cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף אמרי
ספריו
1. Y. Imry. Introduction to Mesoscopic Physics, Oxford University Press, January 1997 (out of print). Second (new) edition, January 2002. Translated to: Japanese, Russian, Chinese... ISBN 0-19-8507380
2. R. Fazio, V.F. Gantmakher and Y. Imry, Eds. New directions in mesoscopic physics (towards nanoscience) NATO Science Series, Vol. 125, (Kluwer Academic Publishers, Dordrecht 2003) ISBN 978-1-4020-1665-3
3. B. Barbara, Y. Imry, G. Sawatzky and P.C.E. Stamp, (Eds) Quantum Magnetism Proceedings of the NATO Advanced Study Institute on Quantum Magnetism, Les Houches, France, 6-23 June 2006. Series: NATO Science for Peace and Security Series Subseries: NATO Science for Peace and Security Series B: Physics and Biophysics 2008, XIV, 250 p., Springer Verlag, Hardcover and Softcover ISBN 978-1-4020-8510-9
מאמרים נבחרים
issue of Virtual Journal of Nanoscale Science and Technology. https://web.archive.org/web/20160901071305/http://www.vjnano.org/. Highlighted in: http://physics.aps.org/articles/v1/7, by Helene Bouchiat.
בייקר
בייקר (Baker) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו אופה.
{{פירושונים|:אתרים:
ראו גם
}}
תמאש דארני
תמאש דארני (בהונגרית: Darnyi Tamás; נולד ב-3 ביוני 1967). הוא שחיין עבר הונגרי, אלוף אולימפי, אלוף עולם, אלוף אירופה ושיאן עולם בסגנון מעורב אישי. אחד מגדולי השחיינים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
דארני נולד בבודפשט, הונגריה. אביו, פועל במפעל פלדה שלח אותו ללמוד לשחות בגיל 6. מאוחר יותר הוא הצטרף למועדון המרכזי לספורט בהדרכת המאמן המצליח תמאש סצ'י. בשנת 1982 הוא נפגע בפניו על ידי כדור שלג ונזקק לארבעה ניתוחים בלייזר על מנת לחבר את הרשתית שלו ולהציל את ראייתו. למרות זאת ראייתו בעין שמאל נפגעה והיא קיימת ב-50%.
קריירה בינלאומית בשחייה
תחילת הקריירה הבינלאומית שלו החלה בסופיה, בולגריה באליפות אירופה בשחייה בשנת 1985 שם זכה לראשונה בשתי מדליות זהב במשחים ל-200 מטר ו-400 מטר מעורב אישי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 דארני זכה בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי. ב-200 מטר מעורב אישי הוא קבע תוצאה של 2:01.57 דקות לפני שיאן העולם השחיין הקנדי אלכס באומן ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי הוא קבע תוצאה של 4:18.98 דקות לפני השחיין הרוסי ואדים יארושצ'וק והשיאן העולמי אלכס באומן.
שנה מאוחר יותר בשנת 1987 במסגרת אליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת הוא שוב ניצח בשני משחי מעורב אישי, והפעם לראשונה שבר את השיאים העולמיים. 2:00.56 דקות ב-200 מטר מעורב אישי ו-4:15.42 דקות ב-400 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) דארני המשיך להוכיח עליונות במשחי מעורב אישי כשזכה בשתי מדליות זהב ובשני שיאי עולם. ב-200 מטר מעורב אישי קבע תוצאה של 2:00.17 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:14.75 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה בשנת 1989 הוא המשיך במסורת המדהימה שלו וזכה בשלוש מדליות זהב. בשני משחי מעורב אישי, 200 מטר מעורב אישי-2:01.03 דקות, 400 מטר מעורב אישי-4:15.25 דקות וב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.87 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה בשנת 1991 הוא זכה שוב בשני משחי מעורב אישי בתוצאות נפלאות של שיאי עולם חדשים. ב-200 מטר מעורב אישי היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת לגבול 2 דקות וקבע תוצאה של 1:59.36 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:12.36 דקות. הוא השתתף גם במשחה ל-200 מטר פרפר וזכה במדליית הארד בתוצאה של 1:58.25 אחרי השחיינים מלווין סטיוארט האמריקאי (1:55.69 דקות) והגרמני מייקל גרוס (1:56.78 דקות).
דארני המשיך להפגין יכולת מרשימה ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) וזכה שוב בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי. הוא היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שניצח בשתי אולימפיאדות רצופות, משחים אלו. ב-200 מטר מעורב אישי קבע זמן של 2:00.76 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:14.23 דקות, שיא אולימפי חדש.
הקריירה שלו הסתיימה במדליית זהב נוספת באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 ב-400 מטר מעורב אישי.
דארני ללא ספק יזכר כאחד השחיינים הטובים ביותר בכל הזמנים בגלל יכולתו המופלאה בשחיית מעורב אישי, שליטה בכל ארבעת הסגנונות וכן לאורך זמן שליטה של 7 שנים מ-1985 ועד 1992.
חדר התה הרוסי
חדר התה הרוסי (באנגלית: The Russian Tea Room) היא מסעדה מפורסמת בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. המסעדה שוכנת ברחוב 57 מס' 150 מערב, בין מגדל קרנגי הול לבין מגדל מטרופוליטן.
המסעדה נפתחה בשנת 1926 על ידי חברי הבלט הרוסי הקיסרי שברחו מרוסיה בשל המהפכה הבולשביקית, והפכה עד מהרה מקום מפגש לגולים מרוסיה. בשנת 1955 נרכשה המסעדה על ידי סידני קיי (Sidney Kaye), וכאשר קיי נפטר בשנת 1967, אלמנתו, פית' סטיוארט גורדון (Faith Stewart-Gordon) המשיכה לנהל את המסעדה. בשנת 1996 רכש ורנר לירוי את המסעדה בסך של 6.5 מיליון דולרים, וסגר אותה לשיפוצים שעלו 36 מיליון דולרים. בשנת 2000 נפתחה המסעדה, אולם לא שבה לפופולריות בקרב החברה הגבוהה הניו יורקית שהייתה לה קודם לסגירתה. ב-28 ביולי 2002 נסגרה המסעדה בשל פשיטת רגל.
בנובמבר 2006 נפתחה המסעדה מחדש. הבעלים הנוכחי מתכנן להקים מאחוריה מגדל דירות.
סצנות מסוימות מהסרטים מנהטן וטוטסי צולמו במסעדה.
Overprotected
Overprotected (בעברית: מוגנת יתר על המידה) הוא שיר פופ-דאנס של הזמרת האמריקאית בריטני ספירס, מתוך אלבומה Britney. השיר היה לסינגל השני של ספירס באירופה ואוסטרליה ויצא בגרסת מיקס של המפיק "דארק צ'יילד" כסינגל שלישי בארצות הברית.
השיר הופק על ידי צמד המפיקים מקס מרטין ורמי, אך גרסת המיקס הופקה על ידי רונד ג'קינס, הידוע גם כ"דארק צ'יילד". השיר מדבר על כך שספירס צריכה לגלות בעצמה מי היא, מה היא רוצה לעשות ולא צריכה את ההגנה שמסביבה.
בשנת 2003, ספירס הייתה מועמדת לקבלת פרס גראמי בקטגוריה "Best Female Pop Vocal Performance" בזכות השיר.
וידאו קליפ
לאור פיצולי הסינגלים בין הארצות, כל ארץ קיבלה קליפ משלה. בסך-הכל, לשיר צולמו שלושה קליפים. הראשון, הוא לגרסה המקורית לשיר, השני היה לגרסת המיקס והשלישי היה קליפ לקידום סרטה הראשון של ספירס, "קרוסרודס".
הגרסה המקורית
הקליפ לגרסה המקורית של השיר בוים על ידי בילי וודרוף, (אשר ביים גם את הקליפ לסינגל "Born to Make You Happy") והכוריאוגרף שהמציא את הצעדים הוא בריאן פרידמן.
הקליפ נפתח עם צלמים המקיפים את ספירס ושואלים אותה שאלות, והיא עוזבת את המקום. באותו זמן נשמעים צלילים מתוך השיר "Bombastic Love" אשר נמצא באלבום Britney. לבסוף, ספירס מגיעה למחסן נטוש ומתחילה לרקוד לצלילי השיר, לאחר מכן באים מעריצים ומתחילים לרקוד איתה. בסצנות אחרות, נראית ספירס בחדר המלא בפוסטרים שלה וקירותיו סוגרים עליה.
גרסת קרוסרודס
בקליפ זה, רואים את ספירס שרה על במה את השיר, ולפעמים, מראים חלקים מהסרט.
דארקצ'יילד רמיקס
הקליפ מתחיל כאשר ספירס נראית בבית מלון וצופה בחדשות, בהן מסוקר סיפור נוסף אודות ספירס. לאחר מכן, נראית ספירס יוצאת עם חברות מבית המלון, ומתחילות לרקוד. לקראת סוף השיר, ספירס וחברותיה מתחילות לרקוד בגשם, ובסוף הקליפ מתגלה כי הדיווח בחדשות היה למעשה הודעה ש"ספירס נמצאה רוקדת בגשם עם חברות".
