cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הפדרליסטית
פרשנות
הרפובליקנים הישנים סירבו ליצור קואליציה עם הפדרליסטים ויצרו אופוזיציה נפרדת, כיוון שג'פרסון, מדיסון, מונרו, ג'ון קלהון וקליי אימצו מדיניות פדרליסטית ופרשנות מרחיבה של החוקה כדי לרכוש את לואיזיאנה, ולאחר כישלון מלחמת 1812, העלו מכסים כדי להגן על המפעלים, יצרו את הבנק השני של ארצות הברית, קידמו צבא וצי חזקים וקידמו מדיניות של "שיפורים פנימיים". מדיניות זאת הייתה מנוגדת לפירוש המצומצם של החוקה. בית המשפט העליון השפיע לטובת מדיניות זאת, וגרם לפדרליסטים להיטמע במפלגה הרפובליקנית. המדיניות לאחר 1820 נתמכה בידי הפדרליסטים.
השם "פדרליסטי" נדחה בידי הוויגים, שטענו שהנרי קליי היה מנהיג המפלגה הרפובליקנית בקונגרס.
איריס יוטבת
איריס יוטבת (נולדה ב-26 באוגוסט 1949) היא יועצת לענייני זוגיות, מיניות, לידה ואמהות. הייתה אמנית. הופיעה בסרט הקולנוע הישראלי "הוא הלך בשדות" כבת זוגו של גיבור הסרט, שאותו גילם אסי דיין, הייתה בלהקה צבאית וכתבה והלחינה פזמונים.
ביוגרפיה
בשנת 1967, כשהייתה בת 18, הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "הוא הלך בשדות". במאי הסרט, יוסף מילוא, בחר בה כשהשתתפה במבחנים ללהקות צבאיות. הסרט, המתרחש בשנת 1946 על רקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני, מספר על אהבתו של אורי הצבר יליד קיבוץ, הפלמ"חניק, למיקה, נערה עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, שבאה "משם" (השואה, שאינה נזכרת בסרט במפורש), עד למותו של אורי בשדה הקרב.
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה והיה נקודת זינוק בקריירה הקולנועית של אסי דיין. יוטבת לא שבה יותר לשחק בסרטי קולנוע ישראלים, למעט תפקיד קטן במחזמר אמריקאי, שהייתה שותפה לחיבורו.
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז. בלהקה הכירה את המוזיקאי קובי רכט שהפך לבעלה. בסוף שנת 1972 נסעה עם בעלה לאירופה וביחד עם קובי אשרת הקימו הרכב מוזיקלי בשם "וירגו". כששבו לארץ כתבו בני הזוג ב-1977 מחזמר דיסקו עתידני. ביוזמת מנחם גולן תורגם המחזמר לאנגלית, עובד לקולנוע, והופק בשנת 1980 כסרט אמריקאי בשם "התפוח". באותן השנים כתבה מילים לשירים שהלחינו והקליטו קובי רכט וקובי אשרת, וגם לזמרים אחרים בהם אילנה רובינא וששי קשת. לאחר לידת בנה הבכור התגרשה ועבדה כעיתונאית בירחונים שונים וכתבה שירים ותסריטים לתוכניות טלוויזיה. באמצע שנות השמונים נישאה בשנית, לפסיכולוג ד"ר יעקב טלמון, נסעה עם בעלה ללוס אנג'לס, שם למדה כתיבת תסריטים. לאחר כשנתיים עבר הזוג להתגורר בעיר ברקלי באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ושם עזבה את עיסוקיה האמנותיים ועברה הכשרה בייעוץ בנושאי זוגיות, נשיות ולידה, המתבססים על שיטת הטנטרה. בתקופה זו ילדה בן ובת.
בשנת 2003 הפכה "דרך אם" לרשת סניפים שנקראה "דיאדה", מונח שמשמעותו שני פריטים שונים אשר קיימת אינטראקציה ביניהם, כגון הורה וילד. במרוצת הזמן התנתקה מרשת דיאדה ועברה לעסוק בייעוץ פרטי בביתה בקיסריה.
בשנת 2005 הוציא לאור אלבום מוזיקה, "שמעו קולה - שירי מעגל נשים". הכולל שירים שכתבה והלחינה או עיבדה לעברית בביצוע קבוצת נשים, "מעגל הזמרות", הכולל את אפרת שר-שלום, יובל רוז, יעל אולשר, טלי עמנואל, אילנה אילן-דגני, שרון רות הנדל, יעל עמנואל ונונה לילה מגד. איריס יוטבת פרסמה שני ספרים. בשנת 2008 את הספר "סוד אישה – חשיבה חיובית נשית להצלחה" ובשנת 2012 את הספר "איש השוקולד, אשת הוונילה – תענוגות האהבה והמין למען אריכות ימים".
משה איינהורן
ד"ר משה איינְהוֹרְן (בכתיב יידי: איינהאָרן; באנגלית: Moses Einhorn; 17 בפברואר 1896, וולקוביסק, פלך גרודנו, רוסיה – 9 בפברואר 1966, ניו יורק) היה רופא גסטרואנטרולוג יהודי אמריקאי, מייסדו ועורכו של כתב העת "הרופא העברי". היה ממציאם של מספר מכשירים גסטרואנטרולוגיים, אולם תרומתו הנודעת הייתה קידום השימוש במונחים עבריים ברפואה.
רקע משפחתי
משה איינהורן נולד בשנת 1896 בווֹלְקוֹבִיסְק שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס), בן לצבי הירש ומיכְלה איינהורן. משפחתו הענפה הוציאה מתוכה רבנים, רופאים ואנשי רוח רבים: דודו של סבו היה רבי זאב וולף איינהורן, מחבר פירוש מהרז"ו למדרש רבה, ועם קרובי משפחתו האחרים נמנים פרופ' מקס איינהורן, גם הוא רופא גסטרואנטרולוג בניו יורק; ד"ר שמעון איינהורן, נוירולוג בתל אביב ורופא וסופר ומשורר בעברית וביידיש; אהרן איינהורן, סופר ומעורכי העיתון היידי "הַיְינְט" בוורשה; איסר יוסף איינהורן, מחנך וסופר, מראשוני המורים במקוה ישראל, מחבר ספרי טבע (אחיו של אהרן); ר' חיים עוזר גרודזנסקי, מגדולי התורה בליטא בתקופה שטרם מלחמת העולם השנייה; ר' יצחק קוסובסקי, רבה של וולקוביסק ואחר כך הרב הראשי של איחוד בתי הכנסת ביוהנסבורג; ודוד איינהורן, משורר וסופר יידי.
אביו של איינהורן, צבי הירש, היה בנו הצעיר של בעל בית מרקחת בוולקוביסק, ואמו מיכלה הייתה בתו של סוחר ידוע מלידא, ר׳ חיים אריה כגן, חתנו של רבי משה יצחק הורוביץ וינוגרד, מצאצא של הרבי ר׳ שמלקה מינקלשבורג. איינהורן היה השישי משבעה ילדים. (אחת מאחיותיו נפטרה בצעירותה מטיפוס; אחות נוספת עלתה ארצה בשנות ה-30; ארבעת אחיו הנותרים נספו בשואה.)
ראשית חייו
התחנך ב"חדר" בעירו, ולאחר מכן למד בבית הספר הריאלי בוולקוביסק. לאחר שבית הספר נסגר בהוראת השלטונות, הסכימו הוריו שייסע ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, כמו עוד צעירים מעירו, בעקבות אליהו גולומב. בגימנסיה למד איינהורן בין השאר עם דוד הכהן ונחום גוטמן, ולמחייתו עבד כמורה פרטי. בארץ שמר על קשר עם יוצאי וולקוביסק נוספים, בהם הסופר יעקב רבינוביץ.
בשנת 1914 סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה", במחזור השני. באותה שנה, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוציא המושל העות'מאני ג'מאל פאשה צו גירוש לכל הנתינים הזרים שסירבו להתעת'מן (לקבל על עצמם נתינות עות'מאנית). איינהורן חבר ליהודים יוצאי רוסיה שגלו לאלכסנדריה שבמצרים, ובהמשך נסע לסלוניקי, שם שהה זמן קצר ועבד כמורה לעברית. לאחר שכבשה גרמניה את אזור הולדתו, החליט איינהורן להגר לארצות הברית, וב-1916 השתקע בניו יורק.
רופא גסטרואנטרולוג בניו יורק
איינהורן למד רפואה בבית הספר האוניברסיטאי לרפואה של ניו יורק (New York University School of Medicine; חלק מאוניברסיטת ניו יורק), וב-1922 קיבל ממנו תואר דוקטור. במהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים. עם תום לימודיו נסע להתמחות בגסטרואנטרולוגיה בברלין בשנים 1923-25. עם שובו לניו יורק החל לעבוד כגסטרואנטרולוג במספר בבתי חולים יהודיים. בשנים 1925–1928 עבד בבית החולים "מאונט סיני", וב-1926–1936 במרכז הרפואי "בית ישראל". במקביל עבד בקליניקה פרטית, שפתח בשנת 1927. משנת 1936 עד 1946 היה ראש המחלקה הגסטרואנטרולוגית בבית-החולים היהודי ברובע הברונקס.
במהלך עבודתו כרופא המציא כעשרים מכשירי גסטרואנטרולוגיה. כמו כן פרסם מאמרים רבים בכתבי עת רפואיים.
