cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקי
לוקי במקורות
לוקי מופיע בחלק ניכר מהסיפורים של המיתולוגיה הנורדית. הוא תופס מקום מרכזי בסיפורי האדה הפואטית והאדה הפרוזאית, ובנוסף הוא מופיע בספרו של סַקְסוֹ גְרַמַטיקוּס "גֵסְטַה דַנוֹרוּם" (ההיסטוריה של הדנים) ובפואמות אחרות. האדה הפרוזאית והאדה הפואטית, שמכילות את מרבית הסיפורים, אינן מסודרות לפי סדר כרונולוגי מבחינה סיפורית. כדי להקל על הבנת חלקו של לוקי במיתולוגיה, סודרו הסיפורים הרלוונטיים בסדר שונה מהמקור.
משפחתו וילדיו
לוקי היה בנם של שני ענקים, פַרְבַּאוּטי (בתרגום מילולי "המכה האכזרי", שם ציורי למוות) ולַאוּפֵיי (בתרגום מילולי "אי של עלים", שם ציורי לעץ). הענקים בַיֵיְלֵסְט והֵלְבּינְדי היו אחיו. המקורות לא מתייחסים להוריו או לאחיו כלל, חוץ ממקרים שבהם שמם נדרש על מנת לתאר את לוקי. הוא יכול להיקרא לדוגמה "בנה של לאופיי" או "אחיו של ביילסט". האלה סיגוּן, אשתו של לוקי, ילדה לו שני בנים – נַארְוִי ו-וַאלי – ונשארה נאמנה לו על אף גורלו המר. צאצאים אלו משחקים תפקיד רק בהענשת לוקי.
ראינוע
הסרט האילם בארץ ישראל
בגלל התקציב הנמוך נוצר "עודד הנודד" כסרט אילם, אף על פי שסרטים עם קול כבר כבשו את השוק. מבחינה זו היה הסרט יוצא דופן בזמנו, דבר שהשפיע לרעה על הניסיונות לשווק אותו מחוץ לארץ ישראל. מכל מקום, בארץ ישראל הוא זכה להצלחה ולביקורות טובות בעיתונות. הסרט זכה הצלחה קופתית והוא הוקרן מספר שבועות בפני אולמות מלאים בתל אביב, ירושלים, חיפה ויישובים נוספים בארץ.
לוקי
משפחתו וילדיו
ממאהבתו, הענקית אַנְגְרְבוֹדָה (בתרגום חופשי – "מבשרת הפגע"), נולדו ללוקי שלושה צאצאים מפלצתיים – הזאב פנריר, הנחש יורמונגנד והאלה הל. נבואות ידועות לאלים ניבאו כי צאצאים אלה יגרמו לחורבן בזמן הראגנארוק. הזאב פנריר עתיד להרוג את אודין ואילו הנחש יורמנגנד עתיד להרוג את האל תור. אף על פי כן, לא הסכימו האלים לחלל את משכנם ולהרוג אותם. לאחר מאמצים רבים, בהם איבד האל טיר את ידו, נכבל הזאב פנריר וחרב הוכנסה אל פיו (ראו ראגנארוק). הנחש יורמונגמד הוטל לתוך הים המקיף את מידגארד, עולם בני האדם. גודלו נעשה כה עצום עד כי הוא נאלץ לנשוך את זנבו. האלה הל, חציה דמות אישה וחציה גופה רקובה, הושלכה לשלוט על עולם המתים.
ראינוע
הסרט האילם בארץ ישראל
הפקת "עודד הנודד" סימנה את תחילתה של תעשיית קולנוע עברית בארץ ישראל. הקולנוע הארץ ישראלי התבסס באופן ממשי רק באמצע שנות ה-30 עם פעולתם של נתן אקסלרוד, אולפני "סרטי מולדת" וברוך אגדתי. זו הייתה תעשיית קולנוע, לא ראינוע.
לוקי
משפחתו וילדיו
ללוקי היה צאצא נוסף – סייח בשם סִלֵייפְניר, שלוקי ילד בעצמו: במהלך המלחמה בין אלי הוואניר ואלי האייסיר נהרסו חומות אסגארד. זר הציע לאלים לבנות חומות חזקות, אולם הוא דרש שכר גבוה מאוד לעבודתו. האלים הסכימו להצעתו, בתנאי שיסיים את מלאכתו תוך חצי שנה ולא ייעזר באף אדם. בתגובה, שאל הזר אם יוכל להשתמש בסוסו סְוַדילְפַארי. האלים ערכו דיון שבמהלכו יעץ להם לוקי להסכים, ועצתו אכן התקבלה. העבודה התקדמה בקצב מסחרר ושלושה ימים לפני סוף המועד נראה היה שתסתיים בזמן. האלים החליטו כי מאחר שהסתמכו על עצתו הרעה של לוקי, שבגינה הם יאלצו לשלם סכום גבוה, מוטלת עליו החובה להכשיל את הבנאי ואיימו עליו באלימות ומוות אם ייכשל. לוקי הפך את עצמו לסוסה, פיתה את סְוַדילְפַארי ונעלם איתו עד סוף התקופה. בלי סוסו, לא הצליח הזר להשלים את מלאכתו, החל לזעום על האלים ולבסוף תור הרג אותו במכה אחת.
לאחר שפיתה בדמות סוסה את הסוס סְוַדילְפַארי, ילד לוקי סייח אפור בעל שמונה רגליים, וכך נולד סִלֵייפְניר. הסייח הפך לסוס המהיר בעולם והוא ניתן לאודין, אבי האלים.
בסיכומו של דבר, הודות לתושייתו של לוקי נבנו החומות המגנות על אסגארד, האלים לא נאלצו לעמוד בהתחייבותם לשלם לבנאי מחיר כבד על עבודתו והסוס סלייפניר נותר לשרת את אודין. למרות כל אלה, לוקי לא מוצג כדמות חיובית, עצתו נחשבת לעצה רעה, האלים מאיימים עליו ובנוסף פעולותיו לתיקון המצב מוצגות באור מביש. סיפור זה יכול להוות דוגמה לאופן הצגתו של לוקי בסיפורים שבהם הוא מופיע.
שיערה של סיף ונשקם של האלים
אחד ממעשי הקונדס אותם ביצע לוקי, היה לחתוך את שיערה של האלה סיף בזמן שישנה. ת'ור, בעלה גדול הממדים של סיף, איים לפגוע בלוקי אם לא יגרום לגמדים ליצור שיער חדש עבור סיף. לוקי פנה לצמד בניו של הגמד איִוַלְדי, ואלה יצרו עבורו מספר פריטים – שיער עשוי מזהב עבור סיף, הספינה הקסומה סְקידְבְלַדְניר והחנית הקסומה גוּנְגְניר. בנוסף, התערב לוקי עם הגמד בְרוֹק ואחיו סינְדְרי כי לא יצליחו ליצור חפצים שווי ערך. לוקי הבטיח לגמדים את ראשו במקרה ויפסיד בהתערבות. בשעה שעבדו הגמדים, לוקי הפך את עצמו ליתוש וניסה להפריע למלאכה. שני החפצים הראשונים אותם יצרו האחים, חזיר בר עשוי זהב וטבעת הזהב דְרַאוּפְניר, יצאו כמתוכנן על אף הפרעותיו של לוקי. אולם בפעם השלישית, עקץ לוקי את עפעפו של ברוק. הדם הרב הפריע למלאכה, ועל כן נוצר הפטיש מְיוֹלְניר עם ידית קצרה.
כאשר היו כל החפצים מוכנים, הם הובאו בפני האלים כדי שישפטו את טיבם. לוקי נתן את השיער הזהוב לסיף, את הספינה לאל פרייר ואת החנית גוּנְגְניר לאודין. בנוסף, תיאר לוקי את מעלותיהם של החפצים. השיער יצמח כאילו היה שיערה האמיתי של סיף, דבר לא יעצור את מעופה של החנית מרגע שהוטלה, הספינה תזכה תמיד לרוח במפרשיה ותהיה ניתנת לקיפול כמו מפית. ברוק נתן את הטבעת דראופניר לאודין ואמר כי בכל לילה יופיעו לידה שמונה טבעות זהות. את החזיר הזהוב נתן ברוק לאל פרייר ואמר כי הוא מסוגל לנוע ביבשה, באוויר ועל פני המים מהר יותר מכל סוס, ובנוסף הוא זוהר בעוצמה המספיקה להאיר כל מקום, חשוך ככל שיהיה. את הפטיש מְיוֹלְניר העניק ברוק לת'ור – על אף הפגם בידית יוכל תור להכות עמו בכל עוצמתו והפטיש לא ישבר.
האלים החליטו כי הפטיש מיולניר הוא הגנתם הטובה ביותר כנגד ענקי הכפור, ולכן היה הטוב מבין כל החפצים שהובאו בפניהם. אי לכך, פסקו האלים כי הגמדים זכו בהתערבות ועל לוקי לתת להם את ראשו. לוקי ניסה להימלט, אך תור תפס אותו. כאשר הגיע ברוק עם הסכין הזכיר לו לוקי כי ההתערבות כללה רק את ראשו ושום חלק מצווארו. התכסיס, זהה לזה המופיע במחזה "הסוחר מוונציה" של ויליאם שייקספיר, מציל את לוקי. אולם כדי לא לצאת מובס לחלוטין, תפר הגמד את שפתיו של לוקי. פציעה זו זיכתה את לוקי בכינוי "שפתי צלקת". פעם נוספת, מעשיו של לוקי מביאים רק תועלת לאלים ואולם אלה לא באים לעזרתו – האל תור אף תופס את לוקי לאחר שברוק נכשל בכך.