גרסת המיקס של דארק צ'יילד הגיעה רק למקום ה-86 במצעד הבילבורד בארצות הברית, בעקבות השמעות נמוכות בתחנות הרדיו האמריקאיות, אשר כמעט והתעלמו מן השיר.
דז'ום
דז'ום (בצרפתית: Djoum) היא עיירה שנמצאת בדרום קמרון.
גאוגרפיה
קילומטרים אחדים צפונה מדז'ום נמצאת שמורת החי דג'ה וכ-50 ק"מ דרומה מהעיירה נמצא הגבול של קמרון עם גבון. העיירה נמצאת כ-185 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-173 ק"מ מבירת האזור אבולווה.
תנועה ותחבורה
העירייה ממוקמת על יד הכביש הלאומי N9. הכביש D36 מתחיל דרומית לעיירה. יש מנחת מטוסים ליד העיירה.
ברוסיה (אסטרואיד)
ברוסיה (שם מלא: 323 ברוסיה; באנגלית: Brucia 323) הוא האסטרואיד הראשון שהתגלה בשימוש בצילום על ידי אסטרונומים.
האסטרואיד התגלה ב-22 בדצמבר 1891 בעיר היידלברג, גרמניה על ידי האסטרונום הגרמני מקס וולף, ברוסיה הוא גם האסטרואיד הראשון שגילה מקס וולף מתוך 248 האסטרואידים שגילה. האלבדו שלו הוא 0.1765.
האסטרואיד נקרא על-שם קתרין וולף ברוס, תורמת ונדבנית אמריקאית אשר תרמה לבניית טלסקופים רבים.
התצפית הראשונה על האסטרואיד התרחשה ב-31 בדצמבר 1891, התצפית האחרונה על האסטרואיד התרחשה ב-4 בינואר 2014.
משפט הפנדה של דובר
משפט הפנדה של דובר (באנגלית: Dover Panda Trial, הידוע גם כ"קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר") הוא כינוי למשפט תקדימי שנערך בארצות הברית בשנת 2005 בעניין לימוד תכנון תבוני בשיעורי אבולוציה בכיתה ט' בבתי-ספר ציבוריים. שופט בית המשפט המחוזי במדינת פנסילבניה ג'ון ג'ונס קבע ש"רובן המכריע של הראיות במשפט הוכיחו שתכנון תבוני הוא השקפה דתית, לא יותר מאשר תיוג מחדש של בריאתנות ולא תאוריה מדעית". בית המשפט הורה להוציא את התכנון התבוני מתוכנית הלימודים המדעית, ופסק שלא ניתן ללמד תכנון תבוני כתיאוריה מדעית. כמו כן אסר בית המשפט על בית הספר לפעול באופן שיזלזל או ימעיט בערך התאוריה המדעית של האבולוציה והורה לו לא להתייחס לתאוריות אלטרנטיביות של תכנון תבוני במסגרת שיעורי מדע. בית המשפט לא פסק נגד – ולא שלל – לימוד התכנון התבוני כחלק מתוכנית הלימודים במסגרת לימודי דת.
הרקע למשפט ומהלכו
באוקטובר 2004, בית הספר הציבורי של מחוז דובר בפנסילבניה הנחה את מוריו ללמד תכנון תבוני כאלטרנטיבה לתורת האבולוציה. לשם כך היה עליהם להשתמש בספר "אודות פנדות ואנשים" ("Of Pandas and People"). מכאן זכה המשפט לכינויו אשר גם מתייחס למשפט הקופים בטנסי 80 שנה קודם לכן.
במשפט הוקראו קטעים מן הספר, בין היתר: "תכנון תבוני משמעו שצורות חיים שונות פרצו לפתע באמצעות ישות תבונית, עם מאפייניהם המוגמרים (already intact): דגים עם קשקשים, ציפורים עם נוצות, מקור, כנפיים וכו'".
אחד-עשר הורי תלמידים תבעו את בית-הספר ויוצגו במשפט על ידי המרכז הלאומי לחינוך מדעי, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וארגונים נוספים. התובעים טענו שדברים אלה אינם דוגמה למדע בחיתוליו (Protoscience) אלא אין הם מדע כלל.
ההגנה טענה שהדרישה החדשה צנועה, שאין מדובר במדיניות דתית אלא ברצון לקדם חינוך למדע, ש-300 מדענים חתמו על הצהרה שהביולוגים מגזימים בטיעוניהם אודות האבולוציה. כמו כן הוזכר איש פילטדאון (מקרה של זיוף מאובנים במאה ה-19).
בין עדי התביעה הופיעו הביולוג קן מילר והפילוסוף רוברט פנוק. בין עדי ההגנה היה הביוכימאי מייקל בהה והסוציולוג סטיב פולר.
טום ג'ורג'סון
ביוגרפיה
ג'ורג'סון נולד בעיר ליברפול שבלנקשייר. תפקידיו הידועים ביותר הם תפקידי משנה בסדרה "בין השורות" (1992–1994); בסדרות הדרמה שכתב אלן בליזדייל: "Boys from the Blackstuff" (מ-1982) "Scully" (מ-1984) ו-"G.B.H" (מ-1991); בסדרת הטלוויזיה משנת 2005 "הצוואה" עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס, גילם ג'ורג'סון את דמותו של קלאם הפקיד של טולקינגהורן (צ'ארלס דאנס).
הופעות נוספות בטלוויזיה היו בסדרות משטרה או סדרות רפואיות כמו "הולבי סיטי", "ג'ולייט בראבו", "The Manageress", "פיק פרקטיס", "פוארו", "A Touch of Frost", "קדפאל", "The Bill", "דיאל ופסקו", "המקצוענים" וכן "Z-Cars". עוד שיחק פעמיים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "Genesis of the Daleks" ובפרק "Logopolis". הוא השתתף גם בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "אפר לאפר", "המלחמה של פויל", "ברוקסייד" ובסדרה "The Crimson Petal and the White".
בקולנוע הופיע ג'ורג'סון בסרט "דג ושמו וונדה" (1988), שבו שם הדמות שלו, ג'ורג' תומאסון, הוא משחק מילים על שמו. עוד שיחק בסרט ההמשך "חיות רעות" (1997). ג'ורג'סון ידוע גם מעבודתו בתיאטרון. ב-2002 היה מועמד לפרס התיאטרון של "לונדון איבנינג סטנדרד" כשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "Frozen" בתיאטרון קוטסלו שבתיאטרון המלכותי הלאומי.
כסרא-סמיע
כִּסְרַא-סֻמֵיעְ (בערבית: كسرى-سميع) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל בגליל העליון השוכנת בגובה שבין 590- 760 מטר מעל פני הים. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1990.
הכפרים כסרא וסמיע הם כפרי דרוזים מבודדים במרכז הגליל העליון ממערב לפקיעין על כביש 854.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכסרא 250 תושבים, כולם דרוזים. בכפר סמיע נמנו 4 מוסלמים, 24 נוצרים ו-143 דרוזים.
במהלך מלחמת העצמאות היו הכפרים באזור שבשליטת צבא ההצלה, אולם נטייתם הייתה שלא לשתף פעולה עם צבא ההצלה בהתאם למדיניות הדרוזית שהותוותה מג'וליס שהיה תחת השפעה ישראלית.
הכפרים עלו לתודעה הציבורית בינואר 1964 כאשר מגפת חצבת תקפה מאות ילדים בכסרא והביאה למותם של מספר תינוקות בכסרא וביאנוח, אשר בגלל מזג האוויר והעדר כבישי גישה לא הצליחו להגיע אליהם צוותים רפואיים. בעקבות זאת שלח משרד הבריאות ציוד חירום ורופאים והוחל בסלילת כביש גישה בסיוע חיילי יחידת המיעוטים. הכביש הסלול נקרא בידי התושבים "כביש החצבת" ובמקביל אליו הותקנו עמודי טלפון שחיברו את הכפר לראשונה לרשת הטלפון. בשנת 1971 נסתיימה סלילת כבישים פנימיים בתוך הכפרים והחל תכנון של חיבור הכפרים לרשת החשמל הארצית.
במשך שנים רבות התנהלו הכפרים ללא רשות מוניציפלית. משרד הפנים סירב להקים בכפרים מועצות מקומיות בגלל מיעוט התושבים. הצעה לכלול את הכפרים במועצה אזורית מעלה הגליל נדחתה על ידי התושבים בגלל שלא רצו להיות מיעוט במועצה יהודית. בשנת 1968 הוקמה מועצה אזורית מרכז הגליל והכפרים כסרא וסמיע צורפו אליה. בשנת 1990 פורקה המועצה האזורית וכסרא וסמיע היו יחד למועצה מקומית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה מדינת ישראל ברישום הקרקעות וחלק נכבד מהקרקעות שאנשי כסרא טענו לבעלות עליו נרשם כאדמות מדינה. בשנת 1975 יצאו תושבי הכפר בהמוניהם למנוע עיבוד האדמות על ידי יהודים. לטענת הדרוזים, מתוך 11,200 דונם של הכפר, 5,005 הוגדרו אדמות טרשים, 4,260 דונם הוגדרו אדמות נפקדים ו-1,209 הוגדרו אדמות מדינה, כך שלתושבים נותרו רק 365 דונם. פניות התושבים הביאו להתערבות של ראש הממשלה יצחק רבין, ובעקבות זאת נרשמו כל האדמות המעובדות כאדמות הכפר והבעלות על שאר האדמות נקבעה למשא ומתן עתידי.
