cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינויאשה
תקציר העלילה
500 שנים לאחר מכן, בעידן המודרני בטקיו נולדה קַאגוֹמֶה, גלגול נשמתה של קיקיו. קאגומה נולדה כאשר האבן בבטנה. בגיל 14, היא עוצרת על יד הבאר שבמקדש השינטו בחצר ביתה, על מנת לסייע לאחיה הצעיר סוֹתַה למצוא את חתול המשפחה, שכביכול נפל פנימה. משהתקרבה לפתח הבאר, שדה שהייתה רדומה בקרקעיתה מתעוררת מנוכחות האבן, וחוטפת את קאגומה אל תוך הבאר. מתברר שהבאר היא בעצם פתח למעבר בזמן, והשתיים חוזרות לתקופת הסנגוקו, 50 שנה לאחר שנאראקו סכסך בין אינויאשה לבין קיקיו, כאשר קאגומה מצליחה להימלט. היא הולכת לאיבוד בתקופה הלא מוכרת, בזמן שבו לא הייתה עדיין קיימת, ומגיעה לעץ הזמן. בעץ הזמן רואה קאגומה את אינויאשה - שבמפתיע לא הזדקן כלל וזאת בשל היותו מרותק לעץ הזמן - לראשונה, ונדהמת לגלות שאוזניו הן אוזני כלב ושהוא חסר אוזניים אנושיות, זאת על אף מראהו האנושי. מיד לאחר מכן היא נלקחת לכפר, שם אחותה הקטנה של קיקיו, קאדה - שמילאה את מקומה של אחותה ככוהנת הכפר - מבחינה מיד בדמיון בינה ובין אחותה המתה, ומסיקה כי קאגומה היא גלגול נשמתה של קיקיו.
השדה שחטפה את קאגומה שבה לקחת מקאגומה את האבן, וקאגומה המבולבלת, שלא יודעת דבר אודות מה שקורה סביבה ואודות האבן, נלכדת. השדה כובלת אותה לעץ הזמן בסמוך לאינויאשה, ומגעה מעיר אותו. קאגומה, המפחדת עד להתפקע להיות קורבן של השדה, שולפת את החץ שבחזהו של אינויאשה. דבר זה הוכיח את היותה גלגול הנשמה של קיקיו - היחידה שיכולה הייתה לשלוף את החץ. אינויאשה הורג את השדה, אך לא לפני שזו מספיקה לפצוע את קאגומה בבטנה והאבן יוצאת מגופה. לאחר שהשדה חוסלה, אינויאשה פונה כדי לחסל את קאגומה, כאשר הוא חושב אותה לקיקיו. בעזרת קאדה, קאגומה מצליחה לעצור אותו על ידי שרשרת שהרכיבה קאדה על צווארו, ומגיבה רק לפקודתה של קיקיו. בהיותה גלגול נשמתה של קיקיו, קאגומה מפעילה את השרשרת על ידי הפקודה "שב" (אוסווארי), הגורמת לאינויאשה להימשך בכוח ובכפייה כלפי הרצפה - פקודה שמשתרשת בשרשרת ורק קאגומה יכולה להפעילה ולהסירה, כאשר אינויאשה מנסה להסירה ללא כל הצלחה. לאחר שמוסבר לו שאין המדובר בקיקיו, הוא מתחיל להתייחס לקאגומה בזלזול, בחוסר סבלנות ובשנאה כלפיה.
זמן קצר לאחר השגת האבן, היא אובדת שוב כאשר שד עורב גונב אותה. בניסיון למנוע את הגנבה, קאגומה יורה חץ אל הציפור. אך מכיוון שלא הייתה עדיין מנוסה בירייה בחץ וקשת, היא בטעות פוגעת באבן, שמתנפצת לאלפי רסיסים המתפזרים בכל רחבי הארץ. על אינויאשה וקאגומה לאחד כוחות, כך שיוכלו לאחד את כל הרסיסים לאבן אחת שלמה ולמנוע מהם להגיע לידי נאראקו הרשע, שיצא ממחבואו עם שיבת האבן, כאשר אינויאשה נשבע לחסלו על מנת לנקום על מה שקרה לפני 50 שנה. בדרכם מצטרפים אליהם שִיפוֹ - שד שועל צעיר שאביו נרצח, מִירוֹקוּ - נזיר רודף שמלות בעל חלל אוויר דמוי חור שחור בכף ידו הימנית, שנגרם בידי קללה שהוטלה על ידי נאראקו, וסאנגו - ציידת שדים אנושית אשר אחיה נשלט בידי נאראקו על ידי רסיס אבן, המחזיק אותו בחיים. החבורה עוברת במסעה קשיים רבים ונאלצת להתמודד עם סכנות רבות, פוגשת אנשים חדשים ונאלצת להתמודד עם שדי העבר כאשר קיקיו חוזרת לחיים. יחסו של אינויאשה כלפי קאגומה משתנה משמעותית, כאשר הוא נקשר אליה ומגונן עליה (כמו גם על שאר בני החבורה), והיא, מצידה, מתאהבת בו.
במהלך סדרת ההמשך אינויאשה: המערכה האחרונה כל הדמויות מחזקות את עצמן ביכולת אישית או יכולת של כלי הנשק, קיקיו מתה, נאראקו מצליח להשלים את אבן 4 הנשמות והופך לעכביש עצום. אינויאשה, סשומארו וחבורותיהם נכנסים אל תוך נאראקו נלחמים בו, ובסוף מנצחים ומשמידים את נאראקו סופית.
כלי נשק בולטים בסדרה
טסאיגה – חרבו של אינויאשה שהייתה עשויה בהתחלה מניב אביו של אינויאשה, ולאחר שהיא נשברה- מניבו של אינויאשה עצמו. חזקה מאוד, בעלת יכולת שינוי צורה לניב ענקי.
יכולותיה:
באקסאיגה – חרבו של סשומארו, נוצרה מגופו, חזקה במידה מדהימה.
טנסאיגה – חרבו של סשומארו, ירושה מאביו.
טוקיג'ין – חרבו של סשומארו. הייתה בעלת עוצמה רבה וירתה גלי כוח כחולים עוצמתיים. הושמדה בידי מוריאמרו.
1924 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ניצחה את נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 5:0
אינויאשה
כלי נשק בולטים בסדרה
היראיקוטסו – בומרנג ענק ששייך לסאנגו. עשוי מחתיכות של שדים מתים. ברוב הסדרה לא הפגין יכולת מיוחדת, אך לפתע קיבל יכולת לשבור אנרגיה שדית.
1924 בספורט
שחייניות
מריאכן ושלאו
אינויאשה
כלי נשק בולטים בסדרה
המניפה של קאגורה – הייתה מסוגלת לירות להבי אנרגיה, לשלוט בגופות וליצור רוחות סופה חזקות. הושלכה לאגם בידי קאנה לאחר מותה של קאגורה (לא ברור אם היכולות היו של קאגורה או של המניפה, אבל היא השתמשה בה ביצירתן).
חרב הנחש של ג'אקוטסו – חרב חזקה המורכבת מעשרות להבים שיכולים להיפתח לשרשרת של להבים מחוברים שעפים לכיוון שרוצה ג'אקוטסו (יכולים להסתובב באוויר תוך כדי תעופה).
באנריו – חרב ענקית וחזקה שהחזיק באנקוטסו. כאשר הכניסו בה ובבאנקוטסו רסיסים מהאבן הקדושה הפכה לחזקה מאוד. לא ברור מה היכולות המדויקות, אבל היא:
הסבר על המעברים בזמן
במהלך הסדרה מתבצעים די הרבה מעברים בזמן בין תקופת הסנגוקו, התקופה בה חי אינויאשה ובה מתרחשת מרבית העלילה, לבין התקופה המודרנית, בה חיה קגומה עם משפחתה וחבריה.
במהלך תקופת הסנגוקו של יפן העתיקה, קיקיו הגוססת מתה מפצעיה לאחר שיורה חץ המשתפד בחזהו של אינויאשה, מרתקת אותו לעץ הזמן ומשאירה אותו במצב של שינה נצחית ומכושפת. גופתה נשרפת ביחד עם אבן ארבע הנשמות, לפי בקשתה. 50 שנה מאוחר יותר, הבאר (שקיימת גם בתקופה העתיקה וגם בתקופה המודרנית, ומשמשת כשער בין התקופות מכיוון שנבנתה מענפים של עץ הזמן) מביאה את קגומה, גלגול נשמתה של קיקיו מהמאה ה-21, מהעתיד לתקופת הסנגוקו. בתקופה זו עברו 50 שנה, כולם הזדקנו, אך לא קרה שום דבר משמעותי.
כאשר קגומה או אינויאשה עוברים דרך הבאר, הזמן בשתי התקופות ממשיך לזרום כרגיל, כלומר, אם קגומה מבלה שבוע ימים בתקופת הסנגוקו, באותו זמן עובר שבוע גם בביתה בתקופה המודרנית ולהפך. יש לשים לב היטב שהתמונה אינה נכונה לגבי המעברים בזמן.
סרטי אינויאשה
לאורך השנים יצאו לאקרנים ארבעה סרטי קולנוע במקביל לשידור סדרת האנימה, אשר הרחיבו את עלילת סדרות האנימה ואשר עלילתם התמקדה בגיבורים הראשיים בסדרת האנימה.
