cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמאל עבד אל נאצר
ראשית חייו
נאצר נולד באלכסנדריה שבמצרים. אביו עבד בדואר. בילדותו נדד בין ערים שונות במצרים, אלכסנדריה קהיר ואסיוט, עקב עבודת אביו. בעת לימודיו בתיכון בקהיר בשנות השלושים החל בפעילות נגד השפעת הבריטים במצרים. הוא התנגד להסכם האנגלו-מצרי של שנת 1936 והשתתף בהפגנות נגדו. הוא שאף להתקבל לאקדמיה הצבאית, אולם עקב פעילותו הפוליטית נדחה בתחילה. לאחר שהצליח להפגש עם סגן שר ההגנה התקבל לבסוף. הוא למד במחזור עם אנואר סאדאת ועבד אל-חכים עאמר שלימים יהיו מחבריו בקצינים החופשיים. בשנת 1944 הוא התחתן עם תחיה קאזם.
מלחמת 1948
בשנת 1948 נלחמה מצרים, כחלק מקואליציה של מדינות ערב, נגד העצמאות הישראלית. נאצר שירת כקצין מודיעין בדרגה המקבילה לרב-סרן, בחטיבה הסודאנית של הצבא המצרי שפלש לישראל. במשך חודשים אחדים היה נתון במצור שהוטל על הכוחות המצרים בכיס פלוג'ה. במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הותר לכוח הנצור בכיס לשוב למצרים. עוד במהלך המצור, על פי תיאום עם ועדת שביתת הנשק, המצרים ניאותו להתיר לצה"ל לשלוח נציג על מנת לאתר את קבריהם של חיילי צה"ל שנהרגו בקרבות מבצע חיסול ונקברו בקבר אחים מאולתר על ידי המצרים. מטעם צה"ל נשלח הרב הצבאי הראשי, הרב שלמה גורן ומטעם המצרים ליווה אותו רס"ן נאצר. נאצר הובילו למקום שבו קברו את 87 חללי הפלוגה הדתית, ובזכות כך גורן קבע הלכתית את מותם של החללים. בנוסף, נאצר אירחו שם בכבוד רב ואף הצדיע לו בהיותו נמוך ממנו בדרגה (גורן היה סגן-אלוף). כשנה לאחר הפינוי, חזר נאצר לפלוג'ה שנית לצורך זיהוי נוסף ומדויק יותר של מקום הקבורה.
מהפכת הקצינים
בשנת 1952 הנהיג נאצר את המרידה הצבאית נגד המלך פארוק, בן לשושלת ממוצא אלבני שהומלכה על ידי העות'מאנים. כתוצאה מהמרידה סולקו הכוחות הבריטיים ממצרים, ולשלטון עלה הגנרל מוחמד נגיב. בשנת 1954 הדיח נאצר את נגיב, וב-25 בפברואר 1954 הפך לשליט מצרים בפועל. אומנם כעבור כמה ימים הוחזרו לנגיב תפקידיו באופן רשמי, אך באפריל הדיח אותו נאצר מתפקידו כראש ממשלה, ובנובמבר הדיחו מהנשיאות ושם אותו במעצר בית. ב"בחירות" שנערכו כעבור שנתיים היה נאצר המועמד היחיד, ונבחר לנשיא מצרים.
נאצריזם ופאן-ערביות
התבלטותו של נאצר כמוביל בעולם הערבי וכראש החזית הערבית מול ישראל, נבעה ראשית כל מאישיותו הכריזמטית ומיכולותיו הרטוריות. אישיות זו היא שאפשרה לו להפוך כישלונות להצלחות הן מהבחינה התודעתית והן במישור המדיני. נאצר ריכז את משנתו ותורתו בחיבורו "הפילוסופיה של המהפכה", בו הוא מביא את תורת שלושת המעגלים: המעגל הערבי, המעגל המוסלמי והמעגל האפריקאי. נאצר ראה את מצרים כמובילה וכמנהיגה של מעגלים אלו.
כך, מהפכת הקצינים אשר נבעה במקור ממניעים פנימיים, בבקשה לסלק את השלטון הבריטי ולבצע הלאמת אדמות לטובת רפורמה אגררית שוויונית יותר, הביאה בסופו של דבר לסוף עידן הליברליזם במצרים ולאי שוויון כלכלי ופוליטי חדש, שהוסבה על ידי נאצר אל הזירה הבינלאומית כשהוא הופך למוביל רעיון העל-לאומיות והמאבק בישראל. באופן דומה הצליח להתעלות על "משבר סואץ" ב-1956, שבו הפך להצלחה את תבוסת מצרים ואובדן שליטתה על סיני ותעלת סואץ בהתקפה מתואמת של ישראל, בריטניה וצרפת, תוך שימוש באמצעים מדיניים בלבד, גייס את שתי מעצמות העל, ארצות הברית וברית המועצות, ללחוץ על השלוש לסגת מסיני ומאזור התעלה באמצעות מועצת הביטחון של האו"ם.
מבקריו הערבים טענו כי כישלון רע"מ, כישלון מלחמת ששת הימים והיעדר הישגים מצד אש"ף נבעו מחיפוש אחר הגמוניה והובלה יותר מאשר אחדות. מבקריו במצרים מדגישים את אובדן החופש, השיח הדמוקרטי ואת אי צמצום הפערים הכלכליים שהיו לדגל המהפכה.
הפדאיון ועסקת הנשק הצ'כוסלובקית
לאחר מבצע חץ שחור של צה"ל בעזה, חתם נאצר על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית והתקרב לגוש המזרחי. כתוצאה מהתקרבות זו הסכימה ברית המועצות לממן את הקמת סכר אסוואן הגבוה. תוצאה נוספת של התקרבות זו הייתה הכרזתו של נאצר על מימוש הסוציאליזם במצרים, הכרזה שבסופו של דבר התבטאה בעיקר ברפורמה אגררית.
משבר סואץ
לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה הפיננסית בבניית סכר אסוואן, ב-26 ביולי, הלאים נאצר את תעלת סואץ, אשר מהווה עד היום אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של מצרים, כדי לממן באמצעותה את בניית הסכר. סכר אסואן הפך הכרח לאומי להתפתחות מצרים, שיאפשר אספקת חשמל, יווסת את ההשקיה, יבטיח את קיומה של מצרים התחתית ויאפשר בניה באזור הנילוס.
במקביל, במהלך תקופה זו הפך נאצר את הפידאיון לחלק מהצבא המצרי וזאת במטרה לתקוף את ישראל מבלי שמצרים תואשם בכך. ב-16 בינואר 1956 התפאר נאצר בכוונתו לשחרר את פלסטין, כלומר לכבוש את ישראל. באותה שנה הלאים את תעלת סואץ, צעד שפגע ביחסי מצרים עם בריטניה וצרפת, שחברו לישראל במלחמת סיני שבמסגרתו כבשה ישראל את חצי האי סיני. בלחץ המעצמות נסוגה ישראל מסיני כעבור חודשיים. בסיום המשבר אולצו השלוש לסגת, התעלה הולאמה, וגם חזונו הגדול של נאצר לבנות את סכר אסואן התממש, בעזרתם הנדיבה של הסובייטים.
הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ)
בשנת 1958 יצר נאצר איחוד בין מצרים לסוריה, שנקרא הרפובליקה הערבית המאוחדת - רע"ם. המילה "רעם" שהייתה לה גם משמעות סמלית לא נראתה ראויה בישראל, ובעיתונות הכתובה ובשידורי קול ישראל כונה האיחוד בשם "קע"מ" (קהילייה ערבית מאוחדת). נאצר ניסה לצרף לאיחוד גם את תימן, ובמסגרת זו שלח חיילים מצריים לתימן, שם נגרר למלחמה שבמהלכה תקף את תושבי צפון תימן בנשק כימי. ניסיון שעשה ב-1958 לספח את ירדן בכוח נכשל. האיחוד עם סוריה התפרק ב-1961, אך מצרים המשיכה להתקרא "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 1971. לתושבי ישראל זכור שם זה בזכות תחנת שידור בעברית שפעלה ממצרים בשנות השישים, ונקראה בשם "קול הרע"ם מקהיר".
במהלך התקופה שבין מבצע קדש למלחמת ששת הימים הפך נאצר למנהיג הפופולרי ביותר במדינות ערב ואף הצליח להקים תנועות שתמכו באידאולוגיה הנאצריסטית. באותה תקופה היה גם לאחד ממנהיגי גוש המדינות הבלתי-מזדהות, ואף טיפח שאיפות להנהיג את יבשת אפריקה כולה, שמרבית מדינותיה השתחררו זה לא כבר מהקולוניאליזם.
מלחמת ששת הימים
במהלך חודש מאי 1967 הכניס נאצר כוחות צבא גדולים לחצי האי סיני (תוך שהוא מסלק את כוחות האו"ם), וחסם את מצרי טיראן לתנועת ספינות ישראליות בדרכן לנמל אילת. נאצר הכריז במסיבת עיתונאים בקהיר: "אנחנו לא מקבלים כל בסיס לדו-קיום עם ישראל. עצם קיומה של ישראל הוא תוקפנות". נאצר הכריז כי ארצו ושאר מדינות ערב (אשר חתמו עם מצרים על ברית הגנה) ערוכות להילחם בישראל ולהשמיד אותה. ב-22 במאי אמר בפני טייסים בביר גפגפה: "היהודים מאיימים במלחמה ואנו אומרים להם: אהלן וסהלן". במלחמת ששת הימים, שפרצה בעקבות צעדים אלה, ספגה מצרים תבוסה מידי ישראל: חצי האי סיני נכבש על ידי ישראל, ותעלת סואץ נסגרה לשיט.