מיזורי (נהר)
מיזורי (באנגלית: Missouri) הוא הנהר הארוך ביותר בארצות הברית. אורכו כ-3,767 קילומטרים ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ-1,376,180 קמ"ר. המיזורי מנקז כשישית מיבשת אמריקה הצפונית וספיקת מימיו ליד העיר הרמן שבמיזורי, סמוך לשפכו לנהר מיסיסיפי, היא כ-2,490 מ"ק לשנייה. מיזורי הוא יובלו הראשי של הנהר מיסיסיפי, ושניהם יחד הם הנהר הרביעי באורכו בעולם, באורך כולל של 5,971 ק"מ, לאחר הנילוס, האמזונאס והיאנגצה.
נהר מיזורי מתחיל במיזוג הנהרות מדיסון, ג'פרסון וגלטין במונטנה והוא נשפך למיסיסיפי מצפון לסנט לואיס שבמדינת מיזורי.
כל אגן הניקוז של הנהר נקנה על ידי ארצות הברית מצרפת ברכישת לואיזיאנה ונחקר במשלחת לואיס וקלארק.
המיזורי משמש עדיין כנתיב תחבורה חשוב להובלת מטענים, אך הובלת מטענים באמצעות ארבות נמצאת בירידה מתמדת, ובין 1977 ל-2000 ירדה מ-3.3 מיליון טונות ל-1.3 מיליון טונות.
ערים לאורך הנהר
להלן רשימה של ערים נבחרות ששוכנות על גדות נהר המיזורי:
הנה מוטלות גופותינו
הנה מוטלות גופותינו הוא שיר שכתב המשורר הישראלי חיים גורי למחרת נפילת חבריו ממחלקת הל"ה בינואר 1948. השיר, המעלה על נס את התפיסה המקדשת את הקרבת החיים למען הכלל, היה גורם מרכזי שתרם להפיכת הל"ה לאחד המיתוסים המכוננים של מלחמת העצמאות, והיה לאחד מנכסי צאן הברזל של תרבות השכול הישראלית.
רקע – מחלקת הל"ה
מחלקת הל"ה או "מחלקת ההר", הייתה מחלקה של 35 לוחמים, מהם 18 מהפלמ"ח ו-17 מהחי"ש, בפיקודו של דני מס. רוב לוחמי המחלקה משתי היחידות היו סטודנטים של האוניברסיטה העברית והאחרים סיירים ותיקים. המחלקה נשלחה מירושלים כדי לתגבר ולהביא אספקה ותחמושת לגוש עציון הנצור. אור ליום שישי ה' בשבט תש"ח, 16 בינואר 1948, התגלתה המחלקה בדרכה לגוש עציון, סמוך לכפר צוריף. הלוחמים נסוגו לגבעה 573, המכונה כיום "גבעת הקרב", שם כותרה על ידי אלפי לוחמים ערבים מהסביבה. לאחר קרב שנמשך כמה שעות נהרגו כל לוחמי המחלקה בידי התוקפים.
כתיבת השיר
חיים גורי נשלח ב-1947, בהיותו בן 23, במשלחת ארגון "ההגנה" לאירופה, על מנת להחליף את אנשי הבריגדה בצבא הבריטי שסיימו את שירותם, ביצירת קשרים עם שרידי העם היהודי ביבשת. בינואר הוא העביר קבוצה של אנשי "הגנה" מבודפשט לווינה ואז ראה בעיתון בריטי ידיעה על יחידה של 35 לוחמים בארץ ישראל, שנהרגה בקרב בהרי חברון. הכתבה כללה גם צילום מטושטש של הגוויות. הוא מיהר למרכז "הבריחה" בווינה, שם כבר ידעו על האסון ועדכנו אותו שעם הנופלים נמנה חברו לקורס הקצינים בג'וערה, דני מס. לאחר מכן נודע לו שבין הנופלים גם כמה מחניכיו. באותו זמן ובמשך שנים אחר כך לא היה ברור היכן בדיוק התחולל הקרב, איך נלכדו כל הלוחמים, וכיצד לא נותר מהם איש.
גורי כתב את השיר כשהוא כואב ונסער על מות הלוחמים, ולבסוף התחרט וזרק את הנייר המקומט לכיוון האח שניצב בחדרו, אך הנייר לא נכנס לאח הבוערת. האלמנה שאצלה גר, שהייתה עדה לסערת הרוחות שהובילה אותו בעת הכתיבה, יישרה את הדף, שמה אותו למחרת על שולחנו, ואמרה לו שיש משהו בכתיבה מתוך סערה, ושכך נהגה לעשות גם עם ניירותיו הזרוקים של בעלה. כשקרא גורי שוב את הכתוב, הוא התחרט והבין שכנראה גורלו של השיר לצאת לאור. הוא שיפץ מעט ומסר אותו לאברהם שלונסקי כשהוא חותם "מג'ורי, בנכר". שלונסקי פרסם את השיר בעמוד הראשון של כתב העת "עיתים" שערך, וכך הוא הפך לידוע ומוכר.
גורי כלל את השיר בספרו "פרחי אש" בשנת 1949, שהתקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיה הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות. השיר העצים את המיתוס של הל"ה ואת תפיסת ההקרבה למען הכלל. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "דווקא משום שחובר ללא ידיעה מובהקת של מה שאירע, הוא יכול היה להתאים לתיאור כישלונות מפוארים אחרים, ולכן נכונו לו חיים ארוכים בממלכת האבל והשכול של מדינת ישראל".
ניתוח השיר
השיר נכתב בגוף ראשון, כאילו המתים מדברים מפי המשורר. הוא מתחיל בכך כבר מהבית הראשון:
השיר מדבר מפי הנופלים כבר מהשורה הראשונה "הנה מוטלות גופותינו שורה ארוכה, ארוכה". צורת הפנייה בגוף ראשון, מפי המתים, יונקת ממסורות ספרותיות אירופיות של דורות, אך לדברי אניטה שפירא, ספק אם יש לה מקורות יהודיים. יש המציינים שפנייה זו נועדה ליצור מעין אשליה כאילו הנופלים הם קבוצה שעדיין חיה בתוך החברה וממשיכה להשתייך למסדר הלוחמים גם אחרי נפילתם. לדברי ההיסטוריון מרדכי בר-און, הלוחמים נהרגו כקולקטיב, ומקומם חי ונושם בתוך הקולקטיב הכללי: "הם מוסיפים להופיע יחד עם הנותרים כאילו עודם בחיים, משום שהם ממשיכים להגדיר את הקהילה כולה, ואף מעצימים את זהותה הייחודית. בהמשך מתעצמת החוויה הזו בביטוי ישיר: 'הן נקום, והגחנו שנית כמו אז / ושבנו שנית לתחיה.." . חיים גורי עצמו התייחס לכך באומרו: "השיר הזה עוסק בלוחמים שנהרגו. הם אינם כאן בגדר 'המת-החי'.
בבית השלישי של השיר ניבא גורי כיצד התנהל קרב הל"ה:
במילים אלו העלה גורי תיאור מדויק ששיקף את מה שקרה באמת בשדה הקרב, למרות שלא היה לו שום ידיעה כיצד הקרב התנהל והיכן התרחש (רק לאחר שנים רבות הצליחו חוקרים והיסטוריונים לחשוף את המהלך המדויק של הקרב). לדברי גורי, זו לא הייתה נבואה: מעצם היכרותו הטובה עם האנשים ואת הלך הרוח שפיעמה בקרב לוחמי תש"ח, לא היה לו ספק שהם ילחמו עד הסוף, עד הרגע האחרון ועד הכדור האחרון ("עד נפל האחרון ולא קם"), שכן כך בדיוק אף הוא חונך לעשות.
בבית הרביעי של השיר מודגשת עובדת הקרבת החיים למען הכלל, כשהתביעה היחידה של הלוחמים מאלה החיים היא לזכור ולא לשכוח אותם: "יום חדש, אל תשכח! אל תשכח!/ כי נשאנו שמך, עד המוות עצם את עינינו".
השיר מסתיים בסוף הבית החמישי בתיאור הבא:
בשורות אלה מובע צער על הרוגי המלחמה ועם רגשות האשם של הנותרים בחיים. הפרח הנובט ממקום מותו של ההרוג הוא אחד הסמלים העיקריים בתפיסת המוות במלחמה בשירתו של גורי (בשיר "באב אל וואד" למשל, הוא מציין את פריחת הרקפות ואודם הכלנית במקום נפילת החללים). זוהי גם אחת מצורותיה המפורסמות של המטמורפוזה במיתולוגיה היוונית (כמו פרח הנרקיס ופרח היקינתון העולה מדמו של הנסיך יקינתון).
