cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'מיני 3
הניסוי השלישי
מחקר הראה שתוספת של נוזל לפלזמה המיוננת בזמן הכניסה המחודשת לאוויר יכולה אולי להחזיר את יכולת התקשורת על ידי הנמכת תדירות הפלזמה בצורה שתספיק לגלי UHF לחדור. מטרת הניסוי הייתה לבדוק אם טכניקה דומה יכולה לעבוד במקרה של כלי־חלל גדול כמו הג'מיני. מערכת הזרקת מים הותקנה בחללית.
כשהחללית מגיעה לגובה של כ־90,000 מטרים, שאז כבר אמורה להיות מוקפת במעטה הפלזמה חוסם התקשורת, הטייס אמור ללחוץ על כפתור ההפעלה, שיגרום להזרקה אוטומטית של מים לתוך הפלזמה בהפסקות קבועות במשך שתיים וחצי דקות בעוד תחנות הקרקע מנטרות את קבלת גלי הרדיו.
מהלך הניסוי ותוצאותיו
במהלך הכניסה מחדש של החללית לאטמוספירה, לחץ יאנג על מתג ההפעלה כדקה אחרי שהפלזמה קיבלה צורה והחלה דממת אלחוט. התוצאות היו מעודדות; בקצב הזרמת מים גבוה, הצליחו תחנות הקרקע לקבל סימני רדיו מהחללית.
סוקיל קייב
מועדון ההוקי סוקיל קייב (באוקראינית: Хокейний клуб «Сокіл» Київ) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר קייב, בירת אוקראינה, אחד ממועדוני ההוקי קרח המעוטרים ביותר בתולדות אליפות אוקראינה בהוקי קרח. לרשותו זכייה ב-12 אליפויות לאומיות יותר מכל מועדון באוקראינה.
דינמו קייב
המועדון הוקם בשנת 1963 בחסות אגודת "דינמו" ונקרא בשם דינמו קייב בשנים הראשונות והתמודד באליפויות האזוריות. הקבוצה אירחה בהיכל הספורט בקייב שבאותן שנים היה בעל תכולה של 11,712 מושבים.
סוקיל קייב
ב-1973 שונה שמו ל"סוקיל" וזהו נותר שם הקבוצה במרבית שנות קיומה.
בשנת 1985 סיימה במקום השלישי באליפות ברית המועצות בהוקי קרח, במה שהיה להישג השיא שלה בתקופה הסובייטית והעפילה עד לגמר גביע שפנגלר ב-1986. המועדון התמודד בשנות ה-90 של המאה ה-20 בליגת ההוקי של מזרח אירופה וזכתה בה בשנים 1998-1999 ובאותן שנים זכתה גם בגביע הליגה.
בשנת 2008 השתתפה גם באליפות רוסיה הפתוחה והעפילה עד לשלב שמינית גמר הטורניר ובעונת 2009 הודחה בשלב רבע הגמר. היא זכתה להצלחה גם במפעלים האירופיים כשהעפילה לשלב חצי גמר ליגת האלופות בהוקי קרח בשנים 1993, 1995, 1996. היא השתתפה גם בגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח אך לא העפילה מעבר לשלב המוקדמות השלישי.
הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל הספורט בקייב המכיל (6,451 מושבים ובעל יכולת הגדלה לכדי 7,337 מושבים). מאז 2011 הקבוצה הבוגרת כבר לא פעילה ופועלת רק קבוצת הילדים, המארחת את משחקיה בהיכל "טרמינל" (בעל תכולה של 1,387 מושבים).
הטוב שבי
הטוב שבי (באנגלית: The Best Of Me) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הרומנטית בבימויו של מייקל הופמן ובכיכובם של ג'יימס מרסדן ומישל מונאהן. בתפקיד אמנדה הצעירה משחקת ליאנה ליברטו. הסרט הוא עיבוד לספרו של ניקולס ספארקס הנושא את אותו השם. צילומי הסרט החלו ב-6 במרץ 2014 בניו אורלינס והוא יצא לאקרנים ב-17 באוקטובר 2014.
הסרט מגולל את סיפורם של דוסון ואמנדה, נאהבים לשעבר מתקופת התיכון שנפגשים אחרי 20 שנה כאשר הם חוזרים לעיירת הולדתם בעקבות הלוויה של חבר משותף.
עלילה
דוסון קוֹל (ג'יימס מרסדן), עובד על אסדת קידוח נפט על חופי לואיזיאנה כאשר פיצוץ אדיר במתקן משליך אותו למים וכמעט הורג אותו, אך הוא באורח פלא, הוא שורד. חודשים מאוחר יותר, לאחר שהחלים, דוסון שומע על פטירתו של חברו הטוב טאק הוסטטלר, שהיה עבורו תחליף לאב והוא חוזר הביתה לעיירת הולדתו לראשונה מזה כעשרים שנה כדי לקיים את משאלותיו האחרונות של טאק. כשהוא מגיע אל הבית, הוא מופתע לגלות כי טאק ארגן שחברתו של דוסון מימי התיכון, אמנדה קולייר (מישל מונאהן), תצטרף אליו. נדמה שכוונותיו של טאק היו שאמנדה ודוסון יציתו מחדש את הרומנטיקה ביניהם. למרות זאת, אמנדה נשואה היום.
דוסון נולד בשכונה נידחת למשפחת פשע ידועה לשמצה, בן לאב מתעלל. בפלאשבקים מתגלה כי כנער, עזב דוסון את בית אביו ונשאר ללון במוסך של טאק. טאק, מכונאי מקומי שאיבד לאחרונה את אשתו, מאפשר לדוסון לחיות איתו ובסופו של דבר נוהג בו כבן.
דוסון ואמנדה למדו יחד בתיכון, התחילו לצאת ובמהרה התאהבו. לפני הנשף, בן דודו של דוסון, אביו ואחיו של דוסון הכו את טאק. דוסון הזועם הולך לבית אביו במטרה להרוג אותו עם הרובה של טאק. הם נאבקים, ובן דודו של דוסון, נער שחברתו בהריון, נהרג בטעות. בתמורה לעונש קל יותר, דוסון מעיד כנגד אביו ואחיו. עם זאת, היות שהוא צפוי לשבת בכלא למשך שמונה שנים או במקרה הטוב ארבע, הוא מנתק את קשריו עם אמנדה, מאלץ אותה לצאת ללימודים גבוהים ולא לחכות לשחרורו.
לאחר מותו של טאק, אמנדה ודוסון נפגשים עם עורך דינו ששולח אותם לפזר את אפרו של טאק בבקתת הנופש שלו ושל אשתו. מאוחר יותר, דוסון ואמנדה מבלים את הלילה יחד, אוכלים צהריים ודנים בתוכניותיהם לעתיד. למחרת, אמנדה מחליטה לחזור למשפחתה ולחיי הנישואין האומללים שלה ולמלא את חובותיה.
כאשר אמנדה הולכת הביתה, דוסון נשאר בבקתה של טאק ומשחזר את הגן. עם זאת, מאוחר יותר אמנדה מחליטה להיפרד מבעלה ומשאירה לדוסון הודעה קולית המביעה את אהבתה. מיד לאחר שהשאירה את ההודעה, אמנדה מקבלת שיחת טלפון ושומעת כי בנה עבר תאונת דרכים וזקוק להשתלת לב בדחיפות. אמנדה, שאיבדה בעבר בת למחלת הסרטן, אומללה מאוד, אך בנה מקבל לב במהירות והניתוח יוצא לפועל. למחרת בבוקר כשהיא מתעוררת, היא רואה את דוסון שצפה בה בשנתה, יושב על צד מיטתה, אך זו הייתה רק אשליה. אמה מגיעה אליה בבוקר ומבשרת לה שדוסון נרצח בידי אביו.
שנה מאוחר יותר, היא מקבלת שיחת טלפון מבנה, שמגלה כי שמו של תורם הלב שהושתל בו הוא דוסון קול. מאוחר יותר היא מבקרת בביתו של טאק ומוצאת מכתב שדוסון השאיר עבורה, בו הוא כותב שהוא מבין שיש לה התחייבויות והיא רוצה לעמוד בהן, והוא יכול רק לאהוב אותה יותר בגלל זה. היא הולכת בגן, ששוחזר על ידי דוסון.
בסיום חלופי שצורף לגרסת ה-DVD, אמנדה עוזבת את בעלה והיא ודוסון נפגשים ונהנים מהליכה דרך הגן של טאק וכתוביות הסיום מתגלגלות.
מוסר השכל
מוסר השכל הוא משפט, מפורש או משתמע שממצה את המשמעות הרצויה והרעיון המוסרי של סיפור מעשה. ברבים מהסיפורים הנושאים מוסר השכל, המטרה העיקרית היא העברת מוסר ההשכל, וסיפור העלילה הוא רק אמצעי.
