cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנבת אלסקה
ארנבת זו היא אחת מהגדולות שבארנבות החיות. היא מגיעה לאורך של 50–70 ס"מ עם כפות רגליים באורך 20 ס"מ ולמשקל של 2.9-7.2 ק"ג (בממוצע 4.8 ק"ג), מה שהופך אותה לגדולה שבארנבות לאחר המינים ארנבת אירופית וארנבת הקוטב, קרובתה. בדומה לארנבת הקוטב היא לבנה כמעט לגמרי עם עיניים, אף וקצוות אוזניים שחורים וטלאי פרווה אפורים-בהירים. בקיץ לעומת זאת הפרווה נהפכת לחומה-אפורה ברוב השטח למעט הבטן והחזה. לארנבת ישנם אוזניים קצרות יחסית כדי למנוע מהם לקפוא וגם כדי לעזור בהסוואתה.
לארנבת זו טורפים שונים ביניהם עופות דורסים, גרגרנים, שועלי שלג ודובי קוטב וכן ציידים אנושיים. הארנבת מסתתרת עם הסוואתה נגד הטורפים וברגע האחרון היא תימלט בקפיצות חזקות שמרחיקות אותה מאויביה. הארנבת ניזונה בעיקר מחזזיות, קליפות, פירות ועלים שונים. היא פעילה בעיקר בשעות בין הערביים ובתחילת הבקרים.
Alcohol You
Alcohol You (צורת כתיב שונה ל: I'll Call You; בעברית: אתקשר אליך) הוא שיר באנגלית, שנכתב והולחן על ידי ארמס יונוץ, בריאן איזק, ויקי רד, ובוצע על ידי רוקסן. ב-1 במרץ 2020 השיר זכה בקדם פרטי שערכה רשות השידור הרומנית לזמרת רוקסן, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
אורציון ישי
אורציון ישי (1936, ירושלים, ארץ ישראל המנדטורית - 5 באוקטובר 2013, ישראל) היה סופר ישראלי.
ביוגרפיה
ישי הוא בן להורים יוצאי ביטולה (מונסטיר), שבחבל מקדוניה, אשר אבות אבותיהם התיישבו בה אחרי גירוש ספרד.
את השכלתו היסודית רכש בתלמוד תורה "בית אהרון" בירושלים. את לימודיו התיכוניים השלים במסגרת אקסטרנית. בוגר האוניברסיטה העברית במקצועות ספרות ומקרא ומוסמך לתואר שני לחינוך. עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים, ובהם: הגימנסיה העברית רחביה ובית הספר רנה קסין. כמו-כן שימש במשך שנים אחדות כמדריך למורים מטעם בית-ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1972–1974 היה שליח מטעם הסוכנות היהודית, המחלקה לשיגור מורים, בסנטיאגו דה צ'ילה שם ניהל את בית-הספר היהודי על שם חיים ויצמן.
סיפוריו התפרסמו בפורומים ספרותיים שונים. סיפורו הראשון "פרחים על קברו של המורה לתנ"ך" התפרסם במוסף הספרותי של העיתון דבר בשנת 1967. אורציון ישי זכה בפרסים ספרותיים שונים: ב-1978 זכה בפרס על-שם פרננדו חנו לספרות ארץ-ישראלית חדשה מטעם יהדות מקסיקו, סיפורו "צבעונים" זכה בפרס מיוחד מטעם משרד החינוך והתרבות. בנוסף על סיפוריו פרסם אורציון ישי ספרי עזר ללימוד התנ"ך לבחינות הבגרות אותו חיבר בעזרת ניסיונו כמורה לתנ"ך בבית הספר רנה קסין בירושלים, שם היה מוכר בשם ישי אורציון (במקום אורציון ישי).
מקורות יצירתו
בריאיון להרצל חקק באתר האינטרנט e mago לגבי מקורות זיקתו לעבר אמר אורציון:
יצחק שבילי
יצחק שבילי (1903, טביליסי, גאורגיה - 23 ביוני 1976, עכו), מטובי רוכבי הסוסים בארץ, זכה בתחרויות רכיבה רבות. שירת במשטרת המנדט כשוטר ולאחר מכן היה בין הפרשים היהודים הבודדים ששירתו במשטרה. בהמשך מונה על ידי הבריטים כמפקד היהודי הראשון של תחנת משטרה בתקופת המנדט (תחנת המשטרה בנהלל). בתפקידו זה עזר רבות להגנה להוציא לפועל מבצעים ביטחוניים. לאחר הקמת המדינה המשיך לשרת במשטרת ישראל, ופרש לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
ילדותו
שבילי נולד ב-1903 בטביליסי שבגאורגיה כיצחק צציליה שווילי (בגאורגית: ცეცილია შვილი). לפני לידתו, הוריו עלו לארץ ישראל ב-1878 אך שבו לגאורגיה שם נולדו יצחק ואחיו. ב-1908 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גורשה אם המשפחה עם הילדים לאלכסנדריה כשאביו נשאר לשמור על בית המשפחה בירושלים.
בהגיעם לאלכסנדריה השתכנה המשפחה במחנה הפליטים אבארי. שבילי החל לטפל בסוסים של חטיבת פרשים אוסטרלית שחנתה בסמוך למחנה הפליטים. הנער התחבב על החיילים ובסיועו של מפקדם, בריגדיר הורזוולט, התקבל ללימודים בפנימיה צבאית. בפנימיה התמחה ברכיבה ובטיפול בסוסים, השתתף במרוצי סוסים וזכה במדליות. עם סיום המלחמה שבו אמו ואחיו לירושלים, אך שבילי נשאר במצרים והמשיך לעבוד עם סוסיהן של משפחות יהודיות מצריות עשירות.
השירות במשטרת המנדט
ב-1928 הוצב לשירות במשטרת עקבה שם שירת תשעה חודשים שבסופם חזר לירושלים.
ב-1939, לאחר שקודם לדרגת סרג'נט (סמל), מינוהו הבריטים למפקד תחנת המשטרה בנהלל. התחנה הוקמה ב-1936 בתחילת המרד הערבי הגדול והייתה אחת מעשרות תחנות משטרה ושלטון שהקימו הבריטים, באותה תקופה, ברחבי הארץ. מטרת התחנה הייתה לשמור על ביטחון תושבי היישובים היהודים והערבים בסביבה. עם הגיעו לתחנה שיפרו השלטונות הבריטים את המיגון בה על ידי עיבוי הקירות, הקמת 2 מצדיות עם חרכי ירי ובניית חומת מגן הקפית. שבילי גר בתחנה וב-1940 הצטרפה אליו משפחתו. תחת פיקודו שירתו שוטרים יהודים וערבים, פרשים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות המשטרתית הרשמית, עסקו השוטרים היהודים של התחנה (ושבילי בראשם) בסיוע לארגון ההגנה בפעולות ביטחוניות שונות באזור הצפון.
בתקופת שרותו כונה על ידי ערביי הסביבה "אבו חאדר" על שם בנו אליהו.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת המדינה המשיך את שירותו במשטרת ישראל וב-1949 הועבר לשרת במשטרת עכו. כמו כן עסק בתפקידים מיוחדים הקשורים לערביי ישראל. פרש ב-1965 לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
חייו האישיים
שבילי נשא לאישה את אסתר ונולדו להם 2 ילדים. בנו אליהו נקרא על שם אביו של שבילי ועבד כמדען ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. בנו השני אברהם (רמי) שירת כראש אגף חקירות בשב"כ (נולד ב-1939 ונפטר ב-2007). יצחק שבילי נפטר ב-1976.
התחנה בנהלל
תחנת המשטרה בנהלל עברה לאחר מלחמת העצמאות לידי צה"ל אך ננטשה בשנות ה-60. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל. בנו של שבילי, רמי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון.
קווין מגי
קווין דורנל מגי (באנגלית: Kevin Dornell Magee; 24 בינואר 1959 – 23 באוקטובר 2003) היה כדורסלן אמריקאי שכיכב בקבוצת מכבי תל אביב בשנים 1984–1990.
ביוגרפיה
מגי נולד בגארי שבאינדיאנה. גובהו היה 2.03 מטרים. בתחילת הקריירה שיחק בארצות הברית במכללת קאל-ארווין (קליפורניה), ונחשב לאחד השחקנים הטובים במכללה בכל הזמנים. נבחר בסיבוב השני בדראפט בליגת ה-NBA אך לא הצליח לקבל חוזה ועבר לשחק באירופה בקבוצת וארזה האיטלקית. עונה אחת אחר כך עבר למכבי תל אביב.
לאחר שעזב את מכבי שיחק בקבוצת סרגוסה הספרדית. שנתיים לאחר מכן שב לשחק בישראל, הפעם במכבי ראשון לציון, שם שיחק עונה אחת.
ב-23 באוקטובר 2003 נהרג מגי בתאונת דרכים, בהתנגשות עם מכונית בלואיזיאנה בארצות הברית, בגיל 44.
חיים אישיים
למגי היו אישה ושלושה ילדים. אלמנתו, מלאני, נפטרה מנגיף הקורונה באפריל 2021.
שמונת השנואים
שמונת השנואים (באנגלית: The Hateful Eight) הוא סרט מותחן-מערבון אמריקאי זוכה פרס אוסקר, שנכתב ובוים בידי קוונטין טרנטינו, ויצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2015. עלילת הסרט מתרחשת בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ומגוללת את קורותיה של קבוצת אנשים שמוצאים מחסה בעת סופת שלגים בבקתה מבודדת במדינת ויומינג.
