cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארדקור היפ הופ
רקע
רק אחרי תקופת הזהב (1986-1993), ב-1994, אחרי שורה של אלבומי הנחשבים הצלחות של הגנגסטה ראפ מצד ד"ר דרה, אייס קיוב וסנופ דוג, נאז (Nas), הראפר הצעיר מקווינס, ניו יורק, הוציא את אלבומו "Illmatic" שהיה ה"אלבום הרשמי" שהחזיר את תשומת הלב להארדקור ראפ. עם תום תקופת הזהב נחלש ז'אנר הגנגסטא ראפ וזאת ניצל הראפר הנוטוריוס בי. איי. ג'י. (The Notorious B.I.G) מברוקלין, ניו יורק, עם האלבום "Ready To Die" ב-1994 שנחשב לאחד מאלבומי הראפ הטובים ביותר של כל הזמנים. הנוטוריוס בי. איי. ג'י. נהפך לדמות המדוברת ביותר בראפ באותה שנה, והחלו בעיות בינו לבין הגנגסטא ראפר טופאק שאקור. ייתכן שזו הסיבה למלחמת החופים בין החוף המערבי (גנגסטא ראפ) לבין החוף המזרחי (הארדקור ראפ).
כאשר ב-1996 נסתיימה תקופת הגנגסטה ראפ בשל מותם של שני גנגסטא ראפרים מהחוף המערבי (Eazy-E וטופאק), ד"ר דרה סיים את עידן הגנגסטא ראפ באלבום מחווה לשני חבריו. כל אותם ראפרים מהחוף המערבי שעד עתה ניגנו גנגסטא ראפ משייכים את עצמם כעת לגנגסטא ראפרים בצורה לא רשמית. כל ראפר מהחוף המערבי שהתחיל את הקריירה שלו לאחר תקופת הגנגסטא ראפ (1996) נחשב להארדקור ראפר (בין ההארדקור ראפרים ה"טהורים" מהחוף המערבי נמנים: מאסטר פי, אקזיביט ודה גיים).
לאחר 1996 עשרות ראפרים מסוג הארדקור ראפ התחילו להופיע כמו DMX ואמינם, ויותר מאוחר ד"ר דרה שהפך באותה תקופה למפיק ראפ שהפיק בשנות האלפיים לראפר ההארדקור 50 סנט.
כיום ההארדקור ראפ נהפך למינסטריים ולסגנון הראפ הנפוץ ביותר, ויש אלפי הארדקור ראפרים ברחבי ארצות הברית ורובם גרים בניו יורק.
Seventh Son of a Seventh Son
Seventh Son of a Seventh Son ("הבן השביעי של הבן השביעי") הוא אלבומה השביעי של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, שיצא ב-11 באפריל 1988. אלבום זה הוא האחרון בו השתתף הגיטריסט אדריאן סמית' טרם חזרתו בשנית ללהקה באלבום Brave New World משנת 2000.
הפקה
לפחות חמישה שירים מהאלבום קשורים במובן מסוים לאגדת הפולקלור העוסקת בבן השביעי של הבן השביעי, שמחזיק בכוחות קסם: "Moonchild", "Infinite Dreams", "Seventh Son of a Seventh Son", "The Prophecy" ו-"The Clairvoyant".
מבחינת ליריקה, האלבום מתרכז סביב קונספטים פילוסופים כטוב נגד רע, מיסטיקה, חזיונות נבואיים, גלגול נשמות והעולם הבא, ומתייחס אליהם בשאלות הקשורות לנושא.
מבחינה מוזיקלית, האלבום ממשיך את הגיוון המוזיקלי אותו החלה הלהקה באלבום Somewhere In Time, ומעמיקה לחקור את העיסוק במיסטיקה, כוח וכת.
האלבום הגיע למקום ראשון במצעד הבריטי (השני מאז The Number of the Beast), נוסף למקום 12 במצעד הבילבורד 200 האמריקני. היה זה האלבום האחרון של מיידן שהגיע למעמד פלטינה בארצות הברית.
מסגד
שלושת המסגדים הקדושים ביותר לאסלאם לפי סדר קדושתם הם מסגד אל-חראם בעיר מכה, מסגד הנביא בעיר מדינה ומסגד אל-אקצא בעיר ירושלים (לסונים בלבד).
המסגד הראשון
המסגד הראשון היה ביתו של הנביא מוחמד במדינה, עיר מצפון למכה אליה עברו חסידיו של מוחמד בשנת 622. שחזור ביתו של מוחמד מגלה חצר גדולה שהכילה בית קטן יחסית. לפי המסורת המוסלמית, לאחר שמאמינים רבים התלוננו על החום הגדול באמצע היום, מוחמד דאג לשתילת שורה של עצי דקל בצד אחד של החצר וגג של ענפי דקל נוצר בין שורת העצים והקיר החיצוני, מה שיצר אזור תפילה מוצל. מוחמד עצמו עמד בקצה אחד של המעבר המקומר הזה כדי להטיף את משנתו בפני שומעיו.
עם התרחבות האסלאם הוקמו מסגדים רבים נוספים ששימשו כמרכזי תפילה וכינוס למאמינים. מנהג שהייה של מספר ימים במסדר נקרא אעתכאף.
תפקידו של המסגד בחינוך נפש האדם
כאשר הגיע הנביא מוחמד לאלמדינה, המעשה הראשון שהוא עשה זה בניית המסגד, וזאת בגלל חשיבות המסגד בבניית חברה תקינה ומושלמת. המסגד קיבל את שמו מרוב הסגידות וההשתחוויות בו.
כאשר המוסלמי נכנס למסגד, עליו להתנהג ברוב מוסר ואתיקה. בין הדברים שמוטלים עליו, הם:
1. ההתרחצות והטהרה בבית לפני ההליכה אל המסגד.
2. בכניסתו למסגד, להתפלל שתי רכעות שהן ברכת שלום למקום.
3. הימנעות מהרמת הקול אלא בתפילה, ובהקמת התפילה בדרשות.
4. הימנעות מקניות ומכירות בתוך המסגד.
5. הימנעות מוויכוחים או דיבורים אלא למה שנחוץ
וזה מכמה היבטים:
1. הצד הרוחני והמוסרי: המוסלמי, בלכתו למסגד, מקווה לקבל מאללה שכר וגמול רב. במסגד הוא יתפלל ויקבל שיעורים שיחזקו בו את האמונה וירחיקו אותו מעשיית רוע.
2. הצד החברתי: במסגד נפגשים המוסלמים, מדברים על בעיותיהם, ומתייעצים כיצד לפתור אותן, דבר שיביא לחיזוק הקשרים ביניהם.
3. הצדק המדעי תרבותי: המוסלמים מקבלים במסגד שיעורי דת ושומעים את דרשת יום שישי ועוד פעילויות שאולי יוסיפו לאדם בצדדים האלה.
4. הצד הנפשי: כשהמוסלמי מרבה בו (במסגד) בזכר אללה, יהיה שליו בנפשו ובלבו, וירדו המלאכים ברחמים ושלווה על היושבים בו (במסגד), ואז יירגע המוסלמי, וינוח מדאגותיו.
5. הצד הבריאותי: לפני בואו של המוסלמי למסגד הוא אמור להתנקות ולהיטהר וללבוש בגדים יפים ונקיים, כל זה שומר על בריאותו של האדם.
6. צד היופי: מומלץ למוסלמי להתבשם וללבוש את מיטב בגדיו בבואו למסגד. אללה אמר בפסוק 31 מסורת אל-אעראף (פרק 7: המחיצה) "הוי בני האדם, התלבשו והתקשטו יפה כשאתם מבקרים בכל מסגד".
חלקים אופייניים של המסגד ותפקידם
הדת המוסלמית מחויבת, על פי חמשת עמודי האסלאם, להתפלל חמש פעמים ביום: בבוקר, בצהריים, אחר הצהריים, בשקיעה ובערב. מואזין קורא למאמינים לתפילה מהמינרט, סוג של מגדל הבולט מעל המסגד (בערבית: "מנרה").
כיוון שהתפילה האסלאמית מצריכה היטהרות טקסית לפניה, במסגדים יש מזרקות או אמצעים אחרים לרחצה בכניסה או בחצר. במסגדים רבים תפקיד זה מורחב לבניין נפרד במרכז החצר.
כניסה למסגד מאזור ההיטהרות - החצר או הפרוזדור - מובילה לחדר פתוח נטול ריהוט. האדריכלות של אולם התפילה היא בדרך כלל אחידה - יער של עמודים או גריד, מלא בכיפות מכסה על החלל. החלק המודגש לעין הוא הקיר שמול הכניסה - קיר הקיבלה. קיר הקיבלה אמור להיות, במסגד שנבנה בכיוון הנכון, בקו ניצב לקו המוביל למכה (בערבית: "مكة المكرمة "). המאמינים כורעים בשורות המקבילות לקיר הקיבלה וכך הם מסודרים בשורה זה לצד זה כשפניהם מול מכה. בקיר הקיבלה, בדרך כלל במרכזו, נמצא המיחראב, גומחה או שקע המציין שזהו קיר הקיבלה. המיחראב ריק גם הוא מרהיטים, בניגוד לאכסדרות הנמצאות בדרך כלל סביב המזבח בכנסיות נוצריות. אם יש גם מינבר מוגבה - דוכן לדרשות יום שישי, הוא נמצא לצד המיחראב.
