cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמיח"י
היסטוריה
העמותה מפעילה מערך מתנדבים רחב המהווה חלק מרכזי ממערך השירותים, ונועד גם לשמש גשר לקהילה ולחינוך הציבור לקבלת השונה ושילובו במארג החיים.
יוטצ'נקה קרקוב
יוטצ'נקה קרקוב (בפולנית: Jutrzenka Kraków) היה מועדון הספורט השני בגודלו בין אגודות הספורט היהודיות בעיר קרקוב. נוסד זמן קצר אחרי מכבי קרקוב ב-1909, הוכר רשמית ב-1910 ונסגר ב-1939. פרוש השם יוטצ'נקה בפולנית הוא "כוכב הבוקר".
תולדות המועדון
המועדון פעל בין השנים 1909–1919 בשם "מועדון ספורטיבי" (Klub Sportowy), ובין השנים 1919–1926 תחת השם החברה היהודית לספורט (Zydowskie Towarzysrow).
הנשיא הראשון של מועדון יוטצ'נקה קרקוב היה ד"ר פליקס גוטמן . שם המועדון לא כלל בתחילה את המילה "יהודי" כיוון שחבריו היו ברובם יהודים מתבוללים או אדישים ליהדותם. משנת 1925 חברי המועדון היו בעיקר סוציאליסטים מתנועת הבונד הלא ציונית, ובעקבות כך נוצרה תחרות ויריבות בינו לבין מועדון מכבי קרקוב הציוני.
למועדון היו מגרש כדורגל, מסלולי ריצה ושישה מגרשי טניס שהיו אז הטובים בעיר, ובהם כ-4,000 מקומות ישיבה בשטח מקורה וכ-6,000 מקומות עמידה. מאות בני נוער התאמנו במגרשים אלה מדי יום, ובסופי שבוע התקיימו שם תחרויות ספורט שונות. המועדון כלל ענפי ספורט רבים: אופניים, איגרוף, אתלטיקה, היאבקות, התעמלות, חתירה, טניס, טניס שולחן, כדורגל, כדורמים, כדורעף, ספורט חורף, ספורט מוטורי, שחייה ושיט.
פעילות המועדון הושהתה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפתחה מחדש בשנת 1918, כאשר ענף הכדורגל היה הראשון שחידש את פעילותו לאחר המלחמה.
משנת 1927 התחיל תהליך שקיעת המועדון, שמנה מעל 500 חברים פעילים. לאחר שקבוצת הכדורגל ירדה מהליגה הלאומית החלו מריבות במועדון שהובילו להדחת ההנהלה, שכללה אז מספר עסקנים-אוהדים עשירים, אשר במשך שנים נהגו להושיט סיוע כספי רב לקבוצה. באגודה חל פילוג, אחדים מחבריה הצטרפו למכבי קרקוב או להכוח קרקוב, אך רובם הפסיקו את פעילותם הספורטיבית. חברי הבונד השיגו שליטה באגודה.
ב-1928 בוטל ענף השחייה ביוטצ'נקה, ומרבית שחייניה עברו לשורות מכבי קרקוב, כולל ההרכב המנצח באליפות המדינה בכדורמים בשנים 1925–1927. האגודה שקעה בחובות, העירייה שמה את ידה על המגרש המפואר (בגלל חובות בדמי שכירות) והמתקנים הרבים נמכרו במכירה פומבית על ידי אנשי ההוצאה לפועל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 המועדון נסגר וחדל לפעול.
אתלטיקה
ענף האתלטיקה הקלה ביוטצ'נקה קרקוב היה מפורסם פחות, אך גם ממנו צמחו מספר אצניות שהשתייכו לצמרת העירונית במקצועות ריצה שונים.
כדורגל
מחלקת הכדורגל במועדון נוסדה בשנת 1910, ביוזמתו של סטודנט יהודי בשם ליאון גלייסנר. הקבוצה פעלה עד 1914, הושבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוקמה מחדש ב-1919, אך סבלה מקשיים כלכליים ומחסור בציוד.
קבוצת הכדורגל השתייכה לצמרת הכדורגל בעיר ואף נכנסה בשנת 1926 לליגה הלאומית הפולנית, שהוקמה באותה שנה, והייתה היחידה מהעיר ששיחקה בה. לעיתים, נכללו מספר שחקני יוטצ'נקה בהרכב נבחרת פולין ונבחרת העיר קרקוב. לכדורגלני יוטצ'נקה היו אוהדים רבים, ולא רק בקרב היהודים. יוסף קלוץ, שחקנה של יוטצ'נקה, היה הכדורגלן הראשון שהבקיע גול, בניצחון פולין על שוודיה 1–2. זיגמונט קרומהולץ (Zygmunt Krumholz) היה אחד מטובי כובשי השערים בליגה הלאומית הפולנית בשנת 1927. כדורגלן מפורסם נוסף מיוטצ'נקה היה לאון שפרלינג. יוטצ'נקה שיחקה גם מול היריבה העירונית מכבי ולעיתים הסתיימו המשחקים ביניהן באלימות.
כדור מים
יוטצ'נקה קרקוב זכתה ב-3 האליפויות הראשונות שנערכו בפולין בכדורמים (1925–1927).
בטורניר הראשון בכדורמים שהתקיים בשנת 1925 זכתה יוטצ'נקה באליפות פולין ובגביע הנודד של המדינה. ההרכב המנצח כלל את: ק. אופן, י. שרייבר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטרמן, רומן וכטל.
ב-1926 זכתה יוטצ'נקה בשנית באליפות המדינה והשיגה את התוצאות הבאות: הרכב האלופה כלל את: ק. אופן, וודלר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטמן, רומן וכטל, המצטיין ביניהם היה יוליאן ריטמן.
ב-1927 ניצחה יוטצ'נקה את AZS ורשה בתוצאה 1:5. אולם עקב הרחקה שגויה של שחקן AZS, הקבוצה מחתה, תוצאת המשחק התבטלה ונקבע משחק חוזר, בו התרחשו אירועים דרמטיים בקרב שתי הקבוצות המתחרות. AZS הובילה בתוצאה 0:1, יוליאן ריטרמן השווה, רומן וכטל העלה את התוצאה ל-1:2 ו-AZS משווה. שופט המשחק סינקובסקי החליט להרחיק שני שחקני AZS ויוטצ'נקה מעלה את התוצאה ל-2:3, התוצאה הסופית בגמר המשחק. יוטצ'נקה זכתה פעם שלישית ברציפות באליפות פולין. גביע העיתון KURIER SPORTOWY עבר לידיה לצמיתות. ההרכב המנצח כלל את: ק. אופן, י. שרייבר, י. קליין, ארנסט שיינפלד, יוליאן ריטרמן, ז. ריטמן, רומן וכטל.
ב-1928 עקב ביטול ענף השחייה ביוטצ'נקה, מרבית שחקניה עברו לשורות מכבי קרקוב שזכתה בעקבות כך 5 פעמים ברציפות באליפות.
שחייה
שחייניה של יוטצ'נקה קרקוב השתתפו בתחרויות אזוריות ובאליפויות שונות בפולין. בשנת 1925 זכתה הקבוצה בתואר אלופת המדינה. כוכבי האליפות היו ארנסט שיינפלד שזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב ואולגה שרייבר ליטמן אשר זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחים ל-100 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר חזה. כן בלטו האחים ריטרמן (יוליאן), רומן וכטל וזינס ובין הנשים בלטו אלה שיינפלד ולקס הוכה.
קולומביה (קרוליינה הדרומית)
קולומביה (באנגלית: Columbia) היא עיר הבירה של מדינת קרוליינה הדרומית בארצות הברית. קולומביה היא גם בירת מחוז ריצ'לנד שבקרוליינה, אף כי חלק קטן מהעיר נמצא במחוז לקסינגטון. שם העיר נגזר משמו של כריסטופר קולומבוס. קולומביה ממוקמת על גדות הנהר קונגארי.
בהיותה ממוקמת רק 21 ק"מ דרומית מערבית למרכז מדינת קרוליינה הדרומית, נחשבת קולומביה לעיר העיקרית של קבוצת המחוזות המרכזית של קרוליינה, הנקראת "Midlands" (ארצות התיכון). עקב כך היא נקבעה גם כעיר הממשל.
קולומביה נוסדה בשנת 1786 כדי לשמש כעיר הבירה של המדינה, במקום הבירה הקודמת, צ'ארלסטון. בתור שכזו, היא אחת הערים המתוכננות הראשונות בארצות הברית. תכנון זה גרם לאיכות החיים הגבוהה בעיר, המשובצת במוסדות תרבות, פארקים, ואזורי שעשועים. בסמיכות לקולומביה מתמזגים שני נהרות גדולים, דבר ההופך אותה אידיאלית לשיט קייאקים וקאנו. גם מספר גדול של קבוצות תיאטרון עצמאיות נמצאות בעיר.
בעיר ממוקם הקמפוס הראשי של האוניברסיטה של קרוליינה הדרומית (University of South Carolina) כמו גם בסיס הטירונים הגדול ביותר של צבא ארצות הברית, פורט ג'קסון.
שטחה של העיר הוא 330.8 קמ"ר, ומתגוררים בה (נכון ל-2009) 129,333 תושבים.