את מוסר ההשכל מוצאים כיום בעיקר בסיפורי ילדים. הוא גם מצוי בסיפורי עם ומהווה אחד מהמאפיינים שלהם. משל הוא סוג אחר של יצירה שאף היא ניתנת לתמצות במוסר השכל קצר. ניתן למצוא אותו גם בפואמות, בשירי עם ובשירי ילדים. יצירות ספרותיות אמנותיות יותר כגון הרומן ומרבית השירים נמנעות בדרך כלל מהכללת מוסר השכל במובן של סיפור שכל תכליתו היא להעביר מסר. רומנים שכן נועדו להעביר מוסר השכל מוקעים מאוד בתרבות המודרנית. ניתן למצוא יצירות כאלו בעיקר לפני המאה העשרים. דוגמה טובה ומפורסמת לעניין הוא השלטון בצרפת שנחרד לאור הפופולריות הרבה שרכש הספר מאדאם בובארי שנכתב בעקבות סיפורה של אישה נואפת, פרשייה עיתונאית מאותם ימים. הספר לא הוקיע באופן חד משמעי את מעשיה של מאדאם בובארי שנגדו את מוסכמות הצניעות וההתנהגות באותם הימים. תוך זמן קצר נכתב רומן על אותה פרשייה בדיוק רק שהפעם הוא נכתב למטרה אחת - להעביר את המסר שמעשיה של מאדאם בובארי אינם מקובלים.
מסרי השכל בספרות ילדים
מוסרי השכל היו חלק מסיפורי ילדים במשך מאות שנים, כי לסיפורי הילדים הייתה אז בעיקר תכלית חינוכית ולימודית; הם לא היו לשם בידור או הנאה. במקרים רבים מוסר ההשכל הובלט במיוחד ובמילים מפורשות, והסיפור הסתיים במשפט כגון "ומוסר ההשכל של זה הוא...". כך הובהר לשומע מה בעצם מלמד הסיפור. לדוגמה, בתום הסיפור כיפה אדומה יכול המספר להוסיף "ומוסר ההשכל, ילדים, הוא שאסור לדבר עם זרים!".
מוסר השכל - פרמיס
בספרות, פרמיס הוא מוסר השכל שהוא מעין אמירת יסוד: אמירת היסוד של הסיפור היא מוסר ההשכל עליו מתבסס הסיפור והמפתח התמתי (מרכזי) של הסיפור. בכל סיפור קיים פרמיס, מוסר השכל המבסס את הציר העלילתי כולו. רואים בפרמיס תמרור ראשון המראה את הכיוון של העלילה. האמירה יכולה להיות כללית ביותר אך חייבת להיות מאוד מדויקת כי היא מהווה את מהות הסיפור - התוכן שרצה הכותב להעביר ומלווה את הצופים לאורך כל אורכו.
קישורים חיצוניים
Moralidade Moral Sensmoral
סוכנות מיפוי לאומית
סוכנות מיפוי לאומית (בכמה מדינות זהו גם מכון גאוגרפי לאומי) הוא ארגון או מוסד ממשלתי העוסק במיפוי, מדידות שטח, צילומי אוויר, ורישום מקרקעין (קדסטר) של מדינה. בכמה מדינות משמשת גם סוכנות מיפוי לאומית בתור "מרכז מידע גאוגרפי לאומי". בנוסף לכך סוכנות מיפוי לאומית גם אחראית בדרך כלל על ארגונים גאוגרפיים העוסקים בגיאודזיה, כרטוגרפיה, מערכות מידע גאוגרפיות, פוטוגרמטריה, וחישה מרחוק. בנוסף לעבודה הממשלתית סוכנות המיפוי הלאומית עובדת בשיתוף פעולה עם ארגונים ציבוריים ואף מעניקה שירות לאדריכלים, מתכנני ערים, מוסדות חינוך, וארגונים פרטיים.
היסטוריה
סוכנות המיפוי הלאומית הראשונה בעולם "סוכנות המיפוי של בריטניה" החלה את דרכה בשנת 1747 כאשר הוצע לסוכנות לערוך את פרויקט המיפוי של סקוטלנד. הסקר דאז נערך במפות של קנה מידה של 1 אינץ' שווה ל-1000 מטרים (1:36,000) ובה בעת נקבעה גם נקודת הטריאנגולציה (רשת טריאנגולציה) הראשית של בריטניה (1783-1853) שהביאה אל הקמתה של הסוכנות הבריטית הקרויה בשם: "סוכנות הסקרים". עבודה מסודרת של הסוכנות למיפוי המדינה החלה רק בשנת 1790 כאשר מועצת המנהלים של הסוכנות הייתה צריכה להכין עבודה בנושא סקר צבאי במידה של אינץ' 1 השווה למייל 1 (1:63,360 קנה מידה). במהלך השלושים השנים לאחר מכן, כשליש משטחה של אנגליה וויילס הופיעו כבר על מפות מסודרות עם נקודות ציון.
בישראל פועל המרכז למיפוי ישראל המשמש בתור סוכנות המיפוי הלאומית לאחר שהוקם על ידי הבריטים בשנת 1920 בתור "מחלקת המדידות של ארץ ישראל" והפך לאחר קום המדינה לאגף המדידות של משרד השיכון עד להקמתו של המרכז הלאומי למיפוי של ישראל בשנת 1988.
יהודית הנשקה
יהודית הֶנְשְקֶה (נולדה ב-1960) היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר פרופסור מן המניין וראש החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה. זוכת פרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
קורות חיים
יהודית הנשקה (חדד) גדלה במושב בית הגדי והתחנכה בקריית החינוך שדות נגב (עזתה). למדה לשון ותנ"ך במכללה בירושלים, את התואר השני עשתה באוניברסיטה העברית וכתבה עבודת מ"א העוסקת בלשון חכמים בהנחיית פרופ’ משה בר-אשר. את עבודת הדוקטורט שלה, גם היא בהנחיית פרופ’ בר-אשר, כתבה על המרכיב העברי בשפה הערבית-היהודית של יהדות תוניסיה. עיבודו של מחקר זה פורסם בשנת תשס"ז (2007) כספר בהוצאת מוסד ביאליק, בשם "לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה". על ספרה ומחקריה בתחום הזיקה של לשונות היהודים לעברית זכתה בשנת תשע"א (2011) בפרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
הנשקה זכתה ב"מלגת בן יהודה" לשנים תשס"ג-תשס"ד מטעם מרכז אליעזר בן יהודה לחקר הלשון העברית שעל יד האוניברסיטה העברית.
בתחילת דרכה לימדה הנשקה במדרשת "עמליה", ובשנים תשנ"ח-תש"ע (1998-2010) עמדה בראש החוג ללשון עברית במכללת אפרתה, ייסדה וערכה את כתב העת שלו 'דעת לשון', וכן ייסדה ועמדה בראש המרכז ללימודי עריכת לשון במכללה. במקביל הרצתה בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית. בשנת תשע"א (2011) הצטרפה לחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה, ועמדה בראשו בשנים תשע"ט-תשפ"א (2019-2021). בסתיו תשפ"ב עברה כפרופסור מן המניין למחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכינוסים מדעיים רבים ומפרסמת מאמרים בבמות אקדמיות שונות, בישראל ומחוצה לה. מתחומי התמחותה: לשון חכמים שבכתבי היד ומסורות שבעל פה של יהודי המזרח.
הנשקה חברה באקדמיה ללשון העברית משנת תשע"א, תחילה כ'חברה יועצת', ומשנת תשע"ז - כחברה מלאה.
נשואה לדוד הנשקה, פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ואֵם לחמישה ילדים.
השקפתה הפדגוגית על לימוד הלשון העברית
לדעת הנשקה, הלשון אינה מנותקת מהחיים וקיים קשר בין הטקסטים העבריים לשפה של היום. במקרים לא מעטים, העברית היא הסממן האחרון שנותר לישראלים רבים מיהדותם. הלשון מקשרת בין ציבורים שונים בישראל וגם בין העבר והעתיד. לדעתה, לימודי הלשון בתיכונים, בעיקר אלה המלמדים לפי התוכנית הישנה, מדגישים את הצד הטכני בשפה, בעוד שללשון העברית יש ערך תרבותי והיא מרכיב חשוב בזהות של הישראלים כיהודים במדינת ישראל.
פרס האקדמיה ללשון העברית על שם ציפורה וזאב בן-חיים
פרס האקדמיה ללשון העברית הוא פרס שנתי שנוסד בשנת תשס"ט (2009) באקדמיה ללשון העברית.
קרן הפרס הוקמה על ידי מישל ורוברט אסרף ונקראה בתחילה על שמם. תחומי פרס האקדמיה על שם מישל אסרף היו: חקר הלשון העברית; כתיבה בשפה העברית על סוגיה השונים – ספרות, שירה ותרגום; מחקר הספרות, השירה והתרגום העבריים; מחקר הקשר והזיקה ללשון העברית בלשונות היהודים בתפוצות ישראל. הוא ניתן לחוקרים, סופרים ומשוררים על תרומתם בתחום הכתיבה העברית וחקר הלשון העברית וספרותה.
משנת תשע"ד (2014) הפרס הוא תרומת בני משפחתו של זאב בן-חיים, ונקרא על שם זאב וציפורה בן־חיים. הוא ניתן על חקר הלשון העברית, חקר הלשון הארמית, חקר מסורות הלשון ובכלל זה מסורות השומרונים, מחקר הזיקה לעברית בלשונות היהודים.
