cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שניאור זלמן שכטר
תרומתו לקהילה היהודית הקונסרבטיבית בארצות הברית
בשנת 1913 הקים שכטר את איחוד בתי הכנסת "United Synagogue of America", אשר שינה בשנת 1991 את שמו לאיחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים של אמריקה (United Synagogue of Conservative Judaism), הכולל כיום כ-800 קהילות ברחבי ארצות הברית.
שכטר נפטר באופן פתאומי בניו יורק מהתקף לב ב-19 בנובמבר 1915, בגיל 68. את מקומו כמנהל ה-JTS נטל כורש אדלר.
אמונותיו והשקפותיו
שכטר שימש כיו"ר הוועד שערך את הגרסה האמריקנית של "התנ"ך העברי" (Hebrew Bible) של החברה היהודית להוצאה לאור (Jewish Publication Society).
10 שנים לאחר מותו נוסדה בניו יורק ישיבה יוניברסיטי – מוסד אקדמי ותאולוגי יהודי אורתודוקסי מודרני שקיבל השראה בין השאר גם מאמונתו של שכטר במסרים האוניברסליים של היהדות.
שכטר לא ניסח בצורה שיטתית את עקרונות היהדות הקונסרבטיבית, אך התווה אותם דרך אישיותו ודרך פעילותו. הוא ראה ביהדות אורגניזם חי המשתנה מתקופה אחת לאחרת, למרות התבססותו על תורות נצחיות. על כל שינוי אשר עוברת היהדות להיות מושרש חזק במסורת, מבלי לסכן את מבנה המכלול.
בנוסף לתורה, נתן שכטר משקל רב למסורת ולהיסטוריה של בני ישראל בכל תקופותיה – "המצפון הקיבוצי של ישראל הקתולית", כלשונו; הווה אומר "כלל ישראל", או ישראל האוניברסלית – כמקור להתגלות האלוהית. זאת על אף שראה בתורה כתר ופסגה של היהדות.
לפי השקפתו, עם ישראל, יחיד במינו וקדוש, הוא המקיים את המסורת, ולא להפך.
שכטר ראה בלאומיות היהודית חלק מהותי מהיהדות, ולכן היה בין התומכים הראשונים בציונות. הוא הזדהה במיוחד עם הציונות הרוחנית של אחד העם, אשר קיבלה את הרעיון שלעם ישראל יהיה עתיד גם בארץ הקודש וגם בגולה, אך היה מושכנע בהכרח שבשיבה לציון שבה תקום, לטובת כלל האנושות, מלכותו של אלוהים.
שכטר שמר על קשרים טובים עם ראשי התנועה הרפורמית למרות ביקורתו הנוקבת על דרכם, ואירח בבית ספרו את נשיא ההיברו יוניון קולג', קאופמן קוהלר (Kaufmann Kohler). השניים אף העניקו זה לזה תוארי דוקטור לשם כבוד.
טורמלין
טורמלין – קבוצת מינרלים ציקלוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת טבעת) שיש להם מבנה כימי בין המסובכים ביותר הקיימים במשפחת המינרלים הסיליקטיים. לטורמלין יש מבנה סיליקטי מורכב של אלומיניום ובורון, אבל בשל תהליכי החלפה איזומורפיים הרכבו משתנה בצורה נרחבת כשיסודות דוגמת נתרן, סידן, ברזל, מגנזיום, ליתיום ויסודות נוספים מצטרפים להרכב.
מבנה גבישי
מבנה הגביש של הטורמלין הוא טריגונלי וצורתו מחט או פריזמה דקה עד עבה בעלת חתך שהוא בדרך כלל משולש שצלעותיו מעוגלות ועליהם משורטטים קווים לאורך הפריזמה. צורת הקצוות של הגביש היא אסימטרית, תופעה המכונה המימורפיזם. גבישים פריזמטיים דקים וקטנים נפוצים בסלע הגרניט הבנוי גרגרים קטנים הקרוי אפליט, כשהם יוצרים תבניות רדיאליות דמויי מרגנית. טורמלין הוא לעיתים רחוקות אֵיאוֹהֶדרָלי (גביש שמישוריו מפותחים, גלויים ומושלמים) מושלם, למעט הטורמלין מסוג דרוויט מאזור ייניאתרה (Yinnietharra) שבאוסטרליה המערבית. מרבץ הדרוויט התגלה בשנות ה-70 ונוצל עד תומו.
כל הגבישים ההמימורפים הם פיאזואלקטריים ולרוב הם גם פירואלקטריים. גביש טורמלין שעבר חימום נטען במטען חשמלי חיובי בקצה אחד ובמטען שלילי בקצה השני. בשל תופעה זו עלולים גבישי טורמלין המצויים תחת תאורה חזקה בתצוגה להתכסות בציפוי מכוער של אבק הנמשך אל הגבישים שנטענו. התכונות החשמליות הבלתי שגרתיות של הטורמלין הביאו לפרסומו בתחילת המאה ה-18. חברת הודו המזרחית ההולנדית ייבאה לאירופה אבני חן טורמליניות ססגוניות בכמויות גדולות מסרי לנקה. באותה תקופה לא ידעו שהמינרל השחור שורל והטורמלין הם אותו מינרל.
אזור בטורמלין
אִיזוּר (zoning) הוא היווצרות אזורי צבע המקבילים להתפתחות שכבות הגביש. אזורי צבע אלה נובעים משינוי בתמיסה ממנה נוצר הגביש. בטורמלין יוצר האזור דוגמת אבטיח: קליפה ירוקה, שכבת ביניים לבנה וחלק פנימי אדום.
סוגים
הסוג הנפוץ ביותר של טורמלין קרוי שורל ותואר לראשונה על ידי יוהאנס מאתסיוס ב-1524. שורל מהווה כנראה 95% ויותר מכלל הטורמלין בטבע. המילה טורמלין היא שיבוש של המילה הסינהלית טורמאלי שפרושה "אבן המושכת אפר" (התייחסות לתכונת הפירואלקטריות של המינרל). משמעות המילה "שורל" אינה ידועה, אך ייתכן כי זו מילה סקנדינבית.
תפוצה
ניתן למצוא טורמלין בשני מופעים גאולוגיים עיקריים: בסלעי יסוד – בייחוד בגרניט ובפגמטיטים של גרניט, ובסלעים מותמרים דוגמת צפחה ושיש. שורל וטורמלין עשיר בליתיום מצויים בדרך כלל בגרניט ובפגמטיטים של גרניט. טורמלין עשיר במגנזיום, דרוויט, מצוי כמעט אך ורק בצפחה ובשיש. בנוסף לכך, כיוון שהטורמלין הוא מינרל עמיד, ניתן למצוא כמויות קטנות ממנו כגרגרים באבן חול ובקונגלומרטים.
שימושים
טורמלין המשמש כאבן חן מופק בסרי לנקה, ברזיל, מדינת קולורדו בארצות הברית ובאי אלבה שבאיטליה. בישראל ניתן למצוא טורמלין בעורקי קוורץ באזור אילת.
ולדמר השני, מלך דנמרק
ולדמר השני (, כונה גם ולדמר המנצח או ולדמר הכובש, בדנית:  Valdemar Sejr, אם כי כינוי זה לא היה בשימוש בימי חייו; 9 במאי או 28 ביוני 1170 – 28 במרץ 1241) היה מלך דנמרק מ-1202 ועד למותו.
ראשית חייו
ולדמר היה בנם השני של ולדמר הראשון, מלך דנמרק ושל סופיה ממינסק, בתה של הנסיכה ריצ'זה מפולין. ולדמר היה בן 12 בלבד כאשר מת אביו. עוד קודם לכן הוא היה דוכס דרום יוטלנד והעוצר בשמו היה הבישוף ולדמר, בנו של קנוט החמישי.
הדוכס ולדמר הבין את הסכנה שבמזימותיו של הבישוף. ב-1192 הוא הזמין אותו לפגישה בעיר אבנרה, אך הוא נמלט לנורווגיה כדי להימנע ממאסר. בשנה שלאחר מכן ארגן הבישוף ולדמר, בתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, צי של 35 ספינות והסתער על חופי דנמרק, כשהוא טוען לכתר הדני עבור עצמו. באותה שנה לכד אותו קנוט השישי וכלא אותו ל-13 שנים, בתחילה בנורדבורג ולאחר מכן בטירת סובורג שבזילנד. הוא שוחרר ביוזמתם של המלכה דגמר, רעייתו של ולדמר השני, ושל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, לאחר שנשבע לא להתערב יותר בפוליטיקה הדנית.
ודלמר הצעיר התמודד עם איום נוסף מצדו של הרוזן אדולף מרנדסבורג. אדולף ניסה לעורר רוזנים גרמנים אחרים לכבוש את דרום יוטלנד מידי דנמרק כדי לסייע למזימתו של הבישוף ולדמר לתפוס את כס המלכות הדני. כשהבישוף מאחורי סורג ובריח, רדף הדוכס ולדמר אחרי אדולף, לכד גם אותו ושלח אותו למאסר יחד עם הבישוף ולדמר. שנתיים מאוחר יותר התיר ולדמר לאדולף לקנות את חירותו עקב מחלתו תמורת ויתורו על כל שטחי שלזוויג שמצפון לנהר האלבה. בנובמבר 1202, מת אחיו הבכור של הדוכס ולדמר, קנוט השישי, באופן פתאומי בגיל 40, מבלי להותיר יורשים אחריו.
