cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-ים אניות
היסטוריה
בשנת 1948 פרצה בארץ ישראל מלחמת העצמאות וספינותיהן של חברות ספנות רבות הפסיקו להגיע לנמלי ישראל. המטענים שהיו עליהן נפרקו בנמלים שונים מסביב לים התיכון, וכדי להביא אותן ליעדן הסופי הוקם קו הספנות ישראל אמריקה. שש הספינות בצי פעלו בניהולן המשותף של חברת הספנות הישראלית צים, בנק דיסקונט שבבעלות משפחת רקנאטי, וארגונים יהודיים שפעלו בארצות הברית.
השותפות פורקה לאחר כמה שנים, וב-1953 החלה לפעול חברת הספנות אל-ים שבראשה עמדו האחים רפאל ויעקב רקנאטי. רפאל יצא להקים את קו הספנות החדש המחבר בין ישראל לארצות הברית, ואחיו הצעיר יעקב למד הנדסת אניות באוניברסיטת מישיגן. אחרי פירוק השותפות מונה יעקב למנהל הקו, ומילא את תפקיד המנהל הכללי של החברה עד לפטירתו בשנת 1997.
בבעלותה של חברת אל-ים היו שלוש אוניות שנותרו בידיה לאחר הפסקת פעילותו של קו ישראל - אמריקה המקורי. אלה הובילו בשלוש השנים הראשונות בעיקר מטענים בתפזורת כמו מלט, פחם וגרעינים (חיטה, אורז, תירס, סויה ועוד). בתקופה הזו אל-ים התבססה כלכלית, עברה לרווח והתפרסמה כחברה הפועלת ביעילות ובדייקנות.
במסגרת הסכם השילומים שנחתם בין מדינת ישראל לגרמניה המערבית נהנו חברות ישראליות מהאפשרות לבנות אוניות חדשות במספנות גרמניות. אל-ים ניצלה את ההזדמנות להגדיל את צי האוניות שלה, והזמינה ארבע אוניות משא להובלה ולשינוע של מטענים ייעודיים (מטענים ייעודיים - אונייה שיעדה נקבע על פי המטען שבה ולא מפליגה על קו קבוע) - "הר כרמל", "הר כנען", "הר גלבוע" ו"הר תבור".
בשנת 1961 נבנו אניות קרור מהמתקדמות בתחומן - "הר גלעד" ו"הר רמון" ואוניית תפזורת "הר סיני". אלה היו אוניות גדולות לזמנן, בעלות קיבולת של מעל 15 אלף טון - פי שניים מגודלן הממוצע של אוניות משא באותה התקופה. היו מי שחשבו שחברת אל-ים הסתכנה בהזמנה שכזו, שכן כלי שיט גדולים כל כך שאינם פעילים מספיק עלולים לגרום לחברה להפסדים כבדים. אבל התברר שההחלטה הייתה מוצלחת: הצי החדיש הוביל כמות גדלה והולכת של סחורות מסוגים שונים, ואל-ים הפכה מתחרה לחברת צים הוותיקה. במשך שנים רבות הובילה אל-ים 50% מיבוא הגרעינים לישראל.
קלמנס הארבעה עשר
האפיפיור קלמנס הארבעה עשר (בלטינית: Clemens XIV; 31 באוקטובר 1705 – 22 בספטמבר 1774) נולד כג'וֹבַאנִי וִינְצֶ'נְצוֹ אַנְטוֹניוֹ גַנְגַנֶלֶי (באיטלקית: Giovanni Vincenzo Antonio Ganganelli) היה אפיפיור מ-19 במאי 1769 עד מותו.
אל-ים אניות
היסטוריה
בשנת 1963 התווספו לצי של אל-ים האוניות "תל אביב" ו"ערד" (31.5 אלף טון כל אחת) וב-1966 האוניות "הר מירון" ו"הר קסטל" (50 אלף טון כל אחת). ראשי החברה אימצו את החידושים האחרונים בענף הספנות העולמי ויישמו אותם במהירות ובקפדנות. החל משנות ה-70 פעלה החברה בעיקר בשוק הבינלאומי מאחר שצמחה מעבר לצורכי מדינת ישראל בהובלת סחורות, ובכך תרמה למשק הכנסות במטבע חוץ. בשנת 1983 צרפה החברה לצייה את האנייה "לאון" שהובילה פחם לתחנת הכוח החדשה בחדרה. החברה המשיכה להתרחב בשנים הבאות, וצייה כלל גם מכליות גדולות שהובילו חלק חשוב מיבוא הנפט הגולמי למדינת ישראל.
עד שנות התשעים של המאה העשרים המשיכה אל-ים לפעול בהצלחה בזירה העולמית. במשך עשור זה הצי שלה צומצם בהדרגה, ובראשית שנות ה-2000 נמכרו האניות האחרונות של החברה, והיא חדלה מפעילות.
קלמנס הארבעה עשר
חייו עד מינויו לאפיפיור
ג'ובאני גנגנלי נולד ב-1705 בעיירה סנטארכאנג'לו די רומאניה (Santarcangelo di Romagna) שליד העיר רימיני שבמחוז אמיליה-רומאניה (כיום באיטליה, אז במדינת האפיפיור). את השכלתו רכש בבית הספר של הישועים ברימיני ובבית הספר של הפיאריסטים באורבינו. ב-1724, בגיל 19, התקבל למסדר הפרנציסקנים תחת השם לורנצו פרנצ'סקו (Lorenzo Francesco). ב-1741 מונה לתפקיד definitor generalis של המסדר. גנגנלי התיידד עם האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1758-1740). ב-1758 מינה אותו אפיפיור זה לחקור את נושא עלילות הדם ההיסטוריות שכוונו כנגד יהודים, והוא מצא כי הן שקריות. ב-1759 מינה אותו האפיפיור קלמנס השלושה עשר (1769-1758) לקרדינל, על פי דרישתו של לורנצו ריצ'י, ראש מסדר הישועים.
לאטיין פרנסואה, הדוכס דה שואזל (Étienne François, duc de Choiseul), השר לענייני חוץ של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, היה ניסיון קודם ברומא כשגריר צרפת בשנים 1757-1753. דה שואזל נחשב אחד הדיפלומטים המוכשרים באירופה בתקופה זו. "כאשר אתה רוצה לבקש טובה מהאפיפיור", כך כתב, "ואתה נחוש לקבלה, יש לבקש שתי טובות". ההצעה של דה שואזל, אותה הציע לשאר השגרירים הייתה שהם ידרשו, בנוסף לנושא הישועים, תביעות טריטוריאליות על שטחים המוגדרים כנחלת פטרוס הקדוש (Patrimonium Sancti Petri), כלומר שטחים ממדינת האפיפיור. צרפת תבעה את השליטה על אביניון ועל קונטה ונסן (Comtat Venaissin, כיום חלק ממחוז ווקלוז) ספרד תבעה ריבונות על הדוכסויות של בנוונטו ופונטקורבו, ממלכת נאפולי על הרחבת השטחים הקרובים למדינת האפיפיור, ואוסטריה דרשה פתרון לבעיית פארמה ופיאצ'נזה, שגרמה למחלוקת דיפלומטית קשה עם האפיפיור קלמנס השלושה עשר. הרעיון מאחורי הבקשה הכפולה היה לאלץ את האפיפיור הנבחר לבחור בין פירוק מסדר הישועים לבין איבוד שטחים נרחבים מממלכתו. ההנחה של דה שואזל הייתה שבמצב זה יעדיף האפיפיור לפרק את מסדר הישועים, אבל גם במקרה שהאפיפיור היה בוחר באופציה השנייה היו המדינות שפעלו לפירוק המסדר זוכות לכל הפחות בהרחבת שטחן.
הקרדינל גנגנלי נבחר לאפיפיור ב-19 במאי 1769 בעיקר הודות לתמיכתם של המלכים מבית בורבון, שציפו שיפעל לפרק את מסדר הישועים. הוא בחר בשם "קלמנס הארבעה עשר".
שלטונו כאפיפיור
מתחילת כהונתו פעל קלמנס הארבעה עשר ליישר את ההדורים עם המלכים הקתולים, לאחר המחלוקות הקשות שנתגלעו בינם לבין הכס הקדוש בתקופת כהונתו של האפיפיור הקודם. כך, למשל, הוא מינה מחדש שגריר מטעמו בפורטוגל ומינה פורטוגזי לקרדינל. הוא אומנם ויתר על התביעה הטריטוריאלית על פארמה, אבל קיבל בחזרה לשלטונו את אזור אביניון בצרפת ואת דוכסות בנוונטו. ככלל, הצליח קלמנס הארבעה עשר להשתית את היחסים בין השלטונות החילוניים (קרי, המלכים הקתולים האבסולוטיים) והשלטונות הרוחניים (קרי, הכנסייה הקתולית) במדינות הקתוליות על פסים ידידותיים יותר.
כפי שציפו ממנו פעל קלמנס הארבעה עשר לפירוק מסדר הישועים. הצו לפירוק המסדר נכתב בנובמבר 1772, ונחתם ביולי שנה אחר כך. ב-21 ביולי 1773 פרסם קלמנס את הבריף (איגרת אפיפיורית קצרה) "Dominus ac Redemptor Noster" (בלטינית: "אדוננו וגואלנו") ובה הורה על ביטול מסדר הישועים. עם פרסום הבריף, התפרקו קהילות הישועים, הספריות שלהם הוחרמו, רכושם נבזז ומנהיגם, לורנצו ריצ'י, הושם בכלא ומת שם. ארבעים ואחת שנים אחר כך, ב-7 באוגוסט 1814, פרסם האפיפיור פיוס השביעי את הבולה "Sollicitudo Omnium Ecclesiarum" ("דאגת כל הכנסיות") שבה החזיר את מסדר הישועים לפעולה.