Paradise Lost (להקה)
היסטוריה וסגנון הלהקה
בשנת 1990 הוציאה הלהקה דרך הלייבל Peaceville את אלבום הבכורה, Lost Paradise, שאופיין בגראוליג ובשירים כבדים ואיטיים. האלבום זכה להתייחסות לאחד מתקליטי הדת'-דום הראשונים. בנוסף, רבים מחשיבים את הלהקה כאחת מלהקות המטאל הגותי הראשונות, כאשר באלבומה השני, Gothic, נוספו קולות של שירה נשית. האלבום, נחשב לפריצת דרך מבחינת הלהקה והמטאל הגותי, ושילב בתוכו מוזיקה איטית המשרה אווירה אפלה בשילוב של שירה נשית לצד גראולינג גס, ובשילוב בין דת' מטאל לדום מטאל, תוך כדי יצירת סגנון חדש, מטאל גותי ודום-דת' גותי. עקב הצלחת שני האלבומים הראשונים, חתמה הלהקה בלייבל Music for Nations. בלייבל זה הלהקה הוציאה תחילה את האלבום Shades of God בשנת 1992, ואת האלבום Icon שיצא שנה אחר כך. האלבומים הללו שמרו על סגנון הדום מטאל הגותי, אך זנחו לאט את הדת' מטאל והגראולינג שאפיין את הלהקה. האלבום Draconian Times משנת 1995 היה מעט רגוע יותר.
בשנת 1997 הוציאה הלהקה את האלבום One Second, שהצליח מאוד מבחינה מסחרית, אך אכזב מעריצים רבים, שכן הלהקה זנחה באופן סופי את הגראולינג והפכה ללהקת מטאל רך יחסית, עם אלמנטים אלקטרוניים. חלק אחר מהמעריצים אהב את הכיוון אליו הלכה הלהקה. הצלחת האלבום עניינה את הלייבל המצליח EMI, והלהקה עזבה את הלייבל Music for Nations. בלייבל החדש, הפונה לקהל המיינסטרים, הלהקה נאלצה לבצע פשרות מוזיקליות. כך נשמע האלבום Host משנת 1999, ששיריו התנגנו בערוצי MTV השונים. סגנון האלבום היה מאוד אלקטרוני, והשירה הייתה נקיה לחלוטין, כשהגראולינג נזנחו כליל. אלבום זה נחשב לשנוי במחלוקת בקרב מעריצי הלהקה. בשנת 2001 הוציאה הלהקה את האלבום Believe in Nothing שכלל את הלהיט Mouth, אך נכשל מסחרית וביקורתית. סגנון האלבום היה מעט רוקיסטי יותר מקודמו, ונטה לגראנג' בעיקר, אך עדיין רחוק מהסגנון שהביא ללהקה את הצלחתה. בשנת 2002, הוציאה הלהקה את האלבום Symbol of Life שזכה לביקורות טובות, וכלל אלמנטים אלקטרוניים ורוקיסטיים גם יחד. בשנת 2005 הוציאה הלהקה את האלבום הנושא את שמה, שהקו שלו היה מעט אפל יותר מקודמיו, והאלמנטים האלקטרוניים נעלמו כמעט כליל.
בחודש מאי 2015 שוחרר הסינגל Beneath Broken earth מתוך האלבום The Plague Within, אשר הציג חזרה מלאה למקורותיה של הלהקה ולסגנון הדום-דת' גותי המוקדם של הלהקה.
האלבומים הבאים, Medusa משנת 2017 ו-Obsedian משנת 2020, בישרו על המשך הלהקה בסגנון דום-דת' גותי.
הלהקה היא הרכב המטאל מחו"ל שהופיע הכי הרבה פעמים בישראל (9 הופעות). ההופעה האחרונה התקיימה ב-"בארבי" בתל אביב ב-19 באפריל 2022 לאחר שנדחתה מנובמבר 2021 עקב מגפת הקורונה.
מחוז מריון (פלורידה)
מחוז מריון הוא מחוז בצפון-מרכז של פלורידה, ארצות הברית. במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נמנו במחוז כ-331 אלף נפש. אוקלה היא בירת המחוז.
לאחר חכירת פלורידה על ידי ארצות הברית מספרד, המחוז הוקם בשנת 1844. הוא נקרא על שמו של פרנסיס מריון, גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית. במהלך השנים שטח המחוז הוקטן תוך הקמת מחוזות חדשות בסביבה.
85% מאוכלוסיית המחוז הם אמריקנים-לבנים וכ-11.5% הם אפרו-אמריקאים.
בשטח המחוז ממוקם בית הסוהר לוול, כלא נשים הגדול בארצות הברית.
ברבג'יה
ברבג'יה (Barbagia) או בסרדית: Barbàgia או Barbaza, הוא אזור הררי שומם המשתרע במרחבים של רכס הרי הג'נרג'נטו (Gennargentu) במרכז סרדיניה. שטח האזור הוא 1,300 קמ"ר ובו 50,000 תושבים.
אזורים וערים
אזור ברבג'יה מחולק לארבעה אזורי משנה:
האזור נכלל ב נפת נואורו הערים המוכרות בו הן: אולצי (Olzai Aritzo Gavoi, Ollolai, Fonni, Lodine, Desulo, Tonara, Orani, Orgosolo ,Oliena, Mamoiada, Belvì, Seulo, Teti (NU)|Teti, Austis, Tiana.
ערים אלו בעלי אופי מיוחד אשר יש לו השפעה על שפתם ועל תרבותם של תושבי המקום.
מסורת הטורפוס
הם נוהגים לצאת בסוף החורף בשלשות: זוג המתנהג כמו צמד שוורים ואחד המכוון אותם במושכות. הם נעצרים בדרך, פונים למסבאות ומבקשים משקה. במסגרת ההצגה הם משחקים את תפקיד הנפח הבודק את חוזק פרסתם - דבר המסמל את מר גורלם של האיכרים באזור.
ליקר אתרוגים
ליקר אתרוגים הוא סוג של ליקר לימון המיוצר בעיקר באי היווני נקסוס ובישראל. הוא עשוי מהפרי והעלים של עץ האתרוג, הדומה לעץ הלימון, אך חזק יותר ומעט שונה בטעמו.
ליקר אתרוגים מגיע בשלושה סוגים. הזן הירוק מתוק יותר ומכיל פחות אלכוהול. הזן הצהוב הוא החזק ביותר, ויש בו הכי פחות סוכר. ליקר אתרוגים בהיר מאזן ביו התכונות. המשקה היה אופנתי לזמן קצר בתחילת שנות ה־80. כיום הליקר לא נפוץ מחוץ לנקסוס, בגלל מחסור בעצי אתרוג.
בישראל, בה מגדלים עצי אתרוג רבים, ישנן חברות ואנשים פרטיים המכינים ליקר אתרוגים. לפי פסק של רבנים, מותר להכין את הליקר גם מאתרוגים שקיימו בהם את מצוות ארבעת המינים.
Lovely Day
Lovely Day (בעברית: יום יפה) הוא שיר שבוצע על ידי זמר הסול והאר אנד בי ביל וית'רס. השיר נכתב על ידי ווית'רס וסקיפ סקרבורו יצא כסינגל בדצמבר 1977 והופיע באלבומו של וויתרס "Menagerie" שיצא לאור בשנת 1978. השיר ראוי לציון הודות לצליל יחיד שווית'רס מחזיק באופן רצוף לקראת סופו למשך 18 שניות, והוא מן הארוכים ביותר שהוקלטו אי פעם בשיר
מפל מים
מפל מים הוא מקום בנהר שבו נופלים המים על פני קיר זקוף, והוא נוצר עקב אי אחידות באפיק, כאשר בנהר יש הבדלי גובה בין שני מקומות, והמים נופלים כלפי מטה מהמקום הגבוה אל המקום הנמוך.
היווצרות המפל
לעיתים נוצר מפל מים עקב שינויים שברים הנקראים טקטוניים - שברים ונקעים של קווי העתק, אך רוב המפלים נוצרים עקב שינויים ליתולוגיים - שינויים באופי המסלע. בדרך כלל נגרם הדבר במקום שבו עובר הנהר ממסלע קשה למקום בעל מסלע רך יותר, שובר אותו, וצונח ממקומו לשכבת הסלע הבאה. מפל נוצר גם במקומות שבהם אפיק גבוה נשפך לתוך נהר בעל אפיק נמוך יותר בצורה משמעותית. אפיק כזה, הגבוה מן הנהר אליו הוא נשפך, נקרא אפיק תלוי. אפיקים תלויים נוצרים כאשר בנהר הגדול עוברת כמות מים הגדולה בהרבה מזו שבאפיק (קרקע הנחל שהמים זורמים בו) העליון. חלק מאפיקים תלויים אלו נוצרו על ידי הקרחונים הגדולים שנעו בנהרות בתקופת הפליסטוקן.
מפלי מים בעולם
מפלי קון פאפנג על נהר מקונג בלאוס משתרעים לרוחב 10 ק"מ, והם הרחבים בעולם - אך גובהם 29 מטרים בלבד.
בין מפלי המים המפורסמים אפשר למנות את מפלי ניאגרה בגבול קנדה-ארצות הברית, שזוכה ליחסי ציבור מרשימים בסרטי קולנוע אמריקנים רבים.
מפלים בישראל
בישראל הדלה במים, מצויים כמה מפלים, אם כי רובם זעירים, וגם הגדולים שבהם אינם אלא קילוח דק של מים נופלים. ולמרות זאת, מפל מים בלב המדבר הלוהט כמו בעין עבדת או בעין גדי הוא מעין פלא טבע של ממש בעיני רואיו, גם אם קנה המידה אינו משתווה לזה של המפלים הנודעים. מפל המים הגבוה בישראל הוא מפל נחל קדם, שגובהו 330 מטרים, אך הוא זורם רק בעת שיטפונות ולעיתים מאוד נדירות. מפל המים הזורם כל השנה הגבוה בישראל הוא מפל נחל גמלא שגובהו 52 מטרים. רוב מפלי המים בישראל הזורמים כל השנה נמצאים ברמת הגולן כמו מפל נחל יהודיה, מפל גילבון הנופל מגובה 40 מטר, והמפלים הלבן והשחור בנחל אל על.
