cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחנת הכוח הראשונה בחיפה
רקע היסטורי
בתחילת שנות ה-30 הודממו שלוש תחנות הכוח שפעלו באמצעות דיזל גנרטורים, בתל אביב, בחיפה ובטבריה, והן שימשו רק כעתודה ולמקרי חרום.
במרץ 1935 הוקמה תחנת הכוח הקיטורית הראשונה בחיפה, שנקראה לימים, תחנת הכוח חיפה א'.
תכנון התחנה
עבודות תכנון התחנה החלה ב-1924 לאחר שפנחס רוטנברג קיבל את תמיכת הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל. תמיכת הנציב הייתה חשובה לרוטנברג שניסיונו בזמן הקמת תחנת הכוח הראשונה בתל אביב, לימד אותו שתמיכת הבריטים היא הפתרון המרכזי לחשש בוועד הפועל הערבי מ"החשמל היהודי".
רוטנברג בחר להקפיד על איכות תכנון אדריכלית בכל תחנות הכוח שהקים באותן שנים וגם במקרה של תחנת הכוח בחיפה פנה לאדריכלים מהשורה הראשונה כדי שיעצבו את המבנה. ב-1923 פנה רוטנברג לאדריכל היהודי גרמני אריך מנדלסון וביקש ממנו לתכנן את תחנת הכוח ההידרואלקטרית על הירדן ואת תחנת הכוח בחיפה. מבחינתו של מנדלסון ההזדמנות לתכנן תחנת כוח הייתה מימוש של אידיאל המודרניות הן כמתכנן והן כציוני נלהב. בעקבות הפניה הגיעה מנדלסון לביקור בישראל שבמסגרתו יצר סקיצות לשני הפרויקטים ולמד את האתרים. הסקיצות כללו פרספקטיבה אקספרסיבית, תוכניות וחתכים. על בסיס התכנון שיצר מנדלסון החלו במחלקת התכנון של חברת החשמל בשרטוט תוכניות, חזיתות וחתכים של התחנות. התכנון המוצע התבסס על מבנה נקי קווים עם גג שטוח, תוכנית מלבנית קומפקטית ואסימטריות בביטוי התלת־ממדי. תכנון המזכיר את תחנת הכוח שתכנן מנדלסון במפעל הטקסטיל "מאייר – קאופמן" בגרמניה. עבודת התכנון נתקלה בקשיים בגלל התנגדות הוועד הפועל הערבי ומנדלסון, ממקום מושבו בברלין, הרגיש שהעיכוב בתכנון אינו מוגבל לסוגיה הפוליטית. במכתב שכתב לאדריכל ריכרד קאופמן, מתלבט מנדלסון בסוגיה. למרות זאת בסוף 1923 העביר מנדלסון לרוטנברג סדרת שרטוטים סופיים לתחנה בחיפה. בתגובת רוטנברג, שנשלחה למנדלסון במכתב מתחילת 1924, נכתב שהצעתו תעלה לדיון במועצת המנהלים של החברה אך לא סביר שתתקבל בגלל המודרניות המובהקת של התכנון. לטענתו של רוטנברג הבריטים העדיפו תכנון שמכונה בתאוריה האדריכלית, רגיונליזם קולוניאליסטי, על פני המודרניזם האירופאי. חוקרי מרכז המחקר למורשת האדריכלות בטכניון כותבים בספר המוקדש לפרויקטים האדריכליים של חברת החשמל, שנראה שרוטנברג שהעדיף להיות הפוסק האחרון בנושאי התכנון בחברה, השתמש בהתנגדות הבריטית כדי לוותר על שירותיו של מנדלסון ולהימנע מהתנגשות בין רצונותיהם.
עוד לפני תום ההתקשרות עם מנדלסון פנה רוטנברג לקאופמן שביקש ממנו לתכנן את התחנה. קאופמן, אף על פי שהיה בקשר אישי עם מנדלסון, ושתכנון תחנת הכוח בתל אביב עלה על שרטון, לקח על עצמו את התפקיד. הוא עדכן את מנדלסון במכתב והחל להכין מספר גרסאות לתכנון. אך גם במקרה זה, התכנון לא יצא לפועל. ביולי 1924 כתב לו רוטנברג שבגלל התנאים הטופוגרפיים שאתר, נאלצו בחברה לשנות את התכנון ובגלל קוצר הזמן האחריות על התכנון הועברה למחלקת התכנון של החברה. באוגוסט 1924 החלה עבודת התכנון בחברה וחלק מן השרטוטים שהופקו באותה התקופה חתומים על ידי מתכנן החברה ש.ד. סורסקי וחלק על ידי רוטנברג עצמו. מקורות ההשראה לתכנון הסופי היו הן עבודתו של קאופמן והן עבודתו של מנדלסון. הכניסה לבניין הייתה מגרם מדרגות רחב שנוצר בגלל התנאים הטופוגרפיים. הבניין עצמו היה מודרני במובהק עם קווים נקיים ומגדל בולט ששובר את הסימטריה. הגג התבסס על מערכת מסבכים שיצרה שיפוע קל שהוסתר בחזית על ידי מעקה הגג המוגבה.
שמואל מלול
שמואל "שמוליק" מלול (נולד ב-3 באפריל 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן שמאלי.
קריירת מועדונים
מלול התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק. בקיץ חתם במכבי פתח תקווה. ב-15 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-4 נגד בני יהודה תל אביב.
בתום העונה שוחרר מפתח תקווה וחתם בבית"ר ירושלים כמחליף לדושאן מטוביץ'. בבית"ר לא הצליח לבסס את מקומו ובסוף העונה עזב את המועדון. ב-19 ביולי 2015 חתם בהפועל עכו.
ב-21 בספטמבר 2016 חזר למכבי פתח תקווה.
ב-8 ביוני 2017 חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
מפציץ טורפדו
מפציץ טורפדו (באנגלית: Torpedo bomber) הוא סוג של מפציץ המיועד לתקיפת אוניות באמצעות טורפדו, המסוגל לשאת גם פצצות. מפציצי הטורפדו פעלו בעיקר בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה, בה שימשו מרכיב עיקרי בקרבות רבים ומפורסמים כגון קרב טרנטו בשרות הבריטים ובמתקפה היפנית על פרל הארבור. הופעתם של מערכות נשק משופרות הנישאות על ידי מפציצים קונבנציונליים, בעיקר טילים נגד ספינות, השיפורים בהגנות נ"מ ופגיעותם הרבה של מפציצי הטורפדו בזמן תקיפה, הביאו להפסקת השימוש במפציצים מסוג זה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
מפציצי הטורפדו הראשונים החלו להופיע במהלך מלחמת העולם הראשונה כנגזרת של התפתחותם הטכנולוגית של המטוסים והטורפדו. הרעיון למטוסים נושאי טורפדו התפתח כבר בסביבות שנת 1910 ונבע מהרצון לספק מעין "ספינת טורפדו מעופפת" המסוגלת לחמוק מבעד להגנות ולתקוף אף את האוניות הגדולות ביותר. את הרעיונות הפרקטיים הראשוניים שרטטו הקצינים הבריטיים לוטננט דאגלס הייד-תומפסון (Douglas Hyde-Thompson) וקומנדר מוריי סואטר (Murray Sueter) ב-1912. מספר הטלות טורפדו סטטיות בוצעו ב-1913 וב-28 ביולי 1914 בוצעה הטלת הטורפדו המוצלחת הראשונה בטיסה ממטוס ימי מדגם שורט 184 של הצי המלכותי הבריטי. בעקבות ההצלחה לחץ סואטר על האדמירליות הבריטית לסייע ללחימה וגף של מטוסי שורט 184 צורף ב-1915 למערכה בדרדנלים על גבי נושאת מטוסים מאולתרת. במהלך המערכה הפך השורט 184 למטוס הראשון שהצליח להטביע אוניית אויב באמצעות טורפדו, ובסך הכול טובעו על ידו שלוש ספינות, אך השורט היה מסוגל לשאת רק טורפדו קטן יחסית בקוטר 14 אינץ', שחסר עוצמה לגרימת נזק משמעותי לספינות גדולות. משום כך נבנה מטוס ימי גדול יותר, השורט 320, שנשא טורפדו בקוטר 18 אינץ' וטס במהירות 72 מייל לשעה (כ-115 קמ"ש) לטווח של 100 מיילים (כ-160 קילומטר). המטוס נכנס לייצור במהלך 1917 לאחר שנבחן בהצלחה בשנה שלפני כן. סואטר ביקש ליצור כוח מפציצים הפועל מבסיס יבשתי שיוכל במקביל לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, ובשיתוף עם תומאס סופווית' (Thomas Sopwith) יצר את הסופווית' קוקו, מפציץ טורפדו חד-מושבי בעל מנוע של 200 כוחות סוס וטווח פעולה של 160 מייל (כ-257 ק"מ) ומהירות של 103 מייל לשעה (כ-165 קמ"ש). הקוקו נחשב כמפציץ הטורפדו הראשון שתוכנן לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, אך לא הספיק להיכנס לפעילות מבצעית במהלך המלחמה.
בארצות הברית בוצעה הטלת טורפדו דמה ממטוס ימי בסוף 1917, במהלכה ניתז הטורפדו מן הגלים בחזרה וכמעט פגע במטוס. מכיוון שמטוסי אותה תקופה יכלו לשאת רק משקל מוגבל, עדיין לא הבשילה כניסתו של מפציץ הטורפדו לשירות מבצעי יעיל.
