cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוות על הנילוס
עלילה
כאשר מראיין את לואיז בתא בה סיימון נח, פוארו מציין מוזרות במילים שבהן היא משתמשת. מיס באוורס מחזירה את שרשרת הפנינים של לינט, שנגנבה על ידי מיס ואן סקיילר, קלפטומנית. עם זאת, פוארו מבין שזה רק חיקוי של השרשרת האמיתית של לינט. הוא מציין שני בקבוקי לק בחדרה של הקורבן, שאחד מהם מסקרן אותו. לאחר מכן נמצאה לואיז כשהיא נדקרה למוות בתאה. גברת אוטרבורן נפגשת מאוחר יותר עם פוארו ורייס בתאו של סיימון, בטענה שראתה מי הרג את המשרתת, עליה סיימון מכריז בקול רם להפתעתו. לפני שחושפת במי מדובר, היא נורית למוות מחוץ לתאה. פוארו מתעמת עד מהרה עם פנינגטון על ניסיון הרצח שלו של לינט על ידי דחיפת הסלע מהצוק - פנינגטון העלתה השערות ללא הצלחה עם הירושה שלה והגיעה למצרים עם היוודע דבר נישואיה לסיימון כדי להערים עליו מלחתום על מסמכים שישחררו אותו. עם זאת, היא טוענת שלא רצחה אף אחד, אף על פי שהאקדח שלה שימש ברצח של אוטרבורן. פוארו מוצא את הפנינים האמיתיות של לינט מטים, שהחליף מחרוזת חיקוי של פנינים בשרשרת המקורית. רייס מבין שריצ'טי הוא האיש שהוא מחפש.
פוארו מגלה לרייס, בסנר וקורנליה שסיימון הרג את לינט. הרצח תוכנן על ידי ג'קלין; הזוג עדיין מאוהב. סיימון התחתן עם לינט כחלק מתוכניתם להשיג את הכסף של לינט. בליל הרצח, ג'קלין החמיצה בכוונה את סיימון, שזייף את פציעתו ברגלו בדיו אדומה. בעוד שדעתו של פנת'ורפ וקורנליה הוסחה על ידי ג'קלין, סיימון לקח את האקדח שלה שהיא השליכה בכוונה, ניגש לתא של לינט וירה בה. הוא הניח את בקבוק הלק, שהכיל את הדיו האדום על מעמד הכביסה של לינט, ואז חזר לטרקלין וירה ברגלו. סיימון השתמש בגנבה כדי להשתיק את האקדח, טען מחסנית רזרבית כדי להראות שרק שתי יריות נורו והשליך את האקדח מעל הסיפון. לואיז וגברת אוטרבורן נרצחו על ידי ג'קלין, שהוזהרה על ידי סיימון כשהתוכנית השתבשה – לואיז ראתה את סיימון נכנס לתאה של לינט באותו לילה ורמזה על כך לסיימון כשפוארו ראיין אותה בניסיון סחיטה; גברת אוטרבורן ראתה את ג'קלין נכנסת לתא של לואיז לפני שדקרה אותה. פוארו מתעמת עם סיימון, שמתוודה. הוא נעצר, וכך גם ג'קלין וריצ'טי. כאשר ספינת הקיטור חוזרת לשלאל והנוסעים יורדים, ג'קלין יורה בסיימון ובעצמה באקדח נוסף שברשותה כדי שיוכלו להימלט מהגרדום. כשלוחצים עליו, פוארו מגלה שהוא ידע שיש לה אקדח שני אבל בחר באהדה לאפשר לה לקחת את חייה.
רצח על הנילוס
אגתה כריסטי עיבדה את הרומן למחזה במה שהוצג בתיאטרון הרפרטוארי של דנדי ב-17 בינואר 1944 תחת השם "אופק נסתר". הוא הוצג בבכורה בווסט אנד ב-19 במרץ 1946 בשם רצח על הנילוס ובברודוויי ב-19 בספטמבר 1946 באותו שם.
תיאטרון הטלוויזיה של קראפט
גרסת טלוויזיה של הרומן הוצגה ב-12 ביולי 1950 בארצות הברית בהצגה בת שעה כחלק מהסדרה Kraft Television Theatre. כיכבו בה גאי ספול ופטרישיה ויל.
עיבוד של BBC Radio 4
הרומן עובד כסדרה בת חמישה חלקים עבור BBC Radio 4 ב-1997. ג'ון מופט גילם את פוארו. הסדרה שודרה מדי שבוע מיום חמישי, 2 בינואר ועד יום חמישי, 30 בינואר בין השעות 10:00–22:30. כל חמשת הפרקים הוקלטו ביום שישי, 12 ביולי 1996, בבית השידור. הוא עובד על ידי מייקל בייוול וביים אניד ויליאמס.
פוארו של אגתה כריסטי
עיבוד לסדרת הטלוויזיה של רשת ITV בשם פוארו של אגתה כריסטי, נעשה לעונה התשיעית של התוכנית. כיכב בה דייוויד סושה בתור פוארו. כוכבי אורח כללו את אמילי בלאנט בתור לינט, ג'יי ג'יי פילד בתור סיימון דויל, אמה גריפית'ס מאלין בתור ג'קלין, ג'יימס פוקס בתור קולונל רייס, פרנסס דה לה טור בתור גברת אוטרבורן, זואי טלפורד בתור רוזלי אוטרבורן ודייוויד סול בתור אנדרו פנינגטון. הפרק צולם במצרים, כאשר רבות מהסצנות צולמו בספינת הקיטור "סודאן".
גרסה זו נשארה נאמנה במידה רבה לרומן, עם כמה שינויים קלים:
נראה כי התייחסויות לאירועים מהחיים האמיתיים קבעו את הפרק הזה בסוף 1932, אף על פי שה"נורמנדי" נכנסה לשירות רק ב-1935. עם זאת, יש כאן קצת בלבול: פרגוסון מתייחס ל"מטורף שעומד להשתלט על השלטון בגרמניה", מה שמרמז על עלילה שמתרחשת שלפני 1933, אך צילום מאוחר יותר של תווית המטען של פנינגטון מציג את תאריך הפלגתו בנורמנדי כ"ינואר 1936".
רומן גרפי
הרומן שוחרר על ידי HarperCollins כעיבוד רומן גרפי ב-16 ביולי 2007, שעיבד פרנסואה ריבייר וסולידור (ISBN 0-00-725058-4). זה תורגם ממהדורה שפורסמה לראשונה בצרפת על ידי מהדורות עמנואל פרוסט ב-2003 תחת הכותרת Mort sur le Nil.
מוות על הנילוס (סרט, 2022)
עיבוד קולנועי בבימויו של קנת בראנה יוצא לאקרנים ב-11 בפברואר 2022. מהווה המשך לסרט מ-2017 "רצח באוריינט אקספרס".
כיצד לרכוש ידידים והשפעה
כיצד לרכוש ידידים והשפעה (באנגלית: How to Win Friends and Influence People; מילולית: "איך לזכות בחברים ולהשפיע על אנשים") הוא ספר עזרה עצמית מאת הסופר האמריקאי דייל קרנגי, שיצא לאור בשנת 1936. מאז יציאתו לאור נמכרו יותר מ-30 מיליון עותקים של הספר, והוא אחד מהספרים הנמכרים ביותר. הספר מייעץ לקוראיו על האופן בו הם יוכלו לרכוש חברים, השפעה ומוניטין, לשכנע אחרים, לשפר את כישוריהם העסקיים, ובאופן כללי לשפר את מיומנותם בקשרים בין-אישיים. בשנת 2013 בחרה ספריית הקונגרס של ארצות הברית את הספר, כאחד מבין 88 "הספרים שעיצבו את אמריקה", בציון השפעתו הרבה על הסוגה של ספרי עזרה עצמית בארצות הברית. בשנת 2011, בחר בו מגזין טיים כאחד ממאה הספרים "החשובים והטובים ביותר" שיצאו מאז 1923.
