cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליה קפיטולינה
מקדשים
המקדש העיקרי של איליה קפיטולינה הוקדש לוונוס והוקם על רחבה בצמוד לפורום המרכזי של העיר, מקדש זה פורק ועליו נבנתה כנסיית הקבר. על הר הבית היה מתחם המקודש לאל יופיטר אך לא ברור אם במקום נבנה מקדש. הנוסע מבורדו מציין כי על הר הבית הוצבו 2 פסלים של אדריאנוס אך לא מזכיר קיום של מבנה. הירונימוס מציין, בספריו שנכתבו במאה הרביעית, כי על הר הבית הוצב פסל של אדריאנוס על גבי סוס שעמד גם בתחילת המאה החמישית וייתכן כי המתחם היה קדוש ליופיטר אבל גם לקיסר אדריאנוס כמושא לפולחן המשותף לתושבי האימפריה. מקום פולחן נחשף בסמוך לפורום המזרחי בסמוך לבריכות הצאן, הידועות גם בשם "בריכות בית חסדא". באתר נבנו מרחצאות מרפא לכבודו של האל אסקלפיוס (Asclepius). מכיוון שהריפוי נעשה בדרך כלל בעזרת אמבטיות וטבילות, הוקמו מקדשים מסוג זה סמוך למעיינות ומקורות מים. במקדש הפגאני נחשפו פסלונים ותבליטים של נשים, אולי פסלונים שניתנו על ידי חולים שזכו להירפא ממחלתם. כמו כן נתגלה ממצא המראה את אסקלפיוס כהיבריד בעל גוף של נחש, הניצב בין שני עמודי מקדש.
חומות ושערים
אין כל מידע על חומות העיר איליה קפיטולינה, וככל הנראה הייתה עיר פרזות עד לסוף המאה השלישית, מלבד מחנה הלגיון שהיה מוקף חומה ככל מחנה צבאי רומאי ברחבי האימפריה. למרות העדר חומה קבעו הרומאים שערים שסימנו את גבולות העיר והוקמו על צירי התנועה הראשיים. באמצע המאה השלישית התעצם המשבר באימפריה הרומית וערים שלא היו מוקפות חומה החלו לבצר את עצמן, תהליך שלא פסח גם על רומא. במהלך הרפורמות של הקיסר דיוקלטיאנוס יצא הלגיון העשירי מירושלים, עבר לדרום ארץ ישראל, מפקדתו נקבעה באילת, ובירושלים נותרה יחידה קטנה. על מנת לפצות את הקולוניה על היעדר הלגיון הוקפה העיר חומה ששרידים ממנה נמצאו בחפירות לאורך שער הפרחים ובמגדל דוד. ההנחה של החוקרים היא שתוואי החומה הרומית עבר בשינויים מסוימים, בתוואי החופף את החומה הטורקית.
שער שכם. השער העיקרי היה שער שכם שבתקופה הרומית נשא את השם שער ניאפוליס ושרידים ממנו גלויים מתחת למפלס השער העות'מאני. תאריך בניית השער איננו ברור ויש חוקרים הגורסים כי הוא הוקם עוד בתקופת בית שני אך הדעה המקובלת היא כי השער הוקם לאחר ייסוד איליה קפיטולינה. חלקים ראשונים מן השער נחשפו על ידי ר.ו. המילטון בשנים 1938-1937, כאשר עיקר החשיפה בוצעה על ידי הנסי בשנים 1966-1964 במסגרת משלחת חפירות קניון בירושלים. בשנים 1984-1979 המשיך מ. מגן בחשיפת שרידי השער. החפירות חשפו את הכניסה המזרחית בשער שרוחבה 2.30 מטר וגובהה 4.85 מטר, ואת המגדלים שהגנו על השער. השחזור מצביע כי המבנה כולו כלל 3 שערים, האמצעי גדול יותר בסגנון שערי ניצחון רומאיים. המבנה כולו התנשא לגובה 20 מטרים. על אחת מאבני הקשת שבפתח נמצאו שרידים של כתובת לטינית "קולוניה איליה קפיטולינה על פי החלטת הדקוריונים" (חברי מועצת העיר). בחלק הפנימי נבנתה רחבה שצורתה המעוגלת - כפי שמתואר במפת מידבא - נועדה לחפות על הזווית החדה בה יוצא הקרדו הראשי, עובדה שנתפסה על ידי מתכנני העיר כפגם אסתטי. מרחבה זו, שחלקה נחשף, ובמרכזה עמד כפי שמתואר במפת מידבא עמוד גבוה, יצאו שני רחובות העיר הראשיים. ההשערה היא שהשער עמד כמבנה עצמאי עם מגדלי הצד עד להקפת העיר בחומה עם תום התקופה הרומית. העמוד שזכרו נשתמר בשמו הערבי של השער "באב אל-עמוד" לא נתגלה אך ההנחה היא שהיה מעוצב כמונומנט בדוגמת עמוד טראיאנוס.
שער יפו. מעט יותר ידוע על השער המערבי של איליה קפיטולינה שבתקופה הביזנטית נשא את השם "שער מגדל דוד". מקומו היה ככל הנראה בסמוך לשער של ימינו ובסמוך התגלה, בסוף המאה ה-19 קטע חומה שייתכן ושימש את איליה קפיטולינה. עם זאת, השער וקטע הדקומנוס המערבי שהוביל אליו לא נחשפו.
מערכות הקבורה בעיר
קברים בעלי אופי פגאני מובהק נתגלו מדרום לקברי המלכים בשנת 1934, הקברים הם מארבעה טיפוסים: קבר פיר בעל מדף בחלקו התחתון שעליו נשענו לוחות אבן המכסים את הקבר. טיפוס דומה של קבר, אך עם שתי קבורות, זו על גבי זו. קבר פיר, בו הפיר מתרחב לחדר שצורתו כפעמון ובתחתיתו חצובים הקברים. קבר עם פיר פתוח, בו הקברים הבודדים מכוסים בלוחות אבן. קיים בנוסף קבר מטיפוס אחר, שנחשף ב־1932 ממערב לבניין ימק"א בירושלים – מדובר על קבר הבנוי אבני גזית עם מעבר צר, לידו היו קברים חצובים בסלע. לצד קברים מן המאות השנייה והשלישית לפנה"ס מצוי קבר בנוי מן המאה השלישית לספירה. בקבר נחשפו שלושה ארונות עופרת שעל אחד מהם מתוארים פרים ושני קופידונים עם אשכולות ענבים.
אספקת המים לעיר
מעט מאוד ידוע על אספקת המים לאיליה קפיטולינה, ההנחה היא שמקור המים העיקרי היו בורות מים שנחצבו מתחת לבתי מגורים ובעיר עצמה, בריכות מים ציבוריות מוזכרות בתיאורו של הנוסע מבורדו הן בתוך העיר והן מחוצה לה, ומזכיר את מערכת אספקת המים לבית המקדש ואת בריכת השילוח. מקור מים נוסף - אמות המים המשיכו להוביל מים לירושלים ועבודות שיפוץ שיקום ואולי הרחבה נעשו על האמה העליונה. אמה זו נמשכה לאורך כ־13 ק"מ, ממוצאה ב"בריכות שלמה" (כ 4 ק"מ מדרום לבית לחם), עד סיומה בשער יפו. האמה נמשכת בקו ישר לאורך קו פרשת המים. לאורך האמה קטעים ארוכים החצובים בסלע ואילו בקטעים אחרים רואים בנייה המשלימה חציבה רדודה. אמה זו ידועה, מוכרת בעיקר מחלקה העובר בצינור אבן בסמוך לקבר רחל – באזור ג'בל מריר מתחילה השתפלות לעבר הבקעה שממערב לבית לחם שגובהה אינו עולה על 740 מ'. על מנת שלא להפסיד גובה אשר לו הייתה חשיבות מכרעת, בנו בבקעה צינור אבן (הפועל על פי עקרון של חוק הכלים השלובים), מערכת זו ידועה בשם "סיפון". תנועת המים בצינור יצרה לחץ בעזרתו המים ירדו לגובה של 740 מ' ועלו בהמשך לגובה של כ 780 מ'. צינור זה הגיע לאורך של כ־2-3 ק"מ אך מרבית חלקיו נשדדו או שמשו בבניות מאוחרות. הקטעים היחידים שהשתמרו ממערכת זו נמצאו סמוך לאזור קבר רחל, קטע באורך של 300 מ', וקטע נוסף במעלה הבקעה, צפונית מזרחית לקבר רחל. האמה הביאה את המים עד לאזור שער יפו ובתקופת בית שני הגיעו המים לארמון הורדוס. על חוליות צינור האבן של האמה נחרטו כתובות בלטינית ובהן שמות של יחידות הלגיון העשירי המעידים כי האמה תוחזקה ואולי נבנתה מחדש על ידי הלגיון. בשנת 2010 נחשף קטע האמה ששירת את איליה קפיטולינה וככל הנראה הוביל לבריכת חזקיהו.
