cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לודוויג השישי, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
בדצמבר 1351 קיבל לודוויג את מרקיזות ברנדנבורג מאחיו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, בתמורה לשליטתו בבוואריה העליונה לבדו. לודוויג נאלץ להתמודד עם וולדמאר המתחזה שטען לזכותו על ברנדנבורג, ואף נתמך על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עד לשנת 1354 שבה אישר קרל הרביעי את שלטונו של לודוויג. בשנת 1356 העניק קרל הרביעי ללודוויג בבולת הזהב, את התואר נסיך בוחר.
בשנת 1357 מתה אשתו קונגונדה מפולין ללא ילדים, ולאחר מותה התחתן לודוויג עם אינגבורג ממקלנבורג-שוורין, בתם של אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ואופמיה משוודיה, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1364 הבטיחו לודוויג ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה את נסיכות הבוחר מברנדנבורג לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כנקמה על כך שאחיהם שטפן השני, דוכס בוואריה נלחם בהם.
ב-17 במאי 1365 מת לודוויג השישי בברלין, ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
קניין מסירה
במסכת קידושין מבואר אופן קניין זה:.
מהות הקניין
רש"י ותוספות נחלקו בקשר לקניין זה, לפי שיטת רש"י, על המוכר למסור את בעל החיים ליד הקונה, ולפי שיטת ר"י ורשב"ם, אין צורך שהמוכר יהיה נוכח וימסור לקונה אלא על הקונה לאחוז בבעל החיים בהוראת ובהסכמת המוכר לשם קניין, ללא מעורבות פיזית של המוכר.
קניין מסירה מול קניין משיכה
לפי שיטת רש"י ורבינו תם קניין מסירה נחשב לקניין חשוב יותר מקניין משיכה, רבי מאיר סבור שדווקא קניין מסירה הוא הקונה בבעלי חיים גדולים, אך התוספות רשב"ם ור"י חלוקים עליהם, וסבורים שקניין משיכה חשוב ממסירה, ורבי מאיר בא רק להוסיף על קניין משיכה, ולומר שגם קניין מסירה הוא הקונה. גם הרמב"ם סובר שקניין משיכה עדיף על קניין מסירה.
כך גם בקשר למקום הקניין: לפי שיטת רבנו תם קניין מסירה ניתן לבצע אפילו ברשות הרבים ואילו קניין משיכה ניתן לבצע דווקא בסימטא או ברשות שניהם, ולפי דעת התוספות קניין מסירה מועיל דווקא ברשות הרבים (לפי הרשב"ם רק מכיוון שלא ניתן לבצע שם משיכה, ולפי הרב חיים כהן מכיוון שכאשר המוכר מגיע ראשון למקום הקניין בסימטא, קנוי לו המקום, ושוב אין מועיל שום קניין ברשות המוכר).
אופן פעולת הקניין
ואילו לפי תוספות, הקניין הוא הוראת בעלות. כלומר, שהמעשה מבטא את בעלותו של הקונה עליו שעושה בו מעשה בעלות כשמחזיק בו, דומה לקניין חזקה בקרקע.
פסק ההלכה
פסק ההלכה שנוי במחלוקת בין רש"י לתוספות:
לפי רש"י, הסובר שמסירה עדיפה ממשיכה: גדול אמוראי בבל רב, פסק שניתן לקנות רק במסירה (כדעת רעו שמואל), אבל לבסוף חזר בו ופסק שניתן לקנות אף במשיכה.
לפי התוספות הסוברים שמשיכה היא קניין עדיף מסירה: רב, פסק שמסירה הוא קניין תקין, אבל הוא חזר בו בדרשה שנשא בעיר קימחוניא, לאחר שמצא ברייתא בה מסכימים חכמי המשנה כי לא קיים קניין כזה.
רב יוסף התפלא על הדעה האומרת שלא ניתן לקנות במסירה (לפי רש"י - רבי שמעון בברייתא שם, ולפי תוספות - רב עצמו,) במה ניתן לקנות פיל שקשה להזיזו? על כך השיב לו אביי, כי ניתן לקנות פיל בקניין חליפין, או לחלופין בקניין חצר וזאת על ידי שכירת המקום בו שוהה הפיל. הפוסקים השונים נחלקו בפסק ההלכה, ובשולחן ערוך ובהגהות הרמ"א מובאות שלש דעות:
קניית מסירה בבעלי חיים הקשורים כאחד
במסכת קידושין ישנן שתי גרסאות, בפסק הלכה אותו פוסק רב אחא בריה דרב איקא, באופן שמספר בעלי חיים קשורים כאחד, והקונה אוחז באפסר של אחד מהם, האם ניתן לקנות באופן כזה את כל הבהמות, מכיוון שכולם אחוזות בידו על ידי מוסירה זו או שמא לא ניתן לקנותם כך.
הגמרא מבקשת לדמות להלכה זו, קניית קרקעות מרובים על ידי קניין חזקה באחת מהקרקעות, אך מסקנת הגמרא היא שלא ניתן לדמות את שני הקניינים זו לזו, שכן בקניין מסירה יש מעלה שבאחיזת אפסרוה של אחד מבעלי החיים הוא אוחז ושולט למעשה בכולם, ובניגוד לקניין הנעשה בקרקע אחת, שאין לה השפעה מעשית על קרקע אחרת הרחוקה ממנה. לקניית קרקעות מרובים ישנה גם מעלה מקניית בעלי חיים מרובים, שכן "סדנא דארעא חד הוא" כלומר כל הקרקעות מחוברות זו לזו למרות ההפסק ביניהם, בניגוד לבעלי החיים המנותקים למעשה זה מזה.
קניית אותיות
התנאים נחלקו בשאלה האם ניתן להקנות חוב לאדם אחר על ידי מסירת השטר.
עקב שחור-צווארון
עקב שחור-צווארון (שם מדעי: Busarellus nigricollis) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים המצוי ביערות האמזונאס שבאמריקה הדרומית. זהו המין היחידי בסוגו והוא קרוב משפחה של העקב.
אורכו של העקב 45-58 ס"מ, מוטת הכנפיים באורך 115-143 ס"מ ומשקלו 390-700 גרם. הוא בעל ראש לבן עם מקור, עיניים וצווארון שחורים וגוף בצבע חום-ערמוני. הכנפיים והזנב שחורים והכפות ורודות. מקורו מעוקל והטפרים בעלי קרסים העוזרים להיאחז בטרף.
הוא מעופף בין היערות הטרופיים של האמזונאס ומחפש דגים קטנים אותם הוא שולה מהנרות שביער. בנוסף לדגים הוא ניזון גם מחלזונות, לטאות, עופות ויונקים קטנים שונים.
זוג העקבים מקנן יחדיו בעונת הרבייה ומקימים קן בסמוך למים, מהם ההורים יכולים לצוד.
דוקטור סטריינג' (סרט אנימציה)
דוקטור סטריינג' (באנגלית Doctor Strange: The Sorcerer Supreme) הוא סרט הנפשה של אולפני מארוול משנת 2007 המבוסס על חוברות הקומיקס דוקטור סטריינג' מבית מארוול קומיקס. הסרט בוים על ידי ג'יי אוליבה, פטריק ארצ'יבלד וריצ'רד סבאסט, לפי תסריט מאת גרג ג'ונסון וקרייג קייל. מפיקי הסרט הם סטן לי, בוב ריצ'רדסון ופרנק ד. פור.
זהו סרט האנימציה הרביעי בסדרת הסרטים "Marvel Animated Features", לאחר "הנוקמים: האיחוד", "הנוקמים: האיחוד 2" ו"איירון מן הבלתי מנוצח".
Durchlauchtster Leopold, רי"ב 173א
Durchlauchtster Leopold (בעברית: לאופולד המהולל), רי"ב 173א, היא קנטטה חילונית שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה בהיותו בעיר קטן וביצע אותה ב-10 בדצמבר 1722, לכבוד יום הולדתו ה-28 של פטרונו, לאופולד נסיך אנהלט-קטן. ביצוע כזה לכבוד אדם מסוים נקרא גם "סרנדה".
רקע והיסטוריה
באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי יותר כגון הקונצ'רטי הברנדנבורגיים. המוזיקה לרוב הקנטטות שלו מתקופה זו אבדה, למעט שלוש: רי"ב 202, רי"ב 134א והנוכחית, שכולן נכתבו לביצוע לא כנסייתי. ב-1723 עבר ללייפציג וניהל בית ספר למוזיקה, וכן היה אחראי למוזיקה בכמה כנסיות בעיר.
מועד ההלחנה אינו ידוע ומועד הביצוע שנוי במחלוקת; אלפרד דירר סבור שהיה זה בשנת 1717, לרגל אותו אירוע. הלברית נכתבה על ידי משורר לא ידוע, ועוסקת בתהילתו של הנסיך.
בשנת 1724, כשכבר עבד בלייפציג, חיבר באך טקסט חדש לשישה מחלקי הקנטטה, 1-5 ו-8, ויצר את הקנטטה רי"ב 173. ב-1725 שיבץ את החלק השביעי כחלק השני של קנטטה מספר 175.
