cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החוליה החלשה
הפורמט
בשלב ההמתנה להצבעת המשתתפים מודיע הקריין לצופים בבית מי מבין המשתתפים היה, בסיבוב החולף, החוליה החלשה, ומי היה החוליה החזקה. קביעת החוליה החלשה והחזקה הוא שקלול של מספר התשובות הנכונות שנתן המשתתף באותו סיבוב, מספר התשובות השגויות והשאלות שלא ענה עליהן, וכן כמות הכסף שהכניס לקופת הקבוצה על ידי אמירת "בנק". במידה ובהצבעת המשתתפים על החוליה החלשה יש שוויון בין שני משתתפים או יותר, המשתתף שהיה החוליה החזקה באותו סיבוב, מכריע מי מהם יצא מן המשחק. אם הוא שותף לשוויון הוא יכול גם לשנות את ההצבעה שלו.
הסיבוב הבא מתחיל תמיד במשתתף שהיה החוליה החזקה בסיבוב הקודם, אך אם הודח, אז המשתתף שהיה החוליה החזקה אחריו מתחיל את הסיבוב הבא.
בשלב טרום הגמר, כאשר נשארים שני משתתפים, הם מתחרים בסיבוב בן דקה וחצי. הכסף שהם צוברים בסיבוב זה מושלש ומצטרף לסכום שנצבר עד כה.
בשלב הגמר נשאלים המתחרים עשר שאלות - חמש שאלות כל אחד. ומי שצובר יותר תשובות נכונות. במידה ולאחר עשר שאלות נגמר המשחק בשוויון, ממשיכים בשובר שוויון עד שאחד מהם מנצח.
רק אחד מהמשתתפים יכול לקחת את הכסף וכל השאר הולכים בלי כלום. לכן במשחק פועלים שיקולים שלעיתים אינם ענייניים, ולעיתים המשתתף בעל ידע רב באופן מופגן לעומת חברי הקבוצה, מודח מהמשחק.
כל משתתף שיוצא מן המשחק (בהכרזה של המנחה: "אתה החוליה החלשה! שלום!") צועד את "מצעד הבושה" (באנגלית: The walk of shame) שבו הוא עוזב את המשחק. לאחר מכן הוא מקבל "רגע של חסד" מצולם, שבו הוא שופך את לבו בתגובה להוצאתו.
המנחה
תפקיד חשוב ומרכזי בשעשועון תופסת המנחה. בגרסה האנגלית מילאה את התפקיד אן רובינסון. תפקידה המרכזי הוא הצגת השאלות למשתתף וארגון מהלך המשחק: הצגת ההוראות, שאילת השאלות, הדחה, הוצאת השחקנים המודחים באמירה המסורתית: "אתה החוליה החלשה, שלום!" (ובאנגלית, שפת המקור, "!You are the weakest link, goodbye") שיחד עם ההתנהגות האדישה לנכונות התשובות של השחקנים היא מבטאת יחס מינימלי ולא אמפתי כלפיהם שיכול להיראות בעיני צופים רבים כזלזול.
הגרסה הישראלית
בסוף ינואר 2002 עלתה בערוץ 10 הגרסה העברית של התוכנית, אותה הנחתה המשפטנית פנינה דבורין. היא הייתה התוכנית היחידה ששודרה בערוץ 10 מיומו הראשון ברציפות במשך כמעט שלוש שנים. במשך כשנה שודרה התוכנית פעמיים בשבוע ובשנה השנייה הוחלט לשדר אותה אחת לשבוע. התוכנית זכתה לאחוזי צפייה נמוכים מאוד, 2.5% בממוצע, רחוק מאוד מההצלחה של התוכנית הבריטית. עם זאת, שיעורי צפייה נמוכים אפיינו את כל שידורי הערוץ באותה התקופה. באפריל 2003 ירדה התוכנית בהנחיית דבורין מהאוויר.
בינואר 2004, התפרסם כי ערוץ 10 לא שילם לחלק מהזוכים את כספי הזכייה, לאחר שנקלע לקשיים כלכליים.
החל מ-23 באוגוסט 2004 שימשה כמנחה חנה לסלאו, עד הורדת התוכנית בהמשך אותה שנה.
קישורים חיצוניים
ביקורות על הגרסה הישראלית
דמטריוס הראשון
דמטריוס הראשון (ביוונית עתיקה: Δημήτριος, מכונה גם סוטר ("המושיע"), ביוונית: Σωτήρ, 198 לפנה"ס – 150 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית בין 162 לפנה"ס ל-150 לפנה"ס.
ביוגרפיה
דמטריוס נולד לסלאוקוס הרביעי. בצעירותו שימש כבן ערובה ברומא כאשר נשלח לשם במצוות אביו על מנת להבטיח את קיום הסכם אפאמיאה על ידי הצד הסלאוקי. אחרי הירצחו של סלאוקוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס, ניצל אחיו אנטיוכוס הרביעי את שהותו של אחיינו דמטריוס ברומא, והשתלט על כס הממלכה. לאחר מות אנטיוכוס הרביעי ב-163 לפנה"ס, דמטריוס, בתור היורש החוקי, הפציר בפני הסנאט הרומי שיחזיר לו את כס השלטון הסלאוקי, אך הסנאט העדיף את אנטיוכוס החמישי, שהיה ילד, על פניו. דמטריוס הצליח לשכנע את הסקיפיונים ואת בני בריתם שהוא ימלא את התפקיד טוב יותר מאשר ליסיאס, העוצר בזמנו של אנטיוכוס החמישי. בזכות התמיכה הסקיפיונית הצליח דמטריוס להימלט מרומא, ובשנת 162 לפנה"ס תפס את השלטון, והוציא להורג את אנטיוכוס החמישי וליסיאס.
בזמן שלטונו התנהלו שתי מרידות גדולות נגד הממלכה הסלאוקית: האחת בארץ ישראל והשנייה באזור בבל. החשובה מהשתיים התרחשה באזור בבל, בלב האימפריה הסלאוקית. שם אציל בשם טימארכוס, שהיה סטרפ (מושל) בבל בזמן שלטונו של אנטיוכוס הרביעי חש שהממלכה נמצאת בקשיים והרים את נס המרד. הוא הצליח להמריד את האוכלוסייה נגד השלטון המרכזי ואף כרת ברית עם רומא שהכירה בו בתור השליט הלגיטימי באזור שהצליח להמריד. בנוסף כרת טימארכוס ברית עם הארמנים והציב איום מיידי על שלמות הממלכה הסלאוקית.
דמטריוס גישש אצל אריארתס מלך קפדוקיה לעזרה נגד טימארכוס ואף ביקש להינשא לבתו, אך הצעתו נדחתה. דמטריוס נקם באריארתס על ידי מימון נדיב לטוען לכתר קפדוקיה וסייע לו לתפוס את השלטון. למרות הסירוב הקפדוקי הצליח דמטריוס להביס את טימארכוס ולדכא את המרד. אחרי הדברת מרד טימארכוס, קיבל מתושבי בבל את הכינוי "סוטר" ("מושיע").
דמטריוס ידוע בהיסטוריה היהודית כאחד האויבים העיקשים של החשמונאים. אחרי הדברת מרד טימארכוס בשנת 162 לפנה"ס שלח את אחד הגנרלים הבכירים שלו, בקכידס לשתי פלישות נגד המכבים. במסע השני שנערך בשנת 160 לפנה"ס, אחרי שמרד טימארכוס דוכא, נתן לבקכידס צבא גדול שכלל 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים שניצח את הצבא החשמונאי בקרב אלעשה, הקרב בו נהרג יהודה המכבי. קרב זה השיב לסלאוקים שליטה זמנית ביהודה, אף כי המרד התחדש זמן קצר אחר כך. לאחר שבאקכידס הובס ועזב את יהודה בשנת 157 לפנה"ס, לא שב דמטריוס לשלוח צבא נגד המורדים. מאוחר יותר אף ניסה להתקרב אליהם וכרת ברית קצרת ימים עם יונתן הוופסי, אחיו של יהודה, כדי שיסייע לו לשמור על מלכותו נגד הטוענים לכתר.
תחבולותיו של דמטריוס, שעיקרן רציחת מתחרים והמלכת מלכים, לא סייעו לו בסופו של דבר. גם הוא נפל קורבן לקנוניה פוליטית שיזמו תומכיו של אלכסנדר באלאס ונרצח. בעקבות רציחתו עלה אלכסנדר באלאס לשלטון בממלכה הסלאוקית.
פול מורפי
פול צ'ארלס מורפי (באנגלית: Paul Charles Morphy; 22 ביוני 1837 – 10 ביולי 1884) היה שחמטאי אמריקאי, מגדולי השחמטאים בכל הדורות, אשר בתקופת חייו נחשב לשחמטאי הטוב בעולם. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
מורפי נכנס למד הכושר העולמי בשנת 1849, בגיל 12 ומוקם מיידית במקום השני בעולם. הוא עלה למקום הראשון בשנת 1852 ושמר עליו עד לשנת 1864, עת שיחק את משחקיו האחרונים. מורפי היה אחד מראשוני גאוני השחמט ששיחקו על פי החוקים המקובלים בתקופה המודרנית.
ראשית חייו
לדברי דודו, ארנסט מורפי, איש לא לימד את מורפי הצעיר לשחק שחמט, הוא למד מתוך צפייה במשחקים של אחרים. באחת מהפעמים, לאחר שהתבונן במשחק ממושך בין ארנסט ואביו אלונצו, פול הצעיר הפתיע את שניהם בהצהירו שארנסט היה צריך לזכות במשחק. האב והדוד כלל לא ידעו שפול מכיר את המסעים, ובטח שלא את האסטרטגיות. הפתעתם אף גברה כשפול הוכיח את טענתו, לאחר ששִחזר את העמדה ואת המסעים והדגים את הזכייה שדודו החמיץ.
