cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקרון המציאות
אגו מפוצל
בכישלונו של האגו לאמץ את תפקידו המתפתח בתוך עקרון המציאות, הוא נשאר תחת שליטתו של עקרון העונג. תוצאה זו היא באגו מפוצל, מצב בו שני העקרונות מתנגשים בצורה הרבה יותר חמורה מאשר תחת פיתוי של יצר. השליטה של עקרון העונג ממשיכה באותו חוזק בו היא פועלת, משום שכפי שהייצוג העצמי של ילד מתחיל להיבדל מייצוג האובייקט של האם, הוא מתחיל לחוות דיכאון בשל האובדן של מה שהאם סיפקה לו. למרות זאת, באותו הזמן האם ממשיכה לעודד התנהגות כגון זו בילד, במקום לאפשר לו להתבגר. התנהגות זו כופה היצמדות והכחשה שמקדמות את העיקשות של עקרון העונג בניסיון להימנע מהכאב של ההיפרדות או הדיכאון שמגיע אחריה. עקרון העונג מתכחש למציאות ההיפרדות מהאם או מהילד, בעוד שעקרון המציאות ממשיך לנסות לרדוף אחריו. דרך זו של התפתחות יוצרת שבר בין התחושות של הילד הגדל לבין המציאות של ההתנהגות שלו כשהם נכנסים לעולם האמיתי.
חיזוק עקרון המציאות
מנקודת מבט פרוידיאנית, משמעות אחת של חיזוק עקרון המציאות בתוך האגו יכולה להיות השגת שליטה על האיד. דרך הבגרות וחוש עצמי יותר טוב, פרטים יכולים למצוא את הכוח להתפתחות הדרגתית של עקרון המציאות, וללמוד כיצד לדחות עונג על ידי קבלת החלטות יותר רציונלית ומבוקרת. במודל הפסיכואנליטי המסורתי, הדבר יכול לקחת שנים אחדות של ריסון, ואפילו אז, אנשים רבים יעשו את בחירותיהם להשגת סיפוקים מיידיים על-פני דחיית סיפוקים. על-מנת להחדיר בהדרגה לקחים של בגרות ושליטה עצמית בזמנים מוקדמים, חשוב וקריטי ללמד ילדים כיצד לחזק את עקרון המציאות שלהם. ניתן לעשות זאת על ידי סיפור מעשיות שלקחיהן מוסריים.
בלייזר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קיצ'ן
קיצ'ן (באנגלית: Kitchen) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו מטבח.
איווניסקה
איווניסקה (בפולנית: Iwaniska; ביידיש: איוונסק) הוא כפר במחוז אפטא שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, כ-50 ק"מ מזרחית לקילצה, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בכפר כנסייה נאו-גותית מראשית המאה ה-20, בית קברות מהמאה ה-15 ובית קברות צבאי לחללי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
תולדות היישוב
בזכות מיקומו של היישוב, על הדרך הראשית שהוליכה מקרקוב לוורשה ועברה דרך אפטא וסנדומייז', הייתה התפתחותו מהירה, והוא הפך למרכז מסחרי חשוב באזור, בו נערכו ירידים שנתיים. תקופת השגשוג באה לקצה באמצע במאה ה-17, עם פלישת השוודים לפולין, ועם פשיטות הקוזקים באזור בשליחותו של גיירג' ראקוצי השני, אשר החריבו את המקום.
בין השנים 1815 ו-1915 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 בוטל מעמדו העירוני, לאחר השתתפות תושביו במרד ינואר.
יהודי איווניסקה
תחילתו של היישוב היהודי באיווניסקה היא במאה ה-18, כאשר ליהודים הותר לרכוש במקום מגרשים ולבנות בתים. באמצע המאה ה-19 התארגנו יהודי היישוב לקהילה עצמאית, ובנו בית כנסת מעץ. לקהילה השתייכו אז גם יהודי הכפרים הסמוכים. בשנת 1899 הוזמן לכהן ברבנות הקהילה הרב יצחק דוד שפירא, ובין יהודי המקום היו אז חסידים מזרמים שונים. בשנים 1907 עד 1914 ישב בכפר רבי יעקב, נכדו של הרב דוד בידרמן. את מקומו מילא הרב יחיאל אלטר פרלגר.
באביב 1918 פרצה בכפר דליקה, ורוב בתיו, ובכלל זה בית הכנסת, עלו בלהבות. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חיו יהודי הכפר בדחיקות, והתפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וממלאכה. החוג הציוני הראשון בכפר נוסד בשנת 1916, ובהמשך, פעלו במקום הנוער הציוני ובית"ר. בשנת 1927 נוסד בכפר בית ספר מרשת בית יעקב, ובשנת 1930 נפתחה בו ספרייה יהודית. בשנת 1924 עלה על כס הרבנות בכפר הרב יעקב יצחק וידמן.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית במקום 1,663 נפש, למעלה ממחצית תושבי הכפר.
בשואה
בראשית ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים. בתחילת ימי שלטונם, הוחל בשילוח קבוצות של צעירים יהודים למחנות עבודה מרוחקים, והוטלו במקום גזירות שונות.
בשנת 1941 הטילו הגרמנים על היהודים בכפר תשלומי כופר גבוהים. באחד המקרים הצית פולני תושב הכפר את הבתים ברחוב היהודי של הכפר, ובד בבד מסר לגרמנים רשימה של עשרה יהודים שלטענתו ביצעו את המעשה. אלו נאסרו על ידי הגרמנים, ותשעה מהם הוצאו להורג. באותה תקופה הוטל על יהודי הכפר לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות הכפר, ולקיים קשרי מסחר עם לא יהודים. כמו כן, הוחרם רכוש היהודים.
ביום 27 במרץ 1941 הגיעה לכפר קבוצת יהודים שגורשו מווינה, והקהילה היהודית במקום התגייסה לעזרתם. בסוף 1941 באו לכפר נציגים של ארגון טודט, והחלו בלקיחת צעירים יהודים למחנות עבודה.
בסתיו 1942, כשנודע להנהגה היהודית בכפר המועד שקבעו הגרמנים לגירוש ממנו, הורה הרב המקומי רבינוביץ' לחסידיו לקבור את כל ספרי הקודש ותשמישי הקדושה שנותרו בבית הכנסת בבית העלמין היהודי שבכפר, והפציר בהם לעשות כל שביכולתם כדי להציל את נפשם. רבים נענו לקריאתו, והחלה יציאת יהודים ליער בקבוצות קטנות.
ביום 15 באוקטובר 1942 הקיפו את הכפר אנשי גסטאפו וס"ס, ועמם שוטרים אוקראינים. במועד זה כ-300 יהודים מהכפר כבר הספיקו להימלט אל הבונקרים שהוכנו ביער. הנותרים, כ-1,600 איש, רוכזו בכיכר השוק. הגרמנים ערכו חיפושים בבתי היהודים, וירו בכל יהודי שנתפס כשניסה להסתתר. יהודי הכפר גורשו לגטו צ'מיילוב, ומשם הובלו תחת משמר כבד יחד עם יתר יהודי המקום לתחנת הרכבת באוסטרוב, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודי אחד מהכפר, ישראל זלצר, הצליח להימלט מטרבלינקה.
יהודי הכפר שברחו ליער התארגנו בקבוצות קטנות להגנה עצמית, והגרמנים ערכו אחריהן מצוד, במהלכו נתפסו רבים מהיהודים בשל הלשנות, והוצאו להורג. בין הנתפסים היה גם הרב רבינוביץ', שהוצא להורג בנובמבר 1942. מבין יהודי הכפר שרדו בודדים.
תא אמקרין
תא אמקרין הוא סוג של תא עצב שנמצא ברשתית. תאי אמקרין מווסתים את המידע החזותי שמועבר דרך תאי גנגליון ותאים דו-קוטביים.
סקירה
תאי אמקרין פועלים כנוירוני-ביניים ברשתית, והם מספקים כ-70% מהאותות המגיעים לתאי הגנגליון, ובנוסף מבקרים את אותות המוצא של התאים הדו-קוטביים הקוניים שמספקים את יתר 30% של אותות המבוא לתאי הגנגליון. תאים אלה פועלים בשכבה הפנימית של הפלקסיפורם (IPL – inner plexiform layer), שהיא השכבה הסינפטית השנייה ברשתית העין ובה מתקיים הקשר הסינפטי בין התאים הדו-קוטביים ובין תאי הגנגליון. ידועים כ-40 סוגים שונים של תאי אמקרין, רובם חסרי אקסון, והם מסווגים על-פי רוחב שדה הקשר שלהם, השכבה או השכבות בסטרטום שב-IPL לה הם משתייכים, וסוג המוליך העצבי שמשמש אותם. לרוב התאים השפעה מעכבת, בעזרת GABA או גליצין בתור מוליכים עצביים.
בדומה לתאים אופקיים, תאי אמקרין פועלים באופן צדי ומשפיעים על מוצא התאים הדו-קוטביים, אולם המשימות שלהם הן לעיתים קרובות מתמחות יותר. כל תא אמקרין מסוג נתון נקשר לסוג מסוים של תא דו-קוטבי, ובדרך-כלל יש להם סוג מוליך עצבי שייחודי להם. לדוגמה, אוכלוסייה כזו היא מסוג AII, שמעלה את התאים הדו-קוטביים הקניים על מערכת החיבורים (circuitry) של התאים הדו-קוטביים המדוכיים על ידי קישור המוצא של תא דו-קוטבי קני למבוא של תא דו-קוטבי מדוכי, וממנו נע האות לתאי הגנגליון המתאימים.