מבנה והרכב מוזיקלי
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן ובס בליווי חליל טרברסו, בסון, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שמורכב מויולונה ומצ'מבלו. הקנטטה מורכבת משמונה חלקים של אריה ורצ'יטטיב. החלק האחרון מסומן לביצוע בידי מקהלה, אך כנראה שזה שינוי מאוחר ובמקור בוצע אף הוא על ידי הסולנים.
הקלטות
היצירה לא מבוצעת רבות, והוקלטה פעמים ספורות בלבד, בעיקר כחלק מפרויקטים של הקלטת הקנטטות כולן. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1995), טון קופמן (ב-1998) ומסאקי סוזוקי (ב-2012).
התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם
התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם (באנגלית: City of Birmingham Symphony Orchestra ובראשי תיבות: CBSO) היא תזמורת סימפונית בריטית שקבעה את מקום משכנה בברמינגהאם, אנגליה.
היסטוריה
התזמורת הוקמה כתזמורת העירונית של ברמינגהאם בשנת 1920 ואדוארד אלגר ניצח על הקונצרט הראשון שלה בספטמבר אותה שנה. בתוכנית נכללה הפתיחה "שאול" של גרנוויל באנטוק, תומך מובהק בהקמת התזמורת. אדריאן בולט היה המנצח הראשי משנת 1924 עד 1930.
התזמורת הייתה לארגון מקצועי מלא בשנת 1944 ושינתה את שמה ל"תזמורת הסימפונית של ברמינגהאם" בשנת 1948. המלחין אנדז'יי פאנופניק היה המנצח הראשי משנת 1957 עד 1960.
התזמורת ערכה הקלטות ונתנה קונצרטים סדירים, אך לא השיגה פרסום בינלאומי עד שסיימון ראטל התמנה למנצחה הראשי בשנת 1980. בניצוחו, הייתה התזמורת לאחת המובילות באירופה ועשתה לה שם בפרשנויותיה ליצירות של שלהי התקופה הרומנטית והמאה ה-20, בייחוד אלה של גוסטב מאהלר וז'אן סיבליוס. במהלך אותה תקופה עברה התזמורת מאולם עיריית ברמינגהאם לביתה החדש, "האולם הסימפוני של ברמינגהאם". במרכז התזמורת שבסמוך, מפעל משופץ, נמצאים משרדי ההנהלה ואולם החזרות של התזמורת.
המנצח הפיני סאקארי אוראמו החליף את סיימון ראטל בשנת 1998, כשראטל עבר לפילהרמונית של ברלין. אוראמו פינה את מקומו בשנת 2008 וממשיכו הוא המנצח הלטבי אנדריס נלסונס שכיהן בתפקיד עד שנת 2015. אחריו המשיכה המנצחת הליטאית מירגה גרז'ניטה-טילה שסיימה את תפקידה ביולי 2022 וכיום מכהנת כמנצחת אורחת ראשית.
באפריל 2023 יכנס לתפקיד המנצח הראשי והיועץ המוזיקלי קאזוקי יאמאדה מיפן.
תזמורת ברמינגהאם מרבה להקליט, הן לחברות וורנר קלאסיקס ו-EMI קלאסיקס והן לחברות קטנות יותר.
שרה ווהן
שרה ווהן (באנגלית: Sarah Vaughan; 27 במרץ 1924 - 3 באפריל 1990) הייתה זמרת ג'אז אמריקאית, הנחשבת יחד עם אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי לאחת מזמרות המופת של הג'אז.
קריירה
הקריירה המוזיקלית של ווהן התחילה בילדותה, כזמרת כנסיות. למדה לנגן בפסנתר בשנים 1931- 1939. לאחר שזכתה בתחרות חובבנים בתיאטרון אפולו, נשכרה לביג בנד של ארל היינס בתור זמרת וקול שני. בזמן שהייתה בביג בנד, מוזיקאי ארצות הברית ניהלו שביתת הקלטות, ולפיכך לא הקליטה ווהן עם הביג בנד. כשחבר הילדות שלה, בילי אקשטיין, פרש מהביג בנד על מנת להקים תזמורת משלו, היא הצטרפה אליו. היא הושפעה מן החברים האחרים בתזמורתו, צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי. שרה ווהן הייתה הזמרת הראשונה שעשתה שימוש בפראזות בי בופ בשירתה, כמו פארקר וגילספי.
בהמשך הקריירה שלה עבדה שרה ווהן בדרך כלל כזמרת סולו ולא כחלק מתזמורת. היא הקליטה מספר אלבומים בחברת ההקלטות קונטיננטל. באחד מהם השתתפו גם פארקר וגילספי. הקלטות ואוספים שיצאו ב"מיוזיקראפט" ו"קולומביה" עזרו לה לצבור פופולריות.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, יצירתה המוזיקלית של שרה ווהן נטתה מעט יותר לכיוון הג'אז הפופולרי. במהלך השנים קולה נעשה עמוק יותר ומעט גברי יותר.
במהלך כל הקריירה שלה ואפילו בזיקנתה, הייתה ווהן מטיילת ומופיעה בכל העולם.
חיים אישיים
ווהן הייתה נשואה שלוש פעמים: בשנים 1946–1958 לג'ורג' טרידוול, נגן חצוצרה ומנהל להקת ה"דריפטרס". בשנים (1958–1961) הייתה נשואה לקלייד אטקינס. ווהן הייתה בזוגיות עם מרשל פישר והשניים גם עבו יחד. בשנת 1977 נפרדו אישית ומקצועית. בעלה השלישי בשנים 1978–1981 היה נגן החצוצרה וויימון ריד, שהיה צעיר ממנה ב-16 שנים. ווהן הייתה עקרה, ועל כן אימצה תינוקת, דברה לויס, בשנת 1961. דברה עבדה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 כשחקנית בשם הבמה פריס ווהן. ווהן הייתה מעשנת כבדה ובשנת 1989 אובחנה כחולה במחלת סרטן הריאה.
שרה ווהן נפטרה בשנת 1990 בלוס אנג'לס מסרטן. נטמנה בבית העלמין גלנדייל שבניו ג'רזי.
מתיי וידרה
מתיי וידרה (בצ'כית: Matěj Vydra; נולד ב-1 במאי 1992) הוא כדורגלן צ'כי, המשחק בעמדת החלוץ בוויקטוריה פילזן ובנבחרת צ'כיה.
קריירת מועדונים
וידרה התחיל את הקריירה שלו בויסוצ'ינה ג'יהלאווה. בינואר וידרה חתם בבאניק אוסטרבה ששילמה תמורת כ-20 מיליון קורונות צ'כיות. בבאניק וידרה שיחק 14 משחקים וכבש ארבעה שערים. בסיום העונה אף נבחר לתגלית העונה בליגה הצ'כית.
ביוני וידרה חתם באודינזה מהסרייה א'. ב-9 באפריל 2011 וידרה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לרומא. באוגוסט הושאל לקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה, אך בינואר עזב את הקבוצה עקב פציעה.
ב-26 ביוני 2014 הושאל לווטפורד עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בתום תקופת ההשאלה. את העונה וידרה סיים עם 16 שערים ועזר לווטפורד להעפיל חזרה לפרמייר ליג, דבר שהוביל למימוש האופציה עליו ווידרה חתם לחמש שנים. אולם, ב-1 בספטמבר 2015 וידרה הושאל לרדינג תמורת 2.5 מיליון פאונד. ב-19 בינואר 2016 וידרה כבש שלושער בניצחון 2-5 נגד האדרספילד טאון.
ב-27 באוגוסט 2016 וידרה חתם לארבע שנים בדרבי קאונטי תמורת 8 מיליון פאונד. ב-25 בנובמבר 2017 כבש שלושער בניצחון 0-3 נגד מידלסברו. באפריל נכלל בנבחרת העונה של הפוטבול ליג וקיבל שני פרסים על היותו שחקן השנה בליגה.
ב-7 באוגוסט 2018 וידרה חתם בברנלי לשלוש שנים. ב-22 בספטמבר וידרה הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 0-4 נגד בורנמות'.
ב-15 בפברואר 2020, וידרה בישל את שער הליגה הראשון שלו מאז ספטמבר 2018 בניצחון 2-1 מול סאות'המפטון, שער זה נבחר מאוחר יותר כשער החודש של הפרמיירליג לפברואר.
בינואר חתם בוויקטוריה פילזן.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, וידרה שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צ'כיה. באוגוסט זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחקים נגד  ו. ב-8 בספטמבר של אותה שנה, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד דנמרק.
וידרה השתתף עם הנבחרת ביורו 2020.
קונסטנטין יואן
קונסטנטין פיודורוביץ' יואן (באנגלית: Konstantin Yuon; ברוסית: Константи́н Фёдорович Юо́н; 24 באוקטובר 1875 – 11 באפריל 1958) היה צייר ומעצב תיאטרון רוסי ידוע. הוא ייסד את איגוד האמנים הרוסים ואת איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
ביוגרפיה
יואן נולד במוסקבה למשפחתו של פקיד בנק ממוצא שווייצרי-רוסי. אחיו פול ג'ון היה מלחין בולט.
