cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוני פנאן
חייו
כשנה לאחר פרישתו, ב-19 באוקטובר 2009, התאבד בתלייה בביתו שברמת אביב. השערה של חוקר פרטי ירון עידן היא ששעה לפני שנמצאה גופתו מישהו מהשוק האפור איים על פנאן, וזה מה שגרם לו לעשות את המעשה הקיצוני. לאחר התאבדותו התפרסם באמצעי התקשורת כי עסק ב"קרן השקעות" שהלקוחות שלה היו בעיקר שחקנים ומאמנים מהקבוצה. לפי ההערכות, הקרן גלגלה עשרות מיליוני דולרים, ובעקבות זאת, פנאן נקלע לחובות כבדים, בפרשה שנקראה "בנק פנאן".
ב-2011 תבעה אלמנתו ממכבי תל אביב 2.5 מיליון ש"ח, שכר עבודה עבור שבע השנים שקדמו להגשת התביעה. ב-2015 דחה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב את התביעה וקבע כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד בין פנאן למועדון, והוא היה דומה מבחינה זו לשאר חברי ההנהלה.
חיים אישיים
פנאן התחתן ב-1977 עם שרון ונולדו להם שני ילדים: רגב ששיחק בקבוצת מכבי תל אביב ולאחר מכן שימש מאמן הכושר שלה, ולירון, שמנהלת את מחלקת הפיתוח של הקליבלנד קאבלירס.
העתודה האקדמית
העתודה האקדמית (ידוע גם כקצונה אקדמית) היא מסלול בו מאפשרים לאדם החייב גיוס לצבא ללמוד לימודים אקדמיים ולממש את השירות הצבאי לאחר תום לימודיו, תוך ניצול ההכשרה שעבר לצורכי הצבא. במדינות בהן אין נוהג שירות חובה, מהות המסלול היא מימון הלימודים בעד התחייבות לשירות במקצוע.
גיל הגיוס לצה"ל, 18 שנה, מביא לשורות צה"ל חיילים שלרוב השכלתם אינה עולה על השכלה תיכונית. בתחומים רבים זקוק צה"ל לחיילים בעלי השכלה רחבה יותר, חיילים בעלי תואר אקדמי, כגון: מהנדסים, רופאים ועורכי דין. למטרה זו, קיים מסלול העתודה האקדמית.
המשרת במסלול העתודה האקדמית קרוי "עתודאי". בעברית, עתודה היא דבר הנשמר לשעת חירום, כאשר יהיה בו צורך. צה"ל מוותר על שירות החייל עם הגיעו לגיל הגיוס, ושומר אותו לזמן מאוחר יותר, כאשר יסיים את לימודיו.
בוגרי המסלול ישובצו בכלל היחידות בצה"ל ובמערכת הביטחון לרוב במקצוע אותו למדו, וישרתו כקצינים מקצועיים.
המסלול
העתודאי מתחיל את מסלול העתודה בשנת הלימודים העוקבת לסיום לימודיו בבית הספר התיכון. תחילה, במקום להיכנס לשירות פעיל, יוצא העתודאי לדחיית שירות (דח"ש) לצורך לימודיו האקדמיים. עם סיום לימודיו חוזר העתודאי לשירות פעיל, יוצא לקורס קצינים או משובץ ביחידתו בתור קצין מקצועי אקדמי ומשלים את שירותו הסדיר.
במהלך דחיית השירות פטור העתודאי מרוב החובות של חייל בשירות סדיר. חלות עליו מספר מגבלות הקשורות להתחייבותו להשלים את התואר וכן מחויבותו לשירות סדיר שלא נפרעה עדיין. מגבלות אלה כוללות, בין היתר, הגבלות על יציאה מחוץ לישראל וכן מגבלות הקשורות ללימודיו האקדמיים של העתודאי. משום שהתחייב ללימודים מסוימים אינו יכול לשנות את מסלול לימודיו ללא אישור וכן הוא מחויב לסף ציונים מסוים הנקבע על ידי הצבא. זכויותיו האזרחיות של העתודאי, שאינן ניתנות למשרתים בשירות סדיר, כוללות למשל את זכותו לעבוד במהלך דחיית השירות.
למרות זאת, הצבא אינו מנתק קשר עם העתודאי ובזמני הפסקת הלימודים, בייחוד בחופשות הקיץ, מחזיר אותו לשירות לצרכים שונים: אימונים צבאיים כגון טירונות, תעסוקה מבצעית ופעילויות נוספות.
כתנאי כניסה למסלול חותמים המיועדים לשירות ביטחון (מלש"בים) על הסכם מפורט המסדיר את זכויותיהם וחובותיהם, בכלל זה התחייבות לשירות קבע של שלוש שנים. החל משנת 2003, נשים המתקבלות למסלול מתחייבות לשירות חובה של שלוש שנים, בדומה לגברים.
במרבית התוכניות של העתודה האקדמית נערכים הלימודים במסגרת מסלולי הלימוד הרגילים הקיימים באוניברסיטאות, ללא מעורבות של הצבא בקביעת תוכנית הלימודים. בשנים האחרונות, החלו במספר מקצועות לדרוש מן העתודאים בתקופת הלימודים לבחור קורסים ספציפיים מבין אלה המוצעים על ידי מוסדות הלימוד.
דרישות הקבלה
המלש"בים המעוניינים להצטרף לתוכנית נדרשים לעבור שני שלבי מיון:
הטבות ותנאי השירות
נכון לשנת 2019, צה"ל מעניק לעתודאים "מענק עידוד עתודה" בגובה 10,500 ש"ח בכל שנת לימודים. וכן מבטיח מספר הטבות בתנאי השירות:
עם החזרה לשירות מקבל העתודאי דרגת קמ"א (קצין מקצועי אקדמאי), או דרגה מקבילה לה כגון: קר"פ (קצין רפואה); לאחר קורס קציני משפטים, עתודאים למשפטים מקבלים את דרגת הקמ"ש (קצין משפטים). עתודאים יוצאים לקורס קצינים בהתאם למדיניות היחידה אליה שובצו על פי הערכת מפקד, דרישות תפקיד ומתאם קצונה. לרוב העתודאי יצא בסמוך לחזרה לשירות, ומקבל בסיום הקורס דרגת סגן. בכניסה לקבע עתודאי קמ"א מקבל דרגת קא"ב, ועתודאי סגן מקבל דרגת סרן. עתודאי היוצא לקורס קצינים רק בשירות הקבע שלו, יקבל בסיומו ישירות דרגת סרן.
הקשר לצבא במהלך הלימודים
הקשר לצבא מנוהל כולו במסגרת תוכנית "גביש", המנוהלת על ידי מדור עתודה אקדמית במיטב, שמטרתה הידוק הקשר בין העתודאי לצבא בזמן דחיית השירות. התוכנית, שטרם יושמה במלואה, אמורה לכלול:
תוכניות עלית
במסלול העתודה מספר תוכניות עלית שהלומדים בהם נהנים מתנאים משופרים: מענקים מוגדלים, ליווי אישי ועדיפות בקבלה לתפקידים בצה"ל. במסגרת מסלולים אלה ילמדו העתודאים שני תארים וידרשו לתנאים מחמירים יותר. בנוסף, על-פי רוב בתוכניות העילית תהיינה "מנהלה" עצמאית שמתערבת בשיבוצי העתודאים המשרתים בהן, דבר המגדיל את המיצוי המקצועי שלהם.
תוכנית ברקים
מטרתה של תוכנית ברקים היא להכשיר עתודאים לתפקידי מחקר ופיתוח בצה"ל ובמערכת הביטחון בהנדסת מכונות. את התוכנית מרכזת ומובילה היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, יחד עם המנהל לכוח אדם טכנולוגי באגף כח אדם בצה"ל ובשיתוף פעולה עם הטכניון. התוכנית קיימת מאז שנת 2001.
העתודאים בתוכנית לומדים לתואר ראשון ושני, כולל תזה, בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
הטבות מיוחדות למשתתפים בתוכנית:
פעילות צבאית, נוספת לפעילות הרגילה במסגרת העתודה האקדמית:
ברקים-חומרים
תואר כפול במסגרת העתודה בהנדסת מכונות והנדסת חומרים.
את התואר הראשון מסיימים בתוכנית מואצת הקצרה בשנה מהמסלול הרגיל, ואת התואר השני, כולל עבודת התזה, מסיימים בשנה הנותרת.
מנהלת התוכנית דורשת מהמשתתפים לעמוד בסף אקדמי גבוה מזה הנדרש מיתר הסטודנטים בעתודה האקדמית.
תוכנית פסגות
מטרתה של תוכנית פסגות היא להכשיר ולשבץ חיילים צעירים לתפקידי מחקר ופיתוח בצה"ל ובמערכת הביטחון. את התוכנית מרכז ומוביל המינהל למחקר, פיתוח אמל"ח ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון בשיתוף עם המנהל לכוח אדם טכנולוגי באגף משאבי אנוש בצה"ל.
העתודאים בתוכנית לומדים באחד משני מסלולים האורכים ארבע שנים:
על מנת להתקבל לתוכנית יש צורך בנתונים אישיים ולימודיים גבוהים במיוחד. הקבלה היא על סמך סכם, ציון פסיכומטרי, מבדקים פסיכולוגיים ואישיותיים וראיון קבלה.
מנהלת התוכנית דורשת מהמשתתפים לעמוד בסף אקדמי גבוה מזה הנדרשים מיתר הסטודנטים בעתודה האקדמית – כיום הרף התחתון להישארות בתוכנית עומד על ממוצע הגבוה מ-85.
