cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטין רוקוסובסקי
בין המלחמות
לאחר מלחמת האזרחים נשאר רוקוסובסקי בצבא האדום. שירת כמפקד רגימנט פרשים במזרח הרחוק של רוסיה. בשנים 1926–1928 היה יועץ צבאי בכיר לצבא מונגוליה. בשנים 1929–1930 למד באקדמיה צבאית במוסקבה, ולאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-7. בשנים 1931–1936 היה מפקד הכוחות הסובייטים שאבטחו את מסילת הברזל האסטרטגית בין העיר צ'יטה שבסיביר לבין נמל פורט ארתור שבצפון מזרח סין, תוך שבמקביל מונה בשנת 1932 למפקד דיוויזיית הפרשים ה-15. בשנת 1936 הועבר למערב רוסיה ומונה למפקד קורפוס הפרשים ה-5 בעיר פסקוב.
המעצר
בשנת 1937 נאסר רוקוסובסקי במסגרת גל הטיהורים שביצע סטלין בצמרת הפיקוד של הצבא האדום (1937–1938). הוא הואשם בקשרים עם שירותי המודיעין היפניים ובהעברת מידע מסווג למדינות זרות, ולאחר עינויים קשים, שבמהלכם נעקרו תשע משיניו - שהוחלפו לאחר מכן בשיני פלדה - נשלח לבית הכלא "קרסטי" הידוע לשימצה בלנינגרד. במרץ 1940 הופסקו ההליכים הפליליים נגדו והוא שוחרר מן הכלא. לאחר תקופת החלמה קצרה בבית הבראה של הצבא, מונה רוקוסובסקי לתפקיד מפקד הקורפוס הממוכן ה-9 במערב אוקראינה, שמפקדתו מוקמה בעיר נובוהרד-וולינסקי.
מלחמת העולם השנייה
בימים הראשונים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, השתתף הקורפוס ה-9, יחד עם כוחות ניידים נוספים של החזית הדרום-מערבית, במתקפת נגד על הכוחות המתקדמים של קבוצת ארמיות דרום באזור דובנו. ב-27 ביוני תקף הקורפוס את האגף הצפוני של קבוצת הפאנצר הראשונה וספג אבדות ניכרות. כאשר הצטווה רוקוסובסקי לחדש את המתקפה למחרת, הוא הודיע לממונים עליו, שהחליט על אחריותו להורות לקורפוס לעבור למגננה, בטענה שאין סיכוי למתקפה נוכח העדיפות המכרעת של כוחות האויב. בהתחשב בעברו של רוקוסובסקי מדובר היה בהחלטה אמיצה ביותר. הקורפוס שלו הציב מארב לכוחות השריון הגרמניים המתקדמים, גרם להם אבדות כבדות, והצליח לעכב את התקדמותם למשך מספר ימים. למרות סירוב הפקודה שלו, רוקוסובסקי לא נענש, אלא קודם בזכות הצטיינותו בשדה הקרב לתפקיד פיקודי בכיר יותר. ב-11 ביולי מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה הרביעית, וב-17 ביולי הוא הועבר תחת פיקוד החזית המערבית ומונה לפקד על כוח מאולתר שהורכב משרידי הארמיות ה-16 וה-22, אשר הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית באזור סמולנסק. הכוח שבפיקודו, שקיבל את השם הארמייה ה-16, הגן על מעברות הדנייפר באזור ירצבו, והצליח לבלום את התקדמות קבוצת הפאנצר השלישית מצפון לסמולנסק.
במהלך השלב הראשון של המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון) כותרה הארמייה ה-16 ומרבית כוחותיה הושמדו. ב-13 באוקטובר מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה ה-16 החדשה, שהורכבה משרידי יחידות שנמלטו מהכיתור ומספר יחידות עתודה. הארמייה שלו מילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות ההגנה על מבואות מוסקבה תחת פיקוד החזית המערבית. הארמייה ה-16 הגנה על אחד הצירים המרכזיים המובילים למוסקבה (כביש רז'ב-וולוקולמסק-איסטרה-מוסקבה) והצליחה להאט, ולאחר מכן לעצור, את התקדמות הכוחות הגרמניים בגזרתה, למרות שספגה אבדות כבדות ביותר. החל מראשית דצמבר 1941 השתתפה הארמייה במתקפת הנגד של הצבא האדום באזור מוסקבה. בראשית 1942 הועברה הארמייה דרומה, והוצבה תחת פיקוד חזית בריאנסק.
רוקוסובסקי התבלט כאחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום בקרבות 1941. ב-14 ביולי 1942, זמן קצר לאחר פתיחת מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, הוא מונה למפקד חזית וורונז', וכוחותיו הצליחו למנוע מהגרמנים לנצל את כיבוש העיר וורוניז', ממזרח לנהר הדון, כדי להתקדם לאזור סראטוב-טמבוב. ב-30 בספטמבר 1942 מונה רוקוסבסקי למפקד חזית הדון, שהחזיקה בקו החזית מצפון לעיר סטלינגרד. בנובמבר של אותה שנה השתתפה החזית שלו במתקפת הנגד הסובייטית, שהביאה לכיתור הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, ובינואר 1943 הוא מונה למפקד הכוחות הסובייטיים, שביצעו את המתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד, והשמידו את הארמייה הגרמנית השישית.
בפברואר 1943 מונה רוקוסובסקי כמפקד החזית המרכזית, שנועדה למלא תפקיד מפתח במהלך קרב קורסק. בראשית יולי 1943 הצליחו כוחותיו של רוקוסובסקי, שהוצבו בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, לבלום את המתקפה הגרמנית בגזרתם, וגרמו אבדות כבדות לכוחות הגרמנים התוקפים. לאחר שבלמה את המתקפה הגרמנית עברה החזית המרכזית, בסיוע כוחות נוספים של הצבא האדום, למתקפת נגד מוצלחת, ובראשית אוגוסט שחררה את העיר אוריול מידי הגרמנים.
במחצית השנייה של שנת 1943 כוחותיו של רוקוסובסקי השתתפו במתקפה הסובייטית לכיוון נהר הדנייפר, במסגרתה שוחרר החלק המזרחי של אוקראינה, וחצו את נהר דסנה. באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית המרכזית, והיא נקראה בשם החזית הבלארוסית (החל מפברואר 1944 החזית הבלארוסית הראשונה). רוקוסובסקי מילא תפקיד מרכזי בתכנון מבצע בגרטיון, מתקפת הקיץ הסובייטית, שנועדה לשחרר את שטח בלארוסיה מידי הנאצים. החזית הבלארוסית הראשונה, תחת פיקודו, מילאה תפקיד מרכזי במהלך המבצע, וכוחותיה חדרו עמוק לשטח פולין, והגיעו עד מרחק קצר מבירת פולין, ורשה, לפני שנבלמו. כתוצאה מהצלחותיו הצבאיות הועלה רוקוסובסקי ב-29 ביוני 1944 לדרגת מרשל ברית המועצות, וסטלין שיבח אותו באומרו: "אין לצידי את סובורוב, אבל רוקוסובסקי הוא הבגרטיון שלי."
בנובמבר 1944 הועבר רוקוסובסקי לפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה. החזית השתתפה במבצע ויסלה-אודר בינואר 1945, וכוחותיה ניתקו את הכוחות הגרמניים, שהחזיקו באזור פרוסיה המזרחית, ולאחר מכן בפומרניה, והשתתפו בחיסולם במהלך החודשים הבאים. באפריל 1945 הועברה החזית לאזור נהר האודר, והשתתפה במתקפה הסופית על גרמניה הנאצית (הקרב על ברלין). כוחותיו של רוקוסובסקי חצו את האודר ותקפו לכיוון צפון במטרה לכבוש את הנמלים על חוף הים הבלטי בצפון מזרח גרמניה. הם חברו עם כוחות קבוצת הארמיות בפיקוד הפילדמרשל הבריטי ברנרד מונטגומרי, שהקדימו אותם במירוץ לכיבוש נמל ליבק ושלזוויג-הולשטיין.
לאחר המלחמה
בשנים 1945–1949 פיקד רוקוסובסקי על קבוצת הארמיות הצפונית, שהוצבה בשטח פולין. ב-1949 הוא מונה על ידי סטלין לשמש כשר ההגנה של פולין (החל מ-1952 שימש גם כסגן ראש הממשלה של פולין), על מנת לארגן את הצבא הפולני לפי המודל הסובייטי, ולהדק את השליטה הסובייטית בפולין. רוקוסובסקי נבחר לתפקיד בשל מוצאו הפולני, אך הפולנים ראו בו נציג של שלטון הכיבוש הסובייטי. הוא לא נרתע מהפעלת כוחות צבא לצורך דיכוי מהומות והפגנות נגד ממשלת פולין הקומוניסטית, ושליטת ברית המועצות בפולין.