מספר מטוסים רב-מנועיים כבדים הותאמו אף הם לנשיאת טורפדו, כמו המפציץ היפני מיצובישי G4M "בטי" ששימש להטבעת אוניות המערכה הבריטיות פרינס אוף ויילס וריפאלס ב-10 בדצמבר 1941. מטוסי אותה הטייסת אף ניסו לתקוף את נושאת המטוסים של צי ארצות הברית, הלקסינגטון, במהלך קרב ים האלמוגים אך האבדות שספגו הפעם מאש נ"מ וממטוסי הקרב המגינים המחישו את פגיעותו של המפציץ כנגד הגנות אלה.
הצדדים הלוחמים במלחמת העולם השנייה עשו שימוש נרחב בדגמים רבים של מפציצי טורפדו, שהיו בחלקם מטוסים שתוכננו במיוחד למשימה (כגון הבריסטול בופורט) ובחלקם עברו הסבות מדגמי מטוסי קרב (כגון הבריסטול בופייטר), מפציצים (כגון ההיינקל He 111) ומטוסים ימיים.
מפציצי הטורפדו הייעודיים החלו לצאת משרות זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והוחלפו על ידי מטוסים רב תכליתיים שצוידו מאוחר יותר גם בטילים. לעומת זאת, הותאמו בסוף שנות ה-40 ותחילת ה-50 מספר מטוסי סילון, כגון האיליושין Il-28T, לנשיאת טורפדו במסגרת פעילותם המבצעית. התקפת הטורפדו הידועה האחרונה בוצעה על ידי דאגלס A-1 סקייריידר של צי ארצות הברית כנגד סכר הואצ'יאון (Hwacheon Dam) במהלך מלחמת קוריאה. מפציצי הטורפדו המבצעיים האחרונים שירתו, ככל הנראה, בחיל האוויר הצפון קוריאני בשנות ה-80.
במקביל לירידתו מהבמה של מפציץ הטורפדו, הותאמו מספר מטוסי סיור ימיים (כגון ה-P-3 אוריון האמריקני) ומסוקים הפועלים מספינות (כגון הווסטלנד לינקס הבריטי) כפלטפורמת שיגור עבור טורפדות מתבייתים כנגד צוללות, אך שיטת הפעולה הנהוגה שונה משמעותית.
טקטיקות
אחד מחסרונותיו העיקריים של המפציץ היה הצורך לטוס בנתיב ארוך וישר בגובה נמוך וקבוע של כ-30 מטרים לעבר המטרה, ולשחרר את הטורפדו מטווח קצר. הטורפדות היו כלי נשק מורכבים, מתוחכמים וכתוצאה מכך גם מועדים לתקלות תפעול וגם לנזקים כאשר נחתו במים, במיוחד אם פגעו בראש גל. ההטלה האידיאלית כוונה לבסיס הגל אך הייתה קשה לביצוע.
להשגת יעילות מרבית בתקיפה, נורו הטורפדות על ידי קבוצה בת מספר מטוסים בו זמנית, בתצורת מניפה (בדומה לשיטת ההתקפה הנהוגה בספינות טורפדו ובצוללות). חשיבות רבה הייתה לגורם ההפתעה ולחיפוי של מטוסי קרב על המפציצים, להשגת עליונות אווירית ולמשיכת אש הנ"מ. בשנות ה-30 פיתח הצי הקיסרי היפני את שיטת הפעולה הטובה ביותר שנועדה להשיג פגיעה. היפנים עשו שימוש ב"שיטת הסדן" שכללה שימוש בשתי קבוצות מפציצים שהתקרבו אל ירכתי הספינה בזווית של 45 מעלות משני צידיה. הטלת הטורפדו בוצעה במרחק שווה מצד שתי הקבוצות, מה שיבטיח פגיעה ללא קשר לכיוון אליו תנסה הספינה לתמרן. מעשית, הייתה שיטה זו קשה לתיאום ולכן נעשה בה שימוש רק לעיתים נדירות. בדרך כלל, פוזרו מבני המפציצים הקרבים במהירות עקב המטוסים המגינים ואש הנ"מ, מה שהותיר כל מטוס לתקוף לבדו. במהלך ההתקפה היפנית בפרל הארבור, היו הספינות המותקפות מסודרות בשורה ונייחות, מה שאפשר ל-40 מפציצי הצי הקיסרי היפני החמושים בטורפדו סוג 91 (מתוך 183 המטוסים התוקפים) לפגוע בקלות בדופן הספינות בעוד המגינים הופתעו לחלוטין.
השימוש היעיל ביותר במפציצי טורפדו נעשה בשיתוף עם סוגי מטוסים אחרים. אחת התקיפות המוצלחות בהתאם לטקטיקה זו בוצעה ב-7 בדצמבר 1942, במהלך היום הראשון של קרב ים האלמוגים ובה הוטבעה נושאת המטוסים היפנית שוהו על ידי נושאות המטוסים האמריקניות לקסינגטון ויורקטאון, אשר הזניקו מולה כ-100 מטוסים, ביניהם גם מפציצי טורפדו, שתקפו במספר גלים. במהלך ההתקפה על אוניית המערכה יאמטו סיפקו מטוסי קרב חיפוי עבור מפציצי הצלילה שגרמו נזק רב לסיפונים העליונים, לתותחים ולצוותים שאיישו אותם ושיתקו בכך את הגנות הנ"מ שלה, מה שאפשר למפציצי הטורפדו להתקרב ללא הפרעה ולתקוף. לעומת זאת, במקרים בהם נכשלו התוקפים בניסיונות להשיג עליונות אווירית או לתקוף בהפתעה, סבלו מפציצי הטורפדו מאבדות כבדות, ללא קשר למידת חדשנותו של דגם המטוס. המחשה לכך ניתנה במהלך קרב מידווי בו החמיצו מפציצי הצלילה האמריקניים את מטרותיהם, נושאות המטוסים היפניות. עקב כך, תקפו שלוש טייסות מפציצי טורפדו את היפנים לבדם, ללא תיאום וחיפוי מטוסי קרב, ומרביתם הופלו ללא גרימת נזק לספינות האויב. בקרב איי סנטה קרוז היה למפציצי הטורפדו היפניים מדגם נקג'ימה B5N, שנחשבו כמיושנים, חלק חשוב בנזק הכבד שנגרם לשתי נושאות מטוסים, האנטרפרייז וההורנט, שהסתיים בטביעתה של האחרונה. לעומתם, נכשלו מטוסי ה-TBF אוונג'ר האמריקנים החדישים בגרימת נזק לכוח נושאות המטוסים היפני.
תקיפה בטורפדו הייתה יעילה פחות כאשר המטרה הייתה מסוגלת לתמרן במהירות, מלבד במקרים שצוות המפציץ היה מיומן ובעל רמת אימון גבוהה. המחיר הגבוה של האבדות במפציצים היה כדאי מכיוון שאפילו פגיעת טורפדו בודד באוניית מלחמה הייתה מסוגלת לשתק אותה בצורה משמעותית, במיוחד בכלי שיט ללא חגורת הגנה משוריינת (לנושאות מטוסים ולסיירות היו אמנם "בליטות טורפדו", אך הן לא היו נרחבות כמו באוניות מערכה). גם אוניית מערכה לא הייתה ממוגנת לחלוטין כנגד פגיעה, וחור שנוצר כתוצאה מכך עלול להתרחב בשל לחץ המים המנסים לחדור לגוף הספינה. כמו כן לא ניתן להגן על מדחפי הספינה ועל ההגה שלה, כפי שהומחש בטיבועי הביסמרק וכוח המשימה של הפרינס אוף ויילס.
מדעי השיקום
מדעי השיקום (באנגלית: Rehabilitation Sciences) הוא תחום במדעי הבריאות העוסק בתפקוד האדם עם מוגבלות, שיקומו והקשר שבינו למצב בריאותו ולסביבתו. שיקום רפואי הוא תהליך אינטנסיבי בו משתתפים אנשי מקצוע מגוונים, המסייע לאנשים בעלי לקות (לקות פיזיות, נפשית, חושיות או קוגניטיביות) לשפר את התפקוד שלהם באופן משמעותי. מדעי השיקום מאגדים קשת רחבה של תחומי ידע בתנועה, בקוגניציה, בהתנהגות, בתקשורת, בתעסוקה, ובטכנולוגיות למיניהן.
מדעי השיקום הם נקודת מפגש בין מדעי הרפואה והבריאות, מקצועות הבריאות, מדעי ההתנהגות, הנדסה וטכנולוגיה, משפטים, חינוך וספורט.
על העוסקים במדעי השיקום
חוקרים וקלינאים מתחומים שונים, כגון: רפואה (רופאי שיקום), סיעוד, מקצועות הבריאות (פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת ותזונה), מדעי המוח והמחשב, הנדסה, חינוך גופני, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה ועוד, עוסקים במדעי השיקום.
על העוסקים במדעי השיקום להיות בעלי ידע נרחב בתחומים הבאים:
הואיל והמגבלה או המגבלות של המטופל עלולות להשפיע על היבטים מגוונים בתפקוד ובחייו של המטופל, על הקלינאי המשקם לאמץ מודל פעולה, הכולל גישה רב מקצועית (מולטי, טרנס ואינטרדיסציפלינרי), לפיה אנשי המקצוע השונים, בעלי המומחיות בתחומם, בונים יחדיו תוכנית התערבות כוללת, הרגישה ומותאמת למגוון צרכיו ורצונותיו של המטופל. על התוכנית להתבסס על הבנת הלקות והשפעתה על המטופל ועל סביבתו, ותוך הבנה של היתרונות, ותחומי הידע (המומחיות) של כל מקצוע ומקצוע.
לימוד מדעי השיקום
לימודי המשך במדעי השיקום מיועדים לעוסקים במגוון מקצועות הבריאות (אח מוסמך, עובדי סיעוד, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, פיזיותרפיסטים, עובדים סוציאליים ודיאטנים).
