cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היידימרי סטפנישין-פייפר
sts-126
סטפנישין-פייפר יצאה למשימת החלל השנייה שלה ב-15 בנובמבר 2008, על סיפון מעבורת האנדוור במטרה להעביר מיכל אספקת חנקן ללוחות הסולאריים ולטפל ולשמן את מערכת ה-SRAJ.
הליכת חלל ראשונה- בהליכת החלל הראשונה, שנמשכה 6 שעות ו-52 דקות, ביחד עם האסטרונאוט סטפן ג. בואן, סטפנישין-פייפר החליפה את מיכל אספקת החנקן, הסירה את הכיסויים התרמיים באזור המודול היפני, בו אמור להתחבר מתקן אחר במשימה sts-127 והתחילה לנקות, לשמן ולהחליף 11 מתוך 12 המסבים במערכת ה-SRAJ.
תוך כדי העבודה על ה-SRAJ, כשניקתה גריז אשר נשפך מאקדח הגריז על ארגז הכלים, היא דחפה אותו בטעות הצידה והוא עף ממנה ונכנס למסלול הקפה סביב כדור הארץ, עד שנשרף באטמוספירה ב-3 באוגוסט 2009.
הליכת חלל שנייה- בהליכת החלל השנייה, שנמשכה 6 שעות ו-45 דקות, ביחד עם האסטרונאוט רוברט שיין קימברו, סטפנישין-פייפר העבירה שתי עגלות ציוד כתשתית להקמת מסבך S6 בצד ימין, בנוסף החליפה מיסבים, ניקתה ושימנה את מערכת ה-SRAJ ושימנה את הקצה של הזרוע הרובוטית של התחנה.
הליכת חלל שלישית- בהליכת החלל השלישית, שנמשכה 6 שעות ו-57 דקות, ביחד עם האסטרונאוט סטפן ג. בואן, סטפנישין פייפר סיימה את לנקות, לשמן ולהחליף מיסבים במערכת ה-SRAJ.
החללית נחתה בחזרה על כדור הארץ ב-30 בנובמבר 2008, לאחר 15 ימים בחלל.
סטפנישין-פייפר פרשה מנאס"א ביולי 2009 וחזרה לשרת בחיל הים.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישתה מנאס"א, התמנתה סטפנישין-פייפר להיות קצינת טכנולוגיה הראשית (CTO) במפקדת המערכות הימיות (NAVSEA) שם ביצעה תהליכי ארגון מחדש ואיחוד הפעילויות למשרד טכנולוגי אחד.
ב-2011 מונתה למפקדת חטיבת קרדרוק הממוקמת במרילנד. החטיבה אחראית על מחקר, פיתוח וליווי הפיתוחים אחרי הטמעתם במערכות הימיות.
ב-2013 התמנתה למפקדת חטיבת התחזוקה במרחב הדרום מערבי של חיל הים (SWRMC) בסן דייגו, קליפורניה שם שירתה עד 2015, אז פרשה.
כיום היא חיה באוק הרבור במדינת וושינגטון.
סנטיסימה טרינידד (1751)
הסנטיסימה טרינידד (בספרדית: Santísima Trinidad; שם רשמי: Santísima Trinidad y Nuestra Señora del Buen Fin; מילולית: "השילוש הקדוש וגבירתנו של הסוף הטוב") הייתה ספינת סוחר ספרדית מסוג גליאון שנועדה להפליג בין הפיליפינים לספרד החדשה (כיום מקסיקו) באמצע המאה ה-18. אין לבלבל בין ספינה זו לאוניית הדגל של הצי הספרדי, הנואסטרה סניורה דה לה סנטיסימה טרינידד (Nuestra Señora de la Santísima Trinidad), ספינת המלחמה הגדולה ביותר בעולם לזמנה, אשר טבעה ב-1805 במהלך קרב טרפלגר.
בנייה
הספינה נבנתה במספנות האי בגאטאו, מול חופי חצי האי סורסוגון, שבפיליפינים ב-1751. אורכה (כ-51 מטרים) ורוחבה (כ-15.5 מטרים) הפכו אותה לאחת מספינות הגליאון הגדולות ביותר שנבנו בפיליפינים. היא תוכננה לשאת חימוש של 60 תותחים, להיות בעלת תפוסה של 2,000 טונות ויכולת נשיאת של 5,068 ארגזי מטען. ההוראה לבנייתה הגיעו ישירות מהמושל הכללי של הפיליפינים, דון פרנסיסקו חוסה דה אובאנדו (Francisco José de Ovando) המרקיז הראשון של ברינדיזי, ועלות בנייתה הגיעה לסכום של 229,852 פסו. בשל נפחה הגדול וטעויות מבניות שנעשו במהלך בנייתה שפגמו ביכולת השייט שלה, בוצעו ב-1757 תיקונים והתאמות נוספות על מנת להפחית את ההדחק של הספינה, במסגרתם גם הוסרו חלק מעמדות התותחים.
לכידה
הסנטיסימה טרינידד הפליגה מנמל קאביטה ב-3 בספטמבר 1762 ליעדה - אקפולקו שבספרד החדשה בנתיב הגליאון של מנילה. הספינה נקלעה לסערה עזה סמוך לאיי מריאנה בליל ה-2 באוקטובר, במהלכה נשבר התורן הראשי. הקפטן החליט לשוב לאחור למנילה לתיקונים, כאשר הוא אינו מודע לכך ששייטת בת 15 ספינות הצי המלכותי הבריטי בסיוע חברת הודו המזרחית פלשה לפיליפינים וכבשה את מנילה ב-6 באוקטובר במסגרת מלחמת שבע השנים; כאשר הפכה ספרד לבת בריתה של צרפת ב-1761, הפכו נכסיה באמריקה ובאסיה למטרות צבאיות לגיטימיות.
בעודה חוזרת למנילה אותרה הסנטיסימה טרינידד על ידי הפנתר והארגו בכניסה למצר סן ברנרדינו ב-30 באוקטובר 1762. הטרינידד התגוננה בעזרת שישה תותחים בלבד שהיו מוכנים לפעולה (יתר התותחים אוחסנו בבטן הספינה כדי לפנות יותר מקום למטען) ואש מנשק קל, שגרמו נזק חמור לארגו אשר נאלצה לחדול מהתקפתה. הספינות הבריטיות המשיכו בהתקפה למחרת בבוקר ולאחר לחימה בת שעתיים החליט צוות הטרינידד להיכנע; 35 בריטים נהרגו ו-34 נפצעו בהתקפה, כאשר לספרדים נהרגו 18 ונפצעו 20, מתוך 800 נוסעים ואנשי צוות. הספינות הבריטיות ירו למעלה מ-1,000 פגזי תותח אך גרמו רק נזק שולי לדופן העבה של הגליאון. הבריטים עלו לסיפון והתאכזבו לגלות שזו אינה הפיליפינו כפי שחשבו בתחילה. עם זאת, העריך אדמירל קורניש בדיווח ששלח כי נמצא מטען שווה ערך ל-1.5 מיליון דולר, מלבד הספינה עצמה שהייתה שווה כ-3 מיליון דולר נוספים. האסירים הועברו לפנתר, שהחלה לגרור את הטרינידד בחזרה למנילה. הארגו נשלחה לפניהם, הגיעה למנילה ב-7 בנובמבר ואז נשלחו סירות ואנשים נוספים כדי לסייע בהבאת הגליאון לנמל. חלק גדול מהמטען נמסר כפרס עבור הקפטנים וצוותי הספינות הלוכדות, כאשר גם אדמירל קורניש קיבל את חלקו וכתוצאה מכך התעשר מאוד.
לאחר לכידת הטרינידד המשיכו הבריטים בניסיונותיהם לאתר את הפיליפינו. הספינה נמצאה לבסוף, אך ללא מטענה היקר אשר נפרק בפקודת מושל הפיליפינים, שארגן את ההתנגדות לכיבוש הבריטי מחוץ למנילה, והועבר למקום בטוח ביבשה. זועמים ומתוסכלים העלו הבריטים את הספינה באש.
הסנטיסימה טרינידד נותרה בידי הבריטים עד שעזבו את מנילה ביוני 1764 והועברה לנמל פורטסמות', שם נמכרה לאחר כשנה על ידי מפקדי הספינות אשר הרוויחו כ-30,000 לירות שטרלינג כל אחד, סכום עתק באותם ימים, עם סכומים קטנים יותר שחולקו לשאר אנשי הצוות. לא ידוע מה עלה בגורל הספינה, אך ככל הנראה היא פורקה והעץ ממנו נבנתה נמכר.
אדריאן שמפר
אדריאן שמפר (בקרואטית: Adrian Šemper; נולד ב־12 בינואר 1998 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקבוצת גנואה.
קריירת מועדונים
שמפר נולד בזאגרב שבקרואטיה, וגדל במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. בשנת 2015 החל לשחק בדינמו זאגרב II, קבוצת המילואים של המועדון, מהליגה הקרואטית השנייה. ב-6 במאי 2016 ערך שמפר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–3 על סלאבן בלופו במסגרת המחזור ה-35 בליגה. זו הייתה הופעתו היחידה בעונת, שהסתיימה באליפות קרואטיה.
ב-14 בספטמבר 2016 ערך שמפר את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לאולימפיק ליון במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2016/2017.