מפלי מים והאדם
האדם עושה במפלי המים שימוש בשתי דרכים:
המדונה בעלת הצוואר הארוך
המדונה בעלת הצוואר הארוך (איטלקית: Madonna dal collo lungo; 1534-1540) הוא כינויו של ציור מאת הצייר המניאריסטי האיטלקי פארמיג'אנינו. התמונה הוזמנה על ידי כנסיית מריה הקדושה בפארמה אך העבודה לא הושלמה והציור נשאר בבית הצייר בעת פטירתו.
היצירה
הציור מתאר את המדונה והילד: דמותה של מריה, יושבת על כיסא מלכות ורגליה מונחות על כריות; היא אוחזת על ברכיה את ישו התינוק, השוכב על גבו. בצד דמותה של מריה, מצטופפת קבוצת נערים-מלאכים. רגלו החשופה של הראשון מהם מופיעה בקדמת הציור. מאחורי מריה מופיע עמוד שיש פשוט ונטול כותרת, ואילו בצידה השני מופיע דמות נוספת, עטופה בבד, ראשה מופנה אל מחוץ לפורמט הציור והיא אוחזת בתנוחה טיקסית במעין מגילה. הדמות נראית קטנה מאוד ביחס למריה והיא אינה מגיע אף לגובה ברכי הדמות, אולם ייתכן כי דמות זו מצוירת בפרספקטיבה, כך שהיא בעצם ניצבת במישור מרוחק מן הצופה.
סויוז TM-9
סויוז TM-9 (ברוסית: Союз TM-9) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-11 בפברואר 1990 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: אנטולי סולוביוב (טיסה שנייה) ואלכסנדר בלאנדין. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל מיר וביצוע מחקרים שונים.
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות וצוות התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. לראשונה בתולדות תוכנית סויוז, הקוסמונאוטים ביצעו פעילות על בסיס מסחרי. לפי הזמנת חברה אמריקאית בוצע גידול של רכיב אלקטרוני וחלבונים. במהלך פעילות הצוות בתחנת החלל הם קלטו מודול מחקרים נוסף. בחודש יולי הקוסמונאוטים הבחינו שקיים נזק לחלקים של בידוד טרמי של המתקן. הם ביצעו פעילות חוץ רכבית במטרה לתקן את החלקים הפגומים אך גם כעבור 17 שעות עבודה לא הצליחו לסיים את המטלה. במהלך הכנות לטיסת חזרה התברר שקיימת גם תקלה בתא יציאה. ב-26 ביולי הם ביצעו פעילות חוץ רכבית נוספות עם ניסיון להמשך התיקונים אך ללא הצלחה.
ב-9 באוגוסט 1990 סויוז TM-9 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ.
ברנדייס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עוטה עור הנמר
עוטה עור הנמר (בגאורגית: ვეფხისტყაოსანი; הגייה: ווֶפּכיס טקַאוֹסַני; בתרגום מילולי: עוטה עור הטיגריס) היא פואמה אפית לאומית גאורגית שנכתבה על ידי שותא רוסתוולי במאה ה-12.
הפואמה היא השריד היחיד לעבודתו הספרותית של רוסתוולי. היא נכתבה בעת שגלה מארצו למנזר המצלבה בירושלים. על פי דעה אחת היא נכתבה בשנים 1180–1190, ולפי אחרת – בשנים 1205–1207.
כתבי היד המעוטרים של הפואמה הם מחשובי יצירות האמנות החילוניות הגאורגיות של ימי הביניים. במכון כתבי היד של האקדמיה הגאורגית למדעים בטביליסי שמורים שני דפים מן המהדורה מן המאה ה-16, וכמה שורות מהפואמה, השייכות למהדורה מהמאה ה-14. כל יתר כתבי היד של הפואמה הם מהמאה ה-17 ואילך (הקדום שבהם מ-1653). הפואמה הודפסה לראשונה בטביליסי בשנת 1712.
עלילה
מלך ערב, רוֹסְטְוָן, היה חָשׂוך בנים. בתו היפהפייה טִינָטִין, אהבה את שַׂר הצבא אַבְתַּנְדִּיל וזה השיב לה אהבה. יום אחד, בצאתם לציד, רואה המלך ושַׂר צבאו אביר זר עוטה עור נמרה, מתבודד על גדת הנהר. המלך שולח את עבדיו ללכוד אותו, אך האיש מגיב באלימות וחומק מהם. אַבְתַּנְדִּיל יוצא לחַפשׂו, ובתום שלוש שנים הוא מוצא את האביר טָרִיאֵל. הלה מספר לו כי בהיותו שַׂר הצי בממלכת הודו יצאה נפשו אל בת המלך נֶסְטָן-דָּרֶגָ'אן, שהשיבה לו אהבה, אך אביה הועיד אותה לאחר. בַּצָר ליבו הוא רצח את הנסיך שנועד לאהובתו. בת המלך הוברחה לטירה מכושפת והאביר נטש את הממלכה. בעקבות הווידוי נקשרת נפשו של האביר טָרִיאֵל בנפשו של שַׂר צבא ערב אַבְתַּנְדִּיל. בכוחות משותפים הם מוצאים את בת מלך הודו ומשחררים אותה מכלאה. אביה מִתְּרָצֶה, ולשמחת הכול האביר עוטה עור הנמרה, נושא לאישה את אהובתו.
סגנון
הפואמה כתובה בלשון הגאורגית הספרותית החדשה. לשון הפואמה רחוקה מהמבנה הלשוני הארכאי של הכתיבה הכנסייתית הקדומה שהייתה נפוצה בתקופה שקדמה לה. השימוש בהיפרבולה מאפיין את לשונו של רוסתוולי כאשר הוא מתאר את כוחם הפיזי והמוסרי של גיבוריו ואת יופיים החיצוני. לאותה מטרה המשורר לעיתים קרובות משתמש בשפה מקושטת במטפורות ומשווה את יופיו של הגיבור עם השמש הזוהרת או את כוחו הרב עם כוחו של אריה. ככל שמעמדו של גיבור מרכזי יותר, כך גם השפה שבה הוא מתואר מקושטת יותר. יחד עם זאת השפה של רוסתוולי חדה ומדויקת. האפוריזמים הרבים והמגוונים שלו מתאפיינים בחדות ובלקוניות. זהו העיקרון היסודי של המשורר עצמו, שבו הוא דוגל לגבי השפה בכלל, ושפת השירה בפרט. על כך הוא מודיע כבר בתחילת הפואמה כאשר הוא אומר:
הפואמה כולה כתובה במקור הגאורגי בתבנית הידועה בשם "שאירי", שהיא בת 16 הברות: რო–მელ–მან შექმ–ნა სამ–ყა–რო ძა–ლი–თა მით ძლი–ე–რი–თა ה- מ-צִיב ת- בֵל ב-ח ו-זֶק י-מִי- נוֹ עַל מ-כ ו- נֶי- ה.
המשורר מעדיף את שתי צורותיו העיקריות של ה"שאירי": ה"שאירי" הגבוה (4+4+4+4), המנוצל לרוב לקצב מהיר של הסיפור, ה"שאירי" הנמוך (5+3+5+3), המתאים יותר לקצב איטי. הבתים בשני הדגמים בנויים מארבע שורות מחורזות. לכל בית חריזה משלו. כל שורות הבית חורזות זו בזו. רוסתוולי חוזר לפחות על שלוש אותיות אחרונות בסוף כל שורה. לפעמים החזרה יכולה להגיע לשש אותיות זהות בסוף כל שורה. לדוגמה:
(המקור, עמוד 9, בית 2).
הֶה גְמֶרְתוֹ אֶרְתו, שֶן שֶהְכְּמֵן סַחֶה קוֹבְלִיסַה טָ-נִי- סָה (תעתיק).
אֵל יָחִיד, אַתָּה יצַרְתָּ כָּל-צוּרָה הַמִּצְטַיֶרֶת (התרגום, עמוד 1, בית 2).
הפואמה בנויה מבתים בני 4 שורות מחורזות. לכל בית חריזה משלו בתבנית א-א- א-א. כל שורה מתחלקת ל 16- הברות על פי התבנית הידועה בשם "שאירי" הייחודית לשפה הגאורגית ומאפשרת למשורר להתגמש מבחינת הקצב. יש קשר הדוק בין החריזה ל"שאירי" – כאשר ה"שאירי" גבוה, כלומר הקצב הוא מהיר, החריזה בסוף השורה תמיד בעלת שתי הברות. לעומת זאת, כאשר ה"שאירי" נמוך, כלומר הקצב הוא איטי, החריזה תמיד בעלת שלוש הברות (באראמידזה 367:1969).
