cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבת הערבה
החטיבה הופקדה על אזור מזרח הנגב והגבול עם ירדן, והיא נקראה על שם אזור הערבה שבתחומה. מפקדת החטיבה שוכנת במחנה עין יהב. בחודש יוני 2016 נסגרה החטיבה וגזרתה הוכפפה לחטיבת יואב, במסגרת רה-ארגון צה"לי שהותווה בתר"ש גדעון.
היסטוריה
החטיבה הוקמה על בסיס גוש באר שבע שישב בירוחם ולאחר מלחמת ששת הימים הפכה לחטיבת הערבה בפיקודו של דוד מימון שמפקדתה בעין יהב. ב-1974 הפכה לחטיבה מרחבית 406 על ידי אלם אהרון (ארול) אשל. בהמשך הפכה להיות חלק מאוגדה 80. בשנת 2005 הפכה לחטיבת מילואים כשאת פעילות הבט"ש ביצעו יחידות משמר הגבול וגדודי מילואים מתחלפים.
בעקבות התגברות משמעותית במספר ההסתננויות וההברחות מירדן הוחלט ב-2010 להקים את החטיבה מחדש כחטיבה מרחבית שתחתיה יפעלו כוחות ייעודיים. החטיבה קמה במתכונת החדשה ביוני 2011 תחת פיקודו של אל"ם רועי בארי. ביוני 2016 אוחדה חטיבת הערבה (270) עם חטיבת אילת (406) ושם היחידה שונה בהמשך לחטיבת יואב, תחת פיקודו של אל"ם מאיר אלמלם.
גדוד ברדלס
בשנת 2014 החלה הקמת הגדוד תחת כפיפות החטיבה. חיילי הגדוד הוכשרו בבא"ח גולני. הגדוד הנקרא בשם ברדלס הוא גדוד חי"ר קל המשלב לוחמים ולוחמות יחדיו ומכשיר אותם לרובאי 07.
באוגוסט 2015 גויסו הלוחמות והלוחמים הראשונים של הגדוד, ובינואר 2016 התקיים מסע הכומתה הראשון, כשלאחריו הוענקו ללוחמים וללוחמות כומתות נח"ל, בנוסף לנעליים האדומות ולתג היחידה של חטיבת הערבה.
כובע צילינדר (סרט)
כובע צילינדר הוא סרט קומדיה מטורפת מוזיקלית בכיכובם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס, משנת 1935.
אסטר מגלם בסרט את הרקדן ג'רי טראוורס שמגיע ללונדון כדי לככב במופע שמופק על ידי הוראס הארדוויק (אדוארד אברט הורטון) ומנסה להתחבב על דייל טרמונט שמגולמת על ידי רוג'רס.
את השירים בסרט כתב אירווינג ברלין, וביניהם השיר Cheek to Cheek בביצועו של פרד אסטר וממוקם במקום ה-15 ברשימת מאה שנים... מאה שירים של מכון הסרטים האמריקאי. סרט זה נחשב לרווחי ביותר מבין עשרת הסרטים שבהם כיכבו אסטר ורוג'רס.
תקציר העלילה
ג'רי טראברס (פרד אסטר), רקדן אמריקאי, מגיע ללונדון כדי לככב במופע שמופק על ידי הוראס הארדוויק (אדוארד אברט הורטון). בזמן שהוא מתאמן על קטע הסטפס שלו בחדר המלון של הוראס, הוא מעיר את דייל טרמונט (ג'ינג'ר רוג'רס) שנמצאת בחדר בקומה שמתחתיו. בזמן שהיא מתפרצת לחדרו כדי להתלונן, ג'רי מתאהב בה קשות ועוקב אחריה בלונדון.
בזמן שהם שטים בגונדולה, ג'רי מצליח לשכנע את דייל והם חוזרים למלון ומשלימים.
כ' בתמוז
כ' בתמוז, יום פטירת בנימין זאב הרצל הוצע על ידי הציונות הרוויזיוניסטית כ"יום העבודה" במקום אחד במאי.
מפרץ הוואכט
מפרץ הוֹוַאכְט (בגרמנית: Hohwachter Bucht) הוא מפרץ רחב במחוז אוסטהולשטיין, במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה על קו חוף הים הבלטי, שנקרא על שם הכפר ואתר הנופש הימי הוואכט. העיירה הגדולה הקרובה ביותר היא אולדנבורג בהולשטיין, כ-5 ק”מ בפנים היבשת. מספר שמורות טבע משתרעות לחופי המפרץ, ויש אזור אימונים צבאי לאורך חופו המזרחי.
בחוף המערבי, כקילומטר צפונית לברנסדורף (Behrensdorf), ניצב מגדלור ניולאנד בן התשעים, שמשמש כסימן אזהרה בידי מתקני האימונים הצבאיים.
פאולה עובדיה
פאולה עובדיה (נולדה ב-6 באפריל 1945) היא פסלת וציירת ישראלית. פסלה המפורסם "השואה והגבורה", פסל ברונזה, נמצא ברחבה שלפני יד לבנים בבאר שבע.
ביוגרפיה
עובדיה נולדה וגדלה בקהיר, שבמצרים. היא למדה בבית הספר Lycée Français du Caire. משפחתה גורשה ממצרים לאחר מלחמת סיני ובשנת 1957 עלתה לישראל עם משפחתה והתיישבה בקריית אתא, בה למדה בבית ספר דביר. למדה פיסול בבית רוטשילד בחיפה. היא שרתה בחיל האוויר ולמדה הנדסה כימית בבית הספר להנדסאים בחיפה. בשנת 1972 עברה להתגורר בבאר שבע בשל עבודתו של בעלה, והחלה לעבוד במחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היא למדה פיסול כשנה בבצלאל בירושלים ועברה ללמוד בבית הספר לאמנות פלסטית בבת ים, בהדרכתו של יעקב אפשטיין במשך כ-6 שנים (1985–1989).
בשנים 1999–2005 כיהנה כיו"ר סניף באר שבע והנגב של אגודת הציירים והפסלים הארצית בישראל, בשנים 2005–2016 היא אוצרת תערוכות בבית בדפנה בעומר ובשנים 2009–2015 מנהלת את קבוצת האקוורל בעומר.
חיים אישיים
ב-1967 נישאה פאולה לדוד עובדיה, כימאי ראשי ב"מכתשים" (1972–2018), המשפחה התגוררה בבאר שבע. לזוג שלוש בנות, שירלי (פסיכלוגית חינוכית), אורלי (מנהלת חינוכית) וטלי (דוקטור לפסיכולוגיה) ומשנת 2000 הם מתגוררים בעומר.
ג'וש דוהאמל
ג'ושוע דייוויד "ג'וש" דוהאמל (באנגלית: Joshua David "Josh" Duhamel; נולד ב-14 בנובמבר 1972) הוא שחקן, במאי ותסריטאי ודוגמן עבר אמריקאי.
ראשית חייו
דוהאמל נולד במינוט, דקוטה הצפונית שבארצות הברית, בנם של בוני בקמאייר קמפר, מורה לחינוך גופני בגמלאות ואשת עסקים מקומית, ולארי דייוויד, איש פרסום מכירות. הוריו התגרשו בילדותו. גדל עם אימו ושלוש אחיותיו.
דוהאמל למד באוניברסיטת המדינה מינוט ושיחק כקוורטרבק בקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה. הוא תכנן ללמוד בבית ספר לרפואת שיניים, אך נשר כנקודה חצי מקבלת התואר הראשון. בהמשך סיים את נקודות הזכות שלו, והוא קיבל את התואר בשנת 2005.
קריירה
בשנת 1997 זכה דוהאמל בתואר "הדוגמן של השנה" מטעם חברת IMTA. הופעתו הראשונה הייתה בקליפ לשיר "I Will Go With You" של הזמרת דונה סאמר בשנת 1998, ושנה לאחר מכן הופיע בקליפ של כריסטינה אגילרה לשיר "Genie in a bottle".
בשנת 1999 זכה בתפקידו של ליאו באופרת הסבון של רשת ABC "כל ילדיי" שעל תפקידו זכה בפרס אמי לשעות היום לשחקן משנה בדרמה (2002), ומועמד לעוד 3 פרסי אמי. בשנת 2000 דיגמן בעירום מלא לפרויקט של גרג גורמן בשם "As I See It".
בשנת 2003 קיבל דוהאמל תפקיד ראשי בסדרת הדרמה של רשת NBC "לאס וגאס". הסדרה בוטלה בשנת 2008 לאחר חמש עונות. בקולנוע השתתף בסרט "לזכות בדייט עם טד המילטון". ב-2006 שיחק במותחן בשם "תיירים". בשנת 2007 ליהק אותו סטיבן ספילברג לשחק בשובר הקופות "הרובוטריקים" את תפקידו של קפטן ויליאם לנוקס. דוהאמל חזר לשחק בתפקיד זה גם בסרט השני בסדרה שהופץ ביוני 2009 וגם בסרט השלישי שיצא בשנת 2011. דוהאמל שיחק בסרט "חיים כמו שמכירים" בשנת 2010.
