cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרד בר כוכבא
עמדת ההנהגה הדתית
המפה הדתית של ערב המרד ביהודה הייתה מורכבת עדיין מכיתות בית שני, שעל אף שכוחן (בעיקר של הצדוקים) נחלש, הפילוג בינן לא פס. על אף חורבן המקדש, האליטה הכהנית והסיעות שהיו מזוהות עמה נותרו ככוח חי. חוקרים כדייוויד גולדבלט אף שיערו שהדוחפים העיקריים למרד בר-כוכבא היו אותם גורמים כהניים, וש"אלעזר הכהן" היה מראשיהם. המצדדים בראייה זו מסתמכים בין היתר על הפרשנות לתואר "נשיא" בידי בר-כוכבא, שהם סוברים שנשאב מרעיונות אפוקליפטיים שמצויים גם במגילות קומראן ונכתבו על ידי חוגים מקורבים לכהונה, אם כי היסטוריונים רבים מערערים על רעיון זה. מנחם מור קבע שעל פי המקורות המצויים, ההשערה אינה ניתנת לביסוס.
לגבי השתתפותה ועמדותיה של התנועה הרבנית, יורשת הפרושים, עמד פטר שפר על כך שהספרות התלמודית אינה נדיבה במתן מידע אודות בר-כוכבא עצמו. ואילו אגרותיו של בר-כוכבא כלל אינן מזכירות את חכמי יבנה. קיימים מקורות תלמודיים סותרים: עולה התנגדותם של חכמים לבר כוכבא בתלמוד הבבלי (במסכת סנהדרין אף נכתב שהחכמים עצמם הרגוהו) ולעומתם צידודו של רבי עקיבא ולבטח תלמידיו בבר כוכבא. נתונים מהתלמוד הבבלי מהימנים פחות מנתונים מהתלמוד הירושלמי, בכל הנוגע לעדויות על בר כוכבא והמרד, בשל שתי סיבות: הריחוק ממקום התרחשות האירועים, והתנגדות יהודי בבל למרידה בשלטון. בעוד שקשה להסיק אודות יחסם של הרבנים למרד, ברור ללא ספק כי הם התחזקו בעקבותיו והתקדמו עוד להפיכה לכיתה הדומיננטית ביהודה, מעמד שהשיגו לבסוף במאה השלישית.
עדויות ראשונות – משיחיותו של בר כוכבא
זוהי עדות ברורה וחד משמעית כי רבי עקיבא, תנא מגדולי חכמי הדור והיהדות לדורותיה, בן תקופתו של בר כוכבא, מצהיר בריש גלי כי בר כוכבא הוא המלך המשיח. בעקבות מקור זה אומר הרמב"ם את דבריו המפורסמים על בר כוכבא ב"הלכות מלכים ומלחמותיהם":
הרמב"ם כדרכו, בסוגיות שבהן יש התנגשות בין הירושלמי לבבלי, מעדיף את העדות של התלמוד הירושלמי, ואף מתעלם כליל מהעדות המופיעה בתלמוד הבבלי, ומכך שהמשיח לפי שיטתם אמור להיות דמות ניסית ומופתית. יהושע אפרון סובר שסיבת השקפתו הרציונלית של הרמב"ם על ימות המשיח ועל קץ השעבוד, היא זאת שהכריעה לטובת המקור הירושלמי ולא הבבלי. הרמב"ם גם מוסיף שרבי עקיבא היה לא פחות מאשר נושא כליו של בר כוכבא. היו שפירשו דבר כזה כפשוטו, וטענו שכנראה היה לו מקור שאיננו בידינו, והיו שראו בדבר ביטוי אלגורי, שמביע את תמיכתו הגדולה של רבי עקיבא בבר כוכבא.
על פי הרמב"ם מלך המשיח אמור להיות מלך יהודי, על פי הדגם של משיח שנזכר במקרא, בעיקר בהכוונה למלכים הראשונים על ממלכת ישראל המאוחדת: שאול ודוד. מלכים שנמשחו עם הכתרתם בשמן המשחה על ידי הנביא שמואל, ושניהם לא היו אלא אנשי צבא, שהושיעו את העם מיד אויביו. כך, התקווה למשיח בעם היהודי הייתה למשיח ארצי, שיגאל את העם מצרותיו, ובשיאו ישקם את ירושלים ויקים את בית המקדש, ולא למשיח אלוהי-רוחני שיביא לגאולה נסית וטוטלית לעולם להבדיל בסגנון ישו הנוצרי. בדעה זו אוחזים חוקרים רבים כמו אופנהיימר ואפרון.
התנועה הרבנית במרד
בציטוט שהוזכר קודם ניתנו שתי דעות ביחס לבר כוכבא: רבי עקיבא ראה בו את האיש שיגאל את ישראל, ואילו רבי יוחנן בן תורתא טען כי הגאולה רחוקה עדיין ולא תתקיים בדורו של רבי עקיבא. על פי דעתו של אופנהיימר, אי-הסכמה זו אינה באה רק על רקע דתי, האם בר כוכבא הוא המשיח או לא, אלא זהו ויכוח אידאולוגי-פוליטי מובהק, שמשמעה שרבי יוחנן בן תורתא שולל את מנהיגותו של בר כוכבא ומתנגד למרד. רבים עומדים על כך, שיש לשקלל את עמדתו של התנא, שהוא אחד ממנהיגי הדור, שמהווה עמוד השדרה של תורה שבעל פה, ויש לו תומכים רבים ותלמידים רבים לעומת חכם אנונימי, שעיקר פרסומו בתלמוד הוא בעיקר בשל מחלוקתו הזו על רבי עקיבא. כך למשל סבר הרמב"ם, שנתן משקל מרכזי לעמדתו של רבי עקיבא.
ישנה עדות נוספת המתארת שיתוף פעולה בין החכמים לבר כוכבא בעניינים צבאיים:
זוהי עדות המתארת את שיטת "מבחני הקבלה" לצבאו של בר כוכבא. בתחילה נהגו חייליו כמבחן קבלה לצבאו לכרות לעצמם אצבע, אולם התנגדותם של החכמים בעניין גרמה לבר כוכבא, להתייעץ איתם לגבי מבחן קבלה אחר. תשובתם הייתה שחייל ראוי בצבאו, צריך לעקור ארז תוך כדי רכיבה על סוסו. אף שיש דברים שקשה לקבל באגדה זו, כמו היכולת לעקור ארז בדהירה, יש להתייחס לגרעין הסיפור. על פי עדות זו מסיקים חלק מהחוקרים וביניהם בן-שלום שנזיפת החכמים ב"מבחני הקבלה" של בר כוכבא ולא במרד עצמו, והישמעותו להם, מעידות על השתתפותם במרד.
עדות נוספת על בר כוכבא הוא סיפור המצור על ביתר ונפילת בר כוכבא:
זוהי עדות נוספת שבה רבי אלעזר המודעי שוהה בביתר ומקורב ביותר לבר כוכבא, ואף מתפלל על הצלחת המרד – דבר המוביל אותנו למסקנה כי רבי אלעזר המודעי, שהיה מבין החכמים, תמך במרד. אולם הקונפליקט בין הצדדים והריגתו של החכם על ידי בר כוכבא, מספקים סימנים כי בין החכמים לבין בר כוכבא שררה מתיחות ברורה.
בירושלמי מעיד על עצמו רבן שמעון בן גמליאל בעדות ממקור ראשון, על היותו בביתר כילד, ששרד את מוראות המרד, וגדליהו אלון, כתב על כך שהדבר מעיד על הימצאותו של בית הנשיא בעיר הנצורה, ותמיכתו במרד.
לאחר בחינת העדויות הללו, רוב החוקרים מעריכים כי החכמים צידדו בבר כוכבא. אופנהיימר סבור כי תמיכת החכמים במרד היא כורח המציאות בשל אופייה ההלכתי של המלחמה – סיבותיו ותוצאותיו (גזירות השמד); כמו כן מלבד תמיכת החכמים במרד, הרי שבר כוכבא אף ניהל מדינה בתקופה קצרה, וניהול מדינה, לאחר שנים של שלטון זר, דורש התערבות הלכתית, שאותה ניתן למצוא רק אצל החכמים.
כמוהו סבור כך גם ישראל בן שלום, והוא טוען כי ההכנות המדוקדקות והחשאיות למרד, והעמידה הממושכת מול עוצמתו של הצבא הרומי, חייבו שיתוף פעולה של כל העם תחת הנהגה אחת. הנהגה שליכדה את העם הייתה בתקופה שלפני בר כוכבא ולאחריו בדמותם של החכמים – כך שאין זה מן ההיגיון שבתקופה קצרה, נאמנותו של כל העם עברה לכיוון אחר. כמו כן, אין שום עדות ארץ ישראלית הנוגדת באופן נחרץ את מנהיגותו של בר כוכבא והמרד עצמו, גם לאחר כישלון המרד, בשל תמיכתם של החכמים, ואילו העדויות שנוגדות אותו, הרי הן מאוחרות למדי. כך טוען בן שלום בכותבו: "מרד שהצליח ללכד באופן מופתי את רוב העם בארץ במלחמה האחרונה נגד 'המלכות הרשעה' – היה מרד שהפרושים נטלו בו חלק עיקרי". מאגרותיו של בר כוכבא, נראה כי הלה הקפיד במצוות רבות, חלקן אף כאלה שתוקנו בתקופת יבנה (נטילת לולב), כאשר יש הטוענים שבר כוכבא נתן הדגשה למצוות יהודיות בעלות מאפיינים לאומיים פטר שפר מנתח את התואר שלקח בר כוכבא על עצמו: "נשיא" – תואר שלא היה בשימוש קודם לכן (מאז תקופת המכבים) ולאחר המרד היה בשימושם של החכמים – מה שיכול אולי להעיד על אי הקונפליקט בין הצדדים.