הקבלה לתנ"ך
על פי ספרות המחקר הגאורגית, ישנה הקבלה לשונית מצד אחד והקבלה רעיונית מצד שני. על פי גפונוב, אמרות, אילוזיות, דמויות ועלילות תנ"כיות משוחזרות ומובלעות באופן טבעי ביצירה. לדוגמה תפילתו של אַבְתַּנְדִּיל (בית 811): [...] רַק-בְּךָ נַפְשִׁי חָסָיָה בְּדַרְכָּהּ וּמִשְׁעוֹלָהּ [...] אִם-אֶחְיֶה – וַעֲבַדְתִּיךָ בְּמִנְחָה וּבְעוֹלָה". גפונוב משווה את התפילה לנדר שנדר יעקב כאשר ברח מאחיו : " (כ) וַיִּדַּר יַעֲקֹב, נֶדֶר לֵאמֹר: אִם-יִהְיֶה אֱלֹהִים עִמָּדִי, וּשְׁמָרַנִי בַּדֶּרֶךְ הַזֶּה אֲשֶׁר אָנֹכִי הוֹלֵךְ, וְנָתַן-לִי לֶחֶם לֶאֱכֹל, וּבֶגֶד לִלְבֹּשׁ. (כא) וְשַׁבְתִּי בְשָׁלוֹם, אֶל-בֵּית אָבִי; וְהָיָה ה' לִי, לֵאלֹהִים. (כב) וְהָאֶבֶן הַזֹּאת, אֲשֶׁר-שַׂמְתִּי מַצֵּבָה--יִהְיֶה, בֵּית אֱלֹהִים; וְכֹל אֲשֶׁר תִּתֶּן-לִי, עַשֵּׂר אֲעַשְּׂרֶנּוּ לָךְ." בפואמה ניתן לראות גם קווי עלילה תנ"כיים שחלחלו לתוך היצירה. הסיפור על המלך פַּרְסַדָּן שקירב אליו את טָרִיאֵל ועשה אותו שר-צי (פרק ט'), ועל בת המלך נֶסְטָן- דָרֶגָ'אן ששלחה את טָרִיאֵל להילחם נגד הסינים והבטיחה להינשא לו, מזכיר את הסיפור על המלך שאול שקירב אליו את דוד והבטיח לו את בתו אם ינצח מאה פלשתים.
בפואמה מוזכרים משה אבן עזרא ומספר משוררים יהודים נוספים מתקופת הראשונים.
תרגומים לעברית
הפואמה תורגמה ל-55 שפות כולל עברית. שאול טשרניחובסקי ביקש לתרגם את הפואמה ואף החל במלאכה בשנת 1939. הוא תרגם 36 בתים מתוך כ-1700 שבמקור (מופיעים בקובץ שיריו "ראי אדמה"). הפואמה תורגמה לראשונה בשלמותה על ידי דב גפונוב תוך הקפדה על החריזה והמצלול העתיק. גפונוב, שעלה מגאורגיה בשנת 1971, תרגם לראשונה את הפואמה בזמן שהותו בגאורגיה ואחרי שלימד את עצמו עברית. הספר יצא לאור ב-1969 בישראל בסיועו ובתמיכתו של אברהם שלונסקי, בהוצאת ספרית פועלים. גפונוב זכה על עבודתו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת. התרגום זכה להערכה ומחקר בגאורגיה. התרגום השני של הפואמה לעברית נעשה על ידי שלום בראל, ביוני 2017.
אזימוט (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קישנמן
קישנמן (בהונגרית: Kisnamény) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קישנמן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-397 תושבים בשנת 1990 עד 275 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-14. ובכפר יש כנסייה שנבנתה במאה ה-15
יהודי קישנמן
יהודים חיו בקישנמן בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בסמוך לבית הקברות הכללי בית קברות יהודי ובו מצבות רבות, רובן די מוזנחות. משנת 1885 הייתה הקהילה היהודית כפופה לפהרגיארמט ובשנת 1944 יחד עם רוב יהודי האזור ויהודי הונגריה נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
בית הכנסת הר צבי
בית הכנסת הר צבי הוא בית כנסת ותיק בשכונת כרם אברהם בירושלים.
היסטוריה
בית הכנסת, שנקרא על שם הרב צבי פסח פרנק, שוכן בין הרחובות צפניה ועזרא.
בית הכנסת נבנה על שטח ציבורי שיועד לגן ציבורי. בשנת תשי"ז החלו ביציקת היסודות ונבנה שלד, אך הבנייה נעצרה עקב חוסר במימון, בשנת תשכ"ד אישרה עיריית ירושלים הלוואה בסך 25,000 לירה ישראלית להשלמת המבנה. בתחילה נבנתה רק קומת הקרקע על ידי אברהם סובר ממתפללי בית הכנסת, בהמשך נבנתה קומה נוספת ולאחר כמה שנים הוסיפו קומה שלישית.
בעבר פעל בבית הכנסת כולל אברכים על שם הרב איסר יהודה אונטרמן שבראשו עמד הרב זלמן נחמיה גולדברג.
עם הקמת בית הכנסת שימש בו כרב הרב יוסף כהן נכדו של הרב צבי פסח פרנק. בהמשך העביר את התפקיד לרב יוסף בוגרד, כיום מכהן בתפקיד בנו הרב אפרים בוגרד (חתנו של הרב מאיר גריינימן).
פיליפ לרקין
פיליפ ארתור לרקין (אנגלית: Philip Arthur Larkin; 9 באוגוסט 1922 - 2 בדצמבר 1985) היה משורר וסופר אנגלי. פרסם ארבעה ספרי שירה ושני רומנים, וזכה בכבוד ושבחים רבים על עבודתו, בין השאר במדליית המלכה לשירה ובתואר (אותו סירב לקבל) של המשורר הלאומי של אנגליה.
חייו
לרקין נולד בקובנטרי, ילדם השני ובנם היחיד של סידני ואווה לרקין. הוא קיבל חינוך בביתו עד גיל 8 ובאותה תקופה התפתח אצלו גמגום. ב-1940 נרשם ללימודי אנגלית באוקספורד, אותם סיים שלוש שנים לאחר מכן בהצטיינות. לרקין לא גויס בזמן המלחמה כיוון שלא עבר את הבדיקה הרפואית (לקות ראייה). באוקספורד פגש את קינגסלי אמיס, שנהיה לאחד מחבריו הקרובים ביותר עד למותו.
בסתיו 1943 לרקין החל לעבוד כספרן בספריה הציבורית של וולינגטון, שרופשייר. ב-1944 פגש את חברתו הראשונה, רות' באומן, אז תלמידת בית ספר בת 16. ביוני 1946, תוך כדי הכשרתו לחברות באיגוד הספרנים של בריטניה, עבר לתפקיד עוזר ספרן באוניברסיטת לסטר. במסגרת זו פגש מרצה לאנגלית בשם מוניקה ג'ונס, ובינם התפתח כמה שנים מאוחר יותר קשר רומנטי. הם נותרו חברים קרובים לשארית חייו. היה זה ביקור של קינגסלי אמיס באותה אוניברסיטה שנתנה לו את ההשראה הראשונית לספר ג'ים בר מזל (1954), רומן פריצת הדרך של אמיס שבפיתוחו המתמשך לרקין היווה חלק חשוב. שלושה חודשים לאחר פטירתו של אביו במרץ 1948, לרקין הציע נישואים לרות'.
בשנת 1950 נפרד מרות' ועבר לעבוד בספריה של אוניברסיטת בלפסט, שם העביר חמש שנים מחייו. באותה תקופה עזר לאמיס עם כתיבת "ג'ים בר מזל", אותו אמיס הקדיש ללרקין. ב-1955 לרקין החל לעבוד כספרן בכיר באוניברסיטת האל, משרה בה דבק עד מותו. במסגרת תפקידו, לרקין שיפר את מצב הספרייה באורח משמעותי: אוסף הספרים הורחב מ-120,000 ל-750,000 כרכים, נוצר לאוסף קטלוג ממוחשב וצוות העובדים גדל מ-11 ל-80 איש.
ב-1968 הוצע לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית, לו סירב. באוקטובר 1970 החל לעבוד על "אנתולוגיית אוקספורד לשירת המאה ה-20", שיצאה לאור ב-1973. האוסף נתן דגש יוצא דופן לתומאס הארדי וגרם להערכה מחודשת של השירה שלו, אשר באותה תקופה ניתן לה משקל פעוט יחסית לרומנים. לרקין גם כלל שישה שירים פרי עטו.
ב-1983 חברתו מוניקה ג'ונס הזדקקה לטיפול בשל מקרה חמור של שלבקת חוגרת. לרקין דאג למצבה, וחודש לאחר האשפוז שלה, היא עברה לביתו, שם גרה עד מותה.
לאחר מותו של ג'ון בטג'מן ב-1984, הוצע ללרקין תפקיד המשורר הלאומי של אנגליה (Poet Laureate). הוא סירב. שנה לאחר מכן חלה בסרטן הוושט. הוא עבר ניתוח ב-11 ביוני 1985, אבל נמצא שהגידול התפשט ולא ניתן לטפל בו. ב-28 בנובמבר הוא התמוטט והובהל לבית החולים. הוא נפטר ארבעה ימים לאחר מכן, 2 בדצמבר 1985, בגיל 63, ונקבר בבית הקברות של קוטינהאם, בקרבת האל. על מצבתו נחרט "Philip Larkin 1922-1985 Writer".