צורות רבות של מסגדים התפתחו באזורים שונים של העולם המוסלמי. באופן כללי ניתן לסווג את המסגדים לשלושה סוגים:
דוגמאות למסגדים הראויים לציון הם המסגדים המוקדמים של בית עבאס (כמו המסגד בסמארא הידוע במינרט הסיבובי, מאה 9), מסגדים בצורת האות T (מסגד אבו דולאף בסמארא והמסגד העבאסי בתוניס, שניהם מן המאה ה-9), מסגדים עם ארבעה איוואנים (באיספהאן, מאה 10) והמסגדים בעלי כיפה מרכזית באנטוליה (סולימאניה באיסטנבול וסלימיה באדירנה, שניהם מהמאה ה-16).
עושר הנפט של המאה ה-20 יצר גל של בניית מסגדים תוך שימוש בעיצובים של ארכיטקטים לא מוסלמים מודרניים. הגל גם קידם את הקריירה של ארכיטקטים מוסלמיים חשובים. פרס אגא חאן לאדריכלות, המוענק מאז שנת 1977, ניתן גם לאדריכלים השומרים על טכניקות מוסלמיות מסורתיות וגם לאדריכלים חדשניים.
כללים ומנהגים
קיימים מספר כללי דת הכרוכים בניהול הפולחן הדתי במסגד ואשר מטרתם לאפשר למאמין להתמקד בעבודת האל. בעוד מספר מוגבל של כללים, כך למשל חליצת הנעליים בפתח המסגד, הם אוניברסליים, קיימים מנהגים רבים המקבלים ביטוי שונה ונאכפים במידת הקפדה משתנה בין מסגד אחד לאחר.
האימאם
מינוי של אימאם המנהל את סדרי התפילה במסגד הוא דבר רצוי, אולם אינו מתחייב על פי הלכות הדת. האימאם חייב להיות אדם חופשי והגון ובעל סמכות בענייני הדת. במסגדים הנבנים ומתוחזקים בתקציבי מדינה האימאם ממונה על ידי השלטון, בעוד שבמסגדים פרטיים מינויו של האימאם נעשה על ידי חברי הקהילה, בדרך כלל בהצבעת הרוב. על פי האסכולה החנפית באסלאם לאדם שבנה את המסגד קיימת חזקה על תפקיד האימאם, אולם השקפה זו אינה משותפת לזרמים אחרים באסלאם. ניהול התפילה מתחלק לשלוש קטגוריות, בהתאם לסוג התפילה: חמש התפילות היומיות, תפילת יום שישי, או תפילת רשות. על פי האסכולה החנפית והאסכולה המאלכית קיימת חובה למנות אימאם לתפילת יום שישי, שאחרת לא ניתן לשאת תפילה. לעומתן, האסכולה השאפעית והאסכולה החנבלית קובעות כי מינוי אימאם אינו הכרחי וניתן לקיים תפילה במסגד כל עוד מדובר בתפילת ציבור. יש הקובעים כי אף עבד יכול לשמש אימאם בתפילת יום שישי במסגד, קיימת מחלוקת בין הפוסקים האם קטין יכול לשמש כבעל תפילה. האימאם המנהל את תפילת יום שישי, עשוי אף לנהל את חמש התפילות בימי החול. קיים קונצנזוס בין הפוסקים המוסלמים כי את תפקיד האימאם יכול למלא רק גבר. יחד עם זאת, יש ונשים מנהלות תפילה בפני קהל המורכב על טהרת נשים.
טהרה
לכל המסגדים קיימים כללי טהרה (ערבית: طهارة) כחלק הכרחי מטקס התפילה. לפני תחילת התפילה חייב המאמין להכין עצמו ברחצה טקסית הנקראת וֻדוּאְ (ערבית: وُضوء). אולם, אף מי שנכנס למסגד שלא לצורכי תפילה, חייב לציית לכללי טהרה מסוימים. כך, אסורה נעילת נעליים באולם התפילה אשר רצפתו מכוסה בשטיחים. בחלק מן המסגדים קיימת חובת חליצת נעליים בכל שטח המסגד, גם באותם חלקים מן המבנה שלא נועדו לתפילה. כל המבקרים במסגד חייבים להיות נקיים. לא רצוי אף לבוא למסגד לאחר אכילת מאכלים מדיפי ריח עז (כגון שום).
לבוש
אחת ממצוות האסלאם היא לבוש צנוע. בחלק מן המסגדים קיימת הקפדה כי חובת הלבוש הצנוע תחול לא רק על המתפללים, אלא על כל המבקר במסגד, גברים ונשים גם יחד. גברים המבקרים במסגד מתלבשים בבגדים נקיים ורפויים, שאינם צמודים לגוף. אף נשים המבקרות במסגד מתלבשות בבגדים רפויים, חולצות ששרווליהן ארוכים, מכנסיים ארוכים וכיסוי ראש, כגון חג'אב. מאמינים מוסלמים רבים ברחבי העולם נוהגים להתלבש לתפילה בבגדים מזרח תיכוניים מסורתיים לדת האסלאם.
לוריין בראקו
לוריין בראקו (באנגלית: Lorraine Bracco, נולדה ב-2 באוקטובר 1954) היא שחקנית אמריקאית. הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי ולשלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה כד"ר ג'ניפר מלפי בסדרה "הסופרנוס".
ביוגרפיה
בראקו נולדה בברוקלין שבניו יורק וגדלה בהיקסוויל בלונג איילנד. אביה הוא איטלקי-אמריקאי ואמה אנגלייה ובראקו מדברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
בשנת 1974 היא עברה לצרפת ועבדה בתור דוגמנית. בזמן שהותה שם היא שיחקה במספר סרטים בשפה האיטלקית.
קריירה
בשנת 1990 קיבלה את מירב פרסומה בשל משחקה בתור קארן היל בסרט הפשע "החבר'ה הטובים" של הבמאי מרטין סקורסזה עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
חיים אישיים
בראקו התחתנה והתגרשה פעמיים. הנישואים הראשונים היו לדניאל גורארד משלהי שנות ה-70 עד תחילת שנות ה-80. אחרי מערכת יחסים רוויות פרדות עם הרווי קייטל היא התחתנה עם אדוארד ג'יימס אולמוס ולה שני ילדים. היא ואולמוס התגרשו במרץ 2002.
בבעלותה חברת יין העונה לשם "בראקו ווין".
Wild Gunman
אקדוחן פרוע (באנגלית: Wild Gunman) הוא משחק וידאו אשר יצא במקור לקונסולה Nintendo Entertainment System בשנת 1984, פותח על ידי חברת Intelligent Systems והופץ על ידי חברת נינטנדו. "אקדוחן פרוע" היה אחד המשחקים הראשונים שעשו שימוש באקדח אלקטרוני בקונסולת NES של נינטנדו.
מטרת המשחק היא לנצח דו-קרבים נגד שודדים במערב הפרוע.
אזכורים בתרבות
מכונת ארקייד של המשחק הופיעה בסרט "בחזרה לעתיד 2" כאשר מרטי מגיע לעתיד לשנת 2015 ופוגש בשני ילדים אשר אינם מתרשמים מהמשחק, בטענה שהוא כמו "צעצוע של תינוקות" משום שהוא מצריך שימוש בידיים בשביל לשחק בו.
ג'ון א. סקאלי
ג'ון אלפרד סקאלי (באנגלית: John Alfred Scali; 27 באפריל 1918 - 9 באוקטובר 1995) היה שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1973 עד 1975. נוסף על כך, מ-1961 שימש במשך שנים רבות ככתב שטח עבור חדשות איי.בי.סי.
ביוגרפיה
סקאלי נולד בעיר קנטון (Canton) שבמדינת אוהיו. בתקופת שירותו ככתב שטח עבור מערך החדשות של רשת הטלוויזיה ABC נהפך סקאלי למתווך במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ומאוחר יותר לחלק מממשלו של נשיא ארצות הברית דאז ריצ'רד ניקסון. סקאלי זכה לתהילה לאומית לאחר שנודע ב-1964 כי באוקטובר 1962, שנה לאחר שהצטרף לרשת הטלוויזיה ABC, נשא מסר קריטי מאלכסנדר פומין, קצין הקג"ב הסובייטי אל פקידים אמריקאים. ב-26 באוקטובר 1962 לאחר שארצות הבירת הטילה מצור ימי מסביב לחופי קובה קיבל סקאלי שיחת טלפון בהולה מחדר העיתונות במחלקת המדינה של ארצות הברית. המוען היה אלכסנדר פומין, שכיהן באותה העת כיועץ בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה. פומין הביא בפני סקאלי הצעה לפתרון המצב החמור לפיה יפורקו בסיסי הטילים הסובייטים וישלחו חזרה לברית המועצות, פידל קסטרו יתחייב שלא לקבל בעתיד חימוש למען התקפה וארצות הברית תתחייב שלא לפלוש לקובה. פעולותיו של סקאלי בעת המשבר הביאו את הסובייטים ליישב את המשבר במהירות.
הוא עזב את ABC ב-1971 כדי לשמש יועץ למדיניות חוץ לנשיא ניקסון, ומונה לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות ב-1973. בתקופת כהונתו ארצות הברית הגבילה זמן שהייתה של משלחת הארגון לשחרור פלסטין באו"ם לפי התייעצותו של סקאלי עם מנהיגים יהודים מקומיים. הוא שב אל רשת ABC ב-1975, שם עבד עד לפרישתו ב-1993.