תרומתו לתרבות היהודית והעברית ולמדינת ישראל
בשבתו בארצות הברית הוסיף איינהורן להיות קשור קשר הדוק לארץ ישראל ולתל אביב.
במשך שנים רבות, עד קום המדינה, שימש ביתו מעין "קונסוליה" לאנשי היישוב שביקרו בניו יורק, ואיינהורן לקח חלק פעיל בארגון קבלות פנים ואספות לכבוד המבקרים.
"הרופא העברי"
בשנת 1926 היה איינהורן ממייסדי אגודת הרופאים דוברי העברית ('ועד רופאים עבריים בניו־יורק'). ב-1927 ייסד יחד עם ד"ר אשר גולדשטיין את כתב העת "הרופא העברי" (Harofe Haivri, באנגלית: The Hebrew Physician), שאותו ערך עד שנת מותו. כתב העת, שיצא בהוצאת הוועד, כלל מאמרים בעברית ובאנגלית. את שתי החוברות הראשונות ערך עם ד"ר גולדשטיין וד״ר ל"מ הרברט, ומהחוברת השלישית ואילך היה העורך היחידי. איינהורן הרחיבו ופיתח את כתב העת, עד שמשנת 1937 הופיע באופן קבוע פעמיים בשנה. מ-1938 יצא כתב העת גם כשנתון המוקדש למדינת ישראל, שעותקים רבים ממנה נשלחו חינם לרופאי היישוב.
"הרופא העברי" הוקדש לפיתוח הספרות הרפואית בעברית, ודגש הושם על הרחבתו וביסוסו של המינוח הרפואי העברי:
בכתב העת התפרסמו סוגיות עכשוויות מרכזיות ברפואה וחדשות במדעי הרפואה, לצד מדורים נוספים: רפואה ביישוב היהודי בארץ ישראל, ביוגרפיות של רופאים יהודים, ביקורת ספרים, מדור לכתבי יד עתיקים (שקטעים מהם הובאו במטרה ללמד על הרפואה בהיסטוריה), מילון רפואי עברי-אנגלי ואנגלי-עברי ומדור לקביעת מונחים רפואיים. הדיון תרם לביסוסו המדעי של הסגנון הרפואי העברי. איינהורן שם לעצמו למטרה לחזק באמצעות כתב העת את הקשר עם ארץ ישראל. כך בין היתר פרסם בו באופן קבוע סקרים על הבריאות בישראל. כמו כן, הופיעו בכתב העת מאמרים בנושאים מחוץ למקצוע הרפואה, כמו מצבו של הרופא היהודי בארצות הברית.
כמה מן הגיליונות הוקדשו לנושאים ספציפיים ברפואה: כך, בגיליון ב-1941 נערך "סימפוזיון" על "הסוכרת בין היהודים" והגיליון ב-1943 הוקדש לרפואה במלחמת העולם השנייה. גיליונות אחרים הוקדשו לאנשי רפואה ורוח יהודים בעקבות פטירתם: הגיליון ב-1940 היה "חוברת פרויד", ב-1944 הוקדשה החוברת לד"ר שאול טשרניחובסקי, וב-1945 להנרייטה סאלד. בשנת 1965 התפרסמה בכתב העת סדרת מאמרים על הבקטריולוג מרדכי זאב חבקין. תפוצת כתב העת עמדה על כ-6,000 עותקים, חציים באמריקה וחציים בישראל.
בשנת 1957 נחגג בבית ציוני אמריקה יובל השלושים לכתב העת, בהשתתפות נציגי מוסדות הרפואה בישראל. מפעל חייו של איינהורן גווע עִמו: עם מותו ב-1966 פסק "הרופא העברי" מלהופיע.
ספר יזכור ליהודי וולקוביסק
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, מיהר לנסוע ולאסוף מבני עירו שניצלו עדויות על הקהילה היהודית בוולקוביסק (ועל גורלם של בני משפחתו). את החומר שאסף ערך, ובשנת 1949 השקיע 12 אלף דולר והוציא את ספר היזכור לקהילת וולקוביסק, המספר על חייה וחורבנה: שני כרכים בני כאלף עמודים ובהם 400 תצלומים.
קידום הרפואה בישראל, פרסים בחינוך עברי
איינהורן ייסד את הספרייה הרפואית בבית החולים קפלן ברחובות, שנחנכה בשנת 1955.
יזם ותרם להקמת הספרייה הרפואית הנקראת על שמו ב"בית הרופא" בתל אביב, אשר נחנכה בקיץ 1962.
בטקס פתיחת הספרייה הרפואית העלה זיכרונות מנעוריו בעיר, והעיד על גימנסיה "הרצליה" כי היא "העשירה את רוחי, הִתוותה את דרכי בחיים והניחה את חותמה על כל פעולותי מאז סיימתיה". איינהורן ייסד את אגודת חניכי הגימנסיה. ב-1955, לרגל מלאות יובל לגימנסיה, תרם אגף רפואי מיוחד בבניינה החדש ברחוב ז'בוטינסקי. בשנת תשכ"ד ייסדה הגימנסיה קרן למתן פרס שנתי ע"ש איינהורן לבוגר המצטיין.
באותה שנה (1964) ייסדה מועצת עיריית תל אביב את פרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית. הפרס, ע"ס 2,000 ל"י, ניתן מדי שנתיים, יחד עם פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית.
בניו יורק הקים איינהורן קרן דומה לשם מתן פרס על שמו לתלמיד בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) המגיש את העבודה הכתובה עברית הטובה ביותר.
אחריתו
בשנת 1965 חלה איינהורן, אושפז ונותח פעמיים. הוא הספיק לתרום לעיריית תל אביב 10,000 דולר עבור קרן הפרס על שמו, אך כבר לא יכול היה להגיע ארצה ולהיות נוכח במעמד ההענקה הראשונה של הפרס.
אוניית Q
אוניות Q היו אוניות סוחר שחומשו בתותחים ובכלי נשק אחרים, ונועדו לפתות צוללות לתקוף אותן, במטרה לגרום להן להתגלות ואז לתקוף אותן בכלי נשקן. הצי המלכותי הבריטי השתמש באוניות אלה במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה ובמערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה. במלחמת העולם השנייה השתמש גם צי ארצות הברית באוניות אלה. האוניות נקראו בתחילה "אוניות שירות מיוחד" (Special Service Ships). יש הטוענים ששמן הפך ל"אוניות Q" על שם נמל הבית שלהן, קווינסטאון (Queenstown) באירלנד. הגרמנים קראו לאוניות אלו "מלכודת הצוללות" - U-Boot-Falle.
רקע
בשנת 1915, השנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, עמד הצי הבריטי מול מתקפת הצוללות הגרמנית כמעט חסר אונים. אבדות אוניות הסוחר הבריטיות עלו מאוד, ולצי לא היה שום אמצעי נגד הצוללות. למעשה, האמצעי הנכון ביותר היה הגנת אוניות הסוחר בשיירות, ואולם אמצעי זה היה נתון בוויכוח עז והוכנס לשימוש רק ב-1917; בשלב זה היה הצי הבריטי בתפיסה התקפית, שמשמעותה - ניסיון לתקוף את הצוללות. ואולם, לא היה בידי הצי כל אמצעי לצורך זה. אמצעי גילוי לא היו קיימים, ולא היה נשק שיכול היה לפגוע בצוללת מתחת לפני המים - פצצות העומק טרם הומצאו. ניתן היה לפגוע בצוללת באמצעות תותח כאשר הייתה מעל למים, או לנגוח בה, ואולם לשם כך היה צורך לגרום לצוללת לעלות אל פני המים או להפתיע אותה שם. מכאן בא הצורך לפתות את הצוללת לעלות אל פני המים. מובן שהצוללת לא תעלה כאשר תגלה כלי שיט מלחמתי, אך תתפתה לעלות כאשר תגלה אוניית סוחר תמימה למראה המפליגה לבדה.
אחד הרעיונות שהועלו, בהמשך לקו מחשבה זה, היה אוניות פיתיון: אוניות סוחר שנראו תמימות, אך למעשה נשאו חימוש; המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה. כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפיתיון להיות קטנה ובלויה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים. כך נולדה אוניית Q, אחד מן הסודות השמורים ביותר של המלחמה.
הפעלה
בנובמבר 1914 הופעלה אוניית סוחר חמושה ראשונה. האונייה סיירה במשך שלושה חודשים בנתיבי השיט, אך לא נתקלה באף צוללת, ובינואר 1915 הופסק שירותה. באביב אותה שנה הותאמו כמה ספינות דיג באורח דומה, אך גם הן לא הביאו כל תוצאות. רק בקיץ השיגו אוניות הפיתיון את מטרתן. מצפון לסקוטלנד הפליגו באופן קבוע אוניות שנשאו פחם אל בסיס הצי בסקפה פלו, מטרה מרכזית עבור הצוללות. על אחת מאוניות אלה הותקנו שני תותחים, ואל צוותה האזרחי נוספו עוד עשרה אנשי חיל הים המלכותי. בערבו של 24 ביולי 1915 פתחה הצוללת U-36 באש על האונייה. הצוות האזרחי עצר את הספינה בהוראת אנשי חיל הים ונטש אותה בבהלה מדומה; אנשי חיל הים נותרו עליה, וכאשר התקרבה הצוללת כדי להטביע את האונייה חשפו אנשי חיל הים את התותחים המוסווים ופתחו באש על הצוללת. הצוללת נפגעה וטבעה. 15 מתוך 33 אנשי צוותה ניצלו.
