cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריות תחת הנהגת חמורים
ביקורת
ההיסוריון הבריטי בריאן בונד, ערך בשנת 1991 אוסף מאמרים על תולדות מלחמת העולם הראשונה, הביע את הרצון הקולקטיבי של המחברים משנת 1991 השונים לבסס תיאור מורכב ועמוק יותר מעבר ל"סטריאוטיפים הפופולריים של החמורים", תוך הכרה בכך שנעשו טעויות מנהיגות חמורות. ההיסוריון הבריטי יו סטרכאן מתח ביקורת על עמדתו האקדמית של לידל הארט וטען כי בעוד שהמנהיגות הבריטית בתחילת המלחמה עשה טעויות שעלו בחיי מספר רב של חיילים, החל מ 1915–1916 עשה המטה הכללי מאמצים רבים לצמצם את האבדות הבריטיות באמצעות טקטיקות טובות יותר שימוש בכלי נשק חדשניים שהבולטים שבהם היו הטנק ושימוש בכלי טיס. טענה נוספת שהולתה היא שגם הצבאות הרוסיים סבלו קשות במהלך השנים הראשונות של המלחמה, בעיקר בקרב טננברג. הטקטיקות הגרמניות זוכות לביקורת שגרתית על השימוש ללא הבחנה בטקטיקת התקפת נגד מיידית על מנת להחזיר "קרקע אבודה" פעולה שהביאה בדרך כלל לאובן חיים גבוה בקרב הצבא הגרמני. הצבאות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה היו תחת פיקוד של גנרלים שלחמו מלחמות קולוניאליות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, שבה המושגים של משמעת וקרבות פנים-אל פנים נלקחו והתאימו ללחימה במלחמות נפולאון, בעוד שהמלחמה הביאה את הצבאות לעימות שהתאפיין בלחימה מול צבא של מעצמה מתועשת תוך שימוש בטכנולוגיה שווה ולעיתים עדיפה ודרשה שינוי קיצוני בחשיבה.
מחקרים נוספים והיסטוריונים בריטיים של המחצית השנייה של המאה העשרים טוענים כי הביטוי "אריות תחת הנהגת חמורים" יצר תמונה כוזבת, או לפחות חלקית מאוד, של הלחימה במלחמת העולם הראשונה, התיאור המרכזי שבסיס הטענה לפיו המפקדים הבריטיים (ומפקדים אחרים במלחמה) חיו בפאר בטירות המרוחקות משדה הקרב, אדישים לסבלם של החיילים בשוחות ומעוניינים רק בהסתערויות של חיל הפרשים ובירי בפחדנים מופרך על ידי העובדות, ומתקיים רק משום שכמה פרשנים רוצים להנציח את המיתוס שהגנרלים האלה, המייצגים את המעמדות הגבוהים, לא דאגו לכל מה שקרה חיילים בני המעמדות הנמוכים".
לה מונה
תיאטרון לה מוֹנֶה (בצרפתית: Théâtre Royal de la Monnaie או La Monnaie; בפלמית: Koninklijke Muntschouwburg או de Munt) הוא תיאטרון בבריסל, בלגיה. משמעות שני שמותיו היא "התיאטרון המלכותי של המטבעה".
האופרה הלאומית של בלגיה, שהיא מוסד פדרלי, לקחה לעצמה את שם התיאטרון המשמש לה משכן קבע. על כן, "לה מונה" או "דה מונט" מתייחסים הן למבנה והן ללהקת האופרה.
כבית האופרה הראשון במעלה של בלגיה זהו אחד ממוסדות התרבות היחידים שמקבל מימון מן הממשל הפדרלי של בלגיה. בתי אופרה אחרים בבלגיה, כגון ה"פלאמזה אופרה" וה"אופרה רויאל דה ואלוני" פועלים במימון ממשלות מחוזיות.
היסטוריה
בשלושת העשורים האחרונים השיב לעצמו "לה מוניי" את מקומו בקרב בתי האופרה הראשונים במעלה באירופה, הודות למאמצים של רצף המנהלים, ז'ראר מורטייה וברנרד פוקורולה והמנהלים המוזיקליים סילוון קמברלינג ואנטוניו פאפאנו.
הבניין הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר זה. החזית נבנתה בשנת 1818, עם שינויים מקיפים בשנים 1856 ו-1986. הפואיה והאולם נבנו בשנת 1856, אבל כמעט כל יסוד אחר בבניין הנוכחי חודש ושופץ באופן יסודי בשנות ה-80' של המאה ה-20.
התיאטרון של ג'ו-פאולו בומברדה, 1700 עד 1818
תיאטרון הקבע הציבורי הראשון למופעי אופרה של החצר ועיריית בריסל נבנה בין 1695 ל-1700 על ידי האדריכלים פאולו ופייטרו בצי, כחלק מתוכנית השיקום לאחר הפצצת בריסל. הוא נבנה על מגרש הבניין ששימש כמטבעה. שם האתר "לה מונה" (המטבעה) נשמר כשם התיאטרון במאות הבאות. על הקמת התיאטרון הורה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, אז מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות. הנסיך הבוחר הטיל על הגזבר שלו, ג'ו-פאולו בומברדה, את המשימה לממן את המיזם ולפקח עליו. התאריך המדויק של ההצגה הראשונה בשנת 1700 איננו ידוע.
תפודי וניקי
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ Children's ITV, החל מ-5 ביולי 1989 עד 1 בספטמבר באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית הישראלית במסגרת רצועת השידור "רכבת ההפתעות", החל משנת 1991 עד 1992, ומאוחר יותר, בתחילת שנות האלפיים, בדיבוב עברי חדש תחת השם בני ומוש בערוץ הופ!. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 25 פרקים באורך 5 דקות.
תקציר העלילה
תפודי וניקי (במקור נקראים "בנגרז אנד מאש") הם שני אחים שימפנזים מואנשים מטרידים, שהדרך שלהם ליהנות היא לגרום צער לאחרים, כלומר לבלגן או לשבור משהו בעל חשיבות, שבדרך כלל שייכך להוריהם או לסבתם שגרה עימם. הסדרה מתרחשת באי, בו התושבים גרים בבית בנוי על גבי עץ. כתובת הבית של תפודי וניקי היא שדרת האילנות שלוש (במקור הכתובת היא "רחוב העץ שלוש").
הפקה
הסדרה מבוססת על סדרת ספרי ילדים ששימשה ללימוד בבתי הספר בבריטניה בשנות ה-80, מאת פול גרובס ואדוארד מקלכלן. הסדרה הופקה על ידי FilmFair ו-Central Independent Television, ובוימה על ידי איאן סאקס שביים סדרות נוספות של חברות ההפקה. את לחני הסדרה כתבו Chas & Dave, צמד נגני פופ רוק. הדיבוב המקורי של הסדרה נעשה על ידי ג'ונתן קיד, שחקן ומדבב בריטי.
בישראל הסדרה זכתה לשתי גרסאות בדיבוב עברי. הגרסה הראשונה נקראה "תפודי וניקי", והיא דובבה על ידי טל פרידמן באולפני זינקו בבימוי מרקו סימיונוביץ והפקת חסיה ורטהיים. הגרסה השנייה נקראה "בני ומוש", והיא דובבה על ידי עמי מנדלמן.
DKW מונזה
DKW מונזה - היא מכונית ספורט קטנה שנבנתה על ידי חברת DKW הגרמנית בשנת 1956, ויוצרה עד שנת 1958. יוצרו, כנראה בין 230 ל-240 יחידות.
חברת המכוניות והאופנועים DKW
דה-קה-וו: DKW) Dampf-Kraft-Wagen)
חברת DKW נוסדה ב- 1916 כחברה לאביזרי קיטור ומכוניות קיטור. ב- 1920 הייתה DKW יצרנית האופנועים הגדולה בעולם.
בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG (Auto Union). סמל החברה - ארבע טבעות שלובות נועד לסמן את איחוד בין ארבע החברות.
קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן רכש את החברה בשנת 1964.
DKW מונזה
מכונית ספורט קטנה שפותחה בשנת 1956, והייתה בנויה על גוף עשוי פלסטיק.
המאה ה-25 לפנה"ס
המאה ה-25 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 2500 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2401 לפני הספירה. זוהי המאה ה-25 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
פריילעכע קבצנים
פריילעכע קבצנים (עברית: קבצנים עליזים; פולנית: Weseli biedacy) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש שהופק בפולין בשנת 1937. בסרט הקולנוע כיכבו, בין היתר, שמעון דז'יגן וישראל שומכר.
עלילה
שני חברים, נפתלי וקופל המטיילים בחוצות העיירה נתקלים לפתע בשלולית נפט. הם אינם יודעים שמקורה של השלולית במיכל נפט דולף שעבר במקום על גבי עגלה. הם מתחילים לחלום על הרווחים שיפיקו משדה נפט, הם חוזרים הביתה ומספרים לנשותיהם על התגלית, הם מבקשים מהן שלא יספרו על כך לאיש. תוך דקות ספורות כל העיירה יודעת על התגלית. תוכניות מתחילות להירקם לעסק שיצמח מגילוי נפט וכל העיירה נהיית שותפה לעסק. נמצא בעל הון מקומי הרוצה להשקיע במיזם ותייר אמריקאי הרוצה לזכות בזיכיון להפקת נפט. אשתו של נפתלי רוצה לשדך את בתם גיטל לתייר האמריקאי, אך נפתלי רוצה לחתן את גיטל לוולוול, בנו של קופל. גיטל גונבת את תוכניות המיזם ובורחת יחד עם בחיר ליבה, שחקן תיאטרון המבקר בעיירה. אחרי מרדף מצליחים לאתר את הנמלטים ואת התוכניות בבית משוגעים. בינתיים מהנדס שהוזמן למדוד את שדה הנפט, גילה כי כל השדה אינו אלא שדה אבנים ואין שם טיפת נפט. נפתלי וקופל לא מתייאשים ומתכוונים להקים במקום מחצבה, אך בינתיים מצפה להם משפט.