תולדות היישוב היהודי בתקופה הרומית
איש הכנסייה אפיפאניוס מספר בחיבורו על המידות והמשקלות כי בהר ציון נותרו לאחר החורבן שבעה בתי כנסת, אחד מהם נותר עומד על תילו - וייתכן ששימש כבית כנסת - עד לתקופה הביזנטית. איש הכנסייה אוסביוס מספר (בהגזמה רבה) כי בין החורבן למרד בר כוכבא התגוררו בירושלים "עשרות אלפי" יהודים ונוצרים. כרוניקה סורית נוצרית המיוחסת למאה החמישית ומתארת את תולדות הנצרות מספרת, בין היתר, את תולדות הבישוף החמישי של ירושלים - נח שהנהיג את הכנסייה הירושלמית במאה השנייה. אבותיו עלו לירושלים מבבל ככל הנראה בימי אדריאנוס ונח התקרב לקהילת היהודים-נוצרים והוטבל לנצרות. הסיפור מתעד - למעשה התיישבות של יהודים "עולים חדשים" מהגלות בירושלים ומעיד על מציאות יהודים בעיר. המחקר קובע כי ירושלים חדלה לאחר החורבן לשמש כמרכז פיזי - מדיני - כלכלי והמשקל עבר, ככל הנראה, לביתר. בימי מרד בר כוכבא לא עמדה ירושלים במרכז האירועים ואף על פי שהחלטת בניית איליה קפיטולינה הייתה אחת הסיבות לפריצת המרד לא בירושלים החל האירוע ולא בה הסתיים. לקראת סוף המאה השנייה או המאה השלישית התגוררו יהודים בירושלים כפי שמוזכרת בתלמוד הבבלי קהילת קודש של ירושלים, חבורה של חכמים שנאחזה בירושלים כאשר התאפשר ליהודים לגור בעיר.
עלייה לרגל
אין עוררין על מעמדה המרכזי של ירושלים בתקופת בית שני. העיר שהייתה מרכז מדיני ועיר בירה, מוקד של יצירה וגילמה את המהות היהודית. אליה עלו לרגל, ללמוד תורה ולהתפלל, המתפללים מחוץ לירושלים עמדו כאשר פניהם אל כיוון העיר. ירושלים תפסה מקום מרכזי בהלכה ובמחשבה היהודית. כל אלו באו לידי ביטוי בספרות הענפה של תקופת בית שני. משחרבו ירושלים ובית המקדש אבד לעם היהודי המרכז המדיני-תרבותי, אולם הקשר לא ניתק, ובמהלך התקופה הרומית נעשו מאמצים להתיישב בירושלים, חרף האיסור לשבת בעיר. ירושלים הפכה מוקד לגעגועים ותקווה. אחד המנהגים ששימרו את הקשר בין ירושלים לעם היהודי היה העלייה לרגל, משחרב בית המקדש חדלה העלייה לרגל להיות מצווה אך המשיכה במנהג:
מקורות יהודים ונוצרים רבים מאשרים שמנהג זה, שהתפתח בנפרד מנוכחות יהודית בירושלים, המשיך גם כאשר נאסר על יהודים להתגורר בירושלים וגם כאשר גזירות השמד שאיימו על אורח החיים היהודי ולמעשה נמשך עד היום. העלייה לרגל לאחר החורבן יצרה שורה של הלכות שחלקן מפורטות בספרות תנאית כגון המנהג לקרוע קריעה, ומנהג שלא לאכול בשר או יין בעת שרואים את ירושלים בחורבנה. לאחר דיכוי המרד הושלמה בניית איליה קפיטולינה אך על היהודים נאסר - על פי חוק - מלהיכנס או להתגורר בעיר. האיסור איננו מופיע במקורות רומיים והעדות לקיומו מצויה בכתבי אבות הכנסייה אך הדעה הרווחת היא שהאיסור אכן היה קיים. על פי המקורות הנוצרים ליהודים ניתן לעלות לירושלים רק בתשעה באב, אך מקורות תלמודיים מציינים כי עלייה לרגל התבצעה בכל ימות השנה ורבי יוסי מספר על ביקור בירושלים:
ומסכם רבי יוחנן את מעמד העיר ירושלים מול ירושלים של מעלה:
הקהילה הנוצרית
ההיסטוריה של הכנסייה של ירושלים לוטה בערפל הנובע הן מדלות המקורות והן מהעובדה כי המקורות הבודדים נכתבו במרחק רב יחסית מהתקופה הרומית וכותביהם - אבות הכנסייה ערכו את כתביהם מתוך אינטרסים הקשורים למאבקים בין סיעות ושיקולי דוגמה הרחוקים מהאמת ההיסטורית.
הנצרנים
תולדות כנסיית הנימולים של ירושלים לוטות בערפל הנובע בעיקר ממדיניות מכוונת של אבות הכנסייה להעלים תקופת - בראשית זו של כנסיית ירושלים. ככל הידוע קהילה זו הייתה ברובה יהודים שהתנצרו ונקראו נצרנים. בני הכת האמינו במשיחיות של ישו, במעמדו כבן האלוהים, בלידתו בדרך נס וברוח הקודש, אך דבקו באורח חיים יהודי ודבקו בהלכה היהודית, מתוך כך שמרו על קשר עם ירושלים כעיר הקודש. חברי הכת ייחסו חשיבות לסמלי מנהיגות שושלתית. קהילה זו דבקה בבישוף הראשון של ירושלים, יעקב הצדיק המכונה גם יעקב ירושלים, יעקב אדלפותאוס (יעקב אחי האל), שהיה, על פי המסופר בברית החדשה אחיו של ישו. על פי המסורת הנוצרית הוא היה הפטריארך הראשון של ירושלים ודמות בעלת השפעה רבה בקרב הקהילה הנוצרית בירושלים, בשנים שלאחר צליבת ישו. דמותו של יעקב נבנתה על היותו מחד בן משפחת הכהונה הגדולה אך מאידך מורד, נצר לבית דוד.
לצד קבוצה זו פעלה כת האביונים, כת יהודית-נוצרית שפעלה בארץ ישראל מן המאה הראשונה עד המאה הרביעית לספירה. האביונים קיבלו את ישו כמשיח ילוד אשה, אך דחו את האמונה באלוהותו, לה הטיף שאול התרסי. הם האמינו בספרי התנ"ך ובגרסה משלהם לספר הבשורה על-פי מתי (קצרה יותר וכתובה עברית ולא יוונית), שמה האחיד של בשורה זו הוא "הבשורה על פי האביונים". כמו כן דחו האביונים את שאר ספרי הברית החדשה. אבות הכנסייה ראו בהם כופרים ממש.
תולדות כנסיית הנימולים
על פי ספרו של יוספוס פלאביוס "קדמוניות היהודים", יעקב נהרג לאחר מותו של הנציב הרומאי פורקיוס פסטוס ולפני מינויו של לוקיוס אלבינוס כנציב, היינו בשנת 62 לספירה. הכוהן הגדול באותה עת, ניצל את הזמן שבין הנציבים, וכינס את הסנהדרין אשר שפטה את יעקב וגזרה את מותו לסקילה בגין כפירה ביהדות. מותו של יעקב, ככל הנראה בשנת 62 הותיר את הקהילה של נוצרים-יהודים (או "כנסיית הנימולים" כדברי אוסביוס) ללא מנהיג ותחת הרגשה אפוקליפטית מחד, רדיפה מצד השלטונות היהודיים וירידת ההשפעה של הכנסייה הירושלמית על קהילות הנוצרים שמחוץ לעיר ובעיקר מחוץ לארץ ישראל. עדות למשבר בכנסיית ירושלים הוא האירוע העלום במהלכו יצאו חברי הקהילה לגלות מרצון בפחל ובחירת ראש לקהילה רק לאחר החורבן כלומר לאחר שנת 70. חוקרים של תולדות הנצרות מפקפקים בחלקם על אמיתות האירועים המתוארים על ידי אוסביוס, החוקר הבריטי המפורסם סמואל ג'ורג' פרדריק ברנדון מבטל מסורות אלו מכל וכל ובספרו הדן בתולדות הכנסייה מעלה סברה כי הנוצרים-יהודים חברו למגיני ירושלים וחילקו איתם את גורלם המר.
ירושלים שלאחר החורבן הציבה קשיים על האזרחים שניסו לחזור ולחיות בין החורבות, עדויות נוצריות מאוחרות מעידות על היאחזות נוצרית-יהודית על הר ציון, אך לסיפורים אלו אין ביסוס של ממש. על פי אוסביוס נאספו שרידי השליחים וביחד עם בני משפחתו של ישו בחרו בשמעון בן קלופס (בן דוד של ישו) שהיה כבר אז קשיש מופלג לעמוד בראש הכנסייה. ככל הנראה בחירתו של שמעון נבעה מקרבתו הן לבישוף הראשון יעקב ולישו בעצמו וקביעת תהליך של "שלטון" של שושלת ישו בכנסיית ירושלים, תהליך שאיננו זר למסורת היהודית שבה משרת הכוהן הגדול הייתה אף היא מועברת בין בני משפחה. תהליך בחירה זה "ילד" גם את כת המינות הנוצרית הראשונה, אוסביוס מציין כי אדם בשם תֶבּוּתִיס התחרה עם שמעון על המשרה ומשנכשל ייסד והנהיג את 7 כתות המינות של העולם הנוצרי העתיק. ייתכן כי דמות זו היא אגדתית שמטרתה להסביר באופן מיתי את היוצרות המינות כתופעת לוואי של שושלת מיוחסת ומוסכמת. בתאריך לא ברור אך ככל הנראה בין השנים 106–107 הובא שמעון בפני הנציב הרומי עונה והוצא להורג.
מותו של שמעון סימן את תום תקופת כהונת בני משפחת ישו כראשי כנסיית ירושלים והפיחות שחל במעמדם מול כנסיות אחרות - בארץ ישראל ומחוצה לה. על יורשו - יוסטוס ידוע מעט מאוד, והוא תואר על ידי אוסביוס כיהודי "נימול" שהאמין בישו כמשיח. לגבי שאר הבישופים הנימולים של כנסיית ירושלים כל שנותר הוא רשימה של שמותיהם שגם היא ובעיקר אמינותה נתונה במחלוקת.
