cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בז'שץ' קויאבסקי
יהודי בז'שץ' קויאבסקי
בתחילת המאה ה-20 כיהן כרב העיר הרב שמואל ברוט. לטקס הכתרתו הגיעו רבנים רבים, ובראשם הרב מאיר יחיאל הלוי הולשטוק מאוסטרובצה. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-800 יהודים, מתוך כ-3,800 תושבים. בעיירה פעל סניף של הציונים הכלליים, וכן פעלו בה תנועות הנוער גורדוניה והנוער הציוני. בתקופה זו כיהן כרב הקהילה יקותיאל נתן רבינוביץ' (נספה בשואה).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיירה בידי הגרמנים, נלקחו יהודיה לעבודות כפייה, ורכושם נבזז. בסוף שנת 1939 נלקחו עשרות גברים יהודים מהעיירה למחנה העבודה ויטנברג.
ב-28 בספטמבר 1941 גורשו כ-400 יהודים מהעיירה לגטו לודז', ובתחילת מאי 1942 שולחו יתר יהודי העיירה למחנה ההשמדה חלמנו.
אשלי צוקרמן
אשלי צוקרמן (באנגלית: Ashley Zukerman; נולד ב-31 בדצמבר 1983) הוא שחקן אוסטרלי-אמריקאי-יהודי.
ביוגרפיה
צוקרמן נולד למשפחה יהודית בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית, ועבר עמה למלבורן שבאוסטרליה כשהיה בן שנתיים. עם סיום לימודיו בתיכון החל ללמוד הנדסה באוניברסיטת מונש, אך עזב כשהתקבל ללימודי תיאטרון באוניברסיטת מלבורן.
עם סיום לימודיו בשנת 2006 השתתף צוקרמן במחזה נערי ההיסטוריה שהוצג בתיאטרון מלבורן. בשנים הבאות שיחק במספר מחזות נוספים, בהם "כטוב בעיניכם", בו גילם את דמותו של אורלנדו, ו"מלאכים באמריקה", בו גילם את דמותו של ג'ו פיט.
בשנת 2008 לוהק לתפקידו הטלוויזיוני הראשון, בדרמת המשטרה "Rush" של ערוץ 10 האוסטרלי, בה גילם את דמותו של קצין המשטרה מייקל סנדרלי, במשך ארבע עונות הסדרה. על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס לוגי בקטגוריית הכישרון החדש הטוב ביותר, בשנת 2009. בשנת 2010 השתתף בשלושה מפרקי המיני-סדרה "הפסיפיק" של רשת HBO. ב-2011 השתתף בסדרה אמריקאית נוספת, "טרה נובה", של רשת פוקס, וב-2013 השתתף בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "הבטן הרכה" של ערוץ 9 האוסטרלי.
בשנת 2014 לוהק צוקרמן לאחד התפקידים הראשיים בדרמת המתח "הקוד" בהפקת תאגיד השידור האוסטרלי. הוא השתתף בשתי עונותיה של הסדרה, וגילם את דמותו של ג'סי בנקס, גאון מחשבים הסובל מבעיות נפשיות. על תפקידו בסדרה זכה בפרס AACTA בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, והיה מועמד לפרס לוגי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. בהמשך השנה השתתף גם בסדרת הטלוויזיה "מנהטן" של רשת WGN אמריקה, וב-2015 השתתף במיני-סדרה "קץ הילדות", המבוססת על ספר בשם זה מאת ארתור סי. קלארק, ששודרה ברשת האמריקנית Syfy. ב-2018 שיחק בסדרה האמריקאית "יורשים" ב-HBO.
בשנת 2020 גילם את מאט במיני-סדרה "המורה" של רשת הולו, בכיכובם של קייט מארה, קמרון מולן וניק רובינסון.
בשנת 2021 כיכב בשני סרטים מתוך טרילוגיית הסרטים המבוססים על סדרת הספרים "רחוב פחד", שנכתבה על ידי הסופר ר. ל. סטיין – רחוב הפחד – חלק 1: 1994 ורחוב הפחד – חלק 3: 1666, שעלו לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ביולי 2021. עוד בשנת 2021 גילם את דמותו של רוברט לנגדון בסדרת הטלוויזיה של שירות הזרמת המדיה Peacock "הסמל האבוד", על פי ספר המתח של דן בראון "הסמל האבוד".
בשנת 2022 לוהק צוקרמן לדמותו של קיית' בסדרת הטלוויזיה "עיר בלהבות" המבוססת על הרומן באותו שם מאת גארת ריסק הולברג משנת 2015. הסדרה תעלה לאוויר במהלך 2023 בשירות אפל TV פלוס.
טיאנה ברטולטה
טיאנה מדיסון ברטולטה (באנגלית: Tianna Madison Bartoletta; נולדה ב-30 באוגוסט 1985) היא אתלטית אמריקאית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת עולם (הלסינקי 2005 ובייג'ינג 2015), אלופת עולם באולם (מוסקבה 2006) ופעמיים אלופת ארצות הברית (2015 ו-2017) בקפיצה לרוחק. פעמיים אלופה אולימפית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016) ושיאנית עולם הנוכחית (2020), בריצת שליחות 4x100 מטר. אלופת ארצות הברית (2014) בריצת 100 מטר ו-3 פעמים אלופת ארצות הברית באולם (2012, 2014 ו-2015) בריצת 60 מטר.
ביוגרפיה
ברטולטה נולדה באוהיו, בתם של רוברט וג'ו-אן מדיסון. כנערה הצטיינה בענפי אתלטיקה שונים וזכתה באליפות אוהיו לתיכונים בקפיצה לרוחק, ריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר ובמרוץ שליחות 100X4 מטר. ב-2004 זכתה באליפות ארצות הברית לנוער בקפיצה לרוחק.
2005
היא למדה והתאמנה באוניברסיטת טנסי וב-2005 זכתה באליפות ה-NCAA בקפיצה לרוחק באצטדיון ובאולם.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי בשנת 2005 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.89 מטר, לפני טטיאנה קוטובה מרוסיה (6.79 מטר) שנפסלה יותר מאוחר על אימרוץ, אוניס ברבר מצרפת (6.76 מטר) ויארגליס סביניה מקובה שקיבלה את הארד (6.69 מטר).
2006
באליפות העולם באולם שהתקיימה ב-2006 במוסקבה קבעה שיא אישי של 6.80 מטר, היא זכתה תחילה במדליית כסף, אך ב-2013 הוענקה לה מדליית הזהב לאחר שזו נשללה מהמנצחת המקורית טטיאנה קוטובה בשל אמרוץ.
2007
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בסוף אוגוסט 2007 היא סיימה במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.47 מטר.
2008–2011
היא לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) ולא לשתי אליפויות העולם (ברלין 2009 ודאיגו 2011) ובעקבות רצף הכישלונות היא החליפה מאמן ועברה לפלורידה.
2012
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף פברואר 2012 היא זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.02 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול ב-11 במרץ אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.09 שניות, אחרי ורוניקה קמפבל-בראון מג'מייקה (7.01 שניות) ומיוריאל אאורה מחוף השנהב (7.04 שניות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת לונדון (2012) היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם אליסון פליקס, ביאנקה נייט וכרמליטה ג'טר בשיא עולם חדש של 40.82 שניות, לפני ג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 41.41 שניות ואוקראינה שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 42.04 שניות. הרביעייה האמריקאית ניפצה ביותר מחצי שנייה, את שיא העולם הוותיק בן 27 השנים של מזרח גרמניה (41.37 שניות). נוסף לכך, היא סיימה רביעית בריצת 100 מטר בשיא אישי של 10.85 שניות, 4 מאיות איטי מוורוניקה קמפבל-בראון שזכתה במדליית ארד.
2014
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בסוף פברואר 2014 היא זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.08 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין היא זכתה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.06 שניות, אחרי שלי-אן פרייזר-פרייס מג'מייקה (6.98 שניות) ומיוריאל אאורה (7.01 שניות).
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.15 שניות.
בגביע הביניבשתי שנערך במרקש, מרוקו בספטמבר אותה שנה היא זכתה עבור נבחרת האמריקות במדליית ארד בקפיצה לרוחק (6.45 מטר) ובמדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר.
2015
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בסוף פברואר 2015 זכתה ברטולטה בפעם השנייה ברציפות והשלישית בכלל במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.08 שניות. באליפות ארצות הברית שנערכה יוג'ין אורגון בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.12 מטר. באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג ב-28 באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדששל 7.14 מטר, לפני שארה פרוקטור מבריטניה שקבעה שיא לאומי חדש של 7.07 מטר ואיוונה שפאנוביץ' שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 7.01 מטר. למעשה עד לקפיצה השישית והאחרונה היא דורגה במקום שלישי רביעי (6.95 מטר) ורק בקפיצה השישית והאחרונה היא עלתה למקום הראשון.
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאיים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה שנייה בריצת 100 מטר בשיא אישי של 10.78 שניות ושנייה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר. במשחקים האולימפיים עצמם, היא זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.17 מטר, לפני האלופה היוצאת בת ארצה בריטני ריס (7.15 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' מסרביה (7.08 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם אליסון פליקס, אינגליש גרדנר וטורי בואי בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 41.01 שניות, לפני ג'מייקה (41.36 שניות) ובריטניה שקבעה שיא לאומי חדש של 41.77 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.00 שניות.