ההחלטה על פירוק מסדר הישועים השחירה את דמותו של קלמנס הארבעה עשר בעיני המאמינים הקתולים של סוף המאה ה-19, תקופה שבה חזר המסדר לפעול. עם זאת, לא כל הקתולים מגנים פעולה זו. כך למשל האנציקלופדיה הקתולית תמכה בפעולה זו כ"מוצדקת ביותר".
גם קלמנס הארבעה עשר עצמו חשש מתוצאות החלטתו. מסופר כי בעת שבא הרוזן פלורידה בלנקה לברך אותו על החלטתו לפרק את המסדר ענה קלמנס הארבעה עשר בחיוך עצוב "חתמתי על גזר דין המוות שלי, אך נשמעתי לצו מצפוני". זמן קצר לאחר פרסום הבריף, חלה קלמנס בן ה-69 שנהנה עד אז מבריאות טובה יחסית במחלה קשה שגרמה לו קשיי נשימה והוא סבל מייסורים קשים. החשד המיידי היה כי קלמנס הארבע העשר הורעל, אך מעולם לא הוכחה האשמה זו. מצבו הבריאותי הלך והתדרדר עד שמת בייסורים ב-22 בספטמבר 1774.
קיימות הערכות שונות מאוד לגבי תקופת שלטונו. ההחלטה לפרק את מסדר הישועים עוררה שנים אחר כך ביקורת עזה כלפיו. מעבר לכך, יש המשבחים את מאמציו לפייס את הממלכות הקתוליות, ואת הדרך בה ניהל את מדינת האפיפיור, ולעומתם הסיעה בכנסייה הקתולית המכונה אולטרה-מונטניזם המאמינה בעליונותו של האפיפיור על כל אדם אחר (חילוני או דתי) ביקרה את פייסנותו כלפי השלטון החילוני.
גבריאלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אסטרואידי אפולו
אסטרואידי אפולו הם קבוצה של גופים קרובי ארץ הקרויים על שם האסטרואיד הראשון שהתגלה ושויך לקבוצה זו, אפולו, שנתגלה ב-24 באפריל 1932 על ידי קרל ריינמות'. גופים אלה מוגדרים כבעלי מרחק הקפה ממוצע גדול מיחידה אסטרונומית אחת, שנקודת הפריהליון שלהם קטנה מ-1.017 יחידות אסטרונומיות. כתוצאה מכך, מסלולם סביב השמש בדרך כלל חוצה את מסלול כדור הארץ והם עלולים להוות סכנה.
האסטרואיד אפופיס הוא אסטרואיד אטן, אולם חישוב המסלול שלו מראה שב-13 באפריל 2029 הוא יעבור בסמוך לכדור הארץ, ומסלולו צפוי להשתנות כך שייתכן והוא עלול להפוך לאסטרואיד אפולו. חישובים מראים הסתברות נמוכה לפגיעת אסטרואיד זה בכדור הארץ ב-2036.
בשנת 2007 התגלה 2007 WD5 שלפי הערכה הראשונית היה צפוי להתנגש עם המאדים וליצור מכתש גדול. האירוע בסופו של דבר לא התרחש.
אוספיטל דה סנט פאו
אוספיטל דה לה סנטה קראו אי סנט פאו (בית החולים של הצלב הקדוש ופאולוס הקדוש, בקטלאנית: Hospital de la Santa Creu i Sant Pau), הוא בית חולים לשעבר הממוקם באזור האישמפלה (ה"הרחבה") של העיר ברצלונה בקטלוניה שבספרד. מבני בתי החולים מהווים את קבוצת המבנים הגדולה ביותר הבנויה בסגנון המודרניסטה.
זה היה בית חולים בתפקוד מלא עד יוני 2009, כאשר בית החולים החדש נפתח לידו, לפני שעבר שיקום לשימוש כמוזיאון ומרכז תרבות, שנפתח בשנת 2014.
הקמת המבנה
מבני בית החולים הוקמו כאשר עבר בית החולים (שהוקם במאה ה-15) ממקום מושבו הקודם (המשמש כיום את הספרייה הלאומית של קטלוניה) לקומפלקס מודרני שנבנה בין השנים 1901–1930 על פי תוכניות האדריכל ליואיס דומנק אי מונטנר.
בית החולים המקורי הוקם בשנת 1401, עת אוחדו ששת בתי החולים שהיו קיימים באותה עת בברצלונה. שמו של בית החולים המאוחד היה "בית החולים של הצלב הקדוש" (בקטלאנית: d'Hospital de la Santa Creu, בספרדית: Hospital de la Santa Cruz). בסוף המאה ה-19, בשל גידולה של העיר, הוחלט להקים בית חולים מודרני. המבנים הוקמו באמצעות תרומות שנאספו.
בית החולים, המשתרע על שטח של 300 מ"ר, נבנה בסגנון המודרניסטה ונחשב לאחד מבית החולים היפים בעולם (מבחינה ארכיטקטונית). מבני בית החולים כוללים בניין אדמיניסטרציה ו-27 ביתנים המשמשים את המחלקות השונות. כל ביתן בנוי באופן שונה תוך שמירה על הרמוניה בין המבנים השונים.
מבני בית החולים הוכרזו בשנת 1997 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2003 הוקם בניין בית חולים חדש מצפון לביתני המודרניסטה של דומנק אי מונטנר. עם זאת, מעטים מהמחלקות כמו בנק הדם והרקמות, מחלקת הרדיוגרפיה ומחלקת הפיזיותרפיסטית שנותרו בחלק מהבניינים הישנים.
ביואיק צנטוריון
ביואיק צנטוריון (באנגלית:  Buick Centurion) היא מכונית ספורטיבית, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות ביואיק בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בין השנים 1971–1973.
סך הכול יוצרו 110,539 יחידות, מתוכן 10,296 יחידות לדגם הקבריולה. בשנת הדגם 1973 יוצרו 5,739 יחידות לדגם הקבריולה.
בשנת הדגם 1971 יוצרו 29,398 יחידות.
תמונות
ביואיק צנטוריון 1971–1973
מכונית קונספט "ביואיק צנטוריון" שנת 1956
בשנת 1956 בנתה חברת ביואיק "אב טיפוס" לדגם מכונית קונספט אשר הייתה קרויה "ביואיק צנטוריון". הדגם היה עשוי מ-פיברגלס.
ייצור הדגם לא המשיך לפסי הייצור.
תמונות
ביואיק צנטוריון קונספט שנת 1956
צריפין
צריפין (באופן רשמי: מחנה ידין) הוא מחנה צבאי של צה"ל בשטחן של ראשון לציון ובאר יעקב, שכולל בתוכו מספר בסיסים. המחנה גובל במזרח בכביש 44, במערב בראשון לציון (שיכון המזרח) ובדרום בבאר יעקב. המחנה נקרא על שם יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל.
עם בניית קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון בצומת הנגב, והעתקת בסיסי ההדרכה של צריפין אליה, מתפנים כלל בסיסי צריפין באופן הדרגתי. מרכז המחנה נהרס בשנת 2019 לטובת הקמת שכונה חדשה בת כ-1,100 דירות בראשון לציון.
ההתיישבות ההיסטורית
מקור השם "צריפין" הוא ביישוב עברי שהתקיים באזור החל מהמאה הראשונה לפנה"ס. שמו של היישוב רומז לענף הצורפות, בו עסקו אנשי היישוב. האזור כולו נקרא באותה העת "גיא החרשים", וכך הוא מוזכר בתנ"ך. היישוב צריפין מוזכר במקורות העבריים במשנה ובתלמוד הבבלי במסכת מנחות. עד 1948 שכן במקום הכפר הערבי סרפנד אל-עמאר (صرفند العمار) שנחרב במבצע ברק.
המחנה הצבאי
מחנה צריפין הוקם בשנת 1917 כבסיס של הצבא הבריטי בשם "סרפנד", על שם הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל-עמאר. בשנת 1936 הוקם בסמוך מחנה המעצר סרפנד, בו נעצרו פעילי מחתרות. לאחר המרד הערבי הגדול הוזרמו לארץ כוחות גדולים של הצבא הבריטי ואז החלה בנייה משמעותית של המחנה, שהפך עד מהרה למתחם של אלפי דונמים הכולל מספר רב של מחנות צבא. המחנה שימש מוקד פרנסה עיקרי לרבים מתושבי היישוב העברי בתקופת המנדט וסיפק פרנסה גם לאלפי ערבים, מה שהביא לשגשוג כלכלי יחסי בארץ ישראל של אותם הימים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, המחנה גדל והתעצם משמעותית במסגרת פריסת כוחות האימפריה במזרח התיכון לממדי השטח החופפים לשטח המחנה עד לתחילת פינויו בשנת 2015. על פי התפיסה הבריטית סרפנד נבנה כמשק אוטרקי המספק את כל צרכיו. הכל תוכנן כך שהחיילים לא היו צריכים כלל לצאת מהבסיס ללא צורך. מבחינה פסיכולוגית יכלו החיילים לשהות בבסיסים מוגנים, ולא להתמודד עם סביבה עוינת, מה שסייע להם לשמירת המורל.
לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה בנובמבר 1947 החלו מוסדות היישוב במשא ומתן עם ממשלת המנדט לרכישת מחנות הצבא הבריטי שבתחום המדינה היהודית העתידית. באפריל 1948 הוסכם שמחנה צריפין ירכש בידי הסוכנות היהודית תמורת 650,000 לירות ארץ ישראליות, אך התשלום לא הועבר והעסקה לא הושלמה.
