cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התפתחות האינטליגנציה האנושית
אינטליגנציה כסימן לעמידות למחלות
רקמת המוח הנחשבת לרקמה רגישה מגנה על עצמה על ידי מנגנון הקרוי מחסום דם-מוח, שתפקידו לסנן באופן סלקטיבי מעבר חומרים כימיים אל ומתוך המוח ומונע חדירה של מיקרואורגניזמים אל רקמת המוח. פריצת המחסום הביולוגי גורמת לחדירת מיקרואורגניזמם אל קרום המוח-תופעה הגורמת למנינגיטיס, ולדלקת המוח-תופעה המכונה אנצפליטיס. חדירה של גורמים פתוגניים גורמת לתהליכים דלקתיים כתגובה לגופים זרים. באוכלוסיית העולם, קיים אחוז גבוה של אנשים בעלי ליקויים קוגניטיביים חמורים עקב זיהומים ויראליים ובקטריאליים, בייחוד בתקופת הילדות בה המערכת החיסונית אינה בשלה דיה. מחלות כגון, דלקת קרום המוח ודלקת המוח נפוצות באוכלוסיות נרחבות של העולם באזורים בעלי אמצעי היגיינה ירודים, הגנה ירודה על מקורות המים, הפרדה ירודה בין מים המשמשים לשימוש בני אדם לבין מי שפכים, ושטחים חקלאיים, ומערכת בריאות ירודה, כולל חיסון תינוקות וילדים. באזורים אלה קיימת גם סבירות גבוהה לזיהומי טפילים מקבוצת הפרוטיסטה, כגון טוקסופלזמוזיס המועברת לבני אדם מהפרשות של חתולים ופלסמודיום - גורם המלריה, המועבר לבני אדם על ידי עקיצת נקבת יתוש האנופלס, וכן זיהומים מבעלי חיים איקריוטים, כגון תולעי מעיים ועלקת הבילהרציה - מחוללי מחלת הבילהרציה. כיום מספר האנשים הנגועים במחלות אלה מוערך במאות מיליונים. בני אדם הסובלים מנזקים מנטליים מתונים, כמו היעדר היכולת להשלים מטלות קשות, גם אם אינם מסווגים כסובלים ממחלות על פי קריטריונים רפואיים, עדיין עלולים להיחשב כנחותים מבחינה אבולוציונית, כי סיכוייהם להיבחר כבני זוג להמשכיות דורית פוחתים. יש לראות בזיהומים רחבי היקף שמקורם בנגיפים, חיידקים וטפילים פרוקריוטים ואיוקריוטים (כגון תולעים), מעורבים בברירה הטבעית של יכולות קוגניטיביות, מפני שאנשים הלוקים בזיהומים קשים וממושכים, עלולים לסבול מנזק מוחי ומחוסר יכולת לבצע פעולות פשוטות.
לאורך ההיסטוריה האנושית, לאוכלוסיות חכמות יותר יש יכולת שרידות יותר גבוהה יותר מסיבות רבות, למשל, יכולת הבחנה במקורות מים ומזון מיטיבים מבחינה תזונתית ובריאותית, פיתוח אמצעים לגידול מזון ולשימור מזון כבר משחר ההיסטוריה לפני 1,500,000 שנה, בתנאי נוודות, בתנאי אקלים שונים ובהתאם למשאבים המצויים, היכולת להתגונן בפני מחלות על ידי שימוש בצמחי מרפא, והיכולת לבחור באזורי מחיה בטוחים מבחינה פיזיולוגית. ההעדפה האנושית למציאת שותפים אינטליגנטים לצורך העמדת צאצאים, מגדילה את הסיכוי להיוולדות צאצאים עם מוח אינטליגנטי יותר.
אינטליגנציה ביחס לגודל המוח
החוליה המקשרת בין בני אדם לשימפנזות וגורילות התקיימה לפני כ-10,000-15,000 מיליארד שנה. בתקופה זו חל שינוי גנטי בגן RNF213 האחראי לאספקת הדם מן הלב אל המוח. השינוי גרם לזירוז אספקת הדם אל המוח. התפצלות האדם מן הקופים, לפני 7 עד 13 מיליון שנה באה בעקבות שינויים באזורים הגנטיים HAR1 ו-ARHGAP11P אשר גרמו לגדילת המוח ופיתוח כישורים קוגניטיביים. שינויים באזורים גנטיים נוספים המכונים SLC2A1 ו-SLC2A4 הובילו לבניית חלבונים שאחראים להובלת גלוקוזה לתוך ומתוך תאים. שיפור הובלת גלוקוזה אל תאי המוח, מהווה נדבך נוסף בשיפור תפקודי המח, וביניהם היכולת הקוגניטיבית של רקמת המוח. הגדלת המוח הובילה בסופו של דבר להגדלת הגולגולת האנושית. גדילת המוח האנושי בתהליך האבולוציוני התבטאה בעיקר באזורים של קרום המוח, המוח הקטן וגרעיני הבסיס. במקביל, בגלל ההזדקפות על שתי הרגליים האחוריות הובילה להצרה של תעלת הלידה. כתוצאה מזה, לידת הוולד האנושי היא קשה יותר מלידת יונקים אחרים ומחייבת עזרה. הוולד האנושי נולד בשלב התפתחותי המחייב המשך התפתחות משמעותי לאחר הלידה, כולל התפתחות המוח והגולגולת. עובדה זו מחייבת המשך טיפול ממושך של מספר שנים לאחר הלידה. לתהליך זה המחייב חניכה ממושכת של בני אנוש לאחר הלידה, יש אפקט מיטיב נוסף באבולוציה של האינטליגנציה. סמיכות ממושכת זו בין ילודים למבוגרים מבטיח העברת אינפורמציה ארוכת טווח ותורמת להעברת מידע בין דורי רציף ויעיל יותר מאשר זה הקיים ביונקים אחרים. על פי התאוריה, האנטליגצייה האנושית התפתחה לא רק בזכות הגדלת נפח המוח אלא גם בזכות שינויים באתר הגנטי SRGAP2 שגרמו ליצירת יותר קשרי סינפסות בין תאי העצב ולהגברת היכולת להעביר ולעבד מידע. המוח האנושי בשבוע ה-14 של ההיריון שוקל 15 גרם, בשבוע ה-20 שוקל 50 גרם, ואילו בשבוע ה-36 שוקל 365 גרם. בסוף ההריון, המוח האנושי שוקל 400 גרם, 12% מכלל משקל כל הגוף, בעוד שבמבוגר המוח שוקל רק 2% מכלל משקל הגוף. עובדה זו מעידה על ההשקעה העצומה הנדרשת בתקופת זו למימוש הפוטנציאל הגנטי הטמון במוח.
השפעה סביבתית, גנטית וסגנון חיים
משחר ההיסטוריה קיימת אינטראקציה מתמדת בין המטען הגנטי, תנאי הסביבה וסגנון החיים. כיום בני האדם קטנים, נמוכים, וקלים יותר מאבותיהם שחיו לפני 100,000 שנה. ההומו-ספיאנס האירופאים שחיו לפני 40,000 שנה, היו לקטים ציידים, גובהם התנשא ל־183 ס"מ. הם נדרשו להיות גבוהים וחזקים בגלל הפונקציות שהיו חייבים למלא לצורכי ציד, תזונה והגנה. ההומוספיאנס האירופאי לפני 10,000 שנה קטן במידותיו באופן משמעותי לגובה של 162 ס"מ, כנראה עקב מעבר לתרבות של חקלאות. זוהי התקופה של הכנסת בעלי חיים למשק החקלאי, זוהי תקופה שבה מקורות ההזנה היו תלויים בגידולי שדה ובחיות מבויתות. לשינוי הזה התלווה קושי בסיפוק מקורות אנרגיה (פחמימות ושומנים) ומקורות של חלבונים. ביות בעלי חיים (ביחוד יונקים ועופות) והכנסתם למעגל החיים היומיומי של ההומוספיאנס הובילה להתפתחות מחלות חדשות, כתוצאה ממעבר טפילים מבעלי החיים אל האדם. הירידה במקורות תזונה בסיסיים והעלייה בתחלואה הובילו להתפתחות אנשים נמוכים יותר וקלים יותר. הנטייה לקומה נמוכה יותר בהשוואה להומוספיאנס הראשוני נמשכה זמן ארוך מאד. עד לפני 600 שנה היה גובהו הממוצע של זכר אירופאי 165 ס"מ. רק לפני 100 השנה האחרונים חל מפנה גובה, כאשר הגובה הממוצע של הגבר האירופאי עלה ל-175 ס"מ, בעקבות שיפורים במקורות מזון, במצב התברואה והטיפול הרפואי, ושיפור בערוב הגנטי בין בני אדם ממוצא שונה, עקב נדידתם החופשית ממקום למקום ויצירת צאצאים בעלי מטען גנטי מעורב. החל מהמאה ה-20 חלה אבולוציה מזורזת בחקלאות ושימושים בטכנולוגיות לעיבוד מזון אשר שיפר את השימוש במקורות מזון. במאה האחרונה חלו התפתחות משמעותית בתנאי התברואה, ושיפור בטיפול במי שתייה והפרדה בין מים המשמשים לצורכי האדם לבין מי שפכים. במאה ה-20 חלה התפתחות משמעותית בדרכי מניעת מחלות עקב וטיפול במחלות על ידי שימוש בחומרים אנטיבקטריאליים ופיתוח חיסונים למניעת מחלות בקטריאליות ונגיפיות, חלה התפתחות משמעותית בתנאי מחיה ועבודה של לפחות חלק מאוכלוסיית העולם. כל אלה הם פרי האבולוציה של האינטליגנציה האנושית שהתרחשה באיטיות מתמדת לאורך ההיסטוריה האנושית וקיבלו תאוצה במאה השנים האחרונות. שינויים אלה הם שהובילו לשינויים המשמעותיים לא רק במבנה האנטומי של האדם המודרני אלא גם ברמת התפתחות האינטליגנציה שלו.