בדעת מיעוט טען דוד גודבלאט כי החכמים לא תמכו במרד, ומרד בר כוכבא היה למעשה מרד של הכוהנים, ולא של הפרושים. בטענתו הוא מבטל את העדויות התלמודיות הנוגדות את דעתו, ומסתמך על עדות המטבעות, כשאחד ממנהיגי המרד היה אלעזר הכוהן. פטר שפר מסכם את העניין שלא ניתן להוכיח השתתפות פעילה של הרבנים במרד, אף על פי שסביר שהייתה, וכמו כן, לכהונה חייבת להיות תפקיד מכריע במרד.
השתתפות תלמידי רבי עקיבא במרד
על פי המקורות היהודים לרבי עקיבא היו 24 אלף תלמידים, שמתו בטווח זמן קצר. בין פסח לשבועות, בשל כך שלא נהגו כבוד זה לזה.
רוב החוקרים טוענים שכבר מתקופת הגאונים היה מקובל לחשוב ביהדות שתלמידיו של ר"ע מתו בידי הצבא הרומי.
החוקרים מתבססים על הנוסח הספרדי של איגרת רב שרירא גאון שם נאמר: "והעמיד רבי עקיבא תלמידים הרבה והיה שמדא [הריגה בידי המלכות] על התלמידים של רבי עקיבא". בשל מותם נקבעו החל מתקופת הגאונים, הלכות אבלות לאותה תקופת זמן בשנה, שדוגמתם קיימות רק על חורבן בית המקדש, בתקופה המכונה ביהדות "שלושת השבועות".
אומנם דברים אלו לא מופיעים בנוסח הצרפתי של איגרת רש"ג. במהלך השנים ניטש ויכוח בין החוקרים איזה מן הנוסחים מדויק יותר, וכיום רוב החוקרים מחזיקים בדעתו של יעקב נחום אפשטיין שהוכיח בראיות חזקות שעל פי רוב הנוסח הצרפתי הוא הנכון.
רב סעדיה גאון בפירושו על הפסוק בדניאל (יא, לג):"ומשכילי עם יבינו לרבים ונכשלו בחרב ובלהבה בשבי ובבזה ימים" כתב שמדובר על נפילתם בחרב של ר' עקיבא ור' יהודה בן בבא בזמן מרד בר כוכבא, והלהבה היא שריפת ר' חנינא בן תרדיון, והשבי הוא ר' מאיר, והביזה מוזכרת אצל ר' ישמעאל. כל החכמים הנ"ל השתתפו במרד שנכשל, ומטרת המרד לנסות את ישראל: "לצרוף בהם" (שם פסוק לה).
כיום, רוב החוקרים כשמואל ספראי, ואהרון אופנהיימר ואף שמואל אברמסקי מחזיקים בדעה שתלמידיו של רבי עקיבא, השתתפו במרד בר כוכבא ומתו במלחמה. כך גם סברו הרב צבי יהודה קוק, ותלמידו הרב משה צבי נריה, שהביאו מקורות נוספים בתלמוד לכך שרבי עקיבא ותלמידיו תמכו ואף השתתפו במרד, ונרדפו גם לאחר שדוכא. מיעוטם של החוקרים כמו גדליה אלון סוברים כי מתו ממגפה עוד לפני המרד, ללא כל שייכות לו.
הדעה המקובלת במחקר התפרסמה משום שהתנועה הציונית אימצה דעה זו ובעקבות כך הפכה את ל"ג בעומר לחג לאומי כזכר למרד בר כוכבא.
עימותים עם הנוצרים
דוד פלוסר כותב כי הנוצרים לא ראו בעין יפה את יוזמתו של אדריאנוס לבנות את בית המקדש בירושלים והדבר אף הבהיל אותם (כפי שהדבר נשתמר באיגרת בר נבא). עלייתו המטאורית של בר כוכבא הייתה איום חמור על יסודות אמונתם, בשל הופעת טוען לגיטימי וחי לתואר מלך המשיח שנשמר בתפיסתם לישו לבדו. להערכת דוד פלוסר, רבים הצעירים שבהם נהו אחר התקווה החדשה. לכן נשתמרו אזהרות ממנהיגיהם שלא ילכו אחר בר כוכבא, ואין פלא שדבריו של אוסביוס מקיסריה כלפי המרד ובר כוכבא עוינים ביותר.
על פי מקורות נוצריים, בר כוכבא רדף והרג את הנוצרים שסירבו להתכחש לישו ולהאמין במשיחיותו שלו. כך כתב למשל הסופר יוסטינוס מרטיר זמן קצר לאחר המרד:.
גם אוסביוס מקיסריה כתב באופן דומה:. בספרות אפוקליפטית נוצרית בת התקופה, כמו חזון פטרוס, יש ייצוגים תכופים לדמות האנטיכריסט, שייתכן מאוד שהושפע מדמותו של בר-כוכבא.
אף שרוב החוקרים ראו את רדיפות הנוצרים כעניין דתי, גדליהו אלון תיאר זאת כעניין פוליטי גרידא בשל כך שהנוצרים סירבו באותה תקופה להכיר במנהיגותו של בר כוכבא ולהצטרף עם יתר אנשי יהודה לצבאו. לכן הוענשו בשל השתמטותם, כמורדים במלכות ולא בשל אמונתם או דתם.
מהלך המרד
לפי שני מקורות המרד פרץ בשנה ה-16 לשלטונו של אדריאנוס. לכן החוקרים משערים שהמרד פרץ בשנת 132 לספירה. אולם קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי המועד המדויק בו החלה "השנה הראשונה" לשלטונו של בר כוכבא, וההערכות שלהם נעות בין אביב לסתיו 132. לגבי מועד הסיום של המרד, לא נמצאו מסמכים המתוארכים לשנה רביעית למרד.
השלב הראשון
בשלב הראשון של המרד כוחות המורדים השתמשו בשיטות גרילה ובהתקפות פגע וברח, תוך ניצול היכרותם עם השטח, ותוך שימוש נרחב במערכות מערות מסתור, שחלקן היו ערים תת-קרקעיות. הם הציבו מארבים לכוחות רומאים שנעו בשטח, ולעיתים אף התעמתו איתם בשטח הפתוח. בתחילה המורדים נלחמו כנגד הלגיון העשירי פרטנסיס שישב בירושלים, הביסו אותו או הטילו עליו מצור, ויש חוקרים הסוברים שאף כבשו את ירושלים. הלגיון השישי פראטה שישב בלגיו, ליד מגידו, נשלח לתגבר את חיל המצב הרומאי בירושלים וסביבתה אך נהדף. בשלב זה המורדים לחמו כנגד כוחות רומאיים בסדר גודל של כ-20 אלף חיילים. האסטרטגיה של בר כוכבא התבססה, לדעת מרדכי גיחון, על מגננה גמישה הבנויה על מערכות מערות המסתור. הכוחות שפעלו מתוכן יכלו להגיש סיוע הדדי זה לזה, והן אפשרו להם לברוח ממערת מסתור אחת לשנייה בעת הצורך.
תגבורת מהפרובינקיות הסמוכות
הניצב הרומאי המקומי טיונוס רופוס נכשל בתפקידו, ואולי אף נהרג בזמן המרד. ייתכן כי בעקבות המצב החמור ביהודה נאלץ אף הקיסר אדריאנוס להגיע בעצמו לאזור. בכל מקרה, כוחות התגבורת שנשלחו לעזרת חיל המצב הרומאי בארץ ישראל מהפרובינקיות השכנות בשלבים הראשונים של המרד לא הצליחו לדכא את המרד, וכנראה ספגו אף הן אבדות כבדות בלחימה נגד כוחותיו של בר כוכבא.
סיוע נוכרי
אישור מסוים לדברי דיו, שהיו נוכרים שלקחו חלק במלחמה לצד היהודים, ניתן למצוא באיגרות שנמצאו במדבר יהודה. באחת מהן נזכר השם "תירסיס בר תינינוס", שלדעת יגאל ידין יכול היה להיות לא-יהודי שהצטרף אל כוחותיו של בר כוכבא. הימצאותם של שמות לא-יהודיים ברשימות שבפפירוסים, כמו "גאיוס" למשל, הוסברה על ידו גם בדבקות במטרה היהודית של אנשים שנמשכו משורות מעמד הפועלים של הערים היווניות ושל עבדים נמלטים.
השלב השני
תוך זמן קצר השתלטו חיילי בר כוכבא על אזורים נרחבים ביהודה. בשלב הראשון של המרד (132–133 לספירה) כוחות המורדים שלטו על שטח גדול, שהשתרע מקו עקרבא-לוד בצפון ובמערב, ועד בקעת באר שבע בדרום. כוחותיו של בר כוכבא הצליחו כנראה לכבוש גם את ירושלים, היעד העיקרי של המרד, אך ספק אם הצליחו לשקמה מחורבנה, כיוון שהיו עסוקים מדי בלחימה נגד כוחות התגבורת הרומיים. המרד התפשט גם לעבר הירדן המזרחי לאזור הפראיה היהודי.