אבישוע
אֲבִישׁוּעַ בן פינחס היה כהן גדול במשכן שילה. אבישוע מוזכר פעמיים בתנ"ך כבנו של הכהן הגדול פינחס. אבישוע הוא נינו של אהרן הכהן הגדול הראשון, אחיו של משה. סביר להניח שאבישוע היה בן זמנם של השופט הישראלי אהוד בן גרא והמלך המואבי עגלון.
מדרש שמו
מדרש שמו הוא "אבי הוא הישועה".
ספר אבישוע
ספר אבישוע שלפי מסורת השומרונים נכתב על ידו, נחשב בעיניהם לספר התורה העתיק ביותר. החוקרים משערים שהוא נכתב רק במאה ה-11 לספירה.
אזכוריו במקרא
אבישוע מוזכר פעמיים במקרא:
אזכורו הנוסף הוא:
הנס וולקה
הנס-אוטו וולקה (בגרמנית: Hans-Otto Woellke; 18 בפברואר 1911 – 22 במרץ 1943) היה אתלט גרמני. אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן אירופה בהדיפת כדור ברזל. לאחר שנהרג על ידי הפרטיזנים ערכו חייליו טבח בתושבי חאטין (כפר ליד מינסק).
ביוגרפיה
וולקה נולד בביסקופיץ, ורמיה-מזוריה, פולין.
באליפות אירופה הראשונה באתלטיקה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1934 סיים וולקה במקום שמיני בתוצאה של 14.67 מטר.
אלוף אולימפי
בתחרות שנערכה בונסדורף ביוני 1936 קבע וולקה בהדיפת כדור ברזל שיא אירופה חדש של 16.54 מטר. באולימפיאדת ברלין (1936) הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 16.20 מטר, לפני סולו ברלונד מפינלנד (16.12 מטר) ובן ארצו גרהרד שטק (15.66 מטר). שבוע לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בפרנקפורט הוא שיפר את שיאו וקבע שיא אירופה חדש של 16.60 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1938 זכה וולקה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.52 מטר, אחרי אלכסנדר קריק מאסטוניה (15.83 מטר) וגרהרד שטק (15.59 מטר).
טשרנה רייס
ביוגרפיה
נולדה ב-1890 לרחל ושמואל רייס בויניצה, רוסיה (באוקראינה של ימינו), במשפחה בת שני ילדים. לאחר שסיימה בהצלחה את לימודיה התיכוניים למדה באוניברסיטת ז'נבה. סיימה בהצלחה בגיל 25 את הדוקטורט בתחום חקר האצות (אלגולוגיה) הדרכתו של הבוטניקאי וחוקר האצות השווייצרי פרופ' רוברט שודא. במהלך מלחמת העולם הראשונה הקימה וניהלה בית ספר לילדי פליטים בעיר חוטין שבבסרביה.
בין השנים 1918–1929 הייתה רייס אחראית על מחלקת הבוטניקה באוניברסיטאות אודסה ובוקרשט, וכן סגנית מחלקת פתולוגיה במחלקה למחקר חקלאי ברומניה.
כציונית, עלתה לישראל ב-1934 ונקלטה באוניברסיטה העברית, שם הקימה את המעבדה לצמחים חסרי פרחים. עסקה בעיקר בפטריות אך גם באצות. רייס ארגנה לאחייניתה, רחל זלצר-רייס, סרטיפיקט בשנת 1942 ועם עלייתה קלטה אותה בביתה בירושלים. שלוש שנים אחר כך התחילה רחל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטה העברית. אחותה הצעירה ואמה של רחל, עדה, ששרדה את השואה עלתה אף היא לארץ ישראל, שכרה דירה בירושלים והתפרנסה מאריגה ותפירה.
בשנת 1951 מונתה לפרופסורית חברה באוניברסיטה העברית. במהלך שנותיה שם טיפחה פרופ' רייס קשרים עם חוקרים בעולם ונעזרה בהם לצורך הגדרה של מינים שנצפו בארץ ישראל. באותן שנים, רייס הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שקיבלו את התואר פרופסור חבר, יחד עם נעמי פיינברון-דותן, אלישבע גולדשמידט ואנה רוזין.
לאור דרישת האוניברסיטה כי המרצים יעבירו את שיעוריהם בעברית, ביקשה רייס מאפרים קציר שיעזור לה ויתרגם לה את הרצאותיה. ותיארה בפניו את פרטי מחקרה על תכונות הפלנקטון. מחקרה של ד"ר רייס השפיע על מחקריו העתידיים של קציר עצמו.
בשנת 1949 יזמה פרופ' רייס הענקת מלגה על שם אחייניתה, רחל, לסטודנטים מצטיינים בבוטניקה או זואולוגיה. המלגה הוענקה במשך שנים מדי שנה בחג העצמאות.
משפחתה
אחייניתה של טשרנה, רחל זלצר רייס, הצטרפה לארגון לח"י. היא נהרגה ב-ו' באייר תש"ח, כאשר לקחה חלק בהתקפת לוחמי לח"י על גג מבנה מנזר האחיות המתקנות, הוא קרב "גג המוות", שהיה צמוד לשער החדש.
אחותה של טשרנה, עדה זלצר רייס, לא יכלה לשאת את אובדן בתה ושמה קץ לחייה ב-23 באוגוסט 1948, ביום ה-100 לנפילתה של רחל.
מחקרה
החשיבות הרבה של העבודות שלה היא ביצירה של תעוד, לעיתים קרובות ראשוני, של אצות ופטריות ארץ ישראליות. היא עסקה בפטריות הפוגעות בגידולי צמחים ביחד עם אנשי הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית ברחובות וגם בפטריות כובע. פרסמה ביחד עם י. ריכרט ספרון שנושאו "כמהין ופטריות" מלווה בציוריה של רות קופל. עיקר ההתמחות שלה הייתה בפטריות והיא עסקה גם באצות ים, ופרסמה ספרון על אצות בבריכות הדגים, שהוביל למחקרי הכנרת ושימש כבסיס הידע להפעלת השאיבה מהכנרת במסגרת המוביל הארצי. עזרה לטפח את העשבייה של האוניברסיטה העברית, וספריית צמחי חסרי זרע באוניברסיטה.
הנחתה את טוביה קושניר בפיטופתולוגיה של מיני האירוס בארץ ישראל למחלות ספטוריה והטרוספוריום תוך כדי גילוי שונות בין-מינית ותוך-מינית הן בטבע והן בהדבקה מלאכותית במעבדה בתגובה למחלות. מחקר זה התפרסם בכתב-העת לבוטניקה של ארץ ישראל.
בריג'יט קיפר
ד"ר בריג'יט קיפר (בצרפתית: Brigitte Kieffer; נולדה ב-26 בפברואר 1958) היא נוירוביולוגית מולקולרית צרפתיה, במקור מהעיר קלישי, הידועה במחקריה על קולטני אופיואידים. תחומי ההתמחות שלה כוללים: פסיכיאטריה מולקולרית, התמכרות, הפרעות מצב רוח, כאב, והפרעות התפתחות. לד"ר קיפר יש מוניטין בינלאומי בתחום קולטני אופיואידים. היא פילסה את הדרך להבנה טובה יותר של פעולות המוח הקשורות למחלות נפשיות, כאב והתמכרות. כיום, קיפר ממשיכה לחקור בנושא והיא מובילה צוות של מעל 300 חוקרים וחוקרות.
קורות חיים
קיפר למדה נוירוביולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג שם עבדה כפרופסור עד שעזבה את התפקיד לטובת הובלת מחקר במכון הלאומי לחקר הבריאות והרפואה בצרפת. ב-2001 היא חזרה לשטרסבורג והמשיכה את מחקרה במכון לגנטיקה וביולוגיה מולקולרית ותאית (IGBMC), היא הובילה את IGBMC עד 2013. בינואר של אותה שנה היא מונתה לפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול כמנהלת מדעית של מרכז המחקר במכון לבריאות הנפש דאגלס. ב 19 במרץ 2014 קיפר קיבלה את פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בזכות עבודתה המשמעותית על מכניקות המוח הקשורות בכאב והתמכרות לסמים.
מחקר
ב-1992, קיפר הצליחה לשכפל ולבודד גן המקודד לקולטן אופיואידים במוח שקשור לשיכוך כאבים, משימה שמדענים עבדו עליה ללא הצלחה במשך 15 שנה. ההצלחה של ד"ר קיפר סללה את הדרך לפיתוחים רבים בתחום משככי הכאבים, טיפולים כנגד התמכרות ותרופות לדיכאון. הגן שבודדה קיפר מקודד לחלבון האחראי על ייצור קולטני אופיואידים היכולים לשכך כאבים, לגרום להנאה ולעזור להתמודדות עם לחץ. הקולטנים האלו מופעלים על ידי תרופות שיכולות לגרום להתמכרות. הבנה עמוקה יותר של תפקוד קולטנים אלו יכולה לעזור לחוקרים להבין יותר טוב התמכרות, הפרעות מצב רוח ומחלות נפשיות. התגליות של קיפר הובילו לפיתוח של משככי כאבים חדשים וטיפולים חדשים להתמכרות.
