cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם השני, מלך וירטמברג
משפחתו
ב-8 באפריל 1886 התחתן וילהלם בביקבורג עם שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1864–1946), בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו. ממנה לא היה לו ילדים.
דוד שריר
ציוריו
את תחביר שפתו היצירתית ניסח דוד שריר בציוריו מהמחצית השנייה של שנות השישים וראשית השבעים: שבילי גן הנדסיים, פרחים וציפורים אקזוטיים וחושניים, חזיתות ארמונות, מלאכים עם תפרחות כנפיים וכו' – כולם פועלים יחד בשירות ההידור והפיאור החגיגיים של המציאות, בריאתה של אלטרנטיבה לפרוזאי, אלטרנטיבה אידילית, אביבית לנצח ומסוגננת להפליא. כאן, אין הכרה בגבולות בין אתמול להיום, בין מזרח למערב, בין גבוה לנמוך. עולם שבו כל ההיררכיות נתערבבו: בני מרום, מלכים ופשוטי עם גרים אלה במחיצת אלה. עולם שבו האמן נמנה עם כל הגילדות שבאפשר: הוא הצייר, הוא הבנאי, הוא הגנן, הוא החייט, הוא הכובען…
תפיסת האדם של שריר, המשותפת לציורי התנ"ך שלו ולציוריו בנושאי תחרויות ספורט, קרקס, הווי ביתי וכיוצא בזה, שורשיה ב-1966, משהכין הצייר בן ה-28 תפאורה להצגת "אסתר המלכה" – עיבודו של נתן אלתרמן ל"מגילת אסתר". שנתים קודם הפסיק את לימודי האדריכלות ועיצוב תפאורה באוניברסיטה של רומא ובאותה שנה – 1966 – התחתן. אך בתפאורה שעיצב להצגה ב"תיאטרון הקאמרי" שב הצייר הבוגר אל ילדותו ואל ציורי פורים שלו מאז ושלבם בתמונות של אמנות עממית רוסית (הללו פורסמו בחוברות "אוגניוק", שנקראו בבית שריר הילד), דוגמת ציורי "פָּאלֶח" – אותם קישוטי קופסאות המשלבים ביזנטיות ונימות פרסיות מובהקות. את כל אלה הפגיש האמן עם פרסיותה של "מגילת אסתר". פתיחת ההצגה ב- tableau מרהיב של שחקנים בתלבושותיהם המהודרות הניצבים על גשר וחוברים ל"שטיח פרסי" ססגוני – סימנה מפנה "פרסי" שכמעט לא ירפה עוד מאמנותו של דוד שריר.
הכמיהה לאהבה, ליבידו שעודן בסובלימציה אסתטית מרבית. כך הפך הבית (סטודיו, ארמון, "תיבה" וכו') למרחב משפחתי אינטימי המגונן ביצירת שריר על אהבה, ארוס והרמוניה שלווה. במקביל, אדם וחווה שלו הם אוהבים בגן עדן שאינו נבדל מהותית מערוגות הבושם או מכל גן אהבה אחר המאכלסים את מכלול יצירת שריר.
לאורך למעלה מחמישים שנות יצירה, חוב תרבותי עמוק לאמנות האיטלקית הקלאסית, אותה הפנים בעת לימודיו ברומא. יחד עם זאת, דוד שריר הוא אמן יהודי, לבטח בציורי התנ"ך והחגים שלו, בהם הוא ממשיך במסורת העיצוב האומנותי-דתי היהודי לדורותיה. "אינני איש דתי", הוא אומר, "אך אני קשור קשר עז למסורת היהודית. אין לי מסורת אחרת." (מתוך מאמרו של גדעון עפרת "מזמורים לדוד (שריר)")
אלקטרה
האופרה הוצגה בקיץ אותה שנה (2000) בפסטיבל סוונלינה בפינלנד עם שינויים קלים והתאמות שנעשו בתפאורה.
בעיתון פיני נכתב על התפאורה:
חנון רון כתב ב"ידיעות אחרונות":
מזמור לירושלים
החלק הראשון של המחול מבוסס על טקסט ממגילת איכה. את תחושת החורבן וההרס בחר שריר לבטא בהשראת המצווה הקדומה - לחגור שק. את השק כבגד לא חגרו הרקדנים: שק בלוי וקרוע היה הרקע לתמונת החורבן : רצועות של ספוג עבה נארגו כשתי וערב פרום וחוברו כיריעות מלבניות למשטח רפוי שהיה תלוי בעומק הבמה. בחלקו השני של הריקוד - "הללויה", ירדה טלית ענקית בצבעי לבן, צבעי תכלת, לבן ופסי קטיפה שחורים וכיסתה את השק שברקע.
תקוה ראובני כתבה ב"ידיעות אחרונות":
ההולנדי המעופף
חתך רוחב בגוף אונית מפרשים מהמאה ה-17 היה האלמנט המרכזי בעיצוב התפאורה וקווי המתאר שלו שימשו כמסגרת לפתח הבמה. מאחוריה התגלה פנים האוניה על שלל מפרשיה, ספינת דיג נורווגית חצתה את מרחב הבמה, פנים בית בכפר הדייגים היה הרקע למקהלת הנשים הטוות במערכה השנייה ובתמונת הנמל במערכה השלישית ירכתי ספינת הדיג שימשו במה לחגיגת הנישואים. חזית האוניה נבנתה בגובה רב מחוץ למסגרת הבמה וממנה הזדקר לתוך האולם התורן הקידמי שהגיע עד ליציע. עם הופעת ההולנדי במערכה הראשונה נותק המפרש הקידמי מהקורה שהיה מחובר אליה ונפרש לכל רוחבו כטרפז ענק מעל לראשי הקהל. מזח גבוה מוקם בתוך דות התזמורת וגשר נמתח מעל הנגנים מהבמה אל האולם.
ריצ'רד דייר כתב ב"הבוסטון גלוב":
מקום אחר
ההצגה מתקיימת במקום אחד - קיבוץ, שהוא גם ריבוי של מקומות: חדרים שונים, מדשאה, אספת חברים, חורשה ובית קברות. שריר בחר ליצור משטח טרפזי מדורג מצופה בדשא ומחולק לריבועים (חדרים) המופרדים בשבילי בטון שגם מובילים בגבהים שונים אל מאחורי הקלעים. בין השבילים "ניטעו" גזעי אורנים למלוא גובה הבמה. בחדרים - ללא קירות - ריהוט אחיד: מיטה, שידה, כיסא מתקפל וקומקום חשמלי. העלילה עוברת מחדר לחדר, מתרחשת סימולטנית במספר חדרים ובין השבילים, ובתמונות הכלליות - על כל משטח הבמה.
גיורא מנור כתב ב"על המשמר":
שירה
במת "צוותא" בתל אביב הכתיבה את אופי התפאורה ומידותיה: קיר צר וארוך עם טקסטורה של אבנים ירושלמיות ושתי כנפיים בצורת משולשים הצמודים למשקוף של פתח יחיד בקיר. מתוך המשולשים נשלפו ספרייה ומיטה על ידי השחקנים שגם הזיזו אותם ימינה ושמאלה. בעזרת וילונות בצבעים שונים שהתחלפו מאחורי הפתח נוצרו חללי במה שיצרו מכלול מקומות בהם מתרחשת ההצגה.
מיכאל הנדלזלץ כתב ב"הארץ":
פר גינט
מעגלי החיים של פר גינט העלו את האסוציאציה לחתך רוחב בגזע עץ שבו נראים שנות חייו כמעגלים קוצנטרים. זאת הייתה נקודת המוצא לעיצוב התפאורה. מכאן בא החומר שממנו נבנתה : גזעי עצים חתוכים שציפו קונסטרוקציה מתכתית של אמפיתיאטרון עגול שעליו מוצגת מסכת חייו ומפגשיו של פר גינט עם העולם הסובב אותו.
דידו ואניאס
האופרה של פרסל עוצבה כקימרון קוצני עשוי מתכת שעטף את חלל הבמה. דרך פתחים בקימרון עברו הסולנים, חברי המקהלה והרקדנים ועל שלד הקימרון טיפסו "שדונים" שצפו מלמעלה, התערבו בנעשה על רצפת הבמה ויחד עם שלוש המכשפות קידמו את העלילה המיתולוגית. שטיח בצבעי זהב וכסף שניתלה מהקימרון והפך לחופת נישואין ומפרשים בעומק הבמה נמוגו בחשיכה בתמונת הפרידה של אניאס.
שוש אביגל כתבה ב"הארץ":
הנזל וגרטל
האופרה תוכננה כהפקה נודדת בערים שונות בניו אינגלנד ולכן נבנתה כיחידה קומפקטית שהכילה את כל אביזרי הבמה, המסכים, חלקי התפאורה הקבועים, גשרי התאורה ומכשירי התפעול. 12 עצים מפוסלים ומערכת קלעים עליונה מצוירת בצבעי שלכת הרכיבו את מסגרת הבמה. שישה עצים ניידים הופעלו על ידי ניצבים ויצרו מקומות שונים ביער. 14 המלאכים בתמונת החלום היו מריונטות שתופעלו וירדו לבמה מגישרי התאורה. הקיר האחורי בתמונת הבית במערכה הראשונה היה מטאטא ענק שסימל את העיסוק המשפחתי. הרהיטים המוגדלים רקדו יחד עם הילדים. בית הממתקים הגיח מעומק הבמה, הכלוב שלתוכו הוכנס הנזל עלה וירד ושלוש בובות בדמות המכשפה התעופפו מעל התפאורה ומעל הקהל באולם. התנור, שלתוכו נדחפה המכשפה על ידי הילדים, התפוצץ, ומתוכו הוציאו הנזל וגרטל עוגה גדולה בדמותה של המכשפה שחולקה בין קהל הילדים שבאולם.