כנסיית הערלים
דיכוי מרד בר כוכבא, בניית איליה קפיטולינה, גירוש היהודים מהעיר ואיסור על נוכחות יהודית בעיר הביאו לשינוי הרכב האוכלוסייה באיליה קפיטולינה וכותב במאה השישית היסטוריון נוצרי יוהנס מלאלס איש אנטיוכיה כי אדריאנוס "כעס על היהודים [סילקם מהעיר] והורה לישב בה הלנים" מקורות אחרים מחזקים או חוזרים על טענה זו. לא ברור מי היו אותם הלנים אך ייתכן ומדובר באזרחים נוכרים ובשרידי קהילת הנצרנים, שתחת הלחץ המתמשך של הקהילה היהודית מחד והקהילה הנוצרית - נוכרית מאידך הביא להיטמעות הנצרנים בקהילה ההלנית. תופעה בולטת בתולדות כנסיית הנוכרים של ירושלים היא ההתכחשות המוחלטת לעברה היהודי של הכנסייה והנצרות בכלל, התכחשות זו הביאה למחיקה או התעלמות מכל הכרוך בירושלים של בית שני והתמקדות בירושלים של בית ראשון. הד לכך נמצא בתיאוריו של הנוסע מבורדו, שלא הזכיר את ההיסטוריה של כנסיית הנימולים וקברים של קדושיה. גישה דומה עולה מספר האונומסטיקון של אוסביוס, בה מתעלם אוסביוס מירושלים של בית שני בה פעל ישו ומתמקד במשכן המקראי ומקדש שלמה. על פי אוסביוס בספרו "הכנה לבשורה", ירושלים החרבה ואיליה קפיטולינה שנבנתה על חורבותיה מטרתם ללמד על חורבנם של היהודים.
כהונת נרקיסוס ואלכסנדר מקפדוקיה
אוסביוס מוסר רשימה של 15 בישופים "ערלים" של כנסיית ירושלים, מספר הנמצא בסימטריה לרשימת 15 הבישופים של כנסיית הנימולים. עם זאת הדמות החשובה ברשימה זו הוא נרקיסוס שעמד בראש הכנסייה פעמיים, פעם ראשונה בשנות השמונים של המאה השנייה ופעם נוספת - במשותף עם יורשו אלכסנדר מקפדוקיה  החל מהעשור הראשון למאה השלישית ולמשך מספר לא ידוע של שנים. בשנת 198 כינס נרקיסוס ועידה של הכנסייה המקומית בנוגע לתאריך חג הפסחא כנגד הכתבתו של ויקטור, בישוף רומא, וכנגד המגמה הנוצרית לאחד את כל הכנסיות תחת הנהגת כנסייה עליונה שבסיכומו של דבר הביאה לייסוד הכס הקדוש. מהערפל שאופף את הסיפור ניתן להסיק כי נרקיסוס עסק ברפורמה של מערכת הטקסים במטרה לבדל את כנסיית ירושלים ולהתנתק מהמורשת הקדומה.
מעמדו המיוחד של נרקיסוס נתקבע באמצעות סיפורים הגיוגרפיים. כך, בסיפור נס השמן והמים הפך נרקיסוס, בכוח התפילה, מים לשמן ששימש את נרות הכנסייה. בסיפור נוסף נאלץ נרקיסוס לעזוב את כהונתו בגין עלילה שמהותה לא ברורה ונאלץ לחיות כנזיר עד שאויביו נענשו בידי שמיים ונרקיסוס חזר והתמנה בשנית לבישוף. במסגרת מחרוזת סיפורים זו מובא הסיפור על סוף כהונתו, על פי אוסביוס, אלכסנדר מקפדוקיה נקרא על ידי האלוהים לשאת בעול הנהגת כנסיית ירושלים עם נרקיסוס שהגיע לגיל המופלג של 116, אלכסנדר נענה לדרישת האלוהים ולבקשת אנשי ירושלים ובישופים של כנסיות בערים שכנות הוא נשאר בירושלים כראש הכנסייה.
בתקופת אלכסנדר מקפדוקיה נחנכה בירושלים ספרייה ובה ארכיון של הכנסייה שמאוחר יותר שימש את אוסביוס כחומר רקע לכתביו על תולדות הכנסייה.
מונטניזם
קוריוז המבטא את היחס הנוצרי לירושלים של מטה הייתה הכת המונטניסטית, כת אשר פרשה מהנצרות במאה ה-2. כת זו קרויה על שם מחולל ונביא התנועה מונטנוס מפריגיה. מונטנוס, אשר מוצאו בטורקיה של אותם ימים, החל את פעילותו בשנת 156 או 172 לאחר שחווה חוויה מיסטית והכריז על עצמו כבעל רוח הקודש. הוא הכריז על פפוזה שבפריגיה, כירושלים של מטה בה הוא הושיב את קהילתו ומשם הפיץ את תורתו - כחלופה לירושלים ההיסטורית. חוקרים של המינות מייחסים השקפה זו במאמץ להחיות את ירושלים של השליחים.
מאיר עוזיאל
שנותיו הראשונות
עוזיאל הוא בן למשפחה ישראלית ותיקה בת שמונה דורות בירושלים. סבו היה הראשון לציון והרב הראשי הספרדי הראשון של מדינת ישראל - הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ועל שמו הוא נקרא.
נולד ב-13 בינואר 1945 בטריפולי שבלוב, בעת שאביו שירת כקצין ארץ ישראלי בצבא הבריטי. בהיותו בן כשנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל. אמו היא ילידת בנגאזי, ממשפחה בעלת נתינות בריטית מצד אביה (שהיה נשיא הקהילה היהודית בטריפולי) ושורשים מליבורנו באיטליה מצד אמה.
גדל בשיכון הקצינים בתל אביב.
בגיל 14 עבר עם משפחתו לקיבוץ נצר סרני. כשהשתחרר מצה"ל עסק בגרפיקה ופתח סטודיו לאמנות תפקודית בתל אביב. בשנת 1970, בגיל 25, מונה לעורך הגרפי והמאייר של עיתון מעריב. ב-1974 החל לכתוב את המדור הסאטירי-אישי "שיפודים" ב"מעריב". ב-1978 מונה לעורך מוסף חדש במעריב "קריאת ביניים".
עבודתו כעיתונאי והמדור "שיפודים"
החל משנת 1974, החל מאיר עוזיאל לפרסם את המדור "שיפודים" במוסף סופשבוע של מעריב. כתיבתו של מאיר עוזיאל במדור התאפיינה באופי סאטירי-הומוריסטי, והייתה ידועה גם בביקורת הפוליטית שלו, מנקודת מבט ישראלית מיוחדת לו. בטור פורסמה גם "פינת השלולית" בה הופיעו סיפורי אהבה ואכזבה בין "צפרדעים" לבין "נסיכות", רבים מסיפורים אלה נשלחו למאיר עוזיאל על ידי הקוראים. שיפודים פורסם במעריב עד שנת 2014, במשך כמעט 40 שנה. בהופעת המדור במעריב חלה הפסקה בשנת 2005, אבל הוא המשיך מיד באותה המתכונת בעיתון הצופה-מקור ראשון. בשנת 2012 חזר מאיר עוזיאל לכתוב את המדור "שיפודים" במעריב. ב-7 במרץ 2014, שוב הופסק פרסום המדור בעקבות חלופי מו"ל העיתון, ושיפודים חודש שוב במעריב ב-30 בנובמבר 2018, וממשיך להופיע ברציפות מדי שבוע עד היום. פירוש הדבר הוא ש"שיפודים" מופיע כ-49 שנים, בשתי הפסקות קצרות, ובכך הוא המדור האישי הוותיק ביותר הממשיך להופיע בעיתונות העברית. כיום מפרסם מאיר עוזיאל גם מאמר דעה אישי כל יום ראשון במעריב, וכן מאמרים וכתבות. בנוסף עסק מאיר עוזיאל כל השנים גם בעריכה עיתונאית, בכתיבת מאמרים, ראיונות וכתבות.
עבודתו הספרותית והאמנותית
ספריו של עוזיאל מחולקים לשני סוגים - הסוג האחד הוא ספרי סאטירה ובהם סיפורים הומוריסטיים קצרים והסוג השני הוא רומנים.
הרומנים מיוחדים בסגנון שמאיר עוזיאל מגדיר כ"עבר אמיתי-דמיוני" והם: "עובדות על תשוקה מסוימת" (מודן), "מקום קטן עם דבי" (מודן) ו"איש הישר בעיניו" (טוטם). כמו כן כתב מאיר עוזיאל רומן ביוגרפי\ספרותי בשם "הראשון לארץ ציון" (עם עובד ויד בן צבי) על אודות סבו, הרב הראשי הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל. בשנת 2000 זכה ספר זה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
רדיו וטלוויזיה
בשנות השבעים הנחה עוזיאל את תוכנית הטלוויזיה לתרבות ואמנות "שמונה וחצי", והשתתף בשעשועוני הטלוויזיה "תשע בריבוע" ו"שחק אותה". כמו כן השתתף בתוכניות סאטירה ברדיו, ובהן "לצון נופל על לצון" ו"יתוש בראש". עוזיאל יצר מספר תוכניות טלוויזיה דרמטיות והיסטוריות גדולות, בהן "חידון המחתרות", "החידון הבינלאומי בנושא הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה", ועוד. בין היתר הגה, יצר וכתב את הסדרה בת תשעת הפרקים "היינו שם איתם", על התנגדות היהודים לנאצים (את הסדרה הנחה ירון לונדון).