מלך
לאחר מכן הוכרז ולדמר כמלך באספה של יוטלנד. האימפריה הרומית הקדושה הסמוכה הייתה משוסעת במלחמת אזרחים על רקע תביעתם של שניים לכתר הקיסר: אוטו הרביעי ופיליפ משוואביה. ולדמר היה לבעל בריתו של אוטו, כנגד פיליפ.
ב-1203 פלש ולדמר לנסיכות של ליבק ולדוכסות הולשטיין, כבש אותן וסיפח אותן לשטח השליטה של דנמרק. ב-1204 הוא ניסה להשפיע על ירושת הכתר הנורווגי על ידי הובלת צי וצבא דני לוויקן שבנורווגיה, כתמיכה בארלינג סטייווג, הטוען לכתר הנורווגי. מהלך זה הוביל לפרוץ המלחמה הבגלריית השנייה, שהתנהלה עד 1208. שאלת ירושת הכתר הנורווגי נפתרה באופן זמני ומלך נורווגיה הפך להיות בעל בריתו של מלך דנמרק.
ב-1207 נבחר שוב הבישוף ולדמר על ידי הגוף הבוחר של הבישופות של ברמן להיות הנסיך-ארכיבישוף. המיעוט שבחר ביריביו נמלט. המלך הגרמני, פיליפ, הכיר בבחירתו, שכן הוא ראה בו בעל ברית נגד ולדמר השני.
ולדמר השני הביע את מחאתו, יחד עם הבוחרים הנמלטים מברמן, בפני האפיפיור, שחפץ קודם כל לחקור את המקרה. כאשר עזב הבישוף ולדמר את רומא בדרכו לברמן, בניגוד להוראת האפיפיור להמתין לפני שהוא ייתן את החלטתו, הוטל עליו חרם וב-1208 הוא הודח מתפקיד הבישוף של שלזוויג. באותה שנה נבחר בוקהרד, רוזן שטומפנהאוזן, על ידי הגוף הבוחר בהמבורג, להיות הנסיך הארכיבישוף. וולדמר השני, שמרד בסמכותה של האימפריה, העניק לו את ההסכמה המלכותית בכל השטחים שמצפון לאלבה. ב-1209 הסכים לבסוף האפיפיור להקדשתו של הבישוף ניקולאוס הראשון משלזוויג, יועצו הקרוב של המלך ולדמר, כיורשו של הבישוף ולדמר המודח. ב-1214 מינה ולדמר את ניקולאוס כקנצלר של דנמרק במקומו של פדר סונסן, בישוף רוסקילדה, שהלך לעולמו.
באותה שנה פלש ולדמר השני בראש צבאותיו לשטחים שמדרום לאלבה וכבש את העיר שטדה. באוגוסט כבש הנסיך-ארכיבישוף ולדמר את העיר אך איבד אותה שוב לוולדמר השני, שכעת בנה גשר על האלבה והקים עמדה קדמית מבוצרת בעיר הרבורג. אוטו הרביעי שכנע את ולדמר השני לסגת אל מצפון לאלבה דחק בבוקהרד להתפטר וגירש את הנסיך-ארכיבישוף ולדמר.
ב-1210 מינה האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את גרהרד הראשון, רוזן אולדנבורג-וילדסהאוזן, כנסיך-ארכיבישוף החדש של ברמן. ב-1211 ליווה ברנרד השלישי, דוכס סקסוניה את גיסו, ולדמר הנסיך-ארכיבישוף המודח, אל העיר ברמן, שבה הוא משל דה-פקטו ונהנה מתמיכתו הפתאומית של אוטו הרביעי, שבינתיים הסתכסך עם האפיפיור בנוגע לסיציליה. בתגובה, כבש ולדמר השני מחדש את שטדה, בעוד שב-1213 כבש אותה היינריך החמישי, רוזן פלטין והריין עבור הנסיך-ארכיבישוף ולדמר.
ב-1213 יזם ולדמר השני מלחמה על רקע המיסוי בנורווגיה והאיכרים שם רצחו את גובה המס של ולדמר באספה של העיר תרונדלג ומרדו. המרידה התפשטה בכמה אזורים בנורווגיה.
ב-1216 החריבו וולדמר השני וכוחותיו את מחוז שטדה וכבשו את המבורג. שנתיים מאוחר יותר חברו וולדמר השני וגרהרד הראשון לצורך הדחת היינריך החמישי ואוטו הרביעי מתפקידי הנסיכים-ארכיבישופים. בסופו של דבר התפטר הנסיך-ארכיבישוף ולדמר ונכנס למנזר. וולדמר השני תמך בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שכגמול הכיר בשליטתה של דנמרק על שלזוויג ועל הולשטיין וכן על שטחי הונדים ועל פומרניה.
קרב לינדניסה
אבירי המסדר הטבטוני ניסו להמיר את דתם של עמי מזרח הים הבלטי לנצרות. הם נתקלו בקשיים וב-1219 הם פנו לוולדמר לעזרה. האפיפיור הונוריוס השלישי הכריז על פלישה זו כעל מסע צלב. ולדמר גייס צבא וקרא לכל הספינות בדנמרק להתקבץ כדי להעביר את הצב מזרחה. צי זה מנה 1,500 ספינות.
עם נחיתת הצבא באסטוניה, ליד המקום בו נמצאת כיום העיר טאלין, נפגשו ראשי השבטים האסטונים עם הדנים והסכימו להכיר במלך דנמרק כאדונם. כמה מהם הסכימו להתנצר וזה נראה סימן טוב לבאות. שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 ביוני 1219, בעוד הדנים מתכוננים למיסה, פרצו אלפי אסטונים למחנה הדנים מכל הכיוונים. המבוכה הייתה רבה וגורלו של מסע הצלב של ולדמר נראה עגום. למזלו, קיבץ ויטסל נסיך ריגן את אנשיו במחנה נפרד והוא תקף את האסטונים מהאגף האחורי שלהם.
על פי האגדה, במהלך קרב לינדניסה (כיום טאלין), בכל עת שבה הניף הבישוף סונסן את ידיו, הצליחו הדנים להסתער על האסטונים ובכל עת הוא עייף והוריד את ידיו, האסטונים הדפו את הדנים. נשמעה בת קול שאמרה: "כאשר דגל זה יונף גבוה, אתה תנצח". הדנים הסתערו על האסטונים וניצחו בקרב. בסופו של יום אלפי אסטונים שכבו מתים בשדה ואסטוניה סופחה למלכת דנמרק. האסטונים הוטבלו בכפייה לנצרות, אך על פי מחקר מעמיק, הם עשו זאת מרצונם החופשי.
ולדמר הורה על בנייתו של מבצר גדול ליד אתר הקרב, שהיה גרעין ההתפתחות של העיר טאלין ועד היום נקרא המבצר באסטונית "העיר הדנית" או "המבצר הדני". מאז אותו קרב נכנס לשימוש דגל דנמרק והוא הדגל העתיק ביותר בכל מדינות אירופה שנמצא בשימוש עד היום.
קרב בורנהובד
ב-1223 נחטפו ולדמר השני ובנו הבכור, ולדמר הצעיר על ידי היינריך הראשון, דוכס שוורין, כאשר היו במסע ציד באי ליו שליד האי פין. היינריך דרש שדנמרק תחזיר את האדמות שנכבשו על ידיה בהולשטיין 20 שנה קודם לכן ושהיא תהפוך להיות ממלכה וסאלית של האימפריה הרומית הקדושה. שליחים דנים סירבו לתנאים ודנמרק הכריזה על מלחמה. בעוד ולדמר ממשיך להיות כלוא, רוב הטריטוריות הגרמניות התנתקו מדנמרק. צבאות דנמרק נשלחו להחזירם לשליטתם. המלחמה הסתיימה ב-1225 בתבוסה דנית. כדי להבטיח את שחרורו, היה על ולדמר להכיר בהתנתקותן של הטריטוריות הגרמניות, לשלם קנס של 44,000 מארקים של כסף ולחתום על הבטחה לא לנקום בהיינריך.
מיד לאחר מכן פנה ולדמר לאפיפיור הונוריוס השלישי כדי שיוכל לבטל את שבועתו והאפיפיור נעתר לבקשתו. כשהוא פטור משבועתו ניסה ולדמר להחזיר לעצמו את הנחלות הגרמניות. הוא כרת ברית עם אחיינו, אוטו הראשון, דוכס בונזוויק-לונברג ופנה דרומה כדי להשיב לעצמו את האדמות שמבחינתו היו שייכות לו. סדרה של תבוסות דניות, שהגיעו לשיאן בקרב בורנהובד ב-22 ביולי 1227, סגרו את הגולל על ריבונותה של דנמרק על הנחלות בצפון גרמניה. ולדמר עצמו ניצל רק בזכות מעשיהם האביריים של האצילים הגרמנים שהעבירוהו למקום מבטחים.
קודקס החוקים של יוטלנד
מאותה עת והלאה ריכז ולדמר את מאמציו בענייני הפנים. אחד השינויים שהוא יזם הייתה השיטה הפאודלית, על פיה הוא העניק נחלה לאנשים בתמורה להתחייבותם לשרת אותו. מהלך זה הגביר את כוחן של משפחות האצולה והעלה את מעמדם של האצולה הזוטרה ששלטה על מרבית שטחה של דנמרק. איכרים חופשיים איבדו את זכויותיהם המסורתיות שמהן הם נהנו עוד מהעידן הויקינגי.