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה ברטולטה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.97 מטר, אחרי בריטני ריס (7.02 מטר) דריה קלישינה מרוסיה (7.00 מטר). לאחר הקפוצה השלישית היא דורגה רק במקום שישי (6.60 מטר), לאחר הקפיצה החמישית (6.88 מטר) היא עלתה למקום רביעי ורק בקפיצה השישית והאחרונה היא עלתה למקום השלישי בס"מ יותר טוב מאיוונה שפאנוביץ' (6.96 מטר).
חיים אישיים
ברטולטה נישאה ב-2012 לאיש העסקים ג'ון ברטולטה. היא פרסמה כי הוריה עשקו אותה לאורך השנים ואף הכניסו לביתם נער שהתעלל בה מינית בעבר. הוריה הגישו נגדה תביעת דיבה שהסתיימה בפשרה מחוץ לבית המשפט ב-2013.
אלתר שפירא
הרב אלתר אליקים שרגא שפירא (~ ה'תרי"ד, 1854 – ח' באלול ה'תרצ"ו, 1936) היה רב רומני, רבן של וצ'רנוביץ. פוסק הלכה מרכזי, חסיד צ'ורטקוב ופעיל ליישוב ארץ ישראל. מחבר שו"ת "קול יהודה", "בית יהודה" ו"בית ישראל" על התורה, ועוד.
ביוגרפיה
נולד בשם אליקים שרגא לחיים שמעון שפירא בעיר טלוסטה, גליציה, בערך בשנת ה'תרי"ד (1854). סבו ברצ'י שפירא היה רבן של סקאלא ושפיטיווקא, סבא רבה של הרב מאיר שפירא מלובלין (לימים היו בין שניהם קשרי ידידות עמוקים). שמו אלתר (לעיתים: אלטר) נוסף כשהיה חולה ומאז היה שמו היחיד. בילדותו התקרב אצל הרב מנחם מנדל הגר, הראשון לאדמו"רי ויז'ניץ (מחבר "צמח צדיק"). בהיותו בן 18 נסמך לרבנות בידי הרב יהודה לנדא רבה של סדיגורה והרב משה תאומים מהורדונה. היה חסיד צ'ורטקוב. כן עמד בקשרי ידידות עם הרב משה פרידמן, האדמו"ר מבויאן ונשיא ישיבת חכמי לובלין.
לאחר נישואיו עבר לעיר בקאו, ולמד בה כעשר שנים. בהמשך כיהן כעשרים שנה כרבה של, מחוז בוקובינה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט למוראביה. לאחר המלחמה שב לבוקובינה. ושימש כאב"ד צ'רנוביץ, במקומו של הרב בנימין אריה וייס (מחבר "אבן יקרה") רבה של קהילת יהודי צ'רנוביץ. באותה עת התגוררו בעיר עשרות אלפי יהודים, שחלקם הגדול לא שמר מצוות. הרב שפירא לא אבה לשמש רבה הרשמי של העיר אלא כאב בית הדין בה בלבד, אולם לפי עדויות שונות היא שימש בפועל כמנהיג היהדות הדתית בעיר.
הרב שפירא נחשב לפוסק הלכה מפורסם. בהסכמתו לספרו, תיארו המהרש"ם מברז'ן, מגדולי הפוסקים בדורו, בכינוי "המאור הגדול". כן התכתב בהלכה עם הרב דוד מנחם מאניש באב"ד, הרב מאיר אריק, הרב דוד הלוי הורוויץ רבה של סטניסלב, הרב יהודה ליב צירלסון, הרב אברהם יעקב הורוביץ ועוד. נודע כאוהב ישראל, תומך פעיל בארגונים שעסקו ביישוב ארץ ישראל ותמיכה בעניי הארץ.
הרב שפירא נפטר ביום ח' באלול ה'תרצ"ו (1936). נטמן בבית העלמין היהודי בצ'רנוביץ. על קברו הוקם אוהל לתפילה.
משפחתו
נישא לאסתר רחל, בתו של הרב ישראל סג"ל אב"ד בעיר בקאו, אחותו של הרב לוי יצחק סג"ל ששימש אב"ד בעיר חוש (נפ' ה'תרס"ו, 1906). נפטרה בט"ו בטבת ה'תרס"ט (1909) ואחותה, מרים שפרה ארנשטיין, סייעה לו ולילדיו. בניו: פנחס שפירא אשר נישא להינדא לבית בקנרוט (נפ' ה'תשי"ז, 1957), אביו של חבר הכנסת אברהם יוסף שפירא. בן נוסף הוא דוב ברצ'י שפירא אשר נישא לחנה, בתו של הרב יעקב טירהוז (ה'תר"ל – ה'תש"ג) מחבר "עקבי יעקב".
Dragon Ball Xenoverse
Dragon Ball Xenoverse (בקיצור: Dragon Ball XV) הוא משחק לחימה ותפקידים המבוסס על זיכיון דרגון בול, אשר פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי חברת בנדאי נאמקו. המשחק שוחרר בפברואר 2015 עבור קונסולות פלייסטיישן 3, פלייסטיישן 4, Xbox 360, Xbox One, ו-Microsoft Windows. ב-17 במאי 2017, אושר שהמשחק הבא בסדרה, Dragon Ball Xenoverse 2 ייצא בעתיד.
התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'
התיכון לאמנויות על-שם צ'ארלס א' סמית' בירושלים הוא בית ספר תיכון, הממוקם ליד גן הפעמון בעיר. בבית הספר שש מגמות אמנות: אדריכלות, קולנוע, אומנות פלסטית ועיצוב, תיאטרון, מוזיקה ומחול. משנת 2014 מנהל את בית הספר מנכ"ל העמותה, תומר בליטי-דגן.
היסטוריה
התיכון לאמנויות בירושלים נוסד בשנת 1984 על ידי ד"ר אריאלה זאבי. מקום מושבו הראשון היה במתנ"ס שבשכונת מוסררה. בשנת הקמתו מנה בית הספר כ-90 תלמידים, והיו בו שלוש מגמות אמנות. בית הספר שכן בשכונת מוסררה כשלוש שנים.
במהלך השנים בית הספר גדל מאוד, והמקום במתנ"ס היה צר מלהכיל את מספר התלמידים. עיריית ירושלים, יחד עם הקרן לירושלים ובית הספר, ניסו למצוא מבנה חלופי. במהלך ארבע שנים נוספות בית הספר שכן ברחוב נרקיס ולבסוף העירייה והקרן לירושלים קבעו את מעון הקבע של בית הספר במבנה הנוכחי שבגן הפעמון (לשעבר בית הספר הערבי "עומרייה" שהוקם בשנת 1938 עבור ילדי טלביה, הוסב על ידי שלטונות המנדט הבריטי לבית מעצר לקצינים בזמן מלחמת העולם השנייה, ולאחר קום המדינה שימש כבית ספר יסודי "בית הילד" על שם אליעזר ריגר). צ'ארלס א. סמית', באמצעות הקרן לירושלים, תרם כסף לצורך התאמת המבנה לצורכי התיכון לאמנויות. מאז המעבר למבנה הקבע הנוכחי נקרא בית הספר: "התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א. סמית".
מאז ועד היום גדל בית הספר בצורה משמעותית, ונכון לשנת 2021 לומדים בו כ-658 תלמידים ועובדים בו כ-140 אנשי צוות.
פרסים
הסרט "סבא בוורוד", שנוצר על ידי תלמידי בית הספר יואב גוטמן, מעיין אלון, בר מזרחי ואמיר סרי, זכה בפרסים הראשונים הן בקטגוריית הסרט העלילתי, והן בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2021. התלמידים הונחו על ידי צוות המורים של המגמה לקולנוע.
העמותה
העמותה לקידום החינוך לאומנויות בירושלים נוסדה בשנת 1984, ושמה לה מטרה להקים בית ספר תיכון לאמנויות ולעסוק בכל מה שקשור לקידום החינוך לאמנות בירושלים. הקמת העמותה נתמכה על ידי מנח"י. בעמותה חברים אנשי חינוך, אמנות ואנשי ציבור הפועלים לקידום רעיון זה ולסייע לקידומו ופיתוח של בית הספר בעיר.
מגמות
בתיכון לאמנויות שש מגמות אמנות: אדריכלות, מחול, תיאטרון, מוזיקה, אמנות פלסטית ועיצוב, קולנוע. מורי המגמות הם אמנים פעילים בעלי מוניטין ובעלי השכלה בתחום. בשנת הלימוד 23–2022 נפתחה מגמת אדריכלות בבית הספר.
אותך... פעם שנייה
אותך... פעם שנייה הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את האלבום הוציאה בשנת 1993 לאור חברת התקליטים האחים בן-מוש. מתוכו הצליחו החידוש של אביטל לשירה הידוע "אותך", "כמה כמה" (מילים: דודו ברק), "מלח ואור" (מילים: נתן יונתן), "כולי תקווה", "בדם שלך" (תרגום לשיר היווני "דאם דאם") ו"קרב צמוד מדי", שהוקלט במקור על ידי ירדנה ארזי, אך גרסתה מעולם לא פורסמה ונגנזה. הרצועה הסוגרת את האלבום היא נעימה ל"אותך", עם תזמון זהה לגרסה המופיעה באלבום. את שירי האלבום עיבד אריק רודיך, מלבד שיר אחד שעובד על ידי יהודה (יוג'י) גבאי.