פעילות דיפלומטית וציבורית
בשנים 1986–1989, נשלח מאיר עוזיאל לרומא על ידי המוסדות הלאומיים לכהן כמנהל הסוכנות היהודית באיטליה. בתפקיד זה הוא סייע לעלייה של יהודי ברית המועצות. בשנים 1994–1996 נשלח לתקופה נוספת, וכיהן כמנהל קרן היסוד באיטליה.
עוזיאל היה חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים בישראל, במועצת הפיס לתרבות ואמנות ובוועד הנאמנים של הפרסים הספרותיים במשרד התרבות.
חייו האישיים
נשוי לרותי לבית שטקלמכר (ממשפחת מייסדי רמות השבים), אב לשלושה בנים. מתגורר בתל אביב.
יהדות גורי
יהודי גורי התיישבו בעיר גורי שבגאורגיה בוודאות אחרי המאה ה-17 וההערכה היא שהיהודים הראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-19. בשנת 1866 היו בעיר 281 יהודים כאשר סך כל האוכלוסייה מנתה כ-5,000 איש. אוכלוסיית יהודי גורי כללה סוחרים מקומיים ובעלי מלאכה.
בתחילת המאה ה-20 עלתה רמתם הכלכלית של יהודי גורי. בשנת 1915 היו 104 יהודים בגורי (כ-16-17 משפחות) שהיו מרוכזים באזור אחד.
בימי מלחמת העולם השנייה התארגנה בעיר קהילה שנרשמה כחוק בשנת 1946 ולרשותה עמד מבנה של בית כנסת ברחוב צ'לוסקיצנב 16, שהיה פתוח עד לראשית 1953 לפחות. הרב הראשי באותה השנה היה חכם מרדכי דברשוילי. היה מאחד הרבנים שעזרו לעלייה ציונית לא״י בעזרת חבר הישיבה שבה הולך למד ביחד עם חכם רפאל אלאשוילי. לאחר פטירתו של חכם מרדכי דברשוילי כל ספרי הקודש שהיו ברשותו נתרמו לבית הכנסת.
ב-7 באוגוסט 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש בירת דרום אוסטיה הבדלנית, צחינוואלי. ביום למחרת, תקפה רוסיה כתגובה בחלקים שונים של גאורגיה. בין הערים שספגו הפגזות כבדות הייתה העיר גורי, שנמצאת סמוך לגבול עם דרום אוסטיה. מחוץ ליהודי גורי, נמצאו בעיר גם ישראלים שהתכוונו לפקוד קברי משפחותיהם בתשעה באב שחל ב-10 באוגוסט. הסוכנות היהודית יצרה קשר עם היהודים המתגוררים בדרום אוסטיה ובסביבתה, מתוכם כ-200 איש באזור גורי, והציעה להעבירם לטביליסי.
פירומניה
פִּירוֹמַנְיָה (בלועזית: Pyromania – הלחם בסיסים ביוונית: פּיר (πῦρ) = אש, מאניה (μανία) = שיגעון) היא הפרעה נפשית שסממנה הוא דחף להצית אש ולחולל שרפות. הפּירוֹמָן, או מַצִּיתָן (לפי האקדמיה ללשון העברית), אינו עושה זאת על מנת לגרום נזק או לשם רווח כלשהו אלא כדי להפיק הנאה מעצם מעשה ההצתה. הפרעת הפירומניה נפוצה יותר בקרב גברים מאשר בקרב נשים, והיא מופיעה לראשונה בטווח הגילים 6–8.
הדחף הפירומני יכול להופיע כהתנהגות אימפולסיבית, כזו הגורמת לפעולה מיידית בלתי מתוכננת מראש וללא רסן ומחשבה מורכבת, או כהתנהגות כפייתית, שהיא ביטוי לקונפליקט פנימי ממושך הגורם לחולה לבצע פעולות שאינן עולות בקנה אחד עם המוסכמות, החוק והמוסר המקובלים, ואז ייתכן מעשה הצתה שתוכנן בקפידה ובכובד ראש. ישנן גם השערות לפיהן הפירומניה היא ביטוי ליצרים מיניים והורמונליים מודחקים הפורצים החוצה ומוצאים את ביטויים באש, המסמלת עבור המצית הנאה מינית, חום ותשוקה. במובן הפסיכולוגי, ההצתה יכולה לסמל מרד נגד המוסכמות ורצון לביטוי עצמי או מחאה שאינם מוצאים דרך אחרת אל התודעה.
הלוקים בפירומניה נמנים עם חולי הנפש המהווים סכנה לציבור, והם עלולים לגרום נזק בנפש וברכוש, ועל כן לעיתים נשלחים לאשפוז כפוי.
בשנים האחרונות בוצעו מחקרים המוכיחים כי הפירומניה קשורה בהפרעה באזור במוח הקשור בדחפים ובהתמכרויות. איתור מדויק של אזור ההפרעה במוחו של החולה עשוי לסייע במציאת טיפול ספציפי המתאים לו.
חיל החלל הרוסי
חיל החלל הרוסי (ברוסית: Космические войска России, תרגום מילולי: כוחות החלל של רוסיה) הוא החיל האחראי על פעילות החלל הצבאית של רוסיה. החיל הוקם לראשונה ב-10 באוגוסט 1992, בעקבות התפרקות הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
ב-1997 שולב החיל בתוך חיל הטילים האסטרטגיים, אך ב-1 ביוני 2001, זכה מחדש לעצמאותו כזרוע נפרדת בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, כחלק מרפורמה צבאית אותה הוביל שר ההגנה סרגיי איוואנוב. מהלך זה נועד לחזק את מעמדם של כוחות החלל הצבאיים הרוסיים, ולהשוותם לשאר זרועות הכוחות המזוינים, כגון חיל היבשה, חיל האוויר וחיל הים.
יעדים ומטרות
חיל החלל הרוסי אחראי על שני בסיסי שיגור צבאיים לחלל - קוסמודרום סבובודני (שנסגר בינתיים) וקוסמודרום פלסצק. כמו כן הוא שותף להפעלת בסיסי החלל המרכזיים של רוסיה, בייקונור, הממוקם בקזחסטן וקוסמודרום ווסטוצ'ני.
בין תפקידיו של חיל החלל הרוסי ניתן לציין:
ברשות החיל כ־100 חלליות מהם 40 יועדו לצורכי צבא בלבד.
היסטוריה
סוכנות החלל הצבאית הוקמה לראשונה בשטחי ברית המועצות בשנת 1955, כאשר ממשלת ברית המועצות החליטה לבנות אתר מחקר, שלימים התפרסם בעולם כקוסמודרום בייקונור, הגוף שהוקם הוכפף למשרד ההגנה הסובייטי.
בשנת 1957, לקראת השקת הספוטניק הוקם פיקוד שליטה ובקרה ומינהל בקרת החלל (כיום - המרכז הניסויי העיקרי לבקרת אמצעי החלל על שם טיטוב, Главный испытательный центр испытаний и управления космическими средствами имени Г. С. Титова). באותה שנה בעיר מירני במחוז ארכנגלסק החלה בנייתו של בסיס צבאי, המיועד לשיגורי טילים בליסטיים בין יבשתיים (טילים מונחים), מדגם R-7 ואחרים - בסיס שהפך לקוסמודרום פלסצק.
ב-4 באוקטובר 1957 שוגר הלוויין המלאכותי הראשון, "PS-1", וב-12 באפריל 1961 בוצעה הטיסה הראשונה המאוישת של החללית "ווסטוק" עם הקוסמונאוט יורי גגארין בסיפונהּ. מאז, כל התוכניות המקומיות והבינלאומיות לשיגורי חלל בוצעו בהשתתפות ישירה של יחידות צבאיות.
בשנת 1964, על מנת לרכז את פעולות החלל בייצור רכיב חלל חדשים, כמו גם בנושאים תפעוליים של רכב החלל הוקם המינהל המרכזי לאמצעי החלל (Центральное управление космических средств). בשנת 1970 אורגן מחדש כמינהל ראשי (Главное управление космических средств) הכפוף לחיל הטילים האסטרטגיים. עד שנת 1981, המרכז היה אחראי לפיתוח ויישום של מערכות השיגור לחלל.
בשנות ה-70 המאוחרות הופיעו סימנים להתדרדרות בתפקוד חילות השיגור השונים ובנסיבות אלה, משרד ההגנה של ברית המועצות החליט בשנת 1981 על הכפפת המינהל הראשי לאמצעי החלל ישירות למטכ"ל. בשנת 1986 המינהל הפך המינהל לשליטה באמצעי החלל (Управление начальника космических средств). בשנת 1992 הוא הפך לכוחות החלל צבאיים (Военно-космические силы), שהיה לחלק ממפעילי אתר השיגור בייקונור, פלסצק וסבובודני (1996), הכוחות היו אחראים גם על המרכז העיקרי לפיקוד ובקרה של רכיבי חלל ע"ש טיטוב, הממוקם 40 קילומטרים מזרחית למוסקבה - בגוליצינו-2 (הידוע גם בשם אובייקט 413 או קראסנוזנאמנסק). יחידות של כוחות החלל היו גם באולנגורסק ובכפר לחטוצי במחוז לנינגרד. בשנת 1997, הכוחות היו לחלק מחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בהתחשב בתפקיד הגדל והולך של מערכות החלל במערכת הביטחונית הצבאית והשפעתן על הביטחון הלאומי של רוסיה, ההנהגה הפוליטית והמדינית של רוסיה החליטה בשנת 2001 להקים על בסיס כוחות החלל הצבאיים, עוצבות ויחידות ולהכפיפן לזרוע עצמאית — חיל החלל הרוסי. על חיל החלל הוטל לפעול לשיתוף פעולה הדוק בין מפעלי תעשיית החלל הרוסית, תוך הבטחת הייצור והפיתוח של התעשייה הרוסית בנושא החלל.