ולדמר בילה את שארית חייו בניסוח קודקס חוקים עבור יוטלנד, זילנד וסקונה. חוקים אלו היו הבסיס למערכת החוקים של דנמרק עד לשנת 1683. היה זה שינוי משמעותי ביחס לחוקים המקומיים המסורתיים שחוקקו באספות האזוריות. כמה שיטות להבחנה בין אשמה לחפות הוצאו מחוץ לחוק, כולל משפט האל או משפט באמצעות דו-קרב. הקודקס של יוטלנד אושר באספה של האצולה המקומית ב-1241 זמן קצר לפני מותו של ולדמר.
נישואין
לפני נישואיו הראשונים התארס ולדמר עם ריקסה מבוואריה, בתו של דוכס סקסוניה. כאשר אירוסין אלו לא מומשו, נשא ולדמר ב-1205 לאישה את מרגרטה מבוהמיה, שנודעה לאחר מכן בשם המלכה דגמר. דגמר הייתה בתו של אוטוקר הראשון, מלך בוהמיה ועד מהרה שבתה את ליבותיהם של בני העם הדני. מנישואין אלו נולד לודלמר בן, ולדמר הצעיר, שב-1218 הוא הועלה ב-1218 לדרגת מלך שותף בשלזוויג. לרוע המזל, ב-1231, נורה הנסיך ולדמר בשוגג בעת מסע ציד בצפון יוטלנד. המלכה דגמר מתה לאחר שלא הביאה לעולם ילדים נוספים ב-1212. בלדות עממיות עתיקות מספרות שעל ערש דווי היא התחננה בפני ולדמר לשאת לאישה את קירסטן, בתו של קארל פון רייזה ולא את ברנגריה מפורטוגל. למעשה, היא ניבאה שמלחמותיהם של בניה של ברנגריה על הכתר תהיינה הרות אסון לדנמרק.
לאחר מותה של דגמר, כדי לבנות יחסים טובים עם פלנדריה, נשא ולדמר ב-1214 לאישה את ברנגריה מפורטוגל. היא הייתה בתו היתומה של סנשו הראשון, מלך פורטוגל ואחותו של פרדיננד, רוזן פלנדריה, שתחת חסותו היא שהתה עד לנישואיה. היא הייתה עלמה יפהפייה, אך קשת לב ובאופן כללי חש כלפיה העם הדני רגשות שנאה עד למותה המוקדם בעת לידה, ב-1221. שתי נשותיו של ולדמר תפסו מקום משמעותי בבלדות ובמיתוסים הדנים. דגמר הייתה רכה, אדוקה והיוותה את אידיאל האישה הפופולרית בעוד שברנגריה תפסה את מקום האישה היפה והיהירה.
צאצאים
ממרגרטה נולדו לודלמר שני בנים: מברנגריה נולדו לוולדמר 5 ילדים: מפילגשו הלנה גוטמורמסדוטר נולד קנוט, דוכס אסטוניה, לולנד ובלקיניה. מפילגש נוספת ששמה לא ידוע נולד נילס, רוזן הלנד.
מורשתו
ולדמר השני תופס מקום מרכזי בהיסטוריה של דנמרק בשל מעמדו כ"מלך דנבורג" (Dannebrog, דגל דנמרק) וכמחוקק. בדורות הבאים, מלחמות האזרחים ופילוג הממלכה הפכו אותו למלך האחרון של תור הזהב של דנמרק. החל משנת 1912, הוכרז ה-15 ביוני כ"יום ולדמר" (Valdemarsdag). יום זה הוא חלק מ-33 ימי דגל שנתיים בהם דגל דנמרק מונף באופן חגיגי.
ג'פרי ליבר
ג'פרי ליבר (באנגלית: Jeffrey Lieber; נולד ב-1969) הוא תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר כיוצר של הסדרה אבודים.
חייו
ליבר נולד באוונסטון, אילינוי, ארצות הברית ולמד בבית ספר תיכון אוונסטון.
ליבר עובד ככותב וכמפיק בפועל עבור רשת הטלוויזיה פוקס עבור הפיילוט "Hitched". נכון להיום הוא מפיק פיילוט לסדרת טלוויזיה העונה לשם "Family Practice", עבור התאגיד היפני סוני.
ABC שכרה את ליבר כאשר היא מתבססת על תסריטו הראשוני אשר נקרא אז "Nowhere" (בתרגום חופשי:"שום מקום"). ליבר יצר סידרה ריאליסטית למדי, היונקת מוטיבים מיצירות קודמות (כמו "רובינזון קרוזו") ובנויה סביב המודל של היצירה "בעל זבוב" ו"להתחיל מחדש" (בכיכובו של טום הנקס). הסדרה עסקה בחבורת ניצולים שצריכה להתחיל מאפס ולהקים חברה אנושית מתפקדת. עם התקדמות הפרויקט, ABC החליטו לשנות כיוון ונתנו לג'יי ג'יי אברהמס ולדיימון לינדלוף, שכבר היה להם חוזה עם הרשת, לשכתב את התסריט. ליבר, שחשש כי לא יפוצה כראוי על עבודתו, הגיש תלונה לגילדת הכותבים של אמריקה. זו הובילה להליך בוררות, בסופו הוכר ליבר כיוצר-שותף של הסדרה. עם זאת, חוץ מתסריטו הראשוני ליבר לא המשיך לכתוב עבור אבודים.
ב-2002 השתתף בכתיבת התסריט של הסרט "מעיין הנצח".
היסטוריה של לוב
ההיסטוריה של לוב כוללת בתוכה היסטוריה של עמים רבים שהשתלבו עם הילידים הברברים. במשך רוב ההיסטוריה שלהם, אנשי לוב ידעו שלטונות רבים ושונים. ההיסטוריה העצמאית המודרנית של לוב החלה בשנת 1951.
לוב העתיקה
בעת העתיקה חלקים מלוב נשלטו על ידי הפיניקים אנשי אימפריית קרתגו, בידי צבאו של אלכסנדר מוקדון ובידי השלטון המוקדוני של בית תלמי ממצרים. אחריהם שלטו עליה הרומאים, הוונדלים והביזנטים. ללוב של היום שתי היסטוריות נפרדות לפני בוא הרומאים, אחת לטריפוליטנה, ואחת לקירנאיקה.
במקור, הייתה טריפוליטנה קבוצה של מושבות כנעניות־צידוניות התלויות במושבת־האם קרתגו אשר מקומה היה סמוך לעיר תוניס של היום. וארצות חסותה כולן נפלו לידי רומא במהלך המלחמות הפוניות. טריפולי, בירתה של טריפוליטניה, היא נמל ים פיניקי עתיק ונקודת מוצא של שלוש דרכים המקשרות את חוף הים התיכון עם ימת צ'אד ועם טימבוקטו במרכז אפריקה, דרך מדבר סהרה.
קירנאיקה, בניגוד לטריפוליטניה, הייתה מיושבת ביוונים מאות שנים לפני שהפכה לפרובינציה רומית. קירנאיקה נודעה גם כפנתאפוליס, "חמש הערים"; ערים אלו היו קירנה, הנמל אפולוניה (מארסה סוסה), ארסינאוי (טוסרה), בירניק (בנגאזי) וברקה (אל מרג'). מכל הקולוניות העתיקות והידועות ביותר של היוונים, מישור חוף השפע (קירנאיקה), הייתה אולי החשובה ביותר.
בעיר קירנה, בירת קירנאיקה, הייתה בעת העתיקה קהילה יהודית גדולה. בשנת 116, בתקופת הקיסר הרומי טראיאנוס שנזכר במדרש איכה רבה בכינוי "שחיק עצמות", פרץ בקירנה מרד יהודי, אשר דוכא באכזריות.
התקופה האסלאמית
בשנת 647 פלש צבא ערבי בן כ־40,000 חיילים, בהנהגתו של עבדאללה אבן סעיד למערבה של לוב. טריפולי, עיר הבירה, נכבשה מידי הביזנטים מיד לאחר סופטולה, עיר הנמצאת כ־250 ק"מ דרומית לקרתגו, העיר בה נהרג שליט הפרובינציה הביזנטית, גאורגיוס. יורשו של גאורגיוס, גנדיוס, הבטיח לשלם לערבים מס שנתי של כ־330,000 זהובים. לאחר שגנדיוס סירב לשלם את הסכום הנדרש, אנשיו שלו הדיחו אותו מתפקידו.
בעקבות ההפיכה גנדיוס נמלט לדמשק, שם ביקש את עזרתו של הח'ליפה מועאויה הראשון, לו שילם עבור עזרה זאת מנחות במשך שנים רבות. הח'ליפה שלח צבא גדול עם גנדיוס לפלישה לאפריקה בשנת 665. על אף שגנדיוס מת באלכסנדריה, הערבים המשיכו לבדם לכיוון טריפולי. הביזנטים שלחו צבא כדי לתגבר את הכוחות באפריקה, אך מפקד הצבא, ניספורוס, הפסיד בקרב ושב לקונסטנטינופול וטריפולי נפלה לידי ערבים. עוקבה בן נאפע ואבו אלמֻהג'ר דינאר עשו רבות כדי להעלות את מעמדו של האסלאם באיפריקיה, ובמשך המאות הבאות רוב הברברים המקומיים המירו את דתם.