הטבות מיוחדות למשתתפים בתוכנית:
תוכנית סילון
במסגרת התכנית העתודאים לומדים תואר ראשון ושני כולל תזה בטכניון בחיפה בארבע וחצי שנים.
תוכנית אלונים
מסלול עלית במסגרתו לומדים לתואר ראשון ושני בהנדסת נתונים, Data Science כולל תזה, במשך 4 וחצי שנים. הלימודים במתקיימים בטכניון בחיפה.
תוכנית גבישים
לימודי תואר ראשון ושני עם תזה במדע והנדסה של חומרים בטכניון בחיפה.
המסלול הצבאי לרפואה – צמרת
מסלול צמרת הוא מסלול מצוינות בחוג לרפואה, המשלב לימודי רפואה מלאים במסגרת בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בקמפוס הדסה עין-כרם, בתוספת תכנים רלוונטיים לעשייה הצבאית ולתחום הביטחוני כגון קורסי טראומה, לוחמה בלתי קונבנציונלית, רפואת צלילה, רפואה תעופתית, רפואת ספורט ורפואת טרור כמו גם הדרכה באופן העבודה בתאג"ד. במסגרת מסלול צמרת עוברים הסטודנטים גם העשרה בנושאי זהות ציונית וחינוך למנהיגות. כל חניכי התוכנית משלימים טירונות 03, קורס קצינים, קורס חובשים וקורס קציני רפואה סדיר.
כמות ההטבות והסיוע הניתנים לסטודנטים במסלול צמרת גבוהים משמעותית בהשוואה לעתודאים במסלולים אחרים. הסטודנטים במסלול מקבלים שכר לימוד מלא (בניגוד למענק העתודה של 8500 שקלים), מעונות בקרבת האוניברסיטאות על חשבון הצבא וסיוע בדמי כלכלה.
מסלול ההכשרה של צמרת שונה ממסלול ההכשרה של רופאים רגילים כי בוגר המסלול לא ישובץ כמתמחה במחלקה של בית חולים תחת השגחת רופאים בכירים ממנו, אלא ישובץ ביחידה צבאית כרופא עצמאי, יתפקד מיד כרופא כללי ויצטרך להיות מסוגל לתת טיפול רפואי במהלך קרב. מיומנויות הניהול נדרשות כי רופא צבאי מתפקד כמפקד מרפאה צבאית על סגל אנשיה וציודה.
הוגי המסלול מקווים כי יהיה בו כדי לפתור את המחסור הקריטי ברופאים צבאיים, וצופים כי בוגריו יהפכו במרוצת השנים לעמוד השדרה של מערך הרפואה הצבאי, יאיישו את תפקידי הפיקוד הבכירים בחיל הרפואה בצבא, ובבוא היום גם במערך הרפואה האזרחי כמנהלי מחלקות ומנהלי בתי חולים.
העתודה הצבאית בסיעוד
מסלול פסגה הוא מסלול צבאי ללימודי סיעוד במסגרת העתודה האקדמית, שמטרתו להכשיר אחים ואחיות לשירות בצה"ל. הלימודים במסלול נערכים בבית הספר למקצועות הבריאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת חיפה, ובסיומם מוענקים לצוערים תואר ראשון בסיעוד (BA/BSc) ותעודת הסמכה מטעם משרד הבריאות לעסוק בסיעוד בישראל.
מסלול הלימודים הינו מקוצר - הצוערים לומדים את כל תוכני לימוד החובה לתואר בסיעוד במשך 3 שנים בצורה אינטנסיבית, במקום 4 שנים כפי שנהוג במסלול האקדמי האזרחי הרגיל. בנוסף, קיים מימון של מעונות ושכר הלימוד באופן מלא. שירות הקבע המחויב במסלול זה הינו לתקופה של שנה וחצי בלבד, לעומת 3 שנים ברוב מסלולי העתודה.
האחים והאחיות במסלול זה משרתים בתפקידים מגוונים, בעלי אופי קליני או תפקידי מטה:
העתודה הצבאית במשפטים
מסלול העתודה מאפשר גם לימודים אקדמאים בתחום המשפטים, אשר בסופם משרתים הבוגרים במסלול הפרקליטות הצבאית. בנוסף למיונים הרגילים, על המתמודדים להתמיין במיונים נוספים. בוגרי המסלול משתבצים בפרקליטות הצבאית או ביחידת בתי הדין הצבאיים, ומוסמכים כעורכי-דין. השירות ביחידה נחשב כהתמחות בעריכת דין, ואחוזי המעבר של תלמידי המסלול בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין גבוהים באופן עקבי מאלה של מתמחים אחרים.
בין הבוגרים של מסלול זה:
היבטים משפטיים
הסכם העתודה מעלה שאלות חוקיות רבות. עצם חוקיות ההסכם טרם נתקפה בבתי המשפט, אך היבטים מסוימים בו פותחו עם השנים ואף הגיעו לפסיקת בג"ץ. בעבר, המתגייסים במסגרת מסלול העתודה לא קיבלו מענקים בתקופת לימודיהם לתואר ראשון, ואף הדרגות שהתקבלו היו שונות. נכון להיום, אין אפשרות לצאת מהמסלול מבלי לקבל את הסכמת הצבא, וככלל יש לשלם סכום השווה לסך הכספים שהשתלמו במהלך לימודי התואר. בפקולטות למשפטים בקורס דיני עבודה, מוצג קושי חוקי במדיניות זו, נוכח המתח בינה ובין פסיקות דומות בדיני עבודה, אשר הגבילו את משך האפשרות להגביל עובד בשל השקעה בהכשרתו המקצועית, ובמיוחד כשהוא מעוניין לפדות את העלות של ההשקעה בו. קושי נוסף שמוצג הוא בעצם גביית המענק לאחר תקופה בה העתודאים כבר שירתו את הצבא. עד שנת 2018, עתודאים שלא מימשו את התחייבותם לשירות קבע לא נדרשו לשלם כספים, ואילו כיום הדבר נתון לשיקול דעת ראש חטיבת תומכ"א שיכול לגבות מהם עד מלוא סכום מענקי עידוד העתודה שהשתלמו להם בתקופת לימודיהם.
דיני משפט העבודה אינם חלים על הקשר בין הצבא לבין העתודאים, אך ההלכות בעניין הגבלת העיסוק והחזרת מענקי הכשרה מקצועית נתפסו בבתי הדין לעבודה כעומדים במתח מול תקנת הציבור. כך, בניגוד לעניינים רגילים במשפט העבודה, המדובר בעניין הרלוונטי אף ליחסי העתודאים מול צה"ל, שאמור להיות חייב אף הוא חובת הגינות כלפי משרתיו, אף למעלה ממעסיק פרטי.
למרות שההסכם דומה בתוכנו לחוזה, ועל-אף שבבג"ץ אמיר מנור נשען צה"ל על ההיבט ההסכמי על-מנת להשיב רופא לשירות חובה וקבע, עמדת הצבא היא שמסמך העתודה איננו "חוזה" אלא "הסכם". פועל יוצא של קביעה זו היא שעתודאים המוצאים מהשירות נדרשים ככלל לשלם כספים בשווי מלוא מענקי עידוד העתודה שהשתלמו להם, גם כאשר לא הפרו את ההסכם, וזאת בסתירה לכאורה להוראות סעיף 9 לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970, המגבילות את הפיצוי החוזי למי שאינו ניפר לאינטרס ההשבה בלבד. עבור עתודאים בחובה מתכנסת ועדה שלה הסמכות לשקול שיקולים להפחתת הסכום.
בפסיקת בג"ץ
בעבר, אף שיבוץ העתודאים במקצוע שבו למדו לא הובטח. כך, בבג"ץ 3246/92 – גלעד הר-עוז ו-59 אח' נ' שר הביטחון ואח' פ"ד מו(5), 301, נדחתה עתירתם של עתודאים שלא שובצו במקצועם. כיום ההסכם מכיל באופן מובנה התחייבות לשיבוץ העתודאים במקצועם. חרף זאת, בדוח מבקר המדינה עלו ליקויים בלתי מבוטלים במיצוי המקצועי של עתודאים.
בבג"ץ 8648/17 אמיר מנור נ' צה"ל ואחרים, דן בית המשפט העליון בעתירתו של רופא עיניים שבתום תקופה של למעלה משנתיים נמצא בלתי כשיר רפואית לשרת, אך זמן מה לאחר שחרורו ולאחר שנתגלו עובדות חדשות נקרא לבדיקה רפואית בשנית. הצבא טען שמשנתגלה שהעותר מסוגל להתמחות ברפואת עיניים באיכילוב, קמה הצדקה לבדיקה רפואית חוזרת. העותר טען כי בשל קוצר ידם של שירותי הרפואה בצבא נעשה לקוי ראייה במידה הפוסלת אותו משירות, ורק בשל טיפול יקר לאחר שחרורו שבה לו ראייתו. עוד טען העותר כי לצבא אין סמכות לשלוח אותו לבדיקה חוזרת עם שחרורו, וכן כי שירת בשירות חובה מתוך מחויבות ובאופן ראוי. העותר הוסיף וטען כי גיוסו יביא לכך שתקן ההתמחות שלו כרופא עיניים באיכילוב לא יאויש, ומטופלים רבים ייפגעו.
הצבא עמד על סמכותו לערוך בדיקה חוזרת, וכן על ההתחייבות החוזית של העותר. בית המשפט העליון קיבל את טענות הצבא, והכשיר את קריאתו של העותר לשירות.