בדצמבר 2011 החיל הוכפף לחיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה, שמפעיל במקומו את תעשיית החלל הצבאית וטילי ההגנה הבליסטיים עד להקמת חיל החלל מחדש באוגוסט 2015. בהיותו חלק מחיל הגנת האוויר והחלל, החיל נשא את השם פיקוד החלל (Космическое командование), החל מ-1 בדצמבר 2011 ועד להקמת חיל החלל מחדש באוגוסט 2015.
מבנה
החיל מפעיל גם את אקדמיית החלל הצבאית ע"ש מוז'אייסקי, האקדמיה הצבאית להגנת האוויר והחלל ע"ש ז'וקוב ואת המכון המרכזי למחקר מדעי וטכנולוגיות חלל.
קרוסאובר (מכונית)
קרוסאובר (באנגלית: Crossover; מכונה בישראל גם "ג'יפון" או "רכב פנאי" או "שטח רך") הוא סוג של כלי רכב המבוסס על פלטפורמת מכונית נוסעים המשלבת מאפיינים של SUV. עם זאת, לעיתים משמשים המונחים SUV וקרוסאובר כמילים נרדפות או שקבוצת קרוסאובר מוגדרת כתת-קבוצה של SUV. מקור השם הוא במונח האנגלי המתאר חצייה של גבול, במקרה זה בין שתי קבוצות של סוגי מכוניות.
קיימים גם רכבי קרוסאובר חשמליים, שאינם משתמשים בדלק בכלל, או רכבי קרוסאובר היברידיים המשתמשים במנוע בנזין ומנוע חשמלי וצורכים פחות דלק.
כלי רכב בעלי מאפייני קרוסאובר הופיעו לעיתים בשוק הרכב בעשורים האחרונים של המאה ה-20, אך השימוש במונח החל מסיבות שיווקיות בשנות ה-80 של המאה ה-20. ייתכן שראשון הדגמים שעונה להגדרה של קרוסאובר הוא AMC Eagle שנמכר בעיקר בארצות הברית מ-1979 עד 1987, אך דגמי קרוסאובר הפכו נפוצים בעיקר בעשור הראשון של המאה ה-21. הראשון שזכה לתפוצה רחבה, היה הטויוטה ראב-4. ראשוני הדגמים דמו במובהק למכונית סטיישן מוגבהת, אך עם השנים צורתם הפכה דומה ל-SUV. הדמיון החיצוני טשטש את הגבולות בין שני הסוגים, אף שהבדלי השילדה ומכלולי ההנעה עדיין מבדילים ביניהם. שני הסוגים יכולים לכלול מערכת הנעה לכל ארבעת הגלגלים, אך SUV המיועד לנסיעה בדרכים בעלי עבירות קשה יכלול נעילת דיפרנציאל אחת או יותר והילוך כוח בתיבת ההילוכים. גם מתלי קרוסאובר הם תמיד עצמאיים לכל גלגל, בעוד שב-SUV ייתכן שימוש בסרן חי.
גיבוש (קבוצה)
גיבוש הוא תהליך חיברות של קבוצת אנשים, לפעמים מכונה כך אירוע יזום שנועד ללכד ולאחד קבוצת אנשים לקראת המשך פעילות משותפת. במהלך הגיבוש מתכנסת הקבוצה כולה ביחד לפעילויות שונות אשר במהלכן נוצרות הכרויות קרובות ומתגבשים דפוסי פעולה משותפים. אופי הגיבוש, כמו גם פרק הזמן שהוא נמשך, תלויים בנסיבות שבהן הוא מתקיים.
הגיבוש הצבאי
בצה"ל מתקיים הגיבוש כחלק מתהליך הקמתה של יחידה צבאית, והוא שלב מקדים לפני הצטרפות החיילים ליחידה. במהלך הגיבוש, שיכול להימשך בין ימים אחדים לבין שבועות, יעברו החיילים אימונים שונים ויעמדו לפני בעיות הדורשות מאמץ גופני ויכולת עבודה בצוות. ככל שהיחידה נחשבת יותר ומוערכת יותר – כך יהיה תהליך הגיבוש קשה ומפרך יותר.
נטשה סטפננקו
ביוגרפיה
ספננקו נולדה ביקטרינבורג, היא גרה עם משפחתה בעיר סגורה והם החזיקו בדאצ'ה, היא עסקה בשחייה ושחתה לצד אלכסנדר פופוב, ב-1984 כמעט הצטרפה לנבחרת ברית המועצות לאולימפיאדה אך העדיפה להמשיך עם לימודיה. בגיל שש עשרה נסעה ללמוד במוסקבה. ב-1991 זכתה בתחרות "מראה השנה" במוסקבה ואחרי כן נסעה למילאנו שם עבדה כדוגמנית.
גיבוש (קבוצה)
הגיבוש הצבאי
לגיבוש הצבאי שתי מטרות:
נטשה סטפננקו
ביוגרפיה
אחרי שהתגלתה על ידי במאי החלה להופיע בטלוויזיה האיטלקית, ב-1999 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "La grande prugna". ב-2003 שיחקה בסרט הקומדיה "Ti spiace se bacio mamma?".
גיבוש (קבוצה)
הגיבוש הצבאי
תהליך דומה לגיבוש הצבאי – הוא הגיבושון, שהוא גיבוש הנמשך תקופה קצרה, לכל היותר יום או יומיים, ובו המטרה העיקרית היא הסינון ובדיקת יכולתו של החייל לעמוד במשימות היחידה המגבשת.
גיבוש חברתי
גיבוש חברתי עשוי להיערך במקומות בהם מכירים בחשיבות "רוח הצוות", והוא נפוץ בחברות מסחריות וארגונים גדולים. הגיבוש יכול להיות יום משותף של בילוי לכל העובדים, נסיעה מאורגנת של העובדים לאירוע בחו"ל, או ערב משותף הכולל פעילות חברתית בנושאים שונים, כמו: משחקי חברה, דיונים, משחקי ספורט (בדרך כלל משחקי כדור למיניהם) וכדומה.
נטשה סטפננקו
ביוגרפיה
ב-1995 התחתנה עם הדוגמן והיזם האיטלקי לוקה סביוני.
גיבוש (קבוצה)
גיבוש חברתי
הדינמיקה הקבוצתית בפעילות הגיבוש אמורה לחזק יחסי אמון וקרבה, ולתרום להגברת המוטיבציה של העובדים בחברה, ולהיכרות טובה יותר של העובדים אחד את השני – היכרות שתאפשר להם לשתף פעולה בעבודה היומיומית, שהיא במקרים רבים מונוטונית.
גיבוש מתקיים גם בקבוצות ספורט ואוהדיהן ובספורט באופן כללי בדרך כלל, בתנועות נוער, בכיתות ובשכבות בית ספר, ובמקומות אחרים בהם ישנן קבוצות אנשים בפעילות משותפת. בשנים האחרונות הופך הגיבוש (או ה"גיבושון") לנפוץ במסגרות שונות ורחבות יותר, ונוספת לו מטרה של יחסי ציבור. כך למשל, מכללה אקדמית שמעוניינת להביא תלמידים להרשמה, מארגנת להם "ימי גיבוש" הכוללים היכרות בין המיועדים להירשם לבין אלה שנרשמו כבר.
אכבר האשמי רפסנג'אני
הוא מת מהתקף לב ב-8 בינואר 2017 בבית חולים בטהראן.
ראשית חייו ופעילותו הציבורית
עלי אכבר האשמי רפסנג'אני נולד בעיירה בהרמן ליד העיר רפסנג'אן שבמרכז איראן, למשפחה עשירה של מגדלי פיסטוק. היו לו שבעה אחים ואחיות. בגיל 14 הוא נסע ללמוד תאולוגיה בקום. שם נחשף לרעיונות של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני. לפני המהפכה האסלאמית השתייך למחנה הפעילים נגד משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי, ונכלא בין השנים 1960 ל-1979 שבע פעמים. ח'ומייני מינה אותו כמנהל פיננסי של תנועת ההתנגדות וכאיש הקשר עם קבוצות מהפכניות אחרות.
קריירה פוליטית
בראשיתה של הרפובליקה האסלאמית החדשה רפסנג'אני שימש כחבר בכיר במועצת המהפכה האיראנית, יחד עם מוחמד ג'וואד בהונאר, מוחמד בהשטי, מורתזא מוטהרי, ועבדול כרים מוסאווי ארדבילי. הוא היה אחד מהחברים בעלי ההשפעה במועצה בתחילה כסגן שר הפנים ובהמשך כשר הפנים בפועל בין השנים 1979–1980, וכיהן כיושב ראש המג'לס (הפרלמנט האיראני) הראשון לאחר כינון המהפכה האסלאמית, משרה שבה כיהן עד שנת 1989. באותה התקופה הוא הפך להיות האדם הקרוב ביותר לח'ומייני ושימש לו כ"עיניים ואוזניים".
רפסנג'אני שימש כנציגו של ח'ומייני במועצה הביטחון העליונה אחרי מותו של מוסטפא צמארן (Mostafa Chamran) ושני במטה מפקדת המטות המשולבים של איראן בשנה האחרונה של מלחמת איראן–עיראק. הוא לחץ על ח'ומייני לסיים את המלחמה. שלושה חודשים אחרי כניסתו לתפקיד, הסכימה איראן לקבל את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 598 והמלחמה בת שמונה השנים הסתיימה.