בשנת 750 החליף בית עבאס את שושלת אומיה, והעביר את בירת הח'ליפות לבגדאד. אמירי בית עבאס שמרו על שליטה בחוף הלובי. בשנת 800 הח'ליפה הארון א־רשיד מינה את אבראהים אבן אל־אע'לב למושל טריפוליטניה וקירנאיקה. השושלת האע'לבית הפכה עצמאית ונפרדת מח'ליפות בגדאד, שנותרה לה בלוב סמכות רוחנית בלבד. האע'לבים תיקנו את מערכות ההשקיה הרומיות, השליטו סדר והביאו לצמיחה יחסית באזור.
השלטון העות'מאני
בתחילת המאה ה־15, השליטה המרכזית בחוף הלובי נחלשה, ומפרציו היו כגן עדן לשודדי ים. ספרד ההבסבורגית כבשה את טריפולי ב־1510, אך הספרדים התעניינו יותר בשליטה במפרץ מאשר בשליטה הקשה בקולוניה. פרננדו השני, מלך אראגון מסר את טריפולי בשנת 1528 לאבירי יוחנן הקדוש ממלטה. ב־1538 העיר נכבשה על ידי מלך הפיראטים שנקרא חַ'יר א־דין (הידוע יותר כברברוסה שפירושו אדום הזקן), והחוף הלובי נודע כחוף הברברי.
כשהגיעו העות'מאנים לכבוש את טריפולי ב־1551, הם העדיפו שלא לבלום את הפיראטים, כי אם להרוויח מהביזה שלהם. רק לאחר מאתיים שנה נבלמה השליטה הפיראטית באזור.
תחת השלטון העות'מאני שטח האע'לבים לשעבר נחלק לשלוש פרובינציות: טריפולי, תוניס ואלג'יר. ב־1565, העניק השׂולטן לשליט טריפולי את התואר פחה. השׂולטן סיפק לפחה יניצ'רים, שחולקו למספר יחידות, בפיקודו של קצין או ביי. היניצ'רים הפכו במהרה לכוח הדומיננטי בלוב העות'מאנית.
ב־1711, אחמד קראמנלי, קצין חיל רגלים, תפס את השלטון וייסד את השושלת הקראמנלית, שהתקיימה עד שנת 1835. במאי 1801, הפחה יוסוף קראמנלי דרש הגדלה של "דמי החסות" בסך $83,000 ששילמה ממשלת ארצות הברית מאז 1796 על מנת שהפירטים הלובים לא יתקיפו את אניות הסוחר האמריקאיות. הדרישה נדחתה, וצי אמריקאי חסם את נמל טריפולי. בעקבות כך, פרצה מלחמת טריפולי בין לוב לארצות הברית של אמריקה, שנמשכה עד ל־3 ביוני 1805.
ב־1835, ממשלתו של השׂולטן מהמוט השני השתלטה על האזור על מנת להחזיר את שליטתה הישירה בלוב, והחזיקה בו עד לקריסת האימפריה העות'מאנית. כוחה המבוזר של האימפריה גרם להשגת עצמאות למעשה במצרים, ולאנרכיה בלוב. במשך 75 שנה שלחה האימפריה ללוב כ־30 מושלים ולוב נחשבה לחלק ממנה, על אף שלעיתים הייתה עצמאית למחצה, עד שאיטליה פלשה אליה בשנת 1911, ערב קריסתה של האימפריה העות'מאנית.
לוב האיטלקית
ניסיונות הקולוניזציה האיטלקיים בפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעולם לא הצליחו באמת. ב־3 באוקטובר 1911, האיטלקים תקפו את טריפולי בטענה לשחרור לוב מהעול העות'מאני. למרות התנגדות חריפה מצד תושבי לוב, מסר הסולטאן העות'מאני את לוב לידי האיטלקים ב־1912, כחלק מהסכם לוזאן. עד 1914 הייתה רוב טריפוליטניה בידי האיטלקים, אך גם בקירנאיקה וגם בפזאן שבמדבר הדרומי היו מרידות רבות, שהונהגו על ידי המסדר הסנוסי. במהלך ההתיישבות האיטלקית, הגיעו כ־150,000 איטלקים ללוב.
במלחמת העולם הראשונה שיתפו פעולה העות'מאנים עם הסנוסים במסגרת המערכה בצפון אפריקה על מנת לערער את שליטתם של האיטלקים ולהחזיר את השפעת האימפריה העות'מאנית.
ב־25 באוקטובר 1920 הכיר הממשל האיטלקי בשייח' סידי אידריס כראש הסנוסים, והוענקו לו סמכויות רחבות באל־כופרה ובנאות מדבר אחרים, וכמו כן העניק לו גם תואר אמיר קירנאיקה. לבסוף הפך אמיר קירנאיקה למלך לוב העצמאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בשטחה של לוב קרבות עזים, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחותיהן של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית. בין המערכות הבולטות ניתן למנות את הפלישה האיטלקית למצרים, מבצע מצפן, המצור על טוברוק ומבצע צלבן. בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת, לאחר שהבריטים כבשו את נמל טריפולי.
הממלכה
ב־21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להעניק עצמאות ללוב עד ל־1 בינואר 1952. אידריס, שהוכרז בהמשך כמלך לוב, ייצג אותה במשא ומתן עם האו"ם. ב־24 בדצמבר 1951, לוב הכריזה על עצמאותה כממלכה המאוחדת של לוב, מונרכיה חוקתית ותורשתית תחת המלך אידריס, המלך היחיד של לוב. כאשר הכריזה לוב על עצמאותה, היא הייתה אחת המושבות האירופיות הראשונות באפריקה שהשיגו עצמאות מדינית.
באותה שנה נחקקה החוקה הלובית הראשונה. האספה הלאומית ניסחה את החוקה וקבלה אותה בעיר בנגאזי ביום ראשון, ה־6 במוחרם, 1371 לשנה המוסלמית (ה־7 באוקטובר 1951). נשיא האספה הלאומית מוחמד אבולאסעד אל־עלים ושני סגניו עומר פאיק שוניב ואבו בכר אחמד אבו בכר הגישו את החוקה למלך אידריס והחוקה פורסמה ברשומות לוב.
עם גילוין של עתודות נפט רבות בלוב ב־1959, וההכנסות העצומות שהגיעו בעקבות מכירתו, הפכה לוב, אחת המדינות העניות בעולם, למדינה עשירה מאוד. על אף שמכירות הנפט שיפרו את כלכלתה של לוב, התעורר כעס בציבור כלפי המלך ושאר אנשי הממשל, מכיוון שרוב ההכנסות הגיעו לידי אותה אליטה ששלטה במדינה.
רפובליקה ערבית
ב־1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגת רב־סרן בן 26 בשם מועמר קדאפי, ביצעה הפיכה בלוב, הדיחה את אידריס הראשון, מלך לוב, והגלתה אותו למצרים. המשטר החדש ביטל את המונרכיה והכריז על הקמתה של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית. מאז ועד ההתקוממות בלוב (2011), שלט במדינה מועמר קדאפי כרודן דיקטטורי. המשטר החדש הכריז כי הוא מתחייב להוציא את לוב מהפיגור והנחשלות. הוא החליט לסלק מארצו את יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהיו מוצבים בלוב, ולסגור את נמל התעופה שהחזיק צבא ארצות הברית בשטח לוב.
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב – זה הכל". חיי אזרחי המדינה וחינוכם הוכוונו באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו־עצמו ובנאומיו. רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים אכן גילו עד פרוץ ההתקוממות ב־2011, אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
לוב פתחה תחת שלטון קדאפי בסיסי טרור בשטחה ונתנה חסות לארגוני טרור ערבי שפעלו ברחבי העולם. המשטר הלובי החל בחימוש מואץ ופתח בהסתה נגד ישראל ונגד הציונות תוך קריאה לאיחוד כל מדינות ערב למדינה אחת ואיום על מדינות ערב שגילו יחס חיובי לישראל (שאחד משיאיו היה במלחמת לוב־מצרים ביולי 1977).
ב־1968, עוד לפני תפיסת השלטון על ידי קדאפי, פלשה לוב לצ'אד במטרה המוצהרת למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם לתוך שטחי לוב, וכדי להשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום, סמוך לגבול המשותף. לאחר מכן, במהלך שנות שלטונו של קדאפי, פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים במסגרת סכסוך לוב־צ'אד, בשנים: 1978, 1979, 1980–1981, וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע ארטילרי ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
יחסים עם העולם המוסלמי
קדאפי פעל לאיחוד לוב עם שכנותיה. בדצמבר 1972 הציע לאחד את לוב ותוניסיה אך נדחה על ידי חביב בורגיבה. בשנת 1973 הוא הגיע להסכם עם מצרים על איחוד לוב ומצרים, הסכם שלא קויים. בינואר 1974 הגיע להסכם על איחוד עם תוניסיה, הסכם שבוטל לאחר יומיים.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים־האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ־1972 ליצור את הלגיון האסלאמי הפאן־אפריקאי. הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, אשר קיבלו אימונים סדירים ומשכורות גבוהות. הלגיון נסמך במיוחד על בני השבטים הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית. בנוסף לכך, הלגיון היה מוכן לקבל לשורותיו כל שכיר חרב – הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה – כל עוד נשבע אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי. הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להצעות לשכר גבוה ולכבוד, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד. לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב־1989, צומצם כוח הלגיון מכ־7,000 לוחמים בשיאו, לכ־2,000 לוחמים.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון ולהדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה, בהם אנשי אש"ף, אנשי הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front – RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון, וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
משטר קדאפי קיים קשרים הדוקים ביותר עם משטר הבעת' של סדאם חוסיין בעיראק.