הוצאה לאור ומכירות
לפני שכתב את הספר היה קרנגי מורה פופולרי לדיבור מול קהל בימק"א בניו יורק. בעקבות הצלחת שיעוריו הוא פרסם בשנת 1915, יחד עם ג'וזף ברג אזנסווין, את הספר "אומנות הדיבור בציבור" (The Art of Public Speaking). בשנת 1934, ליאון שימקין מבית ההוצאה לאור סיימון ושוסטר השתתף באחד הקורסים של קרנגי. שימקין התלהב והציע לקרנגי שיכתוב ספר על יחסים בין-אישיים, אך קרנגי, ששני ספרים שהציע לסיימון ושוסטר נדחו בעבר, סרב. כדי לשכנעו הציע שימקין להביא קצרן לכיתה, שיתעד את השיעורים ויצור את כתב היד שעל בסיסו יופק הספר. התוצאה שכנעה את קרנגי, והספר יצא לאור בנובמבר 1936.
סיימון ושוסטר פרסמו את הספר באמצעות מודעות פרסומת שהודפסו בעיתונים נבחרים על פני עמוד שלם. המודעה כללה קופון, שיבחה את המחבר והביאה סיפור על איש מכירות בינוני שהפך לאחד מעשירי האומה לאחר שיישם את העקרונות של קרנגי. קצב המכירות הפתיע את כל המעורבים – אחרי שלושה שבועות בלבד נמכרו 70,000 עותקים. אנשי ההוצאה, שהבינו שנפל בחלקם מקור לרווחים, יצאו במסע פרסום נרחב. עד אוגוסט 1937 יצאו 17 מהדורות של הספר, ובסוף השנה, עם מכירות של 650,000 עותקים, הספר היה בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. בנובמבר 1939 נמכר העותק המיליון ובעשור לאחר מכן נמכרו כ-5 מיליון עותקים נוספים. החל משנות החמישים נמכר הספר גם בכריכה רכה ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1981 יצאה מהדורה מחודשת של הספר, ביוזמת החברה שהקים קרנגי (Dale Carnegie & Associates). המהדורה "ניקתה" את הספר מהתייחסויות מגדריות שכבר לא נחשבו לראויות, כגון החלפת ההתייחסות ל"נערות מכירה" (salegirls) בהתייחסות לא מגדרית (clerks), והחליפה אנקדוטות על אנשי עסקים שנשכחו בכאלה שנותרו חלק מהזיכרון הציבורי. בנוסף, הושמטו במהדורה זו הפרקים שעסקו בכתיבת מכתבי עסקים ובסיפוק בחיי הנישואים.
תוכן הספר
בפתח הספר, לפני תוכן העניינים, מונה קרנגי "שנים-עשר דברים שהספר יעשה עבורך". הרשימה קוצצה במהדורה של 1981 ל"שמונה דברים שהספר יעזור לך להשיג". בין השאר, מבטיח קרנגי שהספר יעזור לקוראיו להיפטר מדפוסי מחשבה ישנים, לעורר מחשבות ושאיפות חדשות, לרכוש חברים במהירות ובקלות, להיות פופולריים, להניע אנשים להסכים עימם, להגביר את ההשפעה והמוניטין שלהם, להתמודד עם ביקורת, להימנע מוויכוחים ולנהל תקשורת בין-אישית באופן חלק ונעים, להפוך לאנשי שיחה טובים, מעניינים ומהנים יותר ולעורר התלהבות אצל השומעים.
החלק השני
בחלק השני של הספר מספק קרנגי "שש דרכים לגרום לאחרים לחבב אותך".
החלק השלישי
בחלק השלישי מציע קרנגי שתים עשרה דרכים להניע אנשים להסכים עם דרך המחשבה שלך.
חלקים 4–6
בחלק הרביעי מציע קרנגי עקרונות למנהיגות, שהוא מפרש כיכולת לשנות אנשים בלי להעליבם או לגרום להם לפתח טינה. הפרקים בחלק זה מפתחים עקרונות דומים לאלו שהוצגו קודם לכן, כמו הימנעות מביקורת, שמירה על האגו והמוניטין של אחרים, מתן מחמאות ודברי שבח והתייחסות לאינטרסים שלנו במונחים של אלו של האחר. ומספר עקרונות נוספים כגון: להציג קודם את השגיאות שלך לפני אלו של בני השיח, לא להורות באופן ישיר, לטפח כל שיפור קל, לגרום לבן אדם "להרוויח" את השם הטוב שלו, לגמד את הבעיות והחסרונות ושבן השיח יהיה שבע רצון מהצעתך.
שני החלקים הבאים הושמטו החל מהמהדורה של 1981. החלק החמישי מספק דוגמאות למכתבים למטרות עסקים, והחלק השישי מספק עקרונות לשיפור היחסים בתוך הבית. קרנגי טוען שהסיבה המרכזית לפרידות של זוגות נשואים היא שבני הזוג מנדנדים אחד לשני, ולכן העיקרון הראשון הוא לא לנדנד. העיקרון השני מזהיר מפני התערבות יתר בחיים של האחר וניסיון לשנות אותו. בדומה לעולם העסקים, גם בתחום הביתי ממליץ קרנגי להימנע מביקורת (עיקרון שלישי); להעניק הערכה כנה ומחמאות (עיקרון רביעי); ולהעניק תשומת לב ולעשות מחוות קטנות (עיקרון חמישי). העיקרון השישי לחיי נישואים טובים הוא להיות אדיבים ומנומסים כלפי בן הזוג והילדים. קרנגי כותב שהצורך באדיבות ברור לכל בעולם העסקים, אך למרבה הצער אנחנו לא תמיד מבינים שאדיבות נחוצה גם בתחום הביתי. העיקרון השביעי הוא לקרוא ספר טוב על הצד המיני של חיי הנישואים.
תרגומים לעברית
עיבוד של הספר המקורי לעידן הדיגיטלי, שנעשה על ידי החברה שהקים קרנגי,, יצא בהוצאת ש. זק בעברית בשנת 2013, תחת השם "כיצד תרכשו ידידים והשפעה בעידן הדיגיטלי".
מישל פורטל
מישל (מיכאל) פורטל (11 באוקטובר 1936 – 11 באוגוסט 2021) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, במספר קבוצות ובנבחרת ישראל, ומאמן כדורגל.
קריירת משחק
ב-1960 ניסה את מזלו בארץ הולדתו, צרפת, אך בעקבות הופעותיו בנבחרת ישראל ההתאחדות הצרפתית דרשה ממנו להיכנס ל"שנת הסגר" בה לא ישחק עבור הנבחרת או עבור מועדון ישראלי. תקופת ההסגר הסתיימה באוגוסט 1961 ובמהלכה התאמן עם הקבוצה המיועדת סטאד פראנסה פריז, כאשר לאחר מכן חתם בשורותיה לשלוש שנים. לאחר מכן שיחק עבור מועדון פריזאי אחר, מועדון כדורגל רד סטאר.
ב-1964 קיבל מכתב שחרור מההתאחדות הצרפתית וחתם בשורות מכבי חיפה אך לא התאקלם בקבוצה, ובעונה העוקבת חתם בהפועל ירושלים שם שיחק עד 1967. ב-1967, לאחר שחרורו מהפועל, החל להתאמן עם בית"ר ירושלים עד שהוחתם לבסוף ואייש את עמדת השוער המחליף בבית"ר. בבית"ר פורטל שיחק כשלוש עונות בהן רשם שמונה הופעות בלבד, ולאחר מכן פרש מכדורגל בגיל 35.
קריירת אימון
פורטל אימן את הנוער של בית"ר ירושלים החל מ-1970 במשך שלוש עונות. בשנים אלו קלט לשורות הנוער, בין היתר, את יוסי מזרחי ואורי מלמיליאן. ב-1974 הועלה לקבוצה הבוגרת ואימן אותה כעונה, בה הגיעה בית"ר למעמד גמר גביע המדינה הראשון בתולדותיה, ובו הפסידה 3-1 להפועל כפר סבא. לאחר עונה זו הוחלף פורטל על ידי ישראל חליבנר, אשר שימש אז בתור יועצו. פורטל השתתף בקורס מאמנים של המאמן עמנואל שפר בשנת 1974, ולאחר מכן אימן את הפועל בית שמש.
בחלוף השנים פרש פורטל מתחום הכדורגל, והיה למדריך במרכז הטניס בשכונת קטמון ומעסה של נבחרת הטניס של ישראל.
מישל פורטל נפטר ב-11 באוגוסט 2021 בגיל 84.
שמואל ישראל מולדר
שמואל ישראל (הירש) מולדר (בהולנדית: Samuel Israel Mulder; ל' בסיוון תקנ"ב 20 ביוני 1792 – ז' בטבת תרכ"ג 29 בדצמבר 1862) היה סופר, מחנך ומתרגם יהודי-הולנדי.