בשנת 1956, לאחר מהומות בפולין הוא הוצא מחברות בגוף העליון של המפלגה הפולנית השולטת ובהתאם לבקשת הממשל הפולני הוחזר רוקוסובסקי לברית המועצות ומונה לתפקיד סגן שר ההגנה של ברית המועצות, אך ב-1962 הודח מתפקידו על ידי מנהיג ברית המועצות דאז ניקיטה חרושצ'וב, בגלל סכסוך אישי שפרץ ביניהם על רקע סירוב של רוקוסובסקי לגנות את יוסיף סטלין.
Rainbow (אלבום של קשה)
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-1 במצעד הבילבורד 200, והיה לשני של קשה שעשה זאת.
קונסטנטין רוקוסובסקי
לאחר המלחמה
לאחר ההדחה התגורר במוסקבה ועסק בכתיבת ספר זיכרונות. הספר, שנקרא "חובת החייל", פורסם בשנת 1968, זמן קצר לפני מותו של רוקוסובסקי.
Rainbow (אלבום של קשה)
רקע והפקה
קשה החלה בתחילה לכתוב שירים לאלבום האולפן השלישי שלה, כשהייתה מטופלת בטימברליין קנולס, מרכז טיפולי באילינוי, בגלל הפרעת אכילה בשנת 2014. להוטה לכתוב מוזיקה בזמן הטיפול, חברה הביאה לה מקלדת פסנתר צעצוע, ואחרי מעט משא ומתן. הצוות הרשה לה לשמור עליה.
האלבום הופק על ידי קשה, ברודי בראון, סטיוארט קריקטון, בן פולדס.
פרסים ומועמדויות
קשה קיבלה שתי מועמדויות על פרסי גראמי השנתי ה -60, כולל פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר ופרס גראמי על ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר עבור השיר "Praying".
הסערה (פירושונים)
ראו גם
}}
Reaper
Reaper (בעברית: קוֹצֵר) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה. הסינגל יצא לאור ב-6 בינואר 2016, תחת חסותה של חברת התקליטים אינרציה רקורדס, כסינגל השיווקי השני מתוך אלבומה השביעי, This Is Acting.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו סיה, קניה וסט, נח גולדשטיין ואחרים, והוא הופק על ידי וסט, גולדשטיין, ג'סי שטקין ואחרים. במקור תכננה סיה לתת לריהאנה את השיר, אך היא סירבה לקבלו ובחרה לתת לסיה להקליט אותו. השיר תוכנן להיכנס לאלבומה השמיני של ריהאנה, Anti.
לבסוף, בתחילת 2016 החליטה סיה שהיא תקליט בעצמה את השיר, והוא יצא כסינגל השיווקי השני מן האלבום. בנוסף, החליטה סיה כי לשיר לא יצולם ווידאו קליפ ולכן העלתה לערוץ ה-Vevo שלה תמונה שתאפשר למעריציה לשמוע את השיר.
הופעות
סיה הופיעה עם השיר בכל אחד מן המופעים שקיימה בסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Nostalgic for the Present Tour". בנוסף, הופיעה סיה עם השיר ב-"GMA", שם ביצעה אותו בשידור חי לעיניי כל הצופים.
מיקומי שיא
השיר הצליח להיכנס למצעדים רבים ברחבי העולם, ובשיאו הצליח להגיע למקום ה-1 במצעד שירי ה-R&B שבשוודיה.
יקנה אסייתית
יָקָנָה אַסְיָתִית או יקנת זנב-פסיון (שם מדעי: Hydrophasianus chirurgus) היא מין יחיד בסוג של יקנה, הנפוצה באסיה. זהו מין היקנה היחיד שיש לו "לבוש רבייה", המיועד לחיזור.
אוטובוס דו-קומתי
אוטובוס דו-קומתי (נקרא גם אוטובוס קומתיים) הוא אוטובוס בעל שתי קומות. אוטובוסים דו-קומתיים נפוצים במיוחד במערכות התחבורה הציבורית בבריטניה, וכמו גם בערים גדולות נוספות באירופה, ובאסיה, כאשר הדוגמה האיקונית ביותר היא האוטובוס האדום של לונדון, ובפרט המודל AEM Routemaster אשר היה מיוצר בין השנים 1954 עד 1968.
יקנה אסייתית
מאפיינים
ככל היקאנות, ליקנת זנב-הפסיון ישנן אצבעות ורגליים ארוכות במיוחד, המאפשרות לה ללכת על פני הצמחייה הצפה שבבריכות או בביצות. למרות שהיקנה יכולה לשחות, היא כמעט אף פעם לא שוחה, והולכת בדרך כלל על צמחייה צפה. הנקבה צבעונית יותר מהזכר, ויקאנות זנב-הפסיון חיות בחברה פוליאנדרית.
היקנה האסיאתית מצויה בהודו, דרום-מזרח אסיה ואינדונזיה. רוב האוכלוסיות יציבות, אך באוכלוסיות הצפוניות יותר (באזור רכס ההימלאיה ודרום סין) היקאנות נודדות דרומה, לחצי-האי ההודי ולדרום-מזרח אסיה. יש גם אוכלוסייה בטאיוואן, שם היא בסכנת הכחדה. יקנת זנב-הפסיון תועדה גם באוסטרליה.
אוטובוס דו-קומתי
ישנם שני סוגי אוטובוסים דו-קומתיים - בסוג הראשון הקומה העליונה היא בעלת גג סגור והוא נמצא בעיקר בשימוש בקווי התחבורה הציבורית בערים הגדולות, בסוג השני הגג של הקומה העליונה פתוח, והוא פופולרי במיוחד עבור תיירים.
בישראל
בישראל חברת אגד הפעילה אוטובוסים דו-קומתיים בין השנים 1984 עד 2013.
יקנה אסייתית
מאפיינים
אורכה של יקנה אסיאתית בלבוש רבייה הוא כ-29 עד 58 ס"מ, ואורכו של הזנב שלה, דמוי זנב הפסיון (שהעניק לה את שמה), הוא כ-25 ס"מ, אורכה מחוץ לעונת הרבייה הוא כ-31 ס"מ. משקלו של הזכר הוא כ-113 עד 135 גרם, בעוד משקלה של הנקבה הוא כ-205 עד 260 גרם.
אוטובוס דו-קומתי
בישראל
האוטובוס הדו-קומתי הראשון (שנבנה על ידי החברה הגרמנית ניאופלן ) הגיע לישראל לראשונה ב-26 באוגוסט 1984, כאשר בתחילה במשך תקופת ניסיון בוצעו 434 נסיעות מבחן עם ארבעה קווים שונים, בהם האוטובוס נסע בסך הכל 195,583 קילומטרים וכתוצאה מכך החלה התעניינות ציבורית רחבה בשימוש באוטובוס דו-קומתי. בשנת 1988 נחתם הסכם בין חברת אגד לחברת ניאופלן אשר במסגרתו אגד הזמינה 20 אוטובוסים דו-קומתיים אשר יכנסו לשימוש עוד במהלך שנה זו, כאשר 30 אוטובוסים דו-קומתיים נוספים יוזמנו בשנה שלאחר מכן. האוטובוסים הדו-קומתיים החלו להגיע לישראל במהלך שנת 1989, ושימשו בעיקר בקווים תל אביב-ירושלים, תל אביב-חיפה, תל אביב-באר-שבע ובקווי אילת.
עם זאת, בשל בעיות טכניות ובשל סוגיות הקשורות לציבור החרדי הדבר הוביל לבסוף לירידה הדרגתית בשימוש באוטובוסים הדו-קומתיים. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חדלה אגד להשתמש באוטובוסים הדו-קומתיים בקו המרכזי האחרון שהפעיל אותם - קו תל אביב-ירושלים (קו 480). במשך תקופה מסוימת נעשה שימוש באוטובוסים הדו-קומתיים בקווים מקומיים באזור השפלה, ולבסוף, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חדלו לחלוטין להשתמש בהם.
יקנה אסייתית
מאפיינים
ראשה, כנפיה ופנים צווארה של יקנה אסיאתית בוגרת בלבוש רבייה לבן, שאר גופה שחור מלבד עורפה הזהוב ואצבעותיה האפורות. לבוגרים בלי לבוש רבייה אין את הזנב הארוך, ורוב גופם חום-צהבהב, מלבד הבטן הלבנה, הצוואר הזהוב והכתם הלבן באזור הגרון.
אוטובוס דו-קומתי
בישראל
באוגוסט 2005 נכנסו שלושה אוטובוסים דו-קומתיים לשירות בקו 99 בירושלים (סובב ירושלים) שהופעל עבור תיירים המבקרים בירושלים ועבר ב-35 מהאטרקציות התיירותיות הבולטות בירושלים. שלושת האוטובוסים היו מאותם האוטובוסים הדו-קומתיים של ניאופלן שנרכשו במקור על ידי אגד. בשנת 2015, אגד מכרה את הקו ואוטובוסי הקומתיים לחברת יארא טורס. במהלך תקופת ההפעלה של הקו על ידי יארא טורס הקו הופעל על פי בקשות בלבד. בשנת 2016 יארא טורס הפסיקה להפעיל את הקו.