יושב ראש הפרלמנט
רפסנג'אני היה מבין מנסחי חוק הבחירות האיראני ובבחירות הראשונות היה אחד מן המועמדים של מפלגת הרפובליקה האסלאמית וזכה ב-54% מהקולות. הוא מונה לדובר הפרלמנט והחזיק בתפקיד 9 שנים. היה מעורב בהדחתו הכפולה של אבולחסן בני-סדר כמפקד העליון של הצבא וביוני 1981 מהנשיאות והיה דמות מפתח בפרשת אירנגייט שנכשלה. בעקבות הפרשה הוא נתפס כמפסידן. אחרי מותו של ח'ומייני, מייסד הרפוליקה האסלאמית, ובחירתו של השיא דאז עלי ח'אמנאי למנהיג העליון, הוא עזב את הפרלמנט ורץ לנשיאות ב-1989.
ב-3 באוקטובר 1986 קיבל במתנה את ספר התנ"ך מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, עם הקדשה בכתב ידו, לדברי דובר הנשיא לארי ספיקט המתנה נועדה לסמל שהנשיא רייגן מאמין באלוהים. שוויו של ספר התנ"ך נע בין 5000 דולר ל-100,000 דולר.
נשיאות
מ-17 באוגוסט 1989 עד 1997 כיהן כנשיא איראן. הוא היה הנשיא האיראני הראשון שסיים את כהונתו באופן רשמי עם תום הקדנציה שלו. מבין קודמיו, אבולחסן בני-סדר הודח לפני תום כהונתו, מוחמד עלי רג'אי נרצח, ועלי ח'אמנאי הועלה לדרגת המנהיג העליון.
מדיניות פנים
רפסנג'אני אימץ מדיניות של "כלכלה לפני הכל", תמך בהפרטה על פני ריכוזיות ובעלות המדינה באיראן. הוא תמך במשא ומתן עם ארצות הברית על תוכנית הגרעין האירני ומדיניות השוק החופשי שהוביל הייתה בניגוד לתפיסה של מחמוד אחמדינז'אד ובני בריתו, שדגלו בשמירה על קו תקיף נגד התערבות מערבית במזרח התיכון תוך המשך מדיניות של הסתגרות כלכלית. הוא ניסה להוביל לכך שכלכלת איראן תהייה מבוססת על תעשייה ותשתלב בכלכלה העולמית בהתאם למדיניות הבנק העולמי.
ב־1982, בעידודו, הוקמה אוניברסיטת אזאד (دانشگاه آزاد اسلامی) רשת אוניברסיטאות ומכללות פרטית באיראן.
על אף הרפורמות שהוביל בתחומים שונים באיראן, בשנות כהונתו של רפסנג'אני כנשיא, בתי המשפט באיראן המשיכו לגזור ההוצאה להורג למתנגדים לשלטון, קומוניסטים, כורדים ובהאיים.
מדיניות חוץ
רפסנג'אני ביקש לחזק את הקשרים של איראן עם מדינות העולם. תחת חומייני ובמהלך מלחמת איראן–עיראק, הדרדרו היחסים של איראן עם מדינות ערב, והוא ביקש לשקם את הקשרים. כמו כן הוא ביקש לחמם את היחסים עם מדינות מרכז אסיה והקווקז. הפתווה שהוציא ח'ומייני לסופר סלמאן רושדי לא איפשרה לנרמל את היחסים, למורת רוחם של שני הצדדים שראו פוטנציאל כלכלי ופוליטי בשינוי המצב. ארצות הברית ומדינות אירופה קיוו שהצעדים של רפסנג'אני לכיוון המערב יביאו גם לשינוי היחס לאופוזיציה באיראן ועמדתה של איראן ביחס לסכסוך הישראלי פלסטיני.
ח'ומייני תמך בפיתוח נשק גרעיני באיראן. בשנת 2007 רפסנג'אני הדגיש כי השימוש בנשק להשמדה המונית הוא לא חלק מתרבות הרפובליקה האיסלאמית וכי לאיראן אין עניין לייצר נשק גרעיני והיא מוכנה לתת התחייבויות בנושא.
לאחר הנשיאות
בשנת 2000, בבחירות הראשונות לאחר תום הקדנציה, הוא רץ מחדש לפרלמנט, אולם לא עלה בידו להיבחר בין 30 הנציגים מטעם העיר טהראן, כפי שהכריז משרד הפנים האיראני. מועצת שומרי החוקה פסלה אז מספר ניכר של מצביעים, ובזאת הצליחה להביא ל"בחירתו" כנציג ה-30 במספר. כך הפך רפסנג'אני פעם נוספת לחבר המג'לס, אולם הוא התפטר עוד טרם השבעתו לתפקיד. הוא נימק צעד זה בכך שהדבר יאפשר לו "לשרת את העם טוב יותר במשרות אחרות". לאחר מכן, כיהן רפסנג'אני כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, שתפקידה ליישב נושאים חוקתיים שבין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה.
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה
ב-25 באוקטובר 2006 הוציאה פרקליטות המדינה של ארגנטינה כתב אישום רשמי נגד איראן וחזבאללה בעניין הפיגוע במרכז הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994. בכתב האישום הואשמו רשויות איראן בהשפעה ישירה על חזבאללה בביצוע הפיגוע, והפרקליטות קראה בו לעצור את רפסנג'אני ושבעה בכירים אחרים. תקרית זאת הציבה את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בעמדה הלא-נוחה שבה נאלץ להגן על רפסנג'אני, מכיוון שהיה יריבו הפוליטי ואף האשים אותו בשחיתות ובעמדות פרו-מערביות. הדבר נחשב כאירוע חיובי מאוד עבור רפסנג'אני, וסייע לו להיבחר למועצה לאבטחת האינטרס של המשטר. האקונימיסט, טען כי שאיראנים רבים רואים ברפסנג'אני האדם היחיד עם הכישורים הפוליטיים והכוח שיוכל להגיע להסכם עם המערב ולסיים סנקציות כלכליות.
לאחר מכן, כיהן רפסנג'אני כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, שתפקידה ליישב נושאים חוקתיים שבין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה.
חייו האישיים
לרפסנג'אני היו שלושה בנים מנישואיו בשנת 1958: מוחסן, מהדי ויאסר, ושתי בנות, פאטמה ופאאזה. פאאזה רפסנג'אני היא היחידה שבחרה בקריירה פוליטית. היא הייתה לחברת מג'לס, ובהמשך - מוציאה לאור של העיתון "זן" (בפרסית: زن = "אישה").
בשנים האחרונות נטען נגד האשמי רפסנג'אני שברשותו רכוש ועושר רב. במסע הבחירות שלו בשנת 2005 הוא טרח להכחיש את השמועות. הוא הואשם שוב ושוב על ידי מבקריו בכך שברשותו רכוש מוסתר, אולם דחה את כל ההאשמות ודרש שיוצגו הוכחות.
רפסנג'אני חיבר מספר ספרים. בין החשובים שבהם ספר על אמיר כביר, בשם: אמיר כביר, גיבור המאבק באימפריאליזם.
אתר הפר
אתר הפר הוא מקום פולחן פתוח מאזור כנען, שמתוארך למאה ה-12 לפנה"ס ומקום בו נמצאה צלמית הזבו שתחילה זוהתה כשור.
מיקום
האתר ממוקם ברכס דהרת א-טווילה שבצפון השומרון, כ-3 ק"מ מזרחית לעיירה קבאטיה, 75 מטרים מן הכביש העתיק שחיבר בין תל דותן ותרצה. מהאתר ניתן לראות את הר כרמל, הר תבור, הר מירון, הר הגלבוע והר טמון.
חשיפה
האתר התגלה ב־1977 על ידי עופר ברושי חבר קיבוץ שמיר ששירת במקום. הוא מצא צלמית עתיקה שזיהה כשור, והביאה לקיבוצו שם הוצגה עם פריטים נוספים שנאספו בקיבוץ. הצלמית התגלתה שם על ידי הארכאולוג עמיחי מזר שהעבירה למוזיאון ישראל שם היא נמצאת מאז. על סמך התיאור שסיפק ברושי, איתר מזר את המקום בו נמצאה הצלמית והתחיל בחפירות באזור..
היסטוריית החפירה
החפירה נערכה בין השנים 1978–1981 על ידי מזר. ממצאי החפירה הראו כי האתר יושב לתקופה קצרה פעם אחת במשבר תקופת הברונזה המאוחרת ונעזב. רוב ההערכות מתייחסות לאתר כאל מקום פולחן, אבל ממצאים של צור וחרסים מצביעים גם על שימוש לא פולחני שנעשה בו.
למרות הימצאות יישובים מאותה התקופה באזורים הסמוכים, האתר עצמו לא היה צמוד ליישוב כלשהו ומניחים כי שימש מקום פולחן ליישובים הסובבים בגלל מיקומו הטופוגרפי הגבוה. יש גם סברה שהמקום שימש בית מבודד או דיר לצאן.
צלמית הזבו
צלמית הזבו נמצאה סמוך לקיר המערבי של האתר. היא עשויה ברונזה, אורכה 17.5 ס"מ וגובהה 12.4 ס"מ. זוהי צלמית הבהמה הגדולה ביותר שנמצאה בישראל.
לא ברור איזה אל הצלמית הזו מייצגת והיא שויכה על ידי חוקרים שונים לאל, בעל או יהוה.