ביוטין
ביוטין (Biotin) הוא תרכובת אורגנית המשמשת כוויטמין בבעלי חיים.
ביוטין משויך בדרך כלל לקבוצת ויטמין B, והוא מסומן כ-B7, אף שבמדינות מסוימות, כגון צרפת, מסומן הוא כוויטמין B8. בנוסף לכך יש הרואים בביוטין ויטמין עצמאי ומסמנים אותו כוויטמין H. ביוטין משמש כקואנזים (ראו בהמשך) וככזה הוא קרוי קואנזים R (בקיצור: CoR).
ביוטין מורכב משתי טבעות מאוחות: טבעת אוראידו (Ureido) המכילה שני אטומי חנקן וטבעת טטראהידרותיופן (Tetrahydrothiophene) המכילה אטום גופרית. לטבעת השנייה קשורה חומצה קרבוקסילית קטנה - חומצה פנטנואית - המכילה חמישה אטומי פחמן.
ביוטין מצוי בעיקר בכבד, במוצרי חלב, בשמרים ובחלמון (אך לא בחלבון) הביצה. התצרוכת היומית הדרושה אינה גבוהה ונעה בין 30 ל-200 מיקרוגרם. חיידקים השוכנים במעי של בעלי חיים מייצרים ביוטין, כך שהכמות היומית הדרושה לגוף מושגת בקלות וחוסר בביוטין נחשב לתופעה נדירה.
ביוטין משמש כקואנזים של מספר אנזימים שתפקידם להעביר קבוצת קרבוקסיל (COOH) מתרכובת אחת לשנייה. אחד האנזימים הללו, אצטיל קואנזים A קרבוקסילאז, מתניע את מסלול הסינתזה של השומנים בתא. אנזים אחר הזקוק לביוטין, פירובט קרבוקסילאז, מוסיף קרבוקסיל לפירובט, התוצר הסופי של הגליקוליזה, והופך אותו לאוקסלואצטט. זהו השלב הראשון בתהליך הגלוקונאוגנזיס (GNG) שבו מיוצר גלוקוז מפירובאט. ללא ביוטין עלול להיווצר מצב של היפוגליקמיה חמורה בצום ממושך. ביוטין משמש לפיכך כחוליה מקשרת בין שני מסלולים מטבוליים בסיסיים אלו, והוא חיוני לתהליך הנשימה התאית.
חוסר
חוסר בביוטין עשוי לגרום לעור יבש ולדהנת, לפריחה, לציפורניים שבירות, לאנמיה ולעייפות, להיפוגליקמיה (ריכוז נמוך של סוכר בדם), לשיער דליל ושביר ולנשירת שיער. חוסר ממושך עשוי לגרום לבעיות נוירולוגיות, כגון כאב שרירים ודיכאון. צריכת יתר של ביוטין היא נדירה אך עלולה לגרום לריכוז גבוה מדי של סוכר בדם.
חוסר כזה עשוי להופיע אצל אנשים אשר צורכים חלבון ביצה נא (החלק הלבן של הביצה) בכמויות גדולות ולאורך זמן רב (מספר שנים). חלבון הביצה הנא מכיל אווידין (Avidin), חלבון הנקשר לביוטין בחוזקה והמונע את ספיגת הוויטמין במעי. תפקוד חלבון זה נפגע בבישול.
בנוסף, גורמים מספר פגמים גנטיים לשיבוש ביכולתו של הגוף להשתמש בביוטין.
חשמן
חשמן (בלועזית: קרדינל) היא הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לאפיפיור במדרג האדמיניסטרטיבי של הכנסייה הקתולית. חשמן הוא כומר או בישוף או ארכיבישוף שמונה על ידי האפיפיור כחבר בחבר החשמנים (בלטינית: collegium cardinalium). מינוי כחשמן הוא מינוי לכל החיים.
אטימולוגיה
מקור השם "קרדינל" במילה הלטינית "cardo", שמשמעותה ציר, כינוי הבא לסמן את היותו של החשמן נקודת משען מרכזית במדרג הכנסייתי.
המילה "חשמן" היא מילה יחידאית במקרא, המופיעה בספר תהילים: . פירושה המקובל הוא שר, מכובד. הקשר בין המילה לבעל התפקיד בכנסייה נעשה בספרות ימי הביניים.
היסטוריה
עד ימי הביניים ניתן התואר חשמן לכמרים בעמדות חשובות במדרג הכנסייה, כמרים שכיהנו בראש הכנסיות הגדולות ביותר. מעמדם כפי שהוא היום נקבע במהלך ימי הביניים והתחזק משנקבע כי החשמנים ייבחרו את האפיפיור.
בתקופת ימי הביניים היו האפיפיורים ממנים את החשמנים, על מנת לחזק את כוחם, היו ממנים במקרים רבים קרובי משפחה לתפקיד זה או אנשים מהיישוב ממנו באו וסביבתו. באופן רגיל היו 53 חשמנים לפי החלוקה הבאה:
עד שנבחר האפיפיור ניקולאוס השני בשנת 1059 היו הכמרים והעם ברומא בוחרים את האפיפיור. בשל התערבות המשפחות העשירות ברומא וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה בתהליך הבחירה, הציע הנזיר הילדבראנד, לימים האפיפיור גריגוריוס השביעי, שרק חשמנים יוכלו לבחור את האפיפיור. ההצעה התקבלה ומאז נקבע כי החשמנים יסתגרו בישיבה סגורה (הקונקלווה) על מנת לבחור את האפיפיור. הכובע האדום של החשמנים (גאלרו), ניתן להם כאות כבוד בימי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי (1243–1254).
בתחילת התקופה המודרנית היו חשמנים בין השרים הראשיים של מלכי צרפת ואנגליה. הקרדינל וולזי היה יועצו של הנרי השמיני ובצרפת היו אלה הקרדינל רישלייה והקרדינל מזראן. אנשים אלה היו חשמנים לא בשל תפקידיהם הדתיים אלא משום שתואר זה אפשר למלכיהם לשלם להם מתוך הכנסות הכנסייה. הוותיקן הסכים לוותר על אובדן חלק מהכנסותיו על מנת להגן על יתר הרכוש וההכנסות.
המינוי לחשמן
בעבר היה יכול כל גבר קתולי להתמנות כחשמן. לדוגמה, רג'ינלד פול הארכיבישוף מקנטרברי, שהיה הקתולי האחרון בתפקיד זה (מאז תואר הארכיבישוף מקנטרברי שמור לאנגליקנים בלבד), היה במשך 18 שנה חשמן לפני שהתמנה לכומר. כיום כלל 351 במשפט הקנוני הקתולי מחייב שחשמן יהיה לפחות כומר.
כומר שאינו בישוף המתמנה לחשמן עובר קודם סמיכה אפוסטולית - טקס מינוי לבישוף שהוא סוג מיוחד של סמיכת־כפיים (אחד משבעת הסקרמנטים בכנסייה הקתולית) המבוצע על ידי שלושה בישופים, אם כי כבר קרו מקרים שכמרים בקשו להימנע מטקס הסמיכה והאפיפיור נעתר להם. בפועל ממונים כיום לתפקיד זה בישופים בלבד.
תפקידי החשמן
תפקידיו של החשמן הם להשתתף בישיבות חבר החשמנים, לייעץ לאפיפיור במקרה ויתבקש על ידיו לעשות כן, ולהשתתף כחלק מחבר החשמנים בניהול הכנסייה ובבחירת אפיפיור חדש לאחר מותו או התפטרותו של האפיפיור הקיים.
לרוב החשמנים יש תפקידים נוספים כראשי דיוקסיה או, משום שבדרך כלל יש להם כישורים אדמיניסטרטיביים או פוליטיים, בניהול חצר הוותיקן (הקוריה). למעשה שליש מהקרדינלים הם "חשמני חצר" הממלאים תפקידים שונים בניהול הכנסייה, בין היתר כמנהלים וכחברים בקונגרגציות (ה"מיניסטריונים" של הוותיקן). "ראש הממשלה" של הוותיקן הוא הקרדינל מזכיר המדינה.
מדי פעם מכנס האפיפיור את החשמנים לישיבה בענייני הכנסייה. ישיבת חבר החשמנים קרויה קונסיסטוריה (בלטינית Consistorium). הנאום אותו נושא האפיפיור בישיבה זו קרוי "נאום קונסיסטוריאלי", ומקובל שהאפיפיור מבשר על החלטה חשובה בנאום כזה.
מספר החשמנים
האפיפיור סיקסטוס החמישי קבע בשנת 1586 שמספר החשמנים יהיה 70, אבל האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה ביטל תקנה זו ב-1958 וכיום אין הגבלה למספר החשמנים. תואר החשמן הוא לכל החיים, אך לפי החלטות מועצת הוותיקן השנייה מצפים מחשמן שעבר את גיל 75 להתפטר. אם לא עשה כן ועבר את גיל שמונים הוא אינו יכול להשתתף בהצבעות או בבחירת האפיפיור החדש. על פי החוקה שפרסם פאולוס השישי ב-1975, מוגבל מספר החשמנים היכולים להשתתף בבחירת אפיפיור חדש ל-120.
