cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בורין
לאחר 1967
בעשור השני של המאה ה-21 החלו תושבי הכפר להיות מעורבים באופן קבוע בעימותים מול תושבי ההתנחלות יצהר והמאחז גבעת רונן, ובהם מתקיימים בין השאר אירועים הדדיים של יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות. בשנת 2008 אף אירע מקרה חריג, שבו חברי חוליה יהודים מיצהר ניסו לשגר רקטת קסאם לעבר הכפר בורין. מנגד, היו ערביי הכפר מעורבים בהתפרעויות וזריקת אבנים כנגד חיילי צה"ל וכוחות הביטחון.
בפברואר 2013 הקימו פלסטינים מאחז בשם אל-מנאטיר באדמות בורין. על אף שמדובר בשטח B, בו סמכויות התכנון והבנייה נתונות לרשות הפלסטינית, הרסו כוחות צה"ל את המאחז.
באוקטובר 2015 תועדו עשרות רעולי פנים שירדו מההתנחלות יצהר לכיוון בורין, זרקו אבנים והציתו שדות, וזאת תחת אבטחה וליווי של חיילי צה"ל.
ב-12 בדצמבר 2017, כארבעים נערי גבעות רעולי פנים נכנסו לכפר, והחלו בזריקות אבנים לעבר התושבים ולעבר בתיהם. דובר צה"ל מסר כי כוחות צה"ל הגיעו למקום, פעלו לסיום החיכוך והוציאו את התוקפים מהכפר.
באפריל 2018 גילו חקלאים מהכפר כי קרוב למאה עצי זית באדמותיהם נכרתו ועל חומת אבנים במקום רוססה הכתובת: "והורשתם". העצים, בני עשרות שנים, השתייכו לחלקה הנמצאת סמוך לכביש ליצהר, שהגישה אליה אסורה לפלסטינים על ידי צה"ל ומתבצעת בתיאום מראש בלבד.
ב-16 באוקטובר 2019, פעילי ארגון "רבנים לזכויות אדם" שסייעו במסיק זיתים בכפר הכו בידי נערי גבעות במוטות ברזל. חבר הוועד המנהל של רבנים למען זכויות אדם, הרב משה יהודאי, בן 80, נפצע ברגליו ובראשו. הוא פונה לקבלת טיפול בבית החולים מאיר בכפר-סבא. דובר צה"ל אישר כי בכפר היו עימותים ושריפה שנגרמה מהצתה, הפעילים אמרו שהותקפו בידי רעולי פנים שהציתו והשחיתו עצים. יום למחרת, יצאה קבוצה של "רבנים לזכויות אדם" לסייע לכפר במסיק, המסיק נעצר לאחר כשעה על ידי קצין משטרה.
עיראק בורין
במאה ה-17 הוקמה שלוחה של הכפר בשם "עיראק בורין", כ-500 מטר מצפון לכפר על ראש מצוק במעלה רכס הר גריזים, פירוש השם הוא הצוק של בורין. בצמוד לעיראק בורין ממערב נמצאת "ח'רבת ס'ור", בה נתגלו ממצאים ארכאולוגיים המעידים כי במקום התקיים יישוב מתקופת הברזל ועד התקופה הרומית בארץ ישראל. מעין "עין ס'ור" הסמוך היה מקור מימיו. הכפר הקדום בנוי כ"כפר מבצר", כשהצוק התלול משמש לו להגנה, כיום הכפר גדול יותר ואינו רק באזור הצוק.
ב-21 ביוני 2002, לאחר פיגוע ביישוב איתמר בו נרצחה משפחת שבו, קבוצה של יהודים נכנסה לעיראק בורין, זרקה אבנים, הציתה מחסן ושני כלי רכב ונמלטה מהמקום. תושב הכפר, עדנאן עודה בן 22, השליך אבנים בחזרה, מתנחל ירה בו והוא נהרג. נפתחה חקירה של משטרת ישראל שביקשה לקבל את ההרוג לנתיחה, הבקשה סורבה.
ב-20 במרץ 2010 שהה כוח של חטיבת כפיר בכפר. על פי יומן המבצעים החטיבתי, בשעה 15:54 החלו הכוחות לסגת. במסגרת פיזור הפגנה אלימה קצין בדרגת רס"ן ירה לעבר המפגינים ופגע בשני נערים. רס"ן ר' העיד במצ"ח שבזמן נסיגת החיילים הוא ירה שני כדורי גומי לעבר 2 תושבים שלטענת הצבא עמדו בסמוך למפרי סדר ולטענת עדים פלסטינים היו במרחק של כ50 מטרים מההפגנה ולא השתתפו בה, וזיהה פגיעה בידו של אחד מהם. למעשה, הירייה הראשונה פגעה בראשו של אוסייד והכדור חדר לגולגולתו, והירייה השנייה פגעה בחזהו של מוחמד כשחש לעזרתו. הטענה לירי כדורי גומי הופרכה על ידי צילום רנטגן של קליע חי בגולגולתו של אוסייד קאדוס. ר' הודה רק בזיוף מסמכי נשקייה, אותם זייף כדי להחליף את נשקו בנשק אשר יכול לירות כדורי גומי כפי שטען שירה, זאת לאחר הירי. במצ"ח הוחלט שלא להעמידו למשפט.
במרץ 2016 שלושה מחבלים תושבי הכפר דקרו שני חיילים בעמדה צבאית סמוך לכפר. ב-19 באפריל 2016 כוחות הביטחון חשפו חוליה מהכפר שתכננה לחטוף מתנחל, ולבצע פיגועי ירי ודקירה נגד חיילים.
גאוגרפיה
בורין שוכנת בגב ההר, למרגלות חלקו הדרומי של רכס הר גריזים, בגובה של בין כ-720 מ' לכ-650 מ' מעל פני הים. מצפון לכפר משתרעת "שמורת נבי איסמעיל" בשמורה יש ריכוז של עשרות עצי אלה אטלנטית ולצידם מספר עצי זית עתיקים. באזור הכפר נובעים מספר מעיינות שכבה, בהם:
מעגל מודפס
מעגל מודפס (באנגלית: Printed Circuit Board, בראשי תיבות: PCB) הוא לוח שעליו מונחים רכיבים אלקטרוניים היוצרים מעגל חשמלי. החיבור בין הרכיבים נעשה ללא חוטי חשמל. את מקומם תופסים פסי נחושת שהודפסו על הלוח, שהוא מצע שאינו מוליך. מעגלים מודפסים אינם יקרים, ובדרך כלל מאוד אמינים.
המעגל המודפס בא להחליף שיטה ישנה לחיבור בין רכיבים אלקטרוניים באמצעות חוטים, שיטה ידנית שהייתה מסורבלת, יקרה ואיטית. כיום כמעט כל מערכת אלקטרונית מכילה מעגל מודפס בטכנולוגיה כלשהי.
היסטוריה
ממציא המעגל המודפס היה מהנדס יהודי-אוסטרי בשם פאול אייזלר (1907–1995), שנאלץ לברוח לאנגליה ב-1936. במשך עבודתו באנגליה יצר מעגל אחד כזה ב-1941 כחלק מסט רדיו. בסביבות 1943 החלו להשתמש בטכנולוגיה הזו בארצות הברית בצורה רחבה על מנת לייצר חיישן-קירבה לפיצוץ פצצות מעופפות של הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, שחררה ארצות הברית את ההמצאה לשימוש מסחרי. מעגלים מודפסים נעשו נפוצים בשימוש אזרחי אחרי אמצע שנות ה-50, לאחר תהליך ההרכבה האוטומטי אשר פותח בידי צבא ארצות הברית.
מבנה
מעגל חשמלי פשוט על כרטיס: כאשר מעגל חשמלי מכיל רכיבים רבים, הוא מסובך לבניה ולבקרת איכות. על כן בבניית מכשיר חשמלי ניתן לפרוס את רכיבי המעגל החשמלי על צידו האחד של לוח מבודד (צד הרכיבים), במקומות שסומנו להם מראש, ולחבר את הרכיבים בחוטים מוליכים. המעגל הופך אפילו פשוט יותר לבניה ולבקרה כאשר החוטים מצויים מצידו השני של הכרטיס וחלקי הרכיבים המולחמים אליהם מגיעים לצד זה של הכרטיס דרך חורים (צד ההלחמות).
מעגל מודפס: כאשר מחליפים את מרבית החוטים המוליכים בהדפסה של חומר מוליך על הכרטיס המבודד עצמו מקבלים מעגל מודפס. המעגל המודפס הפשוט ביותר כולל משטח מבודד כמו פיברגלס שאליו מוצמד גיליון נחושת לקראת הדפסה.
מעגל מודפס מודרני מיוצר בתהליך שבו מורידים משכבת הנחושת חומר כך שנשארים רק עקבות המוליכים המחברים בין הרכיבים האלקטרוניים. בנוסף, כאשר המעגל מכיל רכיבים בעלי "רגליים" מאונכות למעגל, המעגל יכיל קדחים שלתוכם יש להכניס את רגלי הרכיבים ולהלחים אותם.
הדפס משי
המעגל המודפס לא חייב להכיל הדפס משי. הדפס המשי אינו קשור להדפס המוליך ההכרחי לפעולת המעגל. הדפס המשי על המעגל המודפס מסמן למי שמרכיב אותו, למי שמבקר את איכותו ולמי שמתקן איזה רכיב אמור להתחבר אל המעגל בכל נקודה ונקודה בו. לרכיבים השונים יש סימנים שונים המופיעים בהדפס המשי. למשל, הסימן C132 ליד סימן של עיגול שבאחד מקצותיו מופיע סימן + מורה שבשטח המעגל יש לחבר את הקבל האלקטרוליטי שמספרו הסידורי הוא 132 ואת רגלו החיובית של הקבל יש לחבר ליד סימן הפלוס.