הרפתקאות עם תור
ה"תְרימְסְקְביתַה" (הפואמה של תרים), אחת הפואמות של האדה הפואטית, מספרת כי הענק תְרים גנב את מקבתו של תור והחביאה עמוק באדמה. בתמורה להחזרת הנשק דרש כי האלים ימסרו לידיו את האלה פריה. הדרישה לא הייתה מקובלת על האלים ואלה ניסו למצוא פתרון אחר. הפעם, האל היימדאל ולא לוקי מציע את התכסיס. האלים מחליטים להלביש את תור בבגדי כלה ואת לוקי כבת לווייתו ולשלוח אותם לארץ הענקים להחזיר את הפטיש. תור מתנגד, מתוך חשש שהאלים יצחקו עליו, ורק לוקי מצליח לשכנע אותו. כאשר האלים המחופשים מגיעים ליוּטוּנְהֵיים – ארץ הענקים – נערך לכבודם משתה. תרים משתומם לנוכח גודלה, תאבונה ועיניה הבוערות של "פריה". כאשר מעיר תרים כי מעולם לא ראה כלה עם תיאבון כזה, עונה לו לוקי:
בסופו של דבר, מובא הפטיש מיולניר ומונח על ברכי הכלה כדי לקדשה. תור מנצל את ההזדמנות והורג את כל הענקים שהיו בהיכל.
בסיפור אחר, נאלץ לוקי להביא את תור לארץ הענקים בלי פטישו. לוקי התעופף להנאתו בצורת נץ והתיישב על אדן החלון בטירתו של הענק גֵיירוֹד. הענק הבחין בציפור ופקד על משרתיו לתפוס אותה. במקום לברוח, השתעשע לוקי ממאמציהם של המשרתים לטפס על הקיר הגבוה ואולם בסוף נתקעה רגלו והוא נתפס. גיירוד חשד שלא מדובר בציפור ודרש ממנה לגלות לו את צורתו האמיתית אולם לוקי סירב. כדי להכריחו לדבר, נעל גיירוד את לוקי בתיבה והרעיב אותו במשך שלושה חודשים. בסופו של דבר נאלץ לוקי לספר מי היה ולהישבע להביא את תור לארץ הענקים לא חמוש. הסיפור נועד להלל את גבורתו של תור ולכן מתרכז בו מכאן ואילך (ראו תור).
לוקי התלווה אל תור גם במסעו אל טירתו של הענק הקוסם אוּטְגַרְד-לוֹקי. הענק מציע שלושה אתגרים לאל תור ומבחן אחד ללוקי אשר מתרברב כי אין בהיכל איש שיוכל לאכול מהר ממנו. אבוס מלא בבשר מוצב על הרצפה, לוקי נעמד בצד אחד וישות בשם לוֹגי בצד השני. לוקי ולוגי התחילו לאכול ונפגשו באמצע האבוס. לוקי הספיק לאכול את כל הבשר, אולם לוגי הצליח לאכול את הבשר, העצמות ואת האבוס עצמו. בסופו של דבר הסתבר כי הענק תיעתע באלים ולוגי הוא בעצם התגלמות האש.
לוקי, הענק תְיַאצי ובתו
לוקי הוא הגורם המניע בסיפור הפותח את הסְקַאלְדְסְקַאפַּארְמַאל ("שפת השירה"), החלק השני של האדה הפרוזאית. אודין, לוקי והוֹניר יצאו למסע ונתקלו בעדר שוורים. האלים בחרו לעצמם שור, התמקמו תחת עץ אלון, הדליקו מדורה והחלו לבשל את השור. אולם, על אף כל מאמציהם הבשר לא התבשל. נשר אשר ישב על צמרת האלון פנה לאלים ומסביר כי האש לא תבשל, אם לא יתנו לו האלים מספר נתחים מהבשר. האלים מסכימים ולאחר שהבשר מוכן, הנשר לוקח לעצמו את כל החלקים הטובים. התנהגותו של הנשר הכעיסה את לוקי והוא תפס מוט חד ושיפד את הנשר. הנשר זינק למעלה והחל לעוף עם המוט התקוע בגבו ועם לוקי האוחז במוט. לוקי ניסה לשכנע את הנשר להורידו אך לשווא. לבסוף, נאלץ לוקי להישבע לנשר, הוא הענק תְיאַצי, כי ישכנע את האלה אידוּן לצאת מחומותיה המגינות של אסגארד. לוקי מספר לאלה כי מצא יער ובו תפוחים טובים כשלה ומציע לה לבחון אותם. אידון מקבלת את ההצעה – והענק חוטף אותה.
בלי תפוחיה הקסומים של אידון, מתחילים האלים להזדקן. לאחר דיון בעניין, מאיימים האלים על לוקי בעינויים ובמוות ודורשים שיחזיר את אידון. לוקי שאל את נוצות הבז של פריה ועף ליוטונהיים. לאחר שמצא את אידון, הפך אותה לוקי לאגוז, תפס אותה בטפריו ועף חזרה לאסגארד. כאשר שב הענק לביתו ומגלה כי אידון נעלמה, הוא שוב משנה את צורתו לצורת נשר ורודף אחרי צמד האלים. בזמן זה אוספים שאר האלים עצים ועורמים אותם על חומות אסגארד. לאחר שעוברים לוקי ואידון את החומות, מדליקים האלים את העצים, שורפים את כנפיו של הענק ולבסוף הורגים אותו.
סְקַאד'י, ביתו של תיאצי, מגיעה לאסגארד במטרה לנקום את מות אביה. האלים מציעים לה להתחתן עם אחד מהם כפיצוי וסקאד'י מסכימה, בתנאי שהאלים יגרמו לה לצחוק, משימה בלתי אפשרית לדעתה. לוקי לקח חבל וקשר אותו לזקנו של תיש מצידו האחד ואשכיו מהצד השני. התיש החל למשוך לכוון אחד בעוד לוקי מושך לכוון אחר וכך הסתובבו השניים, צווחים מכאב. לאחר שנפל לוקי על ברכיה של סקאד'י, לא התאפקה הענקית והחלה לצחוק.
הטחת עלבונות באלים
הלוקסנה ("ההתנצחות של לוקי"), אחת הפואמות הבוטות של האדה הפואטית, מורכבת ברובה מהעלבות אותן מטיח לוקי באלים ובנסיונותיהם הכושלים לענות לו. מחבר הפואמה היה בקי במסורת המיתולוגית, ובין שלל ההאשמות והלגלוגים שזורים פריטי מידע רבים מסיפורים שונים. הפואמה מספרת כי הענק אייגיר ערך משתה לכבוד האלים וכל הדמויות הראשיות במיתולוגיה השתתפו, מלבד תור אשר היה במסע במזרח. לוקי לא מסוגל משום מה לסבול את השבחים אותם מרעיפים האלים על שני המשרתים של אייגיר, הורג אחד מהם ומגורש מהאולם. לאחר זמן מה, התפרץ לוקי פנימה לתוך ההיכל ודרש מקום לשבת ושיכר להרוות את צמאונו. האל בראגי ענה כי האלים יודעים מי זכאי לשבת עימם וכי ללוקי אין מקום בשולחן. לוקי פונה לאודין:
לוקי מזכיר לאודין כי קרבתם היא כשל אחים, בעקבות שבועת האמונים שנשבעו ביניהם ואודין מורה לפנות ללוקי מקום. העובדה כי אודין ולוקי נהיו כה קרובים לא מופיעה בשום מקום אחר במקורות ומידע זה יכול להיות פרי דמיונו של מחבר הפואמה, או להיות חלק ממסורת שלא נשתמרה בכתב. עם זאת, המצב המצוין בו נשתמרה הפואמה והידע המקיף אותו מפגין המחבר תומכים בהנחה שמדובר בשריד בודד של מסורת עתיקה. אם כך הדבר, יכולה עובדה זו להסביר מדוע מרשים האלים ללוקי להתרועע עימם למרות מוצאו והתנהגותו. החל מנקודה זו מתחיל דפוס קבוע שנמשך לאורך כל הפואמה. לוקי תוקף את אחד האלים, אל אחר בא להגנתו רק כדי לזכות בעצמו בהצלפותיו הלשוניות של לוקי. בין השאר, טוען לוקי כי האל בראגי הוא פחדן וקורא לו "מקשט הספסלים" (הכוונה לאחד שיושב יחד עם הלוחמים אך לא יוצא להילחם עמם). את אידוּן מאשים לוקי בתאווה מוגזמת ובכך ש"כרכה זרועותיה סביב רוצח אחיה". אודין מואשם בכך שהוא מחלק את הניצחון בצורה לא צודקת ומקבל תזכורת שעיסוקו בכשפים הוא עניין נשי. בנוסף טוען לוקי כי פריג, אשתו של אודין, שכבה עם שני אחיו. כאשר אלת הפריון פריה מנסה להרגיע את לוקי, עונה לה לוקי:
תשובותיהם של האלים לגלגניות, אם כי בוטות הרבה פחות. לא אחת נקרא לוקי לא גברי, שכן הוא הוליד את הסוס סלייפניר, אחד הביטויים המעליבים ביותר בתרבות זו. בנוסף, מזכירים האלים ללוקי את כליאתו העתידה לבוא והעינויים אשר תביא עמה. האלים מנסים לגרש את לוקי ומאיימים עליו כדי לאלצו לעזוב, אולם לוקי לא מתרשם מאיומים אלו והאלים לא מממשים אותם. כל זאת משתנה עם הגעתו של תור. תור, הדמות הגברית ביותר במיתולוגיה, לא פונה ללוקי בשמו אלא קורא לו "הנשי". בנוסף, תור מאיים כי יהרוג אותו אם לא יעזוב. לאחר חילופי גידופים, מכריז לוקי כי יעזוב רק בעקבות איומיו של תור, זאת לאחר שהספיק להאשים מספר אלים בגילוי עריות ולהצהיר כי שכב עם שלוש אלות נשואות. סביר להניח שהפרטים העסיסיים אודות האלים לא היו חלק מקובל מהמסורת וכי הפואמה הייתה קומית ברוחה. דמותו של לוקי מוצגת כמפיץ שמועות, מחרחר ריב וחסר תועלת.