על תחושתו של נאצר בעקבות התבוסה כתב סגנו, אנואר סאדאת: "אלה שהכירו את נאצר יבינו, כי לא ב-28 בספטמבר 1970 מת האיש אלא ב-5 ביוני 1967, שעה אחת בדיוק לאחר שפרצה המלחמה".
לאחר המלחמה
בהמשך הכריז נאצר: "איני יכול לכבוש את סיני אך אני יכול להתיש את ישראל", ופתח במלחמת ההתשה.
ב-10 בספטמבר 1969 לקה נאצר באוטם שריר הלב. תחילה לא פורסם על כך דבר, רק פורסם שביקורו במוסקבה נדחה, ללא ציון הסיבה, לאחר שבוע פורסם שנאצר חולה מאוד.
גמאל עבד אל נאצר מת מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1970, שבעה שבועות לאחר תום מלחמת ההתשה. במסע הלוויה הזה פרצו מאות אלפי משתתפים את שורות האבטחה המשטרתיות. כתוצאה מכך, נהרגו עשרות אזרחים שניסו לצפות בטקס אך נדחקו, נרמסו או נפלו מבניינים. לא זו בלבד, כ־200 נפצעו והתעלפו כ־500 ,רובם ככולם כתוצאה מהצפיפות, הדוחק וחוסר הסדר.
לפני מותו קיבל נאצר את תוכנית רוג'רס (השנייה) שהתבססה על החלטה 242 של האו"ם ועל הפסקת אש של 90 יום. מכיוון שמצרים הפרה את הפסקת האש מיד עם כניסתה וקידמה לעבר קו המים סוללות נ"מ, סירבה ישראל להצטרף למשא ומתן בתיווך האו"ם, כפי שהוסכם על ידי הצדדים בתוכנית רוג'רס. הפלסטיניים שהתנגדו לתוכנית איימו על המלך הירדני וכמה שעות אחרי שהצליח נאצר לפשר בין הצדדים בקהיר, מת מהתקף לב. בעיני חסידיו מת מות קדושים על רעיון האחווה הבין-ערבית, כתוצאה מהמתח של מלחמת האזרחים בירדן ודאגתו למצוקת הפלסטינים. הוא גם סבל מהמוכרומטוזיס.
כמה שנים לאחר מותו הונצח נאצר ועל שמו נקרא "רחוב גמאל עבד אל נאצר" בעזה.
ז'אן לאמפל-דה חרוט
ז'אן לאמְפְּל-דה חְרוֹט (הולנדית: Jeanne Lampl-de Groot; 16 באוקטובר 1895 - 4 באפריל 1987) הייתה פסיכיאטרית הולנדית שעבדה עם זיגמונד פרויד וחקרה את מיניות האישה.
ביוגרפיה
לאמפל-דה חרוט נולדה בסחידאם, שלישית מבין ארבעה ילדים, להנרייטֶה דופונט ול-מ.ק.מ. דה חרוט. היא השלימה לימודי תואר ראשון ברפואה באוניברסיטת ליידן והמשיכה באוניברסיטת אמסטרדם, שם השלימה לימודי דוקטור לרפואה בשנת 1921.
מיד לאחר השלמת לימודיה, נסעה לאמפל-דה חרוט ללמוד עם זיגמונד פרויד במשך שלוש שנים. במהלכן, יצרה קשר אישי ומקצועי קרוב עם פרויד ועם בתו, אנה פרויד. לאחר שלמדה עם פרויד, המשיכה להשתלם בפסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי של ברלין, בין 1925 ל-1933. לאחר מכן, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עברה לווינה ועבדה במכון הפסיכואנליטי שם במשך חמש שנים.
לאחר שובה להולנד, זמן קצר לפני האנשלוס של הנאצים לאוסטריה, יסדה עם בעלה את המכון ההולנדי לפסיכואנליזה. שם פיתחה לאמפל-דה חרוט תוכנית הכשרה פורמלית למטפלים ולאנליסטים, וכן חיברה מספר מאמרים על מיניות האשה. לאחר מכן התמקדה בבדיקת הקשר בין פסיכואנליזה והמדעים.
לאמפל-דה חרוט זכתה לכיבודים רק בשלב מאוחר של חייה. בשנת 1963 הוכרזה סגנית נשיא של כבוד של איגוד הפסיכואנליזה הבינלאומי. אוניברסיטת אמסטרדם העניקה לה דוקטורט של כבוד בשנת 1970.
לאמפל-דה חרוט נישאה ב-7 באפריל 1925 להאנס לאמפל, אף הוא פסיכיאטר, אשר חיזר אחרי חברתה אנה פרויד בעבר. לזוג נולדו שני ילדים, הנרייטה ואדית. היא מתה ב-1987, בזוולה.
התיאטרון הרומי בתדמור
המבנה
התיאטרון מהמאה השנייה נבנה במרכזה של כיכר עירונית מוקפת באכסדרה בצורת חצי עיגול הנפתחת לכיוון השער הדרומי של תדמור. גודלה של הכיכר הוא 82 על 104 מטר ומקומה היה בצידה הדרומי-מערבי של הרחוב המרכזי שהיה בעל שורת עמודים. אזור הישיבה של התיאטרון.
האודיטוריום, אזור הישיבה של התיאטרון הוא בקוטר של 92 מטר. החלק התחתון של אזור הישיבה המיועד למעמד העליון, מקיף את האורכסטרה, והוא כולל 12 שורות המחולקות באמצעות מדרגות ל-11 אזורי ישיבה נפרדים. כיוונו הכללי של אזור הישיבה מופנה לכיוון צפון-צפון מזרח לכיוון הקארדו של העיר. הכניסה הראשית לאזור האורכסטרה היא ברוחב 3.5 מטרים, רחבת האורכסטרה מרוצפת באבן, קוטרה הוא 23.5 מטרים והיא מוקפת בקיר עגול בקוטר של 20.3 מטרים.
קיר קדמת הבמה הפרוסניום מעוטר בבליטות מלבניות המופרדות לסירוגין על ידי נישות. גודלה של הבמה הוא 45.5 מטר אורך ועומקה הוא 10.5 מטר. העלייה לבמה נעשית באמצעות שני גרמי מדרגות. הקיר מאחורי הבמה כולל 5 דלתות. דלת הכניסה הראשית במרכז הבמה מוקפת עמודים, כשמכל צד של הכניסה הראשית 2 פתחים נוספים. העמודים על הבמה מעוטרים בעיטור מהסדר הקורינתי.
בשנת 1950 פונה החול שכיסה את מבנה תיאטרון, והחלה פעולת השיקום של המבנה.
בחודש מאי 2015 נכבשה תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית. מאז שימש מבנה התיאטרון כאתר בו בוצעו הוצאות להורג על ידי הארגון. במרץ 2016 צבא סוריה כבש מחדש את האתר, בגיבוי חיל האוויר הרוסי וחיילי ספצנאז. במאי 2016 בצעד סמלי התקיים מופע מוזיקלי על ידי התזמורת הסימפונית של מרינסקי בניצוחו של המלחין הרוסי ואלרי גרגייב. ברם, בדצמבר 2016 העיר נכבשה שוב על ידי דאעש ובינואר 2017 דווח שאנשי ארגון "המדינה האיסלאמית" החריבו את חזית התיאטרון הרומי בעיר.
ספיידרמן: שנה ראשונה
ספיידרמן: שנה ראשונה (באנגלית: Spider-Man: Freshman Year) היא סדרת הנפשה אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי ג'ף טראמל עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+" ומבוססת על דמותו של ספיידרמן מבית מארוול קומיקס. הסדרה מופקת על ידי אולפני מארוול, והיא חוקרת את סיפור המקור של פיטר פארקר ואת ימיו הראשונים תחת זהותו של ספיידרמן.
הסדרה עתידה לעלות לשירות "דיסני+" במהלך שנת 2024. עוד נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שנייה שנמצאת בפיתוח.
תקציר העלילה
הסדרה חוקרת את סיפור המקור של פיטר פארקר ואת ימיו הראשונים תחת זהותו של ספיידרמן, ביקום חלופי בו נורמן אוסבורן משמש כמנטור לפארקר במקום טוני סטארק.
פיתוח
ביוני 2021, נמסר כי אולפני מארוול שוקדים על פיתוחן של כשלוש סדרות הנפשה נוספות, בנוסף לסדרה "מה אם...?", שנכון לאוגוסט 2021, דווח על היותן בשלבי פיתוח שונים וכי הסבירות לעלייתן לשידור תהיה במהלך עונת השידורים של 2023–24. בנובמבר 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה; עוד נמסר כי על כתיבתה והפקתה בפועל יהיה אמון ג'ף טראמל. בנוסף, על בימוי אחד מהפרקים יופקד סטו ליווינגסטון, ועל הפקתה בפועל מטעם אולפני מארוול יופקד המפיק בראד וינדרבאום. ביולי 2022 נמסר על פיתוחה של עונה שנייה לסדרה, שתזכה לכותרת המשנה "ספיידרמן: שנה שנייה".