יאשהימה: הנסיכה השדה למחצה
ב-9 במאי 2020, הוכרזה סדרת המשך לאינויאשה הנקראת: יאשהימה: השדה למחצה (מיפנית: 半妖の夜叉姫). האנימה מגוללת את סיפורה של טואווה היגוראשי, בתו של סשומארו, שהופרדה בילדותה מאחותה התאומה סטסונה בעקבות שרפה ביער בעידן הפיאודלי ובעודה מחפשת אותה, מגלה טואווה את המנהרה המקשרת בין העידן הפיאודלי למודרני ובכך מגיעה לעידן המודרני ופוגשת את אחיה של קאגומה, סוטה, המגדל אותה ביחד עם ביתו מיי.
עשר שנים לאחר מכן, המנהרה המקשרת בין התקופות נפתחת בשנית וטואווה מתאחדת עם אחותה, שעובדת עם קוהאקו כמחסלת שדים ועם מורוהא, ביתם של אינויאשה וקאגומה. מהר מאוד מגלה טואווה כי אחותה איבדה את הזכרונות לגביה וכתוצאה מכך, השלוש יוצאות למסע במטרה לשחזר את זכרונותיה של סטסונה כשבמקביל הן לומדות את כוחן של האבנים בעיניהן.
הסדרה החלה את שידוריה ביפן ב-3 באוקטובר 2020 ונכון ל-21 בדצמבר 2020, הסדרה מכילה 24 פרקים.
הליוספירה
הליוספירה (באנגלית: Heliosphere) היא אזור דמוי בועה אליפטית המקיף את מערכת השמש. רוח השמש (זרם של חלקיקים הנפלטים משכבת העטרה של השמש) שומרת על צורת ההליוספירה כנגד הלחץ של התווך הבין כוכבי.
חזית ההלם
חזית ההלם היא אזור בתוך ההליוספרה בעלת צורה דמויי ספרה, הנמצאת במרחק של בין 75–90 יחידות אסטרונומיות מהשמש, שבה רוח השמש מתנגשת עם זרמי התווך הבין כוכבי ודוחקת אותם ממערכת השמש ומאטה עד למהירות הקול.
חזית ההלם נוצרת כאשר זרמי רוח השמש נורים במהירות על קולית של 400 ק"מ לשנייה מהשמש. התווך הבין- כוכבי הוא בעל לחץ תמידי נמוך מאוד. ככל שרוח השמש מתרחקת מהשמש היא מאבדת אנרגיה קינטית בשל האינטראקציה עם התווך הבין-כוכבי ומאטה. ככל שרוח השמש מאבדת יותר אנרגיה קינטית היא מאטה יותר, עד למצב שהיא מאטה למהירות תת-קולית וכתוצאה מההאטה למהירות תת-קולית ממהירות על קולית נוצר גל הדף. האזור שבו רוח השמש מאטה עד למהירות תת-קולית זה האזור שבו בערך נמצאת חזית ההלם.
הליושית
הליושית הוא תחום אשר נמצא מחוץ לחזית ההלם במרחק של בין 80–100 יחידות אסטרונומיות מהשמש. צורתו דומה בצורתה של ראש שביט והוא משתרע לכיוון הנגדי לכיוון התנועה של השמש בגלקסיה. בתחום זה, רוח השמש מאטה, נדחסת ומתערבלת בשל האינטראקציה עם התווך הבין כוכבית.
הליופאוזה
ההליופאוזה היא שכבה תאורטית הנמצאת בקצה ההליוספרה, ההליופאוזה נמצאת במרחק של כ-230 יחידות אסטרונומיות מהשמש. בה רוח השמש מאבדת את הכוח הקינטי שנשאר לה לאחר ההאטה למהירות תת-קולית ומאטה כמעט לגמרי. בשל ההאטה למהירות נמוכה מאוד הלחץ של רוח השמש והתווך הבין כוכבי מתאזן. האיזון גורם להתערבבות רוח השמש עם התווך הבין כוכבי. המעבר דרך ההליופאוזה מתאפיין בירידה חדה בטמפרטורות היונים.
זנב ההליוספירה
זנב ההליוספרה הוא תחום הנמצא מחוץ לחזית ההלם. מרחקו המינימלי של זנב ההליוספרה מהשמש הוא 80 יחידות אסטרונומיות. צורת זנב ההליוספרה דמוית זנב השביט. זנב ההליוספרה משתרע נגד כיוון תנועת השמש בחלל.
ראש ההלם
ראש ההלם הוא תחום תאורטי בעל צורה דמויי קשת, הנמצא מחוץ למערכת השמש במרחק של בערך 230 יחידות אסטרונומיות מהשמש. התאוריה הראשונית למשך זמן רב הייתה כי השמש יוצרת תחום הלם בשל תנועתה בתווך הבין כוכבי, לעומת זאת, התאוריה אחריה הייתה שראש ההלם נוצר בשל שהתווך הבין כוכבי נע במהירות על-קולית בכיוון המנוגד לכיוון תנועת השמש בחלל, ובעת ההתנגשות עם ההליוספרה הוא מאט למהירות תת-קולית ויוצר את קשת ההלם, בדומה לחזית ההלם אבל עם תפקידים הפוכים של התווך הבין כוכבי ורוח השמש. בשנת 2012 התקבל מידע חדש מה-IBEX אשר ערער את קיומו של ראש ההלם.
IBEX
IBEX היא חללית ששוגרה בשנת 2008 במטרה לחקור את ההליוספירה, היא הראשונה להכין מפה מלאה של ההליוספירה.
וויאג'ר 1, וויאג'ר 2
שתי גשושיות המחקר שוגרו ב-1977, כדי לחקור את מערכת השמש, ביציאתם ממערת השמש חצו את ההליוספירה ועשו מדידות.
אולימפיאדת אינסברוק (1964)
אולימפיאדת החורף ה-9 נערכה מ-29 בינואר עד 9 בפברואר 1964 בעיר אינסברוק שבאוסטריה.
באולימפיאדה השתתפו ספורטאים מ-36 מדינות.
מנוע סיבובי
רוב המנועים החשמליים הם מנועים סיבוביים, וכך גם מנועים המונעים בלחץ אוויר או נוזל. ישנם כמה סוגים של מנועי בעירה פנימית סיבוביים אך מנועי בעירה פנימית מטיפוס 'מנוע ישר' נפוצים יותר.
יתרונותיהם הבולטים של מנועים אלו הם פשטותם ומשקלם הנמוך, שכן אין להם צורך בגלגל תנופה כבד, ומשום כך ההתעניינות בהם רבה בתעשיית התעופה. מנוע סיבובי טיפוסי כולל פחות רכיבים וניזוק פחות משחיקה, ולכן תחזוקתו קלה וחייו ארוכים יותר.
סוגי מנועים סיבוביים
ישנם כמה מנועים סיבוביים הבנויים כמנועי בעירה פנימית ובהם תנועה קווית של בוכנות בתוך תאי בוכנה ('צילינדרים') ממורת לתנועה סיבובית ללא שימוש בגל ארכובה. במנועים אלה הצילינדרים ממוקמים במעגל סביב ציר הסיבוב של הרוטור (החלק המסתובב), מקובעים אליו ומסתובבים איתו. במבנה זה כל הבוכנות מחוברות, באמצעות טלטלים, אל נקודה סטטית אחת הנמצאת בהזזה קטנה מציר הסיבוב של הרוטור (נקרא מבנה 'לא קונצנטרי'). העובדה שאותה נקודה סטטית איננה ממוקמת במרכז ציר הסיבוב אלא מעט לידו גורמת לכך שבכל רגע נתון הבוכנות השונות נמצאות במיקום מעט שונה לאורך הצילינדר שלהן. המיקום השונה של כל בוכנה מביא לכך שבכל רגע נתון כל אחת מהבוכנות נמצאת ב'מצב עבודה' שונה (כלומר, באחד מהמצבים 'יניקה', 'דחיסה',' עבודה' או 'פליטה', אם מדובר בבוכנה בעלת מחזור ארבע פעימות לדוגמה). מאחר שכל בוכנה נמצאת במצב עבודה שונה, הרי שבכל רגע ישנה בוכנה אחת הנמצאת במצב 'עבודה' וכך, יחד עם העובדה שמעגל הצילינדרים משמש כמעיין 'גלגל תנופה', נשמרת פעולה רצופה של המנוע כולו.
מנוע גינום הוא הידוע ביותר בסוג זה של מנועים סיבוביים.
לשם הבהרה, ההבדל בין מבנה זה לבין מבנה של מנועים ישרים הוא שבמנועים ישרים הצילינדרים מחוברים לסטטור (לחלק שאינו מסתובב) ואינם נעים ולכן, כאמור, נוצר צורך בחיבור הטלטל של כל בוכנה לגל ארכובה, כדי להמיר את התנועה הקווית של ראש הבוכנה לכדי תנועה סיבובית של הרוטור.
לעומתם, ישנם מנועים סיבוביים רבים המקבלים את כוחם ללא בוכנות כלל, אלא באמצעות כניסת גז או נוזל אל תאים בעלי צורה אופיינית המניעה את הרוטור - חלקו הנע של המנוע - בכיוון הרצוי. רוב המנועים ההידראוליים והפנאומטיים פועלים באופן זה, אך ישנם גם מנועי בעירה פנימית, המנצלים את המבנה הזה: לאחר כניסת הדלק אל התאים, הוא מוצת ומניע את הרוטור בכוח אנרגיית הבעירה (בדרך כלל דרך לחץ הגז המתרחב במהירות). מנוע ונקל הוא מנוע מסוג זה.