באשר לטענת העותר כי לא ניתן לקרוא לו לשירות לאחר שחרורו, קבע בית המשפט כי אף שמבחינת הסעיף הכללי ניתן היה לקבל את עמדת העותר, יש לדחות את טענותיו בשל העילה החוזית: "בין העותר[הרופא] לבין הצבא נכרת הסכם, לפיו מימן הצבא את לימודי הרפואה שלו – ובתמורה התחייב העותר לתרום מזמנו ומפירות לימודיו לצבא. החלק הראשון בהסכם זה קוים במלואו, ואילו החלק השני לא הושלם.". ברם, הנמקה זו, הנכונה באופן מלא למסלול צמרת, נכונה באופן חלקי בלבד למסלולי עתודה אחרים, בהם אין מימון מלא של הלימודים.
בהמשך, התכנסה וועדה בראשות השופט בדימוס אילן שיף, נוכח מחלוקת בין העותר לצבא כיצד יש לפרש את פסק הדין של בג"ץ, ולבסוף הוחזר העותר לשירות קבע מלא.
בבג"ץ 4763/10 נטלי סוסקין ואח' נ' צה"ל, בג"ץ דחה עתירת עתודאיות נגד חיובן ב-3 שנות שירות בשל שיהוי אך ציין כי התנהלות צה"ל לא תקינה.
בבג"ץ 6523/20 פלוני נגד צה"ל יועמ"ש אכ"א (ניתן ב-08/11/2020), עתודאי למשפטים שהוצא ממסלול העתודה לאחר למעלה משנתיים בשירות חובה, ביקש לעתור כנגד ההחלטה להורידו בדרגה. מכתבי הטענות עלה כי בין הצדדים ניטשה מחלוקת כיצד יש לכנות את ההליך. בעוד שפלוני כינה את הפעולה "הפשטה מדרגת הקמ"א", פרקליטות המדינה וכן רשויות הצבא קראו להליך "ביטול תוקף הדרגה".
העותר טען כי אין להוריד אותו בדרגה, שכן שירת באופן ראוי ומתוך מחויבות. כמו כן, העותר טען שהחלטת הוועדה ניתנה מתוך משוא פנים ותוך פגיעה בהליך ההוגן, וכן כי ההחלטה מפלה אותו למול עתודאים היוצאים על רקע נפשי (פרופיל 21 נפשי), אשר אינם מורדים מדרגתם ואינם נדרשים לשלם כספים עם יציאתם מהמסלול. העותר הוסיף וטען שברקע הוצאתו מעתודה עומד סירובו לצאת להשלמה חילית אותה סיים אך לא עבר, בפעם נוספת, אך אין לתת לכך משקל נוכח מגבלה רפואית ביציאה להשלמה חילית וכן נוכח הבטחות של מפקדים בכירים כי לא יצטרך לצאת להשלמה זו.
ואולם, טענתו המרכזית של העותר נגעה למדיניות ההורדה בדרגה באופן כללי. לשיטת העותר, הורדה בדרגה היא עונש קיצוני וחריג, והפשטה של אדם מדרגה שהשיג בעמל רב כרוכה מניה וביה בפגיעה בכבוד האדם שלו. בתוך כך, הזכיר העותר את הוראת הפיקוד העליון הרלוונטית, וכן סקר פסיקה ובה הומחשה מדיניות בתי הדין הצבאיים בהורדתם בדרגה. בתשובתו לתגובת המדינה, הוסיף העותר וטען כי בתי הדין הם הסמכות בשאלות ערכיות צבאיות.
"כיצד ייתכן שהגונב ממית והמועל, והנשבע לשקר, והבועל פקודה, והמשתמש בסם – נאמר פה אחד יוקרת הדרגה וכבוד האדם המה; ואילו 'סירובי' לצאת להשלמה חילית, שלאו סירוב הוא – האם שם כלו הקיצין?"
עוד הוסיף העותר כי הנימוק שהוצג לו בעל פה בוועדת ההוצאה ממסלול העתודה, לפיו הורדתו בדרגה נעשית כדי לשמור על יוקרת דרגת הקמ"א, איננו עומד – משדווקא ככל שדרגה בכירה ויוקרתית יותר, ככה נמנעים מלפגוע בה.
בית המשפט העליון דחה את עתירתו של פלוני. נקבע כי העתירה דומה ברוחה לעתירות המבקשות התערבות בעניינים של כוח אדם ושיבוץ לתפקיד, בהן נדרש סטנדרט גבוה להתערבות שיפוטית. העתירה לא עמדה בסטנדרט זה, והפסיקה אליה הפנו אינה ממין העניין. עם זאת, הודגש כי אין באמור כדי לנקוט עמדה בשאלת חוקיות הוצאתו של העותר ממסלול העתודה מלכתחילה.
תחולת קיצור שירות החובה
ביולי 2020, כ-170 עתודאים גייסו כספים לצורך עתירה כנגד החלטת הצבא שלא להחיל לגביהם את משך קיצור שירות החובה, מ-36 חודשים ל-32 ו-30 חודשים בהתאמה, עבור מי שחתם על ההסכם והתחיל את לימודיו בטרם הקיצור האמור. מבין התורמים, כ-109 עתודאים חתמו על ייפוי כוח לצורך עתירה לבג"ץ.
ברקע הדברים, עומדת פרשנות מהותו של יום החיול שעוברים העתודאים, במסגרתו חותמים על ההסכם, עוברים שרשרת חיול. יום החיול נדרש משום שעל-פי חוק שירות הביטחון, יוצא-צבא לא ייקרא להתייצב לשירות סדיר אלא אם כן הזמן שנקבע להתייצבות הוא שנתיים מיום הגיעו לגיל 18.
לשיטת העותרים, עתודאי היוצא לדחיית שירות אינו דומה למי שיצא לדחיית שירות קצובה, משהחוק מחייב פוקד שיורה לו להתייצב במועד. כך, על-פי טענתם, הוראת הפוקד היא קונסטיטוטיבית, דהיינו, מכוננת את חובת השירות (בניגוד למצב בו ההוראה דקלרטיבית, ואז צו הפוקד אך "מזכיר" לעתודאי כי עליו להתייצב לשירות).
פועל יוצא של פרשנות זו, לשיטתם, הוא שהאמור בהסכם העתודה לפיו העתודאי מתחייב כי "תקופת השירות הסדיר בה אני חייב לפי החוק, כפי שיתוקן מעת לעת, תידחה מתאריך...", משמעו שנוסח ההסכם מחייב את הצבא להחיל את קיצור השירות אף על מי שבעת חתימת ההסכם התחייב במשך שירות חובה ארוך יותר.
כאמור, במהלך אותה דחיית שירות עוברים העתודאים טירונות ולעיתים מזומנים אף לימי עיון או ראיונות במהלך לימודיהם.
בית המשפט העליון קבע כי לא השתכנע מטיעוני העותרים, והמליץ להם למשוך את עתירתם, כפי שעשו. בית המשפט לא נדרש לטענותיהם של העותרים לעניין פירוש המסמך עליו חתמו, אלא למעשה קבע כי אף אם היה כתוב בו ברחל בתך הקטנה כי קיצור השירות צריך לחול עליהם, אין בכך כדי להועיל, משאין נפקות להיבט ההסכמי.
לפי עמדת השופט הנדל, כפי שהתבטאה בדיון, הרי שכלל לא מדובר בהסכם, ויש לבחון את שאלת קיצור השירות כשאלה פרשנית בחוק שירות ביטחון. כך, לשיטת הנדל, החלת הצו של שר הביטחון לפי שנתון היא החלטה סבירה, משאינה מפלה את העתודאים הללו, ואין נפקא מינה להיבטים ההסכמיים.
לשיטת השופט פוגלמן, לצבא אין בכלל סמכות לשנות את משך שירות החובה בהסכם. ההיבטים החוזיים בהסכם עליו חותם העתודאי רלוונטיים לשירות הקבע בלבד.
ביקורת
כנגד מסלול העתודה האקדמית מושמעת לעיתים ביקורת על ידי עתודאים שסיימו את לימודיהם והתגייסו לצה"ל. חלק ניכר מהביקורת נובע מכך, שהתחייבותם ארוכת השנים של העתודאים נעשית בהיותם בני נוער, כאשר עדיין חסרה לחלקם הבגרות והפרספקטיבה הדרושות להחלטה מעין זו, ומבלי שיהיו מודעים לטיבו האמיתי של השירות הצבאי שהם מתחייבים אליו. כמו כן, החתימה על ההסכם נעשית עוד בטרם חוו העתודאים אינטראקציה אמיתית עם המערכת הצבאית ולכן הם חותמים על ההסכם מבלי להכיר את היתרונות והחסרונות של המערכת הצבאית. העובדה כי התחייבות העתודה לקבע היא "קשיחה" ובלתי ניתנת לביטול, היא אחד החסרונות הבולטים של המסלול.