כתיבה
הסדרה עתידה לגולל את סיפור המקור של פיטר פארקר / ספיידרמן, בצורה שמעולם לא נחקרה בפירוט במהלך סרטי היקום הקולנועי של מארוול; נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הצהיר בשנת 2015 על החלטת האולפנים שלא לספר מחדש את סיפור המקור של הדמות בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", שם הופיע לראשונה במסגרת היקום הקולנועי. מכיוון שסיפור המקור של הדמות כבר הוצג פעמיים בסרטיהם של סם ריימי ומארק וב, אולפני מארוול החליטה לנקוט בגישה לפיה סיפור המקור הבסיסי כבר ידוע לקהל הצופים, ולהמשיך משם. ביולי 2022, הצהיר טראמל כי הסדרה תחקור את זהותו של פארקר לפני נטילת זהותו של ספיידרמן וכיצד החלה הקריירה שלו בתור גיבור-העל השכונתי. מפרטים שנחשפו במהלך הפאנל בכנס הקומיק-קון 2022, נחשף כי הסדרה מתקיימת ביקום חלופי המקביל לארץ-616, חשיפה אותה אישש וינדרבאום, בנימוק כי באולפנים החליטו להשתמש ברעיון ריבוי-היקומים שהוצג במהלך השלב הרביעי: הסיפור מתחיל בדומה לעלילת "מלחמת האזרחים", אך מתפצל בנקודה בה נורמן אוסבורן הופך למנטור של פארקר במקום טוני סטארק, מה שמוביל למפגשיו של פארקר דמויות בלתי-צפויות נוספות.
דיבוב
ביולי 2022, נחשף כי בסדרה תופיע דמותו של מאט מרדוק / דרדוויל, אותו ישוב לדבב צ'ארלי קוקס לאחר שגילם את הדמות בפרויקטים נוספים של היקום הקולנועי, בעוד שאת דמותו של בנטלי ויטמן ידבב פול פ. תומפקינס. בין הדמויות הנוספות שיופיעו בסדרה נכללים נורמן אוסבורן, הארי אוסבורן, דוקטור סטריינג', ניקו מינורו, לוני לינקולן, אמדאוס צ'ו, פרל פנגן, דודתו של פארקר, מיי, ז'אן פוקו, דוקטור אוקטופוס, זיקית, העקרב, ריינו, וטרנטולה.
הנפשה
עם ההודעה על פיתוח הסדרה, נמסר כי הסדרה תונפש בסגנון החולק כבוד לחוברות קומיקס המקוריות של "ספיידרמן המופלא" מאת סטן לי וסטיב דיטקו. בין חליפות ספיידרמן המופיעות בסדרה יופיעו החליפה הביתית שלו, החליפה הקלאסית משנות ה-60, וחליפת "אוסקורפ" בצבעי לבן וכחול.
הפצה
הסדרה עתידה לעלות לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" במהלך שנת 2024.
ג'ואן ספדי
ג'ואן ספדי (בערבית: جوان صفدي; נולד ב-1973 בנצרת) הוא מוזיקאי רוק-פולק ערבי-ישראלי, המגדיר עצמו כפלסטיני. מייסד הרכב הרוק "פיש סמק".
ביוגרפיה
ספדי נולד בנצרת, ישראל, אביו היה נגר. בגיל 21 התחיל לנגן בגיטרה, ביוקולילי ובמפוחית. למד באוניברסיטת בן-גוריון פילוסופיה וספרות אנגלית.
בין השנים 2001 ל-2009 היה חבר בבאר שבע בלהקה היהודית-ערבית לנסס (Lenzez, Lenses) עם דויד פרץ, אלעד שופן, שי הורנשטיין, איתן פישר, יוחנן קרסל ואחרים. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים. בשנת 2012 יצא אלבום הסולו הראשון של ספדי, "א־נמרוד".
לאחר התפרקות הלהקה עבר ספדי לחיפה, שם הקים את להקת "פיש סמק", יחד עם בשארה רזק, תאמר עומרי וג'יבוס ח'ורי. בשנת 2015 הוציא את הסינגל "להיות ערבי", שזכה לתהודה בתקשורת.
אפרים טקה
אפרים טקה (נולד ב-12 באפריל 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
ב-22 בספטמבר 2014 חתם במכבי הרצליה. ב-2 בפברואר 2015 חתם בהפועל עפולה. ב-17 באפריל 2015 כבש שער ראשון לאחר כשנתיים בהם לא כבש אף שער. ב-21 ביולי 2015 חתם בהפועל פתח תקווה.
בקיץ, טקה פרש מכדורגל.
פלונית נגד מדינת ישראל
פסק דין פלונית נ' מדינת ישראל הוא פסק דין של בית המשפט העליון, שניתן ב-25 בינואר 2000, בערעורה של אם שהכתה את שני ילדיה והורשעה בתקיפה והתעללות בקטינים חסרי ישע. פסק הדין עוסק בזכויות הילד וטובתו, כבוד האדם, שלמות גופו ונפשו של הקטין. זהו אחד מפסקי הדין החשובים והתקדימיים באמירותיו לגבי איסור הכאת ילדים כשיטת חינוך בחברה הישראלית. עוד עוסק פסק הדין בזכות להליך הוגן, באפשרות העדת קטינים בפני חוקר ילדים, ושעדותם מהווה סיוע כראיה. פסק הדין מתמקד בשאלת התקיימותה של "התעללות גופנית" וההבדל בינה לבין עבירת התקיפה.
איסור הכאת ילדים כשיטת חינוך
הרצון למגר את תופעת האלימות בחברה בכלל ובמשפחה בפרט, והרצון למנוע אלימות ומעשי התעללות בקטינים ובחסרי ישע הביאו למספר שינויים בחוק ובפסיקה. על פי הפסיקה בישראל של שנות ה-50 במאה ה-20, להורים ומחנכים הוקנתה זכות להעניש קטינים הנתונים למרותם, לחנכם בדרך הישר וללמדם משמעת, אפילו באמצעות עונשי גוף. על פי חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, להורים זכות טבעית ראשונית לגדל ולחנך ילדיהם, וניתן להם שיקול דעת מוגבל, בכפוף לצורכי הילד וזכויותיו. החוק מטיל חובה על רשויות המדינה להתערב בתא המשפחתי ולהגן על הילד כשהורה לא מקיים חובתו ומשתמש לרעה בשיקול דעתו וסמכויותיו, מסכן את הילד או פוגע בו. החוק אף מטיל אחריות פלילית על הורה התוקף, מזניח או מתעלל בילדו. מחקרים פסיכולוגיים וחינוכיים מראים ששימוש בענישה מצד הורים גורם לילדים כאב או השפלה שעלול להזיק ולפגוע בנפשו של הילד. ענישה קלה בדרך כלל מתדרדרת לענישה קשה, וענישה למטרות משמעת מתדרדרת להתעללות שיטתית ומסכנת את שלום הילד. ענישה גופנית גורמת לנזקים גופניים ונפשיים ומונעת מהם זכות לכבוד ולשלמות הגוף והנפש. כל אלה עלולים להפוך את הילד בבגרותו לאדם אלים בעצמו. בראשית שנות ה-90 חוקק חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וההצטרפות לאמנה בדבר זכויות הילד האוסרת שימוש באלימות גופנית או נפשית כלפי ילדים. הילד כאדם אוטונומי בעל אינטרסים וזכויות עצמאיות משלו ועל החברה להגן על זכויותיו. כיום, ענישה גופנית כלפי ילדים כשיטת חינוך, השפלתם וביזוי כבודם פסולה ואסורה. אין לסכן את שלום הילד, שלמות גופו ונפשו. להורים קיימות הגנות בחוק במקרה של שימוש "סביר" בכוח לצורך הגנה על גופו של הקטין, כשהדבר נועד למנוע נזק לילד ולזולתו, ומקרים קלי ערך לא יכנסו לגדר עבירה פלילית.
עבירת ההתעללות
, שכותרתו "התעללות בקטין חסר ישע" קובע את עונשו של המתעלל גופנית, נפשית או מינית, בחסר ישע. העונש מאסר שבע שנים, ואם העושה אחראי על הקטין - דינו מאסר תשע שנים. החוק אינו מגדיר את המושג "התעללות", וגם לא הצעת החוק, אך על פי הגדרה מילונית של אברהם אבן שושן, היא מוגדרת כ"התנהגות קשה ואכזרית, יחס בלתי אנושי". בית המשפט קבע שהמשמעות המשפטית מתפרשת על פי תכלית החוק ותוך הפעלת שיקול דעת שיפוטי. פסק הדין מתמקד בהתעללות גופנית, ההבדל בינה לעבירת תקיפה (סעיף 379 לחוק העונשין) והגבול בניהן.
עבירת התקיפה
מגדירים מהי "תקיפה" והעונש שבצידה - המכה אדם, נוגע בו, דחפו או מפעיל על גופו כוח בדרך אחרת, במישרין או בעקיפין, בלא הסכמתו או בהסכמתו שהושגה בתרמית הרי זו תקיפה. הפעלת כוח לרבות הפעלת חום, אור, חשמל, גז, ריח או כל דבר אחר, אם הפעילו אותם במידה שיש בה לגרום נזק או אי נוחות. העונש - מאסר שנתיים.