היסטוריה
בשנת 1888 בנה פליקס מילט אופנוע עם מנוע סיבובי, והיה הראשון שרשם פטנט על כך.
מנועים סיבוביים שבהם הבוכנות הסתובבו סביב ציר ההינע, שימשו באופן נרחב בהנעת המטוסים הראשונים והצפלינים לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. מעט מנועים מסוג זה שימשו גם במכוניות ובאופנועים. המצאות שונות נרשמו בעניין אך אף המצאה לא הציגה שינוי מהותי במבנה ההנדסי הבסיסי של המנוע.
מנוע גינום פותח בידי שלושה אחים צרפתים: לואי, לורן ואגוסטין סגווי. הם היו נכדים של ממציא גשר המיתרים הצרפתי המפורסם, ברוך סגווי, ומצד האם נכדים של ז'וזף מונגולפייה, ממציא הכדור הפורח (באוויר החם). בשנת 1906 החל פיתוח מנוע הגינום, עם רכישת הזכויות למנוע סיבובי חד-בוכנתי בידי בכור האחים לואי, מיצרן הקטרים והמכוניות הגרמני מוטורנפבריק אוברורסל - החברה שהפכה מאוחר יותר לב.מ.וו. המנוע הומצא על ידי המהנדס הראשי של החברה ווילי ז"ק, והוא שנתן לו את שמו.
משנת 1921 והלאה ירדה קרנו של מנוע זה, בעיקר בגלל חסרונות בהעברת הכוח לתנע סיבובי, המוגבלת בתקרה לפי חישוב הנדסי.
מנוע ונקל פותח על ידי המהנדס פליקס ונקל, בחברה הגרמנית NSU, החל משנת 1951 אחרי ששוחרר ממאסר בעקבות פעילותו בפיתוח צבאי עבור הלופטוואפה, של מנועי מטוסים, ולאחר שהותר לו לשוב ולעבוד בתחום. המנוע הוצג בציבור לראשונה בשנת 1957.
בשנת 1994 הומצא מנוע סיבובי פשוט ביותר, הפועל בלחץ אוויר והבנוי משני רכיבים קשיחים בלבד. מנוע זה פועל באמצעות תנועה של מערכת גלגלים בסיבוב המרחיק ומקרב אותם, אך ללא סיבוב הגלגל עצמו. התברר שמנוע זה יעיל ביותר לדחיסת אוויר, אך לא נמצאה דרך לנצלו להפקת כח.
בשנת 2005, החלה לשווק חברה אוסטרלית בשם EngineAir מנוע אוויר סיבובי יעיל חדש, להנעת כלי רכב.
ריקארד ורנש
ריקארד ורנש (בהונגרית: Richárd Vernes; נולד ב-24 בפברואר 1992) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הכדורגל גיור.
קריירה
בעונת הושאל ורנש לסנטרל קואסט מארינרס מליגת העל האוסטרלית. בסיום העונה, חזר לבודפשט.
בינואר הושאל לפקשי עד לסיום העונה.
בקיץ שוחרר מבודפשט וחתם בזלאגרסגי ט.א. מהליגה ההונגרית השנייה. עונה זו, הייתה עונת השיא שלו כאשר רשם 14 שערים ב-33 משחקי ליגה.
בקיץ חזר לליגת העל ההונגרית, כאשר חתם בדיושג'ר.
ב-24 ביולי 2019 ורנש חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל, אך שוחרר בחודש בנובמבר.
בינואר חזר להונגריה וחתם בואשאש.
ב-31 באוגוסט 2021 ורנש הושאל לגיור.
חטיבה 896
חטיבה 896 (נודעה גם כחטיבה 280), המכונה גם "עוצבת כוכבי האש", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-2004.
היסטוריה
החטיבה הוקמה בשנת 1975 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, אשר התבססה על טנקי מגח, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים.
בשנת 2004 פורקה חטיבה 14 במסגרת צמצום מערך השריון, ולצורך שימור שמה ומורשתה הם הועברו לחטיבה 896 שקיבלה את השם חטיבה 14. החטיבה התקיימה במתכונתה החדשה עד לפירוקה בשנת 2014, כחלק מסגירת מערך המגח בצה"ל, ושמה ומורשתה של חטיבה 14 הועברו לחטיבה 278.
הזירה האירופית: 1939–1941
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה נחלקת בחלוקה גסה לשני שלבים: שלב התקדמות מדינות הציר בשנים 1939–1941, ולעומתו שלב התקדמות בעלות ברית בשנים 1942 - 1945.
בשלב הראשון במלחמת העולם השנייה נכבשה מרבית יבשת אירופה בידי גרמניה הנאצית. בשלב זה הצדדים הראשיים היו גרמניה מול בריטניה וצרפת (עד שזו נכבשה). לאחר שסיימה את כיבושה של מערב פולין פנתה גרמניה מערבה ובקלות יחסית השתלטה על דנמרק, נורווגיה, מדינות השפלה וצרפת. לאחר מכן השתלטה על הבלקנים ולבסוף פלשה לברית המועצות, ופתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
בשלב הראשון ההצלחה האירה פנים לגרמניה, וכמעט בכל מקום בו דרך המגף הנאצי, הוא נכבש בקלות בעיקר באמצעות אסטרגייית הבליץ קריג המפורסמת. אך עם התקפת הנגד הראשונה של ברית המועצות בדצמבר 1941 לאחר הקרב על מוסקבה ועם כניסתה של ארצות הברית למלחמה באותו זמן, הכף התהפך, וגרמניה הנאצית החלה לסבול מכשלונות רבים עד סיומה של מלחמת העולם השנייה בזירה האירופית, שהסתיימה בתבוסה נאצית מוחצת ובכניעת גרמניה הנאצית.
כיבוש פולין
כוחות גרמניה פלשו לפולין ב-1 בספטמבר 1939, לאחר שאנשי SS ביימו התקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ, פרובוקציה שנועדה לשמש כעילה תעמולתית לפלישה המתוכננת זה מכבר. הצבא הפולני התקשה להילחם נגד כוחות השריון והאוויר הגרמניים. הגרמנים פרצו לפולין במלחמת בזק (Blitzkrieg). תוך 36 יום נכבשה פולין וצבאה ובו כמיליון חיילים הושמד. הממשלה הפולנית ושארית הצבא נמלטו לרומניה. ברית המועצות נכנסה גם היא לפולין ב-17 בספטמבר, על פי החלק הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. פולין חולקה בין שתי המדינות: ברית המועצות שלטה במזרח פולין, מערב פולין סופח לרייך, ובמרכז פולין הוקם ממשל צבאי גרמני ("הממשל הכללי" – "גנרלגוברנמן").
הניצחון הגרמני הסוחף נבע מיתרון מכריע של הוורמאכט (הצבא הגרמני) על הצבא הפולני. הם נקטו לראשונה במאה ה-20 באסטרטגיית "מלחמת בזק: שילוב מדהים של פריצה מהירה של כוחות יבשה, בעיקר כוחות השריון - "הפנצרים" בסיוע צמוד של מטוסים. הלופטוואפה (Luftwaffe) - חיל האוויר הגרמני - הצליח להשמיד את רוב מטוסי הפולנים על הקרקע, וכך השיג עליונות מוחלטת באוויר, אותה ניצל להפצצות על מחנות-צבא, שיירות פליטים, ערים מאוכלסות, אך בעיקר להשמדת כוחות האויב. לעומתם, הצבא הפולני לא היה מוכן להתמודד מול הצבא הגרמני, על אף שהאמין שמסוגל לטפל בפלישה. ציודו היה מיושן ויחידות חיל הפרשים עמדו מול טנקים בגבורה חסרת סיכוי. בנוסף, הצבא הרוסי פלש גם הוא ממזרח וכך הפולנים היו נתונים בין הפטיש לסדן.
יום הפלישה לפולין, 1 בספטמבר 1939, נחשב ליום שבו פרצה מלחמת העולם השנייה. יומיים לאחר מכן בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה, בהתאם להסכם שלהן עם פולין. בעקבות בריטניה הכריזו מלחמה על גרמניה גם אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה. מעתה, נחלק העולם לבעלות הברית האנטי-גרמניות ומדינות הציר התומכות בגרמניה. אף על פי כן לא היה סיוע של בריטניה וצרפת לפולין. הן לא יכלו לסייע לפולין המרוחקת, ולא חשו עצמן ערוכות למלחמה כנגד הצבא הגרמני במערב.
המלחמה המדומה (זיצקריג)
צבאות צרפת ובריטניה לא ניצלו את המתקפה הגרמנית על פולין, לתקיפת החזית המערבית של הגרמנים שהייתה חלשה יחסית היות שרוב הכוחות היו בפולין. במקום זאת ביצעו צבאות בריטניה וצרפת מספר מהלכים הססניים, כמו כיבוש מספר כפרים והתקדמות של קילומטרים ספורים. במקום פצצות הטילו בעלות הברית כרוזי תעמולה על גרמניה, ובאופן כללי ניתן לומר כי לא התרחשה בשלב זה (בין ספטמבר 1939 למאי 1940) מלחמה של ממש בגבול גרמניה צרפת. תקופה זו נקראת המלחמה המדומה (The Phony War).