המחקר של קיפר כולל הרבה מחקרים אחרים העוסקים בהתמכרות לאופיואידים. היא בדקה איך נסיגת הרואין (מספר סימפטומים שנגרמים ממחסור בהרואין אצל מכורים) גורמת לדיכאון אצל עכברים. המחקר שלה הראה כי לאחר חשיפה ממושכת להרואין, העכברים סובלים מדיכאון ברגע שהחומר מתפנה מהגוף. במסגרת המחקר של ד"ר קיפר מנסים גם להבין איך אפשר לתרגם את הממצאים שלה לבני אדם. במספר ניתוחים שלאחר המוות שבוצעו בקורבנות התאבדות מצאו כי צפיפות קולטני האופיואידים מסוג MOR (קולטני אופיואידים בעלי רגישות גבוהה לשני אנדורפינים) במוח גבוהה מאוד בהשוואה לאנשים ללא הפרעות פסיכיאטריות קודמות. תגלית זו מעידה על קשר בין התאבדות ודיכאון לצפיפות קולטני אופיואידים MOR במוח. היא בחנה את התאוריה הזו בעכברים והגיעה למסקנה כי אכן יש קשר בין MOR לדיכאון.
רכס אינסל
מקור השם
שמו של רכס הגבעות ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
שם של הרכס תאורי.
הרי הרכס נראים כאיים המתנשאים מעל המישור סביבם; באנגלית המילה "אינסל" משמעה "אי".
שכם בן חמור
שְׁכֶם בֶּן-חֲמוֹר, הוא דמות מקראית ממוצא חיווי אשר על אביו נאמר כי הוא "נְשִׂיא הָאָרֶץ". כאשר יצאה דינה בת יעקב ולאה מהאוהל "לִרְאוֹת, בִּבְנוֹת הָאָרֶץ", ראה אותה שכם ואנס אותה.
פרשת אונס דינה
מוצאו של שכם הוא מהחיווי, אחד משבעת עממי כנען. אין אזכור של עם זה במקורות חיצוניים. במקרא מופיע שמו של עם זה בפרשת הגבעונים, וב
שכם בן חמור החוי אשר נראה כי ראה בבנות הארץ - 'ראה' את דינה, 'חטף' נערה בתולה ממשפחה של זרים, משפחת יעקב, ואנס אותה. לשכם היכרות מוקדמת עם משפחת יעקב. כאשר המשפחה הגיעה מפדן התיישבו יעקב ומשפחתו בשכם. לאחר רכישת הנחלה, יעקב ביסס את עצמו וזאת כדי להפוך מתושב ארעי לתושב קבע. המשא ומתן לרכישת הנחלה התנהל מול משפחת חמור בן שכם. יש הסוברים כי שכם דאג נוכח התעצמות משפחת יעקב, והחליט להעביר מסר כוחני ומשפיל באמצעות אונס. במקרא ניתן למצוא סיפורים דומים בהם אנשי העיר מעבירים מסר מאיים ומשפיל לבאים העירה כדוגמת סיפור פילגש בגבעה.
שכם בן חמור היה חיווי. באונסו את דינה הוא פגע במרקם העדין שבין החברות השבטיות היושבות בארץ. הוא עבר על החוק הברור שאינו מתיר חציית גבולות בין עמים, שבטים בארץ. אונס נערה משבט אחר פוגע במרקם הבין שבטי ומאיים על טוהר השבט.
ב מסופר שלאחר ששכם אנס את דינה ועינה אותה, הוא התאהב בה. שכם ביקש מאביו חמור לקחת לו את דינה לאישה. בניו של יעקב אשר שמעו על האונס כעסו על כך.
שכם ואביו היו מוכנים לשלם מחיר כבר עבור דינה: "הַרְבּוּ עָלַי מְאֹד, מֹהַר וּמַתָּן, וְאֶתְּנָה, כַּאֲשֶׁר תֹּאמְרוּ אֵלָי; וּתְנוּ-לִי אֶת-הַנַּעֲרָ, לְאִשָּׁה." שכם ואביו הסכימו למול את עצמם ואת בני העיר וזאת לפי דרישת בני יעקב. בני יעקב ניצלו את כאבם של חמור, בנו ואנשי העיר וטבחו בהם.
אם דנמרק
אם דנמרק (בדנית: "Mor Danmark") היא הסמל וההאנשה המדינית והלאומית של דנמרק והאומה הדנית.
היסטוריה
ייצוגים אלגנטיים של דנמרק כאישה עם בגדים עתיקים וסמל נראו לראשונה במאה ה-18. במאה ה-19, עם פרוץ אביב העמים, מחזות כאלו נהיו נפוצים יותר. סופרים כמו ניקולאי גרונטוויג, ברנרד סברין אינגרמן ושטין שטינסן בליכר השתמשו כולם באם דנמרק כסמל לאומי של דנמרק וכביטוי לרגשות לאומיים.
בשנת 1851, בהשפעת הניצחון הדני בקרב איסטד, יצרה אליזבת יריחו באומן ציור של אם דנמרק בדמות אישה צעירה, עם הדנברוו (דגל דנמרק) ותכשיטים ויקינגים, אוחזת בחרב עתיקה, עומדת בשדה ומביטה אל מעבר לציור. הציור הפך למודל לתיאורים רבים מאוחר יותר של האם דנמרק.
במחצית השנייה של המאה ה -20, אם דנמרק יצאה מהאופנה. מאז היא משמשת בעיקר בציור קריקטורות.
פסלים ומונומנטים
אנדרטאות ופסלים רבים המנציחות את איחוד סונדריוטלנד בשנת 1920 עם דנמרק משלבים בהם את דמות אם דנמרק, מלווה בדרך כלל בבת המייצגת את סונדרילילנד. דוגמה לכך היא אנדרטת האיחוד בכניסה הראשית לפולדפארקן בקופנהגן.
פסל של אם דנמרק נראה גם באנדרטת המהגרים הדנית בקופנהגן.
הפסל ארנה באנג יצר גם את פסל אם דנמרק. יציקת ברונזה בצורתה הממוקמת בפנסמרק.
האנה מיטשל
האנה מיטשל (באנגלית: Hannah Mitchell; 11 בפברואר 1871 – 22 באוקטובר 1956) הייתה סופרג'יסטית וסוציאליסטית אנגליה. מיטשל נולדה באזור כפרי למשפחה ענייה בדרבישייר. בגיל 14, לאחר שבועיים בלבד של לימודים בבית הספר, היא עזבה את בית הוריה לעיר בולטון השכנה, שם עבדה כתופרת וכמשרתת. מיטשל הפכה לסופרג'יסטית פעילה, הייתה חברת מפלגת הלייבור, סופרת ודמות ציבורית בעיר מנצ'סטר.
ילדות (1871–1885)
מיטשל נולדה בשנת 1871 בשם האנה מריה וובסטר (Hannah Maria Webster); הייתה הרביעית מבין שישה אחים ואחיות. באוטוביוגרפיה שלה היא ציינה כי אביה קיבל השכלה יחסית סבירה לימים ההם. הוא ידע קרוא וכתוב, מעט חשבון אבל בעיקר חבב ציור. גם לאמא של מיטשל הייתה השכלה זהה, ואף על פי שכבר בגיל 12 עבדה כמשרתת, היא יכלה ללכת לבית ספר של יום ראשון ולקחת חלק בחיי החברה של הכפר.
מיטשל טענה שאמא שלה לא שמחה משנולדה לה הילדה הרביעית, ומשנולדו אחריה עוד שניים, המצב בבית היה ללא נשוא. החיים במשק היו קשים מאוד ללא מכונות שיקלו על העבודה וללא משאבים כלכליים או אפשרות לשכור כוח עבודה נוסף. מיטשל תיארה את אמהּ כאישה אובססיבית לניקיון שהייתה מסוגלת לקרצף את החזירים שבמשק בשאריות הסבון בימי הרחצה. אבל ללא ספק, טענה מיטשל, אמא שלה לא הייתה בנויה לחיים בחווה מבודדת כל כך. לא הייתה לה חיבה לבעלי חיים, ובעיקר לא למרוץ היומיומי הכולל חליבה, האכלת העגלים, העופות והחזירים, כשהידיעה שבינתיים הבית מתמלא בלכלוך ובבוץ מעבירה אותה על דעתה. מיטשל תיארה את אמא שלה באופן שמבהיר עד כמה היחסים ביניהן היו קשים ומרוחקים.
האם נטתה להתפרצויות אלימות גם בשל דבר של מה בכך והייתה מגרשת את כולם מהבית למשך שעות. לעיתים נאלצו מיטשל ואחיה המפוחדים, תדיר, לישון באסם למשך כמה לילות. לדברי מיטשל, אביה היה ג'נטלמן שחולשתו היחידה הייתה הכניעות שלו לאשתו, שהלכה והתעצמה ככל שרבו הילדים. האב לא היה מסוגל להתמודד עם הסערות שאשתו חוללה וגם לא להגן על ילדיו. מיטשל כתבה כי הוא היה הראשון לעזוב את הבית והאחרון לחזור אליו לאחר שנרגעו הרוחות.
אביה ואחיו לימדו את כל הילדים לקרוא. מיטשל העידה על עצמה שהיא חובבת ספרות מושבעת, ולעיתים קרובות הספרים היו המקור היחיד ממנו יכלה ללמוד. הדוד לימד את מיטשל לכתוב, ובעצמה לימדה את אחיה הצעירים קרוא וכתוב באמצעות שיטה שפיתחה בעצמה, אולם היא הודתה שלא הצליחה ללמד אותם לאהוב לקרוא.