היסטוריה
האירופאים הראשונים שעברו בסביבת העיר היו משלחת ספרדית אשר סיקרה את האזור במאי 1540. העיר נוצרה על ידי המועצה הכללית של קרוליינה הדרומית ב-26 במרץ 1786 והייתה כבר מלכתחילה מוקד חשוב להתפתחות המדינה כולה. בבחירות שנערכו בסנאט המקומי נבחר השם "קולומביה", על פני השם "וושינגטון". היישוב הוכרז ככפר בשנת 1805 וכעיר בשנת 1854. מצודת קונגארי, שמוקמה על הגדה המערבית של נהר הקונגארי הייתה חשובה לפיתוח מערכת הנהר סאנטי. הממשלה הקולוניאלית הקימה מעבורת לחיבור המצודה עם היישובים בגדה המזרחית של הנהר. בתחילת המאה ה-19 חל גל פיתוח בעיר. ב-17 בפברואר 1865, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, החריבו כוחות האיחוד בפיקודו של הגנרל ויליאם שרמן את העיר. בין היתר, אולם הקונגרס הישן נהרס עד היסוד.
בתחילת המאה ה-20 הפכה קולומביה למרכז טקסטיל אזורי ובשנות ה-30 הפכה גם למרכז מסחרי. בשנות ה-40 החלו מחאות ציבוריות כנגד חוקי ג'ים קרואו המפלים אפרו-אמריקאים לרעה. חוקים אלו התחילה להתבטל במדינה בתחילת שנות ה-60, מעט לפני שאר ארצות הברית.
דמוגרפיה
מבחינה דתית, הזרמים הדתיים הדומיננטיים הם הבפטיזם, המתודיזם, האוונגליזם והפרסביטריאניזם. ישנם כ-3 בתי כנסת הפועלים בעיר.
ערים תאומות
כיום יש לקולומביה חמש ערים תאומות:
אקסיניט
הרכב
קבוצת האקסיניט מכילה את המינרלים הבאים: בין הפרו-אקסיניט למנגן-אקסיניט קיימת תמיסה מוצקה, כאשר באמצע הדרך מצוי המינרל טינזניט, ולכן גם בינו לבין שני המינרלים האחרים מתקיימת תמיסה מוצקה.
קריסטלוגרפיה
האקסיניט מתגבש בדרך כלל במערכת הטריקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טריקלינית רגילה", כלומר יש לגבישים של המינרל אלמנט סימטריה אחד בלבד, מרכז סימטריה, וחבורת סימטריות מרחבית . הפרמטרים של תא היחידה שונים בהתאם לסוג המינרל. בפרו-אקסיניט הם: Åa=7.1437, b=9.1898Å, c=8.9529, והזוויות הן α=91.857°, β=98.188° ו-γ=77.349°. במנגן-אקסיניט הם: a=7.161Å, b=9.190Å, c=8.978Å, והזוויות הן α=88.26°, β=82.8° ו-γ=77.26°. במגנזיו-אקסיניט הם: a=8.933Å, b=9.155Å, c=7.121Å, והזוויות הן α=102.59°, β=98.28° ו-γ=88.09°.
תכונות פיזיקליות
האקסיניט מופיע בטבע בדרך כלל כגרגירים וכמקבצים להביים מקבילים. הגבישים לווחיים בצורת יתד פחוס המסתיימים בקצה דמוי סכין או מרית באורך של עד עשרים סנטימטרים (פרו-אקסיניט), עשרה סנטימטרים (מנגן-אקסיניט) או 3 סנטימטרים (מגנזיו-אקסיניט). אחדות מפאות הגביש משורטטות בצורה ניכרת. לאקסיניט יש פצילות טובה בכיוון אחד, והוא נשבר בצורה דמוית קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית-גבוה, 7-6.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי משתנה כאמור בהתאם לסוג המינרל בקבוצה בין 3.18 ל-3.37. האקסיניט הוא פיאזואלקטרי ופירואלקטרי.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של האקסיניט הם: nα=1.672-1.693, nβ=1.677-1.701 ו-nγ=1.681-1.704. גבישי האקסיניט שקופים עד שקופים למחצה, וצבעם משתנה בהתאם לסוג המינרל בין חום לילך עד צהוב ועד חסר צבע, כחול, סגול אפור עד שחור. שקף מנוסר דק של אקסיניט הוא בדרך כלל חום בהיר עד כחול בהיר. האקסיניט ניחן בנפיצה חזקה ובפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט. הוא נראה חסר צבע, צהוב, חום בהיר, או ירוק בהיר מזווית אחת, חסר צבע, צהוב, כחול, סגול חיוור או סגול מזווית שנייה וחסר צבע, ירוק חיוור, זהוב זית, חום או סגול עמוק מזווית שלישית. שניים מסוגי המינרלים בקבוצה המינרל פולטים קרינה פלואורסצנטית בגוון אדום בקרינת על סגול, המנגן-אקסיניט והמגנזיו-אקסיניט, כאשר האחרון פולט קרינה בגוון אדום-כתום בקרינת על סגול בגלים ארוכים וגוון אדום חיוור יותר בגלים קצרים.
גילוי ומקור שם
מקור שם קבוצת המינרלים מיוונית "אקסין" – גרזן המתייחס לצורת היתד האופיינית של המינרל. הסוגים השונים קרויים על שם המרכיב הבולט בהם.
שימושים
המגנזיו-אקסיניט יכול לשמש כאבן חן יקרה למחצה בשל הגוון הכחול שלו, הקשיות, והנדירות היחסית שלו. הסוגים האחרים של מינרלים בקבוצת האקסיניט נמצאים בשימוש רק במכירה לאספנים בייחוד המנגן-אקסיניט שיש לו צבע צהוב בולט והיותו פלואורסצנטי בגוון אדום בקרינת על סגול.
מקור ותפוצה
האקסיניט נוצר בהתמרת מגע מטאסומטית ובפגמטיטים. במינסוטה נוצר המנגן-אקסיניט כשעורק פגמטיטי חתר בתצורת ברזל במגע עם גברו.
הפרו-אקסיניט הוא מינרל נפוץ. מקומות בהם ניתן למצוא פרו-אקסיניט כוללים את סן כריסטוף אן אויסן (St Christophe-en-Oisans) במחוז איזר (Isère) שבחבל רון-אלפ שבצרפת (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); צוקי רוסקומון (Roscommon), ומכרה בוטאלק (Botallack) בקורנוול שבאנגליה; גבישים מפותחים מצוים במרבץ פואיבה, כ-100 ק"מ מצפון מערב לסרנפול שבהרי אורל שברוסיה; ובאגם ניו מלונס (New Melones) מחוז קאלאברס (Calaveras) בקליפורניה שבארצות הברית.
מנגן-אקסיניט ניתן למצוא בסנט אנדראסברג (St. Andreasberg) בהרי הרץ בסקסוניה התחתית שבגרמניה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); בקאליה (Calliagh), כ-8 ק"מ דרומית מערבית למויניהן (Monaghan) שבאירלנד; על הר פו (Monte Pu) במחוז ליגוריה שבאיטליה; ברכס מסבי (Mesabi Range) במחוז סנט לואיס במינסוטה, במכרה מקיני (McKinney) במחוז מיטשל בצפון קרולינה, ובפרנקלין (Franklin) במחוז ססקס (Sussex) בניו ג'רזי שבארצות הברית; ובמכרה אנאווי במחוז קוצ'י ביפן.
מגנזיו-אקסיניט הוא מינרל נדיר וניתן למצוא אותו במחוז ארושה בטנזניה (המקום בו נתגלה); בלונדון ברידג' (London Bridge) סמוך לקויאנביאן (Queanbeyan), מדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה; ובסמוך ללוניג (Luning) במחוז סנטה פה בנבדה שבארצות הברית.
טינזניט ניתן למצוא בטינזן (Tinzen) שבקנטון גראובינדן שבשווייץ (המקום בו נמצא לראשונה); במכרות קאסינה (Cassagna) וגמבטסה (Gambatesa) בואל גראוויליה (Val Graveglia) סמוך לקיאווארי (Chiavari) בליגוריה שבאיטליה; ובאקאטורה (Akatore) שבניו זילנד.
דיונון עצום
דיונון עצום (שם מדעי: Mesonychoteuthis hamiltoni) הוא ככל הידוע בעל החיים הגדול ביותר בין חסרי החוליות. על פי ההערכות (של פריטים צעירים שנצפו), אורכו המקסימלי נע בין 12 ל-15 מטרים.
הדיונון העצום הוא המין היחיד בסוג Mesonychoteuthis.
מבנה הגוף
ההערכות הן כי אורכו מגיע עד והוא כנראה גם הגדול ביותר מבין חסרי החוליות. בניגוד לדיונון הענק, בעל זרועות הציד המכוסות בכפתורי הצמדה, ובצמוד להם גם שיניים קטנות, הרי שאצל הדיונון העצום מכוסה גם הגוף בקרסים לתפיסה, שחלקם גם מסתובבים ובעלי שלושה ראשים. גופו גדול ורחב יותר ולכן גם משקלו גדול יותר. הדגימות שנבדקו מרמזות על מרכז גוף עיקרי בעל מסה משמעותית יותר וזרועות ציד קצרות יותר מאשר אצל הדיונון הענק. התפתחות של גוף גדל-ממדים שכזה תואמת את תופעת ממדי הענק אצל שוכני המים העמוקים מאד.