פרפור אפור
פרפור אפור (שם מדעי: Megaceryle alcyon) הוא מין עוף מים ממשפחת השלדגיים והוא חי ליד נהרות באמריקה הצפונית והוא קרוב משפחתו של הפרפור העקוד המצוי בישראל.
מאפיינים
אורכו של שלדג זה 28–35 סנטימטרים ומוטת כנפיו 48–58 סנטימטרים. הוא בעל נוצות כחולות בפלג גופו העליון ובכנפיים וראשו כחול ובעל ציצה מזדקרת. המקור אפור ומוארך והעיניים שחורות. הלחיים והגרון לבנים וכן פלג הגוף התחתון למעט כמה פסים חומים על החזה, דבר הבולט יותר אצל הנקבות. הזנב מתפצל כמו זנב סנונית.
הפרפור מצוי ברחבי אמריקה הצפונית מקנדה בצפון ועד אמריקה המרכזית בדרום, ומצוי במגוון סביבות מחיה. באזורים הצפוניים הוא נודד דרומה בחורף. בכל האזורים הוא קשור למים או לאזורים לחים בהם הוא יכול להשיג מזון. הוא מצוי אפילו במים קפואים וגם לאורך החופים.
הוא טורף המשתמש בעץ או בעמודים הקרובים למים ומשם מבחין בטרפו וצולל אליו במהירות מהאוויר. הוא חוטף מהמים דגים ומגוון גם בדו-חיים, סרטני נהרות קטנים, יונקים קטנים וזוחלים.
זוג השלדגים מקננים בחור שהם מייצרים בעזרת מקורם, בגדת הנהר או בסלעים קרובים. הנקבה מטילה 8 ביצים בקן.
וולף וס
וולף וס (באנגלית:  Woolf Wess). ידוע גם כוויליאם וס או ויליאם וסט (William Wess, William West) 1861 -23 במאי 1946 היה אנרכיסט יהודי אנגלי ופעיל באיגודים מקצועיים. היה עורך עיתון הידוע בשל מעורבותו ב International Working Men's Educational Club וב- Freedom Press.
לפני לונדון
וס נולד ב-1861 באוקמרגה באימפריה הרוסית, היום ליטא למשפחה חסידית. בגיל שתים עשרה היה שוליה של סנדלר. הוא עבד גם כמכונאי בבית חרושת בדווינסק. ב-1881 היגר וס לאנגליה כדאי להימנע משירות צבאי.
פעילויות בלונדון
אחרי שהגיע ללונדון הצטרף וס לסניף האקני של הליגה הסוציאליסטית והיה אחד ממייסדי International Working Men's Educational Club (המועדון הבינלאומי לחינוך פועלים). לאחר מכן נעשה המפקח בבית הדפוס שם. ב-1888 הוא היה העד הראשון שנקרא בקשר למותה של אליזבת סטרייד, הקרבן הראשון של ג'ק המרטש.
באותה שנה החל לעזור לסדר בדפוס בעיתון Freedom – עיתון אנרכיסטי שהחל לצאת ב-1886. הוא התמנה למנהל בית הדפוס Freedom ב-1891 ויצא למסעות הרצאות יחד עם פיוטר קרופוטקין, אריקו מלטסטה, לואיז מישל ושאול ינובסקי. כשינובסקי עזב לארצות הברית הוא הוחלף לפרק זמן קצר על ידי יעקב קפלן כעורך ארבעטער פריינד. (חברו של הפועל) – שבועון אנרכיסטי ביידיש. אבל וס המנוסה יותר החליף אחרי זמן קצר את קפלן ב-1895.
עם תחילת המאה העשרים הפחית וס את השתתפותו בתנועת איגודי העובדים. הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות בבית חרושת לטבק הוא נשאר עם טום קיל (Tom Keell) המלחין והמנהל החדש של Freedom. ביוני 1906 הוא השתתף עם רוקר בוועידה נוספת של חייטים ששבתו.
בשנים 1928–1929 עסק וס בבניית קבוצת החירות הלונדונית (London Freedom Group) אבל היא נסגרה ב-1931. בסוף שנות ה-30 הוא הקים אותה מחדש ונעשה מעורב בפעילות סולידריות עם המהפכה הספרדית של 1936 יחד עם אמה גולדמן. ב-1946 הוא עוד היה פעיל כנואם בחוגים יהודים רדיקליים בלונדון כשהוא נושא נאום לציון יובל 55 לפרסום הראשון של פרייע ארבעטער שטימע (קול הפועלים החופשיים). הוא נפטר ב-23 במאי באותה שנה בגיל 84 וגופתו נשרפה בקרמטוריום של גולדרס גייט.
Point-to-Point Tunneling Protocol
Point-to-Point Tunneling Protocol (בראשי תיבות: PPTP) הוא פרוטוקול תקשורת המאפשר ליישם רשת פרטית וירטואלית (VPN) בין המשתמש הפרטי לספק שירותי האינטרנט באופן מאובטח מעל גבי TCP/IP.
פרוטוקול PPTP פותח על ידי PPTP Forum אשר היה מורכב מאיחוד של ארגונים הבאים:
פרוטוקול PPTP מאפשר חיבור מאובטח לרשת ארגונית דרך האינטרנט ובכך מאפשר להפחית הוצאות כלכליות שקשורות לנושא. פרוטוקול זה שימושי בעיקר לבעלי תפקידים המאפשרים עבודה מהבית או סוכנים ניידים שחייבים להיעזר ברשת ארגונית כדי לבצע פעילויות שונות קשורות לתפקידם. PPTP מתפקד בצורה יעילה ביותר אצל משתמשים בחיבור לאינטרנט בפס רחב.
חברת מיקרוסופט השתתפה ב-PPTP Forum כדי להיות מעורבת בפיתוח תקן אשר יאפשר להרחיב את אפשרויות גישה מרחוק לרשתות ארגוניות מבוססת על מערכות הפעלה שלה. לפני PPTP התחברות לשרתי גישה מרחוק (RAS) של חברת מיקרוסופט, הייתה מתבצעת בעזרת שיטות חיבור כמו קווי טלפון, ISDN ו-.X.25. מיזוג של אפשרויות שרת RAS עם PPTP, תקני הצפנה ואימות, הרחיב את אפשרויות חיבור לרשתות ארגוניות בנוסף להפחתת הוצאות לרכישת ציוד ותחזוקתו והקל על תפעול שוטף של תשתיות גישה מרחוק בארגונים.
תמיכה ב-PPTP קימת בכל מערכות ההפעלה העדכניות של מיקרוסופט אך יצרנים רבים אחרים מיישמים שימוש בפרוטוקול זה.
רשימת חלקית יצרנים שמיישמים שימוש ב-PPTP:
למרות פופולריות של PPTP יש לציין שתקן זה לא אושר על ידי IETF וקיימים פרוטוקולים שמאפשרים חיבור מאובטח יותר מזה שמציע PPTP.
יצירת תקשורת באמצעות PPTP
(התקשורת כולה מתנהלת מעל גבי TCP במפתח (port - פורט) 1723 ברמת שכבת התעבורה של מודל ה-OSI, ו-IP ברמת שכבת הרשת של מודל ה-OSI. כל היישום של PPP באמצעות IP מנוהל באמצעות GRE).
ספר צביעה
ספר צביעה או חוברת צביעה הוא ספר המאויר בציורי קו שהקורא יכול להוסיף להם צבע באמצעות עפרונות צבעוניים, טושים, צבע או כל חומר אמנותי אחר.
מבנה ותכנים
באופן מסורתי ספרי צביעה ודפי צביעה מודפסים על גבי נייר או כרטיס. לחלק מספרי הצביעה יש דפים מחוררים באופן שמאפשר את הסרתם מהספר ושימוש בהם כגיליונות בודדים. עם זאת, יש גם ספרי קריאה המציגים קו עלילתי כלשהו שכדי לשמור על שלמותו הדפים בהם אינם מיועדים להסרה.
היסטוריה
ספרי צביעה פורסמו בארצות הברית כחלק מתהליך הדמוקרטיזציה של אמנות.
היבטים התפתחותיים
השימוש בספרי הצביעה יכול לתרום להתפתחות המוטורית והקוגניטיבית בגילאי הילדות. פעולת הצביעה מתרגלת את הקואורדינציה ותיאום עין-יד שעליהן מתבססות פעולות מורכבות יותר כמו הכתיבה, אשר נלמדת בבית הספר היסודי כחלק מפיתוח האוריינות של התלמיד. בהתאם לכך נעשה בספרים אלו שימוש נפוץ בגילאי הגן, כחלק מההכנה לכיתה א'. בשלבים הראשונים הצביעה יכולה להיות מנותקת מהציור המודפס על הדף ועם הזמן תתפתח היכולת של צביעה בתוך הקווים ובחירה של שילובי צבעים על פי הייצוג המקביל במציאות או מתוך שיקולים אסתטיים וטעם אישי.
היבטים חינוכיים
בגיל בית הספר נעשה שימוש רחב בספרי צביעה לילדים ממספר סיבות, בהן יצירת עניין ועידוד הזיכרון באמצעות חשיפה לייצוג חזותי. ספר הצביעה יכול לשמש כפעילות מקדימה להטרמה והצגה של הנושא, או כפעילות להמחשה והטמעה של החומר הנלמד.