תכונות תפקודיות
מבחינה תפקודית תאים אלה אחראים לעיבוד מורכב של הדמות הנוצרת ברשתית, בפרט התאמה הבהירות בדמות, וגם על ידי סכימה (integration) של הפעלה רצופה של נוירונים, לגילוי תנועה.
תא אופקי
תא אופקי הוא סוג של תא עצב שנמצא ברשתית. התאים האופקיים מקושרים לתאים קולטי האור ומשפיעים על המידע החזותי שמועבר הלאה דרך התאים הדו-קוטביים.
סקירה
הם פועלים בשכבה החיצונית של הפלקסיפורם (OPL – outer plexiform layer) שברשתית העין, ומקשרים באופן צידי בין נוירונים בשכבה זו.
ארגון התאים
קיימים שלושה סוגים בסיסיים של תאים אופקיים, המסומנים ב-HI, HII ו-HIII, בהתאמה. אין הסכמה עדיין באשר מידת הברירתיות של שלושה סוגים אלה, כלפי אחד משלושת סוגי תאי המדוך. ממחקריהם של בויקוט (Boycott) וואסל (Wassle) עולה שתאי HI ותאי HII אינם בררניים כלפי מדוכים מסוג S, M או L. בניגוד לכך, אנהלט (Anhelt) וקולב (Kolb) טוענים שהתצפיות שלהם מראות שתאי HI מתקשרים לכל שלושת סוגי המדוכים ללא הבחנה, אבל תאי HII לעומת זאת, מגלים נטייה לתקשר עם מדוכים מסוג S במידה הרבה ביותר. הם גם זיהו סוג שלישי של תאים אופקיים, HIII, שהיה זהה ל-HI מלבד העובדה שאינו מתקשר עם מדוכים מסוג S. תאי HII גם יוצרים קשרים עם תאי קנה, אבל עושים זאת רחוק מגופי התאים כדי להימנע מהפרעה לפעילותם של תאי הקנה.
תכונות תפקודיות
כשאור פוגע בתא קולט-אור, התא עובר היפרפולריזציה ומקטין את כמות הגלוטמאט שהוא משחרר. כשזה קורה, התאים האופקיים מפחיתים את כמות ה-GABA שהם משחררים, שהיא מולקולה שלה השפעה מעכבת על תאים קולטי-אור, וכתוצאה מכך קטנה גם ההשפעה המעכבת על תאים אלה, מה שגורם בסופו של דבר לדפולריזציה שלהם. תהליך זה מתאר למעשה משוב שלילי.
נמחיש את האופן בו תאים אופקיים מסייעים בעיבוד המידע שמגיע לרשתית בדוגמה הבאה: נניח שורה של 11 תאים קולטי-אור, תא דו-קוטבי אחד מסוג שמעורר היפרפולריזציה (H), ותא אופקי אחד. עשרת התאים קולטי-אור הקיצוניים (שיסומנו Po, מאחר שהם מייצגים את שדה הקלט החיצוני) קשורים לתא האופקי, ואילו התא ה-11, האמצעי (שיסומן Pm), קשור לתא הדו-קוטבי. נוכל לתאר עתה סידור של מרכז-'כבוי' (OFF-center) באופן הבא: במקרה של אור מפוזר, כלומר כזה שפוגע גם בתא המרכזי ('מרכז' בדוגמה זו) וגם בתא היקפי אחד או יותר ('היקף' בדוגמה זו), יש לקחת בחשבון את התהליכים שנובעים משני האירועים כפי שתוארו קודם, וכפי שמסתבר, שתי התופעות מאזנות זו את זו, ובסופו של דבר אין לכך השפעה כלל או שהיא מועטה.
תוסף ברזל
תוספי ברזל (באנגלית: Iron supplement), המכונים גם מלחי ברזל וכדורי ברזל, משמשים לטיפול ומניעה של מחסור בברזל כולל אנמיה מחוסר ברזל. למניעה הם מומלצים רק לאנשים עם ספיגה לקויה, דימום וסת כבד, היריון או תזונה דלה בברזל. ניתן להשתמש במניעה גם אצל תינוקות במשקל לידה נמוך. הם נלקחים דרך הפה, מזריקים לווריד או מזריקים לשריר.
תופעות לוואי
תופעות לוואי של טיפול עם ברזל דרך הפה הן לרוב שלשול או עצירות ואי נוחות בבטן. לאחר הארוחה, תופעות הלוואי פוחתות, אך קיים סיכון מוגבר לאינטראקציה עם חומרים אחרים. תופעות לוואי תלויות במינון וניתן להתאים את המינון. המטופל עשוי להבחין כי הצואה שלו הופכת לשחורה. אין נזק ממשי, אך יש להזהיר חולים על כך כדי להימנע מדאגה מיותרת. כאשר ניתנים תוספי ברזל בצורת נוזלים, השיניים עלולות להשתנות באופן הפיך (ניתן להימנע מכך באמצעות שימוש בקש). הזרקה תוך שרירית יכולה להיות כואבת, וניתן להבחין בצבע חום על העור. מינון יתר של ברזל עלול לגרום למוות בקרב ילדים מתחת לגיל 6 שנים. הרעלת ברזל עלולה לגרום לתמותה או לתחלואה לטווח הקצר והארוך.
סתירות
הסתירות תלויות לעיתים קרובות בחומר המדובר. רגישות יתר מתועדת לכל מרכיב ואינו זהה לכל התכשירים. בחלקם ניתן להשתמש עבור מחסור בברזל, אחרים רק עבור אנמיה מחוסר ברזל. חלקם יוצרים סתירה גם נגד דלקת מפרקים שגרונית.
היסטוריה
הכדורים הראשונים נקראו כדורים של בלוד, אשר נקראו על שם פ. בלוד מבוצ'ייר, הרופא הצרפתי שהציג והחל בשימוש בתרופות אלו כטיפול בחולי אנמיה.
דרך הפה
ניתן ליטול תוסף ברזל דרך הפה באמצעות צורות שונות, כגון ברזל גופרתי. זהו מלח הברזל הנפוץ ביותר ונמכר תחת שמות מותגים כמו פרטאב, פר-ברזל ו-Slow-FE. מכיל גם חומצה אסקורבית (ויטמין C), המגדילה את ספיגתם של מקורות ברזל שאינם חיידקים. ניתן ליטול פוליפפטיד מברזל (HEM) כאשר תוספי ברזל רגילים כמו סולפט ברזלי או פומראט ברזלי אינם נסבלים או נספגים. מחקר קליני הראה כי סוגים מסוימים של תוספי ברזל העלו את רמות הברזל בסרום פי 23 יותר מפומראט ברזלי על בסיס מיליגרם למיליגראם. חלופה נוספת היא גליצין סולפט, לה יש פחות תופעות לוואי במערכת העיכול. פרט נוסף אשר יוצא דופן בקרב תכשירים דרך הפה של תוספי ברזל הוא שלברזל בתכשיר זה זמינות ביולוגית אוראלית גבוהה מאוד, במיוחד בפורמולה הנוזלית. יש להעריך אפשרות זו לפני שנפנה לטיפול בהזרקה. נעשה שימוש בתכשיר זה במיוחד באנמיה של מחסור בברזל הקשורה לגסטריטיס אוטואימונית ודלקת הקיבה.
בהזרקה
טיפול ברזל (תוך ורידי או תוך שרירית) ניתן כאשר הטיפול דרך הפה נכשל, ספיגה דרך הפה נפגעת קשות (על ידי מחלות או כאשר האדם לא יכול לבלוע) או נדרש שיפור מהיר (לדוגמה, לפני ניתוח אלקטיבי). טיפול בהזרקת תוסף ברזל יקר יותר מתכשירי ברזל דרך הפה ואינו מתאים בשליש הראשון להיריון. ישנם מקרים בהם הזרקת ברזל עדיפה על פני נטילת ברזל דרך הפה. למשל, מקרים בהם נטילת הברזל דרך הפה היא בלתי נסבלת, כאשר יש להגביר את ההמוגלובין במהירות (למשל לאחר לידה, לאחר ניתוח, לאחר עירוי), כאשר יש מצב דלקתי בסיסי (למשל מחלות מעי דלקתיות) או חולי כליות, היתרונות של הזרקת ברזל עולה בהרבה על הסיכונים. במקרים רבים, בשימוש בברזל תוך ורידי יש סיכון נמוך יותר לאירועים שליליים מאשר בעירוי דם וכל עוד האדם יציב זו אלטרנטיבה טובה יותר. בסופו של דבר מדובר בהחלטה קלינית המבוססת על הנחיות מקומיות.
זנבתנאים
מאפיינים
לזנבתנאים לרוב עור קשיח בולט, שני סנפירי גב ללא קוצים בקצה, חריצי זימים קטנים ופה רחב שקרוב לעיניים. רובם משוטטים בקרקעית וניזונים ממינים קטנים יותר כסרטנים, רכיכות ודגים. אחרים משייטים ברחבי האוקיינוסים ושולים טרף קטן המסננות שבפיהם. חלקם הם גם טורפים אורבים הממתינים לטרף ואז בולעים אותו, אך באופן כללי הם נוטים שלא לנוע מהר כמו שאר הכרישים.