תפוצה
אזורי המחיה המשוערים של הדיונון העצום הם באוקיינוס הדרומי ברצועה המקיפה את אנטארקטיקה ועד האזור שגבולו הצפוני הוא דרום אפריקה, דרום אמריקה וניו זילנד.
מזון וסביבה
הזכרים והנקבות של הדיונון העצום הם שונים במראם. הנקבות הבוגרות גדולות מהזכרים כמקובל אצל רבים ממשפחת חסרי החוליות. אופן הרבייה לא הוברר במלואו, כיוון שאצל הזכרים לא נצפה איבר רבייה האופייני לבני משפחת הסילוניות, המשמש להעברת הזרע לצורך ההפריה. מעריכים כי ככל הנראה הוא מצויד בסוג של איבר מין זכרי המעביר את הזרע ישירות אל תוך גופה של הנקבה.
אויבו הטבעי העיקרי של הדיונון העצום הוא ראשתן גדול-ראש. צלקות וסימני מאבק על גופם של לווייתנים שניצודו באזור האוקיינוס הדרומי מעידים כי הדיונון העצום מהווה חלק עיקרי ממזונם. בקיבות הלווייתנים נמצאו שרידי מקור של דיונונים שנאכלו.
מחקר
הפרט הגדול ביותר של דיונון עצום, אם כי גם הוא לא בשלמותו, נתפס בשנת 2007 על ידי דייגים מניו זילנד בים רוס שבאנטארקטיקה. הייתה זו נקבה במשקל 495 ק"ג ואורך של כעשרה מטרים.
ריצ'רד מרטין
ריצ'רד מרטין (באנגלית: Richard Martin; פברואר 1754, אירלנד – 6 בינואר 1834, בולון סור מר, צרפת) היה פוליטיקאי אירי, פילנתרופ, רפורמטור חברתי ופעיל להגנת בעלי חיים. מרטין כיהן כחבר הפרלמנט האירי וכחבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת. בשנת 1822, הצליח להעביר בפרלמנט הבריטי את החוק הלאומי הראשון בעולם להגנת בעלי חיים חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 שכונה 'חוק מרטין'. בשנת 1824, היה ממייסדי הארגון הראשון בעולם להגנת בעלי חיים 'האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים'. הוא נודע בכינוי 'דיק ההומניטרי' (לשון קיצור של הכינוי 'ריצ'רד ההומניטרי') שחברו, מלך בריטניה ג'ורג' הרביעי, נתן לו.
קורות חיים
מרטין נולד ככל הנראה בדבלין, אירלנד, כבן הבכור של רוברט מרטין, בעל קרקעות ממחוז גולוויי שבאירלנד, ושל ברידג'ט ברנוול (Bridget Barnewall), בתו השלישית של ג'ון ברנוול (John Barnewall), הברון ה-11 מטרימלסטון. הוא צאצא של שבט Ó Flaithbheartaigh, משפחות אביו ואמו הן צאצאיות לקתולים מממלכת אנגליה הנורמנית, וריצ'רד היה בן המשפחה הראשון שגדל כפרוטסטני. בין השנים 1769–1771, מרטין למד בבית הספר הארו, בו נחשף לדברי הביקורת של המורה הבכיר, סמואל פר בדבר 'היחס הברברי' לבעלי החיים - ביקורת שמרטין נחשף אליה בילדותו בשיחות עם אמו, שלימדה אותו לכבד ולאהוב בעלי חיים. בשנת 1773, למד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ובפברואר 1776, נרשם לאכסניית המשפט לינקולנ'ס אין. כשאביו נפטר בשנת 1794, הוא ירש את קרקעותיו, התיישב בטירת בולינהינץ', שלט למעשה בכל חבל קונמארה (כ-200,000 דונם של אדמות) וכונה 'מלך קונמארה'. בין השנים 1782–1783, שימש כשריף של מחוז גולוויי ובשנת 1779, היה הקולונל של מתנדבי רגימנט הפרשים של המחוז. במהלך חייו, דחה פעמיים הצעה לקבל מעמד אצולה.
ב-8 בפברואר 1777, התחתן עם אליזבת וסיי (Elizabeth Vesey), להם נולדו תשעה ילדים, אולם רק שלושה ילדים שרדו לגיל בגרות: הבנים תומאס ברנוול מרטין וג'ורג', והבת לטישה (Letitia). כשהחל לעסוק בפוליטיקה ולהיעדר תדיר מביתו, אשתו ניהלה שני רומנים ולבסוף עזבה אותו בשנת 1791 לטובת מאהבה, ג'ון פטרי, אנגלי תושב פריז. מרטין תבע את פטרי וזכה ב-10,000 פאונד, אולם בחר להשליך את הכסף בהפגנתיות מחלון הכרכרה בה נסע משום שסירב ליהנות מהבגידה של אשתו. בשנת 1793 הם נפרדו בצו כנסייתי, אולם לא הספיקו להתגרש בטרם מותה. ב-5 ביוני 1796, הוא התחתן בשנית עם הסופרת הארייט אוונס מרטין, בתו השנייה של יו אוונס ואלמנתו של קפטן רוברט הסקת' (Robert Hesketh), ולהם נולדו ארבעה ילדים: ריצ'רד, שהיגר בשנת 1833 לקנדה, הארייט לטישה, ג'ורג'ינה ומארי. בתו, הארייט לטישה מרטין הייתה סופרת, ובנו, תומאס ברנוול מרטין, היה חבר הפרלמנט הבריטי משנת 1832 ועד מותו בשנת 1847. נכדתו של מרטין (בתו של ברנוול מרטין) היא הסופרת מרי לטישה מרטין.
מרטין היה איש חברה שנהנה מתיאטרון ואף עסק במשחק והשתתף בנשפי מסיכות. הוא נודע כאדם אקצנטרי, נדבן, בעל השקפות הומניות, בעל חוש הומור מפותח וכן כלוחם דו-קרב. נדיבותו דרדרה את מצבו הכלכלי עד שנכנס לחובות, ובשנת 1827, לאחר שחסינותו הפרלמנטרית פגה, הוא נאלץ להימלט לצרפת מפני החוק. הוא מת ב-6 בינואר 1834 בבולון סור מר בצרפת. המשורר תומאס הוד כתב לזכרו של מרטין את 'אודה לריצ'רד מרטין', וכינה אותו ה'וילברפורס של הסוסים' (Wilberforce of hacks). בספטמבר 1944, במאורעות מלחמת העולם השנייה, קברו ניזוק בהפצצה אווירית, ובשנת 1972, שרידיו נקברו מחדש בבית קברות בבולון סור מר וסומנו על ידי מצבה שהוצבה מטעם האגודה המלכותית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, אותה הקים בשנת 1824.
קריירה ופעילות
בין השנים 1776–1783 ו-1798–1800, כיהן כחבר בית הנבחרים של אירלנד מטעם מחוז ליטרים. הוא נהג לבקר בדבלין, בלונדון ובפריז במטרה לקדם את הרפורמות שלו בפרלמנט. בשנת 1781, החל לעבוד כעורך דין בלשכת עורכי הדין של אירלנד, ושימש כתובע במשפטו של ג'ורג' רוברט פיצגרלד שהואשם והורשע בכליאת שווא של אביו. מרטין כבר רכש בעבר בוז לפיצגרלנד לאחר שזה ירה למוות בכלבו של חברו. בתגובה, מרטין הזמין אותו לדו-קרב אקדחים שהסתיים בפציעות קלות לשני היריבים.
בשנת 1801, לאחר איחוד אירלנד עם האימפריה הבריטית, נבחר לכהן כחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה גולוויי (החופף למחוז גולוויי דהיום למעט הבורו של גולוויי) עד שנת 1827. הוא נאבק למען אמנציפציה לקתולים, ביטול העבדות, פעל עם ג'יימס מקינטוש לביטול עונש המוות למורשעים בעבירות גנבה, מרמה וזיוף, התנגד לענישת מלקות והגיש הצעת חוק שמטרתה לאסור כליאת בעלי חוב חולים וזאת משום שהתנאים בכלא מסכנים את חייהם. בשנת 1821, ניסח הצעת חוק שמטרתה להבטיח הגנה משפטית למואשמים באישומים שניתן להטיל עליהם עונש מוות. נאמר עליו כי חוש ההומור המפותח שלו הצליח להסיר את מגננות מתנגדיו באופוזיציה. הוא תמך בחנינת מורדים, נחלץ לעזרתם של צעירים וצעירות שנקלעו לצרות מול הרשויות או מול הוריהם, ואימץ אל ביתו עניים ורעבים. נאמר עליו כי אלמנות וילדים, להם הרשה להתיישב באדמותיו, התפללו לישועתו. חברו, המלך ג'ורג' הרביעי, כינה אותו בשל פעולותיו בכינוי 'מרטין ההומניטרי' שהתפרסם ברבים כ'דיק ההומניטרי'.