מותו של האל בלדר והרגנארוק
הראגנארוק, סיפור אחרית הימים של המיתולוגיה הנורדית, מתאר את הקרב הסופי בין האלים ובעלי בריתם ולבין הענקים, המתים ומגוון מפלצות. בסיפור מסגרת זה, תופס לוקי את אחד התפקידים המרכזיים ופעולותיו מניעות את העלילה. בנוסף, דמותו של לוקי כפי שהיא מוצגת בסיפור שונה באופן מהותי מדמותו בשאר הסיפורים.
ראשית, לוקי הוא אביהם של פנריר, יורמונגנד והל, ואלה יביאו אסון על האלים בזמן הקרב. שנית, לפי האדה הפרוזאית, לוקי אחראי למותו של האל בלדר. פעילותיו בסיפור זה נעשו זדוניות: הוא מצא דרך להרוג את בלדר, השתמש באחיו העיוור כדי לבצע את תוכניתו כך : אמו של בלדר, פריג, פחדה שמישהו יפגע בבלדר, ולכן ביקשה מכל האנשים והדברים בעולם שלעולם לא יפגעו בבלדר, האלים הכו אותו למטרת שעשוע והוא יצא ללא פגע. לוקי גילה שצמח הדבקון הלבן לא נשבע לפריג, לכן לוקי הכין ממנו חץ. לוקי כיוון את הוד, אחיו העיוור של בלדר, לבלדר, והוד ירה את החץ לכיוונו. בלדר נהרג. לוקי גם מנע את חזרתו של בלדר מעולם המתים. לוקי ניסה להימלט מזעם האלים, התחבא במקומות שונים ושינה צורות לכל מיני בעלי חיים. בזמן ששהה באחד ממקומות המחבוא, המציא לוקי את רשת הדיג. בעזרת רשת זו נתפס לבסוף, לאחר ששינה את צורתו לצורת דג הסלמון. מקורות אחרים לא קושרים את לוקי למותו של בלדר והעונש הכבד אותו הוא מקבל לא זוכה כלל להסבר.
כדי להענישו, הופכים האלים את בנו של לוקי, ואלי, לזאב ומשסים אותו בבנו השני נַארְוִי. לוקי נכלא במערה ונכבל על ידי קרביו של נַארְוִי. נחש ארסי הוצב מעליו ומטפטף טיפות ארס על פניו של לוקי. אשתו סיגוּן, נשארה איתו ואספה את טיפות הארס בקערה. אולם, כאשר התמלאה הקערה וסיגוּן רוקנה אותה, פגעו טיפות הארס בפניו של לוקי. לוקי רועד מהכאב ויוצר את רעידות האדמה בעולם. באירועי הרגנארוק משתחרר לוקי מכבליו ומוביל את המתים מהלהיים לשדה הקרב. לוקי והאל היימדאל הורגים אחד את השני בקרב זה.
מופעים אחרים של לוקי
דמותו של לוקי מופיעה במספר מקורות נוספים. הבלדה "סיפורו של לוקי" (Lokka táttur), שמקורה במאה ה-18 באיי פארו (אך ייתכן שהיא מבוססת על מסורות עתיקות), מספרת על העזרה אותה מושיט לוקי לאיכר במאבקו בענק הרוצה לגזול את בנו. זאת, לאחר שהאל אודין והאל הוניר לא הצליחו לעזור. לוקי מתואר כידיד האנושות והאיכר ואשתו מחבקים אותו בסוף הסיפור. שמו של לוקי מופיע גם בלחש מאזור אנגליה. הלחש מערב מסמור שלוש פרסות למיטת חולה ונקישה עליהן עם פטיש תוך כדי אמירת השורות הבאות (ללחש יש מספר גרסאות שונות מעט):
סיפור יצירת העולם מתאר כיצד שלושה אלים – אודין, הוֹניר ולוֹדוּר – הפיחו חיים בשני עצים כדי ליצור את האדם והאישה הראשונים. כל אחד מהאלים העניק בתורו תכונה אחרת לעצים. האל לוֹדוּר לא מופיע בשום מקום אחר במיתולוגיה והיה אחראי למתן החום (או הדם, תלוי בתרגום) והצבע הטבעי. בגלל התפקיד החשוב בסיפור והאנונימיות של האל, מדובר ככל הנראה בשם לא ידוע של אחד האלים המוכרים ואחת הטענות היא כי מדובר בלוקי. אולם תפקיד זה מאוד לא אופייני ללוקי וישנם אלים אחרים המתאימים לא פחות לתפקיד
מקור נוסף לסיפורים ממיתולוגיה הוא ספרו של סַקְסוֹ גְרַמַטיקוּס ה"גֵסְטַה דַנוֹרוּם", אשר נכתב במחצית השנייה של המאה ה-12. בדומה לסנוֹרי סטוּרְלסוֹן, מחבר האדה הפרוזאית, גם סַקְסוֹ גְרַמַטיקוּס ניסה לתאר את האלים כבני אדם יוצאי דופן אשר הפכו עם הזמן לאלים במחשבתם של האנשים. אולם גישתו של סנורי סטורלוסון כלפי האלים עדינה ומכבדת יותר. דמותו של לוקי לא מופיעה ישירות בגֵסְטַה דַנוֹרוּם אבל מספר דמויות קשורות אליו באופן חזק. באחד הסיפורים, אודין מגלה את עצמו ודמות בשם מיט-אודין, הידועה "בתעלולי להטוטים", מנצלת את ההזדמנות ותופסת את מקומו. השם לא מופיע בשום מקור אחר ולוקי הוא היחיד אשר ידוע בתעלולים כלשהם. בסופו של דבר חוזר אודין, מיט-אודין נמלט לפינלנד ושם נהרג. בסיפור אחר, הגיבור תוֹרְקילוּס (כנראה תור) יורד לעולם התחתון כדי להתעמת מול ענק בשם אוּטְגַרְדַה-לוקי ולקחת שערה מזקנו. אוּטְגַרְדַה-לוקי נמצא במערה, כבול בשלשלאות ומוקף בנחשים ארסיים – בדומה לאופן בו נכבל לוקי. נראה כאילו סקסו איחד שני סיפורים שונים. הסיפור השלישי הוא תיאור של מותו של בלדר והוא לא כולל את לוקי. בסיפור זה, בלדר נהרג בקרב מול אחיו הוד על ליבה של אישה. ייתכן שסַקְסוֹ גְרַמַטיקוּס הכיר מסורת בה לוקי לא אחראי למותו של בלדר, זאת בשונה ממה שמציגה האדה הפרוזאית.
דמותו של לוקי מופיעה תחת השם לוֹגה בשלושה מתוך ארבעת חלקי האופרה טבעת הניבלונג של המלחין ריכארד ואגנר. לוקי מוצג כאל האש ושמו באופרה קשור לענק האש לוֹגי עמו התחרה לוקי בתחרות אכילה. לוג משחק תפקיד בחלק הראשון – "זהב הריין" – ומוזכר בחלקים השני והרביעי. היות שהסיפור כולו מבוסס על המיתולוגיה, גם תפקידו של לוגה דומה. תחבולותיו וערמומיותו עוזרות לאלים להיחלץ ממצבם ומניעות את העלילה.
טבעו של לוקי
קשה להגדיר לאיזה קבוצת אלים – האייסיר, הוואניר או הענקים – השתייך לוקי. הוריו של לוקי היו ענקים, אך יחסים בין אלים וענקים היו דבר מקובל, הענקית יַרְנְסַאחַה היא מאהבתו של תור והענקית/אלה סקאד'י היא אשתו של האל נְיוֹרְד. עם זאת, כל היחסים המעורבים בין אלים וענקים היו תמיד חד צדדיים – האלים לקחו לעצמם ענקיות כבנות זוג ולא הרשו לאלות להתחתן עם ענקים. בשונה מאלים אחרים שנולדו מיחסים מעורבים (כגון מאגני, בנו של תור), גם אביו של לוקי היה ענק. מצד שני, אבי האלים אודין היה צאצאו של הענק יימיר ועדיין נחשב לאחד האייסיר. לא היו ללוקי סוגדים או פולחן ידועים בזמנים בהם נכתבו הסיפורים ובשונה מאלים אחרים, שמו לא השפיע על שמות אנשים או מקומות. עם זאת, מזכירים לעיתים המקורות הכתובים את לוקי כאחד האייסיר. נוסף על כל זאת, לוקי נבדל גם באופי צאצאיו. ילדיו של לוקי מהווים קבוצה מוזרה – סוס בעל שמונה רגליים, זאב, נחש, האלה הל וגם נַארְוִי ו-וַאלי האלמוניים – חלקם עומד לצד האלים וחלקם פועל נגדם. זאת בשונה מאלים אחרים אשר הולידו צאצאים "נורמליים" יותר.
סברה נוספת המנסה להסביר את טבעו של לוקי טוענת כי הוא בעצם פן אחר של האל אודין. לפי תיאור זה, לוקי מבצע את כל הדברים אותם האל אודין יודע כי יש לבצע ואולם לא מסוגל לבצעם בעצמו. לדוגמה, בלי עצתו הפרגמטית של לוקי, לא היו נבנות חומות אסגארד. דוגמה חשובה יותר היא סיפור הראגנארוק. האל אודין, מודע לכך שאין ביכולתו למנוע את הקרב ואת תוצאותיו ההרסניות מחליט להעביר את בלדר והוֹד לעולם המתים כדי שאלה ישרדו. מכיוון שאין ביכולתו לבצע את תוכניתו, עוזר לו בכך לוקי וגם נוטל על עצמו את העונש.