יצירתו
מאז נערותו לרקין כתב ללא הפוגה שירה ופרוזה: הוא כתב חמישה רומנים שאותם השמיד זמן קצר לאחר שסיים אותם. במהלך לימודיו באוקספורד פורסם לראשונה שיר שלו במגזין "The Listner". לקראת סופם החל לכתוב מספר יצירות תחת שם העט ברונט קולמן. הקורפוס השלם, הכולל שתי יצירות סיפורת (אחת מהן לא גמורה), שבעה שירים, תחילתה של פסאודו-אוטוביוגרפיה, ומאמר ביקורת בודד, אוחסן בספרייה של אוניברסיטת האל בזמן עבודתו שם, בין השנים 1955-1985. מדובר, ככל הנראה, בפארודיה על הספרות של תקופתו שעסקה בהווי בבתי ספר לנשים, אולם הריבוי של תוכן הומוארוטי מרמז כי הכתיבה נועדה בעיקר לשם ריגוש מיני. לאחר מכן כתב את הרומן הראשון שלו שיצא לאור, ג'יל (1946). המו"ל שלו, שפרסם כתבים כשל לרקין רק על מנת להסיח מפרסומיו הפורנוגרפיים שהיו עיסוקו השוטף, שאל את לרקין אם הוא גם כתב שירה. כך יצא ששלושה חודשים לפני פרסום ג'יל, יצא לאור קובץ השירה ראשון של לרקין, The North Ship (1945). הוא המשיך מיד לכתיבת ההמשך של ג'יל, A Girl in Winter (1947), שזכה לשבחים. הוא ניסה מספר פעמים לכתוב את הרומן השלישי בסדרה, ללא הצלחה.
בנובמבר 1955 יצא לאור קובץ השירה השני שלו, The Less Deceived. הספר נכלל ברשימת ספרי השנה של הטיימס, ומנקודה זו גדלו המכירות והמוניטין של לרקין החל להיווצר. במשך חמש השנים הראשונות של לרקין באוניברסיטת האל הלחץ בעבודה הנמיך את קצב עבודתו באופן משמעותי, כך שאוסף השירים הבא שלו, The Whitesun Weddings, יצא רק בשנת 1964. כמעט מיד לאחר פרסומו קיבל לרקין חברות בחברה המלכותית לשירה. האוסף האחרון, High Windows, פורסם ב-1974. בניגוד לשניים שקדמו לו, הספר זכה להצלחה ביקורתית חלקית. באותה שנה החל לעבוד על Aubade, האחרון בשיריו הידועים ביותר, שהתפרסם ב-1977.
בר נתן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נחום ניר-רפאלקס
נחום יעקב ניר (רָפַאלְקֶס; בכתיב יידי: ראַפאַלקעס; 17 במרץ 1884 – 10 ביולי 1968) היה פוליטיקאי ישראלי, מראשי הציונות הסוציאליסטית במזרח אירופה ובארץ ישראל, ויושב ראש הכנסת השני.
ביוגרפיה
בשנת 1920, לאחר הקמת הקומינטרן, חל פילוג במפלגת פועלי ציון העולמית, והוא היה (יחד עם יעקב זרובבל) בין ראשי הפלג השמאלי, פועלי ציון שמאל. בשנים 1920–1935 שימש כמזכיר "הברית העולמית של פועלי ציון שמאל", והשתתף במשא ומתן על הצטרפות פועלי ציון שמאל לקומינטרן. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ועסק בעריכת דין. היה חבר ההנהגה הארצית של "פועלי ציון שמאל", חבר "הוועד הלאומי" וחבר מועצת העם. שם משפחתו העברי ניר, ששימש אותו במקור כפסבדונים, הוא ראשי התיבות של שמו – נחום יעקב רפאלקס (בדומה לשז"ר).
לאחר קום המדינה נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפ"ם, והוסיף לכהן בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון. ניר היה זקן חברי הכנסת הרביעית והחמישית (וגם השלישית, אך נכנס לכנסת רק במהלך כהונתה ולא עם השבעתה). במשך כל שנות כהונתו בכנסת כיהן כסגן יושב ראש הכנסת ואף כיושב ראש של ועדות בכנסת. כיהן כיו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט, ופעל לחקיקת חוקה לישראל. ביולי 1956 הציג בפני הכנסת השלישית את חוק היסוד הראשון שחוקק (חוק יסוד: הכנסת). במהלך נאומו העריך ניר-רפאלקס כי קיימים סיכויים רבים לכך "שבעוד חמישים וארבע שנים בערך, תהיה לנו חוקת מדינה". הערכה זו, שהתייחסה לשנת 2010 (שהייתה, ועברה, וחוקה אין לישראל), התגלתה עם השנים כאופטימית מדי, וח"כ חנן רובין ממפ"ם הסב את תשומת לבו של ניר-רפאלקס לכך עוד במהלך נאומו.
לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק בראשית 1959 נבחר ליושב ראש הכנסת, וכיהן בתפקיד פחות משנה, עד הבחירות לכנסת הרביעית. ניר היה ליושב ראש הכנסת הראשון שלא נמנה עם מפלגת השלטון. לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק ב-1959 הוקמה ביוזמתם של מנחם בגין ויוחנן בדר קואליציה אד הוק, שהורכבה ממפלגות הקואליציה (אחדות העבודה - פועלי ציון, מפ"ם והמפד"ל) והאופוזיציה (חרות, הציונים הכלליים ומק"י). קואליציה זו, שכונתה "קואליציית ניר", הוקמה אך ורק לצורך בחירתו של נחום ניר ליושב ראש הכנסת, בניגוד לעמדתה של מפא"י, שהייתה אז מפלגת השלטון, ומועמדה לתפקיד יושב ראש הכנסת היה חבר הכנסת ברל לוקר. בניר תמכו 52 מחברי הכנסת, בעוד 41 תמכו בלוקר. 7 מחברי הכנסת נמנעו, בהם חברי המפלגה הפרוגרסיבית, שהביעו בכך את מחאתם על הקרב הפוליטי שליווה את הליך הבחירה.
במהלך כהונתו הקצרה כיושב ראש הכנסת כיהן כממלא מקום נשיא המדינה בעת ביקורו הממלכתי של הנשיא בן צבי בבורמה באוקטובר 1959.
נפטר ב-10 ביולי 1968, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. היה נשוי לסבינה ולהם נולדו 2 בנות, עתליה וחנה. בתו, חנה אבנור, כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב והייתה עד פטירתה אם בית הדין של מפלגת הליכוד. אחותו, מרים ניר-רפאלקס, הייתה אשתו של פנחס כהן ואמה של ירדנה כהן.
הנצחה
ב-14 ביולי 2015 נקרא על שמו יציע הציבור בכנסת.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונה החדשה "כוכב-הים" העומדת להיבנות במערב העיר נתניה, וזאת בנוסף לרחובות הקיימים בערים בת-ים ופתח-תקווה.
Jailhouse Rock
"Jailhouse Rock" (מאנגלית: רוק בבית הכלא) הוא שיר שנכתב על ידי ג'רי ליבר ומייק סטולר, ושהיה ללהיט של אלביס פרסלי. השיר יצא ב-24 בספטמבר 1957, במקביל ליציאת סרטו של פרסלי "רוק בבית הסוהר".
בסיום הסרט "האחים בלוז" מבוצעת גרסת כיסוי של השיר, כשהוא מנוגן ומושר על ידי כוכבי הסרט המוצגים כתזמורת אסירים בבית כלא ומשמש כרקע לרשימת הקרדיטים בסיום הסרט. עם מבצעי השיר בסרט (אך לא באלבום הפסקול של הסרט) נמנים: ג'יימס בראון, ארית'ה פרנקלין ריי צ'ארלס וקאב קאלווי. השיר מופיע גם בסצנה האחרונה של הסרט "לירוי וסטיץ'".
DR K
DR K הוא ערוץ טלוויזיה דני ציבורי המשודר כחלק משידורי DR, גוף השידור הציבורי הדני. הערוץ הוא ערוץ התרבות וההיסטוריה של DR.
הערוץ עלה לאוויר ב-1 בנובמבר 2009 ומשדר בשעות 16:00-00:00, במשך כל ימות השנה. הערוץ משודר ברשת השידור הדיגיטלית ובטלוויזיה בכבלים. בשנת 2007 לערוץ היו 278,000 צופים.
היסטוריה
בתחילת דרכו הוצג הערוץ כערוץ המוקדש לשידורי היסטוריה, ונאמר כי יסתמך על הארכיון הגדול של DR. דובר גם בעניין הקמת ערוצים ייעודיים לשידור תוכניות ילדים, נוער ודרמות. ביוני 2006 היה ניסיון לשלב את שלושת הערוצים, כך שישודרו תוכניות לילדים בשעות היום ובשעות הערב ישודרו תוכניות היסטוריה, אך הניסיון לא צלח.
כלי רכב אמפיבי
כלי רכב אמפיבי, או בעברית: כלי רכב ימבשתי, הוא כלי רכב המסוגל לנוע הן ביבשה והן במים. בדרך כלל כלי רכב אמפיביים יכולים לחצות רק מכשולי מים רדודים ולא עמוקים מדי. הרחפת, כלי שמרחף על כרית אוויר, יכולה לנוע הן על היבשה והן על פני הים, אך תכנונה המיוחד הפך אותו לקבוצה מובחנת מכלי הרכב האמפיביים – כלי רכב שנעים בעיקר ביבשה (על גבי גלגלים או זחלים) ויכולים גם לצלוח מכשולי מים.
DR K
היסטוריה
שמות הערוצים החדשים הוצגו במרץ 2009; הערוץ לילדים נקרא DR Ramasjang. באותה עת, הערוץ התפתח לערוץ תרבות המוקדש לאומנות, היסטוריה, עיצוב, אופנה, ודיונים. הערוץ קיבל פס בשידורים הדיגיטליים ומשדר בין השעות 16:00-00:00.