ניצחונות בתקופת ילדותו
לאחר אירוע זה אובחן מורפי על ידי משפחתו כשחקן בעל כישרון מפותח מכפי גילו, והוא עודד לשחק במפגשים המשפחתיים ובסביבה השחמטאית הקרובה. וכבר כשהיה בן 9 נחשב מורפי לאחד מטובי השחמטאים בניו אורלינס.
בשנת 1846 ביקר הגנרל וינפילד סקוט בעיר והודיע למארחיו כי הוא מעוניין לבלות ערב של משחקי שחמט עם שחקן מקומי איכותי. סקוט לא התעסק באופן יומיומי בשחמט, אולם החשיב את עצמו כשחקן ברמה גבוהה. להפתעתו, המתחרה שנבחר לשחק מולו היה ילד בן 9 קטן קומה, העונה לשם מורפי. סקוט נפגע, וחשב שהמארחים חומדים לצון. לבסוף הוא הסכים לשחק, אולם רק לאחר שהובטח לו כי משאלתו לשחקן מקומי חזק מולאה במלואה, וכי לפניו נמצא כישרון אמיתי, אשר סקוט לא יוכל להביס בקלות. מורפי ניצח בנקל, לא פעם אלא פעמיים, כאשר במשחק השני הכריז על מט כפוי בחלוף שישה מסעים בלבד. שני הפסדים לילד קטן היו מעל ומעבר לגנרל הגאוותן, ולאחריהם הוא סירב לשחק משחקי שחמט נוספים, פרש לחדרו ולעולם לא הסכים לשחק מול מורפי משחק נוסף.
בשנת 1850, כשמורפי היה בן 12, ביקר אמן השחמט ההונגרי יוהאן לבנטל בניו אורלינס. לבנטל היה שחקן מקצועני חזק שלעיתים קרובות הביס שחקנים צעירים ומוכשרים. הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי השופט המכובד. כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף לבנטל את ראשו כמחווה אבהית. לאחר המסע ה-12 הבין לבנטל כי הוא ניצב בפני שחקן חזק. בכל פעם שמורפי בצע מסע טוב, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי". לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורלינס, והפסיד בשלושתם.
לימודיו וקונגרס השחמט האמריקני הראשון
החל משנת 1850 נטש מורפי את משחק השחמט לזמן מה. הוא למד בשקדנות וסיים את הקולג' במובייל, אלבאמה בשנת 1854. הוא נשאר שנה נוספת, למד מתמטיקה ופילוסופיה וקיבל את התואר בהצטיינות יתרה. לאחר מכן התקבל לאוניברסיטת לואיזינה ללימודי משפטים, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר בשנת 1857. נאמר שלקראת הבחינות הוא שינן בעל פה את כל החוקים של מדינת לואיזיאנה.
באותן שנים מצא עצמו מורפי פנוי, מאחר שעדיין לא הגיע לגיל החוקי שמאפשר עבודה כעורך דין. הוא קיבל הזמנה להשתתף בקונגרס השחמט האמריקני הראשון שאמור היה להתקיים בניו יורק, בסתיו 1857. בתחילה דחה מורפי את ההזמנה, אבל לאחר לחצים מצד דודו הסכים לבסוף לשחק. הוא הביס את כל יריביו, כולל את האמן הגרמני לואיס פאולסן בסיבוב האחרון. מורפי הוכתר כאלוף השחמט של ארצות הברית, אך הוא לא הושפע מהתהילה הפתאומית. על פי גיליון דצמבר 1857 של Chess Monthly "האופי הלבבי שלו, הענווה והנימוס הג'נטלמני הפכו אותו לחביב הקהל".
הנסיעה לאירופה
מאוחר יותר נמתחה ביקורת על הווארד סטאונטון, עקב ההימנעות מההתמודדות מול מורפי. ידוע שסטאונטון עבד על המהדורה של כתבי שקספיר במקביל, אך זה לא הפריע לו להשתתף בתחרות שחמט בזמן ביקורו של מורפי. סטאונטון טען כי האשמה היא במורפי, והוסיף, בין יתר הטענות, שלמורפי חסרו האמצעים לממן דו-קרב כזה, טענה לא סבירה בהתחשב בפופולריות של מורפי.
מורפי חיפש יריבים חדשים, ולכן חצה את תעלת למנש לצרפת. שם שיחק בקפה דה לה רז'אנס בפריז, מרכז השחמט של צרפת. הוא ניצח בקלות בדו-קרב מול דניאל הארוויץ, שחמטאי מקצועי.
בפריז סבל מורפי מהתקף של דלקת במעיים. בהתאם לידע הרפואי של אותם הימים, הוא טופל באמצעות עלוקות, ואיבד כמות ניכרת מדמו עד כדי כך שלא היה מסוגל לעמוד ללא עזרה. למרות זאת התעקש מורפי להתמודד בדו-קרב מול אמן השחמט הגרמני אדולף אנדרסן, שנחשב על ידי רבים כשחקן החזק ביותר באירופה. למרות מחלתו ניצח מורפי בקלות, +7 -2 =2. כאשר נשאל לגבי תבוסתו, טען אנדרסן שהוא לא היה בשיא כושרו אבל הודה שבכל מקרה מורפי חזק ממנו והוא נוצח בדו-קרב הגון. אנדרסן גם העיד, שלדעתו, מורפי הוא השחקן החזק ביותר שאי פעם שיחק שחמט, חזק גם מהשחמטאי הצרפתי הידוע לואי שארל דה לה בורדונה.
הן באנגליה והן בצרפת הירבה מורפי לשחק משחקים סימולטניים כולל תצוגות של שחמט עיוור בהן שיחק באופן קבוע מול שמונה מתחרים בו זמנית. ברוב המקרים הביס את כל מתחריו. חלק מהמשחקים התפרסמו בכתובים, כמו המשחק נגד הדוכס מברונסויק והרוזן איזוארד בבית האופרה האיטלקי בפריז המכונה עד היום "משחק האופרה".
ההכרזה כאלוף העולם
באירופה קראו למורפי אלוף העולם. בנשף שנערך לכבודו בפריז, ב-4 באפריל 1859, הניחו זר דפנה על ראשו של פסל של מורפי, שגולף על ידי הפסל אויג'ן לקן. במפגש דומה בלונדון, לשם חזר באביב 1859, הוכרז מורפי בשנית כאלוף העולם. הוא אף הוזמן לפגישה פרטית עם המלכה ויקטוריה.
מורפי היה כה דומיננטי במשחקו עד שגם אמנים לא יכלו לאתגר אותו ללא יתרון בעמדת הפתיחה. במשחק סימולטני מול חמישה אמנים וביניהם ג'ול ארנו דה ריוויאר, שמואל בודן, תומאס וילסון בארנס, יוהאן לבנטל והנרי בירד, זכה מורפי בשני משחקים, הפסיד באחד ובשניים הנותרים סיים בתיקו.
נטישת השחמט
לאחר שהביס את כל יריביו הרציניים, הצהיר מורפי כי לא ישחק עוד בדו-קרבות מבלי לתת ליריבו יתרון של רגלי ומסע. לאחר שחזר לביתו הודיע כי פרש ממשחק השחמט, ולמעט כמה אירועים יוצאי דופן, הפסיק מורפי כליל את הופעותיו בהתמודדויות פומביות.
לרוע מזלו, תחילת הקריירה המשפטית שלו נקטעה בשנת 1861 עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. מורפי התנגד לפרישה, ולא שירת בצבא הקונפדרציה. במהלך המלחמה חי חלק מהזמן בניו אורלינס וחלק בפריז ובהוואנה, בירת קובה. ייתכן שעקב התנגדותו למלחמה, לא הצליח מורפי לבנות לעצמו פרקטיקה משפטית גם לאחר סיומה. ניסיונותיו לפתוח משרד עורכי דין נכשלו, כאשר לקוחותיו רצו לדבר על שחמט ולא על בעיותיהם המשפטיות.
מורפי בילה למעשה את שארית חייו בבטלה. מבחינה כלכלית לא היו לו בעיות עקב הונה של משפחתו, ולחזור לשחמט תחרותי סירב למרות הפצרות מעריציו הרבים. בהתאם להשקפה שרווחה בתקופתו של מורפי, השחמט נחשב לתחביב בלבד ולא לעיסוק רציני. לשחמטאי מקצוען התייחסו כאל מהמר מקצוען. רק עשרות שנים מאוחר יותר הגיע זמנו של השחמט המקצועני.