חלק מבני הסדרה הם מטילי ביצים, בדרך כלל במים רדודים וחלקם משריצי ולדות.
מיון
בסדרה שבע משפחות:
אלכס ג'נינגס
אלכס ג'נינגס (באנגלית: Alex Jennings; נולד ב-10 במאי 1957) הוא שחקן אנגלי שעבד עם הלהקה השייקספירית המלכותית ועם התיאטרון המלכותי הלאומי. ג'נינגס זכה שלוש פעמים בפרס אוליבייה עבור "Too Clever by Half" ב-1988, עבור "פר גינט" ב-1996 ועבור "גבירתי הנאווה" ב-2003. הוא השחקן היחיד שזכה בפרס אוליבייה בקטגוריות הדרמה, המחזמר והקומדיה. ב-2006 גילם את הנסיך צ'ארלס בסרט "המלכה". סרטים נוספים בהשתתפותו הם "כנפי היונה" (1997), "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" (2004), "בבל" (2006) ו-"The Lady in the Van" (מ-2015).
ביוגרפיה
ג'נינגס נולד באסקס, בנם של פגי פטרישה ומייקל תומאס ג'נינגס. הוא למד בבית הספר התיכון "Abbs Cross Technical High School" בהורנצ'רץ', אחר כך למד אנגלית ותיאטרון באוניברסיטת ווריק, וסיים את לימודיו ב-1978. הוא סיפר שהמחזה הראשון שראה בתיאטרון האולד ויק כשהיה בתיכון היווה השראה לרצונו להיות שחקן.
הוא למד משחק במשך שנתיים בבתי הספר למשחק "תיאטרון בריסטול אולד ויק".
תיאטרון
הקריירה של ג'נינגס החלה בשנת 1985 בתיאטרון רפרטוארי בהופעה במגוון תפקידים בהם בדמות מקסימיליאן רובספייר במחזה "סקרלט פימפרנל". הוא פגש את הבמאי ניקולס הייטנר בהפקה זו ומאז עבד איתו פעמים רבות.
ג'נינגס שיחק עם התיאטרון המלכותי הלאומי במספר מחזות בהם בתפקיד לאונטס במחזה "אגדת חורף" ובתפקיד הראשי במחזה "אלברט ספיר".
תפקידים נוספים שלו עם הלהקה השייקספירית המלכותית כוללים את התפקיד הראשי במחזה "פר גינט", עליו זכה בפרס אוליבייה בשנת 1996 בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, בדמות ריצ'רד במחזה "ריצ'רד השני" (לצדו של אנטון לסר בתפקיד הנרי בולינגברוק), תסאוס/אוברון במחזה "חלום ליל קיץ" (בבריטניה, בסיבוב הופעות בארצות הברית ובברודוויי), אנג'לו במחזה "מידה כנגד מידה" והתפקיד הראשי ב"המלט".
ב-2002 הופיע ג'נינגס בהפקה מחודשת של קמרון מקניטוש וטרוור נאן למחזמר "גבירתי הנאווה" בתיאטרון דרורי ליין וזכה על תפקידו בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר. הוא היה אמן עמית בלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2007 שיחק בתפקיד גארי אסנדיין במחזה "Present Laughter" מאת נואל קאוורד בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2011 גילם ג'נינגס את דמותו של מיכאיל בולגקוב בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזה "Collaborators".
ב-2014 שיחק בתפקיד וילי וונקה במחזמר "צ'ארלי ומפעל השוקולד" בבימויו של סם מנדס בתיאטראות וסט אנד שבלונדון. הוא החליף בתפקיד את השחקן דאגלס הודג'.
קולנוע
בקולנוע שיחק ג'נינגס בתפקיד צ'ארלס, נסיך ויילס בסרט "המלכה" בבימויו של סטיבן פרירס ובכיכובה של הלן מירן.
עוד הופיע בסרט "רקוויאם המלחמה", בגרסה הקולנועית של ה-RSC למחזה "חלום ליל קיץ", שיחק בתפקיד לורד מארק בסרט "כנפי היונה", הופיע בסרט המוזיקלי "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" ובסרט הפעולה "The Four Feathers".
ב-2015 גילם ג'נינגס את המחזאי אלן בנט בסרט הקולנוע "The Lady in the Van" לצדה של השחקנית זוכת פרס אוסקר מגי סמית'. את הסרט ביים ניקולס הייטנר שאיתו עבד מזה זמן רב בתיאטרון.
ב-2021 שיחק את דמותו של בר הוראס וילסון בסרט של נטפליקס - מינכן, על סף מלחמה.
טלוויזיה ורדיו
בין הופעותיו של ג'נינגס בטלוויזיה היו התוכניות "The State Within", "כל אנשי סמיילי", "The Franchise Affair", "המפקח מורס", "לואיס", "אלפונסו בונזו", התפקיד הראשי בסדרה "Ashenden", "ללכת שבי אחריו", "המפקח אליין", "זמנים קשים", "Bad Blood" והסדרה "לונדון" של פיטר אקרויד.
ברדיו השתתף בתסכיתים כמו "קזינו רויאל", "דרכו של עולם", "Strange Meeting", וורביס ב"אלים קטנים" ובעיבוד ל"בית ממכר עתיקות". בנוסף הקליט ג'נינגס ספרי שמע בהם "הסוס ונערו", "אל מחוץ לכוכב השותק" ואת "פרלנדרה" מאת ק.ס. לואיס, "20,000 מיל מתחת למים" מאת ז'ול ורן ואת "Attention All Shipping" מאת צ'ארלי קונלי. הוא גם קריין קבוע ברדיו ה-BBC בתוכנית "ספר לפני השינה".
ב-2007 גילם את הכומר האטון בסדרת הטלוויזיה "קרנפורד" של ה-BBC. עוד שיחק בתפקיד ג'ון לה מסוריר בדרמה "הנקוק וג'ואן".
ב-2009 הופיע ג'נינגס בדמות בנג'מין בריטן במחזה "The Habit of Art". ב-2010 שיחק בתפקיד קפטן שיפשייפ בסדרת הטלוויזיה לילדים "Grandpa In My Pocket" בערוץ CBeebies. עוד באותה שנה כיכב בסרט "בל היפה". הוא הופיע בתפקיד הנרי טיזרד בסרט "Castles in the Sky".
מ-2011 עד 2014 שיחק ג'נינגס בתפקיד אלן קאודרי QC בסדרה המשפטית "הגלימה" של ערוץ BBC One.
עבודות נוספות
ביוני 2008 הופיע ג'נינגס לראשונה באופרה בהפקה של רוברט קרסן ל"קנדיד" מאת ברנשטיין, בו שיחק בתפקיד וולטר ובתפקיד דוקטור פאנגלוס.
ב-2006 הקליט גרסה מקוצרת של הספר "A Spot of Bother" מאת מארק האדון.
פרסים
ג'נינגס זכה בשלושה פרס אוליבייה:
הטבעת אוניות הצי הצרפתי בטולון
הטבעת אוניות הצי הצרפתי בטולון התרחשה ב-27 בנובמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. ימאי אוניות הצי הטביעו את אוניותיהם בנמל העיר טולון שבדרום צרפת. הדבר נעשה על מנת למנוע את נפילתן לידי כוחות גרמניה ואיטליה, אשר השתלטו על שטחה של צרפת של וישי.
מהקרב על צרפת ועד מבצע לפיד
לאחר תבוסת צרפת בפני גרמניה באביב 1940 נחתם בין המדינות הסכם שביתת נשק, שהביא לחלוקת שטח צרפת לשני חלקים. חלקה הצפוני ביחד עם החוף האטלנטי שלה (כ-60% משטח המדינה) הפכו לאזור כיבוש גרמני. ביתרת השטח שבדרום צרפת הוקמה מדינת צרפת של וישי (על שם עיר הבירה שלה), שבה משלה ממשלה בראשות המרשל פטן, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה. ההסכם גם קבע כי אוניות הצי הצרפתי יפורקו מנשקן ויעגנו תחת שליטה צרפתית בנמלי צרפת וצפון אפריקה. מחשש שהגרמנים ישתלטו על אוניות אלו תפס הצי המלכותי הבריטי כמה מאוניות אלו (שעגנו בנמלים שבשליטה בריטית) והשמיד אחרות (למשל בקרב במרס אל כביר שבאלג'יריה).
ב-8 בנובמבר 1942 נחתו כוחות בעלות הברית באלג'יריה ובמרוקו, על מנת להביא להכנעת כוחות מדינות הציר בצפון אפריקה, במשולב עם מתקפה של הצבא הבריטי במצרים. שליט גרמניה אדולף היטלר חשש מפלישה של בעלות הברית לאירופה דרך חוף הים התיכון של צרפת, שהוחזק על ידי צרפת של וישי. על כן הורה לכוחותיו להשתלט על שטחה. הפעולה הגרמנית החלה ב-10 בנובמבר בשיתוף עם צבא איטליה, ולמחרת כבר הגיעו הגרמנים אל חוף הים התיכון.
