cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה הספרדית
המאבקים באירופה בתקופתו של פליפה השני
תחת חסותו של איחוד אראס, ארצות השפלה הדרומיות (כיום בוולוניה, נור-פה דה קאלה ופיקארדי), הביעו נאמנות לפליפה, והכירו בשלטונו של בא-כוחו, יוהאן מאוסטריה. שקט מקומי זה בא יחד עם ההזדמנות לחזק את כוחו של פליפה, כשב-1580 נהרג אחרון המלכים משושלת המלוכה בפורטוגל במערכה במרוקו - אנריקה, מלך פורטוגל. פליפה הכריז על תביעותיו לכתר הפורטוגזי, וביוני אותה השנה, שלח את הדוכס מאלבה לליסבון לאשש את ירושתו. שלטונו של פליפה התקבל באהדה רבה יותר בליסבון מאשר ברוטרדם, והאימפריות המאוחדות של ספרד ופורטוגל הניחו בידיו של פליפה כמעט את כל שטחי העולם החדש, יחד עם רשת המסחר הפורטוגזית הענפה באסיה ובאפריקה. פליפה אף העביר את בירתו לליסבון למשך תקופה קצרה, על מנת לחזק את שלטונו בפורטוגל, וב-1582, השיב אותה למדריד.
נהריה
חשיבותה של נהריה לפני קום המדינה
תוכנית החלוקה זעזעה את אנשי נהריה. כל הגליל המערבי עתיד היה להימסר לערבים. השטח כלל מלבד נהריה את שבי ציון, רגבה, עברון, חניתה, מצובה, אילון ויחיעם. האספקה לנהריה הנצורה הגיעה בספינות דרך הים מחיפה. כך החזיקה נהריה הנצורה מעמד עד ליום הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948. ביום זה הגיעה לנהריה שיירה בת 25 כלי רכב לערך מלווה ברכב משוריין. באותו יום הגיעו עם אונית המעפילים "חנה סנש", חיילים יהודים ראשונים לנהריה.
האימפריה הספרדית
המאבקים באירופה בתקופתו של פליפה השני
השלטון בפורטוגל דרש כוחות צבא רבים על מנת לשמור עליה תחת שליטה ספרדית, אך באותה תקופה ספרד עוד התאוששה מפשיטת הרגל של 1576. לאחר שהוצע פרס גדול על ראשו של וילם השתקן, הוא נרצח על ידי מתנקש קתולי ב-1584. לפי ציפיותיהם של הספרדים, מותו של מנהיג המהפכה ההולנדית היה אמור להביא סוף למלחמה. אך ב-1586, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שלחה תגבורת להמפכה ההולנדית הפרוטסטנטית, והפיראט האנגלי פרנסיס דרייק ביצע מתקפות רבות על ספינות המסחר הספרדיות בים הקריבי ובאוקיינוס האטלנטי, כשהבולטת ביניהן הייתה המתקפה על קדיס. ב-1588, בתקווה למנוע התערבות אנגלית נוספת במערכה, שלח פליפה את הארמדה הספרדית למתקפה באנגליה. יתרון מזג האוויר, בשילוב עם הספינות המחומשות והקלות לניווט של אנגליה, יחד עם האזהרות המוקדמות מפי המרגלים שלהם בהולנד, הובילו להפסד של הארמדה. כישלונה של הארמדה האנגלית לפלוש לספרד ופורטוגל ב-1589, הוביל לנקודת המפנה במלחמה האנגלו-ספרדית. הספינות הספרדיות הצליחו להעביר יותר סחורות מאמריקה לספרד, והמתקפות האנגליות נחלו כישלונות רבים.
לאחר מותו של אנרי השני, מלך צרפת, השקיעה ספרד את משאביה במלחמות הדת בצרפת. ב-1589, נהרג אחרון מלכי שושלת ולואה, אנרי השלישי, מלך צרפת. יורשו, אנרי הרביעי, מלך נווארה, אשר היה הראשון לשלוט בצרפת משושלת בית בורבון, ניצח בקרבות מפתח נגד הליגה הקתולית בארק (1589), ובאיברי (1590). על מנת למנוע מאנרי להפוך למלך צרפת, פליפה חילק את צבאו בארצות השפלה ופלש לצרפת ב-1590.
נהריה
לאחר קום המדינה
בשנת 1961 הוכרה נהריה כעיר.
נהריה נחשבת כיישוב "קו העימות" כמו היישובים קריית שמונה, שלומי ועוד. מאז שנות השישים נהריה סבלה מפיגועים ומאז שנות השמונים ממטחי קטיושות, שהביאו את צה"ל לצאת לכמה מבצעים בלבנון, ובהם מלחמת לבנון הראשונה, מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם. מאז יצא צה"ל בשנת 2000 מרצועת הביטחון בנהריה שרר שקט, אשר הופר בשנת 2006 כאשר מחבלי ארגון החזבאללה החלו בהרעשת יישובי קו העימות ואף יישובים רחוקים יותר כגון צפת כחלק מפעולת החטיפה בגבול הצפון סמוך ליישוב זרעית, אירוע שהביא למלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה נורו על נהריה כ-808 רקטות וטילים, שהביאו למותם של שני תושבי העיר. רוב המבנים שספגו את הטילים האלו קרסו ונפגעו קשות.
האימפריה הספרדית
הפיוס עם מדינות אירופה בתקופתו של פליפה השני
קסטיליה סיפקה לאימפריה את מרבית הכנסותיה וצבאותיה. המגפה שפקדה אותה בין השנים 1596 ו-1602, הובילה למותם של כ-600,000 מתושביה. מספר משמעותי נוסף של קסטיליאנים נהרגו בשדות הקרב באירופה או היגרו לאמריקה. ב-1609, גורשו האנוסים המוסלמים מאדמת ספרד. ישנן הערכות שגורסות כי קסטיליה איבדה כ-25% מאוכלוסייתה בין השנים 1600 ו-1623. צניחה כה משמעותית בבסיס האוכלוסייה של האימפריה, הובילו להיחלשות מסוכנת של כלכלתה, במיוחד בתקופת המאבקים של ספרד באירופה.
השלום עם צרפת ואנגליה, הותיר לה רווח כלכלי על מנת לגייס משאבים למלחמה בהולנד. ההולנדים, בהנהגתו של מאוריץ, נסיך אורנז', בנו של וילם השתקן, הצליחו בכיבוש של מספר ערי גבול מספרד, כשהעיקרית שבהן הייתה עיר המבצר ברדה. לאחר שנחתם הסכם שתים עשרה שנות הפסקת האש עם הולנד, הגיעה ספרד למצב המיוחל של שלום עם כל אויבותיה. ספרד התאוששה מאוד בתקופת הפסקת האש - היא שמה את כלכלתה בראש מעייניה, ופעלה על מנת להשיב את יציבותה ויוקרתה באירופה. יורשו של פליפה השני - פליפה השלישי, מלך ספרד, היה איש חלש וחסר יכולות משמעותיות כמו אביו. לא היה לו עניין בפוליטיקה של ארצו, והוא העדיף לנהל את נכסיו בעזרת באי-כוחו. ראש השרים שלו היה פרנסיסקו, דוכס לרמה.
נהריה
לאחר קום המדינה
בחורף 2019/2020 נחל הגעתון החוצה את העיר עלה על גדותיו כתוצאה ממשקעים מרובים, מה שגרם להצפות כבדות בעיר, שהגיעו לשיאן ב-8 בינואר 2020. בהצפות אלו נספה אדם אחד ונגרם נזק לרכוש. דוח מבקר המדינה בנושא ההיערכות לשיטפונות מצא כי עיריית נהריה לא תחזקה בקביעות את מערכת הניקוז ולא התכוננה כראוי לאירועי השיטפון: תוכניות אב ועבודה לתשתית הניקוז לא הוכנו, ולא בוצע מיפוי של מערכות הניקוז. כמו כן, בשנת 2016 עיריית נהריה עשתה שימוש בחלק מכספי היטל התיעול, אשר נועדו למימון תעלות ניקוז, למטרות אחרות. לאחר השיטפונות, החל משרד החקלאות בעבודות להקמת סכר בנחל אשרת וסכר במחצבת יחיעם במטרה להגן על העיר מפני שיטפונות והצפות.
אוכלוסייה
נכון ל-2017 מתגוררים בעיר למעלה מ-1,000 יוצאי צד"ל ובני משפחותיהם אשר עברו להתגורר בישראל לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון, קהילת יוצאי צד"ל הגדולה בישראל.
האימפריה הספרדית
הפיוס עם מדינות אירופה בתקופתו של פליפה השני
דוכס לרמה, ופליפה השני לפניו, לא התעניינו במיוחד בבעלת בריתם, אוסטריה. ב-1618, החליף המלך את הדוכס בראש שרים יוצא צבא, שהיה השגריר לווינה. ראש השרים החדש האמין כי המפתח לריסון הצרפתים ולמפלתם של ההולנדים היה ברית קרובה יותר עם אוסטריה ההבסבורגית. ב-1618, אוסטריה ופרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פתחו במלחמה עם האיחוד הפרוטסטנטי ובוהמיה. ראש השרים החדש עודד את פליפה להצטרף למלחמה לצידה של אוסטריה, ופליפה שלח את צבאו בארצות השפלה הדרומיות למלחמה, וזו הייתה יריית הפתיחה של מלחמת שלושים השנים - המלחמה האירופית האחרונה בה לקחה ספרד חלק מרכזי.