ג'וליאן אשטון
בית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון
(ג'וליאן) בנו של הווארד אשטון, ג'יי ריצ'רד אשטון, ורעייתו וונדה ניהלו את בית הספר משנת 1960, כאשר בקרב האמנים המחוננים למדו איאן צ'פמן וזוכה, עד 1977 כאשר פיליפ אשטון (בנו של ריצ'רד) הפך למנהל. זו התקופה של האמנים האדין וילסון, הקריקטוריסט הפוליטי ביל ליק והאמן פול ניוטון.
בשנת 1988 פול דלפראט, נכדו של ג'וליאן אשטון, בעצמו תלמיד לשעבר, השתלט על ניהול בית הספר. בשנת 1989. הקמפוס הראשי של בית הספר נמצא ברוקס, סידני, הממוקם מול. הבניין רשום ב.
משפחה
אשטון התחתן פעמיים: לאליזה אן פו (נפטרה 15 ביולי 1900) בהאקני, לונדון ב־1 באוגוסט 1876, ואיתה נולדו לו ארבעה בנים ובת.
הוא התחתן שוב, ב־8 בספטמבר 1902 עם (קונסטנץ) איירין מורלי (נפטרה 11 באפריל 1946).
שיעור חופשי
שיעור חופשי הייתה סדרה ישראלית לילדים ולנוער ששודרה בערוץ הילדים.
עלילה
דורון תבור, שחקן בטלנובלות, חוזר לעיר הולדתו, קריית ים, על מנת לנהל את הלהקה של בית הספר "גולדה מאיר", בו הוא עצמו למד.
גדעון אדלון
גדעון אדלון (באנגלית: Gideon Adlon; נולדה ) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט הקומדיה "מאבדים את זה" (2018), סרט הדרמה "המוסטנג" (2019), וסרט האימה "הכישוף: הדור הבא" (2020). אדלון כיכבה גם בסדרת הדרמה של נטפליקס "עולם חדש" (2019) וגילמה את מריה דיי במיני-סדרת הפשע אמיתי "הכל אודות פאם" (2022) ברשת NBC.
ביוגרפיה
אדלון נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה היא בתם הבכורה של השחקנית פמלה אדלון והבמאי פליקס או. אדלון. אחיותיה הצעירות הן אודסה א'ציון (אנ') וולנטיין "רוקי" אדלון, שחקניות אף הן. סבה מצד אביה הוא הקולנוען הגרמני פרסי אדלון (אנ') וסבה מצד אמה הוא הסופר-מפיק האמריקאי דון סגל. סבה מצד אמה נולד למשפחה יהודית, וסבתה מצד אמה היא נוצרייה-אנגליקנית במקור מאנגליה, שהתגיירה. יש לה אזרחות אמריקאית וגרמנית באמצעות אביה.
אדלון למדה צילום במכללת קולומביה בשיקגו במשך שנה לפני שהחליטה להתמקד במשחק במשרה מלאה.
קריירה
בשנת 2011 עשתה אדלון את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בפרק בסדרה הקומית זוכת הפרסים "לואי", שבו השתתפה גם אמה פמלה.
בשנת 2016 הופיעה בקומדיית המצבים של ערוץ דיסני "העולם של ריילי", בסדרת הדרמה הקומית "דברים טובים יותר". שנה לאחר מכן הופיעה במיני-סדרה "When We Rise" מבית רשת ABC, בסדרת דרמת הפשע "מחשבות פליליות", ובסדרת דרמת הפשע האנתולוגית "פשע אמריקאי" מבת היוצר של ראיין מרפי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בשנת 2018 בסרט הקומדיה "מאבדים את זה", שזכה לביקורות חיוביות ולהצלחה קופתית. שנה לאחר מכן הופיעה בסרט הדרמה שזכה לשבחי הביקורת "המוסטנג". כמו כן, בשנת 2019, היא שיחקה בתפקיד ראשי בתור בקה גלב בסדרת הדרמה המסתורית של נטפליקס לבני נוער "עולם חדש". הסדרה חודשה במקור לעונה שנייה, אך מאוחר יותר בוטלה כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה שגרמה לעליית עלויות התקציב ולקשיים בתזמון ההפקה.
בשנת 2020 אדלון שיחקה בתפקיד פרנקי בסרט "הכישוף: הדור הבא", שהוקרן בבכורה ב-28 באוקטובר 2020.
בשנת 2021 היא כיכבה בתור קלייר בסרט פנטזיית האימה "Witch Hunt".
ניקלאס פייראבנד
ניקלאס פייראבנד (בגרמנית: Niklas Feierabend; 28 באפריל 1997 - 1 במאי 2016) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת הנובר 96 מהבונדסליגה.
בגיל 6 החל פייראבנד לשחק במחלקת הנוער של TuS וטברגן, ובגיל 8 עבר למחלקת הנוער של הנובר 96. ב-2 באפריל 2016 ישב לראשונה על ספסל הקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק ליגה נגד המבורג.
ב-1 במאי 2016 נהרג פייראבנד בתאונת דרכים בעיירה ליד הנובר. באותה תאונה נהרגו שני בני אדם נוספים.
תופסת (סרט)
תופסת (באנגלית: Tag) הוא סרט קומדיה אמריקאי. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי על קבוצת גברים שפורסם ב"וול סטריט ג'ורנל", שאותם משחקים אד הלמס, ג'ייק ג'ונסון, חניבעל בורס, ג'ון האם וג'רמי רנר, ששיחקו במשך חודש כל שנה תופסת. הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביוני 2018, על ידי אולפן האחים וורנר.
עלילה
ברגע שהם מגיעים לעיר הולדתם, ספוקיין שבוושינגטון, הם מפתים את ג'רי להיכנס למועדון הקאנטרי המקומי שבו יתחתן על מנת לתפוס אותו, אך הם נכשלים מכיוון שג'רי טוב יותר מדי במשחק. ג'רי מציג את ארוסתו סוזן, והחברים מביעים אכזבה מכך שלא הוזמנו לחתונה למרות היחסים ההדוקים שלהם. ג'רי מסביר להם שהם לא הוזמנו כי הוא רוצה חתונה נורמלית והוא לא רוצה שהם כל הזמן ינסו לתפוס אותו. הם מסכימים לא לשחק את המשחק בשום אירוע שקשור לחתונה בתמורה להזמנות לחתונה. למרות זאת, הקבוצה עושה מספר ניסיונות לתפוס את ג'רי גם לפני וגם מיד אחרי האירועים הקשורים לחתונה.
הקבוצה מנסה לבנות תוכנית על מנת לתפוס את ג'רי. לאחר שהתברר שג'רי משתתף בפגישות של אלכוהוליסטים אנונימיים, הקבוצה מחליטה לטרפד את פגישתו הבאה שאמורה להיות ביום חתונתו. כהכנה הם נועלים כל יציאה ומניחים מלכודות עכברים על האדמה בחוץ כדי למנוע מג'רי לקפוץ מהחלונות. הם מבצעים את המהלך שלהם וכמעט תופסים את ג'רי, אבל ברגע שהוא מוצא את עצמו לכוד, ג'רי נועל את עצמו במחסן של היין בבניין. הוא נשאר שם מספר שעות בזמן שהחבר'ה צרים על החדר, עד שסוזן מגיעה מספר שעות לפני שהחתונה עומדת להתחיל. סוזן אומרת לג'רי ולאחרים שהם מסכנים את החתונה בגלל משחק ילדותי, ולפתע היא מתעלפת ועוברת הפלה. ג'רי יוצא לעזור. צ'ילי משוכנע שמדובר בתחבולה, אך המצב נראה אותנטי, וג'רי עצמו גם אומר להם שזה לא משחק ושאם התינוק שלו ימות הוא יהרוג אותם.
החבר'ה מקבלים הודעות שהחתונה נדחית בגלל ההפלה. עם זאת אנה חושדת, אך רואה כי השושבינות כולן פרסמו פוסטים דומים באינסטגרם. אנה יוצרת עבור בוב פרופיל מזויף כדי לפתות את אחת השושבינות שהכירה את בוב לומר את האמת. ברגע שהם מקבלים גישה לפרופיל הפרטי של השושבינה הם רואים פוסט של השושבינה של סוזן בשמלתה עם הבהרה שהחתונה תתקיים בזמנה. החבורה מתרגזת מהטריק של ג'רי ומחליטה לפוצץ את החתונה. עם הגעתם, סוזן מאשרת את המתיחה, כולל ההיריון המזויף. הוגי כועס על ג'רי ומחליט לתפוס אותו ברגע שהטקס יסתיים. הוגי מסתער על ג'רי, אך מחמיץ ובסופו של דבר מכה בטעות את הכומר ונופל על האדמה. לאחר מכן, הוגי מאבד את הכרתו, ג'רי חושב שהוגי מעמיד פנים שאיבד את ההכרה, אך אנה מאשרת שמצבו של הוגי חמור וקוראת לאמבולנס.