מ-1892 עד 1898 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם קונסטנטין סאביצקי וקונסטנטין קורובין היו בין מוריו. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לאמנות במוסקבה לקח שיעורים פרטיים מולנטין סרוב (1898–1900). במהלך מספר נסיעות למערב אירופה, במיוחד לפריז, הוא התוודע אל נופי העיר של קמיל פיסארו ואימפרסיוניסטים אחרים, אך שמר על סגנונו הייחודי.
בשנת 1900 הוא פתח את בית הספר הפרטי הראשון לציור ולרישום במוסקבה. כמה ציירים רוסים ידועים קיבלו חינוך לאמנות בבית הספר (כמו אולגה ז'קולינה). מאוחר יותר לימד באקדמיה לאמנויות של לנינגרד ובמכון לאמנות סוריקוב במוסקבה. הסטודיו שלו במוסקבה היה בשימוש נרחב על ידי ציירים אחרים. הוא עיצב תפאורות להצגות בתיאטרון האמנות של מוסקבה ובתיאטרון מאלי, והפך למעצב הרשמי של תיאטרון זה בשנים 1945 עד 1947. הוא תרם בנוסף תפאורות לאופרות.
בעידן הסובייטי, יואן היה מנהל מכון המחקר של האקדמיה לאמנויות (1948–1950) והמזכיר הראשון של איגוד האמנים הסובייטים (1956–1958).
הוא זכה בפרס סטלין (1943), קיבל את מסדר לנין ועוד מסדרים ומדליות.
הוא נפטר במוסקבה ב-11 באפריל 1958.
עבודות נבחרות
קונסטנטין יואן התחיל כצייר נוף וז'אנר אימפרסיוניסטי עם נימה סימבוליסטית. מאוחר יותר הוא ניסה ציור נוף לירי המעורב בחיקויים של אמנויות המיניאטורות. הסמליים ביותר ביצירותיו הם מחזור התחריטים "בריאת העולם" (1908-1912) והציור "כוכב חדש" המציג את מהפכת אוקטובר כתוצאה של אירוע קוסמי.
לאחר המהפיכה עד סוף ימיו היה לאמן ריאליזם סוציאליסטי קפדני, שיצר ציורים כמו "המצעד בכיכר האדומה ב-7 בנובמבר 1941".
יחסי קוריאה הצפונית–רומניה
יחסי קוריאה הצפונית–רומניה הם יחסי החוץ בין קוריאה הצפונית לרומניה. הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה (DPRK) ורומניה קיימו יחסים מוגבלים מאז המהפכה הרומנית במהלך סתיו העמים בדצמבר 1989. היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-26 באוקטובר 1948, כאשר רומניה הייתה חלק מהגוש המזרחי.
סקירה היסטורית
הרפובליקה העממית הרומנית הכירה רשמית ברפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה ב-26 באוקטובר 1948 כממשלה הלגיטימית היחידה בכל חצי האי הקוריאני. שתי המדינות היו בעלות ברית במהלך מלחמת קוריאה בראשית שנות החמישים. בשנים שלאחר מכן, לשתי המדינות היה קשר מועט. ב-15 ביוני 1971 ביקר נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה, ניקולאה צ'אושסקו בקוריאה הצפונית. הוא התעניין מאוד ברעיון של טרנספורמציה לאומית מוחלטת כפי שהוא מגולם בתוכניות מפלגת הפועלים של קוריאה. הוא קיבל השראה גם מפולחן האישיות של קים איל-סונג. על פי העיתונאי הבריטי אדוארד בהר, צ'אושסקו העריץ את קים כמנהיג מכיוון שהוא שלט באומה והתנתק משליטת ברית המועצות, בשילוב שיטות טוטליטריות עם אידאולוגיות אולטרא-לאומניות וקומוניסטיות. בהר כתב כי האפשרות ל"כפרים עצומים בפוטמקין לסחיבה של אורחים זרים קלילים "שראה צ'אושסקו בצפון קוריאה היה דבר שמעולם לא עלה בראשו בעבר.
עם חזרתו לרומניה החל צ'אושסקו לחקות את המערכת הפוליטית של צפון קוריאה, בהשפעת הפילוסופיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה. הוא הוציא את התזות של יולי, מערכת הצעות שהידקה את שליטת הממשלה בתקשורת הרומנית, קידמה את הלאומיות והעצימה את פולחן האישיות שלו. ספרים צפון קוריאניים על ג'וצ'ה תורגמו לרומנית והופצו באופן נרחב בתוך המדינה. הצבאות של שתי המדינות החלו לשתף פעולה בנושאים רגישים. במקביל, לרומניה הייתה התקרבות לארצות הברית. בשנת 1973 ניסתה קוריאה הצפונית להשתמש ברומניה כמתווכת עם ארצות הברית, אך הדיפלומטים הרומנים לא רצו לפגוע ביחסים המתפתחים שלהם עם ארצות הברית.
רומניה הפוסט-קומוניסטית
היחסים בין קוריאה הצפונית לרומניה התדרדרו לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית ברומניה. הוצאתו להורג של צ'אושסקו במהלך המהפכה הרומנית בשנת 1989 והתפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הביאו לכך שרומניה דחתה את האידאולוגיה הטוטליטרית שממשלת צפון קוריאה עדיין מקדמת. רומניה נכנסה לברית עם מדינות עוינות לקוריאה הצפונית: היא כוננה יחסים עם יריבתה של צפון קוריאה הרפובליקה של קוריאה ב-30 במרץ 1990, נכנסה לנאט"ו בשנת 2004 והצטרפה לאיחוד האירופי ב-2007. עם זאת, היא ממשיכה לשמור על קשרים בתחום החינוכי.
בשנת 2016 הגיב משרד החוץ הרומני לניסוי פצצת המימן של קוריאה הצפונית שהתרחש בינואר בהצהרת דאגה כי ניסוי זה מהווה "... אתגר לשלום ולביטחון באזור".
בריהל (ריינלנד)
בריהל (בגרמנית: Brühl) היא עיר בחבל הריין (ריינלנד), בתחום מדינת נורדריין-וסטפאליה אשר בגרמניה. העיר מרוחקת כ-20 קילומטרים ממרכז העיר של קלן.
ה.ה. קונג
קונג הונגיאנג-הסי (באנגלית: Kung Hsiang-hsi; 11 בספטמבר 1881 - 16 באוגוסט 1967), המכונה לעיתים קרובות ד"ר ה.ה. קונג, היה בנקאי ופוליטיקאי סיני בתחילת המאה ה-20. הוא התחתן עם סונג איי-לינג, הבכורה מבין שלוש האחיות סונג; שתי האחרות נישאו לנשיא סון יאט-סן ולנשיא צ'יאנג קאי-שק מאוחר יותר. יחד עם גיסו, סונג טסה-ון, הוא היה בעל השפעה רבה בקביעת המדיניות הכלכלית של הממשלה הלאומנית בראשות הקוומינטאנג ברפובליקה של סין בשנות השלושים והארבעים.
ראשית חייו
קונג נולד בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת, למשפחה נוצרית של בנקאים וסוחרים בטאיגו אשר במחוז שאנשי (צפון סין), שם למד בבית ספר של המיסיון. לאחר מכן למד בקולג' ליד בייג'ינג, בו לקח קורסים במתמטיקה, פיזיקה וכימיה, נושאים אשר לא הוצעו בבתי הספר הסיניים המסורתיים. לאחר ששמע על התקפות הבוקסרים על הנוצרים, הוא חזר לטאיגו, אבל משפחתו מנעה ממנו לצאת מהבית. אחרי הטבח בטאי-יואן, שכלל רצח מסיונרים חברי קבוצת "אוברלין", מאוהיו בארצות הברית, הוא העביר מכתבים מכמה מהם אל בייג'ינג על ידי הסתרתם בנעליו. בשובו לטאיגו, חילק סעד למשפחות ההרוגים, קבר את המתים והחרים את האחוזה של משפחה שתמכה בבוקסרים.
בקיץ 1901, לולה מינר, מיסיונרית ובוגרת אוברלין קולג', סידרה לקונג נסיעה לאוברלין ללימודים נוספים. עם זאת, לאחר הנחיתה בסן פרנסיסקו נעצרו, קונג וחברו ולא הורשו לנסוע לאוברלין עוד כשנה. הם המשיכו ברכבת לקנדה, ובהתערבות של חבר קונגרס מאוהיו ניתנה להם האפשרות להיכנס שנית לארצות הברית. קונג סיים את הלימודים באוברלין בשנת 1906, ולאחר מכן המשיך לתואר שני בכלכלה מאוניברסיטת ייל.