חוק מרטין
מרטין היה ידוע בעיקר בזכות מאבקו להגנת בעלי חיים והיה חלוץ בתחום החקיקה להגנת בעלי חיים. הוא התנגד לאכזריות כלפי בעלי חיים, התנגד לניסויים בבעלי חיים, טען כי מדובר בפרקטיקה מבחילה שאין לה שום הצדקה והימם את בית הנבחרים עם תיאורים מפורטים של הניתוחים הפומביים שביצע פרנסואה מז'נדי בכלבים חיים בלונדון. הוא אסר על אכזריות כלפי בעלי חיים בשטחיו בקונמארה, במיוחד על הפרקטיקה הנפוצה דאז, קשירת מחרשה לזנבו של סוס, ופעל כדי לחוקק חוק נגד אכזריות כלפי בעלי חיים שיחול על בריטניה כולה.
היסטוריה
ההצעה הראשונה בפרלמנט הבריטי בדבר הגנה על בעלי חיים הועלתה בשנת 1800, לפיה יש לאסור את ספורט הדמים הכרוך בהתגרות בשוורים. שר החוץ דאז, ג'ורג' קנינג, תיאר הצעה זו כאבסורדית, תהה איזה עיסוק יכול להיות יותר תמים מהתגרות בשוורים והשווה ספורט דמים זה לתחרויות אגרוף ולריקודים. קנינג הניח שההצעה מבקשת להוציא את ספורט הדמים הזה מחוץ לחוק משום שמסוכנותו נעוצה בהתקבצות ההמון שעלולה להוביל להתנהגות לא מוסרית של בני האדם אחד כלפי השני. הנחה זו נשענה על התפיסה דאז לפיה התנהגות שמזיקה לבעלי חיים אינה מצדיקה חקיקה. עיתון הטיימס החזיק גם הוא בתפיסה זו ופרסם מאמר לפיו "כל מה שיש בו התערבות בשימוש הפרטי האישי בזמנו או ברכושו של האדם הוא עריצות. כל עוד אדם אחר אינו נפגע, אין מקום לסמכות של התערבות" והצעת חוק זו נדחתה. בשנת 1809, לורד תומאס ארסקין הציע חוק למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים שנקרא "החוק למניעת יחס רשלני והתאכזרות כלפי בעלי חיים", אולם גם הצעת חוק זו נדחתה.
חקיקת חוק מרטין
במאי 1821, מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי. ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה. תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים. לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים. כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר. אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל. מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית. הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים, אולם ניסיונו לא צלח. בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם. ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה בשם חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 (באנגלית: Cruel Treatment of Cattle Act 1822). חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק
כדי לעלות את מודעות הציבור לעובדה שיחס אכזרי כלפי חיות מסוימת אינו חוקי, מרטין רדף אישית את פורעי החוק: הוא סייר ברחובותיה של לונדון, הביא את העבריינים לדין, יזם הליכים פליליים חסרי תקדים ולעיתים אף ניהל אותם. ב-9 באוגוסט 1822, הוא הביא אל בית המשפט שני סוחרים משוק סמית'פילד שעברו על החוק. הם הורשעו ונקנסו בעשרים שילינג. מרטין נהג לגלות רגישות כלפי המואשמים שהורשעו בבית המשפט, לא ערער על עונשים מקלים ולעיתים אף שילם את הקנס של מורשעים עניים. במסגרת ניסיונותיו להביא את פורעי החוק לדין, הוא הסתבך לעיתים בתקריות אלימות, וכן התעמת עם השופטים. באחד המקרים, מרטין הפיל ארצה ילד שסירב להפסיק להכות את החמור שלו עם מקל. הדבר עורר בתקשורת קמפיין נגד מרטין. מחשש להסתה לרצח, מרטין נאלץ לנקוט צעדים נגד העיתון The Morning Chronicle בו נכתב: "החמור האירי הזה מרטין, עם האידיוטיות הבלתי נסבלת שלו, הופך את כל העניין הזה למגוחך. אני מקווה יום אחד לראות את הגולגולת שלו - עבה ככל שתהיה - מרוסקת". מאבקו של מרטין הפך אותו לדמות נלעגת בעיני הציבור והתקשורת. הוא כונה בכינויים מלגלגים בכלי התקשורת (למשל דון קישוט) ולדמותו בקריקטורות בעיתונות, נוספו לעיתים אוזני חמור במטרה לזלזל בו. בשנת 1823, כשדווח כי מרטין אבד בים, אמר עליו הדוכס מבטפורד : "אני שמח שדיק מרטין הזקן מגולוויי מת. כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי. חוק מרטין הגן על בעלי חיים מסוימים (בעיקר בעלי חיים ששימשו את האדם לצורכי עבודה) ומרטין ניסה לחוקק חוקים נוספים להגנת כלבים וחתולים, לכונן רגולציה לבית המטבחיים, ולבטל קרבות כלבים, קרבות דובים ושיסוי שוורים, אולם עמיתיו בבית הנבחרים נהגו לצחוק עליו וללעוג לו כשקם להציג את הצעות החוק שלו, והצעות חוק נוספות שלו בתחום זה - לא עברו. אף על פי שמאמציו לתקן את החוק לא הועילו, עצם יישום החוק החדשני היה בבחינת רפורמה גדולה. בשנת 1835, שנה לאחר מותו, החוק שלו תוקן.
משפטו של ביל ברנס
המקרה המפורסם ביותר של אישום בגין הפרת חוק מרטין היה המשפט הראשון שנערך לאחר חקיקת החוק נגד הירקן תומאס וורסטר (Thomas Worster) ומוכר בשם 'משפטו של ביל ברנס'. מרטין הביא את הירקן בפני שופט לאחר שזה הכה את חמורו עם אבזם ברזל המחובר לרצועה. חמורו של וורסטר נכח במהלך המשפט, ומרטין ביצע בו בדיקה לעיני השופט כדי להציג את הפצעים שלו מהמכות שקיבל. וורסטר נקנס בטוקן אחד. איור משנת 1838, שנקרא 'משפטו של ביל ברנס', תיאר את מה שהתרחש בבית המשפט: הירקן תומאס וורסטר מכונה באיור 'Bill Burns' כמשחק מילים המבקש לרמוז כי היה ראוי לשרוף (Burn) את הצעת החוק (Bill) ולא לאשר אותה. החמור מופיע בבית המשפט כעד נגד בעליו שמואשם באכזריות כלפיו. הסלים הכבדים שנשא על גבו - מוטלים על הארץ מימינו. הבעלים של החמור נוגע עם אגודלו באפו כמחוות זלזול. העתק של חוק מרטין זרוק ברצפה למרגלות אחוריו של החמור כרמיזה למקום אליו שייך החוק.
האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים
אף על פי שהחוק למניעת אכזריות לבהמות עבר בשנת 1822, הוא זכה להתעלמות כמעט מוחלטת של המשטרה ומערכת המשפט. ב-16 ביוני 1824, נפגשו מנהיג התנועה לביטול העבדות בבריטניה, ויליאם וילברפורס, הפעיל הטבעוני היהודי, לואיס גומפרץ, חבר הפרלמנט הבריטי, פוול בקסטון ושבעה פעילים נוספים בתנועה להגנת בעלי חיים בבית הקפה סלוטר הישן, ובראשותו של מרטין, ייסדו את האגודה הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים 'האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים'  (באנגלית: Society for the Prevention of Cruelty to Animals, בראשי תיבות: SPCA), שלימים קיבלה את חסות הממלכה המאוחדת ונקראה 'האגודה המלכותית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים' (באנגלית: Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals, בראשי תיבות: RSPCA). מרטין הציע כי האגודה תגייס פקחים במטרה לסייר ברחובות ולהביא לדין את פורעי החוק, וסייר באופן אישי ברחובותיה של לונדון, עצר פורעי חוק והביא אותם לדין. בשנת 1825, 69 מתוך 71 המקרים שהובאו לבית המשפט באישום אכזריות כלפי בעלי חיים, הסתיימו בהרשעה. בראשית דרכה, האגודה אמנם הצליחה להביא לדין עבריינים, אולם נכנסה לקשיים כלכליים, ומזכיר האגודה ארתור ברום אף נכלא בכלא לבעלי חוב.
כשמרטין נשאל מדוע הוא מתאמץ כל כך כדי להגן על בעלי החיים, הוא השיב: "אדוני, בהמה לא יכולה לשאת אקדח!". הפורטרט שלו, מתנה מגברת רטקליף צ'יימברס (Ratcliffe Chambers), נתלה כאות כבוד בחדר הישיבות של האגודה ברחוב ג'רמי שבלונדון.
בשנת 2010, החלה האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים להעניק את פרס ריצ'רד מרטין (Richard Martin Award) כפרס היוקרתי ביותר מבין הפרסים אותם מעניקה.
זאב וולף בלום
זאב וולף הכהן בלום (1835, מוינשט, רומניה - 8 בנובמבר 1911, ראש פינה) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי המושבה ראש פינה, שימש במשך כמה שנים כמוכתר של המושבה.