הדרך לרוקרואה
ב-1621, ירש פליפה הרביעי את האימפריה הספרדית. בשנה שלאחר מכן, הוחלף ראש השרים בגספר דה גוזמן, רוזן-דוכס אוליבארס, שהאמין שהמקור לכל צרותיה של ספרד היו ארצות השפלה. לאחר מספר הצלחות פנימיות, הובסו הבוהמים בקרב ההר הלבן ב-1621, ובקרב שטאדטלוהן ב-1623. המלחמה עם הולנד התחדשה ב-1621, והתפתחה עם כיבושה המחודש של ברדה בידי הספרדים ב-1625. הצטרפותו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, מהמלכים העשירים באירופה באותה התקופה, למלחמה לצד הפרוטסטנטי הצית חשש בקרב ההנהגה הספרדית. אך ניצחון האימפריה הרומית הקדושה עליו בקרב גשר דסאו, ושנית בקרב לותר (שניהם ב-1626), הסיר חשש זה מליבם.
נהריה
אתרים מרכזיים
מאז אמצע המאה ה-20, נחשבת נהריה בעיני רבים ל"בירת הגליל המערבי". אלה מספר אתרים חשובים בעיר:
האימפריה הספרדית
הדרך לרוקרואה
במדריד החלה להתפתח התקווה כי הולנד סוף סוף תיפול שנית לידי האימפריה. לאחר ההפסד של הכוחות הפרוטסטנטיים והדנים בגרמניה, וההסתבכות של צרפת במלחמות פנימיות (באותה התקופה החל מצור לה רושל), עליונותה של ספרד לא הייתה מעורערת. באותה התקופה הגה אוליבארס המשפט המפורסם - "אלוהים הוא ספרדי והוא חלק מהאומה שלנו בימים אלו" (בספרדית: Dios es español y está de parte de la nación estos días).
אוליבארס הבין כי מדינתו זקוקה לרפורמה משמעותית, אך על מנת לעבור אותה, היא זקוקה לשלום. מפלתה של הולנד נוספה לרשימת הנחיצויות שלו, מאחר שכל תנועה פרוטסטנטית אנטי-הבסבורגית, מקורה היה בהולנד. יותר מכך, הבנקאים ההולנדים היו אלו שכילכלו את הסוחרים הספרדים באיי הודו המזרחית, ובאותה התקופה החלו יזמים ומתיישבים הולנדים להפר את ההגמוניה הקולוניאלית של ספרד ופורטוגל.
נהריה
תרבות
באוקטובר 2003 נפתח הגן הבוטני זואולוגי בנהריה, המכיל מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים מכל העולם.
האימפריה הספרדית
הדרך לרוקרואה
כשמרבית מצבאו של פליפה התמקד במלחמה בארצות השפלה, עתיד המלחמה נראה מובטח לטובת ספרד. את שנת 1627 סימנה תפנית במלחמה ובעתידה של ספרד, מאחר שבאותה השנה קרסה טוטאלית הכלכלה הקסטיליאנית. ההבסבורגים הוציאו הון רב במלחמה, מה שהוביל לאינפלציה משמעותית שהורידה את ערך המטבע הספרדי לשפל (בדומה למה שקרה בשנה שקדמה לכך באוסטריה). עד שנת 1631, חלקים מקסטיליה נקטו בכלכלת סחר חליפין, ולכן התקשה הממשל לאסוף כספי מיסים מספקים ממעמד האיכרים. הממשל היה תלוי ברווחים שהגיעו מהמושבות הספרדיות שמעבר לים.
אוליבארס חוקק מספר רפורמות במיסים לקראת סופה של המלחמה, אך נכנס לעוד מאבק מביש וחסר תועלת באיטליה. ההולנדים, שבמהלך הפסקת האש העניקו עדיפות מיוחדת להגדלת צי המלחמה שלהם, הנחיתו מכה קשה על צי המסחר הספרדי בקרב מפרץ מטאנסס, עליו הייתה תלויה האימפריה הספרדית לאחר המשבר הכלכלי.
משאביה הצבאיים של ספרד היו פרושים ברחבי אירופה, וכן גם בים היו מפוזרים צייה, כנגד הציים המתפתחים של הולנד וצרפת, וגם לנוכח האיום המתמשך מצד העות'מאנים והברבריים בים התיכון. בנוסף, משימת ההחלשה של הספנות ההולנדית הופקדה בידיהם של הדנקירקים (Dunkirkers), שנחלו הצלחה משמעותית. ב-1625, צי משולב ספרדי-פורטוגזי כבש בחזרה את העיר האסטרטגית לחופי ברזיל - סלבדור מידי ההולנדים. מלבד זאת, ברחבי העולם נקודות המסחר והמבצרים המבודדים שהיו בידיה של פורטוגל, באסיה ובאפריקה, היו חשופים לפשיטות ולהשתלטויות אנגליות והולנדיות.
נהריה
ספורט
בנהריה פועלת קבוצת הכדורסל עירוני נהריה (ידועה גם בשם "הפועל נהריה"). הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 2002/3, אז העפילה לגמר-סל, הפסידה למכבי תל אביב 0–3 בסדרה והוכתרה כסגנית אלופת ישראל. גם בזירה האירופית רשמה הקבוצה מספר הישגים, כשבעונות 2003/4 ו-2004/5 העפילה לרבע-גמר היורופליג. נכון לעונת 2014–2015 הקבוצה משחקת בליגת העל בכדורסל לאחר חמש שנים בליגה הלאומית ועלייה לליגת העל בתום עונת 2013–2014. הקבוצה הגיעה להישג זה לאחר ניצחון 1–3 בסדרת עלייה כנגד קבוצת הפועל עפולה.
האימפריה הספרדית
הדרך לרוקרואה
ב-1630, גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, מהמנהיגים הבולטים בהיסטוריה, נחת בגרמניה עם צבאו ושחרר את העיר שטרלזונד, מאחרוני המעוזים הקתולים בגרמניה. לאחר מכן, המשיך גוסטב דרומה וניצח ניצחונות חשובים בברייטנפלד ובלוצן. התערבותו של גוסטב במלחמה עודדה פרוטסטנטים נוספים להיכנס למלחמה. המצב הקתולי השתפר עם מותו של גוסטב בלוצן ב-1632, ועם הניצחון בקרב המפתח בנורדלינגן ב-1634. מעמדת הכוח, פנה הקיסר הקתולי למדינות גרמניה בשלום; רבות מהן הסכימו, כולל שתיים ממדינות המפתח הפרוטסטנטיות - ברנדנבורג וסקסוניה. צרפת הצטרפה למשוואה לאחר חתימת ההסכמים והפרה את המשוואה הדיפלומטית.
הקרדינל רישלייה הקתולי מצרפת היה תומך של ההולנדים ושל הפרוטסטנטים מתחילת המלחמה, כשהוא שולח משאבים וציוד במטרה להחליש את בית הבסבורג באירופה. רישלייה החליט כי שלום פראג שנחתם בין האימפריה הרומית הקדושה לסקסוניה והמדינות הפרוטסטנטיות, היה מנוגד לתוכניות הצרפתיות, והכריז מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה וספרד, מספר חודשים לאחר חתימת ההסכם. במלחמה הזו, הכוחות הספרדים המנוסים נחלו הצלחות מסוימות בתחילתה. אוליבארס הורה על מתקפה על צפון צרפת מארצות השפלה הספרדיות, במטרה לנפץ את מעמדו ונחישותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת, ולהפיל את רישלייה. ב-1636, הכוחות הספרדים התקדמו דרומה בצרפת עד לקורבי - עתיד המלחמה היה נראה כניצחון ספרדי מובהק.
נהריה
ספורט
בנוסף, בנהריה קיימת קבוצת כדורסל נשים אשר משחקת בליגה הארצית. במהלך השנים הקבוצה רצה בליגה הלאומית והארצית, ובשנת 21/22 ירדה לליגה א׳, אך כעבור שנה אחת בלבד העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הארצית.
האימפריה הספרדית
הדרך לרוקרואה
אולם, לאחר 1636, עצר אוליבארס את ההתקדמות דרומה, מהחשש לעורר פשיטת רגל ממשלתית נוספת. היסוסו זה של אוליבארס היה הרה גורל - הכוחות הצרפתים התאספו מחדש ודחקו את הספרדים חזרה לגבול, והצבא הספרדי לא חזר כל כך עמוק לתוך צרפת שנית. בקרב ימי שנערך בשנת 1639, צי ספרדי שנשא כוחות צבא הוטבע בידי צי הולנדי, והספרדים לא הצליחו לחזק ולתגבר את כוחותיהם בארצות השפלה. בשנת 1643, צבא פלנדריה, שהיה למיטב אנשי הצבא והמנהיגים הספרדים, עמד בפני מתקפה צרפתית בראשו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה בצפון צרפת בקרב רוקרואה. הספרדים, בהנהגתו של פרנסיסקו דה מלו, נוצחו בידי הצרפתים. הקרב לא הפך לשפיכות דמים; ההתקדמות בקרב הייתה דומה, אך הספרדים נאלצו להיכנע תחת תנאים מכובדים. המוניטין המכובד של צבא פלנדריה התנפץ ברוקרואה, וכמוהו גם הדומיננטיות של ספרד באירופה.