העובדות בבסיס פסק הדין
שני ילדים קטינים הוכו במקומות שונים בגופם על ידי אמם באופן תדיר ובשיטתיות לדבריה כאמצעי חינוך וכגורם הרתעה. הילדים הפנימו שיש קשר בין התנהגותם להפעלת האלימות נגדם. בתי המשפט המחוזי והעליון האמינו לגרסת הילדים והגננות שהעידו, והרשיעו את האם בתקיפה והתעללות בילדים חסרי ישע. בבית המשפט יש מחלוקת על פרשנות החקיקה. פירש את המושג "התעללות" מעבר להגדרתו המילונית שמגדירה התנהגות קשה ואכזרית, יחס בלתי אנושי. במשמעות המשפטית פירש "התעללות" על פי מבחן התכלית כמעשה בעל מאפיינים של אכזריות, הטלת אימה והשפלה, ומנה שלושה סוגי התעללות: גופנית, מינית ונפשית. בפסק הדין התייחסו להתעללות גופנית של האם כלפי ילדיה, ומחלוקת בהגדרת העבירה כהתנהגותית או עבירה תוצאתית. בחנו את סוג וטיב האמצעי שננקטו, מידת הכוח, הפוטנציאל לסבל ולנזק ואת חומרת המעשה מנקודת מבט אובייקטיבית. בית המשפט עמד על סממנים האופייניים להתנהגות המהווה התעללות: אכזריות, הטלת פחד ואימה, השפלה וביזוי, פגיעה פיזית או נפשית, עמדת הכוח או המרות של המתעלל ופערי הכוחות בניהם, מבחן השליטה התלות וחוסר האונים, כל אלה מקנים תווית של סטייה מוסרית ומעשה האלימות של האם כלפי ילדיה עולה כדי התעללות. נבחנה שאלת לגיטימיות הענישה הגופנית מצד ההורים כאמצעי חינוך ובית משפט קבע "שיש להוקיע אלימות כלפי ילדים שעטופות במחצלות של פילוסופיית חינוך" (עמוד 173 פסקה א לפסה"ד). נבחנו גישות ערכיות, חברתיות, חינוכיות ומוסריות שהתפתחו בחברות שונות, הציגו את הגישות שתומכות בעונש גופני "סביר", ולעומתם גישות השוללות שימוש בענישה גופנית ושמות דגש על זכות הילד לכבוד, לשלמות הגוף ולבריאות הנפש. הוצגה פסיקה מהעבר בישראל ומחוצה לה, התומכות בענישה גופנית וההתפתחות בפסיקה בנושא. הוצגו מחקרים פסיכולוגיים וחינוכיים השוללים ענישה גופנית וציינו את הנזקים העתידיים שצפויים כתוצאה מכך, שאין מקום להתעלם מהם, והשפעתו של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו על המדיניות המשפטית הראויה ביחס לשימוש באלימות כלפי ילדים מצד הוריהם. כל אלה הביאו את בית המשפט למסקנה שמעשה האלימות כלפי ילדים כשיטת חינוך עומדים בניגוד לערכי היסוד של חברתנו כיום. מעשי האם פסולים מבחינה משפטית ומוסרית ואינם עומדים במבחן הסבירות. ולכן לא קיים צידוק חוקי למעשיה שיפטור אותה מאחריות פלילית.
הנמקת בית המשפט
בית המשפט המחוזי והעליון קבעו שטענות האם אינן מצדיקות אלימות שיטתית כנגד הקטינים, ואין צידוק חוקי למעשיה שיוכל לפטור אותה מאחריות פלילית. לעניין הסיוע בעדות הקטינים בית המשפט קבע שאין ממש בטענה זו, והעדויות יכולות לשמש סיוע. פרשנות תכליתית למונח "התעללות" מחייבת שיש להגן על חסרי ישע מפני פגיעות, והחוק מחמיר עם מבצעי פגיעה בקטינים חסרי ישע. המעשים שביצעה האם הם בגדר אלימות גופנית שמגיעים לכדי אלימות נפשית. בהתעללות גופנית אין צורך בהוכחות נזק לקרבן. גם מעשה או מחדל חד פעמי יהווה התעללות. המתעללת-האם נמצאה בעמדת כוח או מרות כלפי קרבנותיה-ילדיה, ללא יכולת להגן על עצמם והתקיימו פערי כוחות משמעותיים.
נקבע בדעת רוב של השופטת ביניש והשופט ברק שהסכים לדעתה,יש מקום להרשיעה בתקיפה ובהתעללות. הצביעה על המשמעות הלשונית של המונח "התעללות" שאינה מבטאת בהכרח את המשמעות המשפטית ולכן הגדירה את המושג "התעללות" על-פי פרשנות תכליתית והפעלת שיקול דעת שיפוטי, ומנתה שלושה סוגי התעללות: גופנית, מינית ונפשית. עמדה על הקושי להבדיל בין עבירת ההתעללות לעבירת התקיפה והיכן עובר הגבול בניהן. שאלת היסודות הנוספים בהתעללות גופנית להבדיל מהתעללות נפשית או מינית כדי להפוך עבירת תקיפה לעבירת התעללות. ציינה "כי התעללות, והתעללות גופנית בגדרה מתייחסת למקרים שמחמת אופיים וטיבם - "המצפון והרגש אינם מאפשרים להתייחס אליהם כאל מקרי תקיפה בלבד". (פיסקה 13 בפסק דינה). עוד ציינה שמאפייני ההתעללות הם: אכזריות, הטלת אימה או השפלה, כהתנהגות בלתי מוסרית. נבחנו סוג וטיב הנזק, מידת הכוח ועצמתו, ההקשר והנסיבות שהופעלו הכוח והאמצעי הפיזי, תדירות הפעלתם, משך הזמן שבו הם הופעלו ושיטות השימוש בכוח. עמדת הכוח או המרות כלפי הקרבן שנמצא בעמדת נחיתות, ללא יכולות להגן על עצמו, פערי כוחות משמעותיים. ביסוד הנפשי, מאחר שזוהי עבירה התנהגותית, המחשבה הפלילית הנדרשת לפי סעיף 20 לחוק העונשין היא מודעות לטיב ההתנהגות, למעשה או המחדל ולקיום הנסיבות. בניתוח נסיבות המקרה ציינה שהקטינים היו נתונים לשליטת האם והפנימו שיש קשר בין התנהגותם להפעלת האלימות נגדם. השיטתיות ההמשכיות והתדירות מצביעים על התנהגות אכזרית של האם כלפי ילדיה תוך ביזוי כבודם, ובאלימות היה פוטנציאל לנזק, עם זאת מציינת שייתכן שהאם לא התכוונה לגרם נזק, אך העדר כוונה להתעלל או לגרום נזק אינו רלוונטי לצורך התקיימות עבירת ההתעללות.
בדעת מיעוט של השופט אנגלרד הסכים עם השופטים ביניש וברק לעניין עבירת התקיפה, שהאלימות ודרכי הענישה לא סבירות. אך לא מקבל את ההרשעה בעבירת ההתעללות ואף מזכה את האם מעבירה זו, וכאן בדעת מיעוט, עורך הבחנה בין תקיפה להתעללות והגבול בניהן. טען כי על פי עקרון החוקיות בפלילים, הכלל הוא: "אין ענישה אלא אם כן מזהירים תחילה", וראוי שהיסוד העובדתי בעבירות יוגדר בבירור ושבכפוף לסנקציה פלילית אפשר לדעת מראש את תחומי המותר והאסור. על פי כלל הפרשנות בחוק, כשיש פרושים סבירים אחדים יוכרע העניין לפי הפירוש המקל עם מי שאמור לשאת באחריות פלילית. ולכן יש להימנע מאמירות סתמיות, שמשמעותן אינה ברורה כגון: "המצפון והרגש אינם כלים שיאפשרו להבחין בין מקרה תקיפה סתם למקרי התעללות". נקודת מוצא זו של השופטת ביניש אינה מקובלת עליו והדבר לא מתיישב עם עקרון החוקיות. תוהה לעניין מידת הצטברות והתמשכות של המעשים או המחדלים שיביאו ההתנהגות לגדר התעללות. מביא פסיקה מעבר שעשתה שימוש במושג התעללות, פגיעה בכבוד, ביזוי והשפלה, וקביעת המבחן האובייקטיבי והמחלוקת לגבי היסוד הנפשי של כוונה להשפיל, לעומת האופי המשפיל מבחינה אובייקטיבית ללא צורך ביסוד של כוונה. מביא דוגמאות מהפסיקה להתעללות גופנית קשה ואכזרית שיש בה כדי להשפיל את הקרבן ולבזות, המתאימה להגדרה המילונית. לדבריו יש להגדיר את העבירה באופן ברור כדי שיהיה אפשר להרעיש ולא על יסוד המצפון והרגש, ואז במקרים חמורים ניתן יהיה לגזור עונש הולם שישקף את חומרת המעשה. תוהה אם עבירת ההתעללות היא עבירה התנהגותית או תוצאתית, שאלה שמשליכה על המחשבה הפלילית הדרושה לקיום העבירה. ניסוח סעיף ההתעללות מרמז על קיום תוצאה של סבל לקרבן וגרימת חבלה ולכן הגיוני שתהיה עבירה תוצאתית. ואם מדובר בעבירה התנהגותית יש לקבוע מחשבה פלילית, מודעות לטיב המעשה ולקיום הנסיבות שמתבטא באלימות קשה אכזרית ומשפילה. במקרה הנוכחי לא מצא שהתנהגות האם על פי היסוד העובדתי עלתה כדי התעללות קשה ואכזרית ולכן אין צורך לבחון קיום מחשבה פלילית. יש להגדיר יסוד עובדתי של "התעללות גופנית". בהתעללות בחסרי ישע יש לצמצם את עבירת ההתעללות הגופנית למעשים בעלי "חומרה מיוחדת", בעלת אופי אכזרי ומשפיל שעשויה לגרום לקרבן סבל מיוחד, אחרת הדבר יביא לפיחות משמעותה המוסרית של העבירה ואז נגזר עונש קל יחסית על העבריין.
התוצאה המעשית של פסק הדין
הערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי בעבירת תקיפה נדחה. בבית המשפט העליון האם הורשעה ברוב דעות בעבירת תקיפה, ובהתעללות בחסרי ישע. החלטת בית המשפט המחוזי נשארה על כנה.