ההצלחה הניעה את הצי להסב אוניות נוספות למטרה זו. ההסבה נעשתה בסודיות רבה, וכדי לשמור עליה נקראו האוניות "אוניות בשירות מיוחד". אוניות מכל הסוגים הוסבו למטרה זו, החל בכלי שיט לדיג וכלה באוניות נוסעים טרנס-אטלנטיות, אך בעיקר הוסבו אוניות סוחר קטנות ונושאות פחם. אזורי הפעולה העיקריים שלהן היו במבואות הדרומיים לבריטניה, ממפרץ ביסקאיה, ובמבואות הצפוניים, החל מחופיה המערביים של אירלנד. באזורים אלו הפליגו אוניות סוחר ונושאות פחם רבות, כך שאוניות Q כאלה לא עוררו חשד.
נעשה מאמץ לשוות לאוניות מראה סתמי ואף בלוי, כדי לשכנע את מפקד הצוללת שעדיף לתקוף את האונייה מקרוב, באמצעות תותחים. החימוש שנשאו האוניות השתנה מאונייה לאונייה, תלוי בכלי הנשק שהיו זמינים, בגודל האונייה וביכולת להסוות אותם. בדרך כלל נשאו אוניות אלו צינורות טורפדו, שניים או שלושה תותחים, מקלעים וכלי נשק אחרים. הנשק הוסווה מאחורי לוחות בדופן האונייה, בתוך מבנים על סיפונה או בתוך ארגזי מטען. תותחים אף הוסוו בתוך סירות הצלה מדומות. בשלבים מאוחרים יותר הוטענו באונייה מטענים צפים, כמו שעם, שנועדו לסייע לאונייה לצוף גם אם נפגעה קשות.
הפעלת אוניות Q דרשה לא רק התאמה טכנית. כיוון שהצוללת הייתה מבצעת תצפית ממושכת על האונייה לפני ההתקפה, היה צורך שהמלחים ייראו כמלחים של אוניות סוחר – לבושים בבגדים מלוכלכים ומרושלים. כדי להגדיל את ההסוואה, שירתו על אוניות אלו גם שחורים כטבחים, דבר שהיה מקובל על אוניות סוחר אך לא באוניות הצי המלכותי. נאמר שבמקרים מסוימים התחפשו מלחים כנשים. כיוון שבדרך זו הייתה פגיעה חמורה במשמעת הנוקשה שהייתה מקובלת בצי המלכותי, נהגה באוניות אלו מאחורי הקלעים משמעת נוקשה במיוחד. גם כאשר עגנו האוניות בנמל נשמרה ההסוואה, מחשש שסוכנים של האויב צופים בנעשה. בפועל, צוותי אוניות אלה היו צוותי מתנדבים, שבחרו בפעילות זו מרצונם. פן נוסף של ההסוואה היה בשינוי מראה של האוניות. כיוון שהמראה של אותה אונייה מפליגה שוב ושוב באותו אזור בתדירות גבוהה היה מעורר חשד, שינו אוניות Q את מראיהן בין לילה, על ידי צביעה מחדש, העמדת ארובות או מבני סיפון מדומים, ושינוי המטען המדומה שעליהן.
כאשר הותקפה אוניית Q בידי צוללת, הייתה ההסוואה מגיעה לשיאה: חלק מהצוות, בגודלו של צוות אוניית סוחר רגילה, היה יורד בפאניקה מדומה לסירות ההצלה, תוך הצגת בלבול ובהלה, כל זאת כדי לבלבל ולהסיח את דעתו של צוות הצוללות. גם בסירות ההצלה היה הצוות מתמהמה ומרגיז עוד יותר את צוות הצוללת, הכול כדי להסיח את דעתם; היה בכך סיכון לא מועט, משום שמפקדי הצוללות היו עלולים לפתוח באש מקלעים כדי להשתלט על הצוות ה"נמלט".
דוגמה לאחת מן ההטבעות של אוניית Q היא פעולת 15 באוגוסט 1915.
חשיפת הסוד
סודן של אוניות Q נחשף ב-19 באוגוסט 1915. אוניית סוחר אמריקנית, נושאת 800 פרדים, הותקפה על ידי צוללת על פני השטח. אוניית Q שעברה בסמוך, מחופשת לאוניית סוחר אמריקנית, התקרבה כדי לסייע לאונייה המותקפת; היא עברה מאחורי האונייה האמריקנית, וכאשר התגלתה שוב לצוללת כבר לא נשאה דגל ארצות הברית אלא את נס הקרב הלבן של הצי הבריטי, ובנוסף חשפה שני תותחי 3 אינץ' (76.2 מ"מ). הצוללת המופתעת הספיקה לירות ירייה אחת בלבד; אוניית Q פתחה עליה באש והטביעה אותה. הצוות הבריטי, שכנראה הושפע מהטבעתה של אוניית סוחר אחרת באותו היום, ירה בכל המלחים הגרמניים שניצלו, והרג את כולם. חוליית מלחים בריטים נשלחה אל האונייה האמריקנית, והרגה את המלחים הגרמניים שעלו על סיפונה. מפקד האונייה הבריטית טען לאחר מכן שחשש שמא המלחים הבורחים ינסו להטביע את אוניית הסוחר האמריקנית. מלחי האונייה האמריקנית שהותקפה נתבקשו לשמור על סודיות, אך משהגיעו חזרה לארצות הברית סיפרו לעיתונות את שעבר עליהם.
הרג המלחים הגרמנים עורר סערה בגרמניה; צוותי הצוללות הגרמניות ידעו כעת על קיומן, ומאותה תקופה והלאה ירד מספר ההטבעות על ידי אוניות אלו. האדמירליות הבריטית המשיכה להכחיש את קיומן של אוניות Q כמעט עד סוף המלחמה.
ביצועים במלחמה
למרות הילה של רומנטיות וגבורה שנקשרה להן בדעת הקהל, לא היו אוניות Q יעילות במיוחד. הצי הבריטי הפעיל בסך הכל 180 אוניות Q במהלך המלחמה. בכ-150 היתקלויות בין אוניות אלו לצוללות, זקפו לזכותן אוניות Q בסך הכול 14 צוללות (שהוטבעו על ידי עשר אוניות - שבע הטביעו אחת כל אחת, שתיים הטביעו שתי צוללות כל אחת, ואחת הטביעה שלוש צוללות), מתוך 178 שהוטבעו במלחמה - מעט פחות מ-8%, לא נתון מרשים במיוחד. 60 צוללות נוספות ניזוקו בתקריות אלו. 27 אוניות Q הוטבעו על ידי צוללות. יש הטוענים, שמעבר להצלחתן המועטה יחסית של האוניות, הן רק תרמו לעלייה באכזריותם של מפקדי הצוללות, שחששו לעלות על פני המים ותקפו יותר ויותר ללא אזהרה.
מלחמת העולם השנייה
שמאל|ממוזער|250px|אוניית Q של צי ארצות הברית. הפנלים שמאחורי העוגן מסתירים מאחוריהם תותחים
אוניות של צי ארצות הברית
עם תחילת מתקפת הצוללות הגרמניות על החוף המזרחי של ארצות הברית, בתחילת 1942, עמד הצי האמריקני בפני מצב קשה. ארצות הברית לא הייתה מוכנה כלל למתקפה, והאבדות הגיעו לשיאים עצומים. אחד האמצעים שנקט הצי כנגד המתקפה היה השקת אוניות Q, במבצע שנקרא "פרויקט LQ". חמש אוניות נרכשו והוסבו בסודיות רבה למטרה זו, אך גם הן לא הצליחו להביא לתוצאות; אחת הוטבעה כבר בסיור הראשון, והאחרות הוצאו מן השירות ב-1943, ללא הצלחה. צי ארצות הברית הפעיל אוניות Q גם באוקיינוס השקט, גם כאן בלא שרשמו הצלחה (אם כי אונייה אחת "הצליחה" לגרום נזק לשתי צוללות אמריקניות).
תיאטרון מלנקי
תיאטרון מלנקי ("מלנקי" משמעו קטן ברוסית) הוא תיאטרון שהקימו בשנת 1997 איגור ברזין, מיכאל טפליצקי, והלנה ירלובה, אז עולים חדשים, בוגרי בתי הספר לתיאטרון ברוסיה. התיאטרון מוגדר "נישתי", מתמקד באדפטציה לקלאסיקות ספרותיות גדולות והעלאתן לבמה בגישה ואינטרפרטציה חדשנית. חברי תיאטרון מלנקי שמים דגש על המילה המדוברת ומקומו של השחקן ודוגלים במינימליזם בפן החזותי.
מידע על תיאטרון
בשנת 2007, עשור לאחר הקמתו, קבל תיאטרון "מלנקי" גם הכרה ממסדית והפך לקבוצת תיאטרון הנתמכת באופן שוטף על ידי משרד התרבות של מדינת ישראל ועיריית תל אביב יפו. לצד התמיכות השוטפות, נשענת פעילות התיאטרון גם על סיוע ממוסדות, קרנות, גופים פילנתרופיים ותורמים פרטיים ובכלל זה: משרד העלייה והקליטה, מפעל הפיס, קרן "יד הנדיב" ועוד.
מיום הקמתו של התיאטרון ועד לסוף שנת 2014 היה איגור ברזין המנהל האומנותי של "מלנקי" והבמאי של רוב ההצגות באותה תקופה. החל משנת 2015 המנהל האמנותי של התיאטרון הוא מיכאל טפליצקי.