אוניות הצי הצרפתי בטולון
בנובמבר 1942 עגנו בנמל טולון שבדרום צרפת - הבסיס העיקרי של הצי הצרפתי - למעלה ממאה כלי שיט משלו, וביניהם עשרות מאוניותיו הכבדות והחדישות ביותר. מפקדיהן היו אדמירל אנדרה מרקי (André Marquis), מפקד כוחות הצי בטולון, ואדמירל ז'אן דה לאבורד (Jean de Laborde), מפקד שייטת הים הפתוח של טולון, שבה נכללו 38 אוניות, מהחדישות והמהירות ביותר.
לאחר ההשתלטות הגרמנית על שטח צרפת של וישי הקיפו כוחות גרמנים ואיטלקים את טולון. אייזנהאור קרא לצי הצרפתי לצאת מטולון ולחבור לבעלות הברית, ומנגד, הגרמנים ביקשו למנוע את עזיבת הצי או השמדתו. נערכו מגעים בין הגרמנים לבין ממשלת וישי, והוסכם כי טולון תישאר מעוז תחת שליטת וישי, שיתגונן נגד בעלות הברית ו"צרפתים אויבי ממשלת המרשל". כצעד של רצון טוב כלפי הגרמנים חיזקו הצרפתים את הגנות החוף בטולון למקרה של התקפה מצד בעלות הברית. העיתונות בעולם עסקה בגורל הצי, ובשאלה האם יעזוב, יישאר או יוטבע.
על פי תנאי הסכם שביתת הנשק עם גרמניה היו מיכלי הדלק של אוניות הצי אמורים להיות ריקים. בפועל, באמצעות זיוף דו"חות ושיבוש של מוני הדלק החזיקו הצוותים באוניות כמות דלק מספיקה לצורך הפלגה לצפון אפריקה.
לאחר ההשתלטות על צרפת של וישי נדרש צבאה להתפרק. עקב כך נדרשו אנשי צוות של אוניות הצי לאייש את סוללות תותחי החוף ותותחי הנ"מ בטולון. משמעות הדבר הייתה שחלק מהצוותים היו מרוחקים מהאוניות ובכך נמנעה מהם האפשרות להתכנס במהירות ולצאת עם אוניותיהם מהנמל בהתראה קצרה.
הוראות ממשלת וישי
האדמירל רדר, מפקד הצי הגרמני, האמין שימאי הצי הצרפתי יעמדו בהתחייבותם לפי הסכם שביתת הנשק שלא להניח לאוניותיהם ליפול לידי בעלות הברית. הוא האמין גם שגרמניה תנצל רגשות אנטי בריטיים בקרב הימאים הצרפתים כדי להביאם לשתף פעולה עם האיטלקים. למעשה היטלר כבר החליט לתפוס את האוניות הצרפתיות בטולון בכוח ולמוסרן לידי איטליה. פקודות לביצוע תוכנית זו הוצאו כבר ב-19 בנובמבר.
מזכיר הצי בממשלת וישי היה האדמירל גבריאל אופאן (Gabriel Auphan). ב-11 בנובמבר, נוכח ההיערכות הגרמנית והאיטלקית סביב טולון, הוא הוציא למפקדי הצי בטולון הוראות אלו:
ההטבעה
ב-27 בנובמבר החלו הגרמנים במבצע לילה (Operation Lila), שנועד להביא להשתלטות על אוניות הצי הצרפתי כשהן שלמות. המבצע הוטל על דיוויזיית הפאנצר ה-7, שתוגברה ביחידות מדיוויזיות אחרות, לרבות גדוד אופנוענים מדיוויזיית הפאנצר אס אס דאס רייך וכוח משימה מהצי הגרמני, שנועד לנטרל מתקני השמדה עצמית שיימצאו על האוניות הצרפתיות. תוכנית הפעולה קבעה שהגרמנים ייכנסו לטולון תחילה ממזרח וממערב, תוך תפיסת מתקני מפתח, לרבות בית הנשק מוריון (Mourillon) ומפקדתו של אדמירל מרקי. לאחר מכן הם נועדו להיכנס לנמל עצמו. אוניות של הצי הגרמני סיירו מול הנמל כדי להעסיק כל כלי שיט צרפתי שינסה לברוח ממנו, ומוקשים ימיים נזרעו במימי הכניסה לנמל.
הפעולה הגרמנית החלה בשעה 04:00 ב-27 בנובמבר. היא באה בהפתעה גמורה לממשלת וישי והגרמנים נתקלו בתחילה בהתנגדות צרפתית חלשה. אדמירל מרקי נעצר, אך מפקד העביר פקודה ממנו לאדמירל דה לאבורד להטביע את אוניות הצי בנמל. דה לאבורד, שנמצא על סיפון אוניית הדגל שטרסבורג, פקד על צוותי האוניות להתכונן להטבעה ולפתוח באש על כל גורם בלתי מורשה שינסה להתקרב לאוניות.
הגרמנים המתקדמים פתחו באש מקלעים על מעגן הצוללות הצרפתיות שנמצא בפאתי הנמל המזרחיים. לאחר מתן פקודת ההטבעה הפליגו חלק מהצוללות כדי להטביע עצמן במים עמוקים יותר. שלוש צוללות שהתעלמו מהפקודה הצליחו לחמוק מהנמל ולהגיע לנמלים בצפון אפריקה, וכמוהן גם ספינה אחת. צוללת רביעית הצליחה להגיע לספרד הנייטרלית.
הכוח הגרמני התעכב בכניסה לנמל ונכנס לתוכו רק בשעה 05:25. כשניראו כלי הרכב הגרמנים על הרציפים שודרה מאוניית הדגל שטרסבורג הפקודה לאוניות להטביע עצמן. הפקודה ניתנה גם באיתות אור ועל ידי שליחים בסירות. צוותי האוניות פינו אותן, וקבוצות מלחים החלו לטבען באמצעות פתיחת שסתומי הטבעה (Scuttle Valves) והפעלת מטעני חומר נפץ, שהרסו בהן מיכשור חיוני והציתו את מכלי הדלק שלהן. הגרמנים ניסו להשתלט על האוניות ולמנוע או לעצור את הטבעתן, בין בכוח ובין במשא ומתן, אך בהצלחה מעטה.
לאחר ההטבעה
המבצע הגרמני להשתלטות על אוניות הצי הצרפתי נחל כישלון. משטר וישי איבד בעקבות ההטבעה את הנכס העיקרי שלו ואת יתרת אמינותו בעיני הגרמנים. מטה הצי הגרמני התאכזב מתוצאות המבצע, אך היטלר סבר שהוא היה הצלחה, שכן השימוש באוניות הצרפתיות נמנע מבעלות הברית.
בחודשים שלאחר ההטבעה משה הצי האיטלקי מהמים חלק מהאוניות שהוטבעו. חלקן ניזוקו ללא תקנה ונידונו לפירוק לגרוטאות. האיטלקים החלו לשפץ את האחרות כדי לשלבן בצי שלהם, אך שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית בספטמבר 1943 באה בטרם הספיקו להכניסן לשימוש. לאחר שביתת הנשק האיטלקית תפסו הגרמנים את מקצת האוניות, אך התקפות אוויר של בעלות הברית השמידו חלק מהן.
באוגוסט 1944 פלשו בעלות הברית לדרום צרפת ושיחררו את טולון ונמלה. שני צריחי תותחים מאוניית המערכה המושמדת פרובאנס ובהם ארבעה תותחי 340 מילימטרים פורקו והוצבו לפני כן לחזק את סוללות החוף בכניסה לנמל. במהלך הפלישה התעמתו אוניות בעלות הברית עם תותחים אלו במשך שבוע בטרם הם שותקו.
בשנים שלאחר המלחמה פורקו הריסות האוניות בטולון לגרוטאות.
באו
{{פירושונים|* הדסה באו – ציירת, זמרת ופזמונאית ישראלית
ראו גם
}}
LAGG-3
לאבוצ'קין-גורבונוב-גודקוב LAGG-3 (ברוסית: Лавочкин-Горбунов-Гудков ЛаГГ-3) היה מטוס קרב ששירת בחיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. מטוס זה היה שיפור של ה-LAGG-1 והיה לאחד המטוסים החדישים בשירות חיל האוויר הסובייטי בפרוץ מבצע ברברוסה. למרות שרוב המבנה של המטוס יוצר מעץ, המטוס היה כבד וחסר כוח יחסית. עם זאת החימוש שלו, שכלל תותח 20 מילימטר, נחשב לכבד מכל מטוסי הקרב בני זמנו.
שיפורים של דגם זה הולידו את מטוס ה-La-5 שהיה לאחד ממטוסי הקרב הסובייטיים החשובים במלחמה. עם הפסקת הייצור בשנת 1944 המטוס הוצא בהדרגה משירות פעיל והוחלף במטוסי קרב חדישים יותר.
ריטה מורנו
ריטה מורנו  (באנגלית: Rita Moreno; נולדה ב-11 בדצמבר 1931) היא שחקנית, זמרת ורקדנית פוארטו ריקנית. מורנו היא ההיספנית היחידה שזכתה בכל הפרסים היוקרתיים ביותר בתעשיית הבידור: פרס אוסקר, פרס אמי, פרס גראמי ופרס טוני. ב-2013 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
ביוגרפיה
מורנו נולדה בשם רוזיטה דולורס אלבריו בעיר חומאקו שבפוארטו ריקו לרוזה מריה, תופרת ולפאקו אלבריו, חוואי. לאחר שהורייה התגרשו היגרה ביחד עם אמה לניו יורק סיטי ואימצה שם משפחתו של אביה החורג, אדוארדו מורנו. בניו יורק החלה מורנו לקחת מגיל צעיר שיעורים בריקוד מהרקדן הספרדי פאקו קנסינו, דודה של כוכבת הקולנוע ריטה הייוורת'. מורנו שיחקה לראשונה על בימת ברודוויי בגיל 13 בהופעות קטנות אשר הצליחו לתפוס תשומת לב בקרב ציידי כישרונות מהוליווד.