פינלנד
לאחר כיבוש פולין פנו שתי המדינות הכובשות לכיבושים נוספים. ברית המועצות פלשה לפינלנד ב-30 בנובמבר 1939. למרות יתרונו הכמותי העצום של 100 ל־1, התקשה הצבא האדום להביס את הצבא הפיני הקטן שנעזר בתנאי הסביבה הקשים של מולדתו. בעזרת כמויות עצומות של חיילים וארטילריה הצליחו הרוסים להכריע את פינלנד בפברואר 1940 וחודש לאחר מכן פינלנד נכנעה לדרישות ברית המועצות. המערב עקב באהדה אחר מאבקם העיקש של הפינים, אך לא יכל וגם לא רצה להתערב בשלב זה. נוסף על-כך סיפח סטלין את המדינות הבלטיות באמצעות לחץ על הנהגתן וכן שטחים מרומניה באמצעות כיבושם ב-1940, בהתאם לחוזה ריבנטרופ-מולוטוב.
מהקושי הסובייטי בכיבוש פינלנד נלמדו מספר לקחים. בתחום הצבאי נלמד הלקח שיש להסתגל לתנאי השטח כדי להילחם ביעילות. כמו כן טקטיקת הניידות של הפינים הוכחה שנית כמוצלחת (הפעם הראשונה הייתה כשגרמניה כבשה את פולין). כלפי חוץ, היטלר צפה באי-הצלחת הצבא הסובייטי כנגד הצבא הפיני הקטן, ומכך הסיק, שהצבא הגרמני יוכל להביס את הצבא הסובייטי למרות יתרונו המספרי. הדבר עודד אותו לתקוף את ברית המועצות ב-1941. ממשלת צרפת נפלה בשל חוסר יכולתה לעזור לפינלנד ועלתה ממשלה בראשות פול ריינו.
נורווגיה ודנמרק
גרמניה פלשה לדנמרק ונורווגיה ב-9 באפריל 1940. דנמרק נכנעה תוך שעות ספורות וחתמה על הסכם שביתת נשק, אך נורווגיה גילתה התנגדות קשה בסיוע כוחות בריטיים וצרפתיים שנחתו מהים. לאחר חודשיים הצליחו הגרמנים לכבוש את מרבית שטח נורווגיה בעזרת פעילות צנחנים נועזת וסיוע מבפנים - נאצים נורווגים בראשות קוויזלינג (ששמו הפך לכינוי לבוגד). הצי הבריטי וכוחות משלוח בריטיים וצרפתיים שנחתו בנרוויק בצפון נורווגיה, ניסו להדוף את הגרמנים ללא הועיל. הכיבוש עלה לגרמניה באבדות ימיות רבות.
גרמניה כבשה את נורווגיה משתי סיבות עיקריות - אסטרטגית וכלכלית. ראשית, הפיורדים והנמלים הנורווגיים יכלו לשמש בסיסים לצי הגרמני ובכך לאפשר לו לחלוש על דרכי האספקה לבריטניה באוקיינוס האטלנטי. כך גם יכולה הייתה להימנע שליטה בריטית בנמלים ויובטח העורף הגרמני. שנית, מנורווגיה יש גישה נוחה ומהירה לעפרות הברזל בצפון שוודיה.
כיבוש מערב אירופה
הצבא הצרפתי בן כמה מיליוני החיילים המצויד בנשק מודרני הובס בתוך עשרה ימים. ישנם מספר גורמים לתבוסה המהירה. קודם כל הצבא הגרמני היה נייד, מהיר ושילב ביעילות כוחות קרקע ואוויר באסטרטגית מלחמת הבזק. מעל לכל הוא הצליח להפתיע את הצבא הצרפתי בכך שעקף את קו מאז'ינו ונכנס דרך יערות הארדנים שנחשבו לבלתי עבירים לשריון (2 מתוך 9 דיוויזיות השריון פלשו מהארדנים). הצרפתים היו בטוחים שקו הביצורים שעל גבול גרמניה אינו בר-הבקעה וכך הצבא היה שאנן ושבוי בקונספציה מוטעית. סיבה נוספת הייתה העדר כוחות עתודה ופיזור רוב השריון בין דיוויזיות חיל הרגלים.
צרפת עצמה הייתה מפולגת בתוכה בין ימין ושמאל, המוראל הלאומי נמצא בשפל וההנהגה הייתה חלשה. הצבא היה מעורב בפוליטיקה וסבל מהמאבקים הללו. על אף שמספרית הוא היה גדול מהצבא הגרמני, היה תחת השפעת הפחד שהטיל עליו הצבא הגרמני במלחמת העולם הקודמת. בריטניה כמעט ולא סייעה לצרפת מבחינה צבאית ואף הוציאה כוחות מצרפת לאחר הכישלון בבלגיה. צ'רצ'יל חשב שכיבוש צרפת בלתי-נמנע ולכן העדיף לשמור את כוחות בריטניה ליום הגורלי.
הקרב על בריטניה
בקיץ 1940 גרמניה שלטה למעשה ברוב אירופה. יריבתה היחידה, בריטניה, לא נחשבה כחלק מ"מרחב המחיה" על פי הנאציזם. אף על פי כן רצה היטלר לפלוש אליה כדי להוציאה מהמלחמה ולהגשים תוכניות נוספות.
הגרמנים תכננו את צליחת תעלת למאנש ופלישה לאי הבריטי - מבצע ארי-הים, אך הוחלט שהמבצע אינו בר-ביצוע - פלישה דרך הים לבריטניה לא הייתה מעשית בגלל חולשת הצי הגרמני. היטלר הטיל על רייכסמרשל הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה - חיל האוויר שלו, להפציץ את בריטניה ולהשמיד את חיל האוויר המלכותי בעזרת 3,000 מטוסים.
ב-13 באוגוסט נפתח מבצע נשר - הקרב האווירי על בריטניה. המטוסים הגרמניים הפציצו ללא הרף שדות תעופה, בסיסי צבא ויעדים אזרחיים. חיל האוויר הבריטי נעזר בהמצאה הבריטית החדשה, מכ"ם, ולחם במטוסי האויב ואף תקף את ברלין (הייתה לכך השפעה מוראלית יותר מנזק מוחשי), אך מצבה של בריטניה היה קשה. בספטמבר 1940 שינו הגרמנים את יעדם ותקפו את ערי בריטניה, ובמיוחד את לונדון, במטרה לשבור את המוראל של הבריטים ולהביא לכניעתם. זו הייתה טעות אסטרטגית חמורה מכיוון שאפשרה לצבא הבריטי לשקם את כוחו, לתקן שדות תעופה שנפגעו ולשפץ מתקני-צבא שנהרסו. חיל האוויר הבריטי התאושש והחל לגרום לאבדות כבדות לחיל האוויר הגרמני ובכך נחלשה המתקפה הגרמנית עד הפסקתה לקראת סוף ספטמבר 1940.
כיבוש הבלקנים
גרמניה אילצה את רומניה, הונגריה, סלובקיה ובולגריה להצטרף אל "הברית המשולשת" (שהוקמה בספטמבר 1940, בין גרמניה איטליה ויפן). גם יוגוסלביה חתמה על הצטרפות למדינות הציר, אך בתגובה התחוללה במדינה הפיכה אנטי גרמנית. מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה ב-6 באפריל 1941 והכניעו אותה תוך 11 ימים. יוגוסלביה חולקה בין המדינות הכובשות - גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה, ובקרואטיה הוקמה מדינת בובות גזענית.
באותו חודש, אפריל 1941, פלש היטלר ליוון כדי לעזור לבעלת בריתו, איטליה הפשיסטית, אשר פלשה באוקטובר 1940 ליוון. מלחמת איטליה–יוון החלה בהדיפת הכוח הפולש האיטלקי, ולאחר כחצי שנת מלחמה היה מצבם של האיטלקים חמור. צבאם לחם בתוך אלבניה שנכבשה על ידי איטליה ב-1939, ומספר מתקפות עזות של הצבא האיטלקי נהדפו. שיקול נוסף של היטלר היה רצונו להביס את הכוח הבריטי שנכח ביוון. תוך 3 שבועות נכנעה אתונה, ואחריה התמוטטה השליטה היוונית בדרום יוון. עם זאת בריטניה שוב הצליחה לפנות את רוב חיל המשלוח, ולגרמניה נגרמו אבדות כבדות למדי כשצנחניה כבשו את האי כרתים.
המערכה בבלקנים אמנם נסתיימה בניצחון מדינות הציר, אך גרמה לדחיית המתקפה על ברית המועצות ("מבצע ברברוסה"), ובהמשך התברר שלדחייה הזו היו השלכות מרחיקות לכת על התפתחות המלחמה.
חורבת אל כום
חורבת אל כום (חירבת אל כום) היא תל ארכאולוגי הממוקם בשיפוליהם המערביים של הרי חברון. על פי ממצאיו, התל היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה 2-3 והמשיך להתקיים בתקופת בית ראשון ובית שני. בית קברות גדול מתקופת ממלכת יהודה נמצא בצדו הדרומי של התל.
האתר נחפר בשנים 1971-1968 על ידי הארכאולוג האמריקאי ויליאם דיוור. זיהויו ההיסטורי של איננו ודאי, אחת האפשרויות שהוצעו היא העיר המקראית מקדה, שנמצאת על פי המקור המקראי בנחלת שבט יהודה בקרבת תל לכיש. אפשרות אחרת היא העיר שפיר המוזכרת בספר מיכה (על סמך שם הנחל הסמוך - ואדי א-סיפר).