לוקי נקשר לא אחת לנושא האש אך מדובר בקשר שנמצא בעיקרו מחוץ למקורות. פרט לתחרות האכילה מול ענק האש לוֹגי, אין במקורות שום קשר ישיר בין לוקי לאש והאטימולוגיה המקובלת לשמו אינה קושרת אותו לאש. עם זאת, ניתן לראות בבירור כי הכאוטיות בדמותו של לוקי, החום אשר העניק לוֹדוּר (לפי הסברה הרווחת, שם אחר ללוקי) לבני האדם הראשונים והתועלת המעורבת בסכנה ונזק המופיעים בסיפורים על לוקי – קשורים כולם לאש.
אלים דומים במיתולוגיות אחרות
ניתן לזהות דמויות הדומות ללוקי מבחינת התנהגותו ותפקידו בחברת האלים גם במיתולוגיות אחרות, שכן דמות התעלולן מופיעה במקומות רבים. דוגמאות ניתן למצוא בדמות זאב הערבות והעורב במיתולוגיות של שבטי האינדיאנים, אֶשוּ ואַנַנְסי מהמיתולוגיה האפריקאית, מלך הקופים מהמיתולוגיה הסינית והרמס מהמיתולוגיה היוונית. כמו לוקי, גם דמויות אלו עוברות על חוקים רבים ומבצעות תעלולים המכניסים אלמנטים קומיים לסיפורים.
בנוסף, ניתן למצוא דמיון רב בין לוקי ופרומתאוס, אם כי כאן הדמיון הוא בתפקיד אותו הם ממלאים ולא באופי הדמות. שניהם מיטיבים עם בני האדם, קשורים לנושא האש ונענשים בצורה אכזרית על ידי האלים.
התפתחות קוגניטיבית
התפתחות קוגניטיבית היא העלייה ביכולתו של האדם לחשוב, לשקול, להבין ולפתור בעיות עם העלייה בגיל. שלבי ההתפתחות הקוגניטיבית נקבעים על ידי התורשה ועל ידי הסביבה, אשר כוללת בין היתר את תנאי ההתפתחות והגירויים עד גיל הבגרות, כמו גם את התרבות שבה גדל הילד.
ההתפתחות הקוגניטיבית היא חלק מההתפתחות הכללית של האדם. היא כוללת בין היתר גם את ההתפתחות הלשונית ותהליכי רכישת שפה, משום שהם חלק בלתי נפרד מתהליכי עיבוד מידע ומההתפתחות השכלית. במקביל אליה מתרחשות גם התפתחות מוסרית והתפתחות חברתית.
בפסיכולוגיה, ההתפתחות הקוגניטיבית משתייכת לפסיכולוגיה התפתחותית ולפסיכולוגיה הקוגניטיבית. הפן הקוגניטיבי של הפסיכולוגיה ההתפתחותית עוסק בהתפתחות האינטליגנציה ובהתפתחותם של תהליכי עיבוד מידע שונים כמו תפיסה, זיכרון, למידה וחשיבה. התפתחות קוגניטיבית ניתנת לביטוי גם בהוראה, שהיא יכולת קוגניטיבית טבעית המאפשרת לנו להיות בני אנוש. באמצעות חקר יסודות ההוראה ניתן למנות מספר נקודות בסיסיות המהוות אבני בניין בהתפתחותה של הקוגניציה האנושית. אך חקר הלמידה המהווה תמונת הראי של ההוראה, נתפסת כאזור קשה ליישום מחקר קוגניטיבי, מתוך הקושי להגדיר למידה, איתורה והבנת התנאים אשר בהם היא מתקיימת. עם זאת יש להכיר כי להוראה יש משקל מהותי בשימור הידע והחדשנות המתרחשת באופן תדיר בחברה האנושית, באמצעות הבנת כלי ההוראה והשפעתו על ההתפתחות הקוגניטיבית, יהיה השפעה מיטבית על דרך הלמידה ואופן יישומה.
התפתחות הזיכרון וקיבולת החשיבה
לזיכרון חשיבות מכרעת כמעט לכל פעילות קוגניטיבית והוא הכרחי ליכולת ההשרדות. מסיבה זו לזיכרון השפעה רבה על ההתפתחות הקוגניטיבית.
פעולת החשיבה מתבססת על זיכרון העבודה. הוא מאפשר ביצוע של פעולות מנטליות משום שבו מתבצע תהליך העיבוד בין מידע חדש שנקלט בזיכרון החושי לבין מידע קודם שניתן לשלוף מהזיכרון לטווח ארוך. אך להבדיל מהזיכרון החושי והזיכרון לטווח ארוך, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת המקשה על עיבוד כמות גדולה של פרטי מידע בו זמנית ופתרון של בעיות מורכבות.
עד גיל שלוש קיבולת זיכרון העבודה מאפשרת לפעוט לעבד כשתי יחידות מידע בו זמנית בלבד. הקושי לחשוב על מספר דברים בו זמנית מסביר את תופעת המירכוז בקרב ילדי גן, אשר נוטים להתרכז בפיסת מידע אחת בלבד בכל פרק זמן משום שהם מתקשים בחשיבה רב ממדית.
עם זאת במהלך הילדות קיבולת החשיבה מתפתחת בהדרגה עם הגיל ומגיעה בבגרות לכשבעה פריטים. המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים הוא מונח המתאר תופעה זו. ההתפתחות של קיבולת החשיבה מסבירה את התמורות ביכולתו של הילד לפתור בעיות.
שיפור השימוש בזיכרון
כאמור, הקיבולת של זיכרון העבודה אומנם עולה עם הגיל, אך היא נעצרת בשלב מסוים ולא ממשיכה להתפתח. לכן, לצורך עיבוד בו זמני של פרטי מידע רבים, עולה הצורך של המערכת הקוגניטיבית להתגבר על מגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה. היא עושה זאת על ידי "קיבוץ" של מספר פריטים ליחידת משמעות אחת המכונה "גוש" (Chunk). בעוד שכמות הגושים שניתן להכיל בזיכרון העבודה הוא מוגבל, לא קיימת הגבלה על כמות הפריטים שניתן להכיל בכל גוש וגודלו של הגוש אינו מפחית את קבלות הזיכרון. כך ניתן לארגן פריטים רבים במספר קטן של יחידות משמעות.
תהליך השינון הופך את מגבלת הזמן של הזיכרון לטווח קצר לגמישה יותר בכך שהוא מאפשר שימור של המידע למשך זמן ארוך יותר על ידי שימור רמת האקטיבציה הגבוהה של הפריטים המשוננים. עם זאת, השינון יכול לעכב את הדעיכה רק במשך החזרה על הפריטים, כך שבתום החזרתיות הזיכרון יתפוגג שוב. עם זאת, ככל שמידע מסוים עובר שינון למשך זמן ארוך יותר, כך גדל הסיכוי שהוא יצליח לעבור לזיכרון לטווח הארוך וכך ישמר ללא צורך בשינון נוסף.
מיומנויות חשיבה שונות מיועדות לאפשר ניצול יעיל כלל הניתן של זיכרון העבודה. לדוגמה: ניתן לפתור בעיות מורכבות על ידי פירוקן לבעיות משנה, כך שניתן לטפל בכל אחת מהן בנפרד ולצרפן ליצירת הפתרון השלם.
התפתחות השימור
בדומה לבעיית שימור הכמות, ילדים גם מתקשים להבין שריווח חפצים בשורה אינו מגדיל את הכמות.
הבעיה היא כי הילד אינו מסוגל להתמקד בכמה ממדים בו-זמנית (מספר העצמים בשורה ורוחב השורה).
ניסיונות ללמד ילדים בגילאי חמש לפתור בעיות שימור נוזלים נוחלים הצלחה מסוימת, אך ההישגים נעלמים כאשר פוסק התרגול, ואין העברה של היכולת למטלות אחרות. רק כשיבשיל הזמן יוכלו הילדים לתפוס את שימור החומר.
פיאז'ה אומנם טען שאותה יכולת קוגניטיבית מאפשרת את הבנת השימור בכל סוגיו, אך בגיל צעיר יחסית מגיעים ילדים להבנת שימור אורך לעומת תפיסת שימור הנוזל שמגיעה מאוחר יותר. ישנן חברות מסורתיות, נעדרות חינוך פורמלי, שבהן אפילו מבוגרים התקשו בהבנת מושג זה.
גישת עיבוד המידע מציגה הסבר שונה במקצת לבעיית השימור מזו הפיאז'יאנית. על פיה המעבר מתפיסת אמת מותנית לאמת הכרחית הוא העומד מאחורי השוני בהבנה.
אמת מותנית מוסקת על פי תצפית וניסוי, אמת הכרחית מוסקת על פי הכרח לוגי. בתחילה אין הילד מבין ששפיכת נוזל מכלי לכלי מחייבת לוגית את שמירת כמותו, אך ייתכן שהוא משתמש בכלים תצפיתיים המבהירים לו שלא התחולל שינוי כמותי. למשל הוא שם לב שבעוד בממד האורך התארך הנוזל, בממד הרוחב הוא נעשה צר יותר.
התפתחות יכולת הסקת המסקנות
היכולת של הסקת מסקנות מתפתחת עם הגיל.
טרנזיטיביות - היסק טרנזיטיבי מאפשר לדעת שא' גדול מג', אם א' גדול מב' וב' גדול מג'. הבנה מסוימת של טרנזיטיביות מופגנת כבר בגיל ארבע שנים, אבל תובענותו הקוגניטיבית של המושג אינה מאפשרת לילד להבינו אל נכון כל עוד משאביו הקוגניטיביים בכלל ומשאבי זיכרון העבודה בפרט, מוגבלים.