במהלך השלבים הראשונים של המרד נקט בר כוכבא בשורת צעדים, שנועדו לחזק את שלטונו ואת מעמדו כמנהיג לגיטימי:
באותה תקופה בוצרו מקומות יישוב רבים ושוקמו חורבות (חלקם ליד מערכות המסתור), דוגמת חורבת עקד, כדי שיוכלו לעמוד מול מתקפת הנגד הצפויה של הרומאים. אדריאנוס, אשר בתחילה לא ייחס חשיבות למרד ולא הבין את עוצמתו, הבין עתה שמדובר במצב חירום, והחליט להזרים את מיטב הכוחות הרומיים מכל רחבי האימפריה לשם דיכוי המרד.
יוליוס סוורוס
לאחר כישלון הניסיונות לדכא את המרד ביהודה באמצעות משלוח כוחות צבא מהפרובינקיות הרומיות במזרח הקרוב, נאלץ אדריאנוס לשלוח לשם שלושה לגיונות נוספים וכחמישים יחידות עזר תחת פיקודו של יוליוס סוורוס, ששימש כנציב הרומאי בבריטניה.
סוורוס, שדיו קסיוס מתאר אותו כמצביא המוכשר ביותר של אדריאנוס, הועבר על ידיו ליהודה בשנת 134/133 לספירה, ומונה כמושל הפרובינקיה וכמפקד עליון של כוחות הצבא הרומי, שנאספו לצורך דיכוי המרד. את העברתו של יוליוס סוורוס לפרובינקיה יודיאה מפרש ורנר אק כעדות לשעת חירום ומשבר, שנגרם עקב התבוסות הקשות שנחל הצבא הרומי מידי המורדים ביהודה. על מצב החירום ניתן ללמוד מכך שאדריאנוס חרג מהנהלים הרגלים של מינוי נציבים בפרובינקיות, ומינה באופן חריג למחליפו של סוורוס בבריטניה, את פובליוס מומיוס סיסינה, שהיה חסר כל ניסיון צבאי ומונה באופן חריג לקונסול, כדי שיוכל לפקד על פרובינקיית בריטניה.
לפי תיאורו של דיו קסיוס, סוורוס החליט להימנע מעימות ישיר עם כוחות המורדים העיקריים, ותחת זאת ניהל נגדם מלחמת התשה. צבאו התקדם באיטיות תוך שהוא מבודד מקומות יישוב ואזורים קטנים שבשליטת המורדים ומכניע אותם בזה אחר זה, בסיוע המפקדים הבכירים שהיו תחת פיקודו, גאיוס פובליקיוס מארקלוס, נציב סוריה, והטריוס נפוס, מושל ערביה. על פי ד"ר יצחק אשל, סוורוס הפעיל יחידות פרשים קטנות, כדי להטיל טרור על האוכלוסייה האזרחית בשטח שבשליטת המורדים, באמצעות ביצוע פשיטות על כפרים יהודיים והריסתם.
העדות המופיעה במדרש מתארת אף היא אסטרטגיה דומה, במסגרתה בודד הצבא הרומאי אזורים בשליטת המורדים באמצעות הקמת רשת מחנות צבא ונקודות מבוצרות סביבם, כדי למנוע מעבר חופשי של אספקה ותגבורות מאזור אחד למשנהו, ולהרעיב את כוחות המורדים במרחב המבודד. בדרך זו השמיד סוורוס בהדרגה את כוחותיו של בר כוכבא מבלי להסתכן במערכה כוללת נגד צבאו:
מחנות צבא הוקמו ללגיונות ביריחו (הלגיון ה-3), בירושלים (הלגיונות ה-5, ה-6, וה-9), בחברון ובבית גוברין (הלגיון ה-2). במהלך שנת 134 הצטמצם השטח שבשליטת המורדים לקו יריחו-בית אל-בית חורון-אמאוס בצפון עד לקו עין גדי-חברון-בית גוברין בדרום.
הכוחות הרומאיים שהשתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא
רשימת הכוחות הרומאיים שלקחו חלק בדיכוי מרד בר כוכבא, שנערכה על בסיס מקורות אפיגראפיים (מצבות וכתובות הנצחה, נקודות ציון דיפלומות צבאיות רומיות), יכולה לעזור להערכה זהירה של היקפם. הצבא הרומאי של המאה השנייה הורכב מלגיונות שכל אחד מהם כלל כ-5,200 לגיונרים, וכן כוחות עזר - פרשים וחיל רגלים קל - שמנו 450 עד 840 חיילים נוספים.
בלחימה השתתפו כוחות מאחד עשר או משנים עשר לגיונות, עליהם נוספו למעלה משלושים יחידות עזר, שחלקן הובאו מבריטניה. במקרה של הלגיונות שהוזכרו בכתובות, לא ניתן לקבוע בוודאות האם הלגיון כולו השתתף בדיכוי המרד, או רק יחידות משנה מתוכו. למרות זאת, העדויות מצביעות על כך, שקיימת סבירות גבוהה לכך ששבעה לגיונות לפחות - הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השישי פראטה שהוצבו ביהודה, הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה והלגיון השני טראיאנה שהגיעו ממצרים, הלגיון השלישי גאליקה שהגיע מסוריה, הלגיון השלישי קירנאיקה שהגיע מ'ערביה', וכן הלגיון העשירי גמינה, שהגיע מארצות הדנובה - השתתפו במלואם בדיכוי מרד בר כוכבא. יחידות מארבעה או חמישה לגיונות נוספים - ביניהם הלגיון האחד-עשר קלאודיה, הלגיון השנים עשר פולמינטה, הלגיון החמישי מקדוניקה, הלגיון הרביעי פלבי פליקס, והלגיון התשיעי היספנה - השתתפו אף הם בלחימה.
היקף הכוחות שהופעלו במסגרת דיכוי המרד, שייתכן שהגיעו עד לכדי שליש מכלל הכוח הצבאי של האימפריה הרומית (שמנה 28 לגיונות), לעומת המרד הגדול שאותו הצליחו הרומאים לדכא באמצעות ארבעה לגיונות בלבד, מלמד על היקפו ועוצמתו של המרד ועל יכולות הלחימה של כוחות המורדים.
המצור על ביתר
העיר ביתר נבחרה לשמש כמבצר המרכזי של בר כוכבא וכמטהו עקב קרבתה לירושלים, הטופוגרפיה המיוחדת שלה, המעיינות הרבים המצויים בקרבתה, והקלות היחסית שבה ניתן להגן עליה. חפירות שנערכו בביתר חשפו ביצורים אשר נבנו, ככל הנראה, על ידי כוחותיו של בר כוכבא.
הקרב המשמעותי האחרון של המרד התחולל, על פי כל העדויות, במבצר זה, ששימש כבירתו של בן כוסבא. מערך המצור הרומאי, בדומה למצור שהטיל הלגיון העשירי על מצדה במהלך דיכוי המרד הגדול בשנת 73/74, היה מורכב כנראה מחמישה מחנות צבא ומסוללה באורך ארבעה קילומטרים שחיברה ביניהם, שכיתרה את העיר וניתקה את ביתר מסביבתה.
חוקרים מעריכים שהכוח הרומאי שהשתתף במצור כלל כ-12,000 איש, מתוכם 8,000 איש שהשתתפו ישירות בלחימה. כתובת לטינית שנמצאה ליד המעיין בביתר מזכירה את הלגיון החמישי מקדוניה והלגיון האחד-עשר קלאודיה. מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי יחידות משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי מרד בר כוכבא והוצבו כחיל מצב בביתר, לאחר כיבושה. בנוסף ללגיונות אלו היו גם יחידות עזר לא ידועות.
נפילת ביתר
לבסוף, לאחר מצור ממושך, פרצו הרומאים לעיר וטבחו בכל מי שנמצא בה. על נפילת ביתר מספר אוסביוס מקיסריה, כשהוא נסמך על אריסטון איש פחל, סופר נוצרי מהמאה ה-2: הירונימוס, מציין כי ביתר נכבשה בחודש אוגוסט, בדומה למסורת המוכרת במשנה שביתר נכבשה בתשעה באב.
על פי הירושלמי, נפלה ביתר בעקבות פעולת חתרנית של בוגד. רבי אלעזר המודעי אחד מהתנאים של התקופה, שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של רבי אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול. כותי (שומרוני) אחד שחדר לעיר בשליחות הרומאים, הצליח להחשיד את רבי אלעזר, בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב, ובר כוכבא שהאמין לו, לאחר שחקר את רבי אלעזר, בעט בו והרגו. בשל מעשה זה נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכבשה. על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרב בית המקדש הראשון ובית המקדש השני. חוקרים כבר העירו על מוטיב השומרוני המסכסך שחוזר על עצמו באגדות חז"ל, השומרונים שהואשמו בידי ידי חז"ל בגרימת המרד בכך שסכסכו בין אדריאנוס ליהודים, מואשמים גם כאן בהבאת המפלה, בכך שסכסכו בין המנהיג הדתי לבין בר כוכבא.