השלכות פסק הדין
ישראל היא אחת המדינות היחידות שאסרה בפסיקה הכאת ילדים כשיטת חינוך. מהפך הדרגתי, משפטי וחברתי, מראשית שנות ה-90 במאה ה-20. עם המהפכה החוקתית וחקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ואמנת האו"ם בדבר זכויות הילד, שינוי בחקיקה והצטרפות לאמנות בינלאומיות, אחר כך שינויים משמעותיים בפסיקה לעניין איסור הכאת התלמיד לשם חינוך בפרשת שדה-אור, ובהמשך איסור הכאת ילדים כשיטת חינוך בהלכת פלונית בה הגדירו באופן ברור מהי התעללות וההבחנה בינה לבין תקיפה, בניגוד להלכת ראסי, בה התירו הכאת ילדים לשם חינוך. פסק הדין מבחין בין נורמות חברתיות ומשפטיות שהיו נהוגות בעבר לעומת ההווה בדבר זכויות הילד ואיסור הכאת ילדים כשיטת חינוך בחברתנו כיום. פסק הדין היווה חלק משמעותי ממהפך בפסיקה הפלילית לגבי מערכת החינוך. מאז ניתנו פסקי דין שעוסקים בנושא זכויות הילד, הוקמו ועדות העוסקות בטובת הילד וזכויות התלמיד.
ספרטה (פירושונים)
{{פירושונים|
נחמה ליבוביץ
נחמה ליבוביץ (ג באלול ה'תרס"ה - ה' בניסן ה'תשנ"ז; 3 בספטמבר 1905 - 12 באפריל 1997), הייתה פרשנית ופרופסור למקרא, מורה ומחנכת, כלת פרס ישראל בתחום החינוך (1956). עסקה בהוראת תורה נביאים וכתובים, וחידשה דרך לימוד חדשה בתנ"ך.
קריירה
במהלך לימודיה נחשפה לשיטתו של מרטין בובר, הידועה בשם מילה מנחה, בחקר הסיפור התנ"כי והושפעה ממנה כי התאימה לרוח הבית בו גדלה - ניתוח המקרא מבלי להיעזר בביקורת המקרא.
העלייה לארץ ישראל וההוראה
בשנת 1930 עלתה לארץ ישראל יחד עם בעלה. הזוג השתקע בירושלים, בדירה בדמי מפתח בשכונת קריית משה וליבוביץ החלה ללמד בסמינר המזרחי למורות. בשנים הראשונות החלה ללמד ספרות, מקרא והיסטוריה של עם ישראל. לאחר מכן התרכזה בהוראת מתודיקה, לימוד תנ"ך ובהכשרת מורים. בסמינר המזרחי למורות לימדה עד 1955, וב-1956 נתמנתה מרצה לתנ"ך ולדידקטיקה של ספרות וחיבור באוניברסיטת בר-אילן ולימדה שם כחמש שנים לערך. היא עזבה את בר-אילן לאחר סכסוך עם פרופ' ברוך קורצווייל כיוון שהאחרון פיטר את ד"ר מאיר וייס וליבוביץ ראתה במעשה עוול הנוגד לצדק הבסיסי. ב-26 בנובמבר 1957 נתמנתה למרצה באוניברסיטת תל אביב וכעבור 11 שנה לפרופסור חבר. מאותה תקופה לימדה במוסדות רבים אחרים. ב-1 בינואר 1972 יצאה לגמלאות.
עיונים בפרשות השבוע
בשנת 1942 החלה במנהגה המפורסם להפיץ דפי סטנסיל של שאלות על פרשת השבוע (שנקראו בפי העם "דפים" או "גליונות"). אופיינית השאלה "מה היה קשה לרש"י?" שבה ניסתה לרדת למניעיו של הפרשן. את התשובות שלחו אליה והיא החזירה אותן עם הערות ותיקונים. ה"דפים" הללו הפכו ל"סמל מסחרי" שלה, ואנשים רבים בציבור הרחב התוודעו לנושאי פרשת השבוע הודות להם. משנת תשי"ד ואילך פרסמה ליבוביץ את ה'עיונים' שכללו, מלבד השאלות, ציטוטים מפרשנים והתייחסות אליהם. ה"דפים" וה"עיונים" תורגמו לשפות רבות והגיעו לקהילות יהודיות רבות בכל העולם, עד שבמשך הזמן קובצו ה"עיונים" בצורת חמישה ספרים המקבילים לחמשת חומשי תורה על פי נושאי פרשת השבוע.
פרשנית תנ"ך
נחמה ליבוביץ שימשה במשך שנים רבות כפרשנית תנ"ך בשידורי הרדיו של "קול ישראל".
על אף שעסקה במחקר ברמה אקדמית, נהגה להופיע רבות בציבור הרחב כמרצה עממית, וגם כפרופסור הייתה ידועה בפשטות הליכותיה ומכונה "נחמה" בפי תלמידיה, והעדיפה את התואר מורה על פני פרופסור ("מורה", כך נכתב על מצבתה). התפרסמה ב'מסעותיה' בארץ, כדי ללמד במקומות רבים ככל האפשר, ויהיו מרוחקים ומבודדים ככל שיהיו.
הידע הרחב שלה ביהדות התבסס על מגוון גדול של פרשנים מכל הדורות, החל מרש"י וכלה בפרשנים מודרניים כמו בנו יעקב. היא נצמדה לגישתם של הפרשנים המסורתיים, והתעלמה מאסכולת ביקורת המקרא (אף שהייתה בקיאה בה). מחקריה הצטיינו בעמקות רבה תוך כדי התייחסות למרכיב הספרותי של הכתוב, אך מבלי לפגוע ברוח היהדות. היא ראתה לעצמה יעוד להפיץ את ידע התנ"ך ואהבת התנ"ך לא רק בין תלמידיה אלא גם בציבור הרחב.
חיים אישיים
ב-1930 נישאה לדודה (אחי אביה) ליפמן ליבוביץ, שהיה מבוגר ממנה ב-29 שנים. לבני הזוג לא נולדו ילדים.
נחמה ליבוביץ נפטרה בירושלים ביום ה' בניסן תשנ"ז (12 באפריל 1997). ארכיונה הופקד בספרייה הלאומית בחודש ספטמבר 2021.
הרברט מרקוזה
הרברט מרקוזה (בגרמנית: Herbert Marcuse; 19 ביולי 1898 – 29 ביולי 1979) היה פילוסוף, סוציולוג ותאורטיקן פוליטי יהודי-גרמני. השתייך לאסכולת פרנקפורט (קבוצת הוגים נאו-מרקסיסטים שהתרכזה סביב המכון למחקר חברתי, בראשות מקס הורקהיימר). מרקוזה ראה עצמו כמרקסיסט, אך לא כמרקסיסט-אורתודוקסי.
קורות חייו
מרקוזה נולד בברלין למשפחת סוחרים יהודים. השם מרקוזה (בדומה לשם מרקס) הוא צורה גרמנית של השם העברי מרדכי. יהדותו של מרקוזה לא שיחקה תפקיד מרכזי בחייו. אמנם, בהגיעו ל-13 חגג את בר המצווה שלו, אך מתנת בר המצווה שלו מהוריו הייתה כתבי שייקספיר בגרמנית (בתרגום שלגל).
ב-1916 סיים מרקוזה את לימודיו התיכוניים. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא גרמניה ושירת ביחידת ההגנה האווירית על ברלין. על עצמו מעיד מרקוזה שלא פעם ברח מבסיסו הצבאי לאוניברסיטה, כדי לשמוע שיעורים. עם תום שירותו הצבאי הצטרף לפלג הקומוניסטי של ליגת הספרטקיסטים, והשתתף במרד המרקסיסטי שנקטע באיבו. לדבריו "נתנו לי רובה והלכתי באלכסנדרפלאץ ואמרו לי להרוג את הבורגנים". בהמשך עזב מרקוזה את המפלגה הקומוניסטית ואמר: "ראיתי מה עשו הדוברים הראשיים במפלגה ועזבתי" למרות עזיבת המפלגה, הוא לא נטש את הרעיונות הקומוניסטיים. בשנת 1928 עבר לפרייבורג, ושם למד ספרות וכתב על ההיסטוריציזם והאונטולוגיה של הגל, ועל סינתזה אפשרית בין כתביהם של קרל מרקס ומרטין היידגר.
בשנת 1933, עם עליית השלטון הנאצי, עזב לשווייץ יחד עם המכון למחקר חברתי. ב-1940 עבר לארצות הברית, שם פעל תחילה במסגרת מערכת התעמולה האנטי-נאצית ולאחר מכן במחקרים מודיעיניים עבור "המשרד לשירותים אסטרטגיים" (OSS, שהפך בגלגול מאוחר ל-CIA). בתום המלחמה הועסק על ידי מחלקת המדינה.
בשנת 1956 נישא לאינגה ניומן לבית ורנר (Inge S Neumann) אלמנתו של חברו ועמיתו באסכולת פרנקפורט הפילוסוף פרופ' פרנץ ניומן. נישואיהם נמשכו עד פטירתה ב-1972.
בשנים 1958 עד 1965 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס ולאחר מכן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מרקוזה נפטר ב-1979 בעת ביקור בשטרנברג שבגרמניה.
הגותו
מרקוזה חקר את המרקסיזם, וכתב על מה שלדעתו השתבש בין אמצע המאה ה-19, עת נכתב המניפסט הקומוניסטי, לבין המאה ה-20, שהכילה שתי מלחמות עולם, ושבמהלכה שונו כליל החיים במערב. מרקוזה בוחן מדוע לא התרחש גיבושו של מעמד מהפכני, כפי שניסח זאת קרל מרקס, ומדוע הפיכה-חברתית של מעמד כזה הפכה ל"בלתי אפשרית" בחברה המערבית הקפיטליסטית המודרנית. התזה העומדת בבסיס הגותו נוגעת בהתרסקות "בניין העל" המרקסיסטי אל תוך המערכת הכלכלית, דבר אשר אינו מאפשר את החיכוך שהיה אמור על פי מרקס להצית הפיכה חברתית.