מאז הקמתו, הציג התיאטרון 37 הפקות שונות ובכלל זה, עיבודים מקוריים ליצירות מופת קלאסיות ומחזות אוונגרדיים, הפיק פסטיבלים שונים, ביניהם: פסטיבל "ימי יזהר" (בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב) ופסטיבל "בקריאה הראשונה" (בסיוע משרד העלייה והקליטה - ובו השתתפו כ-20 עולים חדשים אומנים מצטיינים), פסטיבל "חברים גדולים של תיאטרון קטן" ו "חברים גדולים של תיאטרון קטן" "Tel Aviv International Theatre Festival"
התיאטרון קיבל הכרה בינלאומית וייצג את מדינת ישראל בפסטיבלים רבים: בקרואטיה, צרפת, הונגריה, סין, פולין, קוריאה הדרומית, סרביה, מקדוניה, מולדובה, רוסיה ועוד.
מרב יודילוביץ' כתבה על תיאטרון מלנקי ב־ynet:
עובדי התיאטרון
מנהל אמנותי - מיכאל טפליצקי
יו"ר העמותה - בוריס ינטין
פרסים
סנקט פטרסבורג, רוסיה עבור ההצגה "ליר. בובות ואנשים
הפקת פסטיבל
"חברים גדולים של תיאטרון קטן", נולד מתוך אינספור מפגשים מעשירים שנרקמו לאורך שנים עם יוצרים וקבוצות תיאטרון ממדינות שונות במהלך סיורים של תיאטרון מלנקי ברחבי העולם. תרומתו של המפגש והדיאלוג בין יוצרים מעוררי השראה ממדינות שונות, מקפלת בתוכה העשרה הדדית ומפרה ליצירה, אך גם פותחת בפני הקהל צוהר אל העולם ומאפשרת לנו, כקהילה, לגלות דברים חדשים על עצמנו דרך עיני האחר.
זהו הפסטיבל הבינלאומי היחיד בישראל להפקות קאמריות של תיאטרון עכשווי. אורחי הפסטיבל הם יוצרים וקבוצות בהם אנו רואים חברים ושותפים לדרך כחלק ממרקם אמנותי יצירתי גלובאלי. ההצלחה הגדולה והעניין הרב שעורר הפסטיבל בשנותיו הקודמות מעידים על הצמא של הקהל הישראלי להזדמנויות למפגש עם שפות חדשות ויצירה איכותית ומסעירה.
אליהו בריסקר
אליהו בריסקר (4 בנובמבר 1881 – 11 בספטמבר 1966) היה ממייסדי תל אביב ורמת גן.
חייו
בריסקר נולד ב-1881 בעיירה קוסטיוקוביץ' שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) ליהודה בן ישראל בריסקר ולפסיה בת אליהו מלקוביץ. בנעוריו למד בחדר, והוריו קיוו שיהיה לרב. בסופו של דבר היה בריסקר לפעיל בתנועה הציונית, במיוחד לאחר שהמשפחה עברה להומל, והיה בין מייסדי "צעירי ציון".
ב-1904 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, עבד כחקלאי במושבות יהודה והיה בין מייסדי תנועת "הפועל הצעיר". אחיו, בנימין, שעלה עמו, פתח מספרה ברחוב בוסטרוס ביפו (רחוב רזיאל של ימינו). ב-1905 הצטרפו לאחים בריסקר יתר בני משפחתם.
ב-1906 מת בנימין, ואליהו בריסקר לקח על עצמו את ניהול המספרה. בתוך זמן קצר הפכה המספרה למרכז חברתי-תרבותי ליהודי יפו. בריסקר גם הפעיל בה בית דואר ממנו יצאו מכתבים וחבילות לעולים החדשים שבמושבות. בשנת 1909 חבר לאריה זילבר, חבר אגודת "אחוזת בית", לרכישת מגרש עליו בנו בית משותף, בשדרות רוטשילד 15, ובכך היה לאחד הבודדים מתושביה הראשונים של תל אביב שלא היה חבר ב"אחוזת בית". לבקשת מורים ותלמידים בגימנסיה הרצליה, העביר את המספרה לשכונה החדשה, אשר הייתה למספרה הראשונה בתל אביב. גם במספרה זו הפעיל בית דואר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החזיק בריסקר בתעודת זהות מזויפת על שם נפתלי הבר. תעודה זו אפשרה לו לנוע ברחבי הארץ בזמן גירוש תל אביב, והוא העביר ידיעות בין תל אביב, עין גנים, זכרון יעקב ושפיה, שבהּ שוכנה באופן זמני גימנסיה הרצליה.
בנוסף לעבודתו במספרה, פתח בביתו חנות למוצרים מתוצרת הארץ, במטרה לעודד את התעשייה והחקלאות העברית. בהמשך הקים גם בית חרושת לחוטים בפלורנטין. ב-1924 היה בין מארגני תערוכה בנווה צדק, שהייתה לימים ל"יריד המזרח". כן רכש קרקעות בשכונת אחוזה שבחיפה ובעיר גנים, היא רמת גן.
ב-1935 עברה משפחת בריסקר לרמת גן, ועמהּ עבר גם בית החרושת לחוטים. בריסקר סייע בהקמת מועדון לקשישים בעיר, והרצה בו על תולדות תל אביב ועל התנ"ך.
בשנת 1963 העניק לו נשיא המדינה זלמן שזר אות הוקרה על פועלו. ב-1966 הלך לעולמו, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור, לצדם של הוריו, רעייתו ואחיו.
אולימפיאדת השחמט 1986
אולימפיאדת השחמט ה-27 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בדובאי, שבאיחוד האמירויות הערביות, בין 14 בנובמבר ל-2 בדצמבר 1986.
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-12 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
סיפורה של אם המנזר
סיפורה של אם המנזר (The Prioress's Tale) מופיע לאחר "סיפורו של הספן" בסיפורי קנטרברי לג'פרי צ'וסר. בשל כתב-היד הקטוע, אין באפשרותנו לדעת מהו מספרו הסידורי, אך הוא השני בקבוצה ב-2, ואחריו מופיע "סיפורו של סר תופס". הפרולוג הכללי נוקב בשמה של אם המנזר - מָדָם אֶגְלֶנְטַיְן, ומתאר את נימוסי השולחן שלה כזכים מכל רבב, ואת לבה הרך. סיפורה הוא על נער קדוש הנרצח בידי יהודים, נושא נפוץ בקרב הספרות הנוצרית של ימי הביניים, ורק ביקורות מאוחרות ביותר מתמקדות באנטישמיות של הסיפור.
תקציר העלילה
הסיפור נפתח בקריאה לבתולה מריה, ואז עובר מוקד ההתרחשויות לאסיה, בה קהילה של יהודים חיה בעיר נוצרית. נער קט בן שבע בשם יוּ, תלמיד בבית הספר, בנה של אלמנה, לומד לרחוש כבוד רב לבתולה מריה. הוא משנן את הבית הראשון במזמור האהוד מימי הביניים, "Alma Redemptoris Mater" (אמו-הורתו של הגואל); הגם שאינו מבין את משמעות המילים, חברו לכיתה, המבוגר ממנו בשנים, מספר לו שהוא עוסק במריה הקדושה. הוא מתחיל, אם כן, לשיר את המזמור בכל יום בדרכו לבית הספר ובחזרה, בעוברו דרך שכונת היהודים.
השטן, "שקן צרעותיו שוכן בלבם של היהודים", מעודד את היהודים לרצוח את הנער ולהשליך את גופתו על ערימת-צואה, בבית השימוש של היהודים. אמו מחפשת אחריו ולבסוף מוצאת את גופתו, המתחילה באורח-נס לזמר את ה-"Alma Redemptoris". הנוצרים מזמנים את המגיסטראט, והלה מענה את היהודים, מוציאם להורג על ידי קריעת איבריהם בעזרת סוסים ולאחר מכן תולה את גופותיהם בחוצות-העיר למען יראו וייראו.
הנער ממשיך לשיר לאורך כל טקס הקבורה שלו, עד שהנזיר, איש-הכמורה של הקהילה, שואל אותו כיצד הוא עוד יכול לשיר. הוא משיב שעל אף גרונו המשוסף, היה לו חזון ובו מריה הניחה פרח חבצלת על לשונו, והוא יוסיף לשיר עד שהוא יוסר. הנזיר מוציא את החבצלת מפיו, והנער מת.
הסיפור מסתיים באזכור "יו הקט מלינקולן", עלילת דם נוספת על אודות נער קדוש הנרצח לכאורה בידי היהודים.
הסיפור הוא דוגמה לסוג מסוים של סיפורים שהיו אהודים בזמנם, הידועים כ"מעשי הנסים של הבתולה", למשל, אלה שנכתבו בידי גוטייה דה קואנסי. הסיפור מערב יסודות שונים של סיפור נפוץ על נער אדוק הנרצח בידי אויבי האמונה; מופעו הראשון באנגליה נכתב על אודות ויליאם איש נוריץ'. מת'יו ארנול ציטט בית מסיפורה של אם המנזר בתור החלק המובחר בשירת צ'וסר.
אנטישמיות
הסיפור קשור לעלילות-דם רבות שרווחו באותה התקופה והופצו בידי הכנסייה. יש הטוענים שעמדתו של צ'וסר עצמו לגבי הסיפור ברורה פחות.