ריצ'רד דייר כתב ב"הבוסטון גלוב":
ספור גן-עדן
גן-עדן של איציק מאנגער הוא פנטזיה של העיירה היהודית במזרח אירופה עם רבניה, גביריה, בעלי המלאכה והשוליות וגם המשוגעת של העיירה. הפנטזיה ממומשת על הבמה בעזרת מוטיבים מהאמנות היהודית העממית - מגזרות נייר. פתח הבמה ממוסגר בשער קשתי גדול העשוי כמגזרה לבנה על רקע כחול ועיירה שלמה, עשויה גם היא כמגזרה, תלויה באוויר מאחוריו. הפנטזיה על גן העדן של הגויים (השוכן בסמוך לגן העדן היהודי) מוגשת כתמונת מזבח רוסית עממית בצבעוניות חריפה וכיפות בצל מוזהבות.
חוה נובק כתבה ב"דבר":
שידוכין
נקודת המוצא לעיצוב הקומדיה של גוגול הייתה סגנון הלבוש בשנות השלושים של המאה התשע עשרה והפיכת הבגדים ממלבושים למקומות. כך שהפראק שלובש החתן מוגדל פי ארבעה והופך לקיר חדרו. חלון קרוע בפראק, שעון כיס ענק תלוי עליו וארובת התנור מייצבת אותו. הצבעים האופייניים לתמונה זאת הם חומים וירוקים. ביתה של הכלה מאופיין על ידי בגד חלומות החתונה שלה - קרינולינה ענקית משופעת במלמלות ותחרות בגווני ורוד שבמרכזה חלון (אותו החלון שבתמונת הרווק) עם וילונות/תחתונים, שדרכו בורח החתן בסוף המחזה. התפאורה הורכבה על במה מסתובבת שאיפשרה מעברים מהירים מחדר החתן לסלון בביתה של הכלה.
חיים גמזו כתב ב"הארץ":
בועז עברון כתב ב"ידיעות אחרונות":
טלטלה
ריקוד "טלטלה" נוצר מייד אחרי מלחמת יום הכיפורים ובתהליך העבודה עם הכוריאוגרפית (מירל'ה שרון). ניסו היוצרים ליצור תחושה של אופק רחב שנסגר ומתעצב מחדש למקום דמוי בית. שני משולשים גדולים מצופים במתכת חלודה ומחוררת (זיכרון לקו הביצורים שהתמוטט) הוצבו משני צידי הבמה. המשולשים יצרו פרספקטיבה אל רקע מדברי מרוחק. בחלקו השני של הריקוד שינו הרקדנים את מקום המשולשים ויצרו מעין פירמידה עם פתח מעבר במרכזה המסמלת חזרה לבית.
ציורי קיר
1. מגדל בבל - ציור קיר בבנין מקסיקו אוניברסיטת תל אביב, 1976.
2. הביקור של מלכת שבא - ציור קיר במלון הנסיכה אילת, 1995.
3. יפו-תל אביב: דור שני - קיר פסיפס במגדל שלום תל אביב, 1998.
4. ציפורי גן עדן - ציור קיר בקולנוע לב, תל אביב, 2004.
אמנון אלקלעי
אמנון אלקלעי (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב. בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף המבצעים.
ביוגרפיה
אלקלעי נולד בבאר שבע וגדל בערד. בשירותו הצבאי היה סגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 46 בחטיבה 401 של השריון.
ב-1989 התגייס למשטרת ישראל. שימש ראש ענף סיור ומבצעים במחוז הדרום, פיקד על תחנת נתיבות ועל תחנת באר שבע. ב-2007 מונה למפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים. בשנים 2010 עד 2012 שימש כראש מחלקת המבצעים באגף שיטור וביטחון. ב-2012 מונה למפקד מרחב ציון וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2014. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב הנגב עד יוני 2016. ב-2017 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום.
בפברואר 2019 מונה לראש אגף שיטור אבטחה וקהילה בדרגת ניצב. הוא פרש מהשירות ב-2021.
אלקלעי נשוי ואב לשניים. הוא נכדו של חיים תבורי, המפכ"ל השישי של המשטרה. בוגר תואר ראשון במדע המדינה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (פורטוגל)
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (בפורטוגזית: Partido Social Democrata) היא מפלגת המרכז-ימין הגדולה בפורטוגל. בתחילה היא אכן הייתה מפלגת שמאל, לצד המפלגה הסוציאליסטית, אולם החל משנות ה-80 היא נטתה בעמדותיה ימינה.
המפלגה נוסדה ב-6 במאי 1974, מיד אחרי מהפכת הציפורנים, בשם "המפלגה העממית הדמוקרטית" ("Partido Popular Democrático"), אבל תוך זמן קצר שינתה את שמה לשם הנוכחי.
מייסד המפלגה ומנהיגה הראשון היה פרנסישקו סה קרניירו. בשנים שבין המהפכה לבחירות החופשיות הראשונות הייתה המפלגה במקצת הקואליציות ששלטו במדינה. אחרי הבחירות הראשונות ב-1976, שבהן ניצחה המפלגה הסוציאליסטית בראשות מריו סוארש, הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מפלגת האופוזיציה הראשית. בבחירות של 1979 עמדה המפלגה בראש "הברית הדמוקרטית" ("Aliança Democrática") של מפלגות מרכז-ימין שניצחה בבחירות וסה קרניירו היה לראש הממשלה, עד שנהרג בתאונת מטוס בסוף 1980. פרנסישקו פינטו בלסמאו, מחליפו בראשות המפלגה, עמד בראש הממשלה עד הבחירות ב-1983 שלפניהן פורקה "הברית הדמוקרטית".
בבחירות ניצחו הסוציאליסטים בראשות סוארש, אולם לאחריהן קמה ממשלת אחדות בין המפלגה הסוציאליסטית והסוציאל-דמוקרטית. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית חזרה לשלטון ב-1985 בראשות אניבל קבאקו סילבה. קבאקו סילבה שלט במשך עשור, אולם לא רץ שוב בבחירות של 1995, שבהן הפסידה המפלגה. היא חזרה לשלטון בשנים 2002–2005 עם ראש הממשלה ז'וזה מנואל ברוזו שאחרי שנבחר לנשיא הנציבות האירופית הוחלף על ידי פדרו סנטנה לופש. ב-2006 זכה לראשונה מועמד של המפלגה, ראש הממשלה לשעבר אניבל קבאקו סילבה, בבחירות לנשיאות פורטוגל. אחרי 6 שנים באופוזיציה ניצחה המפלגה בראשות פדרו פאסוש קואליו בבחירות ב-2011.
מערת הצדיקים בחלב
מערת הצדיקים היא מערת קבורה יהודית המצויה בכותל בית הכנסת יואב בן צרויה בארם צובא היא העיר חלב אשר בסוריה.
מערת הצדיקים
מערת הצדיקים ובשמותיה האחרים מלכבי או מערת אליהו הצדיק, היא מערת קבורה יהודית בה נקברו חכמי חלב ורבני קהילת ארם צובא.
ראוי להדגיש כי קבורה בתוך בית כנסת איננה מקובלת בעולם היהודי עקב בעיות של טומאה והיטהרות. קבורה בכותל בית הכנסת הראשי בחלב הייתה נדירה ויוחדה למספר מועט של חכמים וצדיקים אשר זכו לכבוד הרב.
בית הכנסת יואב בן צרויה
בית הכנסת יואב בן צרויה, נושא את שמו של שר צבאו של דוד המלך אשר בכיבושיו הגיע לחלב בשנת 850 לפני הספירה, ועל פי המסורת היה מייסדה של הקהילה היהודית במקום. בית הכנסת נבנה ונחרב מספר פעמים לרבות במאה החמישית, במאה התשיעית ובמאה הארבע עשר.
עם הגעת משפחות רבות ממגורשי ספרד הפראנקוס אשר ראו עצמם כקהילה עצמאית עשירה ומיוחסת ביחס לאוכלוסייה היהודית המקורית המוסתערבים, הוקם בשנת 1734 האגף הספרדי בבית הכנסת. בית הכנסת הגדול היה בנוי מחלל פתוח לשמיים ללא גג, ומצדדיו אולמות תפילה נפרדים לוותיקים ולספרדים בהם השתמשו בימי החורף. נשים וגברים ישבו בצוותא לפי השתייכות משפחתית, עזרת נשים נבנתה רק בתקופה מאוחרת מאוד.
בית הכנסת הגדול ומערת הצדיקים כאתר קבורה יהודי ייחודי נחקרה על ידי מלומדים רבים, בתחילת המאה הגיעו חוקרי אוניברסיטת לייפציג מגרמניה ומיפו את בית הכנסת הראשי בחלב.
בשנת 1947 הוצת בית הכנסת הגדול בפרעות חלב על ידי המון מוסלמי אשר מחה על החלטת כ"ט בנובמבר. בית הכנסת נסגר ומאז שופץ לפי תכנונו המקורי.
עדויות אישיות
לפי עדויות אישיות של בני משפחת מזרב-הלוי אשר ביקרו במערה בשנת 1940, מתוארת המערה כדלקמן: "כוך בקיר האבן עם כניסה צרה ושתי מדרגות המובילות לחלל חשוך מעין מערה שם נמצאים קברי החכמים". בכל שבת קודש היו בני המשפחה והצאצאים עולים לקברי האבות ומתפללים לזכרם ולבריאות משפחותיהם, הדלקת נרות במערת הצדיקים הייתה מתבצעת מעט לפני כניסת השבת. עליה לקבר הייתה נהוגה גם ביום כיפור.