כולם נפגשים בבית החולים, שם הוגי אומר להם שהוא חולה בסרטן הכבד. ג'רי גם מגיע לבקר אותו ביחד עם סוזן. ג'רי אומר לחבר'ה שהוא אף פעם לא היה קרוב אליהם כמו שהם היו קרובים אחד לשני, והוגי מסביר לו שזה נכון רק מפני שפיזית הם היו יותר קרובים אך בו מעולם לא היה אפשר לגעת. הוגי מבקש מג'רי להסכים לו לתפוס אותו ולאחר התלבטות ג'רי מסכים. הוגי תופס אותו ואז הם ממשיכים את המשחק בבית החולים כאשר הפעם גם אנה ורבקה מורשות להצטרף.
הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביוני 2018.
כף
כף היא כלי אכילה פופולרי, הדומה בצורתו לאת חפירה. כמו האת, הכף ישרה מצד אחד, וקעורה מצדה השני. גודלה של כף ממוצעת נע בן-10 ל-20 סנטימטרים, ושימושה העיקרי הוא העברת אוכל אל הפה. בעברית הכף נקראת כף בגלל דמיונה לכף יד קעורה. כף ממוצעת מחזיקה כ-15 מיליליטר של נוזל.
פרשנות פנים מקראית
לפי השערת התעודות, ספרי התנ"ך עברו מספר סבבים של עריכה ספרותית עד לגיבוש הנוסחאות שלפנינו. בביקורת המקרא, פרשנות פנים מקראית הוא כינוי לטקסט המתואר כפרשנות מאוחרת, ששוקעה בגוף הטקסט המקראי שקדם לה, לצורך הנגשת הטקסט הקדום לקורא בן התקופה המאוחרת, ממניעים שונים ובצורות שונות. לאחר הקאנוניזציה של המקרא, המשיכו חז"ל במפעל פרשני 'חוץ מקראי'.
כף
היסטוריה
לפי ממצאים שנשמרו (כגון הכף הפרסית העתיקה בתמונה) נראה שכפות שימשו תרבויות רבות במשך מאות שנים. הכפות הראשונות, נראה שמקורן ביוון, שם נערך שימוש בכפות מקונכיות טבעיות. כפות עתיקות נמצאו גם במצרים שם הם הוכנו משנהב, צור ועץ, וסומנו בסמלים מהדת ובשטחי האימפריה הרומאית שם הם הוכנו מברונזה וכסף. עם זאת הכפות לא חדרו לשימוש יום יומי, עד ימי הביניים. במהלך תקופה זו, כפות הוכנו בעיקר מעץ וקרני בעלי חיים, בעוד מספר אצילים השתמשו בכפות של כסף.
פרשנות פנים מקראית
הערות פרשניות
קוראים במקרא רשמו לעצמם הערות בשולי הכתוב או בגופו, שאינן מן הכתוב המקורי. סופרים מאוחרים לא ידעו שהערות הן אינן חלק מהכתוב, ולכן שילבו אותן בכתוב. ביטויים כגון "היא העיר הגדלה", וכן זיהוי 'יבוס' עם ירושלים על ידי הוספת המילים "היא ירושלים". הרצון לדייק ולמנוע אי הבנה, הביא לעיתים להוספות כמעט מיותרות כגון במכת צפרדע: "רק ביאור תשארנה", הרי ברור כי יהיו צפרדעים ביאור לאחר הסרת המכה.
כף
היסטוריה
ב־1760, לאחר שינויים רבים, הפכה ידית הכף לישרה, בעוד הקערה קיבלה צורה ביצתית יותר (כאשר הצד הפונה החוצה הפך לצר יותר מזה המחובר אל הידית), ובכך נוצרה הכף בצורה אותה אנחנו מכירים היום.
פרשנות פנים מקראית
הערות פרשניות
ההערה הפרשנית אף עשויה ליישב סתירות בין טקסטים סמוכים או מרוחקים כדוגמת מעשה הנפילים: "הנפלים היו בארץ בימים ההם וגם אחרי כן...", נוסח המילים "וגם אחרי כן" מעיד על תוספת של קורא מאוחר המודע לכך שהנפלים הללו אמנם הושמדו כתוצאה מהמבול, אך היו גם כן נפלים אחרים בימים יבואו.
כף
שימושים
בימי הביניים הכפות שימשו את כל המטרות אותן משמשים המזלגות היום. כיום לעומת זאת, השימוש העיקרי שנשאר לכפות הוא האכלת נוזלים או דמויי נוזלים, כגון מרק, דייסה, מאכלים מוצקים קטנים וגרגיריים, כגון סוכר או אפונה. בחלק מתרבויות העולם אף נהוג השימוש בכף ככלי עזר לאכילת מאכלים דמויי איטריות, כגון פסטה. קיימות כפות הגשה שבאמצעותן שמים אוכל בצלחות האישיות.
פרשנות פנים מקראית
תחיבות בגוף הכתוב
התחיבות בשונה מהערות נועדו להשתלב בכתוב ולהוסיף עליו ממד חדש ליצירה. בסיפור מלחמת ארבעת המלכים את החמישה, נתחבו פסוקים הקוטעים את הרצף הסיפורי בכוונה להראות את קדמות קדושתה של ירושלים וזיקת אברהם לפולחנה. תחיבה נוספת המעידה על קדושתה של ירושלים בימי אברהם היא בסיפור עקדת יצחק. הסיפור נועד לשבח את אברהם על עמידתו בניסיון ולא ליצור זיקה לירושלים, אולם המשפט "אשר יאמר היום בהר ה' יראה" מעיד על עצמו שנכתב בזמן בו המקדש כבר בנוי וההר עליו הוא עומד נקרא הר ה'.
פרשנות החוק בקבצים המשפטיים
עדות לפעילות פרשנית בתחום החוק מתגלה מתוך סיפורים מהתורה כגון פרשת המקושש, שמתקשרת ישירות לאיסור הדלקת אש בשבת. בני ישראל לא ידעו מה לעשות למקושש אשר ביצע עבודת מלאכה בשבת, אף על פי שנאמר באיסור בספר שמות שיש להמית את האדם המבצע מלאכה בשבת. הפרשן הוסיף את פרשנותו בגוף החוק באמצעות פרשנות פנימית באחת משלוש דרכים: השמטה, תוספת או שינוי. מתוך השוואה לנוסחים אחרים, כגון נוסח השומרונים לתורה, מתגלים שינויים, תוספות או החסרות, בין אחד למשנהו. תוספות אלה באות להביא את החוק ליתר פירוט כגון: "וכי יריבון אנשים והכה איש את רעהו באבן או באגרף ולא ימות...", בנוסח התורה של השומרונים חסרות המילים "באבן או באגרוף".
פרשנות החוק בספרות לא משפטית
השוואת ספרות החוק שבתורה להיסטוריוגרפיה מעידה כי חוקי התורה לא היו בהכרח החוק הנוהג, לפחות בתקופת בית ראשון. ניכר כי ככל שהסיפורים מאוחרים יותר, משתקפת נאמנות יותר לחוקי התורה, אשר הפכה בתקופת בית שני למסמך מחייב. כך מבצע בעל ספר דברי הימים התאמה בין חוקי התורה לסיפורים. דוגמה בולטת היא שימוש כותב מגילת רות בחוק הייבום וחליצה.
סמיכות פרשיות
באמצעות שימוש בנוסחאות כגון "ויהי אחרי כן" או "ויהי אחר הדברים האלה", נעשה לכאורה רצף כרונולוגי המציג שיטות צירוף סמויות ומתוחכמות. העיקרון האסוציאטיבי גרם להעמדת יחידה ספרותית אחת לצד האחרת. מכאן עולה כי לכל פרשה משמעות כפולה הן בבידודו והן בהקשרו בקרב שכניו. סמיכות הפרשיות מוסיפה מימד פרשני-רעיוני לפרשיות העומדות זו לצד זו. דוגמה בולטת לסמיכות אסוציאטיבית הוא הסיפור על מות שאול ובניו בהר הגלבוע במסגרת רצף סיפורים על עמלק.
כפל סיפורים
תופעת כפל הסיפורים הייתה לאחת מאבני היסוד שעליהן הושתתה ביקורת המקרא. כביכול אחד מהסיפורים מיותר, אך אין בכך טעות עורכים, אלא פרי כוונה פרשנית. דוגמה בולטת היא הנבואה אודות הולדת יצחק בספר בראשית. בפרק יז הסיבה לשמו של יצחק היא צחוקו של אברהם, ואילו בפרק יח הסיבה היא צחוקה של שרה. יש לשאול מה הטעם בשני סיפורים אודות אותו שם. הסמכת שני הפרקים יוצרת איזון בין אברהם לשרה, ופרק כא קושר בין שני הסיפורים.