קולנוע
מורנו החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בגיל 19 בתפקידים קטנים במיוזיקל "הזמיר מניו אורלינס" ובדרמה "כל כך צעירה, כל כך רעה" בכיכובו של פאול הנרייד. מורנו צברה לעצמה מוניטין בהוליווד לאחר הופעותייה בסרטים המוזיקליים הקלאסיים "המלך ואני" בו שיחקה בתפקיד הנערה טופטים ו"שיר אשיר בגשם" בו השתתפה בתפקיד זלדה זנדרס, נערת הזיפ וחברתה של לינה למונט.
מורנו הפכה לכוכבת קולנוע מובילה בשנת 1961 לאחר שנבחרה על ידי רוברט הייז וג'רום רובינס לגרסה הקולנועית זוכת 10 פרסי האוסקר למחזה "סיפור הפרברים". מורנו זכתה על הופעתה בתפקיד אניטה דל כרמן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולאחר מכן בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. לאחר זכייתה באוסקר קיוותה מורנו לשווא לקבל תפקידים מגוונים ופחות סטריאוטיפים לטיניים.
בהמשך הקריירה שלה שיחקה מורנו בסרטו של אתור הילר "פופי" לצידו של אלן ארקין, בדרמה הארוטית של מייק ניקולס "ידע הבשרים" לצידו של ג'ק ניקולסון וארט גרפונקל ובמותחן "עולמו של בלש" בתפקיד הרקדנית האקזוטית דולורס גונזלס. מורנו הועמדה לפרס גלובוס זהב שני ולפרס באפט"א בשנת 1976 על תפקידה בקומדיה של ריצ'רד לסטר "הריץ'" בתור גוגי גומז, אשת הבידור של בית המרחץ הגאה "הריץ'".
בשנת 1981 לוהקה מורנו על ידי השחקן אלן אלדה לסרטו הראשון כבמאי, הדרמה הקומית "ארבע העונות" לתפקיד הציירת קלאודיה. התפרסמה לאחרונה בקולנוע לצידו של בנג'מין בראט בדרמה "פיינרו" ולצידן של כוכבות הקולנוע מרשה גיי הארדן, מגי ג'ילנהול ודריל האנה בדרמה של ג'ון סיילס "בית התינוקות".
בשנת 2020, בגיל 89, הצטרפה לליהוק השחקנים של סטיבן ספילברג לגרסה המחודשת שלו לסיפור הפרברים (1961). כמחווה של כבוד, היא לוהקה לדמות חדשה, שלא הייתה בגרסה המקורית, ואף ביצעה את אותו שיר ששרה בסרט משנת 1961 בדמותה של 'אניטה'.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 בדצמבר 2021, יום לפני שחגגה את יום הולדתה ה-90.
טלוויזיה
בשנת 1971 החלה מורנו את דרכה בטלוויזיה בסדרת הילדים "החברה האלקטרונית" לצידו של מורגן פרימן, בסדרה גילמה מורנו מספר דמויות במשך כשש עונות וזכתה בפרס גראמי בשנת 1972 על חלקה באלבום התוכנית המצליח. באמצע שנות ה-70 זכתה מורנו בשני פרסי אמי על הופעותייה כשחקנית אורחת בסדרת הדרמה "תיקי רוקפורד" ובתוכנית "החבובות". מורנו הועמדה בשנת 1983 לפרס גלובוס זהב ולפרס אמי לשחקנית הקומית הטובה ביותר על תפקידה בתור האלמנה ויולט ניוסטד בעיבוד הטלוויזיוני שהפיקה ג'יין פונדה לסרט המצליח "9 עד 5". ב-1994 הופיעה בשני פרקים של סדרת הדרמה הקומית "מסתורי קוסבי" בכיכובו של ביל קוסבי.
את אחד מתפקידיה המוערכים בקריירה עשתה מורנו בסדרת כותלי הכלא המפורסמת "אוז" בה שיחקה בתפקיד יועצת בית הכלא האחות מרי ריימונדו, תפקיד שזיכה אותה בשלושה פרסים בטקס פרס אלמה המוענקים לשחקנים לטיניים מצטיינים. ב-2007 שיחקה מורנו בסדרת הדרמה "קיין" כשחקנית משנה וכשחקנית אורחת בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית". משנת 2011 משחקת מורנו בסיטקום שיצרה השחקנית פראן דרשר "גרושה באושר" בתפקיד דורי ניומן, אמה של גיבורת הסדרה בעלת חנות הפרחים פראן לובט.
תיאטרון
בשנת 1975 זכתה מורנו בפרס טוני על תפקידה בתור גוגי גומז במחזה הקומי "הריץ'", בשנה שלאחר מכן זכתה מורנו לביקורות משבחות גם על הופעתה הקולנועית בתפקיד.
חיים אישיים
מורנו הייתה זוגתו של כוכב הקולנוע מרלון ברנדו במשך כ-8 שנים ואף ניסתה להתאבד בביתו בשל יחסים אלה. בשנת 1965 נישאה מורנו למנהל שלה, הקרדיולוג לאונרד גורדון שמת בשנת 2010. למורנו בת אחת מנישואים אלה ושני נכדים.
בשנת 1995 קיבלה מורנו כוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד. בשנת 2009 קיבלה מורנו מנשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית על פועלה כשחקנית וכזמרת. מורנו הייתה לשחקנית השנייה אחרי הלן הייז ולהיספנית היחידה שזכתה בחמשת הפרסים המרכזיים של תעשיית הבידור בארצות הברית: פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גראמי ופרס טוני.
בשילה
בשילה היא שלב התפתחותי של תאים, שבו מתאפשרים תפקודים חדשים שלא היו אפשריים בשלבים הקודמים לה. זאת להבדיל מ"גדילה", אשר מתייחסת לעלייה במספר התאים של איבר או איברים מסוימים, אשר אינה מביאה בהכרח לבשילה.
הבשילה היא אחד הגורמים החשובים בקביעת ההתפתחות, משום שהשינויים הפיזיולוגים שמתרחשים בתאים של האורגניזם במהלך הבשילה מאפשרים לו לעשות פעולות שלא היה מסוגל לעשות קודם לכן.
הבשילה מושפעת בעיקר מגורמים תורשתיים, בעוד שהגדילה מושפעת יותר מגורמים סביבתיים.
בגרות מינית
בגרות מינית היא השלב בהתפתחותו של אורגניזם שבו הוא מסוגל להתרבות. אצל האדם קרוי המעבר לשלב זה בשם התבגרות מינית.
מרבית הרב-תאיים אינם מסוגלים להתרבות מיד עם לידתם, ובהתאם למינם (במשמעות הטקסונומית של מושג זה) עוברים ימים, שבועות ואף שנים עד שהם הופכים למסוגלים להתרבות, כלומר מגיעים לבגרות מינית. אצל היונקים, מינים המגיעים לבגרות מינית בגיל מבוגר יותר הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה K, המקבילה להשקעה באיכות, בעוד שהמינים המגיעים לבגרות מינית בגיל צעיר יותר הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה R, המקבילה להשקעה בכמות.
דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה
לחימתה של דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה הייתה, כדומיניון בריטי, בצד מדינות ההסכמה, אך כללה מספר מאפיינים ייחודיים ושונים מאלה של הדומיניונים האחרים. הרכב האוכלוסייה של איחוד דרום אפריקה, מתיישבים בריטים ואפריקאנרים (בורים), יצר בתחילת המלחמה תנועת התנגדות להצטרפותה של דרום אפריקה למלחמה נגד גרמניה. לבד מהמערכות במזרח אפריקה, במזרח התיכון ובאירופה, נלחם צבאה של דרום אפריקה בטריטוריה גרמנית שהיה לו אתה גבול יבשתי משותף, דרום מערב אפריקה הגרמנית, בשונה משאר הדומיניונים של האימפריה שחייליהם נלחמו מעבר לים.
הצטרפותה של דרום אפריקה למלחמה
עם הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה, הצטרפה אליה איחוד דרום אפריקה. דרום אפריקה אוחדה ארבע שנים קודם לכן ב-1910 כדומיניון של בריטניה, וככזאת הרגישה עצמה מחויבת להשתלב במאבקה של האימפריה הבריטית. שתי הדמויות שהובילו אז את ממשלת דרום אפריקה היו ראש הממשלה לואי בותה ושר ההגנה יאן סמאטס, לשעבר גנרלים שבמהלך מלחמת הבורים לחמו בשורות צבאותיהם של המדינות הבוריות, הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית, נגד האימפריה הבריטית. ואף על פי כן, הובילו שניהם את ממשלת דרום אפריקה לתמיכה מובהקת במאבקה של האימפריה הבריטית כנגד גרמניה.