יחסים עם המערב
ב־21 בדצמבר 1988 פוצצו סוכני לוב את טיסה 103 של פאן אמריקן. בעקבות זאת, הטיל האו"ם ב־1992 סנקציות על לב. הסנקציות הוסרו ב־2003, לאחר שלוב קיבלה אחריות על פעולת הטרור והסכימה לפצות את משפחות הנרצחים. ב־26 בפברואר 2004 הסירה ארצות הברית את החרם שהטילה על לוב במשך 23 שנים, על אף שהגבלות רבות עדיין נותרו במקומן, כמו סנקציות כלכליות ואיסור טיסות מארצות הברית ללוב.
ההתקוממות, מלחמת האזרחים והשינויים בשלטון ב־2011
ב־15 בפברואר 2011 החלו הפגנות ענק בלוב, בעיקר בעיר בנגאזי ולאחר מכן בערים אחרות, בעקבות המהפכה בתוניסיה וההפיכה במצרים (כחלק מגל המחאות בארצות ערב), ובתגובה לאבטלה ולחוסר הפיתוח הכלכלי במדינה, במטרה להדיח את מועמר קדאפי מהשלטון. עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לתומכי ממשלת קדאפי, ולמעלה מ־242 אזרחים ו־58 אנשי כוחות הביטחון נהרגו. ב־17 בפברואר התחולל "יום הזעם" של ההפגנות בלוב בעיקר בערים אל־ביידא, דרנה, טריפולי, אג'דאביה ואז־זינטאן ובמהרה הפכו ההפגנות להתקוממות ולמלחמת אזרחים.
בתחילת יום ה־21 בפברואר, סיף אל־אסלאם קדאפי, בנו הבכור של מועמר קדאפי, הודיע בטלוויזיה הלובית שהוא חושש שאם תימשך ההתקוממות מדינת לוב תתפצל ל"חמש עשרה נסיכויות אסלאמיות פונדמנטליסטיות". הוא הודה ש"נעשו טעויות" בקשר לדיכוי ההפגנות והודיע על כוונות לשינויים בחוקה. עם זאת, הוא הזהיר שהעושר והשגשוג של המדינה נמצאים בסיכון ולכן אם המחאה תימשך ישפכו "נהרות של דם".
ביום 27 בפברואר 2011, הוקמה מועצת המעבר הלאומית, תחת ניהולו של מוסטפא עבד אל־ג'ליל, שר המשפטים לשעבר של קדאפי, על מנת לנהל את החלקים שבלוב בהם שולטים המורדים. אירוע זה היה המאמץ הרציני הראשון לארגן ולבסס את ההתקוממות נגד משטר קדאפי. כבר אז, כאשר המועצה הייתה בבנגזי, היא הודיעה שטריפולי היא בירתה. בהמשך, נתמנה עבד אל־חאפז ג'וחא, עורך דין לזכויות אדם, לתפקיד דובר המועצה. ביום 10 במרץ 2011, המועצה קבלה הכרה מדינית ראשונה, כאשר צרפת הודיעה שהמועצה היא הנציג הכשר של העם הלובי.
ב־17 במרץ החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להתיר למדינות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב. בתגובה הכריזה ממשלת לוב על הפסקת אש במדינה אך בפועל המשיך קדאפי את התקפותיו על המורדים. ב־19 במרץ פתחו צבאות ארצות הברית, צרפת והממלכה המאוחדת עם כוחות נאט"ו במתקפה משולבת נגד כוחות קדאפי, שכללה התקפות מהאוויר ומהים נגד מטרות שונות בלוב.
ממשלת המעבר ומלחמת האזרחים ב־2014
לאחר מלחמת האזרחים בלוב (2011), הייתה מועצת המעבר הלאומית הגוף המחוקק הזמני בלוב, ותפקידה כלל הסדרת בחירות לקונגרס הלאומי הכללי. שחרורה של לוב הוכרז ב־23 באוקטובר של אותה השנה, אז הודיע ראש הממשלה הזמני מחמוד ג'יבריל שתוקם ממשלה זמנית תוך חודש, תוך שמונה חודשים נוספים יערכו בחירות לאספה מחוקקת, ותוך שנה נוספת יערכו בחירות לקונגרס ולנשיאות. בסיום הצהרתו הוא התפטר ואת מקומו ירש עלי אל־טרהוני, שהוחלף חודש לאחר מכן בעבד א־רחים אל־כיב. אל־כיב הקים כצפוי ממשלה זמנית, והיא כללה גם פוליטיקאים עצמאיים ונשים.
אקיהקו הושידה
אַקִיהְקוֹ הושידֶה (ביפנית: 星出彰彦; נולד ב־28 בדצמבר 1968) הוא מהנדס ואסטרונאוט יפני בשירות הסוכנות היפנית לחקר החלל. ב־30 באוגוסט 2012, הושידה הפך לאסטרונאוט היפני השלישי שהלך בחלל.
ביוגרפיה
הושידה נולד בטוקיו, שביפן וגדל בניו ג'רזי. בשנת 1987 למד במכללת יונייטד וורלד שבדרום מזרח אסיה (United World College of South East Asia) ולאחר שסיים את לימודיו הוא קיבל דיפלומה. בשנת 1992 למד באוניברסיטת קיו וקיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות ובשנת 1997 קיבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת יוסטון.
קריירה
בשנת 1992, הצטרף הושידה ל־NASDA, סוכנות פיתוח החלל הלאומית (כיום: הסוכנות היפנית לחקר החלל) ועבד על פיתוח רכב השיגור H-II במשך שנתיים. בשנת 1999 הוא נבחר על ידי הסוכנות היפנית לחקר החלל כאחד משלושת המועמדים היפנים לתחנת החלל הבינלאומית. הוא החל את תוכנית ההכשרה הבסיסית באפריל 1999 והוסמך כאסטרונאוט בינואר 2001. מאז אפריל 2001, הוא לקח חלק בתוכניות הכשרה מתקדמות ועזר בפיתוח החומרה וההפעלה של החללית H-II Transfer Vehicle והמעבדה היפנית קיבו.
במאי 2004, הוא השלים סדרת אימוני הנדסת טיסה בחללית סויוז־TMA במרכז יורי גגארין לאימוני קוסמונאוטים שבעיר הכוכבים, מאוחר יותר עבר למרכז החלל ג'ונסון. לאחר הכשרה בנאס"א, הוא שובץ לצוות משימת STS-124 במאי 2008, אחת משלוש המשימות שנשאו עמם רכיבים אל תחנת החלל הבינלאומית על מנת להשלים את בניית המעבדה היפנית קיבו.
לאחר שחזר בהצלחה לכדור הארץ ממשימת STS-124, הושידה העביר הרצאות בפני תלמידים בבתי ספר שונים בארצות הברית אודות משימתו. ב־15 ביולי 2012, הוא חזר שוב לתחנת החלל הבינלאומית על פני החללית סויוז במשימת TMA-05M. במהלך שהייתו, הקליט הושידה את קולו עבור הופעת אורח בסדרת המאנגה היפנית Space Brothers, הפרק שודר ב־4 בנובמבר 2012. תמונות סלפי רבות שצילם במהלך שהייתו בתחנת החלל הבינלאומית הגיעו לרשימות הסלפים הטובים ביותר.
ליאון קסטרו
ליאון קסטרו (בצרפתית: Léon Castro; שם עברי: יהודה ארמוני; 1884, איזמיר – 1954, קהיר) היה עורך דין, עיתונאי ואיש עסקים יהודי-מצרי. היה ממנהיגי הציונות במצרים ובמקביל פעיל בתנועה הלאומית המצרית ובמאבקה לשחרור לאומי מבריטניה. כמו כן, טרם מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, היה ממובילי ההתנגדות לפשיזם והתעמולה הגרמנית במצרים.
קורות חיים
ליאון קסטרו נולד בשנת 1884 באיזמיר, האימפריה העות'מאנית למשפחה יהודית, והתחנך בבתי הספר של רשת כל ישראל חברים. בשנת 1911 היגר למצרים והתיישב בקהיר, שם התאקלם בקרב חוגי המעמד הבינוני-גבוה של הקהילה היהודית. הוא יצא ללימודים אקדמיים בפריז, הוסמך כעורך דין בשנת 1917, ולאחר מכן חזר למצרים. בתקופה זאת כבר היה בעל תודעה ציונית מפותחת ופעל במישורים שונים למען הרעיון הלאומי היהודי, וכן היה ממייסדי סניף בני ברית במצרים.