יש הרואים תיאור זה בשיר כאילו הנופלים לא חדלו להתקיים, אלא המשיכו לחיות באיזשהו דרך: בדמותם של פרחים אדומים. דמות המת לא ממש מסתלקת מארץ החיים אלא שב לפקוד אותה, או כמעין הבהוב של חיי נצח שהמוות לא יכול לכבותו, אולי כדי לעקוף את ההכרה בסופיות המוות. אולם גורי טען כי "אין כאן אי-הכרה ב'סופיותו של המוות'. השורה 'נחזור כפרחים אדומים' היא זיכרון אגדת-ילדות על הפרח דם המכבים, הפורח באביב בשדות הקרב בארצנו. זה מוטיב ידוע בשירת העולם".
לדברי חוקר הספרות אריאל הירשפלד, תיאור הפרחים האדומים "בא להשגיב (לרומם) את המתואר באמצעות התפיסה העתיקה, ובא לעדן ולהשגיב את המוות ולכסות עליו באיזו תמורה טבעית, יפה. הוא בא להשקיט את תמונת הקרב ולחבר בינה לבין עולם החולין החי. ומעבר לכך: הוא מביא מעין רקע סיפורי לטקס הנחת הפרחים על מצבות המתים, והופך את הפרחים למוליך רוחני כלשהו אל דמויות המתים".
לדברי החוקר אדמיאל קוסמן, ניתן לראות בשורות אלה שני צדדים במשורר: זה הדתי וזה החילוני. אצל גורי הדתי, הדימוי הוא של פרחי אש החיים לעולם בקדושתם ואינם מתכלים, כמו הסנה הבוער. אצל גורי החילוני, לאותו דימוי יש משמעות נוספת: "'אז נפרח': נפרח באוויר ונעלם, ושוב לא נחיה, הואיל וכל היופי הזה נגמר בטרגדיה ועולה באש, והפרחים שפרחו - הנה פרחו".
למרות שהפרחים האדומים הנזכרים בשיר אינם מצויינים בשמם, יתכן שמקור השראתם הוא בפרגים הנזכרים בשיר בשדות פלנדריה, שבעקבותיו היה מקובל לענוד פרגים על דש החולצה ביום הזכרון למלחמת העולם הראשונה ב-11 לנובמבר - גם בבריטניה, אך גם בארץ בתקופת המנדט הבריטי .
מספר ציטוטים ב"שיר החבלנים" של חיים חפר מתייחסים כנראה ל"הנה מוטלות גופותינו": כבר הלילה יורד ועוטף את ההר (חפר) - כבים נגוהות אחרונים והערב צונח בהר (גורי) והיה אם נשוב ונחזור לבסיס והרוח תרעש בגנים (חפר) - לא נשאג בגנים את הרוח עוברת ביער (גורי)
לחן
השיר הולחן בידי נחום הימן ובוצע בידי גילה אלמגור ודני גולן. בשנת 2014 הלחין אורי מרק את השיר מחדש ופרסם ביצוע ראשון שלו במהלך מבצע צוק איתן. אולם, שני הלחנים לא זכו לפופולריות בקהל הרחב והשיר נודע בעיקר בצורתו הטקסטואלית.
שאנדור אולמן
שאנדור אוּלמן, אביר אֶרֵינִי (בהונגרית: lovag Erényi Ullmann Sándor, ידוע גם כ-Alexander de Erény Ullmann, 18 בפברואר 1850 פשט – 1 באוגוסט 1897 באד אישל) היה משפטן, כלכלן, נדבן ופוליטיקאי יהודי-הונגרי.
קורות חיים
שאנדור אולמן נולד בשנת 1850 בפשט כבנו השלישי מבין ארבעת ילדיהם של קארוי אולמן (1809–1880), מייסד חברת הביטוח הראשונה בהונגריה וסגן יושב ראש בנק המסחר של פשט, ושל אשתו, שרולטה (שלרוטה).
הוא התחנך בבודפשט ובווינה, בה סיים בשנת 1872 את התואר "דוקטור למשפטים". בשנת 1873 התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנת 1879 נבחר ל"ועד עיר הבירה". בשנת 1880 אחרי מות אביו זכתה המשפחה לתואר אצולה מידי הקיסר פרנץ יוזף של האימפריה האוסטרו-הונגרית. יחד עם אחיו תרם קרן של 3000 פורינט עבור האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנים 1884–1892 ייצג אולמן את מחוז הבחירות אלשוארפאש (בימינו ארפאשו דה ז'וס (קומונה) ברומניה) בפרלמנט ההונגרי בבודשפט. אולמן כתב מאמרים ומסות בסוגיות משפטיות וכלכליות בעיתונים פסטר לויד, "אלנר" (Ellenör - "המפקח") ונויצייט (Neuzeit - זמן חדש) וכן בכתב העת היהודי Egyenlőség ("שוויון") החל משנת 1885 היה פעיל בהנהגת האגודה לסיוע לסופרים ההונגרים. כמו כן השתתף בהקמת האיגוד "פוליקליניקה" לבריאות והיה חבר בהנהגתו. בשנת 1897 נפטר אולמן משבץ בבאד אישל, בגיל 47. לפי הזמנתו נבנה בשנת 1884 בבודפשט בדרך אנדראשי 11 פינת דיולה קאלדי, הבניין התלת -קומתי המכונה "ארמון אולמן" שתוכנן בסגנון נאו-רנסאנס על ידי האדריכל וילמוש פרוינד.
אולמן היה נשוי לבטי לבית פריש ונולד להם בן בשם אנדור.
ג'יילן ויליאמס
ג'יילן דבון ויליאמס (באנגלית: Jalen Devonn Williams; נולד ב-14 באפריל 2001) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
קריירה
ויליאמס נולד וגדל בדנוור, קולורדו. לאחר ששיחק בקבוצת כדורסל של תיכון בגילברט, אריזונה, בחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנטה קלרה. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8 נקודות, 3 ריבאונדים, 2 אסיסטים וחטיפה אחת למשחק. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 12 נקודות ו-4 ריבאונדים למשחק, ובעונתו השלישית והאחרונה באוניברסיטה העמיד ממוצעים של 18 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק. ב-28 באפריל 2022 הכריז כי יתמודד בדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר ויליאמס בבחירה ה-12 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
סלע תת-געשי
Subvolcanic rock Roca filoniana Roche filonienne Rocce filoniane
כעביה-טבאש-חג'אג'רה
כעביה-טבאש-חג'אג'רה (בערבית: كعبية، طباش،حجاجرة) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996.
המוזיאון היהודי בברלין
המוזיאון היהודי בברלין (בגרמנית: Jüdisches Museum Berlin) הוא מוזיאון המצוי במרכז ברלין המציג את ההיסטוריה של יהדות גרמניה מאז ראשית ההתיישבות היהודית בעיר ועד ימינו.
כעביה-טבאש-חג'אג'רה
ביישוב פועלים קופת חולים, מגרש כדורגל, מתנ"ס ושני מסגדים.
המוזיאון היהודי בברלין
תקופה ראשונה
המוזיאון היהודי הראשון בברלין בוסס על אוסף היודאיקה והמטבעות של אלברט וולף מדרזדן אותו תרם לקהילה היהודית ברלין. האוסף פותח למוזיאון על ידי ד"ר קרל שוורץ שהיה מנהלו הראשון של המוזיאון. המוזיאון נפתח ב-24 בינואר 1933 ברחוב אוראניינבורג (Oranienburger Straße), שישה ימים בדיוק לפני עליית הנאצים לשלטון. בין אוצרות המוזיאון היה אוסף מדליות מלכותיות כתובות עברית, וציורים של אמנים יהודים מודרניים כגון לסר אורי, מקס ליברמן, שמואל הירשנברג וארנולד צדיקוב. שוורץ ברח מגרמניה, עלה לישראל ומונה על ידי ראש עיירת תל אביב מאיר דיזנגוף למנהל הראשון של מוזיאון תל אביב. את עבודת האוצרות והניהול המשיכו רחל וישניצר-ברנשטיין ופרנץ לנדסברגר.
כעביה-טבאש-חג'אג'רה
אוכלוסייה
במועצה המקומית כעביה מתגוררת אוכלוסייה ערבית בדואית הכוללת בתוכה שלושה שבטים עיקריים: כעביה, טבאש וחג'אג'רה.
במקום שלושה שבטים הכוללים כמה וכמה משפחות:
חינוך
בכעביה שלושה בתי ספר: יסודי, חטיבת ביניים ותיכון בהנהלת רשת עמל.
קיבוץ הרדוף השכן יזם הקמת מגמת תיאטרון בבית הספר התיכוני שהיה בניהולו של ויפקי סלאמנה, המנהל הראשון של התיכון.. היוזם יעקב ארנן יחד עם חבריו פאיז סואעד מהכפר סוואעד חמירה השכן, והכמרית אילסה, מקימי "שער לאדם", ממשיכים לקדם את נושא השלום באזור זה ועם השכנים.
המוזיאון היהודי בברלין
תקופה ראשונה
בשנת 1938 הורה השלטון הנאצי על סגירת המוזיאון כחלק מחוקי נירנברג, היצירות שלו נבזזו, חלקן אבדו וחלקן נמצאות כיום בפולין.
בשנת 1961 התקיים בבית הקהילה היהודית בברלין מוזיאון יהודי שכלל תשמישי קדושה ומידע על תולדות הקהילה.