מרידת מאריץ
תחילתה של המרידה עמדה בסימן התפטרותם של קצינים בורים מצבא דרום אפריקה כמחאה על הכרזת המלחמה כנגד גרמניה. אחד מהם, לייטננט קולונל מאני מאריץ, מפקד לשעבר במלחמת הבורים השנייה ולאומן בורי קיצוני, שעל שמו נקראת המרידה, היה אחד ממפקדי הכוחות של צבא דרום אפריקה שהוצב על גבול דרום-מערב אפריקה הגרמנית. בתמיכתם של קצינים נוספים ממוצא בורי, הכריז על הקמת ממשלה זמנית חופשית מכל קשר עם בריטניה, קרא לכל לבן התומך ברעיונותיו לאחוז בנשק ולהצטרף למאבקו והכריז כי כל אדם שחור או צבעוני שיפנה נגדו, דינו מוות. קריאתו של מאריץ עוררה עריקה רבתי בצבא דרום אפריקה ובשיאה מנו כוחותיו כ-12,000 איש לעומת 32,000 שתמכו בממשלת דרום אפריקה, מתוכם 20,000 היו בורים בעצמם. בנוסף לעובדה שבראש הממשל הדרום אפריקני עמדו, כאמור, אישים ממוצא בורי כמו סמאטס ובותה, הפכו בעצם המרידה והפעולות שננקטו לדיכויה למעין עימות פנים-בורי בתמרונם של הבריטים.
ב-14 באוקטובר 1914 הוכרז במדינה מצב צבאי כתגובה למרידה, ומספר ימים לאחר מכן תפסו כוחות המורדים את העיר היילברון (Heilbron) שבפרובינציית מדינת אורנג' החופשית, במרכזה של דרום אפריקה, מקום בו הצטרפו אליו תומכים רבים. כוחות המורדים הגיעו בשלב זה ל-3000 איש. כוחות מורדים נוספים השתלטו על העיר האריסמית (Harrismith) שבמזרח אורנג' ועל אזור מחאליסברג (Magaliesberg), ממערב לפרטוריה, בפרובינציית טרנסוואל. כוחות הממשלה בראשותו של סמאטס שפיקד על הכוחות בשדה, דיכאו את המרד תוך מספר חודשים. ב-28 באוקטובר הובס הכוח העיקרי של המורדים, ושרידיו, 800 איש, צעדו לאורך 1100 ק"מ מפרכים, שבסופם הגיעו 500 שורדים לשטח דרום-מערב אפריקה הגרמנית. בינואר 1915 דוכאה המרידה סופית. חלק ממנהיגי המרד נהרגו במהלכו. מאלה שנתפסו, אחד (קצין בצבא דרום אפריקה במהלך המרד) הוצא להורג, והאחרים נידונו לעונשי מאסר קצרים יחסית. מאריץ עצמו נמלט לאירופה, וחזר למולדתו ב-1923. הוא חבר לשותפיו למרד, שזכו לשחרור מוקדם ממאסרם כחלק ממדיניות הפיוס הלאומי שנקט בותה, ויחד היו הגרעין שהקים את המפלגה הלאומית שזכתה בבחירות של שנת 1948 והנהיגה את משטר האפרטהייד.
המערכה בדרום-מערב אפריקה
המשימה הראשונה שהוטלה על דרום אפריקה עם כניסתה למלחמת העולם הראשונה, הייתה כיבושה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. בבירתה של המושבה, וינדהוק, הוצבו תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה שפעולתן סיכנה את כוחות הצי המלכותי הבריטי. ב-13 בספטמבר פתחו כוחות צבא דרום אפריקה בהתקפה ראשונה על נקודת משטרה גרמנית על הגבול. הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס (Walvis Bay), נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. ב-15 באוקטובר נכבש נמל לידריץ, אך שם נעצרה התקדמותם של הכוחות הדרום אפריקנים, בין היתר בשל העיכובים שגרמה מרידת מאריץ שפרצה במקביל. ניסיון דרום אפריקני לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) נהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר.
עם דיכויה הסופי של מרידת מאריץ קיבלה ההתקפה הדרום אפריקנית על המושבה הגרמנית תנופה משמעותית, והכוחות הגרמנים היוו רק גורם מעכב. ב-14 בינואר 1915 כבשו כוחות צבא דרום אפריקה, בפיקודו של בותה עצמו, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד הסמוכה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ, וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915. משם התקדמו הכוחות צפונה, והבירה וינדהוק נפלה בידיהם ב-12 במאי 1915. ב-1 ביולי נוצחו הכוחות הגרמנים האחרונים, וב-9 ביולי נכנע מושל המושבה ויקטור פרנקה (Franke). במשך כל המערכה נהרגו 113 דרום אפריקנים ו-1131 גרמנים.
המערכה במזרח אפריקה
בשנת 1914 היו שטחי מזרח אפריקה מחולקים באופן הבא: מזרח אפריקה הבריטית שכללה את שטחי קניה של היום, מזרח אפריקה הגרמנית שכללה את שטחה של טנזניה של היום (למעט זנזיבר), קונגו הבלגית שכללה את שטחן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רואנדה ובורונדי של היום ומוזמביק שהייתה מושבה של פורטוגל. במושבות לא היו חיילים רבים, והוראותיהם הן של מושל המושבה הבריטית והן של מושל המושבה הגרמנית היו לא לקיים כל פעילות עוינות. למרות זאת, ב-5 באוגוסט 1914 תקפו כוחות בריטים עמדות גרמניות על חוף אגם ויקטוריה, ושלושה ימים לאחר מכן הפגיזו שתי ספינות בריטיות את דאר א-סלאם. בתגובה לתקיפות אלה החליט המפקד הצבאי של מזרח אפריקה הגרמנית, הגנרל פאול פון לטו-פורבק, לנקוט פעולה למרות הוראת המושל. לרשותו עמדו 260 חיילים וקצינים גרמנים ו-2472 ילידים (אסקרי), וכוח זה היה שווה פחות או יותר בגודלו לשני גדודי הרובאים האפריקאים של המלך שהיווה את הכוח הצבאי במושבות הבריטים במזרח אפריקה. ב-5 באוגוסט כבשו את טבטה (Taveta) שעל גבול שתי המושבות, ובספטמבר החלו בפשיטות על שטחים במזרח אפריקה הבריטית ובאוגנדה. שלוש חטיבות הודיות שניסו בנובמבר לשבור את כוחו של לטו-פורבק נהדפו.
במהלך שנת 1915 הצליחו הבריטים לשים קץ לפשיטות הגרמניות באגם ויקטוריה ולהשתלט על אגם טנגניקה. באותה שנה תוגברו כוחותיו של לטו-פורבק, והם מנו כ-1800 גרמנים וכ-12,000 אסקרי. ב-1916 הצטרפו למערכה 13,000 חיילי צבא דרום אפריקה ויחד אתם עוד 7,000 אסקרי, בפיקודו של יאן סמאטס, שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הבריטים במזרח אפריקה. כמו כן הצטרפו לכוחות ההסכמה כוחות בלגים שתקפו מכיוון קונגו הבלגית, ולקראת סוף המלחמה הצטרפו כוחות פורטוגזיים שתקפו מכיוון מוזמביק. כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו ללכוד את הכוח הגרמני, אך עלה בידם לדחוק אותו לחלקה הדרומי של מזרח אפריקה הגרמנית, תוך ספיגת אבדות רבות, בעיקר ממחלות.
ב-18 באפריל 1916 תקפו הבלגים את מזרח אפריקה הגרמנית, ותוך חודשיים עלה בידם לשלוט בכל שטחי רואנדה ואורונדי. לרשותם של הבלגים עמד כוח אדם גדול מאוד, והם גייסו מקרב המקומיים 260,000 סבלים. הם המשיכו וכבשו את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י, אך סמאטס הגביל אותם לשטח של רואנדה ואורונדי ומשם הם המשיכו לפעול בתיאום עם הבריטים. במקביל כבשו הפורטוגזים את משולש קיונגה שעל גבול מזרח אפריקה הגרמנית ומוזמביק, שהיה שטח מחלוקת ביניהם לבין גרמניה עוד משנת 1894.
בינואר 1917 הצטרף סמאטס לקבינט המלחמה הבריטי, ועזב את הזירה. החליף אותו בתחילה מייג'ור גנרל ארתור רג'ינלד הוסקינס מ-KAR, ואחריו הדרום-אפריקני מייג'ור ג'נרל יאקוב ואן דפנטר (Van Deventer), שהמשיך מיולי ועד אוקטובר לדחוק את הגרמנים דרומה. כוחותיו של לטו-פורבק היו, בשלב זה, מנותקים למדי מגרמניה. בנובמבר 1917 הם עזבו את מזרח אפריקה הגרמנית ועברו למוזמביק ושם, במלחמת גרילה מהמוצלחות בהיסטוריה, תקפו את חילות המצב המקומיים ולקחו מהם שלל ששימש להם תחליף לאספקה מגרמניה ממנה נותקו. לאחר 9 חודשים שבו למזרח אפריקה הגרמנית, ומשם נכנסו לרודזיה הצפונית ואף הצליחו לכבוש שם שטחים מידי הבריטים. ב-14 בנובמבר 1918 קיבל לטו-פורבק את הידיעה על כניעת גרמניה שלושה ימים קודם לכן, וב-23 באותו חודש נכנע.