חכמי חלב הקבורים במערת הצדיקים
לפי עדויות אישיות ולפי מאמרי המלומדים, נקברו במערה כעשרים וארבעה חכמים ורבנים. לפי גרסאות נוספות מספר הקברים גדול במעט.
בין הרבנים הקבורים במקום ניתן למנות את הרב שלמה לניאדו, הרב אברהם ענתבי. הרב חיים מרדכי לבטון. הרב יעקב שאול דוויק, הרב אליהו שמאע הלוי, הרב יצחק שרים. רבנים נוספים אשר כנראה קבורים במערה הם: הרב יהודה קצין, והרב עובדיה הלוי.
וים רוסקה
ביוגרפיה
ההישג המשמעותי הראשון שלו הגיע באליפות אירופה משנת 1965 שם זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל הפתוח ובמדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג. באליפות אירופה שנה אחר מכן, זכה רוסקה לראשונה במדליית הזהב לאחר שניצח בקרב הגמר את אלוף אירופה המכהן פרנאוז צ'יקווילדזה הגיאורגי. באליפות העולם בשנת 1967 שנערכה בסולט לייק סיטי, רוסקה התחרה בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את נובויוקי מאג'ימה היפני. באליפות העולם הבאה שנערכה בשנת 1969 במקסיקו סיטי הוא התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר בו הפסיד ליפני מסאטושי שינומאקי.
לאחר פרישתו
לאחר אולימפיאדת מינכן, רוסקה פרש ומונה למאמן הלאומי של נבחרת הולנד. מאוחר יותר החל להשתתף בתחרויות היאבקות ב-'New Japan Pro-Wrestling' וב-WWE.
בשנת 2001 רוסקה עבר שבץ מוחי שהותיר אותו נכה פיזית באופן חלקי ופגע ביכולתו לדבר.
בשנת 2013 הוא נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי. רוסקה נפטר ב-14 בפברואר 2015 בגיל 74 והותיר אחריו שני ילדים וחמישה נכדים.
1975 בישראל
1975 בישראל (ה'תשל"ה - ה'תשל"ו) הייתה השנה בה חגגה מדינת 27 שנה מיום היווסדה.
צבא וביטחון
בשנת 1975 המשיך גל פיגועי הטרור הקשים ובהם:
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1975)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1975)
אגדה (יהדות)
מאפייני האגדה
בספרות התורנית נכללים נושאים רבים, החל מסיפורים כלליים וסיפורי שבחים ומשלים, פרשנות למקרא, וכלה בדברי חכמה ומוסר. לעיתים האגדה אינה אלא אגדת עם או סיפור מיתולוגי בעל לקח – שבו אף קיימת האנשת האל. יש והאגדה מגלה דמיון לסיפורים שרווחו בעולם הקדום, כגון השימוש במיתוס של פנדורה אבות דרבי נתן א'. בגלל אפיונים אלו, נהוג להתבונן בספרות האגדה, כהרחבה של ספרות חוכמה, אשר כמוה קיימת גם במקרא.
מעשיות מצויות בכל ספרות חז"ל; כגון: מדרש רבה, מדרש תנחומא ואחרים. לעומתם, יש גם מעשיות רבות המשולבות בספרי ההלכה: המשנה, התוספתא, התלמודים ומדרשי ההלכה. רוב מעשיות התלמוד נאספו בספר עין יעקב. מבחר מתוך המעשיות קובץ על ידי חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי בספר האגדה (1908-1911).
בשל גיוונה והחופש היחסי שניתן בה, הייתה ספרות המעשיות למקום ביטויים של בעלי הכישרון הספרותי שבין החכמים. כך, דורות רבים הוסיפו על מפעל המעשיות, "עד שנעשתה לעולם מלא בפני עצמו, עולם נפלא ומיוחד, עם חִנו שלו ועם יופיו שלו. ויצירה כזו - אי-אפשר שלא יהיה בה הרבה מן הנצחי והעולמי... יצירת מופת לדורות עולם." (מתוך ההקדמה ל"ספר האגדה"). השימוש באמצעים ספרותיים ומתודיים אף גבר בשל כך תפקידה של ספרות המעשיות - למשוך את לב העם לדברי תורה ומוסר.
המושג "אגדה" בלשון חז"ל
בשימוש הרווח "מדרשי חז"ל" הן כל החומר בספרות חז"ל שאינו הלכה למעשה: הדרכות מוסר, דברי הגות וחכמה, סיפורים ומשלים. אולם, בלשון חז"ל המונח "מדרש" (או "סיפור") מתייחס לסוגה מסוימת מאוד: עיון בפסוקי המקרא שאין בהם הלכה למעשה. להלן דוגמאות לכך בלשון חז"ל:
בתלמוד מסופר שאנשי אלכסנדריה שאלו את רבי יהושע בן חנניה מספר שאלות, ומתוכן: "שלושה דברי הגדה, שלושה דברי דרך ארץ" (נדה ס"ט, ב' - ע', ב'). בפירוט ה"הגדה" מציין התלמוד שלוש שאלות על פסוקים במקרא, בעוד דברי "דרך ארץ" הם סוגה נפרדת ואינם "הגדה".
עוד נאמר על דרשותיו של רבי מאיר, שכללו (בתרגום לעברית) "שליש הלכות, שליש אגדות, ושליש משלים".
בתוספתא נאמר על דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה "היכן הייתה הגדה? 'הקהל את האנשים והנשים והטף'". השאלה "היכן הייתה הגדה?" מובנה: על איזה פסוק דיבר. גם ההגדה של פסח נקראת כך משום שבמרכזה עומדים פסוקי המקרא המתארים את יציאת מצרים, וההגדה מרחיבה ומפרשת אותם.
לפיכך, ספרי ה"אגדה" נסדרו על-פי ספרי המקרא. "רבנן דאגדתא" או "בעלי הגדה" הם החכמים שעסקו בהרחבה בפירוש פסוקי המקרא, ומי שהתקשה בהבנתו של פסוק מסוים היה פונה אליהם. המומחים שבהם גיבשו כללים מיוחדים להבנת המקרא.
מקורות האגדה
הגישה הרווחת ביהדות האורתודוקסית היא כי אותם אמוראים שכתבו את התלמוד הם אלה שכתבו גם את האגדה. בשל האבסורדיות לכאורה שבחלק מהאגדות, יש שמערערים על מקורותיהן של חלק גדול מאגדות התלמוד, ונחמן קרוכמל טען אף. לדבריו, כותבי האגדות המאוחרים חמדו לצון עם כותבי התלמוד, ובתקופת הגאונים - תקופה בה מיעטו בלימוד האגדה ונהגו כלפיה בכבדהו וחשדהו - הצליחו להחדיר לתלמוד את הגיגיהם הפרטיים. גישה נוספת של היהדות האורתודוקסית רואה באגדות משלים, וראו להלן.
סמכות הפסיקה על פי האגדות
ספרות האגדה היא אחד המקורות החשובים ביותר של מחשבת היהדות, ועליו מתבססים כתביהם של גדולי מחשבת ישראל, כמו הרמב"ם, רש"י, המהר"ל, המהרש"א, והראי"ה קוק. יש גם מנהגים הלכתיים שמקורם בספרות האגדה, כגון אמירת הקדיש בידי האבלים.
עם זאת, סמכותן של אגדות חז"ל פחותה ביחס לסמכות דברי ההלכה שנאמרו על ידי חז"ל. היחס העקרוני הזה מבוטא בדבריהם של רבים מן הגאונים והראשונים שרווחות בהם קביעות כגון: "אין מקשין מדברי אגדה", "אין סומכין על דברי אגדה", "אין מדקדקין עליהן", "אין משיבין על דברי אגדה", "אין למדים הלכה מדברי אגדה".
אולם לדעת רבינו תם אין לדחות דברי אגדה אם אינם חולקים על התלמוד וכן דעת רוב פוסקי ההלכה האחרונים.
הנימוקים שניתנו ליחס זה לאגדות חז"ל הם שדברי האגדה לא לובנו כלימוד הגמרא בצורה של שאלות ותשובות ושלא נכתבו בצורה של פסיקה אלא של דברי מוסר וכדומה.
בתקופות מאוחרות יותר, הוגים אורתודוקסיים נתנו סמכות גדולה יותר לאגדות חז"ל, ולעיתים עמדה שאלה זו ביסוד מחלוקות בין זרמים פתוחים לשמרנים. בשנת 2003 עורר ביטוי אחד של הוויכוח בעניין פולמוס עז בציונות הדתית. לאחר שהרב יעקב מדן הוציא ספר המדבר על חטאו של דוד המלך ותשובתו, יצאו כמה ראשי ישיבות, כמו הרב צבי טאו, והרב משה בלייכר כנגד עצם הטענה שדוד חטא – בשל טענתם שאסור לחלוק על דברי הגמרא, שאומרת: "אמר ר"ש בר נחמני כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה". רבנים אחרים, כמו הרב יובל שרלו והרב יואל בן נון, טענו בין השאר כי אין מחויבות לקבל את המדרש כפשוטו – ובמיוחד כיוון שקיימות דעות חולקות, שכן ניתן להבין את המדרש, כאמירה הגורסת שאין להתייחס לדוד כחוטא, ולא מתכוונת לומר שהוא לא חטא כלל.