התפתחות יכולת המיון והסיווג
יכולת המיון על פי קריטריון אחד מגיעה בשלב מאוחר יחסית, בגיל שלוש או ארבע. כאשר מתבקשים ילדים לסדר עצמים בערימה לפי גדליהם, אין הם מסדרים אותם זה אחר זה, אלא בערבוביה. אם נוצרת ערימה המקיימת את כללי הסדר, הם מרוצים ואם לאו, הם מתחילים בתהליך של תיקונים. מובן שסיכויי הצלחתם נמוכים אם מדובר במספר גדול של עצמים.
היכולת למיין על פי מספר קריטריונים מצריכה בין היתר את השימוש בזיכרון העבודה. עם זאת הקיבולת של זיכרון העבודה מתפתחת לאורך הילדות והיא מצומצמת מאוד בשנים הראשונות. הדבר בא לידי ביטוי בקושי של ילדים צעירים למיין חפצים על פי שני קריטריונים בעת ובעונה אחת. למשל, להפריד בין מלבנים אדומים, מלבנים צהובים ומשולשים צהובים.
בעוד שילדי גן אינם מסוגלים למיין על פי יותר מממד אחד, הילד המבוגר יותר כבר מסוגל לעשות זאת, אך עד גיל שמונה יכולתו עדיין לוקה. הוא ממיין תחילה על פי הממד הראשון ואחר כך עורך תת-מיון על פי הממד השני, זאת בניגוד למיון הכפול המיידי שיירכש בהמשך.
כאשר יציגו לילד קבוצה של ארבעה תפוזים ושני תפוחים, וישאלו אותו האם ישנם יותר תפוזים או יותר פירות ("שאלת הכללה בסוג"), הוא ישיב שישנם יותר פירות רק החל מגיל שבע. עד אז הילד מתקשה לתפוס היררכיה בסיווג, המאפשרת לעצם אחד להשתייך לקבוצתו ולקבוצת האב שלו בעת ובעונה אחת. עם זאת, עד גילאים מאוחרים (כיתה ד' - ה') ההבחנה לא תהיה שלמה והילד יתקשה להשתמש בה בצורה מוכללת ומופשטת.
התפתחות התפיסה הכמותית
נראה שכבר מינקות יש לילד תפיסה כלשהי של מספרים או כמות. באחד הניסויים הקישו על תוף פעם אחת, פעמיים או שלוש, וילד שעוד לא מלאו לו שנתיים ידע להביט אל קבוצה שבה היה מספר תואם של עצמים.
ילדים גדולים יותר מפתחים הבנה של חיבור וחיסור. בהתחלה ההבנה היא בסיסית מאוד: הקבוצה שנוספו לה פריטים גדולה יותר ובקבוצה שהפחיתו ממנה יש פחות פריטים. בהמשך ההבנה משתכללת. אם בקבוצה א' היה יותר מקבוצה ב' ההפחתה תשווה את הקבוצות, אם היה שוויון בגדלים ביניהן, ההפחתה תהפוך את קבוצה א' לקטנה יותר.
בגיל שש כבר מבינים הילדים שרק אם ההבדל בגודל בין קבוצות א' וב' היה של פריט אחד, ההפחתה תיצור שוויון, אולם הפחתה מקבוצה הגדולה בהרבה מקבוצה שנייה עדיין לא תשנה את עובדת היותה גדולה יותר.
כפי שהראה פיאז'ה, היכולת להגיע לשלב השלישי בהבנת החיבור והחיסור קשורה בקשר הדוק אל ההגעה לתפיסת שימור נכונה. יכולת המדידה, לעומת זאת - למשל היכולת לחלק חבל לשני חלקים שווים בקירוב, קודמת לתפיסת השימור.
התפתחות יכולת הלמידה
צורת הלמידה הפשוטה ביותר, למידת התרגלות (הביטואציה), שכיחה בתינוקות מגיל צעיר ביותר, ומהווה בסיס למחקרים רבים בפסיכולוגיה ההתפתחותית. למידה מסוג זה מאופיינת בכך שהתינוק (או האורגניזם הצעיר) מתרגל לגירוי לאחר שהוא נמשך זמן מה, ומפסיק להגיב אליו כאל גירוי חדש.
נראה שלימוד התניה קלאסית אפשרי בגיל שלושה חודשים, ואילו לימוד התניה אופרנטית אפשרי כבר מרגע הלידה. במחקרים הצליחו חוקרים לגרום לתינוקות למצוץ אצבע בעוצמה רבה יותר, כדי לשמוע את קול אימם. יש הרואים את התפתחותו של התינוק כתהליך של עיצוב באמצעות התניות, אולם בעשורים האחרונים השקפות ביהוויוריסטיות כאלו אינן זוכות לתמיכה רבה.
את הלימוד באמצעות חיקוי מחלקים לכמה שלבים. בתחילה מסוגל הילד לחקות רק פעולה שהוא עצמו ביצע (ילד מחקה מבוגר שחוזר על פעולה של הילד. זהו שלב התגובות הראשוניות בתאוריית ההתפתחות בשלבים). בשלב השני (שבו מתחיל חיקוי ראשוני של מילים) ובעיקר בשלב השלישי יכולת החיקוי משתפרת בהרבה, אך עדיין נדרש מעקב מתמיד אחר הדמות שאותה מחקים ותשומת לב לביצוע החיקוי. בשלב הרביעי יכולת החיקוי מפותחת ממש. חיקוי הבעות פנים אפשרי החל מגיל זה, שכן הילד יכול לחקות מבלי לראות בעצמו את האופן שבו הוא מבצע את החיקוי.
הלמידה קשורה קשר הדוק למושג המוכנות. למידה אפשרית, כאשר יש מוכנות טבעית לקבל אותה.
הגדרת מאפייני סוגי הוראה בזיקה להתפתחות קוגניטיבית
הגדרה ביולוגית ואבולוציונית על פי קארו והאוזר:
הגדרת הוראה לפי תאוריית המיינד (ToM).
הגדרת הוראה זו המתבססת במידה מרובה על תאוריית המיינד, מושפעת מכמה תפיסות מן המדעים הקוגניטיביים. תאוריה זו הייתה פופולרית בקרב הפסיכולוגים ההתפתחותיים בשלושת העשורים האחרונים. הרעיון המרכזי של תאוריית המיינד, הוא שאנשים יכולים להבין שיש לאנשים אחרים "מיינד". המיינד למעשה מכיל את הידע, האמונות והתפיסות של בני האדם ושהתנהגותם מתבססת על האמונות שלהם, גם אם הן נכונות או מוטעות.
הגדרת ההוראה לפי תאוריית המיינד, באה לידי ביטוי בפעולות ההוראה של המורה אשר מתבצעים על בסיס אמונותיו ומחשבותיו, בנוגע לידע של התלמיד הנמצא לפניו. תאוריית המיינד למעשה מתארת רצון של המורה ללמד, על מנת להגדיל את הידע של התלמיד אשר ניצב בפניו, מתוך תפיסה שהמורה הוא בעל הידע, והתלמיד הוא חסר הידע שעליו לרכוש את הידע. תנאים ההכרחיים לקיום התאוריה:
תהליכים המאפשרים לזהות בהוראה כיכולת קוגניטיבית טבעית
עם ההבנה כי הוראה היא למעשה יכולת קוגניטיבית טבעית, ישנו צורך לאבחן מהם טבעם של התנאים אשר המאפשרים קיום היכולת הקוגניטיבית הטבעית. קיימות מספר רמות שבהן ניתן ללמוד לזהות את ההוראה כיכולת קוגניטיבית לפי המיינד:
התנאים הקוגניטיביים הנדרשים ללימודי ההוראה
הוראה יכולה להיות יכולת קוגניטיבית טבעית, אך היא איננה נוצרת יש מאין, יש ללמוד כיצד ללמד. קיימים מספר תנאים המאפשרים לימוד הוראה:
חשיבות הסקרנות
הסקרנות היא היבט חשוב של ההתפתחות הקוגניטיבית של ילדים. הסקרנות מתחילה כמצב תודעתי של רעב לידע המעורר את הצורך לחקור ומתגבשת בהדרגה לבגרות אינטלקטואלית.
בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם. ככל שההתנהגות הזאת מביאה להם סיפוק רב יותר כך גוברת נכונותם להתנסות בניסיונות נוספים. במובן הזה ההתנהגות החקרנית מחזקת את עצמה.
חשיבות המשחק
למשחק תרומה חשובה ביותר להתפתחותו הקוגניטיבית של הילד.
באופן כללי המשחק יכול להציב אתגרים מחשבתיים עבור הילד. ההתמודדות מול האתגרים הללו מעודדת אותו לשפר את יכולתו הקוגניטיבית ולהפעיל יצירתיות בפתרון הבעיות שהם מעלים. ההתפתחות האינטלקטואלית של הילד עלולה להתעכב או להיעצר בהיעדר הזדמנויות לעסוק בשעשוע ומשחק, משום שפעילויות אלו מסייעות לילד לתרגל את תהליכי החשיבה שלו.
משחק חשיבה הוא משחק שבו יכולתו האינטלקטואלית של השחקן היא אשר מכריעה את הכף. משחק אסטרטגיה מעודד יצירה של תוכנית פעולה.
התפתחות בגיל הגן
קושי נוסף העומד בפניהם הוא הבחנה בין מציאות לבין מראית עין. ילד בגילאי שלוש עד ארבע לא יבין, למשל, שבעל חיים שהוצמדה לפניו מסכה נותר אותו בעל חיים.