פרשנות הפתגם
הפתגם הוא יחידה ספרותית קצרה שכאשר היא עומדת עצמאית ונטולת הקשר ספרותי, ניתן לפרשה רק מתוכה. פרשנות הפתגם היא מלאכה הקשה עקב שתי סיבות: ריחוק הפתגם מההקשר החברתי שבו נוצר הפתגם ופער לשוני. כאשר מפרידים את הפתגמים המשוקעים בסיפורת מהקשרם מתגלה משמעות כפולה לפתגם כדוגמת "הגם שאול בנביאים", בלשון הפתעה, אך לא ברור אם ההפתעה היא על דרך החיוב או השלילה. ייתכן וכי הפתגם התווסף על ידי סופר יהודאי, שעקב יחסו השלילי לשאול, בא להבהיר כי למרות התנבאות שאול אין הוא מן הנביאים. פעולה פרשנית נוספת לפתגם ניתן לראות בספרי אמ"ת. בספר משלי אנו עדים לעקבותיה של מלאכה פרשנית, הבאה לידי ביטוי בחזרתם של פתגמים עם תוספת, תוך הרחבתם של פתגמים חד-צלעיים לפתגמים דו-צלעיים, כאשר הצלע המוספת היא בבחינת פירוש.
מניעים פרשניים
המניעים העיקריים לפרשנות הפנים מקראית הם ארבעה:
ירחמיאל דורי
ירחמיאל "מיאל" דורי (9 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2019) היה קצין הנדסה ראשי במלחמת ההתשה, ומהנדס העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה
דורי, בנם של בדנה ויעקב דורי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, נולד בחיפה למשפחה בת שלושה ילדים. למד בתיכון חדש בתל אביב. במהלך לימודיו התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות. לקראת סוף המלחמה החל בקורס טיס אך הוא הופסק עם החזרת בני מחזורו ללימודים בתיכון.
התגייס לצה"ל שוב ב-1953, שירת בגדוד 12 של חטיבת גולני כמדריך טירונים ויצא לקורס קצינים. יצא ללימודי הנדסה בטכניון במסגרת הצבא, אותם סיים בנובמבר 1955. בתום הלימודים הצטרף לחיל ההנדסה ב-1956, עבר קורס קציני הנדסה ונשלח לפיקוד הצפון, שם עבד תחת פיקודו של דוד לסקוב.
במלחמת סיני שירת ביחידת סיור של החיל. לאחר המלחמה מונה למפקד יחידת הנדסה קרבית של גייסות השריון. ב-1962 סיים קורס מתקדם לקציני הנדסה של צבא ארצות הברית, עם שובו שימש מדריך ראשי בבית הספר להנדסה צבאית.
בדצמבר 1972 השתחרר מצה"ל הוא מונה למהנדס העיר תל אביב-יפו, ושימש בתפקיד עד מאי 1974. בהמשך הקריירה האזרחית שלו היה יזם ואיש עסקים. בין השאר היה מנכ"ל של חברה ביטחונית בשם "הגנה (איי.אמ.טי)", שעסקה בהשקעה בפרויקטים חדשניים בתעשיות הנשק והאופטיקה. ב-1984 הונפקו מניות החברה בבורסה האמריקאית. אחר כך היה מנכ״ל חברת "צפון אמריקה חיפושי נפט". בשנת 1993 עמד בראש מיזם להפקת חשמל מהאשפה במזבלת חיריה.
במלחמת יום כיפור הציע את הרעיון, שמומש, לבנות גשר יבשתי בתעלת סואץ על מנת להקשות על השמדת גשרי התעלה על ידי המצרים.
התגורר בתל אביב והיה נשוי למאירה שעבדה כאדריכלית (1933–2006). נטמן בבית העלמין ירקון והותיר אחריו 2 בנים ונכדים.
אנסון מאונט
אנסון אדמס הרביעי מאונט (באנגלית: Anson Adams Mount IV; נולד ב-25 בפברואר 1973) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
תיאטרון
בשנת 1998 שיחק אנסון מאונט במחזה קורפוס כריסטי של טרנס מקנאלי.
בשנת 2008 עלה מאונט לרשימה הסופית של ועידת המחזאים האמריקאים במרכז אוניל בשנת 2008 על מחזהו באורך מלא, "אטומיק סיטי", וזכה בפרס המחזה החדש על המחזה היחיד שלו "Love Liza?" בשנת 2010 הופיע במחזה "שלוש אחיות" של אנטון צ'כוב בתיאטרון הבמה הקלאסית. בשנת 2018 הוא הופיע במחזה "האנושות" של רוברט או'הרה.
קולנוע
בשנת 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט "טולי". הוא זכה לשבחי הביקורת על ההופעה והסרט זכה במספר פרסי פסטיבל הקולנוע ובמועמדויות רבות ובפרס אינדפנדנט ספיריט.
ב-2002 כיכב לצד בריטני ספירס בסרט הקולנוע הראשון בהשתתפותה, קרוסרודס.
בשנת 2009 הוא הפיק וכיכב בסרט עצמאי בשם "מחוז קוק", שזכה בפרסים בכמה פסטיבלי קולנוע גדולים, ביניהם הוליווד, AFI דאלאס, נאשוויל, ואחרים.
טלוויזיה
מאונט ידוע בתפקידו כקולן בוהאנן בסדרת הטלוויזיה "גיהנום על גלגלים", בה שימש גם כמפיק בין השנים 2014–2016. בשנת 2018 לוהק מאונט כקפטן כריסטופר פייק בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי". על הופעתו זו זכה בשבחי הביקורת והמעריצים. בשנת 2019 הוא חזר על תפקידו בכמה פרקים של הסדרה "מסע בין כוכבים: מסעות קצרים". במאי 2020 פורסם כי בין השאר בשל קבלת הפנים החיובית מצד המעריצים, הוא יככב בתור פייק בסדרה חדשה של מסע בין כוכבים, "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים".
אקדמיה
אנסון מאונט משמש כעוזר לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, הוא מלמד טכניקת משחק באודישנים לשחקנים בוגרים.
אנסון פרסם מאמרים במגזינים,The Daily Beast, מגזין Cowboys & Indianers, ו-"Calgary Herald".
חיים אישיים
ב־8 ביולי 2017, אנסון הודיע על אירוסיו עם חברתו, הצלמת דרה טראנג. הם נישאו ב־20 בפברואר 2018. החל משנת 2019 הוא ואשתו גרים בקונטיקט.
פודקאסט
אנסון כותב, מפיק ומארח את הפודקאסט "The Well" עם חברו ברנאן אדגנס. הוא שימש כמספר בפודקאסט של פסאודופוד, וקרא את סיפורו של תומאס ליגוטי "מנהל העיר".
משולם זלמן אשכנזי
רבי משולם זלמן אשכנזי (י"ז באייר ה'תקל"ב, 1772 - ל' בניסן ה'תר"ג, 1843) היה מחשובי הפוסקים בפולין, רבן של קז'ימייז דולני, נשלסק ולובלין. בלובלין השכין שלום בין החסידים למתנגדים לאחר עשרות שנות סכסוכים.
ביוגרפיה
נולד לרבי משולם זלמן מפומוריאני (אחיו של רבי מרדכי זאב אורנשטיין) בן רבי משה מז'ולקווה, ונחמה בת רבי אריה לייב מאמסטרדם, ולרייזל בת רבי אריה לייבוש אוירבך מסטניסלב (אביו של רבי דוד צבי אוירבך); אביו נפטר בגיל 24 לפני הולדתו והוא נקרא על שמו. אמו נישאה בשנית לרבי מאיר מרגליות מאוסטרהא, אצלו גדל גם רבי משולם זלמן, ועל שם עירו נודע בצעירותו בכינוי "העילוי מאוסטרהא", ואמרו עליו כי הוא חריף יותר מבן דודו המפורסם רבי יעקב משולם אורנשטיין. למד אצל רבי אריה לייב הלר ואצל רבי אברהם מפיוטרקוב.
נשא את גננדל בתו של יוסף יוזפא מנדלסברג מיוזפוב וקוזמיר, מעשירי יהדות פולין שלמד אצל רבי שמואל שמלקה הורוביץ יחד עם המגיד מקוז'ניץ והיה לחסידו הקרוב של המגיד.
רבנותו
בגיל צעיר מונה לרבה של קוזמיר לא נטל משכורת מקופת הקהילה ואף שילם מכיסו את משכורתם של המו"צ והדרשן של העיר. בתקופה זו עסק במסחר בעצים ובחיטה אותם הוביל ממקום כריתתם ביערות שבסביבה בות על גבי נהר הוויסלה למכירה בדנציג; את ההון הראשוני לצורך מסחרו קיבל מחמיו. בקוזמיר נפגש לעיתים עם הנסיך אדם צ'רטוריסקי שקיים עם חמיו קשרי מסחר; רבי משולם זלמן כעילוי צעיר שוחח עמו בנשואי אמונה ודת.
בשנת ה'תקנ"ח חתם על תקנות בענייני שחיטה יחד עם גדולי הדור המובהקים כמו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ורבי אפרים זלמן מרגליות. משם עבר בשנת תקע"ט לנשלסק לאחר שרבה רבי שלמה זלמן ליפשיץ עבר לוורשה.