שכבות
מעגלים מודפסים כיום הם "רב- שכבתיים", כלומר מכילים יותר משכבה אחת של נחושת. המעגל הבסיסי ביותר הוא דו-שכבתי ומכיל מוליכים משני צידי הלוח. נהוג לכנות את הצד עליו מונחים הרכיבים Component Side והצד שהיה נהוג לחבר את רגלי המוליכים Print Side. כיום ניתן לחבר רכיבים משני צידי הלוח על ידי שימוש ברכיבים בטכנולוגיית השמה משטחית (SMT).
פדי חיבור וקדחי חיבור
נקודת החיבור של הרכיב במעגל המודפס קרויה פד (Pad). מבחינים בין שני סוגי פדים:
מעגל מודפס מכיל מספר סוגי קדחים: קדח בעל קוטר הקטן מ-0.1 מ"מ (Microvia) נועד לחיבור בין שתיים או שלוש שכבות צמודות.
רכיבים
מעגל מודפס מיועד להרכבה וחיבור של רבים ממרכיבי המעגל החשמלי. החלקים הנפוצים הם (ראו תמונות):
משפחת למל
משפחת למל (בגרמנית: Lämel) הייתה משפחה יהודית וינאית שהעמידה רבנים ואנשים ידועי שם. אחד מצאצאיה שמעון אדלר למל, קיבל את תואר האצולה הנמוך אֶדלר, שהקנה לו את הכינוי "אֶדלר פון למל" (Edler von Lämel, האציל לבית למל).
דורות ראשונים
אבי המשפחה היה משה אהרן למל, בעל מעמד גבוה בקהילה היהודית בווינה. אשתו הייתה בת למשפחת רבנים, ולהם כמה ילדים.
בנו, שמואל פייבש (או: פאבי) למל (ה'ש"י, 1550 - ה' באייר ה'שע"ו, 22 באפריל 1616) חי ופעל אף הוא בווינה. הוא התעשר עושר רב, והיה מנדבניה הגדולים של הקהילה. על מצבתו נחרת:.
בנו, שמואל פייבש למל, השני, היה רב בפולין. הוא תיאר את זכרונותיו מימי פרעות ת"ח ות"ט בספרו "טיט היון" (ונציה ת"י).
מכבי יפו
מכבי קביליו יפו או בקיצור מכבי יפו היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר תל אביב-יפו המשחקת בליגה הלאומית. הקבוצה הייתה מזוהה עם קהילת יהודי בולגריה ביפו, שיחקה 32 עונות בליגה הבכירה בישראל; הייתה סגנית האלופה (ב-1962, 1964 ו-1977), סגנית מחזיקת גביע המדינה ב-1957, וכן זכתה בגביע הטוטו לליגת המשנה שלוש פעמים (1992, 1993, 1998). מכבי יפו לא שיחקה בליגה הבכירה בישראל מאז שנת 1999.
בשנת 2000, בעקבות משבר תקציבי, הקבוצה התפרקה בעודה משחקת בליגה א' (אז הליגה הרביעית). בשנת 2008 הקימו אותה אוהדי הקבוצה מחדש כקבוצת אוהדים בשם מכבי קביליו יפו, וכיום היא משחקת בליגה הלאומית.
השנים הראשונות
האגודה הציונית "מכבי יפו" הוקמה ב-1949 על ידי אלברט קיוסו שכיהן כנשיא מכבי בולגריה עד לעלייתו לישראל ב-1943. קיוסו כיהן לאורך שנים כנשיא אגודת מכבי יפו והיה חבר מכבי העולמי ומכבי ישראל. מספר חדשים מאוחר יותר, הוקמה במסגרת האגודה קבוצת הכדורגל מכבי יפו. עם המייסדים של קבוצת הכדורגל נמנו איצקו בן-בסט שגם שימש כיושב ראש האגודה וחבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל, פרסיאדו אביגדור (טופצ'ה), משה אלמוזלינו ומשה מירנדה, שאף שיחקו בקבוצה בשנות ה-50.
אוהדי הקבוצה תרמו כסף וכך בנו מכספם את המגרש של מכבי יפו בשכונת יפו א' (דקר). השם שניתן לו היה "מגרש הפחים". בשנת 1977 נחנך מגרשה החדש, אצטדיון ניסים גאון. בעונת 1954/1955 שיחקה הקבוצה בבית העלייה לליגה הבכירה עם הפועל כפר סבא, הפועל קריית חיים ובית"ר ירושלים. מכבי יפו סיימה מקום ראשון בבית והעפילה לראשונה לליגה הבכירה בישראל.
בשנות ה-50 הייתה מכבי יפו קבוצת תחתית בליגה הבכירה. הישג השיא של הקבוצה באותן שנים היה בעונת 1956/1957 עת הגיעה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה 1–2 להפועל פתח תקווה.
שנות השישים: השנים המפוארות
בעונת 1961/1962, תחת הדרכתו של המאמן ואסיל ספאסוב, סיימה הקבוצה במקום השני בליגה הבכירה, 2 נקודות מתחת לאלופה הפועל פתח תקווה.
בעונת 1962/1963 סיימה יפו במקום השלישי. עונה זו זכורה במיוחד לאור החלטת ועדת סריג לבטל את הניצחון של מכבי פתח תקווה על מכבי יפו בתוצאה 3–1, לאחר שגילתה כי שחקני יפו מכרו את המשחק לפתח תקווה כדי שלא ירדו ליגה, והחליטה שהמשחק יחשב כתיקו 0–0 ללא נקודות. בסופו של דבר הירידות הוקפאו באותה עונה ולכן פתח תקווה לא ירדה ליגה.
בחודש יוני 1963 נשלחה הקבוצה על ידי מכבי ישראל לייצגה במשחקי מכבי אירופה שנערכו בעיר ליון. הקבוצה ניצחה במשחק הגמר את מכבי בלגיה 0–10 וזכתה במדליית הזהב.
עונת 1963/1964 נחשבת לאחת הגדולות בתולדות המועדון, אשר אומן על ידי המאמן הבולגרי פניוט (נוטקו) ולב. מכבי יפו נלחמה על האליפות מול העולה החדשה הפועל רמת גן. בשני המשחקים בין המועדונים ניצחה יפו (3–1 באצטדיון המכתש ו-1–0 באצטדיון בלומפילד), אך למרות זאת סיימה את העונה במקום השני, נקודה אחת בלבד מתחת להפועל רמת גן שזכתה באליפות. באותה עונה היה ישראל אשכנזי, שחקן מכבי יפו, מלך השערים של הליגה עם 21 שערים.
בהמשך שנות ה-60 חזרה יפו למאבקי תחתית, עד אשר בעונת 1969/1970, תחת המאמן איינשטיין קליש, סיימה במקום ה-15 (מתוך 16), וירדה לליגת המשנה אחרי 14 שנים רצופות בליגה הבכירה.
שנות השבעים
עם זאת, את רוב שנות ה-70 העבירה מכבי יפו במרכז הטבלה ומטה של הליגה הבכירה. בעונת 1976/1977 חזרה מכבי יפו למאבקי האליפות, בהם לא השתתפה מאז תחילת שנות ה-60. תחת המאמן צ'וצ'קו לוי, סיימה יפו את העונה במקום השני, שלוש נקודות בלבד מהאלופה מכבי תל אביב (אף על פי שניצחה את מכבי תל אביב בשני המפגשים ביניהם באותה עונה, 1–0 בסיבוב הראשון ו-2–0 בסיבוב השני). המקום השני נתן ליפו כרטיס לגביע האינטרטוטו, בו סיימה במקום האחרון בבית עם 5 נקודות מתוך 12 אפשריות.
עונת 1979/1980 נחשבת לאחת העונות המותחות ביותר בישראל במאבק על ההישארות בליגה. במחזור האחרון לעונה שבע קבוצות נלחמו נגד הירידה, וביניהם מכבי יפו. במחזור האחרון הייתה יפו זקוקה לנס: לנצח את היריבה הגדולה מכבי תל אביב, ושבית"ר תל אביב לא תנצח את הפועל תל אביב. מכבי יפו ניצחה באצטדיון גאון 3–0 את מכבי תל אביב, ולאחר שהפועל תל אביב חזרה מפיגור 1–3 וסיימה את המשחק מול בית"ר תל אביב בתיקו 3–3, נשארה מכבי יפו בליגה בזכות הפרש שערים עדיף, בעוד בית"ר תל אביב ירדה לליגה השנייה.
שנות השמונים: הנפילה
את תחילת שנות ה-80 פתחה מכבי יפו בצורה טובה, כשסיימה בעונת 1980/1981 במקום השלישי בליגה הבכירה, אך מעונה זו החלה ההידרדרות של יפו למאבקי תחתית.
את עונת 1986/1987 סיימה מכבי יפו במקום ה-15 (מתוך 16) בליגה הבכירה, וירדה לליגת המשנה אחרי 16 עונות רצופות בליגה הבכירה בישראל.
שנות ה-80 סימלו את ההתפרקות של מכבי יפו הישנה ואת ההיעלמות שלה ממפת הכדורגל הישראלי. יפו סיימה את כל עונותיה אחרי הירידה לליגה השנייה במרכז הטבלה, ולא הצליחה להילחם על ההעפלה ליגה הבכירה.
שנות התשעים: עלייה לצורך התרסקות
את שנות ה-90 פתחה מכבי יפו בצורה מבטיחה בליגה השנייה. בעונת 1991/1992 סיימה יפו רק במקום השישי (מתוך 16) אך זכתה בתואר ראשון אי פעם: גביע הטוטו לליגה הארצית.