תקופה שנייה
בשנת 1971 החליטה עיריית ברלין להקים מחדש מוזיאון יהודי, במסגרת פיתוח המוזיאון העירוני של מערב ברלין. בשנת 1975 הוקם "האיגוד להקמת המוזיאון היהודי". המוזיאון עצמו נפתח בשנת 1978 כחלק מאגפי מוזיאון ברלין. בשנת 1999 הפך המוזיאון למוסד עצמאי, ועבר למבנה שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד במרכז ברלין. המוזיאון נפתח רשמית במעונו החדש בשנת 2001.
מנהל המוזיאון מאז הקמתו המחודשת היה מייסדו, פרופ' מייקל בלומנטל, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בסוף שנת 2014 מונה פרופ' פטר שפר למנהל המוזיאון. ביוני 2019 התפטר מתפקידו לאחר שציוץ ביקורת, על רקע גינוי שהעביר הפרלמנט הגרמני נגד ארגון ה-BDS, התפרסם בחשבון הטוויטר של המוזיאון ועורר סערה תקשורתית.
תיאור המבנה
המוזיאון מורכב משני מבנים: המבנה הישן (חלק מה-Kammergericht) והמבנה החדש - בניין ליבסקינד. בין המבנים חיבור תת-קרקעי בלבד.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי ליבסקינד בגישת הדה-קונסטרוקטיביזם, זרם אדריכלי שליבסקינד הוא אחד ממוביליו. המבנה עצמו תוכנן מבלי להתחשב בתצוגות האמורות להיות מוצגות בו, אלא כמוצג בפני עצמו שמטרתו לסמל את ההיסטוריה והתרבות של יהדות גרמניה. מבנה המוזיאון עצמו הוא יצירת אמנות פיסולית שניתן בה דגש על הסמליות יותר מאשר על הפונקציונליות.
צורת המבנה כצורת זיגזג או ברק. המבנה מצופה אבץ וחלונות המבנה מפוזרים בקירות המבנה בצורה רנדומלית. מבנה המוזיאון ומיקום חלונותיו נוצרו על ידי ליבסנקינד בכך שלקח את מפת העיר ברלין וקישר עליה בקווים את האתרים היהודיים בעלי החשיבות בעיר, וכן בתים של יהודים שגורשו מהעיר למחנות ההשמדה בתקופת השואה. הצורה האקראית שנוצרה היוותה את הבסיס לתכנון המבנה ומיקום חלונותיו.
למבנה המוזיאון אין יציאה לרחוב. הכניסה למוזיאון היא דרך מעבר תת-קרקעי מהמבנה הישן של המוזיאון. מעבר תת-קרקעי זה מסמל את הקשר הבלתי מנותק בין ההיסטוריה של גרמניה לבין ההיסטוריה של היהדות - קשר שלדברי המתכננים נותר בלתי מנותק גם כשהיה סמוי מן העין. המעבר התת-קרקעי מוביל לשלושה מסדרונות (הנקראים "שלושה צירים"). אין מסלול עיקרי לעבור במוזיאון, דבר שנעשה במכוון במטרה להביא לרגשות של בלבול ותעייה בקרב המבקרים במוזיאון.
רקלה ברוני
ביוגרפיה
ברוני נולדה וגדלה בפירנצה.
2011
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן, הרפובליקה העממית של סין בשנת 2011 זכתה ברוני במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:06:49.31 שעות.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה ברוני במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:56:49.5 שעות, אחרי שרון ון רוונדאל מהולנד (1:56:32.1 שעות) ולפני פוליאנה אוקימוטו מברזיל (1:56:51.4 שעות). את המשחה היא סיימה שלישית אחרי אלופת העולם אורלי מולר מצרפת, אך מולר נפסלה לאחר שחסמה ודחפה את ברוני בנגיעת הסיום.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה ברוני במדליית ארד במשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ ביחד עם ג'וליה גבריאלסקי, פדריקו ונלי ומריו סנזולו בתוצאה של 54:31.0 שעות, אחרי צרפת (54:05.9 דקות) וארצות הברית (54:18.1 דקות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה ברוני בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחים ל-5 ק"מ ביחד עם ג'וליה גבריאלסקי, דומניקו אצ'רנצה וגרגוריו פלטריניירי בתוצאה של 53:58.9 דקות, אחרי גרמניה (53:58.7 דקות) ולפני ארצות הברית (53:59.0 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:54:49.9 דקות, אחרי שין שין מסין (1:54:47.2 שעות והיילי אנדרסון מארצות הברית.
חייה האישיים
את מדליית הכסף האולימפית שבה זכתה ברוני באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), היא הקדישה לבת הזוג שלה ובכך הייתה לספורטאית האיטלקייה הראשונה שזכתה במדליית אולימפית שיצאה מהארון כלהט"בית.
התפוח (בית המקדש)
התפוח היה ערימת אפר ענקית באמצע מזבח העולה, ונקרא כך משום שהיה תָפוּחַ, ונראה כתפוח גדול מאוד. התפוח שימש כמאגר ענקי של דשן ואפר על גבי המזבח, שאליו העבירו, בכל בוקר, את האפר שנשאר מהמערכה הגדולה.
בתפוח השתמשו גם כפח אשפה של מזבח העולה, למשל כאשר הקריבו קרבן כלשהו, זרקו אל התפוח את גיד הנשה, שאותו אסור להקריב.
דעות אחרות לגבי מהותו של התפוח
בניגוד לדעה המקובלת, שהתפוח הוא ערימת האפר שהייתה בראש המזבח, קיימות דעות נוספות, שהמשותף להן הוא שהתפוח אינו ערימת האפר שעל המזבח, אלא המקום שעליו הניחו ערימה זו. לפי הראב"ד התפוח הוא טבלה מרובעת, שגודלה הוא כ"ב אמה על כ"ב אמה בגובה אמה. לדעתו, ייתכן שטבלה זו הייתה מעוגלת בקרנותיה כדי להוסיף מקום למערכה. הדשן היה ניתן על גבי טבלה זו.
גם בעל ספר החינוך סובר שהתפוח הוא מקום על גבי המזבח, אך הוא אינו מתאר מקום זה.
יש מקשים על דעות אלה, לפיהן התפוח הוא חלק ממבנה המזבח, מדוע לא הוזכר התפוח במסכת מידות, במשנה המתארת בפירוט את מבנה המזבח.
דעה נוספת בעניין היא דעתו של רבנו חננאל, הסובר שהתפוח הוא כלי שהיה מונח באמצע המזבח, ובתוכו הניחו את האפר.
פינוי התפוח
את התפוח פינו אל בית הדשן שמחוץ לבית המקדש בכל פעם שהיה צורך בכך. בשלוש הרגלים לא היו מדשנים, (מֵפַנִים), את התפוח. הסיבה לכך הייתה לא בגלל שהכהן התעצל לבצע את העבודה, אלא מפני שהדבר הראה "נוי למזבח". שכן התפוח, אף על פי שהיה מכוער, בכך שהכמות בו הייתה גדולה מאוד, הראה הדבר שמשתמשים במזבח פעמים כה רבות, עובדה המדגישה את כבודו של המזבח.
גודלו של התפוח
על פי דברי המשנה בזמן שלא פינו את התפוח, הוא הגיע לממדים עצומים, כשלוש מאות כור (מידה מקראית). אך התלמוד מביא את דברי רבא, האומר שממדים אלו הם גוזמה. יש הרוצים לאמת את דברי רבא כי מדובר בגוזמה בחישוב מתמטי, שכן נפח של 300 כור שווה בערכו ל-117 ממ"ק. קוטרו של "תפוח" בנפח כזה, הוא 26.8 אמה. קוטר זה גדול משטחו האפקטיבי של המזבח המתואר במסכת מידות (24x24 אמות). אולם נפח זה, כן מתאים למידותיו של המזבח, במקדש הורדוס המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו (50x50 אמות). אך יש הסבורים כי דווקא המידות שמביא פלביוס בספרו הם המוגזמות ובלתי מדויקות.
קדושתו של התפוח
חז"ל חלוקים בדבר קדושתו של אפר התפוח. רב סבר ש"אין מועלין בו". כלומר: מותר ליהנות מאפר התפוח ואין בכך מעילה, ואילו רבי יוחנן סבר ש"מועלין בו".. כלומר הנהנה מאפר התפוח הרי זאת מעילה. מסביר התלמוד שהמחלוקת בין רב לרבי יוחנן היא לאחר שכבר תרמו את תרומת הדשן. אבל לפני שתרמו את תרומת הדשן, לדעת שניהם הנהנה מאפר התפוח, הרי זאת מעילה.
Rotten Tomatoes
Rotten Tomatoes (בתרגום לעברית: עגבניות רקובות) הוא אתר אינטרנט אמריקאי המוקדש לדירוגים, ביקורות, מידע וחדשות אודות סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. מקור שמו של האתר הוא קלישאה עתיקה – השלכת עגבניות וירקות רקובים אחרים על המופיעים על במת תיאטרון אם ההופעה הייתה גרועה במיוחד. האתר נרכש בידי האחים וורנר במאי 2011.