פרק ראשון: "הכרכרה האחרונה לרד רוק"
כרכרת נוסעים רתומה לסוסים עושה דרכה במרחבים המושלגים של ויומינג, עד אשר היא נעצרת כאשר אדם זר חוסם את דרכה. אדם זה הוא מייג'ור מרקוז וורן (סמואל ל. ג'קסון), אפרו-אמריקאי שלחם בצבא האיחוד בעת מלחמת האזרחים האמריקנית, ובסיומה החל לעסוק בצייד ראשים. הוא מבקש טרמפ מעגלון הכרכרה, מאחר שסוסו מת והוא נושא עמו שלוש גופות של פושעים אותם עליו להביא לעיירה קטנה סמוכה בשם רד רוק כדי לזכות בפרס שהוכרז על הבאתם לרשויות "מתים או חיים". העגלון '''או. בי.''' (ג'יימס פרקס) מפנה אותו אל הנוסע שבכרכרה, שכן הוא שילם לו עבור נסיעה פרטית. וורן פונה אל הנוסע - ג'ון רות' (קורט ראסל). לאחר חילופי דברים בין השניים, וורן מגלה כי רות' הוא צייד ראשים המוביל עמו את הפושעת דייזי דומרגו (ג'ניפר ג'ייסון לי), שעל ראשה יש פרס של 10,000 דולר, לעיירה רד רוק, שם היא צפויה להיתלות. רות' מסכים לקחת את וורן עמו ועם דייזי בכרכרה. במהלך הנסיעה מתגלה כי וורן היה ידיד לעט של הנשיא אברהם לינקולן, ואף נושא עימו מכתב שקיבל מהנשיא. רות' מבקש לקרוא את המכתב, ובזמן הקריאה דומרגו יורקת על המכתב. כתוצאה, מכה רות את דומרגו במרפק חזק לאפה המדמם.
פרק שני: "בן של יונה"
בהמשך הדרך, הארבעה פוגשים בכריס מניקס (וולטון גוגינס), איש הקונפדרציה והדרום בעל דעות גזעניות, המציג עצמו כמי שעתיד להתמנות לשריף של רד רוק. מניקס איבד אף הוא את סוסו, ומשכנע את רות' החשדן לאסוף אותו לכרכרה כטרמפיסט, כשהוא מאיים עליו שאם לא יסכים הוא יואשם בהפקרה למוות של השריף. מניקס מספר לרות' כי וורן ברח ממחנה שבויים של הקונפדרציה, ובמהלך הבריחה שרף למוות עשרות חיילי קונפדרציה יחד עם שבויים מצבא האיחוד. בעקבות מעשהו הוכרז על ראשו פרס כספי עצום שהביא צעירים רבים מהדרום לנסות ולתפוס אותו.
פרק שלישי: "חנות הסדקית של מיני"
הכרכרה ונוסעיה עוצרים ב'פונדק של מיני' לצורך מחסה מפני סופת השלגים המתגברת. בפונדק הם פוגשים את אוסוולדו מוברי (טים רות') המציג עצמו כתליין של העיירה רד רוק, את המקסיקני בוב (דמיאן ביצ'יר) המציג עצמו כמי שמיני השאירה אותו להשגיח על הפונדק בעת היעדרה, את הקאובוי ג'ו גייג' (מייקל מדסן), ואת הגנרל הזקן סנפורד סמית'רס (ברוס דרן), שהיה מפקד בצבא הקונפדרציה. בזמן ארוחת הערב מתגלה כי המכתב מלינקולן מזויף ווורן אף מודה בכך. רות' חושד בחבורה שבפונדק וחושש שמא מישהו מהם נמצא שם על מנת לשחרר את דייזי, ועל כן פורק אותם מנשקם. וורן מתעמת ומתגרה בגנרל, ואף מספר לו כי התעלל בבנו מינית והרגו לאחר שזה ניסה ללכוד אותו על מנת לזכות בפרס על ראשו. הגנרל מנסה לירות בוורן שציפה לכך, ובתגובה וורן הורג אותו.
פרק רביעי: "לדומרגו יש סוד"
במהלך העימות בין וורן לגנרל, דמות מסתורית מרעילה את קנקן הקפה מבלי שאף אחד שם לב לכך, למעט דייזי, ששומרת על זהות המרעיל בסוד. רות' ונהג הכרכרה שלו לוגמים מהקפה, ותוך זמן קצר הם מתים בייסורים. וורן משתלט על המצב, ומאיים על כל הנוכחים מלבד על השריף מניקס. הוא סומך על מניקס ואף מפקיד אקדח בידו, שכן וורן ראה שמניקס עמד לשתות מהקפה רגע לפני שרות' התמוטט ומת. וורן ומניקס משתפים פעולה, על אף האיבה בין השניים על רקע מוצאם. וורן הורג את בוב, אך ממשיך לחשוד שמוברי וגייג' משתפים איתו פעולה. גייג' מתוודה שהרעיל את הקפה, אך בטרם וורן או מנקיס מספיקים לפעול נורית ירייה שמגיעה מהמרתף שמתחת לרצפה ופוצעת אנושות את וורן באשכיו.
פרק חמישי: "ארבעת הנוסעים"
בפלאשבק אל העבר, מתברר כעת (לצופים) כי בוב, ליטל מן וגייג' אינם מי שטענו שהם, אלא חברים בכנופיית פושעים ידועה לשמצה בראשותו של ג'ודי דומרגו (צ'נינג טייטום), אחיה של דייזי. לפני בואה של כרכרת רות' לפונדק, הם רצחו את כל בעלי הפונדק ועובדיו, וחיכו לשעת כושר על מנת לשחרר את דייזי כדי להצילה מהגרדום. בעוד שלושה מהנוסעים העמידו פנים שהם לקוחות בפונדק, ג'ודי התחבא במרתף. הפושעים החליטו להשאיר בחיים את הגנרל, במטרה להציג את המרמה כיותר אמינה.
פרק אחרון: "גבר שחור, גיהנום לבן"
דייזי מנסה לשכנע את השריף לבגוד בוורן באמצעות סיפור על עוד חברי כנופיה (לכאורה) שיינקמו בשריף, אם הוא לא יהרוג את וורן ויעזור לה. השריף בוחר להישאר נאמן לוורן ועל ערש הדווי הם מצליחים להרוג את כל חברי הכנופיה. את דייזי עצמה הם בוחרים לא להרוג בירייה אלא לתלות כפי שהבטיח לה רות' שיהיה גורלה. וורן ומניקס קוראים על ערש דווי את המכתב המזויף מלינקולן.
פיתוח
טרנטינו אמר שבתחילה חשב לעשות סרט המשך לסרטו הקודם "ג'אנגו ללא מעצורים", שעוסק אף הוא בציידי ראשים, אך בסוף החליט שהסרט יהיה בלתי תלוי.
בהמשך הצהיר טרנטינו בזעם כי בשל דליפת התסריט ועלילת הסרט לציבור בידי סוכני השחקנים, הוא שוקל שלא להפיק את הסרט אלא להוציאו כספר. זמן קצר לאחר מכן פורסם כי טרנטינו שוקל בכל זאת להפוך את התסריט לסרט.
בנובמבר 2014 חשפה חברת ההפצה The Weinstein Company את רשימת השחקנים המלאה של הסרט, כשבאותו חודש החלו ההכנות לצילומים.
צילומים
במאי 2014 הודיע טרנטינו כי צילומי הסרט יתחילו בנובמבר 2014 במדינת ויומינג שבה גם מתרחשים אירועי הסרט. בסופו של דבר צילומי הסרט החלו בדצמבר 2014 בטליורייד שבמדינת קולורדו, אם כי The Weinstein Company הודתה בכך רק בינואר 2015.
שיווק
באפריל 2014 טרנטינו הוביל הקראה חיה של התסריט המודלף באולם קולנוע בלוס אנג'לס. לאחר מכן טרנטינו טען כי הוא כותב שתי טיוטות חדשות לתסריט עם סוף שונה. בעת ההקראה הצטרפו אליו השחקנים סמואל ל. ג'קסון, קורט ראסל, אמבר טמבלין, ג'יימס פרקס, וולטון גיגינס, ברוס דרן, טים רות' ומייקל מדסן.
הטריילר הראשון לסרט נחשף בבכורת הסרט "עיר החטאים 2: עלמה להרוג", ב-23 באוגוסט 2014.
פרסים והערכה
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר (אניו מוריקונה), והיה מועמד ל-2 פרסי אוסקר נוספים: לצילום (רוברט ריצ'רדסון) ולשחקנית המשנה (ג'ניפר ג'ייסון לי).
הסרט קיבל בסך הכל ביקורות חיוביות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 7.5, בחישוב של 259 ביקורות. האתר Metacritic נתן לסרט ציון של 68 מתוך 100, בהתבסס על 51 מבקרים.
מספר גופים משטרתיים החליטו להחרים את הסרט (יחד עם סרטיו האחרים של טרנטינו) לאחר שהעביר על המשטרה ביקורת בנושא מות אפרו-אמריקאים בידי שוטרים. הוא אמר כי לדעתו מדובר ברציחות. בעקבות כך, החלה מחלוקת בין העיתונים המשפיעים הניו יורק טיימס לפורבס על השפעת החרם על ההצלחה הכלכלית של הסרט.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הר סאסא
ההר ממוקם בגליל העליון, בקרבת כביש 899 (כביש הצפון) ומערת פער. ההר מהווה נקודת מוצא לשלושה נחלים: נחל צוער, נחל סאסא ונחל גודרים. אלו נשפכים אל נחל דוב"ב. את ההר מקיפים מספר הרים: הר אדיר, הר חירם, הר צבעון, הר קלען והר גודרים.
ג'מאסין אל-ע'רבי
גַ'מַּאסִין אַל-עַ'רְבִּי (בערבית: جمّاسين الغربي) היה כפר ערבי מדרום לירקון, בתחומי תל אביב-יפו של ימינו. תושביו נמלטו במהלך מלחמת העצמאות.