האפיפיורים נהגו מדי פעם למנות קבוצה גדולה של חשמנים. האפיפיור ליאו העשירי מינה 31 חשמנים ב-1517. האפיפיור פיוס השנים עשר מינה בדצמבר 1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, שנים־עשר חשמנים כשהסיבה לכך הייתה רצונו ליצור רוב של קרדינלים שאינם ממוצא איטלקי בחבר הקרדינלים. האפיפיור פאולוס השישי אף הגדיל רוב זה ל־67 קרדינלים לא איטלקיים מתוך 103 (אם כי דאג להקיף עצמו בקרדינלים איטלקיים). מספר החשמנים הגיע לשיא של 194 ב-21 באוקטובר 2003 כשבעת ישיבת הקונציסטוריום מינה יוחנן פאולוס השני בבת־אחת 31 חשמנים. במותו של יוחנן פאולוס השני היו בחבר החשמנים 183 חשמנים, אך רק 117 מהם היו מתחת לגיל 80 ורק הם השתתפו בבחירת בנדיקטוס השישה עשר.
בגדי החשמן
בכנסייה הקתולית מקובל שלכל דרגה בהיררכיה יש צבע משלה (הצבע השולט בבגדי האפיפיור למשל הוא לבן). הצבע השולט בבגדי החשמן הוא גוון מיוחד של אדום־שני המסמל את נכונותו של החשמן למות למען אמונתו (גרסה אחרת, הצבע האדום הוא צבע מלכות). בעת הפולחן הדתי לובש החשמן מעיל בצבע אדום שמעליו גלימת תחרה לבנה שמעליה שכמיה אדומה. על ראשו הוא חובש כיפה בצבע אדום או כובע אדום. הלבוש הרשמי שלא בזמן הפולחן הדתי הוא מעיל שחור ששוליו אדומים וחגור באבנט אדום. הקרדינל עונד טבעת שלפי המסורת נוהגים הקתולים המאמינים לנשקה בעת שהקרדינל מברכם.
מסדרים
האפיפיור יכול לאשר מינוי של פטריארך מהכנסיות הקתוליות המזרחיות כחבר בחבר החשמנים. בהיבחרו מקבל הפטריארך תואר של בישוף חשמני, אך בלי הזכות לבחור דיקן או להיבחר ככזה.
האפיפיור מקצה לכל הכמרים החשמנים והדיאקונים הקרדינלים אחריות על אחת מהכנסיות ברומא. כל הכמרים החשמניים וכמעט כל הדיאקונים החשמניים הם בעצם בישופים.
חשמנים סודיים
בנוסף לחשמנים ששמם מפורסם יכול האפיפיור למנות חשמנים "אין פקטורה" ("in pectore") בלטינית, דהיינו "בחזֶה". חשמן שמונה כך ידוע רק לאפיפיור. אפילו החשמן שמונה בצורה זו אינו מודע להעלאתו בדרגה. מינוי קרדינלים בצורה זו נועד להגן עליהם או על קהילתם מפני צעדי עונשין שהיו עלולים להינקט לו עובדה זו הייתה גלויה.
אם התנאים משתנים כך שלא נשקפת יותר סכנה לחשמן הסודי, יכול האפיפיור להכריז בפומבי על מינויו של החשמן שדרגתו נקבעת על פי המועד המקורי שבו מינה אותו האפיפיור. אם האפיפיור מת בטרם הספיק לחשוף את זהותו של החשמן הסודי מתבטל המינוי. זה היה המצב במקרה של יוחנן פאולוס השני שמינה חשמן "אין פקטורה" בזמן כהונתו ששמו נותר עלום גם לאחר מותו ב-2 באפריל 2005. צפוי היה כי צוואתו של האפיפיור תחשוף את זהותו של החשמן הסודי, אך דבר זה לא קרה.
דרחאן
בשנות ה-60 של המאה העשרים נבנה בעיר מרכז תעשייתי, בסיוע סובייטי ואירופי שהפך אותה לעיר התעשייתית החשובה ביותר במונגוליה.
סרגיי קראסיוב
סרגיי גנאדייביץ' קראסיוב הוא שופט כדורגל רוסי.
קריירה
הוא בוגר בית הספר לספורט "טימיריאזֶבֶץ". הוא שיחק בטורניר חובבים בקבוצת MISI. במקצועו הוא עורך דין.
הוא החל את הקריירה השיפוטית שלו בשנת 1995. בשנת 1999 הוא נכנס להכשרה כשופט כדורגל, אותו סיים בשנת 2002.
בשנת 2000 החל לעבוד במשחקי ההליגה השנייה כעוזר שופט. בשנת 2001 החל לשרת במשחקי טורניר קבוצות הנוער והליגה השנייה כשופט ראשי. בשנת 2004 החל להיות מעורב במשחקי הליגה הראשונה כעוזר שופט, ומ־2006 כשופט ראשי.
מאז 2008, שופט במשחקי ליגת העל. מאז 2010, שופט פיפ"א ומאז יוני 2013 הוא נכלל בקטגוריית העילית של שופטי אופ"א.
במאי 2014, מונה לשפוט בגמר הגביע הרוסי בכדורגל.
הוא קיבל את הכינוי "קולינה הרוסי" (בעיקר מפני שהוא קירח).
ב-15 בדצמבר 2015 הוא מונה לאחד מתוך 18 השופטים של יורו 2016 שנערכה בצרפת.
ב-24 בדצמבר 2015, הוא שפט משחק באליפות הסעודית בין קבוצות א-נסר לבין אל-הילאל. הוא הגיע בהזמנתו של הווארד וב, שבאותה עת הוביל את הרשות השופטת בסעודיה. עבור השיפוט במשחק קיבל שכר טרחה של כ-150,000 רובל.
ב-15 וב-18 ביוני הוא שפט את המשחקים באליפות אירופה 2016, רומניה—שווייץ ואיסלנד—הונגריה. ב-7 באוגוסט 2016, הוא שפט משחק אחד במסגרת המשחקים האולימפיים בריו, במשחק יפן—קולומביה.
הוא היה בין השופטים באליפות העולם לנוער בשנת 2017. הוא שפט את המשחקים של ונואטו—מקסיקו, כמו גם אורוגוואי—דרום אפריקה.
ב-29 במרץ 2018 נכלל ברשימת השופטים למשחקי גביע העולם 2018 ושפט את המשחק בין אוסטרליה לפרו.
ב-3 במאי 2018, שפט את משחק חצי הגמר של הליגה האירופית רד בול זלצבורג מול מארסיי. בתוספת הזמן הוא שרק בטעות לקרן, שלאחריה הקבוצה הצרפתית כבשה שער מכריע בעימות שני המשחקים. מרקו רוזה, מאמן זלצבורג, אמר: "שופט אופ"א שעבד במשחק אמר לי שהשופטים הרוסים יושבים מבולבלים ועצבנים בחדר השופט. הם מבינים שטעו. אני כבר לא כועס. זה גורם אנושי, כל אחד יכול לטעות. אם אנשים מסוגלים להודות בטעותם, אני מוכן לסלוח".
הוא שימש כשופט ראשי במספר משחקים ביורו 2020 וב שנערך באוגוסט 2021.
חיים אישיים
הוא נשוי עם שלושה ילדים. הוא חובב מטאל מז'אנרים מוזיקליים (הלהקה האהובה עליו "סלייר"). עד 2005 הוא שילב שיפוט עם עבודה בבנק, בו קיבל 200 דולר לחודש.
אלונסו אלוורס דה פינדה
אלונסו אלוורס דה פינדה בספרדית: Alonso Álvarez de Pineda; 1494 – 1519) היה קונקיסטאדור וקרטוגרף ספרדי, שתועד לראשונה בתולדות טקסס. בשנת 1519 הוא הוביל מספר משלחות למיפוי קווי החוף המערביים של מפרץ מקסיקו, מחצי האי יוקאטן ועד נהר פאנוקו, צפונית לוורוצ'וז. חואן פונסה דה ליאון מיפה בעבר חלקים מפלורידה, שלדעתו הוא אי. החקירה של אנטון דה אלמינוס ביטלה את האזורים המערביים כאתר המעבר, והשאירה את השטח בין נהר פאנוקו לפלורידה.
אלמינוס שכנע את מושל סנטיאגו, פרנסיסקו דה גאראי, לממן משלחת למיפוי בשאר מפרץ מקסיקו. גאראי קיבל שלוש אוניות עם מאתיים ושבעים חיילים, והציב אותן בפיקודו של דה פינדה. הם עזבו את סנטיאגו בתחילת 1519 והפליגו מערבה לאורך קו החוף הצפוני של המפרץ. בקצה המערבי של דרום פלורידה הוא ניסה להפליג מזרחה, אך הרוחות לא היו מתאימות. במקום זאת, הוא הפליג מערבה לאורך חוף מפרץ המפרץ.
ב־2 ביוני 1519 נכנס אלוורס דה פינדה למפרץ גדול עם ההתיישבות צפופה של ילידים אמריקאיים בחוף אחד. הוא הפליג במעלה נהר המיסיסיפי. תיאור הארץ והתיישבותה, הביאו היסטוריונים רבים להאמין שהוא תיאר את מפרץ מוביל ואת נהר אלבמה.
