cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמל התעופה כרייסטצ'רץ'
נמל התעופה כרייסטצ'רץ' (באנגלית: Christchurch Airport) הוא נמל התעופה הראשי המשרת את כרייסטצ'רץ', ניו זילנד. הוא ממוקם 12 קילומטרים מצפון־מערב למרכז העיר. נמל התעופה נפתח רשמית ב־18 במאי 1940 והפך לנמל התעופה הבינלאומי הראשון של ניו זילנד ב־16 בדצמבר 1950. זהו נמל התעופה השלישי העמוס ביותר בניו זילנד, אחרי אוקלנד וולינגטון, הן מבחינת נוסעים והן בתנועות מטוסים. כרייסטצ'רץ ואוקלנד הם שדות התעופה היחידים בניו זילנד המטפלים במטוסי בואינג 747 ואיירבוס A380. שדה התעופה פועל 24 שעות ביממה.
לשדה התעופה יש שני מסלולים מאונכים זה לזה: מסלול המראה ראשי באורך 3,288 מטרים ומסלול משני באורך 1,741 מטרים. לשדה התעופה יש גם מסלול דשא שלישי, במקביל למסלול הראשי, לשימוש תעופה כללית.
יחסי גרמניה–ליבריה
יחסי גרמניה–ליבריה הם יחסי החוץ בין ליבריה וגרמניה.
היסטוריה
היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לליבריה החלו כאשר ערי ברית הנזה, ליבק, ברמן והמבורג הכירו בעצמאותה של ליבריה בשנת 1855 (לאחר בריטניה) ופתחו קונסוליה משותפת במונרוביה.
בשנת 1990 נסגרה שגרירות גרמניה במונרוביה עקב מלחמת האזרחים, ובשנת 2005 נפתחה שגרירות גרמניה במונרוביה מחדש. היחסים הבילטרליים התגברו בתקופת כהונתו של הנשיא אלן ג'ונסון סירליף, חתן פרס נובל לשלום.
ביקורים רשמיים
בשנת 2007 ביקרה קנצלרית גרמניה בליבריה, ואילו נשיא ליבריה ג'ונסון סירליף ביקר בגרמניה ב-2008 וב-2015.
יחסים כלכליים
למגזר הפרטי הגרמני הייתה נוכחות חזקה במדינה עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוף שנת 1989. לעומת זאת, כיום פועלות בליבריה רק כמה חברות גרמניות.
ליבריה היא מדינה שותפה של שיתוף פעולה לפיתוח גרמני, המתרכז בעיקר בתחום התמיכה בתשתיות. חברת Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) מייעצת לממשלת ליבריה בנוגע לשיקום תחום התחבורה במדינה, ממשל חומרי גלם, אנרגיות מתחדשות, כמו גם תחום הבריאות. שיתוף הפעולה הסביבתי מתמקד במתן תמיכה בפארק הלאומי טאי-סאפו (השוכן בחלקו בחוף השנהב).
שיקום תחנת הכוח ההידרואלקטרית של הר הקפה והרחבת הקטע הליבריאני באיגום הכוח המערב-אפריקאי (WAPP), כמו גם פרויקטים אחרים, ממומשים בעזרת Kreditanstalt für Wiederaufbau (KfW).
גרמניה גם מילאה תפקיד מרכזי במתן הקלות חוב לליבריה באמצעות מועדון פריז.
שיתוף פעולה בתחום הבריאות
כדי להילחם במגפת האבולה, גרמניה העניקה תמיכה הומניטרית נרחבת, רפואית, לוגיסטית וטכנית לליבריה. היא ממשיכה לספק תמיכה, במיוחד בתחום הבריאות, במאמצים המתמשכים להילחם במגפת הקורונה.
יואנתה
יואנתה (באנגלית: Euanthe) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק, וקיבל את שמו יואנתה באוגוסט 2003. קוטרו של יואנתה הוא 3 ק"מ והוא מקיף את צדק במסלול שנע בין 15,973,600 ק"מ ל 25,624,400 ק"מ. זמן הקפת מסלולו של יואנתה סביב צדק נמשך 598.093 ימים.
יואנתה התגלה בשנת 2001 על ידי סקוט שפרד מאוניברסיטת הוואי וקוטלג בשם S/2001 J 7. יואנתה משתייך לקבוצת הירחים אננקה, קבוצת ירחים שירחיה: יוקסטה, פרקסידייק, הרפלייקה, תיאונה, אננקה ויואנתה, המקיפים את צדק במרחק של 19.3 מיליון ק"מ עד 22.7 מיליון ק"מ.
איילין וודס
ג'קלין רות "איילין" וודס (באנגלית: Jacqueline Ruth "Ilene" Woods; 5 במאי 1929 – 1 ביולי 2010) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית. ידועה בתפקיד שחקנית הקול של סינדרלה מתוך סרט בעל אותו שם של חברת וולט דיסני, עליו קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 2003.
ביוגרפיה
וודס נולדה בפורטסמות', עיר שבניו המפשייר שבארצות הברית, בשנת 1929. אמה של וודס עבדה במאחורי הקלעים של סרטים ותכננה להפוך אותה לכוכבת, אף שהיא רצתה בילדותה להיות מורה בבית ספר.
וודס התחילה לשחק בגיל שנתיים, ובגיל 15 הועסקה על ידי פול וייטמן, יחד עם בוב ג'ונסטון, לשיר בתוכנית הרדיו "The Philco Hall of Fame" ("היכל התהילה של פילקו") ברשת הרדיו "Blue Network". הרשת הוסיפה במהרה תוכנית רדיו של וודס בשם "The Ilene Woods Show" ("התוכנית של איילין וודס"), שכללה 15 דקות של מוזיקה ושודרה שלושה ימים בשבוע. אל התוכנית הגיעו רבים כדי להשמיע את המוזיקה שלהם, וכך התיידדה עם הפזמונאים מאק דייוויד וג'רי ליווינגסטון. לאחר מכן עברה לגור בקליפורניה.
בשנת 1945 השתתפה בסרט הקולנוע "On Stage Everybody", יחד עם וולאס פורד וג'ולי לונדון, בתור זוכה בתחרות כישרונות. בשנת 1948 דייוויד וליווינגסטון הזמינו את וודס להקליט את השירים "Bibbidi-Bobbidi-Boo", "A Dream Is a Wish Your Heart Makes" ו-"So This is Love" שעתידים להופיע בסרט "סינדרלה". הביצוע לשירים הוצג בפני וולט דיסני, מפיק הסרט, שבמהרה ביקש מוודס לשחק את קולה של הדמות הראשית של הסרט, סינדרלה. היא קיבלה את התפקיד בשמחה והופתעה שנבחרה מתוך 300 אחרים שנבחנו. כדי לקדם את הסרט, וודס השמיעה בשנת 1949 את דמותה של שלגיה במהדורת ספר האודיו של הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים". וודס שרה עבור נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בביתו בהייד פארק, ומאוחר יותר גם בבית הלבן עבור הנשיא הארי טרומן, לאחר ששרה עבור חיילים ומלחי מלחמה.
וודס התחתנה לראשונה בגיל 17 עם סטיבן סטק ג'וניור, מנישואין אלה נולדה לה בת. לאחר גירושיהם התחתנה עם המתופף אד שונסי בשנת 1963, ונולדו להם שני בנים נוספים.
בשנת 1972 וודס פרשה מעולם הבידור, אך המשיכה להופיע מדי פעם במופעים מוזמנים, בין היתר בסרטים "הסנדק" בתור אלנה אם הבית ו"המראה" בתור אישה משפשפת, כאשר היא לא קיבלה על תפקידים אילו קרדיט. בשנת 1990, לאחר שחברת וולט דיסני החליטה להפיץ את סרטי ההנפשה שלה בקלטות וידאו, וודס הייתה אחת משחקניות הקול שהגישו תביעת תמלוגים על הופעתן. בשנת 2003 הוענק לה התואר אגדת דיסני על הופעתה בסרט "סינדרלה". את שנותיה האחרונות העבירה כדוברת של United Cerebral Palsy, ארגון התומך בנפגעי שיתוק מוחין בארצות הברית.
ב-1 ביולי 2010, בגיל 81, נפטרה לאחר שסבלה ממחלת אלצהיימר. גופתה של וודס נשרפה ולא נערכה לה לוויה.
פרנץ קזינצי
פֶרֶנְץ קַזִינְצִי (בהונגרית: Kazinczy Ferenc; 27 באוקטובר 1759 – 23 באוגוסט 1831) היה סופר, משורר, מתרגם ותחדישאי הונגרי, פעיל בהתחדשות השפה והספרות ההונגרית בתחילת המאה ה-19. כיום שמו קשור לרפורמת הלשון הנרחבת של ההונגרית במאה ה-19, אז נטבעו או התחדשו אלפי מילים, המאפשרות לשפה ההונגרית להתעדכן בקדמה המדעית ולהפוך לשפה רשמית של האומה בשנת 1844. בשל חיבוריו הבלשניים והספרותיים הוא נחשב לאחד ממייסדי התרבות של יחד עם, פרנץ ורשגי (Ferenc Verseghy), , מתיאש ראט (Mátyás Rát) ויאנוש קיש (Janos Kis).