פעולותיה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה
על פי חוק ההגנה של איחוד דרום אפריקה (South African Union Defence Act of 1914), נאסרה שליחת כוחות צבאיים דרום אפריקניים מעבר לגבולות דרום אפריקה או מעבר לגבולות הטריטוריות השכנות לה. לצורך הוצאת חיל משלוח לסיוע למדינות ההסכמה, הוקם על ידי בותה וסמאטס "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה" (South African Overseas Expeditionary Force). יחד עם זאת, בשל מגבלות החוק, הוצאה פקודה מנהלתית (פקודה 672 לשנת 1915) לפיה "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה (כך במקור) יהיה אימפריאלי בעל מעמד של כל כוח צבאי בריטי רגיל". כדי ליישם את כוונת הצו, שילמה בריטניה את עלות משלוח הכוח. המשמעות של הפקודה הייתה שחיילי חיל המשלוח לא יכלו להניף את דגל יחידתם, והיו חיילים בריטים לכל דבר ועניין. "בריגדת חיל הרגלים הראשונה של דרום אפריקה" (South African 1st Infantry Brigade) הייתה הראשונה שגויסה והוקמה בדפוס זה.
על הבריגדה פיקד בריגדיר גנרל טים לוקין (Lukin), והיא כללה ארבעה רגימנטים שאנשיהם גויסו מקרב כוחות צבא דרום אפריקה וממתגייסים חדשים:
הבריגדה, שמנתה 160 קצינים ו-5648 בעלי דרגות אחרות, הפליגה לבריטניה מקייפטאון, התמקמה בבורדון (Bordon) שבהמפשייר, ובמשך חודשיים עברה שם אימונים.
צפון אפריקה
בדצמבר 1915 הוחלט לשלוח את הבריגדה למצרים, שם השתתפו כוחותיה בדיכוי מרד הסנוסים. ב-23 בינואר 1916 השתתף גדוד חיל הרגלים השני בקרב בהלקסין (Halaxin). הם צעדו לאורך החוף והעסיקו את האויב בקרב אגאגיה (Agagia) ב-26 בפברואר. בסיומה של מערכה קצרה ומוצלחת, בה לכדו את ג'עפר פאשה מנהיג הסנוסים ואת אנשי מטהו, הועברו אנשי הבריגדה לצרפת.
הקרב על הסום
הקרב על הסום נפתח ב-1 ביולי 1916 והכוונה בראשיתו הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים ולגרום להם להתרחק מחזית ורדן שעליה הופעל לחץ רב. פיקוד צבאות ההסכמה קיווה שמטח הפגזים הראשון יהרוס את החפירות הגרמניות, ישמיד את הכוחות הגרמנים, ויאפשר לכבוש את הקווים הגרמנים עם התנגדות מזערית. אך ההפגזות לא הצליחו לנטרל את הגרמנים וכוחות ההסכמה ספגו ביום הראשון של הקרב 54,000 נפגעים מתוכם 19,000 הרוגים.
הכישלון של היום הראשון לקרב השפיע קשות על הבריגדה הדרום אפריקנית, שהייתה אמורה לבצע את ההתקפה על הקו השני ולכבוש את לונגוול ואת יער דלוויל. התקפה זו החלה ב-14 ביולי ונחלה כישלון חרוץ. הגרמנים למדו לקח, שינו את שיטת מלחמת החפירות שלהם, דבר שהקשה על הארטילריה הבריטית. אש תופת של תותחים ומקלעים גרמנים ניתכה על הכוחות. ההוראה שניתנה לבריגדה הייתה שיש להחזיק ביער דלוויל בכל מחיר. הלחימה הקשה נמשכה שבוע וב-20 ביולי כאשר יצאו חיילי הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה מהיער התברר כי מתוך 3155 אנשי הבריגדה שהחלו את הקרב, נמנו 577 הרוגים, 1476 פצועים ו-483 שבויים או נעדרים. אחוז אבדות כזה של כ-80% היה יוצא דופן לאור העובדה שבדרך כלל יחידה שהייתה מאבדת מעל 30% מכוח האדם שלה הייתה נסוגה מהשטח שהוטל עליה להחזיק בו. בדיעבד התברר כי השליטה על יער דלוויל הייתה מיותרת ולא תרמה דבר בהיבט הכללי של המערכה על הסום. היה זה למעשה סיום תפקידה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית. שרידיה צעדו לכפר סריין (Serain) שבפיקרדי ונשארו שם עד נובמבר 1918.
גייס מושבת הכף
גייס מושבת הכף (Cape Corps) היה אחד הכוחות שהייתה להם היסטוריה ארוכה. הכוח הוקם בשנת 1781 עוד בתקופת הממשל הקולוניאלי ההולנדי, ומנה 400 איש שהיו מקרב תושבי דרום אפריקה שהוגדרו כצבעונים, בני התערובת  שהיו צאצאים לבעלי  החוות ממוצא בורי ולבני שבטים אפריקנים. היחידה פורקה והוקמה לסירוגין כמה פעמים עד שנת 1870. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד הכוחות שהוקמו מחדש כדי להישלח לחזית. הוקמו שני גדודים. אחד מהם הצטרף לבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית והגדוד השני צורף ב -1918 לדיוויזיה ה-53 (הוולשית) (53rd (Welsh) Infantry Division) שלחמה במערכה על ארץ ישראל והשתתף בקרב מגידו.
גייס התעופה של דרום אפריקה
עם שובו מביקור בתימרונים צבאיים באירופה ב-1912 חיווה דעתו בריגדיר גנרל באיירס, שהיה אז מפקד כוחות ההגנה של דרום אפריקה, באוזני יאן סמאטס, על חשיבות השימוש במטוסים לצרכים צבאיים. סמאטס הרים את הכפפה והגיע להסדר עם בית ספר פרטי לטיסה ליד קימברלי שיאמן טייסים שיהוו גרעין לכוח צבאי  אווירי. בשנתיים הבאות התקיימו האימונים והטייס הראשון הוכשר ביוני 1914. עם פרוץ המלחמה הורגש הצורך להחיש את  הקמתו של כוח אווירי צבאי וב-29 בינואר 1915 הוקם "גייס התעופה של דרום אפריקה " (South African Aviation Corps – SAAC). מטוסים מדגם הנרי פרמן (Farman HF-27) נרכשו מצרפת ובמקביל הוקם בדחיפות שדה תעופה במובלעת במפרץ וולביס (Walvis Bay), כדי שיהיה בסיס לפעולות סיוע לכוחות שהיו בעיצומו של כיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית. ביוני כבר ביצעו המטוסים את משימתם הקרבית הראשונה בסיוע לכוחות שנלחמו בגרמנים. ביולי, עם כניעתם של הכוחות הגרמנים במושבה, נשלחו המטוסים והטייסים לבריטניה כדי להצטרף למאמץ המלחמתי באירופה. חלק מהטייסים נשארו בדרום אפריקה והיוו כוח כוננות ובמקביל עסקו באימונים. אלה שנשלחו לאירופה צורפו לגיס התעופה המלכותי של בריטניה וצוותו לטייסת מס' 26. בנוסף למטוסי הפרמן שלהם צוידו הטייסים במטוסי B.E.2 ונשלחו לקניה כדי לסייע למלחמה  כנגד מזרח אפריקה הגרמנית ונחתו במומבסה ב-31 בינואר 1916. הטייסת ביצעה משימות סיור ותצפית במשך כל ימי המערכה במזרח אפריקה עד פברואר 1918. ביולי שבה הטייסת לבריטניה דרך קייפטאון ופורקה. במקביל למשימותיהם של טייסי גייס התעופה של דרום אפריקה בדרום  מערב אפריקה ושל טייסי טייסת מס' 26 במזרח אפריקה, היו 3000 טייסים דרום אפריקנים ששירתו במסגרת גיס התעופה המלכותי של בריטניה. במהלך המלחמה נהרגו מהם 260 איש, בעיקר בקרב על הסום. 46 מהם הוכתרו כאלופי הפלות.
המלחמה בים
הצי של דרום אפריקה (South African Navy- SAN) הוקם רק ב-1922. אך את שורשיו ניתן לראות בהקמתם של כוחות ימיים לא רשמיים שהוקמו בדרבן ב-1885 ובקייפטאון ב-1905. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אוחדו שני כוחות אלה וכך נוצרה "דיוויזיית המתנדבים של הצי מלכותי בדרום אפריקה" (South African Division of the Royal Naval Volunteer Reserve – RNVR –SA), שהייתה משויכת לצי המלכותי הבריטי. במהלך המלחמה שירתו 164 איש מכוח זה במסגרת הצי המלכותי מעבר לים ו-412 שירתו בבסיס חיל הים בסימונסטאון (Simons Town) שהיווה בסיס חשוב בפעילותם הימית של מעצמות ההסכמה ובסיס חשוב לכוחות שהגנו על הדרך הימית מזרחה.
סיכום – תרומתה של דרום אפריקה למאמץ המלחמתי
מעל 146,000 לבנים, 83,000 שחורים ו-2500 צבעונים ואסיאניים שירתו ביחידות הצבאיות של דרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה. 43,000 השתתפו במערכה בדרום מערב אפריקה ו-30,000 בחזית המערבית. כ-3000 דרום אפריקנים שירתו בגיס התעופה המלכותי של בריטניה. סך כל האבדות של צבא דרום אפריקה במלחמה עמד על 18,600, שמתוכם 12,452 הרוגים (4600 במערכה  באירופה לבדה).