כיום האתר שוכן בשטח היישוב אל-כום שברשות הפלסטינית כשנים עשר ק"מ ממערב לחברון, כשלושה ק"מ מהיישוב שקף וכארבעה ק"מ מן ההתנחלויות אדורה ונגוהות.
כתובת אריהו
בפתח אחד הקברים הייתה חרותה בסלע כתובת בכתב עברי קדום המתוארכת לתקופה 700-750 לפנה"ס. יחד עם הכתובת היה עיטור בדמות כף יד אנושית. הכתובת נשדדה על ידי תושבי המקום ונמכרה לדיוור כשחפר במקום. הכיתוב מרושל, וניכר שהיוצר התמקד בכף היד ולא בכיתוב. בשל חריתת הכתב המרושלת והחריתות הרבות מסביב לכתובת, התקשו החוקרים לפענח את הכתובת, והפענוח הנפוץ הוא: בפינה השמאלית התחתונה, הרחק מהכתובת העיקרית, כתוב "ולאשרתה", כאשר האותיות ר' וה' כתובות פעמיים, אחת מתחת לשנייה.
משמעות הכתובת בעברית מודרנית היא:
בדומה לממצאי כונתילת עג'רוד, הכתובת מראה שהיו מתושבי ממלכת יהודה שעבדו את יהוה ואשרה כאל ובת זוגו, ולא רק פשוטי העם שבהם.
כתובות בני נתניהו
שתי כתובות שנמצאו באותה מערה ובאותו קבר, מיחסות את בעלי הכתובת לאותו אב. הכתובת הראשונה חרותה בסלע משמאל לפתח החדר, והשנייה נצבעה בשחור מעל הפתח. שתי הכתובות מתוארכות למאה ה-7 לפנה"ס. תוכן הכתובת החרותה הוא:
תוכן הכתובת הצבועה הוא:
הספרייה היהודית המקוונת
הספרייה היהודית המקוונת (באנגלית: Jewish Virtual Library) היא אנציקלופדיה מקוונת בשפה האנגלית, המתפרסמת על ידי התאגיד לשיתוף אמריקאי-ישראלי (AICE). היא נוסדה ב-1993 על ידי מיטשל בארד ומהווה אנציקלופדיה יהודית המכסה את ישראל, העם היהודי והתרבות היהודית. היא זכתה להכרה ופרסים מטעם אנציקלופדיה בריטניקה, העיתון יו.אס.איי טודיי והסוכנות היהודית.
הספרייה היהודית המקוונת מכילה למעלה מ-13,000 ערכים וכ-6,000 תמונות ומפות.
הספרייה היהודית המקוונת מכילה 13 שערים:
התאגיד לשיתוף אמריקאי-ישראלי (AICE), היושב בארצות הברית, הוא ארגון ללא מטרות רווח (הפטור ממס עקב סטטוס חוקי זה), ארגון א-פוליטי שמגדיר את מטרתו כ"חיזוק יחסי ארצות הברית–ישראל, על ידי הדגשת העקרונות של הברית".
הכרה אקדמית
מלבד ההכרה לה זכו מאיגוד הספריות האמריקאי כמו גם הערוץ הציבורי באמריקה (PBS), הספרייה היהודית המקוונת, נמצאת בשימוש אקדמי וברשימת ההפניות והביבליוגרפיות של אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת וושינגטון, קינגס קולג' לונדון, המרכז ללימודי שואה, רצח עם ושלום באוניברסיטת נבדה ועוד.
נינה טפיו
נינה טפיו (בפינית: Nina Tapio; נולדה ב-24 בפברואר 1972) היא זמרת פינית.
ביוגרפיה
טפיו החלה את קריירת השירה שלה כילדה בת חמש, היא למדה בקונסרבטוריון. במהלך שנות התשעים הייתה חברה בצמד המוזיקלי "Taikapeili" ובמסגרת זו הוציאה שלושה אלבומים, כזמרת עצמאית היא עבדה ביחד עם המוזיקאי קארל ג'נקינס.
היא דיבבה את אריאל בדיבוב המחודש בשפה הפינית לסרט בת הים הקטנה, היא המשיכה לדבב את הדמות גם בשני סרטי ההמשך. היא גם דיבבה בין היתר בסרטים נסיך מצרים וגארפילד: הסרט.
מ-2005 ועד 2010 הייתה שופטת בתוכנית "Idols" הגרסה של פינלנד לתוכנית אמריקן איידול.
באירוויזיון 2006 הציגה את תוצאות הניקוד של פינלנד.
קהילת יהודי טולוז
קהילת יהודי טולוז התגוררה בעיר טולוז, (בצרפתית: Toulouse) שבדרום-מערב צרפת. בראשית דרכה, קהילת יהודי טולוז שגשגה כפי ששגשגו הקהילות היהודיות בימי תור הזהב בספרד. כבר בתחילת המאה התשיעית יהודים התגוררו בטולוז. רבי משה הדרשן מנרבון מוזכר בכתבים נוצריים מהמאה ה-11. מאידך הקהילה היהודית בטולוז סבלה מרדיפות והתקפות מצד הכנסייה הנוצרית במהלך המאה ה-14 וה-15. בגזירות הרועים בשנת 1320 והאינקוויזיציה. לאחר המהפכה הצרפתית חזרה הקהילה לעיר ולשגשג. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יהודים רבים מצפון צרפת וממזרח אירופה ברחו לאזור צרפת החופשית שבדרום צרפת והתמקמו בטולוז וסביבותיה. בתום המלחמה רבים מהפליטים היהודים נשארו לגור בעיר ובשנות השישים של המאה העשרים חוותה הקהילה גל הגירה גדול לעיר ממדינות צפון אפריקה. בשנות האלפיים מספר היהודים שחיו בטולוז נשמר יציב בין 15,000 ל־20,000 נפש והיו בה כ־11 בתי כנסת.
ימים ראשונים
היהודים היו מושרשים בדרום צרפת מאז ראשית ימי האימפריה הרומית, והיו חלק מהנוף העירוני. בערי המחוזות מידי-פירנה לנגדוק שבדרום צרפת, במאות השתים עשרה עד הארבע-עשרה, ההפרדה בין אזורי המגורים של יהודים והנוצרים הייתה מועטה ביותר. עדויות על סמיכות של בתים בטולוז מגלות כי היהודים חיו בצפיפות באזור משלהם, אך חיו ביניהם גם נוצרים. הדבר היה אופייני גם לערים אחרות באזור. יהודים בערי פרובנס החזיקו באזרחות צרפתית אמיתית, שכללה את החירויות, סממני הכבוד, זכויות היתר והמנהגים שניתנו לנוצרים. הקהילות היהודיות בדרום צרפת הפיקו יותר הטבות והתנסו בפחות התחייבויות של מעמד קורפורטיבי מאשר הקהילות היהודיות בצפון בצרפת המלכותית.
מסמכי הארכיון מתארכים את נוכחותם של יהודים בטולוז כבר משנת 800 לספירה. הקהילה היהודית בעיר הייתה חלק מהחיים היהודיים הפורחים שהיו בימי תור הזהב בספרד של ימי הביניים וחבל לנגדוק. במסמכים נוצריים מהמאה ה-11 מוזכר רבי משה הדרשן (במקור מנרבון) ובנו יהודה.
בעוד שיהודי טולוז נהנו מהבנות טובות יחסית עם הרשויות המקומיות, האפיפיור שלח מכתב לרמון השישי, רוזן טולוז ובו דרש שהיהודים לא ישתתפו עוד בחיים הציבוריים. מימי אלפונס מפואטייה (1241–1271) - יורש העצר ואחיו של לואי התשיעי, מלך צרפת, שתפס את טולוז בשנת 1249 ועד גירוש היהודים מצרפת שהורה פיליפ הרביעי, מלך צרפת בשנת 1306. באותה שנה פיליפ הרביעי כדי להעשיר את קופת האוצר שלו תוך שדד רכושם וממונם של היהודים. להעצמת כוחו הדתי נתן למעשיו אופי דתי, כדי לחזק את מעמדו הדתי בשל הלכי הרוח האנטי יהודיים בקרב ההמונים. אז, פורסמו גם צווים לצמצום היחסים בין יהודים ונוצרים, הוחרמו שטרות-חוב אצל יהודים והוטלה גזירת לבוש מיוחד. אך בסך הכול היה זה אך ורק עניין כלכלי. היהודים הורשו לשוב לצרפת רק אחרי מותו, בימי שלטונו של בנו, לואי העשירי, אך גם הפעם חזרתם הייתה בתנאים מגבילים. לדומא, היהודים הואשמו באי שמירת אמונים למלכים הפרנקים. ולכן מדי שנה הועמד יהודי כנציג הקהילה לקבלת סטירת לחי בפומבי. בסוף המאה הוחלפה הסטירה בכופר-נפש, ובחיוב לאספקת שעווה וקטורת לשלטונות הכנסייה. התנכלויות אלה הביאו לכך שמצבם של היהודים הידרדר בהדרגה.
המאה ה-16 עד המאה ה-19
בשנת 1581 עבר לטולוז פרנסיסקו סאנצ'ס, יליד פורטוגל בן לאם יהודייה, למד בבורדו ובמונפלייה. בטולוז הוא עסק ברפואה והפך לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת טולוז בשנת 1621. היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו הפילוסופית הספקנית: Quod nihil scitur (1580).