ראשית חייו
פרנץ קזינצי נולד בארשמיאן בממלכת הונגריה (היום ברומניה). אביו, יוז'ף קזינצי דה קזינץ (József Kazinczy de Kazincz; 1732–1784) היה ממשפחת אצילים ותיקה ועבד כשופט ב. אמו הייתה ז'וז'נה בושאניי דה נאג'בושאניי (Zsuzsanna Bossányi de Nagybossány; 1740–1812). לפרנץ היו ארבעה אחים וארבע אחיות. עד גיל שמונה הוא חונך על ידי סבו מצד אמו, פרנץ בושאניי, הנוטריון של ושגריר פרלמנטרי, שם לא שמע שום מילה זרה במהלך שבע שנותיו הראשונות.
הוא כתב את מכתביו הראשונים בדצמבר 1764 להוריו שחיו באלשורגמץ באותה תקופה. בשנת 1766 חלתה דודתו, ולכן הם עברו לדברצן לשלושה חודשים לצורך טיפולים רפואיים. קזינצי למד באותה תקופה בקולג' של דברצן. לאחר מות דודתו חזר להוריו שם למד לטינית וגרמנית מסטודנט של הקולג' של קשמארק (Késmárk, כיום בסלובקיה). אביו המשכיל והנאור, שחש רגישות יוצאת דופן בבנו, היה מרוצה ממנו, ולכן גם לימד אותו ותקשר איתו בלטינית ובגרמנית. קזינצי המשיך את לימודי השפה שלו בקשמארק בשנת 1768 בשיעור הכנה.
אביו, יוז'ף קזינצי, רצה בתחילה שפרנץ יהפוך לחייל, אך התנגדותו של פרנץ ופיתוח כישרונותיו הספרותיים האחרים הניעו אותו מכוונתו, ולאחר מכן רצה לראות את בנו כסופר. אולם האב, כמחנך פייטיסט, רצה שיהיה סופר דתי, ולכן הורה לבנו בן הארבע עשרה לתרגם את עבודת הגמר לדוקטורט על הדת של מלטינית להונגרית. מלבד זאת, האב סיפק לבנו השכלה מתקדמת: פרנץ התחנך בשפות זרות, יכול היה לעסוק באמנות ובמוזיקה, וכדי לראות את העולם, הוא הביא אותו לאסיפות המחוז ולארוחת הצהריים של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כאשר השליט ביקר בשארושפטק. בשנת 1774 האב דחק בבנו להמשיך בתרגומיו, אך פרנץ העדיף להקדיש זמן לקריאת ה מאת (1772), את קרטיגם (Kártigám) של איגנאץ מסארוש (Ignác Mészáros; 1772) ויצירות ספרות יפה נוספות. הוא הרחיב את ידיעותיו באידליות של ושירי ורגיליוס, הורטיוס ואנאקראון.
הוא לא הזניח את לימודי התאולוגיה שלו, ואפילו בבית התווכחו תכופות על נושאים תאולוגיים במהלך ארוחת הצהריים והערב. לאחר מות אביו ב-1774, הוא המשיך לעסוק בתרגום ה-De religione של כריסטיאן פירכטגוט גלרט עד שהמורה שלו לתאולוגיה פטר אותו לעשות זאת, משום שמצא את יצירותיו של גלרט קשות מדי לפירוש. פרנץ עבר אט אט מנושאים תאולוגים לנושאים חילוניים ולאומיים יותר והכין תיאור גאוגרפי קצר של המדינה. "שלוש המראות הקטנות" של אישטוון לושונצי הניוקי (István Losonczi Hányoki) שימשו דוגמה לעבודתו. זה היה אוסף סיפורי ילדים עם הכותרת גאוגרפיה של הונגריה..., שאותו תיאר מאוחר יותר כ"משורבט לפתע" ויצא לאור בקאשה, הונגריה (היום קושיצה בסלובקיה) במימון של אימו ב-1775.
שארושפטק (1769–1779)
ב-11 בספטמבר 1769, הוא החל את לימודיו בקולג' של שארושפטק, שם לימד את עצמו יוונית עתיקה. הוא למד פילוסופיה ומשפטים בשנותיו הראשונות. בשנת 1773 החל ללמוד רטוריקה. אפילו באותה שנה בדצמבר הוא בירך את הגנרל הרוזן מיקלוש בלזניי (Miklós Beleznay) כחבר במשלחת של הקולג' ב בקבלת פנים מיוחדת על תרומת כסף לבניית המכללה. ואז קזינצי ראה את פשט בפעם הראשונה. עד 1775 השתתף בקורסי התאולוגיה בקולג' ומחייל צרפתי שהגיע לשארושפטק למד צרפתית.
הוא תרגם את סיפורו הקצר של גיורג'י בשאניי שנכתב בגרמנית, "האמריקני" (Die Amerikaner), להונגרית ופרסם אותו ב-1776 בקאשה בכותרת Az amerikai Podoc és Kazimir keresztyén vallásra való megtérése (המרתם של פודוץ וקז'ימיר האמריקאים לדת הנוצרית). הוא המליץ על תרגומו לאימו. עבודה זו לימדה אותו על הדאיזם ועל עקרון הסובלנות הדתית. בתרגומו השתמש קזינצי במילה világosság (שפירושה בהירות, שקיפות) בפעם הראשונה בהיסטוריה של השפה ההונגרית. בשאניי בירך על כך ותגובתו הייתה מעוררת השראה עבור קזינצי. קזינצי הבין את תגובתו של בשאניי כמכתב משחרר למקצוע הסופר. הוא שמח להתקשר עם אחד הסופרים הבולטים בספרות ההונגרית של אותה תקופה. אבל קזינצי לא הפך לחסיד של בשאניי, משום שיצירותיו של בשאניי כפוליטיקאי תרבות ופילוסוף לא הבשילו עד כדי כך שהוא היה יכול ליצור אסכולה ספרותית.
דודו של פרנץ היה חבר במשלחת של בווינה בחצר המלוכה והוא לקח איתו את קזינצי הצעיר. הטיול הזה השפיע עליו מאוד. זו הייתה הפעם הראשונה שקזינצי ראה את עירו של הקיסר, שהאוספים המפוארים שלו, במיוחד תמונותיו, ריתקו אותו לחלוטין.
באותה תקופה קזינצי עקב אחר הגיגיהם של, כריסטוף מרטין וילנד, ו. מאוחר יותר הוא קיבל את תרגומו של שנדור בארוצי (Sándor Báróczi) ל"קונטס מורוקס" ("סיפורים מוסריים") מאת מהספרנית של שארושפטק, שהפך לספר האהוב עליו ולאחר מכן לקח אותו יחד איתו לכלא. מה שריתק אותו היה הסגנון החדש והיפה, האריזה הקצבית של המשפטים, הנוקשות והטוהר של השפה עם דחיסות דרמטית, והמוזרות הצרפתית שהפכה את התרגום לבלתי מובן באמת עבור קוראים חובבים. זה הראה לקזינצי דוגמה לטיפוח של ספרים הונגריים. כך, לאחר שקיבל השראה בעיקר מבשאניי, גילה את מטרת חייו כמתרגם ומטפח של השפה ההונגרית.
קאשה (1779–1780)
לאחר שסיים את לימודיו נסע לקאשה ב-9 בספטמבר 1779 לפגוש את סמואל מילץ' (Sámuel Milecz), התובע של מחוז טולנה, שם עשה את התואר במשפטים ופגש לראשונה את אהבתו הצעירה, ארז'בט רוזגוני (Erzsébet Rozgonyi) ואחד המודלים לחיקוי שלו, דוויד בארוטי סאבו. הוא שהה שם עד 18 באוקטובר.
משברי השקפת העולם שלו התרחשו במהלך שהותו בקאשה. הוא הפנה עורף לתזה הדתית וללימודי תאולוגיה "חסרי התועלת". בין 1779 ל-1781 הצטרף קזינצי לתפיסת הדת הדאיסטית החילונית, שהייתה נקייה מדוגמות. פולחן היופי האמנותי החליף את החוויה הדתית האבודה. ההתלהבות שלו מהיופי הפכה לתשוקה שלו, כילתה את כל אישיותו ותפיסת עולמו. מתישהו בשנת 1780 החל ביצירתו הספרותית הגדולה הראשונה, בין היתר תרגום כתבי סאלומון גסנר. זמן קצר לאחר מכן פרסם את הגרסה ההונגרית של זיגוורט (Siegwart) ב-1783. בגלל תרגומיו הוא בא במגע עם כמה מחברים זרים והתכתב עם גסנר, יוהאן קספר לווטר ודניאל חודובייצקי. הקשר שלו עם מלומדים אירופים בעלי שם גרם לו להרגיש נבחר. אז אחרי רוסו הוא הצהיר על הפרדה מודעת משלו מאנשים רגילים.