ביקורת מרכזית נוספת קשורה לאי שיבוץ העתודאים בצה"ל בתפקידים התואמים את המקצוע שרכשו. במחקר של ממד"ה משנת 2001 נמצא כי "עצם הצבתם של מהנדסים לתפקידים שאינם מתאימים להכשרתם, זוהה כאחד הגורמים המרכזיים לאי שביעות רצונם מהשירות וחוסר נכונותם להמשיך לשרת בצבא". לצה"ל אפשרויות מוגבלות בשיבוץ העתודאים לתפקיד הקשור להשכלה האקדמית שרכשו (לעיתים בשל עודפי עתודאים במחזור גיוס, ללא מספיק תקני תפקידים מתאימים עבורם, אך לרוב פשוט כי התקינה מורכבת גם מערב רב של תפקידים שאין כל קשר בינם לבין המקצוע שרכש העתודאי). כך, למשל, תפקידם של עתודאים לרפואה לרוב הוא כרופאים יחידתיים כלליים בבסיסים או ביחידות שדה, תפקיד שלא כולל התמחות בתחום רפואי ספציפי, ולפיכך מהווה סטייה ממסלול ההתמחות הרגיל של רופאים באזרחות. תפקידם של עתודאים להנדסה, מתבטא לרוב בליווי פרויקטי פיתוח ואחריות על הקשר בין הצבא לתעשייה, ליווי תהליכי הפרויקט כגון כתיבת מסמכי אפיון וניסויים הלקוחים בעיקר מתחום ניהול פרויקטים והנדסת מערכת, במקום עיסוק כחלק מצוות המבצע מחקר ופיתוח, כמצופה ממהנדס מתחיל שמגיע לתעשייה. תפקידים כאלו מספקים לעיתים עניין ואתגר עבור העתודאים, אך הם שונים מהתפקידים המתאימים באזרחות, וכוללים שכר נמוך הרבה יותר מאשר בענף ההייטק. לפיכך עתודאים אלו לא צוברים ניסיון ממשי כמהנדסים, ובמקביל חלה ירידה ברמת מקצועיותם בתחום לימודיהם, כיוון שהם לא עוסקים באופן ישיר בפתרון בעיות טכניות אלא מערכתיות ולרוב ניהוליות. במקביל, חלק מהעתודאים משובצים לתפקידים שאינם קשורים כלל להשכלה האקדמית שרכשו, עובדה המעלה תרעומת רבה בקרב העתודאים ומהווה לטענתם הפרת ההסכם של צה"ל עימם, אך הדבר קשה להוכחה מול צה"ל, משום שרק לצה"ל הסמכות לקבוע זאת ולשחררם משירות קבע בשל כך, ולרוב קביעה זו לא נעשית.
דו"ח מבקר המדינה לשנת 2007 עוסק בהרחבה בנושא העתודה האקדמית. ממצאי הדו"ח מצביעים על אי מיפוי התקנים לאקדמאים בצבא ועל אי מיצוי יכולותיהם המקצועיות של בוגרי מסלול העתודה האקדמית. כמו כן מצביע הדו"ח על בעיות נוספות במסלול כגון הסמכה לקצונה, אי סיום חובות אקדמיים של בוגרי המסלול, שיבוץ מהנדסי חשמל ללא תעודת חשמלאי לעבודות הנוגדות את חוק החשמל, אי מיצוי הפוטנציאל לקבע ואי שילוב נשים במסלול. בנוסף מציין הדו"ח שבתוכנית "עתידים" לא משולבים תושבי פריפריה כמתוכנן.
Roi
Roi (בעברית: מלך) הוא שיר בצרפתית ואנגלית שנכתב והולחן על ידי מאדאם מסייה ובילאל חסאני ובוצע על ידי בילאל חסאני. השיר ייצג את צרפת באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הצרפתית, "דסטינסיון: אירוויזיון" (מילולית - היעד: אירוויזיון).
אנטה פאבליץ'
אנטה פאבליץ' (בקרואטית: Ante Pavelić; 14 ביולי 1889 – 28 בדצמבר 1959) היה מייסד תנועת האוסטאשה הפשיסטית בקרואטיה. כינויו היה ה"פוגלבניק" ("מנהיג", בקרואטית).
פאבליץ' הקים על אדמת ארצו 26 מחנות עבודה, ריכוז והשמדה ונחשב כאחראי לרצח של מאות אלפי בני אדם בין השנים 1941-1945.
לאחר המלחמה נמלט לאוסטריה ומשם לאיטליה. הוא יצר קשר עם רשת חשאית של הוותיקן שהבריחה אותו ועוד קבוצה של פושעי מלחמה קרואטים לארגנטינה, שם שימש יועץ לענייני ביטחון לנשיא חואן פרון, והקים את "התנועה לשחרור קרואטיה". ב-9 באפריל 1957 נפצע פאבליץ' משני כדורי אקדח שירה לעברו בלגויה ג'ובוביץ', מתנקש ממוצא מונטנגרי, שנמלט לספרד. פאבליץ' מת מסיבוכים כתוצאה מההתנקשות בחייו, ונקבר במדריד ב-1959. עד היום מנסים חוגים לאומניים בקרואטיה להחזיר את גופתו לקבורה במדינה.
תחילת דרכו
פאבליץ' נולד ב-1889 בעיר גוספיץ', שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחת סוחרים. בנעוריו למד פאבליץ' עריכת דין וקיבל תואר ד"ר. כבר בנעוריו התבלט אנטה פאבליץ' בעמדותיו הקיצוניות כלאומן ובדלן קרואטי ובנטיותיו להסתבך באירועים שנויים במחלוקת. הוא החל את דרכו הפוליטית כנציג בפרלמנט היוגוסלבי מטעם הארגון הקיצוני "פרנקובצ'י". בשנות העשרים המוקדמות הגן בבית משפט בסקופיה על קבוצה של טרוריסטים מקדונים.
ב-1927 הוא נבחר למועצת עירית זאגרב ושימש גם כמזכיר מפלגת הצדק היוגוסלבית עד 1929. בינואר 1929 הקים המלך אלכסנדר הראשון ממשלה חדשה. פאבליץ', שהתנגד לה, עזב לבולגריה. השלטונות היוגוסלבים חשדו בו כי הוא ארגן בסופיה, בירת בולגריה, הפגנות אלימות נגדם ועודד פעילות טרוריסטית של קיצונים בולגרים ומקדונים. ב-20 באפריל 1929, חתמו פאבליץ' ופעילים של הוועד הלאומי המקדוני בסופיה על הצהרה בדבר זכותם החוקית לפעול למען "כינון חוקה הדוגלת בזכויות אדם ולאום, חופש פוליטי ועצמאות מלאה בקרואטיה ומקדוניה." בשל פעילות חתרנית זאת הוא הועמד לדין שלא בפניו בפני בית משפט בבלגרד שגזר עליו ב-17 ביולי 1929 עונש מוות.
בעקבות גזר הדין ירד פאבליץ' למחתרת והקים את התנועה הלאומנית הקרואטית אוסטאשה, שמטרתה הקמת מדינה קרואטית עצמאית. התנועה פעלה בשיטות טרור נגד הסרבים והקימה מסגרות צבאיות. פאבליץ' הקים מחנות אימון לפעילי התנועה באיטליה ובהונגריה. האוסטאשים ניסו לחולל הפיכה בזאגרב באמצעות פלישה באמצעות סירות דרך הים האדריאטי, אולם הניסיון נכשל. בעקבות הכישלון הוחלט בארגון לחסל את המלך היוגוסלבי אלכסנדר הראשון. ניסיון התנקשות ראשון נכשל אולם ניסיון שני הצליח בשעה שהמלך נורה ונרצח במרסיי, צרפת, ב-9 באוקטובר 1934. יחד איתו נרצח שר החוץ הצרפתי לואי בארטו (Louis Barthou).
בעקבות ההתנקשות נעצרו פאבליץ' ותומכיו באיטליה, שבועות אחדים לאחר הרצח. פאבליץ' נשלח לכלא האיטלקי אולם זמן קצר לאחר מכן שוחרר וחזר לפעילות מחתרתית. איטליה סירבה להסגיר אותו לצרפת, לצורך העמדה לדין. הצרפתים שפטו אותו שלא בפניו והוא נדון למוות, בפעם השנייה בחייו. בתקופת גלותו באיטליה פעל פאבליץ' בחשאי כדי להכין את ההשתלטות האוסטאשית על קרואטיה.
ההכרזה על קרואטיה העצמאית
אחרי תבוסתה במלחמת העולם השנייה בותרה יוגוסלביה באפריל 1941 על ידי המדינות המנצחות – גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה - וכל אחת מהן סיפחה לעצמה חלק ממנה. השטח שנותר לאחר הסיפוחים חולק לשתי מדינות. האחת, סרביה, בראשה ממשלת בובות בראשות נדיץ, והשנייה קרואטיה "עצמאית" שהוקמה ב-11 באפריל 1941 על ידי גרמניה ואיטליה, בראשות אנטה פאבליץ'. תחילה הציעו הגרמנים למנהיג מפלגת האיכרים ולדק מאצ'ק לעמוד בראש המדינה הקרואטית העצמאית, אך כאשר הובהר להם שמאצ'ק אינו מעוניין להקים מדינה עצמאית והוא מסתפק באוטונומיה לקרואטיה, כחלק מהמדינה היוגוסלבית, הם פנו לסלאבקו קווטרניק, מראשי התנועה האוסטאשית, ואף חיברו עבורו מנשר ששודר ברדיו זאגרב. בשעות אחר הצהריים המאוחרות של ה-10 באפריל 1941 הכריז קווטרניק: "היום, ערב תחיית בנו של האל, תקום לתחייה גם המדינה הקרואטית העצמאית". באותו מנשר הודיע קבאטרניק כי הוא מדבר בשמו של המנהיג (פוגלבניק) ד"ר אנטה פאבליץ'. מיד לאחר השידור החלו היחידות הראשונות של הצבא הגרמני להיכנס לזאגרב.
ב-14 באפריל 1941, ארבעה ימים לאחר שהגרמנים כבשו את זאגרב, הגיע לשם אנטה פאבליץ' ועמו כ־300 גולים אוסטאשים אשר היו עמו באיטליה. הוא נכנס לעיר באישון ליל מחשש לתגובת האוכלוסייה, אך זו קידמה את כניסת הצבא הגרמני ואת הכרזת המדינה הקרואטית ב-16 באפריל, בתרועות שמחה ובנפנוף דגלים קרואטים. פאבליץ' חתם על הצו המודיע על הקמת הממשלה הקרואטית העצמאית הראשונה, כשהוא ממנה עצמו לפולגבניק ונוטל לעצמו את כל הסמכויות של ניהול המדינה וענייני החוץ שלה. קווטרניק מונה לשר הביטחון בממשלה החדשה. מדינת החסות הנאצית, שנקרעה על ידי הגרמנים ואיטליה הפשיסטית מיוגוסלביה, השתרעה על פני קרואטיה, בוסניה-הרצגובינה ודלמטיה.