במאה ה-17, כאשר קבוצה מאנוסי ספרד ניסתה להתיישב בטולוז, הם נשפטו על ידי בית דין של אינקוויזיציה בשנת 1685. ברוח האמנציפציה שהעניקו המהפכה הצרפתית ונפוליאון, השתפר מצבם של היהודים בצרפת ובכלל זה גם בטולוז במאה ה-19.
במפקד האוכלוסין בשנת 1807 חיו בטולוז 87 יהודים. בעיקר סוחרים מהעיר אביניון, ממחוז אלזס וגרמניה, או רוכלים. היות שבעיר גרו באופן קבוע רק כ־20 יהודים לא התקיימה קהילה קבועה ויציבה בעיר, לאורך זמן. לכן לא ניתן היה להקים את רבנות העיר. באותן שנים יהודי העיר היו כפופים לרבנות העיר בורדו ומאוחר יותר בשנת 1844 לרבנות העיר פונט-סנט-אספרי.
בשנת 1816 התחילה להתגבש הקהילה היהודית בעיר, הוקם בית הקברות וחודשה הקבורה היהודית בעיר.
בשנת 1852 הרב לאון אורי, במקור מאלזס, היה הרב הראשון, שהתמנה לכהן רשמית כרב של העיר טולוז שבה במשך מאות שנים לא התקיימה קהילה יהודית כלל.
בשנת 1857 נחנך בית הכנסת פאלאפרט בכתובת: Rue Jean Palaprat, 2, Toulouse.
בשנת 1867 יהודה-דוד מוסקה ייסד את הארגון היהודי כל ישראל חברים של טולוז. במטרה לפעול לעידוד מצוינות חינוכית יהודית בפריפריה, תוך חיזוק זהות ומנהיגות מקומית, להיאבק בכל מקום למען שחרורם ושיקומם של היהודים ולהגיש סיוע יעיל לכל הסובלים מתוקף היותם יהודים.
בין השנים 1886 עד 1894 היהודי ליאון כהן, התמנה להיות הפרפקט של מחוז טולוז.
בשנת 1887 חיו בטולוז רק 350 יהודים. גלי הגירה מאלזס-לורן בעקבות מלחמת 1870 כנגד הפרוסים והתבוסה הצרפתית ובתקופת מלחמת העולם השנייה גדל זרם הפליטים לעיר ממזרח אירופה וטורקיה. בין הפליטים היו סטודנטים שקבלו תנאי טובים להתקבל לימודים באוניברסיטת טולוז.
המאה ה-20
בשנת 1905 העיר טולוז המשיכה לקבל בברכה סטודנטים יהודים זרים שלא יכלו ללמוד בארצותיהם בגלל הרדיפות האנטי-יהודיות שקבעו מכסות לימודים בשיטות הנומרוס קלאוזוס. באותן שנים גם הגיעו לאוניברסיטה בטולוז צעירים יהודים רבים מרוסיה, מפולין ומארצות הבלקן. לפני מלחמת העולם השנייה גרו בטולוז קרוב למאתיים יהודים. מאידך בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמניים וחלקם השתקעו בה לאחר המלחמה.
בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה סבלה הקהילה היהודית מקשיים כלכליים ואף קיומיים. שנבעו בעיקר מחוסר הנהגה רבנית בין השנים 1923–1937 ובנוסף חוסר בתלמודי תורה לחינוך הילדים, בעיר. התפילות התנהלו על ידי החזן דוד נכון. בשנת 1937 ועד יולי 1938 התמנה הרב גואידו ססיאלטל מליבורנו איטליה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז.
ביולי 1938 התמנה לעמוד בראש הקהילה היהודית בטולוז הרב משה קסורלה שנולד בביטולה שבמקדוניה, יוגוסלביה. הקהילה היהודית בטולוז הייתה מאוד מפוצלת, בין יהודים צרפתים שהתיישבו במשך זמן רב בעיר, אלזסים, טורקים, לבנונים, מצרים ועולים חדשים ממזרח אירופה, צפון אפריקה וגרמניה. לאחר פלישת גרמניה לצרפת בשנת 1940 יהודי קהילת טולוז קבלו בברכה את לאון בלום שהיה ראש הממשלה היהודי הראשון בצרפת שהגיע לעיר עם זרם הפליטים מצפון צרפת.
מלחמת העולם השנייה והשואה
אחרי יוני 1940 התרכזו בטולוז פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמני, העיר נעשתה מרכז יהודי חשוב ותחנת-מעבר לבריחה לספרד. הוקמו בעיר מעונות-ילדים ובתי-ספר חקלאיים ובעיר שכן גם מטה המחתרת היהודית. ברוב ימי המלחמה בית הכנסת פאלאפראט היה פתוח. התקיימו בו תפילות ויתר שירותי הדת. מלבד בימי האקציות שהיו בעיר.
לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאזור החופשי בדרום צרפת, הפשיטות והאקציות בטולוז נעשו דחופות יותר. באוגוסט 1942 התבצע גירוש על 1,525 יהודים שהיו פליטים ממזרח אירופה בעיר. הארכיבישוף של טולוז ז'יל-ז'רו סאלייז' פרסם מחאה נמרצת בכל הכנסיות באזור ונקט בפעילות מחתרתית להסתרת יהודים ובמיוחד ילדים ונוער.
בחודש מרס 1943 רב העיר משה קסורלה נאלץ להסתתר כי הנאצים חפשו אותו על פעילותו בבית הכנסת בעיר. החליף אותו הרב נתן חוסנסקי שגם הוא היה פעיל במחתרת היהודית צרפתית.
בבית הכנסת ברחוב פאלאפראט היה מרכז ההתנגדות היהודית במחוזות מדי וטולוז ובו גם קם הצבא היהודי, בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים ממוצא רוסי: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה (הכינויו שלה היה רגינה, היא נהרגה על ידי המיליציה של וישי). ב־22 ביוני 1944 בית הכנסת הוקף על ידי המיליציה הנאצית הצרפתית של וישי ואיימה על המתפללים בהוצאה להורג אם הם לא יגלו את שמות לוחמי ההתנגדות. המצור על בית הכנסת הוסר רק לאחר התערבות משטרת המחוז.
ב־3 ספטמבר 1944 הרב משה קסורלה בעזרתו של החזן דוד נכון והרב נתן חונסקי, פתחו את בית הכנסת כדי לחגוג ולהתפלל במועדי חגי תשרי ויום כיפור.
חסיד אומות העולם ז'יל-ז'רו סאלייז'
ז'יל-ז'רו סאלייז' (בצרפתית: Jules-Géraud Saliège; 1870, מהעיר מוריאק (אנ') הנמצאת כ-120 ק"מ מדרום-מערב לקלרמון-פראן - 1956, טולוז) היה כומר, קרדינל קתולי, ארכיבישוף, איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת. הוא היה דמות משמעותית בהתנגדות לנאצים.
סאלייז' נעצר על ידי הגסטאפו ב־9 ביוני 1944 אך לא יגורש לגרמניה בגלל מצבו הבריאותי.
מסוף מלחמת העולם השנייה והמאה ה-21
בשנת 1951, היו חילוקי דעות פנימיים כמו גם סכסוכי אגו בין חברי הקהילה המובילים, שהובילו לפיצול בין היהודים הספרדים, היהודים מטורקיה וממצרים והאשכנזים שהגיעו ברובם מפולין.
באוקטובר 1952 עזב את הקהילה הרב אנדרה שוקרון לאחר שעמד בראשה משנת 1947, כתוצאה מכך הקהילה נאלצה להישאר ללא הנהגה במשך מספר חודשים.
בפברואר 1953 התמנה הרב הרב רנה-שמואל סירא לעמוד בראש הקהילה. הרב שמאל סירא כיהן עד שנת 1955 עבר לפריז והפך לרב הראשי ליהודי צרפת הראשון ממוצא אלג'יראי. לאחר שהרב שמואל עזב את הקהילה שוב נשארה הקהילה במשך שלוש שנים ללא מנהיג רוחני.
בשנת 1958 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב רוזן ממוצא פולני.
בשנת 1960 חיו בטולוז 3,000 יהודים.
בשנת 1962 בהתגברות גלי ההגירה היהודית לעיר נבנו בעיר עוד שני בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת פאלאפראט. בית כנסת ישורון ובית כנסת גרסון (שנבנה על ידי אחד מעשירי הקהילה היהודית בעיר).
בשנת 1965 הנהגת הקהילה התרחבה והתפצלה לפי עדות. בניהולו ובאחריותו של הרב הראשי הרב רוזן היו שלושה שמשי בתי הכנסת, שוחט, שלושה מוהלים, חברת קדישה ושמונה מורים לעברית.
בשנת 1967 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב ז'ורז' האיק - Georges Haïk ששרת את הקהילה עד 1998 תוך היעדרות של שלוש שנים מהעיר.
בשנת 1969 מנתה האוכלוסייה היהודית בטולוז כ-20,000 נפש, רובם יוצאי צפון-אפריקה. עד סוף שנות השישים היו בטולוז כבר שישה בתי כנסת בהתאם לגודל האוכלוסייה והעדות השונות.
בתאריך 18 בדצמבר 1998 לפני שהרב ז'ורז' האיק עלה לישראל הוא הספיק לחנוך את בית הכנסת הגדול של טולוז שהוקם בכיכר ריקט - Place Riquet ולהעביר אליו את משרדי רבנות העיר. משעה שבית הכנסת הגדול נחנך בית הכנסת העתיק ברחוב פאלאפראט המשיך לפעול אך הפסיק להיות בית הכנסת הראשי של קהילת יהודי טולוז. בנוסף הרב ז'ורז' האיק הסמיך את הרב ז'יל-ישראל זרדון שמשרת את הקהילה בעיר במשך שנות האלפיים.