ב-9 באוקטובר 1995 נפטר. סקאלי נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מצר ג'והור
מצר ג'והור הידוע גם כמצר טבראו (במלאית Selat Johor או Selat Tebrau) הוא מצר ים המפריד בין האי סינגפור לבין מדינת ג'והור במלזיה השוכנת על חצי האי המלאי. רוחבו של המצר כקילומטר בודד במרכזו, ואורכו כ-55 ק"מ. בשני קצותיו מתחבר מצר ג'והור עם מצר סינגפור. בצידו המזרחי של המצר נשפך אליו נהר קואלה ג'והור, ובאזור זה שוכנים מספר איים שהחשובים שבהם, הם האי אובין (Pulau Ubin) והאי טקונג (Palau Tekong) השייכים לסינגפור.
לרוחבו של המצר נמתחים שני גשרים המחברים את סינגפור ליבשת אסיה:
גשר ג'והור-סינגפור (מלאית Tambak Johor) שאורכו 1,056 מטר, הושלם בשנת 1923 לאחר ארבע שנות בניה. בשנת 1942 נהרס חלק מהגשר באופן יזום כדי למנוע מהיפנים לפלוש אל סינגפור, אך הוא נבנה מחדש לאחר שהיפנים כבשו את האי. על הגשר עוברים כביש אגרה, מסילת רכבת, נתיב להולכי רגל וצינורות המספקים מים לסינגפור. על הגשר עוברים כ-60,000 כלי רכב ביום רגיל, ובסופי שבוע וחגים הוא סובל מעומסי תחבורה כבדים. בשל כך שהגשר ממוקם סמוך לפני הים, הוא אינו מאפשר מעבר כלי שיט מתחתיו. בשנת 2003 בקשה מלזיה להחליף את הגשר הקיים בגשר חדש וגבוה יותר אשר יאפשר תנועת כלי שיט מתחתיו ויקל על עומסי התנועה בתחומה. שתי המדינות לא הצליחו להגיע לעמק השווה בעניין זה, והדבר גרם למתיחות ביחסיהם. לבסוף, בשנת 2006 ירד נושא החלפת הגשר מהפרק.
בחלקו המערבי של המצר נבנה גשר נוסף המכונה "הגשר השני בין מלזיה וסינגפור" (מלאית Laluan Kedua Malaysia-Singapura). גשר זה נפתח לתנועה בשנת 1998 כדי להקל על עומסי התנועה בגשר ג'והור-סינגפור. אורכו של גשר זה הוא 1,920 מטר והוא כולל שלושה מעברים לכלי שיט שהגדול שבהם הוא ברוחב של 75 מטר ובגובה של 25 מטר.
אפודי (סוג)
אפודי (שם מדעי: Chrysolophus) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים ומסדרת התרנגולאים והם בעלי נוצות צבעוניות גדולות ומקושטות ונפוצים גם במשכנות האדם, לעיתים זנבם גדול ביותר והוא מקושט בנוצות לבנות מפוספסות בשחור.
במקרים רבים הם הופצו מסביבתם הטבעית של אזור אסיה לעבר גנים באירופה ואף השתחררו לטבע באירופה.
מיון
בסוג ישנם 2 מינים:
פרה מאורו
פרה מאורו (באיטלקית: Fra Mauro; 1385 בערך – 1459) היה נזיר וקרטוגרף ונציאני בן המאה ה-15, איש המסדר הקמלדולסי, שהכין וייצר את מפותיו במנזר סן מיקלה באי מוראנו בלגונה של ונציה. ב-1457 הוא שרטט מפה מדויקת להפליא של העולם הישן והוסיף לה הערות רבות, המשקפות את הידע הגאוגרפי של זמנו. המפה ידועה כיום בשם "מפת פרה מאורו". מהדורה מוערת שלה הוצאה לאור ב-2006 על ידי פיירו פלקטה (Piero Falcheta).
מפת 1459
פרה מאורו הכין את המפה באישורו של אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. אנדראה ביאנקו, ספן וקרטוגרף שיצר ב-1436 אטלס ובו מפה הקרויה על-שמו "מפת ביאנקו", השתתף עם פרה מאורו בהכנת המפה, כפי שמעידים רישומי התשלומים שקיבל בין השנים 1448 ו-1459. המפה הושלמה ב-24 באפריל 1459 ונשלחה לפורטוגל אך לא שרדה עד ימינו. אל המפה צורף מכתב משליט ונציה אל הנסיך אנריקה הספן, דודו של אפונסו החמישי. המכתב מחזק את ידי אנריקה ומפציר בו להמשיך לממן מסעות מחקר. פרה מאורו נפטר שנה אחר כך, ב-1460, בעודו מכין העתק מן המפה עבור הסניוריה של ונציה, והמלאכה הושלמה על ידי אנדראה ביאנקו. מדליה הונפקה לכבודו של פרה מאורו עוד בימיו ובה הוא מכונה "Geographus incomparabilis" ("גאוגרף שאין שני לו").
המזרח הרחוק
מפת פרה מאורו הושפעה מן הגאוגרפיה הסינית, כפי שעולה מדבריו של ניקולו דה קונטי, ונציאני גם הוא. השפעות אלה כוללות כפי הנראה גם טעויות, כמו הנהר העצום הזורם ממרכז אפריקה אל הים האדום.
הוקרה לפועלו
מכתש פרה מאורו ותצורת פרה מאורו בירח נקראים על שמו, שאסטרונאוטים מן החללית אפולו 14 ביקרו בהם. צוות אפולו 13 ניסה גם הוא להגיע אליהם, אך נאלץ לשוב על עקבותיו בשל תקלה טכנית.
מרזח (טקס)
מרזח הוא טקס סעודה ומשתה פולחני קדום שהיה נהוג בתרבויות הלבנט. סעודה זאת הייתה מתקיימת, לעיתים, במערת הקבורה המשפחתית, עם שלדי אבות המשפחה, במטעים ובגרנות, או בבתי מרזח המיועדים לטקסי מתים. בתרבויות מסופוטמיה היה טקס דומה בשם כיספו.
ממצאים אפיגרפיים
עדויות אפיגרפיות למרזח נמצאו בתרבויות רבות בלבנט.
באוגרית
בין לוחות שירת אוגרית נמצא לוח העוסק באל הזובח בביתו מצידו ומזמין לסעודה (שהיא ככל הנראה סעודת אבל ) אלים נוספים, תוך קריאה לשתות עד שכרה. בסעודה מוגשים בשר, לחם, תירוש ויין. ירח, שלא היה בין הקרואים, מתקבל בברכה על ידי אל מאחר שאל הכירו, אך דמות (ששמה אינו מוזכר) אחרת שאל לא הכיר מוכית על ידו, ודומה שענת ועשתרת עוזרות לו ומכינות לו נשק. אל מתואר "יתֿב במרזחה" (יושב בשל מרזחו, בגלל אבלו ) ושותה בעצמו עד שכרה. השדון 'חבי' לועג לו על הפרשותיו הבלתי־נשלטות. מכאן הלוח קטוע ולא ברור מה התרחש בהמשכו. אל מתואר משתכר באבלו במרזח גם בלוח מעלילות בעל וענת, אולם הלוח פגום מאוד ולא ניתן לחדש ממנו מידע על מנהגי המרזח.
בעלילת אקהת, לאחר מותו של אקהת, באה סדרת לוחות הנקראת "לוחות הרפאים". מתוארים הרפאים (הקשורים בעולם המתים) כמוזמנים למשתה על־ידי "אִל מרזעי" (הוא המנצח על טקס המרזח, ומשמעות שמו היא כנראה "אל מרזחי, אל המרזח" ), שייתכן שהוא דנאל עצמו, לביתו ולהיכלו של אל מרזעי. לאחר שבוע, מגיעים הרפאים לגרנות ולמטעי דנאל, והוא מציע להם פירות קיץ שונים. הרפאים ודנאל זובחים טלה, ואולי זבחים נוספים. טקס האבל נערך לבעל, ככל הנראה כדי לעזור לו לאחר תבוסה באחת ממלחמותיו. הרפאים הוזמנו בשל כוחם לדרוש במתים ולראות עתידות, וגם ענת נמצאת בטקס ומחזיקה את ידי דנאל, על אף שהיא רצחה את בנו אקהת. אקהת מועלה באוב על־ידי הרפאים, והם רומזים שהפעם דנאל לא יינטש. הרפאים, המתוארים כ"עֿזרמ" (עיזוזים, גיבורי מלחמה) מתבקשים לברך את שם אל, וזובחים אלופים, צאן, שוורים, אֵילים, עגלים וגדיים. אז בא המשפט "ככספ לעברמ זת חֿרצ לעברמ כש", המפורש לעיתים כ"כי כסף לעברים – זית, חרוץ לעברים – אכן שׂה" – עברים הם רפאים, להם מגיע עבור הארץ. הרפאים משתכרים עם דנאל שבעה ימים, וביום השביעי ככל הנראה מופיע בעל, ומכאן הלוחות פגומים ובלתי קריאים. לכל אורך התיאור באים לידי ביטוי מאפייני המרזח, כולל סעודה והזמנת אורחים, זבח, השתכרות ועיסוק במתים.