בית הספר הקרוב ביותר היה רחוק מדי והיה צורך להישאר בו בתנאי פנימייה, ולכן הוחלט שהילדים ילמדו בתורות: קודם שני האחים הגדולים. במשך שנתיים נעדרו האחים למשך השבוע והיו חוזרים בסופי השבוע, מה שסיפק למיטשל הזדמנות להרחיב את השכלתה בתמורה לעבודות שעשתה במקומם.
לאחר כשנתיים, היה אמור להיות תורן של ליזי (Lizzie) ומיטשל, האחיות הגדולות, ללכת אל בית הספר, אולם אם המשפחה התנגדה באומרה שהיא זקוקה לאחת מהן לעזרה בבית. לדאבון לבה של מיטשל, היא הייתה זאת שאמורה להישאר בבית עד שליזי תסיים את לימודיה. מיטשל כותבת כי מעולם לא דובר בבית על "השכלה" אלא רק על "ללמוד קצת", אולם עבורה זה היה המפתח ל"בית האוצר של הלמידה". אכזבתה של מיטשל הפתיעה את הדוד שלה, משום שעל פי רוב ילדים משתדלים להימנע מלחבוש את ספסל הלימודים בכל הזדמנות, בניגוד לה. הדוד הסכים להתייצב מול אמהּ של מיטשל ולנסות לשכנעה לאפשר למיטשל ללמוד. האם הסכימה לבסוף, בחוסר רצון בולט, והאחיות נשלחו אל בית הספר. אולם החורף היה קשה וקר, בית הספר לא היה מחומם כראוי, והאחיות היו חולות לעיתים תכופות ונשלחו הביתה כעבור שבועיים בלבד. ליזי נשלחה לבית ספר מרוחק עוד יותר בו בילתה גם בסופי השבוע, ומיטשל נותרה בבית כשהאם מבטיחה לה שכעבור שנתיים יגיע תורה. שוב יצא הדוד לעזרתה ורכש עבורה חוברות עבודה מה שביסס עוד יותר את יכולותיה האוטודידקטיות של מיטשל.
ליזי סיימה את לימודיה כעבור שנה בלבד ונותרה בעיר לעבוד בעבודה שסידרה לה האם: שוליה לתופרת. ושוב לא נשלחה מיטשל אל בית הספר כמובטח. האם טענה כי מיטשל למדה מספיק ועליה להניח לספרים ולמצוא עבודה. מיטשל תארה את עצמה כנערה ביישנית, חסרת נימוסים בסיסיים, לא נאה ולא מושכת, ובשל העבודה הקשה שהיה עליה לעשות, גם כבעלת בריאות רופפת. עד מהרה נאלצה מיטשל לעבוד במשך 16 שעות ביום בחווה בשל פועלים שהגיעו לשפץ חלק מהאחוזה שבית המשפחה היווה חלק ממנה. האם נהגה להכותה ולגעור בה, מה שהביא להתמוטטותה של מיטשל.
ליזי שבה הביתה אחרי שנתיים בתור תופרת מוכשרת מאוד. היא נהגה לתפור את בגדיהם של כל בני המשפחה באמצעות מכונת התפירה שנרכשה עבורה, מה שסייע לה לקבל יחס חם ורך יותר מאשר אחותה. מכאן ואילך, כתבה מיטשל, היחסים בינה לבין אמה נותרו עד לסוף חייה של האם, קשים ורוויי עוינות. גם כאשר מיטשל סעדה אותה בזקנתה, האם, שנפטרה בגיל 90, לא הכירה לה תודה ולא הביעה את הערכתה למורת רוחה של מיטשל, ואף המשיכה לומר לה שהיא הכישלון החרוץ ביותר מבין כל ילדיה. האם רצתה שכל ילדיה ילמדו מקצוע, והציפייה הייתה שמיטשל תלמד מליזי את סודות התפירה. אולם מיטשל תיעבה תפירה אף יותר משתיעבה את עבודות הבית וסירבה ללמוד מאחותה. אי לכך, מיטשל נשלחה לעיר על מנת להיות שוליה של זוג נכה ומבוגר. מיטשל נהנתה לחיות בבית הזוג, שהתייחס אליה בחיבה רבה יותר מזו שקיבלה בבית. היא נהנתה מעבודתה כתופרת ואף הורשתה ללמוד בימי ראשון. זה נמשך שנה בלבד, ושוב נקראה מיטשל לשוב הביתה על מנת להיות לעזר בניהול החווה במקום להישלח אל בית הספר.
החיים בבית היו בלתי נסבלים ומיטשל החליטה לברוח. מיטשל כתבה כי ככל שאמא שלה התאמצה להכניסה לתבנית, כך גדלה נחישותה של מיטשל להישאר נאמנה לעצמה. המצב הגיע לקיצוניות כזאת שיום אחד, לאחר ששוב הוכתה על ידי אמה עם מקל, מיטשל זרקה את המקל לאש והדפה אותה מעליה.
מיטשל קיבלה מאביה את הסכמתו לעזיבתה ואף סכום כסף קטן והיא החלה במסעה הרגלי, מהלך עשרה מייל לבית אחיה הנשוי. הפרידה מאחיה, מאביה ומהדוד הייתה לה קשה, והיא סברה שאינה מצוידת כהלכה לחיים עצמאיים: ללא השכלה פורמלית וללא מיומנויות. מיטשל בת ה-14 חשה מעט הקלה מהידיעה שלא תצטרך לסבול יותר את ידה הקשה של אמה, אבל, כתבה:.
בגרות (1885–1895)
מיטשל הגיעה לבית אחיה ואשתו בעיירה אשטון (Ashton-under-Lyne ), שאוכלסה בעיקר על ידי בני מעמד הפועלים. בעיירה היו נשים רבות שעבדו במפעלי הכותנה. הללו שמחו בעזרה בעבודות הבית ומיטשל החלה לעבוד ולפרנס את עצמה. מיטשל החלה לעבוד בתור משרתת בבית מנהל בית ספר, מה שאיפשר לה להמשיך ולקרוא ספרים. אחר כך החלה לעבוד בשכר מעט גבוה יותר בתור עוזרת לתופרת, והודיעה על התפטרותה מבית המנהל. בעלת הבית ציוותה עליה לנקות עוד, ומיטשל חשה שיש לה הזדמנות לעמוד על זכויותיה. מאבקה צלח.
מיטשל החלה להתמחות בתפירה וכך מצאה בכל פעם עבודה מכניסה יותר, תוך כדי השקעה בחוברות עבודה לשיפור כתיבתה. לא תמיד נותר לה מספיק כסף על מנת לאכול, אבל, כתבה מיטשל, היא פגשה נשים טובות ורחמניות שהאכילו אותה ודאגו לה ללא תמורה.
בד בבד החלה מיטשל להיות מודעת יותר ויותר לקולות הקוראים לקצר את שעות העבודה. מיטשל השתתפה באספה שקראה להעניק חצי יום חופש שבועי לכל העובדים בכל החנויות. בין הנואמים היה A.H.Scott, לימים נציג העיירה בפרלמנט. מיטשל ועוד כמה מחברותיה חששו להגיע לאספה משום שהיא החלה לפני שהסתיים יום העבודה בן 12 השעות שלהם, אלא שבעלי המתפרה ישבו במקום היחיד שנותר בו מקום גם להן. למרות חששן מפיטורין, זה לא קרה.
באחד מהבתים בהם שכרה חדר, פגשה מיטשל סוציאליסט שהכיר לה את כתיבתו של רוברט בלצ'פורד (Robert Blatchford) שעוסקת בתעשיות המעסיקות עובדים בתנאים לא אנושיים ובמשכנות העוני. מאוחר יותר, בלצ'פורד ועוד כמה שותפים הקימו את "הקלריון" (The Clarion), "השופר", שבועון שהתמקד בסוציאליזם בריטי-מקומי. מיטשל כתבה כי החלה להצטרף למפגשים של הסוציאליסטים מרוב בדידות. היא שמעה נאומים רבים ופגשה את העיתונאית הסוציאליסטית קתרין גלז'יאר (Katharine Glasier). הזדהותה העמוקה של מיטשל עם דברי הנואמת, גרמו למיטשל להתחיל להפיץ את הבשורה הסוציאליסטית בעצמה בקרנות רחוב. היא פגשה סוציאליסט נוסף שהתאכסן באותו בית, חייט בשם גיבון מיטשל (Gibbon Mitchell 1945-1869) וכעבור שנתיים הם נישאו ואף רכשו בית משל עצמם.
נישואין (1895–1905)
חיי הנישואים גרמו למיטשל להעמיק את התעניינותה בנושא אמצעי מניעה כחלק מהיכולת של חסרי היכולת לעזור לעצמם, כדבריה, וכדרך הבטוחה ביותר לנשים לשמור על עצמאות כלשהי. למרות דעותיה המתקדמות, בתור אישה נשואה, נפל עול הבית על כתפיה בלבד, בנוסף לעבודתה כתופרת. לתדהמתה, כתבה מיטשל, כל אותם דיבורים של גברים סוציאליסטים בשבח החירות, השוויון והחופש נותרו בגדר דיבורים כשזה הגיע לארוחות יום ראשון בביתם. מיטשל ציינה בציניות, שהריאקציונרים הללו ציפו שהנשים הנשואות שלהן תמשכנה מהמקום שבו עצרו אימהותיהם.