בשנת 2012 התרחש בעיר פיגוע ירי בבית הספר היהודי "אוצר התורה" (ששינה את שמו לאחר מכן ל"אור התורה". בפיגוע נרצחו 4 בני אדם, 3 מתוכם ילדים, ו-3 ילדים נוספים נפצעו באורח קשה.
נכון לשנת 2015, הקהילה היהודית בטולוז מנתה כ-15,000 איש, שהם בקירוב ל־3% מתושבי העיר כולה.
במהלך המאות ה-20 וה- 21 נבנו בעיר עוד כ־10 בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת העתיק שברחוב פאלאפראט. בשנים 2011–2017 כיהן כרב הקהילה הרב הרולד אברהם וייל והרב יוסף יצחק מטוסוב כשליח חב"ד בטולוז.
בית הכנסת פאלאפראט
בית הכנסת העתיק בטולוז שנחנך בשנת 1857 ברחוב פאלאפראט מספר 2.
חזיתות בית הכנסת
בית כנסת הוא פשוט מאוד מבחוץ, ללא השוואה עם בית הכנסת בעיר בורדו שנבנה בשנת 1877 או אפילו בית הכנסת בעיר באיון משנת 1836. פשטות זו מוסברת בכך שגודל הקהילה היהודית שהתגוררה בטולוז בשנת הקמתו היה קטן מאוד. הוא אינו מרוויח ומבחוץ אין שום סימן מובהק של בית כנסת, למעט הכתובת עם הכיתוב בעברית המוצמדת מעל משקוף דלת הכניסה הראשית:
מצד רחוב דה לה קולומבט, ישנם חלונות מלבניים המעוגלים בחלקן העלון שמאירים את אולם התפילה הראשי. בצד זה נמצאת דלת המובילה ישירות לאולם התפילה.
הקירות מטויחים וצבועים בלבן, המבליטים את הלבנים האדומות וורודות בממסגרות את השער והחלונות.
פנים בית הכנסת
אולם התפילה הוא מלבני בגודל תשעה מטרים הרוחב ושתים עשרה מטרים האורך. ארון הקדוש נמצא על הקיר המזרחי, כך שהמתפללים מכוונים לירושלים בזמן התפילה. אל ארון הקדוש עולים בשלוש מדרגות המובילות לרחבה המוקפת משני צדדיה במעקה עץ. ארון הקודש ממוסגר על ידי שני פילסטרים מלבניים העשויים משיש ורוד פנינה, בסיסם מוגבה עשוי משיש אפור, בחלקם העליון כותרות משיש אפור כמו הבסיסים. המשקוף נושא את הכתובת בעברית הלקוחה מתוך ספר המשלי:
אולם התפילה נבנה בסגנון בתי הכנסת הספרדיים: הבימה מעץ נמצאת באמצע האולם. המתפללים יושבים על כיסאות מול הבימה או על ספסלי עץ הממוקמים בצדדים ומאחור. מול הבימה מונחת מנורת שבעת הקנים גדולה, עשויה מארד ומוארת בנורות.
חלק גדול מהקיר מכוסה בלוחות זיכרון לכבוד המתפללים שהלכו לעולמם. מעל דלת הכניסה בצד ימין נמצא לוח זיכרון גדול יותר המנציח את פעולתו של הקרדינל ז'יל-ז'רו סאלייז'. מימינו, רשימת חברי הקהילה "קורבנות השואה והברבריות הגרמנית".
אל עזרת הנשים ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות עץ מימין לשער הכניסה הראשי. עזרת הנשים בקומה הראשונה נמצאת על הקיר המערבי, עם שלוחות לקירות הצפוניים והדרומיים. עזרת הנשים נתמכת מלמטה על ידי שישה עמודים גליליים, המחוזקים מצידם האחורי האחורי בארבעה עמודים בעלי חתך מרובע.
לקריאה נוספת
précis; 1 juillet 2003; ISBN 2862663719; ISBN 978-2862663715
SharePoint
SharePoint היא סדרת מוצרים של חברת מיקרוסופט, המיועדים לשיתוף משאבי ידע לשם ניהולם על ידי מספר משתמשים המחוברים ברשת מחשבים.
המוצרים באים בזוגות - ה-Services שמספק סביבת עבודה וה-Server, שמשמש להקמת פורטל על השרת המשותף.
הסדרה הופצה לראשונה בשנת 2001, עת יצאו המוצרים: Sharepoint Team Services ו-SPS - פורטל ארגוני ושרת ניהול מסמכים Sharepoint Portal Server 2001 שישב על שרתי Exchange. ה-SPS נועד לשרת עובדי ידע המשתמשים במערכות חלונות ואופיס על מנת לאפשר להם לאתר, לחלוק ולפרסם מידע בצורה קלה ופשוטה.
בשנים הבאות הוכנסו שינויים רבים, כאשר Sharepoint הפכה בהדרגה להיות פלטפורמה מרכזית לניהול ידע, פלטפורמה מרכזית לניהול יישומים פשוטים וליישומי Workflow (דוגמת נינטקס) וכן פלטפורמה מרכזית לשיתוף מסמכים. כמו כן, נוספו לכלי יכולות בינה עסקית ופתרונות מדיה חברתית.
Web part
דף פורטל שמשולבים בו Web parts, נקרא דף Web part. ה-Web parts נמצאים באזורים שונים של הדף. לדוגמה, אזור אחד של הדף יכיל Web part הקשור למזג אוויר, אזור אחר יכיל Web part העוסק בחדשות מהעולם, אזור נוסף יכיל Web part ובו לוח שנה ואזור רביעי יכיל Web part שמטפל בהודעות לארגון.
לאתר אינטרנט שמשתמש ב-Web parts יש קטלוג Web parts והמשתמש יכול לבחור מקטלוג זה Web parts ולהוסיף אותם לדף. המשתמש יכול גם להוריד Web parts מהדף, לשנות את מיקומם של ה-Web parts על הדף, לבחור צבעים עבורם, לערוך אותם, או ליצור חיבור ביניהם כך שביצוע פעולה ב-Web part אחד יגרום לשינוי תוכן ב-Web part אחר.
באמצעות Web parts יכול כל משתמש להתאים את האתר לצרכיו ולהעדפותיו. ניתן גם לקבוע הרשאות כך שרק משתמשים מורשים כמו מנהלי האתר יוכלו לשנות את הדף עבור כלל הגולשים.
כאשר משתמש משנה את תוכן הדף, את סידורו ואת הצבעים, מידע על כך נשמר במסד נתונים שנמצא בשרת שבו נמצא אתר האינטרנט. ואף אם המשתמש יצא מהאתר וסגר את הדפדפן, בפעם הבאה שייכנס לאתר, יראה את דף ה-Web part במראה האישי שבחר לעצמו.
המוצר הופיע לראשונה בשנת 2003 ב-SharePoint Services.
בשנת 2005 ב-NET Framework גרסה 2.0 נוסף מרחב השם System.Web.UI.WebControls.WebParts, המכיל סט מחלקות וממשקים המהווים פקדי Web parts. באמצעות פקדים אלו ניתן ליצור דפי Web parts.
בישראל קיימת קהילת מומחים ענפה המתכנסת ביום שני האחרון של כל חודש במשרדי מיקרוסופט לטובת הרצאה מקצועית המועברת בכל מפגש על ידי מומחה אחר.
משבר אבאדאן
משבר אבאדאן (בפרסית: بحران نفتی ایران – משבר הנפט האיראני), אחד ממשברי הנפט הגדולים של המאה העשרים, התרחש בין השנים 1951–1954 באיראן תחת שלטון מוחמד רזה שאה פהלווי וד"ר מוחמד מוסאדק כראש ממשלה.
רקע
מאז 1909 חברת הנפט האנגלו-איראנית שלטה בכל שדות הנפט שנמצאו בדרום-מערב איראן. כחלק מהסכם שנחתם ב-1933 בין רזא ח'אן לבין חברת הנפט, החברה העבירה לממשלת איראן תמלוגים מסוימים. עם חלוף הזמן תושבי איראן החלו לראות בחברת הנפט כמנצלת את איראן ומשאביה, וכזרוע בריטית ששולטת בכלכלת איראן. תפיסה זו אף התחזקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מופסה: מלך האריות
מופסה: מלך האריות (באנגלית: Mufasa: The Lion King) הוא סרט לייב אקשן/הנפשה ממוחשבת, מוזיקלי ודרמה קומית אמריקאי, בבימוי בארי ג'נקינס, בהפקת חברת וולט דיסני ובכתיבתו של ג'ף נת'נסטון. הסרט מהווה פריקוול למלך האריות משנת 2019. בסרט יככבו ארון פייר, קלווין הריסון הבן, בילי אייכנר, סת' רוגן וג'ון קאני. הסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-5 ביולי 2024.
משבר אבאדאן
רקע
עם עליית גלי השנאה כלפי חברת הנפט עלה ד"ר מוחמד מוסאדק, שדגל במדיניות הלאמת שדות הנפט. לשיטתו של מוסאדק, היה להרחיק את החברה האנגלו-איראנית משטחי איראן ולוודא כי רווחי הנפט האיראני יישארו בידיים איראניות ולא יועברו לידיים אנגליות. כדי להגיע לשלטון, מוסאדק השתמש באיומים על חברי המג'לס, וכן גייס הפגנות המוניות של אזרחי איראן.