תואר במדעי השיקום מאפשר לקלינאי להרחיב ולהעשיר את הידע ברפואה השיקומית, בהיבטים התפתחותיים ונרכשים, ובכלל, מעבר להתמקצעות הייחודית ותחום עיסוקו/ה היומי. בוגרי התואר מקבלים כלים להתמודדות עם אתגרים עתידיים ברפואה בכלל, ובשיקום בפרט: מדעי המח, קוגניציה, שפה, למידה מוטורית, טכנולוגיות מתקדמות בתחום, מערכת הבריאות הארצית, חקיקה, נגישות, שוויון הזדמנויות ועוד. כמו כן, הם מעשירים את המרחב האבחוני, הטיפולי והתמיכתי ואת המעקב ארוך טווח.
S/2003 J 16
S/2003 J 16 הוא ירחו של כוכב הלכת צדק. S/2003 J 16 התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים שהודרכה על ידי ברט גלדמן.
קוטרו של S/2003 J 16 הוא 2 קילומטרים. רדיוס מסלולו של S/2003 J 16 סביב צדק הוא 20,744,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 610.362 ימים.
S/2003 J 16 משתיך לקבוצת הירחים אננקה הקרויה על שמו של הירח אננקה ומשתייכים אליה הירחים יואנתה, יוקסטה, פרקסידייק, הרפלייקה, תיאונה ואננקה. ירחיה של קבוצת אננקה מקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון ק"מ).
פרד ליבו
פרד ליבו (Fred Lebow ארד, טרנסילבניה 3 ביוני 1932 – ניו יורק 9 באוקטובר 1994) היה יזם, מארגן מרתון ניו יורק.
ביוגרפיה
נולד למשפחה חרדית בעיר ארד בטרנסילבניה בשם פישל לייבוביץ'. בשנות הארבעים היגר עם משפחתו לארצות הברית, והתגורר בקליבלנד. הוא היה מעורב בתחומי עיסוק שונים, בין השאר היה מנהל מועדון לילה בעיר, וניהל אורח חיים פרוע. בסוף שנות השישים הוא שינה את אורח חייו, והתחיל לנהל אורח חיים בריא, ואף החל בריצה כתחביב. ליבו הצטרף בשנת 1970 ל"מועדון רצי הרחובות של ניו יורק", מועדון שמנה אז כמאתיים ושבעים חברים. שנתיים אחר כך מונה ליבו לנשיא המועדון, שכיום מונה יותר מרבע מיליון חברים. בתפקיד זה הוא שימש במשך 20 שנה. הוא יזם וארגן את הריצת המרתון בניו יורק וכך הפך את ריצת המרתון, מענף אולימפי זניח למדי, לענף ספורט עממי חובק עולם. בריצה הראשונה בניו יורק השתתפו 127 רצים ורק 55 מהם, סיימו את המסלול. ליבו עצמו סיים את המסלול בזמן של 4:12:09. במשך השנים התווספו המוני רצים למרתון ניו יורק, עד שהמספר עומד כיום על 35,000 איש, כאשר רבים מהמבקשים להצטרף למירוץ, נדחים מחמת חוסר מקום.
פייג' אוהרה
פייג' אוהרה (באנגלית: Paige O'Hara; נולדה ב-10 במאי 1956) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
פרד ליבו
ביוגרפיה
עם הפופולריות הרבה של מרתון ניו יורק, ביקשו ערים רבות בעולם את עזרת ליבו בארגון מרוץ בעירם. הוא עזר ותמך בארגון עשרות מרוצים ברחבי העולם, ואף השלים 69 מרתונים ב -32 מדינות שונות. בין השאר עזר בארגון מרתון תל אביב.
פייג' אוהרה
ביוגרפיה
אוהרה נולדה בשם דונה פייג' הלמינטולר (Donna Paige Helmintoller) בפורט לודרדייל, אמה ממוצא אירי ולאביה שורשים אירים, בריטים, הולנדים וגרמנים. היא החלה להתעניין במשחק בגיל ארבע ולמדה בבית ספר לאמנויות, היא הופיעה בתיאטרון ילדים בעירה.
פרד ליבו
ביוגרפיה
ב-1 בנובמבר 1992, בזמן חגיגת יום ההולדת ה-60 שלו, לאחר שאובחן כחולה בסרטן המוח השלים ליבו את המרתון האחרון בחייו בניו יורק בזמן של 5:32:35. במכביה של שנת 1993 רץ ליבו את המרוץ האחרון של חייו, למקצה של חצי מרתון.
פייג' אוהרה
ביוגרפיה
ב-1983 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "ספינת השעשועים", ב-1989 הופיעה באותו תפקיד בתיאטרון ביוסטון, אחרי כן הופיעה גם במחזמר "אוקלהומה!" וב-1995 שיחקה ב"עלובי החיים".
פרד ליבו
ביוגרפיה
ליבו נפטר מהמחלה ב-9 באוקטובר 1994. באזכרה שנערכה לו בסנטרל פארק על קו הסיום של מרתון ניו יורק, הגיעו 3,000 אבלים – המספר הגדול ביותר שהגיע לאזכרה במקום, מאז האזכרה לג'ון לנון.
פייג' אוהרה
ביוגרפיה
היא דיבבה את "בל" בסרט "היפה והחיה" של דיסני, הסרט היה מועמד למספר פרסי אוסקר והיא הופיעה בטקס של אותה שנה. היא ביצעה את התפקיד גם בסרטי ההמשך, "היפה והחיה 2: חורף קסום" ו"היפה והחיה: עולמה הקסום של בל", וכמו כן גם בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
היא שיחקה תפקיד קטן בסרט "מכושפת".
פרד ליבו
ביוגרפיה
לזכרו של פרד ליבו הוקמה קרן צדקה, על ידי ספורטאים. קרן זו גייסה עד כה 42 מיליון דולר. הקרן תומכת בספורטאים ועוסקת גם במחקר מחלת הסרטן.
פייג' אוהרה
ביוגרפיה
היא הייתה נשואה לשחקן מייקל פיונטק.
מיטת קומתיים
מיטת קומתיים, היא סוג של מיטה שבה על גבי המסגרת של מיטה אחת מונחת מיטה אחת נוספת לפחות. מיטת קומתיים מאפשרת לשני אנשים לישון באותו החדר תוך מיקסום של שטח הרצפה הפנוי. לפיכך מיטות קומתיים משמשות במקומות עם שטח רצפה מצומצם, כגון על ספינות ובמחנות צבאיים, או במקומות בהם רוצים למקסם את השטח שתופסת המיטה, כגון מעונות סטודנטים, בקתות במחנה קיץ, אכסניות, חדרי ילדים, תאים ברכבות או מעבורות ותאי כלא.
מיטות קומתיים נתמכות לרוב על ידי ארבעה מוטות או עמודים, אחד בכל פינה של המיטה. סולם משמש כדי להגיע אל המיטה העליונה. המיטה העליונה מוקפת, בדרך כלל, על ידי מעקה, כדי למנוע מי שישן בה ליפול החוצה תוך כדי שינה. בדגמים מסוימים יש גם וילון לפרטיות במיטה התחתונה. בגלל גובהה של המיטה העליונה והצורך בסולם כדי לעלות אליה, המיטה העליונה במיטת קומתיים אינה מומלצת לילדים מתחת לגיל שש.
סוגים של מיטות קומתיים
הסוג הנפוץ ביותר הוא מיטת קומתיים סטנדרטית, הכוללת שתי מיטות באותו גודל, המותאמות למזרנים סטנדרטיים, ונמצאות בדיוק זו מעל זו. מיטת קומתיים משולשת זהה למיטת קומתיים סטנדרטית, אך במיטה התחתונה נכללות שתי מיטות במקום אחת. במיטת פוטון קומתיים נכללת בדרגש התחתון ספת פוטון בסגנון מערבי שמומרת למיטה, ולא מזרן רגיל; במיטה כזו ניתן להשתמש כדי לחסוך מקום בדירות או חדרים קטנים, והמיטה התחתונה מומרת לספה לשימוש בשעות היום. במיטת קומתיים בצורת L המיטה התחתונה מכוונת בזווית ישרה למיטה העליונה, כך שכאשר מסתכלים על המיטה מלמעלה רואים צורה של L; דבר זה גם יוצר גומחה קטנה שבה ניתן להציב מכתבה או מדף לספרים.
מיטת לופט היא מיטה מוגבהת הדומה למיטת קומתיים, אך ללא המיטה התחתונה. הרעיון במיטת לופט הוא פינוי שטח הרצפה (על ידי ניצול השטח האנכי כולו שאחרת לא היה בשימוש) על מנת להציב שם רהיטים אחרים (כמו שולחן או מכתבה), או לנצלו לשטח אחסון (ארגז או מגירות). לעיתים הרהיט או אזור האחסון מובנה בתוך מיטת הלופט. יש מיטות לופט שמנצלות את השטח עוד יותר על ידי הפיכתן למיטות אחסון או מיטות מתגלגלות, תוך שמירה על יכולת להכיל עמדות עבודה ומגירות. מספר סוגים של מיטות לופט יקרים יותר ממיטות קומתיים רגילות, בשל יכולת מובנת לאחסן ותכונות אחרות.
מיטה לופט משולשת כוללת שלוש מיטות. מיטות אלו הן שילוב של מיטה שניתנת לשליפה ומעליה מיטת קומתיים. כאשר המיטה הנשלפת פתוחה, היא יוצרת צורה הדומה ל-L.
מיטה לופט משולשת + Cougan, הוא מיטה קומתיים שבה יש בסך הכל ארבע מיטות. בדרך כלל המיטות נערמות אחת על גבי השנייה, ולכן לפעמים נדרשים שינויים בגג בבית כדי להכיל את המיטה.