אלונסו אלוורס דה פינדה המשיך במסעו מערבה. ב־24 ביוני 1519, ביום החג הרומי הקתולי של קורפוס כריסטי, הפליג אל מה שהוא כינה מפרץ קורפוס כריסטי. אין שום עדות אמינה לכך שאי פעם הגיע לחופי טקסס, אך הוא עגן מווילה ריקה דה לה וראקרוס, זמן קצר לאחר שהרנן קורטס עזב.
קורטס חזר כששמע על בואו של דה פינדה. דה פינדה ביקש לסמן גבול בין האדמות שהוא טוען כשייכות לגאראי לאלה שקורטס כבר טען לבעלות עליהן. קורטס לא היה מוכן להתמקח, ודה פינדה עזב כדי לחזור צפונה. זמן קצר לאחר מכן הפליג במעלה נהר ששמו לאס פלמאס, שם בילה למעלה מארבעים יום בתיקוני ספינותיו. לאס פלמאס היה ככל הנראה נהר פאנוקו ליד טמפיקו של ימינו, טאמוליפס, מקסיקו.
אף על פי שדה פינדה נהרג בקרב עם ילידי נהר פאנוקו, המפה שלו הגיעה למושל גאראי.
המשלחת סימנה את גבולות מפרץ מקסיקו, תוך שלילת הרעיון של מעבר ים לאסיה. המיפוי גם אימת שפלורידה הייתה חצי אי במקום אי, ואפשרה לאלוורס דה פינדה להיות האירופי הראשון שראה את אזורי החוף של מערב פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה וטקסס, אדמות שכינה "עמיחל." "
הוראס סילבר
בתחילת בשנות החמישים הקים סילבר עם ארט בלייקי את ההרכב שליחי הג'אז, לימים אחד ההרכבים המשמעותיים ביותר בהארד בופ.
אוריינט האוס
אוריינט האוס (מאנגלית: Orient House, "בית המזרח"; בערבית: بيت المشرق, "בית אל-משרק") הוא בניין ברחוב אבו עובידה בשכונת באב א-זהרה שבמזרח ירושלים, ששימש בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 כמטה של אש"ף בעיר. הבית, שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איסמאעיל מוסא אל-חוסייני כחווילה מפוארת למגוריו, שימש לאורך השנים חליפות כבית מגורים, כמעון אירוח לאורחים רמי מעלה, כבית מלון, וכבניין ציבור המאכלס מוסדות פלסטיניים שונים.
ישראל ראתה במקום סמל לאחיזה הפלסטינית בירושלים, ואיימה מספר פעמים לסגור את הבניין. באוגוסט 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחר מותו של פייסל חוסייני, נסגר הבניין על פי החלטת ממשלת ישראל ופונו המוסדות הפלסטינים שאכלסו אותו. מאז הבניין ריק ואינו מתפקד, מתוקף צו השר לביטחון פנים המתחדש בכל חצי שנה, אף כי נעשים מאמצים ברשות הפלסטינית לפתוח אותו מחדש.
בית לאצולה, מלוכה ודיפלומטיה
איסמאעיל מוסא אל-חוסייני ("איסמאעיל ביי"), שהיה ממונה על החינוך בירושלים, הקים את הבית כבית מגוריו בשנת 1897. באותם ימים של שלהי התקופה העות'מאנית בירושלים, הייתה בעיצומה המגמה של ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, על רקע הצפיפות הגוברת בתוכה. בעוד היהודים התיישבו ממערב לעיר העתיקה, לאורך רחוב יפו וסביבותיו, בנו הערבים את בתיהם מצפון לעיר העתיקה, לאורך דרך שכם – הדרך שהובילה משער שכם צפונה לעבר העיר שכם. כבן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות העשירות והמכובדות של ירושלים, בנה איסמאעיל חוסייני את ביתו בהדר רב, כבית אחוזה היושב על קרקע רחבת ידיים. בשכנות לו בנו בני חוסייני אחרים את בתיהם, והאזור נודע כ"שכונת החוסיינים".
כבר בשנה הראשונה לקיומו מילא הבית, בפעם הראשונה מני רבות, תפקיד ציבורי ודיפלומטי כאשר ארח מסיבת תה של הנהגת ערביי ארץ ישראל ונכבדיהם לכבודו של הקיסר וילהלם השני, בעת ביקורו ההיסטורי בירושלים ב-1898. באירוע חגיגי זו הופעלו זיקוקין די-נור, ואסון התרחש כאשר בתו של אסמאעיל ביי שיחקה בזיקוק שהתפוצץ בידיה וגרם למותה. בשנת 1931 קיבלו בבית האמיר עבדאללה, המלך עלי והנסיך זייד את פני המכובדים שבאו לנחמם על מות אביהם השריף חוסיין בן עלי, שנפטר בעבר הירדן והובא לקבורה בהר הבית בירושלים. כן ארח הבית את קיסר אתיופיה היילה סלאסי שנאלץ לגלות מארצו ב-1936-1937 בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
אסמאעיל חוסייני מת ב-1945 והבית עבר בירושה לבנו, אברהים חוסייני. לאחר מלחמת העצמאות ב-1948 נותר הבית בצידה הירדני של ירושלים. הוא שימש כמטה של ועדת הפיוס לארץ ישראל ושל אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, בשנים 1949-1950. לאחר מכן הפך אותו חוסייני לבית מלון שפעל תחת השם "ניו אוריינט האוס הוטל".
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת שלטון ישראלי נסגר המלון, ובעלי הבניין החליטו להשתמש בו מחדש כבית מגורים. בתקופה זו השתכנה בבניין למשך תקופה קצרה חלק מתושבי העתיידים של שכונת קריית איתרי וכן גם ישיבת איתרי בראשות הרב מרדכי אליפנט, עד מעברה לבניין הקבע בסמוך לבית צפאפא. משהתקשו בעלי הבניין לעמוד בעלויות הכבדות של אחזקת בית מידות כזה, השכירו את קומתו העליונה לאחת מהסוכנויות הבינלאומיות לסיוע לפליטים שפעלו בעיר. בתקופה זו איבד הבניין מזוהרו, ופשתה בו הזנחה. ב-1983 החל לפעול באוריינט האוס המכון ללימודים ערביים מייסודו של פייסל חוסייני, דבר שבהדרגה הפיח בו חיים מחדש.
סמל לאומי
מעמדו של הבניין כאחד מסמלי הלאומיות הפלסטינית התקבע בעת האינתיפאדה הראשונה, כאשר המכון ללימודים ערביים בניהולו של פייסל חוסייני הפך לגורם פוליטי בעל משמעות, ופייסל חוסייני עצמו התבלט כמנהיג פלסטיני מבטיח הזוכה לכבוד והערכה בעולם. המכון הרחיב את פעולותיו, ובבניין האוריינט האוס נפתחו מחלקות נוספות שעסקו בפעילות פוליטית פלסטינית. תוך זמן קצר, ב-1988, סגרו שלטונות ישראל בהוראת שר הביטחון יצחק רבין את הבניין, במסגרת הניסיונות להביא לרגיעה באינתיפאדה, ומתוך מגמה שלא לאפשר לקיומו ולפעילותו המדינית הפלסטינית להפוך לעובדה ניצחת בלב ירושלים. הבניין נותר סגור במשך יתר שנות האינתיפאדה.
האווירה החיובית שנוצרה על רקע דעיכת האינתיפאדה, סיום מלחמת המפרץ, וועידת השלום במדריד (1991) אפשרה את פתיחתו מחדש של הבניין ב-1992. הבניין חזר להיות, ביתר שאת, מוקד לפעילות פוליטית פלסטינית. פייסל חוסייני מונה בידי ערפאת כאחראי הרשמי לענייני ירושלים בוועד הפועל של אש"ף, והוא הפך את האוריינט האוס למטה פעילות אש"ף בירושלים. אישי שמאל ישראלים התארחו שם בקונצרטים ישראלים-פלסטיניים, בחתונתו של נביל שעת, ובאירועים נוספים. בתקופה זו רחשה בין כותלי הבניין פעילות פוליטית הולכת וגוברת, וחלק גדול מן ההכנות והפגישות לקראת הסכמי אוסלו התקיים בו. האוריינט האוס שימש כמרכז פוליטי, תרבותי וחברתי, ועם הקמת הרשות הפלסטינית, היה לזרוע שלה בירושלים. הדגל הפלסטיני התנוסס בקביעות על הבניין באותה תקופה, בהפגנת נוכחות מתריסה שצרמה לישראלים רבים, אך באווירת אופטימיות אוסלו ששררה באותה עת לא ננקטו כל פעולות בנושא. ממשלת רבין אף חתמה על מספר הסכמים אשר הוסתרו מהציבור הישראלי ובהן התחייבה לאפשר פעילות מסוימת של הרשות הפלסטינית במזרח ירושלים בכלל ובאוריינט האוס בפרט.
באותה תקופה פעלו בבניין מספר מחלקות של הרשות הפלסטינית. ביניהן, המחלקה הגאוגרפית, שעסקה במיפוי וחקר התפתחות ההתנחלות היהודית בשטחי יהודה ושומרון וכן ברישום הקרקעות והבתים במזרח ירושלים; והמחלקה המדינית, שבראשה עמד שריף אל-חוסייני, ועסקה במגעים המדיניים מטעם הרשות. בפועל, הפך הבניין להיות מעין משרד החוץ הפלסטיני, בייחוד לאחר הסכם אוסלו. דיפלומטים זרים פקדו אותו בקביעות, וקיימו בו מגעים עם גורמי שלטון מטעם הרשות הפלסטינית.