ביוגרפיה
נולד לשמשון בן צבי בעיירה מוינשט שבמולדבה, רומניה. הוא קיבל חינוך מסורתי וסחר בתבואה. בן 28, הצטרף לחבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה. האגודה נוסדה במוינשט ביזמתם של המזכיר דוד שוב וראש החבורה מנדל גרינברג. האגודה איגדה 50 משפחות, כ-130 נפשות, אשר שמו לעצמן מטרה להתנחל על הקרקע כאיכרים בארץ ישראל. חבריה החלו בפעילות ציונית כחלק מן ההתעוררות הלאומית בקרב עמי אירופה שהחלה לאחר אביב העמים. הם אספו כספים לשם רכישת קרקע בארץ ישראל מבלי שהכירו את התנאים הקשים, ששררו במקום באותה תקופה.
ב-24 יולי 1882, יום לפני תשעה באב, רכש דוד שו"ב עבור אגודתו, מן הבדואים בגליל העליון, שני שלישים מאדמות ג'עוני. את יתרת האדמה במקום קנו משפחות יהודים שהגיעו מרוסיה.
בסוף חודש אב ה'תרמ"ב (15 באוגוסט 1882), יצא זאב עם אשתו מאלי לבית גולדנברג וארבעת צאצאיהם, בתוך משלחת של 30 משפחות לעיר הנמל גאלאץ. הם עברו בבאקו שם הצטרפו אליהן משפחות נוספות מהעיר יאשי ומערים אחרות. בגאלאץ הצטרפו עוד משפחות מטעם הוועד המרכזי של אגודות חובבי ציון בעיר. כ-90 איש מהם הפליגו באניה "טיטוס" דרך קושטא וביירות ועגנו בחיפה.
יחד עם זאב וולף עלו ארצה גם שלושת אחיו ואחותו מלכה.
החבורה התיישבה על אדמת הכפר ג'עוני (גיא אוני) בשלהי אלול תרמ"ב. זאב וולף בלום חתום שלישי על אישור התקנות של המושבה החדשה שנחתמו באספת המייסדים הראשונה של המושבה במוצאי שבת תשובה ה'תרמ"ג, ישיבה שבה ניתן למושבה השם ראש פינה. יחד עם אשתו מאלי, היה זאב שותף לעבודת הקרקע ולבניית המושבה ראש פינה. לימים שימש גם כמוכתר המושבה.
זאב השתתף ביסוד החברה "זרע אברהם" ע"ש הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לעזרה הדדית ולשיפור המידות במושבה.
נפטר בראש פינה ביום ט"ז בתשרי ה'תרע"ב, 8 בנובמבר 1911, והוא בן 64.
אולגה שרייבר ליטמן
אולגה שרייבר-ליטמן (באנגלית: Olga Schreiber-Litman; 12 במרץ 1909 – 1956) הייתה שחיינית יהודייה-פולנייה. אלופה ושיאנית פולין בשחייה, ניצולת השואה.
ביוגרפיה
אולגה נולדה ב-12 במרץ 1909 בעיירה ליד העיר קרקוב לסטפן סמואל שרייבר ורג'ינה שרייבר, והייתה אחותם של אוגוסטינה בצ'נר, הלנה שרייבר, יגנסי שרייבר, ואירנה קה. נישאה ב-25 בדצמבר 1928 ליצחק ליטמן ועברה איתו לעיר זאלשצ'יקי ליד הגבול עם רומניה. לאולגה נולדו שתי בנות - הלינה (12 בדצמבר 1932) ואווה (30 ביוני 1939).
קריירה ספורטיבית
רוב הקריירה הספורטיבית שלה היא התאמנה במועדון יוטצ'נקה קרקוב. באליפות פולין שנערכה בשנת 1923 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובאליפות פולין שנערכה בשנת 1924 היא זכתה ב-3 מדליות זהב במשחים ל-100 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר חזה. שרייבר הייתה תשע פעמים שיאנית פולין בסגנון חופשי ובסגנון חזה. בשנת 1928 עברה למועדון מכבי קרקוב עקב סגירת ענפי ספורט המים ביוטצ'נקה.
תקופת השואה
כאשר פלשו הסובייטים לפולין בשנת 1939, כשהייתה בת שלושים, בעלה יצחק חצה את הגבול ועבר לרומניה עם הרבה פליטים נוספים. אולגה ובנותיה היו בקרקוב והתחבאו. כאשר יצחק חזר לפולין מחשש למשפחתו הוא נידון לעשרים שנות עבודה קשה וגירוש לסיביר, שאר המשפחה לא נעצרה רק בזכות חבריהם הקומוניסטים. רוב הרכוש של המשפחה הוחרם, כולל האדמות שלהם, אולגה עברה עם בנותיה לכפר השכן- טלוסטה, בו הן נשארו עד שפולין נכבשה על ידי הצבא הגרמני בשנת 1941, אז חזרו לביתן בזאלשצ'יקי. לאחר אחת ההתקפות באזור חזרה אולגה עם בנותיה לטלוסטה. אולגה ניסתה למצוא עבורן מקום בטוח, אך המקומות היו זמניים, ולעיתים התחבאה בתה הלינה בנפרד מאולגה ואווה. בעזרת תעודות מזויפות שאולגה קנתה מכומר בשם ליטנסקה, הצליחה לעבור עם בנותיה לעיר ירוסלב, ברכבת פגשה המשפחה בגבר פולני, שאיים להסגיר אותן לגסטפו אך לבסוף לקח רק את המטען שלהן וחלק מכספן. אולגה החלה לעבוד כעוזרת לכובסת בירוסלב, ובתמורה לעבודתה ישנו אולגה ובנותיה באחד החדרים שהשכירה הכובסת. לאחר זמן מה, התחילה אולגה לעבוד בשביל הצבא הגרמני במטבח, בעקבות המחשבה שהמקום הבטוח ביותר הוא במקום הגלוי ביותר. באחד הימים פשטו הגסטפו על ביתן בחיפוש אחר אחד מבניה של בעלת הבית שלהן. התעודה שאישרה שאולגה עובדת עבור הצבא הגרמני הצילה אותה ואת בנותיה, כך שהן היו היחידות שלא נעצרו. על מנת שלא תיחשף זהותן היהודית הלכה בתה הלינה לבית ספר פעמיים בשבוע וכל השלוש הלכו לכנסייה באופן קבוע. כאשר נפלו רימונים על ביתן נפגעה בתה הלינה בידה אך הצליחו להציל את רוב היד, ואילו בעלת הבית שלהם נהרגה. בעזרת חברים של בעלה שנשארו בחיים נודע לאולגה שהוא עבר עם אחותו לארץ ישראל, אחרי שהסובייטים שחררו אותו כדי להילחם בצבא ודרך טהראן הגיע לארץ ישראל.
לאחר השואה
כשנגמרה המלחמה, אולגה ויצחק יצרו קשר מחדש בעקבות מודעה ברדיו, ואחיינו של יצחק, שלחם בבריגדה היהודית, איתר את אולגה והבנות. בשנת 1945, היגרה אולגה עם בעלה ובנותיה ללונדון. היא נפטרה בשנת 1956.
מנהרת-הזמן (סדרת ספרים)
מנהרת-הזמן היא סדרת ספרים, שכתבה גלילה רון־פדר-עמית בסוגת ההיסטוריה והמדע הבדיוני. הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 1997. הסדרה כוללת 82 ספרים.
עלילה
עלילת הספרים מספרת על ילד בן עשר, בשם דן שחורי שגר בשכונת רמות בירושלים. לאחר שגילה מנהרה קרוב לביתו, סיפר על כך לחברתו, שרון, והם מחליטים לחקור את המנהרה, ומגלים שהיא הובילה אותם אל תקופת מלחמת העצמאות, המצור על ירושלים. בכל ספר דן ושרון מסיירים בתקופה שונה, לשם לוקחת אותם המנהרה.
לפעמים נוצרים סיבוכים בעלילה כאשר אנשים אחרים מגיעים למנהרת הזמן, למשל בת-דודה של שרון שנכנסת למנהרה או ילד שקרא את הספר מנהרת-הזמן. דן ושרון מגלים במשך הספרים יותר ויותר על המערה שלהם. הם מגלים שהזמן בהווה נעצר תוך כדי המסע בזמן, הם מגלים גם שהמערה אינה סתם מקום כי אם כח (שמהותו נשארת בלתי ברורה), כי היא מאוד לא אוהבת שנכנסים אליה עוד אנשים חוץ מדן ושרון, אך יש פעמים שהיא מזמינה ילדים אליה לפי רצונה האישי, שבכוחה להגן עליהם (דן ושרון והאורחים) כאשר היא מביאה אותם למקומות וזמנים מסוכנים ביותר (כולל תקופת השואה) ולהעניק להם את היכולת להבין את השפה המדוברת שם ולדבר בה, וכי בכל מסע בלי יוצא מהכלל המנהרה תמיד מביאה אותם למקום וזמן בעל משמעות בתולדות מדינת ישראל, הציונות, או העם היהודי.
MARS
MARS הוא צופן בלוקים סימטרי שפותח ב-1998 בחברת IBM על ידי צוות מפתחים בראשות דון קופרשמידט שהיה מעורב בפיתוח DES כמועמד לתקן ההצפנה המתקדם. MARS הגיע למקום האחרון מבין חמשת המועמדים המובילים (אחרי RC6). הצופן קומפקטי, מתאים ליישום בתוכנה ובחומרה, מנצל את יכולות המעבד המודרני להשגת מהירות, יעילות וביטחון טובים יותר לעומת אלגוריתמים מדור קודם כמו DES או IDEA ונועד להצפנה מסיבית. MARS פועל על בלוקים בגודל 128 סיביות ומפתח הצפנה בטווח גדלים של 128 - 400 סיביות. כיתר המועמדים המובילים שעלו לגמר הוכרז במהלך התחרות שלא התגלו התקפות מעשיות שמסכנות את ביטחונו. IBM התירה את השימוש בו ומימוש שלו ברישיון חופשי במגבלות מסוימות, למרות היותו מוגן בפטנט וזכויות יוצרים.