אקטובה
אקטובה (, מילולית: "הגבעה הלבנה"; ברוסית: Актобе, עד 1999 נקראה אקטיובינסק - Актюбинск) היא עיר במערב קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר ממוקמת על גדות נהר אילק כ-1,000 ק"מ דרום-מערבית לבירה אסטנה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 באוקטובר 2022 מתגוררים בעיר 556,976 בני אדם והיא העיר הרביעית בגודלה בקזחסטן (אחרי אלמטי, אסטנה ושימקנט).
הרברט מרקוזה
הגותו
להגותו נודעה השפעה רבה על מנהיגי סטודנטים ופעילים רדיקליים. ביניהם ניתן למנות את אבי הופמן, אנג'לה דייוויס, רודי דוצ'קה ועוד.
אקטובה
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1869 על ידי כוחות הצבא הרוסי בהתחלה כמבצר. לאחר הקמת המבצר החלו משפחות ממוצא סלאבי להגר לאזור בו נבנה המבצר וקמו שכונות רבות בסביבתו, ובשנת 1891 המבצר הוכרז כעיר. עד מהרה התפתחה אקטובה והוקמו בה מוסדות רבים כמו: כנסיות, מסגדים, מרפאות, בתי ספר, בית קולנוע, תחנת רכבת ועוד. ב-21 בינואר 1918 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום. לאחר שקזחסטן קיבלה עצמאות בשנת 1991, הפכה אקטובה לעיר מרכזית לקליטת מהגרים קזחים שחזרו לשורשיהם. ב-17 במאי 2011 אירע בעיר פיגוע הטרור הראשון בתולדות קזחסטן, כאשר מחבל מתאבד פוצץ עצמו במטה של מנגנון הביטחון הלאומי המקומי.
דייוויד בורטקה
דייוויד מייקל בורטקה (באנגלית: David Michael Burtka; נולד ב-29 במאי 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ושף אמריקאי, הידוע בעיקר בשל היותו בן-זוגו של ניל פטריק האריס, עימו התחתן ב-2014.
ילדות והשכלה
בורטקה נולד בדירבורן, מישיגן, בנם של דבורה א. זייג'אס (נפטרה ב-2008) ודניאל בורטקה. הוא ממוצא פולני. הוא גדל ב, מישיגן, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סאלם ב-1993. הוא למד משחק ב וסיים תואר ראשון באוניברסיטת מישיגן. לאחר מכן, המשיך ללמוד ב.
קריירת משחק
הופעת הבכורה הטלוויזיונית של בורטקה הייתה בשנת 2002, עם תפקיד אורח ב-"הבית הלבן". לאחר מכן היו לו מספר הופעות אורח בסדרה "".
על במת ברודוויי בורטקה הופיע לראשונה בשנת 2003, בתפקיד "טולסה" בהפקה מחודשת של המחזמר "" בכיכובה של ברנדט פיטרס. הוא גילם את תפקיד "הילד" בבכורה האמריקאית של "The Play About the Baby" מאת אדוארד אלבי, הופעה עליה זכה ב לשנת 2001 עבור השחקן המבטיח.
בורטקה הופיע בשבעה פרקים של הסיטקום "איך פגשתי את אמא", בו גילם את דמותו של סקוטר, חבר לשעבר של לילי אלדרין (אליסון הניגן) שעדיין לא התגבר על הפרידה. כמו כן, בורטקה הופיע בתפקיד עצמו בסרט הקולנוע "" לצידו של ניל פטריק האריס.
בורטקה כיכב בסרט Annie and the Gypsy משנת 2013 של Osiris Entertainment, וכן בסרט Dance Off משנת 2014.
בורטקה חזר לברודוויי בקומדיה It Shoulda Been You אותה ביים דייוויד הייד פירס. בהצגה, שהועלתה בסוף אפריל 2015, הוא קיבל על עצמו את התפקיד של ארוס קתולי של כלה יהודייה, אותה גילמה סיירה בוגס, שביום חתונתה החבר לשעבר שלה מופיע במפתיע. בין השחקנים הנוספים בהצגה: טיין דיילי והרייט האריס.
חיים אישיים
בורטקה נמצא במערכת יחסים רומנטית עם השחקן ניל פטריק האריס מאז אפריל 2004. האריס נהג להתייחס לבורטקה כ"חצי הטוב שלי" ו"שף מדהים".
שישה חודשים לאחר ההופעה הראשונה של בורטקה בסדרה "איך פגשתי את אמא" (עונה 1, מאי 2006), עלו טענות שהשחקן קיבל את התפקיד רק בגלל מערכת היחסים שלו עם האריס - אחד מכוכבי התוכנית. ספקולציות סביב הטענות הובילו בסופו של דבר את האריס להודות בפומבי שהוא עצמו הומוסקסואל בכתבת שער במגזין People Weekly. בורטקה עצמו מעולם לא הגיב בפומבי לטענות, אם כי מאוחר יותר האריס פרסם שהוא וברטקה עוברים לגור יחד.
בורטקה והאריס השתתפו בטקס פרסי האמי בספטמבר 2007 כזוג שזכה להכרה ציבורית גלויה בפעם הראשונה, הופעה שעליה האריס שוחח מאוחר יותר בתוכנית "המופע של אלן דג'נרס".
אמה של בורטקה נפטרה מסרטן במאי 2008.
ב-4 בפברואר 2009, בורטקה והאריס הופיעו לראשונה על הבמה ביחד, ושרו דואט מהמחזמר רנט במהלך אירוע התרמה למרכז קהילתי להט"בי בניו יורק.
בורטקה והאריס הפכו להורים לתאומים גדעון סקוט והארפר גרייס, שנולדו באוקטובר 2010, לאחר הליך פונדקאות. למרות שאינו האב הביולוגי, לבורטקה יש ילדים גם ממערכת יחסים קודמת, עם, שגם הם נולדו באמצעות פונדקאית.
לדברי האריס, בורטקה פרש מקריירת המשחק שלו על מנת להפוך לשף מקצועי. הוא סיים את לימודיו במכללת לה קורדון בלו לקולינריה בפסדינה בקיץ 2009; לאחר מכן, הוא החל לנהל חברת קייטרינג בלוס אנג'לס שאותה כינה "". עם זאת, בורטקה המשיך לשחק לאחר מכן באופן מקצועי, בין השאר בהפקת  בברודוויי ב-2015.
ספר הבישול הראשון של בורטקה, Life is a Party, אוסף של מתכונים וטיפים לאירוח, יצא לאור באפריל 2019.
ביילסק פודלסקי
תולדות היישוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מאמצע המאה ה-13. במהלך המאה ה-14 סבל היישוב מפשיטות חיילי המסדר הטבטוני.
בשל מיקומו על נתיב המסחר שבין קרקוב ווילנה, נעשה היישוב למוקד מסחר אזורי, ובשנת 1485 העניק לו המלך אלכסנדר יגיילו זכויות עיר. בשנת 1513 נעשתה העיר לבירת פרובינציית פודלסיה, ובשנת 1564 הועברה מהדוכסות הגדולה של ליטא לשליטת ממלכת פולין, בשל איחוד לובלין.
באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כתוצאה מפלישת השוודים לפולין. בעקבות חלוקת פולין הועברה העיר בשנת 1795 לשלטון פרוסיה, ובשנת 1807 הועברה לשליטת האימפריה הרוסית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובמהלך המלחמה הפולנית-סובייטית נכבשה העיר לזמן קצר בידי הצבא האדום.
יהודי ביילסק פודלסקי
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,400 יהודים, שהיוו כמחצית מאוכלוסיית העיר. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, בית ספר מרשת תרבות ומוסדות תרבות ודת יהודיים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר בידי הורמכט, אך בעקבות תיקוני גבול שנקבעו בהסכם ריבנטרופ מולטוב הועברה לשליטת ברית המועצות. בתקופה הסובייטית הגיעו לעיר פליטים יהודים מאזורי הכיבוש הגרמני בפולין, וחלק מאוכלוסייתה המקומית הוגלתה לסיביר.
באוגוסט 1941 הוקם בעיר סגור, אליו הוכנסו כ-5,000 יהודים מהעיר ומעיירות הסביבה. בנובמבר הועברו לגטו יהודים נוספים מהסביבה. לאחר מספר אקציות, חוסל הגטו בפברואר 1943. הקשישים והתשושים נרצחו במקום, ויתר יהודי הגטו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
רבני העיר
בביילסק כיהנו רבנים בולטים, שניים מהם זכו להכרה בעולם היהודי כולו: הרב אריה ליב ילין ("יפה עיניים") והרב בן ציון שטרנפלד ("שערי ציון"). בזה אחר זה כיהנו במאה ה-19 וה-20 עד חורבן הקהילה:
מנשה טרם
מנשה טרם (נולד ב-4 בדצמבר 1950) הוא מנהל ויזם היי-טק ישראלי, כיהן כמשנה למנכ"ל אל על. שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כראש מחלקת המבצעים של חיל האוויר.
ביוגרפיה
טרם עשה את שירותו הצבאי כטייס תובלה בחיל האוויר. בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה פיקד על טייסת 192. בשנים 1983 עד 1985 פיקד על טייסת 120. בשנים 1991 עד 1993 פיקד על בסיס לוד. כמו כן שימש ראש מחלקת תכנון כח אדם וראש מחלקת תקציבים וכלכלה במטה החיל.