סגירה
לאחר רצח יצחק רבין, תחילת גל פיגועי ההתאבדות ועליית בנימין נתניהו לשלטון הפכה הפגנת הנוכחות הפלסטינית בלב ירושלים מטרידה יותר ויותר מנקודת מבטה של ממשלת ישראל. נתניהו איים פעמים אחדות לסגור את הבניין על פעילויותיו, ושר הפנים בממשלתו הראשונה אביגדור קהלני אף הוציא צו לסגירת הבניין והקיף אותו בשוטרי משמר הגבול, אך מחאה פלסטינית רחבה והתבצרות של יושביו בו לאורך 23 יום מנעו את סגירתו. האוריינט האוס נשאר פתוח ופעיל לאורך שנות ממשלת נתניהו הראשונה, וכך גם לאורך כהונתו של אהוד ברק. רק בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות ברחבי ישראל ובעיקר בירושלים, החליטה ממשלת ישראל תחת ראשותו של אריאל שרון לסגור את האוריינט האוס, שעות אחדות לאחר הפיגוע במסעדת סבארו. גם מותו של פייסל חוסייני, שמת מהתקף לב פתאומי חודשיים קודם לכן, יצרה את התנאים הדיפלומטיים המתאימים, מבחינת ישראל, לסגירת המוסד.
אור ליום 10 באוגוסט 2001 פשטו כוחות משמר הגבול על האוריינט האוס והשתלטו עליו, על פי צו בחתימת השר לביטחון פנים עוזי לנדאו. מן הבניין הוסר הדגל הפלסטיני והונף עליו דגל ישראל. גם משרדים פלסטינים נוספים נסגרו, ובכללם משרדי מושל מחוז ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית ומשרדים של מנגנוני הביטחון הפלסטינים במתחם אבו דיס. לאחר זמן קצר, בשל בקשת גורמים פלסטינים, הוסר הדגל הישראלי מן הבניין, אך הוא נותר סגור ופעילות בו נמנעה.
על פי הודעת משרד ראש הממשלה נתפסו בבניין מסמכים רבים המצביעים על "פעילות ענפה באזור ירושלים וזאת בניגוד מוחלט להסכמים שנחתמו עם הפלסטינים. יצוין, כי חוק יישום הסכם הביניים (הגבלת פעילות), מחייב את הרשות הפלסטינית לכבד את ריבונותה של ישראל בתחומי מדינת ישראל, לרבות בירושלים המזרחית". על פי אותה הודעה, כלל החומר שנתפס כלל עדויות על פעילות מנגנוני הביטחון הפלסטינים בירושלים, פעילות בתחום הנדל"ן במזרח ירושלים, מעורבות הרשות הפלסטינית במינויים במזרח העיר, פעילות מדינית בעיר, מעורבות הרשות במימון הפעולות באוריינט האוס, ומעורבות הרשות ומנגנוני הביטחון שלה בנעשה בהר הבית. "החומר שנתפס מעיד על תפקודו של בניין האוריינט האוס כזרוע ישירה של הרשות הפלסטינית לאורך השנים ומצביע על מעורבותה של הרשות ושל ערפאת בפעילותו של האוריינט האוס ובפעילות מוסדות נוספים במזרח ירושלים", מסרה הודעת משרד ראש הממשלה.
על פי הודעת האוריינט האוס, ישראל היא שהפרה הסכמים והבנות, ואף הפרה את החוק הבינלאומי בפשיטה על האוריינט האוס וסגירתו, תוך החלת ריבונותה על מזרח ירושלים בניגוד לעמדה הבינלאומית. האוריינט האוס, על פי ההודעה הפלסטינית, עוסק בפעילות שמטרתה לקדם פתרון בדרכי שלום, ומהווה מקום של דיאלוג בין ישראלים ופלסטינים. סגירתו פוגעת בתקווה הפלסטינית שמזרח ירושלים תהיה בעתיד בירתה של המדינה הפלסטינית, ועל הקהילה הבינלאומית והגופים שוחרי השלום בישראל לגנותה בתוקף ולפעול לפתיחתו מחדש של המוסד, נאמר בהודעה.
אוריינט האוס כיום
הבניין עודו סגור מתוקף צו השר לביטחון פנים, המתחדש מדי חצי שנה. אף שלא מתקיימת בו פעילות כלשהי, הרי שאת הפעילות שהתקיימה בו בעבר ממשיכים הפלסטינים לקיים, בפרופיל בינלאומי נמוך יותר, בבניינים חלופיים בירושלים. אתר האינטרנט של האוריינט האוס מוסר דיווחים מעת לעת על פעולותיו, ומונפקות הודעות לעיתונות מטעם האוריינט האוס. בחלק האחורי של המתחם מתגורר נינו של אסמאעיל ביי, טאהר חוסייני, עם משפחתו ואחותו רוויידה.
הפלסטינים רואים בבניין סמל לריבונותם החוקית על מזרח ירושלים, ולשאיפתם שירושלים תהיה ביום מן הימים בירת המדינה הפלסטינית. הם טוענים כי "האוריינט האוס הוא מקום אספה לאומי לפלסטינים במזרח ירושלים הכבושה. כמטה אש"ף בעיר הכבושה, האוריינט האוס שואף לפתח את מזרח ירושלים הערבית כבירת המדינה הפלסטינית המתפתחת".
מרכז צדק לנשים
מרכז צדק לנשים הוא עמותה שנוסדה בשנת 2004 על מנת להגן על זכויות נשים במערכת בתי הדין הרבניים בישראל - ובין היתר נשים עגונות, מסורבות גט, אמהות לממזרים ונשים שנחשדו כנואפות. מטרת העמותה, כעולה מפרסומיה, היא "להגן על זכותן של נשים לשוויון, לכבוד ולצדק במסגרת ההלכה היהודית", וכן "לגייס את המדינה, בכלל, ובתי המשפט האזרחיים, בפרט, לתקן את העוול והנזק שנגרמים לנשים מחמת פסקי הדין של בתי הדין הרבניים וכתוצאה ממדיניויות לקויות של הממסד הרבני".
פעילות העמותה
העמותה מייצגת נשים בבתי הדין הרבניים וכן עושה שימוש במערכת המשפט האזרחית על מנת לקדם את זכויות הנשים בדין הדתי.
בשנת 2006 פרסמה העמותה הסכם קדם נישואין שמטרתו למנוע מצבים של עגינות וסרבנות גט. ההסכם, "שטר לנישואין בצדק", מורכב מחלק משפטי וחלק הלכתי. החלק המשפטי כולל סנקציות כלכליות בגין סרבנות גט של כל אחד מהצדדים, והוא נאכף רק באמצעות מערכת המשפט האזרחית - בבתי המשפט לענייני משפחה. החלק ההלכתי מכונה "תנאי בקידושין", והוא נאכף בבתי דין רבניים ומאפשר לבתי הדין להפקיע את הקידושין בנסיבות מסוימות. ההסכם קיבל את תמיכתו של הרב פרופ' דניאל שפרבר, ובשנת 2019 חתמו עליו למעלה מ-200 זוגות. העמותה מציעה גם הסכמים המיועדים לזוגות שכבר נישאו, ומטרתם דומה.
תביעות נזיקין
העמותה מסייעת למסורבות גט, באמצעות הגשת תביעת נזיקין נגד סרבן הגט בבית המשפט למשפחה, במקביל לתביעת הגירושים המתנהלת בבית הדין הרבני. בתביעת הנזיקין נדרש סרבן הגט לשלם פיצוי כספי גבוה על הנזקים שגרמה סרבנותו, ובכלל זה עוגמת נפש, בושה, צער, בדידות, אובדן הנאות החיים ואובדן הסיכוי להינשא. העמותה השיגה כ-40 פסקי דין המחייבים את הסרבנים בפיצויים, ובעקבותיה הוגשו תביעות נוספו מסוג זה, גם על ידי גברים.
עתירות לבג"ץ
העמותה יזמה והשתתפה במספר עתירות לבג"ץ, בהן:
טענה לאי חלות קידושין
בשני מקרים ביוני וביולי בשנת 2018 פנתה העמותה לדניאל שפרבר, שעמד בראש הרכב שכתב תשובה הלכתית ולפיה נישואי מסורבת גט בטלים מעיקרן. המקרה הראשון היה של צביה גורודצקי, שבעלה סירב לגרשה חרף מאסרו מאז שנת 2000. הרב שפרבר ועוד שני רבנים ששמותיהם נותרו חסויים וקבעו כי קידושיה של גורודצקי מעולם לא חלו, בהתבסס על שלושה יסודות הלכתיים: אומדנא דמוכח, מקח טעות והעובדה שהיא עצמה רכשה את טבעת הקידושין. בפסק הדין. לאחר מתן פסק הדין, משכה גורודצקי את תביעת הגירושין אולם הבעל לא שוחרר ממאסרו משום שהפרקליטות הגישה נגדו כתב אישום בגין הפרת הוראה חוקית, על השנים בהן סירב לתת גט. המקרה השני היה של אושרת בן חיים, אשר בעלה שהה בארצות הברית וסירב להעניק לה גט, ושהייתה מעוברת מגבר אחר. גם במקרה זה קבעו הרב שפרבר עם הרב ד"ר מיכאל אברהם ואדם נוסף ששמו לא פורסם שנישואיה בטלים מעיקרם.
טוני סקוט
טוני סקוט (באנגלית: Tony Scott; 21 ביולי 1944 – 19 באוגוסט 2012) היה במאי ומפיק סרטים בריטי. אחיו של הבמאי רידלי סקוט. נודע בעיקר בשל סרטיו "אהבה בשחקים", "השוטר מבוורלי הילס 2", "רומן על אמת" ו"אויב המדינה".