עדויות למרזח מאוגרית קיימות גם בכתבי אוגרית שמחוץ ללוחות השירה: בלוחות הכתובים באכדית נמצאה המילה ma-ar-zi-ḫi או mar-za-i-ma, תעתיק של מרזח. בתעודות מסופר שהמלך נקמפע בן נקמד העניק לאנשי מרזח בית, המלך עמשתמר בן נקמפע העביר בית מרזח לפולחן האל שתרן לבעלים אחרים, והבעלים הקודמים פוצו ברכוש אחר, וכן שכרם עשתר חולק בין שני בעלי מרזח משתי ערים שונות. עדויות נמצאו גם בלוחות הכתובים באלפבית האוגריתי. באחת התעודות נכתב: "מרזח דקני שמננ ב בתו ושת אִבסנ", כלומר "המרזח אשר יסד שמנן (שם פרטי) בביתו ושם אבוס בו", דבר המעיד שגם אזרח פרטי יכל ליסד מרזח משלו. בלוח אחד פגום במיוחד מופיעה המילה "מרזח" כמה פעמים, ככל הנראה בהקשר של נכסים.
בשפות כנעניות
בין הכתובות הפיניקיות־יווניות האתונאיות מצויה כתובת המרזח, המוקדשת לתרומה שאחד מבני הקהילה תרם למוסד דתי "ביום 4 למרזח בשנת 14 לעם צידון". בכתובת פיניקית ממקדש בעל־צפון מרסיי העוסקת בתעריפי קורבנות, מוזכר "מרזח אלִם", וייתכן שמדובר בחג בדומה לאדוניה שנפתחה בבכי והסתיימה בשמחה, או ביום זיכרון לאלים על מותם או תחייתם.
על אוסטרקון פיניקי מהארכיון הפיניקי הגדול מאדיל נכתב, כלומר "תן לעשתרת ומלקרת במרזח אוכל ספ/סר 1" – ציווי על אדם לתת לאלים עשתרת ומלקרת שנמצאים במרזח סוג אוכל, "ספ" או "סר" אחד. נראה שהשלטון סיפק את האוכל לטקס, אך לא ברור מה היה תפקיד האלים בו, וגם לא ידוע אם הטקס התרחש באדיל או בכתי, בירת הממלכה, בה ידוע היטב פולחן עשתרת ומלקרת.
בכתובת משפטית על פפירוס ממואב, שיש המפקפקים במהימנותה, נכתב:, כלומר "כה אמרו האלהים לגרא: לְךָ המרזח והרחיים והבית, וישעא (שם פרטי) ירחק מ(ההחזקה ב)הם, והמלך יהיה צד שלישי (הנאמן על המחלוקת)". הכתובת מזכירה בעלות על מרזח, וייתכן ש"הבית" המוזכר בה הוא בית המרזח.
טקס המרזח מוזכר גם בתנ"ך, בדברי תוכחה ב: ובדברי : . כותבי המקרא התנגדו למנהג זה, כנראה בשל פולחן המתים האלילי שהיה בו, ואיסור דרישה אל המתים . כמו כן, החיבור אל המת, שנחשב לאבי אבות הטומאה, נחשב לדבר שלילי ובשל כך נאסרה קרבה של כהנים אליו. בתרגום השבעים מתורגם המושג "בית מרזח" בירמיהו ל־θιαξον או θίασον שמשמעותו "סעודת אבלים", ואילו המושג "מרזח סרוחים" מעמוס מתורגם כ־χρεμετισμὸς, שמשמעותו "מִצהלות סוסים", משום שכך נשמעה הוללות השיכורים.
בארמית
בכתובת מתדמור מוזכרים "בני מרזחא", המתפרשים כבני אגודה או מעמד דתי, בדומה ל"בני הנביאים" המקראיים או "בני שירתא" (בני השירה בארמית) מכתובת אחרת. ראשות המרזח נקרא "רבנות מרזחות" או "רבנות מרזחותא", וראש המרזח נקרא ביוונית συμποσιαρχος.
בכתובות נבטית מוזכר המרזח בהקשרים שונים. השלמת מפעל חקלאי גדול בעבדת בימי רבאל השני נחוגה ב"מרזח אלהא" – חג משתה לדושרא אלוהי הגיא. בכתובות אחרות מוזכר המרזח בהקשרי אבל, קבורה ותרומות למימון המרזח, בהן מוזכרים שמות הכהנים וכן שם האל הנעבד. באחת הכתובות נכתב: "דכירו עבידו בר [...] וחברוה מרזח עבדת אלהא", כלומר "זכורים עבידו בן [...] וחבריו. מרזח אלוהי עבדת". בתעודות מוזכר גם "רב מרזחא", המנצח על המרזח, בדומה ל"אִל מרזעי" מכתבי אוגרית.
בין מכתבי יב נמצא אוסטרקון ארמי בו מבקש ראש אגודת הקברנים ממקבל המכתב לשלם את חלקו למרזח.
ממצאים חומריים
המתים בלבנט הקדום זכו לכבוד ולפולחן רב, כפי שמעידים הדולמנים והגולגולות המכוירות שנמצאו באזור, שהכנתם דרשה השקעה רבה. חוקרים משערים שהגולגלות שימשו לפולחן אבות.
בארמון המלכותי שבעיר קטנה נמצאה מערת קבורה מלכותית בקבורה פתוחה (גופות המתים לא מכוסות בעפר או מכסה ארון), שממצאיה לא נבזזו. כניסה צדדית באולם הכניסה של הארמון הובילה למדרגות שבסופן מסדרון משופע, ובקצהו קבר פיר בעומק חמישה מטרים, שככל הנראה ירדו אליו עם סולם. בתחתית הפיר הייתה דלת, שמשני צדיה היו פסלים זהים של אבות קדומים יושבים על כס ומחזיקים כד קטן בשמאלם. הכניסה הובילה לחדר ראשי, ממנו היו כניסה לשלושה חדרים משניים. תפקידו המרכזי של החדר הראשי היה הסעודות, ובו נעשו רוב הקבורות והטקסים. מאות חרוזי זהב וזכוכית בקברים מצביעים על כך שהגופות נקברו מקושטות, ועל העצמות נמצאו שרידים של מספר שכבות של בדים, צבועים בצבעים שונים, וכן חגורות זהב. לאורך אחד מקירות החדר נמצאו עשרות כדים וקערות – בכדים ככל הנראה אוחסנו המזון והשתייה, שנאכלו מהקערות. בחדר נמצאו ספסלים ריקים ממצאים ששימשו לישיבה בעת המרזח, ומתחתיהם נמצאו עצמות בעלי חיים שנזרקו לשם בזמן הסעודות. בחדר הצדדי הגדול ביותר, הוא החדר שעמד מנגד לפתח הפיר, לא נמצאו עצמות אדם, אך היה בו ספסל עץ על הקיר הרחוק מפתחו, ולמרגלותיו נמצאו קערות מנחיות סמליות, שככל הנראה הוגשו למלך המת. בחדר הצדדי הימני נעשה הקבורה הראשית. בימינו היה ספסל אבן שעליו שכב השלד היחיד בכל המערה שנותר שלם ותקין מבחינה אנטומית, ככל הנראה הנקבר החדש ביותר, היחיד שהספיקו להזיז. החדר השמאלי היה חדר הקבורה המשנית, אליו הגיעו העצמות מהחדרים האחרים למנוחת עולמים. בחדר נמצאו עצמות אדם וחיות, וכן קערות מנחה, מה שמעיד שגם שרידי המתים הקדומים ביותר קיבלו מנחות. מממצאים שהתגלו בקטנה עולה שהמאכלים שהוגשו לאבות המשפחה המתים כללו: חלב, בירה, בשר כבש ובקר.
גם במערות הקבורה מתקופת הברזל בממלכת יהודה נחשפו מנחות קבורה שכללו בעיקר נרות, קערות, גביעים, בקבוקים, כפיות ופכים, ובמספרים מועטים יותר גם קנקנים, פיטסים, סירי־בישול וקדרוֹת; כלי החרס הונחו כנראה מלאים במוצרי מזון, משקאות, בשמים ושמני־סיכה. כן נמצאו על הנפטרים תכשיטים, תליונים, קמעות, חותמות ופרטי לבוש, וסיכות־רכיסה שנמצאו מלמדות גם הן על כך שהנפטרים נקברו (בקבורה פתוחה – ללא כל כיסוי) לבושים. תפיסת המשכיות קיום המתים חייבה ביקור בקברים ואספקה שוטפת ומתמשכת של מזון ומשקה על ידי בני המשפחה. המזון והבשר הטרי שסופקו לנפטרים מכונים "זבחי מתים", שחלקם נאכל על־ידי החיים לכבוד המתים, וחלקם הוגש למתים. מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו.
שלומי טפיארו
שלומי טפיארו (נולד ב-4 במרץ 1980) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
טפיארו הוא בן למשפחה דתית בת חמישה ילדים. הוא נולד באילת וגדל בנתניה, וכשהיה בן 6 עברה משפחתו לאלפי מנשה. אמו מזל, ילידת הארץ ממוצא אלג'יראי, היא לבורנטית. אביו אבי, עלה ממרוקו בגיל חמש ועובד במוטורולה.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון.
בוגר בית הספר למשחק "בית צבי" (סיים בשנת 2006). טפיארו משחק בתיאטרון בית ליסין.
בטלוויזיה
בשנת 2007 השתתף בקלטת ה-DVD לילדים "איך בוחרים שם לאחותי הקטנה?" (המבוססת על שיריו של אהוד מנור).
בשנת 2014 שיחק את אלכס איקס בסדרה "זגורי אימפריה" ובנוסף שיחק את רם בסדרה "עממיות".
בשנת 2017 שיחק בעונה השישית של סדרת הנוער "ראש גדול", בתפקיד אלמוג.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "חיים שלי" לצד קובי מימון.
באותה השנה שיחק גם בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" של ערוץ 12, בתפקיד רן המפקד בחמ"ל חטיבה.