תולדות חייו
נולד באמסטרדם לעזריאל ומרים מולדר. שמואל היה הבכור מתוך שלשת הילדים (לואיס ושרה). קבל חינוך מידי המחנך דוד פרידריכספלד שהיה אחד מהמובילים במאבק למתן זכויות שוות ליהודים. ואחר כך גם למד עם גיסו ה.א. וגנאר שהיה גם הוא לימים, סופר ועורך. בתחילת דרכו מולדר התפרנס מליטוש יהלומים. בשנת 1812 עבד גם כמורה ב"בית ספר של שבת". באביב 1815 יסד ביחד עם חברו משה להמנס אגודה ספרותית בשם Tongeleth ("תועלת" בהגייה הפורטוגזית המקובלת בהולנד). האגודה החלה בפגישות שבועיות של שישה צעירים נלהבים, ולקראת סוף פעילותה מנתה כשישים חברים. החברים היו שומעים הרצאות בעברית על ספרות וקוראים את עיתון "המאסף". האגודה הוציאה מאסף ספרותי בשם "בכורי תועלת". בגיליון הראשון כתב מולדר "הפליאה המקדמת את פני האדם שמתרגל את חוקי הדקדוק שווה בגודלה רק לזו של ילד הרואה בפעם הראשונה אריה או פיל". בשל שמרנות וקפיאה על השמרים חדלה האגודה לפעול לאחר מספר שנים. הגיליון האחרון של המאסף היה בשנת 1825. באותה עת חיבר מולדר את הפואמה "ברוריה" וכן שיר שהופיע בספרו של פרנץ דליטש "ההיסטוריה של השירה היהודית". על פואמה שלו אומרת פרופ' זיוה שמיר: "לאחר קריאת 'ברוריה' .., אי-אפשר שלא לייחס לו את הטמנת הזרעים הראשונים לתופעת 'חילוּן' השפה העברית... יצירתו זו שנכתבה כמעט לפני 200 שנה, על שפתה הקריאה והקולחת, מהווה אבן הפינה לבניינה מחדש של השפה העברית". ביצירה זו מולדר מנסה להעביר את המסר לפיו כדי להבטיח את המשך קיומה של היהדות, צריך לחתור אל האיזון וההרמוניה בין הזרמים השונים. יורשיו הספרותיים בסוג כתיבה זה הם הסופרים, מיכ"ל ויל"ג
מולדר היה גם חבר באגודת "Tot Nut en Beschaving," שבחסותה הופיע חלק גדול מפרסומיו. בשנת 1817 שמש גם מתרגם מוסמך בבית דין, ובשנת 1835 הפך למפקח על בתי הספר הדתיים. בשנת 1849 נעשה למזכיר של קהילת אמסטרדם. בנוסף, משנת 1826 הוא היה המנהל של הסמינר התאולוגי "סעדת בחורים" (Sa'adat Baḥurim). מוסד זה היה בתחילה דרכו ממומן מתרומות. פרסומו בא לו גם בזכות תשומת לב המיוחדת שהוקדשה לצורכי התלמידים, ולא בשל הישגיהם הלימודיים. בשנת 1836 בעקבות השינויים של וילם הראשון, מלך הולנד החל הסמינר לקבל סיוע והכרה ממשלתיים. לבוגרים התאפשר עם תום לימודיהם להתקבל לאוניברסיטה. מולדר מונה לחבר מזכירות הוועד המנהל למשך כל חייו.
פרסומו העיקרי בא למולדר מתרגום התנ"ך, היה זה התרגום הראשון של התנ"ך מעברית להולנדית. חמשת חומשי תורה, תהילים ומשלי, הופיעו במהדורה ראשונה בשנת 1824, והודפסו אחר כך במהדורות נוספות רבות. בשיתוף עם ידידו משה להמנס, כתב מילון עברי הולנדי שיצא בשני כרכים (1831–1825). בנוסף הוא כתב ספרים רבים נוספים, חלקם אודות לימוד העברית. בשנת 1843 העניקה לו אוניברסיטת גיסן תואר דוקטור ובשנת 1860 ניתן לו אות מסדר אריה הולנד.
עניו
עניו הוא אדם צנוע, בעל ענווה, ושם משפחה. {{פירושונים|
הגליה לאוסטרליה
ב-1788–1868 הוגלו בסך הכל כ-162,000 נידונים מבריטניה ומאירלנד למושבות עונשין שונות באוסטרליה.
בתחילת המאה ה-18, ממשלת בריטניה החלה להגלות נידונים מעבר לים לשלוש עשרה המושבות. כאשר הגלות לאמריקה הצפונית הסתיימה עם תחילת המהפכה האמריקאית, היה צורך במיקום חלופי כדי להקל על הצפיפות של בתי הסוהר והנידונים הבריטיים. מוקדם יותר, ב-1770, ג'יימס קוק ערך את מסעו לאוסטרליה. כאשר היה ביקוש, מצד הממשלה הבריטית, להקדים את האימפריה הקולוניאלית הצרפתית מההתרחבות לאזור, בחרה בריטניה באוסטרליה כמקום למושבת עונשין, וב-1787, הצי הראשון של 11 אוניות הפליגו לעבר מפרץ בוטאני, והגיעו ב-20 בינואר 1788 לייסוד סידני, ניו סאות' ויילס, היישוב האירופי הראשון ביבשת. מושבות עונשין אחרות הוקמו מאוחר יותר בארץ ואן דימן (כיום טסמניה) ב-1803 וקווינסלנד ב-1824, ואילו אוסטרליה המערבית, שנוסדה ב-1829 כמושבה חופשית, קיבלה נידונים רק מ-1850. אוסטרליה הדרומית וויקטוריה, שהוקמו ב-1836 וב-1850 בהתאמה, נותרו מושבות חופשיות. הגלית הנידונים לאוסטרליה הגיעה לשיאה בשנות ה-30 של המאה ה-19 וצנחה משמעותית בעשור שלאחר מכן, כאשר המחאות נגד מערכת הנידונים התגברו ברחבי המושבות. ב-1868, כמעט שני עשורים לאחר שהגלות למושבות המזרחיות הופסקה, הגיעה אוניית הנידונים לאוסטרליה המערבית.
סיבות לגלות
לדברי הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, בספרו The Fatal Shore, נתון האוכלוסייה של אנגליה וויילס היה יציב ועמד על כ-6 מיליון ב-1700–1740, והתחיל לעלות באופן משמעותי אחרי 1740. במהלך המהפכה האמריקאית, לונדון הייתה צפופה מדי, התמלאה במובטלים רבים והוצפה בג'ין זול. במאה ה-19, העוני, העוול החברתי, עבודת הילדים, תנאי המחיה הקשים ושעות העבודה הארוכות היו נפוצים בבריטניה. הרומנים של דיקנס מדגימים זאת בצורה הטובה ביותר; אפילו מספר פקידי ממשלה נחרדו ממה שראו. רק ב-1833 וב-1844, התקבלו חוקי המפעל, החוקים הכלליים הראשונים נגד עבודת ילדים בבריטניה. הפשע היה בעיה מרכזית בבריטניה, וב-1784, ציין צופה צרפתי כי "מעד אור הבוקר ועד לחשכה, הסביבה של לונדון נהייתה לאבות של בריגנדים לאורך של עשרים קילומטרים מסביב." לכל קהילה היה שומר, אם כי בערים הבריטיות לא היו כוחות משטרה במובן המודרני. ג'רמי בנת'ם קידם את הרעיון של פנאופטיקון, אם כי הכלא נתפס על ידי פקידי ממשלה רבים כמושג אמריקני מוזר. כמעט כל הנידונים נתפסו על ידי מלשינים או הוקעו על ידי קורבנותיהם לבית המשפט המקומי. דבר זה כונה קוד הדמים, בשנות ה-70 של המאה ה-18 היו בבריטניה 222 נידונים שקיבלו את עונש המוות, כמעט כולם היו פשעים נגד רכוש, כמו גניבת סחורות בשווי של למעלה מ-5 שילינג, כריתת עצים, גניבת בעלי חיים, ואפילו גניבת ארנב מהשדה.