משמעות שם הכפר, "ג'מאסין", היא מגדלי ג'מוסים. "ג'מאסין אל-ע'רבי" הוא ג'מאסין המערבית. כפר סמוך נקרא ג'מאסין א-שרקי הוא ג'מאסין המזרחית.
היסטוריה
משמעות שם הכפר, "ג'מאסין", הוא מגדלי ג'מוסים, על שום עיסוקם של תושביו. השבט נזכר לראשונה בתעודת הקדש של הסולטאן ביברס ממחצית מהמאה ה-13. שבט הג'מאסין גם נזכר ברישומי מס עות'מאניים של שנת 1596 במחוז שכם. ברישומים צוינו מיסים ששילם על רעיית עדרי-תאו. בזמן השלטון המצרי במאה ה-19 (כיבוש בן עשר שנים) הגיעו לכפר מהגרים ממצרים ומסודאן.
על פי נתוני מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל מנתה אוכלוסיית הכפר 566 איש. בסקר האוכלוסין שנערך בשנת 1945, הוערך מספר התושבים ב-1,080 נפש שתאם גידול כללי בשיעור דומה של אוכלוסיית מישור החוף הערבית.
כלל שטח הכפר 1,365 דונם, מתוכם 714 בבעלות יהודית, 529 בבעלות ערבית ו-122 בבעלות ממשלתית. עד תקופת שלטון המנדט הבריטי עסקו תושבי הכפר בעיקר בגידול ג'מוסים, ומשנות ה-20 התבססה כלכלת הכפר על משק חלב. חלק נוסף מהתושבים עסק בחקלאות וחלק עבדו כפועלים בפרדסי שרונה. הילדים למדו בבית הספר בשייח' מוניס.
במהלך המרד הערבי, באוגוסט 1936, תקפה ההגנה בכפר ובמקומות נוספים בתגובה לרצח שתי אחיות בית חולים ביפו, ארבעה יהודים ביערות הכרמל וילד בתל אביב, בחריגה כמעט בודדה ממדיניות ההבלגה אותה נקטה לאורך המאורעות.
בסוף 1947 היווה ג'מאסין אל-ע'רבי מובלעת ערבית בין תל אביב לרמת גן; את הכפר סבבו יישובים יהודיים וכל הדרכים אליו היו תחת פיקוח כוח המגן העברי. ב-25 בדצמבר 1947 פונה כליל הכפר הסמוך סומייל מתושביו, שנמלטו תחילה לג'מאסין. ב-7 בינואר 1948 ננטש גם ג'מאסין, אם כי באופן חלקי בלבד. שני הכפרים הללו פונו ככל הנראה בגלל הפחד מהתקפה יהודית. לדעת בני מוריס, הפליטים מסומייל "כנראה הדביקו את מארחיהם ב'קדחת הבריחה'" וגרמו למנוסת תושבי הכפר המארח. כפי הנראה ננטש הכפר על ידי רבים מתושביו (ומפליטי סומייל שהשתכנו בו) בשל הכיתור. בינואר 1948 הערבים המעטים שנותרו בכפר יזמו את נטישתו ופנו להגנה, בבקשה שתקבל את השמירה עליו ותמנע בזיזתו בידי ערבים אחרים. היהודים ביקשו מהערבים שיחתמו על מסמך בו יכתב שהכפר נמסר לשמירתם מרצונם הטוב של הערבים, כדי למנוע אפשרות שיואשמו בגירוש הערבים, אך הערבים סירבו בטענה שחתימה כזאת תסכן את חייהם. אחרוני הערבים עזבו את המקום ללא הסכם, אך במגעים שנוהלו לאחר מכן, סוכם שהמקום ישמר גם ללא הסכם חתום. במהלך חודש פברואר 1948 כבר ישבו בכפר 170 עד 180 משפחות יהודיות.
ב-1948 שיכנה עיריית תל אביב-יפו בבתי הכפר פליטים יהודים ממדינות ערב שנאלצו לפנות את בתיהם באזורי הקרבות לאורך קו החזית בין תל אביב ליפו. עם הזמן הפך הכפר לשכונה מן המניין בעיר, שנקראה "גבעת עמל א'" מצדה המערבי של דרך נמיר ובצדו המזרחי נקראה "גבעת עמל ב'", ורוב תושביה היו מזרחים. הקרקע הועברה לרשות "מינהל מקרקעי ישראל" ועיריית תל אביב לפי חוק נכסי נפקדים. על העסקה להעברת קרקעות הכפר מידי המנהל ועיריית תל אביב לסולל בונה ללא הבטחת זכויות ליהודים שיושבו שם חתום יוסף ויץ. לאחר תום הקרבות ביקשה העירייה לפנות את התושבים מהשכונה ובשנת 1954 פנתה לבית המשפט בדרישה לפנות אותם כפולשים. בשנת 1961 ניתן פסק דין שאסר על העירייה לפנות את התושבים ללא מתן דיור חלופי ראוי.
בשנות ה-90 נהרסה גבעת עמל א' במסגרת פרויקט "פינוי-פיצוי" שבעקבותיו נבנו במקום מגדלי אקירוב. על חלק נוסף מאדמות הכפר נבנה חלק משיכון בבלי ופארק צמרת. פינוי תושבי גבעת עמל ב', לשם הכשרת הקרקע לבניית מגדלי יוקרה, לווה במאבק משפטי ממושך על גובה הפיצוי שיינתן להם. תושבי השכונה התגוררו מבתי פחונים וצריפים מוזנחים. ב-15 בנובמבר 2021 פונו בכוח התושבים הנותרים בשכונה על ידי כוח שיטור גדול. הפינוי בוצע לאחר שהתושבים הגיעו להסכמות עם תשובה ומשרד המשפטים - אולם ללא התחייבות בכתב של המדינה לקיום ההסכמות. עוד באותו היום נהרסו בתיהם.
זכוכית בורוסיליקט
זכוכיות בורוסיליקטיות הן זכוכיות המכילות בורון ומשמשות לייצור כלי בית, כלי מעבדה ורכיבים אופטיים (כדוגמת עדשות). יתרונן של זכוכיות אלו הוא ביציבותן לחום ובעמידותן המכנית והכימית. הידועה שבהן נקראת פיירקס (Corning 7740) ומיוצרת על ידי חברת "קורנינג". זכוכית בורו-סיליקאט פותחה בסוף המאה ה-19 על ידי היצרן הגרמני Otto Schott ושווקה בשם במסחרי Duran. ב-1915 החלה חברת קורנינג לייצר זכוכיות בורוסילקאט בשם המסחרי פיירקס שהפך למילה נרדפת לזכוכיות אלו בארצות דוברות אנגלית.
הרכב
בנוסף לצורן דו-חמצני ולתחמוצות נתרן, אשלגן וסידן (המרכיבים של זכוכיות Soda Lime רגילות) מכילה הזכוכית גם תחמוצת בורון, B2O3.
פיירקס
פיירקס היא זכוכית הבורוסיליקט הידועה ביותר. הרכבה (באחוזי משקל):
תכונות
מקדם ההתפשטות התרמי בפיירקס הוא ביחידות של [ 1 חלקי c° ] בלבד בהשוואה ל- ביחידות של [ 1 חלקי c° ] בזכוכיות רגילות, תכונה זו הופכת זכוכית בורוסיליקטית מתאימה לכלי בישול, לגופי תאורה וכן לייצור מראות טלסקופ ועדשות, שצורתן צריכה להישאר קבועה למרות טמפרטורת סביבה משתנה.
סכנת א-תורכי
סכנת א-תורכי (בערבית: سكنة التركي; מילולית: "שכונת הטורקי") או סכנת א-סביל (سكنة السبيل, "שכונת הסביל") הייתה שכונה בין אבו כביר ליפו, ששרידיה נמצאים כיום באזור מפגש הרחובות פנחס לבון ובן-צבי בתל אביב.
היסטוריה
השכונה הוקמה בתקופת שלטונו של אבראהים פאשא בארץ ישראל, באמצע המאה ה-19. אבראהים פאשא, שכבש את ארץ ישראל מידי העות'מאנים ב-1831, הביא עמו עשרות אלפי מצרים, שהתיישבו במקומות שונים ברחבי הארץ, וגם בשכונות שונות שהוקמו סביב יפו, ובהן אבו כביר וסלמה. סכנת א-תורכי, שהוקמה בסמוך לדרך הראשית שהובילה מיפו לירושלים (כיום דרך בן-צבי), הפכה עד מהרה למקום משכנם של פקידי ממשל טורקים, וזהו מקור שמה. שמה השני של השכונה, "סכנת א-סביל" (או "סכנת אל-סביל"), נובע ככל הנראה מקרבתה לסביל אבו נבוט או מקיומם של סבילים רבים בתחומה. השכונה כללה הן בתי עץ פשוטים והן בתי אבן, בהם גם בתי באר. סביבה היו אדמות חקלאיות.
במהלך מלחמת העצמאות עזבו התושבים, ובתיהם ננטשו. כיום משמשים חלק מהמבנים למוסכים ולתעשייה זעירה, ומקצתם למגורים. על השטחים החקלאיים מסביב לשכונה נבנו חלקה המערבי של קריית שלום, חלקה המזרחי של יפו א' וכן המכון לרפואה משפטית ובית מעצר תל אביב.
טיירה בנקס
טיירה לין בנקס (באנגלית: Tyra Lynne Banks; נולדה ב-4 בדצמבר 1973) היא דוגמנית על, שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מפיקת טלוויזיה, אשת עסקים ומנחת טלוויזיה אמריקאית, ידועה בין היתר בשל הנחיית תוכניות הריאליטי "הטופ מודל הבאה" ו"רוקדים עם כוכבים"; וזוכת שני פרסי אמי.