טווח המחירים של מיטות קומתיים משתנה על פי הדגמים השונים. חומרי גלם למיטת קומתיים כוללים מתכת, מסגרות פלסטיק או עץ רך מוצק שבו מזרנים נתמכים על ידי חוט מתכת. ניתן לבנות מיטות קומתיים באופן עצמאי מקרשי עץ.
בטיחות
המיטה העליונה במיטת קומתיים צריכה להיות מרופדת במעקות בטיחות כדי לשמור על המשתמש מפני התגלגלות החוצה ונפילה על הרצפה בזמן השינה. מיטות שאין בהן מעקה ניתן לשפץ ולהוסיף מעקה.
אלכסיי גרומוב
אלכסיי גרומוב (נולד ב-31 במאי 1960, זאגורסק, מחוז מוסקבה) הוא מדינאי רוסי, המכהן כסגן ראשון לראש סגל הקרמלין.
בעבר שימש כדובר הקרמלין במשך 8 שנים, בשתי הקדנציות הראשונות לכהונתו של פוטין כנשיא, בשנים 2000-2008.
ביוגרפיה
גרומוב סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה ב-1982.
בשנים 1982—1996 עבד במשרד החוץ הרוסי:
ב-22 בנובמבר 1996 חזר למוסקבה ומונה לראש שירותי העיתונות של נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין, כשהוא מחליף בתפקיד את איגור איגנאטייב. ב-4 במרץ 1998 מונה לעמוד בראש מינהל שירותי העיתונות של סגל הקרמלין.
ב-31 בדצמבר 1999, ילצין התפטר מתפקיד הנשיא ומינה את פוטין לממלא מקום נשיא רוסיה ולמחליפו. בעקבות זאת, ב-4 בינואר 2000 פוטין מינה אותו לדובר שלו והוא התמנה למזכיר העיתונות של נשיא רוסיה בפועל.
במרץ 2000 פוטין נבחר לנשיא וגרומוב מונה לתפקיד דובר הקרמלין, כשהוא מחליף את דמיטרי יאקושקין.
בשנת 2001 צורף כחבר בדירקטוריון ערוץ ORT. ב-26 במרץ 2004 פוטין נבחר לכהונה שנייה כנשיא וגרומוב מונה מחדש על ידי פוטין.
ב-12 במאי 2008 מונה לתפקיד סגן ראש סגל הקרמלין. ב-21 במאי 2012 מונה לסגן ראשון של ראש סגל הקרמלין והוא ממלא את מקומו של ראש הסגל במקרה של היעדרות.
חייו האישיים
הוא דובר צ'כית, סלובקית ואנגלית. נשוי ואב לשני בנים: אלכסיי ודנילה.
Sokrati
Sokrati (בכתב יווני: Σωκράτη בעברית: סוקרטס) היה השיר שייצג את יוון באירוויזיון 1979 שבוצע ביוונית על ידי אלפידה.
שיר זה היה השיר השביעי שבוצע בערב התחרות, מיד לאחר "Notre vie c'est la musique" של לורן וויינר, נציג מונקו, ולפני "Trödler & Co" של פיטר, סו, מארק + פורי, גורפס וקנירי, נציגי שווייץ. עם סיום ההצבעה, השיר קיבל 69 נקודות, והגיע למקום ה-8 מתוך 19 בתחרות.
השיר משבח את הפילוסוף סוקרטס, ומכנה אותו "סופרסטאר". השיר מזכיר את משפטו ואת הוצאתו להורג של סוקרטס, תוך אזכור האזרח האתונאי פונטיוס פילאטוס, כהתייחסות אל מי שלא עשה דבר על מנת למנוע את מותו של סוקרטס.
השיר העוקב שייצג את יוון באירוויזיון בשנה שלאחר מכן היה "Autostop" של הזמרת אנה ויסי. אלפידה שבה והופיעה באירוויזיון פעם נוספת, בברגן 1986, כנציגת קפריסין עם השיר "Tora zo".
בבית הקפה האקזיסטנציאליסטי
בבית הקפה האקזיסטנציאליסטי: חירות, ישות וקוקטייל משמש (באנגלית: At the Existentialist Cafe: Freedom, Being, and Apricot Cocktails) הוא ספר הגות מאת שרה בייקוול, שיצא לאור בשפת המקור באנגלית בשנת 2016. הספר מסכם את תולדות ומאפייני האקזיסטנציאליזם הצרפתי של המאה ה־20, ואת השפעת הפנומנולוגיה על האקזיסטנציאליזם הצרפתי. הספר תורגם לעברית בשנת 2019 על ידי עתליה זילבר בהוצאת עם עובד.
הוגים מרכזיים
שני ההוגים המרכזיים בספר הם האקזיסטנציאליסטים ז׳אן־פול סארטר ומרטין היידגר שחיו וחוו את מלחמת העולם השנייה. הוגים נוספים שהספר עוסק בהם בהרחבה הם האקזיסטנציאליסטים סימון דה בובואר וקרל יאספרס, הפילוסוף אלבר קאמי, והפנומנולוגים אדמונד הוסרל ומוריס מרלו־פונטי. הספר כתוב מנקודת המבט של המחברת שרה בייקוול המתארת את רקע חייהם של אותם הוגים, האירועים שחוו, את קשריהם, ואת השפעתם זה על זה. הספר גם מציין בקצרה את תרומתם של אקזיסטנציאליסטים מוקדמים, כגון סרן קירקגור ופרידריך ניטשה.
בוקר טי. וושינגטון
בוּקר טיילפרו וושינגטון (באנגלית: Booker Taliaferro Washington; 5 באפריל 1856 - 14 בנובמבר 1915) היה איש חינוך, סופר, נואם ומנהיג אפרו-אמריקני בן הדור הראשון למנהיגים אפרו-אמריקאים שהשתחררו מעבדות. ייסד את מכון טסקיגי, אוניברסיטה לאפרו-אמריקאים בלבד באלבמה, עמד בראשה 34 שנים וכיהן כיועץ לנשיאי ארצות הברית תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט. ב-1895, בשיאם של מעשי לינץ' בשחורים בדרום ארצות הברית, נשא באטלנטה נאום הנחשב לאחד הנאומים החשובים והמשפיעים בציבוריות האמריקאית. בנאום זה הציג תפיסת עולם לפיה אל להם לשחורים לכלות את כוחם במאבק נגד ההפרדה הגזעית והגזענות שסופו באסון. במקום זאת, טען, עליהם להפנות את מירב מאמציהם לצמיחה קהילתית וכלכלית מבפנים. לפי תורתו, שהתקבלה על דעת מנהיגים שחורים ולבנים כאחד והשפיעה על התנהלות האפרו-אמריקאים בכל המחצית הראשונה של המאה ה-20, על הקהילות האפרו-אמריקאיות להשקיע בחינוך, השכלה והכשרה מקצועית ובתרומה לכלכלה האמריקאית שתקנה להם קיום בכבוד לצדם של הלבנים תוך הסכמה עם ההפרדה הגזעית וחוסר השוויון. עמדה זו זכתה בשעתה לגינוי כתבוסתנית ופשרנית על ידי ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, שהוביל באותה עת דעת מיעוט, שהפכה לדעת הרוב החל מעליית התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית במחצית המאה ה-20.
שנים ראשונות
וושינגטון נולד בווירג'יניה לאם שפחה ואב בלתי ידוע. גם תאריך הלידה שלו משוער. לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית עברה משפחת אמו ואביו החורג לוירג'יניה המערבית. הוא התמיד בלימודים במוסד לחקלאות של המפטון בווירג'יניה, שהוקם על ידי אגודה אמריקאית של מיסיונרים על מנת להכשיר מורים שחורים, בו עבד תחילה כשרת. ב-4 ביולי 1881 ייסד את מכון טסקיגי, בו כיהן בתחילה כמורה יחיד, פיתח את המוסד, והיה נשיאו עד יום מותו.
נאום הפשרה של אטלנטה ולאחריו
ב-18 בספטמבר 1895 הוזמן וושינגטון לנאום בפני כ-2,000 באי תערוכת הכותנה הבינלאומית באטלנטה בנושא יחסי גזעים. היה זה בשיאם של מעשי לינץ' בהם נרדפו אפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית והוצאו להורג ללא משפט בגין פשעים שונים בהם הואשמו. בנאומו פנה וושינגטון לשחורים, המהווים שליש מאוכלוסיית דרום ארצות הברית, וקרא להם להטות שכם ולהצטרף בנפש חפצה לבניית האומה. ללבנים קרא לשכור עבודה שכירה שחורה, כדרך לשקם את הדרום. וושינגטון העלה על נס את חריצותם של השחורים, את הנאמנות שלהם ואת נכונותם ללמוד ולהתקדם. עם זאת הצהיר שיש לקבל את ההפרדה הגזעית ולקיים את הקהילות השונות כאצבעות נפרדות של יד אחת. המאבק "הצפוני" לביטול ההפרדה הוא חסר תכלית. הנאום הוביל להסכמה בלתי כתובה בין ראשי הציבור הלבן בדרום לוושינגטון ודמויות מובילות אחרות, שאיפשר את המשך קיום ההפרדה הגזעית. הסכמה זו, במסגרתה ויתרו האפרו-אמריקאים במודע על מאבק לשוויון בתמורה להשכלה ותעסוקה, כונתה "מנגנון טסקיגי" (Tuskegee Machine) או "פשרת אטלנטה" (Atlanta compromise).