המהפכה התעשייתית הובילה לעלייה בפשיעה הקטנה בגלל עקירתם הכלכלית של חלק ניכר מהאוכלוסייה, והביאה לחץ על הממשלה למצוא אלטרנטיבה לצפיפות בבתי הכלא. המצב היה כל כך קשה עד שספינות רעועות שנמצאו במעגן במספר נמלים שונים נחלצו לשירותן כאוניות כלא, המכונות "האלקים". ארבעה מתוך חמישה אסירים היו בכלא בגין גניבה. קוד הדמים בוטל בהדרגה בעשור הראשון של המאה ה-19 מפני ששופטים ומושבעים ראו בעונש הזה כעונש קשה מדי. מפני שמחוקקים עדיין רצו את העונשים האלו, כדי להרתיע עבריינים פוטנציאליים, הם החילו יותר ויותר להעניש בעונש הגלות כאלטרנטיבה אנושית יותר לעונש מוות. עונש הגלות שימשה כעונש על פשעים גדולים וגם זעירים מאז המאה ה-17. כ-60,000 נידונים הוגלו למושבות עונשין בריטיות באמריקה הצפונית, המכונות שלוש עשרה המושבות, במאות ה-17 וה-18. הגלות לאמריקה הצפונית הופסקה בעקבות תבוסת בריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מספר הנידונים שהוגלו לאמריקה הצפונית אינו מאומת - ג'ון דנמור לאנג העריך כ-50,000 ותומאס קנילי  העריך כ-120,000. המושבה האמריקאית הבריטית מרילנד קיבלה מכסת עבריינים גדולה יותר מכל מחוז אחר.
ניו סאות' ויילס
ב-18 באוגוסט 1786, התקבלה ההחלטה לשלוח צי של נידונים למפרץ בוטאני בפיקודו של האדמירל ארתור פיליפ, שהיה אמור להיות מושל המושבה החדשה. הצי הזה, שנקרא כיום הצי הראשון, יצא מספיטהד, פורטסמות' ב-13 במאי 1787. הצי הכיל 11 אוניות ומעל מאלף איש, כאשר יותר ממחציתם היו נידונים שקיבלו את עונש הגלות.
הצי הגיע למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788. עד מהרה התברר כי המיקום לא יתאים להקמת מושבה בגלל "הפתיחות של המפרץ הזה, ולחות האדמה, שעל פיה ככל הנראה העם יהיה לא בריא" ופיליפ החליט לבחון את מפרץ ג'קסון, מפרץ שהוזכר על ידי קפטן קוק, כשלוש ליגות מצפון למפרץ בוטאני. ב-22 בינואר הפליגה משלחת קטנה בראשות פיליפ למפרץ ג'קסון, שהגיעה בשעות אחר הצהריים המוקדמות. ביומנו הוא סיכם את ההפלגה:
מושבת העונשין האירופאית הקבועה הראשונה ביבשת אוקיאניה, ניו סאות' ויילס, הוקמה במפרצון סידני ב-26 בינואר, ומאז התפתח האזור לעיר סידני. כיום, תאריך זה נחגג כיום אוסטרליה.
בתחילה, היה שיעור תמותה גבוה בקרב חברי הצי הראשון, בעיקר בגלל רעב. האוניות נשאו מספיק מזון כדי לספק למתיישבים עד שיוכלו להקים חקלאות באזור. לא היה מספר מספיק של חקלאים מיומנים ובעלי חיים מבויתים לעשות זאת, והמושבה המתינה לבואו של הצי השני, כשנה מאוחר יותר. בספרו של ג'יימס מרטין, Memorandoms נמצאה תיאור עכשווי על האירועים כפי שנראה על ידי אסיר בצי הראשון. הצי השני היה אסון חסר תקדים שסיפק מעט עזרה ובעת הגעתו ביוני 1790 של נידונים חולים וגוססים עוד יותר, החמיר את המצב במושבת העונשין.
סגן אלוף סר ריצ'רד בורק היה המושל התשיעי של המושבה ב-1831–1837. כשהוא נחרד מהעונשים המוגזמים שניתנו לנידונים, העביר בורק את "חוק השלום", שהגביל את העונש שיכול להביא שופט לככל היותר חמישים מלקות (בעבר לא הייתה מגבלה כזו). הממשל של בורק היה שנוי במחלוקת, ושופטים ומעסיקים זועמים עתרו לאימפריה הבריטית כנגד הפרעה זו בזכויותיהם החוקיות, מחשש שהפחתה בעונשים תחדל לספק די הרתעה לנידונים.
בורק, לעומת זאת, לא הונע מרפורמותיו והמשיך ליצור מחלוקת במושבה על ידי מאבק ביחס הלא-אנושי שניתן לנידונים, כולל הגבלת מספר העובדים הנידונים שהותר לכל מעסיק לככל היותר שבעים, וכן הענקת זכויות לנידונים משוחררים, כגון מתן רכישת רכוש ושירות בבתי משפט. יש הטוענים כי ניתן לייחס את השעיית הגלות לניו סאות' ויילס ב-1840 למעשיהם של בורק, עורך הדין ויליאם וונטוורת' ואנשים אחרים. הגלות למושבה הסתיימה באופן רשמי ב-1 באוקטובר 1850, כ-10 שנים מאוחר יותר.
יחסי טאיוואן–צרפת
יחסי טאיוואן–צרפת הם יחסי החוץ בין טאיוואן לבין צרפת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו בשנת 1964, כאשר שארל דה גול הכיר בלגיטימיות של הרפובליקה העממית של סין על חשבון הרפובליקה של סין.
הגליה לאוסטרליה
ניו סאות' ויילס
אם נידון התנהג היטב, ניתן היה לתת לנידון כרטיס חופש, תוך מתן חופש מסוים. בתום עונשו של הנידון, כ-7 שנים ברוב המקרים, הונפק למורשע תעודת חופש, תעודה שנותנת לו להיות מתנחל חופשי או לחזור חזרה לאנגליה. נידונים שהתנהגו בצורה לא נכונה, לעומת זאת, נשלחו לעיתים קרובות למקום של עונש משני כמו פורט ארתור, טסמניה או האי נורפוק, שם הם יסבלו מעונש נוסף ובידוד.
יחסי טאיוואן–צרפת
סקירה כללית
במהלך המלחמה הקרה, גנרל דה גול ביקש לפתח דיפלומטיה עצמאית מול ארצות הברית ולפנות למדינות הקומוניסטיות. בשל היותו מודע לכך שמאזן הכוחות הכלכלי, הדמוגרפי והצבאי בסין הוכרע לטובת מאו צה דונג, הוא ויתר על כל קשר דיפלומטי עם טאיוואן.
הגליה לאוסטרליה
האי נורפוק
כחודש אחרי הגעת הצי הראשון לאוסטרליה למפרץ סידני, קבוצת נידונים ומתיישבים חופשיים נשלחו להשתלט על האי נורפוק, אי קטן ממזרח לחוף ניו סאות' ויילס. נידונים נוספים נשלחו, ורבים מהם התגלו כפרועים; בתחילת 1789, היה ניסיון כושל להפיל את מפקד האי, סגן פיליפ גידלי קינג. בעקבות זאת, נהרסה HMS Sirius על אחת משוניות האי בעת ניסיון להביא מזון ואספקה.
ארץ ואן דימן (טסמניה)
ב-1803, נשלחה משלחת בריטית מסידני לארץ ואן דימן (כיום טסמניה) להקים מושבת עונשין חדשה. המשלחת הקטנה, בראשות סגן ג'ון ביון, הקימה יישוב במפרצון ריסדון, בצד המזרחי של נהר דרוונט. במקור נשלחה המשלחת לפורט ארתור, אך ננטש בתוך שבועות. למרות זאת, משלחת נוספת בראשות סגן אלוף דייוויד קולינס הגיעה מאוחר יותר. קולינס, סגן המושל הראשון של ארץ ואן דימן, ראה את היישוב כלא מספק ונטש אותו בשביל להקים ב-1804 יישוב חלופי בצד המערבי של הנהר במפרצון סוליוואנס (כיום הובארט).
יחסי טאיוואן–צרפת
סקירה כללית
בתחילת שנות ה-90, צרפת מכרה עדיין לטאיוואן נשק, מה שגרם למתח עם הרפובליקה העממית של סין, ולכן צרפת ויתרה על מכירת נשק לטאיוואן בשנת 1994.