בשנת תקפ"ו נבחר לכהן כרבה של לובלין על מקומו של רבי יהושע העשיל באב"ד שנאלץ לעקור מפולין עקב היותו אזרח אוסטרי ולאחר סכסוכים קשים עם ראשי הקהילה המתנגדים. בחירת הייתה בתמיכתם של שני המחנות שבעיר - החסידים והמתנגדים שקיוו להשכנת שלום ביניהם, החסידים תמכו בו בשל הרקע החסידי שלו - אביו החורג רבי מאיר מרגליות שהיה חסיד מובהק, והמתנגדים בזכות יחוסו למשפחת החכם צבי ה"מתנגדית". רבי משולם זלמן התנהל בחכמה עם שני המחנות, וב-17 שנות שבתו בלובלין היה מקובל על כל בני עירו. הוא נותר מתנגד כאבותיו על אף שגדל אצל רבי מאיר מרגליות החסיד, אך שמר על יחסים טובים עם החסידים. הוא אירח בביתו את רבי יהודה לייב איגר במשך תקופה לאחר שחמיו המתנגד מראשי הקהילה בלובלין גירשו מביתו כשהפך לחסיד קוצק, כמו כן מסופר על ביקורו של רבי יצחק מוורקא בלובלין בו השתתף גם רבי משולם זלמן תוך הערכה הדדית בין האישים, העניק גם הסכמה לספרי החוזה מלובלין שהודפסו בתקופה זו.
בפולמוס שהתנהל בין דפוס וילנא לדפוס סלאוויטא על זכות הדפסת התלמוד בבלי מחדש בשנת ה'תקצ"ד-תקצ"ה, צידד תחילה במדפיסי סלאוויטא אך שינה דעתו בעקבות פסיקתו של רבי עקיבא אייגר. כמו כן גם התיר לברך על אתרוגים מקורסיקה, ולצאת ידי חובת אכילת מצה במצות משיפון.
פטירתו
נפטר בל' בניסן תר"ג והיה מהאחרונים שנקברו בבית הקברות הישן והמפורסם של העיר. על מצבתו נכתב:
על מקומו כרב העיר נבחר רבי דב בעריש אשכנזי. מאוחר יותר אחרי פטירתו של רבי דב בעריש - נבחר בנו רבי יהושע העשיל למלא את מקום אביו ברבנות לובלין בשנת תרי"ג.
ספרו
מחידושיו הודפסו גם במשניות דפוס וילנה בשנת תרפ"ט.
אולג פוגודין
אולג גאורגייביץ' פוגודין (ברוסית: Оле́г Гео́ргиевич Пого́дин; נולד ב-3 ביולי 1965, סאלסק, מחוז רוסטוב, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא במאי ותסריטאי קולנוע רוסי.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר העל יסודי, הוא נכנס ללימודיו ב-VGIK, במחלקה לתסריטאות וסינמטוגרפיה, במחלקת הקולנוע. אולג פוגודין הופך למבקר קולנוע ומפרסם מאמרים ביקורתיים בפרסומים שונים, כולל בכתב העת "אמנות הקולנוע". הוא סיים את לימודיו ב-VGIK בשנת 1993.
מאז 1992 החל פוגודין לעבוד באופן פעיל בתחום הפרסום המסחרי ויצירת קטעי וידאו (הפרסומת הראשונה הייתה למשרד הייצוג של החברה היפנית סייקו אפסון ברוסיה). אולג פוגודין הכין סרטוני מוזיקה למבצעים ולהקות מוזיקליות כמו אלכסנדר מרשל ("גשם"), ניקולאי נוסקוב ("פרנויה", "שלג"), ניקולאי טרובאץ' ("אהבת נשים"), וחטנג קיקאבידזה ("אנחנו הולכים"), ולריה ("במחצית"), להקת "סטאר" ("שמלה אדומה"), להקת "פרת משה רבנו" ("מפגש עם האישה שאתה אוהב") ואחרים.
בשנת 2000 יצא הסרט "ניצחון", בו אולג פוגודין שימש כתסריטאי ובמאי שותף ובשנת 2003 הוא צילם את סדרת הטלוויזיה "המולדת מחכה" על פי תסריט שלו. אולג פוגודין המשיך לעבוד בז'אנר סרטי מפעולה הן כתסריטאי (עם הסרט "הנמלט" בבימויו של יגור קונצ'לובסקי) והן כבמאי (עם הסרט "בלתי מנוצח").
בשנת 2011, אולג פוגודין צילם את הסרט "בית", דרמת פשע, המהווה סיפור עמוק וכנה על קריסת משפחת שמנוב הגדולה מהעיר רוסטוב על הדון. הסרט זכה בפרס נשר הזהב (בשש מועמדויות וזכה בשלושה מהם) ופרס ניקה (בארבע מועמדויות, כאשר סרגיי גרמאש זכה בפרס השחקן הטוב ביותר).
שלמה דרורי
שלמה דרורי (4 באוגוסט 1921 - 28 באוגוסט 2010) היה זמר ומלחין שפעל בשנות ה-40. התפרסם כמלחין וכמבצע הראשון של הגרסה העברית לשיר "את חכי לי". היה מוותיקי מפעלי ים המלח.
ביוגרפיה
לימים סיפר, כי בהופעה של הלהקה בפני חיילים באיטליה הופגש במפתיע עם אימו ממנה נפרד בגיל 16 והיא שרדה את השואה במסווה של נוצרייה. באותה הופעה התכוון לשיר את "את חכי לי" ולהקדישו לאימו, אולם לא הצליח לעמוד בהתרגשות, נמלא בדמעות וברח מהבמה לפני שהחל לשיר.
אחרי מלחמת העולם השנייה שירת דרורי במערכת הביטחון. ב-1956 הצטרף למפעלי ים המלח תחילה כממונה על כוח האדם ולאחר מכן כדובר. תחילה התגורר באזור סדום, ומ-2001 התגורר בערד. דרורי ניהל את מוזיאון ים המלח שהיה מצוי במוזיאון בית היוצר בנווה זוהר,, שם הוצגה הסירה שבה שט הקצין האנגלי תומאס הווארד מולינה מים כנרת לים המלח.
דרורי נפטר באוגוסט 2010 לאחר מחלה והשאיר אישה ושני ילדים.
Britney Spears Live from Las Vegas
Live from Las Vegas הוא אלבום הווידאו הרביעי של זמרת הפופ האמריקנית, בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-22 בינואר 2002, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס. וידאו זה נועד עבור קידום סיבוב ההופעות הבינלאומי השלישי של ספירס: "Dream Within a Dream Tour" והכיל הופעות בעיקר אך בבונוס לגרסת דלוקס נוספו הקליפים ל-3 השירים הראשונים מאלבומה השלישי: Britney, ופרסומת לסרטה הראשון של ספירס: "קרוסרודס". וידאו זה זכה ב-פרס אמי
רקע והפקה
אלבום הווידאו "Britney Spears Live from Las Vegas", מכיל את צילום סבב ההופעות "Dream Within a Dream Tour", אשר שודר כספיישל בערוץ HBO בשידור חי. בנוסף באלבום נכללים שולשת הקליפים הראשונים מתוך אלבום האולפן Britney, והצצה לסרט בו ספירס שיחקה לראשונה "קרוסרודס".
מכון עקבות
עקבות : המכון לחקר הסכסוך הישראלי - פלסטיני הוא מכון מחקר ישראלי, המאוגד כעמותה, הפועל לביצוע מחקר היסטורי ולחשיפת חומר ארכיוני העוסק בזכויות אדם ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המכון
המכון הוקם בשנת 2013. עם מייסדיו נמנה מיכאל ספרד. נכון לסוף שנת 2020 היו לעמותה ארבעה מועסקים בשכר.
נכון ל-2020, עיקר המימון (כ-800,000 ש"ח) לפעילות המכון התקבל כתרומה מגופים זרים, בהם ממשלות שווייץ, נורווגיה והולנד וכן קרן קונראד אדנאואר ואחרות. שארית המימון (כ-350,000₪) התקבלה כתרומה מגופים בישראל.
פעילות המכון
פרסומי המכון כוללים מחקרים בחומרים הנמצאים בארכיון המדינה ובארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, העוסקים במלחמת העצמאות, בממשל הצבאי על ערביי ישראל, בתוצאות מלחמת סיני ובתוצאות מלחמת ששת הימים וכן בשלטון הישראלי ביהודה ושומרון. במסגרת מחקרים אלו חשף המכון מסמכים דוגמת דו"ח ריפתין, ופרסם שני ספרים.
בנוסף, עוסק המכון בהנגשת המידע הקיים בארכיונים ובשקיפותם. ב-2016 פרסם המכון דו"ח בו הראה כי רק אחוז אחד מתיקי המסמכים בארכיון המדינה ובארכיון צה"ל ומערכת הביטחון פתוחים לעיון הציבור. בדו"ח נטען כי ארכיון המדינה ביצע הסתרה של חומרים באופן מכוון. כמו כן, בשנת 2019 פרסם המכון דו"ח בו הראה כי צוותים מטעם הממונה על הביטחון במערכת הביטחון פעלו להסתיר חומרים ארכיוניים בלא כל סמכות חוקית.
בשנת 2016 הוענק למכון פרס אלסברג למחקר בתחום הארכיונאות מטעם האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
במרץ 2023 השיק המכון ספרייה דיגיטלית המכילה מאות מסמכים בנושא הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
כפאאה
כַּפַ֫אאַה (בערבית: الكفاءة) הוא מושג בשריעה, בתחום הנישואים באסלאם. המשמעות המילולית של המושג היא שוויון, שקילוּת, שָׁוּוּת, או שִׁויוֹנִיוּת. המושג דן בהתאמה או אי ההתאמה הפוטנציאליים בין גבר ואישה להיות זוג נשוי. תאימות זו תלויה במספר גורמים הכוללים דת, מעמד חברתי, מוסר, אדיקות, עושר, שושלת ועוד.