היסטוריה
Rotten Tomatoes הושק ב-19 באוגוסט 1998 כפרויקט צדדי של סת' דואונג. מטרתו ביצירת האתר הייתה, לדבריו: "ליצור אתר שבו תהיה לאנשים גישה לביקורות ממגוון מבקרים בארצות הברית". השראתו של דואונג להקמת האתר נבעה מכך שכמעריץ של ג'קי צ'אן הוא החל לאסוף את כל הביקורות על סרטיו של צ'אן כאשר הן פורסמו בארצות הברית. הסרט הראשון אשר הועלו מקבץ ביקורות עליו היה "Your Friends & Neighbors", והאתר זכה להצלחה מיידית ואזכורים בכלי תקשורת שונים. דואונג חבר לפטריק לי, שאותו הכיר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולסטיבן ואנג, שותפו הקודם לחברת עיצוב אינטרנט, במטרה להפעיל את האתר במתכונת מלאה. האתר הושק באופן רשמי ב-1 באפריל 1999.
ביוני 2004 רכשה ענקית הבידור IGN את האתר; סכום העסקה לא פורסם. בספטמבר 2005 נרכשה IGN על ידי "פוקס אינטראקטיב מדיה" השייך לתאגיד המדיה "News Corporation" האמריקאי, השלישי בגודלו בעולם (נכון ל-2009). ב-4 בינואר דווח כי חברת המדיה "Flixster" רכשה את האתר, ובמאי 2011 רכשה האחים וורנר את האתר יחד עם Flixster.
האתר משתף פעולה עם אתר קטעי סרטים (Rotten Tomatoes).
תיאור האתר
Rotten Tomatoes כולל ביקורות מקוונות מאת מחברים שונים שאושרה חברותם בגילדה של כותבים או בהתאחדות מבקרי קולנוע מסוימת. צוות האתר קובע לכל ביקורת האם היא חיובית (בעגת האתר: "fresh", כלומר "טרי" - מסומן באייקון של עגבנייה אדומה) או שלילית ("Rotten", "רקוב", מסומן באייקון של עגבנייה מעוכה). בסוף כל שנה מקבל סרט אחד את סימון "עגבניית הזהב", שמשמעותו היא שהסרט קיבל את הדירוג הגבוה ביותר באותה השנה.
האתר מבצע מעקב אחר כל הביקורות הנלקחות בחשבון (שמספרן יכול להגיע ל-270 ביקורות לסרט חדש ומשמעותי) ואחוזי הביקורות החיוביות מאורגנות בטבלה. אם אחוז הביקורות החיוביות הוא 60% או יותר, הסרט נחשב ל-"fresh" שכן זהו הרוב המיוחס שנקבע. אם כמות הביקורות החיוביות היא מתחת ל-60%, ייחשב הסרט ל-"Rotten". בנוסף, מבקרי קולנוע בכירים כגון רוג'ר איברט, דסון תומסון, סטיבן האנטר וליסה שוורצבאום, מוצגים ברשימה מיוחדת שנקראת "Top Critics", המציגה את הביקורות שלהם לקריאה באופן נפרד, אף על פי שהם משוקללים עם שאר הביקורות באתר.
שלוחות בינלאומיות
גרסאות מקומיות של האתר זמינות בבריטניה ובאוסטרליה. קוראים אשר נכנסים ל-Rotten Tomatoes מצרפת או מגרמניה מופנים אוטומטית לגרסה הבריטית של האתר, המכילה תאריכי יציאה לאקרנים באירופה, רשימת בתי קולנוע מקומיים, מידע על מכירות הכרטיסים ומקדמת ביקורות של מבקרים מבריטניה. כיום אין כל אפשרות למשתמשים אלה להיכנס לגרסה האמריקאית של האתר, למעט דרך פרוטוקול תקשורת מסוג Tunneling או דרך שרת פרוקסי מתאים. הגרסאות המקומיות מכילות את כל המידע שמכיל האתר האמריקאי, ועליו נוסף, מידע המתוחזק על ידי עורכים בלונדון ובסידני.
מתאם סטטיסטי למכירות כרטיסים
לפי מחקר לא מדעי שנערך בשנת 2008 על ידי אריק לאנדגארד (Erik Lundegaard), סרטים אשר יצאו לאקרנים בשנת 2007 וקיבלו באתר ציון "fresh", הרוויחו בממוצע 1,000$ יותר לכל הקרנה מאשר סרטים אשר קיבלו באתר ציון "rotten"
מחקר נוסף שנערך על ידי העיתון USA Today בשנת 2003, ללא קשר ישיר לאתר, הגיע למסקנות דומות: "ככל שהביקורות טובות יותר, כך גבוהות יותר מכירות הכרטיסים". עוד מצא המחקר שבניגוד לדעה הרווחת, מבקרי קולנוע נוטים להסכים אחד עם השני יותר מאשר הם נוטים לחילוקי-דעות.
ביקורות "Fresh" או "Rotten" קיצוניות
יותר ממאתיים סרטים קיבלו באתר דירוג של 0%.
מספר סרטים קיבלו 100% ביקורות מסוג "Fresh", הגבוה ביותר האפשרי, ובהם:
Allegro
החברה מעסיקה כ-2,100 עובדים ברחבי פולין והמטה החברה ממוקם בעיר פוזנן.
על פי דירוג אלקסה, האתר הוא בין 250 האתרים הנפוצים ביותר בעולם ודורג במקום החמישי בפולין.
היסטוריה
בשנת 2007 מותג האתר מחדש ושונה שמו לטרדוס (Tradus).
בשנת 2008 רכשה חברת נספרס (Naspers) את קבוצת אלגרו לשלשת קרנות ההשקה סינבן (Cinven), פרמירה (Permira) ומיד-יורופ (Mid Europa Partners).
בשנת 2011, רשמה החברה ציון דרך כאשר מנתה כ-11 מיליון משתמשים ובשנת 2017 הגיעה אף ל-20 מיליון משתמשים.
בולרו (ראוול)
הבולרו (Boléro) מאת מוריס ראוול היא יצירה תזמורתית בת פרק אחד, אשר נכתבה ובוצעה לראשונה בשנת 1928 כמוזיקה לבלט. אופייה הריתמי והמלודי של היצירה שאול מריקוד הבולרו הספרדי, וייחודה בכך שהיא בנויה על מוטיב בודד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויים קלים בכל פעם. הבולרו נחשב ליצירתו הפופולרית והמושמעת ביותר של ראוול, אם כי אינה מייצגת כלל את סגנונו האימפרסיוניסטי.
כתיבת היצירה
הבולרו הוזמן מראוול על ידי הרקדנית אידה רובינשטיין, אשר ביקשה ממנו קטע לבלט בסגנון ספרדי. כוונתו המקורית של ראוול הייתה לעבד לתזמורת את היצירה "איבריה" מאת המלחין הספרדי אלבניס, אך משגילה כי אלבניס העניק את זכויות היוצרים לתלמידו פרדיננד אנריקה ארבוס, בחר לחבר יצירה מקורית המבוססת על ז'אנר הריקוד הספרדי – הבולרו. צעד זה אפיין את נטייתו משכבר של ראוול להשתמש ולחדש ז'אנרים קיימים, ובפרט סוגי ריקוד (כמו למשל ביצירותיו "פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה", "מינואט עתיק", "הוואלס" והסוויטה קברו של קופרן).
היצירה בוצעה לראשונה בבניין האופרה של פריז ב-22 בנובמבר 1928 בהופעת להקת הבלט של רובינשטיין עם כוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה.
מבנה היצירה
מבנה הבולרו בולט בפשטותו ומבוסס כל כולו על נושא מלודי אחד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויי תזמור בלבד, מלווה במקצב אחיד החוזר בעקשנות לכל אורכה.
תזמור
מבנה זה, הנשען כולו על אפקטים של תזמור ועוצמה, חִייב תזמורת גדולה ומגוונת, המורכבת משני חלילים, פיקולו, שני אבובים, אבוב ד'אמורה, קרן אנגלית, קלרינט במי-במול, שתי קלרניטות בסי-במול, קלרינט בס, שני בסונים, קונטרה-בסון, ארבע קרנות יער, שלוש חצוצרות, חצוצרת פיקולו ברה, שלושה טרומבונים, טובה, שלושה סקסופונים (סופרנינו, סופרן וטנור), טימפני, שני תופי סנר, מצלתיים, טם טם, צ'לסטה, נבל וכלי קשת (כינורות, ויולות, צ'לו, וקונטרבס).
המקצב
ראוול אימץ את מיקצב ריקוד הבולרו הספרדי העממי, המבוסס על שלוש פעמות במהירות מתונה. בניגוד לריקוד העממי בו תפקיד המיקצב המלווה שמור לקסטנייטות, בחר ראוול להחליף את הקסטנייטה בתופי סנר. אלה מלווים באוסטינטו לאורך כל היצירה בתבנית קבועה הבנויה משתי תיבות כמעט זהות, עם הבדל קל בסופן.
המלודיה
המוטיב המלודי של הבולרו נושא אופי ספרדי-ערבי. ראוול הדגיש כי ייחוד המוטיב בפשטותו, אך למרות היותו קליט מאוד, הוא מכיל דקויות מלודיה ומקצב חמקמקות בלתי טריוויאליות כלל.