במקביל לפעילותו הציונית, היה קסטרו ידיד קרוב של המנהיג הלאומי המצרי סעד זע'לול, והיה פעיל במפלגה הלאומית המצרית מפלגת הופד. בתקופה זאת לא נראה היה שקיימת סתירה בין הציונות לבין מטרות התנועה הלאומית המצרית, וכמו אחרים, הוא סבר שהתנועה הלאומית היהודית והתנועה הלאומית המצרית יכולות להתקיים זאת לצד זאת בשלום ובשיתוף פעולה. הוא אף יצא עם זע'לול למסעות משותפים באירופה להסברה של המאבק המצרי לעצמאות מבריטניה בפני הציבור האירופי. עקב פעילותו למען התנועה הלאומית המצרית, הוא נחשב לאויב של בריטניה ששלטה אז במצרים. בשנת 1924 ניסה לארגן פגישה בין חיים ויצמן לסעד זע'לול, אך התנגדות בריטית מנעה מוויצמן מלקיים את הפגישה. בשנים 1921–1925 כיהן קסטרו כעורך העיתון של מפלגת הופד בשפה הצרפתית, "לה ליברטה" (La Liberté; 'החרות'). במקביל, הוא גם היה העורך של העיתון הציוני-המצרי La Revue Sioniste – ביטאון הפדרציה הציונית במצרים, שבה היה פעיל מרכזי. מלבד זאת פרסם מאמרים רבים בעיתונים אחרים ובהוצאות לאור יהודיות ולא-יהודיות כאחד. בשנת 1925 נאלץ להתפטר מתפקידו כעורך העיתון הלאומי "לה ליברטה" עקב מאמר דעה שפרסם, שכלל רעיון לפשרה בין התנועה הלאומית המצרית לבריטניה, לאחר שהמאמר עורר סערה בחוגים לאומיים במצרים. בשנת 1928 הוציא לאור וערך עיתון לאומי-מצרי אחר בשם La Patrie.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, התבלט עו"ד קסטרו בתור אחד ממובילי המאבק האנטי-פשיסטי במצרים. הוא היה נשיא הליגה המצרית נגד אנטישמיות (Ligue contre l’antisémitisme allemande), וכחלק מהמאבק תבע בבתי משפט ארגונים פשיסטיים שפעלו במצרים, ניהל מסע תעמולה אנטי-פשיסטי בעיתונות (ובמיוחד בעיתון L'Aurore שייסד לוסיין שיוטו) וארגן הפגנות וחרמות נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. במפגש הקונגרס היהודי העולמי באמסטרדם ביולי 1933, מונה לעמוד בראש "המועצה להחרמת מוצרים מגרמניה". הוא נחשב לנואם מוכשר, ונהג לנאום בעצרות המונית ומפגשים ציבוריים למען החרם על מוצרים גרמניים. באחד מנאומיו בהפגנה אנטי-גרמנית באלכסנדריה בשנת 1936 הזהיר שללא התגייסות למאבק בגרמניה הנאצית יבוא חורבן על הקהילות היהודיות במרכז ומזרח אירופה.
כמה מהתביעות שניהל עו"ד קסטרו כנגד ארגונים פשיסטים בקהיר סוקרו בהרחבה בעיתונות התקופה. תחילה גילתה גם העיתונות המצרית הלא-יהודית אהדה לפעילותו, אך לאחר שהממשל המצרי החל להפגין נטייה פרו-גרמנית גוברת, השתנה יחסה של העיתונות המוסלמית כלפיו. דבר נוסף שתרם לשינוי ביחס הציבורי כלפי החרם היו צעדים נגדיים שננקטו על ידי גרמניה הנאצית, כולל חרם גרמני על ייבוא כותנה מצרית. מספר עיתונים מרכזיים במצרים פרסמו מאמרים המגנים את קסטרו ואת מקדמי החרם על גרמניה כ"רדיקלים" המקדמים מהלך אשר "פוגע באינטרסים הלאומיים של מצרים". אפילו הרב הראשי למצרים חיים נחום אפנדי גינה את החרם. עם זאת, קסטרו לא נרתע מההתנגדות לחרם והמשיך לקדם אותו לאורך כל שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה עצמה פעל קסטרו בחזיתות שונות כדי לסייע לפליטים יהודים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית.
במקביל לפעילויותיו הפוליטיות, קסטרו היה גם איש עסקים מצליח, ונמנה עם מייסדי "הבנק המסחרי של מצרים". הוא גם עמד בראש מספר אגודות תרבותיות-אקדמיות שונות, כגון אגודת La Essayistes, שאיגדה בעיקר אינטלקטואלים בני מיעוטים (יהודים, קופטים, יוונים, איטלקים וסורים) ומספר קטן של מצרים-מוסלמים, שאותם ניסה קסטרו לגייס למאבק באנטישמיות.
משנת 1944 כיהן קסטרו כנשיא הפדרציה הציונית במצרים. הוא השתתף במספר קונגרסים ציוניים עולמיים וניהל מגביות עבור בניין ארץ ישראל, כולל המגבית שעם כספיה הוקם כפר ידידיה השוכן ליד נתניה.
קסטרו צפה בחשש בעליית רעיון הפאן-ערביות במצרים. בריאיון לעיתונאים בתל אביב בשנת 1944 הצהיר כי רעיונותיו הפאן-ערביים של מוסטפא א-נחאס פאשה, מנהיג מפלגת הופד לאחר מותו של סעד זע'לול, מנוגדים בתכלית לחזונו של זע'לול המנוח. אמירות אלה עוררו סערה בעיתונות של מפלגת הופד במצרים, וקסטרו הותקף קשות עליהן עד שנאלץ להכחישן. עם זאת, הוא המשיך להיות אישיות מקובלת במסדרונות הממשל המצרי; כך למשל בחודש דצמבר של אותה שנה הוא ערך ראיון עבור אחד מעיתוניו עם ראש ממשלת מצרים אחמד מאהר פאשה.
קישורים חיצוניים
Ovadia Yeroushalmy. "Castro, Léon." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
גדול דעה
גְּדוֹל דֵּעָה הוא פיוט לבר מצווה שכתב רבי דוד בוזגלו, ומתמקד בתפילין - המצווה המזוהה עם שלב הכניסה לעול תורה ומצוות.
אודות הפיוט
מלבד שבח מצוות התפילין, השתמש רבי דוד גם בפרטיה ההלכתיים-רעיוניים של המצווה, כיסוד המארגן את הפיוט, שבנוי משלוש מחרוזות. המחרוזת הראשונה היא מעין פזמון המתייחס לתפילין כמכלול, ומסתיים בהצגת תפילין של ראש ותפילין של יד באמצעות המילה 'מַחֲשָׁב' המכוונת למוח, והמילה 'חֶמְדָּה' המכוונת ללב. שתי המחרוזות הבאות מדגישות צדדים אחרים במצווה, בהתאם לחלוקה שבין תפילין של ראש ותפילין של יד: המחרוזת השנייה מדגישה את המאבק במחשבה הזרה, והשלישית מדגישה את המאבק ביצר הרע.
בשנת 2016, במסגרת הוצאת אלבומו "יחיד רם", ביצע משה חבושה את הפיוט, לפי לחן של מנשה אליאס. אמיל זריהן ביצע את הפיוט לפי לחן מרוקאי.
השעות היפות של דוכס ברי
השעות היפות (בצרפתית: Belles Heures) הוא ספר שעות שנכתב ואויר במאה ה-15 עבור ז'אן, דוכס ברי, בנו של ז'אן השני, מלך צרפת.
את הספר הזמין הדוכס מהאחים לימבור בשנת 1404, לאחר מות פטרונם הקודם, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, והיה ליצירתם הראשונה עבור דוכס ברי (לימים יצרו עבורו גם את ספר השעות העשירות מאוד).
הספר כולל איורים גדולים רבים (בגודל מלא שטח הדף) המתארים אירועים בחיי קדושים נוצריים ואירועים מהברית החדשה.
גודלו של הספר 23.8 על 17 ס"מ.
הספר מוצג כיום במוזיאון הקלויסטרז השייך למוזיאון המטרופוליטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הוי
הוי (באנגלית: Hoy; מנורדית: Háey - "האי הגבוה") הוא אי באיי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת. שטחו של האי 143 קמ"ר ומתגוררים בו כ-430 תושבים (2011). האי הוא השני בגודלו מבין איי אורקני (אחרי האי מיינלנד).
כביש האייר (The Ayre), העובר על סוללה, מקשר את האי לאי סאות' וולס.
לחופי האי מצוקים גבוהים - מהגבוהים שבממלכה המאוחדת. גבוהו של מצוק ראש סנט ג'ון (John's Head) הוא 350 מטרים. בין תצורות הטבע הידועות שבאי הוא האיש הזקן מהוי.
באי מצוי חורש טבעי - הצפוני ביותר באיים הבריטיים. הנקודה הגבוהה באי, ולמעשה הנקודה הגבוהה ביותר באיי אורקני, היא גבעת וורד (Ward Hill) שגובהה 479 מטרים.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו באי ובהם קבר סלע חצוב שמכונה דוורפי סטיין הממוקם במערב האי, מעידים על התיישבות מהתקופה הנאוליתית. קבר זה דומה באופיו לקברים מתקופה זו או מתקופת הברזל שהתגלו לחופי הים התיכון.
האי היה מיושב בתקופה הויקינגית ועל פי המיתולוגיה הנורדית, האי הוא אתר הקרב הנצחי בין הדינג והוגני.