סגנון משחקו
כיום, חובבים רבים רואים במורפי שחקן תחבולני מדהים ומסחרר, אשר הצטיין בהקרבת מלכתו ובמתן מט ליריביו מספר מסעים מבריקים לאחר מכן. סיבה אחת לרושם זה היא שספרי שחמט נוטים להדפיס מחדש משחקים מבריקים שלו. ישנם משחקים בהם עשה זאת, אך לא זה היה הבסיס של סגנונו השחמטאי. האמנים בני דורו העריכו את סגנונו כשמרני ביחס לסגנונם הראוותני של אמנים כלואי שארל דה לה בורדונה ואפילו אדולף אנדרסן. על כך כתב גארי קספרוב:
ניתן להחשיב את מורפי כשחקן המודרני הראשון. אמנם חלק ממשחקיו אינם נראים מודרניים, אך זאת משום שהוא לא נזקק להתפתחות העמדתית האיטית בה נוקטים רבי אמנים מודרניים, או כאלו שהווארד סטאונטון, לואיס פאולסן ולאחר מכן וילהלם שטייניץ פיתחו. יריביו לא שלטו ברזי המשחק הפתוח, ולכן הוא שיחק בשיטה זו נגדם והעדיף עמדות פתוחות שכן הן הביאו אותו להצלחות מהירות. הוא שיחק משחקים פתוחים בצורה כמעט מושלמת, אך התמודד בכל סוגי העמדות, כאשר ההבנה השחמטאית שלו הייתה ברמה שהקדימה את זמנה בשנים רבות.
מורפי היה שחקן שידע באופן אינטואיטיבי מהו המהלך הטוב ביותר, ובהיבט זה דומה לו חוזה ראול קפבלנקה. בדומה לקפבלנקה, גם מורפי היה ילד פלא, תכנן את מהלכיו במהירות והיה קשה לנצחו. יוהאן לבנטל ואדולף אנדרסן ציינו מאוחר יותר שהיה קשה לנצחו משום שהוא ידע כיצד להתגונן והיה מסוגל לסיים בתיקו או אף לנצח משחקים בהם נקלע לעמדות קשות. בו בזמן, הוא היה קטלני כאשר קיבל עמדה מבטיחה. אנדרסן העיר במיוחד בנושא זה ואמר שמסע גרוע אחד נגד מורפי שקול לכניעה. "אני מנצח במשחקי ב-70 מסעים, אך מורפי עושה זה ב-20, וזה רק טבעי" אמר אנדרסן, כאשר הסביר את התוצאות הגרועות שלו מול מורפי.
משחקים מפורסמים
לבן: פול מורפי שחור: הדוכס מברונסויק והרוזן איסוארד
עמדה ממשחק שנערך בין מורפי ובין אדולף אנדרסן, בשנת 1858. מורפי הקריב צריח ושיחק 8. ר:ו4. המהלך ממחיש יכולת נדירה של ניתוח וחיזוי מהלך המשחק העתיד להתרחש..
משחק לדוגמה
במשחק זה מובאים כל המסעים כולל פרשנות (מורפי לבן)
תחבולות של פול מורפי
עמדות אלו ממחישות את סגנון משחקו מלא המרץ, ההעזה והראייה למרחוק. בכל אחת מהעמדות עומד מורפי לבצע את המסע שמבטיח את זכייתו. ניתן לנסות למצוא את המסע או להתבונן בפתרונות המביאים בכל פעם את המשחק המלא, כאשר המסע הזוכה מודגש.
לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 2 לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 3
{|width=100%
לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 4 שחור מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 5
לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 6
{|width=100% לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 7
שחור מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 8 לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 9
שחור מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 10 לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 11
שחור מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 12
{|width=100% שחור מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 13
לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 14 לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 15
לבן מתחיל וזוכה. פתרון מורפי 18
התייחסויות אל מורפי
על גדולתו של מורפי ניתן ללמוד מהתייחסויות של שחמטאים אחרים אליו:
המשפט בגיברלטר
ממוזער|שמאל|250px|[[סמל הממלכה המאוחדת מעל בית המשפט בגיברלטר]]
מערכת המשפט בגיברלטר היא מערכת של המשפט המקובל המבוססת כמעט לחלוטין על החוק האנגלי, מלבד מספר שינויים מינוריים המותאמים לאופי המקום.
יעקב ישראל טברסקי
רבי יעקב ישראל טברסקי מצ'רקס (תקנ"ד, 1794 - י"ג באלול תרל"ו, 2 בספטמבר 1876) היה אדמו"ר ומגיד מישרים, בנו השלישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל. מכונה ה"צ'ארקאסער" על שם מושבו בעיר צ'רקס.
המשפט בגיברלטר
בתי משפט
הערכאות הנמוכות הקיימות בגיברלטר הם בית המשפט לערכאה ראשונה, הדומה לבית המשפט של המחוז (County Court) באנגליה וויילס והוא דן בתביעות אזרחיות עד לגובה של 1,000 ליש"ט, בית המשפט לחקירת מקרי מוות (Coroners Court; תפקידו לחקור, לשמוע עדויות ולקבל הכרעות לגבי סיבת המוות) ובית המשפט של הממלכה (Magistrates' Court) הדן בעיקר בתיקים של דיני משפחה ומשפט פלילי.
מתחת לבתי המשפט הללו, ישנם ערכאות נוספות הדנות בתביעות הקשורות לביטוח לאומי, למיסים, לסכסוכי אדמות, למסחר ולדיני עבודה.
בספטמבר 2012 נחנכו מבנים חדשים למערכת המשפט בגיברלטר, על ידי שר המשפטים גילברט ליקודי. הקומפלקס החדש מכיל 7 אולמות משפט; אולם אחד לחקירת מקרי מוות, שניים לבית המשפט של הממלכה וארבעה לבית המשפט העליון.
יעקב ישראל טברסקי
תולדותיו
נולד לרבי מרדכי ולשרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין. בגיל 16 נישא לדבורה לאה, בתו של האדמו"ר "האמצעי" מחב"ד רבי דובער שניאורי. לאחר חתונתו התגורר בעיר לאדי, מקום מושבו של סב אשתו רבי שניאור זלמן בעל התניא, והיה סמוך על שולחנו ואף למד עמו (יחד עם גיסו הצמח צדק) עד לפטירתו בשנת תקע"ג (1813). לאחר פטירת רבי שניאור זלמן עבר יחד עם חמיו ללובביץ' שם התגורר עוד כ-20 שנה.
המשפט בגיברלטר
בית המשפט העליון
ממוזער|שמאל|150px|אב בית הדין המכהן של גיברלטר, [[אנתוני דאדלי]] בית המשפט העליון של גיברלטר מורכב משני שופטים - אב בית דין ושופט נוסף הממונה על ידי המושל. בית המשפט העליון שומע תביעות בנושאי משפט אזרחי ופלילי, בהם גם דיני משפחה ומשפט ימי. סמכותו הפלילית דומה לסמכות של בית המשפט של הכתר (Crown Court) וסמכותו האזרחית דומה לסמכות בית המשפט הגבוה לצדק (High Court of Justice). במשפטים אזרחיים יושבים בדין שני שופטים, אך במשפט פלילי מכנסים בנוסף חבר מושבעים.
יעקב ישראל טברסקי
תולדותיו
בשנת תקצ"ד (1834) התיישב בעיר הורניסטייפול שם כיהן כאדמו"ר מגיד מישרים והתגורר בה עשרים ושש שנה. בשעת כהונתו בהורניסטייפול, הפך את העיר למרכז חסידי גדול ואלפי חסידים נהרו אליו. בשנת תר"כ (1860) עבר לעיר הסמוכה צ'רקס שעל שמה התפרסם. בסך הכל כיהן באדמו"רות ארבעים ושתיים שנה.
המשפט בגיברלטר
בית המשפט העליון
בנוסף, משמש בית המשפט העליון של גיברלטר כבית משפט ליושר, ובסמכותו להחיל את עקרונות דיני היושר. בית המשפט העליון שומע ערעורים על תיקים שנידונו בבית משפט לערכאה ראשונה ובבית המשפט של הממלכה (Magistrates' court).
יעקב ישראל טברסקי
תולדותיו
התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת. חיבר את הספר "עמק התפילה".
המשפט בגיברלטר
בית המשפט העליון
מבין אבות בתי הדין הידועים של גיברלטר ניתן למנות את סר ג'יימס קוקרן שכיהן במשרה זו למעלה מ-30 שנים במהלך המאה ה-19. מבין התיקים הידועים שנידונו בבית המשפט ניתן למנות את פרשת הספינה מרי סלסט; על בית המשפט הוטלה חקירת נסיבות היעלמות אנשי הצוות והנוסעים וכן קבלת הכרעה לגבי חלוקת זכויות הרכוש בין הצדדים השונים. אב בית הדין המכהן הוא אנתוני דאדלי; הוא מונה לתפקיד ב-1 בפברואר 2010, והוא הגיברלטרי הראשון המכהן בתפקיד.
יעקב ישראל טברסקי
תולדותיו
על שמו נקרא הרב יעקב ישראל קניבסקי, שמוצאו מן העיר הורניסטייפול ואביו היה מחסידיו ומחסידי נכדו רבי מרדכי דב.
המשפט בגיברלטר
בית המשפט לערעורים
הערכאה הגבוהה ביותר בגיברלטר היא בית המשפט לערעורים. בית המשפט מורכב ממספר אי זוגי של שופטים, אך לכל הפחות שלושה, ואינו דן בתיק לראשונה מבלי שעבר בערכאה נמוכה יותר. אב בית הדין של גיברלטר משמש, מתוקף תפקידו (ex-officio), שופט בבית המשפט לערעורים, מלבד בערעורים על פסיקות שנתן הוא עצמו.
יעקב ישראל טברסקי
משפחתו
בניו נפטרו בצעירותם ונותרו לו רק בנות.
המשפט בגיברלטר
בית המשפט לערעורים
ערכאת הערעורים הגבוהה ביותר עבור תושבי גיברלטר היא הועדה השיפוטית של המועצה המלכותית (The Judicial Committee of the Privy Council) בלונדון, אליה ניתן להגיש ערעורים על פסיקות של בית המשפט לערעורים בגיברלטר.