ילדים מתקשים להבין שנקודת מבטו של האחר שונה משלהם, בעיקר אם מדובר בהקשר מורכב. גם אין הם מסוגלים לתת סיבות של ממש לתופעות. ילד צפוי לחשוב שהירח נצפה בכל מקום משום שהוא גורם לו לזוז על ידי הליכתו שלו.
בשלבים יותר מאוחרים משתפרת היכולת להבנת סיבה. בתחילה ינמק הילד התרחשויות בטבע בקיומם של כוחות על טבעיים ואחר כך בשל סיבות בטבע עצמו. עם זאת, במערכות פשוטות מסוגלים גם ילדי גן להבין ולנמק סיבתיות היטב.
תאוריות התפתחותיות
בתיאור ההתפתחות בשלב הינקות מקובלת תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של ז'אן פיאז'ה, אף שיש החולקים על תאוריה זו. רוב הביקורת היא על שהתהליכים המתוארים בתאוריה מתרחשים בגיל מוקדם יותר מזה שבו טען פיאז'ה שהם מתרחשים. חקר ההתפתחות הקוגניטיבית בגילאי הינקות גם עוסק ברכישת שפה.
הערכת התפתחות
משחק מעניין שיכול לאמוד את התקדמותו הקוגניטיבית של הילד הוא משחק שבו עליו לנחש באמצעות מספר מוגבל של שאלות (שייענו בחיוב או בשלילה) מהו האובייקט שעליו חושב המבוגר. ילד קטן יבזבז את כל שאלותיו על שאלות ישירות: "האם זה חתול?", "האם זה שולחן?". ככל שהילד יגדל שאלותיו יהפכו למופשטות יותר, מבוססות על עקרונות סיווג, ויאפשרו לו להשיג באמצעותן יותר מידע ("האם זה בעל חיים?", "האם זה בצבע אדום?").
פרס ספיר
פרס ספיר הוא פרס שמעניק מפעל הפיס אחת לשנה לספר בתחום הסיפורת. הפרס הוא אחד ממפעלי התרבות של מפעל הפיס, נוסד על ידי יושב ראש מפעל הפיס אברהם כ"ץ-עוז לזכרו של פנחס ספיר, ומוענק החל משנת 2000.
תקנון ורוח הפרס מבוססים על מתכונת פרס מאן בוקר הבריטי. פרס ספיר הוא הפרס הספרותי בעל הערך הכספי הגבוה ביותר המוענק בישראל. בשנת 2009 היה גובה הפרס לזוכה 150 אלף שקל, ולכל אחד מארבעת המועמדים הנותרים מוענק פרס בסך 25 אלף שקל. בנוסף זכאי הזוכה במקום הראשון לתמיכה בתרגום ספרו לשפה זרה, על פי בחירתו.
הענקת הפרס
השופטים בוחרים תחילה חמישה ספרים שפורסמו בשנה האחרונה כמועמדים סופיים לפרס, מתוך רשימה של ספרים שמגישות להם הוצאות הספרים הגדולות על פי שיקוליהן. מתוך החמישה נבחר כעבור מספר שבועות הזוכה, ושמו מתפרסם בשבוע הספר העברי.
חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר משתתפים בשורה של מפגשים ספרותיים עם קוראים ברחבי הארץ בחסות מפעל הפיס, שהפעיל בשנת 2005 גם מפעל-הימורים קטן בעניין הפרס: 30 המהמרים הראשונים שינחשו נכונה את שם הזוכה, יזכו בחמשת הספרים שהיו המועמדים הסופיים.
בשנת 2006 החליטה הנהלת הפרס להנהיג חידוש: גם יצירות ישראליות שנכתבו בשפות זרות, תורגמו לעברית וראו אור בחמש השנים האחרונות, תוכלנה להשתתף בתחרות. מדובר ביצירות ספרותיות מתורגמות שנכתבו בידי סופרים אזרחי ישראל הכותבים בשפה זרה. החידוש נועד לאפשר ליוצרים ישראלים הכותבים ברוסית, ערבית, אנגלית ושפות נוספות, להתמודד בתחרות. יוצרים אלה יוכלו להתמודד במסלול הרגיל של הפרס או במסלול נפרד, שיועד רק ליצירות מתורגמות ובו תיבחר יצירה אחת בלבד; למחברה יוענק פרס עידוד יצירה בסך 25 אלף שקל. כמו כן, החל משנה זו לא מוטל מס הכנסה על הפרס.
בשנת 2014 הוחל בחלוקת פסלון מיוחד לזוכי הפרס.
פסילות של מועמדים וזוכים
בשנת 2003 נפסלה מועמדותו של אתגר קרת, לאחר שהתברר שתקנון הפרס דרש שבספר המועמד לפרס יהיו לפחות 60,000 מילים, וספרו של קרת, "אניהו", לא עמד בכלל זה. לאחר מכן בוטל כלל זה.
בשנת 2009 בוטלה חלוקת הפרס, לאחר שהוכרזו הזוכים, בעקבות תחקיר עיתונאי שהעלה חשש לניגוד עניינים של יושב ראש ועדת הפרס, יוסי שריד. בהסכם פשרה בין הזוכים, שזכייתם בוטלה, למפעל הפיס נקבע כי מפעל הפיס יעניק לזוכים פיצוי כספי.
שינויים בתקנון הפרס
כתוצאה מהביקורת על הפרס וביטולו בשנת 2009, פרסם מפעל הפיס באוגוסט 2010 שינויים שנעשו בתקנון: בשנת 2014 עתר הסופר ועו"ד עמית ארד לבג"ץ נגד מפעל הפיס וקרן ספיר לשינוי תנאי הסף בתקנון, הקובע כי רק מו"ל מוכר כהגדרתו בתקנון זכאי להגיש ספרים שהוציא לאור כמועמדים לפרס, בנימוקי אפליה ואי שוויון, לאחר שבקשתו להגיש את ספרו "אריות יהודה - סיפורם המופלא של המכבים" נדחתה, בנימוק שהספר לא הוצא לאור על ידי מו"ל מוכר כהגדרתו בתקנון, וזאת אף על פי ש"אריות יהודה" נערך על ידי אמנון ז'קונט ופרופ' גבריאל מוקד. בג"ץ המליץ למפעל הפיס לשנות את התקנון לשנת 2015 ואילך ואפשר לעו"ד ארד להגיש שוב את ספרו כמועמד לפרס. בעקבות המלצת בג"ץ שונה במאי 2015 תקנון הפרס, ונקבע בו שניתן להגיש לתחרות גם ספר שיצא לאור בהוצאה עצמית, וגם ספר שיצא לאור רק כספר אלקטרוני. שינוי נוסף בתקנון קבע שמחבר הספר המועמד לפרס יהיה אזרח ישראל או תושב קבע בה, שמרכז חייו בישראל (הזוכה בשנה הקודמת, ראובן נמדר, אינו מקיים תנאי זה).
ביקורת על הפרס
פעמים אחדות הועלו טענות כנגד הרכבה והחלטותיה של ועדת הפרס. פרופ' מנחם פרי, מו"ל "הספריה החדשה" טען כי: "המאזן המצטבר של הפרס בחמש שנותיו הוא החמצה וביזוי של יותר מדי ספרים בעלי ערך, וקידום סרק של ספרים חסרי ערך באופן שערורייתי. מתברר שעודף כסף לא מביא עמו ערכים ספרותיים." פרי אף הודיע כי כל סופר המבקש לפרסם את ספרו בהוצאתו, לא יוגש על ידו לפרס, ועל הסופרים לקחת זאת בחשבון כשהם חותמים על חוזה איתו (כאמור, הסופר תלוי באופן בלעדי ברצונו הטוב של המו"ל, שכן רק המו"ל רשאי להגיש ספר כמועמד לפרס, ואילו למחבר הספר - בניגוד למצב בפרסים ספרותיים אחרים - אין כל זכות או מעמד לעניין זה). סופרים אחדים, ובהם מאיר שלו, עמוס עוז ואהרן אפלפלד, סירבו להגשת מועמדותם לפרס.
גם בשנת 2006 הועלו השגות שונות על הרכב הוועדה, על רשימת המועמדים הסופית, ועל הספר שנבחר.
הענקת הפרס לספר "אחוזת דג'אני", שיצא בהוצאת ידיעות ספרים, בשנת 2009, עוררה ביקורת רבה, בפרט מצד מעריב. לפי בן-דרור ימיני הספר הזוכה הוא אנטי ציוני ומשתמש במוטיבים אנטישמיים. הוא גם מחה על כך שבראש הוועדה עמד אדם שהיה פעיל פוליטית בעבר. נדב העצני כתב שוועדת פרס ספיר מוטה לכיוון השמאל ולא מתעניינת באיכויות ספרותיות. גל גינת טען כי הזכיות בפרס היו הטבות למקורבים לוועדת הפרס. דני זאק הביע ספק בהגינות נוהלי השיפוט של ועדת הפרס. אמנון נבות כתב שהרצון לזכות בפרס ספיר מעוות את אופן הכתיבה של ספרים רבים בישראל ושהפרס מזיק מבחינה אמנותית ותרבותית. בסופו של דבר, בוטל הפרס לספר זה בעקבות תחקיר עיתונאי שחשף ניגוד עניינים של ראש הוועדה יוסי שריד.
עמיר עקיבא סגל העביר ביקורת על העובדה שהפרס ממומן מכספי הימורים, על כך שהוא משמש לפרסום מפעל הפיס, המעודד להמר, ולמעשה כספי הפרס מגיעים מהמהמרים.
בתרבות
מתי שמואלוף, שמתגורר מחוץ לישראל, כתב רומן "הפרס" (הוצאת פרדס, 2021) על פרס ברלין לספרות עברית יפה - פרס דמיוני שבא להגחיך את פרס ספיר בישראל, ועל סערה שמתחוללת בין ישראל ובין גרמניה בגלל הפרס.