גם בעונת 1992/1993 זכתה יפו בגביע הטוטו לליגה הארצית. באותה שנה סיימה הקבוצה את העונה במקום הרביעי, מה ששלח אותה למשחקי פלייאוף מול הפועל פתח תקווה, אך היא הפסידה לה פעמיים (0–3 ו-1–2) ונשארה בליגת המשנה.
בעונת 1994/1995 עלתה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה אחרי 8 שנים רצופות בליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה הארצית.
עונת 1995/1996 נחשבת לאחת החלשות ביותר של הקבוצה והיא ירדה חזרה לליגה הארצית לאחר עונה אחת בלבד בליגה הראשונה, בה סיימה במקום האחרון בטבלה.
בעונת 1997/1998 סיימה מכבי יפו במקום הראשון בליגה הארצית, עם הפסד אחד בלבד, ועלתה בחזרה לליגה הבכירה. באותה עונה היה אופיר חיים, חלוץ מכבי יפו, מלך השערים של הליגה הארצית עם 26 שערים. בנוסף זכתה הקבוצה בעונה זו בפעם השלישית בגביע הטוטו לליגה הארצית.
עונת 1998/1999 הייתה העונה ה-32 והאחרונה של מכבי יפו בליגה הראשונה בישראל. עונה זו הייתה הגרועה ביותר בתולדות המועדון, ואחת מהגרועות אי פעם של קבוצה ישראלית בליגה הראשונה. יפו סיימה את העונה במקום האחרון עם 2 ניצחונות, 4 תוצאות תיקו ו-24 הפסדים (10 נקודות מתוך 90 אפשריות), ונכנסה לחובות כבדים.
שנות האלפיים: ההיעלמות הסופית
את עונת פתחה הקבוצה בליגה השנייה, אך אחרי משחק אחד בלבד (ניצחון 1–0 על הפועל צפרירים חולון) הוחלט בעקבות מצבה הכלכלי של הקבוצה להוריד אותה שתי ליגות, לליגה א' דרום (אז הליגה הרביעית בישראל), שם שיחקה בשם מכבי יפו 2000. הקבוצה סיימה במקום התשיעי בליגה ובתום אותה עונה התפרקה הקבוצה סופית, רוב השחקנים, ההנהלה והצוות המקצועי עברו ל'''א.ס. רמת אליהו''' שהתאחדה עם מכבי יפו (למעשה א.ס. רמת אליהו תפסה את מקומה של מכבי יפו בליגה א' דרום).
בתחילת שנות ה-2000 מכבי יפו ה"חדשה" (א.ס. רמת אליהו) הציבה לה למטרה לעלות לליגה הארצית, אך נכשלה. את עונת סיימה א.ס. רמת אליהו במקום האחרון בליגה א' דרום וירדה לליגה ב' (אז הליגה החמישית בישראל).
בשנת 2008 התאחדה הקבוצה עם "הפועל איחוד בני יפו" והייתה לקבוצת מרכז טבלה בליגה ב'. בשנים שלפני האיחוד הקבוצה התאחדה גם עם צעירי יפו וחצרות יפו.
מכבי קביליו יפו: תחילת הדרך
הקבוצה פתחה את עונתה הראשונה במחוז תל אביב של ליגה ג'. שחקני העבר הידועים אלון חזן, יוסי אבוקסיס ומשה סיני, שבתחילת דרכו שיחק במכבי יפו, חתמו בקבוצה בימיה הראשונים, אף שבפועל רק אבוקסיס שיחק בקבוצה. שלמה אלקולומברה מונה למאמן הקבוצה, ובמהלך העונה הוא הוחלף על ידי עופר ראובן. ב-20 באוקטובר 2008 זכתה הקבוצה בתואר ראשון, גביע המחוז של ליגה ג' מחוז תל אביב, אחרי שגברה בגמר על 2–1 בני יהוד. ב-29 באפריל 2009 הבטיחה הקבוצה את עלייתה לליגה ב' אחרי ניצחון 2–0 על עירוני בית דגן באצטדיון בלומפילד לעיני 9,000 צופים. משחק זה היה גם משחק הפרישה של הקפטן אביבי זוהר, ולאחר מכן הוא מונה למאמן הקבוצה.
בעונת שיחקה הקבוצה בליגה ב' דרום א'. לקראת תחילת העונה הקבוצה החלה למכור מנויים למשחקי הבית של הקבוצה בליגה, ובכך הפכה לקבוצה הראשונה אי פעם מליגה ב' שמוכרת מנויים למשחקיה. לאור יכולת לא מספקת של הקבוצה בתחילת העונה הוחלף זוהר בעוזר המאמן עופר ראובן. ב-27 באוקטובר 2009 זכתה הקבוצה בתוארה השני בהיסטוריה, גביע המחוז של ליגה ב' דרום א', לאחר שניצחה את בני יפו במשחק הגמר. ב-8 בינואר 2010 שיחקה יפו בסיבוב ז' של גביע המדינה נגד הפועל חדרה מצמרת ליגה א' וניצחה 2–1. המשחק שודר בשידור ישיר בערוץ הספורט והיה למשחק הראשון של מכבי קביליו יפו שמשודר בטלוויזיה. ב-8 בפברואר 2010 ניצחה בסיבוב ח' של גביע המדינה את עירוני קריית שמונה שמוקמה ערב המשחק במקום הראשון בליגה הלאומית, והפכה לקבוצה הראשונה מהליגה הרביעית שעולה לשמינית גמר גביע המדינה מאז עשתה זאת הפועל חצור בשנת 1963. בשמינית הגמר פגשה הקבוצה את הפועל תל אביב מצמרת ליגת העל באצטדיון הברפלד והפסידה 0–5. ב-16 באפריל 2010 ניצחה הקבוצה בביתה, לעיני 2,000 צופים, 3–0 את בני יפו, ובכך הבטיחה את המקום הראשון בליגה ב' דרום א' ואת העפלתה לליגה א', והייתה לקבוצה היחידה בישראל שלא הפסידה אף משחק ליגה בעונה זו.
התבססות בליגה א'
ב-10 ביוני 2010 מונה עופר פביאן למאמן הקבוצה, וב-1 בינואר 2011, לאחר 13 משחקי ליגה בהם יפו לא הפסידה אך סיימה 7 בתיקו (רובם בתוצאה 0–0), פוטר פביאן ובמקומו מונה עוזר המאמן, עופר ראובן. ב-4 בינואר 2010 הפסידה הקבוצה 0–2 לבני טמרה מליגה א' במשחק חוץ, במסגרת סיבוב ז' של גביע המדינה. הפסד זה היה הפסד החוץ הראשון של הקבוצה מאז הקמת מכבי קביליו יפו, לאחר 42 משחקי חוץ רצופים ללא הפסד. ב-7 בינואר הפסידה 0–2 בחוץ לעירוני נתיבות במסגרת המחזור ה-14 של ליגה א', וקטעה רצף של 65 משחקי ליגה רצופים ללא הפסד. ב-23 בפברואר 2010, לאחר שהקבוצה לא עמדה בציפיות, מונה מלך השערים של המועדון בכל הזמנים, משה אוננה, למנהל המקצועי של הקבוצה, ולמאמן הקבוצה בפועל. בסיום העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לפלייאוף העלייה לליגה הלאומית. בגמר המחוזות של ליגה א' ניצחה 3–1 את הפועל אסי גלבוע מליגה א' צפון, אך בצמד המשחקים המכריע הפסידה להכח עמידר רמת גן, שסיימה במקום ה-14 בליגה הלאומית, ונשארה בליגה א'.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בליגה א', אך באותה עונה לא התקיים פלייאוף עלייה לליגה הלאומית והקבוצה נשארה בליגה בשלישית. בשתי העונות שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, אך הודחה פעמיים בשלב הראשון של פלייאוף העלייה לליגה הלאומית על ידי בית"ר כפר סבא (כאשר בעונת רק הפרש שערים עדיף של הפועל קטמון ירושלים הפריד בין מכבי קביליו יפו לבין עלייה ישירה לליגה הלאומית).
לקראת עונת מונה צחי טיאר למאמן הקבוצה. הקבוצה פתחה את העונה בצורה טובה, אך לאחר מכן נחלשה וסיימה את העונה במקום ה-14 המוביל למשחק מבחן מול קבוצה מליגה ב'. במהלך העונה הוחלף מאמן הקבוצה שלוש פעמים: רונן גבאי החליף את צחי טיאר ובהמשך הוחלף באלי מחפוד, ובשני המחזורים האחרונים של העונה אימן את הקבוצה עופר ראובן. במשחק המבחן ניצחה הקבוצה 2–0 את הפועל קריית אונו ונשארה בליגה א'.