הערוץ משודר כיום דרך רשת השידור הדיגיטלית היבשתית, הלוויין, הכבלים ודרך הרשת.
כלי רכב אמפיבי
היסטוריה
כלי הרכב האמפיבי הממונע הידוע ראשון היה רכב בשם Orukter Amphibolos, שהומצא על ידי אוליבר אוונס ב-1805, למרות שלא ידוע האם אי-פעם נסע על היבשה. כעבור שנה, ב-1806, חברת French Fournier בנתה רכב אופני עם תובה דמוית סירה ובכך נבנה הרכב האמפיבי האמיתי הראשון.
מאז פותחו ונבנו מספר מכוניות אמפיביות, כולל ה-Amphicar בשנות ה-60 של המאה ה-20, "אמפיקט" בשנות ה-70 וה-Gibbs Aquada בימינו. למרות זאת, כלי רכב אמפיביים כמעט שאינם קיימים בשוק האזרחי ועיקר שימושם הוא על ידי צבא וגופי מחקר העובדים בסביבות קשות.
DR K
פרופיל
הערוץ מתמקד בשידורי תוכניות היסטוריה ותרבות, יחד עם שידור תוכניות על אופרה, אומנות חזותית, ספרות, אופנה, אדריכלות, ארכאולוגיה והיסטוריה. התוכניות הן תוכניות דוקומנטריות ותוכניות דיוקן אך גם משודרות תוכניות דוגמת חידונים היסטוריים. בנוסף לכך משודרים גם סרטים קלאסיים משנות ה-60 ואילך, בעיקר ממדינות כמו צרפת, בריטניה ואיטליה.
כלי רכב אמפיבי
יישומים צבאיים
ישנם כלי רכב צבאיים בעלי "מצב אמפיבי", שבו מסכי איטום ומצופים מגדילים את כושר הציפה, והמנוע והזחלים מספקים כוח מניע למדחף. טנקי שרמן DD אמפיביים היו מצוידים בתצורה זו, כאשר מסך מתקפל הגן עליהם מפני הצפה במים וטביעה בזמן שצלחו את המים עד לחופי נורמנדי.
אחד מכלי הרכב האמפיביים המפורסמים של מלחמת העולם השנייה היה המשאית DUKW האמפיבית. היא פותחה עבור הזירה הפסיפית על מנת לאפשר אספקת כוחות תוך גישור על מכשולי מים וניוד בין איים בתוך ארכיפלג. הרכב תוכנן כפרויקט מלחמתי בידי חברת היכטות Sparkman and Stephens.
בצדה השני של הזירה, הגרמנים פיתחו את ה-Schwimmwagen (תוכנן על ידי חברת פורשה) ב-1938 והשתמשו בו באופן נרחב. התכנון בוצע על ידי ארווין קומנדה (Erwin Komenda) שתכנן גוף אמפיבי המתבסס על מערכות המנוע והתמסורת של ה-Kübelwagen.
בזמן מלחמת וייטנאם, השתמש צבא ארצות הברית ברכב האמפיבי Gama Goat כדי להעביר אספקה דרך התעלות ושדות האורז המוצפים של דרום-מזרח אסיה. גם נגמ"ש M-113, ששימש כאחד הכלים העיקריים לניוד הכוחות, היה בעל יכולת אמפיביות, כאשר הותקנו לו העזרים המתאימים (משטח חזית הודף מים, איטומים, שנורקל וכו').
גם כיום ישנם כלי רכב אמפיביים מודרניים:
כלי רכב אמפיביים צבאיים
יצאו משירות: עדיין פעילים:
כלי רכב אמפיביים צבאיים בשירות צה"ל
בישראל היבשה, בה אין כמעט נהרות גדולים, ההשקעה בכלים אמפיביים קטנה יחסית. ברם, בעקבות מלחמת ששת הימים בה ישראל כבשה את יהודה ושומרון ואת סיני, גבלה ישראל בשני מכשולי מים גדולים: נהר הירדן ותעלת סואץ. צה"ל תכנן לחצות מכשולים אלה, ואף להעביר דרכם כוחות שריון גדולים, במסגרת מלחמה עתידית, אם תפרוץ. האחריות על אמצעי הצליחה בצה"ל הוטלה על חיל ההנדסה הישראלי, שהצטייד עוד ב-1968 בדוברות אמפיביות מדגם ז'ילואה ("תמסח") - הללו היו רכבים אמפיביים בעלי מצופים מתנפחים שנעו בכוחות עצמם הן על היבשה והן על הים והחלק העליון שלהם שימש כדוברה. הז'ילואות השתתפו בצליחת תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב ולמעשה הכריעו את מלחמת יום כיפור (1973) לטובת צה"ל בחזית המצרית.
טנטריקס
טנטריקס הוא משחק חשיבה אסטרטגי המבוסס על סריג משושה מופשט (אין לוח, מניחים את האריחים המשושים על השולחן).
כלי המשחק מורכבים מ-56 אריחים משושים שונים שכל אחד מהם כולל 3 קווים בצבעים שונים מתוך ארבעת הצבעים: אדום, צהוב, כחול וירוק. כל אחד מהקווים מחבר בין שני קצוות של המשושה.
מטרת המשחק היא ליצור את הקו הארוך ביותר מהצבע שבו בחר השחקן לשחק (הניקוד הניתן על לולאה גדול פי שנים מהניקוד על קו באורך זהה).
חוקי המשחק
כל שחקן בוחר שש אבני טנטריקס, האבנים מונחות עם הפנים כלפי מעלה כך שכל שחקן רואה את אבני המשחק של השחקנים האחרים. השחקן הראשון מניח אבן כלשהי במרכז השולחן מתוך ששת האריחים שאצלו וקונה אריח אחר. גם בהמשך המשחק, כל פעולה של הנחת אבן על הלוח מחייבת קניית אבן אחרת. המשחק ממשיך בכיוון השעון, כשהשחקן הבא מתאים אבן משחק לזו שכבר נמצאת על השולחן, וכך הלאה.
מיקום כפוי
"מיקום כפוי" הוא כל חלל ריק הנוצר בין לפחות שלוש אבני משחק.
תורו של כל שחקן מורכב משלושה שלבים:
במשחק ובכל הפאזלים, בכל מקום שיש מגע בין אבני טנטריקס, הצבעים של כל הקווים והלולאות חייבים להתאים בדיוק. לדוגמה צבע אדום לצבע אדום, כחול לכחול וכן הלאה. אסור ליצור מיקום כפוי אשר מובילים אליו שלושה קישורים מאותו צבע. אסור להניח אבן רביעית המשיקה למיקום כפוי.
חלוקת פולין
חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי (בפולנית: Rozbiór Polski, בליטאית: Padalijimas) הייתה חלוקת שטחו של האיחוד הפולני-ליטאי בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה במהלך סוף המאה ה-18. החלוקה בוצעה ב-3 פעימות - בשנים 1772, 1793 ו-1795. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הישות המדינית הפולנית, שלא הייתה במעמד של מדינה, הוקמה מחדש לתקופה קצרה בשם דוכסות ורשה, אך בשנת 1814 חזר המצב הישן. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה מחדש המדינה הפולנית.
רקע
לקראת מחצית המאה ה-18 כבר לא היה האיחוד הפולני-ליטאי חזק כבעבר. למעשה הוא היה תלוי במדיניות של האימפריה הרוסית. הדבר הורגש במיוחד במהלך בחירת המלך האחרון - סטניסלאב פוניאטובסקי, שהיה מקורב ליקטרינה הגדולה ותקופה מסוימת היה מאהבה. עוד בתקופת ולדיסלאב הרביעי במחצית המאה ה-17 החלו לנצל יותר ויותר את ליברום וטו. נוהג זה מבוסס על כך שכל חברי הפרלמנט שווי זכויות ולכן כל ההחלטות צריכות להתקבל פה אחד. כתוצאה מכך, דעה של אציל בודד יכולה הייתה לטרפד החלטה חשובה. תהליך קבלת החלטות היה מורכב וארוך מאוד. יתרה מכך, נוהג זה נתן אפשרות ללחץ ואף ל"קניית" חבר פרלמנט בודד על ידי שגרירי מדינות זרות כדי לטרפד החלטות.
במהלך מלחמת שבע השנים היה האיחוד נייטרלי, אך נתן אישור לכוחות של האימפריה הרוסית לעבור בשטחו לכיוון פרוסיה. החל משנת 1764 מלך פולין ניסה לבטל את ליברום וטו ולהנהיג רפורמות נוספות בממשל. בשנת 1767, בלחץ השגריר הרוסי ניקולאי רפנין, התקבלה חוקה חדשה שלמעשה ביטלה את כל הרפורמות הקודמות. הסיים הפולני פעל למעשה תחת שליטה מלאה של השגריר הרוסי. בלחץ השגריר, נעצרו מתנגדיו בקרב האצולה הפולנית. בשנת 1768 רפנין אף הצליח להעביר חוק לפיו נוצרים שאינם קתולים קיבלו אותן זכויות כמו נוצרים קתולים. התערבות גסה של רפנין בענייני המדינה גרמה לפריצת מרד, במהלכו לחמו המורדים נגד צבא המלך, צבא של האימפריה הרוסית ונגד התקוממות מקומית באוקראינה. המורדים פנו לקבלת עזרה לצרפת והאימפריה העות'מאנית. הטורקים נחלו מפלה במלחמתם נגד הרוסים והעזרה מצרפת הייתה מועטה ביותר.