יוממות
יוֹמְמוּת היא תופעה חברתית המתקיימת כאשר אנשים המתגוררים ביישוב מסוים נוסעים מדי יום אל מקום עבודתם הנמצא ביישוב אחר, בדרך כלל בעיר הגדולה בהשוואה למקום מגוריהם. אנשים אלה מכונים יוֹמְמִים (ביחיד: יוֹמֵם), אם כי הכינוי אינו נפוץ מחוץ לספרות המקצועית.
אוטובוס דו-קומתי
בישראל
ביולי 2021 החלה אגד להפעיל אוטובוס דו-קומתי בקו 190 בין ראשון לציון לתל אביב. האוטובוס מבוסס על שלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים. אגד רכשה 4 אוטובוסים מסוג זה.
יקנה אסייתית
מאפיינים
עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, והקן נבנה על פני צמחייה צפה. הנקבה מטילה ארבע ביצים חומות עם כתמים שחורים.
יוממות
תופעת היוממות היא מסימניה של המהפכה התעשייתית, כאשר נגישות גבוהה לתחבורה יעילה מאפשרת לעובדים לעבוד במרחק רב מביתם, בניגוד למצב ששרר במדינות המערב עד המאה ה-19 כאשר רוב האנשים גרו במרחק הליכה ממקום עבודתם.
בערים מרכזיות בישראל, כגון תל אביב, מרבית העובדים הם יוממים המגיעים לעבודה בעיר מערים אחרות בגוש דן. מצב הפוך מתקיים בערים שבהן מקורות תעסוקה מעטים, שם מתגוררים בדרך כלל יוממים רבים. ערים כאלו מכונות לעיתים "ערי שינה".
מקובלת הטענה לפיה זמן יוממות קצר יותר שקול לחיסכון רב יותר בהוצאות על אנרגיה כלכלית וסביבתית.
אליזבת שורט
אליזבת שורט (באנגלית: Elizabeth Short; 29 ביולי 1924 – בערך 15 בינואר 1947), שנודעה לאחר מותה בכינוי הדליה השחורה, הייתה אישה אמריקאית שבגיל 22 הייתה קורבן לאחד ממקרי הרצח הידועים לשמצה והמפורסמים ביותר בארצות הברית.
ביוגרפיה
שורט נולדה בבוסטון והייתה אמצעית בין חמש אחיות. היא גדלה בפרברי מדפורד במסצ'וסטס וסבלה מאסתמה וברונכיטיס. אביה היה איש עסקים אמיד שבנה מגרשי מיני גולף, ירד מנכסיו בהתרסקות שוק המניות ב-1929 ונעלם למספר שנים מסיבה אישית או לא ידועה. בגיל 19 נסעה שורט לגור עם אביה בוולאחו, צפונית לסן פרנסיסקו. לאחר מכן עברה לסנטה ברברה ועבדה בבסיס צבאי בלומפוק. באותה תקופה נעצרה שורט בעוון שתייה לשוכרה מתחת לגיל החוקי, ונשלחה על ידי הרשויות למדפורד. לאחר מכן התגוררה לסירוגין במסצ'וסטס ובפלורידה ועבדה כמלצרית. במיאמי, פגשה שורט את מתיו גורדון ג'וניור, רב-סרן בחיל האוויר האמריקאי, והשניים התאהבו ותכננו להינשא. אולם החתונה לא יצאה לפועל בשל מותו של גורדון בהתרסקות מטוסו באוגוסט 1945. ביולי 1946, עברה שורט ללוס אנג'לס כדי לבקר את בן זוגה לשעבר, סגן גורדון פיקלינג, שגם אותו הכירה במיאמי. בחודשים האחרונים לחייה שהתה שורט בדרום קליפורניה, והתגוררה בעיקר באזור לוס אנג'לס.
הרצח והחקירה
גופתה העירומה של שורט נמצאה ב-15 בינואר 1947 במגרש נטוש בדרום לוס אנג'לס ותאריך זה נקבע באופן רשמי כיום מותה. הגופה, שצולמה ופורסמה ללא צנזורה (אף על פי שהמראה היה קשה מאוד לצפייה), הייתה חצויה לשניים באזור מותניה והושחתה בין היתר בפיה שקצותיו הוארכו לכל צד עד אוזניה ויצרו חיוך גלאזגו, באיבר מינה ובשדיה. פרט מחריד נוסף היה שדמה של הגופה נוקז והיא נשטפה במקצועיות לפני שהועברה למקום בו נמצאה. הרצח הבלתי מפוענח של שורט הפך לסנסציה תקשורתית והיה לאחת החקירות הגדולות בתולדות משטרת לוס אנג'לס. העיתונות הציגה את שורט באור שלילי, כבחורה מופקרת ופתיינית, וטענו שהיא הביאה על עצמה את הרצח, אף על פי שדמותה האמיתית הייתה רחוקה מכך ואף על פי שהיא לא הייתה אשמה בכך שנרצחה בלי תלות במי הייתה. בשל כך יש המאשימים את התקשורת, שבימים הראשונים לפרשה פרסמה כל פרט מידע שהגיע אליה, גם מיותר ושולי, בכך שהמשטרה לא הצליחה לפענח את הפרשה, ולמעשה השתעשעה על חשבון הנושאים הרגישים - שורט כקורבן תמים וחומרת המעשה. לאחר שגופתה זוהתה, התקשרו כתבים מה"לוס אנג'לס אקסמינר" לאמה של שורט וסיפרו לה שבתה זכתה בתחרות יופי, במטרה לדלות ממנה פרטים.
העד האחרון שראה אותה בחיים היה שוער בית מלון שראה אותה עוזבת את המלון ב-9 בינואר 1947, 6 ימים לפני התאריך שבו כנראה נרצחה. במהלך שהותה במלון היא בילתה עם גבר נשוי בשם רוברט מאנלי, שהפך לאחד החשודים הראשונים ברציחתה. מאנלי עבר בדיקה בפוליגרף ויצא חף מפשע, ובנוסף סיפק אליבי. מאוחר יותר עבר התמוטטות עצבים ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1954.
ב-23 בינואר 1947, התקשר לעיתון "לוס אנג'לס אקסמינר" אדם שטען לכאורה שהוא זה שרצח את שורט, והציע לשלוח להם בדואר פריטים של הקורבן. יום למחרת הגיעה לעיתון חבילה שכללה את תעודת הלידה של שורט, תצלומים שלה, נייר עם שמות ופנקס כתובות בו הודגש השם מארק הנסן, שהיה בעל מועדון הלילה ההוליוודי "פלורנטין גרדנס". שורט התגוררה בביתו של הנסן כמה שבועות בסוף שנת 1946, והוא היה כנראה אחד האנשים האחרונים ששוחחו עמה לפני מותה. בחקירתו סיפק החשוד גרסאות סותרות, אולם אשמתו לא הוכחה.
בשל אופיו הברוטאלי של הרצח והטיפול בגופה החצויה, חשדה המשטרה ברופאים. בין הרופאים שנחשדו היו ד"ר וולטר ביילי, מנתח שהתגורר בקרבת המקום בו נמצאה הגופה ושבתו הייתה חברה של אחת מאחיותיה של שורט, וד"ר פטריק או'ריילי, סאדיסט בעל עבר עשיר של אלימות שהורשע בתקיפה קשה של מזכירתו וככל הנראה הכיר את הנסן. רופא אחר שנחשד היה ד"ר ג'ורג' הודל, שבתו תמר התלוננה שהתעלל בה מינית כשהייתה בת 14 ואילץ אותה לשמש מודל עירום לציירים שונים וביניהם האמן הנערץ על אביה, מאן ריי. אחיה, סטיב הודל, שוטר במשטרת לוס אנג'לס, חשף שחיתויות חמורות בחקירת הרצח של הדליה השחורה (דבר שנרמז כבר ב-49' בדו"ח בית המשפט) וב-2003 פרסם ספר בשם "Black Dahlia Avenger", שבו האשים את אביו ברצח הדליה השחורה. לטענתו, אביו הפעיל את קשריו על מנת להתחמק מהרשעה. כן טען כי ההשחתה שבוצעה בשורט נעשתה מתוך ניסיון להפוך אותה לדומה לאחת התמונות של מאן ריי. מאות אנשים נחשבו לחשודים ואלפים נחקרו, אך הפרשה עד היום נשארה בלתי מפוענחת. כ-60 איש הודו ברצח רק על מנת לזכות במעין 15 דקות של תהילה ולהשתעשע על חשבון חומרת המעשה, בעוד ש-25 חשודים אחרים נחשבו על ידי המשטרה כאלה שקיים סיכוי רב שאחד מהם רצח את שורט.
אליפות לוקסמבורג הפתוחה
אליפות לוקסמבורג הפתוחה היא טורניר טניס הנערך בעיר לוקסמבורג סיטי שבלוקסמבורג. הטורניר נערך לראשונה בשנת 1991, ועד שנת 1995 היה טורניר ראווה. בין הזוכות בטורניר הראווה היו מרטינה נברטילובה ויאנה נובוטנה. משנת 1996 הפך הטורניר לטורניר מהדרג ה-3 בסבב ה-WTA. בשנת 2005 קודם הטורניר לדרג השני, והיה לטורניר הראשון מדרג זה שנערך בלוקסמבורג מאז ומעולם. בשנת 2009 אורגן מחדש מבנה סבב ה-WTA, וכתוצאה מכך טורנירים רבים חדלו מלהתקיים. אליפות פורטיס לוקסמבורג המשיכה להתקיים, אולם הורדה בחזרה לדרג ה-3 בשנת 2008, לפני שהפכה ב-2009 לחלק מהקטגוריה הבינלאומית.