יעקב יהודה דסקל
יענקי דסקל (נולד בשם: יעקב יודא דסקל ב-תשמ"א, 1981) הוא מלחין וזמר חסידי. סולן החצר של חסידות ויז'ניץ.
ביוגרפיה
נולד בשנת תשמ"א, נשוי ואב לשבעה. אחיו הוא הזמר שלמה דסקל.
קריירה
דסקל החל את דרכו המוזיקלית כאשר החל לשיר את התפילות והיצירות בשולחנות שנערכו בוויזניץ בשבתות וחגים בהשתתפות אלפי חסידים, לפני כעשור החל לשמש כסולן הראשי במקהלת ויז'ניץ בהופעותיה ובאלבומים שלה, בטקס סיום הש"ס שנערך בהיכל הספורט יד אליהו בשנת 2005 שר דסקל כסולן ראשי בפני קהל של רבבות וזכה לחשיפה רבה, את עיקר פעילותו המוזיקלית הוא מבצע בחסידות ויז'ניץ בחגים ובאירועים שונים אך בעיקר בשבתות בהם הוא שר בתפילות ובשולחנות את היצירות של החסידות, הוא מופיע אף באירועים ציבורים שונים של הציבור החרדי.
דסקל השתתף בהפקות מוזיקליות חסידיות רבות, כמו הסדרה הפופולרית לחיים טיש של יוסף משה כהנא ואחרים, אך בעיקר משמש כסולן ביצירות המופקות על ידי חסידי ויז'ניץ, כמו הסדרה המוזיקלית "א ויזניצר ניגון", האלבומים "שבת און ויזניץ", "עתיקין" ועוד.
את תפילות הימים הנוראים הוא עושה בשנים האחרונות בבית הכנסת המרכזי בלייקווד, שם הוא מופיע לפני קהל המתפללים כחזן בראש השנה ויום הכיפורים. מיד לאחר מכן הוא שב לישראל לחג הסוכות ומשתתף בשמחת בית השואבה המרכזית בחצר ויז'ניץ.
דסקל אף הלחין מספר יצירות לחצר ויז'ניץ, וכמה מהן התפשטו גם מחוץ לחסידות זו, ובהן: "הכל יודוך", "ואילו פינו מלא שירה", "מרן דבשמיא", "קרוץ מחומר". בשנים האחרונות מלחין דסקל את ה'מארש' השנתי המסורתי בחצר ויז'ניץ מדי ראש השנה.
הלחין ושר גם את היצירה "לראות בנים" (המוכרת גם בשם ויהיו זרעי), היצירה זכתה למספר גרסאות כיסוי בין היתר על ידי זאנוויל ויינברגר. והלחין עבור הזמר מוטי שטיינמץ את הלהיט ויהי נועם מתוך אלבומו הנשמה בקרבי (בהמשך ביצע דסקל עצמו קאבר לשיר).
טימון מפליוס
טימון מפליוס (ביוונית עתיקה: Τίμων, 320 לפנה"ס לערך, פליוס - 230 לפנה"ס לערך, אתונה), פילוסוף יווני קדום, משורר סאטירי ודרשן נודד.
טימון למד פילוסופיה אצל סטילפון ממגארה ואצל פירון מאליס, מייסד זרם הספקנות, אשר השפיע עליו עמוקות. לאחר שהתפרסם ואף התעשר ממשרות הוראה ונאום בפומבי בחלדקון, העביר את שארית חייו בעיקר באתונה, שבה מת. הוא חיבר יצירות רבות בפרוזה ובשירה, ביניהן אפוסים, טרגדיות, קומדיות ומחזות סאטיריים, זאת לפי דיווחיו של דיוגנס לארטיוס. מבין יצירותיו שרדו רק קטעים בודדים.
טימון התפרסם בעיקר בזכות שירו סילוי, שיר סאטירי במשקל הקסמטר בשלושה כרכים, ששימש גם כפרודיה על האפוסים של הומרוס. בשיר לועג טימון לכל הפילוסופים שקדמו לפירון מאליס על ימרתם ושחצנותם לדעת הכל, בעוד שלמעשה לא ידעו כלום ולא הכירו בחכמה אמיתית כשנתקלו בה. רק מקסנופאנס נחסך הלעג, משום שטימון החשיב אותו לישר ביותר שבין הפילוסופים, ומוצג ב"סילוי" כמי שמוביל בבטחה בתוך רעיונות־העוועים של ההוגים האחרים. את הכבוד הגדול ביותר שומר טימון לפירון, שאותו הוא מכנה בהערצה ה"שמש".
גם מ"סילוי" שרדו רק קטעים בודדים. ביצירה אחרת של טימון, דיאלוג בשם "פיתון" בין טימון ואחד ממוריו בלכתם אל האורקל מדלפי, שגם בו זוכה פירון לכבוד רב. משום שפירון עצמו לא הותיר אחריו שום כתובים, היה טימון לשופרו של פירון והשפיע מאוד על התקבלותה של הספקנות הפירונית.
אין לבלבל בין טימון מפליוס ובין המיזנתרופ טימון מאתונה. בדיווחים אנקדוטליים מאוחרים יותר התאחדו דמויותיהם. טימון זה, בן הכלאיים, שימש השראה למחזהו של ויליאם שייקספיר, "טימון איש אתונה", שאין בו הרבה יסודות היסטוריים הקשורים לחיי טימון מפליוס.
עמוד הענן
על פי המסופר בתנ"ך, עמוד הענן היה ענן מיוחד שהיווה שליחו של האלוהים אשר ליווה והדריך את בני ישראל ביציאתם ממצרים. הענן הופיע במשך היום, ובלילה החליף אותו עמוד האש שהאיר לבני ישראל.
ביציאת מצרים
בפרשת בשלח בספר שמות המגוללת את קורות בני ישראל מיד עם צאתם ממצרים, והמתחילה במילים "ויהי בשלח פרעה את העם" מסופר: בהמשך הפרשה, בתיאור רדיפת המצרים את בני ישראל לפני קריעת ים סוף, נאמר:
מחוץ לתורה עמוד הענן מוזכר בתהילים מספר פעמים. לדוגמה, במזמור ק"ה בתיאור יציאת מצרים שם " פָּרַשׂ עָנָן לְמָסָךְ;וְאֵשׁ, לְהָאִיר לָיְלָה". ספר נחמיה מזכיר את עמוד הענן בתיאור יציאת מצרים שלו:.
בנדודי אוהל מועד
מאוחר יותר, לאחר גמר בניית והקמת המשכן, כיסה הענן את המשכן ושימש כמורה דרך וכסימן מתי יש לפרק את המשכן ולהמשיך לתחנה הבאה במסעות בני ישראל, כפי שנכתב בפרשת פקודי:
בפרשת בהעלותך מופיע תיאור נרחב על תפקידו המרכזי של הענן במסע בני ישראל:
עמוד הענן במדרשי חז"ל
במדרשי חז"ל קיימת הרחבה של תיאור הענן ותפקידיו. על פי המכילתא, הענן הגן על בני ישראל מהחצים שירו עליהם המצרים לפני קריעת ים סוף: במדרש תנחומא נכתב כי הענן יישר את הקרקע בשביל מעבר בני ישראל והרג הנחשים והעקרבים שבמדבר: מדרש אחר מייחס לענן תכונה של שיקוף הכלים, כך שאדם היה יכול להסתכל על חבית מבחוץ ולראות מה בתוכה. מדרש אחר מייחס לענן פעולה של כיבוס וגיהוץ הבגדים במשך ארבעים שנות נדודי בני ישראל במדבר. במסכת תענית נכתב כי ענני הכבוד שמשו את ישראל בזכות אהרן הכהן, ועם מותו נסתלקו ולאחר מכן חזרו בזכות משה רבנו.
במצוות סוכה נכתב בפרשת אמור: לדעת רבי אליעזר הכוונה היא לענני הכבוד שחיפו על בני ישראל.
בברית החדשה
באיגרת הראשונה אל הקורינתים, מזכיר פאולוס את הענן ואת המעבר בים סוף כמסמלים את הטבילה לנצרות:
בקוראן
בקוראן נזכר עמוד הענן פעמיים בפרשת הפרה, תחילה מתואר תפקידו כמתן צל לבני ישראל במדבר:
ומאוחר יותר:
סאלם ג'ובראן
סאלם ג'ובראן (בערבית: سالم جبران; 1941 בפקיעין – 18 בדצמבר 2011) היה משורר, סופר, עיתונאי ומחנך ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה
ג'ובראן השלים תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. בשנת 1962 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1987–1992 שימש כעורך של העיתון הערבי-קומוניסטי אל-איתיחאד ואחר כך שימש כעורך של הירחון הספרותי אלג`דיד. כמו כן כתב מאמרים בעבור העיתון הלבנוני א-נהאר. בארץ פרסם מאמרים בידיעות אחרונות ובמעריב. בשנת 2006 זכה על שירתו בפרס משרד המדע התרבות והספורט ליוצרים בשפה הערבית.
שימש כמרצה בכיר במרכז לחינוך הומניסטי בבית לוחמי הגטאות ושימש מנהל-עמית של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה. היה חבר מליאת רשות השידור והתפטר במחאה על היחס של הרשות לצופים הערבים.
קאדמון
קאדמון (אנגלית עתיקה: Cædmon) היה נזיר ומשורר אנגלו-סקסוני ידוע אשר פעל בצפון אנגליה במהלך המאה ה-7. קאדמון הוא אחד המשוררים הבודדים מתקופה זו עליהם יש לנו פרטים ביוגרפיים כלשהם.