לאחר שסיים את לימודיו בחו״ל, חזר קונג לביתו בסין. במהלך מהפכת שינהאי של 1911, קונג גייס כוחות לתמיכה ביאן שיאן, ועזר ליאן להפיל את ממשלת צ'ינג האימפריאלית בשאנשי. אחרי 1911, קונג הפך לאחד היועצים המהימנים ביותר של יאן, ויאן הוכר עד מהרה כמושל הצבאי של שאנשי על ידי יואן שה-קאי, ושלט ביעילות על שאנשי עד 1949, כאשר הקומוניסטים השתלטו על סין. השפעתו של קונג על מחשבתו של יאן משנת 1911 ואילך הייתה משמעותית, והוא היה גורם מרכזי בדרישתו של יאן למודרניזציה של שאנשי. הרפורמות שיאן ביצע לאחר מכן הביאו לתהילה ליאן, ושאנשי רכשה לעצמה מוניטין במהלך תקופת המצביאים כ״פרובינציית מופת״.
בריהל (ריינלנד)
לאורך ההיסטוריה העיר נודעה כמקום מושבם של הארכיבישופים של הארכידיוקסיה של קלן. במאה ה-18 בנה קלמנס אוגוסט מבוואריה, הארכיבישוף שכיהן באותה תקופה, את טירת אוגוסטוסבורג וטירת פאלקנלוסט, אשר הוכרזו על ידי אונסק"ו בשנת 1984 כאתר מורשת עולמית. בטירות אלו נהגו מנהיגי גרמניה המערבית לערוך קבלת פנים לראשי מדינה זרים שהגיעו לביקור ממלכתי.
בנוסף לטירות, מבין האתרים הידועים בעיר ניתן למנות את פארק השעשועים פנטזיהלנד ואת מוזיאון האמנות המוקדש ליצירותיו של הצייר מקס ארנסט, מחלוצי זרם הדאדא והסוריאליזם באמנות, שנולד בעיר.
ה.ה. קונג
ראשית חייו
בשנת 1922, כאשר היה רעב גדול בשאנשי. קונג עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הצלב האדום האמריקני ועם ארגונים מיסיונריים במטרה לספק סיוע ולשפר את התשתית של מחוז שאנשי כדי להקל על אספקת התרופות. על פי ועדת הסיוע לרעב, המאמצים הקולקטיביים של כל המעורבים היו מוצלחים במניעת מה שאחרת היה "אסון גדול". ב-1923 התנאים בשאנשי חזרו לנורמה.
שר בממשלה הלאומנית
קונג תמך בסאן יאט-סן ובקוומינטאנג (המפלגה הלאומנית), כולל במנהיגים קודמים כמו וואנג ג'ינגוויי. הוא פיתח קשרי משפחה קרובים עם צמרת השלטון. אשתו הייתה אחותו של סונג טסה-ון. אחות אחרת, סונג צ'ינג-לינג, נישאה לסון יאט-סן ב-1915 וצ'יאנג קאי שק הפך לגיסו של קונג ב-1927 כאשר התחתן עם האחות השלישית סונג מיי לינג. אחיות סונג ובעליהן היו ידועות כאחת מארבע המשפחות הגדולות באותה תקופה.
קונג החל את הקריירה שלו בממשלה הלאומנית של הרפובליקה הסינית, בתפקיד שר התעשייה, בתפקיד זה כיהן בשנים 1927 – 1928 בממשלה הלאומנית בהנהגתו של וואנג ג'ינג-וויי. לאחר נפילת ממשלת וואנג שימש קונג כשר התעשייה והמסחר בשנים 1928 – 1931 בממשלת נאנג'ינג, ואחר כך כשר האוצר, בשנים 1933 – 1944. קונג היה נגיד הבנק המרכזי של סין בשנים 1933–1945. בשנת 1927 אחד ממעשיו הראשונים בממשלה היה לאזן את התקציב הלאומי. כדי להגדיל את ההון הנדרש, קונג הגדילה את המסים על סיגריות ב-50%. כמה מפעלי סיגריות בשנחאי מחו נגד מיסים אלה. קונג גם איים להגדיל את מס המלח ב-28%.
קונג הצטרף לוועד המרכזי של הקוומיטנאנג בשנת 1931. הוא כיהן כראש ממשלת הרפובליקה של סין החל מ-1 בינואר 1938 - 20 בנובמבר 1939. קונג שימש אז כסגן ראש הממשלה של יואן, בין השנים 1935 – 1945. קונג שימש כנציג הראשי של סין בוועידה המוניטרית והפיננסית הבינלאומית ב-1944, שם חתם על הסכם ברטון-וודס במהלך ועידת ברטון וודס במלון "וושינגטון" בניו המפשייר, ארצות הברית. כנס זה הקים את קרן המטבע הבינלאומית (IMF) והבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח (IBRD), שהיום הוא חלק מקבוצת הבנק העולמי.
דיפלומטיה עם כוחות הציר
בשנת 1937, שר האוצר של הרפובליקה של סין, קונג, ושני פקידים אחרים ביקרו בגרמניה והתקבלו על ידי אדולף היטלר ב-13 ביוני. היטלר אמר לקונג, "אני מבין שאנשים בסין חושבים שברית המועצות היא ידידתם, אבל משיחתנו אני מבין שאתה יודע את הסכנות של הדוקטרינה הקומוניסטית". קונג שכנע את היטלר לבטל נאום מתוכנן בכנס נאצי של הנסיך צ'ישיבו, אחיו של הקיסר היפני. קונג אמר, "הייתי מסוגל לגרום להיטלר להבין שיפן רוצה להשתלט על העולם... יכולתי לגרום להיטלר לחשוב פעמיים לפני שהתקרב יותר מדי אליה." בעודו בגרמניה, קונג הכריז על הצלחה גדולה בשיחותיו עם היטלר.
היטלר, הרמן גרינג והיילמאר שאכט העניקו לקונג תואר כבוד, וניסו לפתוח את השוק הסיני ליצוא הגרמני. הם מימנו לתלמידים סינים לימודים בגרמניה, לאחר ששכנעו תעשיינים לתרום את הכסף למטרה זו. קונג, סירב להצעת הלוואה בינלאומית שהציע היטלר.
קונג פגש גם את היאלמאר שאכט. שאכט אמר לו כי "ידידות גרמנית-סינית נבעה במידה רבה מן המאבק הקשה של שתיהן לעצמאות". קונג אמר כי "סין רואה בגרמניה את חברתה הטובה ביותר... אני מקווה ומאחל שגרמניה תשתתף בתמיכה בפיתוח נוסף של סין, בפיתוח מקורות חומרי הגלם, בשיפור התעשיות והתחבורה".
במלחמת סין–יפן השנייה
עד מלחמת סין–יפן השנייה (1937 - 1945), קונג רכש מוניטין כדמות חזקה ומניפולטיבית במיוחד בממשלה הלאומנית. לפעמים היה בברית עם גיסו, סונג טסה-ואן וגיסתו, סונג מיי לינג, ולפעמים ביריבות עמם. כשהממשלה הלאומנית עברה לצ'ונגצ'ינג, ניהל קונג שירות חשאי משלו. ז'ואו אנלאי, ששימש כנציג המפלגה הקומוניסטית בקוומיטנאט הסיני בצ'ונגצ'ינג, הצליח לרכוש את אמונו של יועצו של קונג, מה שאפשר לז'ואו לנהל את עבודת המודיעין שלו ביעילות רבה יותר.
לאחר שורה של תקריות יפניות ב-1938, קונג נשא נאום ברדיו שבו הוא הצהיר כי "אלוהים עוזר לסין!" נאום הרדיו של קונג בא אחרי דיווחים על כישלון הניסיון יפני לכבוש את העיר האנקו. פעילות גרילה סינית קבועה הביאה לכך כי כוחות סיניים השתלטו מחדש על שטח שנתפס בידי יפן.
לאחר שהקוומינטאנג וצאי' קה צ'ק נסוגו לטאיוואן ב-1949, בסוף מלחמת האזרחים הסינית, קונג עבר לארצות הברית. הוא מת ב-1967 בלוקסט ואלי, ניו יורק.
חיים אישיים
קונג היה צאצא בדור 75 של קונפוציוס, כפי שצוין על ידי שם משפחתו. קונג התחתן לראשונה עם האן יו-מיי ב־1910, אך היא נפטרה ב־1913. ב־1914 נישא לאשתו השנייה, סונג איי-לינג, הבכורה של האחיות סונג. לקונג ולסונג היו שני בנים ושתי בנות: בנו גרגורי קונג נולד מנישואיו השלישיים לדברה פג'ט.
לכל הילדים יש את השם לינג בתוך שמם, כדי לציין כי הם דור ה-76 לצאצאי קונפוציוס.
המגורים המשפחתיים של משפחת קונג, משמשים כדוגמה מצוינת לארכיטקטורת שושלת צ'ינג והם מהווים מוקד משיכה תיירותי במחוז טאיגו, שאנשי.
תומאס מקלאוד
תומאס פרנק מקלאוד (באנגלית: Thomas Frank McLeod 3 באפריל 1873 - 16 בדצמבר 1960) היה ימאי סקוטי, שהשתתף בשלוש משלחות אל הקוטב הדרומי.
קריירה ימית
מקלאוד נולד בגלאזגו, סקוטלנד, וגדל באי לואיס, ההברידים החיצוניים הוא יצא לראשונה לים בגיל 14.