בשנת 2019 שיחק את אופיר חזן בסדרה "מגן דוד דרום".
בשנים 2019–2020 שיחק את עידן "מישמיש" רז בסדרה "קיבוצניקים".
בשנים 2020–2021 שיחק את איתן לב ארי בסדרה "PPS".
בשנת 2021 שיחק את ד"ר אמיר, הרופא המטפל של ערן ומיכל בסדרה "למה מי מת" המשודרת ביס.
בשנת 2022 שיחק את ליאור, בכינוי "קוף", שהיה בן זוגה של דנה לימוני (רותם סלע), בסדרה "בלאדי מורי".
בשנת 2023 שיחק את רב פקד טווין, שוטר שהגיע לחקירה בטירת ג'רום בסדרה כראמל בכאן חינוכית.
נוסף על כך, שיחק בפרסומת לחברת הוט.
בקולנוע
שיחק בסרט התעודה של הקופרודוקציה ישראל-קנדה "מערת הקבורה של ישו", בבימויו של שמחה יעקובוביץ'.
בשנת 2015 גילם את תום בסרט "קמטי צחוק".
בתיאטרון
טפיארו הוא שחקן בתיאטרון בית לסין. בין תפקידיו: "נערי ההיסטוריה" "תפוחים מן המדבר", "עלמה ורות", "מייק ברנט", "בחורים טובים", "לה מנדרגולה", "סיפור אהבה", "עובד בשביל שניים", "טרטיף", "אלה גרוסמן", "הקומה השלישית", "עבדאללה שוורץ" ותפקיד ראשי ב"פנתר כפול". שיחק גם ב"שיפוצים" וב"המשתמט".
טפיארו אף משתתף באנסמבל הגדוד העברי.
חיים אישיים
טפיארו נשוי לדיקלה, אותה הכיר כשעבד בצוות בידור באילת ואב ל-3 ילדים. מתגורר ברמת גן.
המלך צ'ארלס השלישי (סרט)
המלך צ'ארלס השלישי (King Charles III) הוא סרט טלוויזיה בריטי מאת מייק ברטלט ששודר ברשת BBC Two של תאגיד השידור הבריטי ב-2017. העלילה, הכתובה בחרוז שחור ויונקת מהמסורת השייקספירית, עוסקת בקורות מלכותו העתידית של צ'ארלס השלישי (שבאותה עת היה נסיך ווילס ויורש העצר). הסרט מבוסס על מחזה באותו שם. את הסרט ביים רופרט גולד וכיכב בו בתפקיד צ’ארלס השחקן טים פירוט-סמית', שהלך לעולמו חודש לפני שידור הסרט.
הסרט שודר בבריטניה ובארצות הברית במאי 2017 והיה מועמד לשתי קטגוריות בפרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2018: דרמת יחיד הטובה ביותר והשחקן הטוב ביותר לפיגוט-סמית'.
עלילה
צ'ארלס ומשפחתו מתאספים בעקבות הלווייתה של המלכה המנוחה אליזבת השנייה. צ'ארלס, כמלך החדש, מקיים אז את הפגישה השבועית הראשונה שלו עם ראש הממשלה טריסטן אוונס. הם דנים בהצעת חוק חדשה להסדרה סטטוטורית של העיתונות, שעברה את בית הנבחרים ואת בית הלורדים ומחכה רק להסכמתו של צ'ארלס כדי להפוך לחוק. צ'ארלס מודאג מכך שהחוק מגביל את חופש העיתונות יותר מדי, ויאפשר לממשלה לצנזר את החדשות ולמנוע חשיפה לגיטימית של שימוש לרעה בכוח. הוא מבקש מראש הממשלה שינויים בהצעת החוק, אך ראש הממשלה מסרב. בזמן ששני הגברים מתקוטטים, גברת סטיבנס, מנהיגת האופוזיציה, מגיעה לפגישה שבועית עם צ'ארלס, חידוש שהמלך החדש הציג. סטיבנס מביעה את הספקות שלה לגבי הצעת החוק, ולמרות שהיא מזכירה למלך את רמת הכוח שלו, היא לא רואה ברירה אלא שצ'ארלס יחתום.
במקביל, הנסיך הארי החל במערכת יחסים עם ג'סיקה (ג'ס) אדוארדס, רפובליקנית ממעמד הפועלים שגרמה לו לשקול מחדש את רצונו להישאר חבר במשפחת המלוכה. מאוחר יותר ג'ס פונה ליועץ העיתונות המלכותי ג'יימס רייס בנוגע לחבר לשעבר שלה, שמאיים להדליף תמונות מביכות שלה, שהיא חוששת שיפגעו במוניטין שלה וגם במוניטין של הנסיך. גם צ'ארלס וגם הנסיך ויליאם ראו את רוחה של הנסיכה דיאנה, והבטיחו כל אחד שהוא יהפוך ל"המלך הגדול מכולם". אחת הפעולות הראשונות של צ'ארלס היא לסרב לתת הסכמה מלכותית להצעת החוק להסדרת העיתונות. ראש הממשלה מקיים פגישת משבר עם מנהיגת האופוזיציה ואז הולך לבדו לנסות לשכנע את צ'ארלס לחתום, אך צ'ארלס ממשיך לסרב. לאחר מכן אוונס מאיים להעביר חוק חדש שיעקוף את ההסכמה המלכותית ואז להעביר את חוק העיתונות. עם זאת, ממש לפני ההצבעה, צ'ארלס נכנס ללשכה ומנצל את סמכותו המלכותית כדי לפזר את הפרלמנט, ומונע מראש הממשלה להוציא את כל אחת מהתוכניות לפועל. פעולותיו של צ'ארלס נתמכות בעל כורחו על ידי דאגלס רו, יושב ראש בית הנבחרים, אשר מסרב לאחר מכן לאפשר לפרלמנט להתכנס מחדש.
הפגנות פורצות ברחבי המדינה, כאשר האלימות ביותר מתרחשות בלונדון. בתגובה, צ'ארלס מגביר את משמר הצבא בארמון בקינגהאם, מהלך שרק מגביר עוד יותר את המתח בינו לבין הממשלה הבריטית. לאחר מכן הוא מציע הגנה מלכותית לג'ס, שהתקשורת הפכה למרכז שערוריית מין לאחר שהחבר לשעבר שלה הדליף את התמונות ל"סאן". הוא גם מסכים לרצונו של הארי להפוך לפשוט עם, כדי שיוכל לחיות חיים מספקים יותר עם ג'ס. ראש הממשלה, המודאג יותר ויותר מתגובת הנגד כתוצאה ממעשיו של המלך, נפגש עם ויליאם, נסיך ויילס וקתרין, נסיכת ויילס כדי לדון בעניין. קתרין, שלא רוצה לאבד את ההזדמנות לשלוט לצד ויליאם בעתיד, מציעה פתרון: ויליאם ישמש כמתווך בין הפרלמנט לאביו. ויליאם מצטרף לאביו במסיבת עיתונאים, שבה הוא מכריז על התוכנית ללא ידיעתו או הסכמתו של המלך. כשהוא רואה בכך בגידה, צ'ארלס מגיב בכעס גם לבנו וגם ליועץ העיתונות ג'יימס רייס. במהלך פגישה מתוחה עם ויליאם, ויליאם נוזף בכעס באביו על יצירת אי סדר, כמו גם מייסר אותו על התעללותו בדיאנה במהלך חייה ומבקש ממנו להתפטר כדי לעזור להשיב את הסדר על כנו. בעוד קתרין והארי ממתינים בחדר אחר בארמון בקינגהאם, השלושה מציבים אולטימטום למלך, ומאיימים להסיר את עצמם (ואת ילדיהם) מחייו אלא אם כן יפרוש מתפקידו. כשהוא לא מוכן להתמודד עם שארית חייו לבדו, צ'ארלס מוותר באי רצון לטובת ויליאם, שמתכנן לחתום על חוק העיתונות ולהחזיר את הסטטוס קוו בין המלוכה לפרלמנט, בנוסף לדיכוי התסיסה הציבורית. לפני ההכתרה המשותפת במנזר וסטמינסטר, הארי נפגש עם ג'ס ומודיע לה בעל כורחו שהם לא יכולים עוד להיות ביחד, מכיוון שתוכניותיהם הקודמות היו מערערות את הסטטוס קוו עם המלך החדש ואת מעמדו בציבור. הסרט מסתיים בהכתרתם של ויליאם וקייט למלך ולמלכה הרעיה, כשצ'ארלס מניח בכעס את הכתר על ראשו של בנו במקום הארכיבישוף מקנטרברי לפני שיצא כשהקהל מכריז "האל, נצור את המלך".
ביקורת
הקרנת הסרט בגוף השידור הלאומי הבריטי הייתה שנויה במחלוקת. ה-Mail on Sunday פרסם טענות של רוזה מונקטון, חברה קרובה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, לפיהן ה-BBC משדר שמועות חסרות אחריות בנוגע לאבהותו של הנסיך הארי. עם זאת, קייט מאלטבי, שכתבה ב"פייננשל טיימס", הגנה על הסרט. חבר הפרלמנט, אנדרו ברידג'ן, אמר ל-The Mail on Sunday שזה "מצער שה-BBC יבקש לקדם את פיילוט הפנטזיה הזה, שלהרבה משלמי דמי רישיונות שידור יראו שהיא לא נעימה ושאני מאמין שהיא מבזה ומערערת את משפחת המלוכה שלנו." באופן דומה. שר ההגנה לשעבר, סר ג'רלד הווארת', אמר ל"דיילי טלגרף": "זה חסר רגישות במיוחד עבור ארגון שכל כך אכול בפוליטיקלי קורקט. זה פינוק טהור של ה-BBC להריץ מחזה שמציג את פטירתו של הריבון ומייחס לו חבר פופולרי במשפחת המלוכה [הנסיכה קתרין] מניעים בסיסיים."