בשנת 2017 דיבב דוהאמל דמות במשחק הווידאו Call of Duty: World War 2. בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי, בסדרה של נטפליקס "לא פוענחו" בתור בלש האחרי על כוח משימה מיוחד, אשר חוקר את רצח ביגי סמולס ואת רצח טופאק שאקור. בשנת 2019 ביים וכתב את סרטו הראשון "משחקי באדי", גם כיכב לצד אוליביה מאן וניל מקדונו.
בשנת 2021, שיחק דוהאמל בסדרה "מורשת יופיטר".
בשנת 2022, הוא גילם את ג'ואל שוורץ במיני סדרה "הכל אודות פאם" ובקומדיית הפעולה "חתונה אש!" לצידה של ג'ניפר לופז, שגם הפיקה ביחד עם ראיין ריינולדס. דוהאמל החליף את ארמי האמר, שפרש מההפקה על רקע שערוריית המין שעמד במרכזה באותם ימים. הסרט צולם ברפובליקה הדומיניקנית.
חיים אישיים
בספטמבר 2004, החל דוהאמל לצאת עם הזמרת פרגי לאחר שהכירו כאשר פרגי הופיעה עם הבלאק אייד פיז באחד הפרקים בסדרה של דוהאמל "לאס וגאס". הזוג התחתן בטקס רומי-קתולי ב-10 בינואר 2009 בכנסייה במליבו, קליפורניה. השניים גרו בקליפורניה בבית שרכשו יחדיו. לזוג יש ילד אחד (נולד ב-29 באוגוסט 2013). בספטמבר 2017 הם נפרדו ובנובמבר 2019 התגרשו.
בשנת 2019, החל לצאת עם הדוגמנית אודרה מארי. בינואר 2022 התארסו ובספטמבר 2022 נישאו.
בשנת 2005, הפך דוהאמל לשותף עסקי במסעדה "10 North Main" בעיר הולדתו, מינוט בדקוטה הצפונית.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2005
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2005 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-29 באוגוסט והסתיימו ב-11 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-125 מאז ייסודה.
סך הפרסים היה 15.097 מיליון $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן: מנצח תחרות 2004 רוג'ר פדרר נפגש במשחק הגמר עם אנדרה אגסי  וניצח ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2004 סבטלנה קוזנצובה הודחה בסיבוב הראשון. קים קלייסטרס נפגשה במשחק הגמר עם מרי פירס  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2004 מארק נוולס ודניאל נסטור  הודחו בסיבוב הראשון. מבוב ומייק בריאן נפגשו במשחק הגמר עם יונס ביורקמן  ומקס מירני  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מזוג מנצחות תחרויות 2002-2004 רק וירחיניה רואנו פסקואל השתתפה בתחרות. ליזה ריימונד וסמנתה סטוסור  נפגשו במשחק הגמר ילנה דמנטייבה  ופלביה פנטה  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג: מזוג מנצחי תחרות 2004 רק בוב בריאן השתתף בתחרות. הזוג הלא מדורג דניאלה האנטוקובה ומאכש בוהאפטי  נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג הנוסף קטרינה סרבוטניק  וננד זימוניץ'  וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה קטרינה סרבוטניק ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה, אך עם פרטנר אחר.
ישראל בתחרות
נועם אוקון השתתף בתחרות הגברים והודח בסיבוב הראשון.
אנדי רם ויוני ארליך השתתפו בתחרות זוגות גברים ודורגו במקום ה-11. הם ניצחו בסיבוב הראשון השני והשלישי בשתי מערכות. ברבע הגמר הם נפגשו עם זוג שהיה מדורג מס' 4 והפסידו בשתי מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. היא ניצחה בסיבוב הראשון והשני. בסיבוב השלישי היא הודחה לאחר הפסד ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות הנשים. היא ניצחה בסיבוב הראשון והשני. בסיבוב השלישי היא הודחה לאחר הפסד ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה גם בתחרות זוגות נשים לצד דיילי ראנדריאנטפי ממדגסקר. הן ניצחו בסיבוב הראשון, אך הודחו בסיבוב השני.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד ורה דושבינה מרוסיה. הן ניצחו בסיבוב הראשון, האך הודחו בסיבוב השני.
אנדי רם השתתף בתחרות זוגות מעורבים לצד דינארה סאפינה מרוסיה. הם הגיעו עד לחצי הגמר בו הודחו בשתי מערכות.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות מעורבים לצד בריאן סטיוארט מארצות הברית. הם הודחו בסיבוב הראשון.
זה זה או זה זה
זה זה או זה זה הוא שעשועון טלוויזיה אינטראקטיבי ישראלי ששודר בערוץ 2 בשנת 2003 על ידי זכיינית השידור טלעד. את התוכנית הפיקה חברת JCS הפקות.
את התוכנית הנחו יואב צפיר והסטנדאפיסט רועי לוי. במהלך התוכנית הוצגו לצופים מצבים שונים, שאת סיומם היה על הצופים לנחש נכונה, מתוך ארבע אפשרויות. את התשובה ניתן היה לשלוח על ידי הקשת מספרה בשלט הממיר הדיגיטלי. בתוכנית אף השתתפה מיכל צפיר כקריינית, ואת שיר הפתיחה ביצע אבי גרייניק.
התוכנית מבוססת על תוכנית בריטית בשם "בנזאי" (Banzai). הפרק האחרון בעונה השלישית של "הפיג'מות" (פרק 20 לעונה, שנת 2004) נקרא "זה זה או זה זה" ומבוסס על פורמט התוכנית; בפרק מתארח יואב צפיר כשחקן.
תנחום כהן-מינץ
תנחום (תני) כהן-מינץ (18 באוקטובר 1939 - 11 באוקטובר 2014) היה כדורסלן ישראלי, מגדולי שחקני הכדורסל הישראליים בכל הזמנים. הוא שיחק בעמדת הסנטר. במקביל שירת בחיל החימוש והגיע לדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה
נולד בריגה שבלטביה וכעבור חצי שנה עלה עם משפחתו, הוריו אהרון ואדית, לארץ ישראל. למד בתיכון עירוני א' תל אביב.
את דרכו הספורטיבית החל בתחום הטניס, בהשפעת אמו אדית כהן-מינץ שהייתה אלופת ישראל בטניס בשנות ה-50, וזכה באליפות המדינה לנוער. מאמן מכבי תל אביב, יהושע רוזין, ראה אותו, התרשם מגובהו המרשים (204 ס"מ), והחליט לטפחו ולהפוך אותו לשחקן כדורסל. במהרה הפך כהן-מינץ לאחד מהשחקנים המובילים בישראל, ולאחד משחקני הפנים הטובים באירופה. הוא זכה לכינוי "הגבוה". כהן מינץ נבחר שלוש פעמים לספורטאי השנה בישראל והיה קפטן מכבי תל אביב בשנותיה הראשונות בגביע אירופה.
יחד עם טל ברודי הוביל כהן-מינץ את מכבי תל אביב לגמר גביע המחזיקות ב-1967. הוא היה לישראלי הראשון שנבחר לשחק בנבחרת אירופה, בשנת 1964. בסך הכול שיחק במכבי תל אביב במשך 14 עונות, במהלכן זכה ב-9 אליפויות וב-9 גביעי המדינה. כמו כן ייצג את נבחרת ישראל במשחקי אליפות אירופה, וזכה עם ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה בבנגקוק, 1966. בגיל 33 עזב את מכבי תל אביב ואת שלהי הקריירה הספורטיבית העביר באליצור תל אביב. לאחר פרישתו זכה למשחק פרידה מפואר מול נבחרת אירופה, שהתארחה לראשונה בהיכל הספורט יד אליהו בתל אביב.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל כהן-מינץ אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במקביל לפעילותו ככדורסלן שירת כהן מינץ כקצין בשירות קבע בצה"ל, והיה מראשי פרויקט המרכבה. כהן-מינץ למד הנדסה במסגרת העתודה האקדמית, והתגייס לצה"ל כמהנדס. הוא החל את שירותו כקצין במדור טנקים של חיל החימוש, והיה מעורב בהסבתם של טנקי שלל לשימוש צה"ל, ולאחר מכן שירת בפרויקט המרכבה. את שירותו הצבאי סיים ב-1985 בדרגת אלוף-משנה.
בנו, אורי כהן-מינץ, גם הוא כדורסלן ששיחק בליגה הישראלית ובסגל נבחרת ישראל. בתו מיכל היא אדריכלית.
נפטר ב-11 באוקטובר 2014, בגיל 75, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
תקומה
תקומה הוא מושב דתי במערב הנגב הצפוני, מצפון־מערב לנתיבות, המשתייך לארגון יישובי הפועל המזרחי. המושב שוכן בתחומי המועצה האזורית שדות נגב.