עונת הייתה מלאת תהפוכות עבור הקבוצה. לאחר 16 מחזורים הייתה הקבוצה במקום ה-14 עם 17 נקודות בלבד ויחס שערים שלילי. מאמן הקבוצה מאיר סומך התפטר מאימון הקבוצה ובמקומו מונה עוזר המאמן וחלוץ העבר, אורי קרגולה. ב-14 המחזורים שנותרו לסיום העונה ניצחה הקבוצה 10 משחקים, סיימה 3 בתיקו, והפסידה רק פעם אחת, עם הפרש שערים 24–6 לטובתה. את העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה והשתתפה בפלייאוף העלייה לליגה הלאומית, אך הודחה כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסד בפנדלים למ.ס. כפר קאסם. באותה עונה הגיעה הקבוצה לסיבוב ח' של גביע המדינה, שם הפסידה 1–3 להפועל חיפה מליגת העל באצטדיון סמי עופר.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השביעי. בגביע המדינה הגיעה הקבוצה לסיבוב ח' והפסידה 2–5 להפועל אשקלון מליגת העל. עונה זו הייתה העונה הראשונה של הקבוצה בליגה א' בה לא השתתפה בפלייאוף עלייה ולא בפלייאוף ירידה. כמו כן, אורי קרגולה הפך למאמן הראשון בתולדות הקבוצה אשר מאמן בה מתחילת העונה ועד סופה. בעונת סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה א' דרום, ניצחה את שלבי הפלייאוף הראשונים, אך הפסידה בגמר המחוזות לעירוני טבריה.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה, כשרק הפרש שערים מפריד בינה לבין השתתפות בפלייאוף.
בעונת הליגה הופסקה במחזור ה-23 בעקבות התפרצות מגפת הקורונה העולמית, והקבוצה סיימה במקום השישי.
בעונת הקבוצה פתחה פרויקט מימון המונים על סך 100 אלף שקלים דרך פרויקט באתר הדסטארט על מנת לעזור לקבוצה להעפיל לליגה הלאומית, וגייסה בסוף 134,500 שקלים באמצעות המיזם.
לקראת עונת 2021/2022 הקבוצה הצהירה על כוונתה לעלות ליגה, ולצורך כך החתימה את הקשר ערן לוי, בעל עבר במכבי נתניה, מכבי חיפה ונבחרת ישראל. בינואר 2022 הצטרף לקבוצה דובב גבאי. ב-13 באפריל, אחרי 12 שנה בליגה א' ולאחר כ-23 שנים בליגות נמוכות, הקבוצה העפילה חזרה לליגת המשנה בישראל, הליגה הלאומית. כמו כן בעונה זו הדיחה מכבי יפו את מ.ס כפר קאסם והפועל אדומים אשדוד מצמרת הליגה הלאומית בסיבובים ח' ו-ט' (בהתאמה) בגביע המדינה ובכך הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע המדינה לראשונה מאז עונת 1986–1987. ברבע הגמר הפסידה מכבי יפו 0–4 ו-0–2 למכבי תל אביב מצמרת ליגת העל, כאשר את המשחק הביתי מבין השניים אירחה הקבוצה באצטדיון בלומפילד. הייתה זו הפעם הראשונה שהקבוצה אירחה בבלומפילד מאז משחק העלייה לליגה ב' בשנת 2009.
שחקני עבר בולטים
שיאני ההופעות במשחקי ליגה בשורות מכבי יפו הם: מוצי ליאון (399), משה אוננה (379), אלברט לוי (291), ציון דגמי (282), צ'וצ'קו לוי (280) ויוסף סדרינה (263).
בשנים הגדולות של מכבי יפו (בתחילת שנות ה-60 בעיקר) שיחקו במכבי יפו חלק מהשחקנים הגדולים ביותר ששיחקו באותן שנים בישראל ורבים מהם היו שחקני נבחרת ישראל.
בין השחקנים הבולטים בתולדות הקבוצה: צ'וצ'קו לוי, אהרן לוי, מוצי ליאון, מוני ניניו, משה אוננה, דוד אמיגה, שמואל טרבס, פרסיאדו אביגדור (טופצ'ה), משה סיני, הרצל קביליו, בוחוס ג'וג'וסיאן, ישראל אשכנזי, ישראל דניאל, איינשטיין קליש, אלברט לוי, אברהם ארואטי, יוסף סדרינה, משולם זילברשטיין, אלי שכטר, ציון דגמי, עופר דגמי, איציק זוהר ואביבי זוהר, ניסים כהן, בובי קלמי, רפי זוכר, שלמה אלקולומברה, אברהם בוטביקה, אופיר חיים, עמרי אפק, יוסי אבוקסיס, ערן לוי.
כמו כן, מאז הקמת מכבי קביליו יפו שיחקו במדיה מספר שחקנים שהתקדמו לאחר מכן לקבוצות בליגת העל, וביניהם רוסלן ברסקי, ניקו אולסק, מאור קנדיל ואלמוג בוזגלו.
במהלך השנים ערכו 10 שחקנים של מכבי יפו 66 הופעות במדי נבחרת ישראל וכבשו במדיה 11 שערים בינלאומיים. שיאן ההופעות של הקבוצה בנבחרת הוא מוצי לאון עם 26 הופעות ושיאן הכיבושים הוא משה אוננה שכבש בנבחרת שמונה שערים.
אצטדיון הקבוצה
בתחילת דרכה שיחקה הקבוצה במגרש הפחים ביפו. בשנת 1977 הרסו את המגרש ובמקומו בנו את אצטדיון גאון (שמוכר גם כ"אצטדיון מכבי יפו") בשכונת יפו א' (דקר) והכיל כ-4,000 מקומות ישיבה. המגרש שימש את הקבוצה מיום הקמתו עד פירוקה, וגם את '''א.ס. רמת אליהו''' עד לשנת 2007. משנת 2007 האצטדיון עבר לידיו של כונס הנכסים של אגודה ציונית מכבי יפו (גוף שלא קיים יותר), אך בשנת 2009 נקנה על ידי עיריית תל אביב-יפו. ב-28 ביולי 2009 עלו דחפורים של העירייה על האצטדיון והרסו אותו סופית. משחקים חשובים אירחה מכבי יפו באצטדיון בלומפילד.
מכבי קביליו יפו שיחקה בחמש עונותיה הראשונות באצטדיון העירוני בחולון, בו יש כ-3,500 מקומות ישיבה. לרוב משחקי הבית של הקבוצה הגיעו בין אלף לאלפיים אוהדים, כאשר למשחק העונה מול הפועל קריית אונו בליגה ב' הגיעו 3,000 אוהדים, ולמשחק העלייה לליגה ב' שנערך באצטדיון בלומפילד הגיעו 9,000 אוהדים.
מעונת ועד עונת 2019/2020 אירחה הקבוצה את משחקיה באצטדיון שכונת התקווה שבתל אביב. מעונת 2020/2021 ועד עונת 2022/2023 אירחה הקבוצה את משחקיה באצטדיון העירוני רמלה. החל מעונת 2023/2024 משמש האצטדיון העירוני נס ציונה בתור מגרשה הביתי של הקבוצה.
פנטזיה בריליאנטית עם וריאציות
פנטזיה בריליאנטית עם וריאציות (בגרמנית: Fantaisie Brillante mit Variationen) היא יצירה לשני פסנתרים ותזמורת מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי ומורו, איגנץ מושלס.
היסטוריה
היצירה נכתבה בשנת 1833, בתגובה לבקשה לנגן במופע צדקה בלונדון. מנדלסון ומושלס החליטו לחבר יחד יצירה, שבה ינגנו כדואו פסנתרנים. קווי המתאר הראשונים של היצירה נכתבו תוך ימים ספורים ובגלל לחץ הזמן שעמד לרשותם עד למופע, אלתרו חלק ממנה במהלך קונצרט הבכורה. הפנטזיה בנויה על נושא מאת קרל מריה פון ובר, שיר לכת מתוך מוזיקה למחזה "פראציוזה". על נושא שיר הלכת כתבו שני המלחינים מבוא חופשי, נושא עם ארבע וריאציות ופינאלה.
בהמשך אותה שנה ניגנו שוב השניים את היצירה, הפעם עם תווים כתובים - המבוא והפינאלה היו של מנדלסון, ואת הווריאציות חלקו ביניהם, השתיים הראשונות של מנדלסון והשתיים האחרונות של מושלס. לאחר המופע המשותף חזרו איש איש לעיסוקיו והיצירה נשכחה. בשנת 1849, לאחר מות מנדלסון, חזר מושלס ליצירה והתקין אותה לפרסום, תוך שחזור קטעים רבים מן הזיכרון והוספת קטעים חדשים משלו. הגרסה שלו יצאה לאור אך לא זכתה להצלחה וכעבור זמן נעלמה שוב.
הגרסה המקורית של מנדלסון ומושלס לא יצאה לאור ונחשבה לאבודה, עד שבשנת 2009 נמצא בארכיון של הפסנתרן והמלחין הרוסי אנטון רובינשטיין, בסנקט פטרבורג, כתב יד שלא התאים ליתר כתבי היד של המלחין. חקירה ודרישה העלתה, שמדובר בכתב היד האבוד של ה"פנטזיה ברילאנטה עם וריאציות" בנוסח המקורי של מנדלסון ומושלס. המוזיקולוג דניל פטרוב שחזר על פי כתב היד את תפקידי הפסנתרים ואת הפרטיטורה התזמורתית והיצירה בוצעה על ידי סטודנטים בקונסרבטוריון צ'ייקובסקי במוסקבה.
על מי אני עובד
"על מי אני עובד" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר והיוצר הישראלי יוני בלוך, שיצא ב-2008.
סוסון האצה
סוסון האַצָה (שם מדעי: Phycodurus eques), המוכר גם בשם דרקון ים עלי (תרגום של כינויו באנגלית, Leafy Sea Dragon) הוא מין דג ימי המשתייך למשפחת האבובוניים, משפחה בה חבר גם סוסון הים, והוא המין היחיד בסוג Phycodurus.
על מי אני עובד
האלבום מורכב משני חלקים, כשחלקו האחד תקליטור עם שירי האלבום, וחלקו השני DVD הבנוי מ-11 וידאו קליפים, כמספר שירי האלבום. הקליפים מציגים את השירים כסיפור מתמשך על כישלון יחסים רומנטיים בין גבר לאישה (הגבר ככל הנראה מבוסס על יוני בלוך עצמו), הנגמרים במות הגבר. את הקליפים ביים אלון בנארי, שגם כתב את תסריטם יחד עם בלוך ועם ברק פלדמן.