תחילת חייו
נולד ב- Stockton-on-Tees, בשטח חקלאי בצפון אנגליה. הפריצה שלו לעולם הקולנוע החלה כשחקן: בגיל 21 שיחק סקוט בסרט קצר בשם "Boy and Bicycle" בשנת 1965, שביים אחיו. הוא הלך בעקבות אחיו ולמד עיצוב ואומנות בקולג' בקליבלנד, צפון אנגליה, והמשיך בלימודים בבית ספר לאמנות בסאנדרלנד, שם קיבל תואר אקדמי. משם המשיך ללמוד בקולג' המלכותי לאומנות שבלונדון, במטרה להיות צייר. בעקבות הצלחת אחיו הגדול בחברת הפקות לפרסומות בטלוויזיה, השתכנע לפנות לתעשיית הקולנוע. סקוט רצה תחילה ליצור סרטים דוקומנטריים ב-BBC, אך לבסוף הצטרף לחברה שהקים אחיו.
במשך שני העשורים הבאים ביים סקוט אלפי פרסומות וגם פיקח על החברה כשאחיו עבר לפתח את קריירת הבימוי שלו, בסרטים "הדואליסטים" (1977) ו"הנוסע השמיני". כמו כן, ביים סקוט ב-1975 פרק בסדרה צרפתית המעבדת סיפורים של הנרי ג'יימס, זאת לאחר שזכה בתפקיד בהטלת מטבע עם אחיו, שחשק גם הוא בעבודה הזו. בינתיים במאי פרסומות בריטים אחרים כיו הדסון, אלן פארקר ואדריאן לין החלו לקבל הכרה באמריקה, כמו גם אחיו, וסקוט החליט לעבור לביים סרטי קולנוע בהוליווד.
הקריירה בהוליווד
סרטו הראשון היה סרט הערפדים הבריטי "הרעב", בו כיכבו דייוויד בואי, קתרין דנב וסוזן סרנדון, שעסק בזוג ערפדים אנושי הזקוק לדם חדש כדי לשמור על נעוריו. זאת לאחר שהיה מיועד לביים את "ראיון עם ערפד". הסרט לא הצליח במכירות והביקורות היו עוינות. בעקבות הכישלון הפסיק סקוט ליצור סרטים בהוליווד למשך השנתיים וחצי שלאחר מכן, בהן שב לביים פרסומות ווידאו קליפים במולדתו.
המפיקים דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר, שחיבבו את יצירת הבכורה של סקוט, "הרעב", החתימו את סקוט ב-1985 לביים את "אהבה בשחקים". הסרט זכה להצלחה רבה בארצות הברית וברחבי העולם. עם תקציב של 15 מיליון דולרים, הסרט הכניס בכל העולם 345 מיליון דולרים, מחציתם מארצות הברית. בנוסף הסרט קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר. סקוט הפך לאחד מבמאי הפעולה המובילים בהוליווד. שיתוף הפעולה בין השלושה המשיך גם בסרט "השוטר מבוורלי הילס 2" (1987), שזכה אף הוא להצלחה אדירה.
שלוש שנים אחר כך יצא סרטו "נקמה", בו כיכב קווין קוסטנר; סקוט ניסה לשנות מעט כיוון ולביים סרט דרמת פעולה, אך הסרט נכשל הן בביקורות והן בקופות. מאז ביים רק סרטי פעולה הוליוודים יחד עם ג'רי ברוקהיימר. טום קרוז שיתף עמו פעולה שוב כאשר שיחק בסרט המרוצים "ימי הרעם" (1990), לצד ניקול קידמן. בהמשך ביים את סרט הקאלט "רומן על אמת", על פי תסריט של קוונטין טרנטינו. הוא ביים כמה משחקניה הגדולים של הוליווד, בהם ברוס ויליס, דנזל וושינגטון, בראד פיט, רוברט דה נירו וג'ין הקמן, בשלל סרטים עמוסי תקציב, שלא תמיד החזירו את ההשקעה.
בשנות ה-2000 ביים שורה של סרטי פעולה ומתח: "משחקי ריגול" (2001) בכיכובם של רוברט רדפורד ובראד פיט, "נקמה בוערת" (2004) בכיכובו של דנזל וושינגטון, "דומינו" (2005), "דז’ה וו" (2006), "חטיפת הרכבת התחתית 123" (2009), ו"לא ניתנת לעצירה" (2010).
בניגוד לאחיו, רידלי, טוני סקוט מעולם לא זכה בשום פרס על בימוי סרטיו, בעיקר כי הוא פנה לבימוי סרטים נוסחתיים, לעומת רידלי סקוט, שקיבל שלוש מועמדויות לאוסקר על הבימוי, ויצר כמה יצירות מופת כ"בלייד ראנר" ו"תלמה ולואיז". סקוט ואחיו שיתפו פעולה עד ימיו האחרונים של טוני סקוט, כמפיקים או מנהלי הפקה בעשרות סרטים, תחת חברת ההפקות שלהם "Scott Free Productions". על עבודתו כמפיק זכה סקוט בשני פרסי אמי.
סקוט התאבד ב-19 באוגוסט 2012 בקפיצה מגשר בלוס אנג'לס. הוא השאיר במשרדו מכתב התאבדות. בהמשך פורסם כי אצל סקוט התפתח גידול סרטני שאינו ניתן לניתוח.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
מרכז צדק לנשים
פעילות נוספת
העמותה הגישה תביעה לבית הדין לעבודה בשם עורכת דין מומחית במשפט עברי כנגד הנהלת בתי הדין הרבני ונציבות שירות המדינה על רקע מכרז למשרת עוזר משפטי בבתי הדין הרבניים שבו נקבע תנאי סף כי על המועמד להיות בעל סמיכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל ובעל רישיון ישראלי לעריכת דין וחבר בלשכת עורכי הדין או בעל כושר דיינות בהסמכת הרבנות הראשית לישראל. תנאי סף אלו מנעו מנשים אפשרות להגיש מועמדות לתפקיד. בעקבות התביעה של העמותה פורסם מכרז מתוקן המאפשר גם לבעלי תואר מוסמך במשפטים במשפט עברי ולטוענים רבניים לגשת אליו, אך נרשמה הערה כי תינתן עדיפות לבעלי כושר לדיינות. העמותה פנתה שוב לבית הדין לעבודה בבקשה להוציא צו מניעה למכרז בשל מתן עדיפות לגברים להתקבל למשרות אלו. בית הדין פסק כי אכן יש בכך העדפה מפלה היות שאין ביכולתה של אישה להשיג עדיפות זו, יהיו כישוריה האחרים אשר יהיו.
החל משנת 2019, העמותה החלה להפיק את הפודקאסט "מבקרות ברבנות", העוסק בנושאי דת ומדינה, נכתב ומוגש על ידי טו"ר רבקה לוביץ ועו"ד ניצן כספי שילוני.
מידע כללי
העמותה נוסדה ומנוהלת על ידי עורכת הדין סוזן ווייס. בהנהלתה חברים ד"ר אביעד הכהן, יוסף אחיטוב, הרב ד"ר אריאל פיקאר, פרופ' דני סטטמן ועוד.
תורמים עיקריים לעמותה הם הסוכנות היהודית וארגון נשות הדסה. בעבר תרמה לארגון גם הקרן החדשה לישראל.
הסעודה בבית לוי
"הסעודה בבית לוי" (1573) הוא ציור מאת הצייר פאולו ורונזה.
תיאור
הציור "הסעודה בבית לוי" הוא ציור גדול ממדים, בגובה של 560 ס"מ, וברוחב של 1,039 ס"מ, המתאר את הסעודה האחרונה. ורונזה מיקם את ההתרחשות במעין מרפסת של ארמון מפואר, אליה מוליכים שני גרמי מדרגות שיש. במרכז הציור שולחן אוכל ועליו מפה לבנה בדגם משבצות. סביב השולחן מתוארים ישו, ושנים-עשר השליחים. ישו מאופיין בבגד אדום ובגלימה כחולה, וסביב ראשו אזור בהיר, כמעיין הילה. בצידי ההתרחשות, מתוארות דמויות רבות ובהן חיילים גרמנים, אנשי להטוטנים, ליצנים ועוד, המשקפים משתה בן התקופה. בנוסף, מתאר האמן גם בעלי חיים כגון כלב, הניצב למרגלות שולחן הסעודה האחרונה, וחתול המציץ מתחת למפה.
המרפסת בה מתרחש התיאור מעוצבת כאכסדרה של שלוש קשתות, הנשענות על עמודים בעלי כותרות בסגנון קורינתי. הקשתות מופרדות זו מזו בעזרת עמודים הנושאים ארכיטרב ובו תבליט צמחי וקרניז. מן המרפסת נשקף נוף עירוני.
היסטוריה
הציור הוזמן על ידי הדומיניקנים עבור המנזר שלהם שבכנסיית סאן זניפולו, על מנת להחליף את ציור "הסעודה האחרונה" מאת טיציאן, שניזוק בשריפה שהתרחשה ב-1571. ורונזה השלים את הציור ב-1573. על חלקם התחתון של שני עמודים, הקבועים במרכז גרמי המדרגות, מופיע תאריך השלמת הציור בלטינית: A. D. MDLXXIII - DIE. XX, APR. (ה-20 באפריל 1573).