מיד לאחר היבחרו מיהר פאבליץ' להיפגש עם היטלר והכריז על ברית עם גרמניה הנאצית. כשפלש היטלר לברית המועצות שלח פבליץ' יחידות אוסטאשה להילחם לצד הנאצים, ואחר כך הצטרף להכרזת המלחמה נגד ארצות הברית. מנהיגי האוסטאשה הכריזו כי יחסלו שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה, יגרשו שליש אחר וימירו את דתם של השליש הנותר מאורתודוקסית לקתולית. מי שסירב להמיר את דתו, נרצח.
מיד עם כינון "שלטון הבובות" שלה הקימה האוסטאשה מיליציות וכנופיות שטבחו בסרבים, ביהודים, בצוענים וביריבים פוליטיים אחרים. במעשי הטבח השתתפו גם כמרים קתולים, חלקם פרנסיסקנים. אכזריותם של אנשי האוסטאשה הייתה כה רבה עד שאפילו מפקד הצבא הגרמני ביוגוסלביה התלונן עליהם.
רדיפת הסרבים
מאז יסוד התנועה האוסטאשית, ב-1928, ראו האוסטאשים בסרבים את האויב העיקרי. הם ראו בסרבים כובש זר שיש לגרשו מארצם ומיד לאחר הקמת המדינה הקרואטית העצמאית החלו לפעול ל"טיהור אתני" של קרואטיה מגורמים זרים, סרבים, יהודים וצוענים. בעוד שאת היהודים ביקשו הקרואטים להשמיד, בהתאם למדיניות "הפתרון הסופי" של גרמניה הנאצית, פתרון "הבעיה הסרבית" היה מורכב יותר. הקרואטים תחת הנהגתו של פאבליץ' תכננו לגרש שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה, שליש להמיר לנצרות קתולית, ושליש נוסף לחסל. לצורך זה בנו שורה של מחנות ריכוז והשמדה מהנוראים ביותר שידעה האנושות. הסרבים נוהגים לכנות את רצח וגירוש הסרבים בידי הקרואטים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, "השואה הסרבית". כינוי נפוץ, ומדויק יותר, אשר השתמש בו גם פאבליץ', היה "צ'ישצ'ניה" (Ciscenje) ופשרו "ניקוי אתני". מספרי-ההרוגים הסרבים מופיעים במקורותיהם, כמו-גם במקורות אוסטאשיים, כיותר מ-700,000, אם כי חשבונות מאוזנים יותר מעמידים אותם על מעט פחות מזה.
פאבליץ' והיהודים
חרף כל שנאתם לסרבים, קשה לקבוע כי לאוסטאשה היה סדר-עדיפויות כלשהו, אלא שהשמדת הסרבים הומרצה מחמת היותם הגורם הזר הגדול ביותר, ולאו דווקא הגרוע ביותר. לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון וככל שקרבה מלחמת העולם השנייה כך גברו בקרב האוסטאשים קולות אנטי יהודיים. הדבר נבע לא מעט מרצונם של האוסטאשים לזכות בתמיכה גרמנית. ב-1936 שלח פאבליץ' זיכרון דברים למפלגה הנאצית בגרמניה בו הדגיש כי תנועתו מזדהה עם התפיסות האנטי יהודיות של הנאצים. ימים אחדים לאחר שזאגרב נכבשה בידי הגרמנים, ומיד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הקרואטית העצמאית, החל השלטון האוסטאשי, בהנחייתו של פאבליץ', לחוקק חוקים אנטי יהודיים, להחרים רכוש, לשדוד בתי עסק, ולהרוס מבני ציבור של הקהילה היהודית. עד לחודש יולי 1941 הושלם בידודם של היהודים משאר חלקי האוכלוסייה. ב-26 ביוני 1941 ניתן האות הראשון להתחלת השילוחים וההשמדה בצו והוראה תחיקתית מיוחדת של פאבליץ', בה נאמר:
בכך ניתן האות לפתיחת גל מעצרים ושילוחם של עשרות אלפי יהודים למחנות השונים, בהם נרצח חלק הארי של האוכלוסייה היהודית בקרואטיה. בסוף אוגוסט אותה שנה התראיין פאבליץ' לעיתון גרמני ואמר כי "בנוגע ליהודים אני יכול להכריז כי הם יחוסלו סופית בזמן הקרוב ביותר". ב-25 בנובמבר 1941, כאשר רוב מחנות הריכוז וההשמדה כבר עמדו על תילם והיו מלאים עד אפס מקום, פרסם פאבליץ' ביחד עם שר המשפטים שלו, מירקו פוק, את 'החוק לשליחת בני אדם חשודים ומסוכנים לשהייה כפויה במחנות ריכוז ועבודה". הוראה זו כללה הוראה ש"לא ייכלא אדם לתקופה שתקצר מארבעה חודשים ולא תארך משלוש שנים". למעשה, הייתה רשות ביד "שירות הביטחון העממי של האוסטאשה" להאריך בדיעבד את משך השהות במחנות ריכוז, כך שרוב האסירים שלא נידונו לשהייה ממושכת של שלוש-שנים הושארו במחנות, בתנאי שיכלו לעבוד והיה להם מקצוע, והועסקו בתת-תנאים עד שמתו. יתר על-כן, בהמשך נקבע כי אסירים שיישלחו למחנות עם גזר-דין של שלוש-שנים או ללא כל גזר דין, בלי קשר ליכולתם הפיזית, יחוסלו עם הנשים, הילדים וחסרי-המקצוע.
המלוכה הקרואטית
כדי להחזיר את חובו לאיטליה הפשיסטית, שם מצא מקלט לאחר ההתנקשות במלך יוגוסלביה ובשר החוץ הצרפתי, העלה פאבליץ' רעיון להפוך את קרואטיה למלוכה ולהעמיד בראשה נסיך איטלקי. המלך האחרון של קרואטיה היה המלך פטרוס שנפל בקרב בשנת 1097. מאז ועד להקמת קרואטיה העצמאית, תחת הכיבוש הנאצי, הייתה קרואטיה תמיד תחת שלטון זר, במרבית הזמן שלטון הונגרי. ב-17 במאי 1941 יצא פאבליץ' לרומא כדי להעלות את ההצעה באופן רשמי. את המלוכה הוא הציע לאימון (Aimone), הדוכס מספולטו, שהיה נשוי לאיירין, נסיכת יוון ובת דודתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. למחרת, בטקס שנמשך עשר דקות בלבד, במעמד מוסוליני והמלך האיטלקי, הוענק לדוכס הכתר המלכותי הקרואטי, והוא קיבל את השם טומישלב השני. בפועל לא היו לו סמכויות כלשהן, כדי לקיים טקס הכתרה מכובד יותר הורה פאבליץ' לבנות קתדרלה חדשה בבאניה לוקה. מוסוליני, שהיה בטוח כי ממלכת קרואטיה תהפוך למדינת חסות איטלקית, הסכים לצרף לתחומי המדינה הקרואטית כנדוניה את חבל דלמטיה, אולם לאחר שהתברר לו כי למלך אין כל השפעה וכי פאבליץ' חתם על הסכם שיתוף פעולה כלכלי ומדיני עם הגרמנים הוא תבע להשיב את דלמטיה לאיטליה ואף איים להחזיר אותה בכוח הזרוע, אולם מעולם לא מימש את איומו. המלך טומישלב השני ויתר על כיסאו ביום בו נכנעה איטליה, ב-2 באוקטובר 1943.
סיפור העיניים העקורות
אחד הסיפורים המזוויעים הנקשרים בדמותו של אנטה פאבליץ' הוא על סלסלה שהייתה מונחת על שולחן העבודה שלו ובה עשרים ק"ג של עיניים שנעקרו על ידי חיילים אוסטאשים מקורבנות סרבים בקרואטיה. המקור לתיאור זוועה זה הוא בספר עלילתי בשם "קפוט" שכתב ב-1949 סופר איטלקי בשם קורציו מלפרטה. אף על פי שמדובר בספר עלילתי ולא תיעודי, התעמולה הסרבית נהגה להציג אותו, גם במסמכים רשמיים של משרד ההסברה הסרבי, כאילו מדובר בעדות של ממש בעוד שהקרואטים נהגו להכחיש את נכונות הסיפור. עם זאת, נקל לשער שבמעורבותו של פאבליץ' במעשי-ההשמדה ובניבלות הרצח, ראה פאבליץ' כדברים הללו והתעסק עימם.
בגלות לאחר המלחמה
פאבליץ' נמלט מזאגרב ב-15 באפריל 1945, בטרם שוחררה בידי הפרטיזנים של טיטו. הוא ברח לאוסטריה ומשם המשיך לרומא שם קיבל מחסה וסיוע של הכנסייה הקתולית. בחודש יולי 1945 נדון פאבליץ' בפעם השלישית בחייו למוות שלא בפניו, הפעם על ידי בית משפט יוגוסלבי, בעידן טיטו, על פשעי המלחמה שביצע. בתחילת 1948 הוא עבר להתגורר במנזר מבודד ליד קסטל גנדולפו, 25 ק"מ דרומית לרומא, כשהוא מחופש לנזיר. במהלך אותה שנה הוא הוברח לבואנוס איירס, ארגנטינה, באמצעות רשת סיוע של הוותיקן שכונתה "נתיב העכברושים". בארגנטינה הוא הקים לתחייה את התנועה האוסטאשית ושימש כיועץ לענייני ביטחון לנשיא ארגנטינה, חואן פרון.