השינוי המשמעותי ביותר באקטיביזם הפמיניסטי-סוציאליסטי שלה, התחולל במיטשל לאחר ששמעה הרצאה סוציאליסטית רוויית דעות קדומות כלפי נשים, שגרמה לה לקפוץ על רגליה ולהשמיע את דעתה. היא זכתה למחיאות כפיים מצד הנשים במקום מה שהעניק לה את הביטחון להשמיע את דעותיה בפרהסיה.
עבודות הבית המייגעות לא פסחו עליה גם כשהייתה בחודש השביעי להריונה. היא ילדה לבסוף את פרנק, בנה היחיד, בלידה קשה וללא הרדמה. מיטשל ציינה שהתהליך היה "ברבריות לשמה", חוויה שתרמה להחלטה שלא להביא יותר ילדים לעולם גם בשל מצוקה כלכלית, ולהשתמש באמצעי מניעה.
מיטשל ובעלה הצטרפו למפלגת הלייבור העצמאית. היא הצטרפה יחד עם חבורת סוציאליסטים מקומיים באשטון, לסניף של המפלגה. מיטשל החלה להתעמק בנושא הענקת זכות הצבעה לנשים בפרט, ושוויון הזדמנויות בכלל. היא ניסתה להתמסר למקצוע ההוראה, היחיד, לטענתה, שיכול להעניק לה עצמאות כלכלית. עד מהרה הבינה מיטשל שהוראה איננה הצד החזק שלה ועמדה לוותר על חלומה להיות סופרת ולהישאר עקרת בית לעולמי עד. בריאותה השתפרה והיא שבה להתפרנס מתפירה ולהמשיך בפגישות ובפעילות המפלגתית. מיטשל יצרה קשר עם ראשי המפלגה כגון קיר הארדי (Keir Hardie) שלימים עמד בראש המפלגה; פיליפ סנואודן (Philip Snowden ), שכיהן בשנות ה-20 של המאה ה-20 כשר האוצר הראשון של מפלגת הלייבור; רמזי מקדונלד, ששימש כראש הממשלה הראשון מטעם המפלגה החל משנת 1924 ועוד.
מיטשל התבקשה לשמש כמי שתציג את אחד הנואמים באחד ממפגשי המפלגה וכשקמה לדבר, התייחסה ל-English Poor Laws שנחקקו באמצע המאה ה-16 והחזיקו מעמד עד אחרי מלחמת העולם השנייה. מאחר שעול הדאגה לעניים הלך והכביד על המדינה, נחקק ב-1834 חוק חדש שמצד אחד העניק אפשרות לעניים לאכול ולקבל מעט ביגוד בבתי מחסה, אולם מצד שני הפחית מאחריותה של המדינה לדאוג להם. החוק עודד שכבת אוכלוסייה זו לעבוד קשה יותר על מנת שלא ליפול למעמסה על המדינה, במטרה לנקות את הרחובות ממקבצי נדבות. מיטשל כתבה כי דבריה נפלו על אוזניים קשובות. מכאן ואילך היא התבקשה לנאום עוד פעמים רבות גם בנושאים פמיניסטיים. עד מהרה היא נודעה כנואמת המקומית המרכזית בנושא ונקראה לנאום גם מחוץ לאשטון.
מיטשל פגשה במנצ'סטר את אמלין פנקהרסט, ילידת מנצ'סטר, ואת בתה קריסטבל (Christabel Pankhurst). פנקהרסט ייסדה ועמדה בראשו של "איגוד הנשים החברתי-פוליטי"" (Women's Social and Political Union (W.S.P.U)). עד מהרה הבינה מיטשל שיש צורך במאבק מיליטנטי יותר. ב-1904 היא הייתה האישה השנייה שמונתה כחברת מועצת אשטון מטעם מפלגת הלייבור העצמאית (I.L.P), ומצאה את עצמה בודדה בחזית המאבק שלה לשיפור התנאים הסוציאליים של העניים. פנקהרסט הייתה היחידה שעזרה לה.
בשלב הזה, מיטשל ובעלה אימצו אחיינית יתומה של מיטשל ועל מנת להשלים הכנסה, השכירו כמה חדרים בביתם.
סופרג'יסטית (1905–1918)
מיטשל חברה לפנקהרסט משום שבמנצ'סטר, כפי שכתבה מיטשל, 50 שנים של עצומות לא הביאו כל תועלת. פניות למנהיגים במפלגה זכו ליחס מזלזל ומשפיל. בחורף 1905, ציינה מיטשל, החלו הנשים בהנהגתה של פנקהרסט וילדיה, להפגין בחוצות העיר, במעגלי תנועה, בשווקים או בפינות רחוב גם ביורקשייר ובלנקשייר. השוק המרכזי של אשטון, כתבה מיטשל, היה זירת התגוששות ורבאלית בכל יום מימות השבוע, וכשקבוצת הסוציאליסטיות הגיעה לדבר, הקהל היה רב במיוחד והנשים נזקקו לחברי המפלגה ולבעלה של מיטשל שיגנו עליהן. על מנת להרוויח את דמי הנסיעה ברכבות, הנשים מכרו ספרים סופרג'יסטיים וכשהיה קהל גדול, הן הצליחו להרוויח עוד כמה מעות והרשו לעצמן לרכוש עוד כמה ספרים. בד בבד, בריאותה של מיטשל הלכה והתרופפה מרוב עיסוקיה הרבים במועצה, בהפגנות ובבית.
בסתיו 1905, מיטשל ביחד עם פנקהרסט ושאר הנשים, לחצו על שרים עתידיים בממשלה להתחייב למתן זכות הצבעה לנשים ברגע שיכנסו לתפקיד. באוקטובר 1906 התלוותה מיטשל לפנהרסט לנסיעה ללונדון שם חוותה, לראשונה, התנכלות משטרתית כמו גם מצד נערים וגברים שהתנגדו למאבק הנשים. מיטשל וכמה מחברותיה נשפטו, ונשלחו למאסר. מיטשל שוחררה לאחר יום.
השהות בלונדון הייתה אינטנסיבית ומיטשל שבה הביתה חסרת כוחות. למרות זאת, היא ניאותה להתלוות לפנקהרסט לפתיחת הקמפיין נגד הממשלה במהלך הבחירות בהאדרספילד, ואחר כך באולדהאם ושוב ללונדון, שם נשאה דברים. הגיעו המוני אנשים ונאספו תרומות רבות - חלקן מנשים שתרמו את תכשיטיהן בו במקום. מיטשל זכתה לתשבחות על נאומה גם כש"טובי הנואמים באנגליה", כפי שהיא כתבה, היו על הבמה באותו ערב.
בריאותה של מיטשל, שמעולם לא הייתה איתנה במיוחד, סבלה כעת עוד יותר, ומיטשל התמוטטה במהלך נאום שנשאה. הדיאגנוזה הייתה "התמוטטות עצבים". מיטשל תארה תקופה שנמשכה שבועות ארוכים בהם חוותה התקפי הזיות ופרנויות. היא תארה את חוכמת הנשים שטיפלו בה במסירות וידעו להרגיע אותה, ביניהן הייתה גם שארלוט דספרד, קומוניסטית, פציפיסטית ואקטיביסטית נלהבת, שעודדה את הקשר בין התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים לשיחרור נשים.
במהלך מחלתה של מיטשל התפצלה תנועת הנשים של פנקהרסט "איגוד הנשים הסוציאלי והפוליטי" (W.S.P.U), משום שחלק מהמשתתפות מאסו בהנהגתה הרודנית של פנקהרסט וייסדו ארגון שכונה "הליגה לשיחרור הנשים" ("The Women’s Freedom League"). דספרד הייתה בין המייסדות של הארגון החדש ומיטשל הצטרפה אליו. מיטשל נפגעה מאוד מכך שאף אחת מבנות משפחת פנקהרסט לא גילתה בה כל עניין בעת מחלתה, ולו כדי שליחת מכתב אוהד. היא כתבה כי הבינה שבמאבקים גדולים עלולים לנטוש "פצועים" בשדה הקרב, ממש כשם שקורה לחיילים, ומשווה את עצמה לחייל כזה, שהבריא מפצעיו. אולם מיטשל לא החלימה לחלוטין, ובמהלך השנה הבאה היא סבלה מהתקפי דיכאון עד כדי מחשבות אובדניות. מעבר לנשים שתמכו וטיפלו בה גם בעבר, הפעם נוספה גם אמא שלה, שהייתה אלמנה מזה כמה שנים. האם, שמעולם לא התמלאה חמלה כלפי מחלותיהם של ילדיה, גילתה כעת הבנה יוצאת דופן ועברה להתגורר בסמוך למיטשל ולראשונה היה להן משהו במשותף.
בקיץ 1908 "הליגה לשיחרור הנשים" הציעה למיטשל עבודה בסקוטלנד במחוז הבחירה של ראש הממשלה, אסקווית', שהיווה יריב מר למאבק הנשים. ככל שהמאבק הנשי היה יותר מיליטנטי, כך גם התגובות נגדו הלכו והיו תוקפניות יותר ויותר. למיטשל ולחברותיה הייתה חנות ששימשה בתור משרד להפצת ספרות סופרג'יסטית ועצומות. מיטשל שבה לנאום באסיפות ובמפגשים של הליגה. אבל בריאותה של מיטשל ניזוקה שוב והיא החליטה לחזור הביתה.