בינתיים, בשנת 1779, הוא פגש את מיקלוש רוואי (Miklós Révai) בנגיווארד, בהונגריה (כיום אורדיה, ברומניה). רוואי היה דקדקן שאקלם את ניתוח המילים לפי כללי המורפולוגיה בשפה ההונגרית. הם התיידדו ולעיתים קרובות חלקו זה עם זה רעיונות משלהם לגבי ספרות ודקדוק.
אפריש (1781–1782)
בין 11 בינואר 1781 ל-2 ביוני 1782, הוא המשיך בעריכת דין באפריש (Eperjes), בהונגריה (היום פרשוב, בסלובקיה). מלבד עבודתו הוא בילה זמן רב גם באמנויות: ריקוד, נגינה בחליל, ציור, שרטוט וקריאה. האהובים עליו היו במיוחד הסופרים הגרמנים. בתקופה זו באפריש התאהב ב"ילדה משכילה", בתו של נינוש שטיינמץ, שהשפיעה עליו רבות.
פשט (1782–1783)
הוא מצא את עצמו עד מהרה מעורב בחיים אינטלקטואלים ופוליטיים תוססים יותר בפשט והתעניין במדיניות הכנסייה של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנולדה ברוח האבסולוטיזם.
גדעון ראדיי, מיקלוש בלזניי (Miklós Beleznay), יוז'ף טלקי (József Teleki) ולאסלו פרוניי (László Prónay) עבדו על הכנת כתב הסובלנות ב-1781 בדיוק כשקזינצי הצטרף לחוג שלהם. בתור פרוטסטנטי, קזינצי שמח להיות כל כך קרוב ל"מקדמי החופש הפרוטסטנטי". מדיניות הקיסר בנושאי סובלנות דתית, העיתונות וההיתר לפרוטסטנטים לכהן בתפקידים ציבוריים חיזקה את דעותיו לגבי האמונות של הבונים החופשיים של אמונה באשליה של "הבהירות" המגיעה מלמעלה. כבר במישקולץ, הוא הפך לחבר באגודה החשאית בתחילת 1784 שתמכה בדרך כלל בתהליך הציוויליזציה. היה לה תפקיד מרכזי בחידוד המוסר והטעמים, בניגוד לדתיות הקודמת, היא שבתה את דמיונם של מאמיני הדתות הגדולות שהפכו חילונים דרך מיסטיקה על-טבעית, בעיקר נטורליסטית. מאוחר יותר, בתחילת שנות התשעים של המאה ה-19, התחיל קאזינצי להזדהות עם הרעיונות של מסדר האילומינטי, וכתב עליהם בהתלהבות ל: "מטרותיהם הן... evertere superstitionem, opprimere Tyrannismum, benefacere (בלטינית: חיסול אמונות טפלות), קריסת העריצות, חסד)... האם זה לא האושר הכי מתוק של החיים?".
קריירה משפטית (1783–1785)
ב-1783 חזר לאימו באלשורגמץ, שעודדה אותו לנסוע לטרנארש לברון לרינץ אורצ'י כדי לקבל עבודה כפקיד מכובד. ב-13 באוקטובר 1784, הוא מונה למשרה זו ולאחר מכן באותו חודש לשפוט במחוז אבאוי. ב-29 בנובמבר הוא גם קיבל תפקיד של סגן נוטריון במחוז זמפלן, אך הייתה לו מחלוקת עם הנוטריון הראשי ולכן איבד את תפקידו כמעט מיד.
הרוזן לאיוש טרק (Lajos Török), אביה של אשתו לעתיד של פרנץ, היה המנהל הכללי של מחוז בית הספר קאשה וה של לשכת הבונים החופשיים של מישקולץ וחבר של קזינצי. ב-16 בינואר 1784 צרף לאיוש את קזינצי ללשכה. בתור בונה חופשי, קזינצי הכיר כמה אינטלקטואלים כמו ו.
מפקח על החינוך (1785–1790)
באוגוסט 1785 הוא נסע לווינה כדי להציג את עצמו בפני שר החינוך הציבורי, גוטפריד ואן סוויטן, ולבקש לקבל את משרת המפקח על בתי הספר המחוזיים של עשר מחוזות ושני אזורים אוטונומיים הונגרים. ב-11 בנובמבר הוא היה מונה למשרה זו, בו כיהן במשך חמש שנים.
בין השנים 1785 עד 1790 היה קזינצי ידוע בתור "השליח של חידוש החינוך ההונגרי". כמפקח הייתה לו עבודה בשכר טוב וסמכויות נרחבות. אבל שיטת הארגון שלו בבית הספר עימתה אותו עם הכנסיות ועם שותפיו לאמונה שהוא היה מיודד איתם במהלך שנות השמונים המוקדמות. הוא התגורר בקאשה, טייל הרבה בהונגריה עילית ומזרחית, הקים בתי ספר ושלט עליהם. הממונים עליו היו מרוצים ממנו ומתוצאותיו. הוא קיבל 79 בתי ספר מתפקדים כשהחל לעבוד בתפקידו. מספר זה עלה במהירות ל-124, מתוכם 19 בתי ספר ציבוריים שבהם תלמידים המשתייכים לזרמי דתיים שונים קיבלו חינוך משותף במימון המדינה. במסגרת תפקידו הוא תמך בבית הספר היהודים שבמחוז.
לבסוף סיים את תרגומי האידיליות של סאלומון גסנר ופרסם אותם בספר אחד עם בשם "Gessner Idylliumi" בשנת 1788 בקאשה. ההקדמה שלו מתוארכת לקיץ 1785 ונכתבה על ידי גדעון ראדיי. במהלך עבודתו על הספר, שאותה עשה בקפידה רבה, יכול היה לסמוך על עזרתו של הסופר, סאלומון גסנר, ולאחר מותו גם על עזרת אלמנתו. זה היה התרגום המפורסם בעולם הראשון של קזינצי והביא לו הכרה והערכה מחוץ להונגריה. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לתוכן ולנאמנות הסגנונית, לדיוק ולקצב המוזיקלי של השפה.
עולמו האידילי הקלאסי של גסנר מבטא את הסנטימנטליות של פרידריך גוטליב קלופשטוק. רגשות הרוקוקו שלו קשורים בצורה קלושה לעולם המחשבות של ז'אן-ז'אק רוסו, אבל הוא דווקא גרסה מתוקה ופשוטה יותר של אושר. על ידי התרחקות מהציוויליזציה ונסיגה אל התקופות היפות העתיקות, גסנר מבקר את החברה, אך בו בזמן מביא אותנו לעולם אידיאלי של המעמד הבינוני. כצעיר נאור, משכיל רגשית, תחושת החיים הזו לא הייתה זרה לקזינצי, אבל הוא התענג במיוחד על הסגנון המתוחכם של היצירה.
ב-13 בנובמבר 1787 יסדו קזינצי, דויד בארוטי סאבו ו את כתב העת Magyar Museum (המוזיאון ההונגרי) על מנת לארגן את התנועות הספרותיות של הספרות ההונגרית של אותה תקופה. זה היה כתב העת הספרותי הראשון בשפה ההונגרית. אבל כבר אחרי המהדורה הראשונה קזינצי נכנס לוויכוח איזה כיוון הם רוצים לתת לכתב העת שלהם. קזינצי המליץ על השם Magyar Parnassus במקום Magyar Museum וחשב על מגזין דמוי ספרות יפה עם תרגומים וביקורות. באצ'אניי רצה ליצור ביטאון כללי ומעשי יותר. אי ההסכמה הפוליטית ביניהם העמיקה בעקבות הדיון. קזינצי היה יוזפיניסט, חסיד של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בניגוד לבאצ'אניי שהיה ידוע כחבר בתנועת הרפורמה. עד מהרה עזב קזינצי את עריכת כתב העת.
אחת התקופות הקשות בחייו הגיעה כאשר קזינצי חלה במחלה כה קשה עד שב-31 במאי 1789 הוא נטה למות. בקאשה כבר דיברו על מותו. אבל הוא השתפר לפתע והתאושש במהירות.
בנובמבר 1789 הקים קזינצי כתב עת משלו וקרא לו אורפיאוס (Orpheus) שהיה כינויו בבונים החופשיים. במהלך פעולתו בין 1789 ל-1792 יצאו לאור רק 8 גיליונות ב-2 כרכים. הוא כתב את חיבוריו תחת השם וינצה ספאלמי (Vince Széphalmy). קזינצי התמודד עם שתי בעיות שאיימו על קיומו של הביטאון שלו והובילו לסגירתו. ראשית לצד מטרתו לשפר את השפה ההונגרית ברמה מושלמת, הוא גם פרסם את הרעיונות של וולטר ופילוסופים אחרים של הבונים החופשיים. שנית, האורפיאוס שלו לא היה כל כך פופולרי כמו Magyar Museum ולא היה בר-קיימא כלכלית בטווח הארוך. שנתיים לאחר שהאורפיאוס נסגר, גם Magyar Museum נסגר ב-1794 משום שעורכיו הואשמו היותם חברים בתנועה היעקובינית של.