יחס הראשונים והאחרונים לאגדה
רבים מן הראשונים והאחרונים קבעו כללים בלימוד האגדה. הכללים אינם גורפים ומתייחסים לכל אגדה ואגדה בנפרד. להלן קצת מעמדותיהם על האגדות השונות:
פרוש ולימוד האגדה
מאז כתיבת התלמוד והמדרשים התמעטו העוסקים בפירוש האגדה. רוב פרשני התלמוד כתבו מעט מאוד על הסוגיות האגדיות, ורבים מהלומדים נטו ללמוד אותן ברפרוף – ולפעמים אף לדלג עליהן לגמרי, מתוך שימת דגש על תחום ההלכה. בעבר רבים תפסו את אגדות חז"ל כפשוטן, ולא נטו לראות את דבריהם כמשלים לרעיונות עמוקים ונסתרים. הרמב"ם מתאר שבחלק מהעם היו תופסים תמיד את אגדות חז"ל כפשט דבריהם, וכן שהדרשנים היו רגילים לדרוש בפני ההמון את הדרשות כפשוטם מילה במילה. כך תיאר גם רבי יצחק אברבנאל את דרכם של "החכמים האשכנזים", שמפרשים את אגדות חז"ל כפשוטם.
לעומת זאת, הרמב"ם עצמו סבר שאגדות חז"ל נאמרו כמשלים לרעיונות עמוקים. עמדה זו של הרמב"ם היא חלק מן התפיסה הרציונליסטית שלו, ונקודה זו עמדה במוקד של חלק מן הביקורת שהוטחה כנגד התפיסה. עם זאת, כבר לפני הרמב"ם היו ראשונים שכתבו שיש אגדות שכוונתן אינה לפשט דבריהן, ואחרי הרמב"ם הלכו בדרך זו ראשונים רבים נוספים. נכתבו ביאורים רבים של אגדות חז"ל כמשלים לרעיונות שונים, בין השאר פירושיהם של הגר"א, המהר"ל, והראי"ה קוק. אמנם בין מפרשי האגדות בדרך זו ישנם הבדלים קיצוניים, שיש מהם שפירשו אותם כמשלים לרעיונות פילוסופיים, ויש לרעיונות קבליים, וכל אחד לפי סגנונו שלו. מאפיין נוסף לדרכו של הרמב"ם וסיעתו הוא פרושים לאגדות בצורה של קירוב דבר האגדה לשכל הישר, כגון יתושו של טיטוס אינו אלא גידול במוח או פתק נפל מהשמים פירושו פתאום חשב כן.
בדורות האחרונים החלה פריחה מחודשת של תחום של פרוש ולימוד האגדה, בעיקר בבתי המדרש המשתייכים לזרם הציונות הדתית – וזאת בעקבות הראי"ה קוק שקרא להחיות את לימוד האגדה, ואף כתב את ספרו עין אי"ה המבאר את האגדות המופיעות בספר עין יעקב על מסכתות ברכות ושבת.
קבצים של מדרשי אגדה
את אגדות חז"ל ניתן למצוא בכמה סוגים עיקריים של כתבים:
מדרש רבה
המדרשים הקרויים "מדרש רבה" הם מן המדרשים הידועים והנלמדים ביותר. אולם למרות הדמיון בשמות, לא מדובר בקובץ מדרשי אחד, אלא בקבצים שנכתבו בתקופות שונות, במקומות שונים ועל ידי מחברים שונים.
מדרשים נוספים מתקופת התלמוד ואילך
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים המתמקדים בענייני מוסר, כגון: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו.
רשימת קובצי מדרשים נוספים ניתן למצוא בספרים:
אסכולות מחקר בפרשנות סיפורי חכמים
במחקר המודרני קיימות שתי גישות פרשניות שונות להבנת סיפורי החכמים המופיעים בספרות חז"ל.
הגישה ההיסטורית
גישה זו, המאפיינת את רוב ההיסטוריונים חוקרי התקופה התלמודית, סוברת כי חלק מסיפורי החכמים מכילים פרטים היסטוריים שניתן לאמת ולזהות אותם. סיפורים אלו יאומתו עם מקורות אחרים המספרים את סיפורי התקופה. לדוגמה: היינריך (צבי) גרץ, היסטוריון בן המאה ה-19, השווה בין כתבי ההיסטוריון יוספוס פלביוס לכתבי חז"ל ובעזרת שילוב של שני המקורות יצר תמונה היסטורית אחידה. כלומר, גרץ יוצא מנקודת הנחה ששני המקורות הם בעלי חומרים היסטוריים ומקנה להם סמכות זהה.
הגישה הספרותית
גישה זו, שבראשה עמד פרופ' יונה פרנקל, סוברת כי יש ספק אודות האמינות ההיסטורית של סיפורי החכמים – וזאת מכיוון שלא ייתכן שהמבנה של סיפור היסטורי יהיה אסתטי ומוקפד כל כך. לכן מציעה הגישה ניתוח ספרותי של הטקסט התלמודי. פרנקל גורס ניתוח הטקסט במספר שלבים: 1. קריאה והבנה מילולית של הטקסט, 2. חלוקת הסיפור לחלקים הגיוניים, 3. הגדרת היחסים בין החלקים, 4. מעקב אחר הקשרים בין החלקים, 5. הבנת המשמעות הרעיונית של הסיפור.
לעומת הניתוח ההיסטורי, בניתוח הספרותי אין כל ניסיון להבין מהו הסיפור האמיתי, שהתרחש במציאות. המטרה אינה אלא להבין מהו הרעיון שמנסה יוצר הסיפור להעביר לקורא. בניתוח זה, כבכל ניתוח ספרותי, כל פרט המופיע בטקסט משמעותי. הבחירה להציג את הדברים באופן מסוים משרתת רעיון מסוים, ולכן ייתכנו סתירות בין מקורות תלמודיים שונים (לכל טקסט רעיון מרכזי אחר).
רצח (מחזה)
רצח הוא מחזה סאטירה פוליטית מאת חנוך לוין המתאר את היחסים בין היהודים לערבים בתקופה בה נכתב. המחזה הוא הסאטירה הפוליטית הרביעית והאחרונה מאת חנוך לוין. המחזה הועלה לראשונה בשנת 1997 בתיאטרון הקאמרי.
ניתוח המחזה
המחזה מתקדם מרצח אחד אל הבא, כאשר כל מעשה מזעזע יותר מקודמו וכולם קשורים למצב הלחימה המתמשכת בין הישראלים לפלסטינים. מבחינה זו סיומו של המחזה משקף באופן ברור את הרעיון שגישת "עין תחת עין" מותירה את כולם עיוורים, אך לוין איננו מסתפק בהצהרות חד משמעיות על מהות הסכסוך ההיסטורי אלא מציג את מורכבות הנושא במציאת שורשים עמוקים יותר בעבור הרציחות מאשר הנסיבות של אותו הרגע או "המצב" הפוליטי.
מערכה ראשונה
שלושת החיילים המוצגים בתחילת המחזה מייצגים שלושה טיפוסים ברורים - החייל הבלתי מוסרי ששר שירים גסים לעצמו ומעודד את חבריו לכרות את איבר מינו של הנער המת, החייל האדיש שמתייחס להכל בחוסר רגישות ובגישה עניינית, והחייל הרגיש שמעולם לא ראה אדם מת בעבר ומתקשה להתמודד עם המצב. שלושת החיילים נקראים "חייל שזוף," "חייל סמוק," ו"חייל חיוור," בהתאמה, ובכך קיים רמז שההבדל היחיד ביניהם הוא כמות הזמן שהיו בצבא - ככל שחייל מבלה יותר זמן "בשטח" כך שיזופו מעמיק וחוסר הרגישות שלו גובר. ניתן אף לראות את התקדמותו של החייל החיוור אל עבר חבריו כאשר הוא מביט בנער המת ולפתע מבין:
כבר מהמערכה הראשונה ברור שמצב הלחימה המתמשכת גורם לקהות חושים, והדבר בעייתי במיוחד כאשר השליח מגיע ומכריז על בוא השלום, כאשר האנשים אינם מוכנים לו, כפי שהחייל השזוף אומר:
בעוד חוקי המשחק משתנים בשל בוא השלום, לדבר אין ערך או משמעות עבור אלה שיקיריהם כבר נרצחו, כמו האב. השלום הגיע מאוחר מדי מכדי להציל את בנו, למרות השלום החיילים עדיין מסרבים לומר לו מה היו מילותיו האחרונות, ואין לו כל זכויות חדשות בשל המצב החדש, כפי שהקצין מבהיר לו:
מערכה שנייה
המערכה השנייה המתרחשת במהלך חתונה ישראלית מתחילה בדיאלוג בין ילד וילדה המצביע על חוסר היכולת להתחמק מהמוות:
לבסוף הכלה חוזרת בלחישה על השאלה שהאב עצמו הציג במערכה הראשונה: "למה?", וכפי שהחיילים ענו לו, גם הוא אומר ששאלה זו לא צריכה להישאל. למרות שרצח החתן והכלה התרחש בעת שלום, הוא עדיין יכול להיחשב תוצר של תקופת המלחמה.