המוטיב מופיע בשתי גרסאות:
התמה הראשונה היא בדו מז'ור, בת 16 תיבות, פותחת בטוניקה, מסתלסלת בקו "ערבסקי" עד אתנחתא על צליל הדומיננטה, וממשיכה להתפתל עד שובה לצליל הטוניקה, משרה תחושה כאילו התיימרה לגלוש ממסגרת המנעד.
התמה השנייה נגזרת מהראשונה, גם היא בת 16 תיבות, אך בעלת מנעד רחב יותר וגוון מינורי-אקזוטי, הרומז למודאליות אנדלוסית. גם תמה זו, לאחר סלסולים והתפתלויות, דועכת לאיטה חזרה לטוניקה.
כהקדמה לכל כניסה מחודשת של המוטיב החוזר, מושמעת פראזת ביניים ריתמית, המושתתת על אותו מיקצב עיקש המלווה את כל היצירה בתופי הסנר, בלוויית תמיכה הרמונית קלה של כלים נוספים בהטעמה קצרה על הפעמה השנייה והשלישית בכל תיבה.
מהלך היצירה
היצירה נפתחת בנגינה חרישית של הנושא בדו מז'ור על ידי חליל, מלווה בתופי סנר במקצב החוזר. אחרי פתיחת החליל עוברת המלודיה אל הקלרינט, אחר כך אל הבסון, אל הקלרינט במי במול, אל האבוב ד'אמורה, החצוצרה, וכן הלאה, כאשר ברקע מתמידים תופי הסנר במקצב המונוטוני. מנגינת הנושא ממשיכה בדו מז'ור, אך החל מאמצע היצירה לערך, מוכפלת המנגינה על ידי כלים נלווים המנגנים אותה בסולמות אחרים. תחילה מלווה הפיקולו, המכפיל את המלודיה על סולם מי, אליו מצטרפים עוד ועוד כלי נגינה עם כל חזרה על הנושא, בתזמור ההולך ונעשה עשיר וסמיך יותר ויותר ובעוצמה הולכת וגוברת עד שלקראת תום היצירה מנגנת התזמורת כולה בעוצמה אדירה. אפקט הקרשנדו המתמשך אינו תם בכך: שש תיבות לפני סוף היצירה מצטרפים לראשונה תופי הבס, המצלתיים ותופי הטם-טם, והתזמורת כולה עוברת לנגן את מוטיב המקצב החוזר, אשר מתחילתה ועד לאותה נקודה נוגן על ידי תופי הסנר בלבד.
על התפתחות זו של היצירה, הנפתחת בנגינה חרישית של כלי בודד ומסתיימת בעוצמה רבה בנגינת התזמורת כולה, זכתה היצירה לכינוי "הקרשנדו הגדול".
ביקורת
למרות היותה המפורסמת ביצירותיו, נחשב הבולרו פרט חריג ברזומה של ראוול. הגוון הפומפוזי של היצירה אינו משתלב בסגנון האימפרסיוניסטי המעורפל והחושני אשר ראוול נחשב לאחד מנציגיו הבולטים. למעשה, חש ראוול מבוכה מהצלחת הבולרו, שכן התייחס אליו כיצירה טריוויאלית ופשוטה ואף הגדירה כ"לחן ללא מוזיקה". כאשר דווח לו על מאזינה בקהל שהכריזה עם תום השמעת הבכורה כי הוא מטורף, ציין: "או, מישהי הבינה..."!
הפרטיטורה של הבולרו הודפסה לראשונה בשנת 1929 בבית ההוצאה לאור הפריזאי דוראנד. הוא עובד לפסנתר סולו, לפסנתר בביצוע ארבע-ידיים (שניים המנגנים בפסנתר אחד), ובשנת 1930 עיבד ראוול אף גרסה לשני פסנתרים. הייתה זו אחת מיצירותיו האחרונות לפני שפרש בשל מחלתו. אחריה כתב שלוש בלבד: מחזור השירים "דון קישוט ודולצינאה" ושני הקונצ'רטי לפסנתר.
הבולרו בתרבות הפופולרית
הפופולריות הרבה של הבולרו והיותו כה מוכר בתרבות המערבית, הביאו לאזכורו בתחומים שונים בתרבות המודרנית הפופולרית, כמו בסרטי קולנוע, משחקי וידאו, ומוזיקת פופ. דוגמאות לכך:
יחסי בהוטן–פקיסטן
יחסי בהוטן–פקיסטן הם יחסי החוץ בין בהוטן לפקיסטן, הקיימים לפחות מאז 2004. שתי המדינות חברות בארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי (SAARC) ובאו"ם. לאף אחת מהמדינות אין שגריר תושב.
שתיהן מדינות בהימלאיה ויש להן שתי שכנות משותפות - סין והודו. לבהוטן יש יחסים קרובים עם הודו בעוד לפקיסטן יש יחסים קרובים עם סין, אולם היחסים של פקיסטן עם הודו מתוחים יותר, ולכן הודו ראתה לעיתים את הגישה הפקיסטנית לבהוטן בחשדנות.
היסטוריה
לבהוטן ופקיסטן היו קשרים במשך מאות שנים.
בשנת 1971, בהוטן הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו ההתנתקותה של מזרח פקיסטן כבנגלדש עצמאית.
מלגות
פקיסטן מציעה מלגות לסטודנטים בהוטנים, במיוחד ברפואה ובהנדסה.
יחסי סחר
היצוא העיקרי מפקיסטן הוא חוטי כותנה, פריטי טקסטיל, בד כותנה (ארוג), מוצרי ספורט ועור. היבוא של פקיסטן כולל יוטה גולמית, גומי גולמי, זרעי שמן, שעם וחומרים/מוצרים כימיים. שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות הוא מזערי, בשל תעריפי הובלה גבוהים וקשיים בגישה לבהוטן ללא מוצא לים. בשנים 2008–2009 סך הסחר הדו-צדדי הסתכם ביותר מחצי מיליון דולר.
בתקופה 2007–2011 רק 11 פקיסטנים ביקרו בבהוטן כתיירים.
ביקורים
היו מגעים קבועים בין מנהיגי שתי מדינות בפורומים בינלאומיים שונים, מלבד פסגות SAARC. בהוטן השתתף בפסגת SAARC ה-12 באסלאמאבאד בינואר 2004. בשולי הפסגה, נשיא וראש ממשלת פקיסטן קיימו פגישות דו-צדדיות עם ראש ממשלת בהוטן. בנובמבר 2004, ראש ממשלת פקיסטן, שאוקאט עזיז, עמד בראש משלחת רשמית לבהוטן, שהעלתה חשד אצל שכנתם המשותפת, הודו, כי פקיסטן עלולה לנסות לחבל באינטרסים ההודיים בבהוטן.
במרץ 2011, ראש ממשלת בהוטן, ליונשן ג'יגמה יוסר ת'ינלי, הוביל משלחת בת שלושה ימים לפקיסטן, ונפגש עם ראש ממשלת פקיסטן, יוסוף רזא גילאני. הם כיסו מגוון נושאים דו-צדדיים, כולל קשרים כלכליים, מסחריים, השקעות, חינוכיים ותרבותיים.
ביוני 2012, משלחת של נזירים בודהיסטים מבהוטן, שנסעה עם השגריר, התקבלה בחום על ידי שר החוץ של פקיסטן, שהדגיש את הצורך במגע אישי ובין-דתי בין המדינות. בשנת 2018, משלחת בהוטנית המורכבת משגריר בהוטן ומנזירים בודהיסטים ביקרה באתרי מורשת בודהיסטים במחוז מרדן, פקיסטן.
ייצוג דיפלומטי
לאף אחת מהמדינות אין שגריר תושב. שגרירות פקיסטן בבנגלדש מוסמכת לבהוטן. נכון לשנת 2022, השגריר המיועד של בהוטן בפקיסטן הוא רינצ'ן קונצסיל, ואילו עמראן אחמד סידיקי הוא השגריר הפקיסטני בבהוטן.
מוסואו
המוסואו כחברה מטריארכלית
ברישומים מתקופת הקיסרות של שושלת סווי (618-581 לספירה) וטאנג (618-907 לספירה) נקרא השטח עליו חיים שבט המוסואו כ"ממלכת הבנות". על פי הרשומות הסיניות שלטו במקום מלכות בלבד.
ארכאולוגים משערים כי המוסואו הם קבוצה קטנה שהתערבה בעבר עם שבט בשם נְגוּ. הסינים מחשיבים את מיעוט המוסואו כחלק ממיעוט ה"נאש'י" הסמוכים גאוגרפית ותרבותית אליהם. לאחרונה הוכח כי יש זיקה היסטורית בין שבט הנגו ושבט המוסואו.
הייחודיות של שבט המוסו בימינו
נכון לעשור השני של המאה העשרים ואחת, המטריארכליות שבחברה פחתה, עם זאת, הפן התרבותי מסורתי בה עדיין נשמר - המילה "נישואים", "אבא", "בעל" ועוד, אינם קיימים בשפה; ככל שלאישה יש יותר מאהבים, כך היא נחשבת לבעלת מעמד מכובד יותר.