ג'ון וויטינגדייל, שר התרבות לשעבר, הגן בפומבי על הסרט, וכתב ב"דיילי טלגרף": "אם ה-BBC הזמין הפקה של מחזה הגון, איך אפשר להתנגד לכך? דרמה באיכות גבוהה היא בלב שיאות השידור הציבורי...כמה מהקולגות שלי נהיו היסטריים בגלל דברים כאלה. אני לא חושב שהמלכה נעלבה ולו במעט."
ב"גרדיאן", מארק לוסון החל את סקירתו בכך שציין כי, "כמה סיקורים עיתונאים לקראת הקרנת ה-BBC2 של המלך צ'ארלס השלישי - דרמה המדמיינת שלטון קצר וקטסטרופלי עבור נסיך וויילס הנוכחי - עשה את הרושם ש... מנכ"ל ה-BBC, צריך להיעצר במצודת לונדון בהמתנה להוצאה להורג בגין בגידה", אך קבע במקום זאת כי "נראה שהזימון שהוא יקבל הוא לטקס פרסי הטלוויזיה של BAFTA בשנה הבאה, שם ה-BBC בוודאי יזכה לכבוד אחת מהפקות הדרמה הנועזות ביותר שלה". לוסון מצא ש"ההופעה של פיגוט-סמית' והתסריט של ברטלט נמנעים מכל זכר לקטנוניות, למזג ולפינוק העצמי שמיוחסים לצ'ארלס על ידי ביוגרפים... 'מה אני?', שואל צ'ארלס, שורה שפיגוט-סמית', עם אנחה מיוסרת, קורעת לב קיומית כמו "להיות או לא להיות" של המלט". לוסון סיים את סקירתו בכך שהודה ש"המלך צ'ארלס השלישי, בטלוויזיה, הוא שני דברים שונים: זעם עבור אלה שמאמינים שתמיד יש לכבד את המלוכה, במיוחד על ידי ה-BBC, אבל גם דרמה עם איכות המשחק הגבוהה ביותר, כתיבה וצילומים. באופן מוזר, גרסאות אלה מתקיימות לפעמים במקביל: עיתון שהעמוד הראשון שלו התרעם נגד ה-BBC בגלל החקירה בדנ"א של הנסיך הארי העניק למחזה תצוגה מקדימה של חמישה כוכבים במדריכי הטלוויזיה באותו יום".
לאחר הקרנת הבכורה, ה"דיילי אקספרס", הניו יורק טיימס והטלגרף בלפסט משכו את תשומת הלב למספר תגובות אוהדות של צופים, כולל דרישות לפיגוט-סמית' לקבל פרס BAFTA לאחר מותו.
שידור ה-BBC משך קהל של 1.8 מיליון צופים בשידור הבכורה, לפני שהוא התווסף לשירות הסטרימינג של ה-BBC.
קאטס והכלב
קאטס והכלב (באנגלית: Katts and Dog) היא סדרת טלוויזיה קנדית אשר הופקה בין השנים 1988–1992. בישראל, הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
הסדרה התמקדה בעלילותיהם של השוטר האנק קאטס והשותף שלו, כלב הזאב רינטי אשר פותרים יחד תעלומות ונלחמים בפשע.
וילמה בק
וילמה בק (בהונגרית: Beck Vilma; הונגריה, 1810 – ברמינגהאם, אנגליה, 1851) הייתה מרגלת וסופרת יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה
וילמה בק נולדה במשפחה יהודית למשפחת הורצקי. היא באה ממשפחת אצולה שהיו בבעלותה אחוזות בניטרה. שמה המקורי היה וילמה הורצקי ואחר בעלה וילמה בק. היא הייתה ידועה בשם ראקידולה (Racidula) במלחמת העצמאות ההונגרית שמוכרת בשם: מהפכת 1848 בהונגריה של 1848–1849, כאשר שימשה כמרגלת עבור ההונגרים - אך גם עבור ההנהגה הצבאית האוסטרית. מאוחר יותר לקחה את שם בעלה (שלא היה ברון) כברונית וילמה בק.
לאחר כניעת צבא המהפיכה ההונגרי בוילאגוש (Világosi fegyverletétel), היגרה מהונגריה והתיישבה בלונדון. היא שירתה גם במשטרה החשאית האנגלית, אך נעצרה בגין פעולות הסחטנות שלה ונפטרה בכלא בשנת 1851.
No Prayer for the Dying
הסינגל היחיד מהאלבום, "Bring Your Daughter... to the Slaughter" נכתב והוקלט במקור עבור פסקול סרט האימה "סיוט ברחוב אלם 5: ילד החלומות". סינגל זה הגיע למקום ראשון במצעד הבריטי.
בעקבות עזיבתו של דיקינסון בשנת 1993, אף סינגל מהאלבום לא בוצע בהופעה חיה מאז ועד לשובו בשנת 1999. נוסף על כך, לפני שאדריאן סמית' עזב את הלהקה לאחר צאת אלבומה הקודם, "Seventh Son of a Seventh Son", הוא כתב יחד עם דיקינסון את הסינגל "Hooks in You".
האלבום הגיע למקום שני במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום 17 במצעד הבילבורד האמריקני.
אלפרד גוטשאלק
אלפרד גוטשאלק (אנגלית: Alfred Gottschalk, 22 באפריל 1894 - 4 באוקטובר 1973) היה ביוכימאי גרמני שהיווה דמות מובילה בחקר הגליקופרוטאין. במהלך הקריירה שלו הוא כתב 216 מאמרי מחקר וסקירות מדעיות וארבעה ספרים.
בית החלוצות (ירושלים)
בית החלוצות (לשעבר בית ליגת נשים למען ישראל) הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים שהוקם כבית חלוצות. המבנה מצוי ברחוב אבן גבירול 14 ומשמש מאז העשור השני של המאה ה-21 את יד יצחק בן-צבי.
אלפרד גוטשאלק
חייו
גוטשאלק נולד באאכן, השלישי מבין ארבעה ילדים לבנימין ורוזה גוטשאלק. הוא בחר ללמוד רפואה, מ-1912 הוא למד באוניברסיטאות במינכן, פרייבורג ובון. לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה, אך הוא השלימם ב-1920 וסיים את אוניברסיטת בון כדוקטור.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
המגרש עליו הוקם בית החלוצות היה בבעלות "המרכז החקלאי" של ההסתדרות הכללית. אף שהיה במרכז שכונת מגורים ההולכת ונבנית על ידי חברת הכשרת היישוב, יסדה בשנת 1922 האגרונומית רחל ינאית בן-צבי על המגרש משתלה של צמחים שכונתה "משק הפועלות". במשתלה זו העבירה רחל ינאית בן-צבי קורסים לחלוצות שהגיעו לארץ ישראל ורצו ללמוד חקלאות. במשתלה גידלו בין השאר את עצי האורן אשר נשתלו על מורדות שער הגיא על ידי הקרן הקיימת לישראל, וכן גידלו פרחים אשר נמכרו מצריף שהיה ברחוב אבן גבירול (מכירת פרחים בליל שבת לאחר כניסת השבת גררה הפגנות של תושבי השכונות החרדיות של ירושלים מול הצריף).
אלפרד גוטשאלק
חייו
הוא השלים ניסיון עבודת מרפאה בבתי ספר רפואיים בפרנקפורט ווירצבורג ולימודי פיזיולוגיה וביוכימיה בבון, מה שהוביל לפרסומיו הראשונים, פרס מאוניברסיטת מדריד והצעה לעבוד במכון קייזר וילהלם עבור תרפיה ניסיונית וביוכימיה ביחד עם קרל נויברג. ב-1923 הוא התחתן עם ליזבת' ברטה אורגלר, ויחדיו הולידו ילד יחיד.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
בשנת 1928 עבר "משק הפועלות" לאזור ארמון הנציב ולימים הוקמה שם חווה ללימוד חקלאות לבני נוער. ברחוב אבן גבירול בשכונת רחביה הוקמה משתלה לחלוצים וחלוצות בתקופת העלייה השלישית.
אלפרד גוטשאלק
חייו
גוטשאלק עזב את מכון קייזר וילהלם ב-1926 כדי לנהל את המחלקה הביוכימית בבית החולים הכללי בשצ'צ'ין. הוא עזב את בית החולים ב-1934 בעקבות תהפוכות בגרמניה הנאצית והחל בתעסוקה עצמאית. הוא עבר לאנגליה באביב של 1939, ועבר למלבורן ביולי. הוצע לו משרה כביוכימאי על ידי צ'ארלס קלווי, מנהל מכון וולטר ואליזה הול. הוא גם לימד ביוכימיה וכימיה אורגנית במכללה הטכנית במלבורן ובאוניברסיטת מלבורן. ב-1945 הוא קיבל אזרחות בריטית.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
בשנים 1941–1942 הוקם על המגרש מבנה לבית חלוצות במימון ליגת הנשים לארץ ישראל מניו יורק. הוא שימש מקום מגורים והכשרה מקצועית בחקלאות וכלכלת הבית לעולות חדשות שבאו לארץ ישראל. בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעלה מבית החלוצות קול ישראל, תחנת השידור הלא חוקית של ארגון ההגנה שכונתה "תלם שמיר בועז". במקום היה גם סליק של "ההגנה". במהלך מלחמת העצמאות פעל במבנה האולפן הזמני של תחנת הרדיו קול ירושלים, תחנת שידור ישראלית, שפעלה בירושלים במלחמת העצמאות בעקבות קול ירושלים המנדטורית. התחנה שידרה בירושלים במקביל לתחנת קול ישראל ששידרה בתל אביב. התחנה הועברה לשכונת רחביה לקראת סיומו של המנדט הבריטי, בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בקרבת מבנה האולפנים ברחוב הלני המלכה.