ביוגרפיה
טיירה נולדה באינגלווד, לוס אנג'לס, קליפורניה. אמה, קרוליין לונדון (כיום לונדון-ג'ונסון), היא צלמת רפואית, ואביה, דונלד בנקס, הוא יועץ מחשבים. יש לה אח, דווין, המבוגר ממנה בחמש שנים. ב-1979, כשבנקס הייתה בת חמש, הוריה התגרשו.
כשגדלה, רזתה מאוד ואף, לדבריה, נחשבה ל"הברווזון המכוער". בנקס מספרת שהייתה זו תקופה מאוד קשה בשבילה ובה פיתחה בעיית דימוי עצמי. ב-1991 הייתה אמורה להתחיל ללמוד באוניברסיטת "לויולה מרימאנט", אולם ויתרה על כך עקב רצונה בקריירת דוגמנות.
דוגמנות
בנקס החלה לדגמן בגיל 15, כאשר למדה בלוס אנג'לס. ארבע סוכנויות דחו אותה לפני שחתמה ב"L.A Models". לאחר מכן עברה לסוכנות הדוגמנות עלית. היא קיבלה הזדמנות לדגמן באירופה ועברה להתגורר במילאנו. ב-1991, לאחר שדגמנה לראשונה במסלול היא הוחתמה לדגמן ב-25 תצוגות בשבוע האופנה בפריז. לאחר מכן היא הופיעה על שער מגזין Elle וווג. היא דגמנה בתצוגות אופנה של שאנל, ולנטינו ופנדי. היא הופיעה בקמפיינים של דולצ'ה וגבאנה, איב סאן לורן, ראלף לורן ונייק, והשתתפה בתצוגות אופנה בפריז, מילאנו, לונדון, וטוקיו. באמצע שנות ה-90 שבה בנקס לאמריקה. היא הייתה לאמריקאית-אפריקאית הראשונה שהופיעה בתמונות שער של מגזינים רבים נחשבים כמו GQ, גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד וקטלוג ויקטוריה'ס סיקרט. בשנת 1997, זכתה בפרס "VH1" בקטגוריית "דוגמנית העל של השנה". היא כיכבה בתצוגת האופנה היוקרתית של ויקטוריה'ס סיקרט בין השנים 1997–2005. ב-2010, היא חתמה בסוכנות הדוגמנות IMG שייצגה אותה גם בעבר.
על רקע אופנת ה"הרואין שיק", שנקרא על שם דוגמנית העל הבריטית קייט מוס, בשל גופה הדקיק, התבלטה טיירה עם מבנה גוף חושני יותר, גובה של כ-1.78 מטר ומידות 88-60-90 לערך. רק לאחר מאמץ שכנעה מעצבי אופנה שמבנה גופה מתאים למסלול הדוגמנות. לבסוף זכתה לתהילה בינלאומית. מאוחר יותר בקריירה שלה, התעייפה מעולם אופנת העלית והחלה בחיפוש עבודה בפרסומות אופנה צדדיות.
קולנוע
בנקס הופיעה במספר תפקידים שולים בסרטים רבים במהלך השנים. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1995 כשכיכבה בדרמה עתירת השבחים "ללמוד מהחיים" של הבמאי ג'ון סינגלטון. בנוסף שיחקה לצד לינדזי לוהן בסרט של דיסני "בובה אמא" משנת 2000. היא השתתפה גם בשנת 1999 בסרט "אהבה גורלית", בשנת 2000 שיחקה בסרט "חופשיות על הבר" ובשנת 2002 בסרט השמיני בסדרת סרטי ליל כל הקדושים - "ליל המסכות: תחיית המתים".
כמו כן, בנקס הופיעה בסרטים בתפקיד עצמה, כמו "רעם טרופי" (2008) ו"האנה מונטנה: הסרט" (2009).
טלוויזיה
קריירת הטלוויזיה של בנקס התחילה ב-1993, העונה הרביעית של "הנסיך המדליק מבל אייר" בה שיחקה את ג'קי, חברה של וויל. בשנת 1999, היא הופיעה בסדרה "תהרוג אותי וזהו" בתפקיד עצמה. ב-2000 היא שיחקה בסדרה "פליסיטי", והשתתפה בפרק של סדרת המערכונים "מד טי.וי". בנוסף, היא התארחה בתוכניות הטלוויזיה: "חלומות אמריקאים", "אחת שיודעת" (בעונה השלישית), "שייק" ו־"Glee".
בשנת 2003 עלתה תוכנית המציאות המצליחה "הטופ מודל הבאה" בה שימשה כמפיקה בפועל, מנחה ושופטת ראשית. בתוכנית מתחרות מתמודדות (ומתמודדים, החל מעונה 20) ממקומות שונים בארצות הברית על התואר 'הטופ מודל הבאה'. במהרה התוכנית זכתה להצלחה רבה בארצות הברית ובעולם. ב-2016 הודיעה בנקס, תוך כדי שידור העונה ה-22 שזו תהיה העונה האחרונה של התוכנית. בשנת 2017 עלתה העונה ה-23, אותה הנחתה הזמרת ריטה אורה, ובינואר 2018 חזרה בנקס להנחיית התכנית בעונתה ה-24, שזוהי גם העונה האחרונה. בנוסף, שודרה התכנית במעל שישים מדינות וזכתה לגרסאות שונות מסביב לעולם, ביניהן " "הדוגמניות" בישראל.
בשנת 2005 עלתה תוכנית האירוח היומית שלה, "המופע של טיירה בנקס". בתוכנית מוצגים סיפורים על חיי היומיום של אנשים לצד ראיונות עם מפורסמים, בפורמט דומה ל"מופע של אופרה וינפרי", תחת הסלוגן "לכל אישה יש היסטוריה", קידמה טיירה את תוכניתה תוך כדי שימוש בזיכרונות עבר רגשיים על ילדותה ועל גיל ההתבגרות שלה. התוכנית זוכה להצלחה רבה, ואף טיירה זכתה בשני פרסי אמי על תוכניתה, בשנת 2008 ובשנת 2009. באביב 2010 סיימה התוכנית את עונתה החמישית והאחרונה, התוכנית שודרה עד סוף 2010.
בשנת 2020 נודע כי בנקס הצטרפה לתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בעונתה ה-29, כמנחה ומפיקה בפועל. העונה עלתה בבכורה ב-14 בספטמבר 2020 עם הופעת הבכורה של בנקס, לאחר שהחליפה את טום ברגרון, שהנחה את התכנית מעונתה הראשונה. היא עזבה את התוכנית כמנחה לאחר שידור העונה ה-31 והוחלפה על ידי הרקדנית והשחקנית ג'וליאן האף.
מוזיקה
ב-1991, השתתפה בנקס בקליפים: "Black or White" של מייקל ג'קסון, "Love Thing" של טינה טרנר ו"Too Funky" של ג'ורג' מייקל. בשנת 1995, השתתפה בקליפ של מוב דיפ לשיר "Trife Life", וב-1996, כיכבה בקליפ של ליונל ריצ'י לשיר "Don't Wanna Lose You". ב-2004, הקליטה את הסינגל הראשון שלה "Shake Ya Body", שלדבריה הוקלט בצורה גרועה. קריירת הפופ שלה נכשלה בטרם התחילה. במהלך עונה 22 של הטופ מודל הבאה הקליטה את שיר התדמית לליין מוצרי האיפור שלה ושמו bootyful. בקליפ של השיר השתתפו ממשתתפי העונה ובנקס עצמה.
בתוכניתה, "הטופ מודל הבאה",בפרק הסיכום של העונה התשע עשרה אמרה: "אין לי מושג מה חשבתי!... דוגמנים לא שרים!" נוסף לכך הוציאה לאור סינגל עם כוכב ליגת ה-NBA קובי בראיינט, "K.O.B.E.". וכן הקליטה את שיר הנושא לסרט "בובה אמא" בשם "תהיה כוכב".
חייה הפרטיים
החל משנת 2013 בנקס נמצאת בזוגיות עם הצלם הנורווגי אריק אסלה. בינואר 2016, דרך הליך פונדקאות, נולד בנם הבכור, יורק. בשנת 2017, השניים נפרדו.
ב-8 במאי 2006 נכנסה בנקס לרשימת "100 האנשים בעלי ההשפעה הגדולה בעולם" של המגזין הנחשב טיים.
איסדוד
איסְדוּד (בערבית: إسدود) הייתה עיירה ערבית במישור החוף הדרומי שהתהוותה במאה ה־7 בסמוך לתל אשדוד, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. איסדוד הייתה שייכת לנפת עזה במחוז עזה של המנדט הבריטי. על פי סקר הכפרים שנערך ב־1945, שטחי אדמותיה עמדו על 47,871 דונם, חלקם בבעלות יהודית, והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפש. במהלך מלחמת העצמאות התרוקנה העיירה מתושביה ואחר כך נהרסה. חורבות העיירה נמצאות בסמוך לצומת אמונים שעל כביש 4 ודרומית לאזור תעשייה עד הלום, כשלושה קילומטרים מדרום־מזרח לעיר המודרנית אשדוד.
היסטוריה
עם סיום הכיבוש הערבי של ארץ ישראל מידי הביזנטים באמצע המאה ה־7, התהווה בסביבת תל אשדוד כפר ערבי בשם איסדוד, שיבוש של השם "אשדוד". הכפר שכן על מורדות התל, על דרך הים הקדומה, ומרחקו מהים היה כ־5 ק"מ. במהלך המאה נבנו על ידי הערבים מצודות חוף לאורך מישור החוף הדרומי במטרה להגן על העיר מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית. מצודה כזו נבנתה בסביבת העיר אשדוד ים, וכונתה קָלעת אל-מינָא (בעברית: "מבצר הנמל").