קים קלייסטרס זכתה בטורניר 5 פעמים (1991, 2001, 2002, 2003, 2005). כל שאר הזוכות זכו בו פעם אחת.
אדולף סאקס
אנטואן-ז'וזף "אדולף" סאקס (Antoine-Joseph "Adolphe" Sax; 6 בנובמבר 1814 – 7 בפברואר 1894) היה מפתח כלי נגינה בלגי וקלרניתן. ידוע במיוחד כממציא הסקסופון.
ביוגרפיה
סאקס נולד בדינאן שבוולוניה. אביו, שרל-ז'וזף סאקס, היה ממציא כלי נגינה בעצמו, שהכניס שינויים בקרן היער ופיתח אותה.
סאקס הציג את הסקסופון הראשון בשנת 1845, ורשם עליו פטנט ב-1 ביולי 1846. הוא פיתח אותו לאחר שקיבל הזמנה לכלי נגינה שיתאים לתהלוכות ולתזמורות. עם זאת, כיום הסקסופון נפוץ בעיקר בהרכבי ג'אז.
עקב בעיות של שמירת זכויות על פטנט והתדיינויות משפטיות, הוכרז סאקס פעמיים (בשנת 1856 ובשנת 1873) כפושט רגל. בין השנים 1853–1858 היה חולה בסרטן אך הצליח להבריא לחלוטין. נפטר בשנת 1894.
תמונתו הופיעה על שטר של 200 פרנק בלגי, ששימש עד החלפת הפרנק במטבע האירו בשנת 2002.
אופל רקורד P1
אופל רקורד P1 (בגרמנית: Opel Rekord P1) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1957–1962.
הדגם היה קרוי גם "Opel Olympia Rekord P" בין השנים 1957-1959.
היכל התהילה של כדורסל הנשים
היכל התהילה של כדורסל הנשים (באנגלית: Women's Basketball Hall of Fame) הוא היכל תהילה שכולל מוזיאון, הממוקם בעיר נוקסוויל שבטנסי, ארצות הברית. מונצחים בו אישים שתרמו לכדורסל הנשים ברחבי העולם, בהם כדורסלניות, מאמנים, שופטים ותורמים אחרים. החברוּת בהיכל אינה מוגבלת לנשים בלבד, אך הגברים הכלולים בו הם מיעוט; עד וכולל מחזור 2020 (אשר יונצח ביוני 2021) מוצגים בהיכל 178 חברים בסך הכול, בהם 155 נשים ו-23 גברים.
בשנתיים הראשונות של טקס הצגת החברים החדשים, 1999 ו-2000, הצטרפו להיכל 25 ו-24 חברים, בהתאמה, ומאז 2001 נוספים בכל שנה בין 6 ל-10 חברים. ההיכל עצמו נבנה בתוך הקמפוס של אוניברסיטת טנסי, כהוקרה לקבוצת כדורסל הנשים של האוניברסיטה; הקבוצה זכתה ב-8 אליפויות ליגת המכללות תחת המאמנת פט סאמיט, הנחשבת לאחת ממאמנות כדורסל הנשים הטובות בהיסטוריה.
הקטגוריות בהן נבחרים החברים בהיכל הן: "שחקנית", "שחקנית ותיקה", "שחקנית בינלאומית", "מאמן", "מאמן ותיק", "שופט" ו"תורם". כמו כן מעניק ההיכל מאז שנת 2010 את פרס "סוללות הדרך" ("Trailblazers of the Game") לקבוצות או ליגות אשר תרמו להתקדמות ולהצלחה של כדורסל הנשים בעולם.
טבעות (התעמלות)
מתקן הטבעות הוא אחד המתקנים בהם מתחרים מתעמלי מכשירים. המתקן מורכב משתי טבעות המשתלשלות מקורה גבוהה באמצעות כבלים, והמתעמל מבצע את התרגיל עליהן באמצעות זרועותיו.
בדומה למקבילים, למתח (מתקן) ולסוס הסמוכות, על הטבעות כיום מתחרים גברים בלבד, וזאת לכאורה משום שמדובר במתקן הדורש כוח פיזי רב בפלג הגוף העליון. המתעמלים מבצעים תרגילים המבוססים על שלושה אלמנטים - תנופה, כוח והחזקה - בחלוקה שווה ביניהם. המעבר בין התנוחות השונות צריך להיעשות כשהמתעמל נתלה על הטבעות, עומד עליהן בעמידת ידיים או נשען עליהן בתנוחת סמיכה, וכאשר ידיו ישרות. גם על הכבלים להישאר ישרים ככל הניתן, ועל המתעמל להימנע מלהצליב אותם.
כחלק מהתחרות הקבוצתית, התחרו נשים (פעם אחת בלבד) בטבעות, באולימפיאדת לונדון (1948). בתחרות זו כל אחת מהמתעמלות עשתה תרגיל חובה בלבד.
מידות
ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות קבעה תקן למידות הטבעות, כמפורט להלן:
תרגיל הטבעות במשחקים האולימפיים
הטבעות נכללו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896) והאלוף האולימפי הראשון היה יואניס מיטרופולוס מיוון. הפעם הבאה בה נערכו תחרויות אלו הייתה באולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת פריז (1924) הן נערכו בכל המשחקים.
מדינת אירלנד החופשית
מדינת אירלנד החופשית (באנגלית: Irish Free State ובגאלית: Saorstát Éireann) הוא שמה של צורת הממשל במדינה הקרויה היום הרפובליקה של אירלנד (Éire) שהתקיימה ב-26 המחוזות הדרומיים של האי אירלנד בין 1922 לבין 1937. המדינה הוקמה בעקבות האמנה האנגלו-אירית מ-6 בדצמבר 1921, אשר נחתמה על ידי הבריטים ועל ידי נציגי האירים, ביניהם מייקל קולינס בלונדון בעקבות מלחמת העצמאות האירית בשנתיים שקדמו לחתימת ההסכם.
המדינה החליפה שתי צורות ממשל חופפות - "אירלנד הדרומית" מדינה דה יורה, אשר הוקמה בעקבות "חוק הממשלה האירית" משנת 1920, ו"נשלטה" על ידי ממשלה זמנית בראשותו של קולינס, ו"הרפובליקה האירית" מדינה דה פקטו אשר לא זכתה להכרה בינלאומית, אשר נוצרה על ידי הפרלמנט האירי העצמאי, הדאל אירן, בשנת 1919. מנהיגי שתי הממשלות, ארתור גריפית' ומייקל קולינס, מתו בשנת 1922, ושתי המשרות, ראש ממשלת "דרום אירלנד" ונשיא "הרפובליקה האירית" ניתנו לוויליאם תומאס קוסגרייב.
רקע היסטורי
בשנת 1918 היו הפרלמנטים של ממלכת בריטניה הגדולה ושל אירלנד מאוחדים, בעקבות "חוק האיחוד" משנת 1800, אשר צירף את אירלנד אל בריטניה הגדולה, וקצב מספר מושבים בפרלמנט למחוזות איריים. בבחירות שנערכו בשנה זו זכו ב-73 מתוך 105 המקומות צירי שין פיין מפלגה לאומנית אירית, אשר שמה לה למטרה לפרק את האיחוד ולהכריז על רפובליקה אירית עצמאית, בהנהגתו של איימון דה ואלירה.
בינואר 1919 התכנסו אלה מן הצירים אשר לא היו במעצר בדבלין, והכריזו על פרלמנט אירי עצמאי בשם הדאל אירן. הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת העצמאות האירית. אף מדינה (פרט לברית המועצות בהנהגת לנין) לא הכירה במדינה החדשה, ובריטניה התאמצה לחסל את המדינה עוד בטרם קמה, תוך שימוש בשיטות ברוטליות, ובגדודי מתנדבים (אשר כונו "בלאק אנד טאנס") אשר עברו אימון מהיר, ונשלחו אל המערכה. אל מולם עמד הצבא האירי הרפובליקני - ה-IRA. לאחר שנתיים של מלחמת גרילה אכזרית, המכונה "מלחמת העצמאות האירית" הגיעו הצדדים להפסקת אש, והחלו מגעים בין ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג', ובין נציגים אירים, בהנהגת ארתור גריפית' ומייקל קולינס, על הסדר שיביא קץ לשפיכות הדמים באי.
ברור היה כי הבריטים לא יסכימו לפתרון הקיצוני, לו הטיף דה ואלירה, יצירת רפובליקה אירית על מלוא שטחו של האי. דה ואלירה סירב להצטרף למגעים, בטענה כי כראש המדינה עליו לשאת ולתת רק עם ראש המדינה שמולו, המלך ג'ורג' החמישי, והסמיך את המשלחת האירית להגיע לכל הסכם שיהיה ראוי בעיניה. בפועל היה ה-IRA קרוב להתמוטטות, עת החלו המגעים להפסקת האש, ולא הייתה כל אופציה צבאית ריאלית להמשך הלחימה. דה ואלירה ידע זאת היטב, אך לא רצה לתת ידו לפשרה ההיסטורית.