מערכה שלישית
המערכה השלישית מתחילה בדיאלוג בין צמד הדמויות הליצניות של הפועל החלוש והפועל התשוש על ההבדל שבין הפנטזיות שבראשיהם והמציאות שסביבם. הפועל התשוש הרומנטיקן נאלץ להכיר במציאות במהרה, כאשר הוא עובר מחלומותיו על עקרות בית אירופאיות למציאות של עימות עם זונה לא כל כך יפה המנסה לשדוד אותו ולבסוף אף מובילה לרציחתו. המוות הגרוטסקי והאלים של הפועל איננו קשור למצב המלחמה בכלל אלא ישירות לאכזריות בני האדם - רק בדיעבד, לאחר שהשליח מכריז על חזרה למצב מלחמה, הרצח מקבל צידוק כאשר נטען שהפועל הוא האחראי לפיגוע ואף לרצח הזוג הצעיר במערכה השנייה. במערכה זו גם מוצג הילד מהמערכה השנייה אשר ניסה לשכנע את הילדה שלא ניתן להתחמק מהמוות והוכיח לה זאת סופית על ידי כך שמת בעצמו בפיצוץ. משמעות המוות משתנה על פי הקונטקסט - כל עוד היה שלום הוא נחשב רצח אכזרי בדם קר אך עם פרוץ המלחמה הוא נחשב מעשה גבורה. בשלב זה במחזה כבר ברור שטבע האדם הוא זה שהוביל לרציחות, בלי כל קשר למצב המלחמה אשר יכול להוות תירוץ בלבד לדחף הבסיסי הזה. המלחמה היא למעשה רק רצח בקנה מידה נרחב יותר. הודעותיו של השליח על מלחמה או שלום, הדומות כל כך זו לזו, מראות שאין הבדל של ממש בין שני המצבים ובכל מקרה אינם משפיעים על האירועים אלא רק על פרשנותם. שתי ההודעות נמסרות באותם מונחים, באותה רשמיות והוד, ותחת אותה הנחה שהמצב החדש הזה יימשך לעד.
אפילוג
שלוש המערכות מציגות את נקודות החיכוך העיקריות בין הישראלים לפלסטינים - הכיבוש הצבאי של השטחים, מתקפות הטרור על ישראל, ועבודתם של פועלים פלסטינים בישראל - כאשר בכל מצב תמיד יש צד אחד שידו על העליונה. רק באפילוג שני הצדדים נפגשים לבסוף באותה הרמה - החייל החיוור והישיש שניהם קורבנות של המלחמה, ואף יש מידה של רחמים וחמלה לבסוף, אך הם מגיעים באיחור כה רב עד שהם כמעט חסרי משמעות.
הפקת המקור
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הקאמרי" ב-1 באוגוסט 1997 בבימויו של עמרי ניצן, עם תפאורה של דרור הרנזון, תלבושות של אורנה סמורגונסקי ומוזיקה מאת ערן דינור.
הפקה בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב ובצוותא
במלאת עשרים שנה להפקה המקורית הועלתה ההצגה על ידי תיאטרון אוניברסיטת תל אביב בגרסה דו-לשונית - עברית וערבית. לאחר סדרת הצגות באוניברסיטת תל אביב הועלה המחזה גם בצוותא.
הפקות זרות
רצח הוא אחד המחזות המופקים ביותר של לוין בחו"ל והוצג בניו יורק במספר הפקות, כולל הפקה של PS 122 ב-2005 והפקה של תיאטרון ה-Voice ב-2006 (מתרגמים לאנגלית כוללים את ברברה הרשב, מייקל ויסלברג, ושי אזולאי). המחזה הוצג בפולין ב-2002 בוורשה ושוב ב-2004 בורוצלב (תרגום: מיכאל סובלמן), בשוודיה (סטוקהולם) ובאנגליה (לונדון). כמו כן המחזה תורגם לצרפתית על ידי לורנס סנדרוביץ', לגרמנית על ידי שרון נוני, ולאיטלקית על ידי ארנו בר ולאורה פורטי.
בשנת 2015 הוצגה בתיאטרון הקאמרי ההפקה של תיאטרון העיר דיסלדורף, גרמניה (תרגום מעברית: מתיאס נאומן, בימוי: דדי ברון) במסגרת פסטיבל חנוך לוין הבינלאומי.
אוניברסיטת מוצרטיאום
אוניברסיטת מוצרטיאום (בגרמנית: Universität Mozarteum Salzburg) היא אוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הדרמה בזלצבורג. היא קרויה על שמו של בן העיר המפורסם ביותר, וולפגנג אמדאוס מוצרט.
לתזמורת המוצרטיאום של זלצבורג קדמה "אגודת המוצרטיאום למוזיקה של הקתדרלה", שנוסדה בשנת 1841 בהמרצת אלמנתו של מוצרט, קונסטנצה ובר מוצרט. מטרתה המוצהרת הייתה "עידון הטעם המוזיקלי הן במוזיקה כנסייתית והן בקונצרטים". במשך המאה ה-19 היו הקונצרטים של התזמורת, שנקראה בשנת 1908 באופן רשמי "תזמורת המוצרטיאום", למרכז חיי המוזיקה של זלצבורג.
קומפלקס אולמות הקונצרטים הקרוי "מוצרטיאום" בזלצבורג נבנה בשנים 1910-14 על ידי אדריכל ממינכן, ריכרד ברנדל (1875-1955). האולם מכיל עוגב היסטורי, שבנתה הפירמה האוסטרית ריגר.
קרן מוצרטיאום הבינלאומית, המסונפת לאוניברסיטה, אוספת חפצים הקשורים במוצרט, מקיימת את אולם המוצרטיאום וספריית מוצרט ("ביבליותקה מוצרטיאנה"), את הבית שבו נולד מוצרט ומקומות אחרים בזלצבורג, הקשורים במלחין.
הקרן עורכת מדי שנה פסטיבל מוצרט, שבוע של ביצועי יצירות משל המלחין סביב תאריך הולדתו, 27 בינואר. הפסטיבל נחשב לנקודת שיא אמנותית בלוח הקונצרטים האירופאי. נוסף לכך מציגה הקרן עד עשרים הופעות אחרות לאורך השנה.
השושלת הקאג'ארית
השושלת הקאג'ארית (בפרסית: ', או: ') היא שושלת ממוצא טורקמני, ששלטה באיראן של היום ובחלק משכנותיה בשנים 1794–1925.
מוצא
השושלת הקאג'ארית צמחה מתוך שורות הקיזילבאש (ראש אדום בטורקמנית), ברית שבטי נוודים טורקמנים שמלאה תפקיד חשוב בפוליטיקה האיראנית החל מתקופתה של האימפריה הספווית. במאה ה-15 התיישבו אבות השושלת באזור הים הכספי. הם היו שבט של רועים נודדים. פתח עלי ח'אן קאג'אר היה מצביא נודע בתקופתם של השאהים הספאווים חוסין שאה ותהמספ השני. בשנת 1726 הוא הוצא להורג בפקודת נאדיר שאה, המצביא שהפך לימים לשאה מייסד השושלת האפשארית, בנו מוחמד חסן ח'אן קאג'אר (1722–1758) נהרג בפקודת שליט איראן, קארים ח'אן זנד.
עליית השושלת
בשנת 1779 בעקבות מותו של השאה, מוחמד כרים ח'אן זנד משושלת זנד, ששלטה בדרום איראן, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, מנהיג השבט הקאג'ארי החל במאמצים לאיחודה של איראן. אע'א מוחמד ח'אן נודע כשליט אכזר שטבח בערים שלמות והשתמש בעונשים אכזריים כמו ניקור עיניים של 20,000 מתושבי העיר כרמאן, כיוון שנלחמו נגד כוחותיו. הצבא הקאג'ארי הורכב מכוחות טורקמניים ועבדים גאורגים. בשנת 1794 גבר אע'א מוחמד ח'אן על כל יריביו כולל לוטף עלי ח'אן, השאה האחרון לשושלת זנד. הוא חידש את השלטון הפרסי בקווקז. אע'א מוחמד ח'אן מקם את בירתו בכפר קטן בשם טהראן, ליד חורבות העיר ריי. בשנת 1796 הוכרז באופן רשמי כשאה. בשנת 1797 נרצח בעיר שושה בירת ח'אנות קרבך. ירש אותו אחיינו, פתח עלי שאה.
מלחמה עם רוסיה
בשנת 1803, תחת פתח עלי שאה, יצאו הקאג'ארים למלחמה נגד האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), בעקבות התפשטותה של רוסיה אל תוך הקווקז, שהיה ברובו בשליטה איראנית. איראן סבלה תבוסה קשה. בעקבות הסכם גוליסטן בשנת 1813, נאלצה איראן להכיר בכך שגאורגיה ומרבית הקווקז יעברו לשליטת רוסיה. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 פרצה מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) שוב הובסה איראן. העיר טבריז נכבשה בידיה רוסיה. לפי הסכם טורקמנצ'אי בשנת 1828 הועבר דרום הקווקז לריבונות רוסיה. בשנת 1834 עלה לשלטון מוחמד שאה ניסה בהשפעה רוסית לכבוש את הראת, ללא הצלחה. בשנת 1848 עלה לשלטון נאסר א-דין שאה קאג'אר, שנחשב למוצלח בשליטים הקאג'אריים.
תקופת נאסר א-דין שאה
בתקופת נאסר א-דין שאה החלו להגיע לפרס טכנולוגיה, מדע ושיטות חינוכיות מהמערב והחלה המודרניזציה של המדינה. נאסר א-דין שאה ניסה לעורר יריבות בין רוסיה לבין בריטניה, שתי המדינות שניסו להפעיל את השפעתן על פרס, כדי לשמור על עצמאותה של פרס. למרות זאת התגברה התערבותן הפוליטית והטריטוריאלית של מעצמות אירופה בפרס בתקופתו.