מורן ברק
ביוגרפיה
ברק נולדה וגדלה בקיבוץ סאסא. כחמישה חודשים לאחר שנולדה נהרג אביה במהלך הפגזה של הצבא הסורי במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שהתנהלה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בנעוריה הייתה ברק שחקנית כדורסל, ולאחר מכן עבדה מספר שנים כמאמנת כדורסל. את שירותה בצה"ל עשתה ברק בגלי צה"ל. בקיאותה בתחום הספורט הקנתה לה את תפקיד כתבת הספורט של התחנה הצבאית ועורכת חדשות הספורט בה. בשנים אלו באה במגע במסגרת תפקידה עם אנשי ערוץ הספורט, שהיה באותה תקופה בחיתוליו, ואלה הציעו לה להצטרף לצוות הערוץ לאחר שחרורה מצה"ל. ב-1998 נמנתה ברק עם צוות המקימים של התוכנית "חדשות הספורט" בערוץ, והחלה לשמש שדרנית במשחקי כדורסל המשודרים בו. את תפקיד השדרנית בערוץ היא ממלאת עד היום, למעט הפסקה בת מספר שנים בתחילת שנות האלפיים, בעקבות סירובה להמתין במגרש כדי להעביר דיווח חדשותי למהדורה היומית.
עם עזיבתה את ערוץ הספורט הצטרפה ברק לחדשות 10, שם שימשה מגישת פינת הספורט במהדורה המרכזית. לאחר שיושרו ההדורים עם ערוץ הספורט, חזרה ברק, במקביל לעבודתה בחדשות 10, לשדר משחקי כדורסל בערוץ הספורט, רוב השנים לצד הפרשן אביב לביא, וכן משחקי ליגות תיכונים בכדורסל, בכדוריד ובכדורעף בטלוויזיה החינוכית.
בין השנים 2007–2011 ניהלה ברק את הפרויקט לקידום ספורט הנשים בישראל "אתנה".
בשנת 2011 מונתה ברק לעורכת הראשית של מהדורות חדשות הספורט, תפקיד שאותו מילאה עד שנת 2014, עת ביקשה לסיים את תפקידה ולהקדיש את זמנה להתמחות לאחר שסיימה את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
היא עבדה בחברת נוברטיס ישראל, שימשה כמנהלת הרפואית של נציגות חברת התרופות "טקדה" היפנית בישראל ובדצמבר 2020 מונתה לסמנכ"ל קליני ומינהל רפואי בחברת המד-טק MeMed.
חיים אישיים
ברק חיה עם בת זוג ולהן תאומות.
מלחמת תיגראי
מלחמת תיגראי היא מלחמת אזרחים, שהחלה בנובמבר 2020 במדינת תיגראי שבצפון הפדרציה האתיופית, בין החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) ותומכיה לבין צבא אתיופיה. בהמשך התייצבו לצד הממשל הפדרלי האתיופי גם כוחות צבא אריתריאה ומיליציות של כל מחוזות אתיופיה, ובמיוחד מיליציות של האמהרה והעפר, שהיו עיקר הנפגעים מכיוון שהם גובלים בתיגראי. כוחות הצבא של ה-TPLF מכונים "כוחות ההגנה של תיגראי".
הסיבה למלחמה היא מעיקרה איבוד הדומיננטיות של ה-TPLF (המתיימר לייצג את המיעוט התיגרי שמהווה 6% בלבד מהאוכלוסייה במדינה) בשלטון האתיופי לאחר כ-27 שנות שלטון, וזאת לאחר הפגנות נרחבות בעיקר באורומיה ובאמהרה, שביחד מהווים קרוב ל-70% מאוכלוסיית אתיופיה. בהמשך ה-TPLF כרת ברית עם חזית השחרור של אורומו (OLA), ארגון הלוחם לאוטונומיה, או לעצמאות מלאה, של חבל אורמיה, בדרום אתיופיה. בהמשך הוצהר שאליהם הצטרפו ארגונים אחרים.
נכון לנובמבר 2021 אלפי אזרחים נהרגו בקרבות, ויותר מ-2.5 מיליון איש נעקרו מבתיהם. אלפי נשים מגילאי 8 ועד 72 נאנסו.
לאחר מספר הצעות שלום ותיווך בשנים שחלפו. כוחות המורדים הסכימו להפסקת פעולות האיבה ב-2 בנובמבר 2022; אולם כיוון שאריתריאה וכוחות מאזור אמהרה לא היו מודעים להסכם, מעמדם נותר לא ברור. ממשלת אתיופיה והרשויות בתיגראי הסכימו על "פירוק מסודר, חלק ומתואם" של כוחות ההגנה של תיגראי.
רקע
מפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) היא מפלגה אתנית, שהוקמה בשנת 1975 ולחמה במהלך מלחמת האזרחים האתיופית נגד החונטה הצבאית האתיופית. בשנת 1989 יסדה את החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית (האיחדג), קואליציה של ארבע סיעות אתניות, בדומיננטיות ה-TPLF. כוחות האיחדג הפילו את הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה - ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית - בשנת 1991, ובכך הסתיימה מלחמת האזרחים. בשנים 1991–2019 קואליציית האיחדג הייתה המפלגה השלטת באתיופיה. היא דגלה ב"פדרליזם אתני", והכוח המרכזי בתוכה היה ה-TPLF. המשטר של האיחדג התאפיין בדיכוי האופוזיציה באמצעות מערכת של סיעה דומיננטית. מלס זנאווי, שהיה יושב ראש ה-TPLF מאז 1989, הפך לראש ממשלת אתיופיה בשנת 1995 וכיהן בתפקיד עד מותו בשנת 2012. ארגון אמנסטי הבינלאומי הגדיר את שלטונו כשלטון דכאני וסמכותני שפוגע בדרך קבע בזכויות אדם.
לאחר מותו של זנאווי התקשה ממשיך דרכו, היילמריאם דסלן, בשמירה על יציבות של קואליציית האיחדג ושל המדינה. היילמריאם השתייך לקבוצת המיעוט של בני הוולאיטה והשתייך לסיעת התנועה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית באיחדג. בשנים 2014–2016 פרצו הפגנות נרחבות באורומיה ובאמהרה, שביחד מהווים קרוב ל-70% מאוכלוסיית אתיופיה. תחת דסלן, הגיב הממשל הפדרלי האתיופי באלימות קשה כלפי המפגינים. באוקטובר 2016, לאחר שנהרגו כ-500 מפגינים מבני האורומו ונעצרו עשרות אלפי מפגינים, הכריזה הממשלה על מצב חירום שנמשך עד יוני 2018. בין 20,000 ל-70,000 אזרחים נעצרו בחודשים לאחר ההכרזה על מצב החירום. ההפגנות ואי-הסדר הובילו להתקרבות ולשיתוף פעולה בין שתי הסיעות שייצגו את בני האורמו והאמהרים בתוך האיחדג.
בפברואר 2018 התפטר דסלן מראשות הממשלה ומתפקידו כיושב ראש קואליציית האיחדג. הבחירות הפנימיות לראשות האיחדג היו הראשונות בהיסטוריה של הקואליציה שבהן זהות המנהיג הנבחר לא הייתה ידועה מראש. לאחר שפרש דמקה מכונן, מועמד מהתנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית, מהמרוץ, היה אבי אחמד מארגון האורומו העממי-דמוקרטי למועמד בעל הסיכויים הטובים ביותר. במרץ 2018 הוא נבחר להיות יושב ראש האיחדג, וב-2 באפריל הוא נבחר לראשות הממשלה, על ידי בית הנבחרים, והושבע לתפקיד.
בחירתו של אבי נחשבה למפלה עבור מפלגת ה-TPLF התיגראית, אף שהיא נבעה גם מחילוקי דעות פנימיים בתוך הסיעה ומשחיקה של התמיכה בה בתוך תיגראי. לאחר הבחירות, פעל אבי במהירות כדי להחליש את כוחה של ה-TPLF, בין השאר על ידי פיטורים ומעצרים של אנשי ביטחון וממשל הנאמנים ל-TPLF. כחלק מרפורמות נרחבות שבהם החל אבי כדי להרחיק את עצמו ואת המדינה משלטון האיחדג, הוא פיטר ביוני 2018 את מפקד הצבא סאמורה יוניס ואת מפקד כוחות המודיעין גתאצ'וו אספה, שניהם אנשי TPLF רבי השפעה. הממשל הפדרלי הוציא צו מעצר נגד אספה, ולפי דיווחים בעיתונות הממשלה בתיגראי סרבה לאפשר לכוחות פדרליים להיכנס לתיגראי על מנת לעוצרו.
המחלוקות על הסכם השלום עם אריתריאה ועם ה-OLF
עם עליית אבי אחמד לשלטון הוא קיבל עליו להוציא לפועל את הסכם אלג'יריה, שנחתם בשנת 2000 אחרי מלחמת אתיופיה-אריתריאה (1998–2000). שתי המדינות טענו לריבונות על העיירה באדמה, וההסכם משנת 2000 כונן ועדת בוררות מוסכמת ומחייבת, ששנה וחצי מאוחר יותר קבעה שהעיירה נמצאת בצד האריתריאי של הגבול. למרות ההסכם, אתיופיה בראשות ה-tplf סירבה להוציא לפועל את החלטת הוועדה. ב-9 ביולי 2018, חתם אבי על הסכם שלום עם אריתריאה, בו הוא התחייב להחזיר את באדמה לאריתריאים. ההסכם זיכה אותו בפרס נובל לשלום.