הכפר המשיך להתקיים גם במהלך התקופה הצלבנית. במהלך התקופה הממלוכית, ציין הסולטאן הממלוכי קאיתבֵּאי כי עבר בכפר במהלך מסעו לעיר דמשק ב־1477. בשנת 1596 תועד הכפר עם אוכלוסייה של 413 נפש. מיקומו על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו בתקופה העות'מאנית, אז התפתח הכפר לעיירה, ובה חאן (אכסניה) ששימש כתחנה לגביית מס דרכים. במהלך המאה ה־19 נבנה על ידי השלטון העות'מאני מעל ואדי סוכריר (נחל לכיש) גשר שחצה את הדרך בין מג'דל ליבנה. הוא נבנה על יסודותיו של גשר מהתקופה הרומית, כשלושה קילומטרים צפונית לעיירה, ונקרא בשם ג'סר איסדוד. עד סוף המאה השתרע הכפר על כל מורדותיו המזרחיים של תל אשדוד.
במלחמת העולם הראשונה נמל קטן שהיה סמוך לאיסדוד שימש את הבריטים במתקפת 1917, והובאו לעיירה פועלים רבים ממצרים. ב־10 בנובמבר אותה שנה נכבשה איסדוד בידי החטיבה הרכובה האוסטרלית הראשונה של אנזא"ק, במסגרת הכיבוש הבריטי של פלשתינה (א"י). במהלך המרד הערבי הגדול הקימו שלטונות המנדט עמדת פילבוקס לשם הגנה על הגשר מפני תושבי איסדוד שניסו להורסו. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1931 מנתה אוכלוסיית איסדוד, שכבר הייתה לעיירה, 3,140 נפש, והיישוב שהכיל 764 בתים, שימש מרכז עירוני לכפרים בסביבה. בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטחי אדמותיה של איסדוד עמדו על 47,871 דונם והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפשות. באיסדוד התקיימה מועצת כפר.
מבנה העיירה
איסדוד גבלה באדמות הכפרים חמאמה ובית דראס בדרום, בטאני אלע'רביה, ברקה, ביצרון וגן יבנה במזרח, יבנא ובשית בצפון־מזרח, שבט ערב סוכריר בצפון, ובים התיכון במערב. הכביש הראשי שעבר באיסדוד עקף את העיירה ממזרח, ומסילת הרכבת לוד־עזה עברה ממערב לה, על דיונות החול.
האוכלוסייה הערבית באיסדוד הייתה בעיקרה מוסלמית, וחקלאות הייתה מקור ההכנסה העיקרי בה. הגידולים העיקריים היו פירות - בעיקר הדרים, ענבים ותאנים - וגם חיטה. התושבים עסקו בנוסף לאלו גם במסחר, ובאיסדוד היו מספר חנויות, וכן התקיים בה שוק שבועי בימי רביעי.
מלחמת העצמאות
לפי תוכנית החלוקה הייתה איסדוד מיועדת להיכלל בשטח המדינה הערבית. בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, שהתאפיין במאבק על השליטה בדרכים, בערים המעורבות ובאזורי הסְפַר, חטיבת גבעתי הייתה עסוקה בגיוס ואימון של חיילים חדשים. בתחילת ינואר 1948 נשלחו מגויסים חדשים מראשון לציון לגדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) שהוצב בגן יבנה. ב־9 בינואר, נשלחו שתי כיתות מגדוד זה, כאשר כל כיתה מנתה 25 חיילים, כדי לסייר ממערב לכביש הראשי שעבר באזור, וליד מסילת הרכבת של לוד־עזה. אחת מהכיתות נקלעה למארב של בדואים משבט ערב סוכריר, שהגיעו מהכפר אבו סווירה ששכן על גדות ואדי סוכריר, ו-11 חיילי גבעתי נהרגו. בתגובה לאירוע מפקד חטיבת גבעתי הורה לבצע פעולת תגמול, שמטרתה הייתה להרוס את הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים, אך תושבי הכפר ברחו ממנו כבר בלילה שלפני כן לאחר שהוזהרו על ידי הבריטים. פעולת תגמול זו של גבעתי נקראה קרב סוכריר.
עם ההכרזה על קום המדינה ולאחר תום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב למדינת ישראל. יעדו של חיל המשלוח המצרי היה חדירה לישראל דרך רצועת עזה, וניעה לכיוון העיר תל אביב תוך כדי נטרול הכוחות הישראליים במישור החוף הדרומי. על הגדוד ה־6 של החיל המצרי הוטל לכבוש את העמדות שבאיסדוד. במהלך מבצע ברק נכבשו על ידי ישראל מרבית הכפרים הערביים שהיו בסביבת איסדוד, וב־12 במאי פוצצו חבלני גבעתי את ג'סר איסדוד (שנקרא לימים גשר עד הלום). המצרים הספיקו לכבוש את איסדוד, התקדמו צפונה ונעצרו בג'סר איסדוד (מכאן השם "עד הלום"). הידיעות הראשונות על התקדמות הצבא המצרי הגיעו מניצנים. הכוחות הישראליים ניסו להפציץ אווירית את הטור המצרי בסמוך לגשר (הפעולה המבצעית הראשונה של טייסת 101, הטייסת הראשונה של חיל האוויר), אך ההפצצה נחלה כישלון, כאשר שני מטוסים התרסקו וטייס אחד נהרג. מחשש שכוונות המצרים להתקדם צפונה, חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב הוציאו לפועל את מבצע פלשת לבלימת חיל המשלוח המצרי בציר החוף, ומנקודה זו ואילך עמדה איסדוד על קו החזית שבין הכוחות הישראליים והמצריים.
בלילה שבין ה־2 ל־3 ביוני יצאו כ־1,100 לוחמי גבעתי של גדוד 51 וגדוד 54 מגן יבנה בפיקודו של צבי צור לכיוון הגשר, ועמדו מול כ־2,300 חיילים מהגדוד המצרי המובחר, גדוד 9. כוחות אחרים של חטיבת הנגב שניסו לתקוף את איסדוד, נסוגו באבדות כבדות. המתקפה של הכוחות הישראליים במבצע פלשת נחלה תבוסה, ו־50 חיילים נהרגו בה.
לאחר שלושה ימי הפוגה, כבשו המצרים את ניצנים, ועוד 50 חיילים ישראלים נהרגו. בין ה־7 ל־8 ביוני תקף "כוח סרגיי" של חטיבת הנגב את תחנת הרכבת סמוך לאיסדוד וגדוד 52 את איסדוד. איסדוד הייתה ריקה מחיילים מצריים, והתושבים ברחו לכיוון החולות עם כניסתו של הגדוד לעיירה. גדוד 52 חזר לבסיס לאחר מכן, וגם התושבים חזרו לביתם. כוח סרגיי לא הצליח לכבוש את תחנת הרכבת ונסוג. המצרים שעדיין נשארו מדרום לג'סר איסדוד, חזרו ב־10 ביוני לאיסדוד עם היכנסה לתוקף של ההפוגה הראשונה. גמאל עבד אל נאצר (שלימים הפך לנשיא מצרים), אשר שירת כקצין בצבא המצרי במהלך המלחמה, הוצב באיסדוד לשם מעקב אחר הפעילות הישראלית באזור. בין ההפוגה הראשונה לשנייה תקפו כוחות ישראלים את מבואות איסדוד, ויחידת שועלי שמשון ניסתה לכבוש את העמדות בעיירה בחזרה מידי המצרים. עד סיום ההפוגה השנייה באוקטובר 1948, הייתה רגיעה בין הכוחות, אז החל מבצע יואב, אשר במהלכו כותרה העיירה הערבית, וב־18 באוקטובר הופגזה מהאוויר ומהים על ידי צה"ל. בעקבות ההתקפות, הכוחות המצריים שבאיסדוד, מג'דל, ניצנים ויד מרדכי נסוגו דרומה לאורך החוף, ואיתם הרוב המכריע של תושבי איסדוד. ב־28 באוקטובר נכנס גדוד 152 ממחוז השפלה לאיסדוד. לפני המלחמה היו בעיירה כ-5,000 נפש, ועתה נשארו בה כ־300 תושבים שהניפו דגלים לבנים, וביקשו להישאר. בתחילה ניתנה להם הרשות להישאר, אך כעבור זמן מה הם גורשו דרומה, לאחר שמפקדת חזית דרום חזרה בה מהחלטתה.
לאחר המלחמה סירבה ממשלת ישראל לאפשר לפליטים הערבים לחזור לבתיהם, ותושבי העיירה נותרו במחנות הפליטים שבצפון רצועת עזה. המסגד של איסדוד פוצץ ביולי 1950 על ידי צה"ל בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין.
שרידי הכפר
מאיסדוד נותרו שרידים מעטים בלבד, המפוזרים סמוך לתל אשדוד, באזור לא מיושב. על השטחים של איסדוד הוקמו מושבים אחדים: בשנת 1949 הוקם בני דרום בחלק הצפוני של אדמות איסדוד, בשנת 1950 הוקמו שדה עוזיהו ושתולים בחלק המזרחי, ובשנת 1953 הוקם גן הדרום בחלק הצפוני של אדמותיה.