תפילה לשלום המדינה
תפילה לשלום המדינה היא תפילה הנאמרת בשבתות ובחגים בבתי הכנסת בישראל ובתפוצות, שמתפלליהם נמנים עם החוגים הדתיים לאומיים. בתפילה מובעת בקשה להשראת הברכה על מדינת ישראל והצלחתה, לסיוע מן השמים למנהיגי המדינה, ולקיבוץ גלויות לתוכה. תפילה זו היא למעשה הגרסה הישראלית של תפילה לשלום המלכות, שהייתה נהוגה בגלויות השונות.
היסטוריה
התפילה פורסמה לראשונה בעיתון "הצופה" מיום שני, ט"ז אלול ה'תש"ח, 20 בספטמבר 1948 ובעיתון "הארץ" יום לאחר מכן.
מדינת ישראל מכונה בתפילה "ראשית צמיחת גאולתנו". ביטוי זה, והסתייגות מן המדינה בכלל הם אחדות מן הסיבות בשלן אין מוכנים החרדים לומר את התפילה בבתי כנסיותיהם. למעשה, הפכה אמירת תפילה זו, ובמידה פחותה התפילה לשלום חיילי צה"ל, לאחד ההבדלים המרכזיים בין התפילה בבתי כנסת חרדים לבין התפילה בבתי כנסת דתיים לאומיים.
בחלק מקהילות אשכנז נוהגים לשיר את התפילה בניגון שחובר בידי המלחין היהודי-אמריקני סול זים לרגל יובל החמישים למדינת ישראל, ויש בתי כנסת אשר מקובל בהם לנגן אותה במועדים בצורה שונה וחגיגית.
בתקופות שבהן שררה עוינות גדולה בין חוגים דתיים לאומיים ימניים לבין הממשלה, בעיקר בתקופה שמחתימת הסכם אוסלו ועד רצח יצחק רבין וכן בזמן תוכנית ההתנתקות, היו שנמנעו מלומר את התפילה, או שערכו בה שינויים שהביעו את זעמם על הנהגת המדינה. בחלק מן הנוסחים שונו המילים "שלח אורך ואמתך לראשיה, שריה ויועציה ותקנם בעצה טובה מלפניך" למילים המדגישות את רצונם למנהיגים יראי אלוהים וישרים בראש המדינה.
במסגרת חגיגות שנת ה-50 לשחרור ירושלים, התקיים ובה נאמרה לראשונה התפילה כחלק מטקס רשמי.
דיני חוזים
הגדרת החוזה
דרישה נוספת לכריתת החוזה היא זו המתבטאת במבחן המכונה "הכוונה ליצור יחסים משפטיים". שאלה שבה נחלקו העמדות היא האם מבחן "הכוונה ליצירת יחסים משפטיים" הוא מבחן נפרד וחיצוני ליסוד "גמירת הדעת" האמור בחוק החוזים, או שמא הוא מבחן הנטמע והכלול בו. בעבר, הובעה בפסיקת בית המשפט העליון העמדה שמבחן הכוונה ליצירת יחסים משפטיים הוא חלק מיסוד גמירת הדעת הנבחן המתווה את דרכי יצירת החוזה. מנגד, יש שהביעו עמדה כי מבחן הכוונה ליצירת יחסים משפטיים הוא מבחן סף, חיצוני ונפרד, ליסוד גמירת הדעת. לפי עמדה זו, עוד לפני שבוחנים את השאלה האם נכרת חוזה בין הצדדים בהתאם ליסודות האמורים בחוק, יש לבחון האם הייתה כוונה מקדמית ליצירת יחסים משפטיים במערכת היחסים הנדונה. שאלה זו, איננה רק שאלה עובדתית הבוחנת את המסגרת החברתית שבה ניתנה ההתחייבות (למשל, האם ההתחייבות ניתנה במסגרת עסקית או במסגרת אינטימית בין מכרים) אלא גם שאלה של מדיניות משפטית כללית, שבהתאם לה ניתן להוציא מגדרי דיני החוזים התחייבויות שלא ראוי ולא נכון לעסוק בהן במסגרת הדין.
חופש החוזים
ערך חשוב, אולי המרכזי ביותר, בדיני החוזים הוא עקרון חופש החוזים. חופש החוזים עשוי להיות מוצדק הן על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות (מטעמים של אוטונומיית הרצון החופשי) והן על ידי תפיסות כלכליות המקנות משנה תוקף לרצונם החופשי של הצדדים (מטעמים של השאת רווחת הפרטים המתקשרים והרווחה המצרפית). עקרון חופש החוזים בא לידי ביטוי בהוראות חוק החוזים לפיהן חוזה יכול להכרת בכתב או בעל פה, ובעיקר ב, הקובע כי תכנו של החוזה הוא ככל שיסכימו הצדדים. ביטוי נוסף לעקרון חופש החוזים מצוי בדברי חקיקה רבים המאפשרים התנאה מצד הצדדים על הוראותיהם. במקרים רבים ניתן באמצעות הסכמה בין צדדים להתנות על הוראות חוקים מסוימים. מקובל לומר כי אחד המאפיינים של החקיקה האזרחית הישראלית היא היכולת להתנות על הוראותיה. עם זאת, קיימים חוקים אשר אינם מאפשרים להתנות על הוראותיהם באמצעות "חוזה" בין שני הצדדים גם אם שני הצדדים מעוניינם בכך (לדוגמה: שעות עבודה ומנוחה והגנה על רוכשי דירות, לדוגמה עקרונות כלליים המגבילים את חופש החוזים כגון 'תקנת הציבור'). אופן כריתת החוזה גם הוא, לעיתים, מותנה בדרישות צורניות פורמליות בהקשרים מסוימים. למשל, עסקה במקרקעין אינה יכולה להתבצע בעל פה וטעונה מסמך בכתב. אם כי המגמה הברורה בהקשר זה בשנים האחרונות היא לסטייה מדרישות פורמליות תוך התקרבות להכרעות ערכיות-מהותיות הנסבות על מהות הפעולה - ועל עקרונות נוספים, כגון עקרון תום הלב - ולא על צורתה החיצונית של הפעולה.
היסטוריה של דיני החוזים בישראל
עם קום המדינה היה הבסיס המשפטי לדיני החוזים נעוץ בשני מקורות חיצוניים. ראשית, נשאבו דיני החוזים מהמג'לה, היא קובץ דיני הממונות העות'מאני שנלקח מן המשפט המוסלמי. כבר בימי המנדט הבריטי היה ברור כי המג'לה היא מסמך מיושן, קאזואיסטי, ואינו תואם את הצרכים של דיני החוזים במדינה מודרנית ומתפתחת. במקום בו לא נמצאה תשובה במג'לה פנו השופטים אל המשפט המקובל הבריטי. גם לאחר קום המדינה נשאבו דיני החוזים משני מקורות אלו, כאשר אליהם נוספה פסיקה ישראלית חדשה, שפיתח בית המשפט העליון.
בתחילת שנות השבעים החלה חקיקה ישראלית חדשה שקבעה עקרונות ישראליים מקוריים לדיני החוזים, וקבעה מושגי מפתח מקוריים, שקיבלו עם הזמן פרשנות ישראלית מקורית, ללא תלות בכל שיטת משפט זרה (לדוגמה, החיוב לשאת ולתת על כריתת חוזה, והחובה לקיים חוזה בדרך מקובלת ובתום לב).
בימינו תלוי ועומד בשלבי חקיקה "קובץ דיני ממונות" הבא להסדיר מחדש את החקיקה האזרחית הישראלית, ללכד את הסדריה, ולהפוך על פיהם כמה מן הקביעות וההסדרים המצויים בחוקי החוזים הקיימים. בשנת 2011, פורסמה הצעת חוק דיני ממונות ברשומות הכנסת, מהלך המבטא את התקדמותו המשמעותית של הליך חקיקה זה. החקיקה אמורה לאחד ולהסדיר נושאים רבים הקשורים בדיני הממונות ובהם, ובעיקרם, את כל החוקים השונים העוסקים בדיני החוזים.
חקיקה בדיני החוזים
החקיקה בדיני החוזים עוסקת הן בעקרונות כלליים החלים על כל חוזה באשר הוא, והן בהסדרים ראויים בסוגי חוזים מסוימים. המדובר או בסוגי חוזים נפוצים (כגון חוזה המכר), או בסוגי חוזים בהם יש להגן על הצד החלש, והחוק הוא בעל מגמה צרכנית (כגון חוזה הביטוח).
החוקים הכלליים בדיני החוזים הם:
החוקים העוסקים בסוגי חוזים ספציפיים הם:
חוק החוזים
בחוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973 נקבעו מספר כללים מהותיים בדיני החוזים:
שפיים
שְׁפָיִים הוא קיבוץ השוכן בין נתניה והרצליה, מערבית לכביש 2. השתייך לקיבוץ המאוחד, לאחר מכן לתק"מ ובשנות האלפיים, הוא חלק מהתנועה הקיבוצית.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
רוזנפלד נולד בטרוביץ שבפולין, שם היה פעיל בתנועת בית"ר, באגודת אספרנטו המקומית, וכן החל לעסוק בכתיבה עיתונאית. עלה לארץ ישראל ב-1934 ולמד באוניברסיטה העברית.
שפיים
היסטוריה
גרעין התיישבות שנוסד בשנת 1927 על ידי יוצאי ברית המועצות ופולין, עלה בשנת 1935 במקום בו שוכן הקיבוץ מאז. שם הקיבוץ נבחר מתוך :.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
לפני קום המדינה שימש עורך ביטאון "המשקיף", היה מזכיר המערכת בעיתון "חרות", השתתף בתחנת הרדיו של האצ"ל.