היסטוריה
היישוב הוקם בלילה שבין 5 ל־6 באוקטובר 1946 במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות. הוא הוקם כקיבוץ, ומיקומו היה במרחק כמה קילומטרים ממיקומו הנוכחי, בשדות חוות יזרעם, מול קיבוץ בארי. בתחילה נקרא היישוב סומרה אך כבר לאחר מספר ימים ניתן לו השם הזמני, שהיה לקבוע, "תקומה". מתיישביו הראשונים היו עולים ניצולי שואה ממזרח אירופה יוצאי הפלוגה הדתית בבת גלים. בתאריך 30 במאי 1949, לאחר מספר היתקלויות עם הערבים באזור, עברו תושבי תקומה אל אזור אדמות הכפר הערבי אל מוח'רקה, שתושביו גורשו על ידי כוחות של חטיבת הנגב. במקום שננטש על ידי גרעין ארגון תקומה נשאר רק בית הביטחון של סומרה. הוא העדות היחידה שנשארה במקום מההתיישבות הראשונית של גרעין תקומה.
במהלכן של שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעו ליישוב עולים ממזרח אירופה ומתוניסיה.
שמו של היישוב נבחר על ידי מקימיו שהיו ניצולי שואה על מנת לסמל את תקומת עם ישראל במולדתו.
החיים קשים
חיים קשים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק. את השיר הוציאה לאור בשנת 1993 חברת התקליטים NMC, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום האולפן השלישי של הזמר, "תגיד לי מה אתה מרגיש".
על השיר
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי אולארצ'יק. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-16 במאי 1993. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-19 (הכניסה הגבוהה ביותר למצעד באותו השבוע). ב-6 ביוני עלה למקום ה-12 – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-11 ביולי, לאחר שבעה שבועות צעידה, יצא מהדירוג השבועי. במצעד הפזמונים של שנת ה'תשנ"ג דורג במקום ה-40.
שנות ה-50 של המאה ה-20
שנות ה-50 של המאה ה-20 (העשור מכונה גם בקיצור שנות החמישים או בסלנג הפיפטיז) היו העשור השישי של המאה ה-20, החלו ב-1 בינואר 1950 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1959.
בשנות ה-50 החלה המלחמה הקרה לצבור תאוצה ולהכות גלים בזירה הבינלאומית. מלחמת וייטנאם שהחלה לקראת סיומו של העשור, ובמידה פחותה יותר גם מלחמת קוריאה בתחילת העשור - מסמנות את נקודות הציון הדרמטיות ביותר למאבק בין הגוש הקומוניסטי בהובלת ברית המועצות, לבין המחנה הקפיטליסטי בהובלת ארצות הברית. השפעות המלחמה הקרה בעשור זה מזוהות גם עם תקופת המקארתיזם בארצות הברית, שהתאפיינה בהאשמות, לעיתים מוגזמות, של אנשי ציבור ובידור רבים ב'שיתוף פעולה עם הקומוניזם'. ברחבי העולם השתתפו במאבקים מקומיים רבים תנועות קומוניסטיות וליברליות, שלעיתים נתמכו על ידי המעצמות הגדולות, וגרמו בין השאר למהפכה המרקסיסטית בקובה.
שנות ה-50 הן בעיצומה של נקודת מפנה מבחינת הקולוניאליזם, והן התאפיינו במאבקים רבים לעצמאות לאומית באסיה ואפריקה. רבים מהמאבקים הובילו לתוצאות שונות, החל מהתערבות צבאית אגרסיבית מצד המעצמות הקולוניאליסטיות, דרך הרחבת האוטונומיה של העמים הכבושים ועד השגת עצמאות של ממש.
גם מגמת הדה-קולוניזציה וגם התגברות המלחמה הקרה, היו תחת השפעה רבה של מלחמת העולם השנייה, שאף על פי שהסתיימה באמצע העשור הקודם, השפעותיה הדרמטיות עדיין ניכרו ברחבי העולם. דוגמאות נוספות להשפעות המלחמה ניתן לראות בהתחזקותן הכלכלית של גרמניה המערבית, אוסטריה ויפן תחת הסכמי הכניעה ממלחמת העולם השנייה, וכן בהתחזקות האו"ם שקלט חברות רבות חדשות וכונן כמה הסכמים בינלאומיים משמעותיים.
עשור זה הוא חלק מנקודת השיא של שיעור הצמיחה הכלכלית בהיסטוריה - שיא שלא נשבר גם בראשית המאה ה-21.
מבחינה חברתית, בעשור זה המשיכה המגמה העולמית של הכרה בזכות הבחירה לנשים, וגם העלייה בתרבות הביטניקים. בארצות הברית עשור זה מזוהה עם המאבקים של התנועה לזכויות האזרח שנאבקה באפליה ממנה סבלו אפרו-אמריקאים, וכן עם מאבקם של ההומוסקסואלים למען שיפור זכויותיהם.
מבחינה תרבותית מזוהה עשור זה עם עליית הרוקנרול ותחילתו של הפופ המסורתי.
מבחינה מדעית וטכנולוגית ראויים לציון תחילתו של השימוש ההמוני בטרנזיסטור, פיתוח שפות התכנות הראשונות, וגילוי ה-DNA. הרפואה המודרנית סימנה נקודות ציון משמעותיות כאשר הציגה לעולם את מבחן אפגאר, שיטה שהפחיתה משמעותית את תמותת תינוקות בעולם, ושנתיים לאחר מכן, כאשר פותח החיסון לפוליו.
הדור שנולד בשנות ה-50 (יחד עם ילידי המחצית השנייה של שנות ה-40 וילידי המחצית הראשונה של שנות ה-60) מכונה דור הבייבי בום.
בישראל שנות ה-50 מזוהות בעיקר עם הסכם השילומים, מלחמת סיני, והעלייה ההמונית שהכפילה את כמות היהודים במדינה.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
התנקשויות וחיסולים בולטים במהלך העשור:
מגמות אופנה
המונח "דור הביט" תיאר זרם אומנותי של תחילת העשור, המאופיין בכתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט. בשנת 1958 נטבע בארצות הברית המונח "ביטניק", כינוי גנאי לנערים מזוקנים וצמאי חופש, המשתמשים בסמים ובאלכוהול, ושהוריהם או מנהלי בית הספר חששו כי יהפכו לקומוניסטים.
החופש, הפוליטיות וגילם הצעיר של הביטניקים יהוו שנים אחר כך מודל לתנועת-נגד: למשל, ההיפים בשנות השישים והפאנקיסטים בשנות השבעים.
שנות ה-50 במערב מזוהות עם אופנת ההוט קוטור - ביגוד ואביזרי אופנה יוקרתיים שהוכנו והותאמו באופן אישי - שהחלה לצבור פופולריות לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שמדינות המערב יצאו מכלכלת הצנע של המלחמה, ופריז חזרה להיות בירת האופנה העולמית. אחת התוצאות של השגשוג הכלכלי שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה זמינות רבה של בדים סינתטיים חומרים כמו ניילון, ופוליאסטר, אשר היו נוחים לכביסה.
הכתפיים המרובעות והחצאיות הקצרות חלפו מהאופנה, והתחלפו בעיצובי צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאוד לצורת הגוף הנשית, דוגמת דיור. אופנה זו באה לידי ביטוי, בדרך כלל, בגזרת כתפיים צרות, מותניים צמודים, דגש על חזה, חצאיות ארוכות יותר, ולרוב בעלות שוליים רחבות יותר. באמצע שנות ה-50 אופנה זו פינתה בתורה את מקומה לאופנה חדשה של ביגוד שאינו מותאם אישית לצורת הגוף, וחלק מבגדים אלו כונו על ידי מגזין ווג "שמלת חולצת טריקו". מגמה חדשה, שצברה תאוצה בתקופה זו, הייתה שבני הנוער פיתחו אופנה משלהם, במקום להתלבש בדומה להוריהם כמו בעשורים הקודמים.
עוד בתחילת העשור, הביקיני, שחולל סערה ברחבי העולם בהמשך, הפך פופולרי על חופי הריביירה הצרפתית. הזינוק המשמעותי ביותר של הביקיני בשוק העולמי בא, כאשר הופיעה השחקנית בריז'יט בארדו בבגד הים הזעיר בסרט "ואלוהים ברא את האישה" משנת 1956.
במזרח, מעצבים שונים במדינות עולם שלישי אשר היו מחוץ לשליטה קולוניאלית ביקשו ליצור זהות אופנתית שונה שתבדיל אותם מהתרבות המערבית, וכך, אנשי עסקים מאסיה או מהמזרח התיכון, למשל, לבשו לעיתים חליפות בסגנון מערבי עם כיסויי ראש מקומיים כמו תרבוש או כאפיה. בהודו, בגדים מסורתיים הותאמו לסגנון חליפה, ובסין החלה בהדרגה לחלחל לאופנה חליפות בסגנון לבושו של מאו.
בעשור זה לראשונה הצטרפה הטלוויזיה למגזיני האופנה וסרטי הקולנוע, בהכתבת האופנה.
אירועים משמעותיים בישראל
בשנות ה-50 הוקמו קרנות הפנסיה ההסתדרותיות שהתפתחו עד שהקיפו חלק גדול של ציבור העובדים המאורגן בישראל. קרנות דומות הוקמו גם על ידי ארגוני עובדים אחרים (הסתדרות הפועל המזרחי והסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1955 נבנה מחשב ה"ויצק", המחשב הראשון במדינת ישראל, ואחד המחשבים האלקטרוניים הראשונים בעולם.