למחרת הכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948 בשעה 9 בבוקר עזבו הבריטים את מחנה צריפין, אחד ממחנות הצבא הגדולים והמרכזיים שהוקמו בארץ, והכניסו דרך השער המזרחי ("שער ירושלים") את חיילי הלגיון הערבי. מיד עם השתלטותם על המחנה החלו חיילי הלגיון להמטיר אש על ראשון-לציון הסמוכה. המחנה נכבש על ידי חיילי חטיבת "גבעתי" במהלך מלחמת העצמאות, בקרב שנערך בתאריך 18–19 במאי 1948.
במהלך מלחמת העצמאות היה במקום מחנה שבויים לערבים שנתפסו בקרבות. מחנה השבויים נסגר בקיץ 1949.
בשנות ה-50 הייתה במקום מעברה אשר ברבות הזמן עברו ממנה תושביה אל יישובי הסביבה, בעיקר ללוד.
שטחה של צריפין סופח לשטחה של באר יעקב בשנת 1960. במהלך השנים שחלפו הלכה ראשון לציון והתקרבה לבסיס בשל בניית שכונות חדשות וכיום גובלות שכונותיה המזרחיות של העיר בצדו המערבי של המחנה. מצב זה הביא את צה"ל להכנת תכנית "עיר הבה"דים" בנגב שבמסגרתה יפונה חלק גדול של הבסיס (בעיקר בסיסי ההדרכה) ובכסף שיתקבל ממכירת הקרקע יכוסו חלק מעלויות ההקמה שלה. פינוי הבסיס החל בשנת 2015 כאשר רוב פינוי הקרקעות יועבר אל העיר ראשון לציון.
רוסודן (דמטרה)
רוסודן (גאורגית: რუსუდანი, רוּסוּדַני) הייתה נסיכה גאורגית מבית בגרטיוני, שחיה במאות השתים עשרה והשלוש עשרה. היא הייתה בתו של דמטרה הראשון, ואחותם של דוד החמישי וגיאורגי השלישי, ודודתה מצד אביה של תמר המלכה המפורסמת, שהיו כולם מלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת.
צריפין
המחנה הצבאי
למחנה שלושה שערים:
רוסודן (דמטרה)
רוסודן נישאה להיואס אד-דין סולימאן שאח, השליט הסלג'וקי של חווארזם ועיראק בין השנים 1160-1161. עם הפיכתה לאלמנה היא חזרה לגאורגיה ושלטה כעוצרת בשנים הראשונות למלכותה של תמר המלכה. היא הייתה גם החונכת והפטרונית של הנסיך האלאני, דוד סוסלן, שנישא לתמר המלכה, בשנת 1189, כבעלה השני. בשנות השמונים של חייה, בשנת 1210 לערך, היא פרשה למנזר.
צריפין
המחנה הצבאי
במרכז המחנה נמצאת אנדרטת גדוד 42 וחורשת זיכרון לגדוד 42 של חטיבת קרייתי.
בתחנת האוטובוס שסמוכה לשער יפו, אירע בי"ב באלול תשס"ג (9 בספטמבר 2003) הפיגוע בתחנת האוטובוס בצריפין, בשעה שמחבל מתאבד פוצץ את עצמו בתוך מבנה תחנת ההסעה לחיילים ורצח 9 ישראלים. כל הרוגי הפיגוע היו מחיילי הבסיס וממחנה גדעונים הסמוך.
ב4 באפריל 2023 נפצעו שני חיילים באורח קשה ובינוני בפיגוע דקירה בשער ירושלים. המחבל מוחמד מחמוד מעוודה מחברון נוטרל על ידי אזרח בשם בני משולם, שניטרל אותו בידיים חשופות וקיבל על כך צל"ש.
בית הלוויות הצבאי
בתחילת 2007 הוחלט להקים בית לוויות חדש בבסיס הרבנות הצבאית, בית לוויות ראשון מסוגו שהחליף מבנה בריטי ישן שבו היה בעבר "בית הלוויות הצבאי הישן" סמוך אל מחנה דורי בשטח בית החולים תל השומר - לטיהור ולהכנת גופות לטקס קבורה צבאי. הרבנות הצבאית יזמה את הקמת המתחם על מנת להקל על גישתן של המשפחות השכולות לטקס וכדי לאפשר עריכת קבורה צבאית הולמת ומכובדת.
מתקנים לא-צבאיים
נוסף על הבסיס הצה"לי שוכנים במקום בית החולים יצחק שמיר (לשעבר בית חולים אסף הרופא), מחסנים של הסוכנות היהודית וכן אזור תעשייה, שוק סיטונאי (שהוקם ב-2006 כחלופה זמנית לשוק הסיטונאי בתל אביב). בנוסף, מאז 1976 פועל במחנה בית ספר של רשת אורט, המשלב לימודי תיכון עם לימודים מקצועיים – מגמת לוגיסטיקה ומנהל רכש ומגמת אומנויות הבישול והאירוח.
שלוחת הרכבת
במהלך 1921 נבנתה שלוחה באורך כ-4 ק"מ מלוד למחנה צבאי הבריטי סרפנד. בשטח המחנה הייתה קיימת בעבר תחנת רכבת, כמו כן, מספר מסילות השלוחה היו מגיעות למחסנים בשטח הבסיס. השלוחה הייתה מתפצלת ממסילת לוד-אשקלון. השלוחה הייתה גם בשימוש של צה"ל והייתה משרתת את בסיס המזון 6120 ומרכז המזון 6100 עד לסגירתה בסוף שנות ה-50.
אנדריאה דבורקין
אנדריאה ריטה דבורקין (אנגלית: Andrea Rita Dworkin; 26 בספטמבר 1946 – 9 באפריל 2005) הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית רדיקלית בארצות הברית. חלק ניכר מפרסומה נוגע לביקורת על הפורנוגרפיה, שאותה היא מקשרת לדימוי האישה לקניין מיני, דבר העשוי להוביל, לדעתה, לאונס ולצורות אחרות של אלימות כלפי נשים.
בשנות ה-60 נודעה דבורקין בהתנגדותה למלחמת וייטנאם ובהטפתה לאנרכיזם, אך הפכה לפמיניסטית רדיקלית לאחר שהצליחה להימלט מבעל מתעלל, וכתבה כעשרה ספרים המפרטים את התאוריה הרדיקלית הפמיניסטית. בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 זכתה דבורקין למוניטין כדוברת התנועה נגד פורנוגרפיה. מאמריה וספריה על פורנוגרפיה ועל המיניות האנושית, ובייחוד ספרה "משגל", היו למסמכים רבי השפעה על החשיבה הפמיניסטית בת זמננו.
ביוגרפיה
דבורקין עזבה את הקולג', ועברה לאירופה. היא שהתה שנתיים בפריז ובאתונה ושקדה על כתיבה ופרסום של שירה ופרוזה, ובהמשך שבה לארצות הברית. רוב כתיבתה עסקה במחאה חריפה על המלחמה האמריקאית בווייטנאם, בהתנגדות לגיוס הכפוי ובהתנגדות לאי-החוקיות של הפלות. לאחר תום לימודיה נסעה לאמסטרדם, ושם נישאה לגבר שהתאהבה בו. לאחר נישואיה החלה לסבול מאלימות קשה וקיצונית ומהתעללות מצדו. בשנת 1971 נמלטה ממנו כשהיא מושפלת, מוכה וחסרת כל, ונאלצה לעבוד זמן קצר אף בזנות, למחייתה.
בשנת 1972 פגשה את ריקי אברמס (Ricki Abrams), שהפכה לבת זוגה וחילצה אותה מהעוני ומהחיים בשולי החברה. אברמס הכירה לדבורקין את עבודתן של כותבות ופעילות פמיניסטיות מוקדמות, ודבורקין התרשמה במיוחד מקייט מילט ("Sexual Politics"), משולמית פיירסטון ("The Dialectic of Sex"), ומרובין מורגן ("Sisterhood Is Powerful"). עם חזרתה לארצות הברית הבטיחה לאברמס להמשיך ולהילחם ללא לאות למען זכויות האדם של נשים. דבורקין הצטרפה, כלסבית, לארגון למען זכויות להט"ב וכן גם למחאות ולהפגנות נגד האפרטהייד בדרום אפריקה. היא החלה לעבוד כאסיסטנטית של המשוררת הפמיניסטית מיוריאל רוקייזר, ובמקביל המשיכה להיות מעורבת בארגונים פמיניסטיים רדיקליים, והתמקדה במחאה באלימות הרווחת כלפי נשים. בהמשך לכתיבתה ולפעולתה הציבורית, נלקחה דבורקין לתפקיד דוברת לאירועים שונים, ובמהרה התפרסמה בנאומיה החדים והחותכים, שנהגו לעורר רגשות עזים בקהל השומעים.
דבורקין קיימה מערכת יחסים עם ג'ון סטולנברג, אקטיביסט למען זכויות נשים. למרות הקשר הזוגי ביניהם המשיכה דבורקין להציג את עצמה כלסבית ואת סטולנברג כהומו, שניהם מחוץ לארון, בטענה כי זוגיותם אינה אמורה להפריע להגדרת נטייתם מחד, וזהותם מאידך, כגייז.
ביקורתה על הפורנוגרפיה
פעילותה הציבורית בתחום החלה בשנת 1976, כאשר יצאה נגד הסרט "Snuff" ששווק בתור סרט סנאף פורנוגרפי (אף על פי שלא באמת היה סרט סנאף). מאז המשיכה לצאת בספרים ובמאמרים נגד הפורנוגרפיה, שבה קיימת לדעתה התייחסות אל גוף האישה כאל רכושו של הגבר, תוך מתן לגיטימציה לאלימות ושימוש בכוח מצידו, כחלק אינטגרלי מיחסי המין. האישה המקיימת יחסי מין עם גבר, לפי דבורקין, לומדת לחוות חושניות מעצם המשגל, מהיותה קניין, מ"כיבושה" הפיזי על ידי אחר, דבר המקדש את השליטה המינית והחברתית בכלל של גברים בנשים ומנציח אותה.