באסכולות ההלכה השונות
פוסקי ההלכה האסלאמיים מחזיקים בדעות שונות בנוגע לכפאאה, אף כי הם כולם מסכימים שצריכה להיות התאמה דתית בין בני זוג. לפי ההלכה האסלאמית, אישה מוסלמית יכולה להתחתן רק עם גבר מוסלמי, בעוד גבר מוסלמי יכול להתחתן עם אישה מוסלמית, נוצרית או יהודייה.
עמדת האסכולה החנפית
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה החנפית, הכפאאה מייצגת מידתיות מיוחדת בין גבר לאישה בנישואין. לפי אסכולה זו, על החתן למלא אחר הדרישה ל- "כפאאה". קרי, שיהיה מתאים לאישה. ההתאמה הדרושה היא בעיקר - אך לא רק - במצבו הכלכלי של החתן. נישואי אישה עם גבר עני, שאינו מסוגל לשלם את המוהר שלה ולזון אותה במהלך הנישואין, הם נישואין המועדים לכישלון. מאחר שעם הגירושין חוזרת החובה למזונות הגרושה להיות מוטלת על קרוביה הזכרים, לפי סדר מסוים, מאפשר הדין השרעי לנציג אותם קרובים לוודא, כי הנישואין הם עם האדם "הנכון".
עמדת האסכולה השאפעית
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה השאפעית, הכפאהה עוסקת בגורמים של שושלת, דתיות, מקצוע, והיות הגבר והאישה נקיים מפגמים המאפשרים ביטול חוזה הנישואין.
עמדת האסכולה החנבלית
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה החנבלית, הכפאאה מייצגת את הדמיון ואת המידתיות על בסיס חמישה גורמים שהם: דת, שושלת, עצמאות, עבודה ועושר.
Falkon
falkon, לשעבר QupZilla, הוא דפדפן מהיר ומאובטח בקוד פתוח, המופץ תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GNU GPL) גרסה 3.
הדפדפן מאפשר שילוב חלק עם כל סביבות שולחנות העבודה, ומאופיין בעיקר במהירותו הרבה.
היסטוריה
המיזם החל בכתיבת דפדפן למטרות לימוד. מהרעיון הבסיסי של כתיבת דפדפן פשוט, המיזם גדל מדי יום והפך לדפדפן מהיר מאוד.
בדצמבר 2010 שוחררה הגרסה הראשונה, אשר נכתבה ב־Python באמצעות PyQt. ב־2011 קוד המקור שוכתב ל־C++, במטרה לשלב את הדפדפן בצורה חלקה עם Microsoft Windows ושולחנות עבודה של לינוקס.
תכונות
עם כל גרסה חדשה, מתווספות לדפדפן תכונות חדשות רבות. נכון לעכשיו, falkon בעל כלל התכונות הרגילות של הדפדפנים, אך בנוסף לכך מספק מספר תכונות מעניינות: כמו כן ישנה אפשרות להשתמש בדפדפן באמצעות ממשק שורת הפקודה.
לולונג (תנין)
לולונג (Lolong) היה תנין ים זכר גדול מאוד שהחזיק בשיא גינס של התנין הגדול ביותר שחי בשבי מאז ומעולם. אורכו של לולונג היה (20 רגל ו-3 אינץ') מחוטם עד זנב ומשקלו היה. לולונג הוא התנין הגדול ביותר שנמדד בדייקנות. את המדידה ביצע ד"ר אדם בריטון, מומחה לתנינים מאוסטרליה. לולונג מת בשבי ב-10 בפברואר 2013 כתוצאה מהתקף לב.
לכידתו
לולונג נלכד בבונאוואן בפרובינציית אוגסאן דל סור שבפיליפינים ב-3 בספטמבר 2011. הוא נלכד באמצעות שיתוף פעולה בין גופי ממשל מקומיים, תושבים מקומיים וציידי תנינים מקצועיים בפלאוואן. המצוד נמשך כ-3 שבועות ואחרי שנתפס נדרשו כ-100 אנשים כדי למשוך אותו ליבשה. הוא גילה תוקפנות בזמן הלכידה ופעמיים הצליח לקרוע את הכבלים שכפתו אותו בטרם נקשר סופית. גילו הוערך אז כ-50 שנה. לולונג נחשד בכך שטרף מספר בני אדם, בהם דייג מקומי שנעדר וילדה בת 12. הוא היה גם החשוד העיקרי בהיעלמותם של מספר תאואי מים באזור. בבדיקת תכולת הקיבה שלו לא נמצאו שיירי תאואים או שיירי בני אדם.
מספר ארגוני זכויות בעלי חיים בהם Animal Kingdom Foundation Inc ו-PETA ביקשו מהממשל המקומי בבונאוואן לשחררו ולהחזירו לנקיק נואווה ארה בו נלכד. ראש העיר, אדווין "קוקס" אלורד והתושבים המקומיים התנגדו לכך בנימוק שהוא מהווה סיכון לחיי התושבים באזור.
לולונג נקרא על שם צייד התנינים הוותיק ארנסטו "לולונג" גולוראן קאנייט (Ernesto "Lolong" Goloran Cañete) שהוביל את המצוד אחריו ומת מהתקף לב מספר ימים לפני שהתנין הענק נלכד.
בשבי
עיריית בונאוואן החליטה לנצל את לולונג ואת הפרסום שזכה בו בשל גודלו הרב, ולהפכו למרכז של פארק תיירות אקולוגית שהוקם ליד אזור הביצות הסמוך לעיירה. ראש העיר אלורד אמר "אנו נדאג לתנין זה מכיוון שהוא יגדיל את התיירות אלינו ואנחנו יודעים שהוא יכול לסייע לעיירה במונחים של הכנסה ומקומות עבודה לכפרים שלנו". התנין הענק הוחזק במתחם סגור (שלטענת גופי שימור היה ברמת תחזוקה נמוכה) בגן החיות Bunawan Ecopark and Wildlife Reservation Center in Barangay Consuelo שבאזור באראנגיי קונסואלו שממוקמת במרחק כ-8 ק"מ מהעיירה. התצוגה נפתחה לציבור ב-17 בספטמבר 2011 אחרי שקיבלה אישור ממרכז השימור של פלאוואן. אחרי שנפתחה התצוגה העבירה העירייה חוק מקומי ובו שורת תקנות המפקחים ומאסדרים את מחירי הכניסה, החנייה והתחזוקה לפארק ולתצוגה של לולונג בפרט. הכסף שימש לתחזוקת הפארק והאכלתו של לולונג. ב-26 באוקטובר 2011 העריך ראש העיר שהרווח מלולונג עמד על כחצי מיליון פסו. בעקבות הצלחתו הכלכלית של הפארק האקולוגי שבמרכזו תצוגת לולונג, החלו בעירייה לעבוד על תוכנית לפיתוח כלכלי ותיירותי של האזור. מלבד בנייה ופיתוח של בתי מלון, לודג'ים, מתקני נופש ותשתיות נוספות תוכנן ללכוד תניני ענק נוספים ולהביאם לתצוגה בפארק.
מותו
לולונג מת ב-10 בפברואר 2013. הוא נמצא מת במתחם בו שוכן וגופתו התגלתה ב-8 בערב באותו יום. נתיחה שלאחר המוות מצאה שסיבת המוות הייתה דלקת ריאות והתקף לב שהוחמרו עקב זיהום פטרייתי ועקה. ביולוגים משערים שמה שתרם למותו היה הנוהג לייבש את הבריכה שלו כדי להציגו לתיירים, והמחסור במים לטבול בתוכם פגע בו בריאותית.
גופתו יועדה לשימור ופחלוץ, אך בשל מחלוקות בין הגופים המשמרים, גופתו הועברה להקפאה קריוגנית עד שתיפתר המחלוקת ויוחלט מי יקבל את הגופה ויטפל בה. ביוני 2017 הועברה גופתו למוזיאון הלאומי לטבע שבמנילה. המוזיאון הציב העתק של לולונג בתצוגה.
גבול ישראל–מצרים
גבול ישראל–מצרים הוא גבול בינלאומי באורך 208 ק"מ בין ישראל למצרים, אשר מעמדו נקבע סופית בעקבות הסכמי השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979.
תוואי הגבול נמתח מרפיח בצפון דרך הנגב, עושה סטייה קטנה מערבה, עוקף את הר חריף והר לוץ וממשיך ישר עד טאבה.
גבול זה הוא גם הגבול שנקבע וסומן בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906, הידוע גם כקו עקבה רפיח. גבול זה שימש כקו הפסקת האש בין ישראל למצרים בין השנים 1949 – 1967, לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, למעט רצועת עזה, שנשלטה אז בידי מצרים.
על אף היותו גבול לא טבעי, ניתן לראותו בבירור מהחלל (בעיקר בחלקו הצפוני). האדמה בצד המצרי בהירה יותר, עקב פעילות עדרי הבדואים שם.
בשנת 2013 הסתיימה בנייתה של גדר הגבול ישראל-מצרים. אורכה של הגדר 241 ק"מ וגובהה 5 מטרים, והיא נבנתה בניסיון לבלום את ההסתננות מאפריקה לישראל וחדירה של פעילות טרור משטח חצי האי סיני.