בשל חשיבותו האסטרטגית של האי הוקמו בו ביצורים בתקופת מלחמות נפוליאון ובהם הצפוני שבין מגדלי מרטלו. כמו כן, האי, השוכן לחופי אגן סקפה פלו, שימש כמרכז עבור הצי המלכותי ובליינס שבאי היה ממוקם בסיס מרכזי של הצי במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
חלקו הצפוני של האי משמש כיום כשמורת טבע בשל ציפורי הים המקננות בו ובייחוד החמסנים הגדולים (Stercorarius skua) וצוללנים אדומי הגרון (Gavia stellata).
תחבורה
מעבורות אורקני מפעילה קווי מעבורת המקשרים את ליינס שבאי ואת לונגהופ שבסאות' וולס עם האי פלוטה ועם יוטון שבמיינלנד, ואת מואנס שבהוי עם האי גראמסיי ועם סטרומנס שבמיינלנד.
אזכורים תרבותיים
האי שימש רקע לוידאו קליפ משנת 1984 של השיר "Here Comes The Rain Again" של להקת יוריתמיקס.
אקסיומת היסוד
בתורת הקבוצות, אקסיומת היסוד היא אקסיומה במערכת ZFC, שהוצגה לראשונה על ידי ג'ון פון נוימן. האקסיומה מבטיחה שקבוצות פתולוגיות מסוימות לא קיימות, למשל שאין קבוצה שמכילה את עצמה או קבוצות דומות.
באופן פורמלי, אקסיומת היסוד היא האקסיומה הבאה:
במילים אחרות, לכל קבוצה x, ליחס הסדר החלקי \in שמוגדר על איברי x יש איבר מינימלי.
אקסיומת היסוד שונה מהאקסיומות האחרות של ZFC בכך שהיא מגבילה את האפשרויות לקבוצות שמופיעות במודל, בניגוד לשאר האקסיומות שמאפשרות לבנות קבוצות מתוך קבוצות קיימות.
אקסיומה זו משמשת בעיקר לטיפול בתכונות של סודרים ולאפשר הגדרות באינדוקציה על פני כל הקבוצות.
אין סדרת שייכות יורדת אינסופית
מאקסיומת היסוד נובע שאין סדרה אינסופית יורדת של קבוצות:.
הסיבה היא שהקבוצה תסתור את אקסיומת היסוד. מצד שני, בהנחת גרסה מוחלשת של אקסיומת הבחירה (אקסיומת הבחירה התלויה), גם הכיוון ההפוך נכון - מתוך כל דוגמה לקבוצה שסותרת את אקסיומת היסוד אפשר לבנות סדרת \in אינסופית יורדת. במילים אחרות יחס השייכות מבוסס היטב.
נעיר כי יכולה להיות במודל של אקסיומת היסוד סדרת שייכות אינסופית יורדת, כל עוד המודל לא "מכיר" אותה. לדוגמה, אם ניקח מודל של ZFC (כולל אקסיומת היסוד), M, ונסתכל על העל חזקה שלו ביחס לעל מסנן לא ראשי על הטבעיים. המודל המתקבל יקיים את אקסיומת היסוד (כמו כל טענה מסדר ראשון), אך יש בתוכו סדרת שייכות יורדת אינסופית:
נגדיר את x_n להיות מחלקת השקילות בעל חזקה של הפונקציה (זהו מספר טבעי לא סטנדרטי). כעת לפי משפט Łoś כיוון שהאוסף שייך לעל המסנן הטענה  מתקיימת בעל החזקה, לכל n.
זו אינה סתירה כיוון שהסדרה היא לא איבר של על החזקה.
אינדוקציה על כל הקבוצות
נניח כי יש לנו טענה בשפה של תורת הקבוצות ואנחנו יכולים להוכיח שלכל קבוצה x, אם הטענה מתקיימת על כל האיברים של x אז היא מתקיימת גם על x. אז בהינתן אקסיומת היסוד - הטענה הזו מתקיימת על כל הקבוצות.
כי נניח בשלילה שיש x שלא מקיים את הטענה. על ידי הגדלת x אם יש צורך, נניח כי x סגור טרנזיטיבית, כלומר אם אז z \in x (כאן אנחנו משתמשים באקסיומת האינסוף ובאקסיומת ההחלפה). לפי אקסיומת ההפרדה, יש תת-קבוצה y שמכילה את כל האיברים של x שאינם מקיימים את הטענה. קבוצה זו אינה ריקה (אחרת x היה מקיים את הטענה), ולכן, לפי אקסיומת היסוד, יש בה איבר מינימלי לפי יחס השייכות z. כל האיברים של z נמצאים ב-x אבל לא ב-y ולכן הם מקיימים את הטענה, ומכאן גם z מקיים את הטענה - בסתירה.
גם הכיוון ההפוך נכון - אם אקסיומת האינדוקציה על פני כל הקבוצות מתקיימת, אז גם אקסיומת היסוד מתקיימת.
סודרים
תחת אקסיומת היסוד ניתן להגדיר את הסודרים להיות בדיוק אוסף הקבוצות הטרנזיטיביות שאיבריהן סדורים קווית תחת יחס השייכות. האקסיומה מתרגמת במקרה הזה לכך שלכל תת-קבוצה לא ריקה יש מינימום.
הפרדוקס של ראסל
אקסיומת היסוד לא פותרת את הפרדוקס של ראסל. באופן כללי, לא ייתכן כי - אף על פי שאוסף מסוים של אקסיומות אינו עקבי - הוספת אקסיומה מסוימת תהפוך אותו לעקבי. ספציפית, במונחים מודרניים, הפרדוקס של ראסל מראה כי מחלקת כל הקבוצות שאינן מכילות את עצמן, לא יכולה להיות קבוצה. מאקסיומת היסוד נובע רק שהמחלקה הזו מכילה את כל הקבוצות.
יקום פון-נוימן
אקסיומת היסוד שקולה גם לעובדה שכל הקבוצות מופיעות בבנייה האינדוקטיבית של פון-נוימן (וזה היה הניסוח המקורי של האקסיומה). הבנייה היא באינדוקציה טרנספיניטית על פני הסודרים: אקסיומת היסוד שקולה לטענה ש-V ממצה את כל הקבוצות בעולם. תחת ההנחה הזו נגדיר את הדרגה של קבוצה x להיות הסודר \alpha הראשון בו.
נעיר כי ניתן להגדיר את הדרגה (ולהוכיח את שקילות ההגדרות) גם באינדוקציה על פני כל הקבוצות: כך, למשל, אפשר לראות את השקילות בין אקסיומת היסוד וסכימת האינדוקציה.
המחלקה V מוגדרת בכל מודל שמקיים את אקסיומת ההחלפה, אקסיומת האיחוד ואקסיומת קבוצת החזקה. לכן, גם אם אנחנו מתחילים עם מודל של ZF ללא אקסיומת היסוד, V יהיה מודל של אקסיומת היסוד (בנוסף לשאר האקסיומות של ZF). מהסיבה הזו אם ZF ללא אקסיומת היסוד עקבית אז גם אקסיומת היסוד עקבית.
המיטוט של מוסטובסקי
הלמה של מוסטובסקי טוענת כי תחת הנחות רחבות, מודלים פנימיים מבוססים היטב של שפת תורת הקבוצות איזומורפיים לקבוצות טרנזיטיביות עם יחס השייכות הסטנדרטי. למה שימושית זו מדגימה את החשיבות של הביסוס-היטב של מודלים של ZF.
הרעיון הוא שאם (M,E) הוא מודל של שפת תורת הקבוצות שמקיים את אקסיומת ההיקפיות, יחס השייכות בו מבוסס היטב ולכל x בתוכו האוסף \{y | yEx\} הוא קבוצה, אז ניתן להגדיר את האיזומורפיזם הבא, הנקרא מיטוט מוסטובסקי:
ההגדרה היא הגדרה רקורסיבית, ולכן נכונותה מתבססת על הביסוס-היטב של היחס E ב-M - הנחה חזקה יותר מהתקיימות אקסיומת היסוד ב-M, כמו שצוין לעיל.
הסקה מרכזית
הסקה מרכזית היא מערכת לחימום פנים הבית השואבת את החום ממקור אחד, ומפזרת אותו למקומות שונים בבית. מטרת מערכת ההסקה היא להעלות את הטמפרטורה בחדרי הבית לדרגה הנוחה לאנשים הנמצאים באזור המחומם. החימום נחוץ הן לשם נוחיותם של דרי המבנה והן לבריאותם. מערכת ההסקה מתוכננת לשמור על טמפרטורה אחידה שלא משתנה למרות השתנות התנאים שמחוץ למבנה.
מערכות הסקה מרכזיות נפוצות בעיקר במדינות בעלות אקלים קר מאוד (מתחת ל-5 מעלות צלזיוס), בהן מערכות מיזוג אוויר מאבדות מיעילות החימום שלהן.