הובא להונגריה בשנת 1790. קזינצי היה חבר במשמר הכתר. בחדר הכתר, כחבר במשמר הכבוד של מחוז אבאוי, הוא תרגם את המלט של וכתב את מכתבו ללסלו פרונאי, האישפאן של צ'נאד, שבו תמך באמנות הבמה בהונגרית. הוא נסע לקאשה, ואחר כך לבודה ששם התחזקו ניסיונות התיאטרון ההונגרי. בין ספטמבר לאוקטובר בשנת 1790 הוא החל לארגן בעזרתו של פאל ראדיי (Pál Ráday) את התיאטרון בבודה בשפה ההונגרית. עם זאת, הוא נאלץ לנסוע הביתה עקב ענייניו הרשמיים.
ב-Hadi és Más Nevezetes Történetek ("סיפורים צבאיים ואחרים מדהימים") הוא התייצב נגד שפת הסטודנטים (השפה הלטינית) ומאוחר יותר פרסם מאמר אימפולסיבי בעד הכנסת השפה ההונגרית בבתי הספר ובחיים הציבוריים.
לאחר מותו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרסה המערכת המוקדמת יותר. הקיסר הבא, לאופולד השני ביטל את בתי הספר הציבוריים ב-1791 ומשרתו של קזינצי בוטלה. הוא איבד את עבודתו מהסיבה ש"אני לא קתולי", כתב מאוחר יותר במכתב.
אלשורגמץ (1791–1794)
לאחר מותו של לאופולד השני יורשו, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עלה לכס המלכות. הוא כינס את האספה הלאומית בבודה. במאי 1792 ישב קזינצי בבית התחתון כשליחו של הברון פרנץ וצ'י (Ferenc Vécsey). ב-17 ביוני הוא הלך לקיסר כדי להגיש מועמדות למשרת המזכיר של לשכת החצר המלכותית. אבל תפקיד זה כבר הייתה שמור ליוז'ף היינוצ'י.
לאחר תום האספה הלאומית חזר קזינצי הביתה ועבד באלשורגמץ במשך שנה וחצי עד 1794. תקופה זו בחייו הייתה פורייה במיוחד. הוא פרסם בזה אחר זה את יצירותיו המתורגמות והמקוריות: Helikoni virágok 1791. Esztendőre (פרחי הליקון לשנת 1791), Lanassza (טרגדיה בארבע מערכות המבוסס על למייר), Sztella (דרמה בחמש מערכות המבוססת על יצירתו של יוהאן וולפגנג פון גתה), A vak lantos (מבוסס על יצירתו של ). בנוסף, פרסם את סיפוריו של גוטהולד אפרים לסינג בתרגומו של חברו יאנוש אסלאי (János Aszalai) עם עיבוד משלו על חשבונו. הוא תרגם גם 10 שירים ראשונים של "Der Messias" של פרידריך גוטליב קלופשטוק בפרוזה, חלק אחד של "Die Gratien" של כריסטוף מרטין וילנד, אמיליה גלוטי של גוטהולד אפרים לסינג, מקבת' של ויליאם שייקספיר, ו של יוהאן וולפגנג פון גתה, שני מחזות של מולייר: "נישואים בכפייה" (Le Mariage force) ו"הרופא בעל כרחו" (Le Médecin malgré lui), תמיסטוקלס של פייטרו מטסטאזיו; אידיליות מתוקנות מתוך "15 פעמים" של סאלומון גסנר ו-"Die Oekonomie der Natu" מחזה פילוסופי מאת סמואל כריסטיאן הולמן (Samuel Christian Hollmann).
במהלך אותה תקופה הוא ראה כיצד כמה מהמדיניויות הנאורות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנולדו ברוח האבסולוטיזם בוטלו והוא חשב שהשיטה נוטה לכיוון שגוי. הוא עשה מתקפה אינטנסיבית על הסדר הקיים בתרגומו ל-"Sokrates mainomenos oder die Dialoge des Diogenes von Sinope" ("סוקרטס מינומנוס או הדיאלוגים של דיוגנס מסינופה") מאת כריסטוף מרטין וילנד שיצא לאור בשנת 1793. השקפת עולמו השלטת משקפת בספר ביהירותם של אנשי הדת, את נטישת החברה הקיימת, והבריחה מהעולם הזה. תרגום זה נאסר להפצה במהירות.
מניהרט סוליובסקי (Menyhért Szulyovszky), חבר בתנועה היעקובינית של, מסר לו את ה-"Forradalmi Káté" (דוקטרינות מהפכניות) במהלך אספת המחוז. במפגש לרגל מינויו של ראש האישפאן של נאג'קארולי (היום קאריי ברומניה), התווכחו פרנץ קזינצ'י ואחיו דיינש קזינצי, יחד עם פרנץ סנטמאריי (Ferenc Szentmarjay) וגיורג'י סלבי (György Szlávy), על עובדת הצטרפותו לתנועה היעקובנית של איגנץ מרטינוביץ'. בהתחלה קזינצי חש חוסר ביטחון להעתיק את ה-Forradalmi Káté, אבל סנטמאריי הפיג את חששותיו. קזינצי אהב את רעיון "המהפכה חסרת הדם" שהתנועה הפיצה.
בכלא (1794–1801)
הוא נעצר ב-14 בדצמבר 1794 בבית אימו באלשורגמץ. הוא הובא לבודה ונאלץ להמתין לפסק הדין במנזר הפרנציסקני של בודה. ב-8 במאי 1795, בית הדין גזר עליו עונש מוות. ההחלטה אושרה על ידי מועצה של שבעה אנשים. במשך שלושה שבועות הוא חי בצל מוות בטוח. ואז, בין היתר, בהתערבות קרובי משפחתו, שינה הקיסר את עונשו למאסר לתקופה ללא הגבלה.
הוא שהה בבודה עד 27 בספטמבר. לאחר מכן נלקח לברין (היום ברנו בצ'כיה), לכלא של לשם הגיע ב-7 באוקטובר. הוא חי בתא כלא תת-קרקעי לח ונהיה כל כך חולה שהוא לא יכול היה לקום ממיטתו. לפעמים נלקחו ממנו את כלי הכתיבה שלו; אחר כך הוא כתב עם צבע חלודה ולעיתים רחוקות עם הדם שלו. הוא השתמש כעט בחתיכת פח מהחלון. כשהורשה לו להשתמש בעט ובדיו ישב ליד שולחנו ותיקן תרגומים קודמים שלו או עבד על תרגומים חדשים. מאוחר יותר השתפרו תנאי מאסרו. בהוראת הארכידוכס יוזף הוא הועבר לקומה עליונה ב-21 בדצמבר, שם יכול היה לחיות על חשבונו ויכול להשתמש בספריו.
ב-6 בינואר 1796 הובא לכלא אוברוביץ (היום זברדוביץ', צ'כיה) ליד ברנו, וב-22 ביוני 1799 הועבר ל.
מפחד מהצבאות הצרפתיים המתקרבים העבירו אותו שוביו ב-30 ביוני 1800, תחילה לברטיסלבה, ולאחר מכן לפשט ולבסוף למונקאץ (היום מוקצ'בו, באוקראינה).
ב-28 ביוני 1801 קיבל קזינצי חנינה מהמלך, ששחרר אותו ואפשר לו לחזור הביתה. הוא בילה בסך הכל 2,387 ימים (בערך 6 וחצי שנים) בכלא. הוא הנציח את החלק הזה בחייו בספרו "Fogságom naplója" ("יומן השבי שלי").
שנותיו האחרונות
לאחר שחרורו מהשבי קיבלו אותו חבריו הסופרים בשמחה. אבל קזינצי פרש מהציבור.
כאשר נכלא היה שווי רכושו כעשרים אלף פורינט, שחלק ניכר ממנו הוצא על מימון חייו בכלא. לא היה לו אלא שדה הענבים שלו והגבעה שלו בקישבניאצקה ליד שאטוראליאויהיי שאותה כינה "Széphalom" (ספהלום, "גבעה נחמדה"). בחורף 1804 הוא שוב חלה במחלה קשה, אך למזלו נרפא על ידי יוז'ף סנטגיורג'י (József Szentgyörgyi), הרופא הראשי של דברצן, באותה שנה הפך סנטגיורג'י להיות חבר שלו ולכן הם התכתבו הרבה בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1806 התיישב בספהלום, שם רק שלושה חדרים היו מוכנים מהאחוזה החדשה. אהבת אימו ושמחתה במשפחה הגדלה פיצו במידת מה על הסבל שלא הסתיים עם שחרורו. הוא נאבק ללא הרף בקשיים כלכליים, שכן לאחר מאסרו נאלץ להתמודד את האשמות בהם הואשם, ובהמשך היה צריך לגדל את ילדיו.
זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את סופי טרק, בתו של פטרונו לשעבר, ופרש לאחוזתו הקטנה בספהלום ליד שאטוראליאויהיי (ספהלום היא כיום חלק משאטוראליאויהיי), במחוז זמפלן. ב-1828 לקח חלק פעיל בוועידות שנערכו להקמת האקדמיה ההונגרית, שבחלקה ההיסטורי שלה הפך לחבר הראשון.
הוא מת מכולרה בספהלום.
מורשתו
קזינצי, הידוע כבעל סגנון רב יופי, קיבל השראה רבה מיצירות המופת של לסינג, גתה, וילנד, קלופשטוק, לה רושפוקו,, מולייר, מטסטאזיו, שייקספיר, סטרן, קיקרו, סאלוסטיוס, אנאקראון ועוד רבים אחרים. הוא גם ערך את יצירותיהם של שנדור ברוצי (פשט, 1812, 8 כרכים) ושל המשורר מיקלוש זריני (1817, 2 כרכים), ואת שיריהם של (1813, 3 כרכים) ושל יאנוש קיש (János Kis 1815, 3 כרכים). קזינצי היה מראשי המחדשים של השפה ההונגרית ולוחם לרעיונות הקדמה. בגישתו החיובית ליהודים וליהדות הוא היה הראשון בין הסופרים ההונגרים.
מהדורה של אסופה של יצירותיו, המורכבת ברובה מתרגומים, יצאה לאור בפשט, 1814–1816, בתשעה כרכים. יצירות מקור (Eredeti Munkái), המורכבות ברובן ממכתבים, נערכו על ידי ו בפשט, 1836–1845, בחמישה כרכים. מהדורות של שיריו הופיעו ב-1858 וב-1863. בשנת 1873 נבנה בספהלום אולם זיכרון (מאוזוליאום) נאו-קלאסי ובית קברות לזכרו, על פי תוכניותיו של האדריכל מיקלוש איבל. כיום הוא שייך ל. כאן מיועד לקום מוזיאון השפה ההונגרית, שאבן הפינה שלו הונחה בפארק.
חייו האישיים
ב-11 בנובמבר 1804 נשא לאישה את בתו של מנהל בית הספר שלו לשעבר, הרוזן לאיוש טרק (Lajos Török) בנאג'קזמיר (Nagykázmér, כיום בסלובקיה). אשתו, סופי טרק, הייתה צעירה מקזינצי ב-21 שנים ובאה ממשפחה עשירה וחשובה. קזינצי החשיב עצמו במשך שנים כלא מתאים לה. הוא כותב ביומנו מדוע בחר בסופי:
סופי נישאה לקזינצי בגלל אהבה, ואביה התייחס לבעלה של בתו כאל חבר שלו.
הם חיו יחד כמעט 27 שנים, לעיתים קרובות נאבקו בבעיות כלכליות חמורות, אך לפי היומנים והמכתבים שלהם חייהם המשותפים היו מאושרים. נולדו להם ארבעה בנים וארבע בנות. לרוע המזל, הבת הבכורה נפטרה בינקות ב-1806.
בזמן שקזינצי ארגן את חיי הספרות ההונגרים, עסקה סופי בעיקר בתחזוקת הבית ובגידול ילדים. היא גם לימדה ילדים אחרים של חברים מלבד שלה. על פי כתביו של קז'ינצי היא הכירה היטב את צמחי המרפא ואת ההכנה של תרופות תוצרת בית ולכן יכלה לעזור לאנשים נגועים רבים במהלך מגפת הכולרה של 1831.
בנו הצעיר של קזינצי הפך לחייל ואחר כך לקולונל של הצבא. הוא לחם במלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 ולאחר תבוסת המרד הוא הוצא להורג. לאחר מכן הוא כונה.
לוטיין קוברה
לוטיין קוברה (שם מדעי: Lutjanus cyanopterus) הוא מין דג גרם ממשפחת הלוטייניים שבסדרת הדקראים החי במערב האוקיינוס האטלנטי לחופי אמריקה. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
זהו המין הגדול ביותר במשפחת הלוטייניים, והוא יכול להגיע לאורך 160 סנטימטר (אך נפוץ יותר באורך 90 ס"מ), ולמשקל מרבי של 57 קילוגרם. הדג בעל צבעים תכלת-ירקרק עם פסים אפורים אופקיים והבטן לבנה. לדג ראש גדול ולסתות חזקות המעוצבות לנשיכה חזקה.
זהו דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר ומסרטנים וחסילונים לאורך שוניות אלמוגים ומצעי סלעים במים רדודים עד לעומק 50 מטר. הדג מצוי בין נובה סקוטיה לשפך נהר האמזונאס בברזיל, אך רק לעיתים רחוקות יצפין מעל פלורידה. האזור העיקרי בו הוא נצפה הוא הים הקריבי, בו שוניות טרופיות בהם טרף רב.
דגים אלה מתקהלים כדי להתרבות לאורך הקריבים ומשריצים בתיאום את הביצים והזרע. עקב גודל הדג הוא ניצוד כדיג ספורט, אך אכילת בשרו עלול לגרום לסיגואטרה בדומה לדגי שונית אחרים.
מייקל סוויטני
מייקל דמיאן "מייק" סוויטני (באנגלית: Michael Damien "Mike" Sweetney; נולד ב-25 באוקטובר 1982) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. ב-4 עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 6.5 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק. בין השנים 2009–2017 שיחק בקבוצות שונות בליגת הפיתוח של ה-NBA, בסין, בפוארטו ריקו, ברפובליקה הדומיניקנית, באורוגוואי ובוונצואלה.
מאז שנת 2019 משמש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של ה"ישיבה יוניברסיטי".
קריירת מכללות
סוויטני נולד בוושינגטון די. סי., וגדל באוקסון היל שבמרילנד הסמוכה. בשנת 2000 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה הוביל אותה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), עם ממוצעים של 12.8 נקודות ו-7.4 ריבאונדים למשחק. בשתי העונות הבאות נבחר לחמישיית העונה של מחוז Big-East, לאחר שרשם ממוצעים של 21.1 נקודות, 10.2 ריבאונדים ו-2.5 חסימות למשחק. בסיום עונתו השלישית, 2002/2003, עזב את האוניברסיטה לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
לקראת עונת הועבר לצד טים תומאס, ג'רמיין ג'קסון ו-3 בחירות דראפט עתידיות לשיקגו בולס, בתמורה לאדי קרי ואנטוניו דייוויס. גם בתקופתו בשיקגו לא עמד בציפיות ממנו, בתור כוכב ליגת המכללות לשעבר, ובשתי עונותיו עמה קלע 6.0 נקודות ואסף 4.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בין השנים 2007–2009 לא שיחק כלל בשל כושר גופני לקוי ועלייה במשקל, אשר הגיע בשיאו לכ-180 קילוגרם. בעונת 2009/2010 חזר לשחק, לאחר שהצטרף לקבוצת שאאנשי קילינס מליגת העל הסינית. לקראת סיום אותה עונה חתם על חוזה בקבוצת אירי בייהוקס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בין השנים 2010–2017 שיחק עבור 8 קבוצות שונות בפוארטו ריקו, ברפובליקה הדומיניקנית, באורוגוואי ובוונצואלה.
נונאטאק טרמינוס
נונאטאק טרמינוס (באנגלית: Terminus Nunatak; מילולית: נונאטאק המסוף) הוא נונאטק בולט, בחוף המערבי של ארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
נונטאק זה צולם לראשונה מהאוויר על ידי לינקולן אלסוורת', בטיסתו מעל האזור ב־23 בנובמבר 1935.
הנונאטאק מופה בהתבסס על תצלומים אלה על ידי וו. ל. ג. יוארג.
הנונאטאק נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון רידוך ריימיל.
הנונאטאק נסקר בשנית בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם ניתן לנונאטאק מאחר שהנונאטאק מסמן את סוף מסלול המזחלות ממדף הקרח של וורדי, במורד קרחון יוריקה למפרץ ג'ורג' השישי.
אמונות קטנות
"אמונות קטנות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור ב-30 בספטמבר 2014, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכתב על ידי יואב גינאי, הולחן על ידי יהודה פוליקר והופק על ידי אלי אברמוב.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי יואב גינאי, הולחן על ידי יהודה פוליקר והופק על ידי אלי אברמוב. בסמוך לפרסומו ביוטיוב, הצהירו מטעמה של אינטרנשיונל: "דנה אינטרנשיונל, קצת אחרת ממה שאנחנו רגילים. מלכת השמחה מפתיעה בצד אחר, בלדת חורף נפלאה, לקראת האלבום החדש שייצא בקרוב". בריאיון ל-ynet סיפרה שהיא עבדה על השיר במשך שנתיים והסבירה: "נורא קשה לשיר את השיר אחרי שאתה שומע את פוליקר שר סקיצה שלו. אתה רואה את זה יוצא ממנו, מהוורידים שלו, זה שייך לו. זה מרגיש כמו לקחת ממנו ילד ואני מרגישה כמו אמא חורגת... כל כך חבל שהוא נתן לי את השיר הזה". "אמונות קטנות" עוסק בקבלת הדברים החיוביים והשליליים של החיים כאחד, כמו גם בהתפכחות עצמית.