מנהיגי האוסטאשה, ובראשם פאבליץ', שדדו בתקופת שלטונם את רכוש הקורבנות: אוצרות אמנות ותכשיטים מכסף ובעיקר מזהב. לאחר המלחמה הם נמלטו עם האוצר השדוד לאיטליה והלבינו אותו בעזרת מוסדות הוותיקן. לפי עדותו של גוון, מונטיני, שב-1964 היה האפיפיור הראשון שביקר במדינת ישראל, היה מעורב גם הוא בסיוע של הוותיקן להלבנת ההון.
לבית המשפט בסן פרנסיסקו הוגשה ב-1999 תביעה לגילוי מסמכים ולפיצויים נגד בנק הוותיקן, המוכר גם בשם "המכון לעבודות דת" ושהוקם ב-1942 על ידי פיוס ה-12 כדי לשמש כלי להעברת תרומות של בישופים מכל העולם לוותיקן, וכן נגד המסדר הפרנסיסקני, "תנועת השחרור הקרואטית" (האוסטאשה), הבנק הלאומי של שווייץ ואחרים. את התביעה הגישו ניצולים יהודים, אוקראינים, סרבים וצוענים, וכן קרובי משפחה של נספים וארגונים שונים המייצגים ביחד 300 אלף קורבנות ממלחמת העולם השנייה.
ממסמכים סודיים שנחשפו בבית המשפט בסן פרנסיסקו העלו כי בתום המלחמה העניק המודיעין הבריטי חסות לפאבליץ' ואיפשר לו ולשיירה של עשר משאיות שנשאו את האוצר השדוד להגיע לאזור הכיבוש הבריטי באוסטריה. הבריטים עשו זאת מתוך כוונה להיעזר בו כמשקל נגד להשתלטות הקומוניסטים על יוגוסלביה.
אנשי שיירת האוצר הצליחו להביאו לרומא, שם מסרו אותו לשגריר הקרואטי בוותיקן, הכומר קרונוסלב דרגנוביץ'. דרגנוביץ' גם דאג להסתיר את פאבליץ' ועוזריו במוסדות הוותיקן ובדירות מסתור ברומא. המודיעין הצבאי האמריקאי איתר את מקום המחבוא של פאבליץ'. אבל לפי מסמך סודי מיולי 1947, שכתב גוון והוגש לבית המשפט, ביחידתו של גוון התקבלה ההנחיה להסיר את ידיהם מפאבליץ'. "זאת הייתה הנחיה מהחלונות הגבוהים ביותר בשגרירות הבריטית ובשגרירות האמריקאית", הדגיש גוון בעדותו. "התברר לנו כי הוא היה, בעצם, חסין מפני מעצר". " עוד נאמר במסמך, שסיווגו היה סודי ביותר, כי פאבליץ' "מקבל את הגנת הוותיקן, שסבור כי משום שמדינת קרואטיה אינה קיימת עוד ואין לצפות ששלטונו של טיטו, שהוא סוכן של סטלין, יעניק משפט הוגן, אין להסגירו לממשלה הנוכחית ביוגוסלביה. הסגרת פאבליץ' רק תחליש את הכוחות הלוחמים באתאיזם ותסייע לקומוניזם במאבקו בכנסייה".
באותה תקופה החל ביוגוסלביה מסע טיהור פוליטי כשמאות אוסטאשים ומשתפי פעולה הוצאו להורג. בספטמבר 1946 הועמד לדין הארכיבישוף סטפינץ', ראש הכנסייה הקתולית בקרואטיה, באשמת שיתוף פעולה עם ממשלת פאבליץ', ונדון ל-16 שנות מאסר, אולם הוא שוחרר כעבור 5 שנים.
ב-9 באפריל 1957 נורה פאבליץ', בבואנוס איירס, שתי יריות מאקדחו של בלגויה ג'ובוביץ', מתנקש ממוצא מונטנגרי. הוא נפצע פצעים קשים. לאחר שהחלים, חלקית, נאלץ לעבור להתגורר בספרד, תחת משטרו של הרודן הפשיסט פרנסיסקו פרנקו. ב-28 בדצמבר 1959 הוא מת מפצעיו בבית חולים גרמני במדריד. גופתו נקברה במקום סודי, וחסידיו ממתינים ליום שבו יוכלו לטמון אותה בזאגרב, בירת קרואטיה.
חיים אישיים
רעייתו של פאבליץ', מריה לוברנצביץ, הייתה יהודייה בת לאם יהודייה.
הקרב במישורים הקטאלונים
הרקע לקרב
בשנת 450 התרופפה השליטה הרומית בגאליה. החלק הצפוני שלה שמדרום לריין, הידוע כגאליה בלגיקה, עבר בפועל לשליטת הפרנקים. אזור גאליה אקוויטניה סבל מחוסר יציבות מצד הוויזיגותים, וגם הבורגונדים של אזור האלפים המתינו להזדמנות לחלוקת שלל השטחים מחדש.
האזור היחיד בגאליה שעדיין נתון היה תחת שליטה יציבה של רומי היה חוף הים התיכון, ורצועה שהתמשכה מאזור אורליאן של ימינו דרך עמק הלואר ובהמשך עמק הנהר רון. בתחילת שנת 451 חצו ההונים את הריין בראש צבא גדול שכלל גם שבטים בעלי ברית נוספים, ובאפריל כיתרו את אזור העיר מץ של ימינו. ביוני כבשו את אזור העיר אורליאן של ימינו אשר הייתה עיר מבוצרת ובעלת חשיבות אסטרטגית בשליטה על מעבר הלואר.
הידיעות על המהירות של כיבושי ההונים בטריטוריה האחרונה בגאליה שעדיין נותרה בשליטה רומית חייבו תגובה אגרסיבית בהתאם.
אתר הקרב
המקום המדויק של המישורים הקטאלונים אינו ידוע במדויק, אך הדעה המקובלת היא כי מדובר באזור העיר שאלון-אן-שמפאן שבאזור שמפאן-ארדן, בצפון מזרח צרפת.
הקרב
כשלמד על הפלישה, מגיסטר מיליטום פלביוס אאטיוס החל בתנועה מהירה מאיטליה לכוון גאליה, בראש צבא של חיל עזר, ושכנע את הוויזיגותים ומלכם תיאודוריד הראשון להצטרף אליו. הצבא המשולב הגיע לסביבות אורליאן של ימינו במחצית חודש יוני. ככל הנראה הגעת הרומים לעיר הנצורה התרחשה זמן קצר לאחר שההונים כבר הצליחו לפרוץ את ביצורי חומת העיר אך בטרם הכניסו לתוכה כוחות גדולים.
הכוחות נערכו לקרב משני צדדיו של רכס, כאשר ההונים מימינו והרומים ובעלי בריתם משמאלו. עם רדת החשכה, היו ההונים הראשונים לתקוף וניסו לכבוש את מרכז הרכס ולהשיג שליטה בשדה הקרב, אך המתקפה נכשלה והם הונסו בידי הרומים אשר גרמו לבלבול ומבוכה בשורות צבאו של אטילה. בשלב זה של הקרב נהרג המנהיג הוויזיגותי תיאודוריד מבלי שאנשיו חשו בכך. הכוח הרומי-ויזיגותי המשיך להתקדם במהירות תוך גרימת אבדות כבדות להונים ואילץ את אטילה להסתתר בקרב אנשיו ולמעשה להפקירם ללא מנהיג.
למחרת, עם עלות השחר, הבחינו הרומים והוויזיגותים במצבם הקשה של ההונים ובהתחשב ביתרונם המספרי בכוח אדם ובציוד פתחו במצור על המחנה ההוני. באור היום גילו הוויזיגותים את גופת מלכם שנהרג בקרב הלילי וביקשו לפתוח במתקפה ישירה על ההונים הנצורים. פלביוס הרומי חשש שבמקרה של ניצחון, כצפוי, ידרשו לעצמם הוויזיגותים שטחים נוספים של הרומים ולכן שכנע את בנו של המלך לחזור לארצו ולתפוס את השלטון בטרם יעשו זאת אחיו. אטילה שראה את הצבא הוויזיגותי הנסוג חשש ממלכודת שתמשוך את צבאו לקרב השמדה והעדיף להמשיך ולהתבצר במקומו למשך זמן קצר נוסף שלאחריו נסוג עם כוחותיו בחזרה.
המשמעות ההיסטורית של הקרב
יש היסטוריונים הרואים בו את אחד הקרבות החשובים ביותר של שלהי העת העתיקה באזור מערב אירופה. הטענות העיקריות שלהם מצביעות על העובדות הבאות:
היסטוריונים אחרים דווקא ממעיטים בחשיבותו ההיסטורית מן הטעמים הבאים:
לקריאה נוספת
יופה, זיו, "הקרב בשדות הקאטאלאוניים: הניצחון האחרון של הרומאים", 2019.
סדרה
סדרה היא קבוצה של עצמים בעלי מכנה משותף, שבהתקיימם זה בצד זה או בבואם זה אחר זה - יוצרים יחד רצף או שלמות.