לפי ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי מאת ההיסטוריון בן המאה ה-8 בדה ונרביליס, קאדמון החל את דרכו כרועה בקר בסמוך למנזר ויטבי (Whitby Abbey) שביורקשייר. באותן השנים היה קאדמון איש פשוט אשר נמנע משירה בציבור או פעילות אינטלקטואלית כלשהי. אך לפתע, במהלך אחד הימים, לפי ונרביליס מצא עצמו קאדמון מוציא מתוך פיו את מילות שיר הבריאה – שיר שבח לאלוהים בין תשע שורות. הִילדה הקדושה (Saint Hilda of Whitby), אם מנזר, התלהבה למשמע שירו של קאדמון והזמינה אותו אל פנים המנזר. קאדמון השתלב בעבודת המנזר, הפך לנזיר אדוק וחיבר שירים מפעם לפעם. שיר הבריאה הוא הטקסט היחיד המיוחס לקאדמון, ואין לנו מידע לגבי חיבורים אחרים שלו.
קומינו
קומינו (Comino; במלטזית: Kemmuna, קמונה) הוא אחד משלושת האיים המיושבים בארכיפלג איי מלטה, הקטן שבהם מבחינת שטחו ואוכלוסייתו. שטחו של האי הוא 3.5 קמ"ר, ודרך קבע מתגוררים בו שלושה תושבים בלבד. כומר ושוטר מהאי השכן גוזו, מעניקים שירותי דת ושיטור לתושבים הספורים ולתיירים הרבים הפוקדים את האי, בעיקר בחודשי הקיץ. מבחינה מנהלית שייך קומינו לאי גוזו, והוא כלול באוטונומיה החלקית שהוענקה לזה האחרון בשנת 1987. השר לענייני גוזו בממשלת מלטה אחראי גם על קומינו. שמו של האי נגזר משורש הכמון שגדל בו בעבר.
גאוגרפיה
קומינו שוכן במצר הים שבין האי מלטה מדרום-מזרח לאי גוזו מצפון-מערב, ובסיסו עשוי מגרניט. אורכו של האי מצפון-מערב לדרום-מזרח הוא כ-2.5 ק"מ ורוחבו מצפון-מזרח לדרום-מערב הוא 1.5 ק"מ לכל היותר. קו החוף של האי מפורץ ומתאפיין בצוקי אבן גיר לבנים ותלולים, שבהם מערות. בצידו הדרומי שוכנים האי הבלתי נושב קומינוטו ומספר צוקים, וכל אלה סוגרים על אתר התיירות החשוב ביותר באי - הלגונה הכחולה (אנגלית - "the Blue Lagoon"; מלטזית "Bejn il-Kmiemen" - מילולית: בין (שני איי) קומינו). קרקעיתה של הלגונה עשויה חול לבן המעניק לה גוון תכלת, והיא פופולרית מאוד בקרב תיירים בכלל, וחובבי שנורקל וצלילה בפרט.
היסטוריה
קיים תיעוד המנציח את קומינו כבר בתקופת רומא העתיקה, אך משך שנים רבות הוא היה נטוש לחלוטין, מיושב בדלילות או שייך לידיים פרטיות. בימי הביניים שמשו המפרצים והמערות באי בסיס לשודדי הים שתקפו סירות שעשו את דרכן מהאי מלטה לגוזו. במאה ה-13 שימש קומינו כמקום גלותו של אברהם אבולעפיה, רב ומקובל שראה עצמו כנביא וכמשיח, ובאי הוא כתב את חיבוריו "ספר האות" ו"אמרי שפר". לאחר שהאבירים ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם עשו שימוש באי למנוחה ולציד חזירי בר וארנבות.
בשנת 1618 הקימו האבירים את "מגדל מריה הקדושה" (it-Torri ta' Santa Marija) באי, המוכר גם בשם "מגדל קומינו". המגדל הוקם בפינה הדרום-מערבית של האי, על גבעה בגובה של כ-45 מטרים מעל פני הים, והיה חלק ממערך מגדלי הגנה שהוקמו גם באיים מלטה וגוזו. המגדל הוא מבנה רבוע שקירותיו בעובי של כשישה מטרים, ובארבע פינותיו קבועים מגדלי שמירה. גובהו של המגדל 12 מטרים והוא הוקם על רחבה רבועה בגובה של שמונה מטרים נוספים, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-35 מטרים. במגדל הוצבו 18 תותחים, והוא יכול היה לשמש עד 130 איש. החל במאה ה-16 הפך האי למקום מאסר או גלות לאבירים סוררים, ובעת המצור ששם נפוליאון על מלטה בשנת 1798 נכלאו בו אבירים שנחשדו בריגול. במאה ה-19 המגדל נזנח, ושימש שוב כעמדה צבאית של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בצפונו של האי, במקום בו שכנה קפלה מהמאה ה-12, הקימו האבירים ב-1618 קפלה שהוקדשה לבשורה. המבנה הורחב ב-1667 ושוב ב-1716, והוקדש לבסוף למשפחה הקדושה. בקפלה נערכות מיסות בסופי שבוע.
ב-1715 הקימו האבירים סוללת תותחים בפינה הדרום-מזרחית של האי, הצופה לעבר האי מלטה. בסוללה הבנויה בצורת חצי מעגל מוקמו ארבעה תותחים במשקל שש ליברות ושניים נוספים במשקל של 24 ליברות. הסוללה שוחזרה ב-1996 ושני התותחים הכבדים עדיין ניצבים בה.
חיים זנדברג
חיים זנדברג (נולד ב-24 באוגוסט 1963 בחיפה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, מומחה ומרצה לדיני מקרקעין ודיני קניין בפקולטאות למשפטים של המכללה למנהל, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולד וגדל בחיפה. בוגר בית הספר הריאלי העברי. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין. כיום משמש כשופט (במיל.) ביחידת בתי הדין הצבאיים באזור יהודה ושומרון. סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1990. אחריהם המשיך במסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' יהושע ויסמן. במסגרת זו קיבל תואר שני במשפטים בשנת 1995 ותואר שלישי בשנת 1999.
במהלך לימודיו זכו חיבוריו בפרסי הקרן ע"ש אהרון ויוסף בן שמש (1990), הקרן ע"ש משה דוכן (1991) ופרס בנק טפחות (1992). עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס מרכז יצחק רבין לחקר ישראל (2000).
במהלך לימודיו שימש מרצה גם באוניברסיטת חיפה (1994–1996) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1997–1998). בשנת 2002 שימש מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, ומשנת 2005 לימד במכללת שערי משפט.
התמחה במשרד עורכי הדין אפרים אברמזון ושות' בירושלים. חבר לשכת עורכי הדין מאז שנת 1991. עד שנת 2002 עבד כעורך דין במסגרת משרד עורכי דין מרדכי ברקוביץ' בירושלים. כיום מייעץ לגופים מוסדיים ולעורכי דין.
בשנת 1999 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל בו החל ללמד בשנת 1996 ומאז הוא משמש בו כחבר סגל מן המניין. עמד בראש תחום ההתמחות במשפט אזרחי ובמשפט מסחרי של הפקולטה והיה המנהל האקדמי של תוכנית התואר השני ועורך כתב העת של הפקולטה - "המשפט". בשנת 2002 מונה לשופט בבית הדין המשמעתי העליון של המכללה. משנת 2001 מלמד קורסים בדיני הקניין גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשנת 2012 - גם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
כמשפטן מומחה בתחום הקניין והמקרקעין הוא מכהן מאז שנת 2003 כיושב ראש ועדת הערר על בחינות מועצת שמאי המקרקעין.
בשנת 2005 מונה על ידי משרד הפנים ליושב ראש הוועדה לקביעת הגבולות בין מועצה אזורית גזר לבין העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות. בשנים 2010–2011 היה נציג ציבור בוועדה הממשלתית-ציבורית לבחינת המדיניות הקרקעית לניהול הקרקע החקלאית הנכללת בגדר מקרקעי ישראל.
כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ה-12 ועמד בראש ועדת המשנה של המועצה לתחומי המשפט ומדעי החברה. כמו כן היה חבר הוועדה לבדיקת ההיתכנות של קיום לימודים לקראת תואר ראשון (LL.B.) בשפה האנגלית ועמדתו לפיה אין מקום להתיר לימודים אלה התקבלה על ידי המועצה.
משנת 2015 מכהן כיו"ר הצוות הבין-משרדי המלווה את עבודת הגף להערכת תארים אקדמיים מחו"ל, משרד החינוך.
ב-6 בנובמבר 2016 פורסם שמו ברשומות כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
משפחתו
זנדברג נשוי לד"ר חיה זנדברג, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים ולשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, ולהם ארבע בנות.
וישנו
וִישְׁנוּ (בהינדי: विष्‍णु) הוא אחד משלושת האלים "טרימורטי" החשובים ביותר בהינדואיזם, יחד עם ברהמה ושיווה. משמעות השם היא "הנצחי", והוא נודע בתפקידו כמשמר הבריאה בהתגשמויותיו כאווטארים כגון קרישנה וראמה. זוגתו של וישנו היא שריי או לקשמי, אלת השפע והפרנסה.
חסידי וישנו מאמינים כי הוא התגשם פעמים רבות בעולם, בכל פעם שהרשע מתגבר ויש צורך בעזרתו. אמונה זו מונצחת בבהגאוואד גיטה בדברי קרישנה: "להגנת הטוב, לתבוסת הרשע ולכינון הצדק אני בא פעם בעידן" (בגוואד גיטה, פרק 4, פסוק 8).