בריאיון ל-103fm הצהיר יואב גינאי, כותב השיר כי: "זה של שיר של תובנות שמדבר על כל מיני צדדים של דנה. יש את הצדדים שאנחנו נורא אוהבים לראות ולצחוק, ומצד שני דנה היא גם אישיות יוצאת מן הכלל, אישה מיוחדת עם הרבה כאב וצלקות בלב. זה נגע לליבי ובטקסט הזה ניסיתי לפצח את הדמות המאוד רב גונית שלה".
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-30 בספטמבר 2014 והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של דנה אינטרנשיונל, עם עטיפת הסינגל עצמו.
דניאל אלסברג
דניאל אלסברג (באנגלית: Daniel Ellsberg; 7 באפריל 1931 – 16 ביוני 2023) היה חוקר אמריקאי במערכת הביטחון של ארצות הברית שהתפרסם בעקבות הדלפת מסמכי הפנטגון לעיתון הניו יורק טיימס, שעסקו בהגדלת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, פרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70.
ביוגרפיה
ב-1959 החל לעבוד בתאגיד ראנד, ארגון ללא כוונת רווח בעל קשרים הדוקים למערכת הביטחון האמריקאית. הנושא הראשון אותו חקר היה "פער הטילים". לאחר מכן עבד על תכנון אסטרטגיה למלחמה גרעינית. ב-1964 הצטרף למשרד ההגנה כעוזר מיוחד לעוזר שר ההגנה לעניינים בינלאומיים. הוא עסק בנושא המלחמה בווייטנאם. ביומו הראשון במשרד אירעה תקרית מפרץ טונקין ולאחריה היה מעורב בתכנון ההסלמה של המעורבות האמריקנית במלחמה. שנה אחר כך הוא הצטרף למשרד החוץ והוצב לשנתיים בסייגון. ב-1967 שב לארצות הברית והצטרף חזרה לתאגיד ראנד. הוא עבד על פרויקט כתיבת הדוח על יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967 עבור שר ההגנה (ראו למטה). עם כניסתו של הנרי קיסנג'ר לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, לאחר בחירתו של ריצ'רד ניקסון לנשיא, החל לייעץ לו אודות האפשרויות האסטרטגיות בווייטנאם.
עבודתו המדעית
עבודתו המדעית של אלסברג עסקה בתורת ההחלטות, קבלת החלטות בתנאי אי ודאות. הוא ידוע בפרדוקס הנושא את שמו – פרדוקס אלסברג. הפרדוקס הוא דוגמה לבעיות בהנחות המהוות את הבסיס לתורת התועלת.
מסמכי הפנטגון והדלפתם
המסמכים שזכו לכינוי מסמכי הפנטגון היו מחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967 והוזמן בשנת 1967 על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר הושלם בשנת 1969 וכלל בסופו 7,000 דפים. עותק ראשון נשלח בינואר אותה שנה למזכיר ההגנה, קלארק קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, שניים מהם נשלחו לתאגיד ראנד.
בשנת 1969 כשהיה אלסברג עובד תאגיד ראנד הוא הצליח להשיג את אחד העותקים של המסמכים שנמצאו ברשות ראנד (כאמור אנשי ראנד היו מכותבי הדו"ח). לדבריו, הוא ראה כי מהמסמכים עולה כי שורה של אנשי ממשלה, כולל נשיאים, הפרו את שבועת האמונים שלהם. הוא החליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור. בעזרתו של חברו, אנטוני רוסו, הוא החל להעתיק את המסמכים בחשאי. הוא ניסה לשכנע מספר סנאטורים, כדוגמת ויליאם פולברייט וג'ורג' מקגוורן שהיו ידועים בהתנגדותם למלחמת וייטנאם, לשלב את המסמכים ברשומות הסנאט, כדי שאפשר יהיה לפרסמם ללא חשש, אולם הם סרבו. במרץ 1971 אלסברג העביר את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. המסמכים הראשונים פורסמו בניו יורק טיימס ב-13 ביוני ומיד עוררו מחלוקות פוליטיות ואף תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים. לאחר מכן הדליף את המסמכים גם לעיתון הוושינגטון פוסט ולעוד 17 עיתונים אחרים.
תגובת הממשל
הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, אף על פי שהדו"ח עסק בתקופת קודמיו. ניקסון החליט לצאת במאבק משפטי ולהפעיל את כוחה של הממשלה הפדרלית. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה לבית המשפט התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל, והוציא צו האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס ערער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני פסק בית המשפט העליון לטובת הניו יורק טיימס, כי אין להוציא צו האוסר את פרסום המסמכים.
החלטת בית המשפט העליון לא פתרה את כל הבעיות המשפטיות הכרוכות בפרסום, שכן עדיין היה חשש כי הממשל הפדרלי יתבע את המפרסמים לאחר מעשה. הסנאטור מייק גראוול הסכים להכניס את מסמכי הפנטגון אל רשומות הסנאט ובכך העניק חסינות למפרסמים. הם יצאו בצורת ספר על ידי הוצאת ביקון הקשורה לכנסייה היוניטרית.
לאחר מכן הוגשה תביעה פלילית נגד אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל פרצו ללא רשות חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר דרכים להביך את אלסברג ולערער על אמינותו. בפרשה היו מעורבים אותם עוזרים של ניקסון, "השרברבים", שנטלו חלק בפרשת ווטרגייט. נוסף, ה-FBI היה מעורב במספר האזנות סתר ללא צו והתביעה אף לא חלקה את המידע הזה עם סנגוריו של אלסברג. בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.
השלכות הפרשה
מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים: הפער בין דברי הממשל הרשמיים לבין מה שאנשיו אומרים בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמון ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר תבונת המשך מעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת מאמינים בימינו רוב הפרשנים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
לאחר הפרשה
ב-1974 יצא הסרט הדוקומנטרי "Hearts and Minds", על מלחמת וייטנאם שכולל ראיונות נרחבים עם אלסברג.
אלסברג המשיך בפעילותו הפוליטית לאחר שוך הפרשה. הוא היה ממתנגדי מלחמת עיראק. הוא פרסם אוטוביוגרפיה ב-2002. נעשו עליו ועל הפרשה סרטים: "מסמכי הפנטגון" (דרמה היסטורית, 2003), וסרט דוקומנטרי בשם "האיש המסוכן ביותר באמריקה"  (2009), שהיה מועמד לפרס האוסקר.
ב-2006 זכה אלסברג בפרס הקיום הנכון.
בדרמה ההיסטורית "העיתון" (2017) משחק את דמותו של אלסברג השחקן מת'יו ריס.
ב-17 בפברואר 2023 אובחן כחולה בסרטן הלבלב. בחודשים שחלפו מאז האבחון שלו, הוא המשיך לדבר בדחיפות לתקשורת על סכנות גרעיניות, במיוחד הסכנה של מלחמה גרעינית הנשקפת ממלחמת אוקראינה וטייוואן. ב-16 ביוני 2023 נפטר אלסברג בגיל 92 מסרטן הלבלב בביתו שבקנסינגטון, קליפורניה.
זכויות אדם בסיסיות
זכויות אדם בסיסיות, או זכויות יסוד (באנגלית: Fundamental Rights או Fundamental Freedoms) הן זכויות אדם המוגנות במיוחד מפני הפרה. זכויות אלה מצוינות במפורש בחוקה של מדינות רבות ובמשפט הבינלאומי, ונועדו להבטיח שכל מדינה תעניק לאזרחיה מספר זכויות בסיסיות.
עם זאת, על פי דו"חות האו"ם משנת 2019, התרחשו מאות מקרים בעולם שבהם הופרו זכויות יסוד במדינות רבות, בהם 30 מקרים של היעלמות כפויה ו-357 מקרי רצח.
קידום זכויות אדם בסיסיות הוא יעד מספר 16 ברשימת היעדים לפיתוח בר קיימא של האו"ם.
רשימת זכויות אדם בסיסיות
הזכויות להלן מוכרות כזכויות אדם בסיסיות ברחבי העולם. הן חלק מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה האירופית לזכויות אדם, ואמנות רבות אחרות.
חוקת ארצות הברית כוללת את זכויות האדם הבסיסיות ובנוסף להן זכויות אחרות, בהן הזכות לנסוע בין מדינות, זכות ההורים לגדל את ילדיהם, הזכות לנישואין והזכות להגנה עצמית.
במהלך "עידן לוכנר" נחשב גם חופש החוזים כזכות יסוד בארצות הברית, והפרת חופש זה נחשבה לאירוע חריג. מצב זה השתנה בשנת 1937 עקב פסיקת בית המשפט העליון בעתירת לפיה המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה.
באירופה נכתבה בשנת 2000 מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי וכלולות בה כל זכויות האדם הבסיסיות. המגילה קיבלה תוקף חוקי בשנת 2009 עם אשרור אמנת ליסבון.