החוזה האנגלו־אירי שהיה תוצאת המגעים הניב את התוצאה הצפויה. "דרום אירלנד" הפכה לדומיניון בריטי, מעמד הנחות מזה של מדינה עצמאית, כאשר לבריטניה נותרה יד במדיניות החוץ והביטחון של המדינה החדשה, וכן נותרו מספר בסיסי צי בריטיים על שטחה. המחוזות הצפוניים של המדינה באזור אלסטר, בהם היה רוב לפרוטסטנטים הופרדו ממנה, ונותרו חלק מבריטניה הגדולה. היה זה פחות בהרבה מציפיות הרפובליקנים הקנאים בראשות דה ואלירה, אך היה זה הרבה יותר מכל צורה של "שלטון מקומי" שהוצעה לאירים על ידי האנגלים מאז החלו הדיונים בנושא זה בסוף המאה ה-19 על ידי צ'ארלס סטיוארט פרנל וראש ממשלת בריטניה ויליאם יוארט גלאדסטון. המדינה החדשה נקראה "מדינת אירלנד החופשית". בשמה זה ובמבנה שלטוני זה נשארה המדינה במשך 15 שנים.
המבנה המדיני והחוקתי של המדינה האירית החופשית
מבנה המדינה החדשה הוגדר בשני מסמכים - בהסכם האנגלו־אירי וב"חוק החוקה של מדינת אירלנד החופשית". היה מדובר במונרכיה קונסטיטוציונית, הנשלטת על ידי מלך אנגליה, ולה פרלמנט בן שני בתים, הדאל, והסנאט. למדינה הייתה ממשלה שנקראה "המועצה המבצעת" ובראשה עמד "נשיא המועצה המבצעת" שמעמדו היה כשל ראש ממשלה. המלך יוצג על ידי מושל כללי אשר החליף את המשנה למלך שהיה מקובל בטרם הוכרזה המדינה, ולמעשה מאז ימי הביניים.
שבועת הנאמנות
אף על פי ששבועה זו הייתה מתונה בניסוחה לעומת השבועה שנשבעו בדומיניונים אחרים כדוגמת קנדה או אוסטרליה, הייתה השבועה מטרה לביקורת חריפה מאת רפובליקנים ולאומנים. מנסח השבועה, מייקל קולינס, לא היה בחיים על מנת להגן על השבועה, שכן הוא נרצח בשנת 1922 במהלך מלחמת האזרחים האירית, שפרצה על רקע סירובו של דה ואלירה לאשר את החוזה האנגלו־אירי.
צפון אירלנד
החוזה האנגלו־אירי אמנם דיבר על מדינה אירית ולה שלושים ושניים מחוזות, אך הורה כי ששת המחוזות הצפוניים, בהם רוב פרוטסטנטי (בניגוד לעשרים ושישה המחוזות הדרומיים בהם רוב קתולי, אשר היוו מדינה נפרדת על פי "חוק הממשלה האירית" משנת 1920), יוכלו לפרוש מן המדינה אם רצונם בכך. מחוזות אלו לא חיכו זמן רב, והודיעו על פרישתם מיד לכשהתאפשר הדבר.
מלחמת האזרחים האירית
קבלת ההסכם על ידי קולינס וגריפית' החלה את מלחמת האזרחים האירית, תחילה בקרבות רחוב בדבלין ונמשכה בדרום ובמערב אירלנד בין יוני 1922 ואפריל 1923. דה ואלירה פרש מתפקידיו מיד עם שובה של המשלחת, ועמד בראש מתנגדי ההסכם. הוא ניסה להיבחר מחדש, אך נכשל בכך וארתור גריפית' נבחר לנשיא. מייקל קולינס נבחר על ידי גוף בשם "הפרלמנט של דרום אירלנד" אשר הוקם על ידי החוק משנת 1920, לראש הממשלה הזמנית. בשלב זה שלטו באירלנד שתי ממשלות. זו הזמנית, בראשות מייקל קולינס, וזו של הדאל, בראשות גריפית'. למרבה האבסורד היו חברי הגוף המחוקק של שתי הממשלות אותם אנשים ממש. הדאל אישר ברוב קטן את ההסכם האנגלו־אירי. עם אישור ההסכם (ברוב של 64 נגד 57 מתנגדים בראשות דה ואלירה), פרש דה ואלירה והחל נלחם בפועל כנגד חסידי ההסכם.
בתחילת המלחמה, היה צבא המדינה האירית החופשית בעמדה נחותה לעומת ה-IRA הן מבחינת כוח האדם והן מבחינת החימוש. בפועל, היה הצבא בעל שרשרת פיקוד ראויה יותר, וה-IRA היה כמעט ללא שרשרת פיקוד, וניהל מלחמה שהייתה הגנתית בעיקרה.
הייתה זו הבנתו הצבאית של מייקל קולינס אשר הובילה את הצבא האירי לניצחון. קולינס בנה צבא אשר הצליח להכריע את ה-IRA בשדה הקרב. הבריטים סייעו באספקה, ארטילריה ותחמושת. ה-IRA סבל מהעדר תמיכה ציבורית, ומפלגנות שסייעו מאוד לממשלה במלחמתה.
בתחילת המלחמה ספגו כוחות הממשלה 800 הרוגים, ועם סיומה עמד מחיר הדמים על 4,000 הרוגים. ה-IRA הראה כישרון מיוחד להרס ולהשמדה, ותוך נסיגה הרס מפעלים ובניינים רבים החיוניים לתפקודה של המדינה, דבר שגרם למכה חמורה לכלכלת המדינה הצעירה.
באוגוסט 1922 היו גם גריפית' וגם קולינס בין המתים. גריפית' התמוטט מן המאמץ הכרוך במשרה, ואילו קולינס נרצח מן המארב. את שתי המשרות קיבל ויליאם תומאס קוסגרייב מידידיו הטובים של דה ואלירה לשעבר, ולאחר מכן אחד מיריביו הגדולים. באפריל 1923 הסתיימה המלחמה בניצחון הממשלה בראשותו של קוסגרייב. ה-IRA ירד למחתרת והפך לארגון טרור.
ממשל
שתי מפלגות עיקריות משלו במדינה האירית החופשית. האחת Cumann na nGaedhael, מפלגתם של קוסגרייב וחסידי ההסכם, אשר שלטה במדינה עד שנת 1932. השנייה Fianna Fáil (חיילי הגורל) בראשותו של דה ואלירה אשר קיבלה את השלטון באופן דמוקרטי בשנת 1932.
התפתחות חוקתית
מייקל קולינס תיאר את ההסכם האנגלו־אירי כ"חירות להשיג את החירות". למעשה ההסכם העניק למדינה את רוב הסמלים, הכוחות החוקיים והתפקידים של מדינה ריבונית, לרבות דמוקרטיה פרלמנטרית, ממשלה, מוסדות שיפוטיים, וחוקה כתובה שהיה בידי המדינה האירית החופשית לשנותה. על אלו היו מספר מגבלות:
כל זאת השתנה בשנות ה-20. רפורמה בחבר העמים הבריטי הביאה לכך שבשנת 1927 ויתר המלך על התואר "מלך באירלנד" לטובת התואר "מלך אירלנד" שפירושו הוא כי סמכויותיו הביצועיות אבדו, ולמעשה מדיניותו הוכתבה לא על ידי הממשלה בלונדון אלא על ידי ממשלתה של אירלנד (שינויים דומים חלו גם לגבי קנדה, אוסטרליה וניו זילנד). פיחות דומה חל גם במעמדו של המושל. למעשה, משנת 1927 לא הייתה לבריטניה כל יד בענייניה הפנימיים של המדינה האירית החופשית.
המדינה המשיכה בדרכה אל העצמאות כאשר החלה לקבל האמנתם של שגרירים, דבר שלא נעשה על ידי אף דומיניון לפניהם. אירלנד רשמה את ההסכם האנגלו־אירי בחבר הלאומים כמסמך בינלאומי רשמי, על אף התנגדותה של בריטניה שהתעקשה בכך שמדובר בעניין בריטי פנימי.
בשנת 1929 פגע המשבר הכלכלי העולמי אף באירלנד. במשך שלוש שנים נאבק קוסגרייב לייצב את כלכלת המדינה, אך בבחירות בשנת 1932 סר חינו בעיני הבוחרים (במיוחד בשל מצבה של הכלכלה) והוא הוחלף בדה ואלירה.