כמדיום בלתי מילולי, לספרי צביעה יש יישומים חינוכיים רבים עבור קהל יעד שאינו מבין את שפת ההוראה או התקשורת העיקרית.
ספרי הצביעה יכולים לשמש ככלי עבודה במסגרת החינוך לאמנות. כאשר הדמות כבר מוכנה עבור התלמיד הוא פנוי להתמקד ביצירת הגוונים ולהתנסות בשילובים שונים של צבעים.
מאז שנות השמונים, מספר מוציאים לאור פרסמו ספרי צביעה חינוכיים המיועדים ללמידה של נושאים מתוך תוכנית הלימוד כמו אנטומיה ופיזיולוגיה.
דפי צביעה
הצוות החינוכי חושף את הילדים כבר בגיל הרך ליצירה עם דפי צביעה - במטרה לפתח כישורים אישיים נרחבים המתייחסים ליכולת ביטוי עצמי, רכישת ידע ומיומנויות מוטוריות, תרגול, קואורדינציה ותרפיה.
דפי צביעה הם שלב יסוד בהתפתחותו של הילד ופעילות זו נפוצה לא רק במסגרת החינוכית, אלא גם במסגרת ביתית וחברתית בה ישנם ילדים.
שימוש נפוץ בדפי צביעה הוא באובייקטים וסמלים הקשורים לערכות נושא, חגים ומועדים, דמויות מפורסמות ועונות השנה.
פריקינג
פְריקינג (אנגלית: Phreaking) הוא ביטוי סלנג שמתאר פריצה למערכות טלפוניה ושימוש לא חוקי בהן. מומחי הפריקינג משתמשים בצלילים בתדירויות מסוימות שמשמשים לאיתות (Signaling) פנימי במערכות טלפוניה אנלוגיות. מומחי הפריקינג מכונים פְריקֶרים.
הפריקרים הראשונים בארצות הברית
הפריצות החלו בארצות הברית בתחילת שנות ה-70, כאשר אחד הפורצים הראשונים היה ג'ו ה"שורק". ג'ו, עיוור מלידה, היה מסוגל לשרוק בטון מושלם בתדירות 2600 הרץ. טון זה אפשר למי שהיה שורק אותו לבצע שיחות חינם בטלפון, כלומר לא חוקיות.
אגנס באדן פאוול
אגנס סמית באדן-פאוול (16 בדצמבר 1858 – 2 ביוני 1945) הייתה אחותו הצעירה של רוברט באדן-פאוול, הברון ה-1 באדן-פאוול, וזכורה בעיקר בזכות עבודתה על הקמת תנועת הצופות הבנות בתור תנועת אחות נשית לתנועת הצופים.
פריקינג
הפריקרים הראשונים בארצות הברית
אחד הפריקרים המפורסמים ביותר הוא ג'ון דראפר, המכונה "קפטן קראנץ'", על שם צעצוע מצפצף (משרוקית), שהיה מצורף לקופסאות דגני בוקר בשם זה. כשחסמו את החור השלישי במשרוקית, היא הייתה משמיעה טון בתדירות 2600 הרץ. גם קפטן קראנץ' היה אחד הראשונים שבנו קופסאות כחולות. בנוסף, בנה גם קופסאות שיכלו ליצור טונים שונים, כדי לקבל גישה למערכות טלפוניה שונות. פריקר ידוע נוסף הוא קווין מיטניק שהשתמש ביכולתיו לעקוב אחרי סוכני ה-FBI שעקבו אחריו.
אגנס באדן פאוול
נעוריה ותחילת דרכה
אגנס, ילידת פדינגטון בלונדון, הייתה התשיעית מתוך ארבעה-עשר ילדים, והבת השלישית של אביה, רברנד באדן פאוול, שהיה פרופסור לגאומטריה באוניברסיטת אוקספורד. בין אחיה היו וורינגטון באדן-פאוול, סר ג'ורג' באדן-פאוול, פרנק באדן-פאוול ובאדן באדן-פאוול. אמא שלה, הנרייטה גרייס סמית, הייתה אשתו השלישית של רברנד באדן פאוול. הנרייטה גרייס הייתה מוכשרת בתור מוזיקאית ואמנית והייתה בתו של אדמירל ויליאם הנרי סמית ושל אנרלה וורינגטון.
פריקינג
הפריקרים הראשונים בארצות הברית
פריקרים כיכבו במספר סרטים הוליוודיים, ביניהם "שודדי עמק הסיליקון", "האקרז 1", "האקרז 2", ו"סניקרס".
אגנס באדן פאוול
נעוריה ותחילת דרכה
כאשר אגנס הייתה רק בת שנתיים, אביה רברנד באדן פאוול נפטר. על מנת לכבד אותו לאחר מותו, אמה של אגנס הוסיפה את השם "באדן" לשם המשפחה ומאז, ענף זה של המשפחה ידוע בתור באדן-פאוול.
פריקינג
פריקינג בישראל
מאז שהפכו מרכזיות הטלפון לדיגיטליות נמנע הפריקינג החובבני. פריקינג מודרני מאופיין בעיקר על ידי גנבת סיסמאות לגישה מרחוק למרכזיות, ועל ידי ניתוח תעבורת טלפוניה.
המקרה המפורסם ביותר של פריקינג בישראל קרה במרכזיות דיגיטליות בשנות ה-90. הפריקינג בוצע על ידי שלושה אחים עוורים ממשפחת בדיר מכפר קאסם. הם פיתחו יכולת לזהות את צלילי החיוג הדיגיטליים (DTMF), וכך למצוא ססמאות שעזרו להם לפרוץ למרכזיות שונות ולמערכות של תא קולי. בין המרכזיות שנפרצו היו המרכזיות של חברות "דיגיטל", "פלאפון", "קומברס", גלי-צה"ל ועוד. בשנת 2014, התוכנית סיפור ישראלי של גלי צה"ל, הקדישו שעה שלמה לאחים בדיר בתוכנית מיוחדת על חייהם.
אגנס באדן פאוול
נעוריה ותחילת דרכה
מותו של באדן השאיר את המשפחה תחת חינוכה של הנרייטה, אשר הייתה נחושה להנחיל לילדיה את הרצון להצליח. אחיה של אגנס, רוברט, צוטט באומרו, "כל סוד ההצלחה שלי מתבסס על אמא שלי."
אגנס היתהת מוזיקאית מוכשרת, ניגנה על אורגן, פסנתר, וכינור. תחומי העניין המגוונים שלה כללו היסטוריה ואסטרונומיה, והיא אספה בביתה דבורים, ציפורים ופרפרים.
עם אחיה באדן פלטשר סמית באדן-פאוול אגנס עבדה ויצרה בלונים אווירונאוטיים, והם בילו יחד בטיסות רבות. מאוחר יותר היא עזרה לו בבניית מטוסים. אגנס הייתה חברת כבוד של החברה האווירונאוטית המלכותית משנת 1938.
היא הייתה במשך כמה שנים נשיאת מחלקת ווסטמינסטר של הצלב האדום, ועבדה בליגת הרחמים ועבור גילדת הרקמה של המלכה מרי.
תנועת המדריכות
בעקבות הקמת תנועת הצופים, רוברט באדן-פאוול ארגן אספה של הצופים בקריסטל פאלאס בלונדון ב-1909. הוא היה נסער לראות בקרב רבים מהצופים, קבוצה קטנה של צופות בנות שהגיעו לאירוע בלי כרטיסים.
הדעה הרווחת בשלב זה הייתה נגד פעילויות מעורבות של בנים ובנות, אך לחץ גובר והולך שכנע את רוברט באדן-פאוול לשקול הקמה של ארגון נפרד עבור הצופות. מכיוון שנתקל בסירוב על ידי ארגוני עזרה ראשונה, הוא ניגש אל אחותו, אגנס, שהסכימה בחוסר רצון לקחת על עצמה את הארגון החדש של תנועת הבנות המדריכות. אופייה של אגנס באדן-פאוול היה שימושי לנטרול הדעות השליליות על תנועת הבנות המדריכות. חבר כתב לה: כל מי שהיה נתקל בהשפעתה העדינה, עניינה בכל האמנויות הנשיות, אהבתה לציפורים, חרקים ופרחים, היה מלגלג על הרעיון שהיא נשיאה של סוג כזה של גדודי אמזונות. בשנת 1909, רוברט באדן-פאוול הוציא לאור שני פרסומים אודות תנועת המדריכות הבנות. כתבים אלו היו סימנים מקדימים לחוברת ההדרכה הראשונה.
עד אפריל 1910 היו 6,000 נערות צעירות רשומות בתור בנות מדריכות. ב-1912, אגנס הקימה את חברת הבודדות הראשונה (1st Lone Company) והייתה למעשה לנשיאה של אגודת הבנות המדריכות.
במהלך הזמן הזה, אגנס הגדירה ויצרה את חוברת ההדרכה הראשונה של הבנות המדריכות. The Handbook for the Girl Guides or How Girls Can Help to Build Up the Empire, שפורסם ב-1912, והיה עיבוד מחדש של צופיות לבני הנעורים שנכתב על ידי רוברט כמה שנים קודם לכן. תנועת הבנות המדריכות קיבלה הכרה רשמית בשנת 1915. ב-1916 נציבי המחוז החדשים בחרו באוליב באדן פאוול לראשות הבנות המדריכות, ולאגנס הוצע תפקיד של כבוד בתור נשיאה, שהיא קיבלה בחוסר רצון.