כיום היחסים הכלכליים והתרבותיים בין צרפת לטאיוואן מאוד זניחים.
הגליה לאוסטרליה
ארץ ואן דימן (טסמניה)
כאשר ננטשה מושבת העונשין באי נורפוק ב-1807–1808, הועברו הנידונים הנותרים והמתיישבים החופשיים להובארט והוקצו אדמות ליישוב מחדש. עם זאת, מפני שהאוכלוסייה הקטנה הקיימת כבר נתקלה בקשיים בייצור מספיק מזון, הוספת האוכלוסייה בפתאומיות הייתה כמעט הרת אסון.
החל מ-1816, החלו להגיע מתיישבים חופשיים נוספים מבריטניה למושבה. ב-3 בדצמבר 1825, הוכרזה טסמניה כמושבה נפרדת מניו סאות' ויילס, עם ממשל נפרד. ב-1820, הוקמה מושבת העונשין של מקווארי הארבור בחוף המערבי של טסמניה כדי לנצל את העץ לגארוסטרובוס  בשביל ייצור ובנייה של רהיטים ואונייות. למושבת העונשין של מקווארי הארבור היה היתרון הנוסף בכך שכמעט ולא היה אפשרי לברוח ממנו, רוב הניסיונות הסתיימו בכך שהנידונים טבעו, מתו ברעב, או (לפחות בשתי הזדמנויות) הפכו לקניבלים. נידונים שנשלחו למושבת העונשין בדרך כלל עשו עבירות נוספות במהלך קיום גזר דינם, והתייחסו אליהם בצורה קשה מאוד, בין היתר נתנו להם לעבוד במזג אוויר קר ורטוב והוטלו עליהם עונשים גופניים חמורים על עבירות קלות בלבד.
ב-1830, הוקמה מושבת העונשין פורט ארתור בשביל להחליף את מושבת העונשין של מקווארי הארבור, מפני שהיה קל יותר לשמור על תקשורת סדירה בין המושבות השונות. אף על פי שמושבת העונשין ידועה, בהיסטוריה הפופולרית, כבית סוהר קשה במיוחד, ניהולו האנושי של פורט ארתור היה אנושי יותר מאשר המושבה ניו סאות' ויילס ומושבת העונשין של מקווארי הארבור.
נעשו שינויים רבים באופן הטיפול בנידונים באוכלוסייה הכללית, בעיקר במתנגדי האימפריה הבריטית על חומרת הטיפול בהם. עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, רוב הנידונים נשארו במושבות על ידי פקודת הממשלה לצורך עבודות ציבוריות או פרטיות. מראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, הועלתה המערכת למבחן, בה נידונו הנידונים לתקופה ראשונית, בדרך כלל לשנתיים, בעבודות ציבוריות בתחנות מחוץ למושבה, ואז שוחררו לעבוד בשכר ברובע מוגדר.
הגלות לטסמניה הסתיימה ב-1853.
מחוז פורט פיליפ (ויקטוריה)
בנובמבר 1826, היישוב השני שהוקם במחוז פורט פיליפ היה במפרץ ווסטרן (כיום קורינלה ). בהתחלה, ביישוב, היו 20 חיילים ו-22 נידונים. לאחר זמן מה, הגיעו ליישוב 12 נידונים נוספים. יישוב זה ננטש בפברואר 1828, וכל הנידונים חזרו לסידני, ניו סאות' ויילס.
מחוז פורט פיליפ הוכר רשמית כמושבת עונשין ב-1837, לאחר ההתיישבותם של אדוארד הנטי במפרץ פורטלנד  ב-1834, וג'ון באטמן  במלבורן ב-1835.
ב-1844–1849, הגיעו למחוז פורט פיליפ מאנגליה כ-1,750 נידונים. הם כונו "גולים" או "פנטונוויליאנים" מפני שרובם הגיעו מבית הסוהר פנטונוויל. בניגוד לנידונים הקודמים שהוגלו ושנדרשו לעבוד בעבודות ציבוריות או פרטיות, הגולים היו חופשיים לעבוד בתשלום, אך לא יכלו לעזוב את המחוז אליו הוקצו. מחוז פורט פיליפ היה עדיין חלק מניו סאות' ויילס בשלב זה. מחוז פורט פיליפ הופרד רשמית מניו סאות' ויילס ונהיה למושבה עצמאית בשם ויקטוריה ב-1851.
מפרץ מורטון (קווינסלנד)
ב-1823, הפליג ג'ון אוקסלי צפונה מסידני כדי לבדוק את פורט קרטיס  ומפרץ מורטון  כאתרים אפשריים חלופיים שייחשבו כמושבת עונשין. במפרץ מורטון הוא מצא את הנהר בריזבן, וחקר אותו. בספטמבר 1824, הוא חזר למפרץ מורטון עם מספר חיילים והקים את היישוב הזמני אדנגלסי בחצי האי רדקליף. ב-2 בדצמבר 1824, הועבר היישוב למקום בו נמצא כיום מרכז העסקים הראשי של בריזבן. ב-1839, הופסקה ההגליה של הנידונים למפרץ מורטון ומושבת העונשין אדנגלסי נסגרה. ב-1842, הותר התיישבות חופשית במושבת העונשין לשעבר ואנשים החלו ליישב את האזור מרצונם. ב-6 ביוני 1859, קווינסלנד נהייתה למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס.
אוסטרליה המערבית
אף על פי שהוקמה מושבה שנתמכה על ידי נידונים ב-1826–1831, באוסטרליה המערבית, גלות הנידונים לאוסטרליה המערבית החלה רק ב-1850, והופסקה ב-1868. באותה תקופה, הוגלו 9,668 נידונים על 43 אוניית נידונים. הנידונים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה המערבית, הוגלו תחילה לניו סאות' ויילס, אך במהרה נשלחו לסייע בהקמת יישוב בקינג ג'ורג' סאונד ב-1826. באותה תקופה, החלק המערבי של אוסטרליה היה שטח ללא דרישה, שכונה אז ניו הולנד. החשש שצרפת תביע ריבונות על האדמה הביא את מושל ניו סאות' ויילס, ראלף דרלינג, לשלוח את מייג'ור אדמונד לוקייר, עם מספר חיילים ו-23 נידונים, להקים יישוב בקינג ג'ורג' סאונד. ב-7 במרץ 1831, הועברה השליטה ביישוב למושבת סוואן ריבר, והכוחות והנידונים נסוגו מהיישוב.
באפריל 1848, עתר צ'ארלס פיצג'רלד, מושל אוסטרליה המערבית , לבריטניה לשלוח נידונים לאזור בגלל המחסור בעבודה. בריטניה הייתה מוכנה להגלות רק את הנידונים שנידונו בפעם הראשונה ושנשארו להם לרצות מספר שנים.
מרבית הנידונים באוסטרליה המערבית בילו מעט מאוד בכלא. מקום מושבם של אלו שהוצבו בפרמנטל היה בכלא פרמנטל, בבית הסוהר של המושבה, והתנהגות לא נכונה הייתה מביאה לכליטה בכלא פרמנטל. עם זאת, הרוב התמקמו באזורים אחרים במושבה. אף על פי שלא הייתה משימה מסוימת לנידונים באוסטרליה המערבית, היה ביקוש רב לתשתיות ציבוריות בכל המושבה, כך שמעסיקים רבים הוצבו באזורים מרוחקים. בתחילה, מרבית הנידונים עבדו ביצירת תשתית למערכת הנידונים, כולל הקמת את כלא פרמנטל.
ב-1852, נבנה באלבני נמל לקליטת נידונים, אך נסגר כעבור 3 שנים. כאשר גדל מספר הנידונים שמגיעים לאוסטרליה גדל, נפתח הנמל מחדש. לרוב הנידונים היה כרטיס חופש, והם נשכרו לעבודה על ידי המתנחלים החופשיים. הנידונים איישו גם את סירת הטייס, בנו מחדש את רחוב יורק, סטירלינג טרס ואת הכביש מאלבני לפרת'. עיתון באלבני ציין את התנהגותם הראויה של הנידונים לשבח וכתב כי:.