ב-30 באוקטובר 1957 הושלם מפעל ייבוש אגם החולה על ידי קק"ל.
בשנת 1959 הוקמה שכונת קריית מטרסדורף השכונה הוקמה על ידי הרב שמואל ארנפלד. ונקראה על שם העיר מטרסדורף בהונגריה (שלאחר מכן הפכה למטרסבורג באוסטריה), שם שכנה קהילה יהודית מוכרת ומפורסמת. הקמת הקריה סמלה את התפתחויות הבנייה החרדית בירושלים והתרחבותן של השכונות החרדיות סביב שכונת מאה שערים (השכונה החרדית הוותיקה בירושלים).
אמבה מריאם
אמבה מריאם (געז አምባ ማሪያም) הוא כפר במחוז דרום וולו במדינת אמהרה שבמרכז אתיופיה, אשר שימש כבירת האימפריה האתיופית בראשית תקופת הגיבוש. הכפר שוכן על אמב, מבצר הררי המתבסס על תצורה גאולוגית אופיינית לרמה האתיופית - הר שולחן מוקף מצוקים תלולים, ומכאן שמו. בשנת 2005 התגוררו במקום כ-1,900 תושבים.
היסטוריה
מקדלה מוזכרת בכרוניקה של הקסר סוסוניוס כבר בתחילת המאה ה-17. בתחילת המאה ה-19, נשלטה אמבה מריאם בידי בני אורומו ונודעה בשם מקדלה (መቅደላ). ב-22 בספטמבר 1855 כבש הקיסר תוודרוס השני את ההר, והקים על ראשו מספר מבנים, ובהם גם ארמון וכנסייה. המקום שימש כבירת אתיופיה לאחר דברה תבור.
בעקבות עלבון שלכאורה עלב בו מיסיונר בריטי, כלא תוודרוס השני מספר דיפלומטים ומיסיונרים בריטים במקום. הבריטים שלחו משלחת צבאית לאמבה מריאם, וזו הגיעה לאתר בחודש אפריל 1868. אנשי האצולה ותומכיו של הקיסר האתיופי נטשו אותו, וצבאו ניגף בקרב למרגלות ההר שהתרחש ב-9 באפריל. הקיסר שם קץ לחייו ביריית אקדח ב-13 באפריל, בעת שהצבא הבריטי החל את ההתקפה על המצודה עצמה.
הבריטים חילצו את הדיפלומטים, בזזו את היישוב והעלו אותו באש. בין היתר לקחו עימם הבריטים את כתרו של הקיסר האתיופי, וזה הוחזר באופן אישי לקיסר היילה סלאסי ב-1925, בעת שביקר בבריטניה ופגש במלך ג'ורג' החמישי. ממבני הבירה לא שרד כמעט דבר, למעט התותח "סבסטופול", תותחו הענק של הקיסר האתיופי במשקל 6.7 טון.
המצודה הנטושה נכבשה לזמן מה על ידי ייאסו החמישי, הקיסר הלא מוכתר של אתיופיה, עד שנאלץ להימלט ממנה ב-1917.
וחיד האשמיאן
את רוב הקריירה שלו עשה האשמיאן בבונדסליגה בה שיחק בהמבורג, בוכום, באיירן מינכן, והנובר 96.
היאבקות בשמן זית
היאבקות בשמן זית (בטורקית: Yağlı güreş) היא ענף ספורט לחימה טורקי מסורתי.
היסטוריה
ההיאבקות הייתה ענף ספורט חשוב במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. המתאבקים משחו עצמם בשמן זית, הן כדי להגן על עורם מקרינת השמש (התחרויות נערכו בעירום) והן על מנת להקשות על היריב.
תחרויות ההיאבקות בטורקיה נערכו באופן מעט שונה. ראשית, ההיאבקות הייתה בסגנון חופשי, ולפיכך הותר שימוש ברגליים. שנית, לא נעשה שימוש בשמן זית. החל מהמאה העשירית החלו המתאבקים הטורקים לכסות את פלג גופם התחתון (בין הטבור לברכיים), בהתאם לחוקי האסלאם. מאוחר יותר, אומץ גם שמן הזית היווני.
בתקופת האימפריה העות'מאנית החלה ההיאבקות לבסס את מעמדה כענף ספורט חשוב. בתי ספר מיוחדים שהוקמו ברחבי האימפריה שימשו גם כמרכזים רוחניים.
הטורניר בקרקפנאר
אף שתחרויות נערכו ברחבי טורקיה במהלך כל השנה, הטורניר המרכזי נערך במהלך שלושה ימים בקיץ בקרקפנאר (Kırkpınar) הסמוכה לאדירנה, והמנצח מבין 1,000 המשתתפים מוכרז כ-"başpehlivan" ("ראש הגיבורים"). הטורניר בקרקפנאר נערך באופן כמעט רצוף מאז 1361, מה שהופך אותו לטורניר הספורט הוותיק בעולם. לפי אגדה מקומית, ראשיתו של הטורניר בתחרות בין 40 מלוחמיו של מורט הראשון ששהו באזור. קרב הגמר התנהל ללא הכרעה, ושני הלוחמים נאבקו עד שמתו מתשישות.
המקום בו נערך הטורניר הוזז בכמה קילומטרים ב-1924, בעקבות הסכם לוזאן, שבמסגרתו הועברו שטחים ליוון.
כללי הטקס
מתאבק בטורניר בקרקפנאר מכונה פֶּהְלִיוַואן ("גיבור"). המתאבקים לובשים מכנסי עור, הכרוכים סביב מתניהם בחבל. הטורניר נפתח בטקס שבו המתאבקים מושחים עצמם בשמן זית, תוך כדי שירה של שירים מסורתיים. ראש הטקס, הג'אזגר (Cazgır), מזמין את המתאבקים לתפילה, ולאחר מכן נותן את האות לפתיחת הטורניר. בשלב זה מבצעים המתאבקים פעולות חימום, שכוללות הצגה מופגנת של שריריהם, לצלילי תופים וזורנה, שילוו גם את המשך הטורניר. החימום עצמו כולל אף הוא אלמנטים טקסיים - המתאבקים הולכים קדימה ואחורה 3 פעמים, ולאחר מכן כורעים על ברכם השמאלית, ונוגעים בידם הימנית באדמה, בברך, בשפתיים ובמצח (גם על פעולה זו חוזרים 3 פעמים).
גם ההכנה לקרב כוללת פעולה טקסית. משיחת הגוף בשמן זית נעשית בסדר מסוים - ראשית יד ימין מושחת את פלג הגוף השמאלי, לאחר מכן יד שמאל מושחת את פלג הגוף הימני.
החוקים
בעבר לא הוגבלו זמני הקרבות, אך ב-1975 נקבע כי כל קרב ייערך 40 דקות, מחשש לבריאותם של המתאבקים. אם לא מושגת הכרעה בזמן זה, מוארך הקרב ב-15 דקות נוספות, שבמהלכן צוברים המתאבקים נקודות על פעולותיהם, בדומה לקרבות איגרוף או ג'ודו.
מבנה הטורניר
המתאבקים מחולקים ל-11 מקצים, לפי הבדלי הרמות. המקצה החזק ביותר הוא מקצה ה-Baş Güreşler ("המתאבקים הראשיים"). המנצח בכל מקצה זוכה בתואר באשפהליוואן, וביומו האחרון של הטורניר מתחרים כל הבאשפהליוואנים ביניהם, עד לקרב הגמר. המנצח בקרב זה, ולמעשה בטורניר כולו, זוכה בגביע מזהב ובפרס כספי, שהחליף את הסוסים והפרים שהיו מוענקים בעבר. מתאבק שמצליח לזכות בטורניר 3 פעמים ברציפות זוכה גם בחגורת זהב.
יו טרנצ'רד
מרשל חיל האוויר המלכותי יו מונטגיו טרנצ'רד, הויקונט הראשון טרנצ'רד (באנגלית: Hugh Trenchard, 1st Viscount Trenchard; 3 בפברואר 1873 – 10 בפברואר 1956), GCB OM GCVO DSO, היה קצין בריטי שהיה מהתורמים העיקריים בהקמת חיל האוויר המלכותי. הוא תואר כ"אבי חיל האוויר המלכותי".
ביוגרפיה
יו טרנצ'רד נולד למשפחה בעלת מורשת צבאית, אם כי צנועה, מצד שני הוריו. בעת היותו ילד עקרה משפחתו לבית אחוזה, ולפיכך, ילדותו עברה עליו בחיק הטבע. לצורך לימודיו, הזמינו הוריו מורה פרטי, אשר לא הצליח ביותר בחינוכו, והשכלתו נשארה לקויה-משהו, יחסית למעמד אליו הגיע, גם בהמשך. במהלך השנים המעצבות של חייו, נאבק טרנצ'רד אקדמית, נכשל בבחינות רבות, והצליח להשיג רק את הרמה המינימלית על מנת להתקבל לשירות בצבא הבריטי. כקצין חיל רגלים צעיר טרנצ'רד שירת בהודו, ובפרוץ מלחמת הבורים השנייה הוא התנדב לשירות בדרום אפריקה. במהלך המלחמה בבורים נפצע טרנצ'רד אנושות, איבד ריאה, שותק חלקית וחזר לבריטניה. בעצת רופאיו נסע טרנצ'רד לשווייץ כדי להחלים ומתוך שעמום עסק בבובסלי. לאחר התרסקות קשה, מצא טרנצ'רד כי השיתוק שלו נעלם וכי הוא יכול ללכת ללא עזרה. בעקבות התאוששות נוספת, חזר טרנצ'רד לשירות פעיל בדרום אפריקה.