דבורקין סברה כי יצרני פורנוגרפיה והתומכים בהם הם שהפכו את המשגל ואת האקט המיני הכוחני לעניין מרכזי בתרבות ובחברה, תוך התעלמות הן ממיניות האישה והן מרווחתה. הסכנה במסרים אלה, לדעת דבורקין, היא בהשפעתן השלילית, במתן הלגיטימציה להשפלת האישה ולאלימות כלפיה, כאופציה לגיטימית מבחינה מינית ותרבותית, דבר שהיא סוברת שהוא הרסני, מסוכן וגובל בפגיעה בזכויות האדם של נשים.
14 ביוני
14 ביוני הוא היום ה־165 בשנה (166 בשנה מעוברת), בשבוע ה־24 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 200 ימים.
חופשה בלונדון (סרט)
חופשה בלונדון (באנגלית: Indiscreet) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1958 בבימויו של סטנלי דונן, עם קרי גרנט ואינגריד ברגמן בתפקידים הראשיים. .
התסריט נכתב על ידי נורמן קרסנה, והוא מבוסס על המחזה שלו "Kind Sir", שהועלה בתיאטראות ברודוויי ב-1953. זה הסרט השני בו הופיעו גרנט וברגמן מאז "נודעת" ב-1946.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב:
הסרט עובד לסרט טלוויזיה בשנת 1988, עם רוברט וגנר ולזלי אן דאון בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
אנה קלמן (אינגריד ברגמן) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת שאינה מצליחה להשיג בן זוג מתאים. לאחר דייט לא מוצלח במיורקה היא קוטעת את חופשתה, וחוזרת מיואשת לביתה בלונדון.
אחותה מרגרט (פיליס קלברט) ובעלה אלפרד (ססיל פארקר). מנסים לעודד אותה. אלפרד הבנקאי מכיר לה את פיליפ אדמס (קרי גרנט), איש עסקים מסן פרנסיסקו והיא מתאהבת בו מיד. הם מבלים ביחד בלונדון ואנה רוצה לממש את אהבתם בנישואים.
פיליפ אוהב אותה אבל הוא רווק מושבע ונגד מוסד הנישואים ולכן אומר לה שהוא נשוי אך גר בנפרד מאשתו. הוא מקבל תפקיד בנאט"ו בפריז אך מידי סוף שבוע הוא טס לחופשה בלונדון לבלות עם אנה.
מרגרט מגלה לאנה כי פיליפ אינו נשוי וזה מרגיז אותה אך היא אוהבת אותו ולא רוצה לאבד אותו.
היא רוקמת תוכנית כאילו יש לה מחזר נלהב וכשפיליפ מגלה זאת הוא נתקף ברגש קנאות.
מרגרט מודיעה לה כי פיליפ עומד לטוס לניו יורק וכי לפני כן יערוך אצלה ביקור הפתעה. אנה מקשטת את חדרה כאילו היא מצפה לאורח ומבקשת מהמשרת שלה להיכנס לחדרה ברגע שיגיע פיליפ. כשפיליפ מגיע לחדרה הוא רואה גבר זר שמסתלק. הוא כועס ורוצה לעזוב אבל אנה מבקשת ממנו לחזור ולאחר ויכוח בו שניהם מטיחים האשמות זו בזו, הם מתפייסים ומתחבקים.
דוד לסקוב
דוד לסקוב (19 בספטמבר 1903 – 3 בפברואר 1989) היה איש צבא, מהנדס וממציא ישראלי, חתן שלושה פרסי ביטחון ישראל, בין השאר על פיתוח "גשר הגלילים". לסקוב היה סגן קצין הנדסה ראשי בצה"ל, והחייל המבוגר ביותר בעולם.
ראשית חייו
דוד לסקוב נולד לחנה ויהודה באומסק שבסיביר, אז חלק מהאימפריה הרוסית. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר לעיר טומסק ולמד שם רפואה במשך שנתיים, אך סולק מהאוניברסיטה בגין פעילותו בתנועה הציונית. משם עבר ללנינגרד והחל בלימודי אדריכלות. בעת לימודיו היה פעיל בארגון מכבי ובתנועת החלוץ. במסגרת פעילותו בשליחות מכבי הכיר את רעייתו לעתיד, צפורה. השניים החליטו לברוח מרוסיה וניסו לראשונה ב-1927 לחצות את נהר אמור לסין, אך נתפסו ונאסרו לחודשיים. לאחר שריצו עונש הצליחו לעבור את הגבול לסין והגיעו לעיר חרבין, שבה עבד בבניין והיה ממקימי תנועת השומר הצעיר בעיר. בשנת 1928, לאחר שידידים מהארץ ארגנו להם סרטיפיקטים, עלה הזוג לארץ ישראל ולסקוב החל לעבוד כפועל בבנימינה. במקביל, הוא השלים את לימודי האדריכלות בטכניון. עם תום לימודיו פתח בחיפה משרד אדריכלות ועסק בתכנון מבנים בחיפה ובקריות.
קריירה צבאית
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לסקוב לצבא הבריטי. עם קום המדינה והקמת צה"ל, השתתף לסקוב בקרבות מלחמת העצמאות בגליל ובנגב. לאחר תום המלחמה, שירת בחיל ההנדסה הישראלי ובפיתוח אמצעי לחימה. לאורך השנים, הוא השתתף בייבוש החולה, שירת כקצין ההנדסה של חטיבת גולני, של פיקוד הדרום ושל פיקוד הצפון, וכן כראש ענף שדה בחיל ההנדסה, ומשנת 1957 כסגן קצין הנדסה ראשי. הוא קיבל מהרמטכ"ל אז, יצחק רבין, דרגת אלוף-משנה, מחוץ לתקן, כיוון שבחיל ההנדסה דרגה זו הייתה שמורה רק למפקד החיל. לאחר מלחמת יום כיפור, הרמטכ"ל מוטה גור העניק לו דרגת תת-אלוף.
יחידת יפת"ח
לסקוב עסק בכל שנות שירותו בפיתוח אמצעי לחימה אולם ראה את עצמו קודם כל כמהנדס ובונה. הוא חשב כל העת על פתרונות הנדסיים והיה אהוב על חייליו. לסקוב הורשה להקים את יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה (יחידת יפת"ח), שנקראה בימיה הראשונים "חוליית לסקוב". מי שעמד מאחורי הפיכתה של "חוליית לסקוב" ליחידה צה"לית תקנית, היה עוזרו ויד ימינו של לסקוב, יגאל מולצ'דסקי (לימים אל"ם יגאל מילוא). הקמת היחידה ב-1970, אפשרה ללסקוב לגייס שבעים ושמונה חיילים, מהנדסים ואזרחים עובדי צה"ל שעסקו בפיתוח וייצור שורה ארוכה של אמל"ח לטובת יחידות רבות בצה"ל. לסקוב תכנן פרויקטים לפי דרישות מבצעיות של יחידות צבאיות (כולל סיירת מטכ"ל). בין הפרויקטים המורשים לפרסום, ניתן למצוא את גשר הגלילים, שפיתח יחד עם ישראל טל. בנוסף תכנן את שכבת הפיצוץ להגנה על מוצבים, את "מטען לסקוב", את "אור יקרות", את רקטת "זאב" (שאחת מהן הרגה את הרמטכ"ל המצרי עבד אל-מונעם ריאד במלחמת ההתשה) ואת כדורי הגומי. בגין המצאותיו ופעילותו לפיתוח ההנדסה הקרבית, הוענקו ללסקוב שלושה פרסי ביטחון ישראל (בשנים 1964, 1973 ו-1984), וכן ציון לשבח מטעם ועדת פרס ביטחון ישראל (בשנת 1972). כמו כן הוא יקיר העיר חיפה, והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון. לסקוב היה האיש הראשון לקבל את פרס "יקיר חיל ההנדסה", והפרס הוענק לו בטקס מיוחד ב-1988 לכבוד חגיגות 40 שנה לעצמאות מדינת ישראל.
מותו והנצחתו
בשירותו בצה"ל המשיך עד ליום פטירתו בגיל 85, והוא הוכתר על ידי ספר השיאים של גינס כחייל המבוגר ביותר בעולם. דוד לסקוב נטמן בבית הקברות שדה יהושע והותיר אחריו את רעייתו, צפורה לסקוב, חברת הכנסת השלישית. שני ילדיהם הם פרופסור ראובן לסקוב, רופא ובעל עיטור המופת, והשופטת יהודית צור, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
על שמו של דוד לסקוב נקראים רחובות בערים שונות ברחבי הארץ, וכן הונצח ברחוב "הממציא" בשכונת הר חומה שבירושלים.
כמו כן נקרא גן ציבורי בשכונת רמת גולדה בחיפה לזכרו ולזכר רעייתו - "גן צפורה ודוד".
לונאנה: יש יאק בכיתה
לונאנה: יש יאק בכיתה (באנגלית: Lunana: A Yak in the Classroom) הוא סרט דרמה מבהוטן משנת 2019 בבימויו של פאו צ'וינינג דורג'י. הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של BFI בלונדון. הסרט היה מועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-94.
עלילה
אוגין השלים ארבע מתוך חמש שנות הכשרת החובה שלו כמורה עבור ממשלת בהוטן. עם זאת, הוא לא נהנה ללמד ומבקש לעבור לאוסטרליה כדי להיות זמר. כשהוא נשלח ללמד בכפר הנידח לונאנה, הממוקם בגובה 4,800 מטר מעל פני הים, הוא שוקל לעזוב את עבודתו, אבל סבתו, עימה הוא מתגורר לאחר שאיבד את הוריו בילדותו, דוחקת בו להשלים את חובת ההוראה שלו. הוא מחליט לקחת את המשימה ועוזב את העיר.