לאחר הנאום הפך וושינגטון לנואם מבוקש בנושא ולדובר בלתי-רשמי של גזעו. בזכות יכולותיו בתחום האישי רקם רשת ענפה של מחנכים, אנשי כנסייה ודמויות ציבוריות בעלות השפעה בציבור האפרו-אמריקאי שקידמה את תפיסתו. גישתו זכתה הן לתמיכת רוב השחורים בדרום והן לתמיכת ליברלים לבנים שראו בה גישה פרגמטית. וושינגטון הצליח ליצור קשרים עם בכירים בצמרת הפוליטית והאקדמית בצפון, אותם רתם לגיוס כספים להקמת מוסדות לימוד לקהילות אפרו-אמריקאיות בדרום. בין ידידו והתורמים שגייס נמנו כמה מעשירי הצפון, בהם אנדרו קרנגי, ג'ון ד. רוקפלר, ג'ורג' איסטמן ואחרים. שיא יחסיו עם ראשי המפלגה הרפובליקנית היו כאשר נקרא לייעץ בנושאי גזע לנשיאים רוזוולט וטאפט.
בהמשך הקדיש וושינגטון את חייו למכון טסקיגי, אותו ניהל, בו התגורר עד יום מותו ובו אף נקבר ב-1915, לאחר שמת עקב אי ספיקת לב.
ספרים שחיבר
וושינגטון חיבר 14 ספרים, רבים מהם קובצי נאומים וחיבורים שהתפרסמו במקומות שונים. ב-1900 ראה אור הקובץ The Future of the American Negro ("עתיד הכושי האמריקאי"). בשנת 1901 חיבר את האוטוביוגרפיה "לגדול מתוך עבדות" (Up From Slavery) בה תיאר את עצמו כ"משה של הגזע". הספר זכה לתהודה גדולה הן בזכות תוכנו שהציג לראשונה את חייהם ותלאותיהם של מיליוני עבדים משוחררים והן בזכות סגולותיו של וושינגטון כסופר-אמן. ב-1909 יצאו שני כרכים של החיבור The Story of the Negro: The Rise of the Race from Slavery ("סיפור הכושים: עליית הגזע מהעבדות"), ב-1911 ראה אור חיבורו My Larger Education ("החינוך המורחב שלי") וב-1912 The Man Farthest Down ("האיש במקום הנמוך ביותר").
חיים אישיים
וושינגטון נישא שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה פאני נ. סמית' (Fannie N. Smith), בת העיירה בה גדל עד גיל 16. השניים היו נשואים משנת 1882 ועד מותה של סמית' ב-1884 ונולדה להם בת אחת, פורשיה. ב-1885 נישא וושינגטון לאוליביה א. דווידסון (Olivia A. Davidson), אחת המורות הראשונות במכון טסקיגי, השניים היו נשואים עד מותה ב-1889 ונולדו להם שני בנים, בוקר טי וושינגטון ג'וניור וארנסט דווידסון וושינגטון. ב-1893 נישא וושינגטון למרגרט ג'יימס מארי (Margaret James Murray), לשניים לא נולדו ילדים משותפים והיא נפטרה ב-1925.
עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד
עבּד א-רחים אל-חאג' מוחמד (בערבית: عبد الرحيم الحاج محمد; כוניה: אבו כמאל, أبو كمال; 1892 – 23 במרץ 1939) היה מפקד כנופיות חשוב במרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1936–1939) בתקופת המנדט הבריטי.
בשלב הראשון של המרד ב-1936 היה ראש כנופיות בסביבות טולכרם, לאחר חידוש המרד ב-1937 שימש כמפקד אזור, וב-1938 נחשב המפקד הראשי ונשא בתואר "המפקד הכללי של המרד".
עד המרד הערבי הגדול
עבּד א-רחים אל-חאג' מוחמד נולד ב-1892 בכפר ד'נאבּה הסמוך לטולכרם, למשפחה עשירה ובעלת קרקעות. הוא היה מקורבה של משפחת סמארה, אחת המשפחות החשובות של טולכרם, שמוצאה מהכפר ד'נאבה. אחד מסבי הרבא של עבד א-רחים השתתף במלחמה נגד נפוליאון בשנת 1798 ונידון למוות בתלייה. סבא-רבא אחר שלו השתתף במלחמה נגד אבראהים פאשא בשנת 1831.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גויס עבד א-רחים לצבא העות'מאני והוצב בטריפולי וביירות. עם שובו לארץ ישראל ב-1918, פיקח על רכושה הקרקעי של משפחתו ונעשה לאחד מסוחרי הדגן הבולטים בארץ בשנותיו הראשונות של המנדט הבריטי. הוא עקר לטולכרם ועסק בסחר גרעינים.
ב-1934 נפטרה אשתו, בדיעה, שהותירה אותו לטפל בארבעת בניו. ערב המרד הוא הוכרז פושט רגל והיה מבוקש על ידי המשטרה בשל הונאה בעסקת מכירת קרקע. הוא נדון על זיוף. למורת רוחו ממדיניותה הכלכלית של הממשלה, שהקלה על ייבוא חיטה זולה יותר מזו המקומית, היה חלק בהנעתו להשתתף במרד הערבי ב-1936. בתקופת המרד הפקיד את בניו בידי אחותו האלמנה, חלימה. לדברי בנו הבכור, כמאל, גם חלימה הייתה סוחרת דגנים ומאוחר יותר סוחרת טקסטיל, והיא תמכה כלכלית בחינוך הבנים. במהלך המרד, ראה חאג' מוחמד את בניו בדרך כלל יום או יומיים בכל שבוע, בכפרים שונים, והם הובאו למקום הימצאו על ידי אנשיו.
הכנופיות הראשונות
עבּד א-רחים חאג' מוחמד היה מהמארגנים הראשיים של הפעולות הצבאיות בראשיתו של המרד ב-1936, לצדו של מי שנחשב אז למפקד הראשי, פח'רי עבד אל-האדי. הקשרים המקומיים שטיפח כסוחר, התגלו כמועילים במאמצי הגיוס שלו. רשת הנאמנויות השבטיות של חמולת ברקאווי, שמשפחת סמארה הייתה חלק ממנה, הוכיחו את עצמן בגיוס לוחמים ואספקה. במרוצת שנות ה-30 הוא התבסס באזור העיירה בלעה, ליד טולכרם, והחל לגייס ולאמן לוחמים מהאזור, ובהם חיילים לשעבר בצבא העות'מאני, בעלי ניסיון קרבי. אחת המטרות העיקריות להתקפות בפיקודו של חאג' מוחמד, היו פרדסי התפוזים של היישובים היהודים ממערב לטולכרם. במחצית השנייה של חודש מאי 1936, התארגנו חבורות מזוינות של כפריים, שביצעו התקפות מאורגנות על יישובים יהודיים ועל יחידות צבא ומשטרה שעסקו בשמירה. בתחילת יוני פעלו החבורות הללו כבר בכל הארץ ובין מפקדיהן הבולטים היה חאג' מוחמד, שפעל באזור "המשולש הגדול" (שכם–ג'נין–טולכרם). בשל ריכוז פעילות המורדים בו, כינו השלטונות את האזור הזה "משולש הטרור".
חאג' מוחמד היה בין מארגני החבורות שנעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורי מגוריהם, והאזור בפיקודו היה ואדי א-שעיר, העמק בין טולכרם לשכם. הוא הקים באזורו מבנה היררכי, שבו היה מפקדן העליון של קבוצות (בערבית: פציל, ברבים: פצאאִל) שחולקו על פי כפרים, בפיקודם של מפקדי משנה. לצורך איסוף אספקה נעזר בשניים מקרוביו, ובראש יחידת מודיעין קטנה העמיד מורה בבית ספר שפוטר מעבודתו. בתחום זה נעזר רבות בשוטרים ובפקידים הערבים, שהעבירו למורדים מידע סודי על התקפות צבאיות מתוכננות והטעו את הממונים עליהם בנוגע לתנועות המורדים.
ב-21 ביוני 1936 נערך קרב ענבתא, בו תקפו חאג' מוחמד ואנשיו מן המארב כוח בריטי שאבטח שיירה יהודית שעברה בסמוך לכפר ענבתא. שלושה מטוסים מפציצים בריטיים הוזעקו לסייע לשיירה. הקרב נמשך כשבע שעות והסתיים בכעשרה מורדים ושני חיילים בריטיים הרוגים. בעקבות זאת, הוציאו השלטונות צו מעצר לחאג' מוחמד.
לצד קאוקג'י
לאחר הגעתו לארץ ישראל של פוזי אלקאוקג'י, הוא נפגש ב-29 באוגוסט עם שלושה מפקדי מורדים מקומיים, וארבעה ימים לאחר מכן עם שישה מפקדים של חבורות גדולות, שמסרו לו הצהרה חתומה שהכירה בו כמפקד הראשי של המרד. חאג' מוחמד השתתף בשתי הפגישות. יחד עם המפקדים החשובים האחרים, היה חאג' מוחמד חבר בוועדה בת שבעה חברים, שעליה הטיל קאוקג'י את האחריות למשימת איסוף הכספים. כמו כן, הקים קאוקג'י "בית משפט של המרד", בו נשפטו בוגדים ומרגלים, שהורכב מארבעה אנשים, בהם חאג' מוחמד. "בית המשפט" הזה דן ערבי אחד שגנב רובה מאחד המורדים ל-100 מלקות והריסת ביתו. שלושה ערבים הוצאו להורג בעוון ריגול, שניים מהם במכות. ב"בית המשפט" הזה נידונו גם גנבים ופושעים למיניהם, ופעולתו החריפה עוד יותר את אווירת הפחד שכבר הייתה קיימת.