הגליה של נידונים לאוסטרליה המערבית הסתיימה עם הפסקת ההגליה על ידי בריטניה. במאי 1865, הומלץ למושבה על שינוי המדיניות הבריטית, ואמרו כי בריטניה תשלח 3 אוניות נידונים ב-1865, ב-1866 וב-1867, שלאחריהן תופסק ההגליה לאוסטרליה. בהתאם לכך, אוניית הנידונים האחרונה לאוסטרליה המערבית, Hougoumont, עזבה את בריטניה ב-1867 והגיעה לאוסטרליה המערבית ב-10 בינואר 1868.
נשים
ב-1788–1852, כ-24,000 נידונות הוגלו (אחת מכל שבעה נידונים). 80% מהנשים הורשעו בגניבה, בדרך כלל קטנות. להגנה, רובן התחברו במהירות לקצינים או נידונים. אף על פי שהן נקראו באופן שגרתי קורטיזנות, אף אחת מהנשים לא הוגלה מהסיבה של זנות, מפני שלא הייתה זו עבירה הניתנת להגלות.
אסירים פוליטיים
כ-3,600 אסירים פוליטיים הוגלו למושבות העונשין האוסטרליות, שרבים מהם הגיעו בגלי התסיסה הפוליטית בבריטניה ובאירלנד. בין האסירים הפוליטיים שהוגלו, נמצאים המרטירים הסקוטים הראשונים ב-1794, מורדים ימיים בריטיים (ממרד נור) ב-1797 וב-1801, מורדים אירים ב-1798, ב-1803, ב-1848 וב-1868, מורדי קשר רחוב קאטו  ב-1820, מורדים סקוטים ב-1820, מורדי המרד במערב יורקשייר  ב-1820 וב-1822, מנהיגי מרטיר טיידפיל ב-1831; הקדושים המעונים של טולפאדל ב-1834, מתפרעים ולודיטים מתנדנדים ב-1828–1833, אסירים אמריקאים וצרפתים-קנדים ממרד קנדה עילית  וממרד קנדה תחתית  ב-1839, ופעילי התנועה הצ'רטיסטית ב-1842.
סיום הגלות לאוסטרליה
הגלות לניו סאות' ויילס הסתיימה זמנית ב-1840 במסגרת צו המועצה מה-22 במאי 1840, אז נשלחו למושבות כ-150,000 נידונים. שליחת הנידונים לבריזבן הסתיימה ב-1839, והנהלת האי נורפוק הועברה מאוחר יותר לארץ ואן דימן.
ההתנגדות לגלות לא הייתה אחידה, כמו היזם הסקוטי, בנג'מין בויד, התנגד מטעמי אינטרס עצמי כלכלי כי רצה להשתמש בנידונים מארץ ואן דימן כמקור לעבודה בחינם או בעלות נמוכה בניו סאות' ויילס, במיוחד כרועי צאן. ההגליה הסופית של נידונים לניו סאות' ויילס הייתה ב-1850, כאשר כ-1,400 נידונים הוגלו על ידי דבר המלך במועצה.
המשך הגלות לארץ ואן דימן הייתה גורם לעלייה של תנועה מתואמת היטב נגד הגלות, במיוחד בעקבות דיכאון כלכלי קשה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. הגלות הופסקה זמנית ב-1846, אך עד מהרה התחדשה עם צפיפות בבתי הסוהר בריטניה והטלטלה על זמינות הגלות כדבר מרתיע. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, הוגדרו מרבית הנידונים שנשלחו לארץ ואן דימן, בתוספת אלו שנשלחו למחוז פורט פיליפ, כ-"גולים" והיו חופשיים לעבוד בתשלום תוך כדי ריצוי העונש. ב-1850, הוקמה הליגה האוסטרל-אסייתית נגד הגליה בשביל להפסיק את הגלות לאוסטרליה לצמיתות. אוניית הנידונים האחרונה שנשלחה מאנגליה, St Vincent, הגיעה ב-26 במאי 1853, וב-10 באוגוסט חגגו את פסטיבלי היובל להקמת הובארט ולונסטון, יחד עם סיומה הרשמית של הגלות לארץ ואן דימן.
הגלות נמשכה במספרים קטנים לאוסטרליה המערבית. אוניית הנידונים האחרונה, Hougoumont, עזבה את בריטניה ב-1867 והגיעה לאוסטרליה המערבית ב-10 בינואר 1868. בסך הכל, כ-164,000 נידונים הוגלו למושבות האוסטרליות ב-1788–1868 על כ-806 אוניית הנידונים. הנידונים הורכבו מאנגלים וולשים (כ-70%), אירים (כ-24%), סקוטים (כ-5%) והיתר (כ-1%) מהמושבות הבריטיות בהודו ובקנדה, מאורים מניו זילנד, סינים מהונג קונג ועבדים מהקריביים.
מורשת
ב-2010, רשמה אונסק"ו את 11 אתרי הנידונים האוסטרליים ברשימת אתרי המורשת העולמית הרישום מכיר באתרים כ"הדוגמאות הטובות ביותר ששרדו לגלות גדולה של נידונים והרחבה קולוניאלית של מעצמות אירופה באמצעות נוכחותם ועמלם של נם."
בתרבות
כשנה לאחר הגעת הצי הראשון, הנידון ג'ורג' ברינגטון כתב את הפרולוג למחזה "Our Country's Good". מחזה זה היה הראשון שבו חלק מהדמויות הם הנידונים עצמם.
שיריו של פרנק המשורר הם בין היצירות הספרותיות הבודדות שנכתבו על ידי נידונים בעת שהיו בבית הסוהר. היצירה, אותו כתב, הידועה ביותר היא "A Convict's Tour of Hell". גרסה של הבלדה "Moreton Bay", המפרטת את העונשים האכזריים שנתן המפקד פטריק לוגן לנידונים ואת מותו בידי האבוריג'ינים, מיוחסת גם לפרנק. בלדות ידועות אחרות כוללות גם את "Jim Jones at Botany Bay". הבלדה "Botany Bay", המתארת את העצב שחשו נידונים שנאלצו להשאיר את יקיריהם באנגליה, נכתבה לפחות 40 שנה לאחר סיום הגלות לאוסטרליה.
יש רומנים שבהם הדמויות הראשיות הן הנידונים מאוסטרליה. הנידון המפורסם ביותר שנכתב בסיפורת הוא הדמות הראשית של הרומן "תקוות גדולות", שכתב צ'ארלס דיקנס ב-1861, הבל מגוויץ'. רומנים נוספים שנכתבו ושבהם הדמויות הראשיות הן הנידונים מאוסטרליה הם: For the Term of His Natural Life של מרקוס קלארק (1874), Moondyne של ג'ון בויל או'רלי  (1879). The Broad Arrow של קרוליין ליקי (1859) היה אחד מהרומנים הראשונים שתיאור את חווית הנידונים באוסטרליה, ואחד מהרומנים היחידים שהציגו נידונה כדמות ראשית. החוקר האוסטרלי, תומאס קנאלי, פרסם מספר רומנים הקשורים לנידונים באוסטרליה, וביניהם נמצאים הרומנים Bring Larks and Heroes (1967) ו-The Playmaker (1987). נידונים תוארו גם ברומן עין הסערה של פטריק וייט (1976), ובטרילוגיה "Australian trilogy" של ברייס קורטנאי : The Potato Factory (1995), Tommo & Hawk (1997) ו-Solomon's Song (1999). הדמות הראשית של הרומן Jack Maggs של פיטר קארי (1997) הוא עיבוד חוזר לדמות הבל מגוויץ', של צ'ארלס דיקנס. יצירות מודרניות רבות בסגנון טסמנית גותית מתמקדות בעברם של הנידונים. בין היצירות המודרניות שנכתבו, נמנה הרומן Gould's Book of Fish של ריצ'רד פלנגן (2001), שמתאר תיאור בדיוני על מאסרו של האמן ויליאם בואלו גולד  בנמל מקקרי. הסופרת האוסטרלית, קייט גרנוויל, כתבה את הרומן הנהר הסודי (2005) על בסיס של סיפורו של הסוחר סולומן ויסמן.
יחד עם בושריינג'רים ודמויות אחרות של חיי הקולוניאליות, הנידונים באוסטרליה היו נושא פופולרי בתקופת הראינוע באוסטרליה. הסרט הראשון שהיה קשור לנידונים באוסטרליה היה עיבוד קולנועי מ-1908 לספר For the Term of His Natural Life, שצולם בפורט ארתור בתקציב חסר תקדים של 7,000 ליש"ט. לאחר מכן, נוצרו שני סרטים נוספים בהשראת הרומן של קלארק: The Life of Rufus Dawes (1911) ו-For the Term of His Natural Life (1927). המחזאי, הבמאי קולנוע והתסריטאי האוסטרלי, ו. ג. לינקון, כתב וביים מלודרמות רבות, וביניהם נמנים: It Is Never Too Late to Mend (1911), Moondyne (1913) ו-Transported (1913). בין הסרטים המוכרים ביותר הקשורים לנידונים באוסטרליה נמנים הסרטים Sentenced for Life (1911), The Mark of the Lash (1911), One Hundred Years Ago (1911), The Lady Outlaw (1911) ו-The Assigned Servant (1911). מ-1930, כמעט ולא נעשו סרטי קולנוע הקשורים לנידונים באוסטרליה. אפילו בזמן הגל החדש האוסטרלי של שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, שבו רצו לתת דגש על העבר הקולוניאלי של אוסטרליה, הייתה התחמקות במידה רבה מתקופת הנידונים לטובת חלקים תקופתיים נוסטלגיים אחרים שהוצבו בזמן איחוד אוסטרליה. אחד מהסרטים היוצאים מן הכלל הוא הסרט הפמיניסטי, Journey Among Women (1977), שבו הוא מתאר פמיניסטית מדמיינת כיצד נראו החיים עבור נידונות. הנידון והקניבל הטסמני, אלכסנדר פירס, היה השראה למספר סרטי קולנוע, וביניהם נמנים: The Last Confession of Alexander Pearce (2008), Dying Breed (2008) ו-Van Diemen's Land (2009). הסרט הבריטי, Comrades (1986), עוסק בהגלייתם של הקדושים המעונים של טולפאדל לאוסטרליה.
מצר סאמנר
מצר סאמנר (באנגלית: Sumner Strait) הוא מצר ים בארכיפלג אלכסנדר שבאלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין האיים (ממזרח למערב) מיטקוף (Mitkof Island), קופריאנוף (Kupreanof Island) וקויו (Kuiu Island) מצפון, לבין האיים זארמבו (Zarembo Island) והנסיך מוויילס (Prince of Wales Island) מדרום. המצר מקשר את הדלתה של נהר סטיקין (Stikine River) ממזרח עם מפרץ אלסקה דרך מפרץ איפיג'ינאיה (Iphigenia Bay), ממערב.
קרוי על שמו של פוליטיקאי אמריקאי צ'ארלס סאמנר (Charles Sumner; 1811–1874).
רות רפפורט
רות רפפורט (ידועה גם בשם העט יונה ספיר; נולדה באוגוסט 1984, אב תשמ"ד) היא סופרת, עורכת ותסריטאית חרדית ישראלית.
רפפורט כותבת ספרי ילדים, נוער, נשים וספרי מתח. את ספרי המתח כותבת רפפורט תחת שם העט "יונה ספיר", זאת על מנת ליצור בידול בין שתי הסוגות של כתיבתה.
ביוגרפיה
נולדה באוגוסט 1984 (אב תשמ"ד) בבני ברק, שם מתגוררת עד היום. רפפורט משתייכת לחסידות גור ולמדה בבית הספר ובסמינר של החסידות בבני ברק.
קריירה
רפפורט כתבה עשרות ספרים למגזר החרדי; ספרי ילדים, ספרי נוער, ספרי נשים וספרי מתח. מרבית ספריה התפרסמו לפני צאתם במגוון עיתונים ומגזינים: בקהילה, משפחה, המודיע, זרקור, הדרך, יתד נאמן, בשעה טובה, עולם החסידות, מרווה לצמא, אתר הידברות, ועוד.
מרבית ספריה תורגמו לאנגלית וחלקם תורגמו ליידיש ולצרפתית.
בין ספריה המפורסמים תחת השם רות רפפורט: סדרת הספרים "21 בבית אחד", "חללית בהתרסקות" ועוד.
כרכים 5 ("בבית החדש") ו-13 ("ברחה לנו כבשה") בסדרת הספרים "21 בבית אחד" עובדו לסרטים אותם רפפורט הפיקה.
ספרה "בגלל הלחן ההוא" עובד למספר הצגות בישראל ובחו"ל.
את ספריה בעברית מוציאה לאור באמצעות רשת הספרים וההוצאה-לאור "אור החיים". ספריה באנגלית יוצאים באמצעות "מכון תפוצה" ובעבר באמצעות "המודיע".
ספריה
להלן הספרים שכתבה תחת השם רות רפפורט:
יונה ספיר
רפפורט כתבה שלושה ספרים וסדרה בת שמונה כרכים תחת שם העט "יונה ספיר":
סדרת "מרגל להשכרה"
סדרת המתח "מרגל להשכרה" שהתחילה לצאת לאור בשנת 2014, עוסקת בסיפורו של סוכן המוסד אייל גלבוע, שבדומה לגיבור הספר "המצולע", ניחן בכוחות-על בלתי רגילים. בספרים בסדרה ישנו מוטיב חוזר בו ארגונים שונים מנסים לסחוט את אייל לבצע עבורם משימות קצה שרק הוא מסוגל לבצעם. אייל מלהטט בין ערכיו לבין המשימות המוטלות עליו בהצלחה לא מועטה.
כמה מספרי הסדרה תורגמו לאנגלית.
הספרים בסדרה הם:
חיים אישיים
רפפורט נשואה ואם לשמונה ילדים. מתגוררת בבני ברק.
טום ניסאלקי
תומאס אדוארד "טום" ניסאלקי (באנגלית: Thomas Edward "Tom" Nissalke; 7 ביולי 1932 – 22 באוגוסט 2019) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן באופן פעיל בין השנים 1957–1995. שימש כמאמן הראשי של קבוצות דאלאס צ'אפרס/סן אנטוניו ספרס, סיאטל סופרסוניקס, יוטה סטארס, יוסטון רוקטס, יוטה ג'אז וקליבלנד קאבלירס מליגות ה-ABA וה-NBA.
השנים הראשונות
בשנת 1968 מונה לעוזרו של מאמן מילווקי באקס, לארי קוסטלו, לקראת עונת הבכורה של המועדון. בעונת זכו הבאקס באליפות ה-NBA, בהובלתם של כרים עבדול-ג'באר, אוסקר רוברטסון ובוב דאנדרידג'.
כמאמן ראשי ב-ABA וב-NBA
לקראת עונת 1971/1972 מונה למאמן הראשי של דאלאס צ'אפרלס מליגת ה-ABA. באותה עונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 42–42, והודחה מהפלייאוף בסיבוב הראשון.
בקיץ 1972 החליף את לני וילקינס כמאמן הראשי של סיאטל סופרסוניקס מה-NBA, אולם כבר לאחר 45 משחקים פוטר מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו באקי באקוולטר.
בין אוקטובר 1973 לדצמבר 1974 אימן את סן אנטוניו ספרס (לשעבר "דאלאס צ'אפרלס") ב-ABA. בתקופתו בקבוצה רשמו הספרס מאזן חיובי 63–49.
בשנת 1974 מונה למאמן יוטה סטארס מה-ABA. בנובמבר 1975, לאחר 16 משחקים בעונת 1975/1976, התפרקה הקבוצה בשל קשיים כלכליים.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של יוסטון רוקטס מה-NBA. באותה עונה השיגה יוסטון את המאזן השני בטיבו באזור המזרחי (49–33), והעפילה לגמר המזרח בפלייאוף, לראשונה בתולדותיה. בסיום העונה זכה ניסאלקי בפרס מאמן השנה ב-NBA. בשתי העונות הבאות המשיכו לבלוט בקבוצה השחקנים מוזס מלון רודי טומג'נוביץ' וקלווין מרפי – שלושתם חברי היכל התהילה של הכדורסל – אולם הרוקטס אכזבו ורשמו מאזן כולל של 75 ניצחונות ו-89 הפסדים.
בקיץ 1979 החליף ניסאלקי את אלג'ין ביילור כמאמן הראשי של יוטה ג'אז. בשתיים וחצי עונותיו בתפקיד העמידו הג'אז מאזן של 60 ניצחונות ו-124 הפסדים, בטרם פוטר והוחלף על ידי פרנק ליידן. לאורך התקופה בלט ביוטה שחקן האולסטאר אדריאן דאנטלי.