תיאור ציורי ומזעזע על חורבן ביתר, שגם בו יש מסר של כישלון בשל חטא, מביאים שני התלמודים:
על פי מספר מסורות חז"ל, בר כוכבא עצמו לא מת מידי הרומאים, אלא מת בידי נחש, כעונש מאלוהים, אך גם ביטא את עצמתו, שלא היה אפשר שימות בידי אדם. היה זה בשל יהירותו כלפי שמיים וגאוותו האישית המופרזת. ז'אנר כזה נפוץ בתרבות ההלניסטית והרומית ועשוי להציג תמיכה נוספת להסתייגות החכמים מהמרד וממחוללו. כעונש, מגיני ביתר לא הובאו לקבורה במשך מספר שנים. היהדות מציינת את יום ט"ו באב, כיום בו הרשו הרומאים לקבור את הרוגי ביתר, שלוש שנים לאחר מותם.
בריחת פליטים למערות המפלט
לאחר נפילת ביתר וסיום המלחמה בסתיו 135, נמלטו פליטים יהודים – בעיקר מפקדי צבא, פקידים ובני משפחותיהם – למערות מפלט, אלו הן מערות טבעיות מחוץ לכפרים ביהודה. הירונימוס מדווח כי "תושבי יהודה היו נתונים בחרדה כה גדולה עד כי הם, יחד עם נשותיהם, ילדיהם, הזהב והכסף שלהם, בהם נתנו מבטחם, נותרו במנהרות תת-קרקעיות ומערות עמוקות". נכון ל-2010, התגלו למעלה משלושים מערות מפלט מתקופת סוף מרד בר כוכבא, חלקן ממוקמות במצוקים התלולים לאורך נחלי מדבר יהודה. מחקרים חדשים מלמדים כי תפוצתן של מערות המפלט, נרחבת בהרבה ממה שהיה ידוע בשנות החמישים והשישים, בעקבות הסקרים והחפירות שנעשו באותה עת בגזרת ים המלח. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, התגלו שרידים משלהי מרד בר-כוכבא הן במערות באזור יריחו, והן בחלקו המערבי העליון של מדבר יהודה, בקרבת יישובי ספר המדבר.
על פי הצעה של חוקרים מהאוניברסיטה העברית יש לחלק תקופה זו לשני שלבים עיקריים, שלב ראשון התקדמות הרומאים באזור, החרבתם של יישובי בקעת ים המלח, השתלטות על נקודות שולטות ועל מערכות הדרכים. בשלב זה ברחו המורדים למערות והתחילו מלחמת גרילה באזור. בשלב השני הידקו הרומאים את כיתור מערות המפלט והוקמה מערכת מצור שכללה סלילת דרכים כמו מעלה האיסיים. מערות נגישות נכבשו בקלות, אך לא כל המערות אותרו. הלגיון שפעל באזור בסוף המרד, היה הלגיון השלישי קירנאיקה. ועל פי השערת החוקרים, המורדים לא הגיעו למערות בסוף המרד אלא בשלב מוקדם יותר, כבר באביב 135.
על האווירה של גודש המתיחות והחרדה הקשה שאחזה בנמלטים מספר התלמוד הבבלי (שבת ס ע"א) כדלקמן:
ייאושם של אלה מקבל אולי תהודה באגדה באיכה רבה, שתרגום מעובד שלה מובא כאן: "יהודים אלה אשר היו מתחבאים [במערות] אכלו את בשרם של אחיהם המתים. מדי יום הסתכן אחד מהם והביא את הגופות אליהם, אותן אכלו. יום אחד אמרו, "ייצא אחד מאיתנו, ואם ימצא משהו – שיביאו ויהיה עלינו לאוכלו". כאשר יצא החוצה, מצא את גופתו של אביו המת, אותה קבר וסימן את הנקודה. הוא חזר ודיווח כי לא מצא דבר. מכיוון שכך, נשלח אדם שני לנסות ולמצוא אוכל. הוא חפר החוצה את הגופה שהוחבאה על ידי הראשון, והביאה אל המחנה. כאשר גילה כי אכל מגופתו של אביו בכה הבן: "אוי לו לאותו האיש, שאכל מבשר אביו".
המבצעים הצבאיים האחרונים התנהלו עדיין במהלך ספטמבר ואוקטובר 135. אולם המרד דוכא סופית רק בשנת 136.
במערות הבר-כוכבאיות התגלו ממצאים שונים בני הזמן הנדון ובהם כלי חרס, כלי זכוכית, כלי אבן, אריגים, כלי נשק, מטבעות כסף וברונזה. הממצאים החשובים ביותר, נמצאו במערת האיגרות, הנחשבת למערת המפלט העשירה ביותר שהתגלתה במדבר יהודה, ובה נחשפו תעודות כתובות על גבי פפירוס אשר חלקם נשלחו מבר כוכבא למפקדי המרד בעין גדי.
גורל יהודי ארץ ישראל
למרד בר כוכבא נודעו השלכות הרסניות עבור הישוב היהודי בארץ ישראל, שהיו חמורות בהרבה מזה של המרד הגדול. במהלך המרד, אזור יהודה ספג חורבן כולל, ולמעט אזורים מעטים, רוקן למעשה מיושביו. לצד המספר הגדול של ההרוגים, יהודים רבים נפלו בשבי ונמכרו לעבדות בכל רחבי האימפריה הרומית, ואחרים גורשו מאדמתם. חלק מהחוקרים מתארים את הדיכוי הרומי של המרד ואת המדיניות שהפעילו לאחריו כרצח עם. לאחר המרד הפך הגליל למרכז הרוחני, התרבותי והדמוגרפי של היישוב היהודי בארץ, וכן נותרו קהילות יהודיות באזור דרום הר חברון, עין גדי, לוד ומישור החוף.
קליין מעיר כי אדריאנוס אימץ ביהודה את מדיניות הדיכוי של טראיאנוס, במרד שהתרחש בדקיה (מצפון לדנובה), וגרם לאבדות כבדות לרומאים. טראיאנוס נקט שם באכזריות רבה: המקדשים נהרסו, האליטה חוסלה, רוב התושבים נרצחו, מאלו שנותרו נמכרו רבים לעבדות, ואוכלוסייה זרה הובאה ליישב מחדש את האזור, כך שהדאקים הפכו למיעוט קטן בארצם.
חורבן היישוב
על גורל המרד נשתמרה בידינו עדותו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס:
במדרש ובתלמוד מצוי תיאור של החורבן במילים קשות ביותר (אם כי לא ברור מה מקור הדברים, והאם הם היסטוריים או אגדתיים. התלמוד הועלה על הכתב לפי השערת החוקרים סביב שנת 600 לספירה, ומדרש איכה חובר לפי השערתם בתקופת הגאונים, המאה ה-7 לספירה):
סחר עבדים
לפי עדות מכרוניקה, שנכתבה במאה ה-7 לספירה, אך התבססה על מקורות קדומים בני התקופה שאבדו: "שבויים יהודיים נמכרו במחיר מנת מזון אחת של סוס". נתון זה מלמד, לדעת החוקרים, על הצפת שוק העבדים בהמוני עבדים חדשים. לפי הערכה אחת - מספר השבויים שנמכרו לעבדות בעקבות דיכוי המרד עלה בהרבה על 100,000 איש.
גירוש
הסופר הנוצרי יוסטינוס מרטיר, מתקופת המרד, כותב בחיבורו "דיאלוג עם טריפון היהודי" שחובר שנים ספורות לאחר המרד, כי "היהודים גורשו (או "נושלו") בעקבות תבוסתם במלחמה" וכך גם מתארים אוסביוס והירונימוס. לדברי אוסביוס: עפ"י מנחם מור, יהודים גורשו מכמה אזורים בחבל יהודה, בהם מחוזות גופנה, עקרבה והרודיון.
שינוי שמה של הפרובינקיה
שמה של פרובינקיית "יהודה" הוחלף לפרובינקיית "סוריה פלשתינה". אף על פי ששינויי שמות מסוג זה התרחשו גם במקומות אחרים, מעולם לפני או אחרי המרד לא נמחק שמה של אומה כתוצאה ממרידה. נתן שור מעיר כי לגזירה זו השפעה מרחיקת לכת עד ימינו, כאשר התנועות הערביות הפלסטיניות מתבססות עליה. כלומר הגזירה לבטל את השם יהודה מחבל ארץ זה ולהחליפו בשם פלשתינה, מהווה בסיס לתנועות הערביות לטעון שהם הפלסטינים ושייכים לחבל ארץ זה.
גזירות השמד
בספרות הרבנית מדווח שלאחר המרד, כאמצעי של הענשה והרתעה, הטיל הקיסר אדריאנוס גזירות שמד שאסרו על קיום מצוות. הגמרא כותבת שנאסרו שמירת שבת וטבילה, אכילת מצה, ברית מילה, לימוד תורה ברבים, וקיום בתי מדרש ללימוד תלמידים, סמיכת זקנים, וקיום בתי דין, התכנסות בבתי כנסת, קריאת התורה ומגילת אסתר, אמירת קריאת שמע, תליית מזוזה, תרומות ומעשרות, בניית סוכה, נטילת לולב, הדלקת נרות חנוכה, דיני שמיטה, תקיעה בשופר, הנחת תפילין ולבישת ציצית.
מסופר שמי שעבר על איסורים אלו לרוב הוצא להורג. העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה, שעוכבה בשל המרד. מתקופה זו מגיע סיפורם של עשרת הרוגי מלכות. דפוס מעניין של הגזירות שבניגוד לגזרות אנטיוכוס אפיפנס שכפה על היהודים לעבור על מצוות דתם, כמו לעבוד אלילים, לאכול חזיר ולהפר את הצומות, גזרות אדריאנוס כוונו בעיקר כנגד מצוות עשה, והוא לא ניסה כלל לכפות על היהודים, לפעול בניגוד לאמונתם.