כאשר קיבל דה ואלירה את תפקיד נשיא המועצה המבצעת (המקביל, כאמור, לתפקידו של ראש הממשלה), לאחר שמפלגתו, פאינה פאיל, זכתה בבחירות בשנת 1932, המשיך בצעדים אלו. ללא כל אפשרות בריטית להצר את צעדיו, ביטל את שבועת הנאמנות, את הסנאט, את הייצוג לאוניברסיטאות בדאל (אשר מכוחו היו בדאל שישה צירים פרוטסטנטים), ואת האפשרות לעתור לבית הדין הבריטי המקביל לבג"ץ. לאחר התפטרותו של אדוארד השמיני יורשו של המלך ג'ורג' החמישי אשר התפטר לאחר תקופה קצרה בתפקיד בשל פרשת אהבים עם גרושה אמריקנית, ניסה דה ואלירה לנצל את המצב על מנת לבטל את תפקידי המלך והמושל מעיקרם, באמצעות תיקון מספר 27 לחוקה. יועציו המשפטיים יעצו לו כי לתפקידים אלו קיום מעבר לחוקה הכתובה במספר רב של אמנות, חוקים, צווים ותקנות, והיה עליו לחוקק חוק מיוחד על מנת לבטל את כל ה"זנבות" שהותיר.
סופה של מדינת אירלנד החופשית
בשנת 1937 החליף דה ואלירה את החוקה משנת 1922 שניסח מייקל קולינס, בחוקה שהוא עצמו ניסח. בחוקה החדשה, שנתקבלה ב-29 בדצמבר אותה שנה, הוא קרא למדינה החדשה Éire (איירה), ויצר תפקיד חדש, נשיא אירלנד, אשר החליף את המושל של המדינה האירית החופשית. חוקתו של דה ואלירה לא הכירה בחלוקתה של אירלנד לצפון ולדרום, אך קיבלה אותה כעובדה. החוקה נתנה גם מעמד מיוחד לכנסייה הקתולית, אך הכירה בזכויותיהן של אמונות אחרות, ובמיוחד הדת האנגליקנית והדת היהודית. בשנת 1948 הפכה המדינה לרפובליקה על ידי יורשיו של דה ואלירה.
רביעיית הג'אז המודרני
רביעיית הג'אז המודרני נוסדה בשנת 1952 על ידי מילט ג'קסון (ויברפון), ג'ון לואיס (פסנתר ומפיק מוזיקלי), פרסי הית (קונטרבס) וקני קלארק (תופים) (קוני קיי החליף את קלארק ב-1955). הרביעייה נחשבת לאחד מהרכבי הג'אז המודרני החשובים ולהרכב שקידם את נגינת הויברופון יותר מכל הרכב אחר. הרביעייה התנסתה במספר סגנונות ג'אז כשהבולטים ביניהם הם בי בופ, קול ג'אז ולבסוף גם הזרם השלישי.
מייסד ההרכב ומובילה היה מילט ג'קסון אשר ניגן עם ג'ון לואיס וקני קלארק בתזמורת המפורסמת של דיזי גילספי בשנים 1946 עד 1950. לאחר מכן הם צירפו את פרסי הית בבס.
פרשת מסמכי הפנטגון
פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971.
רקע
את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בווייטנאם בין השנים 1945-1967.
עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק מ' קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים.
ההדלפה
בעזרתו חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי. במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.
תגובת הממשל
הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון מיצ'ל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס ערער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם.
לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט). בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות.
השלכות הפרשה
מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים. בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
רחמים טלבי
ביוגרפיה
נולד בשם רחמים טלבייב בבולגריה, עלה לישראל בשנת 1949, ועשה את שירותו הצבאי בצנחנים. לאחר שחרורו עבר מהפועל יפו למכבי תל אביב, שבה שיחק בתפקיד הקיצוני הימני. בשנת 1963 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, שבה שיחק כ-13 שנים. זכה עם מכבי תל אביב בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים. לאחר שעזב את מכבי תל אביב בשלהי עונת 1975/1976 שימש טלבי כמאמן בהפועל מרמורק (בה הופיע במספר קטן של משחקים) ובקריית אתא, ולאחר מכן פרש כליל מכדורגל.
עם נבחרת ישראל השתתף באולימפיאדת מקסיקו 1968 ובמונדיאל 1970. לזכותו 45 הופעות בנבחרת ועשרה שערים. פרש בשנת 1976 לאחר שהופיע ב-340 משחקי ליגה והבקיע 67 שערים.
כיום הוא חבר קיבוץ כפר המכבי ומנהל במקום מסגרייה.
פאוץ' (שיר)
פאוץ' הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-22 ביולי 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הישראלית רוברטו מיוזיק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי רון ביטון, איתי שמעוני, ג'ורדי, דורון מדלי ונועה קירל והופק על ידי ג'ורדי. השיר משלב את סגנון טראפ ומזרחית. בריאיון לערוץ היוטיוב של גלגלצ היוצרים הסבירו על תהליך היצירה והמשמעויות בשיר וציינו שבפתיח סומפלה מנגינת כינורות מהשיר “Aramam” של הזמר הטורקי איברהים טטליסס. בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר למעלה מ-5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי נמרוד פלד, והועלה לערוץ היוטיוב של נועה קירל בשידור חי ב-22 ביולי 2019, בסמוך לצאתו כסינגל. בקליפ ניתן לראות את קירל, כשהיא רוקדת עם רקדני ליווי לצלילי השיר. נותנת החסות לקליפ היא חברת ההלבשה פילה.
בפחות מיממה, הצליח הקליפ לצבור למעלה מ-300 אלף צפיות. נכון לדצמבר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-39 מיליון צפיות והוא הקליפ הנצפה ביותר של קירל בפלטפורמה.
ביקורת
מבקרת המוזיקה של אתר mako, מיטל שבח, הכתירה את השיר ואת הקליפ הנלווה אליו כ"ניצחון הענק של נועה קירל", כאשר היא מזהה אותו כשיאו של תהליך עלייתה של הזמרת הצעירה לפסגת הפופ הישראלי. בלוגר המוזיקה יוסי חרסונסקי, לעומתה, כותב כי השיר הוא "התמסחרות בכל מובן המילה".
הופעות חיות
במסגרת מופע Play פסטיגל ביצעה קירל את השיר בסוף כל מופע. קירל הופיעה עם השיר בגמר הכוכב הבא לאירוויזיון 2020. ההופעה הייתה חיה, אך קירל הופיעה עם פלייבק וביצעה ליפ סינק. קירל הופיעה עם השיר בטקס הדלקת המשואות ה'תש"ף, יחד עם השירים "אהבה בסוף הקיץ", "טיקיטאס" ו-"מאושרים". ביצעה את השיר גם במופע Sky High פסטיגל בשנת 2021 במחרוזת משיריה והיה לנאמבר הפותח במופע שלה בפארק הירקון באוגוסט 2022.
זכריס טופליוס
זכריס טופליוס (בפינית: Zachris Topelius; 14 בינואר 1818 – 12 במרץ 1898) היה סופר ומשורר פיני שכתב בשוודית, ונחשב לדמות מייסדת בספרות הילדים והנוער בשוודיה ובפינלנד. כן עבד כעיתונאי, היסטוריון ושימש כרקטור אוניברסיטת הלסינקי.
ביוגרפיה וכתיבתו
שמו הרשמי של טופליוס היה "זכריאס" (Zacharias), ולעיתים אף השתמש בשם זה, אך העדיף את השם "זכריס" ולעיתים חתם אך בקיצור "ז.". "טופליוס" הוא צורה לטינית של השם הפיני "טופילה".
טופליוס נולד בעיירה קודנאס, במחוז אוסטרובותניה במערב פינלנד, שתושביו דוברי שוודית. אביו היה רופא ונשא אף הוא את השם "זכריאס טופליוס". כתחביב עסק אביו בתיעוד שירי עם פינים. בילדותו נשלח לבית הספר בעיר אואולו ושהה שם אצל קרובי משפחה שהפעילו ספריית השאלה, וטופליוס גדל כשהוא מוקף בספרים, שהפעילו את דמיונו העשיר.
ב-1831 הגיע להלסינקי והסתובב בחוג הלאומנים הפינים שסבבו את לודוויג רונברג, שבביתו שהה. ב-1833 החל ללמוד באוניברסיטת הלסינקי, עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1847 לאחר שהגן על תזה שעסקה במנהגי הנישואים של הפינים הקדמונים. הוא למד היסטוריה, תאולוגיה ורפואה. הוא היה "המזכיר של החברה הפינית לחי והצומח", ובין 1846 ל-1861 הועסק בספריית האוניברסיטה ולימד היסטוריה, סטטיסטיקה ושוודית בבית ספר.
ב-1854 קיבל משרת פרופסור להיסטוריה שלא מן המניין באוניברסיטה, ולאחר מכן ב-1863 קיבל משרת פרופסור מן המניין לפינית, רוסית והיסטוריה נורדית, וב-1876 קיבל משרת פרופסור מן המניין להיסטוריה כללית. הוא היה רקטור של האוניברסיטה בין 1875 ל-1878, ולאחר מכן פרש, וקיבל את התואר "יועץ ממלכתי" (статский советник), תואר כבוד באימפריה הרוסית שפינלנד הייתה חלק ממנה באותו הזמן. ב-1878 פרש, אך המשיך בקשר עם האוניברסיטה, ובמקביל השקיע עצמו ביצירה ספרותית.