מבטאה הצרפתי של אם המנזר הוא סממן של עלייה בסולם המעמדות החברתי, אך מוגבלת: צורת דיבורה היא של כמי שלמדה את השפה בבית-הספר במנזר סְטְרֶטְפוֹרְד-בּוֹ, ולא צרפתית גבוהה ורהוטה פריזאית (For Frenssh of Parys was to hir unknowe). היא נשבעת בשם "סֶנְט לוֹי" (אליגיוס הקדוש), פטרונם של, בין השאר, הצורפים. קנאות-היתר שלה לכלבלבי-המחמד שלה ולעכברים הנתפסים במלכודות ונהרגים אולי אינה יאה לנזירה, שבמקום זאת הייתה יכולה לדאוג לעניים. צמיד האלמוגים המחורז שהיא עונדת לפרק-ידה נושא תליון שבראשו חרוטה האות 'A' ובתחתיתו מימרתו של הנודעה של ורגיליוס - "האהבה גוברת על הכל" ('Amor Vincit Omnia'), אולי סיסמה מפוקפקת בעבור נזירה שממלאת את המקום של סמל "גן-השושנים" ומדגישה את התלהבותה מאהבה-אצילית.
סיפורה של אם המנזר, עם הדגשיו על אמונת-ילדים, מאזן את סיפורו של הספן על נזיר מחוכם יתר על המידה השוכב עם אשת חברו. שני הסיפורים נראים כמייצגים שני קצוות, אמונה נטולת ידע כנגד ידע נטול אמונה.
עם זאת, דבר זה אינו מלמד אותנו דבר על עמדותיו האמיתיות של צ'וסר כלפי היהודים וסלידה הייתה לגמרי טיפוסית באותם הימים.
חוקר הספרות גדעון סתר גורס כי "עלילת הדם המכונה סיפורה של אם המנזר - The Prioress's Tale, היא מן הסתם פרץ האנטישמיות הארסי ביותר בשירה העולמית בכלל, ובשירה האנגלית בפרט. בעניין זה צ'וסר מגמד בנקל את שקספיר, את מרלו, את דיקנס ואת ת"ס אליוט - אם לנקוב במבחר אנטישמים בצמרת הספרות הבריטית."
לחיזוק דבריו, מגייס סתר בין השאר את הוצאת ה-Heritage Press הניו-יורקית שבחרה להוציא לאור בשנת 1946 את כל סיפורי קנטרברי, להוציא את סיפורה של אם המנזר. או, למשל, הגדרת מחבר המאמר במהדורה הראשונה של האנציקלופדיה יודאיקה את צ'וסר כאנטישמי, בהסתייגויות מסוימות.
אל-מאמון
אבו ג'עפר עבדאללה אל-מאמון אבן הארון (ערבית: ابو جعفر عبدالله المأمون بن هارون) (786–833) היה הח'ליף העבאסי השביעי (במניין המסורתי). הוא שלט באימפריה המוסלמית במשך 20 שנים, החל מ-813, שנה בה תפס את כס השלטון מאחיו אל-אמין, עד מותו.
מוצאו
במהלך ח'ליפות הארון א-רשיד, הוא מינה את עבדאללה (שהיה אז ילד) ליורשו, בשל בכורתו על אחיו. זֻבידה ותומכיה סברו כי אל-אמין הוא היורש הראוי, ולחצו על הארון א-רשיד לשנות את דעתו. במהלך עלייה לרגל לעיר מכה ב-802, נענה רשיד ללחצים, ומינה את מוחמד אל-אמין ליורשו המיועד, את אל-מאמון הצעיר הוא מינה למושל הכמעט אוטונומי לחלוטין של אזור ח'וראסאן, המצוי כיום בצפון-מזרח איראן, בסמיכות לגבול העיראקי. רשיד גם קבע, כי לאחר מותו של אל-אמין, אחיו הבכור ירש אותו על כס הח'ליפות, ובניו לאחריו.
המאבק על הח'ליפות
עם מותו של הארון א-רשיד ב-809, נתמנה אל-אמין לח'ליף. זמן קצר לאחר מינויו, תוך הפרת ההסכמה שהושגה במכה, הכריז אל-אמין כי בניו ירשו אותו, ולא אחיו אל-מאמון, מלחמת אזרחים פנים-מוסלמית (פִתְנה) פרצה זמן קצר לאחר מכן. אל-מאמון זכה לתמיכת מושלי ואנשי איראן, צבאו הורכב מתושבים רבים של אזור ח'וראסאן, שהיו מיומנים במלחמה (שכן חיו באזור גבול) ועמד בראשם הגנרל הפרסי המיומן טאהר אבן חוסיין. אל-אמין נתמך על ידי הממסד העבאסי ומנהיגי עיראק, אזור סוריה, ובייחוד תושבי בגדאד שחששו מהעברת בירת הח'ליפות מעירם למרוו שבאיראן (כיום בדרום מזרח טורקמניסטן), בירת שלטונו של אל-מאמון. צבאות אל-אמין הגיעו מסוריה ועיראק, ונפגשו עם הצבא הח'ורסאני בסביבות העיר ריי (כיום חלק מטהראן) שבאיראן. צבאו של טאהר הצליח להדוף את הפלישה, ולגרום לצבא אל-אמין לסגת לבגדאד. עם הצלחת צבאו, הכריז אל-מאמון על עצמו כח'ליף חו'רסאן וטאבריסטאן (כיום המחוז הצפוני מזראסטאן). אל-אמין התכנס לבגדאד, שם נאלץ להתמודד עם התמרדות צבאו; אמו זֻבידה סירבה לנסות לגשר על הסכסוך. ב-813, ספג צבאו של אל-אמין הפסדים נוספים בבצרה ובקרבה לבגדאד, צבאו התמרד שוב, וכך גם תושבי בירת הח'ליפות. ב-1 בספטמבר 813, פלש צבא אל-מאמון לארמונו של אל-אמין, טהאר אבן חוסיין ערף את ראשו של אל-אמין לאחר שנכנע, ושלח אותו יחדיו עם טבעת הח'ליפות לאל-מאמון. אל-מאמון הפך לח'ליף, מאותה העת מרבית הח'ליפים היו בניהם של שפחות זרות, ומוצאם פסק מלהיות מכשול, או אות קין של נחיתות.
ביסוס כוחו
במקום לעבור לבירת הח'ליפות, שתושביה ומנהיגיה התנגדו לשלטונו, המשיך אל-מאמון לשלוט ממרוְו, אולם השאיר את בגדאד כעיר מסחר ושלטון מרכזית, כדי לא לפגוע בתמיכתו (שהייתה מועטת גם כך) בקרב תושבי העיר. אל-מאמון, שנתפש כזר, וכשליט לא לגיטימי בקרב האליטה העבאסית השלטת באותה העת, פעל כדי למצוא בסיסי כוח אחרים. ראשית, הוא החל לבסס אליטה שלטונית חדשה, שהורכבה מהאריסטוקרטיה הפרסית ומושלי האזור. צעד נוסף, שנועד להבטיח את תמיכת השיעה בו, הייתה הזמנת האימאם השיעי עלי א-רידא למרוְו ב-816, מינויו ליורשו והפיכת הדגל העבאסי משחור לירוק (צבע בית עלי). הדעות חלוקות בנוגע לכנותו של אל-מאמון במינוי זה, שכן א-רידא נולד ב-20 שנים לפני אל-מאמון, והסיכויים שישרוד את אל-מאמון, וירש אותו היו קלושים. בכל אופן, צעד זה הרגיז את האליטה העבאסית הקודמת ותושבי עיראק, שחששו מהעברת השלטון לפרס. תושביי עיראק התמרדו, טענו כי המינוי הוא "קונספירציה זורואסטרית, שנועדה להדיח את השושלת העבאסית "האמיתית" מהשלטון. ב-24 ביולי 817 בנו של הח'ליף העבאסי השלישי אל-מהדי, אברהים אבן אל-מהדי, עלה למינבר במסגד המרכזי בבגדאד אחרי תפילת יום השישי והכריז על עצמו כח'ליף.
צבאו של אברהים אבן אל-מהדי נע מזרחה מבגדאד ותפס את כופה, ואת קטסיפון, אולם מרידת הח'וארג' מבית, וסירוב צבאו של אברהים להילחם בהם, בשל אי תשלום משכורתם, אלצה את אברהים לעצור. לאחר ששילם את משכורות החיילים, דוכא המרד בהצלחה וצבאו של אברהים נע שוב לעבר איראן והגיע למחוז ואסט בעיראק. בתגובה להתקדמות זו, עזב אל-מאמון את מרוו ב-11 בינואר 819 וירד דרומה לטוּס (כיום משהד), בה היה קבור אביו, הארון א-רשיד. במהלך שהותם במקום, נפטר עלי א-רידא, ונקבר יחד עם אביו של אל-מאמון. לאחר מכן המשיך דרומה לריי (כיום סמוך לגבולה המזרחי של איראן עם אפגניסטן). במהלך כל מסעו, הפחית אל-מאמון את המיסים לתושבים, וכך זכה לתמיכתם. כששמעו מפקדי צבאו של אברהים אבן אל-מהדי על התקרבות צבאו של אל-מאמון, בגדו באברהים וערקו לצבאו של אל-מאמון. אברהים נס מבגדאד, והעיר קיבלה את שלטונו של אל-מאמון ב-12 באוגוסט 819. כדי למנוע מרידות נוספות, השיב אל-מאמון את בירת הח'ליפות לבגדאד, והשתכן בה בעצמו מאז.