משלחת טרה נובה
בשנת 1910 הצטרף למשלחת טרה נובה, בהנהגת רוברט פלקון סקוט, כימאי כשיר. סקוט וארבעת החברים בקבוצה שיצאה אל הקוטב הדרומי נספו בדרכם חזרה, וה"טרה נובה" שבה לאנגליה ב-1913. מקלאוד ושאר אנשי הצוות עוטרו כולם במדליית הקוטב.
משלחת אנדיורנס
כעבור שנה, ב-1914, יצא מקלאוד עם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, הפעם בהנהגת ארנסט שקלטון. גם הפעם שירת כמלח כשיר. כשה"אנדיורנס" עגנה בבואנוס איירס, שיתף המלח ויליאם בייקוול את וולטר האו ואת תומאס מקלאוד בקשר להגניב את ידידו, פרס בלקבורו אל האונייה כנוסע סמוי. במהלך המשלחת, נמחצה הספינה אנדיורנס בקרח הים וטבעה. הצוות נאלץ לחנות על מצופי קרח ואחר לחתור בסירות הצלה אל המקלט היחסי של אי הפיל, שם נשארו בעוד שקלטון וחמישה מחברי המשלחת יוצאים בסירת ההצלה ג'יימס קיירד במסע קשה ומסוכן אל ג'ורג'יה הדרומית, להזעיק עזרה. לאחר שלושה חודשי המתנה, בתנאים קשים עד בלתי-אפשריים, הגיעו לבסוף שקלטון ואנשיו בספינה צ'יליאנית לחלצם מאי הפיל. על השתתפותו במשלחת זו עוטר מקלאוד בשנית במדליית הקוטב.
מקלאוד הצטרף למשלחת שלישית אל הקוטב בשנת 1921, משלחת שקלטון-רווט, שיצאה בהנהגת שקלטון, אך המשיכה, לאחר מותו של שקלטון סמוך לחופי ג'ורג'יה הדרומית, בפיקודו של סגנו, פרנק ויילד. המשלחת לא נחלה הצלחה, והאונייה חזרה הביתה ב-1922.
בשנת 1923 היגר מקלאוד לקנדה, שם עבד תחילה כדייג, ואחר כך כשרת בבית ספר וכשומר לילה. בהמשך עבר לבית אבות בקינגסטון (אונטריו), שם הלך לעולמו ב-16 בדצמבר 1960, בן 87. הוא נטמן בבית הקברות קאטארקי.
הבלט המלכותי הדני
הבלט המלכותי הדני היא להקת בלט קלאסי בעלת שם בינלאומי, שמקום מושבה בתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן, דנמרק. זו אחת מלהקות הבלט הוותיקות ביותר בעולם, שראשיתה בשנת 1748, כאשר הוקם התיאטרון המלכותי הדני. היא אורגנה לבסוף בתגובה לפופולריות הרבה של סגנונות הריקוד הצרפתי והאיטלקי. הלהקה החלה לפעול עם פתיחת התיאטרון המלכותי הדני, שם היא שוכנת מאז ועד היום. בית הספר המלכותי הדני לבלט נוסד בשנת 1771 בהנהלת מורה הבלט הצרפתי פייר לורן (1807-1730), וינצ'נצו גליאוטי המשיך ופיתח אותו ואוגוסט בורנונביל ייסד את שיטת ההוראה שלו לבית הספר.
היסטוריה
מראשית הדברים, העסיק הבלט המלכותי הדני כמה מטובי הרקדנים והכוריאוגרפים הצרפתים והאיטלקים. תוך שנים ספורות מהיווסדו, נפתח בית הספר המלכותי הדני לבלט, כדי לספק רקדנים מקומיים, שאחת הראשונות בהם הייתה אנינה פרליך. אחד המורים הראשונים בבית הספר, וינצ'נצו גליאוטי, נחשב למייסדה האמיתי של הלהקה. הוא היה מנהלה משנת 1775 עד 1816, הביא אליה את הבלט ד'אקסיון והכין אותה להופעת הבלט הרומנטי. לזכותו של גליאוטי רשומה הכוריאוגרפיה של Amors og Balletmesterens Luner ("שגיונות קופיד ומנהל הבלט"), שעודנו הרפרטואר הלהקה והוא הבלט הוותיק ביותר בעולם שעודו מבוצע בכוריאוגרפיה המקורית שלו.
עוד מנהל חשוב של הלהקה היה הרקדן הדני אוגוסט בורנונביל. במהלך יובל השנים שבורנונביל ניהל את הלהקה (1879-1828), הוא יצר כוריאוגרפיה לכחמישים בלטים, שכתריסר מהם עודם ברפרטואר הלהקה. ביצירותיו ניכרת השפעה ברורה של אסכולת המחול הצרפתית, כפי שאפשר לצפות כיוון שבורנונביל למד בצרפת, והן כוללות תפקידי מפתח לרקדנים גברים, שאותם כתב ללא ספק לעצמו. לאחר מותו השתמש אחד ממשיכיו, הנס בק, בצעדים הבסיסיים שלמד בשיעורים של בורנונביל ליצירת אסכולת בורנונביל ללימוד רקדנים בני זמנו את מסורת רב-האמן שהלך לעולמו.
התקופה הגדולה השלישית בתולדות הבלט המלכותי הדני החל בשנת 1932, כאשר האראלד לאנדר לקח לנידיו את הגאי הלהקה. כמי שלמד בארצות הברית ובברית המועצות, עיבד בלטים מסורתיים ואף יצר כוריאוגרפיות מקוריות ללהקה. הוא עודד כוריאוגרפים מקומיים, שיצירותיהם זכו לתהילה עולמית. עליהם נמנה ברגה ראלוף, שיצר את הכוריאוגרפיה לבלט הדני המודרני הראשון, "האלמנה בראי" ב-1934. הוא גם הכשיר מספר רב של רקדנים בינלאומיים ידועי-שם, בהם אריק ברוהן.
מנהל להקה בולט היה הנינג קרונסטאם (1982-1978), שניהל את פסטיבל בורנונביל של 1979.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עבר הבלט המלכותי הדני עוד תמורה, כאשר כוריאוגרפים רבים בעלי שם בינלאומי, בהם ז'ורז' בלנשין הוזמנו לעבוד עמו. אף כי חשיבותן של יצירות מודרניות ברפרטואר גברה והלכה, שמרה להקת הבלט אמונים שם לשורשיה הקלאסיים, ובכך קנתה לה מוניטין של אחת מלהקות הרקדנים המעולות ביותר בעולם, המאחדת בה הן כישרונות זרים והן מקומיים.
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים (באנגלית: Jerusalem Embassy Act of 1995, בתרגום חופשי לעברית: חוק השגרירות בירושלים של 1995) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית והפך לחוק, ללא חתימתו של הנשיא ביל קלינטון, ב-8 בנובמבר 1995. בחוק נאמר כי יש להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל, ושגרירות ארצות הברית בישראל תועבר לירושלים לא יאוחר מסוף מאי 1999. עם זאת, החוק אפשר לנשיא לדחות את ביצוע מעבר השגרירות בחצי שנה, והנשיאים קלינטון, בוש ואובמה דחו את המעבר מדי חצי שנה לפי סעיף זה.
הנשיא דונלד טראמפ יישם בסופו של דבר את החוק. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות האמריקאית לשכונת ארנונה בירושלים.
רקע
לפי תוכנית החלוקה אמורה הייתה ירושלים להיות חלק מאזור בשליטה בינלאומית אולם תוכנית החלוקה לא התממשה ולכן בדצמבר 1949 הכריזה ממשלת ישראל על ירושלים כבירת ישראל, והחלה להעביר את מוסדותיה לעיר. בעת שישראל הכריזה על העברת משרד החוץ לירושלים, בשנת 1952, הביעו ארצות הברית ומדינות אחרות מורת רוח מכך. בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, היועץ המשפטי של מזכירות המדינה בארצות הברית, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה (א"י), לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים". שוובל נימק את עמדתו בכך שמעמדה הקודם של ירדן בירושלים נבע מפלישה בלתי חוקית בתוקפנות צבאית, ולעומת זאת ישראל נכנסה לשטח ב-1967 במלחמת מגן. דברי שוובל צוטטו בפי שגריר ישראל באו"ם ב-1977, כדי להדוף יוזמות אנטי-ישראליות בעצרת הכללית.
בשנת 1981 תמך נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בריבונות ישראל בירושלים המאוחדת.
החקיקה
על יוזמי החוק נמנו שני מנהיגי המפלגות בסנאט, הרפובליקני בוב דול והדמוקרטי טום דאשל.
החוק זכה לרוב גדול בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בבית הנבחרים של ארצות הברית תמכו בו 347 לעומת 37, ובסנאט תמכו בו 93 לעומת 5 סנטורים.