בספטמבר נלחמו יחד חאג' מוחמד וקאוקג'י בעימות גדול נוסף עם הכוחות הבריטיים בקרב בלעה, שנסתיים בהצלחה. הקרב נמשך מעל שש שעות ושלושה אנשי צבא בריטיים נהרגו, אחד מהם טייס שהופל על ידי המורדים, שמהם נהרגו עשרה. בזיכרונותיו, כתב קאוקג'י כי חאג' מוחמד "הוכיח עצמו כמנהיג טוב ומפקד ראוי". אולם באוקטובר 1936, עם סיום השביתה הכללית, עזבו כוחותיו של קאוקג'י את ארץ ישראל וכתוצאה מכך התמוטט המבנה הפיקודי שהקים. חאג' מוחמד עשה כמותו, ויצא לדמשק כדי לחמוק ממעצר. הבריטים הציעו פרס על ראשו בסך 500 לירות שטרלינג. בזמן שהותו בדמשק, גייס כספים ורכש נשק עבור המרד. כמו כן, הוא החל לעבוד לצד לאומנים סורים ולבנונים במטרה להבריח את כלי הנשק לארץ ישראל. מאוחר יותר עזב את דמשק ועבר לכפר הלבנוני ההררי קרנאיל ממזרח לביירות, משם שמר על קשר סדיר עם כוחותיו.
מפקד אזור
בעקבות הדיון בהצעת החלוקה של ועדת פיל, ביקש הוועד הערבי העליון מראשי הכנופיות לחזור לארץ ישראל ולחדש את הפעולות הצבאיות כדי להפעיל לחץ על השלטונות, ובאפריל 1937 חזר חאג' מוחמד לארץ ישראל כדי לפקד על חבורתו באזור "המשולש".
באוקטובר 1937 התחדש המרד, אולם ללא התשתית הארגונית שהייתה לו בתחילתו, עקב הגלייתם ומאסרם של רוב חברי הגופים הלאומיים. חאג' מוחמד זימן את נכבדי הכפרים בסביבת טולכרם וביקש שכל אחד מהם יספק לו איש חמוש אחד. הוא הצליח לרוב בפעולתו זו וגייס כוח שמנה כ-50 איש. כוחותיו אורגנו בארבע פלוגות תחת מפקדים שונים, שהיו כפופים לסגנו. בדמשק קם מטה המורדים החדש, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד". זו פעלה על פי הוראותיו של יושב ראש הוועד הערבי העליון, אמין אל-חוסייני, מסתיו 1937 ועד סוף המרד. חאג' מוחמד קיבל ממנה הקצבה חודשית בסך 600–800 לירות ארצישראליות, שאפשרה תשלום משכורות חודשיות למורדים במשרה מלאה. בתחילת דצמבר 1937, נפצע חאג' מוחמד במהלך התנגשות עם כוחות בריטיים בכפר א-נזלה א-שרקיה סמוך לג'נין, אולם הצליח לחמוק בסיוע המוח'תאר, שהוביל אותו למסתור במערה סמוכה עד נסיגת הבריטים. ארבעה מאנשיו נהרגו בקרב. בסוף דצמבר 1937, לאחר שספגו מספר מפלות בקרבות נגד הצבא הבריטי, נאלצו שלוש חבורות המורדים הפעילות, ובהן החבורה בפיקודו של חאג' מוחמד, להתפזר ולהסתתר בסוריה. בדמשק הוא קיבל טיפול רפואי ובינואר 1938 חזר לארץ ישראל.
המפקד הכללי
באביב 1938 החל עבד א-רחים חאג' מוחמד לשאת את התואר "המפקד הכללי של המרד". על אף פעילותם במסגרת מחתרתית, אך מתוך רצון לזכות במעמד, מצאו מפקדי המורדים עניין במדים ובדרגות, וחאג' מוחמד ענד על כותפותיו סמל דרגה של שתי חרבות מוצלבות. במחצית שנת 1938 שבו רוב המפקדים מסוריה ופעילות המורדים התעצמה בכל הארץ. באוגוסט הם הצליחו להשתלט על ערים רבות ועל רוב הדרכים, וכן על רוב האזור ההררי של הארץ. המורדים הכפריים הפגינו יחס קשוח מאוד כלפי האוכלוסייה העירונית, שנתבעה לשלם סכומי כסף גבוהים מאוד לטובת המרד. עוינות מעמדית זו כלפי העירוניים, באה לידי ביטוי בצווים שהוצאו החל מאוגוסט 1938. בצו אחד נקבעו כי החל ב-1 בספטמבר ייכנס לתוקף מורטוריום על החובות וכי יש להפסיק את כל התביעות שהוגשו לגביהם לבתי המשפט. העונש על הפרה ראשונה של הצו הזה היה קנס והלקאה, ועל ההפרה הבאה הוצאה להורג. בתור המפקד הכללי, הוציא חאג' מוחמד צו נוסף, שהזהיר את מלווי הכסף העירוניים, "לבל יבקרו בכפרים או ישלחו את סוכניהם כדי לגבות את החובות" ולבל ינקטו נגד החייבים באמצעים משפטיים. כמו כן, הזהיר הצו מפני תיווך או מכירת קרקעות ליהודים. גביית הכסף מהאוכלוסייה נוצלה על ידי מספר חבורות מורדים וגם על ידי עבריינים לסחיטה ושוד לטובתם הפרטית. בעקבות זאת הוצא כרוז, ככל הנראה על ידי חאג' מוחמד, שהתריע נגד "שימוש בשם המרד למטרות שוד וביזה, בייחוד ביפו" וזכה לשבחה של "הוועדה המרכזית".
היריבות עם עארף עבּד א-ראזק
במהלך שנת 1938 עוצב מחדש מבנה הפיקוד של המורדים, על בסיס המתכונת של 1936. על אף היותו המפקד הראשי, שלטונו המעשי של חאג' מוחמד הצטמצם לאזורו, ואף כי חלק מראשי הכנופיות האחרים הכירו בעליונותו, הם לא תמיד נשמעו לו וכמה מהם אף נלחמו בו בפועל. הבולט שבהם היה עארף עבד א-ראזק, שהתחרה בו על הפיקוד העליון. בסתיו 1938, לאחר ש"הוועדה המרכזית" נכשלה במינוי מפקד ראשי חיצוני למרד, יזמו מפקדי המורדים את הקמת "משרד המרד הערבי בפלסטין", שהורכב ממפקדים אזוריים ובהם חאג' מוחמד, והוסכם שכל אחד מהם יכהן כראש המשרד לפי תור. אלא שהמשרד לא הצליח לפעול כמפקדה צבאית עליונה וחבריו נותרו עצמאיים. על אף ההסכם להחלפת ראשות המשרד לפי תור, שני מפקדים התחרו על התפקיד: חאג' מוחמד ועבד א-ראזק. לתחרות העזה ביניהם היה רקע משפחתי (שתי המשפחות שהם היו מקורבים אליהן, התחרו זו בזו על המנהיגות בטולכרם), אזורי ופוליטי. חאג' מוחמד התנגד למעשי הרצח הפוליטיים של עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני, ל"חיסולם של בוגדים" על ידו ולסחיטת הכספים שביצע ושליחתם לאחיו בביירות. התנגדותו זו הגיעה לשיאה לאחר שעבד א-ראזק ואנשיו רצחו את פריד חמדאללה, בן משפחתו של חאג' מוחמד, בחשד שמסר מידע לשלטונות. קרוביו של הנרצח לחצו על חאג' מוחמד לנקום את דמו ופרצו התנגשויות בין שתי החבורות, אולם חאג' מוחמד שמר על איפוק והסכסוך לא הגיע לידי מלחמת דמים. חאג' מוחמד תמך בהקמת מועצה כללית של המרד, שתורכב ממפקדי החבורות החשובים, משום שרצה שזו תאשר את מעמדו כמפקד הכללי של המרד, אולם עבד א-ראזק התנגד לאישור כזה. ביולי אותה שנה הוא הכיר אמנם במעמדו הנמוך לעומת מעמדו של חאג' מוחמד, אך לאחר מכן טען כי אין צורך במפקד כללי נוסף מלבד המטה בדמשק. התחרות ביניהם הפכה גלויה, כאשר חאג' מוחמד כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין" ואילו עבד א-ראזק כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית". עבד א-ראזק זכה לתמיכה ממנהיגות המרד בדמשק, שהתבטאה גם בסיוע כספי גדול יותר מזה שקיבל חאג' מוחמד. שני הצדדים ביקשו ממוחמד אל-צאלח לתווך ביניהם וב-13 בספטמבר 1938 הוא ערך פגישה בין ראשי המורדים בדיר ע'סאנה, מצפון-מערב לרמאללה. המפקדים חסרי האמון זה בזה הגיעו לפגישה עם אנשיהם ושומריהם ולא הושג הסכם. לצבא הבריטי נודע על קיומה של הפגישה ומטוסי חיל האוויר הפציצו את המתכנסים. רבים נהרגו ובהם מארגן הפגישה עצמו.
מאבק עם כנופיות השלום
ביולי 1938 ערך פח'רי נשאשיבי פגישה בירושלים בהשתתפות נכבדי הכפרים בסביבה, בה קרא להם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי", אמין אל-חוסייני. בסוף ספטמבר אותה שנה, חזר לארץ פח'רי עבד אל-האדי, אולם הפעם בראש חבורה שנלחמה בכנופיות המורדים, וזו הצליחה להסיג את החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק מאזור ג'נין דרומה לאזור שכם–טולכרם. הצלחה זו של עבד אל-האדי הביאה לעריקות מכנופיות המורדים. הייתה זו תחילתן של "כנופיות השלום". פריד ארשייד, שמשפחתו הגדולה מנפת ג'נין נפגעה מידי חאג' מוחמד, ארגן גם הוא "חבורת שלום" שלחמה במורדים בשיטותיהם.