סוציאליסטית, חברת מועצה ושופטת שלום (1926–1946)
הזוג מיטשל התנגד נחרצות למלחמות בטענה שהן המקור העיקרי למאבקי כוח, שטח וסחר. מיטשל כתבה כי המחשבה הראשונה שלה לאחר הולדת בנה הייתה, שהם יגדלו את בנם להתנגד למלחמות כמותם. בערב מלחמת העולם הראשונה היה פרנק, בנם של הזוג מיטשל, בן 16, ולמיטשל היה חשש מבוסס שהוא יגויס. מיטשל הייתה בין הנשים שהפגינו נגד המלחמה, בניגוד לפנקהרסט, שתמכה במלחמה, בתמורה, כנראה, לשיחרור נשים רבות מבתי הכלא.
מיטשל ציינה שככל שהתקרב מועד גיוס בנה, גדלה חרדתה מהמחשבה כי הוא עלול להרוג בן של אמא אחרת. אולם מיטשל הבן החליט שהוא לא הולך לשירות קרבי, והתגייס לשירות בלתי קרבי שנמשך שנתיים וחצי. מיטשל כתבה שסוף סוף הצליחה לישון בלילה.
לאחר המלחמה, קיבלו נשים, בנות מינימום 30, זכות הצבעה ופעילות מפלגת הלייבור העצמאית חזרה. בד בבד השתלבה מיטשל באגודת הסופרים של לנקשייר, והגשימה את חלומה הנושן לכתוב. היא החלה לכתוב בעיתון קטן של הליגה שנקרא "The Northern Voice", ולאחר מכן כתבה גם לירחון בנושאים שמעניינים נשים.
עברו עוד כמה שנים ומספר פעמים שבהם מונתה מטעם המפלגה למועצת העיר, אבל לא זכתה בבחירות משום היותה אישה. רק בשנת 1926 היא נבחרה ברוב גדול, ושימשה בתור חברת מועצת מנצ'סטר בוועדה לבריאות הציבור ולאחר מכן בוועדה לפניות הציבור.
ב-1935, לאחר שזכתה בארבע מערכות בחירות, פרשה מיטשל מהמועצה והמשיכה לשמש בתור שופטת שלום בין השנים 1946-1926.
מיטשל נפטרה בשנת 1956.
מורשת
חיי של מיטשל היו קשים, כפי שמציינת שילה רובות'ם (Sheila Rowbotham) בהקדמה שלה לאוטוביוגרפיה של מיטשל. היא הייתה חרוצה ורצינית, ובמובן הזה נותרה ויקטוריאנית. אבל, לטענת רובות'ם, מיטשל הייתה מורדת גדולה כנגד האתוס הוויקטוריאני השמרני, חמושה רק ברעיונות המודרניים שלה ובשנינותה, פמיניסטית עוד הרבה לפני שידעה שהיא כזאת. רובות'ם מציינת שמיטשל החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה. מיטשל, מתברר, כתבה בסוד, ורק לאחר שהשלימה את הכתיבה שיתפה את קרוביה, אך אף הוצאה לא חשבה שהספר מעניין מספיק, ומיטשל המאוכזבת נהנתה לעיתים נדירות כשקטעים נבחרים הודפסו בעיתונים שקשורים לנושא. כתב היד התגלה לאחר מותה בשנת 1956. נכדה, ג'פרי מיטשל (Geoffrey Mitchell), ערך את הספר ועשה בו שינויים קלים בלבד. האוטוביוגרפיה יצאה לאור בשנת 1968. גיבון, בעלה של מיטשל, כותבת רובות'ם, מתקבל באוטוביוגרפיה כדמות הנמצאת בצל. אולם למעשה, הוא היה שותף נמרץ לדרכה של אשתו והאיש שהכניס אותה לחיים ולעשייה הציבורית. רובות'ם מדגישה שלמרות החצים שמיטשל שלחה בגברים סוציאליסטיים (כבעלה), הרי שהיה שותף מלא גם בעבודות הבית שכן נעדרה תדיר. הספר רצוף אזכורי שמות של כל מי שנכח בחייה, עזר או תמך במיטשל. מיטשל עצמה ציינה עד כמה חשוב לה להודות לכל אותם אנשים. רובות'ם מדגישה כי זהו מסמך חברתי חשוב, ועדות כתובה של דרך חיים שבדרך כלל רק מסופרת בעל פה; מסמך מלא כנות, נוגע ומרגש, שנכתב בצורה אומנותית יותר משנדמה בתחילה. כתב היד המקורי, מציין אנדרו רוזן (Andrew Rosen) בספרו על המאבק המיליטנטי של הנשים, נמצא במוזיאון הבריטי.
בשנת 2012 נוסדה קרן האנה מיטשל, פורום פיתוח ממשל מקומי בצפון אנגליה. השם נבחר "לזכרה של סוציאליסטית, פמיניסטית ותומכת יוצאת דופן, שהייתה גאה בשורשיה כבת למעמד הפועלים, וניחנה הן בחזון תרבותי והן בחזון פוליטי". הקרן אומנם לא מזוהה עם מפלגה ספציפית, אך עם חבריה נמנים דמוקרטיים ליברליים, אנשי איכות סביבה ואנשי מפלגת הלייבור.
באשטון, העיירה בה התגוררה משפחת מיטשל במשך עשור, נתלה שלט כחול על בית מגורי המשפחה בבית מספר 43 ברחוב אליזבת', המציין את פועלה של מיטשל.
בשנת 2015 יצא הסרט "הסופרג'יסטיות" ("Suffragette" ) שביימה שרה גברון (Sarah Gavron). מיטשל הייתה ההשראה לדמות הראשית בסרט, מוד ואנס (בכיכובה של קארי מאליגן).
מוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור
מוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור (נקרא בעבר מוזיאון המושבה כפר תבור) הוא מוזיאון המציג את הווי חייהם של איכרים בני העליות הראשונות במושבה כפר תבור והוא נמצא במתחם לשימור הממוקם בקצה הצפוני של כפר תבור בסמוך לצומת כנרת. המבנה והמוזיאון הוכרו כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המוזיאון
המוזיאון משלב בין מרכז מבקרים לבין מתחם היסטורי אותנטי ובו חצרות איכרים כחלל ובו תצוגת קבע של היסטוריית המושבה. בחצרות ממוקמים, בין היתר, בית האיכר המקורי משנת 1911 ובו שני חדרי מגורים ומטבח מעץ ופחים ובית הרב ציון לוין. כחלק מהעיצוב מלווים את התצוגה חפצים אותנטיים בשילוב עם חפצים שיוצרו במיוחד והתערוכה מחולקת לנושאים במטרה לתעד את חמישים שנותיו הראשונות של הכפר בלי רצף כרונולוגי.
בתצוגה נמצאים אגפים שונים ובהם, תצוגה של מוצגים רפואיים שמרביתם מראשית המאה ה-20. שחזור של חיי היומיום של האיכרים במהלך הדורות השונים דרך שחזור של חתונה, שימוש בגרמופון באירועים שונים, עבודה במחרשת "ביסוק" עם פטנט שפיתח ראובן גולדמן שהוסיף לה מערכת זריעה לראשונה בארץ. התצוגות משולבות בתמונות ומסמכים מקוריים.
כירה חשמלית
סוגי כירה חשמלית
כיריים חשמליות נבדלות זו מזו בשני חלקיהן העיקריים: אלמנט החימום והמשטח. הבדל נוסף הוא אופן החיבור לחשמל: חד או תלת מופעי. בכיריים חשמליות ישנות, לא היה קיים משטח אלא הגוף המחומם היה מונח ישירות על גוף החימום שהיה בנוי בצורת ספירלה שטוחה. מאוחר יותר הופרדו גופי החימום מהמשטח שהיה עשוי מחומר מתכתי. כיום, ניתן למצוא שילובים של מספר אלמנטי חימום ומשטחים. אלמנטי חימום הקיימים היום הם:
המשטחים הקיימים היום ממגוון חומרים, העיקריים שבהם הם זכוכית קרמית, זכוכית מחוסמת וחומרים קרמיים נוספים.
גופי החימום בכיריים יכולים להיות מסודרים, ומוזנים, בחיבור חשמלי תלת מופעי. חיבור כזה מאפשר הספק כולל גבוה יותר.
הבדלים עיקריים בין כירה חשמלית לכירת גז
בעבר, ההבדל העיקרי היה כי המשטח הקרמי מתחמם לאט יחסית לכירת גז אך גם מתקרר לאט יותר ואפשר להמשיך לבשל עליו גם לאחר כיבוי הלהבה. כיום, עם הגיוון הרב בשיטות החימום החשמליים וכן במבערי הגז, ההשוואה אינה כללית אלא ספציפית לכל סוג כירה חשמלית ומבער גז. יחד עם זאת, ישנם מספר הבדלים ברורים, הנובעים משיטת החימום: גוף חימום חשמלי מול להבת גז.
מוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור
המוזיאון
במוזיאון שדרת המגשימים - שדרת פסלים המוקדשת למגשימי והוגי ההתיישבות היהודית, בהם בנימין אדמונד רוטשילד, חיים מרגליות קלווריסקי, מנחם אוסישקין, יוסף ויתקין, אשר ארליך, יהודה ענתבי ויגאל אלון.
בחצר פינת עצי ותבליני ארץ ישראל וקיימת תצוגה של בעלי מלאכה ובעלי חיים, ברפת המקורית ששודרגה, מוקרן סרט "מסחה 1901" החדש.