לאור העובדה כי עלי א-רידא לא ירש את אל-מאמון, הורעו היחסים בין העבאסים לשיעים עוד יותר.
התפשטות ואיבוד שטחים
הח'ליפות הרחיבה את תחומי השפעתה הסמליים בעוד שהאזורים הכפופים למרותה הישירה החלו מצטמצמים.
שטחה של האימפריה העבאסית גדל במהלך תקופתו של אל-מאמון בייחוד באזור אסיה. מרבית אפגניסטן סופחה לאימפריה עם כניעת שליט קאבול, מרידה הינדית דוכאה בסינד (כיום בפקיסטן); האזורים ההרריים של איראן, ומספר אזורים בטורקסטן הוכפפו תחת שליטה הדוקה יותר של בגדאד. מספר קרבות גם התנהלו מול האימפריה הביזנטית באזור אסיה הקטנה.
מרידת טאהר
לצד הצלחות מסוימות בשדות הקרב, התאפיינה ח'ליפותו של אל-מאמון בהחלשות השלטון המרכזי, והפיכתן של אזורים רבים לאוטונומיים.
ב-821 הודות להצלחותיו של טאהר אבן חוסיין בצבאו של אל-מאמון, מינה אותו הח'ליף לשליט מחוז ח'ורסאן. סיבה נוספת למינוי, הייתה רצונו של אל-מאמון להרחיק ממנו את טאהר, לאחר שאמו החורגת זבידה גילתה לאל-מאמון את צורת מותו של אחיו, שהוא ציווה לקחת בשבי, ואילו טאהר הרגו למרות שנכנע. ב-822 השמיט טאהר את שמו של אל-מאמון מדרשת יום השישי, וכך למעשה הכריז על עצמאותו. אל-מאמון ציווה על אחד מעבדיו של טאהר להרעיל את אדונו אם הלה יכריז על עצמאותו, וכך ב-822 הוא מת.
אל-מאמון אפשר לבנו של טאהר, טלחה אבן טאהר, לרשת אותו כמושל ח'ורסאן. החלטה זו תגרום בסופו של דבר לייסודה של השושלת הטאהרית העצמאית באיראן, שהייתה כפופה רק באופן רשמי לח'ליף העבאסי בבגדאד, לראשונה מאז הכיבוש הערבי של האזור ב-642. למעשה, החל מתקופת שלטונו של אל-מאמון התרופפה שליטת העבאסים מבגדאד על האזור המזרחי של האימפריה שלהם, ומספר תנועות עצמאיות בהובלת נסיכים פרסים, השיגו את ייסודן של אוטונומיות, שרק באופן רשמי היו כפופות לבגדאד.
במגרב ייסדה השושלת האידריסית אוטונומיה משלה באזור פֶס שבמרוקו, והאע'לבים ביססו את שליטתם באיפריקיה (כיום מערב לוב, תוניסיה ומזרח אלג'יריה).
פריחת המדע והתרבות
שלטונו של אל-מאמון הצטיין במאמציו לשפר את מחקר המדעים והפילוסופיה, בין היתר על ידי תרגום מספר רב של עבודות משפות זרות. אל-מאמון ריכז מלומדים בני דתות שונים (שרבים מהם היו יהודים) בבגדאד, התייחס אליהם בסבלנות, ותמך במחקרם. במהלך כהונתו, הוקם בית החוכמה, שיהווה מרכז מדעי ראשון במעלה בעולם באותה העת. המרכז כלל ספרייה ענקית, ובמקום הועסקו מתרגמים רבים מיוונית, קופטית וסורית. אל-מאמון שיגר שליחים לאימפריה הביזנטית, כדי שיאספו כתבי יד מחקריים משם, כדי שניתן יהיה לתרגמן לערבית.
ב-829 הוקם באזור הגבוה ביותר בבגדאד מצפה הכוכבים הראשון בעולם. מחקר רב נעשה במקום, ותצפיות עקביות אחר תנועת כוכבי הלכת נערכה במקום. בהוראת הח'ליף גם בוצעו שני ניסויים אסטרונומים מוצלחים בשדות מסופוטמיה, בשל תרומתו לאסטרונומיה, מכתש על פני הירח כונה על שמו (מכתש אלמאנון).
עליית המֻעֶתָזִלַה
ב-827 הפכה האסכולה התאולוגית המֻעֶתָזִלית לאסכולה הרשמית בחצר בית עבאס, לאחר שאומצה על ידי אל-מאמון, עם זאת היא לא זכתה לתפיסה רבה בקרב העם. המעתזילה הושפעה רבות מהפילוסופיה היוונית, ובייחוד מרציונליזם של פילוסופים דוגמת אריסטו, והדגישה את חשיבות השימוש בהגיון ובתבונתם כדי להכיר בקיומו של האל ובתכנותיו. אחד מעקרונות האסכולה, הייתה הטענה הרציונלית כי הקוראן אינו נצחי, אלא נברא על ידי אללה.
המִחנה והשפעותיה
עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף השלישי אל-מהדי, הוא הכריז כי הח'ליף לא צריך להיות רק שליט מדיני, אלא תפקידו צריך לכלול גם את הגנת האסלאם מכפירה והגדרת הנורמות הדתיות, כדי להבטיח את אחדותה של קהילת המאמינים (ה"אומה").
ב-828 אל-מאמון הקים בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות מהנורמה הדתיות המקובלת על פי אל-מאמון - אסכולת המעתזלה. אנשים שזומנו לבתי הדין, נאלצו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא). אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות. אירועים אלו שנמשכו כ-15 שנים (833- 848) זכו לכינוי מִחְנָה (محنة) (פירוש:מבחן, עינוי, רדיפה).
ב-848, כשהח'ליף אל-מתוכל הראשון הפסיק את הרדיפה, דימויים של הח'ליפים כמנהיגים דתיים הגיע לשפל. במקומם, התחזק מעמדם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית, שהתנגדו למחנה, יחד עם מרבית הציבור.
העולמא והאסכולות התאולוגיות האסלאמיות עוצבו בתקופת אל-מאמון, לאור המתקפה על הסדר הישן והמוכר של הדברים במהלך המחנה. הסונה הוגדרה בתקופה זו כדת המקובלת והלגליסטית, וההבדלים הדוקטריניים בינה לבין השיעה הפכו לבולטים יותר. אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנָה. האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים, עוררה דיון פנימי, בנוגע לחילון ודת.
תום שלטונו והשפעתו
זמן קצר לפני מותו, במהלך ביקורו במצרים ב-832, הח'ליף הורה לבצע חפירות ארכאולוגיות סביב הפירמידה הגדולה של גיזה. נראה שהוא נכנס לפירמידה לאחר פינוי מנהרה שהשתמשו בה שודדי קברים בעת העתיקה. היות שהפירמידה כבר נשדדה, משלחתו של אל-מאמון מצאה במקום רק את שאריות המומיה של ח'ופו.
במהלך מסע לחימה נגד האימפריה הביזנטית בסיציליה, מת אל-מאמון ב-10 באוגוסט 833 בקרבה לטרטוס. נטען כי קברו נמצא במסגד הגדול בעיר. זמן קצר לפני מותו, מינה אל-מאמון את אחיו אבו אסחאק ליורשו, תחת השם אל-מעתצם.
אל-מאמון ניסה להתגרש מאשתו במהלך תקופת ח'ליפותו, היות שהיא לא הולידה לו בנים. אשתו שכרה שופט סורי, לפני שאל-מאמון הצליח למנות אחר במקומו. השופט, שתמך בעמדת האשה, סירב לאפשר את הגירושין. לאור ניסיונו של אל-מאמון, אף ח'ליף אחריו לא נישא, והם העדיפו למנות ליורשיהם, את אחד מבניי השפחות בארמונם.
שביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון
שבייתם של שמונה חיילי הנח"ל, שהיו במשימת תצפית צפונית לעיירה בחמדון שבלבנון, התרחשה ב-4 בספטמבר 1982, לקראת סופו הרשמי של "מבצע שלום הגליל" במסגרת מלחמת לבנון הראשונה. השובים היו ארבעה לוחמים מארגון הפת"ח. השמונה שוחררו בעסקאות חילופי שבויים, שבהן שחררה ישראל יותר מ-5,900 אסירים ועצורים.
נפילתם בשבי
בשעות הבוקר של יום שבת, 4 בספטמבר 1982, חוליה של ארבעה לוחמים מארגוני פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית התקרבה בחשאי לתצפית קדמית שמוקמה 500 מטר מתחת מוצב מאולתר באזור אריסת בלוט הסמוך לבחמדון, בו הוצבו שמונה חיילים מחטיבת הנח"ל. משימת התצפית חולקה לשתי משמרות שבכל אחת מהן ארבעה חיילים: שניים מתצפתים בעמדה קדמית ושני האחרים מאבטחים מהאגפים. בגלל שיחים שהיו במיקום התצפית לא היה קשר עין בין החיילים. החיילים היו עם נשקים טעונים. כמה שעות לפני האירוע החיילים מנעו מאזרח עם רובה ציד לעבור לכפר הסמוך ושלחו אותו בחזרה למקום ממנו בא. לוחמי הפת"ח הגיעו בחשאי והסתתרו מאחורי שיח. בשעה 15:00 קפצו מבין השיחים שניים מהלוחמים ואיימו על החיילים שבעמדה קדמית. במקביל, שני לוחמים איגפו מהצדדים. אחד מהחיילים הספיק לדרוך את נשקו אבל כאשר ראה שחברו בצד השני מאוים על ידי אחד מלוחמי הפת"ח הניח את נשקו. ארבעת לוחמי הפת"ח צעדו עם שמונת החיילים, תוך שלוחמי פת"ח נוספים מצטרפים אליהם, עד שהגיעו לקרבת כביש ביירות-דמשק, שם התברר ללוחמי הפת"ח שאין להם מספיק ג'יפים להעביר את כל השמונה למפקדת הפת"ח דרך המחסומים של צבא סוריה. במקרה עבר בסמוך ג'יפ של החזית העממית של ג'יבריל. אנשיו הבטיחו שיסייעו להעביר שניים מהשמונה למפקדה של הפת"ח אך הפרו את הבטחתם ונסעו עם שני שבויים לסוריה.