נהריה
ספורט
בעיר ישנן שתי קבוצות כדורגל: בית"ר נהריה והפועל נהריה . בעבר גם פעלה מכבי שלומי/נהריה. כמו כן פועלות שתי אגודות שחייה: מכבי נהריה והפועל "דולפין" נהריה. בעבר פעלה בעיר אגודת "הפועל עירוני נהריה", אשר הייתה מהמובילות בארץ.
האימפריה הספרדית
אפריקה והים התיכון
בתחילת המאה ה-16 האימפריה העות'מאנית איימה לכבוש את אירופה. הכיבושים העות'מאניים באירופה תפסו תאוצה עם ניצחונם בקרב מוהאץ'. קרל העדיף להחליש את העות'מאנים בדרך הים, כשהוא מונע מספינות עות'מאניות לנחות על חופי הטריטוריות הוונציאניות במזרח הים התיכון.
ערי החוף של ספרד, איטליה ואיי הים התיכון הותקפו באופן קבוע בידי פיראטים ברברים מצפון אפריקה; האי פורמנטרה ננטש לחלוטין על ידי יושביו, ורצועות חוף החלו להתרוקן מתושביהן מהחשש מהפיראטים. רב החובל הפיראטי המפורסם ביותר היה ברברוסה, או אדום הזקן. על פי השערות מסוימות כ-1.25 מיליון אירופים נחטפו בידי הברבריים ונמכרו כעבדים באפריקה ובאימפריה העות'מאנית.
בתקופת שלטונו של קרל בספרד, הייתה דעיכה בנוכחותה בים התיכון ואפילו בתוניס, ונמלה לה גולט, נכבשו ב-1535. זו אחר זו, החזקות הספרדיות באפריקה נפלו בידי הפיראטים והעות'מאנים. הפעילות של שודדי הים הברברים הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה־17. היא הלכה ונחלשה לקראת סוף אותה מאה, כאשר ציים אירופיים חזקים יותר אילצו את המדינות הברבריות לחדול מהתקפותיהם.
סוף האיחוד עם פורטוגל
ימי מלכותם של פליפה השני ושל פליפה השלישי התנהלו, באופן יחסי, על מי מנוחות, בעיקר מכיוון שספרד מיעטה להתערב בענייניה של פורטוגל, שבה משלו ממשלים פורטוגלים. מלכים אלה אפשרו לחיים בפורטוגל להתנהל ברוגע ובשלווה, כיבדו את מעמדה של פורטוגל כממלכה, ומינו אצילים פורטוגלים למשרות נחשקות וטובות בחצר המלוכה הספרדית בה בעת שהותירו על כנם את החוקים, המטבע והממשל הפורטוגלי. אף הועלתה הצעה להעביר את בירת האימפריה הספרדית לליסבון.
נהריה
ספורט
אולם עין שרה, המכיל כ 2500 מקומות ישיבה ומארח משחקים בינלאומיים, כנסים, הופעות ואירועים שונים, הוא היכל ספורט אולימפי מרכזי בעיר.
סמל העיר
סמל העיר צויר בשנת 1941 בידי התלמיד מאייר בנימין, במסגרת תחרות בית ספרית שנערכה בבית הספר ויצמן שביישוב. אפרים הלטרכט, אשר עבד באותה עת במשרד החינוך המנדטורי, הוסיף את הכתובת בראש הסמל ועיצב אותו סופית. הסמל מבטא את היותה של נהריה עיר חוף, ואת מיקומה באזור שהיה נחלתו של שבט אשר. בסמל מופיע מגדל המים של העיר, עץ זית, שמקובל במסורת כסמלו של שבט אשר, ושמש השולחת קרניים אל הים. הכתובת המופיעה בראש הסמל בכתב עברי קדום, .., משמעה "ברוך מִבָּנים אשר" ולקוחה מתוך ברכות משה לפני מותו (ספר דברים, לג, כד).
בשנת 2019 עוצב לעיר סמליל ממותג שיתמוך בסדרת שינויים ששינו את מוטו העיר בפרסומיה, מ"אוהבים את החיים" ל"החופש לגדול". בצד הסמליל החדש מופיע בקטן סמל העיר עצמו.
טופוגרפיה ובעיית הצפות בעקבות גשמים
בקטע המובל המזרחי יכולת הספיקה עומדת על כ-60 מטר מעוקב לשנייה. קטע זה המלווה את רחוב שפרינצק, הוא בעל יכולת הספיקה הנמוכה ביותר לאורך תוואי הנחל בתחום העיר, ולכן מהווה צוואר בקבוק. באירועי גשם משמעותיים המייצרים זרימה בספיקה הגבוהה מ-15 מטר קוב לשנייה, עולה גובה המים עד לתקרת המובל המזרחי, והם גולשים מעליו אל מפלס הרחוב ומציפים האזור.
ב-8 בינואר 2020 התרחש אירוע גשמים קיצוני במיוחד, שגרם לשיטפונות נרחבים בעיר. הצירים המובילים אל העיר נחסמו והעיר למעשה נותקה מסביבתה. נגרמו נזקים כבדים לתשתיות העירוניות, לקניון ארנה ולבתי עסק במרכז העיר. באירוע השיטפון מצא את מותו תושב העיר, מוטי בן שבת, בעת ניסיונו להציל בני משפחה שרכבם נלכד בשיטפון בסמוך לפתח המובל המזרחי. גופתו אותרה שעות לאחר מכן במוצא הנחל בחוף הים.
ב-30 בינואר 2020 יזמה עיריית נהריה בשיתוף עם תנועת תרבות אירוע תמיכה בעסקים המקומיים שניזוקו באסון, תחת הסיסמה "אחרי השיטפון - חוזרים לגעתון". במסגרת האירועים קיימה הנהלת העירייה את ישיבותיה בעסקים במרכז העיר. ליוזמה נרתמו גם ראשי הרשויות החברות באשכול הגליל המערבי, שהחליטו לקיים את ישיבתם החודשית במסעדה במרכז העיר.
ב-22 בפברואר 2022 הכריזה עיריית נהריה, בשיתוף עם משרד הבינוי והשיכון, רשות ניקוז נחלים גליל מערבי, משרד החקלאות, מרכז אגמא לנחלים, קרן ברכה וקרן יד הנדיב, על תחרות אדריכלית לתכנון שדרות הגעתון ומרחב הנחל. התאחדות האדריכלים בישראל נבחרה לנהל את התחרות. התחרות נועדה למצוא פתרון שיתכלל את המשך תהליכי הפיתוח בעיר ביחד עם מענה בר קיימא לניהול מי הנגר והחייאת סביבת הנחל.
הערות שוליים
10
האימפריה הספרדית
סוף האיחוד עם פורטוגל
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פליפה הרביעי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, שהגביר את אי השקט בקרב הפורטוגלים. האצילים הפורטוגלים חששו מפגיעה במעמדם. ספרד הייתה מעורבת באותה העת במלחמות רבות, לדוגמה, המלחמה נגד ארצות השפלה (מלחמת שמונים השנים) או המלחמה נגד אנגליה. במלחמות אלה קיפדו פורטוגלים רבים את חייהם. בשנים 1634 ו-1637 פרצו בפורטוגל שתי מרידות, אך לא היה די בהן כדי לערער את שלטון ספרד בפורטוגל. עם זאת, עד שנת 1640, הצטמצמה מאוד עוצמתה הצבאית של ספרד, עקב מלחמתה עם צרפת והמרד שפרץ בקטלוניה באותה השנה.
מה שגדש את הסאה הייתה כוונתו של אוליבארס ב-1640 להשתמש בכוחות פורטוגליים נגד הקטלאנים, שהכריזו על עצמם כנתינים של מלך צרפת. הקרדינל רישלייה תמך בדוכס ברגאנסה, כדי שזה יוביל מרד נגד ספרד. כוחות ספרד, מותשים מקרבות רבים, לא יכלו להשיב את המצב לקדמותו. מרגריטה מסבויה, הדוכסית ממנטואה ונציגת המלך הספרדי בליסבון, הורחקה מתפקידה. דוכס ברגנסה הומלך על פורטוגל תחת השם ז'ואאו הרביעי. בכך באו לקיצן 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
בין פורטוגל וספרד פרצה מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, ניסיון של ספרד להשיב את כתר פורטוגל לחיקה. חיל המשמר של סאוטה לא קיבל על עצמו את מרותו של מלך פורטוגל, שאך לא מכבר הוכתר, ושמר על נאמנותו למלך ספרד, פליפה הרביעי. עד לחתימה על הסכם ליסבון (1668), בו הכירה ספרד בריבונותה של פורטוגל, עדיין שררה מתיחות. בתמורה, הכירה פורטוגל בריבונותה של ספרד במובלעת סאוטה שבמרוקו, כפי שתבעו תושבי המובלעת.
סוף ספרד ההבסבורגית
הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה נאלץ לפטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות. אמנם היו עדיין יועצים ומדריכים, אבל אף אחד לא היה חזק כמו אוליברס. במהלך אמצע המאה ה-17, ימי הגדולה הספרדים בשלטון הבסבורג החלו בדעיכתם הארוכה שהחלה בסדרת הפסדים במלחמת שמונים השנים. בהסכם השלום בין ספרד להולנד, אשר נחתם בשנת 1648, היה על פליפה הרביעי להכיר בעצמאותה של הולנד, אך בה בעת הבטיח את המשך ארצות השפלה הספרדיות נגד צרפת.
באדמה, ספרד ההבסבורגית כותרה במהלך מלחמת שלושים השנים, ובחציה השני של המאה ה-17 הובסה בידי הצרפתים, תחת הנהגתו של לואי הארבעה עשר. סוכם בחוזה השלום כי לואי הארבעה עשר הצעיר ינשא למריה תרזה בתו של פליפה הרביעי מלך ספרד, ושהיא תוותר על הכתר הספרדי כחלק מהנדוניה לנישואים. ספרד, שהייתה במצב של פשיטת רגל, לא עמדה בתשלום הנדוניה. התבוסה הספרדית ואי תשלום הנדוניה החלישו מאוד את מעמדה של ספרד כמעצמה והביאו לדומיננטיות של צרפת במערך הכוחות האירופי. במהלך שלטונו, התוצאות של מלחמות, רעב ומגיפות הקטינה באופן משמעותי את מספר תושבי ספרד.
ב-17 בספטמבר 1665 מת פליפה במדריד, ובנו קרלוס השני, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. שנות שלטונו של קרלוס היו קשות עבור ספרד. הכלכלה הייתה גרועה, היה רעב בארץ, ושלטון המלוכה על המחוזות הספרדים השונים היה חלש מאוד. קרלוס היה בן שלוש ומועצת קסטיליה מינתה את אשתו השנייה של פליפה ואמו של קרלוס, מריאנה מאוסטריה, כעוצרת השלטון במקומו של קרלוס. גם בבגרותו של קרלוס המשיכה אמו למשול, בשל מחלתו וחוסר תפקודו. בשנת 1677 נערכה הפיכה נגד מריאנה, שהובלה על ידי חואן מאוסטריה הצעיר - בנו הלא חוקי של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ומסרה את השלטון לקרלוס. בתקופתו כשל הניסיון לשמור על האיחוד עם פורטוגל ונמשכו המלחמות בארצות השפלה הספרדיות. לקראת סוף חייו התדרדר מצב בריאותו השברירי של קרלוס. המלך פרש מתפקידו כאשר הייתה לו התמוטטות עצבים שנגרמה בעקבות הלחץ שהיה עליו להושיע את ספרד ממהצרות הכלכליות שנחתו עלייה. הוא מת במדריד ב-1 בנובמבר 1700. בעקבות מותו של קרלוס פסק השלטון של בית הבסבורג בספרד, מה שהביא לפרוץ מלחמת הירושה הספרדית, שבסיומה עלה לשלטון פיליפ, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הוא הוכתר בפליפה החמישי והחל שלטון בית בורבון.
המלחמה התמשכה יותר מעשור והסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714). בהתאם להסכם אוטרכט, פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, במטרה ששתי המדינות לא יתאחדו לעולם תחת כתר אחד בעתיד. ספרד מסרה את ארצות השפלה הספרדיות, נאפולי, מילאנו וסרדיניה לאוסטריה, את סיציליה וחלק ממילאנו מסרה לבית סבויה, ואת גיברלטר והאי מנורקה מסרה לבריטניה. כך, אחיזתה של ספרד באירופה עצמה נחלשה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת. יתר על כן, הציעה לבריטניה זכויות בלעדיות במסחר בסחר העבדים בשטחיו לשלושים שנה.
ספרד הבורבונית
תקופה זאת כונתה גם עידן ההארה. המלכים הבורבונים שלטו שלטון אבסולוטיזם נאור והביאו לרפורמות במדינה, אם כי הממלכה נשארה קתולית אדוקה, והאינקוויזיציה הוסיפה להחזיק בעמדות כח במדינה. למרות זאת, חל שינוי במעמדה. תחילה מוקדו הרפורמות בספרד עצמה אך בימי קרלוס השלישי בלטו הרפורמות בשטחי העולם החדש.
ארגון מחדש באמריקה
במהלך המאה ה-18 נערכו באימפריה הרפורמות הבורבוניות, שנועדו לחזק את המלך, להגביר את הביטחון ולהגדיל את הרווחים הכלכליים מהמושבות. ספרד ניהלה את המושבות באמריקה הספרדית באמצעות מלכויות משנה. ב-1525 כוננה הראשונה שבהן, מלכות המשנה של ספרד החדשה, בשטחים שתפסה ספרד בצפון ובמרכז אמריקה, באיים הקריביים וכן במושבותיה באוקיינוס השקט. בירתה נקבעה במקסיקו סיטי. ב-1544 כוננה מלכות המשנה של פרו, שהשתרעה על פני השטחים שכבשה ספרד בדרום אמריקה, ובירתה נקבעה בלימה. תחת כל מלכות משנה פעלה אאודיינסיה. במסגרת הרפורמות, פוצלה מלכות המשנה של פרו. ב-1717 הוקמה מלכות המשנה של גרנדה החדשה, בשטחיהן של ונצואלה, קולומביה, פנמה ואקוודור של ימינו, ובירתה נקבעה בבוגוטה. ב-1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, בשטחיהן של ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה, ובירתה נקבעה בבואנוס איירס.
מאבקים מול מדינות אירופה וכיבוש זר
לאחר ניצחון גייסותיו של אביו, פיליפה החמישי, את האוסטרים בקרב ביטונטו שבדרום איטליה במסגרת מלחמת הירושה הפולנית (1733–1735) הפך קרלוס השלישי למלך ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה. הדוכסויות של פארמה, פיאצ'נצה וטושיה (בלאציו) שבאיטליה היו חלק מהאימפריה בחלק מתקופת ההארה. לאחר מותו של פרננדו השישי, קרלוס השלישי הוכתר למלך ספרד. ב-6 באוקטובר ויתר על כסי המלוכה של נאפולי וסיציליה והוריש אותם לבנו השלישי, פרננדו.
בשל חוזה פריז (1763), ממלכת צרפת העבירה לספרד את שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית, שטח ענק במרכז צפון אמריקה. אף על פי שנהוג לחשוב כי הוויתור על לואיזיאנה היה חלק מההסכם, הרי שלמעשה ויתרה צרפת על טריטוריית לואיזיאנה כבר בשנת 1762, על פי הסכם פונטנבלו. ספרד העבירה לידי בריטניה את השליטה בפלורידה. בתום מלחמת העצמאות האמריקאית נתנה בריטניה את המושבה לספרד (המושבה הועברה לארצות הברית במהלך המאה ה-19). שטחי לואיזיאנה הספרדית הושבו לצרפת במסגרת חוזה סן אילדפונסו השלישי בשנת 1800, לאחר ניצחונה במלחמה על הפירנאים (אחת מחזיתות מלחמת הקואליציה הראשונה) כנגד ספרד ופורטוגל.
קרלוס השלישי נפטר בשנת 1788, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. קרלוס ביקש לשמור על הישגי הרפורמות של אביו, ובשל כך נשאר בתחילה בברית עם צרפת המהפכנית, למרות מה שעוללה לקרוביו מבית בורבון הצרפתי. אולם, בשנת 1793 יצא קרלוס למלחמה על צרפת, בהשפעת מנואל דה גודוי, ואיבד את חלקו המזרחי של האי סנטו דומינגו.
בשנת 1801 פלש לממלכת פורטוגל. בשנת 1807 הסכים קרלוס עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אשתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שלא היו כפופים לז'וזף בונפרטה אפילו לא באופן רשמי. מצב זה עורר את ז'וזף בונפרטה לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו, נפוליאון בונפרטה. המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. הקיסרות הצרפתית הראשונה נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הידלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. לאחר קרב סלמנקה נפלה בקיץ 1812 העיר הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים. בסוף המערכה הוכר פרננדו השביעי כמלך ספרד. במקביל, שב בית בורבון לשלוט בממלכת שתי הסיציליות עד לאיחוד איטליה בשנת 1861.
מאבקים פנימיים
המאה ה-19 בספרד הייתה תקופה של ריאקציה למהפכות הליברליות שאירעו בעקבות ההשפעות מצרפת המהפכנית, וכן תקופה של מלחמות אזרחים בין תומכי איזבלה השנייה, מלכת ספרד לבין הקרליסטים שתמכו בדודה האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה. בספרד היו סיעות שונות שהיו חלוקות בנושאים שונים כמו היחס לכנסייה ומעמד המלך והקורטס חנרלס. לאחר מספר ניסיונות כושלים, בוטלה האינקוויזיציה הספרדית בשנת 1834. בנוסף בתקופה זו היה ניסיון מהפכה נגד המלכה בשנת 1854 שנכשל, וכן המהפכה המהוללת בשנת 1868 שהביאה להדחת בית בורבון, ולהמלכת אמדאו הראשון, מלך ספרד מבית סבויה, שהתפטר זמן קצר לאחר מכן, מה שהביא להקמת הרפובליקה הספרדית הראשונה. תקופה זאת תמה לאחר שש שנים בהפיכה הצבאית של הגנרל ארסניו מרטינס קאמפוס, שהביאה לקץ הרפובליקה ולרסטורציה של המלוכה הבורבונית בספרד.
אובדן המושבות הוותיקות
בהשפעת המהפכה הצרפתית והכרזת העצמאות של ארצות הברית, הכריזו מרבית המושבות באמריקה הלטינית על עצמאותן במהלך הרבע הראשון של המאה ה-19. מלחמות העצמאות של אמריקה הספרדית נמשכו בין השנים 1810–1825, ובהם ספרד איבדה למעלה מ-99% מהטריטוריות בהן החזיקה ביבשת אמריקה, ונותרה רק עם קובה ופוארטו ריקו. פרננדו השביעי ניסה לגייס כוחות על מנת להשיב לידיו את השליטה באמריקה הספרדית, אולם עם מותו בשנת 1833 ויתרה ספרד על כל תוכניות הכיבוש מחדש של הנחלות.
בשנת 1896 החל מרד הפיליפינים נגד השלטון הספרדי במה שכונה המהפכה הפיליפינית. הספרדים המשיכו בשליטתם על האיים עד שהובסו בידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898. גם פסק השלטון הספרדי בגואם, פוארטו ריקו וקובה בעקבות המלחמה. בספרד חוללה התבוסה תנועה תרבותית ואינטלקטואלית, שלימים זכתה לכינוי דור 1898, שניסתה להסביר כיצד איבדה ספרד את האימפריה שלה תוך כדי בחינה עצמית נוקבת.
כיבוש מושבות חדשות
בהזמנת גרמניה השתתפו 14 מדינות בוועידת ברלין בשנים 1884–1885 כדי להגיע להסכם ביניהן בנוגע לחלוקת אפריקה. בזמן הכנס, 80% מאפריקה עדיין היו תחת שליטה אפריקאית. התוצאה של הכנס הייתה מפה חדשה עם גבולות גיאומטריים, לעיתים שרירותיים. סהרה המערבית נכנסה לשלטון ספרדי, למרות ניסיונותיו של הסולטאן המרוקני חסן הראשון להדוף את הפלישות האירופיות בשטח בשנת 1886. בהסכם השלום שנחתם בין שתי המדינות ב-26 באפריל 1860, הוכרה בעלותה של ספרד על איפני (מושבה זעירה בדרום מערב מרוקו), והאזור קיבל מעמד של שטח חסות ספרדי. בתחילת המאה ה-20, החליטו ספרד וצרפת לכבוש את מרוקו ולחלקה, וספרד קיבלה את צפון מרוקו - מרוקו הספרדית. מדינת החסות לא כללה את סאוטה ומלייה, שנחשבו בעיני הספרדים לחלק מספרד גופא. בשנת 1926 אוחדו השטחים בשלטון ספרד במפרץ גינאה למושבה אחת שכונתה "גינאה הספרדית".
בין דמוקרטיה לדיקטטורה
בשנת 1876 ניתנה חוקה חדשה לממלכה, אשר קבעה את ספרד כמונרכיה חוקתית בראשות אלפונסו השנים עשר. למרות זאת כוח השפעתו של הקורטס היה זעום. בתחילת המאה ה-20 ספרד נחשבה למדינה נחשלת. ספרד הייתה מדינה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, מיגל פרימו דה ריברה הקים שלטון חד מפלגתי ודיקטטורי בשנת 1922. לאחר התקוממויות הודח השלטון הדיקטטורי. ביום יציאת המלך אלפונסו השלושה עשר לגלות ברומא, 14 באפריל 1931, ספרד הוכרזה כרפובליקה הספרדית השנייה. השלטון החדש נישל את האצולה הספרדית מכל המעמד המשפטי הנפרד וניסה להקטין את כוחם של הצבא והכנסייה לטובת העניים ופשוטי העם.
הרפובליקה הספרדית השנייה לא החזיקה מעמד זמן רב, ולאחר ניצחון מפלגות השמאל באביב 1936, פתחו הצבא והכוחות השמרנים בהפיכה צבאית, אשר הפכה עד מהרה למלחמת אזרחים. מלחמת האזרחים בספרד נמשכה עד לשנת 1939, ובסיומה השתלטו הכוחות הלאומנים בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו על כל המדינה, והקימו את המדינה הספרדית, דיקטטורה בראשותו של פרנקו.
ספרד במלחמת העולם השנייה שמרה ספרד על נייטרליות, על אף קרבתו האידאולוגית של פרנקן למדינות הציר. עם תום המלחמה סבלה ספרד את התוצאות הכלכליות של הבידוד שנכפה עליה על ידי המנצחים. אך בשל מעמדה האסטרטגי בימי המלחמה הקרה, ארצות הברית חתמה על הסכם סחר ועזרה צבאית עם ספרד. ברית זו הובילה ל"נס הספרדי" שהוביל את ספרד ממצב של אוטרקיה למשק קפיטליסטי. ספרד התקבלה לאו"ם בשנת 1955. למרות פתיחות זו פרנקו כמעט ולא יצא מספרד בשנות שלטונו. עם מותו בשנת 1975, הפכה ספרד לדמוקרטיה ומלוכה חוקתית.
סוף האימפריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, החל תהליך הדה-קולוניזציה של אפריקה שהוביל לעצמאות מדינות היבשת. עם הכרזת העצמאות של מרוקו הצרפתית בשנת 1956, נסוגה גם ספרד מהשטחים שהחזיקה, אך המשיכה לשלוט בסאוטה, במלייה, ברצועת טרפאיה ובאיפני. ב-1958 נאלצה ספרד לסגת גם מרצועת טרפאיה, לאחר התקפות ממושכות של צבא השחרור המרוקאי, שזכה לגיבוי שקט משלטונות מרוקו. בשנת 1959 הוענק לגינאה הספרדית מעמד של פרובינציה של ספרד, ולתושביו ניתן ייצוג בבית הנבחרים הספרדי. אוטונומיה מוגבלת הוענקה בשנת 1963, השם שונה ל"גינאה המשוונית". עיקר הסמכויות נותרו עדיין בידי המושל הספרדי הממונה על האזור. במרץ 1968, לאחר לחצים מצד התושבים ומצד האומות המאוחדות, הודיעה ספרד כי תעניק עצמאות מלאה לגינאה המשוונית. לחץ בינלאומי גרם גם להחזרת איפני למרוקו בשנת 1969. בעקבות אירועים כמו המצעד הירוק והסכמי מדריד, נסוגה ספרד משטחי סהרה המערבית בשנת 1975.
איי הבתולה הבריטיים
איי הבתולה הבריטיים (באנגלית: British Virgin Islands) הם קבוצת איים בים הקריבי, במערב האוקיינוס האטלנטי, אשר שייכים לבריטניה. הקבוצה היא חלק מארכיפלג איי הבתולה (שאר הארכיפלג שייך לארצות הברית), והיא נמנית עם איי האנטילים הקטנים.
הקבוצה כוללת איים עיקריים, טורטולה, וירג'ין גורדה, אנגאדה וג'וסט ואן דייק, יחד עם כ-50 איים קטנים נוספים. כ-15 מהאיים מאוכלסים. אורכו של האי הגדול ביותר, טורטולה, כ-20 ק"מ, ורוחבו 5 ק"מ. אוכלוסיית כלל האיים כ-22,000 איש. עיר הבירה רואוד טאון שוכנת בטורטולה.
היסטוריה
האיים יושבו בתחילה על ידי שבט אראוואק הדרום אמריקאי, בסביבות 100 לפנה"ס (אם כי ישנן עדויות לנוכחות של אינדיאנים כבר בשנת 1500 לפנה"ס). השבט שכן באי עד המאה ה-15 עת שנושלו על ידי שבט תוקפני יותר, שבט הקָאריבּים, מאיי האנטילים הקטנים (על שמם קרוי הים הקאריבי).
אירופה גילתה את איי הבתולה הבריטיים דרך כריסטופר קולומבוס ב-1493 במסעו השני לאמריקה. קולומבוס כינה את האי "Santa Ursula y las Once Mil Vírgenes" ("אורסולה הקדושה ו-11,000 הבתולות שלה"), על פי האגדה על אורסולה הקדושה, אך שם זה קוצר ל-"Las Vírgenes" ("הבתולות").
האימפריה הספרדית רכשה את האיים בתחילת המאה ה-16, והחלה בכריית נחושת באי וירג'ין גורדה. בשנים שלאחר מכן ניסו האנגלים, הספרדים, ההולנדים, הצרפתים והדנים להשיג שליטה על האזור, שהפך בינתיים למקום מרבצם של שודדי ים. במהלך הקמת המושבות הושמדה מרבית האוכלוסייה האינדיאנית.
ההולנדים הקימו יישובי קבע באי טורטולה בשנת 1648. הבריטים כבשו את האי ב-1672, וסיפחו לעצמם את האיים אנגאדה ווירג'ין גורדה ב-1680. בינתיים, בין השנים 1672 ו-1733, השיגו הדנים שליטה בסנט תומאס, בסנט ג'ון ובסנט קרויקס.
ארצות הברית רכשה בשנת 1917 את סנט תומאס, סנט ג'ון וסנט קרויקס מדנמרק עבור 25 מיליון דולר, ושינתה את שמם ל"איי הבתולה של ארצות הברית". לאחר מכן שינתה בריטניה את שמם של האיים שבשליטתה ל"איי הבתולה הבריטיים".
איי הבתולה הבריטיים נוהלו בדרכים שונות מאיי ליווארד או יחד עם סנט קיטס ונוויס, כשמנהלן מייצג את הממשלה הבריטית באיים. האי קיבל מעמד של מושבה נפרדת בשנת 1960, וב-1967 הפך לטריטוריה ריבונית. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 התרחקו האיים אט אט מהמסורת הכלכלית המבוססת על חקלאות, ועברה לעסוק גם בשירותים פיננסיים ותיירות.
פוליטיקה
הרשות המבצעת באיי הבתולה הבריטיים נתונה בידי צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, והיא פועלת בשמו על ידי מושל איי הבתולה הבריטיים. המושל ממונה על ידי המלך על פי עצת הממשלה הבריטית. הביטחון וענייני החוץ הם באחריותה של בריטניה.
מושל האיים מאז שנת 2006 הוא דייוויד פרי, הוא המייצג את המלך. ראש הממשלה הוא אורלנדו סמית', מאז 17 ביוני 2003.
כלכלה
איי הבתולה הבריטיים הם אחת מקבוצות האיים המשגשגות ביותר מבין איי הודו המערבית, עם תמ"ג של כ-$38,500 לנפש (2004).
שני מקורות ההכנסה העיקריים של איי הבתולה הבריטיים הם תיירות ושירותים פיננסיים. מבחינה פוליטית, החשובה שבהם היא התיירות, מכיוון ששוק התיירות מעסיקה מספר גדול מאוד של עובדים; יחס גדול יותר של עסקי התיירות נמצא בבעלות מקומית; ושווקים שלמים מתבססים על התיירות (נהגי מוניות, מוכרים וכדומה). מאידך גיסא, מבחינה כלכלית, השירותים הפיננסיים חשובים בהרבה מהתיירות - כ-50% מהכנסות הממשלה מקורם באגרות רישוי של חברות מחוץ למדינה. סכומים ניכרים נוספים נגבים בצורה עקיפה או ישירה משכרם של העובדים בחברות לנאמנות (אשר נוטים להיות גבוהים יותר משכרם של עובדי מגזר התיירות).
סכום לא מבוטל מהכנסות האי מגיע מרישומן של חברות רבות הפועלות מחוץ לטריטורייה, מטעמי מס. בשנת 2004 נרשמו מעל 550,000 חברות כאלו. בשנת 2000 דיווחה KPMG (חברה בינלאומית לחשבונאות וייעוץ פיננסי) כי בסקר שערכה עבור ממשלת בריטניה, בעניין חברות הפועלות מחוץ למדינה שבה נרשמו, נמצא כי מעל 41% מחברות מסוג זה נפתחו באיי הבתולה הבריטיים. מאז 2001 מוסדרים השירותים הפיננסיים באיי הבתולה הבריטיים על ידי חברה בלתי תלויה.
חקלאות ותעשייה מהוות חלק קטן מהתמ"ג של האי. חקלאות האיים מתבססת על גידול פירות וירקות, קנה סוכר, בקר ועופות. התעשייה כוללת בתי זיקוק לייצור רום, בניין, ובניית סירות.
מטבע המדינה הוא הדולר אמריקני.
איים
טורטולה שטח: 54 קמ"ר אוכלוסייה: 23,908
אנגדה שטח: 39 קמ"ר אוכלוסייה: 285
וירג'ין גורדה שטח: 21 קמ"ר אוכלוסייה: 3,930
ג'וסט ואן דייק שטח: 9 קמ"ר אוכלוסייה: 298
דמוגרפיה
נכון ל-2010 היו באיי הבתולה הבריטיים כ-28,054 תושבים. 76.9% מהאוכלוסייה הם אפרו-קאריביים, צאצאי עבדים שהובאו לאזור על ידי הבריטים. קבוצות אתניות גדולות נוספות כוללות תושבים ממוצא אירופי, ובפרט ממוצא בריטי.
הדת הדומיננטית באיים היא נצרות, במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נמצא שלמעלה מ-90% מתושבי האיים הם נוצרים. הזרמים העיקריים הם מתודיסטים (17.6%), אנגליקנים (9.5%), כנסיית האל (10.6%%), קתולים (8.9%), אדוונטיסטים של היום השביעי (9%), בפטיסטים (7.4%) ועדי יהוה (2.5%).
תקשורת
נכון לשנת 1994 היו באיים 9,000 קווי טלפון, 5 תחנות רדיו (4 FM, ו-1 AM, אין תחנות גלים קצרים), תחנת טלוויזיה אחת (נכון ל-1997) ותחנת כבלים אחת (נכון ל-1997).
נכון לשנת 1997, לתושבי האיים 9,000 מקלטי רדיו ו-4,000 מקלטי טלוויזיה.
תחבורה
באיי הבתולה הבריטיים אין מסילות ברזל. באיים 113 ק"מ של כבישים סלולים (נכון לשנת 1995); עיר נמל אחת (רואוד טאון) ושלושה שדות תעופה (מתוכם רק לשני שדות תעופה מסלולים סלולים).
צבא
צבא בריטניה שומר על ביטחונם של תושבי האיים.
איזבל דה שרייר
איזבל דה שרייר (צרפתית) או בל ואן זוילן (הולנדית) (, או שם הלידה שלה, 20 באוקטובר 1740 – 27 בדצמבר 1805) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית שווייצרית-הולנדית, ונמנתה בין הוגי הנאורות. כיום היא ידועה בנובלות ובמכתבים שכתבה לאנשים והתפרסמו, אף על פי שכתבה גם מאמרים, לחנים, שירה והצגות. דה שרייר התעניינה רבות במצב החברתי והפוליטי של תקופתה, ועבודותיה בזמן המהפכה הצרפתית עוררו עניין אצל אקדמאים וסופרים רבים.
ביוגרפיה
איזבל ואן טויל ואן סרוסקרקן נולדה בטירת זוילן במחוז אוטרכט שבהולנד ב-20 באוקטובר 1740 לדידריק יאקוב ואן טויל ואן סרוסקרקן (1707-1776) ולהלנה יאקובה דה ויק (1724-1768). היא הייתה הילדה הבכורה מבין שבעה ילדים. הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול, שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אוטרכט ואחד ממחזריה של דה שרייר, תיאר את אביה כ"אחד האצילים הוותיקים ביותר בשבעת המחוזות (של הולנד)" ואת אמה כ"גברת אמסטרדמית, בעלת ממון רב". בעונת החורף היו עוזבים את הטירה שלהם ועוברים לגור בבית חורף בעיר אוטרכט.
בשנים 1746–1753 היא גדלה בשווייץ עם מטפלת דוברת צרפתית, התגוררה בז'נבה וערכה טיולים ברחבי שווייץ וצרפת. למשך שנה שלמה דיברה אך ורק צרפתית. לכן כשחזרה מאוחר יותר להולנד, נאלצה ללמוד מחדש את שפת האם שלה, ההולנדית. הצרפתית תמשיך להיות השפה המועדפת על דה שרייר למשך כל חייה. חוסר ההשתייכות וההזדהות שלה עם העם והתרבות ההולנדית (לרבות השפה ההולנדית) הם אחד ההסברים לכך שעבודותיה וכתביה לא זכו להצלחה גדולה בארץ מולדתה.
דה שרייר נהנתה מחינוך רחב יותר מבנות גילה באותן השנים, הודות לתפיסות ליברליות של אביה ואמה שנתנו לה ללמוד מקצועות כמו מתמטיקה, פיזיקה וכיוצא בזה. לפי הידוע כיום, דה שרייר הייתה סטודנטית מוכשרת שהתעניינה במוזיקה ובמיוחד בשירה. בשנת 1785 החלה ללמוד מוזיקה אצל המלחין ניקולו אנטוניו זינגארלי.
בגיל 14 התאהבה דה שרייר בגבר קתולי פולני, בשם פטר דונהוף, אך הוא לא התעניין בה. היא עזבה מאוכזבת את אוטרכט ל-18 חודשים. ככל שהתבגרה התרבו המחזרים שאיזבל דחתה אותם. אחד מהם הוא הביוגרף ג'יימס בוזוול. היא ראתה בעצמה נעלה ומכובדת, ולא הסכימה להינשא לגברים בעלי דעות קדומות שוביניסטיות. היא ראתה במוסד הנישואין אמצעי לקבל חופש, אך חיפשה גם נישואים מתוך אהבה.
בסופו של דבר, בשנת 1771 (בגיל 31) נישאה לצ'ארלס דה שרייר דה פנטז (1735–1808), מורה לשעבר של אחיה. הם התיישבו בעיר קולומבייר שבנשאטל, שווייץ. הבית שבו התגוררו השניים נקנה על ידי הסבא של דה שרייר. הזוג בילה גם זמן רב בז'נבה ובפריז. דה שרייר נפטרה ב-27 בדצמבר 1805.
התכתבויות מפורסמות
דה שרייר התכתבה עם אנשים רבים, כמו מחזרה לשעבר, ג'יימס בוזוול, בעלה, המתורגמן שלה לגרמנית ועוד.
ב-1760 פגשה את דוד-לואי קונסטנט ד'הרמנשז (1722-1785), קצין שווייצרי נשוי הנחשב בחברה השווייצרית ל"דון חואן". לאחר לבטים רבים, התגבר הצורך של דה שרייר בביטוי עצמי על החשש מהסתבכות עם גבר נשוי, וכעבור שנתיים החלה לנהל איתו התכתבות אינטימית וסודית במהלך 15 שנה. ההתכתבויות עם קונסטנט ד'הרמנשז היו מהמשמעותיות והמפורסמות של דה שרייר.
הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול פגש אותה לעיתים קרובות באוטרכט ובטסל זואילן בשנים 1763–1764, בהיותו סטודנט למשפטים באוטרכט. הוא קרא לה זלידה והפך למכותב קבוע שלה גם לאחר שעזב את הולנד. בוזוול כתב לה כי הוא כבר לא מאוהב בה והיא השיבה לו כי גם היא לא נמשכת אליו יותר. למרות זאת, פנה בוזוול לאחיה של דה שרייר וביקש ממנו שיציע לאביה שיינשאו. אביה לא הסכים לנישואין בין השניים והזוג ניתק את הקשר.
הלן מגאו
הלן דיק מגאו (באנגלית: Helen Dick Megaw; 1 ביוני 1907 – 26 בפברואר 2002) - קריסטלוגרפית בריטית.
יחד עם קתלין לונסדייל ודורותי קרופוט הודג'קין הייתה הלן מגאו בין הנשים הראשונות בבריטניה שעסקו במחקר מבנה מולקולות בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. היא הייתה הראשונה לקבוע את מבנה הגביש של בריום טיטנט (BaTiO3), אחד החומרים הפרואלקטריים החשובים ביותר, ובכך תרמה להבנת תופעת הפרואלקטריות. מחקר חשוב נוסף שלה קשור למבנה המורכב של גבישי פצלות השדה.
נעורים והשכלה (1934-1907)
הלן מגאו נולדה ב-1907 בדבלין למשפחה מכובדת מצפון אירלנד. אביה, רוברט דיק מגאו, היה שופט ופוליטיקאי באלסטר. להלן היו ארבע אחיות ושני אחים. האב דחף את ילדיו להישגים, ואומנם אח אחד היה אחראי לשורת פרויקטי בנייה גדולים בלונדון, האח השני היה שופט עליון בבית משפט לערעורים ואחת מאחיותיה ביצעה מחקר על תזונה ובריאות באוגנדה.
מגאו למדה בבית ספר אלכסנדריה (Alexandria) בשנים 1921-1916, ובבית הספר רודין (Roedean) בברייטון שבאנגליה בשנים 1925-1922. ב-1925 התקבלה ללימודים בגירטון קולג', קולג' לנשים בלבד שהיה נספח לאוניברסיטת קיימברידג', אך עקב קשיים כלכליים החלה ללמוד באוניברסיטת קווינ'ס שבבלפסט. ב-1926 היא קיבלה מלגה שאפשרה לה לעבור לקולג' גירטון, שם סיימה ב-1930 את לימודי התואר הראשון במינרלוגיה, וב-1934 קיבלה תואר דוקטור ממחלקת המינרלוגיה והפטרולוגיה (Department of Mineralogy and Petrology) באוניברסיטת קיימברידג', בנושא מבנה הקרח.
עד סוף מלחמת העולם השנייה (1945-1930)
במקביל ללימודיה בקולג' גירטון עבדה מגאו במעבדת קוונדיש כעוזרת מחקר לקריסטלוגרף ג'ון דזמונד ברנל. את העניין בקריסטלוגרפיה עורר בה קריאת ספרם של זוכי פרס נובל לפיזיקה ויליאם הנרי בראג וויליאם לורנס בראג: "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (X-rays and Crystal Structure 1915), אבל כפי שהעידה מגאו עצמה, לברנל הייתה השפעה רבה עליה והוא הגביר את עניינה בתחום. קריסטלוגרפיה הייתה אז בין התחומים המעטים במדע שבהם היה שוויון בין גברים לנשים, יתר על כן, באופן יוצא דופן לאותה תקופה היה כל צוות המחקר של ברנל מורכב מנשים וכלל, פרט למגאו, את דורותי קרופוט הודג'קין, זוכת פרס נובל לכימיה לעתיד ואת נורה ווסטר (Nora Wooster), הידועה יותר בפעילותה הפוליטית בשירות המפלגה הקומוניסטית הבריטית. שנים אחר כך סיפרה מגאו כי מעולם בכל שנותיה כמדענית לא חשה אפליה על רקע מינה.
המחקר הראשון שביקש ברנל ממגאו לבצע היה למדוד את ההתרחבות התרמית של הקרח לאורך הצירים שונים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. במכתב שכתבה מגאו ב-1972 לאיילין ברנל, אלמנתו של ברנל, היא תיארה את התנאים הפיזיים הקשים של ביצוע העבודה. כיוון שהייתה צריכה לשנות את אורך הגל של קרני הרנטגן על מנת לקבל צילומים באורכי גל שונים, הייתה צריכה לשבת שעות ליד המכשיר ולבצע כל הזמן התאמות. בסופו של דבר ב-1934 ביצעה מגאו עבודה דומה, הפעם על קרח ממים כבדים. השוואת המבנים בין שני סוגי הקרח הובילה לכתיבת מאמר בכתב העת Nature. עבודה שביצעה מגאו על המינרל גיבסיט (Al(OH)3), סוג של אלומיניום הידרוקסידי, הראתה שקבוצות ההידרוקסיד נמשכות האחת לשנייה, והובילה למאמר מקיף שכתבו ברנל ומגאו על "תפקיד המימן בכוחות הבינמולקולריים".
עם קבלת הדוקטורט זכתה מגאו במלגת מחקר על שם הרתה אייטרון (Hertha Aytron) שאפשרה לה שנת מחקר לפוסט דוקטורט אצל פרופ' הרמן מארק במכון הכימי (Chemisches institute) שבאוניברסיטת וינה, ושנת מחקר נוספת אחר כך במעבדת קלרנדון (Clarendon Laboratory) של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אוקספורד, בהדרכתו של פרופסור פרנסיס סיימון (Francis Simon).
בין 1936 ל-1943 לימדה מגאו פיזיקה בבית ספר התיכון הפרטי לבנות ברדפורד (Bradford Grammar School) שבמערב יורקשייר, כשבמהלך החופשות מהלימודים חזרה למעבדה בקיימברידג' ועסקה במחקר מבנה יהלומים עבור שימושים בתעשיית המתכת.
קולג' בירקבק ואוניברסיטת קיימברידג' (1972-1945)
עם סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945 נעתרה מגאו לפנייתו של ג'ון דזמונד ברנל לשוב ולעבוד איתו, והצטרפה למחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון כאחראית על הקבוצה החוקרת את מבנה הצמנט וחומרי בניין אחרים. ב-1946 חזרה מגאו לקיימברידג' כמרצה ואחראית על תוכנית הלימודים בפיזיקה בקולג' גירטון, שבו למדה כסטודנטית, ולימדה בקולג' עד פרישתה ב-1972. במקביל עבדה כחוקרת בקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש, אז בהנהלתו של ויליאם לורנס בראג. ב-1949 נתמנתה סגנית המנהל למחקר בקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש ושירתה בתפקיד עד 1959, בתקופה של ההצלחות הגדולות של המעבדה ששיאן גילוי מבנה ה-DNA, אם כי מגאו עצמה התמקדה במחקר חומרים אנאורגניים בלבד. מ-1956, ועל פי הצעתו של ו. ה. טיילור (W.H. Taylor ), היא בחנה את מבנה הגביש של קבוצת פצלות השדה, אחת מקבוצות המינרלים החשובות ביותר שמהם בנויים סלעי היסוד. (עד כ-60% מקרום כדור הארץ בנוי מפצלות השדה). בשנים הבאות פרסמה מגאו את מבנה האנורתיט, האלביט והצלזיאן, כמו גם תופעות הסדר/חוסר הסדר בפלגיוקלז והשפעתן על תבניות העקיפה. ב-1957 יצא לאור ספרה הראשון על פרואלקטריות. נושא נוסף שאותה חקרה במשך תקופה ארוכה היה ההתפשטות בחום ביחס למבנה הגביש. הלן מגאו הייתה בין הראשונים להצביע על היחס ההפוך בין חוזק הקשר ומקדם ההתפשטות התרמית.
מ-1959 ועד פרישתה ב-1972 הייתה מגאו מרצה באוניברסיטת קיימברידג'. פרופסור מייקל גלייזר, שפגש אותה בתקופה זו, סיפר כי הייתה האדם היחיד שפגש שהיה מסוגל לדמיין מבנה גביש, לסובב אותו בדמיון בכל זווית שהתבקש, ואז לשרטט אותו על דף נייר. שנה לאחר פרישתה יצא לאור ספרה "מבני גביש: גישה מעשית" (Crystal Structures: A Working Approach).
צפון אירלנד (2002-1972)
מאז פרישתה ב-1972 עברה מגאו להתגורר בבאליקסל (Ballycastle) שבמחוז אנטרים שבצפון אירלנד, ועסקה בתחביבה, גננות, כשהיא מבקרת מדי פעם בקיימברידג'. בשנים 1974-1971 שימשה יועצת (Councilor) ב"חברה המינרלוגית של בריטניה הגדולה ואירלנד".
הלן מגאו מתה בבאליקסל ב-26 בפברואר 2002, שלושה חודשים לפני יום הולדתה ה-95.