לאחר החקיקה
בעקבות החוק, ירושלים החלה להיות מוזכרת כבירת ישראל במסמכים רשמיים ובאתרי אינטרנט של ממשלת ארצות הברית. עם זאת, השגרירות נותרה בתל אביב. על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך נעשה עד 2018 (ראו להלן). דחיית יישום החוק הוסברה על ידי הבית הלבן בכך שהחוק "משבש את סמכויות הנשיא על פי החוקה". הודעת הנשיא על דחיית ההעברה לוותה במשפט: "הממשל שלי נשאר נאמן לתחילת תהליך העברת השגרירות שלנו לירושלים". ב-2003 אישר הקונגרס האמריקני הצהרה המאיצה בנשיא ארצות הברית ליישם את החוק, אולם הדבר לא שינה את מדיניות הנשיאים.
החלטה דומה של הקונגרס
ביוני 2007, עם ציון 40 שנה למלחמת ששת הימים, קיבל בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה מס' 152, שבה כלולים הסעיפים הבאים:
ההחלטה איננה מחייבת חוקתית.
מימוש החוק
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על התחלת ההכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות לשכונת ארנונה בעיר. עם זאת, לאחר כשלושה שבועות חתם טראמפ על דחייה נוספת של יישום החוק למשך חצי שנה, משום שמעון השגריר עדיין לא עבר. ב-8 במאי 2019 הודיע מזכיר המדינה האמריקאי כי מעון השגריר עבר לירושלים ובכך הושלם יישום "חוק ירושלים".
צפון קאלימנטן
צפון קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Utara) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה, הממוקם בצפון האי בורנאו. המחוז מכיל כעיר אחת ו-6 נפות שונות. המחוז הוקם באוקטובר 2012. ברית המחוז היא העיר טנג'ונג סלור. צפון קאלימנטן הוא המחוז החדש ביותר והכי פחות מאוכלס באינדונזיה, והוא הוקם על מנת לזרז את פיתוח האזור ולמנוע את השפעת מלזיה הסמוכה אליו.
דמוגרפיה
החלוקה הדתית של המחוז:
גביע המדינה בכדורגל 1975/1976
גביע המדינה בכדורגל 1975/1976 הייתה התחרות ה-38 מאז היווסדה וה-23 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1975 והסתיימו ב-16 ביוני 1976.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב השישי לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגה לאומית.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
ולדימיר דז'ורוב
ולדימיר דז'ורוב (ברוסית: Владимир Николаевич Дежуров; ) הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והיה חבר צוות של תחנת החלל מיר ותחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה
ולדימיר דז'ורוב נולד בעיירה במורדוביה למשפחה של אנשי צבא ברית המועצות. לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד בבית ספר לטייסי קרב בחרקיב. בשנת 1983 הוא סיים את הלימודים עם תואר "טייס קרב-מהנדס". הוא שירת מספר שנים ביחידת חיל האוויר הסובייטי באזור אודסה.
בשנת 1987 דז'ורוב התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל. בשנת 1995 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-21 שהתחברה לתחנת החלל מיר. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 115 ימי טיסה ו-5 פעילויות חוץ רכביות בטיסת STS-71 של מעבורת החלל אטלנטיס.
באוגוסט 2001 דז'ורוב טס לחלל בפעם השנייה. בטיסת STS-105 של מעבורת החלל דיסקברי הוא הגיע לתחנת החלל הבין-לאומית. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 128 ימים וביצוע 4 פעולות חוץ רכביות בטיסת STS-108.
דז'ורוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2004 והתחיל לעבוד במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
טרקטט לוגי-פילוסופי
טְרַקְטָט לוגי-פילוסופי (נקרא בעברית גם מאמר לוגי-פילוסופי או טְרַקְטָטוּס לוגי-פילוסופי; במקור (לטינית): Tractatus logico-philosophicus, טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס; הכותרת המקורית בגרמנית: Logisch-philosophische Abhandlung), ובקיצור הטְרַקְטָט, הוא ספר עיון פילוסופי מאת לודוויג ויטגנשטיין, מאבות הפילוסופיה האנליטית.
רקע
המאמר הוא הראשון שבספריו של ויטגנשטיין, והיחיד שפורסם במהלך חייו. הספר יצא לאור בשנת 1921, עורר סערה גדולה, ואף הוכר כאחת היצירות הפילוסופיות המרכזיות ופורצות דרך במאה ה-20. הוא כתוב בצורה מאוד שיטתית ותמציתית, מעין רשימת עובדות לוגיות והמסקנות הנגזרות מהן. הספר מגדיר את מהותה של הפילוסופיה כעיסוק בעובדות לוגיות, שהן מטיבן עובדות הכרחיות, ולא בטבע שהוא מה שישנו, והוא קונטינגנטי מטיבו.
מבנה ותוכן הספר
מבנהו של הספר ואופן כתיבתו אינם ניתנים להפרדה מתוכנו - ממה שעל הקורא להבין. הוא בנוי במבנה של יהלום - מבנה של תאוריה אידיאלית - והוא עשוי שבעה משפטי יסוד, אשר להם משפטי-משנה (כולל תת-משפטי-משנה, תת-תת-משפטי משנה וכו') - ובסך הכל 526 משפטים.
השפעה ופרשנות
הספר עוסק כמעט בכל תחומי הפילוסופיה, אך אחת מהשפעותיו העיקריות הייתה על הפילוסופיה של המדע. הספר עיצב את תפיסת הפוזיטיביזם הלוגי ונחשב כבר בזמנו לשיאה. תפיסה זו מנסה להציע תאוריה פילוסופית שבאמצעותה ניתן לאתר עובדות אטומיות שעל בסיסן בונים את כל העולם הנחשב והנתפש - הן מבחינה מדעית והן מבחינת התפישה והמחשבה האפשרית של האדם. אין מדובר בעובדות פיזיקליות, אלא ב"עובדות" לוגיות. הפילוסופיה אינה עוסקת במה שישנו, בקונטינגנטי, אלא במה שאפשרי לוגית, קרי, בהכרחי. היות שפילוסופיה היא דבר אשר אינו נבנה על עובדות טבע, אזי, במובן זה, לא ניתן לדבר על תזה פילוסופית כעל דבר שניתן להוכחה מדעית.
ויטגנשטיין עצמו הרחיק עצמו מן הפוזיטיביסטים, וחשב שמרביתם, איתם היה בקשרים קרובים, לא הבינו את הפילוסופיה שלו. יש פרשנים הסבורים שוויטגנשטיין לא ניסה להציע תאוריה כלשהי בטרקטט, אלא להביא את היומרה הפילוסופית התאורטית של הפוזיטיביזם לכדי אבסורד. זאת, על ידי ניסוח תורה מושלמת, והמחשה כיצד היא קורסת משהיא מושלמת: משפטי התאוריה הם חסרי מובן, וזאת על פי הקריטריונים הקשיחים שמנסחת התאוריה עצמה.
היום יש פרשנים הסבורים, כמו הפוזיטיביסטים בזמנו, שהטרקטט שייך לתקופה המודרנית. פרשנים אלו סבורים שהספר אכן מציע תאוריה פילוסופית, ולראיה הם מציגים, למשל, את מבנהו היהלומי. פרשנים אחרים סבורים שהספר רחוק מהמודרנה, ואף נותן כלים להתנגד לה על ידי הבאתה לכדי אבסורד. מבנהו של הטרקטט, בחירתו של ויטגנשטיין בסגנון כתיבה זה, נועד להמחיש כיצד יהלום פילוסופי הוא בבחינת פנטזיה ותו לא. במידה רבה הספר, על פי השקפת פרשנים אלו, הוא ספר אירוני.
הספר מסתיים במשפט היסודי השביעי המפורסם: "מה שעליו לא ניתן לדבר, על אודותיו יש לשתוק". בשונה מכל משפטי היסוד הקודמים - שמהם גוזר ויטגנשטיין משפטי משנה וכו', הרי שמהמשפט היסודי האחרון - לא גוזר ויטגנשטיין דבר, ובמקום זאת הספר מגיע לנקודת השתיקה - שהיא סוף הספר - מה שבפועל מאושש (באופן גאוני) את עצם הטענה המקופלת בתוך המשפט היסודי האחרון. מעבר להבחנה החמורה בין מדעי הטבע לפילוסופיה, ולשתיקה המדעית שוויטגנשטיין גוזר בכך על הפילוסופים, ניתן לפרש את המשפט היסודי השביעי בכמה דרכים. דרך אחת, זו של אלו הסוברים שהטרקטט מנסח תאוריה, מפרשת משפט זה כאילו הוא מוכיח את טענתו שאין מחשבה מחוץ ללוגיקה - שגבולות השפה (הגבול בין מה שהוא בעל מובן לבין מה שהוא חסר מובן) שורטטו מתוך השפה, ולא מחוצה לה. דרך אחרת לפרש משפט זה, היא דרכם של החוקרים הסבורים שוויטגנשטיין לא ניסה להציע תאוריה: חוקרים אלו סבורים שמשפט זה אומר שפילוסופיה הוא דבר שלא ניתן לדבר עליו כלל (כלומר הוא תחום ריק מתוכן, ולמעשה אינו תחום כלל, אלא רק אשליה של תחום).