שחרורם
שישה מהשבויים - אבי קרוננפלד, ראובן כהן, רפי חזן, דני גלבוע, אבי מונטלביסקי ואלי אבוטבול - הוחזקו על ידי הפת"ח. בעקבות מידע מודיעיני הוחל בתכנון מבצע של סיירת מטכ"ל לשחרורם, אולם המבצע לא יצא אל הפועל. הם שוחררו לבסוף ב-23 בנובמבר 1983 בעסקת חילופי שבויים (המכונה לעיתים עסקת ג'יבריל הראשונה) שבה שחררה ישראל 4,700 עצורים לבנוניים מכלא אנצאר שבדרום לבנון, 29 קצינים של פת"ח שנתפסו מספר שבועות קודם לכן במבצע של חיל הים ו-65 אסירים ביטחוניים, שהיו כלואים בישראל. ישראל מיהרה לבצע את החילופים בגלל הקרבות בין הפת"ח לקבוצה של אבו מוסא והחשש לגורל השבויים בעקבות הקרבות הללו. מרבית העצורים הלבנונים ששוחררו נשארו בלבנון, וכאלף מתוכם ביקשו להטיסם לאלג'יריה. בין האסירים הביטחוניים ששוחררו היו מחבלים מתקופת המרדפים בבקעת הירדן, כולל אלו שהשתתפו בקרב בו נהרג צבי עופר וכן הרוצחים מבית הדסה. חלק מהאסירים הביטחוניים ששוחררו היו אזרחים ישראלים שנדרשו כתנאי לשחרורם לוותר על אזרחותם הישראלית ולעזוב את ישראל לצמיתות. אחד מהם, יוסף בן חסן אבו אלחייר (אשר בשנת 1970 נידון לחמישה עשר מאסרי עולם), שב לישראל במאי 2017 והושב לכלא להמשך ריצוי עונשו. בדיון בבית המשפט העליון נקבע שהוא יישאר בכלא עד דצמבר 2020 ואז יגורש לצמיתות מישראל. מספר אסירים ביטחוניים שהיו ברשימת המשוחררים, בהם זיאד אבו עין, הוחלפו על ידי ישראל ברגע האחרון, ככל הנראה בגלל הקשרים שלהם עם החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, שלא הייתה חלק מההסכם.
שני השבויים הנותרים, נסים סאלם ויוסף גרוף, הועברו לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, והוחזקו בשבי הארגון בדמשק. יחד עם חזי שי, שנשבה בקרב סולטאן יעקוב, שוחררו במסגרת עסקת ג'יבריל שנעשתה ב-21 במאי 1985, ותמורתם שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים ובהם קוזו אוקמוטו. רבים מהאסירים הפלסטינים שוחררו לבתיהם שבשטחים, וחלק גדול מהם היווה את עמוד השדרה של הנהגת האינתיפאדה הראשונה שפרצה פחות משלוש שנים לאחר מכן.
ביקורת על נסיבות נפילתם בשבי
נפילתם בשבי של חיילי הנח"ל ללא קרב הביאה עליהם ביקורת מצד בכירים במערכת הביטחון הישראלית. יצחק רבין, שהיה שר הביטחון בעת עסקת ג'יבריל, היה שותף לביקורת אך נמנע מלהביעה באופן פומבי. הרמטכ"ל בעת ביצוע העסקה, משה לוי, אמר שנפילתם בשבי אל מול כוח קטן וללא התנגדות, אינה ראויה. אחרי שובם דובר צה"ל הוציא הודעת גינוי ראשונה מסוגה לחיילים שחזרו מהשבי ומפקד הנח"ל, יורם גלבוע, כינה אותם פחדנים.
גביע הפדרציה 2005
גביע הפדרציה 2005 הייתה התחרות ה-43 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית. החל משנה זו חסות על התחרות עברה ל-BNP פריבה.
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2005 ומשחק הגמר הסתיים ב-18 בספטמבר 2005.
נבחרת רוסיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת צרפת וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת שהייתה בסוף שנות ה-90.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
בית עולמי א' כלל 8 קבוצות ובית עולמי ב' כלל 8 קבוצות.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה, בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
לקראת סיום העונה 8 קבוצות מהבית העולמי א' נפגשו עם 8 קבוצות שעלו מבית עולמי ב' והתמודדו על המקום בבית עולמי בעונת 2006.
העברות לקראת שנת 2006
בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שניצחו בבית עולמי ב':
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו ציפי אובזילר ושחר פאר. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו בטורקיה באפריל 2005. הנבחרת שיחקה בבית ב' וסיימה אותו במקום השני. כתוצאה מכך הנבחרת המשיכה ושיחקה נגד. ניצחה 2:0 וסיימה את השתתפותה בתחרות בממקומות 5-7.
אברהם שינקר
רבי אברהם שינקר (ר' אברמצ'יק תני'ס; תר"ו, 1846 - י"ג בניסן תרמ"ח, 1888), היה מהדמויות החשובות בדור הראשון של תנועת המוסר; מגדולי תלמידיו של רבי ישראל סלנטר.
תולדותיו
נולד בסלבודקה שבקובנה לאהרון ולבתיה מיכלה, שהייתה מצאצאי הרב אריה גינזבורג מווילנה, חותנו של רבי חיים מוולוז'ין. נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת וולוז'ין. נישא לבתו של אחד מנכבדי קובנה, תנחום שילמן, ועל שמו כונה ר' אברמצ'יק תני'ס (כלומר 'של תני', שם מקוצר של תנחום). בת אחרת של ר' תנחום, מלכה, נישאה לרב יהודה לייב פרנק.
בקובנה הכיר את רבי ישראל סלנטר ודבק בו ובשיטתו המוסרית. יחד עם עמיתו הרב נתן צבי פינקל סייע בייסוד וניהול כולל האברכים בקובנה. כעבור כמה שנים סייע לרב פינקל בהקמת ישיבתו בסלבודקה והיה הר"מ הראשון בה. בין תלמידיו בישיבה היו הרב אהרן בקשט והרב שמואל נתן בוקנץ. כן היה זה שהזמין לצוות הישיבה את הרב יצחק בלאזר.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 התמנה לרב באלקסוט, פרבר של קובנה. אולם כעבור זמן חלה ונאלץ לעזוב את רבנותו. לצורך ריפויו עזב את ליטא והתגורר שלוש שנים בעיר המרפא מרן שבאיטליה. נפטר בשנת תרמ"ח והוא בן 42. נקבר במקום שהותו בעיר מרן באיטליה.
דברי תורתו לא השתמרו, ומעטים מהם הובאו בספרי חבריו. תלמידו המפורסם היה רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק".
בנו הוא רבי שמואל הלל שינקר. בנו אהרון החליף את שם משפחתו משינקר לבהגר"א (ראשי תיבות: בן הגאון רבי אברהם).
Israel Exploration Journal
Israel Exploration Journal (בעברית: כתב עת לחקר ישראל) הוא כתב עת ללא כוונות רווח היוצא לאור על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה פעמיים בשנה, החל משנת 1950. כתב העת עוסק במחקר ארכאולוגי בארץ ישראל, וכן בנושאים הקשורים להיסטוריה וגאוגרפיה. עורכיו הם שמואל אחיטוב ועמיחי מזר.
מרג'ון בושאמפ
מרג'ון בושאמפ (באנגלית: MarJon Beauchamp; נולד ב-12 באוקטובר 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול פורוורד והקלע במילווקי באקס מליגת ה-NBA.
קריירה בתיכון
כשעלה לבית הספר התיכון עבר בושאמפ מעיר הולדתו יאקימה, וושינגטון, לסיאטל כדי לשחק בתיכון ניית'ן הייל תחת המאמן ברנדון רוי. בתור פרשמן הוא בעיקר ישב על הספסל כשמייקל פורטר הבן היה השחקן הבולט בקבוצה. תיכון ניית'ן הייל סיים במאזן 29–0, זכה באליפות המדינה בדרג 3A ודורג במקום הראשון בכל ארצות הברית על ידי MaxPreps. כסופומור הוא עבר לבית הספר התיכון גארפילד בסיאטל, יחד עם מאמן ניית'ן הייל לשעבר ברנדון רוי. הוא זכה באליפות המדינה השנייה ברציפות בדרג 4A ועזר לגארפילד להגיע לרבע הגמר אליפות התיכונים של ארצות הברית.