הניסיון ליישם את ההסכם נתקל בהתנגדות מפלגת ה-TPLF, שהתנגדה להחזרת העיירה באדמה, שנמצאת בתיגראי. נשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי האשים את ה-TPLF בהיתקעות המשא ומתן בין שתי המדינות עד 2018. חילוקי הדעות לגבי יישום ההסכם הובילו להתעצמות העוינות בין ה-TPLF לבין הכוחות הפוליטיים הנאמנים לאבי. מבקרים של אבי ושל ממשלת אתיופיה טענו שההסכם נועד מלכתחילה כדי לבודד את ה-TPLF, אף שרבים בעולם ראו בהסכם התפתחות חיובית שיכולה לסייע ליציבות בקרן אפריקה.
אבי ניסה להביא לשלום גם עם קבוצות חמושות אתיופיות שפעלו בתוך אתיופיה ובאריתריאה. באוגוסט 2018 נחתמו הסכמים עם מספר מיליציות, ביניהן החזית לשחרור אורומו (OLF), ארגון שהוקם על ידי בדלנים מבני האורומו כדי לפעול למען עצמאות של מדינת אורומיה. ה-OLF הסכימו להניח את נשקם והורשו לפעול באמצעים לא אלימים כמפלגה פוליטית. עם זאת, אלפי חמושים מה-OLF התנגדו להסכם. הם פרשו מהארגון והקימו ארגון עצמאי, הצבא לשחרור אורומו (OLA), שמיתג את עצמו מאוחר יותר בשם OLF-Shene. בעקבות פרישתם, גברה האלימות במחוז ולגה ובמחוז גוג'י במערב המדינה. ב-2 בנובמבר 2020 נטבחו עשרות נשים, ילדים וזקנים אמהרים על ידי ה-OLA במערב ולגה. התקרית הגבירה את הלחץ על אבי להשתמש בכוח כדי להביא לסדר במדינה. ה-OLA השתתפו בהמשך בלחימה נגד הממשלה הפדרלית לצד החזית העממית לשחרור תיגראי, בעיקר באורומה ואמהרה.
הקמת מפלגת השגשוג והמחלוקת על שימור הפדרליזם האתני
ב-2019 הקים אבי אחמד את מפלגת השגשוג, מפלגה כלל-אתיופית חדשה שאיחדה סיעות אתניות ואזוריות שונות ומספר מפלגות אופוזיציה נוספות. הקמת המפלגה הביאה לסיום דרכה של קואליציית האיחדג. היא איחדה את כל סיעות האיחדג לשעבר, למעט סיעת ה-TPLF, שמיאנה להצטרף. זקני ה-TPLF שאיבדו את הבכורה בדרך דמוקרטית העדיפו לנסות להקים מוקד כוח חדש בהנהגתם, והקימו את מפלגת "קואליציית הפדרליזם" במקלה אם כי ההיענות הייתה זניחה.
המחלוקת בין ה-TPLF למפלגת השגשוג נגעה הן לבסיס האידאולוגי של המפלגה והן לחלוקת הכוח וליחס בין הלאום האתיופי לבין הקבוצות האתניות במדינה. מבחינת האידאולוגיה הכלכלית, קואליציית האיחדג לפני עלייתו של אבי לשלטון לא נטשה לחלוטין את השורשים המרסיסטים-לניניסטים שלה, אלא שאפה, לפחות באופן רשמי, לאחד עקרונות מהפכניים-מעמדיים עם עקרונות קפיטליסטיים. בפועל, אידאולוגיה זו תורגמה למודל כלכלי שבו המדינה היא שחקן מרכזי בכל הקשור לפיתוח כלכלי. בנוסף, הצבת המדינה והמפלגה בבסיס של המודל הכלכלי איפשרה לקואליציית האיחדג לבסס את כוחה הפוליטי. אבי אחמד ביקר את המודל הכלכלי הזה, הצביע על האופן בו מעורבות המדינה הובילה לאי-סדרים פיננסיים ולשחיתות, ושאף לרפורמות שיפנו את המודל הכלכלי לכיוון קפיטליסטי יותר. אנשי ה-TPLF התנגדו למדיניות זו ונשארו נאמנים למודל הכלכלי הקודם.
היחס בין הקבוצות האתניות ללאום ולמדינה היה גורם מחלוקת חריף עוד יותר. שלטון האיחדג התבסס על מודל של "פדרליזם אתני". הקואליציה על חלוקת השלטון בין שלוש סיעות אתניות בני האורומו (כ-35% מהאוכלוסייה, נכון לשנת 2007), אמהרים (כ-27%) ותיגראים (כ-6%) וסיעה נוספת (התנועה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית), שבסיס כוחה הוא אזורי, והיא מהווה בעצמה קואליציה של קבוצות אתניות רבות. מבנה זה הסתמך על נרטיב היסטורי, לפיו המדינה האתיופית נוצרה כתוצאה מתהליך דכאני של בניית אומה במאות ה-19 וה-20, שקורבותיו היו הקבוצות האתניות, שעליהן נכפתה הטמעה תרבותית. חוקת אתיופיה מ-1995 התמודדה כביכול עם בעיה זו על ידי יצירה של מערכת המבוססת על חלוקה של המדינה לאזורים אתניים. בפועל קואליציית האיחדג העניקה לסיעת ה-TPLF כוח פוליטי לא פרופורציונלי. בתוך האיחדג, לכל סיעה היה מספר קולות שווה, על אף שהתיגארים מהווים רק כ-7% מאוכלוסיית המדינה. בנוסף, מספר מפלגות, כגון המפלגה שמייצגת את אזור העפר, מעולם לא הורשו להצטרף לאיחדג, בטענה שאין באזורים אלה בסיס מעמדי-אגררי מספק.
עם בחירתו של אבי לשלטון, הוא החל לנסח נרטיב פוליטי חדש שהתמקד פחות בחלוקת כוח בין קבוצות אתניות ויותר בזכויות פרט, בהרמוניה בין הקבוצות האתניות ובלאומיות אתיופית. בנאום ההשבעה שלו הדגיש אבי גם את אחדות הלאום האתיופי ואת פרויקט בניין האומה האתיופית וגם את הצורך בכיבוד השונות של האומות השונות. הקמת מפלגת השגשוג התפרשה כניסיון ליצור מפלגה מאוחדת שאינה מחויבת לפוליטיקה אתנית, וסרובה של ה-TPLF להצטרף למפלגה זו היה בחלקו תוצאה של התנגדותם לשינוי הסטטוס קוו בעניין זה. המפלגה איפשרה לכוחות פוליטיים ואתניים שקודם לכן לא היו חלק מהאיחדג להצטרף לקואליציה השלטת, ובכך פיצתה על אובדן התמיכה של ה-TPLF.
ה-TPLF, שהפכה בעקבות הקמת מפלגת השגשוג למבודדת פוליטית, האשימה את אבי בנטישת שיטת הממשל הפדרלי האתני לטובת שלטון אחדותי ("אחדווי מנגסת"). מנגד, מפלגת השגשוג טענה שהיא מחויבת למשטר פדרלי. תומכיו של אבי הצביעו על כך שבתקופתו נוצרו המחוז העצמאי ה-10 וה-11, מחוז סידאמה, עמי דרום מערב אתיופיה ו-4 השפות הראשיות באתיופיה נוספו כשפות רשמיות לצד האמהרית.
כמו כן הודיע אביי גם על החלפת שטרות אתיופיה ונתן לאזרחים 3 חודשים בלבד להחליפם בבנק שלאחריו השטרות הישנים לא יהיו בשימוש. המהלך בוצע במטרה לפגוע במושחתים לכאורה, מקורבים לשלטון הקודם, כי הם היו חייבים להחליף את השטרות ובכך למעשה אולצו לחשוף את הונם האמיתי.
מחלוקת על דחיית הבחירות
במרץ 2020, הודיעה ועדת הבחירות הלאומית על דחיית הבחירות שהיו אמורות להתקיים באוגוסט אותה שנה, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. הפרלמנט האתיופי אישר ביוני את דחיית הבחירות.
ה-TPLF סירב לדחיית הבחירות, וטען באמצעות דוברו גתאצ'וו רדה, שאין חוק שמונע מה-TPLF לערוך את הבחירות במועד המקורי. ב-9 בספטמבר 2020, בצעד מתריס כלפי הממשלה, ערך ה-TPLF בחירות במחוז תיגראי. הבחירות נערכו בניגוד להחלטת הפרלמנט האתיופי וללא פיקוח של ועדת הבחירות הפדרלית. הממשל הפדרלי הכריז שהבחירות אינן חוקיות, ומספר מפלגות בתוך תיגראי - "ערנה תיגראי" (Arena Tigrai), ו-TDP (Tigrai Democratic Party) - החרימו את הבחירות. מספר ימים לאחר מכן הכריזו מארגני הבחירות האזוריות שה-TPLF זכה ברוב מוחץ בבחירות.
בעקבות הבחירות הודיעו המחוקקים בתיגראי שהם לא מכירים בסמכות של הממשל הפרדלי. מנגד, הפרלמנט הפדרלי קבע שתוצאות הבחירות אינן תקפות וסירב להכיר בנבחרים החדשים. בנוסף, הממשל הפדרלי עצר העברת כספים פדרליים לתיגראי, למעט שירותים בסיסיים. נשיא תיגראי, דברה-ציון גברה-מיכאל, הודיע שעצירת המימון הפדרלי מהווה הכרזת מלחמה על האזור. באוקטובר, הממשלה בתיגראי מנעה את כניסתו של בכיר בצבא, אשר מונה על ידי הממשל הפדרלי, בטענה שבהיעדר בחירות כלליות כל פעולה של הממשלה הפדרלית אינה לגיטימית.