בשנת 1917, בעקבות לחץ, אגנס פרשה מן הנשיאות לטובת הנסיכה מרי, שהייתה תומכת נלהבת של הצופות.
אגנס המשיכה בתפקיד סגנית-הנשיאה עד מותה ב-1945.
תוצרת צרפת
תוצרת צרפת הוא אלבומה התשיעי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל, והשני שמבוצע בשפה הצרפתית. אלבומה הראשון בשפה פורסם ב-1981 בשם Ilana Vital. ב"תוצרת צרפת" נכללו שירים מקוריים של אביטל וגרסאות כיסוי לשירים ידועים בצרפתית, ביניהם "Ne Me Quitte Pas" ו-"Encore Une Fois", שהתפרסם לראשונה ב-1973 בביצועה של עדנה לב, חברתה הקרובה של אביטל.
רופין סודקובסקי
רופין סודקובסקי (ברוסית: Руфин Судковский; 19 באפריל 1850 – 16 בפברואר 1885) היה צייר רוסי ובעלה הראשון של המאיירת הפופולרית אלנה סמוקיש-סודקובסקיה.
ביוגרפיה
הוא היה בנו של כומר רוסי אורתודוקסי בחרסון, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה. במקור, הוא תכנן ללכת בדרכו של אביו, ולמד תחילה בבית הספר הדתי המקומי, אחר כך בסמינר התאולוגי באודסה, אך עד מהרה איבד עניין בנושא. הוא נמשך לציור מאז שהיה ילד, והחל לפקוד את בית הספר לציור באודסה של האגודה המקומית לאמנות. בהשפעת מעמדה של אודסה כנמל מרכזי, התמקדותו פנתה עד מהרה לנושאים ימיים.
הוא המשיך להציג בסנט פטרסבורג, לפעמים יחד עם יוליוס פון קלבר. בשנת 1882, ציורו, "סערה ליד אוצ'קיב", זיכה אותו בתואר אקדמאי.
בשנה שלאחר מכן, הוא התחתן והסתבך במחלוקת כאשר ארכיפ קוינג'י (שותפו לדירה לשעבר באקדמיה) האשים אותו בגניבה ספרותית. למרות שהמבקרים והעיתונות קיבלו את הצד שלו, כמה אמנים (קרמסקוי, מקסימוב, וולקוב ורפין) פרסמו מכתב ב"ניו יורק טיימס" ובו נאמר שסודובסקי "העתיק ישירות" מקוינג'י.
שנתיים לאחר מכן, בשיא הקריירה שלו, חלה סודקובסקי בטיפוס במהלך תערוכה בקייב, והוחזר לאוצ'קיב, שם הוא נפטר.
למרות חייו הקצרים, הוא הצליח להשלים מספר רב של בדים, שהוצגו על ידי חבריו בדיעבד, זמן קצר לאחר מותו.
אלמנתו, אלנה (גם היא אמנית), התחתנה עם הצייר ניקולאי סמוקיש ב-1889 והפכה למאיירת פופולרית.
בנימין גיגר
בנימין (בני) גיגר (נולד ב-1947) הוא פרופסור לביולוגיה, חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית). בין השנים 2004-2009 שימש דקאן הפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע. מנהל מרכז יד אברהם לחקר הסרטן, ומנהל מרכז קלור לפיזיקה ביולוגית בַּמכון. נשיא הפורום האירופי לציטוסקלטון. בין השנים 2009-2019 היה יושב ראש הוועדה האקדמית של הקרן הלאומית למדע .
לימודים
בנימין גיגר נולד בחיפה, וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בעיר בשנת 1965. הוא בוגר תואר ראשון במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ואימונולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בעל תואר שלישי באימונולוגיה כימית ממכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' רות ארנון. את הבתר-דוקטורט עשה באוניברסיטת סן דייגו, שבארצות הברית.
קריירה אקדמית
ב-1980 החל לעבוד במכון ויצמן. בשנת 1984 הפך לפרופסור ובשנת 1988 לפרופסור מן המניין. בין השנים 1989-1995 כיהן כדיקן מדרשת פיינברג וכראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא בין השנים 1996-2004 . היה מרַכז הפעילות החינוכית של בשער. במרץ 2020 גילה יחד עם פרופ' ערן סגל ממכון ויצמן ופרופ' יובל דור מהאוניברסיטה העברית בירושלים שיטה לניטור, זיהוי וניבוי אזורי התפשטות של נגיף קורונה .
חיים אישיים
בנימין גיגר נשוי לד"ר סלי גיגר, אב לענת, תמר ואבנר וסב ליותם, שירה, איילה ואור. בתו היא חוקרת הסרטן פרופ' תמר (תמי) גיגר, אף היא חברת סגל במכון ויצמן למדע. אחיו, מיכה גייגר, הוא נציג חברת שמרוק באירופה ובישראל, חברת ההשקעות של משפחת וולט דיסני.
אוז'וונטיס
אוז'וונטיס (בליטאית: Užventis ); ביידיש: אוז'וונט) היא עיירה על גדות הנהר ונטה ברשות המקומית קלם.
יהודי העיירה
באוז'וונט התקיימה קהילה יהודית קטנה, וחלק מרבניה התפרסמו ברחבי ליטא. ב-1897 נמנו בה 300 יהודים, 35% מן האוכלוסייה הכללית, לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטמצמה הקהילה עוד, ובסקר שנערך ב-1923 נמנו בה רק 173 נפש. יהודי העיירה נרצחו בו' באב ה'תש"א, 30 ביולי 1941 ביער פאשילווה, המרוחק כ-3 ק"מ מהעיירה.
הירי בהלמנד
הירי בהלמנד הוא אירוע אשר התרחש ב-15 בספטמבר 2011 ובמהלכו אלכסנדר וואיין בלקמן, סמל בחיל הנחתים המלכותי, ירה במחבל טליבאן מנוטרל במחוז הלמנד שבאפגניסטן. בעקבות התקרית, שלושה לוחמי חיל הנחתים המלכותי נשפטו בעילום שם על ידי בית דין צבאי.
ב-8 בנובמבר 2013 זוכו שניים מהלוחמים, אולם השלישי נמצא אשם ברצח, תוך הפרת סעיף 42 של חוק הכוחות המזוינים משנת 2006. בכך, הפך לוחם זה לחייל הבריטי הראשון שהורשע ברצח במהלך קרב מחוץ לגבולות המדינה מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-5 בדצמבר, נשיא בית המשפט העליון לורד תומאס, יחד עם שני שופטי בג"ץ אחרים, הסירו צו איסור פרסום וחשפו את שמו של החייל שהורשע - סמל אלכסנדר וויין בלקמן. ב-6 בדצמבר, בלקמן נידון למאסר עולם (ולכל הפחות עשר שנות מאסר), ולהדחה מהכוחות המזוינים של בריטניה. ב-22 במאי 2014, בית המשפט לערעורים הפחית את העונש המינימלי מ-10 ל-8 שנים.
ב-19 בדצמבר 2013, בעקבות הסרת צו איסור פרסום שמנע זאת עד אז, נחשפו שמותיהם של שני נאשמים נוספים בפרשה - רב"ט כריסטופר גלין ווטסון ונחת ג'ק אלכסנדר המונד.
ב-28 באוקטובר 2015, משרד ההגנה אסר על מספר רב של חיילים בשירות מלהגיע לעצרת תמיכה בסמל בלקמן, באומרו כי האירוע הוא "מחאה פוליטית". עם זאת, עורכי הדין שייצגו את מארגני העצרת הצהירו כי לא כך הדבר, וכי האירוע הוא "הפגנת תמיכה באחד מאחינו הנחתים, ולא מחאה פוליטית". עצומה אינטרנטית גייסה למעלה מ-100,000 חתימות הקוראות לשחרורו המיידי של סמל בלקמן, מארגני העצומה טענו כי בלקמן הורשע על כך שהגן על ארצו.
האירוע
האירוע התרחש במחוז הלמנד שבאפגניסטן, במהלך המבצע הצבאי "Herrick", שנערך כחלק ממאמץ ההכוחות הבריטים במלחמה באפגניסטן. אלכסנדר בלקמן, לוחם ביחידה 42 של הקומנדו הבריטי, חיל הנחתים המלכותי, לקח חלק בסיור רגלי שנתקל בשדה בלוחם אפגני שנפצע מירי של מסוק אפאצ'י. בלקמן הורה להעביר את האפגני אל מחוץ לטווח ראייה של מערכת מעקב הקרקע הבריטית, מצלמה על בלון המרחף מעל לבסיס הצבאי הקדמי הבריטי שבמחוז הלמנד, המכסה את האזור שאליו נשלח צוות הסיור שכלל את בלקמן. בסרטון וידאו, שהוצג כראיה במשפט שנערך לאחר מכן, נראים הנחתים גוררים אדם ובועטים בו. בלקמן הורה לשניים מעמיתיו להפסיק מתן עזרה ראשונה למורד הפצוע ולבסוף ירה בו בחזהו עם אקדח 9 מ"מ, כשהוא מצטט מתוך "המלט" של שייקספיר: . לאחר מכן הוא הוסיף:.