מאיסדוד נשארו שרידים של חמישה מהמבנים החשובים בה. לאחר פיצוץ המסגד, נשארו שרידיו הבולטים על ראש הגבעה בסמוך לצומת אמונים, בשטח שתחום בגדר חשמלית ומוכרז כשטח פרטי. לפני מספר שנים ביצעו אנשי שימור סריקות בסמוך למבנה וסגרו אותו לאחר מכן על מנת למנוע כניסת זרים. עמודיו וקשת הכניסה שלו עדיין עומדים על תילם, אך אחוזת הקבר של סלמאן אל־פאריסי לא שרדה. מסביב למסגד מפוזרות ערימות אבנים רבות שהיו שייכות לבתים הרבים שסביבו לפני ההריסה. כ־200 מטרים דרום־מערב למסגד נמצאים שרידיהם של בתי הספר של העיירה. על קירות בית הספר לבנות ניתן לראות את סממני המלחמה, שכן הם מחוררים בקליעים רבים. בסמוך לבתי הספר נמצאים שרידיו של מבנה החאן. המבנה הנטוש משמש כאתר צילום נפוץ לבני זוג לפני חתונתם. מבנה רביעי שנותר הוא אחוזת קברו של השייח' אבו אל־איקבאל, אחוזת הקבר היחידה ששרדה, שנמצאת מדרום לבתי הספר. מצבת הקבר בתוך המבנה מנותצת, אך המחראב של בית התפילה נותר שלם, ועליו כתוביות בערבית. בצמוד לכביש 4 נותר המבנה החמישי, שלם, נטוש, אטום ומכוסה בגרפיטי, ששימש כבית הקפה של העיירה, ושכן על הכביש הראשי שעבר בה.
אנדרטאות
לאחר המלחמה הוקמו באשדוד מספר אנדרטאות לזכר החללים הישראלים והמצרים שנהרגו בקרבות על איסדוד:
אורן שבו
ביוגרפיה
שבו נולד וגדל בבאר שבע.
שבו היה חבר בלהקת צעירי תל אביב בשנים 1986–1989, ושיחק בסדרת הנעורים של הלהקה "החופש האחרון" ששודרה בערוץ הראשון. שירת בצה"ל בלהקת הנח"ל.
הוא משמש חבר וסולן בלהקת "מבית היוצר של המהפכה".
הוא בוגר הסטודיו של רות דייכס.
בין היתר שיחק בתיאטרון חיפה, הוא אף זכה בפרס התיאטרון לשנת 2000/2001 על התפקיד בהצגה "כובע מלא גשם". בנוסף, שיחק גם בהצגות נוספות בתיאטרון חיפה, כמו "שידוך משמיים", "הנכד" ו-"כשאת אומרת לא". בתיאטרון הפרינג' בהצגות "היידי בת זונה" ו"הם יגיעו מחר".
הוא שיחק גם בתיאטרון הסימטה בהצגה "ווקמן" ובהצגות ילדים רבות.
בקולנוע הוא שיחק תפקיד ראשי בסרט "צומת וולקן" והיה מועמד לפרס אופיר על תפקידו בסרט זה.
בטלוויזיה השתתף בסדרות רבות, ביניהן: "ילדות רעות", "אהבה מעבר לפינה", "זהו זה!", "שבתות וחגים", "רמת אביב גימל", "הדיפלומטים", "רוק שואו", "אחד העם 101", "סטרייט ולעניין" ו"הערב בפריים טיים".
מתגורר ברמת השרון.
קיפודור
קיפודור הוא צעצוע בצורת כדור רך וספוגי בעל מרקם ייחודי, שיוצאים ממנו חוטי גומי. הכדור הומצא בשנת 1987 על ידי סקוט סטילינגר, ממציא צעצועים מאורגון.
השם האנגלי של הצעצוע, "Koosh ball", נגזר מהקול שמשמיע הכדור כשהוא נזרק או תופס. הכדור עשוי מחומר גומי רך וגמיש, הממולא בסיבים סינתטיים, המעניקים לו את המרקם הספוגי שלו.
חוטי הגומי של הכדור מעניקים לו מרקם מיוחד, ומקלים על התפיסה והאחיזה בו. חוטים אלו עשויים מחומר גומי דק וגמיש המחובר למשטח הכדור. החוטים מרווחים זה מזה באופן שווה ומסודרים בתבנית מעגלית, המעניקה לכדור צורה מעגלית.
הקיפודור הפך לצעצוע פופולרי ואייקוני, והוא הוצג במספר סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו. הוא היה גם נושא לממים ובדיחות אינטרנטיות רבות.
צנזורה באימפריה היפנית
תקופת מייג'י (1868–1912)
עם רסטורציית מייג'י, הצנזורה שהוטלה על ידי גורמים בשוגונות טוקוגאווה הועברה לאחריותם של הקיסר, מוצוהיטו ואנשי אמונו. גורמים שפעלו למען הקמת דמוקרטיה ליברלית נחשבו חתרניים והיו תחת צנזורה קשוחה. באותה תקופה נחקק חוק שנועד לשמש לכאורה כחוק שמעגן זכויות יוצרים, אך בפועל שימש את הממשלה כשיטה לשלוט בביקורת הציבורית שהופנתה כלפיה בעיתונות ובתקשורת.
עם הקמת הממשלה שפעלה תחת הקיסר מוצוהיטו, הוטל על משרד הפנים להוציא מגוון תקנות הקשורות לעיתונים. צמיחתה העולמית והמקומית של תנועות שפעלו לשיפור זכויות האדם הובילו לכך שגורמים שמרניים בממשלה העבירו חוקי לשון הרע נוקשים שבפועל שימשו צנזורה נגד גורמים רבים, בהם הממשלה היפנית. חוק אחר שנחקק באותה תקופה, הסמיך את שר הפנים לסגור עיתונים שלטענתו, הובילה לפגיעה בסדר הציבורי או בביטחון המדינה. החוק הוחמר לאחר שתיקונים שנחקקו ב-1887 אישרו לממשלה להעניש סופרים ומוציאים לאור שביקרו את הממשלה היפנית. בעקבות תיקונים אלו, הוטלו מגבלות קשות על ייבוא עיתונים בשפה זרה שמכילים תוכן שנחשב לחותר תחת הממשלה היפנית.
גם במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה וגם במהלך מלחמת רוסיה–יפן הטילו במשרד הצבא מגבלות צנזורה קשות על סיקור המלחמה.
תקופת טאישו (1912–1926)
למרות שתקופת תקופת טאישו, שהתחילה עם כניסתו לתפקיד של הקיסר החדש, יושיהיטו נחשבה לתקופה ליברלית מבחינה פוליטית הממשלה החלה להיות יותר נוקשה בעניין הפצת פילוסופיות פוליטיות חדשות שהופצו ברחבי העולם ונחשבו למסוכנות לממשלה (במיוחד סוציאליזם, קומוניזם ואנרכיזם). לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, נחקק חוק בשם "החוק לשמירת השלום" שהגדיל יותר את סמכויותה המשטרה היפנית להעמיד לדין פעילים סוציאליסטים ופעילים של תנועת העצמאות הקוריאנית. בהמשך, אושר להטיל עונש מוות על עבירות מסוימות.
תקופת השוואה המוקדמת (1926–1945)
ב-1924 הוקמה המחלקה לניטור פרסומים במשרד הפנים, המחלקה הייתה בעלת מדורים נפרדים וייחודיים לצנזורה וחקירות. עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, משרד הפנים, משרד הצבא, משרד הצי ומשרד החוץ קיימו פגישות קבועות עם פרסמים כדי לספק להם "עצות" כיצד לפעול לפי התקנות המחמירות. באותה תקופה, הצנזורה התחרבה גם לשידורי רדיו.
ב-1936 הוקם במשרד הפנים "ועידת המידע והתעמולה", שפרסמה את כל הודעות הממשחה לעיתונות ועבדה ביחד עם המחלקה לניטור פרסומים במשרד הפנים. הועידה שהורכבה מקונסורציום של פוליטיקאים, אנשי צבא ואנשי מקצוע. סעיף 12 בהנחיית הצנזורה לעיתונים שחוקקה בספטמבר 1937 קבעה שכל כתבת חדשות או תצלום "שלא אוהדים" את הצבא היפני הקיסרי יאסרו לפרסום. סעיף 14 אף אסר על כל "תצלומי זוועות", אך בפועל אסר על תצלומי זוועות שקשורים לפשעי מלחמה שביצעו היפנים ו"תצלומי זוועות" שקשורים לזוועות שביצעו הסינים, אושרו לפרסום.
תיקון של חוק הגיוס הלאומי מ-1941 חיסל לחלוטין את חופש העיתונות היפני. כל כתבה, כל שידור רדיו וכל דבר שנשלח בדואר היה נתון לביקורת. בפברואר 1942, הממשלה היפנית הכריחה את כל העיתונים שפעלו ביפו להתמזג או להפסיק לפעול. ליגת המוציאים לאור של יפן עברה ארגון מחדש והסכימה לשתף פעולה עם הממשלה, שצנזרה וסיננה כל טיוטה שפורסמה על ידי עיתוני הליגה. ככל שמצבה של יפן במלחמה הידרדר, הממשלה השתלטה על חלוקת הנייר ושחררה אספקה רק לכתבות שנאמנות בדיוק למדיניות הרשמית של יפן בהתאם למצב היפני במלחמה.
לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-1945, המפקד העליון של כוחות הברית, דאגלס מקארתור, ביטל את כל צורות הצנזורה והפיקוח על חופש הביטוי, דבר שעוגן בסעיף 21 של חוקת יפן ("תובטח חירות ההתכנסות, ההתאגדות, הדיבור, הפרסום וכל צורה אחרת של התבטאות. לא תתקיים צנזורה ולא תיפגע הסודיות של ההתכתבות וההתקשרות"). עם זאת, צנזורה של נושאים כמו פורנוגרפיה ותכנים פולייטים מסוימים שנחשבו לחותרים תחת שלטון הכיבוש האמריקאי ביפן (בעיקר תכנים קומוניסטים).