לאחר שחרורו היה וחבר הנהלת חברת ערוצי זהב. במרץ 1997 מונה למשנה למנכ"ל וסמנכ"ל המבצעים של חברת אל על. הוא סיים את תפקידו בתחילת 2001. ב-2009 עמד בראש הוועדה הציבורית לבחינת ענף הובלת המטענים האווירית בישראל.
טרם כיהן כמנכ"ל חברת המכשור הרפואי, קומון סנס, כמנכ"ל חברת טרילוג'יקל וב-2014 הקים את חברת BreatheVision בתחום הניטור הרפואי.
טרם בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית, תואר שני במינהל ציבורי ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
נייג'ל דוונפורט
ארתור נייג'ל דוונפורט (באנגלית: Arthur Nigel Davenport; 23 במאי 1928 - 25 באוקטובר 2013) היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בדמות לורד בירקנהד בסרט זוכה האוסקר "מרכבות האש" משנת 1981.
ביוגרפיה
דוונפורט נולד בגרייט שפולד שבמחוז קיימברידג'שייר לקתרין לוסי ולארתור הנרי דוונפורט. אביו היה גזבר בקולג' סידני סאסקס באוניברסיטת קיימברידג'. הוא גדל במשפחה אקדמית ולמד בבית הספר סיינט פיטר בסיפורד, בצ'לטנהאם קולג', ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. בתחילה למד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה, אבל בעצת מוריו עבר ללימודי אנגלית.
קריירה
על הבמה הופיע דוונפורט לראשונה בתיאטרון סבוי ואחר כך עם שייקספיר ממוריאל קומפני. ב-1956 הצטרף ללהקת התיאטרון "English Stage Company" כאחד החברים הראשונים בתיאטרון רויאל קורט. הוא התחיל להופיע בסרטי קולנוע ובהפקות טלוויזיה בריטיות בתפקידי משנה, בהם בסרטו של טוני ריצ'רדסון "הבט אחורה בזעם" משנת 1959. תפקידים נוספים שלו היו בדמות מנהל תיאטרון בסרט "הבדרן" לצדו של לורנס אוליבייה, ובתפקיד שוטר בסרט "המציצן" בבימויו של מייקל פאוול, שניהם משנת 1960.
ב-1966 גילם דוונפורט את תומאס הווארד, דוכס נורפוק בסרט "אדם לכל עת". הוא כיכב לצדו של מייקל קיין בסרט המלחמה "Play Dirty", ושיחק בתפקיד לורד בות'וול בסרט "מרי מלכת הסקוטים". ב-1972 הופיע דוונפורט לצדה של סוזן המפשייר בדמות ג'ורג' אדמסון בסרט "חיים בחופש", סרט ההמשך של "לחופש נולדה".
סיטרואן טראקסיון אוואנט
ההילוכים והמנוע של הסיטרואן טראקסיון אוואנט ניתנו לדגם ה-סיטרואן H ואן, שיוצר משנת 1947.
נייג'ל דוונפורט
קריירה
ב-1968 בעת הפקת הסרט "2001: אודיסיאה בחלל" של סטנלי קובריק, קרא דוונפורט את השורות של המחשב האל 9000 שלא לפני המצלמה יחד עם השחקנים קיר דוליאה וגארי לוקווד. בסופו של דבר נבחר השחקן הקנדי דאגלס ריין לדבב את האל. ב-1974 שיחק דוונפורט בתפקיד ראשי בסרט "Phase IV", שנכשל בקרב קהל הצופים. ב-1979 גילם את דמות המלך ג'ורג' השלישי בסרט "Prince Regent".
סיטרואן טראקסיון אוואנט
הרכבה
רובם של דגמי הטרקסיון אוואנט שיוצרו בשנים 1939–1941 היו מדגמי ה-1,911 סמ"ק. בשנת 1939 יוצרו 27,473 יחידות, בשנת 1940 4,415 יחידות ובשנת 1941 רק 2,012 יחידות. הייצור פסק בסוף שנת 1941 והתחדש ב־1945 עם סיום המלחמה.
נייג'ל דוונפורט
קריירה
בפברואר 1997 הוקדשה לדוונפורט תוכנית "אלה הם חייך" בהנחיית מייקל אספל.
סיטרואן טראקסיון אוואנט
ייצור
הסיטרואן טראקסיון אוואנט הוצגה ב-18.4.1934, והיצור החל למחרת.
בארץ ישראל בימי המנדט
הממשל הבריטי השתמש בטראקסיון אוואנט כרכב שרד ושרות לקציני הצבא, לקציני המשטרה, ולפקידיו הממשלתיים ששירתו בארץ-ישראל.
נייג'ל דוונפורט
קריירה
בין השנים 1986 ל-1992 היה דוונפורט נשיא איגוד השחקנים הבריטי "Equity".
חיים אישיים
דוונפורט היה נשוי פעמיים. את אשתו הראשונה, הלנה מרגרט וייט, הכיר כשלמד באוניברסיטת אוקספורד. הם התחתנו ב-1951 ונולדו להם שני ילדים, בת - לורה, ובן - הוגו. אשתו השנייה הייתה השחקנית מריה אייטקן ולהם נולד בן ג'ק שאף הוא שחקן הידוע בעיקר מהופעתו בסרטי "שודדי הקאריביים".
ראודה מורקוס
ראודה מורקוס (בערבית: روضة مرقص; נולדה ב-1974) היא משוררת, עורכת דין ופעילה לסבית פלסטינית, ממייסדות ארגון אסוואת (أصوات), העמותה למען נשים להטב"קיות (לסביות, טרנסג'נדריות, ביסקסואליות, קוויריות). אסוואת הוא הארגון הפלסטיני הראשון למען זכויות נשים גאות, ופועל כיחידה עצמאית במסגרת ארגון הנשים כייאן. מורקוס, האישה הפלסטינית הראשונה שיצאה מהארון באופן ציבורי כלסבית קווירית, זכתה בשנת 2006 בפרס "פליפה סאוזה" מהאגודה הבינלאומית לזכויות להט"ב (IGLHRC).
רקע
הפעילות הציבורית של מורקוס התחילה ב-2002, כשהצטרפה לפורום מקוון ללסביות פלסטיניות מישראל ומהרשות הפלסטינית. כשנוכחה במחסור בהתארגנות, החליטה לייסד את אסוואת, ("קולות"), כדי לתת קול לנשים קוויריות פלסטיניות. מורקוס התראיינה ל"ידיעות אחרונות" בנושא הקמת הארגון ב-2003, וביקשה שזהותה לא תיחשף, אך העיתון פרסם את זהותה המינית כאשר כלל את המילה "לסבית" בכותרת המאמר בצירוף צילום שלה, ובכך עשה לה אאוטינג. עם חשיפת זהותה, חוותה תקיפות פיזיות, איומי מוות, והתעמרות מילולית; המכונית שלה הושחתה מספר פעמים, והיא פוטרה מעבודתה.
למורקוס רקע אקדמי בספרות עברית ובבלשנות כללית עם שליטה בשפות עברית, ערבית ואנגלית. בנוסף, היא בעלת תואר ראשון ושני במשפטים ומתמחה בדיני עבודה. ב-2013 סיימה את התואר שני המתמקד בנושא נשים פלסטיניות בשוק העבודה, אותו למדה כעמיתת הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא במסגרת המחזור הראשון של תוכנית "תקנה". מאז החלה לימודי דוקטורט.
ב-2008 הקימה מורקוס פלטפורמה מקוונת לאקטיביסטים בתחום זכויות האדם ולהט"ב מהמזרח התיכון וצפון אפריקה. בשנת 2009 ההתארגנות התפתחה לארגון Mantiqitna, הפועל למען זכויות על בסיס מגדר ומיניות. המטרה של הארגון הוא לעודד צמיחה, ולייצר מרחב תומך לפעילים בתחום.
ביוני 2015 נכללה מורקוס ברשימת "היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה", שנערכה על ידי האגודה למען הלהט"ב בישראל ומערכת "מאקו גאווה", כדי להכיר באנשים ואירועים אשר שינו את יחס החברה הישראלית לקהילה הגאה. האישים הנבחרים אף זכו לכבוד בכנס בינלאומי שנערך למחרת צאת הרשימה.
ביום האישה הבינלאומי 2016, הוענק לה בכנסת אות הוקרה מיושבת ראש הוועדה למעמד האישה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, על היותה אשה מחוללת שינוי בעולם, בשל פעילותה למען נשים קווירייות והקמת ארגון אסוואת.
חריסטוס ארדיזוגלו
חריסטוס ארדיזוגלו (ביוונית: Χρήστος Αρδίζογλου; נולד ב-25 במרץ 1953) הוא כדורגלן עבר יווני יליד ירושלים ששיחק בעמדת הקיצוני. שחקן נבחרת יוון לשעבר.
קריירת מועדונים
ארדיזגלו נולד בירושלים, למשפחת פליטים יוונית-נוצרית שנמלטה לישראל במהלך מלחמת יוון–טורקיה, וכשהיה בן 5 היגר בחזרה עם משפחתו ליוון. שם גדל בשכונות העוני של עיר הבירה אתונה, שיחק כדורגל עם חבריו לשכונה בשעות הפנאי, עד שיום אחד צד את עיניהם של אנשי מועדון הכדורגל אפולון אתונה.
בגיל 13 הצטרף לקבוצת הנערים של המועדון, ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונתו השנייה במועדון, ארדיזוגלו הפך לשחקן הרכבב במועדון והוסט מעמדת המגן השמאלי לעמדת הקיצוני. בעונה זו, היה מהמצטיינים בקבוצה וסייע לה לעלות לליגת העל.