המשפט הפלילי והכרעת הדין
לאחר אירועי ה-15 בספטמבר, בלקמן המשיך עם שירותו הצבאי, ועזב את מחוז הלמנד בסוף אוקטובר 2011. ב-13 באוקטובר 2012, על פי החלטת התביעה הצבאית, חמישה נחתי מארינס הועמדו לדין פלילי והואשמו ברצח המורד האפגני חסר-השם. ההליכים הפליליים החלו לאחר שהמשטרה הבריטית (האזרחית) גילתה קטעי וידאו חשודים במחשב נייד של חייל. נגד שניים מהנחתים בוטלו האישומים ב-5 בפברואר 2013. שלושת הנחתים האחרים הופיעו לראשונה בבית המשפט באוגוסט 2013, וכפרו באשמות נגדם. משפטם הצבאי של שלושת הנחתים, שבדיונים הופיעו מאחורי פרגוד מאחר שהוטל צו איסור פרסום שמנע את חשיפת זהותם, החל ב-23 באוקטובר 2013 ונמשך שבועיים. חבר הנאמנים של בית הדין הצבאי (המקבילה הצבאית לחבר מושבעים הקיים בהליכים אזרחיים) מנה שבעה חברים, במקום הרכב של חמישה חברים, כפי שמקובל במקרים חמורים פחות.
הן פסק הדין והן גזר הדין ניתנו בבית המשפט הצבאי שבבולפורד, וילטשייר (ב-8 בנובמבר 2013 וב-6 בדצמבר 2013, בהתאמה). את המשפט ניהל הפרקליט הצבאי הראשי עו"ד ג'ף בלקט. בלקמן הורשע בעבירה עם חובת ענישה במאסר עולם, ועל כן זהו העונש המינימלי שניתן היה לגזור עליו, משנמצא אשם. בלקמן נידון למאסר עולם עם מינימום של עשר שנות מאסר (כלומר: יוכל להשתחרר על תנאי רק לאחר ריצוי עשר שנות מאסר בפועל). ב-22 במאי 2014, לורד ג'ון תומאס, נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, אישר את עונש מאסר העולם, אך קבע כי עונש המאסר המינימלי יופחת ל-8 שנים.
איסור פרסום
במקביל להליכים המשפטיים הפליליים שהתקיימו כנגד הנחתים, נערכו הליכים משפטיים נוספים, הנוגעים לזהותם של הנאשמים. בסתיו של שנת 2012, השופטים אלסום ובלקט הוציאו צווי איסור פרסום האוסרים את חשיפת זהותם של הנאשמים, בשל הסיכון כי לאחר חשיפת זהותם הם יהפכו למטרות לתקיפת טרוריסטים. למהלך זה התנגדו גורמים שונים בתקשורת הבריטית. עורך הדין של אחת מסוכנויות הידיעות הבריטיות טען כי אין מקום להוצאת צווי איסור פרסום במקרה זה כי, ראשית, גם זהותם של מקבלי מדליות ועיטורים בכוחות המזוינים הבריטיים פורסמו בעבר בתקשורת, ואלו לא הפכו למטרות לתקיפה; ושנית, כי שמותיהם של אנשי הצבא הבריטי, שנחקרו בעקבות אירוע דומה שהתרחש בבצרה, עיראק ב-2003, לא זכו להגנה באופן דומה. צו איסור הפרסום היו בתוקף, כאשר החל המשפט באוקטובר 2013. הצו הוסר בנוגע לסמל בלקמן (שעד כה כונה "Marine A") ב-5 בדצמבר 2013, בהחלטת בית המשפט העליון. השופט הבכיר ביותר שהיה מעורב בפסק דין זה היה נשיא בית המשפט העליון, הלורד תומאס. אותו פסק דין קבע שגם זהויותיהם של נחתים B ו-C יחשפו, אלא אם כן יגישו ערעור לבית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת. ערעור כזה לא הוגש בתוך המועד שנקבע, ולפיכך, ב-19 בדצמבר 2013, נחשפו זהויותיהם של נחתים B ו-C - רב"ט כריסטופר גלין ווטסון ונחת ג'ק אלכסנדר המונד. צו איסור הפרסום של זהויותיהם של נחתים D ו-E נותר בעינו ב-19 בדצמבר, כל עוד הפרקליט הצבאי הראשי לא החליט אחרת.
תגובות
ההליכים המשפטיים הנוגעים לנחתים זכו בבריטניה לתשומת לב ציבורית ותקשורתית רבה.
בתגובה להרשעתו של בלקמן, קצין חיל הנחתים המלכותי ביל דאנהם כינה את הרצח "סטייה מזעזעת ומחרידה" שאינה "עולה בקנה אחד עם האתוס, הערכים והסטנדרטים של חיל הנחתים המלכותי", אבל היה זה בכל זאת "מקרה בודד". הגנרל סר מייק ג'קסון אמר שהמקרה "העציב" אותו.
הרשעתו של בלקמן הובילה להפגנת תמיכה ציבורית בנחתים, לרבות יצירת קבוצות מדיה חברתית ועצומות באינטרנט המבקשות כי תינתן לבלקמן הקלה בעונש או כי ישוחרר. הדיילי טלגרף הביע תמיכה באחת העצומות שפורסמו באתר האינטרנט Change.org, הקוראת להקל בעונש.
לאחר שבלקמן נידון ל-10 שנות מאסר, הגנרל סר ניק הוטון קרא למעשיו "פשע מתועב" וציין כי "רצח הוא רצח". לעומת זאת, מפקדו של בלקמן, לוטננט-קולונט סיימון צ'פמן, יחידת הקומנדו 42, כתב במכתב שהוקרא בבית המשפט כי לבלקמן הייתה "שגיאה רגעית בשיקול הדעת" וכי הוא "לא איש רע", והוסיף כי הוא מעניק לו את "תמיכתו המלאה". בלקמן עצמו הצהיר כי הוא "הרוס" וגם "מאוד מצטער על כל נזק שנגרם לחיל הנחתים המלכותי".
בספטמבר 2015 קולונל אוליבר לי, מפקד יחידת הקומנדו 45, התפטר מתפקידו כאות מחאה על היחס כלפי בלקמן.
בחודש דצמבר 2016 נדחתה בקשתו של בלקמן לשחרור מוקדם, דחייה עליה הגיש ערעור. ב-28 באפריל 2017 שוחרר מהכלא.
נוגעת באושר
נוגעת באושר הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים IMP רקורדס בשנת 2001. מתוך האלבום הצליחו השירים "ריגוש זמין" (עם אדי בטלר), "היי" ושיר הנושא "לגעת באושר". באלבום שבעה שירים ורצועת בונוס אחת: גרסת רמיקס באנגלית ל"היי".
רוג'רס (ארקנסו)
רוג'רס (באנגלית: Rogers) היא העיר הגדולה ביותר במחוז בנטון שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית. זוהי העיר השמינית בגודל אוכלוסייתה במדינת ארקנסו והיא שוכנת בצפון-מערבה באחד מהאזורים בעלי שיעור הצמיחה המהיר ביותר בארצות הברית.
היסטוריה
רוג'רס נקראה על שמו של קפטן צ'ארלס וורינגטון רוג'רס, שהיה סגן הנשיא והמנהל הכללי של חברת הרכבות סנט לואיס – סן פרנסיסקו, שנודעה גם בשם "פריסקו" (Frisco). העיירה נוסדה ב-1881, השנה בה היא חוברה לקו הרכבת. ב-6 ביוני אותה שנה התאגדה רוג'רס כעיירה.
בית העסק הקמעונאי הראשון בעיירה היה בבעלות משפחת סטראוד. עוד לפני הגעתם לרוג'רס החזיקו אלן בראינט סטראוד ובנו, הרלן לפייט סטראוד, בית עסק ביישוב פי רידג' שבמערב ארקנסו. עסק זה הוקם עוד קודם ל-1879 ואלן סטראוד שימש גם כמנהל הדואר בפי רידג' באותה תקופה. ב-1884 מכר ה.ל סטראוד את חלקו בחנות שבפי רידג' ורכש מחסן בפינת רחוב וולנאט והרחוב הראשון ברוג'רס ולעסק שהקים הוא קרא בשם "בית המסחר של סטראוד" (Stroud's Mercantile).
ב-1887 הביא סטראוד את אחיו, איבן גייסן שישמש כמנהל בית העסק החדש שלו. בית העסק המשיך להיות העסק הקמעונאי המוביל ברוג'רס עד לשנות השישים של המאה ה-20. ב-1962 נפתחה ברוג'רס החנות הראשונה של רשת וול-מארט, שהמטה הארגוני שלה שוכן בבירת המחוז הסמוכה, בנטונוויל. בהדרגה הצטמצמה פעילותו של בית העסק הוותיק של סטראוד, עד שב-1993 הוא נסגר.
ב-1912 הקימה מועצת העיר ועדה בהשתתפות אנשי עסקים מקומיים כדי לנהל את ריצופם של רחובות מרכז העיר. למרות התלונות התמידיות על האבק והבוץ ברחובות ולמרות ההתלהבות והתמיכה מצדם של תושבים בולטים בעיר, ההתנצחויות בנוגע לעלות המיזם ולדרך ביצועו, גרמו לעיכוב העבודות עד ליולי 1924. הרחובות רוצפו בלבנים והעבודה הושלמה בדצמבר אותה שנה. ריצוף זה השתמר עד ימינו וב-2010 בוצעו בו עבודות חידוש.