שיקולי פיתוח
השיקולים שהנחו את IBM בפיתוח הצופן כדי לעמוד בדרישות התקן החדש הם:
תיאור האלגוריתם
קלט ופלט הצופן הם ארבע מילים בגודל 32 סיביות. המפתח מיוצג על ידי 40 מילים. ו-512 תיבות ההחלפה כשהן מחולקות לשתיים דהיינו 256 הכניסות הראשונות נקראות S_0 והאחרונות S_1. כל הפעולות הפנימיות מבוצעות ברמת מילים. את בתי הקלט ממירים למילים לפי סדר בתים קטן (הבית הראשון מכיל את הספרות הפחות משמעותיות של המילה). השלד העיקרי של האלגוריתם מורכב מהפעולות הבאות לפי סדר זה:
אפשר לראות את הסימטריה הרבה של הצופן. הוספת חלק מהמפתח המורחב שנקראת 'הלבנה' (whitening) מסתיימת בפעולה ההפוכה של חיסור המפתח. שני המרכיבים הבאים נקראים 'ערבוב לפנים' (Forward mixing), מטרתם לספק ערבוב מהיר ואפקט מפולת להגנה מפני התקפת גלוי-נבחר, זאת באמצעות הוספת חלק מהמפתח המורחב, פעולות ערבוב והזזה נוספות בין מילות הקלט, שימוש בתיבות ההחלפה כאשר שני בתי קלט b_0,b_2 משמשים אינדקס ל-S_0 והבתים b_1,b_3 ל-S_1, כל זה במבנה מסוג רשת פייסטל. שני המרכיבים האמצעיים נקראים 'גרעין קריפטוגרפי' ומורכבים משישה-עשר סבבים של רשת פייסטל מסוג 3, שכוללת פונקציית הרחבה E (ראה להלן) וקומבינציה של כפל בשלמים עם הזזה מעגלית, גם הם מחולקים לקידמי ואחורי לצורך הסימטריה. שני המרכיבים המסיימים נקראים 'ערבוב לאחור' בהם מתבצעות פעולות הפוכות לפעולות שבוצעו בשלבים הפותחים ובסדר הפוך (כלומר הקלט מוזן בסדר הפוך והאינדקסים לתיבות ההחלפה הפוכים) ולמעשה האפקט הוא ביטול השפעת הערבוב הקדמי על הטקסט המוצפן. הערבוב המסיים נועד להגנה מפני התקפת מוצפן-נבחר. כאמור מטרת פעולות אילו אינה קריפטוגרפית ולא נועדה להסתיר את המידע אלא למנוע מהמתקיף למקד את ההתקפה בגרעין האמצעי על ידי הוספת שכבת הגנה.
פונקציית ההרחבה E מקבלת מילה אחת in ומחזירה שלוש מילים באמצעות שתי מילים מהמפתח המורחב k_1,k_2. התהליך מתואר בתרשים ובפסאודו קוד להלן. הפונקציה מבצעת הזזות מעגליות קבועות ותלויות משתנים, החלפות בתיבות s-box, כפל שלמים מודולו 2^w ופעולות XOR. השילוב נעשה באופן שינוצלו היתרונות שבכל אחת מהן, למשל ידוע שבכפל שלמים לסיביות הנמוכות השפעה גדולה יותר על המכפלה מאשר העליונות לכן דואגים לכך שסיביות האינדקס לתיבות ההחלפה יהיו מהגבוהות. וכן הסיביות העליונות של המכפלה חזקות יותר במובן שהן מושפעות מכמעט כל סיביות הקלט.
תיבות החלפה
בבניית תיבות ההחלפה (s-box) הכניסות חושבו בסגנון פסאודו-רנדומלי ונבדקו שלהם תכונות דיפרנציאליות וליניאריות טובות כדלהלן; עבור הכניסה S_{5i+j} מחושבת על ידי הפעלת פונקציית הגיבוב הקריפטוגרפית SHA-1 שמחזירה 4 מילים של 32 סיביות:
הסימן "||" מייצג שרשור והערך הוא המילה ה-j של פלט הפונקציה. הקבועים (בבסיס הקסדצימלי) חושבו מהקבועים המתמטיים פאי ו-e ועבור המשתנה c_3 נבדקו ערכים רבים במטרה למצוא אחד כזה שיניב תוצאה אופטימלית מבחינה קריפטוגרפית. הבדיקות הן: (א) שלא נוצרו במקרה תיבות החלפה המכילות רק אפסים או רק אחדים. (ב) שכל זוג ערכים מקבילים מהתיבות S_0,S_1 יהיו שונים לפחות בשלושה מתוך ארבעת הבתים. (ג) שהתיבות אינן מכילות שני ערכים כך שמתקיים  או S[i]=-S[j]. (ד) של-S יהיו הפרשי XOR שונים וכן  הפרשי חיסור שונים. (ה) שכל זוג כניסות יהיו שונות לפחות בארבע סיביות אחת מהשנייה. באופן דומה בודקים שלתיבות תכונות ליניאריות טובות; הטיית זוגיות נמוכה והטיית סיביות נמוכה וקורלציה נמוכה. התיבות נבדקו עם ערכים שונים של c_3 בבדיקה נמשכה כשבוע ימים ונבדקו מעל 2^{26} ערכים אפשריים עד שנמצא הערך האופטימלי.
פסאודו קוד
בפסאודו קוד להלן הסימנים "\lll" ו-"\ggg" פירושם הזזה מעגלית בסיביות (bitwise rotation) לימין או לשמאל לפי כיוון החצים והערך לצידם המציין את מספר הפוזיציות שיש להזיז, הסימן \oplus הוא XOR. ארבעת הבתים של D_0 משמשים אינדקסים לתיבות ההחלפה, למשל פירושו שהבית השני של D_0 משמש אינדקס לתיבה המתאימה ב-S_1.
הצפנה
Phase (I) השלב הפותח שנקרא ערבוב לפנים
הפעולה האחרונה מבצעת הזזה מעגלית של ארבעת המילים פוזיציה אחת ימינה והמילה הראשונה מועברת לסוף. השלב האמצעי כולל שימוש בפונקציית E כשהוא מחולק לשניים, שמונת הסבבים האחרונים שונים מהראשונים.
הפונקציה E
קלט: in, k_1,k_2 בגודל 32 סיביות כל אחד. שימו לב שהביטוי מתייחס לאינדקס בגודל 9 סיביות לטבלה המאוחדת מ-S_0 ו-S_1
הפלט הוא (L,M,R).
Phase (II) גרעין קריפטוגרפי
Phase (III) השלב המסיים המשלים של השלב הפותח שנקרא ערבוב לאחור.
פלט הצופן הוא ארבע המילים.
פענוח
Phase (I)
Phase (II)
הרחבת מפתח
הרחבת המפתח נעשית מתוך מפתח צופן k בגודל n מילים של 32 סיביות, טווח ערכים אפשריים הוא. אותו מרחיבים למפתח K עם 40 מילים. ההרחבה מתבצעת כדלהלן: נתון מערך עזר T שבכניסותיו הראשונות מציבים את מפתח הצופן, מוסיפים את ערכו של n ומרפדים את היתר באפסים. לאחר מכן מבצעים ארבעה סבבים של פעולות הכוללות טרנספורמציה ליניארית וערבוב באמצעות רשת פייסטל מסוג 1. בכל סבב מחלצים עשרה ערכים וכדי להימנע ממפתחות חלשים, עוברים על כל הערכים שהתקבלו וקובעים את שתי הסיביות הפחות חשובות בכל 'מילת-מפתח' המשמשת לכפל ל-"11" וכן מוודים שלא יהיו עשרה אפסים או עשרה אחדים עוקבים באף אחת מהן, להלן פסאודו קוד: בקוד המתואר M נקרא מסכת סיביות (bit mask) כאשר הסיביות M_l מחושבות לפי ערכי w_l. וגודל המסכה הוא לכל היותר l=30. הסמל \vee הוא האופרטור OR והסמל \wedge הוא האופרטור AND.
יעילות וביטחון
בבדיקות שנעשו הגיע צופן MARS למהירות של 28 מגה בקירוב לשנייה בהצפנה ופענוח על מחשב מסוג Pentium-Pro. הסתבר שמהדר בורלנד (שנמנה מבין דרישות התקן) לא הניב ביצועים אופטימליים. הצופן ניתן ליישום יעיל על פלטפורמות שונות הן בחומרה והן בתוכנה, אך נופל בביצועיו לעומת המתחרים האחרים. למעשה קיבל את הניקוד הנמוך ביותר לפי דירוג NIST של חמשת המובילים. להערכת המפתחים עם מפתח 256 סיביות ההתקפה הכי טובה היא 2^{256} על בסיס הערכה זו, מנימוקים קריפטוגרפיים, אין כל סיבה להשתמש במפתחות גדולים יותר. כמו כן ההתקפה הטובה ביותר האפשרית כנגד האלגוריתם (גם ליניארית וגם דיפרנציאלית) היא בסיבוכיות מקום של 2^{128} - שזה מעבר למידע הזמין בעולם. הערכת המפתחים שהאלגוריתם יהיה בטוח לפחות לעשור הקרוב.