נאסר א-דין שאה לווה כסף כדי לממן נסיעות לאירופה בהן ניסה להוכיח שלפרס תרבות עתיקה. למרות זאת לא הצליח למנוע את התערבותן של רוסיה ובריטניה באזורי ההשפעה האיראניים לשעבר. בעקבות המלחמה האנגלו-פרסית בשנים 1856–1857 העבירו הבריטים את העיר הראת, שהייתה תחת השפעה פרסית, לשלטון אפגניסטן. הבריטים יעדו את אפגניסטן לחצוץ בין הטריטוריות של רוסיה במרכז אסיה לטריטוריות של בריטניה בהודו. בריטניה הרחיבה את השפעתה גם לאזור המפרץ הפרסי. בשנת 1881 הרחיבה רוסיה את שליטתה לאזורים במרכז אסיה הגובלים בפרס כמו אוזבקיסטן וטורקמניסטן, וכך מנעו קשר של פרס עם ערים להן היו לה יחסי מסחר מסורתיים כמו סמרקנד ובוכרה. בריטניה החלה לבחוש יותר ויותר בענייניה הפנימיים של פרס ואף שלטה בחלק ניכר מהכלכלה הפרסית. ההתערבות הבריטית עוררה את מורת רוחם של איראנים רבים, והגבירה את האמונה ששליטי המדינה משרתים אינטרסים זרים.
אמיר כביר
הנסיך, מחמד תאקי ח'אן, המכונה אמיר כביר. נשלח בידי השאה עבאס מירזא לאיסטנבול, שם הושפע מרפורמות התנזימאת, שהונהגו באימפריה העותמאנית. כשחזר לאיסטנבול היה יועצו של נאסר אל דין שאה. עם מותו של מוחמד שאה בשנת 1848 הוא דאג לכך שנאסר אל דין שאה יירש את השלטון, מונה לראש הממשלה ולכינוי אמיר כביר - שליט גדול. בתקופת כהונתו של אמיר כביר הונהגו באיראן מספר רפורמות ברוח התנזימאת. החלה מודרניזציה בצבא, הוקמה תעשייה. עיתון איראני ראשון נוסד. אולם החשובה ברפורמות של אמיר כביר הייתה הקמת מוסד ההשכלה הגבוהה, דאר אל פנון, שהוקם על פי מודל של מוסדות אותם ראה אמיר כביר בביקורו ברוסיה. מוסד זה היה המוסד הראשון באיראן שפעל על פי מודלים מערביים. תיקונים אלה עוררו התנגדות בקרב גורמים שונים באיראן, בהם גורמים דתיים שיעים. בעקבות כך הודח אמיר כביר מתפקידו בשנת 1851 והוצא להורג.
מרד הטבק
תקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר (1848–1896) התאפיינה בשקיעתה של איראן בחובות קשים בעקבותיהם נמכרו רבים מהאינטרסים של איראן לגורמים זרים. בשנת 1872 הוענקו לברון הבריטי ג'וליוס דה רויטר זיכיונות להקמת הבנק הממלכתי של איראן, זכויות על המכס, על מרבית המחצבים באיראן, הקמת דרכים ומסילות ברזל וזכויות נוספות. זיכיונות אלו נמכרו לו תמורת 40 אלף לירות שטרלינג בשנה ו-60% מרווחי המכסים. כעבור שנה בוטל הרישיון אבל נאסר אל דין שאה המשיך במדיניות של הענקת זיכיונות לזרים. מדיניות זו עוררה את זעמם של גורמים רבים באיראן. בשנת 1890 הוענקו הזכויות על רווחי הטבק באיראן לבריטי מייג'ור טלבוט, תמורת 25 אלף לירות שטרלינג ששולמו לכיסו הפרטי של השאה, בתוספת דמי חכירה שנתיים של 15 אלף לירות שטרלינג, דמי חכירה והעברת רבע מהרווחים לקופת השאה. זיכיון זה עורר את זעמם של רבים באיראן שענף הטבק הווה מרכיב חשוב של כלכלתה. בשנת 1891 החלה מחאה נגד הזיכיון בהשפעת אנשי דת שיעים ומשכילים ברוח מערבית. המחאה החלה בשיראז והתפשטה בכל רחבי איראן. כל שדרות העם האיראני כולל מיעוטים לא מוסלמיים הפסיקו לחלוטין את השימוש בטבק. המחאה הגיעה גם לארמון, כאשר גם נשות השאה הצטרפו לחרם. בשנת 1892 נכנע השאה למחאה ובטל את הזיכיון על הטבק.
המהפכה החוקתית
מרד הטבק היה רק אחד מהסממנים לתסיסה שחלה בפרס בשנות ה-90 של המאה ה-19. בשנת 1896 נרצח נאסר אל דין שאה בידי מירזא רזא כרמאני, מתלמידיו של הוגה הדעות האסלאמי, ג'מאל א-דין אל-אפגאני. במקומו עלה לשלטון בנו מוזפר א-דין שאה קאג'אר. מוזאפר אל דין עורר את זעמם של רבים בפרס, כאשר לקח מרוסיה שתי הלוואות כדי לממן את מסעותיו הראוותניים באירופה. בנוסף על כך המשיך את מדיניותו של אביו בכך שמכר זיכיונות לזרים. בתקופתו גדלה השפעת מדינות אירופה ובמיוחד השפעת רוסיה. בתקופה אורח החיים הראוותני של השאה עמד בניגוד למצב הכלכלי הקשה ששרר באיראן. קולות רבים בפרס החלו לקרוא למשטר חוקתי בו יהיו סמכויות השאה סמליות בלבד. בדצמבר, 1905 החל גל מחאה בקרב הסוחרים בפרס בעקבות קביעת מחיר אחיד לסוכר. בקיץ 1906 הונהגה בבזארים ברחבי פרס שביתה כללית. באותה שנה התקיימה הפגנה של למעלה מ-10,000 מפגינים מול השגרירות הבריטית, שסמלה את התערבותם של האירופים בעניינים איראניים פנימיים. בסופו של דבר נכנע מוזאפר אל דין לדרישות המפגינים. ב-31 בדצמבר 1906 התכנס בטהראן המג'לס (פרלמנט). בנוסף על כך הונהגה חוקה המבוססת על החוקה הבלגית, שהגבילה את בית המלוכה. בחוקה נקבע שיונהגו מג'לס וסנאט ותונהג הפרדת רשויות. המג'לס החליט למנות את עורך הדין האמריקאי, מורגן שוסטר לטפל בבעיותיה הכלכליות של איראן. בינואר, 1907, זמן קצר לאחר כינוס המג'לס מת מוזאפר אל דין שאה מהתקף לב ובמקומו עולה בנו מוחמד עלי שאה קאג'אר, שמבטל את מינויו של שוסטר. בשנת 1908 הורה מוחמד עלי שאה לקצינים הרוסיים שעמדו בראש בריגדת הקוזאקים האיראנית לירות בתותחים על בניין המג'לס בטהראן. בנוסף על כך בטל באותה שנה את החוקה, אסר התארגנות פוליטית וביקורת על ממשטרו והגביל את חופש העיתונות. בעקבות כך כנסו תומכי החוקה מג'לס זמני בעיר טבריז. בנוסף על כך השתלטו תומכי החוקה על אזורים באיראן בהם הערים החשובות אספהאן, ומשהאד. תומכי החוקה זכו לתמיכתם של הנוודים הבחטיארים. מיליציות של תומכי החוקה התקדמו לעבר הבירה טהראן. בעקבות כך נמלט מוחמד עלי שאה בשנת 1909 לאודסה שברוסיה ובמקומו עלה לשלטון בנו בן ה-12 אחמד שאה קאג'אר, איראן נותרה מחולקת בין תומכי המהפכה, בתמיכה בריטית לאזורים בשליטת השאה, בתמיכה רוסית. בשנת 1911 חזר מוחמד עלי שאה עם תומכיו לאיראן דרך הים הכספי. כוחותיו כבשו את מחוזות אסטרבד ומאזנדראן, אך בסופו של דבר הובס בידי תומכי החוקה. בעקבות תבוסתו יצא לגלות סופית.
נפילת השושלת
אי הסדר באיראן נמשך. בשנת 1914 אחרי מרד במחוז גילאן, הוקמה מדינת גילאן העצמאית בהנהגת מירזא קוצ'אכ ח'אן. מדינת גילאן התקיימה עד שנת 1921. המרד דוכא בעזרת המעצמות, מה שהראה בעיקר על חולשתו של הצבא האיראני באותה תקופה. בתקופה זו בעקבות מהפכת אוקטובר ירדה ההשפעה הרוסית באיראן ועלתה ההשפעה הבריטית. ב-19 באוגוסט 1919 נחתם הסכם בין בריטניה לאיראן. אולם ההסכם נפל בהצבעה בפרלמנט ולא אושר. באותה תקופה עלתה קרנו של ריזא פהלווי, קצין ביחידת הקוזאקים האיראנית. ב-21 בפברואר, 1921 מונה ריזא פהלווי לשר ההגנה. הוא ניצל את תפקידו הבכיר, ובמרץ אותה שנה פרסם ריזא שאה כרוז מהפכה נגד אחמד שאה. בכרוז קרא ריזא פהלווי לרפורמה מדינית וכלכלית באיראן. כמו כן מחה נגד השפעת הזרים במדינה. ריזא פהלווי הפך לשליטה של איראן בפועל. בשנת 1923 עזבו אחמד שאה את משפחתו לצרפת. בשנת 1925 הודח אחמד שאה באופן רשמי וכך הגיעה לסופה תקופת שלטונה של השושלת הקאג'ארית ועלתה שושלת פהלווי.
פארק המשולש הוורוד
פארק המשולש הוורוד (באנגלית: Pink Triangle Park) הוא פארק קטן בצורת משולש הממוקם ברובע הקסטרו בסן פרנסיסקו, קליפורניה שנוצר למטרת זיכרון של הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב), אשר הופלו לרעה בגלל נטייתם המינית וזהותם המגדרית. האנדרטה נפתחה ב־23 ביוני 2003 וזוהי האנדרטה הראשונה באמריקה לזכר עשרות אלפי הלהט"ב אשר נרצחו במחנות ההשמדה הנאצים במלחמת העולם השנייה.