אוגין פוגש את מישן, מדריך תושב הכפר, שמוביל אותו במעלה השביל הארוך ללונאנה. הטרק נמשך 8 ימים. תושבי הכפר מקבלים את פניו בהתרגשות, אבל אוגין, המום מהתנאים הגרועים בכפר, מצטער על בואו ומבקש שייקחו אותו בחזרה. אשא, ראש הכפר, מודיע לו שהפרדות זקוקות לכמה ימי מנוחה. למחרת בבוקר ילדה בשם פם זאם מעירה את אוגין ומודיעה לו שהתלמידים מחכים לו בכיתה. הילדה משמשת קפטן הכיתה (מעין חניכה תורנית). אוגין מופתע מחיבת הילדים אליו, הנובעת מכך שחונכו להאמין כי למורים יש את היכולת "לגעת בעתיד".
אוגין חוזר למחרת מוכן יותר ללמד, ובהיעדר לוח, מאלתר על ידי כתיבה ישירות על הקיר עם פחם. מאוחר יותר מישן בונה עבורו לוח מאולתר. הוא מחליט להישאר וללמד למשך שארית השנה. אוגין מבצע לאט לאט שיפורים בכיתה. בהזדמנות אחת הוא מוותר על הנייר האוטם את החלונות בחדרו, כדי לספק לילדים נייר לכתיבה. הוא הופך במהירות לחביב הילדים, שר ומנגן בגיטרה, ומלמד אותם מתמטיקה, אנגלית ואת השפה המקומית דזונגקה. הם עצובים כשנודע להם שאוגין מתכנן לעזוב לבלי שוב כשהחורף יגיע.
מאוחר יותר אוגין פוגש את סלדון, אחייניתו של אשא, כשהיא שרה שיר מסורתי על צלע גבעה. היא אומרת לו שהיא שרה אותו מדי יום כמנחה לכפר, והוא מבקש ממנה ללמד אותו את השיר; ולצורך כך הם נפגשים מדי יום. היא אומרת שהשיר נקרא "יאק לבי להדר", והוא נכתב על ידי רועה יאק מקומי שבכה על כך שהוא נאלץ לשחוט את היאק האהוב עליו כדי לספק בשר לתושבי הכפר. מאוחר יותר סלדון מעניקה לאוגין יאק בשם נורבו, כדי שיוכל להשתמש בגללים שלו כדי להבעיר אש. בגלל הקור, אוגין חייב להשאיר את נורבו בכיתה.
אשא ניגש לאוגין ומבשר לו שהחורף בפתח וזה הזמן שלו לעזוב לפני שמעברי ההרים יתכסו שלג. הוא מבקש מאוגין לחזור באביב שלאחר מכן, אבל אוגין אומר שהוא מתכוון לעזוב את בהוטן סופית, ומאכזב אותו. הוא מעביר את החדשות לסלדון, מרגיע אותה שמורה טוב יותר יגיע באביב, אבל סלדון אומרת שהילדים ישפטו. היא מקווה שהוא יחזור מתישהו ויבצע עבורה את "יאק לבי להדר".
אוגין עוזב את לונאנה לאחר פרידה מרגשת מהתושבים. פם זאם נותנת לו מכתב מהילדים, וסלדון מעניקה לו צעיף. אשא שר את "יאק לבי להדר" כשהוא עוזב, ומישן מספר לאוגין שאשא כתב את השיר במקור. מאוחר יותר אוגין קורא את המכתב מהילדים, בו הם מודים לו ומפצירים בו לחזור באביב. בדרך במורד ההר, עוצר אוגין במקדש ומשאיר מנחה למעבר בטוח, ואומר שהוא מקווה לחזור.
אדוארד פרנקופף
ביוגרפיה
אדוארד פרנקופף נולד בכפר הקטן רפוטנשטיין, ליד צווטל (Zwettl) שבאוסטריה תחתית, לאב רופא, וסיים את לימודי הרפואה שלו בווינה בשנת 1912. כסטודנט לרפואה בשנה השלישית הוא החל לעבוד כמתרגל באנטומיה תחת פרדיננד הוכשטטר (Ferdinand Hochstetter), מנהל המחלקה השנייה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, ובהמשך הפך לעוזרו.
קריירה אקדמית
ב-14 השנים מאז סיים את לימודי הרפואה, שימש פרנקופף כמורה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, והתקדם במהירות בסולם האקדמי. הוא מונה לפרופסור בשנת 1926 באוניברסיטת וינה, והחל לנהל את המחלקה השנייה לאנטומיה שם ב-1933, אז גם החל לעבוד באינטנסיביות על הכנת אטלס אנטומי יחד עם צוות מאיירים. מ-1938 (מספר שבועות לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) שימש כדיקן בית הספר לרפואה, ומאוחר יותר (1943-1945) כנשיא האוניברסיטה.
לונאנה: יש יאק בכיתה
עלילה
אוגין נוסע לאוסטרליה שם הוא מופיע בבר, אבל המבלים לא מתייחסים אליו. הוא מפסיק את השיר ומתחיל לשיר את "יאק לבי להדר" לקהל משולהב.
אדוארד פרנקופף
קריירה אקדמית
למחלקה לאנטומיה אשר פרנקופף עמד בראשה, הייתה היסטוריה של אנטישמיות ופעילות פוליטית קיצונית בקרב סטודנטים והצוות האקדמי, עוד לפני סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני. לעומת זאת, את המחלקה הראשונה לאנטומיה שבאוניברסיטת וינה ניהלו אמיל צוקרקנדל (Emil Zuckerkandl) ויוליוס טנדלר (Julius Tandler), ועבדו בה סטודנטים יהודים, ליברלים, סוציאליסטים וזרים. במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התרחשו עימותים אלימים בין סטודנטים משתי מחלקות אלה. ב-1938 איחד פרנקופף את שתי המחלקות למוסד לאנטומיה.
פרט לאטלס האנטומי הנושא את שמו, כתב פרנקופף מאמרים באנטומיה כללית, אמבריולוגיה וטרטולוגיה, ואף מאמר בנושא "נציונל-סוציאליזם ומדע", שהתפרסם ב-1938.
בתקופת פעילותו, היה ידוע פרנקופף כאובססיבי כלפי עבודתו, מנהל תובעני, אשר נהג לעבוד 18 שעות ביום בתקופה בה התמקד ביצירת האטלס האנטומי. אחד מתלמידיו העיד על אהבתו למוזיקה.
לונאנה: יש יאק בכיתה
פרסים והוקרה
הסרט זכה בפרס בחירת הקהל עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר והטוב ביותר של בפסטיבל פאלם ספרינגס הבינלאומי 2020. בפסטיבל הסרטים ה-26 דלה לסיניה באיטליה, הסרט זכה בפרס לסיניה ד'אורו (Lessinia d'Oro) לסרט הטוב ביותר של הפסטיבל, פרס גיירה מיקרוקוזמו דל קרקר די ורונה (Giuria Microcosmo del carcere di Verona) ופרס מיוחד ב-לוג טו גרין (Log to Green). בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן ז'אן דה לוז, בסן ז'אן דה לוז, צרפת, הסרט זכה בפרס הקהל (Prix du Public), ושראב דורג'י זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו כאוגין דורג'י.
אדוארד פרנקופף
תמיכה ברעיון ובמשטר הנאצי
רופאים גרמנים היו מהראשונים להצטרף לשורות המפלגה הנאצית ול-SS, ונחשבו לתומכים נלהבים ופעילים של המשטר. אותם אנשי רפואה היו אחראים על מתן גושפנקא "מדעית", שנתנה לגיטימציה לפיתוח התוכנית הנאצית של השמדת אדם. תוך פיתוח התוכנית, פעלו אנשי הרפואה לשם השרשת תורת הגזע הנאצית, שדגלה בקיום קבוצות נחותות, שאינן בריאות או "מתאימות" לחברה הגרמנית. זו מצידה קיבלה כאמת ממצאים מדעיים לכאורה, בנוגע לערכם של אנשים מבוגרים, חולי נפש או בעלי מומים גנטיים, ולבסוף גם לגבי תרבויות, דתות ועמים.
לונאנה: יש יאק בכיתה
פרסים והוקרה
הסרט נשלח כמועמד של בהוטן לפרס האוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-93, אך הוא נפסל מאוחר יותר. עם זאת, הוא הוגש מחדש כסרט של בהוטן בשנה שלאחר מכן, היה ברשימה הקצרה בדצמבר 2021, והיה אחד מחמשת המועמדים שהתחרו בטקס פרסי אוסקר ה-94, מה שהפך אותו לסרט הראשון במדינה המועמד לאוסקר.
אדוארד פרנקופף
תמיכה ברעיון ובמשטר הנאצי
תהליך זה הביא כבר בשנות ה-30' להוצאה להורג בגרמניה של אנשים שנחשבו "לא מתאימים", באמצעות גז או תרופות, בפעולות שכונו "סטריליזציה" או "אותנזיה" (המתת חסד). רופאים היו מעורבים בהוצאה לפועל של מעשים אלה. בשלבים מאוחרים יותר רופאים היו אלה שהחליטו במחנות השמדה, כדוגמת אושוויץ, מי מבין היהודים שהובאו יחיה ומי יומת, על סמך בדיקה גופנית קצרה. רופאים פיקחו על פעולות ההרג של יהודים, וביצעו ניסויים באנשים שנחשבו ל"לא מתאימים".