היסטוריה
זכויות האדם מוזכרות לראשונה בהיסטוריה במגנה כרטה, כתב זכויות שניתן באנגליה במאה ה-13. זכויות אלה באו לידי ביטוי לאחר מכן במספר הסכמים והצהרות בהולנד, ארצות הברית וצרפת. מהמאה ה-19 ואילך אימצו שאר מדינות העולם מדיניות הכוללת זכויות אדם בסיסיות, וכיום הן חלק מהחוקה במדינות רבות.
בריטניה
ניתן למצוא את שורשי זכויות היסוד במגנה כרטה, כתב הזכויות שהוענק בשנת 1215 על ידי ג'ון, מלך אנגליה. סעיפים 39 ו-40 מגבילים את כוחו של השלטון המלוכני, מפרטים את זכויות הפרט בהתאם לחוק ומבטיחים הגנה משפטית מפני צעדים שרירותיים של השלטון. על בסיס המגנה כרטה נחקקו בבריטניה חוקים נוספים בנושא זכויות האדם, בהם הביאס קורפוס (1679) וחוק הזכויות (1689).
הולנד
זכויות אדם בסיסיות מופיעות בהסכם בין ארצות השפלה הדרומיות משנת 1572 שהוביל לעצמאות הולנד. בהסכם, שנחתם בדורדרכט, הוכר וילם הראשון, נסיך אורנז' כמושל הולנד, המחויב לזכויות האדם של תושביה.
ארצות הברית
משנת 1776 קובע כי כל בני האדם שווים וחופשיים, ולא ניתן לפגוע בחייהם וברכושם. הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שנכתבה באותה שנה, מונה זכויות אדם בסיסיות נוספות.
עשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית מרחיבים עוד יותר את זכויות האזרח. תיקונים אלה אושררו ב-15 בדצמבר 1791 ומכונים מגילת הזכויות של ארצות הברית.
צרפת
הצהרת זכויות האדם והאזרח היא אחד ממסמכי היסוד של המהפכה הצרפתית. ההצהרה מגדירה את זכויות הפרט ואת הזכויות הקולקטיביות של האומה. ההצהרה התקבלה ב-26 באוגוסט 1789 על ידי האספה המכוננת הלאומית, כצעד ראשון לקראת כתיבת חוקה.
אוניברסליותן של זכויות היסוד
זכויות היסוד מקובלות בכל המדינות במידה זו או אחרת. קיימים מספר מוסדות בינלאומיים ליישוב מחלוקות בנושאי זכויות אדם, בהם בית הדין האירופי לזכויות אדם ובית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם.
בנוסף לחוקות של מדינות, זכויות היסוד מוגנות גם באמצעות אמנות בינלאומיות. להלן האמנות העיקריות בנושא זה.
קרבו
קרבו (בבלארוסית: Крэва ברוסית: Крéво, בפולנית: Krewo; ביידיש: קרעווע) היא עיירה במחוז גרודנו שבבלארוס. שמה של העיירה נובע משם שבט הקריביצ'ים, שבט סלאבי מזרחי שהתיישב במקום במאה ה-13.
היסטוריה
טירת קרבו, נבנתה במאה ה-14 על ידי הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס. במהלך מלחמת האזרחים שהתרחשה בין 1381–1384, נכלא ונרצח בטירה קסטוטיס, בנו של גדימינאס, על ידי צבא אחיינו יוגאילה.
בשנת 1386 נחתם בעיר הסכם קרבו, שייסד את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא. ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו של יוגאילה לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 בת ה-11, ועל ידי התנצרותו לדת הרומית-קתולית תחת השם ולדיסלב.
בשנת 1387 התנצרה ליטא, ובעיירה הוקמה הכנסייה הראשונה במדינה, המוכרת ככנסיית מריה.
בתחילת המאה ה-16 ניסו הטטרים הקרימיים לכבוש את הטירה ללא הצלחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נחרבה הטירה, בעקבות מיקומה בקו החזית בין הרוסים לגרמנים.
הקהילה היהודית
בין שתי מלחמות העולם חיו בעיירה כ-500 יהודים. בעיירה היו תלמוד תורה, בית ספר יידי, ובית ספר של רשת החינוך הציונית תרבות.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למערב בלארוס, הפעילות היהודית נאסרה, ובית הספר העברי נסגר.
בסוף 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בגטו שהכיל כמה בתים דלים, הצפיפות והרעב גרמו להתפשטות מחלות מידבקות. כל היהודים מגיל 12 ומעלה חויבו בעבודות כפייה. בינואר 1942 הוליכו הגרמנים קבוצת גברים יהודים אל מחוץ לעיירה, ומאז נעלמו עקבותיהם.
הגטו חוסל באוקטובר 1942, ותושביו הועברו לגטו וילנה ולגטו אושמיאנה.
אלוהים, אתה שם? זאת אני, מרגרט (סרט)
'''אלוהים, אתה שם? זאת אני, מרגרט (באנגלית: Are You There God? It's Me, Margaret''') הוא סרט דרמת נעורים-קומית אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי קלי פרמון קרייג, על בסיס רומן באותו השם מאת ג'ודי בלום שיצא לאור בשנת 1970. בסרט מככבות אבי ריידר פורטסון בדמותה של מרגרט סיימון, ורייצ'ל מקאדמס בדמות אמה של מרגרט, ברברה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-28 באפריל 2023.
תקציר העלילה
מרגרט סיימון בת ה-12 ומשפחתה עוברים מניו יורק לפרברי ניו ג'רזי. מכיוון שאמה נוצרית קתולית בעוד שאביה יהודי, מחליטה מרגרט לצאת למסע לגילוי זהותה הדתית על רקע התבגרותה המינית.
פיתוח
לאחר שדחתה מספר הצעות לעבד את ספרה ב-49 השנים שחלפו מאז פרסומו לראשונה, מכרה לבסוף הסופרת ג'ודי בלום את זכויות עיבוד הסרט לג'יימס ל. ברוקס וקלי פרמון קרייג, שעבדו יחד על הסרט "The Edge of Seventeen", ונמסר כי פרמון קרייג תהיה אמונה על כתיבת ובימוי הסרט. במכרז שנערך על זכויות ההפצה, זכתה חברת "Lionsgate".
ליהוק
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקה של אבי ריידר פורטסון לגילום דמותה של מרגרט, ושל רייצ'ל מקאדמס לגילום אמה של מרגרט. במרץ 2021, נמסר על ליהוקה של קתי בייטס; ובאפריל 2021, על ליהוקו של בני ספדי.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-1 באפריל 2021, בשרלוט, צפון קרוליינה. בשלהי מאי, עברו הצילומים להתקיים גם בקונקורד, צפון קרוליינה, וביוני 2021 נמסר על סיומם.
S (שפת תכנות)
S היא שפת תכנות שפותחה במטרה להציג, לארגן ולסדר מידע סטטיסטי.
מרבית הפיתוח של שפת S בוצע על ידי הסטטיסטיקאי ג'ון צ'יימברס ובגרסאות מוקדמות גם ריק בקר ואלן וילקס ממעבדות בל תרמו לפיתוחה. לפי צ'יימברס, מטרת השפה היא להפוך רעיונות לתוכנות מחשב, במהירות ובדייקנות.
שפת התכנות R היא מימוש מודרני של עקרונות שפת S.
שפת S הישנה ("Old S")
הגרסה העובדת הראשונה של S נבנתה בשנת 1976, ורצה במערכת ההפעלה GCOS. בעת זו, השפה החדשה הייתה חסרת שם. בין ההצעות לשם השפה היו SCS (באנגלית: Statistical Computing System) ו-ISCS (באנגלית: Interactive Statistical Computing System).
שם נוסף שהוצע היה SAS (באנגלית: Statistical Analysis System), אך כבר היה תפוס (ראו SAS).
בשנת 1980,הגרסה הראשונה של S הופצה מחוץ למעבדות בל ובשנת 1981 גרסאות המקור שלה הפכו לזמינות.
בשנת 1984 צוות המחקר של מעבדות בל פרסמו שני ספרים: "S: An Interactive Environment for Data Analysis and Graphics ו-"Extending the S System".
בנוסף, באותה השנה קיבל קוד המקור של S רישיון באמצעות תאגיד התקשורת האמריקני AT&T, למכירה למטרות חינוכיות ומסחריות.
שפת S החדשה ( "New S")
בשנת 1988, שינויים רבים כבר נעשו ל-S ולתחביר השפה (ל-Syntax).
משתמשים רבים התקשו במעבר לשפת S החדשה, היות שהיו צריכים לשנות את תוכנות המאקרו שלהן.
שינויים רבים אחרים התבצעו ב S, כמו השימוש ב-X11 ובשפת התכנות Postscript, כתיבה מחדש של פונקציות פנימיות מ-Fortran ל-C והשימוש בפורמט נקודה צפה.
S4
הגרסה החדשה ביותר של S נקראת S4, אשר פורסמה בשנת 1998. היא מכילה מאפיינים מתקדמים של תכנות מונחה עצמים.