ועדת המחקר של האיחוד האירופי לבחירת תקן ההצפנה אירופאי הנקראת NESSIE (מקבילה של NIST) ביקרה את כל המועמדים המובילים לתקן AES בשנים 2000 - 2003 וציינה מספר בעיות בקשר ל-MARS. לדעת הוועדה, טענת המפתחים לגבי ביטחון הצופן מכילה מספר שגיאות ואין בהירות מספקת לגבי תרומתו של המבנה המיוחד (תוספת הסבבים ללא המפתח) לביטחונו, אם כי אין מספיק מידע כדי לפתח התקפה מעשית. קיימות למעשה התקפות תאורטיות (של ביהם ושנייר) על מספר סבבים מצומצם של הצופן שמלמדות שאין הוכחה ברורה ליתרון זה. ניתוח תהליך הרחבת המפתח מאוד איטי ואינו מעיד בהכרח על ביטחונו. במיוחד העובדה ששתי הסיביות הנמוכות של חלקים מהמפתח המשתתפים בכפל שנקבעו ל-"11", משליכה שתמיד יהיו שני קלטים שלא ישתנו בשלב הכפל בלי התחשבות במפתח. המבקרים מסכמים שמבנה MARS היה מורכב מדי להערכה בזמן הקצר של התחרות ואין ביטחון שלא יתגלו חולשות.
התקפת בומרנג
ההתקפה הטובה ביותר הידועה (נכון לשנת 2000) כנגד צופן MARS היא התקפה דיפרנציאלית של ג'ון קלסי, ברוס שנייר וטדיושי קונו. ההתקפה שנקראת 'בומרנג' מצליחה לפרוץ את MARS באחד-עשר סבבים של הגרעין הקריפטוגרפי בסיבוכיות של 2^{65} טקסטים גלויים נבחרים עם זיכרון 2^{70} ו-2^{229} ניסיונות (הצפנה חלקית - ללא שכבת הערבוב).
איבן אג'ורום
איבן אג'ורום (בערבית: إبن أَجُرُوم; בשפות ברבריות: Ageṛṛom או Agerrum) או בשמו המלא: אבו עבד אללה מוחמד בין עבד אללה בין דאוד אל צנהאג'י (בערבית: أبو عبد الله محمد بن عبد الله بن داود الصنهاجي; 1273, פאס, השושלת המרינית – 1323, פאס, השושלת המרינית) היה בלשן וחכם הדת האסלאמית מרוקאי ואמן קריאת קוראן המפורסם בזכות ספר הדקדוק הסינופטי בערבית שחיבר שנקרא בהמשך על שמו אל אג'ורומיה.
ביוגרפיה
איבן אג'ורום נולד בפאס בשנת 1273. הוא היה ממוצא ברברי של צנהג'ה. קרוביו היו משכונת צפרו. "אג'ורום" היא מילה ברברית שמשמעותה "אדם דתי" וסופי עני (סגפן, בשפת השילחה : אג'וררם). סבו, דאוד, היה הראשון הידוע בכינוי הזה.
נפטר ביום ראשון, 1 במרץ 1323ונקבר למחרת בתוך העיירה ברובע האנדלוסי ליד באב אל ג'יזין (כנראה, באב אל חדיד ) ונשא את שמו בתחילת המאה ה-20.
חסידאים
חֲסִידָאִים (שם מדעי: Ciconiiformes) היא סדרה של עופות בינוניים עד גדולים ביותר. בסדרה ישנה משפחה אחת - חסידתיים (Ciconiidae).
הגדול בחסידאים הוא מרבו ענק שמוטת כנפיו מגיע ל־3.2 מ' ומשקלו עשוי להגיע ל־8 ק"ג. הקטנה בסדרה היא חסידה אבדימית (Ciconia abdimii) שמוטת כנפיה מגיע ל־73 ס"מ ומשקלה ל־1 ק"ג.
מיון
בסדרה ישנה כיום משפחה אחת: חסידתיים (Ciconiidae).
שלושה משפחות נוספות נכחדו ממנה:
תוכנית פובוס
תוכנית פובוס (ברוסית: Программа Фобос, באנגלית: Phobos program) הייתה תוכנית חלל סובייטית לחקר כוכב הלכת מאדים וירחיו. במסגרת תוכנית זו שוגרו גשושיות "פובוס 1" ו-"פובוס 2". בנוסף למדעני ברית המועצות בתוכנית השתתפו מדענים מצרפת ומדינות נוספות.
גשושית פובוס 1
הגשושית שוגרה ב-7 ביולי 1988 מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר מדגם "פרוטון". ב-16 ביולי 1988 בוצע תיקון המסלול. ב-18 באוגוסט ניהול הטיסה עבר ממרכז הבקרה ביבפטוריה למרכז בקרה במוסקבה. ב-28 באוגוסט לגשושית נשלחה פקודה שגויה. לאחר גילוי הטעות כל הניסיונות לתקנה לא צלחו. ב-3 בנובמבר 1988 ניסיונות ליצור קשר עם הגשושית הופסקו.
בשלבים הראשונים של הטיסה הופעל טלסקופ שחקר השמש ובוצעו צילומי רנטגן רבים שהועברו למרכז הבקרה.
גשושית פובוס 2
הגשושית שוגרה ב-12 ביולי 1988 מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר מדגם "פרוטון". ב-21 ביולי 1988 וב-23 בינואר 1989 בוצעו תיקוני המסלול. ב-29 בינואר הגשושית עברה למסלול סביב מאדים. עד למרץ 1989 הגשושית הייתה במסלול סביב מאדים וחקרה את כוכב הלכת. במקביל בוצעו צילומי פובוס. ב-25 במרץ 1989 פובוס צולם במרחק של 191 ק"מ. התקרבות לפובוס ושחרור יחידת נחיתה היו מתוכננים ל-4 באפריל. אמנם ב-27 במרץ לא התקיים קשר עם הגשושית וכל הניסיונות לחדש את הקשר נכשלו. ב-15 באפריל 1989 הוכרז על סיום המשימה.
הגשושית ביצע מספר צילומי פובוס והעבירה נתוני מדידות של המכשירים השונים. בפובוס התגלו תעלות ברוחב 100-200 מ' ובעומק של 10–20 מ'. אורך התעלות עד ל-30 ק"מ. רוב התעלות מתחילות במכתש סטיקני שקוטרו כ-10 ק"מ (כשליש מקוטר פובוס עצמו). לא התגלו סימני מים על פובוס.
צינוולדיט
צינוולדיט הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות) לשעבר, המכיל אשלגן, ליתיום, ברזל, אלומיניום, פלואור והידרוקסיל, אחד מסוגי הנציצים.
הרכב וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הצינוולדיט היא KLiFe+22Al (Al,Si)3O10(F,OH)2. בעבר נחשב הצינוולדיט כסוג מינרל בפני עצמו, אולם כיום הוא מוגדר כתערובת ביניים שבין סידרופיליט לפוליליתיוניט, נציצים כהים המכילים ליתיום.
הצינוולדיט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית המיהדרלית" - \ m, וחבורת סימטריות מרחבית C2 (לעיתים רחוקות הקסגונלית). הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=5.296, b=9.140Å, c=10.096Å, וגודלה של זווית β הוא 100.83°. גבישים תאומים נוצרים על מישור משותף {001}, כשציר התאומים הוא [310].
המבנה הפנימי של הצינוולדיט, כמו של המינרלים בקבוצת הנציצים, הוא של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוחיות בנויה משני סוגי שכבות:
הסוג הראשון הוא שכבה של טטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה המהווה את הקודקוד הרביעי של הטטרהדרון מתקשר עם השכבה הבאה, כאשר כל אטומי החמצן "מצביעים" באותו כיוון. אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום, ברזל או ליתיום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
בצינוולדיט שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים. בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים המכילה יונים ספוחים (בעיקר אשלגן). גביש המינרל בנוי מלוחיות הנערמות זו על גבי זו וביניהן יש שכבות ביניים, הפצילות המושלמת של המינרל מתרחשת לאורך שכבות הביניים אלו.