המטה של חברת Daisy Outdoor Products, הידועה בשל רובי האוויר שהיא מייצרת, שוכן ברוג'רס לצד מוזיאון רובי האוויר שלה.
תל שאע'ר בזאר
הממצאים בחפירות
משנת 1935 עד שנת 1937 נערכו בתל חפירות ארכאולוגיות על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן ורעייתו, הסופרת אגאתה כריסטי. בחפירות של המשלחת הארכאולוגית הסורית-בלגית-בריטית המשותפת בתל שאע'ר בזאר בשנים מאוחרות יותר, נחשפו השכבות הארכאולוגיות של התל, שתוארכו בין האלף החמישי לפני הספירה והאלף השני לפני הספירה. נתגלו חלקים של מבנה ממשל שנבנה מלבנים באלף השני לפני הספירה (התקופה הבבלית) וקבוצת מבני מגורים שבתוכם נתגלו מספר קברים. בין המבנים מפרידים רחובות ותעלות ניקוז שפכים. אורכו של אחד הרחובות מגיע ל-35 מטר ורוחבו מטר אחד. הוא מרוצף באבנים ובשברי חרסים, ומשני צדדיו מספר מבנים מהאלף השני ומהאלף השלישי לפני הספירה. זוהו גם שכבות ארכאולוגיות מהאלף הרביעי ומהאלף החמישי לפני הספירה. כמו כן נתגלו בו מספר לוחות חרס בכתב יתדות וחותמות מהתקופה הבבלית הקדומה (המאה ה-18 לפני הספירה). החותמות היו בכניסה למבנה הממשל הבבלי שחלקים ממנו נתגלו. ממצאים חשובים נוספים היו פסל-בובה מטין של האלה עשתר מהאלף השני לפני הספירה ופסל של האלה האם (האלה הסורית  הקדומה) מתרבות חלף, כלומר מהאלף החמישי לפני הספירה. המשלחת המשותפת גילתה גם מספר כלי חרס וכלים מברונזה, שהחשובים שבהם מתקופת נינוה, מספר חרוזים ובובות דמויות בני אדם ובעלי חיים וכלים מבזלת מאחת מתקופות השגשוג של התרבויות הסוריות באלף השני ובאלף השלישי לפני הספירה.
משמעויות הממצאים
הממצאים בתל שאע'ר בזאר מעידים על הקשרים הכלכליים, על הלידות והפטירות ועל היחסים בין תרבות שאע'ר בזאר לבין התרבויות הסוריות באזורים הסמוכים. בממצאים הוזכר שמו של המלך האשורי שמשי-אדד הראשון, ששלט במאה ה-18 לפני הספירה.
שטח-ראשיים
שטח-ראשיים (שם מדעי: Platycephalidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת העקרבנונאים הקרובה למשפחת העקרבנוניים. דגים אלה שוכבים רוב זמנם ומתחפרים בחול הימי.
דגי ים אלה מצויים בעיקר בימים האינדו-פסיפיים, אך הצליחו להגר גם אל הים התיכון.
אלו דגים בינוניים בגודלם מאורך עשרה ס"מ ליותר ממטר. הם בעלי ראשים מגודלים בצורת משולשים ועם עיניים בולטות. הם בעלי זוג סנפירי גב קוצניים ובעלי גוף מוארך.
הם טורפים הניזונים מדגים אחרים ומסרטנים. הם אורבים להם קבורים בחול וכשטרף חולף מעליהם הוא נבלע מיד בפיהם הגדול.
רוב זמנם הם נחים על קרקעית הים ויכולים לצלול עד עומק 300 מטרים מתחת למים. הם שוחים רק לעיתים נדירות.
מישל הידלגו
מישל הידלגו (בצרפתית: Michel Hidalgo; 22 במרץ 1933 – 26 במרץ 2020) היה כדורגלן ומאמן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר. היה המאמן של נבחרת צרפת בין השנים 1976–1984.
ביוגרפיה
הידלגו נולד ב-22 במרץ 1933 ב-Leffrinckoucke, נורמנדי, שבצרפת. הוא נקרא על שמו של הכומר המקסיקני מיגל הידלגו וקוסטילה. כשהיה נער שיחק בקבוצה נורמנדי US, וזכה עימה באליפות המחוזית נורמנדי לנערים. הידלגו התחיל את הקריירה שלו בקבוצה לה האבר שם שיחק במשך כשתי עונות, לפני שעבר לסטאד ריימס. עם ריימס זכה בליגה הצרפתית ובגביע האלופות הצרפתי, והגיע עמה לגמר גביע אירופה לאלופות הראשון אי פעם. במשחק הגמר נגד ריאל מדריד כבש הידלגו שער, אך ריימס הפסידה בסיום 4–3. בשנת 1957 עבר הידלגו לשחק במונקו עמה זכה פעמיים בליגה ובגביע, ופעם אחת בגביע האלופות הצרפתי.
לאחר שפרש מקריירת משחק, פנה הידלגו לקריירת אימון. בשנת 1976 מונה למאמן בנבחרת צרפת. הידלגו הוביל את הנבחרת לחצי גמר מונדיאל 1982, בו הודחה לאחר שהפסידה לגרמניה בפנדלים, וזכה עימה ביורו 1984, לאחר ניצחון בגמר על ספרד. לאחר ניצחונו בגמר היורו, הוא העביר את המושכות להנרי מישל שנהיה למאמן, והוא קיבל את תפקיד המנהל הטכני של הנבחרת תפקיד אותו מילא עד שנת 1986.
הידלגו נפטר ב-26 במרץ 2020, במרסיי.
Am Sklavenmarkt
Am Sklavenmarkt (בגרמנית: "בשוק העבדים") הוא סרט פורנוגרפי קצר שהופק באימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1907 ובוים בידי יוהאן שוורצר בסטודיו של החברה, "Saturn-Film". אורכו של הסרט 50 מטרים ומשכו שלוש דקות. ייתכן שזהו הסרט האוסטרי-הונגרי הראשון שנעשה אי פעם, ואחד מהסרטים הראשונים שהקרינו אירוטיקה.
תקציר העלילה
פאשא יושב על מחצלת הפרוסה מעל הדשא, בקדמתו של אוהל עגול, מעשן מנרגילה, מוכן לקנות כמה שפחות חדשות. משרתו קורא למוכר ולשני עוזריו, אשר מביאים עמם ארבע נערות עטופות בבורנוס (Burnous).
הנערה ראשונה מופשטת לגמרי ונשלחת לאוהל; השנייה מופשטת מחולצתה ונשלחת גם היא פנימה. סוחר העבדים ועוזרו כופים על הנערה השלישית להתפשט וגם היא נשלחת אל תוך האוהל. הרביעית, צעירה מקודמותיה, מסולקת אחרי שנחשפים שדיה הקטנים וחוזרת עם העוזרים. לאחר משא ומתן על המחיר סוחר העבדים הולך ופאשא נכנס למאהל עם עוזרו.
הסימפוניה השביעית של דבוז'אק
הסימפוניה השביעית ברה מינור מאת אנטונין דבוז'אק (אופוס 70, מספר B-141) הושלמה ב-17 במרץ 1885 ונוגנה לראשונה בפני קהל ב-22 באפריל באותה שנה בסנט ג'יימס הול בלונדון. כשהסימפוניה פורסמה, היא הייתה ידועה בתור הסימפוניה השנייה של דבוז'אק, אך לאחר מותו של המלחין, גילו עוד חמש סימפוניות שכתב לפני זה ותאריך יצירתן קדם לזו של השביעית.
הסימפוניה זוכה להערכה רבה בקרב מבקרים ומוזיקולוגים. דונלד טובי ציין כי "יחד עם ארבע הסימפוניות של ברהמס והתשיעית של שוברט, היא בין הדוגמאות הגדולות והטהורות ביותר בצורת אמנות זו מאז בטהובן".
מבנה
הסימפוניה מורכת מארבעה פרקים:
פרק ראשון -
אלגרו "מלכותי" ברה מינור:
בפרק הראשון של הסימפוניה נשמעת נימה מוזיקלית "מבשרת רעות".
בפתיחת הסימפוניה קיים מין "מוטיב מרושע", המנוגן בקול חלש, אחיד ונמוך בוויולות וצ'לי, על רקע נגינתם של תפקידי הבס והטימפני. המוטיב הקצר הזה, שכולל שלושה צלילים קודרים, נותן למלחין שלל אפשרויות לשלב הפיתוח שבהמשך, ודבוז'אק אכן עושה שימוש נכון בתזמור בצורה מופתית לאורך כל הפרק. הנושא השני, הלירי, מספק ניגוד חזק לזה הראשון, ובהמשך הפרק, המוזיקה דועכת בדימינואנדו, ומתפרצת בקרשנדו שוב ושוב לאורך כל הנושא. עם סיום הפרק הראשון, הנושא המרכזי שהופיע בהתחלה עובר מכלי אל כלי, נחלש, ולבסוף, מסתיים בקול חרישי.