מחלקות ב-S4 שונות באופן בולט מהמחלקות בגרסת S3.
מצודת ארביל
מצודת ארביל (ערבית قلعة أربيل; כורדית قه‌ڵای هه‌ولێر) היא מצודה השוכנת על תל במרכזה של העיר ארביל בחבל כורדיסטן העיראקית שבצפון עיראק, ומהווה את מרכזה ההיסטורי של העיר. העדות הארכאולוגית המוקדמת ביותר ליישוב האתר היא מהאלף ה-5 לפנה"ס, וייתכן שיושב קודם לכן, ואילו האזכור ההיסטורי הראשון של העיר הוא בארכיון אבלה המתוארך לשנים 2300-2100 לפנה"ס. בשל כך נחשב האתר לנושב משך 7,000 שנים ברציפות.
צורתו של התל הוא כשל אליפסה באורך של 430 מטרים ממזרח למערב וברוחב של 340 מטרים מצפון לדרום, ושטחו 102 דונם. הוא מתנשא לגובה של 25 עד 32 מטרים מעל המישור שמסביב לו, וראשו שטוח למדי. שתי רמפות סלולות מובילות אליו בצידו הדרומי והצפוני.
העיר זכתה לחשיבות רבה בתקופת האימפריה האשורית התיכונה והחדשה, החל בסוף האלף ה-2 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס, ושימשה כמרכז נוצרי חשוב במהלך האלף ה-1 ובתחילת האלף ה-2. לאחר כיבוש העיר בידי המונגולים בשנת 1258, חשיבותה ירדה. במהלך המאה ה-20 נהרסו חלק מהמבנים ההיסטוריים במצודה, ורק בשנת 2007 הוקם הגוף העוסק בשימורה ובשחזורה. בין היתר פונו כל התושבים אשר התגוררו במצודה, למעט משפחה בודדת, ונערך סקר ארכאולוגי בתל ולמרגלותיו. בשנת 2014 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה קדומה
קיימות ראיות ארכאולוגיות לקיומו של מקום יישוב בתל החל בתקופה הכלקוליתית, בייחוד בתקופת עובייד ובתקופת ארך (האלף ה-5 לפנה"ס), אם כי ייתכן שיושב כבר בתקופת האבן החדשה. האזכור ההיסטורי הראשון של העיר בכתובים, בשם "אורבילום" (Urbilum), הוא מסוף האלף ה-3 לפנה"ס (המאות ה-23 עד ה-21 לפנה"ס), והוא נתגלה בשני לוחות בארכיון אבלה. לאורך השנים העיר נודעה במספר שמות נוספים: אירבילום (Irbilum), ארבה אילו (Arba ilu), ארבלה (Arbela) או ארבירה (Arbira).
תחת שלטון אשור
ארביל נכבשה בידי האימפריה האשורית בשנת 1716 לפנה"ס בערך. היא תפקדה כמרכז דתי ופוליטי משך כל תקופת השלטון האשורי, החל במאה ה-20 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס, לאחר העיר אשור ונינווה. היא הגיעה לשיא חשיבותה בתקופת האימפריה האשורית התיכונה והחדשה, החל במאה ה-13 לפנה"ס ועד סוף התקופה, עת שימשה כאחת מערי הבירה האזוריות של האימפריה. העיר עמדה בקשרי מסחר ענפים עם דרום עיראק, ארץ ישראל ומערב איראן. במאה ה-13 לפנה"ס הקים שלמנאסר הראשון מקדש לאלה עשתר וזיגוראט בארביל. סביב העיר התגלו תשתיות להובלת מים אליה, בין היתר, מנהרה תת-קרקעית באורך של כ-22 ק"מ שבנייתה מיוחסת לסנחריב. המלך אסרחדון שיפץ את מקדש האלה עשתר, וכך עשה גם יורשו, אשורבניפל, אשר ציפה את קירות המקדש בזהב ונחושת. בארמון הצפוני של אשורבניפל בנינווה, נתגלה תבליט המתאר את תל ארביל, יחד עם חומותיה ומקדש האלה עשתר.
החל מהמאה ה-6 לפנה"ס
עם נפילתה של האימפריה האשורית, איבדה ארביל את חשיבותה, והיא עברה לידי הממלכה האחמנית. לפני קרב גאוגמלה, הידוע גם בשם קרב ארבלה, קבע המלך הפרסי דריווש השלישי את ארביל כבסיסו. בקרב שנערך בשנת 331 לפנה"ס, ניגפו הפרסים מפני צבאותיו של אלכסנדר מוקדון, וארביל נכבשה בידי מוקדון והייתה לחלק מהעולם ההלניסטי.
מתקפת הטרור בחיפה (1969)
מתקפת הטרור בחיפה (1969) היו מספר פיגועי תופת שבוצעו בימים רביעי-חמישי י' בחשוון - י"א בחשוון ה'תש"ל, 22-23 באוקטובר 1969 בהם נרצחו 2 ונפצעו 23 יהודים במספר פיגועי תופת בבנייני מגורים בכמה זירות בעיר חיפה.
רקע
באותם ימים התנהלה מלחמת ההתשה בין ישראל נגד ירדן ומצרים, ובוצעו פיגועי תופת רבים בישראל באותה שנה, מתקפת טרור זו היוותה עליית מדרגה לאור אופן ביצועם החריג באותה תקופה, באירועים אחרים נפגעו מתקני תשתיות במפרץ חיפה, בהם אירוע ירי על בתי הזיקוק ופיצוצים במתקנים נוספים בצפון העיר ובחופי רחצה. אחת מהקבוצות שהובילה את אותם פיגועים הייתה קבוצת מחבלים ערבים אזרחי ישראל, שכונתה אז "החוליה העכואית" שהונהגה על ידי פאוזי נימר. אחד מחברי החוליה היה אבו חיר, אז נגר צעיר בן 26 מעכו, נשוי ואב ל-2, בימים שלפני האירוע החביא כלי נשק רבים בנגרייה שלו ברחוב ונציה בעכו העתיקה.
בשבועות לפי מתקפת הטרור קמה קבוצת טרור בשם "החולייה העכואית" שביצעה 22 פיגועים באזור מועצה אזורית חוף הכרמל והצ'ק פוסט בין חיפה וחדרה ורצחה 3 יהודים (ביניהם 2 נרצחי מתקפת הטרור בחיפה), אותה חוליית טרור של ערבים ישראלים הונהגה בידי פאוזי נימר, נהג מונית בן 33 מעכו, הפיגועים שבוצעו על ידי חוליית טרור זו כללו הנחת מטעני חבלה בצמוד למבני מגורים, משאיות ורכבי הסעה ציבורית, באחת מהן נרצח ויקטור גואטה, הנחת מטעני חבלה על פסי רכבת, פגיעה בשנאי חשמל ופגיעה בבתי הזיקוק. יעדי הפיגועים היו פגיעה ביהודים על ידי תקיפת בתי מגורים וכלי תחבורה, וכן פגיעה בתשתיות נפט, מים, חשמל ותחבורה.
הפיגועים
בימים 22 באוקטובר ו-23 באוקטובר 1969 בסך הכול אירעו חמישה פיגועי תופת נפרדים בכניסות לבנייני מגורים ברחבי העיר חיפה בשכונות מרכז הכרמל, אחוזה, קריית שפרינצק, קריית אליעזר ונווה שאנן, הפיצוצים התרחשו על ידי מטעני חבלה במשקל 5–7 קילוגרם נפץ שהונחו על ידי המחבל יוסף אבו אל-חיר תושב עכו.
בפיגועים נהרסו 8 דירות כליל, ונשרפו מעל 5 מכוניות, בחלק מהפיגועים היה נזק רב מאוד ובחלק נזק קטן אם בכלל.
הפיצוץ הראשון
הפיצוץ הראשון בוצע בשעה 04:40 ברחוב ברל כצנלסון 24 (ברמת חן כיום) בשכונת נווה שאנן, כתוצאה מהפיצוץ נפצעו 2 אנשים באורח קל ונרצח יהודי תושב הבניין חיים מינקוביץ, דירת הקרקע שבבניין נהרסה כליל כתוצאה מעוצמת הפיצוץ.
הפיצוץ השני
הפיצוץ השני בוצע בשעה 06:30 בבוקר בשדרות מוריה 75 בשכונת אחוזת שמואל, בפיצוץ נפצעו 3 אנשים, מתוכם 2 באורח בינוני ואחד באורח קל, מן ההתפוצצות נפער חור גדול בקיר החיצוני, רצפת הקומה הראשונה התמוטטה, שלוש מכוניות שנכחו בחניית הבניין נשרפו מהפיצוץ.
הפיצוץ הרביעי
הפיצוץ הרביעי בוצע בשעה 16:13 ברחוב יציאת אירופה 4 בקריית שפרינצק בו נפצעו 3 אנשים, 2 דירות קרסו ודירה נוספת נהרסה כליל, בין הפצועים תינוק בן 7 חודשים שנפצע קל וחולץ מתחת להריסות לאחר 40 דקות.