ביולי ניהל משא ומתן עם פנאתינאיקוס, אך לבסוף חתם בא.א.ק. אתונה תמורת 5 מיליון דרכמה ושחקן שעשה את הדרך ההפוכה. ארידוזגלו שיחק במדי א.א.ק. 11 עונות וזכה עם הקבוצה בשני אליפויות ושני גביעים, כאשר בעונת זכה עם המועדון בדאבל. בקיץ חזר לעונה אחת באפולון אתונה ואחרי עבר לעונת פרישה באטרומיטוס.
קריירת אימון
בין לבין שימש כמאמן אפולון אתונה היוונית, בעונת וסיים את תפקידו בתחילת העונה שאחריה.
נבחרת יוון
ב-24 בספטמבר 1975 ארדיזוגלו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בתיקו 1–1 נגד. ב-29 באוקטובר 1978 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 4–1 נגד.
חיים אישיים
אחרי פרישתו הצטרף למשטרת יוון בה שירת עד שנת 2017.
איניאס
אַינֵיאָס (ביוונית: Αινείας; בלטינית: Aeneas) הוא דמות אגדית, נמנה עם גיבורי מלחמת טרויה, אל למחצה, בנם של אנכיסס ושל האלה ונוס, ואביה הקדמון של משפחת היוליים, משפחתו של יוליוס קיסר.
בהמשך שמע איניאס את הנבואה שעל פיה ימלוך באיטליה ובכל תבל, ובמצוות האל מרקוריוס עזב את קרתאגו והמשיך במסע. דידו המאוהבת זעמה על עזיבתו, והתאבדה בשריפה. במסעו ירד איניאס בהדרכת סיבילה לשאול, שם פגש את דידו, אשר נמלטה מפניו אל בעלה הראשון ושם פגש גם את אביו המת, שהראה לו את צאצאיו העתידים להיות מנהיגי רומא. לאחר נדודים רבים הגיע איניאס לאיטליה, והשתתף בקרבות קשים עם המתנגדים לכניסתו. איניאס נפצע בקרב, ונוס אמו נתנה לו צמח בעל סגולות מרפא. בסיום הפך איניאס ליצור פלאי על־אנושי, התגבר על אויביו, והיה לאביו של מייסד אלבה לונגה, ממנה באו רמוס ורומולוס, מייסדי רומא.
סיפור עלילותיו של איניאס מגולל בעיקר באפוס "אינאיס" (או "איניאדה") של המשורר הרומאי ורגיליוס. ההיסטוריון היווני הלאניקוס מלסבוס (המאה ה־5 לפנה"ס) כתב ביצירתו "טרואיקה" על נדודיו של איניאס לאחר נפילת טרויה.
על פי עדויות ארכאולוגיות, המיתוס בדבר הקשר בין איניאס לרומא היה ידוע באטרוריה כבר בסוף המאה ה־6 לפנה"ס. ב"טרואיקה" מופיע האזכור המוקדם ביותר בספרות של הקשר בין איניאס לרומא. מיתוס זה נזכר מאוחר יותר אצל הסופרים הרומים: באפוס "המלחמה הפונית" של המשורר גנאיוס נאיוויוס (המאה ה־3 לפנה"ס), באפוס "האנאלים" של המשורר קווינטוס אניוס  (המאה ה־2 לפנה"ס), ובספר "ההתחלות"  של קאטו הזקן. המיתוס זכה לתפוצה רבה בזמן המלחמות הפוניות.
סיפור חייו של איניאס מתואר גם בספרה של אורסולה לה גווין, "לאוויניה". בספר זה מוצג הסיפור מנקודת מבטה של אשתו.
השיטה העשרונית
השיטה העשרונית (נקראת גם בסיס דצימלי) היא שיטה מבוססת מיקום להצגת מספרים (שלמים, ובהרחבה גם ממשיים), לפי בסיס 10. בשיטה זו, הרישום \ 61.3 מתפרש כסכום. השיטה הומצאה בהודו, החליפה את הכתיבה בספרות רומיות באירופה בסוף ימי הביניים, והיא מקובלת כיום בכל העולם.
היסטוריה
השיטה המשלבת שימוש בבסיס 10 עם חשיבות לפי מיקום הספרה במספר פותחה בהודו במאה ה-6. הערבים אימצו אותה והשתמשו בה החל מהמאה ה-9 בעקבות ספר שפרסם המתמטיקאי מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי בשנת 825, שבו סקר את השיטה והשימוש בה. אברהם אבן עזרא, ואחריו פיבונאצ'י, הביאו את השיטה לאירופה, בה אומצה במהירות כתחליף לשיטה הרומית, וזכתה לשימוש נרחב במסחר ולאחר מכן במדע.
שיטת ייצוג זו נראית כיום טבעית ופשוטה, מאחר שלאדם יש עשר אצבעות; ספירה תוך שימוש בעשרות, מאות ואלפים התקיימה עוד קודם לכן, כפי שמעידים שמות המספרים וכתיבתם במילים (לדוגמה "וַיִּהְיוּ חַיֵּי שָׂרָה מֵאָה שָׁנָה וְעֶשְׂרִים שָׁנָה וְשֶׁבַע שָׁנִים", ; "מֵהֹדּוּ וְעַד כּוּשׁ שֶׁבַע וְעֶשְׂרִים וּמֵאָה מְדִינָה", ). אך השיטה העשרונית היא מבוססת-מיקום (פוזיציונלית) ובה מיקום הסיפרה קובע את חשיבותה (החזקה של 10 בה היא מוכפלת), רעיון שאינו מובן מאליו. שיטה פוזיציונלית הייתה נהוגה גם בבבל, על פי בסיס 60, עם ספרות אחרות וללא סימן מיוחד ל-0, אך זו לא התפשטה ולא השפיעה על השיטה ההודית. רוב שיטות הרישום האחרות שהיו בשימוש לאורך ההיסטוריה (ביניהן ספרות מצריות, ספרות רומיות, וספרות עבריות) אינן פוזיציונליות, וביצוע חישובים אריתמטיים בעזרתן הוא מסובך בהרבה.
הצגה עשרונית של מספרים
הספרות 0 עד 9 מסמנות מספרים טבעיים עוקבים: 0 הוא מספר האיברים בקבוצה ריקה, 1 היא היחידה, 2=1+1, 3=2+1, וכן הלאה, עד 9=8+1. מספרים גדולים מ-9 מוצגים כרצף של ספרות, אותו מבינים כסכום של חזקות של המספר 10 (השווה ל-9+1), המוכפלות כל-אחת בספרה המתאימה. לדוגמה,. לכל מספר טבעי יש הצגה יחידה באופן כזה, והקשר בין ההצגה לבין המספר הוא יסודי כל-כך, עד שדרוש מאמץ מנטלי לא מבוטל כדי להבדיל ביניהם.
להצגת מספרים לא שלמים, משתמשים גם בחזקות השליליות של 10 (למשל,, ), המופרדות מן החזקות החיוביות באמצעות נקודה עשרונית. כך למשל, המספר 25.3 פירושו. את אותו מספר אפשר להציג גם כ־25.300, שפירושו 25.3, ועוד אפס עשיריות ואפס מאיות. עם זאת, מקובל להשמיט אפסים מסוף הביטוי, וכך מתקבלת שוב הצגה יחידה, לכל מספר שאפשר להציג באופן כזה.
בשיטה העשרונית אפשר להציג כשבר עשרוני סופי את המספרים השווים למנה של מספר טבעי a וחזקה של 10. רצף הספרות הסופי מובן כסכום  השווה למנה זו. מספרים אחרים, כגון 1/3, לא ניתן להציג באופן זה (משום ש- 3 אינו מחלק אף חזקה של 10). ניתן לקרב מספרים כאלה בעזרת שברים עשרוניים סופיים בקירוב טוב כרצוננו, אך הייצוג המדויק ידרוש אינסוף ספרות. שברים כאלה נכתבים בעזרת קירוב סופי ואחריו שלוש נקודות (\dots). לדוגמה, הסימון 0.33\dots מציין כי הכוונה למספר שלייצוגו המדויק נדרשות ספרות 3 נוספות, עד אינסוף.
מתברר, שכל מספר רציונלי, ואף כל מספר ממשי x, אפשר להציג כסכום אינסופי של חזקות (שליליות) של 10, הנקרא "הפיתוח העשרוני" של x. עובדה זו אינה מובנת מאליה, והיא נובעת מן הארכימדיות של שדה המספרים הממשיים. כמעט לכל מספר ממשי יש פיתוח עשרוני אחד ויחיד. יוצאי הדופן הם המספרים הרציונליים שיש להם פיתוח עשרוני סופי - למספר כזה יש גם פיתוח אינסופי, המתקבל מהחלפת הספרה האחרונה בפיתוח, נאמר a, בספרה a-1, שאחריה רצף אינסופי של תשיעיות.
מפריד האלפים
סימן ההפרדה ודרך החלוקה תלוי בשפה. בעברית ובשפות אירופאיות מפרידים כל שלוש ספרות משמאל לנקודה העשרונית (הנקרא "מפריד האלפים"). בעברית ובאנגלית נהוג להשתמש בפסיק כמפריד האלפים (10,000), ובמדינות אירופה נהוג להשתמש בנקודה (10.000) או במרווח (000 10). בכל השפות, הסימן המפריד בין הקבוצות שונה מהסימן של "הנקודה העשרונית" כדי למנוע בלבול.
לאחדות במסמכים בינלאומיים, התקן ISO 31-0 ממליץ להשתמש ברווח, בעוד הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות ו-IUPAC ממליצים להשתמש ב"חצי רווח" (יוניקוד U+2009, ו-;&#8201 ב-HTML).