פרק שני
פוקו אדג'יו (קצת לאט) בפה מז'ור:
בפרק השני של הסימפוניה רומז דבוז'אק במוזיקה למשבר בחייו האישיים, מות אימו וילדו הבכור. לאירועים אלו הייתה השפעה רבה על אופי הסימפוניה ולפרק השני הוסיף המלחין הערת שוליים לטקסט של הפרטיטורה ובה כתב: "מהשנים העצובות'".
בעוד שאווירת הפרק הראשון חדורה מתח ופחד המוצאים לפעמים הקלה בליריות עדינה השזורה בהם, התנהלות הפרק השני הפוכה. הליריות המקורית שלו נעלמת תוך התפרצויות דרמטיות עוצמתיות. כמה מתעתעת היא נעימת הקלרינט הפשוטה, כמעט עממית, שפותחת את הפרק. אין כאן שום סימן לדרמה שמתגלה במהרה בהמשך.
פרק שלישי
סקרצו: ויואצ'ה (Vivace-מלא חיים) - פוקו מנו מוסו (Poco meno mosso - קצת פחות נרגש) ברה מינור וטריו בסול מז'ור
אותה מוזיקה עצובה ומדוכאת מאפיינת גם את הפרק השלישי בסימפוניה ובעצם, זהו המשכו של השני. הסקרצו משקף את התקופה הסלאבית בחייו של דבוז'אק לכל אורך הקטע, שמתחיל במוטיב דמוי ריקוד ומנגינת נגד עממית ועד לחלק האמצעי הפסטורלי, הגדוש בקריאות ציפורים.
פרק רביעי
סיום: אלגרו ברה מינור. הפרק מסתיים בקדנצת פיקארדי ברה מז'ור.
דווקא בפרק הרביעי והאחרון הסימפוניה משנה את האופי שלה והיא יותר מז'ורית, חדורה אמונה ותקווה שמשהו יתגשם, ולמעשה נותנת ביטוי לאמונת המלחין, שחלומותיו אכן יתגשמו וחייו ייראו טובים. הנוף המגוון להפליא של הפרק האחרון, החדור כמעט כולו בתשוקה וכמיהה לצדק, מתבהר בסופו של דבר בפרץ של אור שמש בסולם מז'ורי, המפיג את המתח המוזיקלי של סולם רה מינור, כהכרזה על ישועה.
תזמור
ביצוע היצירה אורך כ-40 דקות. היצירה מבוצעת בתזמורת הכוללת 2 חלילים (החליל השני בפרק השלישי הוא פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים (בלה ובסי במול), 2 בסונים, 4 קרנות יער (ברה ובפה), 2 חצוצרות (בדו, ברה ובפה), 3 טרומבונים, טימפני וכלי מיתר.
כמו ברבות מהיצירות שכתב באותה תקופה, הסימפוניה יותר דרמטית, אפלה ואגרסיבית מאשר היצירות שכתב ב"תקופה הסלאבית" שלו.
היסטוריה
דבוז'אק החל לעבוד על הסימפוניה ב-13 בדצמבר 1884. דבוז'אק שמע את הסימפוניה השלישית של יוהנס ברהמס, שפורסמה באותה עת. הוא אהב את מה ששמע, והחל לחשוב על כתיבת סימפוניה חדשה בעצמו. קרה ובאותה שנה הזמינה החברה הפילהרמונית המלכותית בלונדון סימפוניה חדשה מדבוז'אק ובחרה בו לחבר כבוד. חודש לאחר מכן, לאחר ההליכה היומית שלו לתחנת הרכבת של פראג, הוא אמר "הנושא הראשון של הסימפוניה החדשה שלי עלה במוחי עם הגעתה של הרכבת החגיגית שמביאה את בני ארצנו מפשט". הצ'כים המדוברים הגיעו לאירוע תמיכה מוזיקלי במאבקים הפוליטיים של האומה הצ'כית, שהיה אמור להתקיים בתיאטרון הלאומי של פראג.
תוך חמישה ימים סיים דבוז'אק את הסקיצה של הפרק הראשון. הוא כתב לאחד מחבריו: "בימים אלו אני עסוק בכתיבת הסימפוניה הזו ללונדון, ובכל מקום שאני הולך אליו אינני יכול לחשוב על שום דבר אחר. שאלוהים ייתן שהמוזיקה הצ'כית הזו תזכה להזיז את העולם!!"
הוא סיים את הסקיצה של הפרק האיטי עשרה ימים לאחר מכן. לפרק זה הוסיף הערת שוליים שבה נכתב: "מהשנים העצובות". בכך התכוון לאימו שנפטרה באותו הזמן, וכנראה גם לבנו שנפטר מוקדם יותר, אירועים שרחשו בליבו במיוחד במהלך כתיבת פרק זה. אף על פי כן, קיים הקשר רחב יותר לכתיבת הסימפוניה — הוא כתב לחברו: "מה שבליבי הם אהבה, אלוהים ומולדתי." הפרק מתחיל ברוגע ובשלווה, אך כולל גם קטעים סוערים.
לאחר כחודש השלים דבוז'אק את הסקיצות של הפרק השלישי והרביעי. מאוחר יותר אמר, שהפרק הרביעי מרמז ליכולת העם הצ'כי להתנגד בעיקשות למדכאיו.
בכורת הסימפוניה התקיימה באולם סנט ג'יימס בלונדון, ב-22 באפריל 1885 בניצוחו של דבוז'אק. למרות הצלחת הסימפוניה, פרסום היצירה היה סיוט בשביל דבוז'אק. המו"ל הגרמני של דבוז'אק, פריץ זימרוק, דרש עיבוד לדואט לפסנתר. הוא גם התעקש שהכיתוב על הכריכה יהיה בגרמנית בלבד, ובכלל זה גם שמו של דבוז'אק, אנטונין. לבסוף, נאמר לדבוז'אק, כי יהיה צורך להשמיט את ההקדשה לחברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון. במהלך הוויכוחים, ביקש דבוז'אק מקדמה מזימרוק: "יש לי הרבה הוצאות על הגינה שלי, ויבול תפוחי האדמה שלי לא טוב במיוחד". בסופו של דבר, זימרוק הציע רק 3,000 מארק עבור רכישת הסימפוניה, ערך נמוך יחסית ליצירה כה גדולה. דבוז'אק השיב שמוציאים לאור אחרים ישלמו לו בקלות פי שניים. לאחר ויכוח נוסף, שילם זימרוק באי רצון 6,000 מארק עבור הסימפוניה.
משה דאנון
רבי משה דאנון (חי במאה ה-15 וה-16), היה חכם תלמודיסט ופוסק הלכה מחכמי פורטוגל. לאחר גירוש פורטוגל התיישב בפאס שבמרוקו. חיבר את הספר "כללי התלמוד".
תולדות חייו
רבי משה נולד לאביו יוסף בספרד או פורטוגל. למד אצל רבי יצחק אבוהב, ראש ישיבה בקסטיליה ומגדולי התורה המפורסמים ביותר במקום. רבי משה מכנה את עצמו "הספרדי" וכותב כי הוא "מגרושי קסטליה", אך הוא גם מציין כי היה מתושבי העיר קוימברה שבפורטוגל, וכנראה עבר לשם לאחר גירוש ספרד. בשנת ה'רנ"ז, עת גירוש פורטוגל, היגר רבי משה דאנון אל העיר פאס. באותה השנה אנו מוצאים אותו משיב לנגיד קהילת התושבים במלכות פאס עמי שאול בן שם טוב, כשאליו מצטרף רבי יצחק אמריליו, בעניין תוקפה של תקנה שהתקינו המגורשים, ותיקפו אותה בחרם ובנידוי על דעת רבים, בעניין מינוי למשרת נגיד על קהילות המגורשים.
תשובה זו יחד עם עוד תשובה נוספת מרבי משה העוסקת בארגון חיי הקהילה בפאס, ומצויים באוטוגרף של ספרו "כללי התלמוד", ונדפסו מתוכו על ידי רבי יעקב משה טולידאנו.
ספר כללי התלמוד
את ספרו "כללי התלמוד" כתב רבי משה בעיר פאס שבמרוקו, מפני יראת השכחה שעלולה לפקוד אותו. הוא שילב בתוכנו תשובות הלכתיות שהשיב לנגידי הקהילה היהודית בפאס. הספר כולל פרקים מיוחדים על מבנה הסוגיה התלמודית, כאשר מושם דגש למילות ההכוונה של התלמוד, כן מוקדש מאמר נרחב לאופניים הייחודיים שבהם נוקט התלמוד על מנת ליישב סתירות וקשיים במשניות וברייתות ומהן. כמו כן, הוא הקדיש ביאור נרחב מוקדש למידות שהתורה נדרשת בהן. נושאים נוספים: שמות חכמי התלמוד, פירוט למסכתות ופרקי התלמוד, דבברים הנצרכים לרב ולתלמיד, ובהן ענייני אתיקה, מידות וכללי התנהגות.
חלק נוסף שתופס מקום נרחב בספר הוא דרכי לימוד התלמוד, ובו כללים מיוחדים כיצד לעיין ברש"י ובפירוש הרמב"ן. הוא הביע הערכה מיוחדת לדיוק שבפירושו של רש"י אשר לדבריו מיישב קושיות רבות לעיתים באות אחת, ובד בבד התבטא בחריפות כנגד שיטת הפלפול שרווחה בצרפת ואשכנז, וכפי שהביא בשמו החיד"א: בד בבד הוא חלק שבחים יוצאי דופן לרבנו תם.