עוד בצעירותו התפרסם כמשורר לירי, ופרסם שלושה כרכי שירה בשם "פריחת האברש" בין 1845 ל-1854. בשנת 1850 פרסם רומן היסטורי בשם "דוכסית פינלנד". כן ערך את העיתון "הלסינגפורס גאזט" בין 1841 ל-1860. יצירתו האהובה ביותר היא "סיפורו של רופא צבאי", רומן היסטורי, בסגנון ולטר סקוט המתאר את סיפורה של משפחה שוודית פינית במאות ה-17 וה-18, החל מימי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ועד ימי גוסטב השלישי, מלך שוודיה. היצירה פורסמה בהמשכים בין 1853 ל-1867. כן שלח ידו במחזאות, ומיצירותיו זכתה להצלחה טרגדיה בשם "רגינה ואן אמריץ" (1854). ביצירותיו כיוון לטיפוח לאומיות פינית חזקה. טופליוס עסק אף באופרה, ככלי ביטוי לאומי ורומנטי. בין היתר כתב, ביחד עם ידידו המלחין פרדריק פאסיוס, ליברטו לאופרה הפינית הראשונה "Kung Karls jakt", (הציד של המלך קרל). על אף שהליברטו נכתב בשוודית, הנושא נחשב לנושא לאומי פיני.
טופליוס זכור אף כאחד האבות המייסדים של ספרות הילדים הפינית והשוודית. בין 1865 ל-1896 ערך חוברות בשם "קריאת ילדים" שהשפיעו על ספרות הילדים הנורדית. טופליוס מזוהה עם ספרות הילדים עד כדי כך שבמרכז הלסינקי מצוי פיסלו כשהוא מוקף בילדים.
טופליוס מת באחוזתו בסיפו שבפינלנד בשנת 1898.
T-90
T-90 הוא טנק מערכה רוסי מהדור השלישי שנכנס לייצור סדרתי החל משנת 1993. הטנק מיוצר במפעל אורלוואגונזאבוד בעיר ניז'ני טאגיל - המפעל שבו פותחו, בין היתר, טנקי T-62 ו-T-72. כשאר הטנקים הסובייטיים המודרניים, טנק ה-T-90 מאופיין בצללית קטנה, משקל נמוך, יכולת צליחת נהרות לעומק של עד 5 מטרים וצוות בן 3 לוחמים בלבד המתאפשר על ידי קיומה של מערכת טעינה אוטומטית המבטלת את הצורך בטען.
החל מהצגתו של טנק ה-T-72, עסקה ברית המועצות בפיתוח ושדרוג הטנק, אשר גרסתו המתקדמת ביותר (T-72BU) מותגה כ-T-90, בעיקר לצורכי שיווק. ה-T-90 נועד להיות פשוט וזול יותר לייצור מה-T-80, כמו שה-T-72 היה הגרסה הזולה ל-T-64. מטרה זו הושגה באמצעות שילוב המערכות המתקדמות אשר פותחו עבור טנק ה-T-80 על גבי טנק ה-T-72 הזול והפשוט לייצור, המשתמש במנוע דיזל אמין, בניגוד לטורבינת גז של ה-T-80.
מיגון
בהתאם לדוקטרינת השריון הרוסית, הטנק מתבסס בראש ובראשונה על צללית נמוכה, המקטינה את חתימת הטנק בשדה הקרב. שריון הטנק מורכב משלוש שכבות הגנה; השכבה הראשונה היא מיגון פסיבי של שריון מרוכב. השכבה השנייה כוללת מיגון ריאקטיבי דור ב' מדגם KONTAKT-5 המותקן על חזית וצדדי השלדה ועל הצריח בצורת "לבנים". השריון הריאקטיבי מותקן גם על תקרת הצריח כנגד איומים מלמעלה. הטנק מצויד גם במערכת הגנה אקטיבית רכה מדגם SHTORA (ברוסית: Штора, "וילון") לשיבוש אופטרוני, המיועדת לשבש טילי נ"ט מתבייתי כתם לייזר או רוכבי קרן לייזר. עובי השריון הוא שווה ערך ל־420 עד 900 מ"מ בצריח כנגד קלעים קינטיים, ושווה ערך ל־500 עד 900 מ"מ כנגד מטענים חלולים. דפנות התובה שוות ערך ל־710-670 מ"מ נגד קינטי ול־1,340-990 מ"מ נגד חלול. כמו כן קיימות בטנק 12 מדוכות עשן היעילות בתחום האור הנראה ובתחום האינפרא אדום, מערכת התרעה כנגד קרינת לייזר עם 4 מקלטי לייזר, וכן מיגון אב"כ כולל.
חימוש
עוצמת האש העיקרית של הטנק היא תותח חלק הקדח M46A2 בקוטר 125 המ"מ, הזהה לדגמים הקודמים, ה-T-72 וה-T-80. התותח בעל דיוק משופר, וניתן להחלפה בקלות ובמהירות במקרה של פגיעה או תקלה. התותח מיוצב בשני הצירים ונטען במטען אוטומטי הכולל 22 פגזים תורנים, המבטל את הצורך בטען. השימוש במטען אוטומטי מאפשר לטנק ירי של 7–8 פגזים בדקה. חימוש התותח כולל פגזים קינטיים, חלולים, נפיץ־רסס ושרפנל עם מרעום זמן. בנוסף הוא אף יכול לשגר טילים נגד טנקים מונחי לייזר מסוג "רפלקס" 9M119 לטווח של עד 4,000 מ' בעלי ראש נפץ במטען חלול, המסוגלים לחדור שריון ריאקטיבי וכן לפגוע במסוקים בטווח של 5,000 מ'. החימוש המשני של הטנק כולל מקלע נ"מ NSV 12.7 מ"מ ומקלע מקביל 7.62 מ"מ. מערכת בקרת האש של הטנק היא אינטגרלית אוטומטית. מערכת זו כוללת מחשב בליסטי וערוצי ירי לפגזים וטילים.
שירות
בעקבות קשיים תקציביים יוצרה כמות מעטה יחסית של טנקי T-90 וכ-700 טנקים בלבד מדגם זה משרתים את חיל השריון הרוסי. כיום משרת הטנק גם בצבא הודו. הודו אף החלה לייצר ברישיון את גרסת הייצוא של הטנק, "T-90S", הכוללת מנוע משופר (1,000 כ"ס) ורכיבים אלקטרוניים מתוצרת חברות מערביות.
במלחמת רוסיה-גאורגיה ב-2008 הטנק הוכיח את עצמו כיעיל מאוד, כאשר נע על השטח במהירות גבוהה מאוד וסייע לכוחות בהתגברות על טנקי המערכה הגאורגיים, שהורכבו מטנקים סובייטיים, שמוגנו במערכות הגנה מערביות.
דגמים
כלים מבוססי שלדה:
גלריה
טנק Т-90А בפורום הבינלאומי "טכנולוגיה בבניית מכונות" 2012:
High School
High School (בעברית: בית ספר תיכון) הוא שיר של הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-16 באפריל 2013 כסינגל השלישי מהאלבום Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up, שהוא הוצאה מחודשת של אלבום האולפן השני של מינאז', Pink Friday: Roman Reloaded. בשיר משתתף הראפר ליל ויין.
רקע
ב-29 בנובמבר 2012 פרסמה מינאז' סקר בו שאלה את מעריציה איזה שיר לדעתם צריך לשמש כסינגל הבא מהאלבום. במקום הראשון היה השיר "I'm Legit", במקום השני השיר "High School" ובמקום השלישי השיר "Up In Flames". הקליפ לשיר צולם ב-11 במרץ 2013. כשיצא האלבום שמו לב מעריציה של מינאז' כי יש דמיון בין השיר לבין השיר "Hood Story" מהמיקסטייפ הראשון של מינאז', "Playtime is Over", כאשר בשני השירים מוזכרים המשפטים "he said he came from Jamaica" ו-"he owned a couple of acres". בסיום של השיר מהמיקסטייפ ניתן לשמוע את מינאז' לוחשת "To Be Continued" ("המשך יבוא"). מינאז' אישרה את השמועות כאשר פרסמה מחדש הודעה בטוויטר בה נאמר: "HOOD STORY PART 2".
קלוד בשה
קלוד גַסְפָר בָּשֶׁה דה מזיריאק (בצרפתית: Claude-Gaspard Bachet dit de Méziriac; 9 באוקטובר 1581 - 26 בפברואר 1638) היה מתמטיקאי וחידונאי צרפתי.
בָּשה כתב ספרים על חידות מתמטיות ושעשועים מתמטיים, ולמעשה הניח את היסוד לכל הספרות שנכתבה לאחר מכן בתחום זה. ספרו Problèmes plaisans et délectables יצא לאור בשנת 1612, ומהדורה מורחבת שלו יצאה לאור בשנת 1624. דוגמה לבעיה המופיעה בספר היא בעיית יוספוס. חידה מפורסמת אחרת מספר זה היא: מהו המספר המזערי של משקולות הנחוץ כדי לשקול במאזני כפות כל מספר שלם של קילוגרמים בין 1 ל-40?