לאחר סיום כתיבת הספר הכריז ויטגנשטיין שאין מה לדון יותר בפילוסופיה, אבל אחרי כמה שנים שבהן לימד בתיכון הוא חזר בו בטענה שיש כמה מילים שלא מסתדרות עם התאוריה שהמילים והלשון הם הדרך לתאר את העולם. למשל: "או" ו-"ו". התובנות החדשות הללו הובילו אותו לעבוד על ספרו החדש חקירות פילוסופיות שלא זכה להשלים בימי חייו והוא פורסם רק לאחר מותו. הספר כתוב בסגנון אחר לגמרי מ"טרקטט לוגי-פילוסופי" - לא במבנה לוגי קפדני אלא כדיון בשפה רגילה ולא תמציתית. הספר בוחן תאוריות שונות תוך עיסוק בשפה האנושית ובמה שיש ביכולתה להביע.
ויליאם סקוץ' קאמינג
ויליאם סקוץ' קאמינג (באנגלית: William Skeoch Cumming; 28 בדצמבר 1864 – 10 באפריל 1929), היה צייר אקוורל וצלם סקוטי, בעיקר של דיוקנאות והיסטוריה צבאית סקוטית. בין 1912 למותו, הוא עיצב וייצר ארבעה שטיחי קיר גדולים.
ביוגרפיה
הוא שירת עם הפלוגה האימפריאלית ה-19 במלחמת הבורים, בפיקודו של סר ג'יימס פרסי מילר (1864–1906), ואת דיוקנו הוא צייר. ב-23 בפברואר 1900 הפלוגה שלו ושתיים נוספות עלו על ספינה בסקוטלנד, והגיעו לקייפטאון ב-19 במרץ 1900. מכאן הם נשלחו למחנות שונים לפני שנשלחו לחזית. סקיצותיו בצבעי מים תיעדו תקריות במהלך המלחמה ודיוקנאותיו תיארו דמויות צבאיות שהשתתפו בה. יותר מ-300 מתצלומיו נמצאים במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
קאמינג חזר מדרום אפריקה לאחר שסבל מהתקף של דיזנטריה. הוא התאכסן אצל אחותו הגדולה ומשפחתה והתחתן עם בל סאטון, ציירת צבעי מים, זמן קצר לפני מותו.
Hormoaning
Hormoaning הוא מיני אלבום של להקת נירוונה, שיצא ב-1992 בחברת גפן רקורדס ובDGC רקורדס. הוא שוחרר באוסטרליה ויפן בלבד, בזמן סיבוב הופעות של הלהקה שם.
הפקה
ארבעה מהשירים במיני אלבום הם קאברים שלא שוחררו לפני כן: "Turnaround" של להקת Devo, "Son of a Gun" ו-"Molly's Lips" של להקת "The Vaselines", והשיר "D-7" של להקת הפאנק-רוק "Wipers".
השניים הנותרים הם שירים מקוריים של הלהקה שהופיעו בעבר בצד ב' של הסינגל המפורסם "Smells Like Teen Spirit" מתוך האלבום "Nevermind" (השירים: "Aneurysm" ו-"Even in His Youth").
בלגואבגרד
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מנהר סטרומה, אשר מעניקה מאפייני אקלים ים תיכוני לאזור. העיר מוגנת מהרוחות הצפוניות הקרות על ידי רכס הרי רילה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.6oc, כאשר ערכי הקיצון נעים מ-1oc בחודש ינואר עד 23oc בחודש יולי.
כלכלה ודמוגרפיה
בשנות ה-30 התפתחה בעיר תעשיית טבק ואליה התווספו גם מפעלי טקסטיל, חברות הובלה, מפעל לייצור משקאות קלים, ומספר מאפיות. בסמוך לעיר עובר עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה דרך בולגריה ליוון וטורקיה. בעיר פועלת האוניברסיטה האמריקאית. בלגואבגרד מהווה בסיס יציאה לתיירים באזור המחוז וענף התיירות תופס כשליש מהתוצר המקומי הגולמי של העיר.
הקהילה היהודית
תעוד לקהילה יהודית מאורגנת בעיר קיים החל מ-1900, עת נכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-180 נפשות. בעיר היו בית כנסת ובית ספר יסודי בן 4 כיתות ובני הקהילה התפרנסו ממסחר ומלאכה זעירה. בעיר פעלו בשנות ה-30 אגודות ציוניות מזרמים פוליטיים שונים. לפי נתוני מערכת החינוך היהודית בעיר חלה ירידה הדרגתית במספר תושבי הקהילה החל מסוף שנות ה-20. עם תום מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-150 יהודים, אשר רובם המוחלט עלו לישראל בין השנים 1947 – 1949. בימינו, לא מתגוררים יהודים בעיר.
ב-4 במרץ 1943 ביצע הצבא הבולגרי אקציה בכל רחבי תראקיה המזרחית, אשר נמסרה לממלכת בולגריה לפקדון על ידי גרמניה הנאצית לאות הוקרה על הצטרפותה להסכמה המשולשת. חלק מ-4,000 היהודים שנאסרו, הוחזקו במעצר בתנאים מינימליים במשך מספר שבועות בתוך מחנה מעבר שהוקם על ידי הקומיסריון לענייני יהודים במחסני טבק בעיר בלגואבגרד, לפני שגורשו דרך העיר לום אל מותם במחנה טרבלינקה.
אופה (עיר)
היסטוריה
העיר נוסדה לפי פקודתו של איוואן האיום לאחר כיבוש קאזאן, ונקראה טורה-טאו, על שם הגבעה שנבנתה עליה. בשנים 1708–1728 הייתה חלק מהגוברניה של קאזאן. בין 1728–1744 בפרובינציית אופה, ובשנים 1744–1781 בגוברניה של אורנבורג. בין השנים 1781–1796 הייתה מרכז פרובינציה עצמאית, בשנים 1796–1865 חזרה להיות בגוברניה של אורנבורג. בשנים 1865–1922 הייתה למרכז חבל אופה.
עם הזמן הפך שם העיר בפי המקומיים ל"אופה", שמשמעותו "קטן" בשפות המקומיות, והשם נהפך לשם העיר. ב-1922 העיר הפכה לבירת הרפובליקה האוטונומית של בשקיריה. במלחמת העולם השנייה עברו רבים מהמפעלים התעשייתיים מאזור הקרבות לעיר, דבר שעזר לפיתוחה המואץ של העיר בתקופת המלחמה ואחריה. בשנת 1991 הפכה לבירת בשקורטוסטן כחלק מהפדרציה הרוסית.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אופה, המציע טיסות ליעדים רבים בתוך רוסיה וגם ליעדים בינלאומיים.
ספורט
בעיר משחקות כמה קבוצות ספורט גדולות בהן קבוצת הכדורגל אופה וקבוצת ההוקי קרח סלבאט יולאייב אופה.
הקהילה היהודית
בשנת 2000, הגיע הרב דן הלוי קריצ'בסקי, לעיר אופה והקים קומפלקס שלם של מוסדות, בית כנסת מפואר, בית יתומים, גני ילדים, בית ספר, בית תמחוי המספק ארוחות לנזקקי האזור ומרכז יום לקשישים. הרב קריצ'בסקי מלווה את יהודי העיר לאורך כל השנה מבחינה רוחנית וגשמית ועורך בבית הכנסת את השבתות והחגים כהלכתם.
מדי שנה משתתפים מאות מיהודי העיר בשולחן סדר פסח חגיגי על פי כל כללי ההלכה ובהידור רב. כיום הוא משמש שליח חב"ד והרב הראשי של אופה ומהווה דמות דתית מוכרת ומוערכת גם בקרב אנשי השלטון וכלל התושבים. הקהילה היהודית במקום מונה כ-8,000 יהודים.
ערים תאומות
לאופה חמש ערים תאומות:
קופל
קופל הוא שם משפחה, לרוב נובע מ"יעקב" ביידיש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרדריק לנצ'סטר
פרדריק לנצ'סטר (באנגלית: Frederick William Lanchester; 23 באוקטובר 1868, לואישהאם – 8 במרץ 1946, בירמינגהם) היה ממציא בריטי, שתרם לפיתוח תעשיית הרכב, תעופה וחקר ביצועים.
ביוגרפיה
פרדריק לנצ'סטר נולד בלואישהאם, שהוא חלק של לונדון למשפחת אדריכל. במשפחה היו שמונה ילדים, ומספר אחים עבדו בהמשך בחברה Lanchester Motor Company שפרדריק לנצ'סטר הקים. לאחר שנה המשפחה עברה לברייטון בה פרדריק גדל ולמד בבית הספר. הוא למד במספר מוסדות להשכלה טכנית, אך בסופו של דבר לא קיבל תעודת גמר.
בשנת 1888 לנצ'סטר התחיל לעבוד במשרד פטנטים ובאותה תקופה קיבל את הפטנט הראשון שלו. בסוף שנת 1888 פרדריק לנצ'סטר החל לעבוד בחברה לייצור מנועי גז בבירמינגהם. הוא הציע מספר שיפורים למנועים ורשם פטנט על וסת צנטריפוגלי. במקביל לעבודה בחברה הוא פתח בית מלאכה קטן בו עשה ניסויים לפיתוחים שונים.