המאבק בין המורדים ל"חבורות השלום" תרם משמעותית להריסת כוחם, אולם שחיקתם של המורדים נבעה גם עקב מחלוקות בין ראשי הכנופיות. כך למשל, באזור טולכרם לא קיבל עבדאללה אסעד מעתיל את מרותו של חאג' מוחמד וניסה להכשילו. מנהיגי המורדים בדמשק עשו מאמץ להכניס סדר בחבורות ובדצמבר 1938 מינתה הוועדה המרכזית מספר משכילים עירוניים שאמורים היו לשמש כמזכירים לצדם של מפקדי החבורות, כדוגמת הפוליטרוקים הסובייטים. לצדו של חאג' מוחמד מונו שני מורים משכם, ואצף כמאל וממדוח אל-סוח'ן. אולם ניסיון הפעלת המזכירים נכשל.
במשך כל המרד קיבלו השלטונות מידע על אנשי הכנופיות, אולם החל בסתיו 1938 הפכה תופעת זו לנפוצה ותוצאתה הייתה הרסנית למרד. הצבא הצליח להנחית מכות קשות על הכנופיות וראשיהן. בינואר 1939 עבר חאג' מוחמד לדמשק יחד עם המפקדים החשובים האחרים, ובהם עבד א-ראזק ויוסוף אבו דורה. הוועדה המרכזית דרשה מהמפקדים שנמלטו מהצבא הבריטי לחזור לארץ ישראל, ותחת איום בהפסקת שכרם, הם אכן שבו במהלך החודשים הראשונים של 1939. אלא שהמאמצים לחידוש המרד לא הצליחו למנוע את דעיכתו והמפקדים לא הצליחו למנוע את התפוררות החבורות. בפברואר הפצירה הוועדה המרכזית בחאג' מוחמד לשוב למרד בארץ ישראל. הוא התנה זאת בהכרה בו כמפקד הכללי והוועדה קיבלה את התנאי. לדברי יהושע פורת, בתקופה זו הוא היה "המפקד המוכשר ביותר שעמד לרשות המורדים".
מותו
במקום חאג' מוחמד, נתמנה למפקד עליון אחמד מוחמד חסן (אבו בכּר), אולם גם הוא לא הצליח להשתלט על מתחריו ובתקופתו המרד דעך. כעבור זמן קצר הוא עזב את הארץ והוועדה המרכזית לא הצליחה למנות מפקד כללי אחר.
מדי שנה בחודש מרץ, מציינים בכפר ד'נאבה את מותו של חאג' מוחמד, שם נקרא על שמו בית ספר לבנים. במאי 2007 נקרא על שמו רחוב ראשי בשכונה פלסטינית בעיר עמאן, בירת ירדן. בשנת 2009 צוין יום השנה ה-70 למותו על ידי מכון כדורי בטולכרם.
משה חיים שמאש
הרב משה חיים שמאש (נולד בה'תקצ"ו, 1836 - נפטר בכ"ט בשבט ה'תרפ"ג, 15 בפברואר 1923) היה החכם באשי בבגדאד בשנים ה'תרע"ח-ה'תרפ"ג (1923-1918) וראב"ד בבגדאד.
ביוגרפיה
הרב היה תלמידו של הרב עבדאללה סומך במדרש בית זלכה. בשנת 1890 הרב נשפט למאסר של שנה יחד עם הרבנים נסים הלוי, אברהם אליעזר ואברהם כהן בגין קבירת רבו עבדאללה סומך בקבר יהושע כהן גדול. הקבר נחשב על ידי השלטונות קדוש רק למוסלמים ולא ליהודים, ולכן קבירת הרב נחשבה על ידי השלטונות כחילול הדת המוסלמית. הרב נשא לאישה את הרבנית אסתר, בתו של הרב יעקב בר יוסף הרופא; והחזיק בכתב חידושי תורה והלכה, שהרב יעקב הרופא לא הספיק להדפיס בחיי חיותו.
במשך שנים שימש בדיינות יחד עם הראב"ד יחזקאל משה הלוי והרב עזרא צאלח אדם. לאחר שהרב יחזקאל הלוי נפטר בשנת ה'תרע"ד (1914), הרב החליפו בתפקיד. בשנת ה'תרע"ח (1918) הרב משה שמאש החליף את הרב ירוחם אלישר במשרת החכם באשי ושימש בתפקיד עד לשנת ה'תרפ"ג (1923). באותן שנים שבהם כיהן כחכם באשי, התקומם העם העיראקי כנגד האנגלים ודרש עצמאות, הרב ידע להוציא את הקהילה היהודית מהסבך. על התנהלותו המתונה כבדו אותו העיראקים והאנגלים. לאחר שהאנגלים החליטו להמליך את המלך פייסל הראשון, הרב משה הזמין אותו לביקור בבית הכנסת אליהו לפני הכתרתו. הרב בירך אותו ונתן לו קמע מזהב. המלך נישק את זקנו, נאם ניאום בשבח העדה והבטיח לשמור על זכויותיה. בשנת 1922 נתבקש הרב להצהיר בעניין הציונות, הוחלט באספת הקהילה להצהיר נגד הציונות, דבר שהיה למורת רוחו של אהרן ששון (המכונה "המורה"). לאור זאת הרב משה חיים גמר אומר להתפטר מתפקיד חכם באשי.
הרב יוסף חיים שרים כתב על הרב:
The Standards
The Standards (בעברית: הסטנדרטים) הוא אלבום האולפן השלושה עשר של הזמרת-יוצרת הקובנית-אמריקאית גלוריה אסטפן. כמו כן, הוא אלבום האולפן הראשון שהוציאה מאז האלבום Miss Little Havana, שיצא בשנת 2011. האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2013, על ידי חברות התקליטים סוני מאסטרוורקס וקרסנט מון רקורדס.
באלבום יש מבחר שירים הלוקחים מספר השירים האמריקאי הגדול. הוא היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר", במהלך טקס פרסי גראמי ה-56.
רקע
בשנת 1994, הוציאה אסטפן את אלבום גרסאות הכיסוי המצליח Hold Me, Thrill Me, Kiss Me, מתוכו יצאו להיטים כמו "Turn the Beat Around" ו-"Everlasting Love", שזכו להצלחה בינלאומית. במסגרת אותו האלבום, הקליטה מחדש שירים שאהבה. השירים באלבום היו מסוגת הדאנס והפופ. עם זאת, בשנה שלפני כן, הקליטה ביחד עם פרנק סינטרה את השיר "Come Rain or Come Shine", שהיה שונה מהסוגות שאפיינו את שיריה.
אסטפן עצמה אמרה כי היא גדלה והאזינה לשירים של סינטרה, ג'וני מתיס, הנרי מנסיני וסוגות מוזיקליות שונות, כולל מוזיקה לטינית מסורתית. בעקבות כך, גמלה החלטה בליבה להקליט מחדש שירים לטיניים מסורתיים הלקוחים מספר השירים האמריקאי הגדול. אסטפן ציינה כי השיר "El Día Que Me Quieras", של קרלוס גרדל הוא השיר האהוב עליה ביותר ובעקבות כך, הקליטה אותו מחדש במסגרת האלבום. כמו כן, היא ביצעה את השיר כבר בשנת 2009, במהלך סיבוב ההופעות העולמי שלה "".
הקלטה
במהלך הקלטות האלבום, הקליטה אסטפן מחדש 50 שירים שונים לבחירתה, מתוכם 16 נבחרו להיכלל בגרסתו הסופית של האלבום, תוך ששלי ברג מבית הספר למוזיקה של פרוסט, של אוניברסיטת מיאמי הייתה מעורבת בהחלטת בחירתם. ברג עבדה בעבר עם ידוענים כמו פאטי אוסטין, אליוט סמית' וארטורו סנדובל.
את השירים באלבום הקליטה אסטפן ביחד עם אמנים שמזוהים עם הז'אנר של כל אחד מהשירים, תוך שבמהלך כל אחד מהם נכחה מקהלה שביצעה קולות רקע שהותאמו לסוגה הייחודית של כל אחד מהם. בין האמנים שהשתתפו בהקלטות השירים ניתן למנות את: לאורה פאוזיני, ג'ושוע בל ודייב קוז.
אסטפן ניסתה להציב סטנדרט באמצעות האלבום בכך שניסתה לגרום לשירים הישנים שהקליטה להישמע כמו חדשים. בשיר "They Can't Take That Away From Me" למשל, היה ניסיון ליצור "תחושה אפרו-קובנית שפוגשת את הוואלס". את השיר הידוע "Eu Sei Que Vou Te Amar" של אנטוניו קרלוס ז'ובים, תרגמה לשפה האנגלית, תוך ששינתה את שמו ל-"It's You I'll Always Love". בנוסף לכך, היא הייתה מעורבת בתהליך היצירה המחודש של השיר. במהלך האלבום, שרה בכמה שפות כמו אנגלית, ספרדית, איטלקית וצרפתית. השיר שהקליטה ביחד עם לאורה פאוזיני היה בהשראת מייקל ג'קסון ונטלי קול.
קידום
אסטפן החלה לקדם את האלבום בכך שהיא הכריזה על הופעה מיוחדת שהתקיימה באלברט הול, בה היו מקומות מוגבלים. במהלך ההופעה, ביצעה חלק מלהיטיה הידועים ביותר, בצורה ייחודית שנוצרה עבור אותה ההופעה בלבד. אופרה וינפרי השתתפה בקידום האלבום גם כן, בכך שקיימה עם אסטפן ראיון על הפרויקט העתידי שלה (אז, האלבום) תוך שסופר על הרקע שלו ועל סוגו. שבוע לאחר הראיון, נודע כי אסטפן תיקח חלק בפסטיבל פרוסט UM של מיאמי וזאת על מנת לעזור בקידום האלבום גם כן.