על רקע הקונטרה-רפורמציה, העירוב שבין קודש לחול בציור הוביל את הכנסייה הקתולית לערוך חקירה של האינקוויזיציה. בתום החקירה הצטווה ורונזה לתקן את ציורו בתוך שלושה חודשים. עם זאת, ורונזה לא תיקן את הציור, ובמקום זאת שינה את שמו ל"סעודה בבית לוי", נושא המבוסס על הברית החדשה:
בשנת 1797 הועבר הציור לפריז על ידי נפוליאון. בשנת 1815, הוחזר הציור לאיטליה, מאז הוא נמצא באוסף האקדמיה.
נבחרת ספרד בכדוריד
נבחרת ספרד בכדוריד מייצגת את הכדוריד הספרדי בתחרויות הבינלאומיות השונות כגון המשחקים האולימפיים, אליפות העולם בכדוריד ובאליפות אירופה בכדוריד. הנבחרת מנוהלת על ידי איגוד הכדוריד בספרד ומורכבת משחקנים מליגת ASOBAL ושחקנים ספרדים המשחקים בארצות אחרות. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום ה-4.
נבחרת ספרד בכדוריד זכתה ב-3 מדליות ארד אולימפיות, היא אלופת העולם (תוניסיה 2005) ובעלת מדליית ארד מאליפות העולם (שוודיה 2011), ועם שתי זכיות באליפות אירופה בכדוריד.
הקמת הנבחרת
בדצמבר 1952, הוקמה נבחרת ספרד בכדוריד על ידי איגוד הכדוריד בספרד שהוקם באותה השנה. ב-15 באפריל 1953, קיימה הנבחרת את המשחק הראשון שלה נגד נבחרת שוודיה בכדוריד. משחק זה התקיים באולם פלאסיו ויסטלגרה שבמדריד והסתיים בתוצאה 23-12 לנבחרת שוודיה. נוסף לכך, מיד לאחר הקמתה, פעלה רבות ההתאחדות הספרדית כדי לצרף את הנבחרת לארגון הכדוריד העולמי, ובשנת 1954 המשימה צלחה ונבחרת ספרד הצטרפה לארגון.
ההעפלה לאליפות העולם 1958
בשנת 1958, הצליחה נבחרת ספרד להעפיל לאליפות העולם בכדוריד שנערכה במינכן, גרמניה. היא הוגרלה לבית א'. שכלל את הנבחרות של שוודיה, פולין ופינלנד. היא הפסידה לנבחרת שוודיה 11 - 31. ב-1 במרץ 1958, היא רשמה את הניצחון הראשון שלה אי פעם כאשר שיחקה נגד נבחרת פינלנד וניצחה בתוצאה של 19 - 16. במשחק השלישי היא הפסידה לנבחרת פולין בתוצאה של 11 - 25.
ההעפלה לאליפות אירופה 1994
בשנת 1994 העפילה נבחרת ספרד לאליפות אירופה בכדוריד. היא שיחקה בבית ב' מתוך שניים נגד נבחרות שוודיה, דנמרק, הונגריה, סלובניה ופורטוגל. היא ניצחה את נבחרת הונגריה 25 - 20. לאחר מכן, ניצחה את נבחרת פורטוגל 24 - 18.
בסיום הטורניר, היא סיימה במקום השלישי בבית ב' ולא הצליחה להעפיל לשלב הבא. במשחק הדירוג היא ניצחה וסיימה במקום החמישי.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוגרלה נבחרת ספרד לבית ב' שכלל את הנבחרות של צרפת, מצרים, גרמניה, אלג'יריה וברזיל. במשחק הראשון היא הפסידה לצרפת בתוצאה 25 - 27. את שלב הבתים היא סיימה במקום השני, אחרי צרפת. בשלב חצי הגמר היא הפסידה 25-20 לנבחרת שוודיה. במשחק על מדליית הארד היא ניצחה את נבחרת צרפת בתוצאה של 27 - 25.
הארמייה הראשונה (הונגריה)
הארמייה הראשונה של הונגריה (בהונגרית: 1. magyar hadsereg) הייתה ארמיית שדה של צבא הונגריה, שלחמה בחזית המזרחית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
נבחרת ספרד בכדוריד
סגנות והזכייה באליפות אירופה
באליפות אירופה בכדוריד אותה שנה, הוגרלה נבחרת ספרד לבית ב' מתוך שניים נגד נבחרות שוודיה, צ'כיה, צרפת, רומניה ודנמרק. היא ניצחה את נבחרת שוודיה, אלופת אירופה של 1994 בתוצאה 24 - 23. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את נבחרת יוגוסלביה בתוצאה 27 - 23 ובמשחק הגמר היא הפסידה לנבחרת רוסיה 22 - 23.
הארמייה הראשונה (הונגריה)
היסטוריה
ממלכת הונגריה, בהנהגת העוצר מיקלוש הורטי, שיתפה פעולה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, והכריזה מלחמה על בעלות הברית. ב-1 במרץ 1940, המטה הכללי של צבא הונגריה הורה על הקמת שלוש ארמיות שיילחמו לצד מדינות הציר. כל שלוש הארמיות ההונגריות השתתפו בלחימה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום. אולם בניגוד לארמייה השלישית שלקחה חלק בפלישה ליוגוסלביה בשנת 1941, והארמייה השנייה שלקחה חלק פעיל בקרב סטלינגרד (1942), הארמייה ההונגרית הראשונה לא הייתה פעילה במיוחד בשנים הראשונות של המלחמה, ולקחה חלק במספר פעולות קטנות באזור גליציה והקרפטים.
נבחרת ספרד בכדוריד
אלופת העולם
באליפות העולם בכדוריד שנערכה תוניסיה בשנת 2005 זכתה נבחרת ספרד במדליית זהב. בשלב הבתים, היא הוגרלה לבית ג' מתוך 4 ארבעה בתים. היא ניצחה את נבחרת יפן בתוצאה של 41 - 22. יום לאחר מכן, היא ניצחה את נבחרת אוסטרליה 51 - 19 וקבעה את השיא שלה ושיא של אליפות העולם. את שלב הבתים היא סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה ולפני שוודיה.
בשלב הבתים השני בטורניר היא שיחקה נגד נבחרות קרואטיה, סרביה, נורווגיה, גרמניה ושוודיה. היא שוב סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה והעפילה לשלב חצי הגמר שבו פגשה את הנבחרת המארחת של הטורניר, נבחרת תוניסיה וניצחה בתוצאה של 33 - 30. במשחק הגמר היא ניצחה את קרואטיה בתוצאה 41 - 34 וזכתה לראשונה בתולדותיה במדליית הזהב, לעיני 14,000 צופים בהיכל. למחרת היא נסעה הנבחרת עם אוטובוס פתוח אל המוני האוהדים במדריד.
תת"ל 65
התכנית להכפלת מסילת החוף סדנאות אפרים - שפיים (תת"ל 65) היא תוכנית אשר במסגרתה מתוכננות לקום שתי מסילות רכבת מהירות (250 קמ"ש) מתחנת מרכזית המפרץ ועד לפיצול למסילת השרון במחלף שמריהו מזרח.
הארמייה הראשונה (הונגריה)
היסטוריה
בשנת 1940, הוצבה הארמייה הראשונה כחיל כיבוש בטרנסילבניה, שנלקחה מרומניה והוענקה להונגריה במסגרת תכתיב וינה. ב-4 באפריל 1944, נשלחה הארמייה לחזית המזרחית במטרה לחזק את קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. מ-13 ביולי עד 29 ביולי לחמה נגד הצבא האדום במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז'. היא סופחה בפועל לארמיית הפאנצר הראשונה, והמשיכה לנהל קרבות מגננה נגד הצבא האדום. בספטמבר 1944 חצו הרוסים את גבולה של הונגריה. ב-15 באוקטובר 1944 ניסה העוצר הורטי להכריז על שביתת נשק עם ברית המועצות. ניסיון זה הגדיש את הסאה אצל הגרמנים. הורטי נעצר ונשלח לגרמניה, ועל הונגריה השליטו הגרמנים את פרנץ סלשי מנהיג המפלגה הפשיסטית צלב החץ. בהמשך נכבשה הונגריה כולה בידי הצבא האדום, אולם הכוחות ההונגריים המשיכו להילחם לצד הגרמנים. הארמייה נכנעה רק עם כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
תת"ל 65
ב-6 ביולי 2014 אישרה הממשלה את התכנית כאשר לפי נתוני רכבת ישראל, עלות התכנית נאמדת בכ-31 מיליארד ש"ח.
הארמייה הראשונה (הונגריה)
מפקדים
מפקדי הארמייה
תת"ל 65
רקע
ב-24 בפברואר 2010, במסגרת החלטת ממשלה "נתיבי ישראל", ממשלת ישראל קבעה כי תוקם "שידרת תשתית תחבורתית -עירונית מקריית שמונה ונהריה בצפון עד משאבי שדה ואילת בדרום, במטרה לאכלס ולפתח את הנגב והגליל", שדרת התשתית תכלול תוואי אורך של מסילות ראשיות ושל כבישים ראשיים, ומספר צירי רוחב".
בשנת 2012 פורסמה התכנית לפיתוח התחבורה הציבורית בישראל. במסגרת זו, משרד התחבורה קבע כי נדרש להקים "רשת ארצית מהירה" אשר תחבר את ארבע ערי מטרופולין המרכזיות בישראל.