פרוץ המלחמה והשבועות הראשונים
ב-4 בנובמבר 2020, לאחר תקופה של מתיחות, החלו מצור ומתקפה של חיילי ה-TPLF על בסיסי הפיקוד הצפוני של צבא אתיופיה במקלה ובאזורים אחרים בתוך תיגראי. לפי דיווחים, הכוחות המורדים השתמשו בטנקים וכלי נשק אחרים שהיו שייכים לצבא אתיופיה. מאוחר יותר טענו בכירים בצבא אתיופיה שבערב לפני המתקפה ארגנו אנשי ה-TPLF אירוע שהוגדר כארוחת ערב חגיגית ועצרו כ-1,000 קצינים בצבא אתיופיה שהגיעו לאירוע. אין לטענה אישור ממקורות חיצוניים. חלק מאנשי ה-TPLF הכחישו בהמשך את קיומה של המתקפה ב-4 בנובמבר, בעוד אחרים טענו שהמתקפה הייתה מתקפת מנע כתגובה לכוונת הממשלה להתקיף את הכוחות הנאמנים ל-TPLF. קיום המתקפה אושר על ידי עדים שרואיינו על ידי ה-BBC ורויטרס, ובמאי 2021 גנרל בכוחות הנאמנים ל-TPLF אישר שהבסיסים הותקפו, לטענתו כ"אופציה היחידה שנותרה" בתגובה להתארגנות הצבא למתקפה על תיגראי.
באותו היום, הורה ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד לצבא הפדרלי להגיב על המתקפה. במקביל, ממשלת אתיופיה הכריזה על מצב חירום בתיגראי ואמצעי תקשורת בתיגראי נחסמו. אבי טען שכל מאמצי ההידברות כשלו וראה את קיום הבחירות במחוז תיגראי, בניגוד להחלטת הממשלה הפדרלית, כפשע וכאיום על הריבונות של אתיופיה. בהצהרה לאומה כחודש וחצי לאחר המתקפה טען אבי שהחיילים שתקפו את בסיסי הצבא בגדו בחבריהם והוציאו אותם להורג בשנתם. הוא טען שמטרת ה-TPLF במתקפה הייתה להחליש את הצבא הפדרלי, להשתמש בזהות האתנית כדי לזרוע שסעים בתוך הצבא ולהביא לאנרכיה שתאפשר להם לטעון שכוחותיהם הם היחידים שיכולים לסיים את הכאוס ולהביא לסדר.
ב-6 בנובמבר הודיע אבי שבוצעו התקפות של חיל האוויר האתיופי על מטרות בתיגראי. יום לאחר מכן הכריז הפרלמנט של אתיופיה שממשלת מדינת תיגראי אינה חוקית והמחוקקים הצביעו בעד החלפת הממשלה בממשלת מעבר המורכבת מתיגראים בני המחוז.
בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר התרחש טבח המוני בעיירה מיי כאדרה בתיגראי, על גבול אתיופיה-סודאן. בטבח נהרגו מאות אזרחים ובעקבותיו אלפים הפכו לפליטים. תחקיר אמנסטי אינטרנשיונל קבע שמאות אזרחים, רובם אמהרים, נרצחו באמצעות מצ'טות, סכינים וגרזנים על ידי כוחות שנאמנים ל-TPLF. סוכנות זכויות אדם עצמאית של הממשלה הפדרלית (Ethiopian Human Rights Commission) טענה שלפחות 600 אזרחים אמהרים וולקאים נרצחו על ידי תיגראים, במה שהארגון הגדיר כטיהור אתני. גם מועצת זכויות האדם האתיופית (ארגון זכויות אדם לא ממשלתי) טענה שהטבח בוצע על ידי תיגראים נגד עובדים אמהרים שהגיעו לעיר כדי לעבוד בחוות חקלאיות בסביבה. עם זאת, עדים שהתראיינו לכלי תקשורת מערביים טענו שהטבח בוצע על ידי כוחות אמהרים וכוחות צבא אתיופיה.
ב-13 בנובמבר תקפו הכוחות התיגראים באמצעות טילים את שדות התעופה בהר דר וגונדר באמהרה. טילים נוספים נורו לעבר אסמרה, בירת אריתריאה, אך הטילים החטיאו את מטרתם. לטענת ה-TPLF הירי לעבר אריתריאה בוצע בתגובה להצטרפות של 16 דיוויזיות של צבא אריתריאה ללחימה, לצד הצבא הפדרלי של אתיופיה.
על פי דיווחים עיתונאיים, עיקר הלחימה בשבועות הראשונים היה לאורך גבולות תיגראי. בדרום הלחימה התקיימה לאורך הגבול עם מדינת אמהרה, שכנתה לפדרציה האתיופית. בצפון הלחימה התקיימה באזור הגבול עם אריתראה ובמערב לאורך הגבול עם סודאן.
בתקופת הלחימה הזו נמלטו למעלה מ-10,000 פליטים אתיופים מתיגראי לסודאן וסוכנויות הסיוע של האו"ם התריעו בפני אסון הומניטרי. עוד קודם ללחימה כ-600 אלף איש בתיגראי נזקקו לאספקת מזון, ובשל הלחימה נאסר על סוכנויות הסיוע לפעול בו. כלפי ממשלת אתיופיה נטען כי בבירה אדיס אבבה נעצרו ונחטפו תושבים תיגראים על ידי כוחות הביטחון, עוד טרם תחילת הלחימה וביתר שאת לאחריה, ומוחזקים במקום שאינו ידוע. בסוכנות הידיעות רויטרס אף פורסם כי משטרת אתיופיה פנתה למשרדי תוכנית המזון של האו"ם במדינת המחוז אמהרה, בדרישה לקבלת רשימות שמיות של בני המיעוט התיגרי העובדים שם.
כיבוש מקלה (נובמבר 2020)
ב-17 בנובמבר החלו מתקפות אוויריות על העיר מקלה, אשר במסגרתן נהרגו שני אזרחים ונגרם נזק לכבישים, גשרים ומבנים. ממשלת אתיופיה טענה שאנשי ה-TPLF הם האחראים לפיצוץ הגשרים שמובילים למקלה. שני הצדדים האשימו זה את זה, וניתוק אמצעי התקשורת בתיגראי הקשה על הניסיון של התקשורת מחוץ למדינה לנתח את האירועים. הממשלה הכריזה על כוונתה לכבוש את העיר ודווח על התקדמות הכוחות הפדרליים לעבר ערים תיגראיות, בקרבות שגבו מאות קורבנות. התקדמות כוחות צבא אתיופיה נמשכה בימים לאחר מכן, והעיר מקלה הופצצה ב-19 בנובמבר, בהתקפות שפגעו באוניברסיטה בעיר.
ב-22 בנובמבר הכריז צבא אתיופיה שהעיר תותקף "ללא רחמים" וקרא לאזרחי העיר "להגן על עצמם מפני ארטילריה כבדה". באותו היום קבע אבי אחמד אולטימטום לפיו על הכוחות התיגראים להיכנע תוך 72 שעות, לפני שתחל אתיופיה בשלב האחרון של הלחימה על מקלה. הוא דחה יוזמות בינלאומיות להתערבות בסכסוך בין הצדדים. האולטימטום פקע והעיר הותקפה.
ב-28 בנובמבר כבש צבא אתיופיה את בירת תיגראי. נשיא תיגראי ויושב ראש החזית העממית לשחרור תיגראי, דברה-ציון גברה-מיכאל, טען שהעיר נמצאת תחת הפגזה ארטילרית כבדה של צבא אתיופיה. כוחות סיוע ורופאים ששהו בעיר טענו מאוחר יותר שהעיר הופגזה ללא הבחנה, שחיילים ביצעו מעשי ביזה, ושיותר מעשרים אזרחים נהרגו בהפגזות. ראש הממשלה הפדרלית אבי אחמד הודיע באותו היום שצבא אתיופיה השיג שליטה מלאה בעיר ושחרר את החיילים האתיופים שהיו שבויים בידי ה-TPLF. הכוחות התיגראים הודו בנסיגה, אך הסבירו שמדובר בנסיגה טקטית בלבד.
טענות לפגיעה בזכויות אדם והפרעה לסוכנויות סיוע
לאחר כיבוש מקלה, הצלב האדום דיווח שבתי חולים במקלה מתקשים להתמודד עם שטף הפצועים. ממשלת אתיופיה הכחישה את הטענות שהעיר הופגזה ללא הבחנה, וב-30 בנובמבר טען אבי ש"חיילים של הממשל הפדרלי לא הרגו אפילו אזרח אחד" במהלך הלחימה.
האו"ם הזהיר מפני האפשרות שבמהלך הלחימה על מקלה ביצע צבא אתיופיה פשעי מלחמה. בנוסף, האו"ם הביע דאגה לגבי היעדר גישה של ארגוני סיוע. יותר מ-40,000 אזרחים אתיופים הפכו לפליטים וחצו את הגבול עם סודאן. ממשלת אתיופיה טענה שכוחותיה עובדים על "פתיחת דרך הומניטרית" לאזור ואבי טען שהממשלה מגנה על אזרחים ועל שליחים זרים שהגיעו כדי לנסות להשיג שלום. ב-2 בדצמבר הגיעו נציגי האו"ם וממשלת אתיופיה להסכם על גישה של צוותי סיוע הומניטרי לתיגראי. עם זאת, ב-8 בדצמבר ירו כוחות אתיופיים על אנשי צוות של האו"ם שניסו להיכנס לאזור ועצרו אותם. סוכנות הסיוע לפליטים של ממשלת נורווגיה הביעה דאגה מהתמשכות הקשיים להגיע לאזור.