טאורנגה
טאורנגה (אנגלית ומאורית: Tauranga) היא העיר הגדולה בחבל ביי אוף פלנטי שבאי הצפוני של ניו זילנד.
היסטוריה
האזור יושב על ידי המאורים לראשונה בסוף המאה ה-13, ועל ידי מתיישבים אירופאים במהלך המאה ה-19. טאורנגה הוכרזה כעיר בשנת 1963.
טריומף (כלי רכב)
חברת טריומף למכוניות (באנגלית: Triumph Motor Company) הייתה חברה אנגלית לייצור כלי תחבורה אשר פעלה במאה ה-19 וה-20.
טאורנגה
היסטוריה
בשנת 2013 גרו בעיר ובפרבריה כ- 123,500 תושבים והיא האזור העירוני השישי בגודלו בניו זילנד. טאורנגה היא בין מרכזי העסקים, הסחר הבינלאומי, התרבות והאופנה החשובים בניו זילנד. הנמל הימי של העיר הוא הגדול במדינה במונחים של היקף היצוא והיעילות.
טריומף (כלי רכב)
החברה נוסדה ב-1885 כאשר זיגפריד בטמן ומוריס שולט הקימו את חברת "בטמן ושות'" ומכרו אופניים בשם "טריומף" ממפעלם בלונדון, שעבר מאוחר יותר לקובנטרי.
אופנועי טריומף
בשנת 1902 החלה החברה לייצר החברה אופנועים במפעלה ברחוב מאץ' פארק. בתחילה צוידו האופנועים במנועים שנקנו מחברות אחרות, אך ההצלחה המסחרית שלהם איפשרה פיתוח מנועים עצמי ובשנת 1907 נפתח מפעל חדש לשם ייצורם. רוב האופנועים שיוצרו היו מדגם טריומף מודל H בן 550 סמ"ק שהיה בשימוש הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. ב-1918 הייתה טריומף ליצרנית האופנועים הגדולה ביותר בבריטניה.
טאורנגה
היסטוריה
נקודת ציון משמעותית בעיר היא הר הגעש הכבוי מאנגנוי, אשר נמצא בפרבר בעל אותו שם, ומשקיף על העיר והמפרץ שלה.
החופים של טאורנגה והאקלים הנוח שלה הפכו את העיר ופרבריה לאזור נופש מפורסם ולמקום אטרקטיבי לגולשים, צוללנים ועוסקים בענפי ספורט ימי אחרים.
טריומף (כלי רכב)
חברת טריומף למכוניות
ב-1930 שינתה החברה את שמה ל-Triumph Motor Company. הולברוק הבין שלא יוכל להתחרות ביצרני הסרט הנע ומחיריהם הזולים, לכן פנה לייצור דגמים מפוארים ויקרים לעשירים בשם "סאות'רן קרוס" ו"גלוריה". מנועיהם של דגמים אלו תוכננו על ידי דונלד הילי, שהוביל את המחקר והפיתוח בחברה מ-1934.
בעקבות קשיים כלכליים נמכרו עסקי האופנועים והאופניים בשנת 1936. השפל הכלכלי פגע קשות במכירות הדגמים המפוארים וההידרדרות נמשכה עד לפשיטת רגל ביולי 1939. איש עסקים בשם ווארד קנה את החברה ומינה את הילי למנהלה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עצר את הייצור שוב. במהלך המלחמה נהרס המפעל ברחוב פריורי כליל.
סטנדרד טריומף
לאחר מלחמת העולם השנייה נקנתה החברה על ידי "סטנדרד מוטור קומפני" שהעבירה את הייצור כולו למפעליה. בשנת 1946 הוצגו דגמי טריומף חדשים ובראשם הדגם "1800". בשל חוסר בפלדה נבנה גוף המכונית מאלומיניום, שממנו היו עודפים גדולים לאחר המלחמה.
בשנות ה-50 הוחלט שהמותג "טריומף" ישמש למכוניות הספורט, ואילו "סטנדרד" יהיה למכוניות משפחתיות, ואכן ב-1953 הוצגה מכונית הטריומף TR-2, הראשונה מסדרה של מכוניות ספורט מצליחות שיוצרו עד 1981. עם השנים הוצגו גם מכוניות סטנדרד המשפחתיות תחת המותג "טריומף", כדי ליהנות מהילתו הספורטיבית, כדגם ה"טריומף הראלד" למשל ב-1959. השם "סטנדרד" נזנח סופית ב-1963.
טריומף הראלד
טריומף הראלד, Triumph Herald, הוצגה על ידי התקן-טריומף  בשנת 1959. יוצרה עד שנת 1971. נמכרו כ - 500,000 יחידות. בשנת השקתה עלתה ב- בריטניה כ - 700 לירה שטרלינג. יוצרה בגרסאות שתי דלתות : סדאן, קופה, קבריולה, הצ'בק, סטיישן, וקורייר (מסחרית).
ליילנד
בדצמבר 1960 נקנתה החברה על ידי "ליילנד מוטורס בע"מ", מיזוגים נוספים יצרו את "בריטיש ליילנד מוטור קורפוריישן" (BMC) ב-1968. בשנות ה-60 וה-70 מכרה טריומף במסגרת זו סדרת מכוניות ספורט בעיצובו של מיכאלוטי, ובכלל הדולומיט ספרינט המתקדמת, אשר כבר בשנת 1973 צוידה במנוע ארבע בוכנות בן 16 שסתומים. עם זאת, בעיות אמינות אפיינו את המכוניות של שנים אלו, ובכללן בעיות הזרקת הדלק שאפיינו את ה-2.5 PI ואיכות הרכבה נמוכה שהכשילה את הטריומף TR7 ו-TR8 בארצות הברית.
מנועי טריומף הניעו גם את הסוסיתא 12 הישראלית, ונחשבו מוצלחים למדי. סוסיתא 13/60 שהושקה בישראל בשנת 1970 (ייצורה נמשך עד 1975), בתצורות סטיישן, טנדר וסדאן (כרמל דוכס), נבנתה על שלדת הטריומף הראלד, והורכבו בה המנוע והגיר של ההראלד 13/60.
ה- טריומף 1300, הורכבה בארץ על ידי אוטוקרס ביוזמתו של יצחק שובינסקי בשנים 1967–1973.
הורכבו 3,716 מכוניות טריומף 1500 ו- 1300.
הטריומף האחרונה הייתה "אקליים" שהוצגה ב-1981 לאחר שיתוף פעולה עם הונדה. השם "טריומף" נגוז ב-1984 אשר אקליים הוחלפה ברובר 200 שהייתה למעשה הונדה סיביק עם תג של רובר. כיום שם המותג בתחום המכוניות שייך ל-BMW לאחר שזו רכשה את קבוצת רובר ב-1994.
אופנועים מודרניים
החל מ-1983 החל יזם בשם ג'ון בלור לקדם את ייצור אופנועי טריומף מחדש. הוא קנה את הזכויות על השם לייצור אופנועים והמפעל החל לייצר מגוון דגמי אופנועים חדשים ב-1991. בשנת 2006 ייצר מפעל זה מעל ל-37,000 אופנועים.
נחל גילבון
נַחַל גִּילְבּוֹן (בערבית: חלקו העליון ואדי דֵיר סְרָס, על שמו של כפר בדואי, בסמוך, חלקו המרכזי, ואדי דַּבּוּרָה, על שם הכפר הבדואי דַּבּוּרָה, בסמוך, משמר שמו של כפר דבורה היהודי מתקופת המשנה והתלמוד וחלקו התחתון וָאדִי גָ'לָבִּינָה על שם הכפר הבדואי במוצא הנחל) הוא נחל ושמורת טבע במרכז רמת הגולן, הידוע גם כ"נחל דבורה" ולאורכו שני מפלי מים גדולים: מפל דבורה, המזרחי יותר, ומפל גילבון הנופל מגובה של כ-40 מטרים וממוקם כמה מאות מטרים במורד הנחל. השמורה נמצאת כ-4 ק"מ מצפון-מזרח לקיבוץ גדות.
שמו העברי ניתן לו לפני מלחמת ששת הימים ב-1958 כאשר רק חלקו התחתון של הנחל היה בתחום ישראל. הוא נבחר בשל הדמיון לשם גֶ'לַבִּינָה – שמו של כפר בדואי זעיר במוצא הנחל, בין המוצבים הסוריים. על פי זאב וילנאי מקור השם באחד ממיני קטניות הנזכרות בתלמוד ירושלמי – גילבונא.
הנחל מתחיל כנחל אכזב ליד קיבוץ אורטל, וממשיך דרום-מערבה דרך הכפרים הסורים הנטושים נפח ועליקה. מעיינות עליקה הנובעים באזור זה הופכים את הנחל לנחל איתן, והוא ממשיך מערבה בקניון צר לעמק החולה. בחלק זה של הנחל ישנם מספר מפלים. הנחל נשפך לירדן באזור גשר הפקק.
בגדה הצפונית של הנחל, סמוך למפל גילבון, נמצאות חורבות כפר דבורה, וכשני קילומטרים מצפון לערוצו זורם נחל שוח. מדרום לנחל נמצאים שני בסיסים נטושים של צבא סוריה, שאחד מהם שימש כבסיס צה"ל במשך תקופה קצרה. עדיין אפשר לראות במקום את הביצורים הסוריים מהם הופגזו שדות משמר הירדן וגדות.