לקראת עונת הג'וניור שלו, בושאמפ עבר לבית הספר התיכון ריינאייר ביץ' בסיאטל. לאחר שהוביל את ריינאייר ביץ' לאליפות הליגה והמחוז, הוא נבחר ל-MVP בליגת המטרו של סיאטל בדרג 3A. בושאמפ הוביל את קבוצתו להופעה בחצי גמר המדינתי בדרג 3A ולמקום החמישי בסך הכל. הוא העמיד ממוצעים של 26 נקודות, 11 ריבאונדים וחמישה אסיסטים למשחק ונבחר לחמישייה השנייה במדינה על ידי USA Today, לחמישיית העונה של דרג 3A של Associated Press ולחמישיית המדינה השנייה של הסיאטל טיימס. בושאמפ עבר לבית הספר כריסטיאן דרים סיטי בגלנדייל, אריזונה, לעונת הסיניור שלו. לאחר שסיים את קריירת הכדורסל שלו בתיכון הוא חזר לעיר הולדתו יאקימה כדי לסיים את לימודיו בתיכון אייזנהאואר.
לאחר העונה הראשונה שלו, בושאמפ החזיק בהצעות מארבע מכללות מחטיבה I של ה-NCAA, כולל מאוניברסיטת וושינגטון. ב-1 באוגוסט 2019 הוא הודיע כי יוותר על כדורסל מכללות.
ג'י ליג איגנייט (2021–2022)
ב-23 בספטמבר 2021 חתם בושאמפ בג'י ליג איגנייט מליגת הפיתוח של ה-NBA. הוא העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
מילווקי באקס (2022–הווה)
ב-23 ביוני 2022 נבחר בושאמפ על ידי המילווקי באקס במקום ה-24 בדראפט ה-NBA 2022. בושאמפ הצטרף לסגל ליגת הקיץ של הבאקס לשנת 2022. בהופעת הבכורה שלו בליגת הקיץ, בושאמפ קלע 16 נקודות בניצחון 94–90 על ברוקלין נטס. ב-7 ביולי 2022, בושאמפ חתם על חוזה רוקי עם הבאקס. ב-1 באוקטובר 2022, בהופעת הבכורה שלו במשחקי ההכנה של ה-NBA, הוא רשם 4 נקודות, 6 ריבאונדים, אסיסט ו-2 חטיפות בהפסד 102–107 לממפיס גריזליס.
חיים אישיים
בושאמפ הוא נוצרי. אביו של בושאמפ, ג'ון, שיחק כדורסל בקולג' במזרח וושינגטון ובמכללת הייליין. בושאמפ הוא ממוצא ילידי. הוא נכדו של הנרי בושאמפ, ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של יאקימה.
הרברט באמלט
הרברט באמלט (אנגלית: Herbert Bamlett: 1 במרץ 1882, גייטסהד – אוקטובר 1941) היה מאמן כדורגל אנגלי.
את קריירת הכדורגל שלו התחיל דווקא כשופט, ובגיל 32 היה השופט צעיר ביותר ששפט בגמר הגביע האנגלי, במשחק של ליברפול נגד קריסטל פאלאס.
באמלט הפך למנג'ר מנצ'סטר יונייטד באפריל 1927, כאשר מונה כמחליפו של קלארנס הידיטיך. לפני מינויו למנג'ר מנצ'סטר יונייטד אימן באולדהאם אתלטיק, ויגאן בורו ומידלסברו. בשלוש השנים הראשונות שלו ביונייטד, הקבוצה לא הצליחה להתמודד עם שאר הקבוצות בליגה ובסופה של עונת 1930/1931, פוטר באמלט.
היוגב
הַיּוֹגֵב הוא מושב עובדים בעמק יזרעאל, השוכן לצד כביש מגידו-יקנעם, כ-7 ק"מ ממערב לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. שם היישוב נגזר מהמילה "יוגב" שפירושה עובד אדמה.
היסטוריה
המושב נוסד באוגוסט 1949 על אדמות חירבת ליד על ידי גרעין של יוצאי חברות נוער מאוסטריה, מגרמניה ומרומניה ומילידי הארץ שהתארגנו בשנת 1941, עברו הכשרה בכפר ויתקין ובאר טוביה ואיישו את בית אשל שליד באר שבע, משנת 1943 עד לאחר מלחמת העצמאות. לאחר שבית אשל נהרסה במלחמת העצמאות הם עברו לעמק יזרעאל והתמקמו באופן זמני במבנים של מנחת מגידו, שדה תעופה בריטי קטן שננטש. בעת ייסודו מנה המושב 70 משפחות, אך הוא תוכנן לכלול 120 משקים וכ-30 משפחות נוספות של בעלי מקצוע. באפריל 1950 הונחה אבן פינה לבתי הקבע של המושב, אותם בנו אנשי המושב בעצמם. ביוני 1951 כבר עמדו 60 הבתים הראשונים על כנם והמושב כלל 110 משפחות לאחר שקלט עולים חדשים, עוזבי קיבוצים ובני מושבים. בהמשך, עזבו רבים מהמייסדים את המושב ובמקומם באו אחרים. מספר המשפחות במושב ירד ל-88 בתחילת 1957 ובשנת 1957 הגיע לכ-80 משפחות.
כביש הגישה למושב באורך כ-3.5 קילומטר נסלל בשנת 1951 אולם רק חלק זופת, דבר שהקשה על תושבי המושב במשך שנים, עד סיום סלילת הכביש בסוף 1956. במושב הוקצו לכל משק בין 65 ל-70 דונם, חציו לפלחה וחציו למטעים משותפים, אולם התפתחות המושב נבלמה בתחילתה בגלל מחסור במים. בעיה זו נפתרה ב-1955 עת חובר המושב לבארות של מקורות באזור מגידו. בעיה נוספת איתה התמודדו במושב הייתה גנבות של פרות בידי מסתננים. בסוף שנת 1958 חובר המושב לרשת החשמל ובשנת 1960 נפתח במושב סניף דואר.
המושב סבל מקשיים כלכליים רבים. חלק מהאדמות שהוקצו למושב היו אדמות ציבוריות שלא התאימו לייעודן. מטעים שניטעו הכזיבו והמשבר בענף הלול בסוף שנות ה-50 הביא על אנשי המושב חובות. בעקבות הבעיות הכלכליות עבר המושב בשנת 1963 לטיפול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ובמסגרת השיקום הוקצו למושב 400 דונם במקום האדמות הירודות. מצב המושב לא שפר ובשנת 1976 נחתמה איגרת חוב שלפיה מקרקעי המשבצת החקלאית של המושב, לרבות מקרקעי הנחלות הבלתי-מאוישות, שועבדו לבנק החקלאות לישראל. משנת 1988 מצוי המושב בכינוס נכסים שהומרה בשנת 1992 לטיפול משקם בעקבות הסדר חובות המושבים.
כלכלת חברי המושב מבוססת על ענפים חקלאיים - גידולי שדה, רפת, דיר, לול וחממות פרחים, על עסקים קטנים בתחומים שונים - חנויות פרחים, מחלבת גבינות, צרכנייה, מוסכים בעלי התמחויות שונות (אופנועים ומכוניות שטח), חוות סוסים, הדרכות לבניית קומפוסטרים ובנייה ירוקה, צימרים, וכן על עבודה מחוץ למושב.
ביולי 2011 נערכה מחאת אוהלים על מדשאת בית העם, במטרה למחות על מדיניות המזכירות בנושא הרחבת היישוב.
בשנת 2019 נחגג חג ה-70 למושב ברצף פעילויות בכל החגים ובהוצאת ספר על המושב.
קרל וינסון
קרל וינסון (באנגלית: Carl Vinson; 18 בנובמבר 1883 - 1 ביוני 1981) היה חבר קונגרס דמוקרטי מטעם מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. תקופת הכהונה שלו בקונגרס נמשכה יותר מ-50 שנה.
ביוגרפיה
וינסון נולד במחוז בולדווין שבג'ורג'יה, סיים את לימודיו בקולג' הצבאי של ג'ורג'יה והחל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מרסר ב-1900. בשנת 1909 וינסון נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה ושימש בתור יו"ר זמני בבית-הנבחרים החל מ-1911. לאחר שהפסיד בבחירות לכהונה שלישית בעקבות חלוקה מחדש למחוזות בג'ורג'יה ושינוי קהל הבוחרים בעקבותיה, מונה וינסון למשך זמן קצר לשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז בולדווין. אך עם מותו של סנאטור מטעם המדינה שהובילה לחילופי תפקידים בין נציגי המדינה בקונגרס, התפנה מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. וינסון הכריז על מועמדותו וגבר על שלושה מתמודדים אחרים בדרך לזכייה במושב. הוא הושבע ב-3 בנובמבר 1914 בתור חבר הקונגרס הצעיר ביותר בבית המחוקקים.
וינסון היה תומך נלהב בסוגיית הביטחון הלאומי ובמיוחד בצי ארצות הברית. בשנת 1931, מונה וינסון ליושב ראש ועדת הצי בקונגרס. במהלך 1934, עזר וינסון להעביר חוק שעקף את ההגבלות על ציים ימיים שנקבעו באמנת לונדון הראשונה, ובכך סייע לצי האמריקאי להחליף את האוניות המזדקנות שלו באוניות מלחמה חדישות. החוק גם סייע ביצירת מקומות עבודה רבים במספנות השונות במהלך שיא השפל הגדול. התוכנית השאפתנית עזרה רבות לצי האמריקאי בשעה שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה.
ב-1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.