האחיות פיק
האחיות פיק (ידועות גם בתור: הפיקיות, שרונה ודניאלה, שרונה ודניאלה פיק), הן האחיות שרונה פיק ודניאלה פיק, בנותיו של הזמר צביקה פיק והפזמונאית מירית שם-אור, בנות דודות של השחקנית תמר שם אור. השתיים פעלו בהרכב פופ בשנים 2003–2005. הסינגל המוכר ביותר שלהן הוא "השיר הזה", שהוציאו בשנת 2003. בשנת 2004 הוציאו מיני-אלבום, גם הוא בשם "השיר הזה". האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה באלבום זהב. באמצע 2005 הן פירקו את ההרכב ופנו לקריירות שירה נפרדות.
תחילת הדרך
השיר הראשון שהוציאו שרונה ודניאלה היה "זאת אהבה", אך הוא לא זכה להשמעות רבות ברדיו בהמשך האחיות הוציאו את הלהיט הראשון שלהן, "השיר הזה", באוקטובר 2003. את הסינגל כתבה להן אמן, מירית שם-אור, הלחינה שרונה והפיק אסף אמדורסקי. השיר הפך לאחד הלהיטים הבולטים של אותה שנה. עוד לפני כן הופיעו האחיות יחד בפינת ייעוץ בשם "הפיקסיז" בתוכנית הנוער "אקזיט", אך פרשו ממנה כדי להתרכז בקריירה המוזיקלית שלהן. בסוף אותה שנה יצא הלהיט השני של האחיות "שוב הגשם", ובמרץ 2004 יצא להיטן השלישי "זאת אהבה".
בתחילת שנת 2004 הוציאו האחיות מיני-אלבום (EP), שכלל את שלושת הסינגלים שלהן ושירים נוספים, שזכו אף הם להצלחה. כמו כן כלל האלבום גרסת רמיקס של ל"השיר הזה". האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה בתקליט זהב. את האלבום כולו כתבה להן אימן, מירית שם-אור, ואת רובו עיבדו האחיות בעצמן, ובעזרתו של אסף אמדורסקי.
תחנות נוספות בקריירה
בשנת 2004 חידשו האחיות את השיר "תמיד עולה המנגינה" של להקת חיל האוויר לשיר הנושא של סדרת האנימציה "מ.ק 22", והוא זכה להצלחה רבה. האחיות הופיעו בהזדמנויות רבות, בין השאר בכפר המוזיקה של קוקה קולה, בפארק רעננה, ובפסטיבלים שונים ברחבי הארץ. כשנשאלו על סגנון ההופעות שלהן בריאיון שנערך עמן באתר האינטרנט של בשנת 2004, ענו האחיות שהמופע שלהן משלב "המון תיאטרליות, ריקודים והרבה גלאם רוק, נוצץ וזוהר". באוקטובר 2004 הוציאו את הסינגל "בייבי" שגם זכה להצלחה.
בשנת 2005 התמודדו בתחרות הקדם אירוויזיון בשיר "הלו הלו". מולן התמודד גם אביהן, צביקה פיק. בני המשפחה הפסידו לשירי מימון, שהתחרתה באותה השנה בשיר "השקט שנשאר".
פירוק ההרכב
בשנת 2005, זמן קצר לאחר תחרות הקדם אירוויזיון, הודיעו האחיות על פירוק הצמד ופנייה לקריירות סולו. הן טענו כי הפירוק אינו בשל משבר ביחסיהן, אלא בשל "משיכה לכיוונים אמנותיים שונים". במספר הזדמנויות וראיונות ציינו האחיות כי ברצונן לפצל את דרכן האמנותית, הואיל ושרונה מעוניינת להמשיך בפופ, ואילו דניאלה נמשכת יותר לכיוון הרוק.
הדינמיקה כצמד, והעבודה על מוזיקה
האחיות טענו בראיונות רבים שהן חברות טובות, אך אם לא היו אחיות - סביר להניח שלא היו מתחברות זו לזו, הן בשל הפרשי הגילים, והן בשל ההבדלים באישיות. את רוב שיריהן כתבה להן אימן, מירית שם-אור, והן שרו אותם יחד, ואף עיבדו את רובם בעצמן.
את רוב שיריהן הלחינה שרונה, שהלחינה שירים גם לאמנים נוספים, ומנגנת בקלידים מגיל צעיר. שרונה סיפרה בריאיון שהיא נוהגת לעיתים לעבוד הפוך: להלחין מנגינה לשיר, ורק אז לחבר לו מילים, בעזרת אימה.
דניאלה, הנחשבת לרוקיסטית מבין השתיים, סיפרה בראיונות שהיא "שרה עוד לפני שהחלה לדבר", ושחלמה לשיר ולהיות זמרת מגיל צעיר מאוד.
על אף היותן בנותיו של צביקה פיק, אביהן לא התערב ביצירתן כצמד, ולמעשה לא הפיק או עיבד להן שיר, מלבד "מתלבטת" של שרונה, שיצא בשנת 2007.
הבמוס פאפאם
"הַבֶּמוּס פָּאפָּאם" (בלטינית: Habemus Papam ‏–‏ "יש לנו אפיפיור") היא ההכרזה המסורתית בלטינית, הניתנת מפיו של החשמן הבכיר עם בחירתו של אפיפיור חדש עם סיום הקונקלווה. ההכרזה נעשית ממרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולאחריה מוצג האפיפיור בפני הקהל ומעניק לו את ברכת "אוּרבִּי אֶט אוֹרבִּי" (Urbi et Orbi) ‏–‏ "לעיר (רומא) ולעולם".
היסטוריה ומקור
השימוש בנוסח ההכרזה עתיק מאוד. אף כי אין מידע באשר למועד המדויק בו הוכרז לראשונה אפיפיור חדש בדרך זו, ידוע בוודאות כי כך נעשה ב-1484, עם בחירתו של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני לתפקיד.
מקור נוסח ההכרזה ניטל בחלקו מתיאור סגידת הרועים בבשורה על-פי לוקס:
בשנת 2005 חידש החשמן הבכיר והקדים להכרזה על בחירתו של בנדיקטוס השישה-עשר את הברכה "אחים ואחיות יקרים" באיטלקית, ספרדית, צרפתית, גרמנית ובאנגלית.
צפון וייטנאם
הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (בווייטנאמית: Việt Nam Dân chủ Cộng hoà), הידועה גם כצפון וייטנאם, הייתה מדינה קומוניסטית ששלטה בחלק הצפוני של וייטנאם משנת 1954 עד 1976. המדינה הוכרזה בידי הו צ'י מין בהאנוי ב-2 בספטמבר 1945 בעקבות הסכמי ז'נבה, שבמסגרתם נקבע כי וייטנאם תחולק באופן זמני לשתי מדינות. צפון וייטנאם כללה את הפרובינציות טוקין ואנאם, שקודם לכן היו חלק מהודו-סין הצרפתית.
במלחמת וייטנאם נלחמה צפון וייטנאם לצד ה, המיליציה הקומוניסטית בדרום וייטנאם, נגד כוחות הממשלה הדרום וייטנאמית, שנעזרה בארצות הברית. המלחמה הסתיימה בניצחונה המוחלט של צפון וייטנאם, שכבשה את הדרום זמן קצר לאחר עזיבת הכוחות האמריקניים, ואיחדה את וייטנאם למדינה קומוניסטית אחת, הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
חלוקת הודו-סין
בעקבות חלוקת וייטנאם בשנת 1954, אלפי וייטנאמים היגרו מהצפון לדרום ומהדרום לצפון. לדוגמה, כ-800 אלף נוצרים קתולים, שלפני כן גרו בצפון המדינה, עברו לדרומה לאחר החלוקה.
יחסי חוץ
דרום וייטנאם
ממשלת האנוי יצאה למלחמה נגד דרום וייטנאם באמצעות הווייטקונג, בניסיון לכבוש את דרום וייטנאם ולאחד את המדינה תחת שלטון קומוניסטי. ב-1964 שלחה ארצות הברית תגבורת של חיילים לדרום וייטנאם. מדינות נוספות, כולל אוסטרליה, דרום קוריאה, תאילנד וניו זילנד שלחו גם הן כוחות צבאיים וסיוע צבאי למאמץ המלחמתי. סין והגוש הסובייטי סייעו לצפון וייטנאם. מלחמה זו ידועה בשם מלחמת וייטנאם (1955-1975).
מדינות המערב ומדינות קומוניסטיות
צפון וייטנאם הייתה תחת בידוד דיפלומטי של מדינות רבות במערב, ועוד מדינות רבות אנטי-קומוניסטיות. בניגוד לכך, היא זכתה להכרה של כמעט כל המדינות הקומוניסטיות, כמו הגוש הסובייטי ועוד מדינות סוציאליסטיות של מזרח אירופה ומרכז אסיה, סין, קוריאה הצפונית, וקובה, וקיבלו סיוע ממדינות אלו.
24 בינואר
24 בינואר הוא היום ה-24 בשנה בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 341 ימים (342 ימים בשנה מעוברת).
אנג'י זפאטה
אנג'י זפאטה (באנגלית: Angie Zapata, 5 באוגוסט 1989 - 17 ביולי 2008) הייתה אישה אמריקאית שהוכתה למוות בעיר גרילי שבקולורדו, ארצות הברית, וזאת על רקע היותה טרנסג'נדרית. אלן אנדרדה הורשע ברצח ממדרגה ראשונה וביצוע פשע שנאה, שכן רצח את זפאטה לאחר שגילה כי היא טרנסקסואלית. פרשיית הרצח הייתה הראשונה במדינה אשר בה התקבלה הרשעה בביצוע פשע שנאה כנגד טרנסקסואלים. הפרשה עוררה הדים רבים בארצות הברית ופורסמה בהרחבה באמצעי התקשורת, בעיקר בשל גילה הצעיר של זפאטה, שהייתה בת 18 בעת הרצח. כמו כן נודעה הפרשייה בקרב הקהילה ההיספנית וסרט אודות המקרה שודר בערוץ "Univision", הגדול ביותר הפונה לקהילה זו בשם "סיפורה של אנג'י זפאטה".