תכונות פיזיקליות
צורת הגבישים היא בדרך כלל לוחיות פסאודו-משושות עד 20 ס"מ אורך, כמו כן המינרל מופיע כמקבץ דמוי שושנה או מניפה, כמקבץ קשקשי או כגבישים פריזמתיים קצרים. לצינוולדיט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}), הנובעת מחולשת שכבת הביניים המכילה אשלגן שתוארה בפסקה הקודמת, היוצרת "פתיתים". הלוחיות הנוצרות בפצילות גמישות ואלסטיות. הקשיות של המינרל נמוכה, 4-2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.83 גרם לסמ"ק. קיימת תופעת גבישים תאומים לאורך מישור משותף {001}.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הצינוולדיט הם: nα=1.565-1.625, nβ=1.605-1.675 ו-nγ=1.605-1.675. גבישי הצינוולדיט שקופים עד שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של חום בהיר עד צהבהב, לבן כסוף, לבן ירקרק, סגול חיוור, אפור, ירוק כהה, לעיתים כמה גוונים באותו מקבץ גבישים. גוון המינרל נעשה כהה יותר ככל שעולה בו תכולת הברזל. בשקף מנוסר הצינוולדיט חסר צבע עד חום בהיר. הברק של הצינוולדיט הוא זגוגי עד פנינתי על משטחי הפצילות, והוא חסר נפיצה. הצינוולדיט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). מזווית אחת (X) המינרל חסר צבע עד צהוב-חום, מזווית שנייה (Y) הוא אפור-חום ומזווית שלישית (Z) הוא חסר צבע עד אפור-חום.
בלוחיות הנוצרות בפצילות אובחנה תופעת אסטריזם (החזרת אור בצורת כוכב) כאשר צופים במקור אור דרך הגביש. הגורם לתופעה הם תכלילים בגביש.
גילוי ומקור השם
המינרל נתגלה לראשונה ב-1845 בצינוואלד (Zinnwald – "יער הבדיל"), אז בסקסוניה, כיום צינובץ (Cinovec) בבוהמיה שבצ'כיה, ברכס ההרים Erzgebirge (בגרמנית: "הרי העפרה". בצ'כית קרוי הרכס Krusné Hory) המפריד בין צ'כיה לגרמניה. שם המינרל מנציח את המקום בו נתגלה לראשונה.
בעבר נחשב הצינוולדיט כסוג מינרל בפני עצמו, אולם כיום הוא מוגדר כתערובת ביניים שבין סידרופיליט לפוליליתיוניט.
שימושים
בצינוולדיט נעשה שימוש כמינרל לאספנים ושימוש תעשייתי מועט כמבודד חום וחשמל.
מקור ותפוצה
צינוולדיט מצוי בסלעי גרייזן המכילים מרבצי בדיל, בסלעי גרניט, בפגמטיטים גרניטיים המכילים קסיטריט וטופז, ובעורקי קוורץ שנוצר בטמפרטורה גבוהה.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את צינובץ' (Cinovec) בבוהמיה שבצ'כיה (שם נמצא המינרל לראשונה); סביב סנט ג'וסט (St. Just) בקורנוול שבאנגליה, מטורדאל (Tørdal) שבטלמרק בנורווגיה. סביב קיסטון (Keystone) במחוז פנינגטון (Pennington) בדקוטה הדרומית, ובמחוז יורק (York), בחצי האי סיווארד (Seward) באלסקה שבארצות הברית; באנטבואקה ובאמבטופינאנדרהנה שבמדגסקר, ובקוּרוֹבּרה שבמחוז ימאנשי ביפן.
ארנה סארינן
תולדות חייו
סארינן נולד בכפר סמוך להלסינקי בקהילה של פינים שוודים והתחנך בשוודית, עד מעבר המשפחה לבירה בגיל 14, לא ידע כלל פינית. אביו היה סתת שלחם במלחמת האזרחים הפינית (1918) במסגרת "המשמרות האדומים", נמלט לברית המועצות ושב לביתו מאוחר יותר.
החל משנת 1932 היה סארינן פעיל באיגוד המקצועי של מקצועות הבנייה, ב-1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שפעלה במחתרת. ב-1941 לחם במסגרת צבא פינלנד במלחמת החורף ולאחר מכן לחם גם ב"מלחמת ההמשך" ושב לביתו ב-1944. סארינן שב לפעילות במפלגה הקומוניסטית, שהייתה כעת חוקית. בין השנים 1952–1954 כיהן כמזכיר הכללי של האיגוד הבינלאומי לבנייה ותעשיית עץ ובין השנים 1954–1966 היה יו"ר איגוד פועלי הבניין בפינלנד. בשנת 1962 נבחר כחבר הפרלמנט הפיני.
ב-1966 נבחר למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הפינית, והוביל אותה לאחר הבחירות לקואליציית מרכז-שמאל בראשות רפאל פאסיו. למרות חברותו בקואליציה סירב לכהן במשרת שר בממשלה. כבר אז החלה להיווצר כנגדו אופוזיציה בתוך מפלגתו שהתנגדה לקו המתון-מדי שהוביל. ב-1968 גינה באופן גלוי את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי "האביב של פראג" ולא חזר בו גם לאחר שננזף על ידי שגריר ברית המועצות בפינלנד. ב-1969 זומן לקרמלין, שם קיבל הטפה מפיו של מיכאיל סוסלוב, אך המשיך להוביל את מפלגתו בדרך של קומוניזם מתון ואוטונומי מתכתיבי מוסקבה, שזכה לכינוי "אירו-קומוניזם". במקביל להפיכתו לדמות ציבורית מרכזית ולידידם של ראש הממשלה פאסיו ונשיא פינלנד אורהו קקונן, גברה והלכה ההתנגדות לדרכו בתוך מפלגתו, שאמנם לא התפצלה מטעמים טקטיים, אך הייתה מפולגת ומפוצלת בין תומכיו לתומכיו הקו הקומוניסטי הנוקשה.
סנאטור לכל החיים
סנאטור לכל החיים הוא חבר בסנאט או בבית המחוקקים העליון, במספר פרלמנטים ברחבי העולם, אשר תקופת כהונתו נמשכת כל חייו.
כיום מכהנים סנאטורים לכל החיים במדינות הבאות: איטליה, בורונדי והממלכה המאוחדת (בית הלורדים). מספר מדינות בדרום אמריקה העניקו את המשרה הזו לאישים אשר כיהנו בעבר כנשיאי המדינה, אולם החלטה זו בוטלה בעשורים האחרונים.
באיטליה מכהנים כיום בסנאט האיטלקי שבעה סנאטורים לכל החיים מתוך 322 סנאטורים. הסנאטור לכל החיים מתמנה על ידי נשיא הרפובליקה האיטלקית בעבור שירות יוצא דופן למען המולדת בתחום המדעי, חברתי, תעשייתי, אמנותי ועוד. נשיאי הרפובליקה האיטלקית לשעבר זכאים באופן אוטומטי לתואר זה. בין הסנאטורים לכל החיים שכיהנו בסנאט האיטלקי נמנים יהודים רבי-השפעה כמו זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ריטה לוי-מונטלצ'יני והרב הראשי של יהדות איטליה אליהו טואף. דוגמאות אחרות כוללות את ראשי ממשלת איטליה לשעבר ג'וליו אנדראוטי ומריו מונטי, וכן נשיא איטליה לשעבר ג'ורג'ו נפוליטנו, בנוסף גם התעשיין ומנכל פיאט לשעבר ג'אני אניילי והמנצח ארטורו טוסקניני שמונו לסנאטורים לכל החיים.
בבורונדי זכאים רק נשיאי המדינה לשעבר למשרה זו. ארבעה מתוך 47 סנאטורים הם סנאטורים לכל החיים.
בממלכה המאוחדת חברי בית הלורדים מכהנים במשך כל חייהם.
קולגן
קוֹלָגֵן (Collagen) הוא החלבון השכיח ביותר בגופם של בעלי חיים רבים, ובהם האדם. הוא מהווה בין 25% ל־35% מכלל החלבונים בגוף, כ-80% מהחלבונים בעור הפנים וכ-6% ממשקלו של הגוף. הקולגן מיוצר בגוף במשך שנות החיים, אולם החל מסביבות גיל 30 מאט קצב ייצורו הטבעי. ג'לטין, שמשמש בבישול, הוא קולגן שעבר פירוק בעזרת מים (הידרוליזה).
תפקידו והרכבו
קולגן הוא חלבון מבני, המהווה את המרכיב העיקרי של הסיבים הלבנים ברקמות חיבור, דוגמת גידים, רצועות, עור, עצמות, כלי דם, מעיים וסחוס. קולגן גמיש, אך לא אלסטי, וזו הסיבה שהוא משולב בדרך כלל עם חלבון סיבי נוסף, אלסטין, המעניק אלסטיות. אחוז הקולגן מול האלסטין ברקמות שונות משתנה על פי תפקוד הרקמה. רקמות שנועדו לתת חוזק מכני, כמו גידים, יכילו כמות רבה של קולגן ומעט אלסטין, ואילו רקמות שחייבות לשמור על גמישות מקסימלית, כמו עורקים ובמיוחד אבי העורקים, וכן ריאות ועור, יכילו כמות גדולה של סיבים אלסטיים.
הקולגן עשיר בשתי חומצות אמיניות, פרולין וגליצין. היחידה הבסיסית של קולגן היא חלבון דק וארוך שמורכב משלוש שרשראות סליליות בעלות סיבוב שמאלי, המלופפות יחד לסליל-על בעל סיבוב ימני, המחוזק בקשרי מימן. הגליצין תורם לייצוב המבנה על ידי יצירת קשרי מימן עם קבוצות קרבוקסיליות סמוכות. מקטעים קצרים של חומצת האמינו המיוחדת הידרוקסיליזין בקצה השרשרת של הקולגן חשובים ליצירת סיבי הקולגן.
ישנם לפחות 16 סוגים שונים של קולגן, הנפוצים הם: