cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיון מיזוג
מימוש המיזוג
נראה כעת מהו המערך שהתקבל: 1,2,3,4,7,8,9,10,11. אלו הם בדיוק כל המספרים כאשר הם ממוינים כפי שציפינו.
דוגמת הרצה
השרטוט הבא מדגים כיצד ממיין האלגוריתם מערך בגודל 7 המכיל את הערכים: 38,27,43,3,9,82,10.
ניתוח סיבוכיות מיון-מיזוג
פעולת ה"מיון" קוראת לפונקציה מחדש. הפעולה היחידה המתרחשת בפועל היא פעולת המיזוג. קל לחשב את סיבוכיות זמן הריצה של פעולה זו, בכל סיבוב של המיזוג מוכנס איבר אחד למערך, ומשום שקיימים \ n איברים, מתבצעות \ O(n) פעולות. כעת נותר לחשב כמה פעמים פעולה זו מתבצעת, ובכל פעם לבדוק כמה איברים משתתפים בפעולה.
ננסה לחשב תחילה את מספר הפעמים שמתבצעת פעולת המיזוג. הפעולה מתבצעת בכל קריאה לפונקציה "מיון-מיזוג". הקריאה הראשונה תמזג בין שני חצאי מערכים בגודל \ n/2 (סה"כ \ n איברים, סיבוכיות זמן ריצה \ O(n). לפני-כן הקריאה הראשונה קוראת פעמיים למיון-מיזוג, פעם אחת עבור חצי המערך הראשון ופעם שנייה עבור חצי המערך השני. בכל קריאה יתבצע מיזוג של שני חצאי מערכים בגודל \ n/4, סה"כ מדובר ב-4 מערכים ולכן יש סה"כ \ n איברים שיתמזגו ושוב סיבוכיות זמן הריצה הכוללת היא \ O(n). האלגוריתם ימשיך עד אשר כל המערכים יהיו בגודל 1 ואז נמזג אותם זוג-זוג, עדיין מדובר ב-\ n איברים ולכן סיבוכיות זמן הריצה של כל פעולות המיזוג יחד היא \ O(n).
נסתכל בכל פעם רק על חלק אחד של המערך המפוצל, נתחיל במערך הגדול ונשאר עם מערך בגודל \ n/2 ואז נמשיך להתבונן במערך בגודל \ n/4 וכן הלאה, עד אשר נגיע למערך בגודל 1. בכל שלב מתבצע מיזוג שזמן ריצתו \ O(n), נותר רק לספור כמה שלבים כאלו יש.
בכל פעם נשלח למיון-מיזוג מערך שגודלו חצי מהמערך הקודם. לאחר קריאה אחת יהיה גודל המערך \frac{n}{2}, לאחר שתי קריאות יהיה גודלו וכן הלאה. התהליך ייגמר כאשר גודל המערך הוא 1. אם התהליך כולו יימשך \ k פעמים, יהיה גודל המערך. כדי שגודל זה יהיה 1 נדרוש. נוציא \ log משני אגפי המשוואה ונקבל כי.
סה"כ סיבוכיות זמן הריצה של האלגוריתם היא, אם כן,.
חוק הווילאייטים
חוק הווילאייטים או "האמנה לכינונן של הפרובינציות", (בטורקית Teşkil-i Vilâyet Nizamnâmesi) הוא חוק שחוקק באימפריה העות'מאנית בשנת 1864 במטרה לארגן מחדש את המחוזות בתוך האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.
רקע היסטורי
הסולטאן מוראט הראשון, בשנת 1365 לערך, הקים את מערכת האיילטים, כאשר חילק את האימפריה לשני חלקים (ביילרבייליקים או אייליטים), האחד איילט רומליה שכלל את כל השטחים שנכבשו באירופה, והשני איילט אסיה הקטנה (אנטוליה) שכלל את כל השטחים שהיו תחת שלטונו באסיה. עם הכיבושים וההתרחבות מזרחה של הממלכה של באיזיט הראשון הוקם האיילט השלישי שבירתו אמסיה ולאחר מכן הוקמו איילטים נוספים. כל איילט נשלט על ידי ביילרביי (אדון האדונים) וכלל מחוזות שנקראו סנג'קים. הביילרביי נהנה ממידה רבה של אוטונומיה צבאית וכלכלית ובכך נוצר טשטוש בהיררכיה המסורתית של מוקדי הכוח וחלק ניכר מהמס שנגבה באייליטים נשאר שם ולא הגיע לאוצר הסולטאן.
יישום החוק
על פי החוק, האימפריה העות'מאנית חולקה מחדש למחוזות משנה. במסגרת החלוקה כוננו מועצות ניהול שבהן שותפו נציגים מבני הדתות השונות בכל וילאייט וכן מועצה למינהל ציבורי שחבריה נבחרו בידי תושבי הווילאייט. חוק זה אימץ את המתכונת הצרפתית לניהול מחוזות משנה תוך הענקת סמכויות רחבות למושל. האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי - הקמת הווילאייטים הושלמה ב-1876. כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מוטצאריף. הסנג'קים נחלקו לקאזות אשר נמשלו על ידי קאימקם והיו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי. הקאזה נחלקה לנאחיות ובראש כל נאחייה עמד מודיר. הנאחיות חולקו לקריות (כפרים ושכונות) ובראש כל קריה עמד מוח'תאר. מינוי הוואלים, המוטצאריפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים.
מינויים של בעלי תפקידים באדמיניסטרצית הווילאייט היה בידי השלטון המרכזי ולא בידי הוואלי, אף כי הוא היה האחראי עליהם מבחינה מקצועית, בכך שמר השלטון המרכזי על השפעתו במחוזות.
ברוב הווילאייטים הייתה מועצה מקומית (או בית מחוקקים מקומי) שכונסה על ידי הוואלי, במועצה היה מקום מרכזי לשופט השרעי, האחראי על יישום החוק, לאיש הכספים הממונה על גביית המס, נציגים שנבחרו על ידי התושבים (במחוזות בהם היה רוב לא מוסלמי נבחרו מספר שווה של נציגים מוסלמים ושאינם מוסלמים). בתי המשפט עצמם הופרדו מהמועצה ופעלו בנפרד (לכל עדה מוכרת על פי חוקי הדת שלה).
ב-1871/2 פורסם קובץ חוקים מתוקן, שצמצם את האזורים המנהליים וחיזק את כוחו של השלטון המרכזי והוואלים מיצגיו.
ב-1913 נחקק חוק וילאייטים חדש שהחליף את החוק של 1864.
חלק מהשינוי בעקבות החוק היה ביטול הפיצול של ארץ ישראל בין איילט דמשק ואיילט צידון ובמקום זאת נקבע כי ארץ ישראל כולה תהייה שייכת לווילאייט ביירות.
חלוקת משנה הייתה לסנג'ק עכו וסנג'ק נבלוס. רק מאוחר יותר הוקם סנג'ק אל-קודס שהצטרף כסנג'ק שלישי, סנג'ק ירושלים נותק ב-1872 מווילאייט ביירות והמוטאצרף היה כפוף ישירות לשער הנשגב באיסטנבול.
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות הוא הכינוי להטבלה ההמונית בכפייה של יהודי פורטוגל, וחיובם בכוח להמיר דתם לנצרות, בשנת 1497.
רקע
כשני שלישים מיהודי ספרד, שנדרשו לעזוב את בתיהם בגירוש יהודי ספרד בשנת 1492, נמלטו לפורטוגל הסמוכה. ז'ואאו השני, מלך פורטוגל אישר ליהודי ספרד להיקלט בפורטוגל למשך שמונה חודשים, תמורת תשלום כופר. מוערך שמעל מאה ועשרים אלף מיהודי ספרד עברו לפורטוגל. רובם לא עזבו בתום שמונת החודשים שהוקצבו להם, והתווספו לאוכלוסייה היהודית המקומית.
היסטוריה
בשנת 1496 חל המפנה. מנואל הראשון, מלך פורטוגל (אשר מלך בשנים 1495-1521), ביקש להנשא לאיזבלה בתם של המלכים הקתוליים מספרד, פרננדו השני ואיזבלה. אלו הציבו בפניו תנאי לנישואין: גירוש כל היהודים מפורטוגל. המלך מנואל נענה להם, וב-5 בדצמבר 1496 הוא הוציא צו גירוש ליהודי המדינה. באותה שנה הגלה כ-2000 ילדים עד גיל 10 של משפחות יהודיות שלא הצליחו לשלם את מיסי המלך. הילדים הוגלו לאיי סאו טומה ופרינסיפה כחלק מתהליך הקולוניאליזם של מערב אפריקה. כשנה לאחר מכן נותרו באי רק 600 ילדים חיים. חלקם ניסו לשמור על צביון יהודי אך עד המאה ה-18 לא נותרה נוכחות יהודית באיים. לאחר מספר חודשים, החליט המלך להחליף את הגירוש בטבילה כפויה לנצרות. בתי הכנסת ובתי הספר עוקלו, ספרים יהודיים נשרפו וילדים מגיל שלוש עד 14 נלקחו מהוריהם והומרו לנצרות. במהלך חודש אפריל של אותה שנה הובאו היהודים למרכזי הערים, בתואנה כי ספינות מחכות להם בנמלים על מנת להוציא אותם מן הארץ, אך שם, בכיכרות הערים התבררו ממדי ההונאה, במסגרת הטבלה כפויה הותזו עליהם טיפות מים ש"קודשו" בברכת כהן דת נוצרי, ההטבלה הכפויה לוותה במחזות קשים וקורעי לב, בעיר ליסבון נכלאו רבבות יהודים במחנה האשטאוש במטרה לנצרם. אותם אנשים שלא הגיעו להטבלה בהסכמה הובאו בכוח ונערך בהם טקס ההטבלה. בכך הוכרו יהודי פורטוגל על ידי המדינה כנוצרים, וחויבו על פי חוק המדינה בכל חוקי הנצרות.
מבחינה חוקית לא נותרו בפורטוגל יהודים, משנת 1497. חלק מהיהודים לשעבר הפכו לנוצרים לכל דבר ונטמעו באוכלוסייה הפורטוגזית. חלק אחר, התנהגו כלפי חוץ כנוצרים, היו למעשה אנוסים, שימרו בסתר את זהותם כיהודים ואת דיני הדת היהודית כפי יכולתם, ונישאו בינם לבין עצמם, בעוד כלפי חוץ התנהגו כנוצרים.
העוינות כלפי היהודים שהמירו בכפייה את דתם לא פסקה. כעשר שנים לאחר ההטבלה בכפייה, בין ה-19 לבין ה-21 בחודש אפריל 1506, נרצחו כארבעת אלפים יהודים שהוטבלו לנצרות, בפוגרום ליסבון.
הגירת האנוסים מפורטוגל
מאחר שבאופן רשמי לא נותרו יהודים בפורטוגל, לא ניתן לדבר על "גירוש היהודים". עם זאת, במהלך עשרות השנים שלאחר מכן, הייתה הגירה איטית אך שוטפת של נוצרים אנוסים מפורטוגל. בשנת 1499 אסר מלך פורטוגל על "הנוצרים החדשים" לצאת מתחומי פורטוגל. בתי המשפט של האינקוויזיציה רדפו את "הנוצרים החדשים" שנחשדו באי ציות לדת הנוצרית. הדבר בא לידי ביטוי בלמעלה מ-10,000 מקרים של שריפת אנוסים על המוקד ב"אוטו דה פה".
רבים מהנוצרים החדשים נותרו בפורטוגל ובמהלך השנים סיגלו לעצמם חיים כנוצרים. אחרים היגרו, באופן איטי אך שוטף, והגיעו בעיקר לאמסטרדם, בירת הולנד, בה הוקמה קהילה יהודית פורטוגזית גדולה. הולנד נחשבה כמקום סובלני יחסית מהבחינה הדתית. אנשי הדת הנוצרים הקלוויניסטים בו גילו יחס עוין לקתולים ולבית המשפט של האינקוויזיציה. חזרתם ליהדות בגלוי של הנוצרים האנוסים יוצאי פורטוגל, והקמת הקהילה היהודית, התקבלו ללא התנגדות. הקהילה היהודית הפורטוגזית באמסטרדם הייתה בראשית העת החדשה מהקהילות החזקות והאמידות באירופה. הפילוסוף ברוך שפינוזה והרב מנשה בן ישראל היו בין יוצאיה.
בוגדאן פילוב
פרופסור בוגדאן דימיטרוב פילוב (בבולגרית: Богдан Димитров Филов; 10 באפריל 1883, סטארה זאגורה, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה), היה פוליטיקאי, היסטוריון וארכאולוג בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה. בתקופת כהונתו הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי שהפך את הממלכה לבעלת בריתה של גרמניה הנאצית, גורשו 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה ונכשל ניסיון גירושם של 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" למחנות אלו.
ראשית חייו
פילוב סיים בית ספר תיכון בסטארה זאגורה ויצא ללימודי היסטוריה וארכאולוגיה בפרייבורג ובלייפציג. ב-1905 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג וב-1906 החל לעבוד במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בסופיה. בין 1907 ל-1909 למד בבון, בפריז וברומא נומיסמטיקה וארכאולוגיה. בין 1910 ל-1920 ניהל את המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ובמקביל השתתף במספר משלחות שביצעו חפירות ארכאולוגיות בבולגריה. ב-1920 קיבל תואר פרופסור לארכאולוגיה ותולדות האמנות מאוניברסיטת סופיה והיה דקאן הפקולטה לארכאולוגיה. ב-1937 נבחר פילוב לתפקיד יושב ראש האקדמיה הלאומית הבולגרית למדעים. פילוב היה אנטישמי מוצהר, גרמנופיל ויצר קשרים רבים בחוגי אקדמיה וממשל גרמנים.
כהונת ראש הממשלה
פילוב כיהן כשר החינוך בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב, לאחר שמפלגת השלטון זכתה ב-140 מתוך 160 מושבים בפרלמנט. בפברואר 1940 התפטר קיוסאיבנוב בלחץ המלך בוריס ה-3. ב-15 בפברואר 1940 מונה פילוב לתפקיד ראש הממשלה. פילוב היה מלוכן, נחשב נאמנו של המלך בוריס השלישי ובהתאם לקו שהתווה המלך נקט צעדי התקרבות לגרמניה הנאצית. ב-7 בספטמבר, בעקבות חתימת הסכם קראיובה, מסרה ממלכת רומניה לבולגריה את חבל דרום דוברוג'ה, אותו איבדו הבולגרים במסגרת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. ב-14 בפברואר 1941 חתמה בולגריה על הסכם אי התקפה עם מדינות הציר וב-1 במרץ חתם פילוב בווינה על הצטרפות הבולגרים להסכם התלת-צדדי.
עוד במהלך טקס החתימה נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה ובהמשך השתמש בה כבסיס יציאה לכיבוש ממלכת יוון ויוגוסלביה. מדיניותו של המלך בוריס כפי שיושמה על ידי פילוב, הייתה תמיכה במדינות הציר תוך הימנעות מעירובו בפועל של הצבא הבולגרי בלחימה. באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס השלישי ולשלטון עלה סימאון השני בן ה-6. בשל גילו הצעיר של המלך, מונתה מועצת עוצרים אשר פילוב היה אחד מחבריה. בעקבות מינויו התפטר פילוב מראשות הממשלה ודוברי בוז'ילוב מונה במקומו.
חקיקה אנטי-יהודית
בנובמבר 1940 הגיש פילוב לאישור הפרלמנט את החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. נציגי ההקונסיסטוריה היהודית של בולגריה נועדו עמו והוא ציין בפניהם שהיהודים הם נטע זר בבולגריה ויוטלו עליהם מגבלות. ב-26 בינואר 1941 אושר החוק בפרלמנט הבולגרי. ב-1 במאי 1941 פרסמה הממשלה הבולגרית צו המורה לכל הגברים היהודים בגילאי 20 עד 40 להתייצב לעבודות כפייה. ביולי 1942 הגיש פילוב לפרלמנט הבולגרי הצעת החוק המאפשרת לממשלה הבולגרית לאחוז בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי לפתור את "בעיית היהודים" בממלכה. החוק אושר ברוב גדול ובעקבותיו הוקם הקומיסריון לענייני יהודים ובראשו עמד אלכסנדר בלב שהיה מראשי הארגון האנטישמי ראטניק.
גירוש יהודי תראקיה ומקדוניה וכישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה"
בספטמבר 1942 פנו נציגי ממשלת גרמניה לבולגרים בבקשה לדון בהעברת יהודי הממלכה למחנות ריכוז בפולין. בהתאם להנחיה שקיבל מהמלך הבולגרי מסר פילוב, שחלק מהגברים הבולגרים נדרשים לעבודות כפייה וממשלת בולגריה טרם קיימה דיון בנושא. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם הממשלה הבולגרית, הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית ובו הוסכם "לגרש לשטחים הגרמניים במזרח" 20,000 יהודים משטחי תראקיה היוונית ומקדוניה הווארדארית. במועד זה מצויים היו בשטחי מקדוניה ותראקיה 11,343 יהודים ומשרד הפנים הבולגרי הונחה להכין רשימת מגורשים ראשונית ובה נכללו 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי להשלים את המכסה עליה סוכם.
ב-2 במרץ אושר הסכם הגירוש על ידי הממשלה הבולגרית תוך קביעה שההחלטה אינה טעונה פרסום רשמי. מנוסח ההסכם בשפה הבולגרית אותו הביא פילוב לאישור הממשלה נמחק המשפט "מהשטחים הבולגרים החדשים, תראקיה ומקדוניה", בעוד שבנוסח הגרמני נותר המשפט והושם בסוגריים.
על חלקו של פילוב בניסיון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" קיימת מחלוקת בין היסטוריונים. חלקם טוענים שפילוב ופטר גברובסקי, שר הפנים הבולגרי, ביצעו מחטף ללא ידיעת הממשלה הבולגרית, שרשמית אמורה הייתה לאשר את גירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה בלבד. חלקם הקטן טוען שפילוב, גברובסקי ובלב הוליכו את המלך שולל והוא לא היה בסוד העניינים. רובם טוענים שפילוב וגברובסקי ביקשו לנצל את מנגנון גירוש המכסה הראשונית של 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי לגרש את כל 48,000 יהודי הממלכה. עוד טוענים מרבית ההיסטוריונים כי במעמד אישור ההסכם ידעו המלך הבולגרי וכל חברי ממשלתו שאישור ההסכם כולל את גירושם של אלפים מיהודי "בולגריה הישנה", שהוגדרו במסמכי הממשלה "אלמנטים בלתי רצויים",.
ב-4 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה ברחבי תראקיה היוונית. העצורים הוכו, רכושם נשדד, הם הועלו על רכבות פתוחות והובלו לנמל הדנובה שבעיר לום. בלום הועלו המגורשים על מעבורות לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ ומשם לטרבלינקה. מרבית יהודי תראקיה נרצחו ביום הגעתם לטרבלינקה. ב-9 במרץ פורסם צו הגירוש למכסה הראשונית מקרב יהודי "בולגריה הישנה". פעילות של קבוצת פוליטיקאים בראשות דימיטר פשב ואנשי כנסייה בראשות המטרופוליטנים סטפן וקיריל, הביאה להשעיית צו הגירוש ולבסוף לביטולו. ב-10 במרץ לפנות בוקר נערכו במספר מערי בולגריה אקציות ובני הקהילה היהודית נעצרו, אך בשעות הבוקר עם הגעת הודעת ביטול הצו, שוחררו היהודים לבתיהם.
ב-11 במרץ ערכה המשטרה הבולגרית אקציה במקדוניה. היהודים נעצרו והועברו למחנה המעצר מונופול שבסקופיה ומשם הובלו ברכבות ישירות למחנה טרבלינקה. מרבית יהודי מקדוניה נרצחו ביום הגעתם לטרבלינקה. מיופה הכוח השווייצרי פנה לפילוב בבקשה לעכב את הגירוש לצורך טיפול במתן אשרות עלייה לארץ ישראל ופילוב סירב.
גירוש יהודי סופיה
בראשית מאי 1943 השלימה הממשלה הבולגרית תוכנית חדשה לגירוש כל יהודי הממלכה. ב-23 במאי הודיע פילוב לחברי ממשלתו כי אושר צו הגירוש לכל יהודי בולגריה. עם פרסום צווי הגירוש הראשונים ליהודי סופיה, התעמת המטרופוליט סטפן עם פילוב במהלך טקס דתי בסופיה והשיחה עלתה לטונים גבוהים. ניקולה מושאנוב ופטקו סטאינוב נפגשו עם פילוב בבקשה לדחות את הגירוש אך הוא סירב. ב-26 במאי החל גירושם של יהודי סופיה לערי השדה. ב-26 במאי כתב פילוב ביומנו כי במהלך פגישה עם המלך בוריס, אישר המלך את כל הצעדים נגד היהודים.
יהודי סופיה גורשו לערי השדה, אך לא מחוץ לגבולות בולגריה וב-19 באוגוסט הודיע פילוב לשגריר הגרמני בסופיה שהממשלה הבולגרית לא תפעל עוד לגירוש היהודים מתחומי בולגריה. במקביל דחה פילוב דרישה בריטית להתיר הגירת ילדים יהודים מבולגריה לארץ ישראל.
אחריתו
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה ובמקביל התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. הגנרל קימון גאורגייב הפך לראש הממשלה ומשרד הפנים הועבר לידי נציגי הקומוניסטים. חברי מנגנון המשטר הקודם נעצרו והוקם בית דין מיוחד לשפיטתם. פילוב הועמד לדין בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ופשעים נגד העם הבולגרי, נמצא אשם ונידון למוות. ב-1 בפברואר 1945 הוצא פילוב להורג ביחד עם עשרות אנשי ממשל וצבא ובכללם הנסיך קיריל, אחיו של המלך בוריס וראשי הממשלה לשעבר דוברי בוז'ילוב ואיוון בגריאנוב. רכושו של פילוב הוחרם ואשתו הוגלתה מהמדינה.
ב-26 ביוני 1996, בהחלטה שעוררה מחלוקת קשה בבולגריה ומחוצה לה, ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של פילוב וזיכה אותו מכל סעיפי האשמה. ב-21 במאי 2009 החליט ראש עיריית סופיה בויקו בוריסוב לקרוא רחוב בעיר על שמו של פילוב. שגרירות ישראל הגישה מחאה רשמית לממשלה הבולגרית וההחלטה בוטלה.
ג'ורג' פישר
ג'ורג' פישר (באנגלית: George Fisher, ידוע גם בכינויו "קורפסגריינדר" (Corpse Grinder - גורס הגופות); נולד ב-8 ביולי 1970) הוא סולן להקת הדת' מטאל קניבל קורפס. הוא הצטרף ללהקה בשנת 1995 לאחר שעזב את להקתו הקודמת "Monstrosity", והופיע לראשונה באלבום "Vile". הוא החליף את הסולן הישן, כריס ברנס, אשר עזב את הלהקה והתמקד בפרויקט הצד שלו, Six Feet Under. בניגוד לברנס, שהשתמש במריחואנה כדי לרתום את צורת הגראולינג שלו, צורת השירה הגרונית הזו היא טבעית עבור פישר. פישר הוא גם סולן להקות Paths of Possession ו-Serpentine Dominion (דת' מטאל מלודי). פישר ידוע בתנועות ההד באנגינג שלו בזמן הופעותיו.
פישר מרבה לציין את צ'אק שולדינר מלהקת "דת'", כאדם אשר נתן לו את ההשראה הרבה ביותר.
הבחירות המקדימות במרצ (2019)
הבחירות לראשות מפלגת מרצ נערכו ב-27 ביוני 2019 בוועידת המפלגה, על אף שהבחירות הקודמות לראשות מרצ נערכו ב-2018, וזאת בשל סעיף 42.2 בתקנון המפלגה, שקובע כי אם יהיו שתי מערכות בחירות לכנסת במהלך כהונתו של יו"ר אז יתקיימו בחירות נוספות ליו"ר המפלגה. הפריימריז לבחירת שאר חברי הרשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים התקיימו ב-11 ביולי, וגם הם נערכו בוועידת המפלגה.
רקע
כחלק מחוקי מפלגת מרצ, נקבע שאם בתקופת כהונת יושב ראש המפלגה מתקיימות בחירות נוספות לכנסת, ועידת המפלגה תבחר את פורום קיום הבחירות המקדימות של מועמדיה לכנסת (פריימריז) ואת יושב הראש שלה בפעם הנוספת. הועידה בחרה לקיים את הבחירות במסגרת הוועידה.
בבחירות אלו, בניגוד לבחירות קודמות, רק חברי הוועידה, כאלף איש, היו זכאים להצביע בבחירות.
שיטת הבחירות
ב-24 ביוני התאפשרה הצבעה מוקדמת של חברי הוועידה, וב-27 ביוני התקיימה ההצבעה במועדה המתוכנן.
מועמדים
חמישה מועמדים הציגו את מועמדותם ושניים מתוכם פרשו לאחר מכן. אלה שנותרו במירוץ:
שיטת הבחירות
שיטת הבחירה מבוססת על מבנה של חמישיות, כאשר כל מתמודד מחליט האם הוא מתמודד רק לחמישייה מסוימת או לשתיים עוקבות מתוך שלוש חמישיות אפשריות. כל מצביע מדרג ארבע שמות בכל חמישייה כאשר מקום 1 מקבל 6 נקודות, מקום 2 מקבל 5 נק', מקום 3 מקבל 4 נק' ומקום 4 מקבל 3 נק'. היה ומתמודד לא מקבל ניקוד מספיק כדי להיכנס לאותה חמישייה אזי הוא נושר מהרשימה לכנסת, אלא אם כן הוא בחר להתמודד גם בחמישייה הבאה אחריה ואז כל הקולות שהצביעו לו בחמישייה הגבוהה יותר נותנים 6 נק' בחמישייה ההיא.
המועמדים
הרשימה שלהלן מציינת את המועמדים שכבר הצהירו כי יתמודדו לרשימה. לאחר פרסום רשימת המתמודדים יצוין לאילו חמישיות בחר כל מתמודד להציג את מועמדותו:
מקרא לצבעים:
מועמדים נוספים שלא נכנסו לרשימה הם: ערפאת אסמעיל, עבדאללטף חמאדה סוידאן, אידריס מואסי, רועי קיבריק, עפרה קפלן, עידן רז, ג'מיל חאג' יחיא, עומימה חאמד, אורן טוקטלי, דוד מזרחי, חסן אלהוזייל, אליאס מטאנס, ארטורו פרידמן, יוסף קבהא, דוד קשני, יוסף נסאר ומאזן אבו סיאם.
You Know My Name
You Know My Name (בעברית: אתה יודע את שמי) הוא סינגל מאת הזמר האמריקאי כריס קורנל, אשר שוחרר ב-13 בנובמבר 2006. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "קזינו רויאל", ה-20 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר זכה להצלחה רבה, הגיע למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים ברחבי העולם.
כתיבה
ליה וולק, ראש אגף המוזיקה בסרטי סוני, הזמינה את כריס קורנל ליצור שיר לסרט בונד החדש, ש"ישקף את הכיוון החדש והדרמטי של ג'יימס בונד". קורנל מגדיר את עצמו כמעריץ מושבע של סרטי ג'יימס בונד, ובמיוחד של שון קונרי. עם זאת, הוא סבר שזמר בריטי צריך לבצע את שיר הנושא, והציע במקום זאת לבצע שיר משני בסרט. לאחר שנודע לו שדניאל קרייג עתיד לגלם את ג'יימס בונד הוא הסכים לנסוע לאתר הצילומים של הסרט בפראג. הוא התרשם מאוד מהתסריט והסכים לכתוב ולבצע את השיר. בפראג הוא פגש גם את מלחין הסרט דייוויד ארנולד שהסכים להלחין בנפרד את המנגינה.
ארנולד וקורנל עבדו על השיר בנפרד. קורנל כתב בדירתו בפריז, בזמן שארנולד הלחין בביתו בלונדון. מאוחר יותר שני המוזיקאים נפגשו, וארנולד הוסיף כמה שורות לשיר של קורנל כדי להתאים אליו את המנגינה. בהתאם לנרטיב של הסרט, השיר מתאר את בונד כאדם מורכב ומעורער רגשית, בשונה מדמות מרגל העל קר הרוח שהוצגה בסרטים הקודמים בסדרה. הסרט מתיימר להציג בפני הצופים את דמותו של בונד החדש, ומכאן גם שם השיר - אתה יודע את שמי.
מפקד המטה המשותף (לטביה)
מפקד המטה המשותף (בלטבית:  Nacionālo bruņoto spēku komandieris) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת לטביה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
עם הכרזת העצמאות הליטאית ב-1919, הוקם צבא לטבי עצמאי ובראשו הועמד גנרל שתוארו היה "מפקד הכוחות המזוינים". בעקבות כיבוש המדינות הבלטיות בידי ברית המועצות ב-1940 אוחד הצבא הלטבי אל תוך הצבא האדום. ב-1991 הכריזה לטביה מחדש על עצמאות. ב-1992 הוקם מחדש הצבא הלטבי ונוסד תפקיד מפקד המטה המשותף.
PSG1
PSG1 (בראשי תיבות: Präzisions-Scharfschützen-Gewehr; מגרמנית: רובה צלפים מדויק) הוא רובה צלפים גרמני חצי-אוטומטי תוצרת הקלר וקוך.
רובה זה מבוקש בארצות רבות לרבות בארצות הברית וארצות מערב אירופה. אף-על-פי שלרוב היחידות בישראל אין כלי נשק מתוצרת הקלר וקוך, ליחידות המיוחדות של ישראל (כגון: סיירת מטכ"ל, שלדג ושייטת 13) יש מספר פריטים מנשק זה.
היסטוריה
טוענים שרובה זה פותח כתגובה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בקיץ 1972. משטרת מערב גרמניה לא הצליחה לתקוף את הטרוריסטים מהר מספיק ולהציל את בני הערובה. על חברת הקלר וקוך הוטל לפתח רובה חצי-אוטומטי מדויק, בעל תכולת כדורים גבוהה, לשימוש צבאי ומשטרתי, ובפרט ללוחמה בטרור. המוניטין הארוך של רובה זה כנשק אמין ובעל ביצועים גבוהים, משייך אותו בדרך כלל ליחידות עלית שונות. מספר כלים בודדים של רובה זה נמצאים בשימוש יחידות העלית של צה"ל.
תכונות
תכונה ייחודית של הרובה, היא שתרמיל הכדור נפלט לאחר הירי בעוצמה עזה, ומגיע לעיתים עד למרחק של 10 מטר. עובדה זו מגבילה את השימוש ברובה לשימושים של צלפים צבאיים, מכיוון שעקב כך עמדת הירי עלולה להחשף.
חלבון כימרי
חלבון כימרי או כימרה הוא חלבון מלאכותי שהונדס בשיטות ביולוגיה מולקולרית ממספר רצפי DNA השייכים לגנים המקודדים לחלבונים שונים, וייתכן אף שמקורם ביצורים שונים. מקור השם בכימרה מהמיתולוגיה היוונית, המתוארת כמורכבת מחלקי גוף של חיות שונות.
יוסף ישראל
הרב יוסף חיים ישראל הוא דיין, רבה הראשי של קזבלנקה, ואב בית הדין של מרוקו.
נולד בתטואן, צאצא לרב יצחק בן וואליד.
הוא משמש בתפקיד מאז עזיבת הרב אהרון מונסונגו את מרוקו בשנת 2010, ולפני כן כיהן כדיין בקזבלנקה החל משנת 1987.
כתב מספר חיבורים הלכתיים שנותרו עדיין בכתב יד.
פולמוס הרבנות הראשית
כאב בית הדין של קזבלנקה, הרב ישראל הוא הסמכות הדתית היהודית העליונה במרוקו, למרות שבתפקידו לא הוגדר כך מלכתחילה.
לאחר הפרסומים שלפיהם מונה כביכול הרב יאשיהו פינטו לאב בית הדין של מרוקו בשנת 2019, הביעו רבים מחברי הקהילה היהודית המקומית תמיכה בבחירת הרב ישראל לרבה הראשי של המדינה, ודחו את האפשרות של בחירת הרב פינטו לתפקיד. לשם כך, הוקמה עצומה לתמיכה ברב ישראל, שעליה חתמו כ-400 חברים בקהילה.
בעצומה נכתב בין היתר כי על פי הכללים המקובלים, על הרב הראשי להתגורר דרך קבע במרוקו ולהיות בעל סמיכה לדיינות, להכיר את צורכי הקהילה ולהיות דובר את השפה המקומית - התנאים החסרים לרב פינטו. עוד הביעו דאגה בעצומה על הניסיון להציג את המינוי של הרב פינטו כמינוי של מלך מרוקו, וציינו את עברו הפלילי של הרב.
מצד אנשיו של הרב פינטו נטען כי המינוי הוא בחסות של סרג' ברדוגו, מזכ"ל הקהילות היהודיות במרוקו. אולם בראיון שהעניק האחרון אמר כי מינויו של הרב פינטו לרב ראשי אינו אפשרי.
בפברואר 2021 שלח הרב ישראל מכתב מחאה לרב יאשיהו פינטו, שבו הוא מבקש ממנו לחדול להשתמש בתארים שלא שייכים לו.
גאר פורמן
גאר פורמן (באנגלית: Gar Forman; נולד בשנת 1960) הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, אשר שימש כג'נרל מנג'ר של שיקגו בולס מליגת ה-NBA בין השנים 2009–2020.
קריירת אימון
פורמן נולד בעיר מוראגה אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה. בין השנים 1978–1982 למד שיווק ומנהל עסקים באוניברסיטת המדינה של יוטה, ובמהלך שנתו האחרונה שימש במקביל כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. בשנת 1982 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של "מכללת המדבר" (College of the Desert), אשר בעיר פאלם דזרט בדרום קליפורניה. בין השנים 1985–1987 היה עוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו, ובעונת 1987/1988 החזיק בתפקיד דומה באוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה בפומונה ("קאל פולי פומונה").
בשנת 1988 חזר לקבוצת מקסיקו סטייט, בה החזיק בתפקיד עוזר המאמן עד לשנת 1994. ב-4 העונות הבאות היה עוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת המדינה של איווה, תחת המאמן הראשי טים פלויד.
קריירה כג'נרל מנג'ר
לקראת עונת מונה פלויד למאמן הראשי של שיקגו בולס, ובהמלצתו מונה פורמן לסקאוט של הקבוצה. בשנת 2004 קוּדם פורמן לתפקיד סקאוט ראשי, ובמאי 2009 מונה לג'נרל מנג'ר של הבולס. בקיץ 2010 מינה את טום ת'יבודו למאמן הקבוצה במקומו של ויני דל נגרו, וצירף את קרלוס בוזר במסגרת עסקת "החתמה והעברה" (Sign-and-trade) עם יוטה ג'אז; פעולות אלו זיכו את פורמן בפרס מנהל השנה ב-NBA לעונת, אותה סיימו הבולס עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 62–20. באותה עונה העפילה שיקגו לגמר האזור המזרחי בפלייאוף, בהובלתו של ה-MVP של העונה הסדירה דריק רוז, אך הודחה על ידי מיאמי היט בתוצאה 1–4.
באפריל 2020 פוטר פורמן מתפקידו בשיקגו, לאחר 22 שנים במועדון, והוחלף על ידי ארתוראס קרנישובאס.
בין פעולותיו הבולטות לאורך תקופתו בשיקגו:
אינטואיציוניזם
בפילוסופיה של המתמטיקה, אינטואיציוניזם הוא גישה הרואה במתמטיקה תוצאה של פעילות אנושית של בניות מנטליות. כך, בהינתן אוסף אקסיומות (באינטואיציוניזם: אריתמטיקה של מספרים טבעיים), הטענות היחידות שנחשבות "לגיטימיות" הן אלו שנבנו, בעקיפין או שלא בעקיפין, על ידי האקסיומות. במילים אחרות, טענה ניתן להוכיח או להפריך רק באמצעות שיטות הוכחה קונסטרוקטיביות. לכן פוסלים האינטואיציוניסטים הוכחות על דרך השלילה ולמעשה את כלל השלישי מן הנמנע. אבי האסכולה הוא המתמטיקאי ההולנדי ל.א.י בראואר. מתמטיקאים נוספים שעסקו בתחום הם ארנד הייטינג, אנדריי קולמוגורוב והרמן וייל.
קונסטרוקטיביזם ומספרים טבעיים
על פי האינטואיציוניסטים, הגילוי המוקדם הראשון של חשיבה אינטואיציוניסטית מקורו בהגותו של הפילוסוף הפרוסי עמנואל קאנט. כחלק מהחקירה האפיסטמולוגית שלו, ראה קאנט במתמטיקה את "צורת החושניות הקודמת להופעתם הממשית של המושאים". כלומר, המתמטיקה היא הבסיס המושגי עליו מתבססת צורת ההכרה הבסיסית שלנו את העולם החיצון. כך חשב קאנט כי מושגי החלל והזמן עומדים בבסיס ההכרה שלנו יחד עם הגאומטריה האוקלידית והאריתמטיקה בהתאמה. הגאומטריה היא חקר מושג החלל ואריתמטיקה את מושג הזמן, הנמצאים שניהם בבסיס הכרתנו עצמה. כלומר, בפילוסופיה של קאנט למתמטיקה יש תפקיד מנטלי לחלוטין. הנכונות המתמטית היא נכונות סובייקטיבית הקשורה לפעולות המנטליות שאני עושה בראשי.
מאז תקופתו של קאנט התגלו הגאומטריות הלא-אוקלידיות ואיתן אבד מקומו היסודי של מושג החלל. לכן כשהגיע בראואר, מייסד הגישה האינטואיציוניסטית, לבחור אילו אבני בניין להעמיד בבסיס תורתו, הוא בחר במספרים הטבעיים לבדם. כמו קאנט, גם הוא טען כי המתמטיקה היא אך ורק מנטלית אך הוסיף כי היא מבוססת אך ורק על מושג המספר, הנובע (בהמשך לקאנט) ממושג הזמן עצמו הטבוע בנו באופן בסיסי.
בניגוד לקאנט, שטענתו כי "המתמטיקה מוכרחה לגלם את מושגיה בהסתכלות. היינו לבנות אותם" הייתה חסרת משמעות (לפחות בתקופתו) מבחינה מתמטית, בראואר לקח את טענותיו צעד קדימה. אם באמת המתמטיקה היא בנייה של מבנים בראשנו עלינו להתייחס אליה מתמטית כאל כזו. מתוך נקודה זו מגיע יחסם המיוחד של האינטואיציוניזם אל מושג האמת המתמטית עצמו. יחס ששינה גם את המתמטיקה שהם בנו בסופו של דבר.
אמת והוכחה
הייחוד העיקרי של האסכולה האינטואיציוניסטית הוא באופן שבו הם מפרשים את הרעיון של אמת מתמטית. באינטואיציוניזם המקורי של בראואר הנכונות של אמירה מתמטית היא סובייקטיבית לחלוטין וקאנטיאנית באופייה: אמירה מתמטית משמעה בנייה מנטלית. המתמטיקאי יכול לבדוק את אמיתות המשפט על ידי בנייתו בהסתכלות (קאנט):
עבור אינטואיציוניסט, הטענה כי אובייקט עם תכונות מסוימות "קיים", משמעה שהאובייקט הזה עם התכונות הללו נבנה. לכן אינטואיציוניזם הוא סוג של קונסטרוקטיביזם מתמטי, אך איננו הסוג היחיד. כפי שניתן לראות, היחס האינטואיציוניסטי למושג האמת מגביל יותר מזה הקלאסי. לכן דוחה האינטואיציוניסט חלק משיטות ההוכחה והבנייה של המתמטיקה הקלאסית על מנת להבטיח שיהיה ניתן להסיק רק מה שאינטואיציוניסטית "לגיטימי". התוצאה של תהליך זה הוא הלוגיקה האינטואיציוניסטית.
גם מושג השלילה שונה בין אינטואיציוניזם לבין לוגיקה קלאסית. בלוגיקה קלאסית, שלילה של טענה היא להראות כי הטענה לא נכונה. באינטואיציוניזם, להוכיח את "לא P" משמעו להראות שניתן להפוך כל הוכחה ל-P לסתירה. לכן ישנה אסימטריה בין טענות חיוביות ושליליות באינטואיציוניזם. אם טענה P ניתנת להוכחה, אזי בהכרח לא ניתן להראות כי הוכחה ל-P גוררת לסתירה. לכן נוכל להסיק כי הטענה "P לא נכון", לא נכונה (כלומר "לא לא P" הוכח). אך מהצד השני, גם אם נראה כי כל הוכחה ל-"לא P" בלתי אפשרית (גוררת לסתירה) זה איננו גורס עדיין את היכולת לבנות את P. כלומר לטעון P חזק יותר מלטעון "לא לא P".
באופן דומה, כדי להראות שא' או ב' נכונים, אינטואיציוניסט צריך להראות הוכחה ל-א' או להביא הוכחה ל-ב'. בפרט, כלל השלישי מן הנמנע, "א' או לא א'", איננו נכון בהכרח (בניגוד ללוגיקה קלאסית). אם א' היא טענה מתמטית שהאינטואיציוניסט עדיין לא הוכיח או הפריך, אזי האינטואיציוניסט לא יוכל להראות את "א' או לא א'". מאותה סיבה, הקשרים "וגם" ו"או", לא מקיימים את כללי דה מורגן באותו אופן כמו בלוגיקה קלאסית.
הלוגיקה האינטואיציוניסטית מחליפה את מושג האמת-המופשטת ביחס קונסטרוקטיבי לאמת. כלומר, היא רואה באמת עצמה משהו מנטלי בעיקרו שלאו-דווקא קשור לעולם החיצון. התייחסות כזו לאמת נותנת חיזוק לכמה אסכולות בפילוסופיה, בראשן לאנטי-ריאליזם של מייקל דאמט.
אינטואיציוניזם והאינסוף
אחד ההבדלים העיקריים המבדילים את המתמטיקה האינטואיציוניסטית לזו הקלאסית הוא ביחס למושג האינסוף.
המושג אינסוף פוטנציאלי מתייחס לפרוצדורה מתמטית הכוללת כמות לא נגמרת של צעדים. לאחר ששלב אחד עבר, תמיד יבוא אחריו צעד נוסף שיש לבצע. לדוגמה, תהליך לא נגמר של ספירה הוא כזה: 1,2,3,.... אינסוף שכזה נקרא פוטנציאלי כי ההתייחסות היחידה ל"אינסופיות" שלו היא באופן פוטנציאלי: לכל שלב יהי שלב אחריו. איננו מתייחסים למלוא הצעדים כשאנו נדרשים לתאר את הפרוצדורה.
הביטוי אינסוף אקטואלי מתייחס למושג מתמטי שלם הכולל בתוכו מספר אינסופי של איברים. כך לדוגמה קבוצת המספרים הטבעיים, שקיומה נובע מאקסיומת הקבוצה האינסופית.
בתורת הקבוצות של קנטור קיימים סוגים שונים של אינסוף. לדוגמה קבוצת כל המספרים הממשיים \mathbb{R} גדולה בעצמתה מקבוצת הטבעיים \mathbb{N}. ניתן להראות כי כל ניסיון ליצור קשר חד-חד-ערכי בין שתי הקבוצות מביא לסתירה. כל קבוצה שניתנת להתאמה חד-חד-ערכית עם הטבעיים נקראת "בת מנייה". תורת הקבוצות של קנטור הובילה בסופו של דבר לפיתוח תורת הקבוצות האקסיומטית (ZFC), שנחשבת הבסיס למתמטיקה המודרנית הקלאסית.
באופן גס אפשר לומר כי בעוד שהמתמטיקה הקלאסית מאפשרת במסגרת תורת הקבוצות התייחסות לקבוצות בעלות אינסוף איברים - אינסוף אקטואלי, האינטואיציוניזם התיר במסגרתו רק התייחסות פוטנציאלית למושג האינסוף. בראייה האינטואיציוניסטית של בראואר למשל, האינסוף האקטואלי הוא מושג שלא ניתן באמת לבנות אותו בראש כי הוא אינו ניתן להשגה באופן אלגוריתמי. לעומתו, בראואר כן התיר התייחסות אינדוקטיבית - של אינסוף פוטנציאלי. הסיבה הבסיסית לכך היא בעוד שהמתמטיקה הקלאסית מעמידה ביסודה את מושג הקבוצה, האינטואיציוניסטים יוצאים ממושג המספר הטבעי. אם הפעולה המתמטית הבסיסית היא ספירה של מספרים טבעיים (1,2,3,...) הרי שקיימת בהסתכלות שלי התייחסות אינדוקטיבית: אני יודע שלאחר כל מספר שאספור אוכל לספור את המספר העוקב שלו.
מהבחינה החיובית מתירים האינטואיציוניסטים שיטות אינדוקטיביות לבנייה. לדוגמה, באופן שדומה לסדרות קושי, מגדירים האינטואיציוניסטים מהו מספר ממשי בעזרת המספרים הטבעיים. דוגמה נוספת היא הקבלה של האינטואיציוניסטים את ההוכחה באינדוקציה. בשני המקרים הסיבה לקבלה היא האבחנה כי בניות המבוססות על אינסוף פוטנציאלי הם בהכרח קונסטרוקטיביות (או אלגוריתמיות) במובן שנראה לאינטואיוניסטים תקין. מהצד השלילי האינטואיציוניסטים לא מקבלים בתורתם כל התייחסות לאינסוף כמושג שלם. כך לדוגמה האינטואיציוניסט לא יוכל עקרונית לדבר על "קבוצת הממשיים בין 0 ל-1". מבחינת האינטואיציוניסט התייחסות כזו מתייחסת לאוסף של מבנים שרובם לא נבנו מעולם במוחי ולכן אין משמעות למשפט אודותיהם.
פיניטיזם היא גרסה קיצונית של אינטואיציוניזם שאיננה מוכנה לקבל אפילו את המושג של אינסוף פוטנציאלי. על פי הפיניטיסטים, אובייקט מתמטי לא קיים אלא אם הוא נבנה מתוך מספרים טבעיים ועל ידי כמות סופית של פעולות.
מתמטיקה
כפי שנכתב מעלה, ההבדלים הפילוסופיים בין המתמטיקאים הקלאסיים השונים לבין האינטואיציוניסטים התגלו ברבות השנים כבעלי השפעה מכרעת על המתמטיקות השונות היוצאות מהם. ההבדל הראשון הנגלה לעין הוא העובדה שהאינטואיציוניזם דוחה הוכחות על דרך השלילה. עם עלייתו, נדמה היה שהמתמטיקה האינטואיציוניסטית תהיה רק מוגבלת יותר מבחינת המשפטים שהיא מצליחה להראות את נכונותם. עם זאת, ככל שעבר הזמן התגלו ההבדלים העקרוניים בין שני התורות עד כדי משפטים הנכונים במתמטיקה אינטואיציוניסטית ואינם נכונים מבחינה קלאסית, והפוך.
לוגיקה אינטואיציוניסטית
מבחינתו של בראואר, הלוגיקה המנחה את האינטואיציוניסט מקורה בחקירה האריתמטית של המספרים הטבעיים. ממנה וממנה בלבד הוא מתיימר להראות את אי-נכונותו של כלל השלישי מן הנמנע. לעומת זאת, בהתאם למסורת הקלאסית שהתגבשה, ניסחו לבסוף האינטואיציוניסטים את המבנה הלוגי של תורתם באופן מסודר. הניסוח המקובל נקרא פירוש BHK(BHK Interpretation) על שם בראואר, הייטינג וקולמוגורוב. הוא מגדיר באופן לא פורמלי מה מצופה מהוכחה אינטואיציוניסטית: יש הטוענים כי יש להוסיף לניסוח כלל בסיסי יותר:
מספרים טבעיים
קיומם של מספרים טבעיים (בניגוד למתמטיקה קלאסית) מונח ביסוד האינטואיציוניזם כאקסיומה. כפי שנכתב מעלה, האינטואיציוניזם מתייחס רק לאינסוף פוטנציאלי, ולכן טענות על כל המספרים הטבעיים צריכות להיבדק בזהירות. מהצד השני, האינטואיציוניזם מקבל לחלוטין שיקולים אינדוקטיביים. בגרסאותיו המאוחרות יותר (כמו זו של הייטינג) האריתמטיקה האינטואיציוניסטית זהה לחלוטין מבחינת האקסיומות שלה עם זו של אריתמטיקת פאנו.
בגלל הפשטות היחסית של המספרים הטבעיים (ביחס למספרים הממשיים נניח), רוב המשפטים הקלאסיים נכונים גם פה. כך לדוגמה, הוכח כי כל מספר טבעי ניתן לפירוק של מספרים ראשוניים. בטענות מורכבות יותר המצב מסובך יותר, אך באופן כללי לשתי המערכות יש דמיון רב.
הישר הממשי
על מנת להכניס את הישר הממשי לאינטואיציוניזם, הוסיף בראואר מבנה חדש למתמטיקה האינטואיציוניסטית: סדרות בחירה (choice sequence). לטענתו, מוחנו מסוגל להחזיק מבנה של סדרה בת מנייה: לכל איבר בסדרה יהיה איבר הבא אחריו. המספרים בסדרה יכולים לעמוד בכלל מסוים או להיות מונעים אך ורק מתוך בחירה חופשית. בכלל, בראואר טען שקיומם של הסדרות הללו במוחנו נובע מתוך הבחירה החופשית הטבועה בנו. בעזרת מושג זה יכל בראואר להגדיר מספרים ממשיים כסדרות של מספרים רציונליים המקיימים כלל (בדומה לחתכי דדקינד או לסדרות קושי). הייטינג הרחיב ופישט את מושג סדרת-בחירה למושג האוסף (spread) המתאר מעין עץ של בחירות אפשריות המוגדרות על ידי כלל.
בעזרת כלים אלו יכלו האינטואיציוניסטים להגדיר מהו מספר ממשי מבלי להתייחס אל מושג כמו "קבוצת כל הממשיים" (התייחסות אקטואלית לאינסוף). במתמטיקה אינטואיציוניסטית, מספרים ממשיים הם מעין סדרות המכילות מידע בעל דיוק הולך וגדל פוטנציאלית. לכן, ניתן עקרונית לבנות מספרים ממשיים על ידי כלל המונע את היכולת שלנו לדעת מידע מסוים על מספר ועם זאת לדעת שהוא אכן מספר. כך לדוגמה ניתן לבנות מספר שאיננו יודעים האם הוא קטן או גדול מ-0.5, כל עוד משפט מתמטי מסוים עדיין לא הוכח או הופרך. לכן הטענה כי לכל שני מספרים x,y או שהם שווים, או ש־x>y או x<y לא נכון במתמטיקה אינטואיציוניסטית. הסיבה לכך היא שלא לכל שתי סדרות-בחירה שניתן להראות שהן מספרים ממשיים, נוכל להראות מה יחס הסדר ביניהם.
לקריאה נוספת
Arend Heyting, Intuitionism: An Introduction (3d rev. ed. ed.). Amsterdam: North-Holland Pub
ולדמר הראשון, מלך דנמרק
ולדמר הראשון, מלך דנמרק (בדנית: Valdemar I, ידוע גם כולדמר הגדול, בדנית: Valdemar den Store; 14 בינואר 1131 – 12 במאי 1182) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד למותו.
ראשית חייו
ולדמר היה בנו של קנוט לאברד, נסיך דני אבירי ואהוד, שהיה בנו הבכור של אריק הראשון, מלך דנמרק. אביו של ולדמר נרצח על ידי מגנוס הראשון, ימים ספורים לפני לידתו כחלק ממלחמות ירושה. אמו, אינגבורג, בתם של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב ושל כריסטינה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, קראה לו על שם סבה, ולדימיר השני, נסיך קייב.
כיורש לכתר, וכמי שעד מהרה רכש לו יריבים, הוא גודל בחצרו של אציל דני יחד עם בנו, אבסלון, שבעתיד יהיה יועצו הנאמן.
מלך
ב-1146, כאשר מלאו לוולדמר 15 שנים, התפטר אריק השלישי, מלך דנמרק וכתוצאה מכך נמשכה מלחמת אזרחים, או ליתר דיוק, מלחמות הירושה. הטוענים לכתר היו: סוון השלישי, בנו של אריק השני; קנוט החמישי, בנו של מגנוס הראשון וולדמר עצמו. נחלתו של ולדמר כללה את שטחי יוטלנד ושלזוויג. שלב זה של מלחמת האזרחים ארך כעשר שנים.
ב-1157 הסכימו שלושת המלכים לחלק את הארץ ביניהם. סוון אירח משתה שלום, בו הוא תכנן לרצוח את יריביו. קנוט נהרג, אך ולדמר הצליח להימלט ליוטלנד יחד עם אבסלון. סוון הוציא עד מהרה פלישה והובס על ידי ולדמר בקרב הערבה האפורה. הוא נהרג במהלך הקרב, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים שחסמו את דרכו במנוסתו משדה הקרב. ולדמר שהיה ליחידי מבין שלושת היריבים ששרד, היה למלך היחיד של דנמרק. כך הסתיימו מלחמות הירושה שנמשכו 26 שנים.
ב-1158 נבחר אבסלון להיות הבישוף של רוסקילדה וב-1177 מונה לארכיבישוף של לונד. ביוזמתו הכריז ולדמר מלחמה על הונדים, שפלשו לחופי דנמרק. הם יישבו את פומרניה ואת האי ריגן שבים הבלטי. ב-1168 כבשו הדנים את בירתם של הוונדים, ארקונה, והונדים הסכימו להמיר את דתם לנצרות ולהיות נתונים למרות הדנים. השפעתם של הדנים חדרה לפומרניה.
ולדמר חיזק את גבולותיה של דנמרק: מדרום בנה חומה, וכן בנה כמה מבצרים לחופי הממלכה. אבסלון השתתף במאמץ זה ובנה את המבצר שממנו התפתחה קופנהגן.
ב-1170 הצליח ולדמר להכתיר את בנו קנוט השישי בן השבע למלך שותף וכך להבטיח מעבר חלק של המלוכה. תקופת מלכותו של ולדמר עמדה בסימן עליית כוחה של דנמרק שהגיעה לשיאה תחת מלכותו של בנו השני, ולדמר השני.
צאצאיו
ולדמר נשא לאישה את סופיה ממינסק, אחותו למחצה של קנוט החמישי ובתה של ריצ'זה מפולין, אלמנתו של מלך שוודיה. הם הביאו לעולם את הצאצאים:
ניקולס ניקלבי (סרט, 2001)
ניקולס ניקלבי (השם המלא באנגלית: The Life and Adventures of Nicholas Nickleby) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר בבכורה בערוץ 4 בשנת 2001, וביים סטיבן ויטאקר על פי הרומן באותו שם משנת 1839 מאת צ'ארלס דיקנס.
פרסים
ברברה קיד מעצבת התלבושות זכתה בשנת 2001 בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה וב-2002 זכתה בפרס "Royal Television Society" על עבודתה בסרט.
TSV הארטברג
TSV Hartberg (בגרמנית: TSV Hartberg) הידוע בשם TSV Egger Glass Hartberg, הוא מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר הארטברג, המשחק בבונדסליגה האוסטרית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-29 באפריל 1946 ושיחק בליגות הנמוכות. בעונת 2007/2008 סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה השלישית. בסיום עונת 2008/2009 עלתה לראשונה לליגה השנייה.
ב-2016/2017 עלתה שוב לליגת המשנה, ובעונת 2017/2018 סיימה במקום השני בבונדסליגה השנייה ועלתה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה הראשונה. בעונה הראשונה בליגה סיימה במקום החמישי והעפילה לראשונה בתולדותיה למוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות השני של הפסידה הקבוצה לפיאסט גליביצה הפולנית והודחה. בעונה השנייה בליגה סיימה הקבוצה במקום התשיעי.
וילפרדו קבאז'רו
ביוגרפיה
קבאז'רו גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-5 בפברואר 2002 במשחקה של בוקה ג'וניורס מול ניואל'ס אולד בויס. הוא שימש כמחליפו של רוברטו אבודנסיירי וערך 15 הופעות במדי הקבוצה בטרם עבר בשנת 2004 לאלצ'ה, במדיה הפך לאחד השוערים הטובים בליגה הספרדית השנייה. למרות התעניינות מצידן של קבוצות מהליגה הראשונה, נותר קבאז'רו בקבוצה.
ב-2006 חזר לארגנטינה והצטרף לארסנל דה סראנדי בה שיחק במשך טורניר אחד (הליגה הארגנטינאית מחולקת לשני טורנירים) וזאת בשל סיבות אישיות. ב-2007 חזר לאלצ'ה ושימש כשוערה הראשון של הקבוצה. בשנת 2011 עבר ווילי לקבוצת מלאגה הספרדית, והיה שותף לעלייתה ההיסטורית של הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת. ב-8 ביולי 2014 חתם קבאז'רו במנצ'סטר סיטי האנגלית. במנצ'סטר סיטי קבאז'רו בעיקר שימש כשוער שני ושיחק בגביע הליגה בה הוא זכה ב-2016 ובגביע הFA. למרות זאת, הוא ערך מספר הופעות בליגת האלופות וערך 23 הופעות בפרמיירליג. ב-1 ביולי 2017 חתם קבז'ארו בצ'לסי.
נבחרת
קבאז'רו היה שותף לזכייתה של ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער בשנת 2001. הוא היה בסגל הנבחרת האולימפית אשר זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה (2004). ב-23 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 על במשחק ידידות. קבאז'רו זומן לסגל של ארגנטינה למונדיאל 2018 שם הציג יכולת גרועה כאשר איסלנד הבקיעה לו במשחק הראשון ובמשחק השני מסר את הכדור לרביץ' נגד קרואטיה (שם הכניסו לו שלושה שערים) ,לא עצר בעיטה מרחוק (קלה להצלה) של לוקה מודריץ' ושני שחקנים קרואטים עברו אותו בדרך לשער (אחד מהם היה רקיטיץ') והבקיעו לו ומאז החליף אותו פרנקו ארמני (שגם הוא הציג יכולת חלשה אך יותר טובה).
מדליות במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008)
מדליות שהוענקו במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בבייג'ינג בשנת 2008.
במסגרת משחקים אלה זכו לראשונה אתלטים מלאוס, לבנון, מונגוליה, נמיביה, פקיסטן, פפואה ניו גיני, רומניה, ערב הסעודית, סינגפור וסוריה במדליה אולימפית. כמו כן אתלטים מקרואטיה, מונגוליה, ערב הסעודית, סינגפור וונצואלה זכו לראשונה במדליית זהב אולימפית.
מתוך 148 המדינות המשתתפות, 76 מדינות זכו במדליות ו-72 מדינות נותרו בלא מדליות.
הסוכריות
הסוכריות היא להקת רוק ישראלית. הלהקה הוקמה על ידי תומר אלבז בשנת 2005.
בשנת 2004 חבר אלבז למפיק והטכנאי מייק פרדיס ויחד החלו בהקלטות, אליהם הצטרפו איתי שקד בכינור, אילן שערי בגיטרה חשמלית, טל גובהרי בגיטרה בס ושמוליק אביצרור בתופים. כבר בתחילת דרכם לקח יעקב גלעד, המנהל האמנותי, את ההרכב תחת חסותו, וטיפח וליווה את כל תהליך היצירה וההקלטות.
את אלבומם הראשון, "אהיב בעליל", הקליטו חברי הלהקה בתל אביב ובניו יורק במשך כשנתיים. בנובמבר 2007 נשלח השיר הראשון לתחנות הרדיו, "על ספסל בשדרה" שזכה להצלחה, את השיר ליווה קליפ עטור שחקנים, והוא הוצג כשיר נושא מתוך סרט שלא הופק מעולם. חודשיים מאוחר יותר יצא הסינגל השני "יום שישי בערב" שזכה לפחות הצלחה מקודמו. באלבום הבכורה אירחו חברי הלהקה את חיים אוליאל, סולן וגיטריסט להקת שפתיים.
נפתלי גינתון
נפתלי גִּינְתוֹן (גינשפארג) (6 ביולי 1916 – 13 בינואר 1971) היה מתרגם ועורך ספרותי ומדעי ומחברם של פירושים וביאורים לסיפורי ש"י עגנון.
קורות חיים
נפתלי גינתון נולד ב-1916 בקישינב בירת בסרביה (בעקבות המלחמה ומהפכת אוקטובר בממלכת רומניה), בנם של הרבנית רבקה לבית שוורצמן והרב משה הכהן גינשפארג (ר' משהל'ה דיין), אב בית-דין ומראשי ישיבת קישינב. למד בישיבת אביו ש"ס ופוסקים והוסמך לרבנות בגיל שבע עשרה. במקביל ללימודיו בישיבה רכש לעצמו השכלה כללית, השתלם בשפות ופרסם שירים, סיפורים ותרגומים בכתבי עת מקומיים ביידיש ובעברית.
באוקטובר 1938 עלה לארץ ישראל כתלמיד באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת "עליית הסרטיפיקטים" (תעודות העלייה שהשיגה האוניברסיטה משלטונות המנדט הבריטי), ולמד בה עד 1942 ספרות עברית, לשון ומקרא. בשנות לימודיו הגה רעיון חדש וחלוצי, להוציא לאור פרקי תלמוד עם תרגום, ביאור ופירוש בלשון ימינו, ואף הכינם לדפוס, אך העניין לא נסתייע בשל מצוקה כספית והדברים נותרו בכתב ידו.
בשנת 1943 נשא לאשה את דבורה בר-און, סטודנטית באוניברסיטה העברית בספרות עברית, מקרא והיסטוריה, ובתו של הסופר והעורך משה יחיאל בר-און. הם התיישבו בתל אביב, ונולדו להם שלוש בנות ובן. גינתון עסק בעבודות תרגום ועריכה, תחילה בעיתונות ובהמשך במשרד החינוך והתרבות.
לאחר השואה נודע לו כי רבים מבני משפחתו, ובהם אמו, אחיו, בני זוגם וילדיהם, נספו בטרנסניסטריה.
עם קום המדינה עִברת את שם משפחתו מגינשפארג לגינתון, שם של משפחת כהנים שבתקופת שיבת ציון עלתה לארץ ישראל מבבל ומוזכרת בספר נחמיה י, ז.
בתחילת שנות ה-50 הצטרף למרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות הכללית. תחילה שימש כעורך-משנה של הירחון "אורים", ומשנת 1953 ועד לפטירתו ערך את הירחון "אורים להורים", לחינוך ילדים במשפחה; הוא פרסם בו טורים קבועים בנושאי חינוך, ביקורות ספרים ורשימות בענייני השעה. במשך שנתיים (1965–1966) ערך גם את המוסף הספרותי של העיתון, "אומר".
גינתון תרגם לעברית מספר רב של ספרי שירה, פרוזה, עיון ומחקר מיידיש, אנגלית וגרמנית. תרגומים נוספים לשירים וסיפורים, בעיקר מיידיש, פורסמו בעיתונים "דבר", "הצופה", "על המשמר", "מעריב", "מאזנים" ועוד, וחלקם כונסו בספרים. כן ערך והביא לדפוס ספרים בתחומי החינוך, חקר הספרות וחוכמת ישראל (חלקם ללא ציון שמו כעורך).
במרכז עבודתו הספרותית עומד חיבור הביאורים וההערות לסיפוריו של ש"י עגנון; מפעל זה, שעמל עליו מאמצע שנות ה-60, נועד להקל על הקוראים, ובמיוחד על בני הנוער, את הגישה ליצירתו הקלאסית של עגנון, ללשונה ולמקורותיה הספרותיים וההיסטוריים. עגנון נתן לגינתון את ברכתו ואישורו וסמך ידיו על עבודתו, כפי שמעידה חליפת המכתבים ביניהם. בשנה האחרונה לחייו עסק בעריכת פרקי הרומן "שירה" והבאתם לדפוס ביחד עם אמונה ירון, בתו של עגנון. גינתון לא זכה להשלים את מפעל הביאור; בט"ז בטבת תשל"א (ינואר 1971) נפטר בחטף, בגיל 54, ליד שולחן עבודתו בבית המרכז לתרבות ולחינוך. הותיר את אשתו וילדיהם. ליד בית הוועד הפועל הספידו רפאל בש, ובהלווייתו בבית הקברות קריית שאול הספידו הרב ווסרמן, מיוצאי ישיבת קישינב.
תרגום
בנוסף תרגם שירים של יעקב פרידמן, חיים גראדה, שמואל האלקין, ה. לייוויק, ברכה קופשטיין, יעקב שטיינברג ועוד.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מטרו אלפין
מטרו אלפין (Metro Alpin) היא הרכבת התחתית הממוקמת במקום הגבוה ביותר על פני כדור הארץ. זוהי רכבת מסוג פוניקולר הממוקמת מעל סאס פה בקנטון ואלה שבשווייץ.
הרכבת התחתית, שהחלה לפעול בשנת 1984, מקשרת בין פלסקין (בגובה 2,980 מטרים מעל פני הים) הסמוכה לקרחון פגלטשר למיטלאלאלין (בגובה 3,456 מטרים מעל פני הים) על האלאלינהורן.
אורכה של מנהרת הרכבת 1,749 מטרים, ולרכבת שתי תחנות בלבד, בהפרש גבהים של 476 מטרים ביניהן. השיפוע המרבי במנהרת הרכבת הוא 42%. הרכבת נוסעת במהירות של 10 מטרים בשנייה, ומשך הנסיעה כ-3 דקות.
הנוקמות הלסביות
הנוקמות הלסביות (באנגלית: Lesbian Avengers) החלו לפעול בניו יורק ב -1992 כ"קבוצת פעולה ישירה המתמקדת בנושאים החיוניים להישרדות של לסביות ולנראות שלהן". עשרות קבוצות נוספות הופיעו במהירות ברחבי העולם, כמה מהן הרחיבו את משימתן וכללו בה עיסוק בשאלות של מגדר, גזע ומעמד. כתבת הניוזוויק, אלואיז סלהולץ, אשר סיקרה את המצעד בוושינגטון למען שחרור ושוויון זכויות הלסביות, ההומואים והבי-סקסואלים שנערך ב-1993, סברה כי הפופולריות של הנוקמות הלסביות נובעת מכך שהארגון הוקם בזמן שבו הלסביות הלכו והתעייפו מעיסוק בנושאים כמו איידס והפלות, בעוד אשר הבעיות שלהן עצמן לא נפתרו. לסביות היו מתוסכלות במיוחד מהיותן בלתי-נראות בחברה בכלל ובקהילת הלהט"ב בפרט, קהילה שבה אף סבלו ממיזגיניה. אף שקבוצות מסוימות ממשיכות לקיים עד היום הפגנות לא סדירות (הנוקמות מסן פרנסיסקו הפגינו נגד הצעה 8), הרי שהמורשת ארוכת השנים של הנוקמות הלסביות היא ככל הנראה מצעד הדייקיות השנתי.
ייסוד
ארגון הנוקמות הלסביות הוקם על ידי אנה מריה סימו, שרה שולמן, מקסין וולף, אן כריסטין ד'אסקי, מארי הונאן ואן מגיר, שש פעילות לסביות ותיקות שלקחו חלק במגוון של קבוצות להט"ב, ביניהן התיאטרון הלסבי "נקמת מדוסה", קבוצת ACT UP וכן ILGO (ארגון הלסביות וההומואים האירי). עלון הגיוס הראשון שלהם, שחולק במצעד הגאווה של ניו יורק, הזמין "לסביות! דייקיות! נשים גאות!" להיות פעילות. "אנחנו מבזבזות את חיינו בלהיות זהירות, תוארי לעצמך מה החיים שלך יכולים להיות, האם לא הגיע הזמן שתעשי זאת?" הפגישה הראשונה של הלסביות הנוקמות שהתקיימה במרכז הקהילתי של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים זכתה להיענות גדולה.
צמיחה
הקבוצה המקורית צמחה במהירות, עשרות סניפים הופיעו ברחבי ארצות הברית וכמה אף בעולם. הקבוצה בלונדון התפתחה מתוך קבוצת. אחת הפעילות אמרה לסאלהולץ: "כשלסבית נכנסת לחדר שבו גברים הומוסקסואלים, זה בדיוק כמו כשהיא נכנסת לחדר שבו גברים הטרוסקסואלים ... מקשיבים לך ואחר כך מתעלמים ממך בנימוס." אחת הלסביות הנוקמות, אן נורת'רופ, חידדה את הנקודה: "לא נהיה עוד בלתי נראות ... הנוכחות שלנו תהיה משמעותית, יהיה לנו כוח וניקח חלק בקבלת ההחלטות.".
פעולה ראשונה: תוכנית לימוד "הקשת"
פעולתן הראשונה (9 בספטמבר 1992) של הנוקמות הלסביות הייתה נגד אנשי ימין שניסו לפגוע בתוכנית לימוד רב-תרבותית שנועדה לבתי הספר היסודיים ונקראה "ילדי הקשת". כמה פעילות כמו אנה מריה סימו טענו כי במסווה של התנגדות להכללת לסביות והומואים בשיעורים העוסקים במגוון חברתי, המתנגדים לתוכנית, מלבד היותם הומופובים, אוחזים למעשה בדעות גזעניות ולכן הם נאבקים בתוכנית לימודים רב-תרבותית. בדרכן לבית הספר היסודי Queens School District 24 שבו ההתנגדות לתוכנית הלימוד האמורה הייתה העזה ביותר, צעדו הנוקמות הלסביות ברחובות השכונה. בבית הספר הן חילקו לילדים ולהוריהם בלונים סגולים שנשאו את הכיתוב: "שאל על חיים לסביים" וחילקו חולצות על שעליהן הודפס: "הייתי ילדה לסבית". פעולה ראשונה זו הדגימה את הגישה של הנוקמות. הן בנו נוכחות חזותית חזקה באמצעות בלונים ומצעד, הציעו עלונים המסבירים בבירור לעוברי אורח את תמיכתן בתוכנית הלימודים וגינו את מתנגדיה, וכמו בכל הפעולות שיבואו לאחר מכן - עשו מאמצים רבים להגיע לתקשורת הכתובה והמשודרת. הן גם הפגינו ללא אישורים שכן סירבו לבקש רשות להביע את עצמן. המארגנת קלי קוגסוול הסבירה עיקרון זה במהלך מצעד הדייקיות הבינלאומי ב-1994: "אנחנו מבקשות אישור, הם יכולים לסרב". מעבר לכול, הפעולות שלהן שיקפו את מחויבותן לאתגר סטריאוטיפים הומופוביים. במקרה המתואר כמה חברות התנגדו לפעילות בקרבת ילדים, כיוון שלעיתים קרובות לסביות והומוסקסואלים תוארו כמתעללים בילדים. חברות אחרות חשבו שדווקא משום כך נוכחותן חיונית, ובסופו של דבר זה היה הקונצנזוס הסופי בקבוצה.
תפקידה של התקשורת: יחסי אהבה שנאה
לעיתונות היה תפקיד חשוב במהלכים שביצעו הנוקמות הלסביות. מאמר אחד אפיין אותן כ"תפאורה של מחאה שנוצרה כדי למשוך תשומת לב תקשורתית לסוגיות לסביות ". מלבד תכנון פעולות בעלות השפעה חזותית, הוקמו ועדות המוקדשות להשגת המטרות וליצירת "תעמולה". "המדריך ללסביות הנוקמות" תיאר צעד אחרי צעד את התהליכים הדרושים למשיכת תשומת לבה של העיתונות מן הזרם המרכזי וכן עיתונות לסבית והומוסקסואלית, ואף הציע דוגמאות של הודעות לעיתונות. ההצלחה שלהן להגיע לעיתונות הייתה חלקית – הקבוצה אמנם הוצגה במאמר של אלואיז סלהולץ מ-1993: "הכוח והאהבה" ולפעמים סוקרה פעילותן בשידורי החדשות המקומיות אך לעיתים קרובות התעלמו כליל מן הנוקמות הלסביות. במאמרה על מצעד הדייקיות הבינלאומי מ-1994 תיארה העיתונאית איימי סי. ברנר כיצד למרות התהודה העצומה ואלפי הצועדות שהשתתפו בו, האירוע כמעט ולא זכה לאזכורים. מתוך חמישים המאמרים שעסקו בחגיגות יום השנה של סטונוול בניו יורק טיימס, זכו מצעד הדייקיות ואלפי הלסביות שהשתתפו בו לתשע שורות בלבד. "דבר לא הוזכר בוושינגטון פוסט ... או בשיקגו טריביון ... או בלוס אנג'לס טיימס". אף שהיו מודעות לכוחה הרב של העיתונות, הנוקמות הלסביות לא חיזרו אחריה ולעיתים אף תקפו אותה. הן פלשו למשרדי המגזין "Self", אשר תכנן טיול לקולורדו למרות חרם שהטילו לסביות והומואים על המדינה בשל חקיקה מפלה. הסיקור התקשורתי של האירוע נודע בשם "סדר היום הלסבי".