קרבות וטבח באקסום
במקביל ללחימה באזור מקלה, כוחות של צבא אתיופיה וצבא אריתריאה ניהלו קרבות קשים באזור אקסום, עיר קדושה לנוצרים אתיופים בצפון מזרח תיגראי. העיר נמצאת כ-190 ק"מ מצפון לתיגראי, בקרבת הגבול עם אריתריאה. היו בה כ-67,000 תושבים, ועל פי הוועדה האתיופית לזכויות אדם (סוכנות ממשלתית עצמאית) התארחו בה פליטים רבים מאזורים אחרים באתיופיה ואנשים שבאו לכנסיית גבירתנו מרים מציון לקראת חג.
ברשתות החברתיות דיווחו מקורות המזוהים עם ממשלת אתיופיה שצבאה כבש את שדה התעופה ליד אקסום, נכס אסטרטגי שהיה בידי ה-TPLF, ב-11 בנובמבר 2020. עם זאת, הקרבות על שדה התעופה נמשכו בשבועיים לאחר מכן. שני הצדדים האשימו זה את זה בהפצצת שדה התעופה והריסתו. החל ב-18 בנובמבר החלו קרבות בתוך העיר, שלפי עדויות כללו כניסה של חיילים מצבא אריתריאה לתוך העיר. חיילים אריתריאים ואתיופים השתלטו בכוח על בית החולים בעיר ולפי דיווחים ביצעו גם מעשי ביזה, שפגעו ביכולת של בית החולים לתפקד. לפי אמנסטי אינטרנשיונל, ב-19 בנובמבר "כוחות צבא אריתריאים ואתיופים השתלטו על אקסום במתקפה רחבת היקף, הרגו ועקרו אזרחים, באמצעות ארטילריה וירי חסרי הבחנה".
לפי הוועדה האתיופית לזכויות אדם, החיילים של צבא אתיופיה עזבו את העיר ב-25 בנובמבר. חיילים אריתריאים נכנסו ויצאו מהעיר בימים שלאחר מכן, ולפי עדויות הם בזזו אתרים שונים בעיר. ב-28 בנובמבר קבוצה קטנה של לוחמי TPLF תקפה עמדה של חיילים אריתריאים. בעקבות האירוע החלו החיילים האירתריאים לירות באזרחים חפים מפשע, וביום לאחר מכן הם המשיכו לירות לעבר כל מי שהעז להתקרב לגופות המתים שהיו מושלכות ברחובות העיר.
העדויות על הטבח שאירע ב-28 וב-29 בנובמבר הגיעו לכלי התקשורת באמצע פברואר 2021. איי-פי דיווחו ב-18 בפברואר על עדויות שכ-800 אזרחים נהרגו בעיר. באמנסטי אינטרנשיונל אספו שמות של 240 קורבנות, הוועדה האתיופית לזכויות אזרח דיווחה על יותר מ-100 הרוגים ו-Human Rights Watch שיערו שביומיים אלה בלבד נהרגו יותר מ-200 אזרחים ב"מתקפה האתיופית-אריתריאית". ממשלת אריתריאה הכחישה את מעורבות חייליה בטבח והביעה שאט נפש מהדו"ח של אמנסטי על האירועים.
המשך הלחימה (נובמבר 2020 – יוני 2021)
על אף שאבי הכריז על ניצחון לאחר המערכה על מקלה, קרבות רבים המשיכו להיערך, בעיקר בשטח תיגראי בחודשים לאחר מכן. הכוחות התיגראים פנו בחודשים אלה ללוחמת גרילה שהקשתה על היכולת של צבא אתיופיה ומיליציות אחרות הנאמנות לממשל הפדרלי להשיג ניצחונות ברורים. מגמה זו החלה להתבהר ביתר שאת בינואר 2021. באמצע פברואר, אירעו קרבות קשים בעיירה סאמרה, 40 ק"מ מדרום-מזרח למקלה. הצבא האתיופי נתקל בהתנגדות של כוחות הנאמנים ל-TPLF גם בצפון-מזרח המדינה, בדרך שמובילה לגבול עם אריתריאה. בתחילת אותו החודש אמר ראש משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים למועצת הביטחון של האו"ם שייתכן שממשלת אתיופיה לא שולטת בכ-40% משטח מדינת תיגראי. אבי אחמד הודה באפריל שכוחותיו מתמודדים עם לוחמת גרילה "קשה ומעייפת". הנוכחות של כוחות אריתראים בתיגראי הוכחשה בחצי השנה הראשונה של המלחמה, ואושרה לראשונה על ידי אבי במרץ 2021 ועל ידי ממשלת אריתריאה באפריל.
במקביל לקשיים בלחימה, דיווחים על הפרות של זכויות אדם בתיגראי החלישו את המעמד המוסרי של ממשלת אתיופיה. מלבד הטבח באקסום, בסוף פברואר דיווח הניו יורק טיימס על דו"ח פנימי של הממשל בארצות הברית, לפיו מבצעים פשעי מלחמה וטיהור אתני בתיגראי. לפי הדו"ח רוב המקרים של הפרות זכויות אדם לא בוצעו על ידי צבא אתיופיה עצמו, אלא על ידי חיילים אריתריאים ומיליציות לא סדירות שנלחמים לצידו. במערב תיגראי, מיליציות אמהריות ביצעו לפי הדו"ח פשעים של אונס, ביזה וטבח בערים עם רוב תיגראי. בנוסף, דווח שכ-4.5 מיליון אנשים באזור סובלים מרעב קשה ועשרות אזרחים מתו מרעב. בסוף מרץ התפרסם דו"ח של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי הזהיר מפני שימוש נרחב באונס ואלימות מינית ככלי נשק וכאמצעי לטיהור אתני. בתחילת אפריל פרסמו חוקרים רשימה שמית של 1,900 קורבנות אזרחים שנהרגו במהלך מעשי טבח בתיגראי, בכללם 250 אזרחים שנטבחו במשך שלושה ימים בעיירה הומרה בצפון-מערב תיגראי. נכון לזמן פרסום הדוח, 3% מההרוגים היו קורבנות של הפצצות מהאוויר או ארטילריה, 14% נטבחו על ידי חיילים אתיופים, 45% על ידי כוחות אריתראים וכ-18% על ידי כוחות אתיופים ואריתראים שפעלו יחד. במאי אישר האו"ם שחיילים אתיופים ואריתריאים פועלים במשותף על מנת לחסום גישה של ארגוני סיוע לחלקים מתיגראי. תחקיר של ה-CNN תיעד מקרים שבהם חיילים אריתריאים בזזו נקודות חלוקה של מזון והפריעו לפעילות בהן. בסוף מאי, בעקבות הידיעות העקביות על הפרה של זכויות אדם, הטילה ארצות הברית סנקציות על אתיופיה ואריתריאה.
במאי 2021 הכריזה ממשלת אתיופיה שהיא מגדירה את ה-TPLF ואת ה-OLA (הצבא לשחרור אורומיה, המכונה גם OLF-Shene) כארגוני טרור. ה-OLA, שפועל בעיקר במערב אתיופיה, פעל לאורך הלחימה נגד הממשלה הפדרלית, ובאוגוסט 2021 הארגון הודיע על ברית בינו לבין כוחות ה-TPLF.
מתקפת הנגד של ה-TPLF (יוני 2021 - מרץ 2022)
[[קובץ:Tigray War territory July 2021.svg|ממוזער|249x249 פיקסלים|מלחמת תיגראי, 17 באוגוסט 2021 תומכי הממשלה
המורדים
]]
כיבוש מקלה (יוני 2021)
ב-21 ביוני התקיימו הבחירות הכלליות לפרלמנט האתיופי, שדחייתן הייתה אחת העילות למלחמה. מדינת תיגראי לא השתתפה בבחירות, שהביאו לניצחון "מפלגת השגשוג" של אבי אחמד עם 410 מתוך 436 המושבים בפרלמנט. ב-22 ביוני 2021 דווח על קרבות מצפון למקלה, בירת מחוז תיגראי. באותו היום הופל מטוס תובלה של חיל האוויר האתיופי מעל תיגראי. בניו יורק טיימס נכתב בדיעבד ש"הפלת המטוס... סיפקה ראיה שהקונפליקט באזור תיגראי... עומד בפני מפנה דרמטי", שהתרחש לאחר שבוע נוסף של לחימה עם ניצחונות של כוחות ה-TPLF. יום לאחר מכן דווח שחיל האוויר האתיופי הפציץ שוק הומה אדם בכפר טוגוגה כ-30 ק"מ מצפון-מערב לעיר. בהפצצה נהרגו יותר מ-50 אזרחים ומאות נפצעו. צבא אתיופיה טען שמתקפותיו באזור מכוונות למורדים ולא לאזרחים.