רקע
זפאטה נולדה כזכר בשם ג'סטין בריאן זפאטה ב-5 באוגוסט 1989, בברייטון שבקולורדו. היא אימצה לעצמה את השם "אנג'י" כאשר הייתה בת 16, אז החלה לנהל את חייה בתור אישה. היא הייתה בת 18 כאשר הכירה את אלן אנדרדה (אז בן 31), דרך רשת חברתית סלולרית. לפי אנדרדה, השניים נפגשו לראשונה ב-15 ביולי 2008 ובילו יחד במשך שלושה ימים, במהלכם קיימו יחסי מין. התובע מטעם המדינה ציין כי מאוחר יותר נודע לאנדרדה כי זפאטה היא טנסג'נדרית, ועקב כך הכה אותה למוות – ראשית באגרופים ולאחר מכן במטף לכיבוי אש, עד שמתה. בתצהיר המעצר, אמר אנדרדה שידע כי "הרג את זה" בטרם עזב את זירת הרצח במכוניתה של זפטאה עם כלי הרצח וראיות מפלילות נוספות. הוא נעצר בסמוך למקום מגוריו, נוהג במכוניתה של זפאטה.
משפטו של אנדרדה
התביעה להכיר ברצח כפשע שנאה ולא כפשע רגיל הוגשה על ידי משפחתה של זפאטה. המשפט החל ב-6 באפריל 2009, ובמהלכו הושמעה לחבר המושבעים הקלטה של שיחה מבית הכלא, ובה התבטאות הומופובית של אנדרדה שאמר "דברים הומואיים חייבים למות". ב-22 באפריל 2009 הורשע אנדרדה ברצח ממדרגה ראשונה של זפאטה, ביצוע פשע שנאה, גנבת רכב חמורה וגנבת זהות. הוא נשלח למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם. כיוון שהיו לאנדרדה שש הרשעות קודמות, כינה אותו השופט "פושע סדרתי", והכפיל בארבע את עונשו ל-60 שנים נוספות.
המשחקים האיסתמיים
המשחקים האיסתמיים (ביוונית עתיקה: Ἴσθμια) היו חלק מהמשחקים הפאן-הלניים שנערכו ביוון העתיקה. תחרויות ספורט אלה נערכו בקורינתוס שביוון מדי שנתיים. משחקים אלה נערכו שנה לפני ושנה לאחר מהמשחקים האולימפיים יחד עם המשחקים הנמאיים, ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים.
המשחקים האיסתמיים נערכו לכבודו של האל פוסידון, ונערכו לראשונה בשנת 580 לפנה"ס על מנת לחגוג את מותו של העריץ קיפסלוס. ייסוד המשחקים יוחס על ידי תושבי קורינתוס לסיזיפוס, ועל ידי אתונה לתסאוס.
בשנת 196 לפנה"ס ניצל טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס את המשחקים על מנת להכריז על עצמאותה של יוון משלטון מקדון.
לאחר שהעיר קורינתוס נהרסה על ידי הרומים בשנת 146 לפנה"ס עברו המשחקים לעיר סיקיון, בה נערכו המשחקים עד שנת 7 לפנה"ס (או 3 לפנה"ס), עת שהעיר קורינתוס שבה לארח את המשחקים. המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי עץ אורן.
המשחקים הופסקו בהוראת הקיסר הרומי תיאודוסיוס הראשון שראה בהם טקס פגאני.
מסלול הפנטוז פוספט
המסלול קרוי כך כיוון שנוצרים בו פנטוזות, סוכרים בעלי חמישה אטומי פחמן, וכיוון שהוא כרוך בהעברת קבוצות זרחה (פוספט) בין המולקולות השונות המשתתפות בו. המסלול קרוי גם מסלול ההקסוז מונופוספט (Hexose monophosphate) ומסלול הפוספוגלוקונט (Phosphogluconate).
למסלול זה חשיבות עליונה, שכן הסוכר החמש-פחמני ריבוז, התוצר הסופי של המסלול, מהווה את אחת מאבני הבניין של הנוקלאוטידים, ואילו הללו מהווים את אבני הבניין של חומצת הגרעין RNA וכן של מולקולות חשובות אחרות בתא, כגון ATP ו-NAD. חלק ממולקולות הריבוז מחוזרות לאחר ייצורן והופכות לדיאוקסיריבוז, המהווה אחת מאבני הבניין של ה-DNA.
חוסר G6PD, המחלה התורשתית-מטבולית הנפוצה ביותר בעולם, נובעת מכשל במסלול הפנטוז פוספט. האנזים G6PDH (גלוקוז 6-פוספט דהידרוגנאז) מזרז את השלב הראשון של המסלול, שלב שבמהלכו נוצר NADPH. אצל הלוקים במחלה קיים פגם בגן המקודד לייצור האנזים. החוסר באנזים בגופם של החולים גורם למחסור חמור ב-NADPH, דבר המאפשר לרדיקלים חופשיים לתקוף רקמות רגישות בגוף – בעיקר תאי דם אדומים. בגופם של החולים מתרחשת המוליזה – הרס של תאי דם אדומים – והם סובלים מאנמיה חמורה. הגן הפגום, אשר מצוי בגופם של כ-400 מיליון איש ברחבי העולם, אינו גורם כלשעצמו לתסמינים כלשהם, ורוב נשאי המחלה אינם לוקים בה. המחלה מתפרצת עם חשיפה לגורמים סביבתיים המביאים לייצור מוגבר של רדיקלים חופשיים בגוף – תרופות מסוימות, חומרים להדברת מזיקים, קרינה מייננת ועוד.
קרולין בליס
קרולין בליס (באנגלית: Caroline Bliss; נולדה ב-12 ביולי 1961) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע אנגלייה.
ביוגרפיה
קרולין בליס היא נכדתו של המלחין סר ארתור בליס. היא למדה בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק. היא ידועה ביותר בשל גילום דמותה של מיס מניפני בסרטי ג'יימס בונד בהם כיכב טימותי דלטון. בהיותה בת 26 היא החליפה את לואיס מקסוול, (ששיחקה את התפקיד במשך 24 שנה) בסרטים 007 באזור המסוכן ורישיון להרוג, בו הופעתה הייתה קצרה יותר. סמנתה בונד ירשה אותה בתפקיד, החל מהסרט גולדן איי משנת 1995, לצידו של פירס ברוסנן. בליס היא השחקנית הצעירה ביותר ששיחקה את מיס מניפני.
לורה פריפון
לורה הלן פריפון (באנגלית: Laura Helene Prepon; נולדה ב-7 במרץ 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא יהודי. פריפון זכתה להכרה ופרסום בשל תפקידיה כדונה פינסיוטי בסיטקום "מופע שנות ה-70" (2006-1998) ובתור אלכס ווס בסדרה של נטפליקס "כתום זה השחור החדש" (2019-2013).
ביוגרפיה
פריפון נולדה וגדלה בעיר וואצ'נג, ניו ג'רזי שבארצות הברית, הצעירה מבין חמישה ילדים למארג'ורי (לבית קול) ממשפחה אירית-קתולית, מורה בבית ספר תיכון ושפית פרטית, ולמייקל פריפון, מנתח אורתופדי ממשפחה רוסית-יהודית. ב-1993, כשהייתה בת 13, נפטר אביה במהלך ניתוח לב, בגיל 49.
קריירה
ב-1996 למדה דרמה ב"מעבדת התיאטרון" של המורה למשחק קרוליין תומאס.
שרונה פיק
שרונה פיק (נולדה ב-9 בפברואר 1980) היא זמרת ומלחינה ישראלית, נודעה בעיקר כחלק מההרכב "האחיות פיק", שבו פעלה יחד עם אחותה הצעירה דניאלה.
לורה פריפון
קריירה
ב-1997 הופיעה כקלואי באופרת סבון אינטרנטית בשם "They Go On". היא דגמנה בפריז, מילאנו וברזיל.
בשנים 1998–2006 גילמה את אחת הדמויות הראשיות כדונה פינסיוטי במשך שמונה עונות של הסיטקום המצליח "מופע שנות ה-70" של רשת FOX; לצד שחקנים מתחילים אחרים כמו מילה קוניס, אשטון קוצ'ר וטופר גרייס.
שרונה פיק
ביוגרפיה
פיק נולדה ברמת השרון, בת לזמר צביקה פיק ולפזמונאית מירית שם-אור. הוריה התגרשו בילדותה. בנוסף לאחותה דניאלה יש לה אח נוסף, בנלי, הגדול ממנה.
שרונה ודניאלה פיק פעלו כהרכב פופ מצליח בשם "האחיות פיק" בין השנים 2003–2005. את הסינגל הראשון שלהן, "זאת אהבה", הוציאו בנובמבר 2002. הסינגל המוכר ביותר שלהן הוא "השיר הזה", אותו הוציאו בשנת 2003. בשנת 2004 הוציאו מיני-אלבום, גם הוא בשם "השיר הזה". האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה באלבום זהב. באמצע 2005, זמן קצר לאחר השתתפותן בתחרות הקדם אירוויזיון, פורק ההרכב, והשתיים פנו לקריירות שירה נפרדות.
לורה פריפון
קריירה
פריפון הופיעה פעמיים על שער המגזין MAXIM בינואר 2001 ובנובמבר 2004.
בשנת 2004 השתתפה בסרט האימה "Lightning Bug" ואף שימשה כמפיקה בפועל, ובאותה שנה היא תרמה את קולה למשחק המחשב "Halo 2".