לאחר תום מלחמת הבורים, שירת טרנצ'רד בניגריה שם הוא היה מעורב במאמצים להביא את פנים הארץ תחת שלטון בריטי ולדכא את האלימות הבין-שבטית. בזמן שהותו במערב אפריקה, פיקד טרנצ'רד על הרגימנט הדרום ניגרי במשך מספר שנים.
בשנת 1912, למד טרנצ'רד לטוס ולאחר מכן מונה כסגן מפקד בית הספר המרכזי לטיסה של גיס התעופה המלכותי (RFC). הוא שירת בתפקידים בכירים בגיס במלחמת העולם הראשונה, בפרט כמפקד הגיס בצרפת בשנים 1915 - 1917. בשנת 1918, הוא שימש לזמן קצר כראש המטה של חיל האוויר (מפקד חיל האוויר המלכותי), הראשון ששירת בתפקיד זה, לפני שלקח את הפיקוד על חיל האוויר העצמאי בצרפת. לקראת סוף המלחמה, נותר ללא תפקיד. בינואר 1919 טרנצ'רד, אשר לא נשא תפקיד כלשהו בחיל האוויר באותה העת, נשלח לדכא מרידה של חיילים בסאות'המפטון. החיילים, אשר קיבלו ידיעה מוטעית כי עומדים לשחררם, קיבלו פקודה להפליג לצרפת. טרנצ'רד הצליח לדכא את המרידה בלא נפגעים ובלא אלימות. ב-1919, לבקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, חזר טרנצ'רד לשרת כראש המטה האווירי ובילה את העשור הבא של חייו בהבטחת עתידו של חיל האוויר המלכותי.
הגאות הראשונה בכלכלת ישראל
הכלכלה הישראלית ידעה בין השנים 1954 ל-1965 צמיחה גדולה, שהחליפה את המשבר הכלכלי העמוק בו שקע המשק בשנת 1951.
לפני הגאות
בשנת 1951, בוטלה מדיניות הקיצוב בגלל התמרמרות הולכת וגוברת של הציבור ממנה. ביטול המדיניות הוביל למשבר במשק, אשר גרם לכך שלממשלה לא יהיו מספיק יתרות מטבע חוץ. הממשלה ביקשה הלוואות מחו"ל, אך בגלל חוסר יכולת להחזיר את ההלוואות, המלווים סירבו להמשיך בהלוואות. במקביל גדל הגירעון בתקציב המדינה, והממשלה מימנה את הגירעון באמצעות הדפסת כסף, מה שגרם לעליית האינפלציה. שר האוצר, אליעזר קפלן הכריז על מדיניות כלכלית חדשה, אשר העלתה מיסים, קיבלה סיוע מממשלת ארצות הברית, והנפיקה איגרות חוב ממשלתיות. למרות שהתוכנית הצליחה להגדיל את היצוא ואת יתרות המט"ח, האבטלה גדלה, והאינפלציה עלתה ל-66% ב-1952. נוצר חשש ממשי לתפקוד המדינה. שנת המפנה הייתה 1953, עת הגיעו השילומים מגרמניה.
התחלת הגאות
באמצעות עזרה מכספי השילומים, הממשלה הורידה את האינפלציה לרמה נמוכה, והאיצה את הפעילות הכלכלית במשק. התוצר עלה ב-10% לשנה בזכות העלייה ההמונית, וכ-5% בתוצר לנפש. רמת החיים במשק עלתה ובכך עודדה עלייה מארצות הרווחה, והאבטלה ירדה. המדינה יזמה פרויקטים לאומיים חדשים שהביאו לעליה בביקושים, בתוצר ויצרו מקומות תעסוקה רבים, כמו הקמת נמל אשדוד, הקמת המוביל הארצי והרחבת מפעלי ים המלח.
החלשות הצמיחה
בתחילת שנות ה-60, נמשכה העלייה ברמת החיים. אך הצריכה ורמת החיים עלו יותר מאשר התוצר, מה שפגע ביכולת הצמיחה העתידית של המשק.
העלייה גרמה לפער בין היצוא והיבוא. הדרישה הגוברת לפועלים במשק שהיה שרוי בתעסוקה מלאה הביאה לעלייה בשכר ולאינפלציה של כ-10% בשנת 1962. שר האוצר דאז, לוי אשכול, פיחת את הלירה לעומת הדולר האמריקאי, כך ששער החליפין נקבע על 3 לירות לדולר, במקום 1.80 לירות לדולר עד אז. הפיחות גרם לשביתות ולהעלאת מחירים, ולא השיג את יעדו. המשך הסכם השילומים אפשר את הפחתת האינפלציה ל-5% בשנת 1964.
סיום הגאות
הגאות נפסקה בשנת 1965. הפסק כספי השילומים הביא לעליית האינפלציה ל-7%. ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, ניסה להתמודד עם האינפלציה באמצעות הקטנת תקציב המדינה והעלאת מסים. סיום פרויקטים לאומיים הקטין את הביקוש לעובדים והביא יחד עם הורדת התקציב למיתון עמוק, בו שקע המשק בסוף השנה, שהסתיים רק עם פרוץ מלחמת ששת הימים, והתחלת הגאות השנייה.
אריק בישוף
אריק בישוף (באנגלית: Eric Bischoff; נולד ב-27 במאי 1955) הוא יזם עסקי אמריקאי, מפיק טלוויזיה, בעל תפקידים אחראיים בהיאבקות מקצועית, מנחה פודקאסט ואישיות טלוויזיונית. כיום הוא מופיע בארגון ההיאבקות WWE, שבו הוא משמש כמפיק בפועל של התוכנית סמאקדאון. הוא ידוע בעיקר כמפיק בפועל והנשיא של WCW, ולאחר מכן כג'נרל מנג'ר של תוכנית הדגל של ה-WWE, Raw. בישוף עבד כמפיק בפועל של הארגון Total Nonstop Action Wrestling (TNA). לבישוף יש רקע בטאקוונדו. במהלך השנים הוא הופיע כמתאבק בזירה וכמו כן כיהן כאלוף ההארדקור של WCW. בישוף כתב אוטוביוגרפיה בשם Controversy Creates Cash, ששוחררה בשנת 2006.
חיים אישיים
ב-27 ביולי 2016, בישוף עלה לאוויר עם תוכנית הפודקאסט שלו, Bischoff on Wrestling, ברדיו של MLW. ב-17 באוקטובר 2017, הוא הפסיק להנחות את התוכנית עקב בעיות תקציביות.
באפריל 2018, בישוף חזר לעסקי הפודקאסט עם תוכנית הפודקאסט Weeks with Eric Bischoff 83 לצד המנחה המשני, קונראד תומפסון.
ועידת טהראן
ועידת טהראן היא ועידה שנערכה במהלך מלחמת העולם השנייה, בין התאריכים 28 בנובמבר ל־1 בדצמבר 1943 בשגרירות הרוסית בעיר טהראן, שבאיראן. האיראנים, לצורך האבטחה, סגרו את כל גבולות המדינה השביתו את התנועת המשאיות בכבישים פרט למשאיות מזון, אסרו על שידורי רדיו ועצרו את מברקי החוץ. ועידה זו הייתה המשך ישיר של ועידת קהיר שהסתיימה יומיים קודם לוועידה זאת, רק בנוכחות סטלין במקום צ'יאנג קאי שק. בוועידה נערכה לראשונה פגישה משולשת בין צ'רצ'יל, רוזוולט, וסטלין. חשיבות הוועידה הייתה בעצם כינוס שלושת המנהיגים של המעצמות המובילות את המלחמה בגרמניה. הוועידה נערכה תחת אבטחה כבדה ביותר וחשדנות בין הצדדים.
גרמניה הנאצית תכננה מבצע בשם קפיצה לרוחק לחיסול משתתפי הוועידה.
מטרות המנהיגים בוועידה
סטלין והסובייטים רצו שבעלות הברית תפתח סוף סוף חזית נוספת בצרפת, כדי לגרום להורדת הלחץ שהגרמניה הנאצית הפעילה בחזית המזרחית אחרי שנתיים של דחיות. סטלין גם רצה להשתלט על שטחים במזרח אירופה ויותר.
צ'רצ'יל ובריטניה רצו לשמור על שטחים וקולוניות בריטיות ולהמשיך לפתה את האימפריה שלהם תוך כדי בלימת ברית המועצות מלהשתלט על שטחים בעצמם. הבריטים היו נחושים גם לקדם פעולות נוספות בים התיכון ובאזור הבלקן.