התרומות החשובות של דרום אפריקה למאמץ המלחמתי של מעצמות ההסכמה היו כיבושם של שתי המושבות הגרמניות הגדולות באפריקה (אם כי במזרח אפריקה נחלו הכוחות הדרום אפריקנים כישלון במאמציהם ללכוד את הכוחות הגרמנים). בנוסף מהווה לחימתם של הלוחמים בחזית המערבית ובמזרח התיכון, תרומה חשובה למאמץ המלחמתי. נמליה של דרום אפריקה היו תחנות תדלוק, אספקה ומנוחה חשובים ואסטרטגים לצי המלכותי הבריטי וסייעו בשמירה על הנתיב הימי להודו.
יאק-7
יאקובלב יאק-7 (ברוסית: 7-Яковлев Як) הוא מטוס קרב ומטוס אימון ששירת בחיל האוויר הסובייטי בימי מלחמת העולם השנייה. המטוס תוכנן להיות מטוס אימון מתקדם לטייסי קרב וכלל תא אחורי למדריך, חימוש מזערי ואף כני נסע קבועים, אך לאחר מספר התאמות שכללו הוספת שריון, חימוש כבד וכני נסע מתקפלים התגלה שמטוס זה מתעלה בביצועיו על היאק 1. המטוס אושר מיידית לייצור כמטוס קרב ויוצר בכמויות משמעותיות.
ארנסט אלכסנדר
ארנְסט אלכסנדר (בגרמנית: Ernst Alexander; 19 במרץ 1902 – 30 בינואר 1980) היה פרופסור לפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני מוריה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע והמתמטיקה (1959–1963).
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בשנת 1902 בברלין בירת גרמניה. למד בבית הספר הטכני הגבוה בעירו ובמינכן, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור להנדסה בברלין. בשנים 1927–1933 שימש כעוזר מחקר של ג'ורג' דה הוושי (מגלה היסוד הפניום וחלוץ השימוש בשיטת הסמנים הרדיואקטיביים, לימים חתן פרס נובל לכימיה) במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרייבורג. הם חיברו יחדיו את הספר Praktikum der Chemischen Analyse mit Rongestrahlne (לייפציג 1933). ב-1933 הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, וזמן קצר לאחר מכן פוטר ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
אלכסנדר היה בן למשפחה מתבוללת, אך נמשך לציונות בהשפעת דוד מגליציה, ולמד עברית מסטודנטים ארצישראליים שלמדו בברלין. ב-1933 הגיע לארץ ישראל כתייר, והודות להלוואה קיבל סרטיפיקט כ"קפיטליסט" (בעל הון). הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כעוזר מחקר בכיר במכון רקח לפיזיקה. ב-1945 קודם למשרת מרצה לפיזיקה ניסויית, ב-1956 היה לפרופסור חבר וב-1964 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
היה מעורכי האנציקלופדיה העברית וכתב בין היתר את הערך על האלקטרון.
התגורר ברחוב עמק רפאים בירושלים. נפטר בשנת 1980, בגיל 78.
ב-1929 נישא אלכסנדר לאסתר (Ernestina Dienstfertig; 1906–1983), פסיכותרפיסטית נוער. השניים היו הורים לבן ובת:
נכד דודו הוא המתמטיקאי הישראלי דורון ציילברגר.
הזן של פייתון
הזן של פייתון (באנגלית: Zen of Python) הוא אוסף של 19 עקרונות מנחים לכתיבה ועיצוב בשפת התכנות פייתון. את העקרונות כתב מהנדס התוכנה טים פטרס והן הופצו לראשונה ב-1 ביוני 1999 ברשימת התפוצה של פייתון. ברשימת העקרונות שהפיץ, השאיר פיטרס שורה ריקה לעיקרון ה-20 עבור מייסד פייתון גווידו ואן רוסום, אך העיקרון מעולם לא פורסם ונראה שאף לא נכתב. את העקרונות ניתן לראות בכתיבת הפקודה באינטרפרטר של פייתון.
אריק אשרמן
הרב אריק אשרמן (נולד ב־1959) הוא רב רפורמי ופעיל שמאל ישראלי. שימש כנשיא שומרי משפט – רבנים למען זכויות האדם עד שנת 2016. בשנה זו פרש מהארגון יחד עם עובדות נוספות, וב־2017 הקים ארגון זכויות אדם חדש, "תורת צדק".
פעילותו הפוליטית
בשנת 1995 הצטרף לארגון "שומרי משפט – רבנים למען זכויות האדם" כמנכ"ל שותף, וכעבור שלוש שנים הפך למנכ"ל הארגון.
אשרמן עמד בראש "רבנים למען זכויות האדם" במשך 21 שנים. לדברי אשרמן, פעילותו בעמותה נובעת מתוך אמונה שעמותה שדוגלת במסורת היהודית בנוגע לזכויות אדם, ובאמירה שכל אדם נברא בצלם אלהים, חייבת להדגים את ההשקפה הזו הזו בפעילות למען קבוצות שונות, כולל יהודים ולא יהודים. פעילות הארגון עסקה במגוון תחומים ובכללם ליווי חקלאים פלסטינים, התנגדות להריסת בתים של פלסטינים בגדה המערבית ובירושלים המזרחית על רקע אי מתן אישורי בנייה, התנגדות לתוכנית ויסקונסין, פעילות למען דיור ציבורי, בתי מדרש ופעילות במכינות קדם צבאיות, עריכת פירוש בסגנון תלמודי למגילת העצמאות, ייעוץ ותמיכה לאזרחים בדואים בנגב, פעילות למען יחס חם למסתננים, ועוד.
בשנת 2004 ניסה לסכל מימוש של צו הריסה לבית פלסטיני בכך ששכב מול הדחפורים שהגיעו להרוס את הבית. הוגש נגדו כתב אישום שייחס לו עבירות של הפרעה לעבודת השוטרים. הוא לא הורשע, אבל נידון לעבודות שירות.
במשך השנים אשרמן קיבל פרסים רבים בישראל ומחוצה לה. בנובמבר 2009 זכה אשרמן בפרס על שם פרופסור ישעיהו ליבוביץ, המוענק על ידי תנועת "יש גבול". הוא כתב פרקים עבור מספר ספרים בעברית ובאנגלית, ומאמרי דעה רבים.
בשנת 2015 כתב הרב אשרמן מאמר ל"מקור ראשון" בנוגע לזכותם של יהודים להתפלל על הר הבית.
החל משנת 2017 מתמקדת עבודתו של אשרמן בעמותת "תורת צדק" שהקים.
גילוי אלימות נגדו
באוקטובר 2015 יצא אשרמן לסייע במסיק זיתים ליד איתמר והותקף בידי מתנחל רעול פנים. התוקף, בן 17 מאיתמר, הורשע בחבלה חמורה בנסיבות מחמירות ובהחזקת סכין עונשו היה מאסר על תנאי.
בינואר 2021, בעת שהיה באזור הכפר הפלסטיני טייבה כדי לסייע לחקלאים פלסטינים (שלטענתו ניזוקו מפרות של מתנחלים), אלמונים שחררו ברגים בצמיגי הרכב של אשרמן. אשרמן הבחין בכך בתחילת הנסיעה, וחייו ניצלו.
באפריל באותה שנה, כשביקש מרועים יהודים שרעו באדמות של חקלאים פלסטינים לחדול מלרעות באדמות החרושות, בסמוך למאחז מעלה אהוביה שפונה כמה ימים קודם לכן, תקף אותו מתנחל באמצעות אלה.
חיים אישיים
אשרמן מתגורר בירושלים ונשוי לעינת רמון, מרצה למחשבת ישראל ומדריכה בליווי רוחני במכון שכטר למדעי היהדות. ילדיהם מתחנכים במערכת החינוך הממלכתית־דתית ומגדירים עצמם אורתודוקסים מודרניים.
נטליה גלבובה
ביוגרפיה
גלבובה נולדה ברוסיה לאם מורה בתיכון ולאב סוחר בתעשייה הימית ובילדותה למדה נגינה קלאסית על פסנתר, היא סיימה בית ספר מקצועי למוזיקה בגיל שתים עשרה וזכתה במספר אליפויות של התעמלות אומנותית. כשהייתה בת שלוש עשרה היגרה לקנדה עם הוריה.
היא סיימה תואר באוניברסיטת ריירסון ועבדה כדוגמנית, ב-2004 התמודדה בתחרות "מיס תבל קנדה" והגיעה למקום הרביעי ושנה לאחר מכן התמודדה פעם נוספת באותה תחרות וזכתה במקום הראשון ובתחרות מיס תבל באותה שנה קטפה שם את המקום הראשון מול מתמודדות מרחבי העולם, במהלך שנת כהונתה היא השתתפה במפגש של ארגון המדינות המתועשות, הובילה פעילויות צדקה ולקחה חלק בהכתרת מלכות יופי ברחבי העולם.
ב-2008 ייסדה ארגון צדקה הנקרא "מסיבה 4", באותה שנה השתתפה בגרסה האסייתית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", שם השתתפה עם pailin rungratanasunthorn (מיס תאילנד לשנת 2006), השניים ייצגו את תאילנד והגיעו למקום השמיני.
בשנת 2013 התמודדה בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בגרסתה התאילנדית.