רקע
הפארק ממוקם ברחוב 17 ברובע הקסטרו שבסן פרנסיסקו, הידוע כרובע הומוסקסואלים. יוצרי המיזם הם האמנים רוברט ברוס וסוזן מרטין, חברי אגודת קידום עמק אאוריקה, קבוצה שכונתית הטוענת שהפארק הוא. בניית הפארק החלה ב-10 בדצמבר 2001 באופן סמלי לזכר ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם במטרה להדגיש את הזכות לזכויות האדם ללא קשר לנטייה מינית או זהות מגדרית. בטקס הפתיחה לפארק נכח ראש עיריית סן פרנסיסקו וילי בראון. הפארק מורכב מ-15 עמודי גרניט משולשים, שכל אחד מהם מייצג 1,000 מאנשי הלהט"ב אשר נפלו קורבן במהלך מלחמת העולם השנייה במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית. על כל עמוד ישנו משולש ורוד.
העמודים נושאים משולש הוורוד משום שהנאצים אילצו הומוסקסואלים לענוד משולש ורוד על בגדיהם שישמש לאמצעי זיהוי ועל מנת לבייש אותם. לסביות, בדומה לזונות ונשים אשר סירבו ללדת ילדים, הוכרחו לענוד משולש שחור.
שלט ההנצחה בכניסה לפארק מזכיר שלאחר נפילת המשטר הנאצי, הומוסקסואלים נשלחו חזרה לכלא ועד שנת 2002 השלטון לא הכיר בהם כקורבנות הרייך השלישי.
בלילו של ה-10 בינואר 2008 הושחת הפארק בידי נאו נאצים שציירו גרפיטי של צלבי קרס על גבי עמודי הגרניט ושלט ההנצחה שבכניסה לפארק.
צ'ארלס הורטון קולי
ביוגרפיה
קולי נולד ב-1864 במישיגן שבארצות הברית, לתומאס קולי, שופט בבית המשפט העליון של מישיגן. בגיל 24 החל קולי את לימודי המאסטר בכלכלה פוליטית עם התמחות משנית בסוציולוגיה. ב-1894 סיים את הדוקטורט והחל ללמד סוציולוגיה באוניברסיטה.
קולי פרסם עשרות מאמרים וספרים בסוציולוגיה בנושאים שונים. בין נושאים אלו ניתן למצוא את השפעות התחבורה היבשתית (רכבות) על החברה האמריקאית, היחסים בין חברה לכלכלה ואף דמוקרטיה ושליטה-חברתית. עם זאת, המושג בעטיו זכה לפרסום היה "העצמי שבמראה" (“looking-glass self”). על-פי התאוריה אותה הציע קולי ב-1902, לבני אדם יש נטייה רפלקטיבית לפתח דימוי של עצמם במראה, אשר קשור לאופן בו אחרים תופסים אותם. דימוי מוכלל זה הוא הבסיס ליצירת מושג ה"אני". רעיון זה זכה להדים רחבים בסוציולוגיה (כמו למשל אצל הרברט מיד במושג האינטראקציה הסימבולית) ובפסיכולוגיה (פסיכולוגית האני ומושג השיקוף). בשנת 1918 עמד קולי בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה, והיה לנשיאה השמיני.
קולי היה איש-משפחה שבילה את מרבית זמנו בבית, נמנע מלצאת ללא צורך ומיעט בנסיעות. את עיקר הפרנסה העדיף להשאיר לאשתו ואת התצפיות המחקריות מהן גזר את התאוריות שלו, ערך בעיקר על ילדיו.
היחיד בחברה
בתקופת פעילותו של קולי, אחת הסוגיות בהן עסקו במחקר הסוציולוגי הייתה, הניסיון למצוא הסבר ליחסי הפרט-חברה, תוך הדגשת היבטים פסיכולוגיים של היחיד, כחלק מהפרשנות לתופעות חברתיות. על-פי קולי:
בכך חרג קולי מן הקו הסוציולוגי המקובל אשר ראה בחברה ובמבנים החברתיים את האובייקטים הראשוניים למחקר. קולי טען מאידך שאפילו פעילותם של מוסדות כלכליים (כדוגמת בנקים), אינה יכולה להיות מובנת רק על-סמך ניתוחים של "כוחות שוק", או תהליך כלכליים מספריים. לפי קולי, כדי להבין תופעה חברתית, שהיא פעילות אנושית מורכבת ומוכללת, עלינו להתבונן בדינמיקה הפסיכולוגית-חברתית של היחיד.
האני במראה
צ'ארלס קולי היה מראשוני הסוציולוגים, שניסו להסביר את הקשר עם הסביבה והאינטראקציה החברתית כבסיס ליצירת הדימויים העצמיים שלנו (בהמשך לתובנות הפסיכולוגיות שהוצעו בתחילת המאה ה-19 על ידי הפילוסוף הגרמני הגל ובן-זמנו של קולי, ויליאם ג'יימס). על-פי התאוריה שלו, זהות-האדם אינה דבר נתון, מולד או נרכש, אלא מתפתח בתהליך הדרגתי תוך כדי מגענו עם סביבתנו. מגעים אלו, כפופים לאינטרפטציות ייחודיות, כלומר, לאופן שבו אנו מפרשים את יחסה של הסביבה אלינו. פרשנות זו הופכת להיות חלק בלתי-נפרד מדימויינו העצמיים, ומהווה את הבסיס למושג ה"עצמי" המתפתח שלנו. על-פי קולי, מדובר בתהליך תלת-שלבי:
למעשה, טוען קולי, התהליך כולו אינו ניסיון ליצירת "עצמי שבמראה",אלא דימוי מוכלל של האופן בו אנו נתפסים על ידי בני-אדם אחרים. יש לשים לב כי על פי קולי, העצמי-שבמראה אינו האופן בו אנו נתפסים על ידי אחרים, אלא האופן שבו אנו מדמיינים את עצמנו נתפסים, או במילותיו של קולי:
.
השפעות
המשמעות החברתית של "העצמי שבמראה" הוצגה גם על ידי הפילוסוף הישראלי חן למפרט, אשר טען כי האופן, שבו אנו מפרשים את מבטו של הזולת, קובע את הדימוי העצמי החברתי שלנו, ולפיכך את תחושת הערך שלנו.
פורמולה 1 עונת 2008
במסגרת פורמולה 1 של שנת 2008 נערכו 18 מרוצים. בפעם הראשונה זכה באליפות העולם הבריטי לואיס המילטון, ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת פרארי.
בחצי הראשון של העונה נשמרה תחרות צמודה על ההובלה באליפות, כשארבעה נהגים, המילטון, פליפה מאסה, קימי רייקונן ורוברט קוביצה שמרו על פער של פחות מעשר נקודות דירוג. בחצי השני של העונה, הצליחו המילטון ומאסה להתרחק משאר הנהגים והתמודדו על האליפות. המילטון הוביל במהלך רוב העונה, אך בהפרש קטן ממאסה. למרוץ האחרון בעונה, באינטרלאגוס בברזיל, התייצב המילטון עם יתרון שבע נקודות על מאסה. מאסה זכה בפול פוזישן ואילו המילטון זינק רביעי. מאסה הצליח לשמור על ההובלה ולנצח במרוץ. חמש הקפות לסיום המרוץ החליף המילטון צמיגים עקב הגשם שהחל לרדת, והתמקם במקום החמישי שהבטיח לו אליפות. אולם שתי הקפות לאחר מכן הצליח וטל לעקוף את המילטון ומנע ממנו באופן זמני את האליפות. בהקפה האחרונה, שלוש פניות לסיום, עקפו וטל והמילטון את טימו גלוק שהיה איטי עקב הגשם, והמילטון סיים חמישי וזכה באליפות.
אירועים ראויים לציון בעונה זו:
בתי ברוידא
בחודש סיוון תרס"ג (1903) תיאר דוד ילין בעיתון המליץ את הקמת בית הכנסת המרכזי בשכונה:
השכונה בנויה בקומפלקס בניינים אחד עם שכונת כנסת ישראל ב, וכוללת בניין אחד ארוך בעל שלוש קומות עם קשת במרכזו, וגרמי מדרגות בצדו האחורי.
בשער הכניסה לשכונה חקוק באבן:
הפסוק "ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם, טוב מבנים ומבנות" מעיד כי מכיוון שלמקים השכונה לא היו ילדים, על ידי בניית השכונה הוא הנציח את שמו.
הכיתוב מנציח גם את שרגא פייבל יעקבזון השותף ליוזמת הקמת השכונה.
שכונת בתי ברוידא נבנתה בצמוד לשכונות כנסת ישראל, וכמוהן נועדה לאוכלוסייה חרדית "פרושית" (כלומר ליטאית) של אנשי היישוב הישן, בניגוד לשכונת בתי ראנד הסמוכה שנועדה לאוכלוסייה חסידית. כיום, בית הכנסת הוא בין היחידים שעדיין מתנהל עם אופי פרושי-ירושלמי מובהק, שהמתפללים מתלבשים עם שטריימל ומדברים יידיש, אך מתפללים נוסח אשכנז, דברים שאי פעם היו הנורמה אצל חרדים בירושלים. תושבי השכונה נבחרו בקפידה ומנו רק תלמידי חכמים שעסקו בתורה ובהוראה בישיבת "עץ חיים". תושבי השכונה נאלצו לחתום על חוזה "חובת הדר", שבה התחייבו לא לבצע שינויים במבנה, לשמור על הניקיון ולהתפלל בבית כנסת של השכונה.