דרק קילמר
דרק כריסטיאן קילמר (באנגלית: Derek Christian Kilmer; נולד ב-1 בינואר 1974) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת וושינגטון ברציפות מאז 2013. קילמר, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג את מרבית העיר טקומה וחצי האי אולימפיק. בשנים 2005–2007 היה חבר בית הנבחרים של וושינגטון ואחר כך, מ-2007 עד 2012, שירת בסנאט המדינתי של וושינגטון.
ביוגרפיה
קילמר נולד וגדל בפורט אנג'לס שבוושינגטון. שני הוריו היו מורים בבית ספר ציבורי. בשנת 1996 קיבל תואר ראשון ביחסי ציבור עם דיפלומה בלימודים אמריקאיים מטעם בית הספר ע"ש וודרו וילסון ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת פרינסטון. לשם השלמת לימודי הדוקטורט שלו, קילמר זכה במלגת מרשל. לאחר מכן השלים במכללת גרין טמפלטון של אוניברסיטת אוקספורד לימודים אלה תוך התמחות במדיניות סוציאלית (Social policy). טרם כניסתו לחיים הפוליטיים היה קילמר יועץ עסקי עבור התאגיד "מקינזי ושות'". כמו כן, הוא היה מנהל לשימור עסקי במועצה לפיתוח כלכלי במחוז טקומה-פירס ונאמן במכללה הקהילתית של טקומה.
בשנת 2004 התמודד קילמר על ייצוג מחוז הבחירה ה-26 בבית הנבחרים של וושינגטון מול נציגת המחוז המכהנת לויס מקמהן, חברת המפלגה הרפובליקנית. הוא גבר עליה ביחס של 50% לעומת 48%, פער של 1,009 קולות. ב-2006 החליט בוב אוק, חבר הסנאט של וושינגטון, לפרוש מהחיים הפוליטיים. בעקבות זאת קילמר התמודד לבחירות להחלפתו של אוק במחוז הסנאט ה-26. הוא ניצח את ג'ים היינס הרפובליקני עם שישים אחוזים מקולות הבוחרים. בבחירות אמצע הכהונה של 2010 נבחר בבחירות לתקופת כהונה שנייה עם 59% מהקולות. ב-2007 נמנה קילמר בין שלושת הסנאטורים הדמוקרטים בוושינגטון שהצביעו נגד הצעת חוק שתאפר לאיגודי עובדים להוציא דמי מיקוח של עובדים לא-חברים באיגוד למטרות פוליטיות מבלי לקבל את רשותם תחילה.
לאחר חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס בוושינגטון, בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2010, החליט חבר הקונגרס הדמוקרטי נורם דיקס לפרוש. בעקבות זאת הכריז קילמר על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של וושינגטון. הוא זכה בין היתר לתמיכת "סיאטל טיימס", העיתון השכיח ביותר בוושינגטון, שכינה אותו "פותר בעיות שיכול להיות דו-מפלגתי". בבחירות הכלליות בנובמבר הוא ניצח את המועמד הרפובליקני ביל דריסקול עם עם 59% מקולות הבוחרים, וזכה במרב קולות הבוחרים בכל ששת מחוזות וושינגטון השוכנים בתחומי מחוז הקונגרס. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2013, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
קילמר הוא תומך נלהב במדינת ישראל. ב-2013 העניק את חסותו לחוק השותפות האסטרטגית ארצות הברית–ישראל (United States–Israel Strategic Partnership Act of 2014). ב-5 עד 11 באוגוסט אותה שנה אף ביקר בירושלים במסגרת משלחת חברי קונגרס דמוקרטים אל ישראל. במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג קילמר במקום ה-33 מבין חברי הקונגרס הדו-מפלגתיים ביותר.
צופי מדינות ערב
אזור הצופים הערבי (בערבית: الإقليم الكشفي العربي) המכונה גם ארגון צופי מדינות ערב הוא מרכז התמיכה האזורי של ארגון הצופים העולמי, כאשר מטה האזור שוכן בקהיר, מצרים. בשנת 1954, הצופים הפכו פופולריים כל כך במדינות ערב, עד שהארגון העולמי הקים את אזור הצופים הערבי בדמשק.
האזור כולל 18 מדינות חברות בתנועת הצופים במערב אסיה ובצפון אפריקה, כולל אלג'יריה, בחריין, מצרים, עיראק, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מרוקו, עומאן, הרשות הפלסטינית, קטר, ערב הסעודית, סוריה, סודאן, תוניסיה, איחוד האמירויות הערביות, ותימן.
בשנת 2019 מונה מר עמר האמי עבדלהאני ממצרים למנהל האזור הערבי.
היסטוריה
הצופים באזור הערבי החלו בסוריה ובלבנון בשנת 1912. בשנת 1938 צופי סוריה הזמינו את מנהיגי הצופים הערבים לאספה בבלודאן, עם משתתפים שהצטרפו מלבנון, מצרים, המנדט הבריטי ועיראק.
הכנס והג'מבורי השני נערכו באבו קיר שבמצרים בקיץ 1956. עלי אל-דנדאצ'י עשה הרבה מאוד לעידוד הצופים ברחבי המזרח התיכון, ובמהלך כהונתו כחבר הוועד הבינלאומי ביקר כמעט בכל מדינות האזור. כעבור זמן קצר הוקמה לשכת צופים ערבית עם מוחמד עלי חאפז ממצרים כמזכ"ל. ההתכנסות הראשונה (שתמשיך להתקיים בשנים שבהן אין ועידה בינלאומית) התקיימה עם שש מדינות חברות מקוריות באלכסנדריה, מצרים.
שינוי היקף גאוגרפי
לאחר שהצופים המתהווים יקבלו הכרה ב-WOSM, אזור הצופים הערבי עשוי לכלול גם את סומליה.
עד שנת 2008, המפה בעמוד הראשי של האתר הרשמי של האזור הצביעה כי אתיופיה, אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה נמצאות בתחומי האזור. אתיופיה היא כיום חברה באזור צופי אפריקה, והאחרות מחכות להכרה בארגון הצופים העולמי ולמיקום הגאוגרפי הסופי.
מטה האזור במקור היה בביירות. מרכז הצופים הבינלאומי בקהיר הוא בניין מפואר בן שש קומות, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי בקהיר, שמקבל את פני כל הצופים, ארגונים שאינם צופים ואורחים בודדים. הוא מארח גם כנסים אזוריים וגם משמש בתור אכסניית נוער.
צופים במערב סהרה
סהרה המערבית, שטח שבמחלוקת בו פועל איגוד הצופים הסהריים (בערבית: اتحاد الكشافة الصحراوي), היא אחת מ-35 מדינות בהן קיימים צופים אך אין בהן ארגון צופים לאומי שחבר בארגון העולמי של תנועת הצופים. צופים קיימים שם הן במסגרת צופי מרוקו (Fédération Nationale du Scoutisme Marocain) כמו גם בקבוצות עצמאיות.
בינגורו קמארה
בינגורו קמארה (בצרפתית: Bingourou Kamara; נולד ב-21 באוקטובר 1996 בלונז'ומו שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
קמארה גדל במחלקות הנוער של סאן-ז'נבייב ספורט ושל ברטיני פוט. בשנת 2012 הגיע למחלקת הנוער של טור מהליגה הצרפתית השנייה. לקראת סוף עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, טור II. ב-31 באוקטובר 2014 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לסטאד לאוואל במסגרת המחזור ה-13 בליגה. בעונת, בה סיימה טור במקום ה-15 בליגה, ערך קמארה 26 הופעות ליגה, ובעונת , בה סיימה טור במקום התשיעי בליגה, ערך קמארה 30 הופעות ליגה.
בינואר 2021 הושאל לשרלרואה עד לתום העונה.
Supergrass (אלבום)
רשימת שירים
כל הרצועות שנכתבו על ידי סופרגראס/רוב קומבס.
CD 5220562 / TC 5220564/12 " 5220561 / MD 5220569
ED. CD 5220560
הדברים האלו היו בחינם עם מספר מוגבל של מהדורות תקליטור של "Supergrass"
(בלבד לאוסטרליה) '''LTD. ED. Mary Live Bonus CD'''
משתתפים
סופרגראס
מוזיקאים נוספים
קתרין ברשיניאק
קתרין ברשיניאק (בצרפתית: ; 12 ביוני 1946) היא פיזיקאית צרפתייה. מחקרה העיקרי עוסק בצברי אטומים, קבוצות קטנות של אטומים, ותכונותיהן המשתנות לפי גודל. עבור הישגיה המדעיים בתחום הוענקו לה מספר פרסים, בין היתר פרס יוקרתי של האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1991 ומדליית כסף של המרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) ב-1994. היא הייתה מנכל"ית CNRS בין השנים 1997–2000 ונשיאתו בין השנים 2006–2010. כיהנה כנשיאת המועצה הבינלאומית למדע (ICSU) בין השנים 2008–2011 וכנשיאת המועצה העליונה לביוטכנולוגיה (HBC) בין השנים 2009–2010. מונתה כמזכירה קבועה של האקדמיה הצרפתית למדעים בין השנים 2011–2018.
קורות חיים
ברשיניאק נולדה בשנת 1946 בפריז, כאחות בכורה לשני אחים. הוריה, אנדרה וג'ין טיילק, היו אקדמאים ופרופסורים באוניברסיטת פריז. אביה היה פיזיקאי גרעיני, מנהל המחלקה הפיזיקלית והכימאית ב"מכון קירי" והנציב העליון במרכז לאנרגיה אטומית בצרפת (CEA). אמא של ברשיניאק הייתה פיזיקאית.