על פי החוקר משה דוד הר מכיוון שהגזרות כוונו למצוות עשה ולא למצוות לא תעשה, מטרת הגזרות הייתה דתית, והן נועדו על מנת לחסל את היהדות, לאחר ניסיונות שלא צלחו לקרב את היהודים. יוזם הגזרות היה הקיסר עצמו, שבעקבות אי ההצלחה לקרב את היהודים להלכי הרוח הרומיים, החליט להכריז על מלחמת חורמה בדת היהודית השנואה. לעומתו טוען החוקר גדליהו אלון כי מטרת הגזרות הייתה לפגוע בקיום הלאומי של היהודים בארץ-ישראל, והיא הייתה גזירה מקומית של הנציב. טענה זו הוא מבוססת על גזירת האיסור על הסמיכה, שהיא ביטוי לביטולם של בתי הדינים היהודיים.
פטר שפר פקפק בכלל באמיתות הדיווחים על הטלת הגזרות, שכן הדיווחים עליהן הולכים ונעשים חמורים ככל שהמקור בגמרא מאוחר יותר ורחוק יותר ממועדן לכאורה. הוא העריך שמלבד האיסור על מילה, שהיה קיים עוד קודם, יתר הגזרות הן בדיה מאוחרת.
החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד והאבדות שהם ספגו במהלכו
נראה כי גם הרומאים ספגו אבדות קשות במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, שכן לפי דיו קסיוס, בדיווח ששלח הקיסר אדריאנוס לסנאט לאחר דיכוי המרד, הוא נמנע מלהשתמש בנוסח המקובל "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום". החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד משתקפת בעובדה שאדריאנוס נטל לעצמו את התואר אימפרטור בפעם השנייה בשנת 136 לספירה, מיד לאחר השלמת דיכוי המרד והכיבוש מחדש של יהודה, ושהאחרון שלח את המפקדים הצבאיים הטובים ביותר שעמדו לרשותו ליהודה לפקד על הכוחות שהשתתפו בדיכוי המרד היהודי.
אותות הטריומף האחרונים הוענקו בתקופת אדריאנוס. מאחר שרק אימפרטור היה יכול להעניק אות טריומף, הוא קיבל את תואר האימפרטור פעם נוספת (imperator II) בשנת 136. שלושת מקבלי האות שהיה אות הכבוד הצבאי הרומאי העליון - בתקופת אדריאנוס קשורים לדיכוי מרד בר כוכבא: יוליוס סוורוס מושל בריטניה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס מושל סוריה, והטריוס נפוס מושל ערביה. שלושתם קיבלו את אות הטריומף על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא, אירוע חסר תקדים בתקופת הקיסרות הרומית.
מגרז
מגרז (בכתיב לועזי: Megrez מערבית: مغرز الدب "מג'ריז א-דבּ" - בסיס הזנב של הדוב) או δ בדובה הגדולה הוא הכוכב השביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה. למרות שמבין שבעת הכוכבים שיוצרים את צורת "העגלה הגדולה" מגרז הוא העמום ביותר, הוא קיבל את ציון באייר δ (דלתא), שכן יוהאן באייר ציין את שבעת כוכבי הקבוצה הבהירים על פי מיקומם ממערב למזרח ולא על פי בהירותם. הכוכב נמצא בחיבור של יצול העגלה או בקצה הגב של הדובה בנקודת החיבור לזנב, כפי שמרמז שמו.
מרד בר כוכבא
החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד והאבדות שהם ספגו במהלכו
שרידיה של כתובת, שהייתה חלק מקשת ניצחון בגובה עשרה מטרים, אשר הוקדשה לאדריאנוס בעקבות הכרזתו השנייה כאימפרטור, התגלתה שנים-עשר קילומטרים מדרום לבית שאן, ליד מחנה הלגיון השישי פראטה בתל שלם. לכתובת שלוש שורות החקוקות באיכות יוצאת מהכלל. לממדי האותיות הגדולות (41 ס"מ) אין אח ורע במזרח (להוציא אותיות מספר מפטרה ללא הקשר ברור), ובמערב יש להזכיר את הפנתיאון ברומא למשל. רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטרים.
כתובת באורך של כ-2 מטר או יותר שהתגלתה ברומא, הוקדשה מהסנאט והעם הרומאי (SPQR) לקיסר אדריאנוס לציון החזרת השלטון הרומי על הפרובינקיה סוריה פלשתינה. ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים על כך, שהיא נכתבה ככל הנראה על שער ניצחון קטן או על בסיס של פסל לכבוד אדריאנוס לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגת שמעון בר כוסבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136.
ליד הכתובת היה בסיס לפסל, בדומה לכתובת מתל שלם. הכתובת התגלתה בגבעת הקפיטול, ליד מקדש אספסינוס. החוקר ואק טוען כי הדבר מצביע אולי על ניסיון לקשור את הניצחון במרד בר כוכבא לניצחונו של אספסינוס על המורדים היהודיים בתקופת המרד הגדול. כתובת נוספת שהוזכרה לעיל, נמצאה באותו האזור וקשורה לפעילות הצי בלחימה, יכולה להיות מוקדשת לקיסר או למפקד צבאי בכיר.
מגרז
תכונות
מגרז הוא כוכב הסדרה הראשית לבן, מטיפוס ספקטרלי A3 במרחק של כ-81 שנות אור, והוא בעל מסה ורדיוס כפולים משל השמש. בהירות נראיתו היא מדרגה 3.32 והוא מאיר בעוצמה של פי 23 מהשמש, כמחצית מעוצמת ההארה של שאר הכוכבים הבולטים בקבוצה. טמפרטורת פני השטח של הכוכב היא כ-8,650 קלווין.
מרד בר כוכבא
החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד והאבדות שהם ספגו במהלכו
על חומרת האבדות שספג הצבא הרומי במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, ניתן אולי ללמוד מתוך מכתב שכתב הרטוריקן מרקוס קורנליוס פרונטו לקיסר מרקוס אורליוס בשנת 162 לספירה (פחות מ-30 שנה לאחר המרד), בו הוא ניסה לנחם את האחרון על תבוסת הצבא הרומי במלחמה נגד הפרתים בארמניה. לצורך זה הוא הזכיר לקיסר כישלונות צבאיים אחרים של האימפריה הרומית, כולל האבדות הכבדות שספג הצבא הרומאי במרד בר כוכבא: "תחת שלטון סבך אדריאנוס, מה רב מספר החיילים שנהרגו על ידי היהודים".
המשך הקיום היהודי בארץ ישראל
על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, והחורבן הכמעט מוחלט של חבל יהודה, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל. הגליל זכה לבכורה והפך למרכז התרבותי, הדמוגרפי והרוחני של היישוב היהודי בארץ. קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם בדרום הר חברון ("דרומא"), בעין גדי, בלוד ובמישור החוף. ההנהגה, שהתבססה ביבנה לאחר חורבן ירושלים במרד הגדול, נדדה גם היא אל הגליל, ועברה בין אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה, מקומות בהן קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד.
מגרז
תכונות
האסטרונום טיכו ברהה סיווג אותו בדרגת בהירות 2, בדומה לשאר הכוכבים של העגלה, אך נראה שמדובר בטעות, שכן לא מוכר שום מקרה שכוכב מסוג זה יאבד כמחצית מעוצמתו בתקופה כה קצרה.
מרד בר כוכבא
המשך הקיום היהודי בארץ ישראל
למרד הייתה השפעה משמעותית גם על השפה העברית. מאחר שבגליל לא הייתה מדוברת השפה העברית, הביא השינוי הדמוגרפי לכך שמעמדה של השפה פחת והלך, עד שכשני דורות לאחר המרד כמעט שחדלה העברית לשמש כשפה מדוברת.
גם לאחר מרד בר כוכבא היו מרידות שונות של יהודים בארץ ישראל ובבל. אפילו בראשית המאה ה-12 עוד היו יהודים שגילו התנגדות חמושה ולוחמתית כנגד הצלבנים כפי שהיה בעיר חיפה.
ייתכן שלאחר המרד, העם היהודי נעשה למיעוט בארצו. מנגד, ישנם חוקרים הסבורים שעל אף החורבן המקיף, בארץ ישראל עוד נותר רוב יהודי, וזה הפך למיעוט רק לאחר התנצרות האימפריה הרומית במאה הרביעית לסה"נ. בתקופה הביזנטית אירעה ירידה של יהודים מן הארץ שהצטרפו אל קהילות פורחות בתפוצות (בראשן הקהילה היהודית בבבל), צליינים נוצרים התיישבו במקומות שונים בארץ בעידוד השלטונות הביזנטיים, וכן אירע תהליך התנצרות הדרגתי של חלק מיושבי הארץ.
מגרז
תכונות
מגרז הוא חלק ממערכת בת שלושה כוכבים, שני שותפיו עמומים בהרבה ממנו וניתנים לצפייה רק באמצעות טלסקופ. מגרז B נמצא במרחק זוויתי של כ-85 שניות קשת (שקול לכ-2,100 יחידות אסטרונומיות) ובהירותו היא מדרגה 10. מגרז C נמצא במרחק זוויתי של כ-100 שניות קשת (שקול לכ-2,500 יחידות אסטרונומיות) ובהירותו היא מדרגה 11.