רוזוולט רצה להביס את יפן וגרמניה ולמנוע מהאנגלים והסובייטים להשתלט על שטחים ואומות.
החלטות שהתקבלו בוועידה
בוועידה אושרה התוכנית לפלישה לנורמנדי כדי לפתוח "חזית שנייה" באירופה, חזית שתאלץ את גרמניה להעביר כוח אדם ומשאבים למערב אירופה ובכך תושג הקלה לצבא האדום. בזמן הוועידה נלחמו בעלות הברית על אדמת איטליה במה שנקרא מלכתחילה החזית השלישית. לבסוף הוחלט שהחזית העיקרית תהיה בצרפת במבצע "אוברלורד", תוך כדי נחיתה סימולטנית בריביירה הצרפתית (מבצע דרגון).
החלטות נוספות שהתקבלו בוועידה:
טרינידד וטובגו
מלחמות שליטה קולוניאליות
תושביהם הראשונים של האיים היו ככל הנראה מתרבות אורטוירואיד, והם התיישבו בהם לפני כ-7,000 שנה. במשך כ-6,500 שנה יושבו האיים בידי תרבויות שונות שמקורן באיים הקריביים או בחלקה הצפוני של דרום אמריקה. ב-1498 הגיע כריסטופר קולומבוס לטרינידד. אוכלוסיית טרינידד שימשה כמקור לעבדים עבור הספרדים שהשתלטו על האי, ואילו האי טובגו ננטש. במאה ה־18 פרצו בטרינידד מגפות שדילדלו את האוכלוסייה והכריחו את מושל האי להתרחק מאזורי הג'ונגל המועדים למחלות ולקבוע את מושבו בפנים היבשת, בפורט אוף ספיין.
העיר משכה מתיישבים ומסיונרים והאוכלוסייה הנוצרית גדלה לאחר שהממשל הספרדי הציע הטבות למתיישבים קתולים. כתוצאה מההזמנה, הגיעו צרפתים רבים, תושבי האיים הסמוכים אל טרינידד, ופורט אוף ספיין התפתחה בקצב מואץ. ב־1797, בתקופת המלחמות בין האנגלים לבין נפוליאון, נשלח לטרינידד צי אנגלי גדול, ועשרים שנה לאחר מכן השלימו האנגלים את ההשתלטות על האי.
האי השני, טובגו, נשלט משנת 1654 ועד 1691 על ידי דוכסות קורלנד וסמיגליה, אך ב־1658 השתלטו ההולנדים על האי. המלחמה על השליטה באי נמשכה והשתתפו בה בנוסף להולנדים - גם אנגלים וצרפתים, ואגדות על קרבות עקובים מדם נשתמרו לדורות הבאים. גם שודדי הים שלחו ידם לאי ואחיזתם בו התחזקה עם הכרזתו כ"נייטרלי". בינתיים שגשגה הכלכלה. שמו של הטבק (באנגלית tobacco - טובקו) נקרא על שם אי זה שבו החלה תעשיית הטבק את דרכה. גם תעשיית קני הסוכר פרחה עד המשבר הגדול במחירי הסוכר ב־1888. המשבר הכלכלי הביא לסיפוחו של האי לטרינידד תחת שלטון הבריטים.
עצמאות
ב־1958 נכללה המושבה טרינידד וטובגו בפדרציה של איי הודו המערבית, ישות פדרטיבית עצמאית למחצה שכללה את רוב מושבות בריטניה בים הקריבי. המושבה פרשה ממנה מפאת אי רצונה לתמוך במדינות האיים הקטנות והעניות שמסביבה. בצעד זה (מסיבות דומות) קדמה לה ג'מייקה. עם פרישתה ב־1962 ניתנה לה עצמאות, והפדרציה התפרקה.
ב-1976 ניתקה טרינידד וטובגו את קשריה עם הכתר הבריטי, שקודם לכן שימש כריבון סמלי של המדינה, והפכה לרפובליקה במסגרת חבר העמים הבריטי.
אריק ויליאמס, מנהיג התנועה הלאומית-עממית (השמרנים) ומהלוחמים הגדולים בעד העצמאות הנהיג את ארצו במשך שנים רבות לאחר מכן. משאבי הטבע שהתגלו בשנות ה־70, הנפט והגז הטבעי, חילצו את האיים מסכנת העוני הנפוץ כל כך בקריביים, ורמת החיים הייתה לגבוהה מאוד יחסית למקובל באזור, אך עדיין הפערים הכלכליים נותרו גדולים - 7% מהאוכלוסייה מוגדרים כעל סף רעב. זהו נתון טוב יחסית למדינות המתפתחות, אך אינו מאפשר לראות את טרינידד כנמנית עם המדינות המפותחות.
ב-1990 חוללו פעילי ג'מעת אל מוסלמין, ארגון מוסלמי מיליטנטי, ניסיון הפיכה כושל. המורדים, בהנהגת יאסין אבו באכר, השתלטו על הפרלמנט ועל תחנת הטלוויזיה של טרינידד וטובגו, שהייתה אז היחידה במדינה, ושבו את ראש הממשלה, א.נ.ר. רובינסון, ובכירים אחרים. המורדים נכנעו לאחר שישה ימים.
פוליטיקה
האיים משתייכים לחבר העמים הבריטי. למדינה חוקה הנשמרת בקפדנות, המבטיחה שלטון דמוקרטי ורמה גבוהה של חופש פוליטי וכלכלי. הפרלמנט מורכב משני בתים - סנאט ובו 31 חברים הממונים על ידי הנשיא, ובית נבחרים בן 36 חברים הנבחרים בבחירות אזוריות לתקופות כהונה בנות חמש שנים. ראש הממשלה הוא בדרך כלל מנהיג הסיעה הגדולה ביותר בבית הנבחרים. הנשיא העומד בראש המדינה שתפקידו טקסי בעיקר נבחר על ידי אספה משותפת של הסנאט ובית הנבחרים.
שתי המפלגות העיקריות, ולרוב גם היחידות שזוכות לייצוג בבית הנבחרים, הן "התנועה הלאומית של העם" (People's National Movement או PNM) השמרנית, שהתמיכה בה רבה בקרב האוכלוסייה ממוצא אפריקאי, ו"הקונגרס הלאומי המאוחד" (United National Congress או UNC) הסוציאל-דמוקרטית, שגרעין התמיכה שלה הוא בשכבות הנמוכות ובאוכלוסייה ממוצא הודי.
בבחירות שנערכו ב-2002 זכתה מפלגת ה PNM ב-20 מושבים, והרכיבה ממשלה יציבה בראשות פטריק מנינג, זאת לאחר שקואליציית שמאל שלטה בשנים 1995–2001. בבחירות 2001 הושג תיקו 18:18 בין המפלגות הגדולות (והיחידות שזכו לייצוג), והפרלמנט פוזר בתוך פחות משנה. הקואליציה של פטריק מנינג החזיקה מעמד בשלטון עד לבחירות ב-2010 בהם נבחרה לראשונה בתולדות המדינה אישה לראשות הממשלה, קמלה פרסד ביססר, אשר ייצגה את המיעוט ההודי במדינה והרכיבה קואליציה של חמש מפלגות. ביססר נבחרה על רקע תמיכה הולכת ופוחתת של הציבור בראש הממשלה הקודם שהשקיע מיליוני דולרים בפרויקטים נדל"ניים וביקורת ציבורית כלפיו על הזנחה של מערכות הרווחה והבריאות.
לממשל המקומי באי טובגו יש מאז 1980 אספה משלו המונה שישה עשר חברים, מהם שנים עשר נבחרים וארבעה ממונים. מפלגת ה-PNM מחזיקה באחד עשר מן המושבים באספה מאז בחירות 2005. בחוק מ-1996 הורחבו סמכויותיה של האספה המקומית.
כלכלה
טרינידד וטובגו היא מדינה עשירה יחסית, והתל"ג לנפש עמד בה ב־2013 על 20,300$, הרבה יותר מאשר במדינות קריביות אחרות. עיקר הכלכלה מבוססת על יצוא נפט ולפיכך היא רגישה מאוד לשינויים במחיריו. טרינידד וטובגו מייצאת גם קפה, דשנים ופרחים ומנגד היא מייבאת ציוד מכני, טובין ומזון. עיקר הסחר הוא עם ארצות הברית ומיעוטו עם מדינות דרום אמריקה והקריביים. גם התיירות היא מקור הכנסה חשוב (רבע מיליון תיירים לשנה). מדי שנה נערך בפברואר קרנבל מפואר, המושך אליו מטיילים רבים. החוב החיצוני של טרינידד וטובגו עמד על 1.9 מיליון דולר ב־1996. שיעור האבטלה הגבוה (16.1% - 1996) מעורר בעיות חברתיות קשות. תקשורת ותחבורה - באיים 10 תחנות רדיו ושלוש תחנות טלוויזיה (400,000 מקלטי טלוויזיה באי). קווי הטלפון באיכות טובה. מתוך שישה נמלי תעופה, שלושה הם בעלי מסלולי המראה מרוצפים. אין באיים רשת מסילות ברזל של ממש.