סיווג מערכות הסקה
את מערכות ההסקה אפשר לסווג לפי
הערות שוליים
Gebäudeheizung
לוקליזציה
לוֹקָלִיזַצְיָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: הַמְקָמָה) היא תהליך התאמה של מוצר לאוכלוסייה שונה מזו שבשבילה הוא יוצר או פותח במקורו. מרכיב מובהק של לוקליזציה הוא התאמה לשפה שונה מזו שמשמשת במוצר המקורי, כגון תרגום מדריך למשתמש משפת היצרן לשפת ארץ היעד. מרכיב נוסף הוא התאמה לרגולציה מקומית או למנהגים מקומיים. לוקליזציה של מזון המיוצא לישראל, למשל, תכלול יצירת גרסה כשרה שלו. לוקליזציה נעשית על ידי היצרן לשם קידום השיווק של מוצריו, ולעיתים היא נדרשת בחוקים להגנת הצרכן. בעולם התוכנה לוקליזציה כוללת תרגום הטקסט של ממשק המשתמש לשפה המקומית, ולעיתים התאמות נוספות, כגון התאמה לרגולציה מקומית.
לוקליזציה של אתר אינטרנט, למשל, עשויה לכלול החלפת חלק מן התכנים לתכנים הרלוונטיים לדוברי השפה, כמו מתן חדשות מהמדינה שלהם והסרת סמלים העשויים להיות פוגעניים. מכיוון שפיתוח מוצר חדש בסיסו בגיוס משאבים, בין אם פיננסיים, אנושיים וכדומה, הרי לתהליך לוקליזציה יש השפעה גדולה ליכולת של המוצר להתקבל בצורה חיובית ולהימכר בארצות היעד.
תהליך הלוקליזציה
תהליך הלוקליזציה כולל מספר תהליכי עבודה עוקבים. בשונה מתהליך תרגום של מסמכים, בו יש לתרגם רק את הכתוב במסמך, כולל תהליך הלוקליזציה בנוסף לשלבי התרגום והעריכה הלשונית גם תהליכים הנדסיים כגון הבטחת איכות וניהול פרויקטים. ישנן חברות אשר מבצעות את תהליך הלוקליזציה של התוכנות שהן מייצרות באופן עצמאי, אך במקרים רבים התהליך מטופל על ידי חברות תרגום מתמחות אשר להן מקורות מקצועיים בארצות היעד.
אף שתהליך הלוקליזציה מוסיף עלויות לפיתוח המוצר, חברות רבות משקיעות בלוקליזציה, משום שמוצר שעבר לוקליזציה נגיש יותר ללקוחות בארצות שונות, קל יותר לשימוש משום שהוא מופיע בשפת האם של המשתמש, וכתוצאה מכך, בעלת יתרון תחרותי על פני מוצרים שלא עברו לוקליזציה. בתחום התוכנה הדרישה ללוקליזציה מצד מדינות היעד תלוית תרבות, ישנן מדינות שבהן אין דרישה לתרגום התוכנה לשפתן והמשתמשים רגילים לעבוד עם תוכנות באנגלית בעוד במדינות אחרות לא ניתן למכור תוכנות שלא תורגמו לשפה המקומית.
תהליך לוקליזציה מתחיל בשלב ייעוצי המכונה אינטרנשיונליזציה (Internationalization) או בקיצור I18N. בתהליך זה נכתבת המתודלוגיה וההכנה הטכנית של המוצרים השונים לקראת תהליך לוקליזציה. כגון, היכן למקם כפתורים, כתיבת קודים עבור שפות שדורשות קידוד ספציפי וכדומה. פעילויות נוספות בתהליך הלוקליזציה הן:
כלי תרגום ממוחשבים
מרכיב מרכזי בלוקליזציה הוא תרגום כל הטקסטים המלווים את המוצר, ופעמים רבות אף מוטמעים במוצר עצמו. בפרט זהו מרכיב עיקרי בלוקליזציה של ממשק משתמש לתוכנה.
ממשק משתמש עשוי להכיל עשרות אלפי מילים ומחרוזות ואף יותר, וברוב המקרים לא מדובר על ממשק המשתמש לבדו, אלא גם בקובצי עזרה, עדכונים שנעשים מדי תקופה ואינטגרציה בין ממשקי התוכנה לדוקומנטציה הנלווית כגון מדריכי משתמש, מדריכים מקוצרים, מדריכי התקנה, אתר אינטרנט רלוונטי ומוצרים שיווקיים. לכן, נדרשת יכולת לנהל את התהליך כולו, לנהל את התרגומים וליצור מאגר תרגומים אשר יהיה רלוונטי ומעודכן. דרישה זו היא בעלת תוקף כאשר מדובר על פרויקטים מורכבים של מספר שפות רב.
בשוק קיימים מספר כלים אשר באים לעזרה בלוקליזציה של תוכנה, והם מכונים TM tools, להלן Translation Memory. אותם כלים יודעים לנתח את הקבצים, ומדובר על יכולת לקרוא קובצי XML, DLL, HTML ואחרים, ולספק log file שמקטלג את המחרוזות השונות על פי חוקיות מסוימת, למחרוזות שחוזרות על עצמן (repetitions), ולמחרוזות חדשות (no match). כאשר מסיימים פרויקט תרגום ראשון, הכלים יוצרים מאגר זיכרון של המחרוזות שתורגמו (TM) ספציפית לכל שפה שמתורגמת, והחל מהעבודה השנייה, המחרוזות החדשות יושוו גם למאגר הקיים וה-log file הבא שייוצר יכלול גם נתונים של התאמה מלאה בין המחרוזות החדשות למה שקיים במאגר (100% match) והתאמה חלקית (fuzzies). כך למעשה, תהליך התרגום הופך לפשוט ומסודר יותר ומאפשר ליצור סטנדרטיזציה של תהליך תרגום ולמעשה לייעל את התהליך המורכב.
ניהול מילון מונחים
לכל מילה יכולה להיות משמעות שונה. בהקשרים עסקיים, מילה מסוימת יכולה להיות מתורגמת בתצורה אחת ולעיתים בתצורה אחרת. זה תלוי לעיתים גם בסגנון שהארגון רוצה להיות מזוהה עמו. מכיוון שהתיאום בין ספק התרגומים לבין הארגון המתרגם הוא קריטי להצלחת התהליך, יש ליצור בתחילת כל עבודה מילון מונחים אשר מהווה את תחילת הדרך בכל פרויקט לוקליזציה. כך, ישנו תיאום ציפיות ראשוני לגבי סגנון התרגום, מינוח מועדף של המילים החשובות ו/או כאלו שמופיעות באופו תדיר בתוך הטקסטים לתרגום (וכנראה גם בעלות חשיבות לארגון המתרגם), ובנוסף - ההמלצות שבאות לעיתים מהמתרגמים עצמם כך שתהיה התאמה תרבותית מלאה. במהלך חיי הפרויקט, מילון המונחים מתעבה ומתווסף ל-TM שנוצר בתהליך.
תרגום ועריכה לשונית
במשמעות המופשטת של המונח, מדובר על המרת שפה אחת לשפה אחרת. בתהליך לוקליזציה, נדרשת גם התמחות בנושא הנדרש (סלולר, IT, מכשירים רפואיים, פיננסים וכו') יחד עם ידע על המונחים המקובלים בעולם התוכן הנדרש. בעקבות תהליכי גלובליזציה מואצים, העדיפות של החברות היא לעבוד עם מתרגמים מקומיים אשר יכולים לתרום את השפה המקצועית המעודכנת ביותר, את ההתאמה התרבותית ואת הידע הרגולטורי במידה ונדרש.
תהליך בקרת איכות שנעשה על התרגום ובו נעשות בדיקות לשוניות ופרוצדורליות שונות כגון שימוש נכון בשפה, שגיאות כתיב, ויזואליות, שימוש נכון במונחים מקצועיים, גם על בסיס מילון המונחים שהוגדר בתחילת התהליך ועוד. תהליך זה קריטי מכיוון שאחרי תהליך זה נעשית הטמעת התרגום בסביבת העבודה האמיתית של המוצר, ולכן ככל שהתרגום מדויק יותר, הזמן שיידרש לשם העלאה לאוויר של התרגום יהיה קצר יותר.
בקרת איכות
בדומה לתהליך בקרת איכות טכני, אשר נעשה בתהליך הבדיקה של מוצר חדש, נעשה תהליך בדיקה לשוני שמכונה QA קוסמטי. הפעם, התהליך נעשה בסביבת העבודה האמיתית של המוצר, לאחר תהליך הטמעה של קובצי המקור המתורגמים. הבדיקות שנעשות הן מגוונות וכוללות הקשרים מלאים של התכנים, טקסטים שעלולים להיחתך או להופיע בצורה שגויה. הבודק יוצר bug file, ובו פירוט ההערות והתיקונים הנדרשים.
אור אילן
ביוגרפיה
אור אילן נולדה וגדלה באשקלון. היא בוגרת תיכון עירוני א' אשקלון וכן קורסים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בצה"ל שירתה בלהקה הצבאית של חיל החינוך. בוגרת המסלול התלת-שנתי בבית צבי (2008-2005). בתום לימודיה החלה ללמוד את שיטתה של איוונה צ'באק אצל שחר רוזן, אלון נוימן ואיוונה צ'באק. עברה קורס משחק בהנחיית אורית שר. בשנה השלישית ללימודיה חתמה על חוזה בתיאטרון הבימה והחלה לשחק בהצגות שהועלו בו.
בתיאטרון הספרייה שיחקה בכמה תפקידים ראשיים ומרכזיים בהצגות - ב"פיפן", בבימויו של דניאל אפרת בתפקיד האלמנה קתרין; במחזמר "קאטס" מאת אנדרו לויד ובר בתפקיד החתול ראמפלטיזר; ב"אנני", בתפקיד אנני.