סוסון האצה
מאפיינים
יצורים אלה מצויים אך ורק במים הרדודים והקרירים שסביב דרום ומזרח אוסטרליה. לכל אורך גופם דבלולים וציציות דמויי עלי אצה. מטרת ציציות אלה היא הסוואה בלבד, והן אינן משמשות להנעה. סוסון האצה נע באמצעות סנפיר החזה שעל חזהו וסנפיר הגב המצוי קרוב לזנב. סנפירים קטנים אלה שקופים לחלוטין וקשה לראותם בשל תנועתם הגלית הזערורית הגורמת לתזוזה מתונה של היצור והמשלימה היטב את האשליה של עשב ים צף.
על מי אני עובד
חברי הלהקה המלווה את בלוך באלבום זה הם תומר להב (גיטרה), טל זובלסקי (גיטרה), טל כהן (תופים) וארז פרנק (גיטרה בס). את קולות הרקע מבצעת יעל קראוס, שגם השתתפה בזמרה בדואט "שיר אחר". אחיו של בלוך, דניאל, ניגן על תופים בשני שירים באלבום.
סוסון האצה
מאפיינים
בדומה למקור שמם של סוסוני הים נובע מקור שמם באנגלית, דרקון ים, מדמיון מקרי ליצור אחר (מיתולוגי במקרה זה). סוסוני האצה קטנים למדי בהשוואה למפלצות ים, אבל כסוג של סוסוני ים הם גדולים מאוד ומגיעים עד לגודל של 45 סנטימטר. סוסוני האצה ניזונים מפלנקטון, אצות וסחופת קטנה אחרת, ואין להם אויבים טבעיים מלבד האדם. הנקבות מטילות את הביצים המופרות לתוך כיס בזנב הזכר שנסגר ומשמש כמדגרה, וממנו יוצאים צעירים הדומים להוריהם.
סוסוני האצה הם יצורים בסכנת הכחדה בשל זיהום הסביבה וסכנת שפכים תעשייתיים רעילים, וכן בשל איסוף בידי צוללים, המקבלים בעבורם מחיר גבוה מאספנים. בתגובה לסכנות אלה הכריזה ממשלת אוסטרליה על סוסון האצה בעל חיים מוגן.
על מי אני עובד
את כל שירי האלבום הלחין בלוך. את רובם כתב ברק פלדמן, חלקם יחד עם בלוך. השירים משלבים מאפיינים של מוזיקת רוק כגון גיטרות חשמליות וצעקות, לצד קטעי פסנתר מלודיים ומינימליים.
סוסון האצה
מאפיינים
על פי גיליון נובמבר 2006 של ה"נשיונל ג'יאוגרפיק", ייתכן שסוסון האצה וסוסון עשב הם אותו מין באזורי תפוצה שונים.
סוסון האצה הוא הסמל הימי הרשמי של מדינת דרום אוסטרליה.
על מי אני עובד
האלבום מהווה התבגרות בסגנונו המוזיקלי של בלוך. בעוד שבאלבומו הראשון, "אולי זה אני", הייתה קיימת אווירה הומוריסטית, אלבום זה מתאפיין בלחנים וטקסטים קודרים ומלנכוליים.
משה סבג
משה סבג (נולד ב-27 באפריל 1973) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם. את רוב הקריירה שלו, שיחק בעירוני ראשון לציון.
קריירה
סבג, נולד במושב קלחים והתחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של הפועל מרחבים המקומית, ממנה עבר לזו של הפועל באר שבע. בגיל 17חזר סבג להפועל מרחבים, ושיחק במדיה 5 עונות.
בקיץ חתם סבג בעירוני ראשון לציון מהליגה הראשונה. פרט לתקופות השאלה להפועל באר שבע והפועל אשקלון, שיחק סבג בראשון לציון עד שנת.
בהמשך הקריירה שלו, הוא שיחק בצפרירים חולון, הפועל נחלת יהודה, מ.ס. שיכון המזרח ומכבי באר יעקב, עד שבקיץ פרש מכדורגל.
אנרי מאטיס
אַנְרִי מָאטִיס (בצרפתית: Henri Matisse; ) היה צייר ופסל צרפתי. נחשב לאחד האמנים הגדולים של המאה ה-20 בסגנון הפוביסטי. נודע בעיקר בשל השימוש הבולט שלו בצבע.
ביוגרפיה
נולד כאנרי אמיל בנואה מאטיס בלה קָטוֹ-קַמְבְּרֵזִי במחוז נור-פה דה קאלה, צרפת, וגדל בבּוֹאָן-אָן-וֶרְמַנְדוּאָה. ב-1887 הגיע לפריז כדי ללמוד משפטים. ב-1887, לאחר שקיבל את ההסמכה שלו, עבד כעורך דין ופקיד בלה קטו-קמברזי. מאטיס החל לצייר בעת החלמתו מדלקת התוספתן. לאחר שנרפא, חזר לפריז ב-1891 על מנת ללמוד אומנות ב"אקדמיה ז'וליאן" והיה לתלמיד של אודילון רדון וגוסטב מורו.
למאטיס נולדה בת בשם מרגריט ב-1894, מקרולין ג'ובלו, דוגמנית עירום אותה צייר. ב-1898 נישא לאמלי נואלי פראיר, והם גידלו יחד את מרגריט ובנוסף נולדו להם שני בנים, ז'אן (1899) ופייר (1900). אמלי ומרגריט שימשו לעיתים קרובות כדוגמניות של מאטיס בציוריו.
פיאג'ו X8
פיאג'ו X8 (באיטלקית: Piaggio X8) הוא קטנוע שנבנה במספר נפחי מנוע, מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 2012 – 2006.
אנרי מאטיס
ביוגרפיה
מאטיס הושפע בצעירותו מיצירותיהם של אדואר מאנה, פול סיניאק ופול סזאן, וגם מאמנות יפנית מסורתית. הוא צייר בסגנון הפוביסטי, והפך לאחד ממובילי תנועה זו. התערוכה הראשונה בה הציג מיצירותיו נערכה ב-1901, ותערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה ב-1904. אהבתו לצבעים בולטים וחזקים נעשתה מודגשת יותר לאחר שעבר דרומה ב-1905, כדי לעבוד עם אנדרה דרן. כמו כן, הוא התגורר במשך תקופה מסוימת בריביירה הצרפתית. בציוריו הצבעים יוצרים הצללות בוהקות, והם מאופיינים בצורות שטוחות ובקווים מאופקים.
פיאג'ו X8
ממאפייני דגמי "פיאג'ו X8"
לדגמי "פיאג'ו X8" יש קיבולת עומס של 56 ליטר וגישה כפולה לאזור האחסון. אזור האחסון מתחת למושב מחזיק פריטים שאורכם עד 80 ס"מ (31 אינץ'). אזור האחסון מכיל גם כיסוי מושב מתקפל. המגן הקדמי מספק מקום נוסף להצבת פריטים קטנים או מסמכים בהישג יד והוא מצויד גם בתקע 12 וולט להטענת טלפון נייד. יש לציין כי אזור האחסון מואר.
אנרי מאטיס
ביוגרפיה
השקיעה של התנועה הפוביסטית לאחר 1906 לא השפיעה על הצלחתו של מאטיס. רבות מיצירותיו הטובות ביותר נוצרו בין 1906 ל-1917, כאשר היה פעיל במונפרנאס.
פיאג'ו X8
ממאפייני דגמי "פיאג'ו X8"
לדגם תמסורת אוטומטית -מסובבת.
אנרי מאטיס
ביוגרפיה
מ-1917 ועד מותו ב-1954 התגורר מאטיס בסִימְיֶה שבריביירה הצרפתית, שהפכה לפרוור של העיר ניצה. בעת לימודיו אצל גוסטב מורו התיידד מאטיס עם צייר רומני בשם תאודוק פאלאדי, שלמד גם הוא אצל מורו, והשניים שמרו על ידידותם, התראו והתכתבו. בסוף שנות השלושים של המאה העשרים צייר מאטיס רקדנית לובשת חולצה רומנית, ובציור נוסף קישט שמלה בקישוטים דומים. פאלאדי ראה את התלהבות ידידו מהחולצה הרומנית, והביא לו במתנה מספר חולצות כאלה ובעקבות זאת צייר מאטיס, ב-1940, את הציור הנודע La Blouse Roumaine המצוי כעת במוזאון הלאומי לאמנות מודרנית של צרפת.
ב-1941 אובחן כלוקה בסרטן, ולאחר שנותח הזדקק לכסא גלגלים, אך לא הפסיק ליצור. כאשר חולשתו הגוברת מנעה ממנו לעבוד עם כן-ציור, הוא יצר קולאז'ים מנייר, לעיתים מניירות באותו גודל, שהציגו את תפיסת הצבע והצורה שלו. ב-1952 השלים את הקמת "מוזיאון מאטיס" בלה-קאטו שבצפון צרפת (הכולל כיום את האוסף השלישי בגודלו של ציורי מאטיס בצרפת). הוא מת מהתקף לב מספר שנים לאחר מכן, בגיל 84, ונקבר בניצה.
מאטיס עבד במספר תחומים אך בעיקר כצייר, וזכה לתהילה עוד בחייו. היצירה היקרה ביותר שלו, פסל בשם "דמות עירומה שוכבת (שחר)" (Reclining Nude I (Dawn), נמכרה ב-2002 ב-9.2 מיליון דולר.
ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי
ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי (באנגלית: The International Hydrographic Organization; בראשי תיבות: IHO; בצרפתית: L’Organisation hydrographique internationale; בראשי תיבות: OHI) הוא ארגון בינלאומי העוסק בתאום פעולות הידרוגרפיה של המדינות החברות בארגון.
הארגון נוסד בשנת 1921 כהמשך לכינוסים בינלאומיים בנושא הידרוגרפיה שהחלו בשנת 1889. מטרת הארגון להבטיח את בטיחות השיט והגנה על הסביבה הימית בתמיכה במדידות הידרוגרפיות אחידות ושיפור שיטות המדידה ההידרוגרפית של המדינות החברות. ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי מפרסם את גבולות האוקיינוסים והימים. השפות הרשמיות של הארגון הם אנגלית וצרפתית. יום ההידרוגרפיה העולמי נחגג מדי שנה ב־21 ביוני, ומדגיש את החשיבות והרלוונטיות של ההידרוגרפיה. נכון לינואר 2021, חברות 94 מדינות בארגון הבין־ממשלתי. ישראל אינה חברה בארגון.
תחומים
הידרוגרפיה היא הבסיס לכל הפעילויות הקשורות לים:
מונה
{{פירושונים| מתמטיקה:
אישים:
אחר:
ראו גם
}}
ישראל קצובר
ישראל קצובר (נולד בשנת 1946) הוא עיתונאי ישראלי. כיום משמש כפרשן הצבאי והמדיני של עיתון המודיע (בשם העט א. פאר).
ביוגרפיה
קצובר נולד לזוג ניצולי שואה במחנה-עקורים אוסטריה. אחיו הבכור שלמה ברוך נעלם בשואה, ובגיל שנה עלתה משפחתו לישראל. מגיל 3 החל ללמוד ב"חדר" של חסידות סאטמר, אך הוריו שלא היו מרוצים בעקבות מכות שספג מהמלמד, העבירו אותו לבית ספר דתי סמוך לביתו. הוא דילג על כיתה א' והתחיל את לימודיו בכיתה ב'.
בגיל 16 החל לכתוב ב"ידיעות ירושלים", בנושאי דת. בשנות ה-70 היה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל וערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי ו"מצעד הזמירות החסידי". במקביל שימש עיתונאי בעיתון שערים, ביטאונה של תנועת פא"י, שבו כיסה את התחום הצבאי. התפרסם בשנת 1976, כאשר חשף את העובדה כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו. חשיפה זו הובילה להצעת אי-אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין והוביל בעקיפין למהפך בבחירות 1977. כשנשאל קצובר על ידי מנחם בגין מה יוכל להעניק לו לכשיבחר לראש ממשלה תחת רבין, ביקש כי יעניק לו את הראיון הראשון שלו כראש ממשלה, וכך היה.
בשנות ה-80 ייסד וערך (יחד עם יצחק נחשוני) את העיתון "ערב שבת", ששינה את שמו בהמשך ל"יום השישי". בשנות ה-90 הצטרף לסגל הכותבים בעיתון "המודיע", והוא משמש כפרשנו הצבאי והמדיני.
בריאיון רדיו אמר קצובר: ".
ג'ון וארלי (סופר)
ביוגרפיה
וארלי נולד באוסטין, טקסס. הוא גדל בפורט וורת', עבר לפורט ארתור ב-1957, ונרשם ללימודים באוניברסיטת מישיגן על בסיס מלגת הצטיינות לאומית. הוא התחיל בלימודי פיזיקה, עבר לאנגלית, ואז עזב את האוניברסיטה לפני יום הולדתו ה-20. הוא הגיע לסן פרנסיסקו בדיוק בזמן ל"קיץ האהבה" ב-1967. שם עבד בעבודות מזדמנות, ונאלץ להסתמך על ארוחות חסד בבתי תמחוי. הוא התגורר בתקופות שונות בפורטלנד ביוג'ין, אורגון, בניו יורק, בברקלי ובלוס אנג'לס.
וארלי כתב כמה רומנים (הניסיון הראשון שלו, ענק הגז (Gas Giant), היה, לדבריו, "די גרוע") וסיפורים קצרים רבים, רבים מהם מתרחשים בהיסטוריה העתידית של "שמונת העולמות". הסיפורים הללו מתרחשים מאה או שנתיים לאחר שגזע של חייזרים מסתוריים וכל-יכולים, "הפולשים", חיסל כמעט לחלוטין את בני האדם מכדור הארץ (הם רואים בלווייתנים ודולפינים את צורות החיים הארציות הנעלות ביותר, ובני אדם נחשבים לזיהום מסוכן). אבל בני אדם אכלסו כמעט כל פינה אחרת של מערכת השמש, לעיתים קרובות באמצעות שינויים ביולוגיים שנלמדו, בין השאר, על ידי האזנת סתר לתקשורת של חייזרים.
הסיפור "משיכת יתר בבנק הזיכרון" (Overdrawn at the Memory Bank) עובד ושודר עבור PBS ב-1983. בנוסף, בשנת 1998 שניים מסיפוריו הקצרים ("אפשרויות" (Options) ו"שמפניה כחולה" (Blue Champagne)) עובדו לפרקים בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים של ערוץ המדע בדיוני ברוכים הבאים לפרדוקס.
וארלי בילה כמה שנים בהוליווד, אבל התוצאה המוחשית היחידה של המהלך הזה הייתה הסרט מילניום.
פרסים
וארלי זכה בפרס הוגו שלוש פעמים (והיה מועמד 12 פעמים נוספות):
הוא זכה בפרס לוקוס עשר פעמים:
וארלי זכה גם בפרס יופיטר, בפרס Prix Tour-Apollo, במספר פרסי Seiun, בפרס Endeavour, בפרס רוברט א. היינליין לשנת 2009.
מריה, נסיכת הסן
מריה, נסיכת הסן (8 באוגוסט 1824 – 8 ביוני 1880), מאוחר יותר מריה אלכסנדרובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ילדותה
הנסיכה מקסימיליאנה וילהלמינה מריה נולדה בדרמשטאדט, בירת הדוכסות הגדולה של הסן, ב-8 באוגוסט 1824. היא הייתה הצעירה מבין שבעת הילדים של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו וילהלמינה, נסיכת באדן, שהייתה אחותה הצעירה של קיסרית רוסיה דאז, לואיזה מבאדן (יליזבטה אלכסייבנה). לפי כל הראיות ארבעת הילדים הצעירים של בני הזוג, כולל מארי, לא היו ילדיו של הדוכס הדגול לודוויג, אלא של מאהבה של אמם, הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אולם כדי להימנע מסקנדל לודוויג הכיר בכל ילדיו כשלו.
נישואים
בשנת 1838 יצא הצארביץ' הרוסי אלכסנדר ניקולאייביץ' למסע ברחבי אירופה על מנת למצוא לעצמו כלה, והתאהב בנסיכה מריה, שהייתה אז בת 14 בלבד. למרות אי הוודאות לגבי מוצאה, והתנגדותה הנחרצת של אמו, הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה, לקח יורש העצר את הנסיכה מריה לאשה ב-16 באפריל 1841. הנסיכה הוטבלה לדת הרוסית אורתודוקסית וקיבלה את שמה החדש, מריה אלכסנדרובנה.
למרות שאלכסנדר תמיד התייחס לרעייתו בצורה יפה, ידעה מריה כי בעלה לא היה נאמן לה וכי היו לו מאהבות רבות. היא ידעה על יחסיו עם פילגשו, הנסיכה יקטרינה דולגורוקובה, ועל שלושת הילדים שנולדו מרומן זה, עוד לפני שאלכסנדר העביר אותם להתגורר בארמון החורף. אלכסנדר נישא לפילגשו יקתרינה פחות מחודש לאחר מותה של מריה בשנת 1880.
ילדים
למריה ואלכסנדר נולדו שמונה ילדים:
קיסרית רוסיה
בשנת 1855, לאחר מותו של הצאר ניקולאי הראשון, עלה הצארביץ' אלכסנדר לשלטון ומריה הוכתרה כקיסרית. מעמדה החדש הכריח אותה להשתתף ביותר אירועים פומביים גם כאשר הייתה חולה. בשנת 1865 מת בנה הבכור, הצארביץ' ניקולאי, והקיסרית לקחה את מותו בצורה קשה ביותר.
מדי פעם הייתה הקיסרית מריה נוסעת לגרמניה כדי לבקר את אחיה, אלכסנדר, שנישא בנישואים מורגנטיים לבת לווייתה יוליה פון האוק. באחד מביקוריה היא פגשה את אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה ורעייתו של אחיינה, לודוויג, והשתיים הפכו לחברות טובות. לאחר מותה של אליס בשנת 1878 הזמינה מריה לעיתים קרובות את ילדיה היתומים לבקר. במהלך ביקורים אלו סרגיי, בנה של הקיסרית, הכיר את אשתו לעתיד, אליזבת, בתה של אליס. באותם הביקורים הכירה מריה גם לראשונה את אחותה הצעירה של אליזבת, אלכסנדרה, שנישאה שנים מאוחר יותר לנכדה, הצאר ניקולאי השני.
מותה ומורשתה
הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נפטרה ב-8 ביוני 1880 בגיל 55. היא נקברה בקבר הקיסרי בקתדרלת פיוטר ופאבל בסנקט פטרבורג. על שמה קרוי תיאטרון מארינסקי שבסנקט פטרבורג וכן העיר מרייהאמן שבאיי אולנד.
הנרי (מוזיקאי)
אלי מזרחי, הנודע בשם הבמה הנרי (Henree; נולד ב-20 בנובמבר 1978) הוא מוזיקאי וזמר ישראלי.