מגרז נע באותו כיוון ובאותה המהירות כמו מראק, פקדא, אליות, ומיזר ונמצא בערך באותו המרחק, כך שכנראה מדובר בצביר כוכבים שנוצרו ביחד.
מרד בר כוכבא
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא
לאחר החורבן הגדול שהמיט המרד על ארץ יהודה ומחיקת שם העם ועיר הבירה שלו בידי הרומאים, עמלו חכמי ישראל לשקם את התרבות היהודית שאוימה מאוד בעקבות הגזרות. הם היו צריכים לפעול במקביל, גם להגן על הדת מפני הרדיפה של הרומאים, וגם למנוע ממרידות נוספות להתרחש.
עומק המשבר
רבן שמעון בן גמליאל, נשיא הסנהדרין, שעמל על שיקום ואיחוד עם ישראל, העיד בתלמוד על עומק החורבן שאליו נקלעה היהדות בארץ ישראל:.
מסופר בתלמוד שכאשר רבי יהודה הנשיא היה דורש בענייני מרד בר כוכבא, היה מקצר מפני שעוד היו בדורו זקנים שחוו על בשרם את התקופה הנוראה. רק בדורו של רבי יוחנן מסופר עליו שכבר היה דורש על כך באריכות.
לאחר מרד זה, שכונה "פולמוס אחרון", גזרו חז"ל לאות אבלות על חופת חתנים, ועל כלה שלא תצא באפיריון (אם כי חכמים חלקו על הגזרה השנייה) (תוספתא, סוטה ט"ו ט').
ההתייחסות לגזרות
בניגוד לגזירות השמד שהטיל אנטיוכוס הרביעי שעוררו את מרד החשמונאים, גזירות אלו נגזרו לאחר מפלה נוראה של ישראל במרד בר כוכבא, והיהודים שספגו מכה אנושה, הבינו כי לא יוכלו לפרוק את הגזירות בכוח הזרוע, והם צריכים לעשות ככל יכולתם, כדי לסכל את הרצון לעקור את היהדות, בשעה קשה זו שכונתה בפיהם "שעת הסכנה".
החכמים נקטו בשלוש דרכי תגובה לגזרות.
אף שהגזרות הותירו רושם רב על היהדות, הן לא נמשכו שנים רבות. לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזירות.
חינוך לעתיד
חז"ל גם פעלו מבחינה תרבותית, חינוכית ודתית שמרידות נוספות לא יתרחשו.
הם גיבשו עמדה ההופכת את החזון הלאומי-משיחי לחזון רחוק של אחרית הימים. ויצרו מערכת של התחייבויות פוליטיות כאיסור הלכתי, הידועות בשם "שלוש השבועות", שהשלימו עם כוח השלטון המושל בארץ ("לא למרוד באומות"), אסרו על שימוש בכוח לשחרור לאומי ("לא לעלות בחומה"), ואסרו לנסות להביא את הגאולה טרם זמנה ("לא לדחוק את הקץ").
מנהגי אבלות בימי ספירת העומר שנקבעו בעקבות האסונות שבתקופה זו, אולי היוו תזכורת תמידית לדורות הבאים על הסכנה שבמרד.
לקריאה נוספת
למרד בר כוכבא לא קמו היסטוריונים יהודים כמו במרד החשמונאים והמרד הגדול. המקורות העיקריים הם היסטוריונים חיצוניים שכתבו על המרד מבחוץ, בצמצום וקיצור. בספרות חז"ל יש שבבי מידע, ויש גם לא מעט ממצאים ארכאולוגיים של תעודות ומטבעות מתקופתו, ועדיין רב בו הנסתר על הנגלה, במיוחד לגבי המניעים, הכוחות, הטקטיקות ומהלכי המרד. וישנן לא מעט שאלות לא פתורות שמסתפקים בהן החוקרים.
ואסיליוס בארקאס
ואסיליוס בארקאס (ביוונית: Βασίλειος "Βασίλης" Μπάρκας; נולד ב-30 במאי 1994) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער.
קריירה
בארקאס שיחק בקבוצת הנוער של אטרומיטוס, ובתחילת עונת 2013/2014 חתם על חוזהו המקצועני הראשון.
ב-20 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף לשוער אנדריי גורבונוב בדקה 83. ב-30 בינואר 2016 ערך את הופעתו הראשונה בהרכב ועד לתום העונה היה לשוער הראשון של הקבוצה.
ב-9 ביוני 2016 חתם בא.א.ק. אתונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-27 בנובמבר 2016, בניצחון קבוצתו 3–0 על פלטניאס.
ב-20 ביולי 2017 הוא שבר את אגודל יד ימינו, ושב להרכב ב-29 בנובמבר 2017.
ב-7 ביוני 2018 האריך את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2021/2022.
ב-30 ביולי 2020 חתם בסלטיק לארבע שנים.
ב-7 ביולי 2022 הושאל לעונה אחת לאוטרכט.
קריירת נבחרות
בארקאס ערך הופעת בנבחרות יוון עד גיל 19 ועד גיל 21, וב-27 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון נבחרתו 1–0 על במשחק ידידות.
רצח ג'ון לנון
מותו של לנון נקבע בבית החולים הקרוב, St. Luke's-Roosevelt Hospital Center, שם טענו שאיש לא היה שורד יותר מכמה דקות לאחר ספיגת פציעות כאלו. מעט אחרי שהידיעה על מותו של לנון שודרה בערוצי החדשות, קהל רב התאסף מול הדקוטה ובבית החולים. גופתו נשרפה ב-10 בדצמבר 1980, בבית הקברות פרנקליף, שבהרטסדל, ניו יורק; אפרו נמסר לאונו, שבחרה לא לערוך לו הלוויה.
יום הרצח
בבוקר ה-8 בדצמבר 1980, יצאה אנני ליבוביץ' לדירתם של לנון ואונו, כדי לערוך צילומים למגזין הרולינג סטון. היא הבטיחה ללנון שתמונה עם אונו תופיע בשער האלבום, אך החלה בצילומים של לנון לבדו. "אף אחד לא רצה את אונו על השער," היא הסבירה מאוחר יותר. לאחר תצלום התמונות עזבה ליבוביץ' את הדירה, ולנון ערך את הראיון האחרון שלו, לדי ג'יי דייב שולין בתוכנית מוזיקה של תחנת הרדיו RKO. בראיון אמר ג'ון לנון, "אני מאמין באהבה, בשלום. אני מאמין בחשיבה חיובית. [...] אני מעריך שהעבודה שלי לא תגמר עד שאמות ואקבר, אבל מקוה שזה יהיה עוד הרבה, הרבה זמן." בחמש בצהריים עזבו לנון ואונו את דירתם כדי לערוך את שירה של אונו, "Walking on Thin Ice", בו מופיע לנון על גיטרה, באולפני "Record Plant".
בבוקר אותו יום עזב הרוצח, מרק דייוויד צ'פמן, את מלון שרתון בו שהה במשך יומיים, מאז הגיע לניו יורק ב-6 בדצמבר. את חפציו האישיים השאיר בחדרו, מלבד עותק האלבום Double Fantasy והאקדח שלו, כפי שגילו השוטרים. הוא קנה עותק של התפסן בשדה השיפון מחנות ספרים, עליו הוא כתב "זוהי הצהרתי" ("This is my statement"), וחתם בשם "הולדן קולפילד," כשמו של גיבור הספר. את רוב יומו הוא בזבז מול פתח הדקוטה, שם גרו לנון ואונו. בשלב מסוים, מוסח מהספר שקרא, הוא פספס את לנון כשזה יצא ממונית ונכנס לבניין. מאוחר יותר באותו הבוקר הוא פגש במעריצים שונים של לנון וכן במטפלת של שון לנון הקטן.
בדרכם של יוקו וג'ון ללימוזינה פנו אליהם מספר אנשים כדי לקבל חתימות, ביניהם גם מרק דייוויד צ'פמן בעצמו. ההמתנה מחוץ לדקוטה הייתה מנהג נפוץ בקרב מעריצי לנון. צ'פמן, צעיר בן 25 ששימש כשומר בניין דירות בהונולולו, הוואי, הגיע לניו יורק במטרה לרצוח את לנון כבר באוקטובר 1980, לפני יציאת Double Fantasy, אך נמלך בדעתו ושב לביתו. צ'פמן נתן ללנון את העותק של Double Fantasy, ולנון העניק לו חתימה. אחרי שחתם על האלבום, שאל לנון בנימוס, "זה כל מה שאתה רוצה?" צ'פמן חייך והנהן בהסכמה. "אז ניצח החלק הגדול שבי ורציתי לחזור למלון, אבל לא יכולתי. חיכיתי עד שהוא חזר. הוא ידע לאן הברווזים עפים בחורף, והייתי חייב לדעת את זה [בהתייחסות לספר "התפסן בשדה השיפון]," אמר צ'פמן. הצלם ומעריצו של לנון, פול גורש, צילם תמונה של המפגש בין השניים.
בני הזוג לנון שהו מספר שעות באולפן ההקלטות לפני שחזרו לדקוטה, בערך ב-22:50 בלילה. ג'ון החליט שלא ללכת לאכול בחוץ, כדי שיספיק להגיד לילה טוב לבנו שון, לפני שילך לישון. בנוסף, לנון רצה לרצות את מעריציו שחיכו שעות רבות כדי לפגוש אותו. לנון ואונו יצאו מהלימוזינה שלהם ברחוב 72, במקום לצאת בחצר הבניין הבטוחה יותר. אם הזמר המצליח היה בוחר לצאת בחצר הבניין הוא היה נמנע מהמפגש עם צ'פמן.