היא הופיעה ב-CBS לאחר יציאת האלבום בארצות הברית וביצעה את השיר "Good Morning Heartache", מול המחבר המקורי שלו, ארווין דרייק. אסטפן קיימה גם מיני סיבוב הופעות בדרום אמריקה והשתתפה בכמה תוכניות אירוח כמו "Eu Sei Que Vou Te Amar", שם היא ביצעה את "El Día Que Me Quieras" על מנת לעזור בקידום האלבום. לאחר מכן, היא נסעה לבואנוס איירס כדי לבצע את "El Día Que Me Quieras" ו-"Mi Tierra" בתוכנית האירוח של סוזנה חימנז. במהלך התוכנית, היא חשפה כי השיר היה שיר החתונה שלה. בנוסף, היא הופיעה על השער של מגזין AARP שהופץ באוגוסט 2013.
יום לפני יציאת האלבום בארצות הברית, אסטפן הופיעה בשלל תוכניות אירוח שונות, על מנת לעורר הד תקשורתי כלפי האלבום והסינגלים שיצאו מתוכו.
סינגלים
ב-8 ביולי 2013 הוכרז דרך Amazon.com, כי הסינגל המוביל מהאלבום יהיה "" והוא היה זמין לרכישה ולהאזנה ב-9 ביולי 2013, בפורמט של הורדה דיגיטלית. באותו התאריך, אפשרה אסטפן לרכוש את האלבום ברכישה מוקדמת דרך חנות האייטונס והחנות של אמזון.
הצלחה מסחרית וביקורת
ההזמנות המוקדמות של האלבום היו גבוהות מאוד, מה שמיקם אותו בראש מצעד האלבומים הנמכרים ביותר של אמזון, תוך שהפך לאלבום המצופה ביותר בשבוע היציאה שלו. בצאתו, הצליח האלבום להיות בפסגות מצעדי האלבומים הנרכשים ביותר באמזון בז'אנרים השונים, כמו פופ וכולי.
תנועת רעדוד
תנועת רעדוד (מגרמנית: Zitterbewegung, "תנועה ברעד") היא תנועה מהירה תאורטית של חלקיקים יסודיים, כגון אלקטרונים, כשהם מקיימים את משוואת דיראק. הקיום של תנועה כזאת הוצע לראשונה על ידי ארווין שרדינגר בשנת 1930 כתוצאה מניתוחיו על פתרונות של משוואת דיראק בצורת חבילת גלים עבור אלקטרונים יחסותיים בחלל חופשי, בה נוצרת התאבכות בין רמות אנרגיה חיוביות ושליליות שיוצרת תנודות (במהירות האור) של מיקום האלקטרון מסביב לחציון, בתדירות זוויתית של כ. בחינה מחדש של התאוריה של דיראק מראה כי התאבכות בין רמות אנרגיה חיוביות ושליליות לא נדרשת כדי להבחין ב-Zitterbewegung.
תנועת רעדוד של חלקיק יחסותי חופשי מעולם לא נצפתה, אך היא סומלצה פעמיים באופן ניסיוני. לראשונה, ביון לכוד, בכך שהיה בסביבה בה למשוואת שרדינגר היחסותית של היון היה אותו ניסוח מתמטי כמו למשוואת דיראק (אף כי המצב הפיזיקלי היה שונה במקצת). לאחר מכן, בשנת 2013, היא סומלצה שוב תוך שימוש בעיבוי בוז איינשטיין.
הסבר תאורטי
משוואת דיראק התלויה בזמן היא:
כאשר H הוא ההמילטוניאן של דיראק לאלקטרון במרחב חופשי:
בתמונת הייזנברג, כל אופרטור Q מקיים את המשוואה:
ובפרט, התלות בזמן של אופרטור המיקום היא:
כאשר
המשוואה לעיל מראה שהאופרטור \alpha _k הוא (עד כדי c) הרכיב ה-k של אופרטור המהירות. ניתן להוסיף את התלות הזמנית לאופרטור הזה באמצעות תמונת הייזנברג:
התלות בזמן של אופרטור המהירות ניתנת על ידי:
משוואה זו מכילה מיקום התחלתי, תנועה הפרופורציונית לזמן, והתנודדות לא צפויה שהאמפליטודה שלה שווה לאורך גל קומפטון. התנודדות זו נקראת Zitterbewegung.
תופעה מעניינת היא שאיבר תנועת הרעדוד נעלם כאשר לוקחים חבילות גלים המורכבות רק מרמות אנרגיה חיוביות (או שליליות). ניתן להסביר זאת באמצעות טרנספורם פולדי וותיסן. כך, ניתן לומר שתנועת הרעדוד נגרמת כתוצאה מההתאבכות בין חבילות הגלים בעלות האנרגיה החיובית ובעלות האנרגיה השלילית.
לאורי מלמברג
ביוגרפיה
מלמברג נולד ב-8 במאי 1888 בהלסינקי שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. אמו, הייתה איינו מלמברג - סופרת מוכרת ופעילה פוליטית לעצמאות פינלנד. כמו צעירים פינים רבים, מלמברג עזב את פינלנד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתגייס לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא לחם בשורותיו במהלך המלחמה, שלאחריה הכריזה פינלנד על עצמאותה. עם הכרזת העצמאות, פרצה בארץ מלחמת אזרחים בין הצבא הלבן שנתמך בידי הגרמנים, לצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות. מלמברג התגייס לצבא הלבן ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. לאחר מכן הוא התגייס לצבא פינלנד. במקביל, הוא התגייס ל"משמר האזרחי" - מיליציה סמי-צבאית של הימין הקיצוני. ב-1921 הוא הפך למפקד הארגון.
בשנותיו הראשונות, הצבא הפיני היה נתון במשבר פיקודי חמור. הקצונה הוותיקה עברה ברובה את הכשרתה בצבא האימפריה הרוסית, בעוד הקצינים הצעירים יותר היו בוגרי הצבא הגרמני והיו נאמנים פחות לממשלה הדמוקרטית. כתוצאה מכך, מפקדי הצבא התחלפו בתדירות גבוהה. ב-16 באפריל 1925 נבחר מלמברג למפקד הצבא. למרות גילו הצעיר ודרגתו הנמוכה יחסית הוא נחשב למועמד פשרה. מחד, הוא היה בוגר הצבא הגרמני, ומאידך, היה נאמן ללא עוררין לממשלה. במקביל, הוא מונה גם לשר ההגנה. עם זאת, גם הוא לא החזיק מעמד בתפקיד זמן רב, וב-1 באוקטובר של אותה שנה פוטר משני תפקידיו.
פול מנפורט
ביוגרפיה
מנפורט נולד וגדל בעיירה ניו-בריטן שבמדינת קונטיקט. בשנים 1967–1974 למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, תחילה לתואר ראשון במינהל עסקים ואחר כך לתואר במשפטים. בין השנים 1980-1978 עבד בקמפיין הבחירות של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, ולאחר בחירתו של רייגן מונה לעוזר במשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית. בשנות ה-80 וה-90 עבד גם בקמפיין הבחירות של ג'ורג' בוש האב ובוב דול.
בשנת 2006 החל לעבוד כיועץ פוליטי למפלגת האזורים, מפלגה פרו-רוסית באוקראינה בהנהגתו של ויקטור ינוקוביץ', שהיה לראש ממשלת אוקראינה לאחר שהחליף בתפקיד את יוליה טימושנקו ב-4 באוגוסט 2006, ואחר כך מונה גם לנשיא אוקראינה.
בשנים 2006–2009 עבד מנפורט עבור האוליגרך אולג דריפסקה וייצג אותו במספר מדינות שבהן השקיע, בשכר שנתי של עשרה מיליון דולר.
קמפיין הבחירות של נשיא דונלד טראמפ
בפברואר 2016 פנה לדונלד טראמפ והציע לו עזרה כיועץ לקמפיין הבחירות ללא שכר, ובמרץ 2016 הצטרף לקמפיין. ביוני 2016 פיטר טראמפ, בלחץ בתו איוונקה טראמפ וחתנו ג'ארד קושנר, את קורי לבנדובסקי, מנהל קמפיין הבחירות שלו. במקומו מונה מנפורט. ב-9 ביוני 2016 השתתף מנפורט בפגישתו של דונלד טראמפ ג'וניור, יחד עם ג'ארד קושנר, עם עורכת הדין ממוסקבה נטליה וסלניצקיה במגדל טראמפ, שנועדה לעסוק בחומר מרשיע על הילרי קלינטון.
זמן קצר אחרי מינויו הסתבך בחשדות לעבירה על החוק האמריקני. סוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press דיווחה כי מנפורט שימש ב-2012 צינור להעברת 2.2 מיליון דולר ממפלגת האזורים באוקראינה לארגוני שדלנות בוושינגטון די. סי. על פי הדיווח, צעד זה נעשה בדרך שטשטשה את ניסיונות המפלגה האוקראינית להתערב במדיניות החוץ האמריקנית. העיתון "הניו יורק טיימס" דיווח לפני כן שמנפורט קיבל 12.7 מיליון דולר במזומן ממפלגתו של ויקטור ינוקוביץ', שברח לרוסיה ב-2014 אחרי התקוממות נגדו. הכספים הועברו בשנים 2007 ו־2012, בטרם התמודד טראמפ בבחירות, וניתנו למשרדו של מנפורט. זאת תמורת ייעוץ לינקוביץ'. ב-19 באוגוסט 2016 התפטר מתפקידו.