שפיים
היסטוריה
לפני קום מדינת ישראל סייעו חברי הקיבוץ לספינות המעפילים שנחתו בחוף הסמוך, ובנובמבר 1945 הטילו הבריטים מצור על הקיבוץ ועל מושב רשפון.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
בשנת 1948 היה בין מייסדי העיתון "מעריב", שפרשו מ"ידיעות אחרונות". במשך שנים כתב במעריב את מדורו "אצלנו", שהיה גלגול מודרני של המדור "קראתי רשמתי". המכתמים כונסו בספרים. בשנות ה-50 נמנה עם כוכבי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
שפיים
היסטוריה
הקיבוץ סבל מהתקפות במרד הערבי הגדול. ב-18 בספטמבר 1938 נהרגו ארבעה נוטרים חברי הקיבוץ כאשר הרכב בו נסעו עלה על מוקש ליד הקיבוץ. הם קבורים בקבר משותף בבית העלמין בשפיים. קברם היה הראשון שנכרה במקום זה.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
רוזנפלד זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1975 ובפרס ישראל לעיתונות לשנת 1986. כמו כן היה אזרח כבוד של העיר תל אביב ובעל תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מטעם מכון ויצמן. ב-2002 הוענק לו "אות השירות הציבורי בתקשורת" מטעם איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל.
שפיים
היסטוריה
בעבר קיים הקיבוץ חיי שיתוף לפי המודל הקיבוצי המסורתי. בתחילת שנות האלפים התחיל ניסיון להמיר את חיי השיתוף לכיוון של יישוב שיתוף קהילתי. בהצבעה שנערכה בינואר 2006 דחה רוב גדול של חברים את ההצעה לעשות רפורמה בשיטת התקציב הנהוגה במשק. במרץ 2009 הוחלט ברוב גורף על הפרטת הקיבוץ.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
רוזנפלד נחשב מאז ומתמיד לעיתונאי המקפיד על האתיקה המקצועית ורואה בעבודתו שליחות חברתית. הוא הקים את התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, הרבה לדון עם תלמידיו בסוגיות של אתיקה, והדגיש בפניהם שעל עיתונאי טוב להיות אדם בעל השכלה כללית רחבה וחושים טבעיים בריאים למציאת מקורות מידע. לשיטתו, על עיתונאי לדעת מעט על הרבה, לעומת בעל מקצוע מוגדר שחייב לדעת הרבה על מעט.
שפיים
היסטוריה
היישוב, אחד הקיבוצים המבוססים בארץ, מתפרנס מתעשייה, תיירות, חקלאות והשכרת שטחים למסחר ומשרדים. לקיבוץ אזור מסחר מפותח, שבו חנויות ענק של רשתות מובילות ורשתות מזון, הממוקם בסמוך לכביש החוף ולכניסה הצפונית לנתיבי איילון, הממוקמת במחלף שנחנך ב-2017, בין המרכז המסחרי לגעש. במיוחד פורח המסחר באזור זה בשבתות ובחגים. פארק המים של הקיבוץ הוא מהבולטים באזור המרכז. מפעל גדול למוצרי פלסטיק - פוליכד. ענפי חקלאות: רפת משותפת עם געש ועם יקום, גידולי שדה, פרדס. בקיבוץ פעל בשנים 1994–2005 פאב-מועדון מצליח שנסגר בעקבות רצח שאירע מחוץ למועדון.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
רעייתו הראשונה, עדית, שנפטרה ב-1957, הייתה מלוחמות אצ"ל והשתתפה בקרבות על יפו. בשנת 1959 נישא שנית, לאילנה לבית אקשטיין, פסיכולוגית במקצועה.
בתו של רוזנפלד, תמר גיא, הייתה אף היא עיתונאית ב"מעריב", ולאחר פרישתה ב-1993 כיהנה בתפקידים בכירים בבנק, במפעל הפיס וכן, כמנכ"לית לשכת המסחר ישראל-אמריקה. בנו יורם, שנפטר ב-1997, היה מחלוצי ענף ההיי טק בישראל ובעלה של המלחינה נורית הירש.
שפיים
היסטוריה
הקיבוץ מחזיק בבעלות של את "א.ב מתכננים", אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
שלום רוזנפלד
קורות חיים
רוזנפלד נפטר ב-2008, בגיל 93. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בנחלת יצחק. על שמו רחוב בתל אביב. ב-2015 נקרא המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב על שמו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
שפיים
פרשת המעילה בכספי הקיבוץ ב-2003
בשנת 2003 נחשפה פרשת מעילה גדולה שבה אחד החברים, הגזבר לשעבר, יהודה דורון, מעל בכ-15 מיליון שקלים מכספי הקיבוץ. הפרשה התגלתה בזכות המזכירות החדשה בקיבוץ שהבחינה באי-סדרים בחשבונות, והעבירה את הדברים לבדיקה וייעוץ משפטי של משרד רואי חשבון, שאוששו את דבר המעילה.
בני הזוג דורון שהו בזמן שהפרשה התפוצצה בפינלנד. באוגוסט 2003, עם חזרתה של קטרינה (קטי) לישראל, היא נעצרה, וחודש אחר כך, עם שובו, נעצר גם יהודה דורון. המשפט בעניינם של הזוג דורון נמשך זמן רב, ולכל אורכו טען דורון שהוא חף מפשע וכי "מנסים לתפור לו תיק". בהכרעת בית הדין ב-2013, השופטת הרשיעה את דורון בגניבת כ-16.5 מיליון שקל מהקיבוץ ובשורה של עבירות כלכליות חמורות בין השנים 1996 ל-2002. יהודה דורון נידון לשמונה וחצי שנות מאסר בפועל, שלאחר ערעור, הופחתו לשבע שנים. אשתו קטרינה הורשעה אף היא ונגזרו עליה 15 חודשי מאסר שהתחילו ביוני 2014, זאת על מנת לאפשר לה ללוות את בתם הקטנה עד לסוף שנת הלימודים שלה. הקיבוץ השיב מבני הזוג 7 מיליון ש"ח מהכספים שנלקחו, אולם בשל סירוב בני הזוג לגלות את מצבם הכלכלי, לא ניתן היה להעריך כמה נותר עוד בידיהם. בית המשפט פסק, בנוסף למאסר, קנס של מיליון וחצי ש"ח ופיצויים של 600,000 ש"ח לטובת הקיבוץ.
בון
בּוֹן (בגרמנית: Bonn; ) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבמערב גרמניה. בין השנים 1990–1949 שימשה כבירת גרמניה המערבית, ומ-1990 ועד 1999 כמושב הממשלה של גרמניה המאוחדת.
גאוגרפיה
בבון שלושה גשרים החוצים את נהר הריין, מספר נמוך יחסית עבור עיר בסדר גודל זה. הגשר המרכזי נבנה שנים ספורות לפני מלחמת העולם השנייה וכלל שערים מפוארים בסגנון עתיק משני צדיו. במלחמה נהרס הגשר כליל ונבנה במהירות מחדש לאחריה, עתה הוא בסגנון פשוט. שמות הגשרים מצפון לדרום: גשר פרידריך אברט, גשר ג'ון קנדי, גשר קונראד אדנאואר.
אוכלוסייה
בעיר מתגוררים כ-327,913 תושבים (נכון לשנת 2011), וזוהי העיר ה-19 בגודלה בגרמניה. שטחה של העיר הוא 141 קמ"ר (מקום 43 בגרמניה), ופירוש הדבר הוא צפיפות אוכלוסייה גבוהה מהממוצע בערי גרמניה. למרות זאת כמחצית משטחה של בון אינו מיושב, וכולל יערות ושטחי מים.
כ-13.7% מתושבי בון אינם בעלי אזרחות גרמנית. רובם של הזרים מחזיקים באזרחות טורקית. אוכלוסייתה של בון עולה בהתמדה, בניגוד לערים רבות אחרות בגרמניה, בהן האוכלוסייה מתכווצת. שיעור האבטלה בבון נכון לתחילת 2006 עמד על כ-8%, מעט פחות מהממוצע הגרמני.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית קיימת בבון (הנכתבת במקורות העבריים כבונא) החל מימי הביניים. במאות ה-12 וה-13 חיו בעיר כמה מחשובי הפוסקים מבעלי התוספות, ובהם רבי אפרים מבונא, רבי שמואל בן נטרונאי, גיסו רבי יואל הלוי מבונא, שאף היה רב הקהילה, ובנו רבי אליעזר בן יואל, שנודע בכינוי "ראבי"ה".
כיום ישנה בעיר קהילה יהודית קטנה (700 איש ב-2003) המורכבת רובה ככולה מיהודים שהיגרו מברית המועצות לשעבר. בית הכנסת היחיד בעיר שוכן ב-Tempelstraße ("רחוב בית הכנסת").
היסטוריה
בימי הביניים, הייתה בון חלק מנסיכות הבוחר מקלן. בשל העובדה שקלן עצמה קיבלה מעמד אוטונומי ב-1288, והפכה לעיר קיסרית חופשית ב-1475, הפכה בון לבירת הנסיכות. ב-1794, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, נכבשה בון בידי הכוחות הצרפתייים יחד עם כל שטחי נהסיכות שממערב לריין. צרפת סיפחה את העיר לשטחה ושלטה בה עד קונגרס וינה ב-1815, ואז נמסרה העיר לידי פרוסיה.
המלחין הידוע לודוויג ואן בטהובן נולד בעיר בשנת 1770. בטהובן הפך לסמלה של העיר, ואתרים רבים בה קרויים על שמו. בית הולדתו של המלחין, בלב לבה של העיר, משמש כמוזיאון.