חוזה פרדומו, שוער הבניין, ונהג מונית שעמד בסמוך הבחינו בצ'פמן, שעמד בצל הכניסה לבניין. אונו התקדמה לפני לנון, ועברה בכניסה. כשלנון עבר, הוא הביט לשנייה בצ'פמן והמשיך בדרכו. בתוך שניות, צ'פמן כיוון את אקדחו הישר אל גבו של לנון וירה חמישה קליעי הולופוינט מאקדח התופי 0.38 ספיישל שלו, מתוצרת צ'רטר ארמס. מספר דיווחים מהטלוויזיה, הרדיו והעיתונות טענו שלפני שירה קרא צ'פמן "מר לנון?" ועבר ל"אחיזת קרב" ("combat stance"), אך טענות אלה לא עלו בשימועים ובראיונות עם העדים שערך בית המשפט. צ'פמן אמר שהוא לא זוכר שקרא בשמו של לנון לפני שירה. קליע אחד החמיץ את מטרתו, חלף מעל ראשו של לנון ופגע בחלון. שני קליעים פגעו בשמאל גבו של לנון, ושניים אחרים חדרו לכתפו השמאלית. ארבעת הקליעים גרמו לפצעי ירי חמורים, במיוחד הקליע הראשון שפילח את אבי העורקים של לנון. לנון החל לדמם, התקדם חמישה צעדים, מלמל "נוריתי," והתקפל, פניו לרצפה. השומר ג'יי האסטינג ניסה לבצע חסימת עורקים, אך משראה כמה חמורים פצעיו, כיסה את לנון במדיו, והסיר את משקפיו מלאי הדם. לאחר מכן הזמין את המשטרה.
מחוץ לכניסה, השוער פרדומו חטף את האקדח מידיו של צ'פמן ובעט אותו לאורך המדרכה. צ'פמן הסיר את כובעו ומעילו, והתיישב על המדרכה, מחכה להגעת השוטרים. השוער פרדומו צעק עליו, "אתה יודע מה עשית?", שאלה שעליה השיב צ'פמן ברוגע, "כן, בדיוק יריתי בג'ון לנון." שני השוטרים הראשונים שהגיעו, סטיב ספירו ופיטר קאלן היו בהמשך רחוב 72, כאשר שמעו את הדיווח על היריות בדקוטה. כשהגיעו הם מצאו את צ'פמן ישוב, "רגוע מאוד," על המדרכה. הם דיווחו שצ'מפן הניח את האקדח, והחזיק בספר בכריכה דקה, "התפסן בשדה השיפון" של ג'יי די סלינג'ר.
כמה דקות מאוחר יותר הגיעו לזירה השוטרים ביל גמבל וג'יימס מוראן. הם סחבו את לנון אל ניידת המשטרה ונסעו לבית החולים רוזוולט. מוראן סיפר שלנון הושם במושב האחורי. מוראן שאל את לנון "אתה יודע מי אתה?", ומכאן יש לסיפור כמה גרסאות. לפי אחת, לנון הנהן בראשו וניסה לדבר, אבל הצליח להפיק רק קול גרגור. הוא איבד את הכרתו מעט לאחר מכן.
ד"ר סטפן לין קיבל את לנון בחדר המיון בבית החולים. כשהגיע, כבר לא היה לו דופק והוא לא נשם. ד"ר לין ושני רופאים נוספים עבדו למשך 20 דקות, פותחים את חזהו של לנון ומעסים את לבו כדי להפעיל מחדש את מחזור הדם, אך הנזק שנגרם לכלי הדם סביב הלב היה חמור מדי. לין קבע את מותו של לנון באחת עשרה ורבע, מוות שנגרם בשל איבוד כ-80% מנפח הדם שלו. ד"ר אליוט מ' גרוס אמר שאיש לא יכול היה לשרוד יותר מכמה דקות עם פצעי ירי כה רבים. השימוש בקליעי הולופוינט, גרם לפגיעה קשה יותר בכלי הדם והרקמות, למעשה חיסל את איבריו של לנון. אונו נלקחה לבית החולים ונתקפה הלם כששמעה שבעלה מת. היא יללה "הו לא, לא, לא, לא... תגידו לי שזה לא נכון". למחרת הוציאה אונו הודעה: "לא נערוך הלויה לג'ון. ג'ון אהב והתפלל למען הגזע האנושי. אנא עשו אותו דבר למענו. אוהבים, יוקו ושון." צ'פמן נעצר, והצהיר בתחנת המשטרה, "אני משוכנע שחלק גדול ממני הוא הולדן קולפילד, הדמות הראשית בסיפור. חלק קטן ממני הוא כנראה השטן."
לאחר הרצח
גופתו של לנון נשרפה בבית הקברות פרנקליף. לא נערכה לו הלוויה. יוקו אונו הודתה לקהל המזמר שהצטבר מחוץ לדקוטה, ששירתם השאירה אותה ערה; היא ביקשה שיתאספו מחדש בסנטרל פארק בראשון שלאחר מכן (הרצח התרחש ביום שני), כדי לשאת תפילה חרישית. ב-14 בדצמבר, מיליוני אנשים מכל רחבי העולם נענו לבקשתה של אונו, ועצרו את מעשיהם לעשר דקות, לזכר לנון. 3,000 איש התקבצו בליברפול, והקבוצה הגדולה ביותר, יותר מ-225,000 איש, התקבצה בסנטרל פארק, בסמוך לזירת הרצח. לפחות שני מעריצי הביטלס התאבדו לאחר הרצח, מה שהוביל לבקשה פומבית של אונו מהאבלים שלא יוותרו ליאוש. בשנת 1981 הוציאה אונו אלבום סולו, Season of Glass. על עטיפת האלבום מופיעים משקפיו מכוסי הדם של לנון. בגרסה המחודשת של האלבום, שיצאה ב-1997, נכללה הרצועה "Walking on Thin Ice", השיר שערכו לנון ואונו מעט לפני שהוא נרצח.
ביוני 1981, נגזר על צ'פמן מאסר עולם לאחר שסירב לטעון לאי שפיות, בניגוד לעצת עורכי דינו. בשל הודאתו באשמה, הוא זכה לאפשרות להשתחרר על תנאי מהכלא כבר בשנת 2000, לאחר 20 שנים בכלא. בקשתו להשתחרר נדחית מדי שנתיים מאז 2000, והוא נותר אסיר בבית הכלא אטיקה. תמונתה של אנני ליבוביץ', בה נראה ג'ון העירום מכורבל על יוקו, שצולמה בבוקר יום הרצח, הופיעה על שער מגזין הרולינג סטון מ-22 בינואר 1981, שהוקדש ברובו לכתבות, מכתבים ותמונות שהנציחו את חייו ומותו של לנון. ב-2005 דירגו חברי "אגודת עורכי המגזינים האמריקנית" ("American Society of Magazine Editors") את שער המגזין כשער הטוב ביותר בארבעים השנים האחרונות.
הנצחה
בכל רחבי העולם ממשיכים להתאבל על מותו של לנון, והוא הפך לנושאם של מספר אתרי הנצחה, במיוחד גן שדות התות בסנטרל פארק, שטופח מול ביתם של לנון ואונו. לאחר הרצח אונו תרמה מיליון דולר לניהולו. המקום מארח אירועי זיכרון ללנון ביום הולדתו ובימי השנה להירצחו, וכן אירועי אבל אחרים כגון אסון התאומים, ומותו של ג'ורג' האריסון.
אלטון ג'ון, שהקליט את הלהיט "Whatever Gets You thru the Night" יחד עם לנון, הצטרף לפזמונאי ברני טופין והקליט שיר מחווה ללנון בשם "Empty Garden (Hey Hey Johnny)." השיר הופיע באלבומו של ג'ון מ-1982, Jump Up! ונכנס למקום ה-13 במצעד הסינגלים האמריקני מאותה שנה. יוקו אונו ושון לנון הצטרפו אל ג'ון כשביצע את השיר במדיסון סקוור גארדן מול אולם מלא.
ב-1991 קיבל לנון את הכבוד של פרס גראמי על מפעל חיים. ב-1994, אבחזיה הוציאה שני בולי דואר של גראוצ'ו מרקס ולנון, כפארודיה על עברה הקומוניסטי של המדינה, כאשר במקור התנוססו עליהם דיוקנאותיהם של קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין. ב-8 בדצמבר 2000, נשיא קובה פידל קסטרו חשף פסל ברונזה של לנון בפארק בהוואנה. בשנת 2000 נפתח מוזיאון ג'ון לנון בסאיטמה, יפן ושמו של שדה התעופה בליברפול שונה לנמל התעופה ליברפול ג'ון לנון, תוך אימוץ המוטו "Above us only sky" ("מעלינו רק שמיים", ציטוט מהשיר "Imagine"). האסטרואיד "4147 Lennon" שהתגלה בינואר 1983 וקוטרו כשבעה קילומטרים נקרא על שמו של לנון.