על גדות הנחל צמחייה מגוונת הכוללת בין השאר הרדופים, פטל קדוש, קנה מצוי, אלוני תבור ועוד מינים רבים של צמחייה ארצישראלית מגוונת. הסלע לאורך הנחל הוא בזלת, ולצד הנחל - ובמיוחד סביב הברכות והמפלים, ניתן להבחין בתצורת "משושים" שיוצרים סלעי הבזלת. בקירות הבזלת מערה טבעית ולעיתים חוסים בה עטלף חרקים או בארית הרים.
בצדו הדרומי של הנחל, מאות מטרים מזרחית מהירדן בנו הסורים בריכה לרווחת קציני צבאם, המלאה מים כל ימי השנה. מעיין עין ג'לבינה שממלא את הבריכה, שימש להפעלת טחנת קמח. אבני הרחיים עדיין עומדות על מקומן ושאריות המנגנון פזורות במבנה. במקום אמת מים קטנה וסדוקה שמכוסה כיום בעצי תאנה, קנה ושיחי פטל קדוש.
גיא אדרי
גיא אדרי (נולד ב־19 בספטמבר 1973) הוא איש עסקים ישראלי, יזם ומשקיע בתחומי הקמעונאות והטכנולוגיה.
ביוגרפיה
בשנת 2001 ייסד יחד עם שותפיו האחים גל ורן בלינקס את רשת המרכולים AM:PM, אשר החלה מפיצוציה אחת ונמכרה בסוף 2006 לחברת דור אלון אנרגיה בישראל (1988) בסכום של 143 מיליון ש"ח לפי מכפיל רווח של 50.
משנת 2008 מכהן בתפקיד מנכ"ל ובעלים משותף יחד עם האחים גל ורן בלינקס של חברת אקזיט אלקטרוניקס יבואנית הייסנס ישראל. כמו כן, מכהן כחברת הנהלת הייסנס העולמית.
בשנת 2008 מכרה קבוצת אקזיט שבבעלות גיא אדרי, האחים גל ורן בלינקיס ושותפם במתחם קרן ומלון ירושלים, יזם הנדל"ן, איציק ברוך, 50% ממתחם קרן ומלון ירושלים בשכונת המושבה האמריקאית בתל אביב לחברת הנדל"ן ויתניה.
בשנת 2014 הקים יחד עם שותפיו גל ועילאי בלינקס ויחד עם אחיו עמית אדרי ועם גדי אינג'ל, לשעבר מבעלי מאפיית אנג'ל, את רשת Super Party למוצרי ימי הולדת.
החל מ-2014 מכהן כדירקטור בחברת הפרסום המקוון האוטומטי, StoreYa.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בשכונת תל ברוך בתל אביב.
מוסא אל-כאזם
האימאם מוסא בן ג'עפר אל-כאזם (בערבית: موسى بن جعفر الكاظم; תעתיק מדויק: מוסא בן ג'עפר אלכאט'ם; 10 בנובמבר 745 באל-מדינה - 4 בספטמבר 799 בבגדאד) היה האימאם השביעי על פי אמונת הזרם המרכזי של השיעים התריסריים, ולפיכך, על פי השקפתם, יורש ישיר של הנביא מוחמד. הוא כיהן כאימאם כ-35 שנים, מגיל 21.
אל-כאזם נולד בתקופת מאבקי הכוח בין בית אומיה לבית עבאס. הוא היה רק בן ארבע, כשאבו אל-עבאס א-ספאח הפך לח'ליף העבאסי הראשון. מוסא לא היה בנו הבכור של אביו, ג'עפר א-צאדק, שהיה האימאם השישי על פי השיעה. דבר זה יצר מאבקי ירושה, והנהגתו לא הייתה מוסכמת על כל השיעים. לאחר הירצחו של אביו בתקופת שלטונו של הח'ליף אל-מנסור החליטו מרבית השיעים כי מוסא אל-כאזם יירש את אביו כאימאם. קבוצות אחרות (האיסמאעיליה) ראו באסמאעיל אבן ג'עפר, הבן הבכור, יורש ואימאם.
תחת שלטונו של הארון א-רשיד הוא נכלא, ולאחר מספר שנים בכלא, לטענת השיעים, הוא הורעל (בדומה לשאר האימאמים השיעים). הוא נקבר לצד נכדו, מאוחר יותר האימאם מֻחמד א-תקי, בכאזמיה, אשר מהווה כיום שכונה צפונית בבגדאד.
ג'וזפה די סטפנו
ג'וזפה די סטפנו (באיטלקית: Giuseppe Di Stefano, 24 ביולי 1921 בקטניה, סיציליה - 3 במרץ 2008 בסנטה מריה הו, מחוז לומברדיה שבאיטליה) היה זמר טנור אופראי מפורסם, שהקריירה שלו נמשכה מסוף שנות ה-40' עד ראשית שנות ה-70'. לצד פרסומו הגדול בזכות עצמו, נודע די סטפנו בקשר הממושך שלו עם מריה קאלאס, שעמה הרבה להופיע ולהקליט, ולזמן קצר היה ביניהם גם קשר רומנטי.
קריירה
הופעת הבכורה של די סטפנו באופרה הייתה בשנת 1946 ברג'ו אמיליה, בתפקיד דה גרי ב"מאנון" של מאסנה, התפקיד שבו הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו כעבור שנה. בשנת 1948 שר לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו". הוא חזר להופיע בניו יורק באופן קבוע במשך שנים רבות. בשנת 1957 הופיע די סטפנו בפעם הראשונה בבריטניה, בפסטיבל אדינבורו בתפקיד נמורינו בשיקוי האהבה של דוניצטי. הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1961 כק'אבאראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני.
כזמר, זכה די סטפנו להתפעלות בזכות ההיגוי המצוין שלו, גון קולו היחיד במינו וכוח הבעתו הרגשית, ומעל לכל, בזכות המתיקות שבצליליו החרישיים. בפעם הראשונה ששר ברדיו עם המטרופוליטן ב"פאוסט", הסתער בפורטה על הדו הגבוה ואחר היסה אותו לפיאניסימו. סר רודולף בינג אמר, שלא שמע צליל יפה מזה בוקע מגרון אנושי בשנות כהונתו במטרופוליטן אופרה. אבל התפקידים הכבדים יותר שהחל לקבל על עצמו לא התאימו למעשה לטנור לירי, ובאמצע שנות ה-60' שם די סטפנו קץ, פחות או יותר, לקריירה האופראית שלו.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו זכה די סטפנו ב"אורפיאו זהב", פרס מוזיקה איטלקי המקביל לפרס אוסקר האמריקאי.
הטנור לוצ'אנו פבארוטי עיצב עצמו על פי הדגם של די סטפאנו, עובדה שזכתה לפרסום רב אחרי מותו של פבארוטי בספטמבר 2007. עם זאת, בתוכנית טלוויזיה משנת 1992 בשם "פבארוטי והטנור האיטלקי" הסביר מדריך לפיתוח קול, שהטכניקה של די סטפנו הייתה פגומה משום שהוא לא השתמש כראוי במעברים בקולו.
זריעה (מקוואות)
בהלכות מקווה, זריעה היא אחת מהדרכים שבהן מכשירים מים שאובים לטבילה, על ידי חיבורם למי גשמים שבמקווה שיש בו ארבעים סאה מי גשמים.
ג'וזפה די סטפנו
קריירה
בשנת 1973 ליוה די סטפנו את מריה קאלאס בסיור הרסיטלים האחרון שלה, מבצע שנקטע בסופו של דבר ב-1974 עקב ליקויים ווקאליים אצל שני הזמרים. בתפקידו האופראי האחרון שר את הקיסר הישיש ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ביולי 1992.
זריעה (מקוואות)
המקור
בתלמוד מובא מספר פעמים עניין הזריעה, בקשר לטהר מים שנטמאו. כך למשל מסופר בתלמוד, כאשר ניסוך המים המתבצע בבית המקדש בחג הסוכות על גבי המזבח, היה חל בשבת, היו ממלאים את המים ממעיין השילוח בערב שבת, שהרי אסור לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת, ומעיין השלוח היה מחוץ לתחום. כאשר המים נטמאו ביממה שבין שאיבתן לניסוך המים, היו משיקים אותם במי המעיין שהיו מחוברים לאמת המים שבעזרה, ובכך היו מטהרין אותם. ברש"י מסביר את ההשקה ב"זריעה", -.
ג'וזפה די סטפנו
הקלטות עם קאלאס
על אף העובדה, שהקריירה שלו הייתה קצרה יחסית, די סטפנו שר תפקידי טנור ראשיים בכמה מן ההקלטות המפורסמות ביותר של מריה קאלאס, כולן בחברת EMI. הם הקליטו יחד את האופרות הבאות בשלמותן:
חברת פיליפס הקליטה סדרת דואטים עם ג'וזפה די סטפנו ומריה קאלאס בנובמבר-דצמבר 1973, עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח אנטוניו דה אלמיידה. ההקלטות האלה לא יצאו לאור באופן רשמי אבל גרסה "פיראטית" שלהן הופיעה בשוק.
זריעה (מקוואות)
אופן הזריעה
בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיוון שדי בכמות של שלושה לוגין כ-1200 מ"ל בקירוב כדי לפסול את המקוה. אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה. (למרות שהזריעה כשרה כמובן גם ללא "המשכה", נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה". מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחילחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה כיום נהוג להשתמש בשתי הצורות, גם בזריעה וגם בהשקה).
ג'וזפה די סטפנו
הקלטות אחרות
ב-1951 השתתף די סטפנו בביצוע הרקוויאם של ורדי בקרנגי הול, בניצוחו של ארטורו טוסקניני. שאר הסולנים היו הרווה נלי, פדורה ברביירי וצ'זרה סייפי. חברת תקליטי RCA הוציאה תקליט של הביצוע הזה.