לאבטחת קשרי תעופה בשנת 1939 הוקמה חברה ייעודית בנושא שכיום פועלת כנתיבי אוויר קאריביים.
גאוגרפיה
שטח המדינה 5,128 קילומטר רבוע, כאשר שטח האי טרינידד - 4,827 קמ"ר, ושטח האי טובגו - 301 קמ"ר. איים נוספים במדינה הם צ'אקאצ'אקארה, מונוס, הואבוס, גאספארי, ליטל טובגו והאי סנט גיילס.
האקלים טרופי במדינה. העונה הגשומה היא בין יוני לדצמבר. המדינה מועדת להוריקן ולסופות השכיחות באזור. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 23 ל-32 מעלות צלזיוס.
טרינידד וטובגו נמצאת על המדף היבשתי של אמריקה הדרומית. למרות זאת, המדינה נחשבת לעיתים כחלק מאמריקה הצפונית בגלל השתייכותה לאיים הקאריביים.
דמוגרפיה
21.4% מהתושבים הם בני פחות מ־15. רק 8.1% מתושבי המדינה עברו את גיל 65. שיעור הריבוי הוא שלילי, גם בשל ילודה נמוכה ובעיקר בשל הגירה מתמדת מהאיים.
תוחלת החיים: 67 שנים לגברים, 72 שנים לנשים.
ישנו מתח גזעי בין שתי הקבוצות האתניות הנבדלות העיקריות, אך התפרצויות של ממש - נדירות.
דתות - 24% - הינדים, 6% - מוסלמים והשאר נוצרים (בעיקר קתולים, אך גם אנגליקנים ופרוטסטנטים).
השפה הרשמית היא אנגלית, אך התושבים משתמשים גם בהינדית, בצרפתית ובספרדית. החינוך ברמה גבוהה יחסית, והאנאלפביתיות מועטה מאוד (2% - 3%).
שיעור הפשע גבוה, אך נמוך מזה שבארצות הברית. בעשור הראשון של המאה ה-21 איימו עסקי הסמים לאיים על שלוות יושבי טרינידד. ב־1993 הסעירה את המדינה התנקשות בעיתונאי שהתמסר למלחמה בסמים.
כמו אומות אחרות באיי הודו המערבית, גם טרינידד וטובגו מאוימת על ידי מגפת האיידס, אם כי שירותי הבריאות בטרינידד כשירים יותר מעמיתיהם באפריקה להתמודדות זאת.
תמותת ילדים היא בשיעור 16 ל־10,000 (לשם השוואה - בהאיטי - 83, בארצות הברית ובישראל - 9).
הישג עצום של טרינידד וטובגו הוא השמירה על המשטר הדמוקרטי. אמנם רבים מהישגי מדינת איים קטנה זו יש לזקוף למשאבי הנפט והגז הטבעי, אך הדמוקרטיה והמודעות להשכלה מעידים שלהצלחתה יש סיבות נוספות.
כמה מהמפורסמים ילידי המדינה הם חתן פרס נובל לספרות, ו. ס. נאיפול (שחלק מספריו עוסקים באי), האצנים לשעבר הייזלי קרופורד ואטו בולדון, הכדורגלן דווייט יורק והראפרית ניקי מינאז'.
יהודים בטרינידד
ידוע שיהודים אנוסים הגיעו במאה ה־16 לטרינידד מפורטוגל ומספרד, קיימים מספר אנשים אשר טוענים שרבים מתושבי האי הם מצאצאיהם.
במאה ה-20 הגיעו לאיים פליטים יהודים מגרמניה הנאצית. חוקי ההגירה הנוחים שהיו בתוקף בטרינידד עד 1939, אפשרו להם למצוא מקלט באי הקריבי. אלו אמנם ניצלו מהשואה, אך מדיניות של השלטון הבריטי באי הביאה לכליאתם במחנות הסגר בחלק משנות המלחמה, שכן יהודים אלו נחשדו בריגול לאויב עקב נתינותם הגרמנית.
עם סיום מלחמת העולם, התבססו היהודים בטרינידד והקימו קהילה שמנתה כמה מאות, אולם הדה-קולוניזציה ושנאת הלבנים שבעקבותיה, הבריחה את רובם המכריע לארצות הברית ולארצות אחרות. כיום אין קהילה יהודית בטרינידד.
קשר מעניין בין טרינידד לישראל מצוי בסמלי הצבא והמשטרה באיים. הללו דומים מאוד לדגל ישראל בצבעיהם (כחול – לבן) ובסמל המגן דוד. קיימת סברה כי הם עוצבו בהשראתו של קצין בריטי מפלסטינה, ארתור סטפן מאברוגורדאטו, שהתרשם מדגלי התנועה הציונית.
עין יברוד
עין יברוד (בערבית: عين يبرود) הוא כפר ערבי ברשות הפלסטינית, השוכן כ-7 ק"מ צפונית לרמאללה ומשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה. לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני שנערך בשנת 2016 חיו בכפר 3,838 תושבים. עין יברוד שוכן בהרי בנימין בגובה של כ-800 מטרים מעל פני הים מערבית ליישוב היהודי עפרה ומזרחית לבית אל, דרומית לכפר יברוד וצפונית לביתין. העיירה צופה על כביש 60 ועפרה השוכנת סמוך לה, מעבר לכביש.
היסטוריה
עין יברוד ממוקם למרגלות שתי חרבות, "ח'רבת חסן" ו"ח'רבת ע'ורייטיס" בה נמצא מקאם שייח' עבדאללה. במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל מצא באתר הארכאולוג זכריה קלאי בשנת 1968, שרידים של מבנה ציבורי גדול, שיסודותיו מתקופת הברזל בארץ ישראל. בסביבות המבנה נמצאו עצמות רבות של בעלי חיים, ולכן נראה ששימש למטרות פולחניות. המבנה שוכן במרכזו של מתחם שהיה מוקף בחומה. באזור נסקרו גם שרידי ביצורים מההתקופה ההלניסטית בארץ ישראל, מערות קבורה חצובות בסלע בהם ארקוסוליה וכתובות מהתקופה הרומית בארץ ישראל כמו כן נמצאו שלושה מטבעות עם דיוקנו של הקיסר קונסטנטינוס.
במאה ה-13 העניק הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא את מחצית הכנסות הכפר למדרסה דתית מוסלמית בירושלים.
התקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים. 24 משפחות התגוררו בכפר. לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 800 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכפר 178 בתים מיושבים ב-788 נפשות, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-930 ושטחו נרשם כ-11,488 דונם, מתוכם 20 דונם של אדמה ציבורית.
בעקבות מלחמת השחרור, ואחרי הסכמי שביתת הנשק של 1949, הייתה עין יברוד תחת שלטון ירדני. במפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 1,501 תושבים. ב-1966 החלה ממשלת ירדן להקים מחנה צבאי על קרקע שהופקעה בצידו המזרחי של הכפר.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 היגרו רבים מתושבי עין יברוד לארצות הברית ולפוארטו ריקו והם מרוכזים בעיקר בשיקגו (כ-1000 נפש) ובניו יורק (כ-600 נפש). חלקם בנו בית נוסף בעין יברוד המשמש אותם בביקורים בכפר ובמשלוח ילדיהם לבית הספר בכפר. מגמת ההגירה החוצה נחלשה לאחר מלחמת ששת הימים ואף התקיימה הגירה של משפחות מרצועת עזה למרחב בין עין יברוד וסילואד. השטח הבנוי של עין יברוד גדל באופו משמעותי, תוך שהוא מתרחב כלפי מעלה לאורך הכביש ויוצר לכפר צורה קווית.
בשנת 1974, הוקמה תנועת גוש אמונים וגרעין שילה ששם לו למטרה להתיישב בשטחי יהודה ושומרון. "גרעין שילה" ביצע שלוש עליות בלתי־חוקיות לאתר הארכאולוגי "חירבת סיילון", שהסתיימו בפינוים. אך באפריל 1975 הותר ל"פלוגת־עבודה" של "גרעין שילה" שהועסקה בהקמת מתקן צבאי בהר בעל חצור הסמוך, באישורו של שר הביטחון שמעון פרס, ללון ב-12 מבנים נטושים של המחנה הצבאי הירדני סמוך לעין יברוד, לאחר שהבטיחו שאין מדובר בניסיון התנחלות. "פלוגת־העבודה" נשארה במקום שהפך להתנחלות עפרה, תוך הבטחה להתיישב רק בתחום 250 הדונם של המחנה הירדני, קרקע שהופקעה כבר מהתושבים על ידי ממשלת ירדן, לכן יכולה לעבור לחזקת מדינת ישראל. בתחילה לא הכירה ממשלת ישראל ביישוב, אך הותר למתיישבים להישאר במקום בתחום המחנה הצבאי. את אספקת החשמל קיבלו מחברת החשמל המזרח ירושלמית. בשנת 1979, החלו המתנחלים לדרוש להגדיל את שטח היישוב, הנושא היה שנוי במחלוקת מאחר שהמחנה הצבאי היה מוקף באדמות פרטיות של תושבי עין יברוד. בתמיכתו של השר עזר ויצמן, המתנחלים החלו להגדיל את שטח היישוב על אדמות עין יברוד ללא תוכניות מתאר מאושרות.