קריירה
בשנת 2002 הוחתם על ידי חברת וירג'ין הבינלאומית. שלושת הסינגלים מאלבום הבכורה שלו, Plastic Sound, לוו בווידאו קליפים והגיעו לצמרות מצעדי הסינגלים בצרפת, הולנד ובלגיה. אחד מהם, "Clubbing", יצא גם בישראל.
בשנת 2004 בעקבות מיזוגה של חברת וירג'ין עם EMI, חזר הנרי לישראל והחל לכתוב, להלחין לאומנים כגון ריטה, עברי לידר, שרית חדד, רוני סופרסטאר, שירי מימון, רמי קלינשטיין, אישתאר, פבלו רוזנברג, רגב, שרון חזיז ועוד. בנוסף הלחין הנרי פסקולים ושירי נושא לסדרות כמו "טלנובלה בע"מ" ו"האלופה".
הוא הכיר את הזמרת ניקה, איתה הקים את הצמד הנרי וניקה. בין הסינגלים שהוציאו השניים: "", "Naked in the Wind" וחידוש לשירה של ריטה משנת 1986 – "בגידה", והוציאו אלבום בשם Revolution, שרובו מוקלט באנגלית והופק כולו על ידי הנרי.
בשנת 2006 היה הנרי שותף להפקת שירים במופע הענק של ריטה "One", בהם "עבד של הזמן", "שביל הבריחה" ו"תפתח חלון".
שרית חדד היא הזמרת הבולטת ביותר מבין כל האמנים שהנרי עבד איתם, בלהיטיה הגדולים: "חגיגה", "בחום של תל אביב", "בין כל הבלגן", "מיס מיוזיק", "תצאי מהכלים", "חופשייה", "מרוץ החיים", "מאחלת לך", "Do You Love Me", "קומי וצאי" ו"מימי". בנוסף, הנרי לקח חלק פעיל בהפקתם של חמשת אלבומיה האחרונים של חדד והאחרון שבהם 20 ניצח הנרי על יצירתם והפקתם של 12 שירים ושימש מפיק מוזיקלי ראשי.
בשנת 2023 הוציא ביחד עם ריקי בן ארי את שיר הגאווה "One Life" שזכה לביקורות חיוביות בדרך כלל.
דייסייד
דייסייד (באנגלית: Deicide) היא להקת דת' מטאל אמריקאית, אשר הוקמה בטמפה, פלורידה בשנת 1987. המילה דייסייד, באנגלית Deicide, משמעותה "רצח אל". בנובמבר 2003, שני אלבומיה הראשונים, Deicide ו-Legion, דורגו במקום השני והשלישי בהתאמה, ברשימת אלבומי הדת' מטאל הנמכרים ביותר, אחרי קניבל קורפס.
הלהקה הוקמה ב-1987 בפלורידה תחת השם קרנג' (Carnage), אך בהמשך שונה שמה לאמון (Amon) והלהקה הקליטה שני דמואים: "Feasting the Beast" ב-1987 ו "Sacrificial" ב-1989. ב-1989, בלחץ חברת התקליטים "רוד ראנר" שונה שם הלהקה, והלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, ששמו כשם הלהקה. הרכבה המקורי של הלהקה שרד עד 2004, אז סילק בנטון את האחים בריאן ואריק הופמן, שמאז המשיכו להשתמש בשם הקודם של הלהקה Amon.
הליריקה של הלהקה מתמקדת בעיקר בשטניזם, אנטי-נצרות וחילול הקודש, מה שגרם לאיסור על הלהקה להופיע בכמה מקומות, כמו גם לתביעות ולביקורת מצד קבוצות דתיות ומצד הציבור.
אליזבט בנטלי
אליזבת טרייל בנטלי (בשם מלא באנגלית: Elizabeth Terrill Bentley; 1 בינואר 1908 – 3 בדצמבר 1963) הייתה מרגלת אמריקאית וחברה במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית (CPUSA). היא שירתה את ברית המועצות מ-1938 עד 1945 עד שערקה מהמפלגה הקומוניסטית ומהמודיעין הסובייטי על ידי פנייה לבולשת הפדרלית (FBI) והודתה בפעילותה שלה. היא זכתה להכרה נרחבת לאחר שהעידה במספר משפטים ובפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC). ב-1952, בנטלי הפכה למודיעה בארצות הברית וקיבלה שכר מה-FBI עבור השתתפותה בחקירות והופעות תכופות בפני ועדות הקונגרס. היא חשפה שתי רשתות ריגול, ובסופו של דבר מסרה שמות של יותר מ-80 אמריקאים שלדבריה עסקו בריגול.
ביוגרפיה
אליזבת טרייל בנטלי נולדה בניו מילפורד, קונטיקט, בתם של הסוחר, צ'ארלס פרנטיס בנטלי והמורה מאי שרלוט טוריל. הוריה עברו לאיתקה, ניו יורק ב-1915, וב-1920 עברה המשפחה למק'יספורט, פנסילבניה. מאוחר יותר באותה שנה, הם חזרו לניו יורק, והתיישבו ברוצ'סטר. הוריה של בנטלי תוארו כאפיסקופלים ישרים מניו אינגלנד.
בנטלי למדה בקולג' ואסר, וסיימה את לימודיה ב-1930 עם תארים באנגלית, איטלקית וצרפתית. בשנת 1933, כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, בנטלי זכתה במלגה לאוניברסיטת פירנצה. בזמן שהותה באיטליה, היא הצטרפה לזמן קצר לקבוצת האוניברסיטה הפשיסטית Grupo Universitario Fascista, קבוצת סטודנטים פשיסטית מקומית, באיטליה. היא הושפעה מריו קסלה, יועץ הסגל האנטי-פשיסט, שאיתו ניהלה רומן בקולומביה.
במהלך העבודה עבור התואר השני שלה, בנטלי השתתפה במפגשים של הליגה האמריקאית נגד מלחמה ופשיזם. למרות שלימים תאמר כי היא מצאה ספרות קומוניסטית בלתי קריאה ו"יבשה כאבק", היא נמשכה לתחושת הקהילה והמצפון החברתי שמצאה בקרב חבריה בליגה. לאחר שנודע לבנטלי שרובם חברים במפלגה הקומוניסטית ארצות הברית (CPUSA), היא הצטרפה למפלגה במרץ 1935.
פעילות ריגול
בנטלי הפכה להיות פעילה בריגול בשנת 1935, כאשר השיגה עבודה בספריית המידע האיטלקית בניו יורק; הספרייה הייתה לשכת התעמולה של איטליה הפשיסטית בארצות הברית. היא דיווחה על העסקתה למטה CPUSA, והודיעה להם על נכונותה לרגל אחרי הפשיסטים. ג'ולייט סטיוארט פוינץ, שעבדה גם היא בספרייה, הייתה זו שפנתה וגייסה את בנטלי  הקומוניסטים היו מעוניינים במידע שבנטלי יכלה לספק, ולכן קצין ה-NKVD יעקב גולוס הוצב כאיש הקשר והמפקח שלה ב-1938.
גולוס (נולד יעקב נאומוביץ' רייזן), מהגר מרוסיה שהפך לאזרח ארצות הברית ב-1915, היה אחד מסוכני המודיעין החשובים של ברית המועצות בארצות הברית. כשהם נפגשו, גולוס היה מעורב בתכנון ההתנקשות בליאון טרוצקי (שיתרחש במקסיקו סיטי ב-1940). בנטלי וגולוס הפכו במהרה למאהבים, ובשלב זה היא חשבה שהיא מרגלת אך ורק עבור המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עברה יותר משנה עד שנודע לה שמו האמיתי, ולפי עדותה המאוחרת, שנתיים עד שידעה שהוא עובד עבור המודיעין הסובייטי.
בשנת 1940, שנתיים לתוך מערכת היחסים ביניהם, אילץ משרד המשפטים את גולוס להירשם כסוכן של הממשלה הסובייטית לפי חוק רישום סוכנים זרים. זה הגביר את הסיכון ליצור קשר ולקבל מסמכים מרשת המרגלים האמריקאים שלו, והוא העביר בהדרגה את האחריות הזו לבנטלי. גולוס נזקק למישהו שייקח אחריות על העסקים השוטפים של תאגיד השירות והספנות של ארצות הברית, ארגון חזית קומינטרן לפעילות ריגול; בנטלי לקחה על עצמה גם את התפקיד הזה. למרות שמעולם לא קיבלה תשלום ישיר עבור עבודת הריגול שלה, היא תרוויח בסופו של דבר 800 דולר בחודש כסגנית נשיא לשירות ומשלוח בארצות הברית (משכורת חודשית ניכרת באותה תקופה, שווה ערך ל - $15,474 בשנת 2021 ). כאשר בנטלי הגיעה לתפקיד חשוב במודיעין הסובייטי, הסובייטים העניקו לה את שם הקוד "אומניצה", בתרגום חופשי "ילדה חכמה".
סכסוכים עם מרגלים סובייטים
בסוף 1943 לקה גולוס בהתקף לב קטלני. לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של CPUSA ארל בראודר, בנטלי החליטה להמשיך בעבודת הריגול שלה ותפסה את מקומו של גולוס. איש הקשר החדש שלה במודיעין הסובייטי היה איסק אחמרוב. בהוראת מוסקבה, אחמרוב רצה שבנטלי תדווח לו ישירות על אנשי הקשר שלה. בנטלי ובראודר התנגדו לשינוי הזה, מתוך אמונה ששימוש במתווך אמריקאי הוא הדרך הטובה ביותר לטפל במקורותיהם וחשש שסוכנים רוסים יסכנו את המרגלים האמריקאים ואולי יבריחו אותם. בתמיכתו של בראודר, בנטלי התעלמה בתחילה מסדרה של פקודות שהיא "תסגיר" את סוכניה לאחמרוב. היא הרחיבה את רשת הריגול שלה כאשר בראודר נתן לה שליטה בקבוצה אחרת של סוכנים: קבוצת פרלו, עם אנשי קשר במועצת הייצור המלחמתית, בסנאט של ארצות הברית ומשרד האוצר.