היסטוריה
ב-4 בפברואר 1841 הוציא הסולטאן העות'מאני אבדילמג'יט צו מלכותי בו נקבע קו הגבול בין מצרים שהייתה אז בשליטת מוחמד עלי לבין הפרובינציה העות'מאנית חג'אז. הקו עבר מסואץ ועד אזור רפיח-חאן יונס והמשכו היווה הגבול בין מצרים לישות בשם פילסטין. עם השתלטות בריטניה על מצרים ב-1882, ותוך כוונתה להרחיק את העות'מאנים ובעלי בריתם הגרמנים מתעלת סואץ, שבה ועלתה בין בריטניה לטורקיה סוגיית קביעת הגבול. הועלו כמה הצעות ואף התעוררה מתיחות בין שתי המדינות שהביאה כמעט למלחמה ביניהן.
קו עקבה רפיח - 1906
בסופו של דבר, ב-14 במאי 1906 נחתם הסכם למתיחת קו הגבול בין עקבה לרפיח (קו עקבה רפיח) בין האימפריה העות'מאנית, ששלטה באותו זמן בשטח מדינת ישראל של היום, ובין האימפריה הבריטית, ששלטה אז במצרים. לאחר מדידות בשטח, שנמשכו כ-40 יום, בידי משלחת משותפת בריטית-עות'מאנית, נקבע קו הגבול ב-1 באוקטובר 1906 ובדצמבר 1906 הוחל בסימונו. הוצבו לאורכו עמודי עץ שהוחלפו לימים על ידי 91 פירמידות אבנים מחוזקות בדבש (תערובת מלט ואבנים מרוסקות), ומעליהן עמודי ברזל בולטים. הסימון לא היה מדויק ונמצאו הבדלים בין הכתוב בהסכם ובין הסימון בשטח. הבריטים דאגו שמקורות המים העיקריים לאורך הגבול יהיו בצד המצרי. בידי הבריטים הייתה גם השליטה על הדרך העיקרית באזור (דרב אל-עזה), המקשרת בין מפרץ אילת לחוף הים התיכון, שכן עברה ברובה בצד המצרי.
הקו שורטט תחילה כקו ישר מעקבה לרפיח, אך בהמשך ההתדיינות בין הצדדים, נוצרו בו כמה שינויים שניתן להבחין בהם במפות גם כיום:
בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים (הר חריף והר לוץ) לשטח העות'מאני.
מלחמת העצמאות - 1948
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא מצרים למדינת ישראל, אך נעצר ונהדף. בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, ניסה צה"ל "לטהר" את הנגב מכוחות מצריים. המצרים כותרו בכיס פלוג'ה, בעוד כוחות צה"ל חודרים לתחום מצרים עד אל עריש, אם כי לאחר מכן, בלחץ המעצמות, נסוגו הכוחות הישראלים אל הגבול הבינלאומי.
הסכמי רודוס עליהם חתמו ישראל ומצרים שנחתמו ב-24 בפברואר 1949 קבעו כי הצדדים יחזרו לגבול המנדטורי הישן (מ-1906), למעט מובלעת בה היו כוחות צבא מצרי בארץ ישראל בשטח בין רפיח לעזה. באזור ניצנה, שטחים משני צידי הגבול ניצנה הוכרזו כשטח מפורז.
במסגרת מבצע קדש בשנת 1956 כבשה ישראל את רצועת עזה וחצי האי סיני, אך בלחץ המעצמות נסוגה משם לאחר חודשים מעטים.
מלחמת ששת הימים - 1967
בתום מלחמת ששת הימים ב-1967 נקבעו קווי הפסקת האש, שבהם כבשה ישראל שטחים נרחבים שהיו קודם לכן בשליטת שכנותיה ביניהם רצועת עזה, חצי האי סיני והאיים טיראן וסנפיר אשר נכבשו מידי מצרים.
מתוך שטחים אלה, על שטחי מזרח ירושלים הוחלה ריבונות ישראל עם תום המלחמה ביוני 1967. שאר השטח נותר תחת פיקוד צה"ל כשטח בתפיסה לוחמתית.
לאחר מלחמת ששת הימים החזיקה ישראל בחצי האי סיני, עד לתעלת סואץ. ישראל לא החילה עליו את השיפוט והמינהל הישראלי, אך במהלך השנים הקימה בו מספר יישובים, ובהם העיר ימית.
מלחמת יום הכיפורים - 1973
מהקמת המדינה עד לחתימת הסכם השלום, שרר בין ישראל למצרים מצב מלחמה. ישראל ומצרים נלחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973 כבש צה"ל שטח נרחב מאדמת מצרים שממערב לתעלת סואץ, והגיע עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. בסוריה כבש צה"ל שטח של 400 קמ"ר שכונה המובלעת הסורית. בשנת 1974 נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות - עם מצרים ועם סוריה. לפי הסכמים אלה נסוגה ישראל מהשטחים שכבשה במלחמת יום הכיפורים, וכן נסוגה בסיני למרחק 20 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
בתום מלחמת יום הכיפורים, ב-11 בנובמבר 1973, נחתם הסכם הפסקת אש בין שתי המדינות. ב-21 בדצמבר באותה השנה נערכה בז'נבה ועידה בינלאומית שבעקבותיה נחתמו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חתמה ישראל בשנת 1974 על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שכלל נסיגה של ישראל מרצועה ברוחב של כ-10 ק"מ לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ. שטח זה עבר לשליטה צבאית של כוחות האו"ם. לאחר מכן, בשנת 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים בחלק הטריטוריאלי של ההסכם נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה וגידי במערב סיני. הכוחות המצריים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כ-10 קילומטרים מזרחה. השטח שממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם. כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט שהפעילה ישראל בסיני, כולל אבו רודס והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ.
הסכם השלום בין ישראל למצרים - 1979
למעשה מאז ההכרזה על הקמת מדינת ישראל שרר מצב מלחמה בין ישראל ובין מצרים. עד שנת 1979, השנה בה נחתם הסכם השלום בין שתי המדינות, הן נלחמו ביניהן במלחמת העצמאות, במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור. לאחר מלחמת יום כיפור חתמו ישראל ומצרים על הסכם להפסקת אש ולהפרדת כוחות. המשא-ומתן לשלום המשיך בשיחות בין מנהיגי שתי המדינות, שהתנהלו בתיווך אמריקני בקמפ דייוויד שבארצות-הברית, והגיעו לשיאן בהסכם שלום שנחתם בין ישראל ובין מצרים ב-26 במרס 1979. ההסכם קובע את סיום מצב המלחמה בין ישראל ובין מצרים ומשרטט את קו הגבול הקבוע בין שתי המדינות. ישראל מתחייבת בהסכם להסיג את כל כוחותיה ולפנות את כל בסיסיה ויישוביה אל מעבר לקו הגבול המוסכם. בהסכם מפורטים גם הסוגים וסדרי הגודל של הכוחות הצבאיים שכל צד רשאי להחזיק ברצועות שטח מוגדרות משני צדי הגבול. עוד קובע ההסכם כי הפיקוח על יישומו יתבצע על-ידי כוחות מטעם האו"ם.
בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמסגרתו השיבה ישראל לשליטת מצרים את חצי האי סיני כולו ואת האיים טיראן וסנפיר.
חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979 קבעה את קו הגבול בין המדינות בקו עקבה רפיח, בזיקה להגבול המנדטורי. היישובים הישראלים שהוקמו מצידו השני של הגבול נהרסו לפי החלטת ממשלת ישראל (התכנון המקורי היה למכור את המבנים והתשתיות למצרים).
על פי הסכם השלום, נקבע קו אל עריש – ראס מוחמד כקו ביניים לנסיגה המתוכננת לגבול הבינלאומי. קו זה נמדד וסומן בשטח, וב-25 בינואר 1980 התייצבו כוחות צה"ל מצידו המזרחי של הקו. לאחר שנתיים ושלושה חודשים בקו הביניים, ב-25 באפריל 1982, בדיוק על פי לוח הזמנים של הסכם השלום, נסוגה ישראל אל הגבול הבינלאומי. כוחות צה"ל התייצבו באופן סמלי מעט מזרחה לקו הגבול הבינלאומי - כיוון שמצרים הסכימה לפרז שטח נרחב בחצי האי סיני, וכדי להפגין הדדיות, קבע הסכם השלום שישראל לא תציב את כוחותיה על הגבול עצמו אלא מעט מזרחה לו, כמחווה סמלית.
בעיה נוצרה באזור טאבה שכן סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור. אבני הגבול שסימנו את הגבול בשטח לא הגיעו עד לחוף הים, ובמפות 1906 התגלו סתירות בין הסימון הבריטי (שהכליל את טאבה במצרים הבריטית) לסימון העות'מאני (שהכליל את טאבה בארץ ישראל העות'מאנית). לדעת ישראל, בהסתמך על המפות העות'מאניות, האזור המכונה טאבה הנמצא מערבית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת מלון ומתקני תיירות ישראליים. מצרים, בהסתמך על מפות בריטיות, טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור. הפתרון היה בוררות בינלאומית שקבעה שיש לקבוע את קו הגבול בזיקה למפות המנדט הבריטי, שכן זה מה שהוסכם בחוזה השלום בין ישראל למצרים. בשנת 1989 הגיעה ישראל להסכם עם מצרים על-פיו טאבה תועבר לשטח מצרים, אולם מלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר אחרי העברת השטח למצרים. במהלך יישום ההסכם ושרטוט תוואי הגבול במפרץ אילת נתגלעה מחלוקת בין הצדדים לגבי השתייכותה של טאבה, אתר תיירותי מדרום לאילת. ישראל, שהניחה שהאזור יישאר תחת שליטתה, הקימה באזור מלון ומתקני תיירות. מצרים, לעומת זאת, טענה כי על ישראל לסגת גם מן האזור הזה. הסכסוך הפך למשבר של ממש בדרך למימוש ההסכם בין שתי המדינות. המשבר נפתר בעזרת בוררות בינלאומית, אשר קבעה שהשטח שייך למצרים. במקום הוקם מעבר גבול, המאפשר מעבר תיירים בין סיני ובין אילת.