כמתמטיקאי, פרסומו העיקרי נובע מתרגום ספרו של דיופנטוס, "אריתמטיקה", מיוונית ללטינית בשנת 1621, צעד שהביא ספר זה לתרבות האירופית. על ספר זה כתב פייר דה פרמה בשוליו את הערתו המפורסמת, הידועה בשם "המשפט האחרון של פרמה".
בשנת 1635 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
כ"ג בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בכ"ג שבט היא, ברוב השנים, פרשת משפטים. אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת יתרו.
1939 בברית המועצות
1939 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-22 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
הצפנת אוקמוטו-אושיאמה
בקריפטוגרפיה, הצפנת אוקמוטו-אושיאמה (באנגלית: Okamoto-Uchiyama Cryptosystem) המסומנת בקיצור OU, היא מערכת הצפנת מפתח ציבורי הומומורפית חלקית שהתגלתה ב-1998 על ידי Tatsuaki Okamoto ו-Shigenori Uchiyama מחברת ניפון טלגרף אנד טלפון (NTT). היא שונה מ-RSA ומדיפי-הלמן בכך שזאת מערכת הצפנה מוכחת כבטוחה בהנחה שפירוק לגורמים היא בעיה קשה והיא פועלת מעל חבורת אוילר כאשר n=p^2q וכן p ו-q ראשוניים.
תיאור כללי
OU היא תמורה חד-כיוונית עם דלת צונחת כאשר הדלת הצונחת היא אלגוריתם יעיל לחישוב לוגריתמים בתת-חבורה ספציפית הנקראת חבורת p. החד-כיווניות שלה נובעת מבעיית פירוק לגורמים של המודולוס n=p^2q וכן אפשר להוכיח שהטקסט המוצפן בטוח סמנטית כולו נגד יריב פסיבי. בגלל ש-OU הסתברותית הטקסט המוצפן נראה אקראי, כי כל טקסט קריא יכול להיות מוצפן עם אותו מפתח באופן שונה בכל פעם. הביטחון הסמנטי מסתמך על הקושי שבהבחנה בין לבין  כאשר r ו-r' אקראיים ובלתי תלויים ב-. בעיה זו נחשבת לבעיה קשה והיא שקולה לבעיית השארית הריבועית וכן שארית מסדר גבוה יותר שנחשבות לבעיות קשות. שיטת OU נחשבת ליעילה יותר בהשוואה ל-RSA להצפנה של ערכים קטנים כמו מפתח הצפנה והיא הומומורפית בגלל התכונה הבאה: אם m_0+m_1<p.
תכונה זו שימושית במקומות בהם נדרשת הצפנה אנונימית כמו בהצבעה דיגיטלית ובמטבע דיגיטלי. החסרונות של שיטת OU הם: התנפחות הטקסט המוצפן וכן העובדה שהיא אינה בטוחה נגד יריב אקטיבי לפי מודל התקפת מוצפן-נבחר. אפשר ליישם טכניקת ריפוד דומה לזו שנעשתה ב-RSA כדי לקבל ביטחון סמנטי במסגרת מודל אורקל אקראי. כמו כן שיטה זו חשילה כי זה נובע מהתכונה הייחודית שלה. לא ידוע אם הקושי שבפירוק n=p^2q שונה מהקושי שבפירוק n=pq לכן n יכול להיות באורך זהה בשני המקרים (למשל 2046 סיביות כאשר כל ראשוני באורך 682 סיביות).
פונקציה לוגריתמית
נתונה החבורה (כאשר n=p^2q וכן p ו-q ראשוניים), הפונקציה הלוגריתמית L מוגדרת מעל p-סילו - תת-חבורה של החבורה הכפלית. אם נתון ראשוני p הקבוצה: היא חבורה ציקלית מסדר p(p-1) לכן \#\Gamma=p. הפונקציה L עבור x\in\Gamma קלה לחישוב והיא: והיא מוגדרת היטב. הפונקציה L(x) נקראת "פונקציה לוגריתמית" של \Gamma והביטוי שקול ל-\log(x) מעל מודולו p. היא הומומורפית ביחס לפעולות הכפל והחיבור כי: ולכן מתקיים: ההוכחה במאמר המקורי.
אפולו ודפנה (ברניני)
אפולו ודפנה הוא פסל שיש מאת הפסל האיטלקי ג'ובאני לורנצו ברניני. הפסל, המתאר את דמויותיהם של אפולו ודפנה מוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא.
הצפנת אוקמוטו-אושיאמה
הכנה
יהי k פרמטר ביטחון (למשל k=682), בוחרים שני ראשוניים אקראיים p ו-q כאשר |p|=|q|=k ומחשבים את n=p^2q. בוחרים אלמנט אקראי כך שהסדר של  הוא p. לא קשה למצוא איבר כזה כי  וכן  כאשר gcd היא פונקציית מחלק משותף מקסימלי (לכן כל מה שצריך זה לוודא ש-g_p\ne 1). מחשבים את.
אפולו ודפנה (ברניני)
נושא הפסל לקוח מתוך היצירה "מטמורפוזות" מאת המשורר הרומי אובידיוס. על פי הסיפור המיתולוגי, האל אפולו, שחץ האהבה של קופידון ננעץ בו, רודף בתשוקה אחר הנימפה דפנה. לאחר שדפנה קראה לעזרה, הפך אותה אביה - אל נהר - לצמח הדפנה.
הצפנת אוקמוטו-אושיאמה
הכנה
המפתח הציבורי הוא: (n,g,h). המפתח הפרטי הוא: (p,q). h ניתן לחישוב בכל שלב מתוך g ו-n והוא נועד רק להקל על החישובים בצד המצפין, אין חובה לשלוח אותו.
אפולו ודפנה (ברניני)
פסלו של ברניני מציג את האירוע ברגע השיא שלו. האל אפולו מתואר כנער צעיר ועירום. ידו האחת מצליחה לאחוז במותניה של דפנה ואילו רגלו האחורית מונפת באוויר, כבתוך ריצה, המועצמת על ידי הבד העוטף את אזור חלציו ותלוי מכתפו. דפנה מתוארת עירומה לחלוטין, פיה פעור באימה והיא מסובבת את ראשה לאחור לעבר אפולו. גופה מתואר בתנועה פיתולית (סרפנטינית). ידיה מונפות למעלה וכפות ידיה, מהן מבצבצים עלים וניצנים, נמצאות במצב של מטמורפוזה לצמח.
הצפנת אוקמוטו-אושיאמה
פענוח
תחילה מחשבים את ואז הטקסט הגלוי מתקבל על ידי דרך אחרת להציג זאת (הכפלה בהופכי כפלי במקום חילוק):
זה נכון כי לפי חוקי הלוגריתמים הוא במובן מסוים הלוגריתם של x בבסיס g, לפי זה אם נתון: כל מה שצריך כדי לחלץ את m זה לקחת לוגריתם בבסיס g^{p-1}. את זה אפשר לעשות על ידי מודולו p.
ביטחון
יהי מייצר  כאשר p ו-q ראשוניים. בעיית הפירוק בהינתן (n,k) למצוא את (p,q) קשה אם עבור כל אלגוריתם פולינומי הסתברותי \mathcal{A} ועבור כל קבוע c עם k גדול מספיק מתקיים: כמו כן בהינתן מייצר ו-(n,g,k) מפתח ציבורי, c הטקסט המוצפן, היפוך הפונקציה קשה אם עבור כל אלגוריתם פולינומי הסתברותי \mathcal{A} ועבור כל קבוע c עם k גדול מספיק מתקיים: קיימת הוכחה ששתי הבעיות המתוארות שקולות. אם מצליחים להפוך את פונקציית ההצפנה אז אפשר לפרק את n לגורמים. בכך מוכיחים שההצפנה בטוחה בהנחה שבעיית פירוק לגורמים קשה. בדומה לבעיית השארית הריבועית, מסתמכים על העובדה שקשה להכריע האם איבר הוא בתת-חבורה מסדר p ומזה נובע שהטקסט המוצפן כולו בטוח סמנטית.
דוגמה במספרים קטנים
נניח שנבחרו הפרמטרים הבאים:.
אם g=23 אז וכן.
אם המסר להצפנה הוא m=100 ו-r=9 אז מתקבל מודולו 1018961.
לפענוח קודם מחשבים את:.
הלוגריתמים של c_p ושל g_p (מודולו p) הם: וכן
שיפורים
השלב הראשון בפענוח דורש O(k^3) פעולות על סיביות בגלל העלאה בחזקת p-1. קורון נקש ופלייר הציעו לייעל את שיטת OU כך שסיבוכיותה תהיה O(k^2) מבלי לאבד את השקילות לבעיית הפירוק. הם הציעו להשתמש בראשוני p כך של-p-1 יש גורם ראשוני גדול t (באורך 160 סיביות לפחות), כלומר p=tu+1. כמו בגרסה המקורית, בוחרים שלם g<n ומחשבים את כך שהסדר שלו הוא p. מחשבים את, מגרילים את h ומחשבים את. השלישייה (n,G,H) היא המפתח הציבורי ואילו המפתח הפרטי הוא (p,q).
להצפנה בוחרים שלם אקראי r<n ומחשבים את ואילו לפענוח מחשבים את: הסיבוכיות השתפרה כי t קטן מ-p.