אלפרד גוטשאלק
חייו
במכון וולטר ואליזה הול הוא שיתף פעולה עם פרנק מקפרלן בורנט וביחד הם גילו את הנויראמינידאז. הוא נבחר לאקדמיה האוסטרלית למדעים ב-1954.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
במשך השנים עבר המבנה לשמש בית ספר מקצועי לתפירה ולימודים כלליים.
אלפרד גוטשאלק
חייו
ב-1959 הוא הוזמן בידי פרנק פנר לערוך מחקר בבית ספר הרפואי המחקרי ע"ש ג'ון קרטין באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. הוא עזב את קנברה כדי לנסוע לגרמניה ב-1963 ומונה לפרופסור אורח במכון מקס פלאנק לחקר וירוסים בטיבינגן. הוא המשיך במחקר פעיל ובגלל תרומותיו למדע הוא נבחר להצטרף לאגודה האמריקאית לפיתוח המדע ב-1967 וקיבל תוארי דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת מלבורן ומאוניברסיטת מינסטר.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
בשנת 2006 מכרה ליגת נשים למען ישראל) את הבניין ליד יצחק בן-צבי. הבניין עבר שיפוץ יסודי במהלכו נחשף חלל מוסתר, בתוך רצפת הבניין, בו נמצאו פחיות שימורים ריקות, ששימשו ככל הנראה לאחסון חפצים, וגזיר עיתון, המתוארך לשנת 1948. לאחר פרסום הידיעה על מציאת החלל המוסתר בעיתון "הארץ" אישרה בת של אחת העובדות כי במקום אכן פעל סליק של ההגנה. את שיפוץ המבנה תכננה עדה כרמי-מלמד. השיפוץ הושלם בספטמבר 2012 והוקם בו בית הספר ללימודי ירושלים, ע"ש חיים קוברסקי הכולל ספרייה ציבורית גדולה.
אלפרד גוטשאלק
חייו
פרס גוטשאלק למחקר רפואי המחולק על ידי האקדמיה האוסטרלית למדעים נקרא על שמו.
בית החלוצות (ירושלים)
היסטוריה
בשנת 2011 שופץ הצריף של משק הפועלות.
בשנת 2018, לאחר למעלה מחמישים שנה, גן ציבורי שסופח למתחם יד בן צבי נפתח שוב לציבור.
המבנה
המבנה בן שתי הקומות, תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך, בסגנון הבינלאומי שרווח אז.
משבר זכויות ההצבעה של המיעוט הצבעוני
משבר זכויות ההצבעה של המיעוט הצבעוני היה משבר חוקתי באיחוד דרום אפריקה בשנות החמישים, בתקופת האפרטהייד, שנסב סביב זכות הבחירה של המיעוט הצבעוני.
הממשלה נשלטה בידי המפלגה הלאומית וניסתה להסיר מצביעים צבעוניים מרשימת הבוחרים במחוז כף התקווה הטובה, שבו היה רוב גדול של שחורים וצבעוניים ורק מיעוט לבן. לביצוע שינוי כזה ברשימת הבוחרים נדרש שינוי בחוקת המדינה, אותו ניסו לקדם חברי הפרלמנט של דרום אפריקה, אך מנגד טען בית המשפט העליון לערעורים ששינוי כזה אינו חוקתי ודינו להיפסל.
המשבר הסתיים בכך שהממשלה הגדילה את מספר חברי הסנאט, שינתה את שיטת הבחירות, ואז הצליחה להעביר את התיקון לחוקה.
רקע כללי
לפני הקמת איחוד דרום אפריקה, המדינה הייתה אוסף של קולוניות של האימפריה הבריטית, ולכל קולוניה היו חוקים שונים בנוגע לזכות הבחירה:
עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1909 אוחדו ארבע הקולוניות למדינה אחת, ונכתבה למדינה חוקה, אך בחוקה לא הוגדר שינוי כלשהו בשיטות הבחירה בכל מחוז. יתרה מזו, החוקה אסרה לשנות את חוקי הבחירה על בסיס גזע, אלא אם כן שינוי כזה יבוצע במושב משותף של שני בתי הפרלמנט ויזכה לרוב מיוחס של שני שלישים מהקולות.
חוק ייצוג הילידים
בשנת 1931 נחקק חוק וסטמינסטר, המבטל את הזיקה בין מושבות האימפריה הבריטית לשעבר לבין ממשלת בריטניה, ומעניק לפרלמנט של כל מדינה את הסמכות לבטל או לתקן את החוקים הבריטיים שהיו עדיין בתוקף.
בשנת 1936 העביר הפרלמנט הדרום-אפריקאי את "חוק ייצוג הילידים", מתוקף חוק וסטמינסטר. חוק זה מונע מהתושבים השחורים את הזכות לבחור או להיבחר לפרלמנט, וכמעין "פיצוי" מאפשר להם להשתתף בבחירות נפרדות, בהן הם רשאים לבחור לסנאט ארבעה נציגים לבנים. חוק זה נחקק בהתאם לכללי החוקה, במושב משותף של שני בתי הפרלמנט וברוב מיוחס של שני שלישים מהקולות. אחד התושבים השחורים שנפגע מהחוק ערער לבית המשפט העליון לערעורים וביקש ממנו לפסול את החוק בנימוקים טכניים, אך הערעור נדחה בנימוק לפיו בית המשפט העליון לערעורים רשאי לפסול רק חוקים הנוגדים את החוקה באופן מהותי, ולא בגלל פגם בפרוצדורה.
חוק ייצוג הילידים לא חל על מחוז כף התקווה הטובה, שם עדיין יכלו להצביע גברים צבעוניים בעלי רכוש ובעלי כישורי אוריינות.
הצעת חוק הייצוג הנפרד
בשנת 1948 זכתה בבחירות המפלגה הלאומית, שקידמה את רעיון האפרטהייד. זמן קצר לאחר מכן נאם בפרלמנט ראש הממשלה, דניאל פרנסואה מאלאן, והתייחס לזכות הבחירה של הצבעוניים. בנאום אמר שהמצביעים הצבעוניים הם מושחתים ובלתי מפותחים, ומהווים איום על שליטת הלבנים בדרום אפריקה.
ב-1951 הגישה הממשלה את הצעת "חוק הייצוג הנפרד", המרחיבה את חוק ייצוג הילידים מ-1936. על פי הצעת החוק, המצביעים הצבעוניים יוסרו מרשימת הבוחרים במחוז כף התקווה הטובה. בנוסף לאמונתם באידאולוגיית העליונות הלבנה, קיוו חברי המפלגה הלאומית גם להקטין את מספר המצביעים למפלגת האופוזיציה, המפלגה המאוחדת.
הצעת החוק נתקלה בהתנגדות רבה, הן בפרלמנט והן מחוצה לו. מנהיג המפלגה המאוחדת, שהייתה מפלגת האופוזיציה העיקרית, תמך בהפרדה גזעית, אך התנגד לחוק בנימוק שהוא יגרום לברית פוליטית בין הצבעוניים והשחורים שתצליח לפגוע בשליטת הלבנים בדרום אפריקה. שורה של שביתות והפגנות אורגנו על ידי קבוצות של פעילים צבעוניים, וכן על ידי ארגוני חברה אזרחית שהתנגדו לאפליה גזעית, בהם "מועצת הפעולה למען זכות הבחירה" ותנועת הנוער "קומנדו הלפידים". גם מפלגת הלייבור בבריטניה גינתה הצעה זו.
למפלגה הלאומית לא היו די מושבים בבתי הפרלמנט על מנת להעביר את הצעת החוק ברוב מיוחס של שני שלישים, שנדרש על פי החוקה. אי לכך החליטה ממשלתו של מאלאן לשנות את החוקה, כך שלשינוי מסוג זה יידרש רוב רגיל. ב-15 ביוני 1951 אישר המושל הכללי של דרום אפריקה את השינוי בחוקה, והוא נכנס לתוקף ב-18 ביוני 1951.
הערעור על הצעת החוק
ארבעה אזרחים צבעוניים שנפגעו מהצעת החוק הגישו ערעור לבית המשפט העליון לערעורים, במקרה שנודע בשם "האריס נגד דונגס". תאופילוס אבנהעזר דונגס, אחד ממנהיגי האפרטהייד, היה באותה תקופה שר הפנים.
בדיון בבית המשפט העליון לערעורים טענה הממשלה שהצעת החוק איננה פוסלת בוחרים על בסיס גזע, מכיוון שהם עדיין רשאים להצביע, אם כי בבחירות נפרדות. בית המשפט דחה את הטענה הזאת כבלתי סבירה. לאחר מכן טענה הממשלה כי בית המשפט העליון לערעורים אינו רשאי לפסול חוקים שנחקקו על ידי הפרלמנט. על מנת לנמק עמדה זו השתמשה הממשלה במספר טיעונים שהיוו פרשנות צרה של החוקה, ובית המשפט דחה את כל טיעוניה.