באותה תקופה, חתמו נציגי פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה על ברית סודית שכונתה "ברית שלושת הנשרים השחורים", משום שעל סמלי המדינות היה נשר שחור, בניגוד לנשר לבן על סמל פולין.
החלוקה הראשונה
במהלך פברואר 1772 מדינות הברית חתמו על הסכם חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי. בתחילת אוגוסט 1772 פלשו צבאותיהם לשטחי האיחוד והתמקמו בהתאם לחלוקה שסוכמה קודם לכן. כוחות המורדים, שהבסיס שלהם היה באוסטריה, נאלצו לעזוב את בסיסיהם מאחר שאוסטריה הצטרפה לברית. למרות המצוקה הם לחמו בעקשנות, והלחימה נמשכה עד לאביב 1773. ב-28 באפריל 1773 כבשו כוחות בפיקוד אלכסנדר סובורוב את קרקוב.
בהתאם להסכם התבצעה חלוקת פולין כדלקמן:
תוך שימוש בלחץ צבאי בלתי פוסק, דרשו מדינות הברית ממלך פולין ומהסיים להכיר בחלוקה באופן רשמי. מחוסר ברירה, כינס סטניסלאב פוניאטובסקי את הסיים, ובשנת 1775 החלוקה קיבלה הכרה רשמית. כמו כן, שונו כמה מחוקי המדינה, אך הליברום וטו נשאר בתוקף. הוקמה מועצה מדינית בראשות המלך ובהשתתפות 18 סנטורים ו-18 אצילים שנבחרו על ידי הסיים. המועצה הייתה יכולה להשכיר אדמות המלך. בהתאם לחוקים החדשים, מינוי תפקידי מפתח במדינה היה על בסיס מועמדים שהועברו מהסיים למלך.
פרוסיה, שכבשה חלקים צפון-מערביים של פולין, קיבלה שליטה על 80% מסחר חוץ של האיחוד. הנהגת מיסי מעבר גבוהים הקשה מאוד על פיתוח הכלכלה של האיחוד.
החלוקה השנייה
הרפורמות במדינה נמשכו גם לאחר שנת 1775. המועצה המדינית שיפרה באופן מהותי את ניהול הכלכלה והמסחר. במקביל התחזקה המפלגה הפטריוטית ששאפה לניתוק כל קשר עם האימפריה הרוסית. נגדה פעלה מפלגת המלכות. בסיים שהחל את הפעילות שלו בשנת 1788, למפלגה הפטריוטית היה רוב משמעותי. באותה תקופה התנהלה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). פרוסיה ניצלה את השפעתה וגרמה לניתוק הקשר עם הרוסים. בשנת 1790 נחתם הסכם עם פרוסיה שבהמשך היה התוצאה הישירה של חלוקת האיחוד.
הסיים פעל נמרצות לחיזוק המדינה. קבלת חוקה חדשה בשנת 1792 גרמה לרוסים לחשוש שהמטרה האמיתית של הסיים היא התרחבות לגבולות 1772. המפלגה הפרו-רוסית הקימה איגוד ובתמיכת אוסטריה ורוסיה החלה במאבק נגד המפלגה הפטריוטית ונגד השינויים בחוקה. כדי לתמוך במאבק זה, הרוסים נכנסו לתחום פולין. בניגוד להסכם משנת 1790, פרוסיה לא רק שלא עזרה לכוחות הממשל, היא אף נכנסה לתחום האיחוד במטרה לנגוס ממנו שטחים נוספים. לאחר קרבות, כוחות המפלגה הפטריוטית הובסו, וראשיה עזבו את המדינה. ב-23 בינואר 1793 נחתם הסכם חלוקת האיחוד שאושר בסיים בגרודנו.
החלוקה השלישית
חלק מהפולנים לא קיבלו את תוצאות החלוקה השנייה. בשנת 1794 החל מרד חדש - מרד קושצ'ושקו. המרד לא היה מוצלח ולאחר קרבות עזים, ב-24 באוקטובר 1795 מדינות הברית סכמו על הגבולות החדשים.
הרוסים קיבלו לשליטתם שטחים בבלארוס ואוקראינה בשטח כולל של 120 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים.
פרוסיה קיבלה שטחים שאוכלסו על ידי הפולנים כולל ורשה. השטח שהועבר כלל 55 אלף קמ"ר וכמיליון תושבים.
אוסטריה קיבלה את קרקוב ושטחים בפולין קטן ומזוביה בשטח כולל של 47 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים.
מלך פולין, סטניסלאב פוניאטובסקי, אולץ לעבור מוורשה לגרודנו והתפטר ב-25 בנובמבר 1795. מדינות הברית נפגשו פעם נוספת בשנת 1797 בסנקט פטרבורג לקבלת החלטות על חובות האיחוד וגורל המלך. סוכם גם שראשי מדינות הברית לא יכללו בתואר שלהם תואר של "מלך פולין".
בפרוסיה בשטחים שסופחו הוקמו שלוש פרובינציות - פרוסיה המערבית, פרוסיה הדרומית ופרוסיה המזרחית החדשה. שפת המסמכים הייתה גרמנית, הוכנסה מערכת משפטית פרוסית, שטחי המלך ושטחי הכנסייה הועברו לאוצר המדינה.
באוסטריה הוחלט על חלוקת השטחים ל-12 אזורים תוך הכנסת שפה גרמנית כשפה רשמית ומערכת משפטית אוסטרית.
תוצאות החלוקה
להלן סיכום תוצאות חלוקת פולין בין מדינות הברית (שטח בקמ"ר):
פולנים רבים עזבו את המדינה. הם השתתפו בצבא נפוליאון ויזמו מספר מרידות בשטחי פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית.
ב-1807 הקים נפוליאון את דוכסות ורשה על חלק מאדמות פולין, אולם בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, הועברו שטחים נוספים מפרוסיה לאימפריה הרוסית, כולל ורשה והוקמה פולין הקונגרסאית. לאחר המרד של שנת 1831 נעצרו פולנים רבים, נשלחו לסיביר ורכושם הוחרם. אוניברסיטאות נסגרו, לאחר המרד של 1863 גם בתי הספר בפולנית, והוכנסה מדיניות נוקשה של רוסיפיקציה. גם פרוסיה הנהיגה מדיניות גרמניזציה נוקשה.
שינוי גבולות פולין 1945
לאחר מלחמת העולם השנייה הועתקו גבולות פולין מערבה במידה משמעותית. הגבול המזרחי הועתק לקו קרזון, והגבול המערבי לקו אודר-נייסה. אחרי שינויים אלו, קטן שטחה של פולין ב-76,000 קמ"ר, שהיוו 20% משטחה לפני המלחמה. כמו כן, שינויי הגבולות הביאו להגירה המונית של פולנים, אוקראינים, בלארוסים, גרמנים, אל מחוץ לשטחה של פולין. עם חלוקה זו הפכה פולין, לראשונה בתולדותיה, למדינה הומוגנית מבחינה אתנית.
יני יוהנסון
יני קרולין אליונור יוהנסון (בשוודית: Jennie Caroline Eleonore Johansson נולדה ב-15 ביוני 1988) היא שחיינית שוודית. היא אלופת העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-50 מטר חזה ו-3 פעמים ברציפות סגנית אלופת אירופה (בודפשט 2010, דברצן 2012 וברלין 2014) במשחה ל-100 מטר חזה.
ביוגרפיה
יוהנסון נולדה בהדמורה במחוז דלרנה.
סגנית אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010, זכתה יוהנסון בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.36 דקות ביחד עם ריקה מילר פדרסן מדנמרק, אחרי יוליה יפימובה מרוסיה (1:06.32 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.24 שניות, אחרי יוליה יפימובה שקבעה שיא אליפות חדש של 30.29 שניות וקייט הייווד מבריטניה (31.12 שניות).
2011
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה יוהנסון במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 30.89 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.02 דקות.
2012
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכתה יוהנסון פעם שנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.85 דקות, אחרי שרה פווה מגרמניה (1:07.33 דקות) ולפני מרינה גרסיה אורסיינקי מספרד (1:07.91 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה יוהנסון פעמיים במקום עשירי, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.57 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:07.14 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.76 דקות, היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:06.94 דקות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיימה יוהנסון במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 30.23 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.41 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:06.96 דקות ועלתה מהמקום השביעי.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט זכתה יוהנסון ב-3 מדליות כסף. במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.52 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא (29.89 שניות) ולפני מוניק ניהאוז מהולנד (30.64 שניות), פעם שלישית ברציפות במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.04 דקות, אחרי ריקה מילר פדרסן שקבעה שיא אליפות חדש של 1:06.23 דקות ולפני אריאנה קסטיליוני מאיטליה (1:07.36 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.04 דקות אחרי דנמרק שקבעה שיא אירופה חדש של 3:55.62 דקות ולפני בריטניה (3:57.97 דקות).
אלופת העולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכתה יוהנסון בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 30.05 שניות, לפני אליה אטקינסון מג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 30.11 שניות ויוליה יפימובה (30.13 שניות) ומדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.24 דקות, אחרי סין (3:54.41 דקות) ולפני אוסטרליה (3:55.56 דקות). כשחיינית שנייה היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:05.63 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.17 דקות.