בזמן האינתיפאדה הראשונה הכריזו תושבי הכפר על עצמם כשטח משוחרר והיו מעורבים בתקריות רבות של ידי אבנים.
לאחר הסכם אוסלו, 40.8% מאדמות הכפר הוגדרו כאדמות שטח A 43.8% שטח B, ואילו 15.4% הנותרים הוגדרו כשטח C. בשנות ה-90, נסלל כביש עוקף רמאללה (כביש 60 החדש) ממזרח לשטח הבנוי של הכפר.עד אז עבר כביש 60 ממערב לכפר בסמוך לכפרים ג'ילזון, גופנה ועין סיניא.
בפיגוע שהתרחש בכפר באוקטובר 2003, נורו למוות במהלך פטרול שגרתי בכפר שלושה חיילי צה"ל מגדוד דוכיפת וחייל נוסף נפצע באופן קשה, על ידי מחבלים חמושים שהשתייכו לארגון פת"ח. המחבלים ביצעו וידוא הריגה בחיילים וגנבו את נשקיהם.
ב-2008 עתרו חמישה תושבי עין יברוד לבג"ץ, בדרישה להורות על הריסת בתים שבנו מתנחלים על אדמתם הפרטית. ב-2015 הורה בג"ץ למדינה להרוס את תשעת המבנים הבלתי חוקיים בהתנחלות עפרה. ב-2013 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שעסקת נדל"ן במסגרתה השתלטו מתנחלים על בית בשולי הכפר זויפה. בשנת 2017, הוקם מכון לטיהור השפכים של ההתנחלות עפרה, ללא אישור, על קרקע בבעלות תושבי עין יברוד. בית המשפט אסר להפעיל את המתקן לאחר שהמדינה הודתה שהוקם על קרקע פלסטינית פרטית.
ב-20 באפריל 2021 ביצעו מחבלים לינץ' ברכב ישראלי שניסה לקצר את דרכו בנסיעה דרך הכפר עין יברוד, התנגשו בו, והעלו אותו באש. נוסעי הרכב נמלטו רגלית ולא נפגעו. לאחר כחודש נתפס אחד המחבלים והועמד לדין.
104.5FM רדיו צפון
104.5FM רדיו צפון היא תחנת רדיו אזורית המשדרת מצפונה של ישראל. עד דצמבר 2016 הייתה ידועה בשם "צפון ללא הפסקה".
על התחנה
אולפני הרדיו ממוקמים במגדל תפן. בעבר, ישבה התחנה במלון אחוזת אסיינדה בעיר מעלות-תרשיחא.
עם הקמתה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, הייתה התחנה בעלות-חלקית של דני נישליס ונקראה "רדיו MIX". בשנת 2003, קנתה את התחנה קבוצת "רדיו ללא הפסקה", בבעלות איש העסקים אלי עזור.
תוכן השידורים בתחנה משלב בין תוכניות מלל בתחום האקטואליה, ספורט, ייעוץ וסאטירה, לבין רצועות מוזיקה עכשווית ולהיטים מכל הזמנים, ובנוסף משדר במהלך היום 7 שעות סינדיקציה מרדיו 103.
התחנה מפיקה ועורכת גם מבזקי חדשות העוסקים בנושאים מוניציפליים, הקשורים לרשויות המקומיות באזורי הקליטה של התחנה. אלו משודרים בכל חצי שעה עגולה, החל מהשעה 06:30 בבוקר ועד השעה 17:30 בערב בפיקוחו ועריכותו של מנהל החדשות של התחנה יואב מינץ.
התוכניות בתחנה מוגשות, בין היתר, על ידי יואב מינץ, ליאת רון, סלוצקי ודומינגז, גדי נס, דידי הררי, אסי לביא (הג'וקר), נתן זהבי, רון קופמן ויוני הללי.
בנובמבר 2018 רדיו צפון פיצל את תדריו והפך את התדר המשני שלו 101.5FM לתחנת רדיו נפרדת בשם "התחנה" המשדרת מוזיקה ים תיכונית ומשלבת מוזיקה נוסטלגית לצד להיטים עכשוויים בטעם של פעם.
אזורי הקליטה והשידור
אזור זיכיונה כתחנה אזורית הוא ממטולה ועד חדרה. אזורי הקליטה שלה מדרום לצפון: החל מחיפה והקריות, דרך עכו ונהריה ועד מטולה וקריית שמונה; ממזרח למערב - החל מטבריה ונוף הגליל, צפת וראש פינה דרך כרמיאל וזכרון יעקב.
לשידורי התחנה ניתן להאזין גם בערוץ 87 ב-HOT, בערוץ 71 ב-Yes הטלוויזיה בלוויין ובאתר האינטרנט שלה.
הסכם ראש-באגוט
הסכם ראש-באגוט או חוזה ראש-באגוט (באנגלית: Rush–Bagot Treaty), או פירוז ראש-באגוט (Rush–Bagot Disarmament), היה הסכם שנחתם בין ארצות הברית ובריטניה בדבר הגבלת החימוש הימי באגמים הגדולים ובאגם צ'מפליין, בעקבות המלחמה של 1812.
הסכם זה אושרר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-16 באפריל 1818, ואז אושר על ידי קנדה, בעקבות איחוד הפדרציות של קנדה, בשנת 1867. ההסכם אפשר את פירוזם של האגמים לאורך הגבול הבינלאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי. ההסכם קבע כי ארצות הברית וצפון אמריקה הבריטית (המושבה הבריטית אשר לימים תהפוך לקנדה) יוכלו, כל אחת, להחזיק כלי שיט צבאי אחד (בעל נטל של לא יותר מ-100 טונות נטל), ותותח אחד (שפגזיו לא עולים על שמונה קילוגרמים) באגם אונטריו ובאגם צ'מפליין. ביתר האגמים הותר לארצות הברית ולבריטניה הצפון אמריקאית להחזיק שני כלי שיט צבאיים בלבד בנטל זהה ובעלי כוח אש זהה. אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה.
היסטוריה
מקורו של הסכם ראש-באגוט בהתכתבות בין מזכיר המדינה של ארצות הברית ריצ'רד ראש לבין שגריר בריטניה בארצות הברית סר צ'ארלס באגוט שנשלחו ב-27 וב-28 באפריל 1817. לאחר שתנאי ההסכם סוכמו במכתבים, ההסכם הוכר באופן לא רשמי על ידי שתי המדינות.
ב-6 באפריל 1818, ההסכם הוגש לסנאט של ארצות הברית ואושרר ב-16 באפריל 1818.
ההסכם הוביל לאמנת וושינגטון ב-1871, אשר השלימה את פירוק הנשק ופירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה לכל אורכו.
בשנת 1946 הסכימו ארצות הברית וקנדה, בחילופי אגרות דיפלומטיות, על שינוי תנאי הסכם ראש-באגוט, ואפשרו הצבת ספינות חיל ים לצורכי אימון באגמים לאורך הגבול, בתנאי שלכל ממשלה תינתן הודעה מראש על כך.
בשנת 2004, החליט משמר החופים של ארצות הברית לחמש את 11 ספינות המשמר שלו המוצבות באגם אירי ובאגם הורון במקלעי 7.62 מ"מ במטרה למנוע הברחות, וכן בשל חשש מטרור לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר 2001.
ממשלת קנדה החליטה כי חימוש זה לא הפר את ההסכם, מאחר שהרובים נועדו לאכיפת החוק ולא לפעילות צבאית. בהתאם להסכם, לקנדה שמורה הזכות לחמש את זרוע אכיפת החוק שלה בכלי נשק דומים.
תוצאות ההסכם
ההסכם הביא לפירוז אזור האגמים הגדולים ואגם צ'מפליין. כמו כן ארצות הברית ובריטניה הסכימו על שליטה משותפת בטריטוריית אורגון. ההסכם יצר למעשה גבול מפורז שאורכו 5,527 ק"מ, שהיה הגבול המפורז הארוך בעולם.
למרות הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו. קשיים דומים התעוררו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל האל לא הסכים להפר את ההסכם בגלל חשיבותו ההיסטורית. בשנים 1939 ו-1940 קנדה וארצות הברית הסכימו לפרש את ההסכם כך שנשק יכול להיות מותקן על ספינות בתוך האגמים הגדולים, אבל לא יכול להפוך פעיל עד שהספינות עזבו את האגמים. ב-1942 ארצות הברית הצטרפה למלחמה (וקנדה כבר השתתפה במלחמה), והן הסכימו כי עד סוף המלחמה נשק יכול להיות מותקן על ספינות באגמים, ואף יכול להיבדק בעת שכלי השייט באגמים.
אנדרטאות
קרן המורשת של אונטריו הציבה שלט זיכרון להסכם בקינגסטון, אונטריו (44.22989°N, -76.46629°W). שלט נוסף עומד באתר בו הייתה שגרירות בריטניה בוושינגטון הבירה (38.90381°N, -77.05233°W) במקום בו התנהל המשא ומתן לקראת חתימת ההסכם.