בעיה נוספת נוצרה באזור העיר רפיח. בשנת 1906, שורטט "קו עקבה–רפיח" כקו הגבול בין האימפריה העות'מאנית ובין האימפריה הבריטית. במרוצת השנים, גם לאחר כיבושה על-ידי ישראל בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, רפיח הלכה וגדלה משני צדי קו הגבול הזה. עקב השימוש בקו הגבול הישן כבסיס לקו הגבול שנקבע בהסכם השלום בין מצרים ובין ישראל, התברר כי לאחר נסיגת ישראל מסיני, רפיח בעצם נחצתה בין שתי המדינות. בשנות האינתיפאדה, העיר הייתה מוקד להברחות רבות של נשק ממצרים לרצועת עזה, למרות שצה"ל ניסה בדרכים שונות למנוע אותן. בשנת 2005, לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה והעברת הרצועה לשליטת הרשות הפלשתינאית, נערך הסכם מיוחד בין ישראל ובין מצרים, ומצרים קיבלה את האחריות לפקח ולמנוע הברחות דרך קטע הגבול בינה ובין הרשות הפלשתינאית, שעובר בתוך רפיח.
קביעת הגבול ופינוי סיני
במימונה של ארצות הברית הועברו הבסיסים החשובים של צה"ל מסיני אל הנגב. ארצות הברית אף התחילה להעניק סיוע קבוע לישראל בעקבות החתימה על ההסכם. פינוי היישובים היה מסובך יותר הן בשל הנזק שנגרם לתושבים עצמם, והן בשל דעת הקהל שראתה בכך ניגוד לערכי ההתיישבות הציונית. התושבים שפונו מבתיהם היו זכאים לפיצוי כספי. עם זאת, חלקם פונו בכוח לאחר שהתבצרו בבתיהם. בהסכם השלום נקבע תחילה שהיישובים יועברו למצרים בשלמותם תמורת תשלום, ואולם בסופו של דבר הוחלט להרוס את היישובים עד היסוד, כדי למנוע ניסיונות של תושבים ישראלים לחזור אליהם לפני השלמת הפינוי, וכדי שהמצרים לא יישבו מקומות אלו הסמוכים לגבול.
פינוי סיני על ידי ישראל על פי הסכם השלום נעשה בשני שלבים: בינואר 1980 נסוגה ישראל מן הקווים בהם ניצבה בעקבות הסכם הביניים עם מצרים מ-1975 אל מעבר לקו שנמתח לאורך חצי האי, מאל עריש שבצפונו ועד לראס מוחמד שליד שארם א-שייח' שבדרומו. באפריל 1982 פינתה ישראל את יתרת שטח סיני, למעט אזור טאבה (שפונה מספר שנים מאוחר יותר - ראו להלן).
לאחר נסיגת ישראל מחצי האי סיני בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, סומן הגבול החדש באמצעות אבני סימון, ובחלקים מסוימים באמצעות גדר תיל נמוכה. הגדר לא היוותה מכשול משמעותי למבריחים בשל גובהה ובשל כיסויה בחולות נודדים במהלך הזמן. במהלך השנים הוברחו דרך הגבול הפרוץ בעיקר סמים ונשים זרות העוסקות בזנות. ההברחות נעשו בעיקר על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני, שגרו בסמיכות לגבול והכירו את השטח, ואת הפעילות השוטפת של המשטרה המצרית וצה"ל.
הסכמי אוסלו - 1995
על פי הסכמי אוסלו, שנחתמו ב-1995, נותרה בידי ישראל השליטה על האזורים של גוש קטיף השוכן בין ח'אן יונס ורפיח לבין הים, הדרך המובילה אל גוש קטיף ממחסום כיסופים וכפר דרום הנמצא סמוך לדרך זו, "ציר כיסופים" וכן "גשר מור", היישוב נצרים הנמצא מדרום לעיר עזה, וסמוך למחנה הפליטים נוסראת, והיישובים ניסנית, דוגית, ואלי סיני השוכנים בצפון הרצועה. כמו כן נותרה בשליטה ישראלית רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים הנקראת "ציר פילדלפי", ושליטה על מעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
הגבול הימי בין ישראל למצרים
בשנת 2003 הוחלט כי שטח המחלוקת המכונה "המשולש הימי" הנמצא בין גבולות ישראל ומצרים, נמצא בתחום מדינת ישראל. המחלוקת לגבי הגבול הימי בין ישראל ומצרים החלה עוד בחתימת הסכמי השלום: ישראל טענה שהגבול עם מצרים הוא המשכו הימי של הגבול היבשתי ואילו המצרים דרשו לקבוע את הגבול בנקודות ציון אחרות.עד 2003 לא היה שייך הנתיב הבינלאומי לאף אחת מהמדינות.
ועדת הבוררות הבינלאומית שדנה, עם החתימה על הסכם השלום, בשאלה לאיזו מדינה שייכת טאבה, קבעה גם את הגבול הימי בניצב לגבול היבשתי. הגבול סומן בפירוט רב על ידי המרכז למיפוי ישראל ועל ידי יחידת המפות של צה"ל. המצרים לא הסכימו לכך וקמה מחלוקת לגבי שטח קטן מאוד, עשרות דונמים ימיים. עם השנים, למרות הטענה שהשטח שייך למצרים, הקפידו ספינות מצריות שלא להיכנס אליו ועגנו דרומה ממנו. במקביל, גם ספינות חיל הים המסיירות במפרץ אילת לא נהגו להיכנס לאזור. כיוון שמשרד החוץ, הגוף שמכריז על גבולות המדינה, סירב להכריז בפומבי על המשולש כשטח ישראלי מחשש לקלקול היחסים העדינים עם מצרים, החלו בעלי ספינות הקאזינו מאילת להפליג לאזור. לכן ב-2003 נקבע האזור כאזור ישראלי ובו אסורה פעילות הימורים.
הקמת גדר הגבול בין ישראל למצרים - 2013
לאורך השנים, כיוון שהגבול ארוך יחסית ולא היה מגודר, היה קושי רב לעקוב אחר הפעילות המתרחשת בו, מה שגרם לאזור להוות נתיב הברחות מאפריקה לישראל. הברחות אילו כללו כמויות גדולות של סמים, מסתננים מאפריקה וכן נעשה לאורך הגבול סחר בבני אדם, כאשר הוברחו נשים שנחטפו לצורך תעשיית המין.
גורמים במערכת הביטחון החלו לעסוק בנושא הקמת גדר על גבול מצרים עוד ב-2001, אבל משרד הביטחון, צה"ל והממשלה התנגדו להקמת גדר ביטחון.
בדצמבר 2005 אירעה חדירת מחבלים פלסטינים לתוך שטחי ישראל דרך הגבול, שהעלתה לסדר היום שוב את ההצעה להקים גדר שתקשה על מעבר באזור.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו חדירות מאורגנות של פליטים ומהגרי עבודה אפריקאים, באמצעות מדריכים בדואים, ממצרים לישראל.
ב-2007 הטיל ראש הממשלה אהוד אולמרט על המשנה לראש הממשלה, חיים רמון, שהיה אחראי על המעקב אחרי השלמת גדר ההפרדה במרחב התפר בין ישראל ליהודה ושומרון, לבדוק את היתכנות הקמת גדר ביטחון על גבול מצרים ורמון אכן החל בתכנונה ובנייתה תוכננה להתחיל ביוני 2008. הקמת הגדר עוכבה בשל מחלוקות תקציביות עם שר הביטחון דאז אהוד ברק ועמדת השר לביטחון פנים אבי דיכטר בעד מתן עדיפות להקמת מתקני השהיה, עד שבמהלך כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים היווספות גורם ההסתננות הלא פלילית והתגברות איום הטרור, הובילו את ממשלת ישראל להאיץ את הקמת המכשול הקרקעי ועיבוי כוחות צבא בקו הגבול.
ביולי 2009 עלה שוב רעיון הקמת הגדר ובדצמבר החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו לתמוך בהקמתה. בשנת 2010 החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו כי כל גבול ישראל-מצרים יגודר, זאת במטרה לצמצם חדירת איומים ביטחוניים ומהגרים בלתי חוקיים ממצרים לישראל. בניית הגדר הושלמה בדצמבר 2013.
ב-2012 טרם הושלמה הקמת הגדר נערכה מתקפת טרור על גדר הגבול.
בשנת 2013 הסתיימה, בתום שלוש וחצי שנות עבודה, בניית גדר הגבול בין ישראל למצרים, שעלותה מיליארד ושש מאות מיליון ש"ח.
יישובים על הגבול
ישובים מהצד הישראלי של הגבול: עזוז, קדש ברנע, ניצנה, באר מילכה, בני נצרים, כרם שלום ושלומית.
מעברי גבול
כיום פעילים בגבול ישראל-מצרים שלושה מעברי גבול (בנוסף למעבר רפיח בין הרשות הפלסטינית ובין מצרים):