התקדמותו האקדמית המהירה של פרנקופף באוניברסיטת וינה, הקבילה למעורבותו הגוברת במשטר הנאצי. באותה שנה בה החל לנהל את המוסד האנטומי (1933) הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ושנה מאוחר יותר לפלוגות הסער - SA. יחד עם פרנקופף הצטרפו למפלגה הנאצית רבים מהעוזרים, הטכנאים, והמאיירים אשר עבדו עמו.
כדיקן, פרנקופף התעקש על תעוד המוצא (ארי או אחר) של כל חברי הפקולטה, ודרש מהם שבועת נאמנות להיטלר. הוא העביר לשלטונות את שמות אלה שלא התאימו לדרישותיו אלה, ובמרץ 1938 סולקו כל היהודים, בהם זוכי פרס נובל, מאוניברסיטת וינה (בסך הכול סולקו 132 מתוך 197 חברי סגל). חלקם נשלחו למחנות ריכוז כטרזינשטאדט ודכאו, בהם מעטים בלבד שרדו. חברי סגל אחרים התאבדו, וגורלם של השאר אינו ידוע .
ארבעה ימים לאחר האנשלוס, נאם פרנקופף מול חברי הסגל של בית הספר לרפואה. בנאומו, העלה פרנקופף על נס את אישיותו של אדולף היטלר, והודה לו על סיפוחה של אוסטריה. כמו כן פרט כיצד תורשה וסביבה קובעים את תכונות הגזע, ותיאר כיצד על הרופא לקדם "היגיינה גזעית" על ידי פיקוח על נישואים של אלה שערכם גבוה יותר מבחינה תורשתית, מניעה של ערבוב גזעי, ו"סטריליזציה" כמו גם השמדה של נחותי הגזע. בנוסף, דרש פרנקופף לכלול בתוכנית הלימודים של בית הספר לרפואה את לימודם של מקצועות כמו פיזיולוגיה, פסיכולוגיה, פתולוגיה וגנטיקה גזעיות.
את הנאום, שנישא תחת תמונתו של היטלר, חתם פרנקופף בקריאת "Sieg Heil" משולשת.
האטלס האנטומי של פרנקופף
בכך שהגדיר אנשים מסוימים כ"תת אדם", איפשר המדע הרפואי הנאצי להתייחס אליהם כ"כלי מחקר" עוד בחייהם, ללא הגנת החוק הגרמני עליהם. ב-18 בפברואר 1939, הוציא המשטר הנאצי צו אשר מורה לשלוח את כל הגופות של אסירים שהוצאו להורג אל מחלקות לאנטומיה באוניברסיטאות הקרובות ביותר, לצורכי מחקר ולימוד. בשנת 1942, קבע החוק הנאצי כי שרידי פולנים ויהודים שהוצאו להורג לא ייקברו בידי קרוביהם, אלא יועברו למוסדות מחקר גרמניים. מוסדות רפואיים יוקרתיים רבים שמרו לצורכי מחקר שרידי אנשים שנרצחו.
מאפייני האטלס האנטומי של פרנקופף
האטלס "אנטומיה טופוגרפית של האדם" (גרמנית: "Topographische Anatomie des Menschen") של פרנקופף הוא ספר אנטומיה נפוץ מאוד בעולם. מאז פרסום המהדורה הראשונה (בשנת 1937, המהדורות הבאות ב-1942, 1952, 1956-1957, 1961, 1963 (מהדורה אמריקאית), 1988) נעשה בו שימוש נרחב על ידי רופאים וסטודנטים לרפואה.
האטלס הוגדר ב-1990 על ידי העיתון הרפואי המוביל New England Journal of Medicine כ"עבודה קלאסית בתחום", וידוע גם בזכות הדיוק והפרוט הרב המאפיינים אותו. בספר זה, המאיירים ביטאו בצורה גרפית את אהדתם לנאציזם, והוסיפו סמלי SS או צלבי קרס לחתימותיהם בתחתית האיורים. בנוסף, בחלק מהאיורים נראים אנשים רזים באופן קיצוני, בעלי חזות שמית, צעירים, בעלי תספורת קצוצה כשל אסיר, ואף נימולים.
כמחצית מ-791 האיורים המקוריים באטלס לא נוצרו במהלך שנות המשטר הנאצי, ומתוארכים לפני 1937 או לאחר 1945.
מהדורות מאוחרות יותר של האטלס, שהפסיק לצאת לאור בינתיים על ידי המו"ל המקורי, Urban & Schwarzenberg - U&S, מכילות איורים מהמהדורות המקוריות, אך ברוב המקרים נמחקו הסמלים הנאציים מהאיורים המקוריים.
החקירה אודות מקורות האטלס
ב-1988, פורסם מחקר מפורט אודות האטלס של פרנקופף על ידי דייוויד ויליאמס (David J. Williams), פרופ' לאיור רפואי מאוניברסיטת פרדו (Purdue) שבאינדיאנה, ארצות הברית. במחקר שערך, בו ראיין את פרנץ בטקה (Franz Batke), אחרון מאיירי האטלס שנותר בחיים, גילה כי לא רק פרנקופף אלא גם המאיירים המרכזיים שתרמו לאטלס – אריך לפיאר לודוויג שרוט, קארל אנדטרסר ופרנץ בטקה היו חברים פעילים במפלגה הנאצית. לפיאר הוסיף צלב קרס לחתימותיו במהדורה הראשונה של האטלס לאיורים שייצר בין 1938 ל-1945, ואנדטרסר חתם על ידי סימון SS בשמו (EndtreSSer) בצורה האופיינית לסמל האס אס. אותו לפיאר, שהיה מאייר אנטומי מוערך ביותר, עבד לאחר מלחמת העולם השנייה על האטלס של סובוטה (Sobotta/Becher "atlas der Anatomie des Menschen"). על פי ממצאיו של ויליאמס, לא סביר כי נעשה שימוש בקורבנות מחנות הריכוז לשם הכנת האטלס, אך המוסד לאנטומיה השתמש באופן שוטף בקורבנות שהוצאו להורג.
בהמשך טען חוקר נוסף, אדזרד ארנסט (Edzard Ernst), כי פרנקופף השתמש לצורך יצירת האטלס בחלקי גופות של ילדים שנרצחו בבית חולים בווינה, ובגופות של אנשים שהוצאו להורג לצורכי לימוד.
במרץ 1995 דרש מוסד "יד ושם" מאוניברסיטאות וינה ואינסברוק לערוך חקירה עצמאית על ידי מומחים חיצוניים לגבי הרקע והמקור של הדמויות באטלס של Pernkopf. הבקשה הראשונה של "יד ושם" נדחתה. עם זאת, בזכות מאבקו של הארגון בשיתוף עם פרופ' ויליאם זיידלמן (William Seidelman, פרופ' מהמחלקה לרפואת משפחה וקהילה וחוקר רפואה ושואה מאוניברסיטת טורונטו) וחבריו, נפתחה בפברואר 1997 חקירה באוניברסיטת וינה. בדו"ח שפורסם בעקבותיה ב-1998 נחשף כי המוסד לאנטומיה של האוניברסיטה קיבל לפחות 1377 גופות, בהן גופותיהם של ילדים, מתאי ההוצאה להורג של הגסטפו בבית המשפט האזורי בווינה. אותם אנשים הוצאו להורג בעריפת ראשם על ידי גיליוטינה, או שנורו. לא ניתן היה לקבוע את מספרן המדויק של הגופות, בשל תיעוד לא שלם. רישום הגופות, המקור החשוב ביותר לזיהוי מוצאם של המוצאים להורג – חסר, וייתכן כי נהרס בהפצצה האווירית של ה-7 בפברואר 1945.
לאורך השנים, היה פרנקופף עצמו מעורב באופן פעיל בניסיון למצוא מקורות נוספים לגופות עבור המוסד לאנטומיה, בו היה מחסור בתקופה שלפני המשטר הנאצי. ב-1939 הוא הציע את העברתן של גופות של אנשים שהוצאו להורג מאזורים שמחוץ לווינה, בעיקר פולין, אך רעיון זה לא נדון ככל הנראה מעבר לכך. לעומת זאת, זרם הגופות מההוצאות להורג גבר כל כך בזמן המשטר הנאצי, שחדרי המוסד לאנטומיה היו לעיתים מלאים יתר על המידה, והוצאות להורג נאלצו להידחות מסיבה זו. פרנקופף היה מודע לכך וביקש ב-1943 העלאה בתקציב המוסד על בסיס העלייה במספר הגופות אותן היה צריך לאחסן. בגופות אלה נעשה שימוש עבור נתיחות במסגרת קורסים באנטומיה של תלמידי רפואה, הכנת דוגמאות לצורכי לימוד, יצירת דוגמאות לטווח-ארוך עבור אוסף האנטומיה וכמודלים לאטלס של פרנקופף.
בעוד שהמוסד לאנטומיה נהרס על ידי פצצה לקראת סוף המלחמה, זיהו החוקרים בערך 200 דוגמאות מתקופת הנאצים ואוספים של אוניברסיטאות אחרות. אוניברסיטת אינסברוק, שבה על פי החשד מצויים שרידים רבים ששימשו ליצירת אטלס פרנקופף המקורי, סירבה לעמוד בחקירה. כמוה, עוד מוסדות רבים בגרמניה ובאוסטריה, לגביהם קיימים חשדות כבדים ועדויות מרשיעות, לא חשפו את הפשעים שהתבצעו בהם בשנות הארבעים של המאה ה-20, כחלק ממה שנקרא אז "מחקר רפואי".