מאז ימיה בפירנצה, בנטלי חוותה התקפי דיכאון והתמכרות לאלכוהול. מיואשת ובודדה לאחר מותו של גולוס ותחת לחץ גובר מצד המודיעין הסובייטי, היא החלה לשתות יותר. בנטלי התגעגעה לעבודה בשירות הספנות האמריקאי, ושכנים תיארו אותה כשותה "כל הזמן".
בתחילת יוני 1944 נעתר בראודר לדרישותיו של אחמרוב והסכים להורות לחברי קבוצת סילברמאסטר לדווח ישירות ל-NKGB. מאוחר יותר אמרה בנטלי שזה מה שהפך אותה נגד הקומוניזם בארצות הברית. היא העידה בפני חבר מושבעים גדול ב-1948:"גיליתי אז שארל בראודר היה רק בובה, שמישהו משך בחוטים שלה במוסקבה". הביוגרפים של בנטלי מעריכים שההתנגדויות שלה לא היו אידאולוגיות, אלא היו קשורות יותר לחוסר רצונה לקבל פקודות כל החיים ולתחושה שהשיוך מחדש של אנשי הקשר שלה לא הותירו לה תפקיד משמעותי. ב-1944, היא קיבלה הוראה לוותר על כל מקורותיה הנותרים (כולל קבוצת פרלו) והממונה הסובייטי שלה אמר לה שהיא תצטרך לעזוב את תפקידה כסגנית נשיאת השירות והספנות האמריקאית.
ניתוק הקשר עם הסובייטים
ב-1945, בנטלי החלה רומן עם אדם שהיא חשדה שהוא סוכן FBI או סובייטי שנשלח לרגל אחריה. איש הקשר הסובייטי שלה הציע לה להגר לברית המועצות, אך בנטלי חששה שמא תוצא להורג שם. באוגוסט 1945, בנטלי הלכה למשרד ה-FBI בניו הייבן, קונטיקט, ונפגשה עם הסוכן האחראי. היא לא ערקה מיד; נראה היה שהיא ניסתה לבדוק את ה-FBI, ולא התחילה לספר את סיפורה המלא לסוכנות עד נובמבר. מצבה האישי של בנטלי המשיך להחמיר; היא הגיעה שיכורה לפגישה בספטמבר עם אנטולי גורסקי, מפקח ה-NKGB שלה. היא כעסה על גורסקי, כינתה אותו ואת חבריו הסוכנים הרוסים "גנגסטרים", ואיימה בצורה עקיפה להפוך למודיעה של ה-FBI. עד מהרה הבינה בנטלי שוויכוח זה עלול לסכן את חייה. כשגורסקי דיווח למוסקבה על הפגישה, הוא אמר שעליו "להיפטר ממנה".
מוסקבה המליצה לגורסקי להתאזר בסבלנות כלפי בנטלי ולהרגיע אותה. כמה שבועות לאחר מכן, נודע כי לואיס בודנץ (עורך העיתון CPUSA ואחד ממקורותיה של בנטלי) הפך לאנטי-קומוניסט. בודנץ עדיין לא חשף את הידע שלו על פעילות הריגול, אבל הוא ידע את שמה של אליזבת בנטלי וידע שהיא מרגלת. בנטלי נלחצה מכמה כיוונים, החליטה לערוק וחזרה ל-FBI ב-7 בנובמבר 1945.
העריקה ותוצאותיה
בסדרה של ראיונות תחקיר עם ה-FBI החל מ-7 בנובמבר 1945, בנטלי ערבה כמעט 150 אנשים (כולל 37 עובדים פדרליים) כמרגלים סובייטים. ה-FBI כבר חשד ברבים מאלה שהזכירה, וחלקם הוזכרו על ידי העריקים הקודמים איגור גוזנקו וויטאקר צ'יימברס. זה הגביר את האמון של ה-FBI במידע שלה. הם נתנו לה את שם הקוד "גרגורי", וג'יי אדגר הובר הורה על חיסיון קפדני ביותר של זהותה ועריקתה.
הובר וראש המחלקה של חצי הכדור המערבי וויליאם סטפנסון, הודיעו ללונדון על עריקתה של בנטלי. ראש המדור התשיעי (ריגול נגד נגד ברית המועצות) החדש של שירות הביון החשאי הבריטי, קים פילבי, היה סוכן כפול סובייטי (שנמלט לברית המועצות ב-1963) שהתריע למוסקבה על בנטלי, והם הפסיקו את הקשר עם הרשת שלה כשה-FBI החל את המעקבים. מפקח ה-NKGB של בנטלי, גורסקי, המליץ שוב למוסקבה "לחסל" אותה; ההצעה נדחתה שוב.
הפרת הסודיות של פילבי סביב עריקתה של בנטלי סיכלה ניסיון בן שנה של ה-FBI להעסיק אותה כסוכנת כפולה. בנוסף, בגלל השבתת פעילות הריגול הסובייטי, מעקבי ה-FBI אחר הסוכנים שמסרה בנטלי לא העלו ראיות, שניתן להשתמש בהן, כדי להעמידם לדין. כ-250 סוכני FBI הוקצו לתיק בנטלי, עקבו אחר לידיים שסיפקה (באמצעות האזנות טלפון, מעקבים ויירוט דואר) חוקרים אנשים ששמם נמסר על ידה. ה-FBI, חבר המושבעים הגדול וועדות הקונגרס ראיינו, בסופו של דבר, רבים מהמרגלים, לכאורה, הללו, שהפעילו את זכותם בתיקון החמישי שלא להעיד.
פרויקט וינונה המסווג נחשב כה סודי עד שממשלת ארצות הברית לא הייתה מוכנה לחשוף אותו כדי לתת אפשרות לחומר שלו לשמש כראיה במשפט. גם הנשיאים פרנקלין ד' רוזוולט או הארי טרומן לא היו מודעים לפרויקט בשמו, למרות שהנשיאים קיבלו חלק ממסקנותיו כסיכומים של ג'יי אדגר הובר בדוחות מודיעין שבועיים.
עדות פומבית
כשהסיכויים להצלחת העמדה לדין נראו לא סבירים, הובר מסר את שמותיהם של כמה מאנשי הקשר של בנטלי לחברי הקונגרס מתוך הבנה שהמרגלים הנאשמים ייחקרו על ידי ועדות הקונגרס. הוא האמין שהחשדנות וההאשמות הציבוריות יספיקו כדי להרוס להם את הקריירה. התובע הכללי, טום סי קלארק, הציג את תיק בנטלי בפני חבר מושבעים גדול, אם כי לא הייתה לו תקווה להגשת כתב אישום. בנטלי העידה בפני חבר המושבעים הגדול הזה מספר פעמים לפני אפריל 1948, ופרטים על המקרה שלה החלו לדלוף לעיתונות.
בנטלי החליטה לחשוף את הסיפור המלא שלה בעצמה כדי לשמור על שליטה רבה יותר, ונפגשה עם העיתונאים של ניו יורק World-Telegram נלסון פרנק ונורטון מוקרידג'. במשך ארבעה ימים רצופים פרסם העיתון סדרה של כתבות בעמוד הראשון על "הבלונדינית הצעירה והיפהפייה ללא שם" שחשפה טבעת של מרגלים: "טבעת אדומה שחשפה מלכה בלונדינית" (21 ביולי 1948); "סודיות-על מסתירה כאן את תאי הריגול של רוסיה" (22 ביולי 1948); "אזרחים הוכנסו בעורמה לטבעת ריגול על ידי אמריקאים אדומים" (23 ביולי 1948), ו"מנהיגי הקומוניסטים הורו לבודנץ לסייע למלכת המרגלים האדומה" (26 ביולי 1948). בנטלי זומנה להעיד בשימוע פומבי של ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC) ב-31 ביולי 1948, ימים ספורים לאחר פרסום מאמרי ה-World-Telegram.
לפי הביוגרפיה של אולמסטד, דיווחי העיתונאים והניתוחים של עדותה של בנטלי השתנו בהתאם לתפישת עולמם. עיתון הניו יורק ג'ורנל-האמריקני, האנטי-קומוניסט החריף תיאר את בנטלי כ"ניו יורקרית בלונדינית ותכולת עיניים" "חטובה" ש"פיתתה" סודות ממקורותיה, אך איי ג'יי ליבלינג מהניו יורקר לעג לסיפורה וכינה אותה "אגוז מוסקט מאטה הארי". בנטלי הציגה את עצמה כתמימה וחפה מפשע, שהושחתה על ידי הפרופסורים הליברליים שלה בוואסר ופותתה לריגול על ידי גולוס.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך דיונים נוספים של HUAC, החלה בנטלי לקבל אישור מסוים מצ'יימברס. תחת זימון על ידי HUAC, הוא העיד שהוא מכיר לפחות שניים מאנשי הקשר של בנטלי ( ויקטור פרלו וצ'ארלס קרמר ) כקומוניסטים וחברים בקבוצת הוור הקודמת שלו. צ'יימברס גם תמך בהאשמה שלה שהארי דקסטר ווייט, כלכלן בולט שעבד במשרד האוצר, היה אוהד קומוניסטי.