ב-28 ביוני נכנסו כוחות הנאמנים ל-TPLF לעיר מקלה והשיגו שליטה בעיר. רבים מנציגי הממשל הפדרלי הזמני בעיר ברחו ממנה לפני כניסת הכוחות. הכוחות התיגראים התקבלו בעיר בצהלות שמחה. לאחר התבוסה במקלה, שתוארה בכלי התקשורת כמכה לממשלה של אבי וכמפנה חשוב במלחמה, הכריזה הממשלה הפדרלית על "הפסקת אש הומניטרית" חד-צדדית. ה-TPLF סירב להכיר בהפסקת האש והתנה את הסכמתו בנסיגה מוחלטת של כוחות צבא אתיופיה וצבא ארתריאה. מספר ימים לאחר מכן הצעידו הכוחות התיגראים אלפי חיילים פדרליים שנשבו בעיר בתהלוכה משפילה מול קהל גדול של אזרחים. זמן קצר לאחר שהמורדים כבשו את מקלה, דווח שכוחותיהם השתלטו על ערים נוספות ואנליסטים העריכו שהם שולטים ברוב מדינת תיגראי. ארגוני זכויות אדם האשימו את ממשלת אתיופיה בכך שלמרות ההכרזה על הפסקת אש הומניטרית, כוחות פדרליים הידקו את המצור על תיגראי, מנעו כניסה של ארגוני סיוע לאזור, ושבעת נסיגת הכוחות האתיופים מתיגראי הם לקחו עימם את שאריות האספקה ההומניטרית.
פלישת המורדים לעפר ואמהרה ותגובת הממשלה
ביולי, לאחר ההשתלטות על מקלה, כוחות של המורדים בתיגראי הצליחו להשיג אחיזה באזורים בתיגראי שנכבשו קודם לכן על ידי כוחות אמהרים, כולל הערים אלמאטה וקורם בדרום תיגראי, ודווח שכוחותיהם פלשו לעפר. ב-22 ביולי דווח שכוחות תיגראים שולטים בשלושה מחוזות בעפר. בעפר עוברים כבישים ומסילת רכבת בעלי חשיבות אסטרטגית, שמחברים בין דג'יבוטי לאדיס אבבה. אתיופיה היא מדינה ללא מוצא לים והדרכים שמובילות לנמל בדג'יבוטי הן עורקי מסחר חשובים, שדרכם עוברים 95% מהיבוא והיצוא של המדינה.
ב-13 ביולי החלו המורדים התיגראים לפלוש גם למחוז אמהרה, כשהם חוצים את נהר התכזה. בתגובה להתקדמות המורדים קרא ראש הממשלה לכלל הארגונים והמיליציות לאחד כוחות נגד המורדים בתיגראי, ודווח שמספר ארגוני מיליציה שלא השתתפו קודם לכן בלחימה הצטרפו לכוחות הלוחמים לצד הממשל הפדרלי. המורדים טענו שמטרת הפלישה היא להסיר את המצור על תיגראי; מנגד, ממשלת אתיופיה הכחישה את קיום המצור וטענה שה-TPLF משתמשים ב"שיח של סיוע הומניטרי" באופן מניפולטיבי כדי לקבל סימפתיה מדעת הקהל הבינלאומית. ב-5 באוגוסט 2021 כבשו הכוחות התיגראים את העיירה לליבלה שבשטח מחוז אמהרה.
בחודשים יולי–ספטמבר 2021 המשיכו להגיע דיווחים על פשעי מלחמה והפרת זכויות אדם בהיקף נרחב על ידי שני הצדדים. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF) פרסמה ב-9 באוגוסט הודעה לפיה הארגון מודאג מדיווחים על הרג של יותר מ-200 אזרחים, בכללם כ-100 ילדים, בעפר. ההודעה לא נקבה בשמות הארגונים האחראים לטבח. בכפר צ'נה שבצפון אמהרה דווח על טבח של לפחות 125 אזרחים, בידי כוחות המורדים, שהכחישו את המידע.
שני הצדדים הואשמו במניעת סיוע הומניטרי למאות אלפי אזרחים שנמצאו בסכנת רעב או נעקרו מבתיהם. ארגון UNICEF העריך שבעפר בלבד כ-400,000 אזרחים, בכללם 160,000 ילדים נמצאו בספטמבר בסכנת רעב, ויותר מ-100,000 אנשים נעקרו מבתיהם, זאת בנוסף לכ-2 מיליון האזרחים שאיבדו את בתיהם קודם לכן. באמהרה, לפי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, כוחות המורדים בזזו מחסני סיוע הומניטרי של ממשלת ארצות הברית. משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים דיווח בספטמבר 2021 על משבר הומניטרי מחמיר והידרדרות ביכולת של ארגוני סיוע להגיע לאזרחים הזקוקים לסיוע בתיגראי, עפר ואמהרה. בתיגראי, הארגון דיווח על מחסור חמור במוצרי צריכה בסיסיים, תרופות אספקת חשמל, דלק, תקשורת ושירותי בנקאות. בעפר, הארגון הזכיר דיווחים על ביזה של מחסני סיוע על ידי המורדים התיגראים, וטען שהמצב של חלק מהאזרחים באזור השתפר לאחר שכוחות צבא אתיופיה והכוחות העפריים המיוחדים השיגו מחדש שליטה על אזור פאנטי. הארגון מחה על האשמות לא מבוססות כלפי עובדי סיוע, שהביאו את הממשל הפדרלי להטלת מגבלות על פעולתם. ב-30 בספטמבר הודיעה ממשלת אתיופיה על גירוש שבעה נציגים בכירים מהאומות המאוחדות. הממשלה האשימה את הבכירים ב"התעסקות" בענייניה הפנימיים של אתיופיה. ההודעה הגיעה יומיים לאחר שבכיר באו"ם האשים את הממשל הפדרלי בהחמרת המצב ההומניטרי בתיגראי. בתגובה, הזהירה ארצות הברית שאם לא תשתנה ההתנהלות במחוז תיגראי, יוטלו סנקציות על אתיופיה. בתחילת נובמבר, הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, שהחל משנת 2022 תחדל אתיופיה מהיותה אחת המדינות בחוק הצמיחה וההזדמנות של אפריקה, שעל פי ממשלת אתיופיה, מאפשר תמיכה ישירה או עקיפה בכמיליון משרות בזכות מדיניות המכס שבו.
מתקפת כוחות הממשלה הפדרלית ובני בריתה (אוקטובר 2021)
ב-8 באוקטובר טענו דוברים של ה-TPLF שהממשל הפדרלי החל במתקפה קרקעית ואווירית נגד כוחות תיגראים במספר חזיתות. לפי טענותיהם, המתקפה, שסיימה את הפסקת האש עליה הכריז אבי ביוני, התמקדה בתחילה בערים במזרח המדינה, במחוז אמהרה, שנמצאות על הכביש שמחבר את אמהרה עם עפר. ב-11 באוקטובר טענו דוברי ה-TPLF שהממשל ובני בריתו בצפון אמהרה פתחו במתקפה רחבת היקף במטרה לדחוק כוחות הנאמנים ל-TPLF מאמהרה. סוכנויות הידיעות שדיווחו על המתקפה לא הצליחו לאשר קיומה באופן עצמאי. הממשל הפדרלי הכחיש את הטענה שצבאו ובני בריתו הפציצו ערים באמהרה ובעפר, אך שירותי תקשורת ממשלתיים הודו ב-18 באוקטובר שמטרות בעיר מקלה בתיגראי הופצצו מהאוויר.
מתקפת הנגד של ה-TPLF וה-OLA (נובמבר 2021)
ב-30 באוקטובר טענו כוחות ההגנה התיגראים שהם כבשו את העיר דסיה באמהרה. יום לאחר מכן הם טענו שגם העיירה כומבולצ'ה הסמוכה נמצאת בשליטתם. כיבוש דסיה, עיר בה חיים כ-600,000 אזרחים, התפרש כאיום משמעותי על הממשל הפדרלי, משום שהיא נמצאת על כביש ראשי, כ-380 ק"מ צפונית לאדיס אבבה - הנקודה הדרומית ביותר בה שלטו המורדים מאז תחילת המלחמה. הממשל באמהרה הכריז ב-31 באוקטובר על מצב חירום, עוצר וסגירה של כל השירותים הממשלתיים. כיבוש כומבולצ'ה איפשר ל-TPLF להשתלט גם על שדה התעופה שסמוך לה. ב-1 בנובמבר טען הצבא לשחרור אורומיה (ה-OLA שמכונה גם OLF-Shene) שהוא התשלט על העיר כמיסיה שנמצאת 53 ק"מ דרומית לכומבולצ'ה, על הכביש הראשי שמחבר את מקלה ואדיס אבבה באזור האורומי של אמהרה. ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד קרא בפייסבוק לאזרחי אתיופיה להתגייס "עם כל האמצעים וכלי הנשק שיש ברשותם, כדי להדוף ולקבור את הטרוריסטים מה-TPLF". אבי טען שהכוחות הנאמנים ל-TPLF הוציאו להורג ללא משפט כ-100 צעירים באזור כומבולצ'ה.
ב-5 בנובמבר הכריזו בוושינגטון די. סי. קבוצה של תשעה ארגוני מורדים על כינון ברית ביניהם, החזית המאוחדת של הכוחות הפדרליסטים והקונפדרליסטים האתיופיים, במטרה להביא לפירוקה של ממשלת אבי בכוח או במשא ומתן. מלבד ה-TPLF וה-OLA, החזית המאוחדת כוללת את החזית הסידמאית לשחרור לאומי, חזית האחדות המהפכנית הדמוקרטית של עפר , תנועת השחרור העממית של בנישנגול , תנועת ההתנגדות במדינת סומלי , המפלגה הדמוקרטית הכמנתית , הצבא העממי לשחרור גמבלה (Gambella Peoples Liberation Army) ותנועת האגאו הדמוקרטית (Agaw Democratic Movement).