סוגיות באתיקה ורפואה שהעלה האטלס
חשיפת המקורות ששימשו ליצירת האטלס האנטומי של פרנקופף עוררה דילמות וויכוחים בקהילה המדעית והרפואית לגבי ההתייחסות לספרים ולעבודות בעלי רקע דומה. ויכוחים אלה מצאו ביטוי במספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות המדעית, ועסקו בין השאר בשאלות הבאות:
ב-1996 הודיע דובר מטעם חברת ההוצאה לאור הגרמנית של האטלס, Urban & Schwarzenberg, כי האטלס המשיך לצאת לאור "בשל הערך המדעי שלו והעובדה כי עד היום אין עדות מוצקה המוכיחה כי מקור הגופות בהן עשה פרנקופף שימוש הוא מחנות ריכוז נאציים" למרות חקירתם העצמאית. עוד אמרו כי הם מנסים להפריד את פרנקופף האיש, מעבודתו.
פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה פוטר פרנקופף מהאוניברסיטה, ונעצר על ידי הצבא האמריקאי. על אף שלא הואשם מעולם בפשעי מלחמה, הועבד פרנקופף בפרך במחנה אסירים של בעלות הברית לפושעי מלחמה – מחנה מרקוס ו. אור בגלזנבאך (ליד זלצבורג), והוחזק בו במשך שנתיים. אז בוטל מעמדו כ"אדם מופלל" ("Incriminated person") ל"אדם פחות מופלל" ("lesser incriminated"), והוא עבר הליך רשמי של "דה-נאציפיקציה". לאחר מכן בוטלו מינויו האקדמיים, והוא הורשה לחזור לאוניברסיטת וינה.
פרנקופף קיבל בהוראת משרד הדיקן שני חדרים במחלקה לנוירולוגיה, ושם המשיך את עבודתו על האטלס עם שחרורו, ואף הוציא מהדורה שלישית ב-1952. מאמרים פרי עטו המשיכו אף הם להתפרסם. פרנקופף קיבל קיצבת פנסיה מלאה מ-1953 ועד מותו ב-1955.
פרנקופף נפטר בווינה משבץ מוחי במהלך עבודתו על המהדורה הרביעית של האטלס הנושא את שמו.
בנימין בלומנפלד
בנימין בלומנפלד (ברוסית: Бениамин Маркович Блюменфельд; 24 במאי 1884, בוולקוביסק שבבלארוס – 5 במרץ 1947, מוסקבה) היה שחמטאי יהודי-רוסי. למד משפטים באוניברסיטאות ברלין ומוסקבה.
בשנת 1920 הגיע בלומנפלד למקום השמיני בתחרות מוסקבה (אליפות ברית המועצות הראשונה, ניצח: אלכסנדר אלכין. בשנת 1925 חלק מקום 2-3 עם בוריס ורלינסקי אחרי אלכסנדר סרגייב באליפות מוסקבה. בלומנפלד פיתח את הגמביט הנגדי הקרוי על שמו. 1. ד4 פו6 2. ג4 ג5 3. ד5 ה6 4. פו3 ב-5.
עין גב I
עין גב I הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי השוכן כחצי ק"מ מזרחית לחוף הכנרת, ליד עין גב. האתר מתוארך בעזרת בדיקת פחמן 14 לתרבות הכבארית, כ-13,750 שנים לפנה"ס.
חפירה ארכאולוגית
האתר נחפר לראשונה על ידי משה שטקליס בשנים 1963 - 1964, ונתגלו בו שרידים של בקתת מגורים על מדרון של גבעה חולית. בתוך שרידי הבקתה התגלו מכתש ועלי מבזלת, ומתחת לרצפה נחשף שלד כמעט שלם בתנוחה מכווצת של אשה בת כ25-30 שנים, וגובהה היה 1.57 מ'. ראש השלד היה מונח בין אבנים ונחשפו שרידי מדורה סמוך לרגליה. שלד זה היה מהראשנים שנחשפו מהתרבות הכבארית. בשכבה העליונה נמצאו כלי חרס ולהבי מגל המתוארכים לתקופה הכלכוליתית.
ימ"מ
הימ"מ – היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור – היא היחידה הלאומית של ישראל ללוחמה בטרור. זוהי יחידת העילית של משטרת ישראל ומשמר הגבול ללוחמה בטרור ויחידת ההשתלטות הלאומית של מדינת ישראל, ובנוסף משמשת למשימות משטרה מיוחדות. השם "ימ"מ" הוא ראשי תיבות של "יחידה מרכזית מיוחדת" או "יחידה משטרתית מיוחדת". הימ"מ נקראת גם "היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור" או "היחידה הלאומית ללוחמה בטרור". לשם ייצוג היחידה בחו"ל משתמשת משטרת ישראל בשם Israel's National Counter Terror Unit ולעיתים בשמות Israel's Counter Terrorism Unit או Israel's Counter Terror Unit.
הימ"מ הוקמה ב-1974 על ידי מפקד משמר הגבול ניצב חיים לוי, אשר הטיל על ראובן יעקב (נמרודי) (המפקד הראשון של הימ"מ) להקים את היחידה כיחידת השתלטות, זאת כמענה לפיגועי חטיפה ומיקוח. בהמשך הוטלו עליה משימות ותפקידים נוספים כאשר העיקריים שבהם הם לוחמה בטרור, סיכול ומניעת פיגועים, מעצר מחבלים, הפעלת צלפים ומשימות משטרה מיוחדות. רוב פעילותה מסווגת, אך בעקבות מספר רב של מבצעים מוצלחים לאורך השנים זכתה היחידה למוניטין גבוה מאוד בקרב כוחות הביטחון בארץ ובעולם. כיום היא נחשבת לאחת היחידות המקצועיות, המנוסות והטובות מסוגה בעולם, למרות תקציבה הקטן יחסית. מאז 2022 מוגדרת הימ"מ כיחידה הלאומית של מדינת ישראל ללוחמה בטרור.
כאמור, הימ"מ היא יחידת ההשתלטות הבכירה של ישראל. יחידות השתלטות נוספות בישראל הן סיירת מטכ"ל ושייטת 13 של צה"ל, לוט"ר אילת - יחידת מילואים צה"לית, ויחידת מצדה של שירות בתי הסוהר. הימ"מ מקבילה ליחידות השתלטות ולוחמה בטרור בעולם, כגון יחידות ה-SWAT האמריקניות ויחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI, ה-GIGN הצרפתית, אלפא ואומו"ן הרוסיות וה-GSG-9 הגרמנית שהוקמה באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות רצח המשלחת הישראלית באולימפיאדת מינכן כדי להילחם בחטיפות מטוסים על ידי מחבלים פלסטינים.
תפקידי היחידה
הימ"מ היא היחידה המיוחדת של משמר הגבול ללוחמה בטרור. היא מוגדרת כיחידת השתלטות, אך מבצעת מגוון משימות נוספות.
הימ"מ נועדה בראש ובראשונה לטפל באירועי תפיסת בני ערובה ופיגועי מיקוח, אך בנוסף לתרחיש זה היחידה נועדה לטפל באירועים שונים של טרור, פיגועים ואלימות - הן על רקע לאומני והן על רקע פלילי.
ב-2021 הכריז ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט על הימ"מ כיחידה הלאומית של ישראל ללוחמה בטרור וב-2 בינואר 2022 אישרה הממשלה את ההחלטה.
נפח הפעילות של הימ"מ גבוה מאוד (נע בין מספר פעולות בשבוע לפעולות מבצעיות כמעט כל יום, ועומד על מאות פעולות מבצעיות בשנה) והיא נחשבת לאחת מיחידות העילית המשטרתיות המנוסות ביותר בעולם. רוב המבצעים של הימ"מ מסווגים, וחלק מהפעולות שכן זוכות לפרסום נזקפות לזכותן של יחידות אחרות. למרות זאת, הימ"מ זוכה למוניטין גבוה במיוחד בקרב מומחים עולמיים ללוחמה בטרור, יחידות עילית אחרות, וכן בקרב הציבור הישראלי.
ארגון ומבנה
אף על פי שהימ"מ מזכירה מאוד יחידה צבאית בארגונה ובאימוניה, היא יחידה משטרתית הפועלת במסגרת משטרת ישראל וכפופה ישירות לפיקוד המרכזי של משמר הגבול.
קבלה, מיונים והכשרה
היחידה מבוססת על לוחמים שהם יוצאי יחידות מובחרות קרביות בצה"ל, המעוניינים בקריירה משטרתית ביחידה. כדרישת מינימום דורשת המשטרה שלוש שנות שירות כלוחם עם הכשרה כרובאי 08 ומעלה (בוגר קורס פיקודי ללוחמים בצה"ל). רבים מהמתגייסים הם לוחמים ביחידות מיוחדות ומובחרות אך גם יוצאי יחידות שדה קרביות - כגון חיל הרגלים והצנחנים וחיל ההנדסה הקרבית - יכולים להתגייס ליחידה. היחידה מעדיפה לגייס לשורותיה בוגרי קורס קצינים. התכונות הדרושות לתפקיד הן אינטליגנציה, כושר גופני גבוה, יכולת קליעה מצוינת, מוטיבציה, אמינות, אחריות, מקצועיות, יציבות, כושר שיפוט, החלטיות, תעוזה, עבודת צוות.
המבקשים להתקבל ליחידה עוברים את שלבי הגיוס הבאים: הגשת קורות חיים; מילוי שאלון; מבחני התאמה בלשכת הגיוס של משטרת ישראל; ראיון אישי עם ועדת ימ"מ; גיבוש; בדיקות רפואיות; תחקיר ביטחוני וקבלת סיווג ביטחוני; ואם עברו את כל השלבים הם מתחילים בקורס הכשרה בסיסי שנמשך שבעה חודשים ובמהלכו המועמדים נבחנים וממוינים. רק מי שעובר את כל השלבים והקורס בהצלחה מתקבל לימ"מ.