במקור היא התעניינה במתמטיקה וספרות צרפתית, ואת לימודיה היא התחילה במתמטיקה. לאחר מכן שינתה את מסלול לימודיה לפיזיקה. את ההחלטה לשנות את מסלול לימודיה היא עשתה בעיקר כי חברת הסטודנטים לפיזיקה מצאה חן בעיניה.
קתרין נישאה בשנת 1969 לפיליפ ברשיניאק, גם הוא פיזיקאי, אותו היא הכירה בזמן לימודיה ב"אקול נורמל" בפריז (מוסד יוקרתי ביותר להכשרת חוקרים בצרפת. עם בוגריו נמנים הבולטים באנשי המדע והרוח בצרפת, מהם כמה זוכי פרס נובל). לזוג שלושה ילדים. בנה הבכור הוא מהנדס, בנה השני הוא שחקן גולף מקצועי בצרפת ובתה היא מורה לספרות.
השכלה
את תארה הראשון השלימה ברשיניאק באקול נורמל סופרייר (École normale supérieure) את תארה השני סיימה בפקולטה למדעים באורסיי בשנת 1971, ואת הדוקטורט שלה סיימה בשנת 1977 באוניברסיטת פריס סוד (Paris-Sud University ). את הפוסט דוקטורט שלה עשתה בקנדה בין השנים 1979–1980.
קריירה
היא החלה את עבודתה במעבדת "אמה קוטון" (Aimé Cotton laboratory) באורסיי בשנת 1971. בשנת 1985 מונתה למנהלת המחקר במעבדה ובשנת 1989, היא הפכה למנהלת המעבדה עד 1996. ברשיניאק הייתה מנהלת מדעית של המחלקה לפיזיקה ומתמטיקה של CNRS (מכון המחקר המדעי הגדול ביותר בצרפת ובאירופה) משנת 1995 ועד 1997 ומנכ"לית CNRS בין השנים 1997 ו-2000. בזמן כהונתה שם, עשתה ברשיניאק שינויים רציניים בארגון. משימתה החשובה ביותר הייתה להפוך את הארגון לרשת פתוחה ולהגביר את התקשורת שלו עם האוניברסיטאות והתעשייה.
כמנכ"לית ה-CNRS, היא הייתה אחראית על 25 אלף עובדים, 12 אלף מתוכם חוקרים, ותקציב של 2.42 מיליארד אירו . לדברי ברשיניאק, אחת הסיבות למינויה למנכ"לית CNRS הייתה עצם היותה אישה. "אחרי שנבחרתי, פשוט הייתי צריכה להוכיח שאני יכולה לעשות את העבודה יותר טוב מכל אחד אחר, גברים ונשים כאחד", אמרה ברשיניאק.
ברשיניאק נבחרה כחברת כבוד לאקדמיה למדעים בשנת 1997 וכחברה מן המניין בשנת 2005. היא הייתה נשיאת "המכון לאופטיקה תאורטית ומעשית" (Institut d'optique théorique et appliquée) ב-2003 עד 2006 ו"ארמון התגלית" (Palais de la découverte) ב-2004 עד 2009. בשנת 2005 היא נבחרה כנשיאה העתידית של המועצה הבינלאומית למדע (ICSU), וכיהנה בתפקיד זה בין השנים 2008–2011. היא האישה השנייה, אחרי ג'יין לובצ'נקו, שנבחרה לכהן בתפקיד זה.
ברשיניאק מונתה להיות נשיאת CNRS מ-11 בינואר 2006 עד 2010, בהתאם להמלצתו של פרנסואה גולאר, שר החינוך והמחקר בצרפת. היא סיימה את הכהונה בשנת 2010 ובמקומה מונה אלן פוקס. ב-2011, היא מונתה לחברת דירקטוריון בחברת , חברה סביבתית העוסקת בניהול מערכת המחזור הלאומית בצרפת ולחברת דירקטוריון בחברת "פלמל טכנולוגיות" (Flamel technologies), חברת תרופות (2011).
בין השנים 2013–2016 הייתה חברת המועצה הגבוהה להנצחה לאומית (Le Haut Comité aux Commémorations nationales).
ברשיניאק נבחרה כנשיאה של המועצה הגבוהה לביוטכנולוגיה (Haut Conseil des biotechnologies) בשנת 2009, ועזבה תפקיד זה כאשר נבחרה למזכירה הקבועה של האקדמיה למדעים, המחלקה למדעים מתמטיים ופיזיקליים, בשנת 2010. היא כיהנה בתפקיד זה עד 2018 ולאחר מכן נהייתה מזכירת כבוד.
תחום מחקר
ברשיניאק היא מומחית בתחום הננו-פיזיקה של צבירי אטומים, קבוצה קטנה של אטומים המכילה בין שלושה למיליוני אטומים של אותו יסוד. בגלל גודלם הקטן, תכונותיהם של צברי האטומים שונים ממצב מוצק ומשתנים לפי גודלם. צברי אטומים מגשרים בין מצב צבירה גז ומצב צבירה מוצק. מחקרה העיקרי של ברשיניאק עסק בחקר צברי מתכת.
לפי המועצה הבינלאומית למדע, ברשיניאק עזרה לייסד את התחום של צברי אטומים. היא פרסמה מעל 150 מאמרים מדעיים.
קשרים עם ישראל
ב-2009 ערכה ברשיניאק ביקור בן שבוע בישראל שבמהלכו ביקרה במוסדות מדע ישראליים וחתמה על הסכמי שיתוף פעולה, בין היתר עם האוניברסיטה העברית ומכון ויצמן. בעת ביקורה באוניברסיטה העברית בשנת 2009, לשם חיזוק שיתוף הפעולה המחקרי הקיים, כאשר נשאלה לדעתה לגבי החרם האקדמי על חוקרים ישראלים אמרה ברשיניאק כי "חרם זה לא אני. אני מאמינה בדיאלוג ובמתן הסברים ולא בחרם. בתחום המדע חשוב להתעלות מעל כל חילוקי הדעות הפוליטיים, הידע הוא אוניברסלי וצריך להכיר את מקומו של האחר".
בשנת 2011 קיבלה ברשיניאק את פרס מכון ויצמן לנשים במדע. במסגרת אירועי "עונת ישראל צרפת" לציון שנת ה-70 למדינה, נערך כינוס משותף עם האקדמיה הצרפתית למדעים תחת הכותרת "מדע ללא גבולות", בו ביקרה ברשיניאק בישראל כראש המשלחת הצרפתית.
מקהלת צדיקוב
מקהלת צדיקוב היא מקהלה שהחלה לפעול ביפו כשרוב חבריה היו יהודים יוצאי המקהלה שקמה בבולגריה. המקהלה זכתה לפרסום רב ולקהל אוהדים ניכר בעיקר משנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה העשרים. סולנית מקהלת הילדים, נעמי לוי, הייתה אחת מכוכבות המקהלה הנערצות ביותר. מקום מושבה ביפו היה במבנה קטן בשדרות ירושלים פינת רחוב הבעש"ט בשכונת שיכוני חיסכון. המקהלה פעילה עד היום בשני הרכבים שונים ומופיעה בקהילות בארץ וגם לפרקים בחו"ל.
תולדות מקהלת צדיקוב
המקהלה הוקמה ב-1909 על ידי ועד קהילת סופיה, כחלק מההכנות לפתיחת בית הכנסת בסופיה ומנתה 35 מתלמידי בית הספר העברי שבעיר. ב-1910 מונה משה צדיקוב למנהל המוזיקלי של המקהלה. צדיקוב פרש ב-1938 והיגר לארצות הברית. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוסב שמה של המקהלה ל"מקהלת עם יהודית ליד הספרייה על שמו של אמיל שקרג'ייסקי" ולאחר עליית חבריה לישראל, נקראה על ידי חבריה: מקהלת צדיקוב.
בשנת 1955 ייסד גרציאני את מקהלת הילדים של צדיקוב.
במהלך השנים הופיעה המקהלה בקונצרטים רבים. חלק מהם היו נקודות ציון תרבותיות בישראל. בהם ביצוע האורטוריה "שאול" מאת הנדל עם תזמורת רשות השידור ב-1959, הופעת מקהלת הילדים צדיקוב והסולנית נעמי לוי, בת ה-12, עם פרנק סינטרה בהיכל התרבות בתל אביב ב-1962.
ההרכב שכלל את נעמי לוי הוקלט לאריך הנגן הראשון של המקהלה, "96 קולות בהרמוניה" שזכה להצלחה גדולה.
ב-1963 השתתפה מקהלת הילדים בביצוע הבכורה הבינלאומי של היצירה "קדיש" מאת ליאונרד ברנשטיין ובניצוחו, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הזמרת ג'ני טוראל והשחקנית חנה רובינא.
בשנת 1964 השתתפה נעמי לוי בפסטיבל הזמר תשכ"ד וביצעה את השיר "דברים של לא כלום" שזכה במקום השני.
בשנת 1965 התמנה לסלו רוט, למנצחה השני של המקהלה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1981. בשנת 1965 ביצעה המקהלה בניצוחו את ה"מיסה קריאולה" מאת אריאל רמירז והופיעה בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית תחת שרביטו של דני קיי. עוד באותה שנה הופיעו עם המקהלה שארל אזנבור ופרנק סינטרה.