בשנת 1893 פרדריק לנצ'סטר עזב את החברה והחל להיות עצמאי. באותה שנה הוא בנה מנוע שהעבד על בנזין. בשנת 1896 מכונית שהוא בנה עברה את הבדיקות הראשונות. המכונית כללה גלגלי שיניים אפיציקליים, הייתה מותאמת ל-3 אנשים והייתה מגיעה ל-50 קמ"ש. בשנת 1900 המכונית השתתפה במרות ל-1000 מייל וסיימה אותו עם תקלה בודדת בלבד. בשנת 1905 הוא קיבל פטנט על מאייד.
בשנת 1901 הוקמה חברה Lanchester Engine Company שמטרתה היה לייצר מכוניות ולמכור אותם לציבור הרחב. עד לשנת 1904 החברה מכרה 350 מכוניות ואז הכריזה על פשיטת רגל. תוך זמן קצר הוקמה Lanchester Motor Company שיצרה מכוניות במשך שנים רבות. מכונית אחרונה בייצור החברה נוצרה בשנת 1956.
בשנת 1909 לנצ'סטר הצטרף ל Daimler Company כיועץ.
בשנת 1904 הוא התקין את המנוע שפיתח על סירה ובכך בנה סירת מנוע הראשונה בבריטניה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, לנצ'סטר החל להתעניין בחקר ביצועים. בשנת 1916 הוא פרסם את ספרו Aircraft in Warfare: the Dawn of the Fourth Arm בו פירט לראשונה את חוקי לנצ'סטר.
בסך הכול לנצ'סטר קיבל כ-400 פטנטים. על הישגיו בתחומים שונים לנצ'סטר התקבל לחברה המלכותית בשנת 1922 ובשנת 1925 ולחברה המלכותית לחקר תעופה. הוא קיבל מדליית זהב מאגודות מקצועיות בריטיות.
פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, הידועים כפרסי AACTA, מוענקים מדי שנה על ידי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (AACTA). הפרסים מכירים במצוינות בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, הן מקומית והן בינלאומית, וניתנים למפיקים, במאים, שחקנים, תסריטאים וקולנוענים. זהו טקס חלוקת הפרסים היוקרתי ביותר בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה האוסטרלית. הם נחשבים בדרך כלל למקביל האוסטרלי של פרסי האוסקר בארצות הברית ופרסי BAFTA בבריטניה.
הפרסים, שנקראו בעבר פרסי מכון הקולנוע האוסטרלי או פרסי AFI, החלו ב-1958, וכללו 30 מועמדויות בשש קטגוריות. הם התרחבו ב-1986 כדי לכלול גם טלוויזיה. פרסי AACTA במתכונתם הנוכחית נוסדו בשנת 2011. פרסי AACTA הבינלאומיים, שהחלו ב-27 בינואר 2012, מוענקים מדי חודש ינואר בלוס אנג'לס.
האירוסים - זמרי בית אלפא
האירוסים זמרי בית אלפא היא להקת הזמר של קיבוץ בית אלפא, המתמקדת בשירים ישראלים לדורותיהם. הלהקה הוקמה ב-1977, והיא מונה 16 חברות וחברים. המנהל המוזיקלי והמעבד עוזי אסנר.
פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
קטגוריות
נכון לשנת 2022, הקטגוריות הן:
האירוסים - זמרי בית אלפא
היסטוריה
האירוסים, חבורת הזמר של קיבוץ בית אלפא, הוקמה בשנת 1977, לאחר פנייתם של החברים למעבד והמנצח רפי פסחזון. הרפרטואר של הלהקה מגוון, וכולל שירים מתקופת החלוצים ועד ימינו. לאירוסים צבע שניתן להשוותו לזמרי ריי קוניף, הרמוניה קולית עם מעט קטעי סולו. בעיבוד יש הקפדה על הצליל הייחודי של ההרכב כך שכל שיר מקבל חתימה מוזיקלית מאפיינת.
פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
הפרס הבינלאומי
פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומיים מוענקים מאז ינואר 2012 מדי שנה.
האירוסים - זמרי בית אלפא
היסטוריה
האירוסים מרבים לשתף פעולה לאורך השנים עם יוצרים ואמנים מובילים.
הפרויקט הראשון של האירוסים היה ב-1980 כשליוו את נעמי שמר באלבום הסולו שלה, על כל אלה (על הדבש ועל העוקץ).
ב-1983 יצא לאור אלבומה הראשון של הלהקה, "האירוסים זמרי בית-אלפא", שכלל שירים חדשים, ביניהם, "פרדס חנה בשבת", שנכתב על ידי שמר, "בית אלפא ביתי", שנכתב על ידי תלמה אליגון והולחן על ידי פסחזון, ו"הביתה", אותו הלחין נחום היימן, בעברו חבר בית אלפא. פרט לשירים החדשים הופיעו באלבום גם שירים מוכרים דוגמת "דצמבר". תלמה אליגון גם הפיקה אם האלבום מטעם חברת CBS והעניקה ללהקה את שמה "האירוסים - זמרי בית אלפא".
האירוסים המשיכו להופיע באירועים רבים לקהל הרחב, למשל הופיעה הלהקה באירוע שהתקיים בהיכל התרבות לציון חמש שנים לתיאטרון בית ליסין. ב-1986 זכתה הלהקה במקום הראשון עם השיר "לך אל הטבע", בתחרות הזמר "ציפורי שיר", שיר אותו כתבה אליגון. בתחרות, שהתקיימה במסגרת פסטיבל ערד, השתתפו חבורות הזמר הטובות בארץ, שהופיעו בשירים חדשים שנכתבו להן במיוחד.
האירוסים השתתפו בפסטיבל הזמר הישראלי 1987, עם השיר "קצה של התחלה" אותו כתבה עידית חכמוביץ'.
רפי פסחזון, מנהלה המוזיקלי והמנצח של הלהקה נפטר באופן פתאומי ב-1991. לזכרו, כתבה אליגון את השיר "שירים עד שנמות", שבוצע על ידי האירוסים בערב שנערך לזכרו יחד עם כל חבורות הזמר שאיתן עבד.
אחרי מותו של פסחזון המשיכה הלהקה לפעול עם תמי כספי, ומשנת 1994 פועל ההרכב תחת ניהולו המוזיקלי של עוזי אסנר.
בנובמבר 1995 הופיעה הלהקה בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, שבסיומה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
ב-1996 הוציאה הלהקה לאור אלבום נוסף, "האירוסים שרים" בעיבודו וניצוחו של עוזי אסנר.
בשנת 2003 חגגו האירוסים 25 שנות פעילות בהופעות ברחבי הארץ ומחוצה לה (במסגרת המופע "הלב פותח שער" המוקדש לשירי החלוצים והעמק, בבימויה והפקתה של חגית לירון).
האלבום הרביעי, "סוד הגעגוע", יצא לאור בשנת 2012 והוא כולל 13 שירים ממיטב הרפרטואר של הלהקה, בהם 2 שירים מקוריים, "שרידי העצב" אותו כתבה רחל שפירא והלחין תומר הדדי, ו"מנגינה של התחלה" שכתבה והלחינה אליגון.
האירוסים הופיעו לאורך השנים בתוכניות טלוויזיה רבות ובמופעים בארץ ומחוצה לה, למשל הופיעו במופע "אסיף" בבימויה של גבי אלדור, המופע "שירים שעלו לארץ" עם להקת קולן, והמופע "שירת יחיד שירת רבים" עם נעמי שמר עמה הופיעו בכל רחבי הארץ ובמסע הופעות בצפון אמריקה, ובתוכניות טלוויזיה דוגמת מועדון החתול שמיל, המעגל עם דן שילון, משחקי השף, זהו זה, ועוד.
בנוסף, הלהקה ייצגה את המדינה במספר מסעות ברחבי העולם, ביניהן השתתפות הלהקה בפסטיבל שהוקדש לישראל במרכז האמנויות ברביקן שבלונדון.
ב-2010 הופיעו האירוסים בכנסת ישראל בטקס בו הצדיעה הכנסת לתנועה הקיבוצית שחגגה 100 שנים.
האלבום החמישי, "השיר שנשאר", יצא לאור ב-2021, עם עיבודים והפקה המוזיקלית של עוזי אסנר. באלבום 11 שירים, בהם שיר חדש, "השיר שנשאר", יחד עם עינת שרוף, למילים של עוזי אסנר ולחן של קובי אשרת.
אולן-אודה
אולן-אודה (ברוסית: Улан Удэ, בבוריאטית: Улаан-Удэ, בתרגום מבוריאטית: "אודה האדומה") היא עיר בדרום סיביר, רוסיה, על גדות נהר אודה, הנשפך לימת באיקל. בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 404,426 תושבים. היא בירת רפובליקת בוריאטיה ומתגוררים בה תושבים ממוצא רוסי, בוריאטי, אוקראיני, טטרי, מונגולי וגם יהודים.