מסלול הכשרת הלוחמים בימ"מ נמשך שנה ושמונה חודשים והוא נחשב לאחד הקשים והמאתגרים בעולם. בשנת 2007 הצליחו רק 7 מתוך 800 מועמדים להגיע ליחידה לאחר המסלול. בשנת 2016 הצליחו 20 מתוך 1500 מועמדים לעבור את מסלול המיון וההכשרה ולהתקבל ליחידה. בשנת 2023 הצליחו רק 10 מתוך 1300 מועמדים לסיים את מסלול המיון וההכשרה ולהתקבל יחידה.
באימונים מושם דגש רב על כושר גופני, מיומנויות יסוד, קליעה במגוון כלי נשק (ובפרט ברובה סער ואקדח), תרגולות טקטיות, קרב מגע, לוחמה בשטח בנוי, לוחמה בטרור ועבודת צוות. האינטנסיביות של האימונים הופכת את מיומנויות הלחימה וביצוע התרגולות לכמעט אוטומטיים, דבר המאפשר את ביצוען באופן מדויק ומהיר גם בתנאי לחץ, בקרב ותחת אש. לוחמי הימ"מ נחשבים לקלעים הטובים והמדויקים ביותר בישראל בזכות האימונים האינטנסיביים והניסיון המקצועי והמבצעי הרב שצברו לאורך שירות קבע של שנים.
מבנה היחידה ומקצועות הלוחמים
הימ"מ בנויה כך שהיא תהיה בלתי-תלויה ביחידות אחרות, ולכן היא זו שמאמנת את לוחמיה במגוון תחומים ומקצועות. אימונים בסיסיים כוללים קליעה, כושר גופני, קרב מגע, טיפוס, גלישת חבלים, לוחמה בשטח בנוי, עזרה ראשונה (הכשרת חובש) ועוד. בנוסף, כל לוחם מתמקצע בתחום מסוים:
בנוסף להכשרת הלוחמים בכל המקצועות, הימ"מ גם מקיימת אימונים משותפים בין הכוחות השונים (למשל: בין הצלפים לצוות החוד) על מנת להגדיל את התיאום בין הלוחמים השונים ולפתח תרגולות ללוחמה בטרור ואירועי בני ערובה. בנוסף לצוותי הלוחמה בטרור, הימ"מ מחזיק צוות הנקרא בשם "החוליה השקטה", שמטרתו לפתח תרגולות לשחרור בני ערובה ולוחמה בטרור ולבחון ציוד וכלי נשק חדשים.
בימ"מ יש מספר פלגות. פלגות א' ו-ב' משמשות להתערבות מהירה ועושות שבועיים אימונים ושבועיים כוננות לסירוגין. הן כוללות צוות חוד, כלבנים, צוות פריצה וחבלה, צוות ממוכן שכולל נהגים מבצעיים וצוות "קופים" המתמחה בטג"ח. לצידן יש מספר פלגות מקצועיות שנותנות סיוע בכל פעולה: פלגת הצלפים, מחלקת הכלבנים, פלגת הטכנולוגיה וצוות מסתערבים. בנוסף קיימת פלגת הדרכה והכשרה האחראית על בניין הכוח ואימון לוחמי היחידה.
העבודה ביחידה היא במשרה מלאה ומלבד פעולות מבצעיות, מקדישים הלוחמים את רוב זמנם לאימונים ולכוננויות. לוח זמנים שגרתי ביחידה כולל שבועיים אימונים, שבועיים כוננות, פעילות וכן מדי פעם חופש.
שיתופי פעולה
הימ"מ משתפת פעולה עם יחידות אחרות, כולל יחידות ישראליות מחוץ למשטרת ישראל, בעיקר עם השב"כ וצה"ל.
בפעילות התקפית וסיכולית נגד טרור ובפרט נגד הטרור הפלסטיני, היחידה מרבה לשתף פעולה עם שירות הביטחון הכללי. השב"כ מספק ליחידה מודיעין צבאי ומודיעין משטרתי המסייע לה בסיכול טרור ויירוט מחבלים, ומנגד מסתייע בה לביצוע משימות מיוחדות. השב"כ מעדיף לעבוד עם הימ"מ בזכות המקצועיות שלה ויכולת התגובה המהירה שלה המאפשרות להקפיץ את היחידה לפעולה תוך זמן קצר מאוד. עם השנים נוצרה בין שני הגופים שפה משותפת שהפכה את התיאום, ההבנה ושיתוף הפעולה לטבעיים ויעילים ביותר. מחבלים רבים נעצרו או חוסלו בעקבות שיתוף הפעולה בין השב"כ לימ"מ.
צה"ל משתף אף הוא פעולה עם הימ"מ, והימ"מ מסתייעת ביחידות צה"ל לביצוע פעילות סיכולית ביהודה, שומרון ועזה. לוחמי הימ"מ פועלים לעיתים קרובות ביחד עם יחידת דובדבן, יחידת המסתערבים של פיקוד המרכז, המתמחה בלוחמה בטרור ויירוט מחבלים ביהודה ושומרון. במקרים רבים, מפעיל הימ"מ נוהל סיר לחץ נגד מחבלים המתבצרים בבתים, כאשר את הסיוע ההנדסי של כלי צמ"ה כבדים מספק מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל דחפורי D9 משוריינים, שופלים ניידים מדגם לביא"ה ומחפרים ארוכי-זרוע, כולם ממוגני ירי. יחידות חיל הרגלים וגדודי חיל ההנדסה מספקים לכוחות מעטפת הגנה היקפית, בעיקר נגד הפרות סדר אלימות, באזור בו מתבצעת הפעולה.
בתחום הצליפה, צלפי הימ"מ עורכים הכשרות ואימונים משותפים עם צלפי צה"ל, בין השאר במתקן אדם של בית הספר לקליעה, צליפה ולוחמה בטרור של צה"ל, ומשתפים ביניהם ידע מקצועי וניסיון מבצעי. בנוסף לכך, צלפי הימ"מ וצלפי צה"ל משתפים פעולה במשימות לוחמה בטרור. כך לדוגמה, ב-20 באוקטובר 2015, בפעילות משותפת של צלפי הימ"מ, צלפים מצה"ל והשב"כ, סוכלה חוליית צלפים פלסטינית ברצועת עזה שביצעה פיגועי צליפה באמצעות רובה צלפים כבד מדגם שטייר HS .50.
שיתופי פעולה בינלאומיים
בנוסף לשיתוף פעולה מבצעי עם כוחות הביטחון של ישראל לימ"מ יש גם שיתופי פעולה בינלאומיים, שמחזקים את הקשרים המדיניים הדיפלומטיים והביטחוניים של מדינת ישראל עם מדינות ידידותיות ובנות בריתה. הימ"מ עורכים אימונים משותפים עם יחידות לוחמה בטרור ו-SWAT מרחבי העולם, כגון ה-GSG-9 של גרמניה. באימונים המשותפים מתבצעים שיתוף וחלוקת ידע מקצועי, ופיתוח תרגולות משותפות, כמו גם שיפור היכולות והתמודדות עם תרחישים לא ידועים. האימונים המשותפים מסייעים גם לגיבוש קשרים בינלאומיים. כמו כן, מעבירה הימ"מ הכשרות ואימונים ליחידות לוט"ר של בנות בריתה של ישראל ומדינות ידידותיות. בנוסף לאימונים משותפים עם יחידות לוט"ר בינלאומיות, נוהגים קברניטי המדינה, כגון ראש ממשלת ישראל והשר לביטחון פנים, לארח מנהיגי מדינות זרות בימ"מ ולהדגים בפניהם את יכולות היחידה.
ציוד ואמצעי לחימה
הימ"מ רוכש את ציודו ואמצעי הלחימה שלו בנפרד ממשטרת ישראל וצה"ל. בנוסף, חברות ביטחוניות מפתחות ציוד במיוחד לימ"מ לפי דרישות של היחידה ובשיתוף פעולה עם אנשי הימ"מ. להלן רשימת חלקית של אמצעי הלחימה והציוד של הימ"מ כפי שפורסמה במקורות פתוחים:
כלי רכב
הימ"מ משתמש במספר כלי רכב לניוד מבצעי. בין כלי הרכב שפורסמו:
הקמת היחידה והפיכתה ליחידה לאומית
הימ"מ הוקמה בפקודתו של מפקד משמר הגבול ניצב חיים לוי, אשר הורה ב-1974 לרפ"ק ראובן יעקב (נמרוד) להקים אותה כיחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, ולפקד עליה. זאת, לאחר הטבח במעלות, שבו ניסיון חילוץ כושל של סיירת מטכ"ל הסתיים ברצח 21 תלמידים בידי מחבלים. המחבלים החזיקו ב-105 תלמידים וב-10 מורים מבית הספר התיכון הדתי בצפת כבני ערובה והספיקו להרוג 21 מהם, לפני שחוסלו בידי יחידות ההשתלטות של צה"ל.
בעקבות כישלון זה ומסקנות ועדת חורב, הבינו במערכת הביטחון שיש הבדל בין חילוץ בני ערובה בשטח ידידותי לבין פעולות מיוחדות בלב אוכלוסיית אויב. לכן הוחלט להקים יחידה אזרחית ללוחמה בטרור שייעודה יהיה לפתח שיטות לוחמה מיוחדות שמותאמות בייחוד למקרים האלה (שחרור בני ערובה בשטח עירוני ידידותי), להתאמן בהן ולבצע אותן בעת הצורך. כמו כן הוחלט שהיחידה תורכב מלוחמים בשירות קבע, שיתמקצעו בלחימה בטרור וחילוץ בני ערובה, וזה יהיה תפקידם העיקרי.