האמהות הן ראשי השבט, שמקבלות עזרה מגורמים שונים, כגון: האב הילדים, דודים וחברים. בני המשפחה נשארים יחד עד סוף חייהם, מתוך האמונה שאדם זר (שזורם בו דם אחר), אינו יכול לחיות בשלווה עם משפחה בעלת דם זר לשלו. ולכן, המשפחה תיהרס, וכך גם, הערך העליון בשבט.
הבנות חיות עם האמהות ומקבלות חדר לעצמן אחרי שהן עוברות את "טקס החצאית" (skirt ceremony). גם הגברים חיים יחד עם משפחתם והם אלה שבאים אל חדרי הנשים מדי לילה ולילה, וחוזרים לביתם לפני זריחת החמה. הגבר אינו אחראי לילד שייוולד מהקשר, אבל הוא כן אחראי לילדים של אחותו שגרים בביתו.
חוק חשוב נוסף, אוסר על דיבור עם בני המשפחה על מערכות היחסים שיש לאדם או לבני משפחתו. בעקבות כלל זה, רבים מהילדים אינם יודעים מי הם האבות שלהם. למרות המגבלות וחוסר הידע לגבי זהות האב, אוסרת החברה על גילוי עריות (העונש הוא מוות).
בשנים האחרונות ישנם גברים שעוזבים את משפחתם ועוברים לחיות יחד עם המאהבת שלהן. עזיבה זו היא לתמיד, ולכן, עליהם לדאוג להמשך קיומם במשפחה החדשה אליה עברו. כך, הם הופכים לכוח עובד בבית (מפרנסים, מנקים, מבשלים, ועוד) הנמצא על תנאי. בכל רגע נתון, יכולה "אם הבית" לסלקו. כאשר הוא יסולק לא יהיה לו לאן לחזור.
הילדים בשבט המוסואו עצמאיים מאוד. לא פעם קורה שהם נשלחים למקומות נידחים ביבשת. לפעמים יש "חילופי ילדים" עם ילדים של השכנים.
תפקידים
נשות המוסואו ממלאות תפקיד חשוב במשפחה; הן סוחבות סלעים, בונות בתים, דואגות לילדים, מנקות, מבשלות ומפרנסות.
הגברים מתפקדים במשפחה כ"דוד" והם דואגים לאחיות שלהם או לילדים של אחיותיהם. התפקידים היחידים שהוגדרו לגברים בתחום הבית היו סחר, שחיטת חיות וטיפול בסבתא, או האם הזקנה. במשפחות בהן היו יותר משני גברים בבית, מצאו עצמם הגברים חסרי מעש. לכן, החלה עלייה בכמות הגברים שהחלו לרכוש השכלה. ההשכלה הייתה בסיסית ביותר - קריאה וכתיבה, ששימשה לרשימת קמעות ומגילות בחגים.
בימינו, עם הפתיחות לעולם המודרני, המצב השתנה ורבים מהגברים פונים לעבודה בשלטון ולעבודות בתחום התיירות. כיום, חברת המוסואו היא פחות מטריארכלית; הגברים מהווים חלק ניכר מכוח העבודה בעיקר בתחום התיירות שבחלק מהאזורים הוא מקור הפרנסה העיקרי. לכן, בימינו, רוב השליטה במקומות ציבוריים נמצאת בידי הגברים. מספר דגשים חשובים:
בעבר, קומץ מהגברים הפכו להיות לאנשי דת ("לאמה"). גברים אלו נבחרים בידי אימהותיהם להיות לאמה והם החלו מסע ארוך אל ההרים שנמצאים בקרבת האזור. פעמים רבות, לא שבו הביתה. בשנים האחרונות חלה עלייה במספר גברים במשפחות שאמהותיהם שולחות אותן להיות איש לאמה.
הפגישה
המוסואו יכולים לראות אחד את השני בכל מקום, אולם, החברה אינה מאשרת לדון בפומבי על מערכות יחסים. לכן, כאשר גבר מעוניין באחת מהבחורות, הוא מעניק לה חגורה ומחכה לריקודים בערב. הנשים באות עם החגורות שהן קבלו והקבוצה כולה יוצרת מעגל ריקודים. אל תוך המעגל נכנסת אחת הבנות וממנה לוקח אחד הגברים חגורה וזורק אותה אל גבר אחר. כאשר האישה לוקחת את החגורה מאחד הגברים, היא מסמלת לאותו גבר שהיא מעוניינת בו.
כאשר בחורה מעוניינת בגבר, היא פונה אל המעיינות החמים. במעיינות החמים נמצאים הגברים עם גביעי יין. כאשר הגביע מתרוקן, יכולה הבחורה לגשת אל הבחור ולקחת ממנו את הגביע כדי למלא אותו מחדש. באותו רגע, יאמר לה הבחור האם הוא מעוניין במערכת יחסים עמה ויציין בפניה את המיקום וזמן פגישתם כדי לקבוע את שאר הפרטים. בדרך כלל, אל המעיינות החמים הולכים רק בימי חג.
יש מקרים של שידוכים. שידוכים נעשים בידי האמהות מסיבות שונות. הזוג המשודך יקבל זמן ופרטיות בשעות היום לדבר ולהכיר זה עם זו.
החלפת בן זוג
כאשר לאישה נמאס מהמאהב שלה, היא משאירה את חפציו על דלת ביתה.
ישנו מצב בו הגבר רוצה לעזוב את המאהבת שלו עבור אחת אחרת. במצב כזה, המאהבת הנוכחית, תפנה אל המאהבת "הישנה" ותספר לה על המצב כשהיא דואגת לכך שלא ייווצר חיכוך ומתחים בין השתיים.
במשך שנים רבות, לסינים, שחונכו על פי הקונפוציוניזם הפטריאכלי, היה קשה לקבל אורח חיים זה. הם ניסו לשנות אותו בדרכים שונות, לפעמים הדרכים האלה היו אלימות וקיצוניות.
טקס התבגרות
כל ילדה בגלאי 9-11 חולמת על חדר משלה, ללכת למסיבות הליליות ועוד. טקס ההתבגרות לנשים נקרא "טקס החצאית" ונחשב לחג חשוב עבור כל נערה. הוא נערך לאחר שהאם מגלה כי בתה קבלה וסת ראשונה.
ההכנות לטקס כוללות ניקיון הבית והכנת הסעודה. כל אורח מקבל קופסה ובתוכה יש שלושה פרטים - "תה חמאה", "יין אורז" ו"סולימה" (sulima – יין חזק שעשוי מדבש ודגן). כשבוע לפני הטקס, מתחילה הנערה להיערך לטקס. במהלך היום היא עוברת הרצאות והסברים על כללי הישיבה, קבלת אורחים, הצגה עצמית ועוד. בשעות הערב, הנערה שוטפת את שערה בחמאה (שעשויה מחלב יאק הבית), ומאריכה את השיער באמצעות שער זנבו של היאק וסרטים צבעונים.
בבוקר הטקס תולים מגילות ולפעמים גם קמעות. לפני שקיעת החמה, האם והבת מתחילות ב"טקס כריעות ברך" בפני פרטים רבים, כגון; השמש, מזבחות, אורחים, הלאמה ועוד.
בתום "טקס הכריעות", הבת נלקחת אל עמדת האם והאורחים מתחילים בתפילות עבור האלה. משם, היא מלווה (על ידי האם או אישה מאותו מזל אסטרולוגי) אל "עמוד האישה". האישה המלווה שרה שירי שבח לחלקי גוף הנערה בזמן שהיא מפשיטה אותה ומלבישה אותה בבגדים מסורתיים (שרשראות, חגורות, תכשיטים, תוספת שער מזנב היאק והביגוד). מעתה והלאה, הבגדים שייכים לנערה ומתחיל טקס הכריעות שוב. בין שאר האורחים שהנערה כורעת בפניהם, היא כורעת גם בפני הלאמה, והוא מעביר מעל ראשה ספר ברכות ומתפלל לחכמתה. בהמשך, מוגשת הארוחה.
פרנסה
על אף התפתחות וחדירת הטכנולוגיה אל אזורים נידחים בעולם, בני המוסואו עדיין חיים באורח חיים מסורתי כבעבר, כלומר, חזירי בר עדיין מסמלים עושר, כלבים הם חיות קדושות, ועוד. בדרך כלל, האנשים שחיים רחוק מאגם, עובדים בחקלאות. רק בשנים האחרונות החלו להיכנס מכשירים חקלאיים טכנולוגיים. שאר האוכלוסייה, שחיה קרוב אל אגם, עוסקת במקצועות שקשורים לדייג ולתיירות.
דת
המוסואו מאמינים בשתי דתות: "דאבה" (הדת שלהם) ובודהיזם טיבטי. הדאבה היא דתם של המוסואו שליוותה אותם במהלך השנים. הדאבה מבוססת לפי תפיסת עולם אנמיסטי, המייחסת נפש גם לחיות ועצמים, לעצים, אבנים, אגמים והרים והיא כוללת מערכת כללים מפורטת שבעיקר מדגישה את מערכת היחסים בין בני האדם. למשל, אחד מהחוקים אוסר לצעוק. למוסואו יש שני חגים: "תחילה של שנה חדשה" וחג "אלת ההר".
ברבות השנים, המוסואו הושפעו מהבודהיזם הטיבטי והיא שולבה בצורה ייחודית בתרבותם. כך למשל, נזיר יכול להיות עם נשים.