עיקרי התכנית
מסמך ההכרזה מפרט את מטרת התכנית כך:
זמני נסיעה עתידיים
על פי המסמכים הנלווים לתוכנית שהציגה רכבת ישראל, היא תאפשר את זמני הנסיעה הללו:
פיצול התכנית (לתת"ל 65א ותת"ל 65ב)
ב-3 ביוני 2019 החליטה הוועדה לתשתיות לאומיות לפצל את התכנית לשני חלקים, הפיצול בוצע לבקשת רכבת ישראל עקב ההתנגדויות הקרבות שהיו למקטע המסילות הצפוני לחוף הכרמל וזאת במטרה לקדם את החלק שעליו יש הסכמות.
חלופות מוצעות באזור חיפה
במסגרת תת"ל 65ב, מתוכננות לעבור בחיפה ארבע מסילות (שני צמדי מסילות), כאשר ההעדפה כי מעבר המסילות יהיה באמצעות מנהור. רכבת ישראל הציגה את חלופות 101 ו-102A כאפשריות (בעדיפות ל-102A), וגורמי ציבור הציגו את חלופה 9א :
ההכרעה על תוואי המסילות
בחודש דצמבר 2021 החליטה הוועדה לתשתיות לאומיות לקדם במסגרת תת"ל 65ב את חלופה 102, ולפיה יעברו במנהרה שתי מסילות רכבת מהירות ושתי מסילות פרבריות. תיבנה תחנה תת-קרקעית בקריית הממשלה במקום תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה שתבוטל, ותחנת חיפה - בת גלים תשמש את הרכבת הפרברית.
ב-12 בדצמבר 2022 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות את "התוכנית הכפלת מסילות החוף" (תת"ל 65א'). התוכנית מתייחסת למקטע שבין שפיים לחוף הכרמל. המסילות הקיימות ישודרגו כדי לאפשר נסיעה במהירות של עד 160 קמ"ש. כמו כן יוקמו שתי מסילות חדשות שיאפשרו נסיעה במהירות של עד 250 קמ"ש. לאורך התוואי מתוכננות 11 תחנות, מתוכם ארבע תחנות חדשות: זיכרון יעקב, אור עקיבא, תחנת המכללות בנתניה, שפיים. בארבע תחנות אחרות יוקמו מבני תחנה חדשים בנוסף או במקום הקיימים: חוף הכרמל, עתלית, חדרה, נתניה מרכז וספיר. המסילה אשר עוברת בתוך בנימינה תתבטל, והמסילה החדשה תעבור בסמוך לכביש 4 בין אור עקיבא ובנימינה.
גווין ויליאמסון
גווין אלכסנדר ויליאמסון (באנגלית: Gavin Alexander Williamson; נולד ב-25 ביוני 1976) הוא פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית המכהן כחבר בבית הנבחרים מטעם מחוז דרום סטפורדשייר. כיהן כשר ההגנה של הממלכה המאוחדת מנובמבר 2017 ועד מאי 2019, וכשר החינוך של הממלכה המאוחדת מיולי 2019 ועד ספטמבר 2021.
ביוגרפיה
ויליאמסון גדל ולמד בסקרבורו שבצפון יורקשייר, לזוג הורים מצביעי לייבור. הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת ברדפורד. לאחר הלימודים עבד כיועץ בתחום התעשייה בסטפורדשייר ומנהל חברה בתחום עיצוב אדריכלי.
בשנים 2001–2005 כיהן במועצת המחוז. ב-2005 התמודד ללא הצלחה למושב מחוז צפון בלקפול ופליטווד בבית הנבחרים הבריטי. הוא שימש סגן יושב ראש המפלגה השמרנית באזור סטפורדשייר, יושב המפלגה בעיר סטוק-און-טרנט, ויושב המפלגה במחוז דרבישייר דיילס.
ב-2010 נבחר לנציג מחוז דרום סטפורדשייר בבית הנבחרים. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בב-2015 וב-2017.
בבית הנבחרים כיהן חבר הוועדה לענייני צפון אירלנד, שימש יושב ראש השדולה לנושא מחלת ה-ALS וחבר השדולה לענייני עיצוב. באוקטובר 2011 מונה לעוזרו של השר לענייני צפון אירלנד, בספטמבר 2012 מונה לעוזרו של השר לענייני תחבורה, וב-2014 מונה לעוזרו של ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון. במאי 2015 מונה לחבר במועצה המלכותית.
ביולי 2016 מונה על ידי ראש הממשלה תרזה מיי למצליף הראשי של המפלגה השמרנית בבית הנבחרים. לאחר בחירות 2017 מונה על ידי מיי להוביל את השיחות להרכבת קואליציה עם המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
בנובמבר 2017, לאחר התפטרותו של שר ההגנה מייקל פאלון בשל טענות על התנהגות מינית בלתי-הולמת מ-2002, מונה ויליאמסון במקומו לאחר ששימש כמצליף הקואליציה בווסטמינסטר.
במאי 2019 פיטרה אותו ראש הממשלה מיי מתפקיד שר ההגנה בטענה כי הדליף מידע מהמועצה לביטחון לאומי לתקשורת, טענה שויליאמסון הכחיש. ביולי 2019 מונה לשר החינוך בקבינט של בוריס ג'ונסון הוא כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2021. באוקטובר 2022 מונה לשר ללא תיק הנוכח בישיבות הקבינט תחת ראש הממשלה רישי סונאק, הוא נאלץ להתפטר כעבור כחודש בעקבות האשמות להתעמרות מצדו.
ויליאמסון נשוי לג'ואן והם הורים לשתי בנות. באוגוסט 2016 מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית.
יונדאי ולוסטר N
יונדאי ולוסטר N (באנגלית: Hyundai Veloster N) היא מכונית ספורט במרכב קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי יונדאי N בין 2018 ל-יולי 2022. היא הוצגה בתערוכת הרכב של דטרויט בינואר 2018.
היא מהווה כגרסת הספורט ליונדאי ולוסטר.
ייצור הולוסטר N הסתיים ביולי 2022.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק כ-275 כ"ס. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שמונה הילוכים או תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 5.6 שניות והמהירות המרבית עומדת על 250 קמ"ש.
יצחק מנחם נחום טברסקי
רבי יצחק מנחם נחום טברסקי (ה'תרמ"ח, 1888 - ה'תש"ב, 1942) היה אדמו"ר בדור השלישי בשושלת שפיקוב ורבה של רווה-רוסקה. נספה בשואה.
קורות חייו
נולד בעיירה שפיקוב שבפלך פודוליה לרבי מרדכי, האדמו"ר משפיקוב (ענף מחסידות סקווירא) וחוה בת רבי יוחנן מרחמסטריווקא. היו לו ארבע אחיות מבוגרות ממנו ואח צעיר.
טברסקי הושפע מאחיותיו, שנמשכו להשכלה. בשנת 1910, כשעמד להתחתן עם שֶבֶע, בתו של רבי ישכר דוב רוקח מבֶּלז, שלח מכתב לסופר היידיש יעקב דינזון, ובו תיאר בכישרון ספרותי את עולמו "הפעוט והמכוער", את שנאתו לחסידות ולחסידים ואת כמיהתו לחיי חופש ללא המחנק של החצר החסידית. במיוחד הביע חשש מהגורל הצפוי לו בחצר בלז הידועה כקנאית ושמרנית. בהמשך אותה שנה נישא והתגורר ליד חמיו בבלז.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) בא לשפיקוב לבקר אצל אביו החולה, ומשנפטר האב בפסח אותה שנה התמנה לאדמו"ר במקומו, לצד גיסו רבי שלום יוסף פרידמן. הוא נשאר בשפיקוב, בנפרד ממשפחתו שנותרה בבלז. במלחמת העולם הראשונה עבר תלאות רבות עם אמו ואחיותיו. רק ב-1918 שב והתאחד עם אשתו וילדיו בהונגריה, לשם גלה האדמו"ר מבלז. בשנת 1922 חזרה המשפחה לגליציה, לעיירה אולשיצה, ובשנת 1925 חזרו לבלז. חמיו, האדמו"ר מבעלז חיבבו וסמך על פסקיו ואף הסמיכו לייצג את בית בלז בוועדי הרבנים הכלל ארציים בפולין. בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) מינהו חמיו לכהן כרבה של ראווה רוסקה, כ-35 ק"מ מבלז, שבה התגוררו חסידי בלז רבים. אף שחמיו נמנה עם המתנגדים לציונות, רכש הרב טברסקי את השקל הציוני.
במלחמת העולם השנייה דחה את האפשרות שהוצעה לו להימלט, ובחר להישאר עם בני עדתו. כשהגיעו חיילי גרמניה הנאצית לגליציה, בקיץ 1941, הם התעללו בו. נספה בבלז'ץ בשנת ה'תש"ב (1942).
המאה ה-26 לפנה"ס
המאה ה-26 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 2600 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2501 לפני הספירה. זוהי המאה ה-26 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
פיודור
פיודור (או פאודור; ברוסית: Фёдор) הוא גרסה של השם תאודור; הגרסה הנשית של השם היא פאודורה (Федора)
ברזק
ברזק (בהונגרית: Berzék) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסייה
כ-87% מאנשי הכפר הם מדיארים וכ-13% הם צוענים.
בכפר התגוררו יהודים מעטים וקיים תיעוד להימצאות בית קברות יהודי במקום.
עונת 1919 בסדרה השוודית
עונת 1919 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל התשיעית בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנת 1918. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. עונת 1919, בדומה לקומדתה, הייתה העונה השנייה ברציפות שהתקיימה רק במסגרת משחקי אביב (מאי - יוני 1919).
המאה ה-27 לפנה"ס
המאה ה-27 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 2700 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2601 לפני הספירה. זוהי המאה ה-27 לפני תחילת הספירה הנוצרית.