ב-9 באוקטובר 2007, אונו הקדישה אתר הנצחה נוסף ללנון, מגדל Imagine Peace, על אי בסמוך לבירת איסלנד, רייקיאוויק. בכל שנה בין 9 באוקטובר ו-8 בדצמבר, מוקרנות אלומות אור אל עבר השמיים. ב-8 בדצמבר מתקיים טקס מול בנין קפיטול רקורדס ברחוב Vine שבהוליווד. בין 28 ו-30 בספטמבר 2007, הכפר דורנס אירח את פסטיבל האורות הצפוניים של ג'ון לנון, אותו הגישה אחותו למחצה של לנון ג'וליה ביירד ובן דודו הסקוטי, סטנלי פארקס.
בשנת 2009 הוצגה באגף היכל התהילה של הרוק אנד רול שבניו יורק תערוכה בנושא ג'ון לנון. בתערוכה הופיעו מזכרות וחפצים אישיים מעברו של לנון, ואפילו את הבגדים שלבש כשנרצח. יוקו אונו עדיין מניחה נר על אדן החלון בחדרו של לנון מדי 8 בדצמבר.
בסרטים
שני סרטים שמתארים את הירצחו של לנון יצאו לאור בסמיכות, כ-25 שנים לאחר האירוע. הראשון מהשניים, The Killing of John Lennon, ב-7 בדצמבר 2007 (יום לפני יום השנה ה-27 של הרצח). את הסרט ביים אנדרו פידינגטון, וכיכב בו ג'ונאס בול בתפקיד מרק דייוויד צ'פמן. הסרט השני, Chapter 27 ("פרק 27"), יצא ב-28 במרץ 2008. את הסרט ביים ג'ארט שצ'אפר ובתפקיד מרק דייוויד צ'פמן שיחק ג'ארד לטו. את תפקידו של לנון גילם השחקן מרק לינדזי צ'פמן. בין שני הסרטים, הסרט דל התקציב The Killing of John Lennon התקבל טוב יותר, כאשר Chapter 27 זכה לביקורות שליליות.
התפסן בשדה השיפון
לסיפור ההתנקשות של מרק דייוויד צ'פמן בג'ון לנון יש קשר מיוחד עם הספר "התפסן בשדה השיפון", מאת ג'יי די סלינג'ר. צ'פמן התחבר מאוד רגשית לדמות הראשית בספר, הולדן קולפילד, ולערכיו. בלילה בו רצח את לנון הוא נותר בזירת הרצח, קורא בעותק של הספר, עליו כתב "זוהי הצהרתי" וחתם בשמו של הולדן. יש שטוענים שצ'פמן הונע למעשה הרצח בעקבות דעות שמופיעות בספר.
את הספר קרא צ'פמן לראשונה בעקבות המלצה של חבר. הסיפור קבל משמעות אישית עצומה בחייו, אותם עיצב סביב עקרונותיה וחייה של הדמות הראשית בסיפור, הולדן קולפילד. צ'פמן הושפע מכעסו של הולדן כלפי הצביעות בחברה וכן מהצורך שלו להגן על אנשים, ילדים במיוחד. במכתב ששלח לחברתו לינדה אייריש בספטמבר 1980, חודשיים לפני הרצח, הוא ביטא את ההשפעה עמוקה של הספר, "אני משתגע", הוא כתב וחתם "התפסן בשדה השיפון".
בפברואר 1981, לאחר שנעצר, שלח צ'פמן מכתב לניו יורק טיימס, בו המליץ לכל לקרוא את הספר, וקרא לו, "ספר יוצא דופן שטומן בחובו הרבה תשובות." באוגוסט אותה שנה, כשנשאל במשפט אם יש לו מה לומר, הוא בחר להקריא קטע מתוך הספר, בו מספר הולדן לאחותו הקטנה פיבי מה ירצה לעשות בחייו.
יש שטוענים, ביניהם גם הפסיכיאטר שנכח במשפטו, דניאל שוורץ, שצ'פמן הונע לרצח לנון משום שראה אותו כ"מזויף", סמל לצביעות החברתית אותה קולפילד מתעב. צ'פמן בעצמו הודה מאוחר יותר שקיווה כי באמצעות רצח לנון הוא יהפוך להולדן קולפילד, "מעין מושיע" או "מלאך שומר". בנוסף, בדיון על שחרורו על תנאי, אמר צ'פמן, "אני מרגיש שעכשיו אני רואה את לנון לא כסלבריטי. אז ראיתי. ראיתי אותו כדמות קרטון על עטיפת אלבום. [...] עכשיו הגעתי להבנה של העובדה שג'ון לנון היה בן אדם. בלי קשר להיותו חבר הביטלס או להיותו מפורסם."
צ'פמן נזכר שהקשיב לאלבום John Lennon/Plastic Ono Band מספר שבועות לפני הרצח, וספר: "הקשבתי למוזיקה ונעשיתי כועס עליו [לנון], על זה שאמר שהוא לא מאמין באלוהים... ושהוא לא מאמין בביטלס. זה מאוד עצבן אותי, למרות שהאלבום יצא עשר שנים לפני כן. רציתי לצעוק בקול רם, 'מי הוא חושב שהוא, אומר את הדברים האלה על אלוהים, על גן עדן ועל הביטלס? אומר שהוא לא מאמין בישו ודברים כאלה'. בנקודה הזו המוח שלי כבר היה בחשכה המוחלטת של כעס וזעם, [..] בשטח של 'התפסן בשדה השיפון', שם המוח שלי היה הולדן קולפילד, ופעלתי נגד צביעות". בנוסף אמר צ'פמן שלמרות שהולדן לא היה אלים, הייתה לו "דרך מחשבה אלימה, לפיה היה יורה במישהו, מרוקן אקדח תופי אל הבטן שלו, אם היה עושה לו רע". יחד עם זאת, הולדן היה "בחור מאוד רגיש וכנראה לא היה הורג מישהו כמוני. אבל זוהי יצירה בדיונית, ובמציאות אני עמדתי מול הדקוטה".
שתי גיטרות בס תופים
שתי גיטרות בס תופים הוא אלבום של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 2004. את האלבום הפיקו ברי סחרוף ופיטר רוט. את מילות השירים כתבו אברהם חלפי, לאה גולדברג, יהודה אופן, יענקל'ה רוטבליט ואיינשטיין עצמו. האלבום הוקלט במשך שנה באולפנו של יזהר אשדות.
השירים "בואנס נוצ'ס" ו"מילים, מילים" מתוכו יצאו כסינגלים עוד בשנת 2003. לאחד השירים מהאלבום, "זה לא בדיוק געגוע", נוצר קליפ. את "פנסי העיר דולקים עדיין" (גרסת כיסוי לשירו של בני ברמן משנת 1960) שר איינשטיין בדואט עם הזמרת רוני אלטר.
כלור דו-חמצני
כלור דו-חמצני הוא תרכובת כימית שנוסחתה המולקולרית ClO2 ' בתנאי חדר החומר הוא גז צהבהב המתמצק ב 59°C- כגבישים כתומים. כלור דו-חמצני, כתחמוצות אחרות של כלור משמש כחומר מחמצן לצורך חיטוי מים וכמלבין. בניגוד לכלור מסיסות כלור דו-חמצני במים גבוהה והוא אינו עובר הידרוליזה.
מבנה
למולקולת ClO2 מספר אי זוגי של אלקטרוני ערכיות ולכן היא פאראמגנטית. מבנה המולקולה עורר עניין משום שאין דיאגרמת לואיס אפשרית המקיימת את כלל האוקטט. בשנת 1933 הוצע מבנה המכיל קשר המכיל שלושה אלקטרונים. לינוס פאולינג פיתח את הרעיון והציע 2 צורות רזונטיביות המכילות קשר כפול בצד אחד של המולקולה, וקשר בודד שנוסף לו קשר בעל 3 אלקטרונים בצד בשני, קשר כזה יהיה חלש יותר מקשר רגיל בודד רגיל כיוון שהאלקטרון הנוסף מאכלס אורביטל אנטי-קושר.
ייצור
במעבדה מכינים כלור דו-חמצני באמצעות חמצון של נתרן כלוריט NaClO2
או בתגובה של אשלגן כלורט עם חומצה אוקסלית
בתעשיית הנייר מייצרים כלור דו-חמצני להלבנה בחיזור של נתרן כלורט NaClO3 בתמיסת חומצה חזקה באמצעות מחזר דוגמת מתנול, מי חמצן חומצת מלח או גופרית דו-חמצנית. בטכנולוגיות מודרניות משתמשים במתנול או במי חמצן כך שלא נוצר כלור גזי. התגובה הכללית: כלורט
בשנות ה-50 פותח תהליך Mathieson לייצור כלור דו-חמצני בקנה מידה גדול
בתהליך המועדף כיום משתמשים במתנול כמחזר ובחומצה גפרתית כך שלא נוצר כלור ותוצר הלוואי הוא נתרן גפרתי שיש לו שימוש בייצור הנייר
לצורך חיטוי מים מייצרים כלור דו-חמצני בתגובה של נתרן כלוריט ונתרן תת-כלורי
או בתגובה של נתרן כלוריט עם HCl
הלבנה
כלור דו-חמצני משמש לייצור נייר נטול עץ כלומר לפירוק הליגנין בעיסת העץ כך שנותרים רק סיבי תאית, לצורך זה משתמשים בכלור דו-חמצני בלבד או בשילוב עם כלור (Cl2) היתרון לעומת כלור הוא בהקטנת כמות תוצרי הלוואי האורגנו-כלורים של תהליך ההלבנה. כיום, כ-95% מהנייר מיוצר תוך שימוש בכלור דו-חמצני. משתמשים בחומר גם להלבנת קמח, מספר E של כלור דו-חמצני E926.