מופסה: מלך האריות
הפקה
ב-29 בספטמבר 2020, אתר Deadline Hollywood דיווח כי סרט המשך של מלך האריות בפיתוח עם בארי ג'נקינס אשר יביים את הסרט. בעוד שאתר הוליווד ריפורטר ציין כי הסרט עומד להיות פריקוול ויספר את סיפורו של מופסה בשנותיו הצעירות, Deadline ציין בנוסף כי סרט ההמשך יתרכז במקורותיו של מופסה ובמקרים לאחר הסרט הראשון, כמו בסרט הסנדק חלק שני. ג'ף נת'נסטון, שכתב את התסריט לרימייק, ציין כי סיים לכתוב טיוטה לסרט.
משבר אבאדאן
רקע
עוד כאשר היה בראש ועדת הנפט במג'לס, הציע מוסאדק להעביר חוק שבו ייאמר שרק לאיראן הזכות להפיק רווחים מהנפט שבשטחה, ובכך יולאמו כל שדות הנפט שבאיראן. לאחר דיונים רבים, הוקמה ועדה שמטרתה הייתה להמליץ על הסכם בין ממשלת איראן לבין חברת הנפט. בוועדה הנ"ל היו ארבעה מאנשי מוסאדק. מוסאדק הורה להם להמליץ על הלאמת הנפט, כדי לאפשר את מימון התוכנית הכלכלית שבה רצה לפתוח השאה שנתיים קודם לכן. הוועדה העבירה את החוק, אך ראש ממשלת איראן חאג'עלי רזמארא התנגד והורה על בחינה חוזרת של ההסכם. ארבעה ימים לאחר מכן נרצח במסגד בידי אחד מחברי הארגון הקיצוני פידאין אל-אסלאם. במקומו עלה לשלטון מחליפו חוסין עלא', אך הלה התפטר רק שבועיים לאחר מכן בעקבות הפגנות נגדו ואיומים על חייו. במקומו עלה לראשות ממשלת איראן מוחמד מוסאדק, שהיה נחוש בדעתו לבצע את תוכניתו המקורית להלאמת הנפט האיראני.
ההלאמה ותוצאותיה
חוק ההלאמה עבר במג'לס. ממשלת בריטניה בתגובה הכריזה כי לא תתיר לממשלת מוסאדק לייצא מוצרי נפט שייוצרו במפעלים שהיו בבעלות החברה הבריטית. צי של ספינות מלחמה נשלח להטיל מצור ימי על המפרץ הפרסי, בניסיון למנוע כל ניסיון איראני לייצוא מוצרי נפט בניגוד לחרם. צוותי חברת הנפט הבריטיים עזבו את שטח איראן ופועלים איראנים השתלטו על שדות הנפט. מכיוון שלאיראנים לא היה ניסיון בהפעלת המפעלים להפקת וזיקוק הנפט, המפעלים הושבתו, וניסיונות להפקת נפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי. יתר על כך, נבצר מאיראן להעביר את הנפט ללקוחותיה, בהיעדר מכליות מתאימות. לאורך תקופת שלטונו של מוסאדק יצאו לא יותר מארבעים מכליות נפט מאיראן. במקביל לאוזלת היד בתפעול הנפט, בריטניה פעלה להנהגת חרם צרכנים, בהצלחה לא מבוטלת, על הנפט האיראני. חרם הצרכנים השפיע על כלכלתה של איראן יותר ממחדלי התפעול וללא הכנסה כספית לקופת המדינה מצבה הכלכלי של איראן הורע אף יותר משהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מופסה: מלך האריות
ליהוק
באוגוסט 2021, קלווין הריסון הבן וארון פייר לוהקו לסרט, האריסון הבן ידבב את סקאר הצעיר ואילו פייר ידבב את מופסה הצעיר. באירוע D23 שהתרחש בשנת 2022, נודע כי בילי אייכנר, סת' רוגן וג'ון קאני יחזרו לדבב את טימון, פומבה ורפיקי בהתאמה בעוד שהם יספרו את הסיפור של מופסה הצעיר לגור אריות קטן.
השקה
הסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-5 ביולי 2024.
משבר אבאדאן
ההלאמה ותוצאותיה
הדיפלומט האמריקאי אברל הארימן ביקש את עזרתו של השאה בגישור לפשרה בין בריטניה לאיראן בתקופת המשבר וציין כי תגובתו של השאה לבקשה הייתה כי לנוכח דעת קהל, אין שום דרך בה יוכל לפעול נגד ההלאמה. הרימן אף ציין כי במסיבת עיתונאים שערך בטהראן, בו ניסה לקרוא להיגיון בקשר ל"משבר ההלאמה". ברגע שהחל לדבר, עיתונאי עלה וצעק: "אנחנו והעם האיראני כולו תומכים בראש הממשלה מוסדאק ובהלאמה" לקול תשואות הנוכחים שמיד לאחר מכן נטשו את החדר במחאה.
בתגובה לתביעה שהגישה בריטניה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג טען מוסדאק כי העולם ילמד על "המדינה האכזרית והאימפריאליסטית" שגונבת "מהנזקקים וחסרי הלבוש". אף על פי שבריטניה הפסידה במשפט, היא המשיכה את האמברגו על איראן. בשנת 1952 הוזמנה הנהלת הנפט האמריקאית לאיראן, אך בריטניה לחצה על ארצות הברית שלא לערער את הבידוד בו נמצאת איראן, וזאת לאור התמיכה הבריטית לה זוכה ארצות הברית בקוריאה.
כאשר עלה מוסאדק לשלטון הוא נהנה מתמיכה רחבה בקרב חברי המג'לס. בין החברים בה היו משכילים, אנשי דת ונציגי מפלגות שונות. לרעתו של מוסאדק פעלה העובדה שהתמיכה בו הייתה למטרה אחת בלבד, הלאמת הנפט, ולאחר שזו התבצעה החלו אותם פלגים שהעלו אותו לשלטון לנסות להפיל אותו, ובמיוחד הפלגים הדתיים, שביקשו להחיל מדינת דת. בנוסף לאותם מתנגדים פוליטיים, דעת הקהל החלה להשתנות לאור הלחצים הכלכליים.
בינתיים החלו בריטניה וארצות הברית לתכנן את גירוש משטרו של מוסאדק. הבריטים רצו בכך כדי להחזיר את שליטתם על שדות הנפט; האמריקאים, מצדם, רצו להפיל את מוסאדק משום שראו בו מטורף מסוכן שעלול להוביל את איראן לידי הסובייטים, אף שמוסאדק הכריז על עצמו כליברל וכמתנגד לשליטה זרה באיראן. בשנת 1953 קשרו ארצות הברית ובריטניה קשר והפילו את מוסאדק על ידי הפיכה פנימית בתוך איראן, שבה השתתפו אזרחים רבים. באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר מכן, הודה ה-CIA כי הכווין והיה אחראי על התכנון וביצוע ההפיכה כפעולה של מדיניות החוץ האמריקאית שנהגה ואושר על ידי הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל האמריקאי. בפרט הודה במתן שוחד לפוליטיקאים ולאנשי ביטחון ולאנשי צבא איראנים בכירים, וכן בתמיכה בתעמולת פרו-הפיכה.
מאצ'ה
מאצ'ה (ביפנית: 抹茶) הוא תה ירוק טחון-דק, בין האהודים ביותר ביפן. המנהג התרבותי המכונה טקס התה היפני מתרכז סביב ההכנה, ההגשה והשתייה של המאצ'ה. בזמנים מודרניים, מאצ'ה הוכנס לשימוש גם למתן טעם ולצביעה של מאכלים שונים כמו מוצ'י, אטריות סובה, גלידת תה ירוק ומגוון של וואגאשי (מתוקים יפניים). מאצ'ה הוא תה ירוק, בריא ואיכותי ביותר הנטחן לאבקה דקה, ואיננו אבקת תה או אבקת תה ירוק.
היסטוריה
בסין של שושלת טאנג (618-907), עלי תה אודו ועוצבו לכדי לבנות-תה לאחסון או למסחר. תה הוכן על ידי קלייה ופירור של התה לאבקה, מיצוי האבקה במים חמים, והוספת מלח. בשושלת סונג (960-1279), השיטה של יצירת אבקה מעלי תה מאודים ומיובשים והכנת המשקה על ידי הקצפת האבקה עם מים חמים בקערה, הפכה לפופולרית. הכנה וצריכה של תה באבקה עוצב לריטואל על ידי הזן-בודהיסטים (חאן). הקוד הנזירי הקדום ביותר של החאן, בשם חאן-יואן צ'ינגווי ("חוקי הטוהרה של נזורת החאן", 1103), מתאר בפירוט את כללי ההתנהגות של טקסי התה.
הזן-בודהיזם, ועימו השיטות הסיניות להכנת תה אבקתי, הובאו ליפן על ידי הנזיר אסאיי ב-1191. תה אבקתי נשכח לאיטו בסין, אך ביפן הוא המשיך להיות פרט חשוב במנזרי הזן, וזכה להערכה רבה על ידי הדרגות הגבוהות של החברה בין המאות ה-14 עד ה-16. במקביל להתפתחות זו, בעלי מטעי תה באוג'י הביאו לשלמות טכניקות לייצור תה מעולה למאצ'ה.