פעילות מחוץ לאקדמיה
מגאו הייתה צלמת חובבת וצילומיה הופיעו בסלון לצילום בלונדון 1943, כמו כן אהבה לטייל ולעסוק בספורט החורף. ב-1951 הייתה שותפה ל"פסטיבל בריטניה", שנערך בלונדון ב-1951 במלואת 100 שנים לתערוכה העולמית הגדולה של 1851. מגאו הייתה היועצת המדעית של קבוצת דגמי הפסטיבל והייתה אחראית לשימוש בצורות הגבישים לשם עיצוב תבניות על בדים, חלונות וכלי חרסינה. חלק מהמוצגים נשמר עד היום במחסני מוזיאון המדע שבלונדון.
א.ס. טרנצ'ין
'''מוֹעֲדוֹן הַכַּדּוּרֶגֶל א.ס. טְרֶנְצִ'ין (בסלובקית: Futbalový Klub AS Trenčín''') הוא מועדון כדורגל סלובקי מהעיר טרנצ'ין המשחק בליגת העל הסלובקית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1992 תחת השם TJ Ozeta Dukla Trenčín (אגודת החינון הגופני אוזטה דוקלה טרנצ'ין) והחל את דרכו בליגה הצ'כוסלובקית השלישית. בהמשך התאחד המועדון עם TTS טרנצ'ין. המועדון שיחק במשך שלוש עונות בליגה הסלובקית השנייה, ומשנת 1997 הוא משחק בליגת העל. בעונת השלים המועדון דאבל, כאשר זכה בפעם הראשונה בתולדותיו באליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי. בעונת זכתה הקבוצה בדאבל שני ברציפות. במוקדמות הליגה האירופית של עונת 2017/2018 טרנצ'ין פגשה את בני יהודה תל אביב בסיבוב השני, הפסידה לה 3:1 בסיכום שני המשחקים והודחה מהטורניר.
דוד טבל בן נתן נטע מליסא
רבי דוד טֶבְּל בן נתן נטע (בכתיב יידי: דוד טעביל; נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792) היה רב וראש ישיבה פולני, רבן של הורוכוב וליסא.
ביוגרפיה
נולד בברודי לרב נתן נטע בן אריה לייב אב"ד ברודי. מצאצאי הרב בנימין אהרן סלניק מחבר "משאת בנימין" והמהר"ל מפראג. אחיו היה רבי אריה לייב, אב"ד אניקשט והגליל. אחותו נישאה לפרנס ר' יצחק חיות המכונה איציק פסלס (פעסילש), מנהיג קהילת ברודי.
נישא לבתו של הרב צבי הירש מ"קציני העיר ברודי". בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרב בעיר ססלוב שבווהלין, ובשנת ה'תקכ"ז (1767) התמנה כרבה של הורוכוב, לאחר שרבה הקודם של העיר, הרב יצחק הלוי הורוביץ עזב את הרבנות מספר שנים קודם לכן לטובת רבנות העיר גלוגאו וכיסא הרבנות עמד פנוי. בהורוכוב הייתה לו ישיבה גדולה. בין תלמידיו בתקופת הורוכוב היה ברוך תאומים-פרנקל, ורבי דוד טבל כינה אותו "ראש התלמידים". לצידו, כיהן בהורוכוב כראש בית הדין, הרב רפאל מייזלש מחבר ספר "תוספת שבת" שהיה לידידו.
בשנת ה'תקל"ד, 1774, נבחר לכהן כרבה של ליסא, וגם בה עמד בראשות ישיבה, בה למד בין השאר הרב חיים דוידזון - לימים רבה של ורשה. לדברי אהרן וַלדן בספרו "שם הגדולים החדש", אף על פי שהסתייג מתנועת החסידות, מנע הרב דוד טבל מידידו הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג, להוציא לפועל את תוכניתו להחרים את הספר תולדות יעקב יוסף ולגזור לשרוף אותו, בטענה שלמרות השוני שבדרכם הרי מתכוונים ראשי החסידות לשם שמים. פעילותו זו נעשתה לבקשת ידידיו האחים רבי פנחס הורוביץ ורבי שמעלקא מניקלשבורג שנמנו על אנשי התנועה וביקשו את עזרתו בהרגעת המחלוקת סביב התנועה. בעת פרשיית הגט מקליווא נמנה עם עשרת גדולי הרבנים שהתכנסו בברודי ופרסמו את תמיכתם בפסקו של הרב ישראל ליפשיץ שהכשיר את הגט.
בשנת ה'תקמ"ב, שיתף פעולה עם ה"נודע ביהודה" במאבק נגד תנועת ההשכלה היהודית. השנים תקפו בדרשת שבת הגדול של אותה שנה את נפתלי הירץ ויזל שזכה רק שבע שנים קודם לכן להסכמתם על ספרו "יין לבנון" למסכת אבות. במוקד הסערה עמד הפמפלט "דברי שלום ואמת" שפרסם אז ויזל בשבח תוכניתו של יוזף השני לפתוח בתי ספר לילדי היהודים בשפה הגרמנית, ובו כלל דברים שלדעתם היו דברי מינות, שבח לחכמת הגויים וזלזול בתלמידי חכמים. בדרשתו חזר בו רבי דוד טבל מהסכמתו על ספרו של ויזל והבהיר כי מתחילה היא ניתנה רק לבקשת רבני בית הדין של קהילתו.
בעקבות דרשתו זו שעותקים שלה בכתב יד הופצו ברחבי העולם היהודי באירופה, תקפו אותו אנשים מחוגי ההשכלה קשות. פרסמו קונטרס בגנותו ואף התלוננו לשלטונות על שהוא מסית נגד סדרי החינוך החדשים ומעכב את התקדמות החינוך היהודי. הנודע ביהודה הריץ מכתב למנהיגי הקהילה בברלין בדרישה להתנער מהמתלוננים נגד רבי דוד טבל ולהתנצל בפניו. במהלך המשא ומתן, התפטר הרב צבי הירש לוין רבה של ברלין מתפקידו והודיע על כוונתו לעלות לארץ ישראל, כנראה כאמצעי לחץ על ראשי הקהילה. לבסוף התקבלה עמדתו חלקית והוא המשיך בכהונתו.
נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792. בצוואתו ביקש שימנו תחתיו את הרב יעקב לורברבוים כרבה של העיר. בנו, רבי זכריה מנדל כיהן במשרת ראב"ד העיר, עד שנת ה'תקס"ה (1805), אז עזב את העיר והתמנה כרבה של לעסלא.
מפסקיו בהלכה
ספרו היחיד שנדפס הוא "נפש דוד" על התורה (פשמישל תרל"ח). בסופו נדפס קונטרס בשם "מכתב לדוד" העוסק בפרשנות לסוגיות בתלמוד ובהלכה. רבות מתשובותיו ההלכתיות משוקעות בספרות השו"ת של בני דורו, כמו "נודע ביהודה", "תפארת צבי", שו"ת רבי חיים הכהן, וספר "בית מאיר". מפסקיו:
עבדאללה סומך
הרב עובדיה אברהם יוסף סומך (ידוע בכינויו רבי עבדאללה סומך) (ה'תקע"ג, 1813 – י"ח באלול ה'תרמ"ט, 13 בספטמבר 1889) היה פוסק, איש חינוך, ראש ישיבה ומנהיגה של יהדות בבל של המאה ה-19.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד לכאתון ולרב אברהם יוסף יחזקאל, שהיה עשיר ותלמיד חכם, בן למשפחת צאצאי רבנו נסים מחבר הווידוי הגדול. למד תורה והתחנך אצל הרב יעקב בר יוסף הרופא, שהיה אחד מגדולי הדיינים בעיראק בדור שלפניו, ובספרו "חלק יעקב" כינה את תלמידו "תלמידי המובהק והנבון".
בהגיעו לפרקו נישא לשרה, בת דודו יצחק. בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה. כשראה כי החינוך ולימוד התורה מתחיל להתמעט בקרב הצעירים בבגדאד, החליט לעזוב את עסקי המסחר כדי להתמסר לדור הצעיר. הוא אסף עשרה אברכים ולימד אותם במשך ימות השבוע ללא תמורה. כשראה זאת הגביר הבגדאדי יחזקאל ראובן, החליט להקים בית מדרש בו יוכלו התלמידים ללמוד באופן מסודר. בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי" (שהתפתח בהמשך למדרש בית זלכה) והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות. הרב עבדאללה עמד בראש הישיבה עד לפטירתו.
בלום (דמות בדיונית)
את דמותה של בלום יצר איג'יניו סטראפי, יוצר הזיכיון, שאת ההשראה לבסיס דמותה שאב מסיפורה של חברתו לספסל הלימודים, ואת מאפייניה החיצוניים והפנימיים, מידל על פי הזמרת האמריקאית בריטני ספירס ואשתו, ג'ואן לי.
עבדאללה סומך
ביוגרפיה
הרב שלמה בכור חוצין כתב בהצפירה בשנת ה'תר"ן (1889) על הרב עבדאללה סומך:
בלום (דמות בדיונית)
על אף שבמהלך הזיכיון דמותה של בלום מתוארת כבעלת תעוזה ואישיות נחושה, המקדשת את ערכי הנאמנות והידידות, מספר חוקרי תקשורת ביקרו את הדמות, וציינו אותה כדוגמה למנהיגה בהירת עור סטריאוטיפית המקדמת אידיאלים מיושנים ותוקפניים, שנירמלו בין היתר מבנה גוף שלילי ומיני.