ביום שושן-פורים תרצ"ב (23.3.1932) התקיים ברחבה שלפני בית הכנסת של בתי ברוידא 'פורים שפיל' (מחזה פורימי היתולי), שבו כביכול הועמד למשפט הרב קוק. בסופו של המחזה הורשע הרב קוק והוצא להורג ביריית אקדח. הייתה זו יוזמה של קנאי ירושלים, שתיעבו את הרב קוק. היורה היה מנחם פרוש הצעיר, שלימים טען כי הובל אל הבמה ברגע האחרון מבלי שהיה מודע להקשר. ביזויו של הרב הראשי לארץ ישראל עורר סערה ביישוב, וגם אישים חרדיים מתונים גינו את המעשה. הרב איסר זלמן מלצר, שהתגורר אותה עת בשכונה, עבר מאותו יום להתפלל בבית הכנסת של בתי ראנד השכנה.
בתי השכונה אינם רכוש התושבים אלא שייכים ל"הקדש ברוידא" והם מתגוררים בהם בשכירות מוגנת (דמי מפתח), דבר המאפשר למנהלי ההקדש לשמור על אופי וצביון אוכלוסיית השכונה.
אקספו תל אביב
אקספו תל אביב (בעבר נקרא מרכז הירידים והקונגרסים) הוא מתחם בשדרות רוקח בתל אביב, מצפון לנחל הירקון, המשמש לקיום ירידים, תערוכות, כנסים ואירועים נוספים. המקום מופעל על ידי חברת "אקספו תל אביב - המרכז הבינלאומי לכנסים ותערוכות בע"מ", חברה עירונית בבעלותה של עיריית תל אביב-יפו. מדי שנה מתקיימים במקום עשרות אירועים בהיקפים שונים ופוקדים אותו למעלה מ-2.5 מיליון מבקרים. בשנת 2019 שימש המקום כמארח הרשמי של אירועי האירוויזיון שהתקיימו בישראל. המתחם מוכר בציבור גם כ"גני התערוכה". כחלק ממיתוג החברה מחדש, החל משנת 2018 שמה שונה לשם "Expo Tel Aviv" (אקספו תל אביב).
את מתחם אקספו תל אביב מקיף רחוב הקרוי ע"ש אייזיק רמבה, ורחבת הכניסה הראשית למתחם קרויה על שם מרדכי-חיים שטרן.
היסטוריה
בשנת 1959 עבר המרכז למיקומו הנוכחי כיום מצפון לשדרות רוקח ולפארק הירקון. ביוזמת ראש העיר חיים לבנון נפתחו גני התערוכה החדשים יחד עם תערוכת "50 שנה לעיר תל אביב" ובתכנונו של האדריכל אריה אלחנני שבין השאר תכנן גם את "יריד המזרח" בנמל תל אביב ואת "הביתן העגול" (שהיה ידוע גם כ"ביתן תל אביב") שהיה למעשה בצורה של כוכבית ושאיתו נפתחו גני התערוכה החדשים. בהמשך שונה שמו של המקום מ"יריד המזרח" לשם הנוכחי. מאז שנת 1970 פועל במקום באופן קבוע גם לונה פארק תל אביב. ב-1983 נחנך במקום מבנה "מרכז הקונגרסים" (ביתן 10 ששופץ לאחרונה ב-2011), ובסוף שנת 2003 הסתיימה הקמתו של "ביתן מספר 1" על השטח שבו היה בעבר האגם במרכז מתחם הירידים. זהו ביתן תצוגה בשטח של 20,000 מ"ר, שבמשך שנים נחשב לגדול מסוגו בישראל ובמזרח התיכון, עד בניית "ביתן 2" לצידו, ששטחו 50,000 מ"ר ושטח חללי התצוגה בו 30,000 מ"ר (יתר השטח הוא חניון תת-קרקעי).
סמוך למתחם, נחנכה בשנת 2000, תחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה. תחנה זו נבנתה כך שיהיו בה שני פתחים: האחד לכיוון אוניברסיטת תל אביב, והאחר לעבר מרכז הירידים. תחנת הרכבת מותגה בעבר בשם אוניברסיטה - מרכז הירידים. רכבת ישראל מעודדת את ההגעה לאירועים שונים המתקיימים במקום ובפארק הירקון באמצעות הרכבת. לשם כך, היא לוקחת חלק בפרסומם של אירועים שונים המתקיימים במרכז הירידים ולעיתים, אף מפעילה קווים מיוחדים לטובת ההגעה לחלק מהם.
ב-2010 נחנך במתחם אולם המקסידום, ונהרס "הביתן העגול (ביתן תל אביב)", בו שכנה תערוכת היובל לעיר תל אביב. במקומו החלה הקמת מרכז קונגרסים וכינוסים חדש שנקרא "ביתן 2", אשר נחנך בינואר 2015. מבואת הכניסה שלו מעוטרת בעבודת אמנות משוחזרת המתארת את תל אביב הקטנה מאת האמן נחום גוטמן אשר עיטרה את גני התערוכה הישנים. בהמשך מתכננת הנהלת מרכז הירידים להקים במתחם מלון עסקי עם כ-400 חדרים, מתחם מסעדות ומסחר ששטחו מעל 2,500 מ"ר שיפנה לשדרות רוקח באזור החניון שם שיהפוך לתת קרקעי ושטחי מסחר. בהמשך קיימים תוכניות להריסה ובינוי חלק מהביתנים הישנים מחדש, תוספת חניונים תת-קרקעיים תחת הביתנים החדשים ותוכניות פיתוח נוספות.
לצד גני התערוכה הוקם בסוף 2014 היכל קבוצת שלמה בשטחו של הדרייב אין שנסגר בשנת 2000, שכולל 3,504 מקומות ישיבה ומשמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב, במקום אולם אוסישקין שנהרס.
בעשור השני של המאה ה-21, משתרע מרכז הירידים על פני שטח של 350 דונם, ובו עשרה ביתני תצוגה בשטח של כ-50,000 מ"ר ושטח תצוגה פתוח בהיקף של עוד 20,000 מ"ר.
במאי 2019 אירח מרכז הירידים את תחרות השירים האירוויזיון, שנערך באותה השנה בישראל.
תערוכות בולטות
במרכז הירידים מתקיימות התערוכות הגדולות והבולטות בישראל במגוון נושאים כגון רכב, לימודים, חקלאות ותקשורת. חלק מהתערוכות מוכרות וידועות גם בעולם. תערוכת "אדם ועולמו" הייתה במשך שנים רבות התערוכה הגדולה והבולטת ביותר, אך הפסיקה להתקיים. התערוכות הבולטות כיום הן: תערוכת הרהיטים, תערוכת אוטו מוטור, תערוכת קלינטק הבינלאומית, פלסטו ישפאק (בתחום האריזה), תערוכת ישראפוד (שנתי, החל משנת 1987), יריד הצרכנות והקניות של "ארגון המורים", וכוחות הביטחון "חבר" ו"קרנות השוטרים", ותערוכת החקלאות הבינלאומית  השנתית"אגרומשוב" המתקיימת מאז משנת 1991).
בשנת 1998 הוצגה "תערוכת היובל", שנערכה במלאת 50 שנים להקמת מדינת ישראל.
שימושים מלבד תערוכות
משיקולים כלכליים, הנהלת מרכז הירידים והקונגרסים מעניקה עדיפות לשימושו של המקום לאירוח תערוכות. עם זאת, נעשה שימוש במבני התצוגה ובשטחים הפתוחים לעריכת פעילויות נוספות, הכוללות מופעי תרבות, אירועי חברה, אירועים עסקיים, אירועי קידום ומכירות (דוגמת תערוכת בייבילנד), צילומי טלוויזיה ופרסומות, תצוגות אופנה ואירועים אישיים. מעת לעת מארח המקום גם הופעות של אומנים שונים, חלקם מחו"ל. בין אלה שקיימו את הופעתם בישראל במרכז הירידים והקונגרסים ניתן למנות את טייסטו, דייוויד גואטה, אביצ'י, קייגו, הארדוול, ארמין ואן ביורן, מגהדת', דרים ת'יאטר, איגי פופ, סימפל פלאן, טוקיו הוטל, מיסי אליוט, אייקון, ליידי גאגא, פיטבול וג'יינס אדיקשן.
במספר הזדמנויות נערכו במרכז אירועי שבוע הספר העברי של תל אביב, שבעבר התקיימו בכיכר רבין.
בגני התערוכה מתקיימים פעמיים בשנה בסמיכות לראש השנה ופסח, אירועי יריד מכירות והטבות מיוחדות לכוחות הביטחון, המופעלים בידי "חבר" לחיילי צה"ל, וכן "קרנות השוטרים" לאנשי משטרת ישראל ושב"ס.
במרכז מתקיימים גם אירועים וכנסים פוליטיים של מפלגות שונות. במקום מופעלות קלפיות במהלך בחירות מקדימות, ומוכרזים בו לעיתים תוצאותיהן של אותן בחירות. בשנת 1997 התקיים בו כינוס של ועידת הליכוד, שבו בוטלו הפריימריז במפלגה. הוועידה כונתה מאוחר יותר "ועידת ביתן 28" על שם הביתן במרכז הירידים שממנו ניהלו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן את מהלכיהם.
מדי שנה, במהלך חג החנוכה מתקיים במקום מופע הפסטיגל, אליו מגיעים עשרות עד מאות אלפי בני אדם מאזור המרכז לאורך ימי ההופעות.
במהלך חודש מאי 2019 נערכו בביתן 2, שני חצאי הגמר וגמר אירוויזיון 2019 בעוד הביתנים הסמוכים שימשו לצורכי ההפקה.