בסופו של דבר החליט בית המשפט העליון לערעורים פה אחד לפסול את הצעת "חוק הייצוג הנפרד", והכריז עליו כי הוא "פסול, בטל ומבוטל וללא כל תוקף חוקי." פסק הדין פורסם על ידי נשיא בית המשפט העליון ב-20 במרץ 1952.
הניסיון להקים "בית משפט חלופי"
ראש הממשלה מאלאן סירב לקבל את פסיקת בית המשפט העליון לערעורים, והכריז שהממשלה לא תציית לה, ושינקוט צעדים כדי לבטל אותה.
בנאומו בפתיחת הקונגרס של המפלגה הלאומית אמר כי "המאבק החוקתי בין הסמכות המחוקקת והסמכות השיפוטית יסתיים בניצחון הממשלה, על כל התוצאות הכרוכות בכך. אסור לנו להפסיד!" היא הוסיף כי אם יוסרו ההבדלים בין הגזע הצבעוני והגזע הלבן בדרום אפריקה היא תחדל להתקיים כ"ארצו של האדם הלבן."
באפריל 1952 הועלתה הצעת חוק, ביוזמת דונגס, בשם "חוק בית המשפט העליון של הפרלמנט", המגדיר ערכאה משפטית חלופית בשם "בית המשפט העליון של הפרלמנט" המורכבת מחברי פרלמנט, ובסמכותה לבדוק ולבטל כל פסק דין של בית המשפט העליון לערעורים הפוסל חוק של הפרלמנט. המוסד שהוגדר בחוק תואר כ"בית משפט" עם "ועדת שופטים" בת עשרה חברים אשר יוכלו להמליץ ולהחליט ברוב קולות.
למרות ההתנגדויות, החוק עבר בפרלמנט במאי 1952 ואושר על ידי המושל הכללי של דרום אפריקה, והוקם "בית משפט חלופי". לתפקיד יושב ראש בית המשפט מונה שר המשפטים, צ'ארלס רוברטס סווארט, ומונו עשרה חברי ועדת שופטים, בהם שישה חברי קואליציה וארבעה חברי אופוזיציה. חברי האופוזיציה התפטרו מיד לאחר המינוי.
חברי ועדת השופטים היחידים שנותרו היו חברי הקואליציה. הוועדה התכנסה ביולי 1952 ולאחר שלושה ימים של דיונים המליצה, כצפוי, לבטל את פסק הדין של בית המשפט העליון לערעורים ולאשר את הצעת "חוק הייצוג הנפרד".
בינתיים, ארבעת האזרחים הצבעוניים שנפגעו מהצעת החוק הראשונה עתרו שוב, בבית המשפט המחוזי של כף התקווה הטובה, הפעם נגד "חוק בית המשפט העליון של הפרלמנט". ב-29 באוגוסט 1952 החליט בית המשפט שהחוק אינו חוקתי ודינו להיפסל, בגלל שהוא לא עבר ברוב מיוחס של שני שלישים במושב משותף, כנדרש בחוקה. הממשלה ערערה לבית המשפט העליון לערעורים, וזה אישר פה אחד את הפסיקה של המחוזי. בפסק הדין הוסבר כי "בית המשפט העליון של הפרלמנט" מורכב מחברי פרלמנט ולכן הוא לא גוף משפטי אלא עוד זרוע של הרשות המחוקקת, וככזה הוא כפוף לחוקת המדינה ואין בסמכותו לשנות את כללי החוקה ללא רוב מיוחס של שני שלישים במושב משותף.
זה היה שיאו של המשבר החוקתי. בשנת 1953 היו צפויות להיערך בחירות לפרלמנט, והממשלה נדרשה להחליט האם הן ייערכו על בסיס ייצוג נפרד או לא, תחת חשש שבמקרה כזה בית המשפט יוציא צו מניעה למערכת הבחירות כולה. לאחר מספר התלבטויות הכריזה הממשלה כי אינה מסכימה עם פסיקת בית המשפט אבל בכל זאת תכבד אותה.
הבחירות נערכו ב-15 באפריל 1953 כאשר במחוז כף התקווה הטובה הצביעו מצביעים צבעוניים לצד מצביעים לבנים. למרות זאת, המפלגה הלאומית הגדילה את כוחה וזכתה בבחירות ברוב גדול של 94 מושבים מתוך 156. ראש הממשלה החדש, יוהאנס סטריידום, הרחיב באופן נמרץ את תוכנית האפרטהייד להפרדה גזעית שיזם דניאל מאלאן.
הרחבת הסנאט
במהלך 1953 ו-1954 ניסתה המפלגה הלאומית להעביר מחדש את ”חוק הייצוג הנפרד" על ידי ניסיונות שכנוע של חברי אופוזיציה שיתמכו בו כדי להגיע לרוב של שני שלישים, אך מאמצים אלה לא נשאו פרי. ב-1955 הגה סטריידום רעיון חדש: הרחבת הסנאט, הוא בית הפרלמנט העליון של דרום אפריקה. על פי תוכניתו, הסנאט יורחב ויתווספו אליו חברי המפלגה הלאומית באופן שיבטיח לממשלה רוב של שני שלישים במושב משותף.
באותה עת היו בסנאט 26 סנאטורים שתמכו בממשלה, 21 סנאטורים שתמכו באופוזיציה, ומושב אחד פנוי. חלק מהסנאטורים נבחר כנציגי מחוזות, חלקם מונה על ידי הממשלה וחלקם נבחר בשיטות אחרות. "חוק הסנאט" של סטריידום הרחיב את הסנאט ל-89 סנאטורים, ושינה במקצת את שיטת הבחירה לסנאט. לאחר שהחוק עבר היו בסנאט 77 סנאטורים שתמכו במדיניות הממשלה.
ב-1 במרץ 1956 נערך מושב משותף של הסנאט החדש עם הפרלמנט, שבו היה רוב מיוחס של שני שלישים לעמדת הממשלה. מצב זה איפשר להעביר את חוק התיקון לחוקת דרום אפריקה, שבו נכנס "חוק הייצוג הנפרד" לתוקף, והחיל אותו על מחוז כף התקווה הטובה. באותו יום נשללה למעשה זכות הבחירה מהצבעוניים בכל רחבי דרום אפריקה.
הממשלה ניצלה את הרוב המיוחס לשינוי נוסף: הרחבת הרכב השופטים בבית המשפט העליון לערעורים. לבית המשפט מונו שישה שופטים חדשים שנטו לתמוך בעמדות המפלגה הלאומית.
התפתחויות מאוחרות
בשנת 1956 "חוק הייצוג הנפרד" נכנס לתוקף, והחל ממערכת הבחירות של 1958 הצבעוניים הצביעו בנפרד למועצת הצבעוניים, גוף נפרד בעל סמכויות חקיקה מועטות בלבד.
רק בשנת 1983 בוטלה מועצת הצבעוניים. באותה שנה הוקם בדרום אפריקה פרלמנט רב-גזעי, שבו היה ייצוג גם לקבוצות של צבעוניים ושל הודים דרום אפריקאים.
הסנאט, שהורחב ל-89 סנאטורים בשנת 1955, צומצם בחזרה לגודלו המקורי בשנת 1960.
בשנת 1994, עם תום תקופת האפרטהייד, נחקקה חוקת דרום אפריקה מעודכנת, המבטיחה זכות בחירה לכלל אזרחי המדינה. בחוקה מעוגנות זכויות רבות נוספות, בהן שוויון, כבוד האדם, ביטול העבדות, חופש דת ואמונה, חופש הביטוי, זכויות פוליטיות ועוד. במקום בית המשפט העליון לערעורים הוגדר בחוקה בית משפט לחוקה, שהוא בעל סמכות מפורשת לפסול חוקים של הפרלמנט שאינם חוקתיים.
תומאס בייס
תומאס בייס (באנגלית: Thomas Bayes; 1701 - 7 באפריל 1761) היה סטטיסטיקאי, פילוסוף וכומר פרסביטריאני אנגלי. בייס ידוע בעיקר כמי שהגה את המשפט הקרוי על שמו: חוק בייס. בייס לא פרסם את חוק בייס; הוא פורסם לאחר מותו על ידי ריצ'רד פרייס, שערך ופרסם את הדפים שבייס כתב על הנושא.
ביוגרפיה
תומאס בייס היה בנו של ג'ושוע בייס, כומר פרסביטריאני. כנראה שנולד במחוז הרטפורדשייר שבדרום מזרח אנגליה. משפחתו הייתה משפחה נון-קונפורמיסטית משפילד. בשנת 1719 התחיל ללמוד לוגיקה באוניברסיטת אדינבורו. אחרי שסיים את לימודיו בשנת 1722 חזר ללונדון ועד שנת 1734 סייע לאביו בתפקידו ככומר בקפלה. ב-1734 עבר למחוז קנט, שם היה כומר בקפלת מאונט ציון עד שנת 1752.
בייס פרסם שתי עבודות: Divine Benevolence שעסקה בתאולוגיה ופורסמה בשנת 1731; ובתחום המתמטיקה עבודה שפורסמה בשנת 1736 בעילום שם — שם הפרסום הוא "An Introduction to the Doctrine of Fluxions, and a Defence of the Mathematicians Against the Objections of the Author of The Analyst". בעבודה זו הוא מגן על אייזק ניוטון כמענה לביקורת של ג'ורג' ברקלי. בשנותיו האחרונות גילה עניין רב בהסתברות.