בעונות ו- אימן את קבוצת קליבלנד קאבלירס, אשר רשמה תחתיו מאזן שלילי 51–113. היה זה תפקידו האחרון של ניסאלקי כמאמן ראשי ב-ABA או ב-NBA; את קריירת האימון בשתי הליגות סיים עם מאזן כולל של 371 ניצחונות ו-508 הפסדים (42.2%).
שמס תבריזי
שמס תבריזי או שמס אל-דין מוחמד (בפרסית: شمس تبریزی; 1185–1248) היה מוסלמי ממוצא פרסי, שנחשב למורה הרוחני של מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד בלח'י, ידוע גם בשם רומי. הוא מקבל התייחסות רבה והערצה באוסף הפיוטי של רומי, ובמיוחד בדיואן-א-שמס-א תבריזי (עבודותיו של שמס תבריזי). המסורת המקובלת היא ששמס לימד את רומי בהסתגרות בקוניה במשך ארבעים יום, לפני שברח לדמשק. הקבר של שמס-תבריזי היה מועמד לאחרונה לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
טום ניסאלקי
השנים האחרונות
בעונת 1986/1987 עבר ניסאלקי לאמן את קבוצת "ג'קסונוויל ג'טס" מליגת ה-CBA.
שמס תבריזי
חייו
לדברי סיפאח סלאר, חסיד וידיד אינטימי של רומי, שבילה איתו ארבעים יום, שמס היה בנו של האימאם עלא אל-דין. בכתב בשם מנאקיב אל-עריפין (הספדים של הגנוסטיקאים), אחמד אפלקי מספר על אדם מסוים בשם עלי כאביו של שמס-תבריזי ואת שם סבו כמאליקדאד. כשהוא מבסס את חישוביו על פי הכתב מאקלאט (שיחות) של חג'י בקטש ולי, מציע אפלקי כי שמס הגיע לקוניה בגיל שישים שנה. עם זאת, חוקרים שונים הטילו ספק באמינותו של אפלאקי.
טום ניסאלקי
השנים האחרונות
בעונת שימש כעוזר מאמן בשארלוט הורנטס, תחת ג'ין ליטלס, ובעונת  היה עוזרם של דן איסל, ג'ין ליטלס וברני ביקרסטאף בדנוור נאגטס.
שמס תבריזי
חייו
שמס קיבל את חינוכו בתבריז והיה תלמידו של באבא כמאל אלדין ג'ומדי. לפני שפגש את רומי, הוא כנראה נסע ממקום למקום כשהוא טווה סלים ומוכר מחוכים לפרנסתו. על אף עיסוקו כאורג, קיבל שמס את הכינוי "הרוקם" (זרדוז) בכתבים ביוגרפיים שונים, כולל זה של ההיסטוריון הפרסי דאולאטשאה. אולם זהו לא העיסוק שהופיע על ידי חג'י בקטש ולי במאקלאט, אלא היה הכינוי שניתן לאימאם האסמאעילי, שמס אל-דין מוחמד, שעבד כרקם בזמן שחי באנונימיות בתבריז. ההעברה של הכינוי לביוגרפיה של המורה הרוחני של רומי מעידה על כך שהביוגרפיה של האימאם הייתה ידועה לביוגרפים של שמס-תבריזי. איך העברה זו התרחשה, עם זאת, עדיין לא ידוע.
טום ניסאלקי
השנים האחרונות
ב-22 באוגוסט 2019 נפטר ניסאלקי בביתו שבסולט לייק סיטי, יוטה, בגיל 87.
שמס תבריזי
מפגשו הראשון של שמס עם רומי
ב-15 בנובמבר 1244 הגיע אדם לבוש בבגדים שחורים מכף רגל ועד ראש לפונדק המפורסם של סוחרי הסוכר בקוניה. שמו היה שמס תבריזי. הוא טען שהוא סוחר במסע. כפי שנאמר בספרו של חג'י בקטש ואלי, "מאקלאט", הוא חיפש משהו שהיה אמור להמצא בקוניה. בסופו של דבר הוא מצא את רומי רוכב על סוס.
יום אחד קרא רומי ליד ערימת ספרים גדולה. שמס תבריזי, שעבר לידו, שאל אותו: "מה אתה עושה?" רומי השיב בלעג: "משהו שאי אפשר להבין". (זהו ידע שלא יוכלו להבין הלא-מלומדים). כששמע את זה, שמס זרק את ערימת הספרים לתוך בריכה סמוכה של מים. רומי מיהר להציל את הספרים ולהפתעתו כולם היו יבשים. רומי שאל את שמס, "מה פשר הדבר הזה?" ושמס השיב, "מוולאנה, זה מה שאתה אינך יכול להבין". (זהו ידע שלא יוכלו להבין המלומדים).
בגרסה שנייה של הסיפור שמס עבר על יד רומי שקרא ספר. רומי החשיבו לזר לא משכיל. שמס שאל את רומי מה הוא עושה, ורומי השיב, "משהו שאתה לא מבין!" באותו רגע, הספרים עלו לפתע באש ורומי ביקש משמס להסביר מה קרה. תשובתו הייתה, "משהו שאתה לא מבין."
גרסה נוספת של המפגש הראשון היא זו: בשוק של קוניה, בין דוכני הכותנה, סוחרי הסוכר ומוכרי הירקות, רכב רומי ברחוב, מוקף בתלמידיו. שמס תפס את המושכות של חמורו, וקרא תיגר על האדון בשתי שאלות. "מי היה המיסטיקן הגדול יותר, ביאזיד (קדוש סופי) או מוחמד? "שאל שמס. "איזו שאלה מוזרה זו! מוחמד גדול יותר מכל הקדושים, "ענה רומי. "אז מדוע אמר מוחמד לאלוהים, 'לא הכרתי אותך כפי שהייתי צריך', ואילו ביאזיד הכריז, 'תהילה לי, כמה מרוממת היא התהילה שלי!' [כלומר, טען שהוא התבטאות של אלוהים בעצמו]? " רומי הסביר שמוחמד הוא הגדול מבין השתיים, משום שביאזיד היה יכול להתמלא עד כדי כך על ידי חוויה אחת של ברכות מקודשות. הוא איבד את עצמו לגמרי והיה מלא באלוהים. אך יכולת הכלתו של מוחמד הייתה בלתי מוגבלת והוא לא יכול היה להתמלא. תשוקתו הייתה אינסופית, והוא תמיד היה צמא לעוד. עם כל רגע הוא התקרב לאלוהים, ולאחר מכן הצטער על מצבו הקודם המרוחק. מסיבה זו הוא אמר, "מעולם לא הכרתי אותך כפי שהייתי צריך." לאחר החלפה זו של מילים, חש רומי כי חלון נפתח בראשו וראה עשן עולה לשמים. הוא צעק, נפל ארצה, ואיבד את ההכרה למשך שעה. שמס, כששמע תשובות אלה, הבין כי הוא פנים אל פנים עם מושא הכמיהה שלו, זה שהוא התפלל אלוהים שישלח לו. כאשר התעורר רומי הוא אחז בידו של שמס, ושניהם חזרו ברגל לבית הספר של רומי.
לאחר שנים אחדות עם רומי בקוניה, יצא שמס והתיישב בעיר ח'וי. בחלוף השנים ייחס רומי יותר ויותר משירתו לשמס כסימן לאהבתו לחברו ומורו. בשירה של רומי שמס הפך למדריך לאהבת האל לאנושות; שמס היה שמש ("שמס" פירושו "שמש" בערבית) שמאירה ומנחה את רומי בדרכו לפזר את החושך בליבו, בנפשו ובגופו שעל פני האדמה. מקור תורתו של שמס היה הידע הרב של עלי בן אבי טאלב, המכונה גם אבי הסופיזם.
מותו
על פי המסורת הסופית בת זמננו, שמס תבריזי נעלם באופן מסתורי: יש אומרים שהוא נהרג על ידי תלמידיו הקרובים של מוולאנה ג'לאל א-דין רומי, שקינאו ביחסים ההדוקים בין רומי לשמס, אך על פי עדויות רבות, הוא עזב את קוניה, נפטר בח'וי ונקבר שם. סולטן וואלאד, בנו של רומי, מציין בכתבו "ואלאד-נאמה מתנאווי" כי שמס נעלם באופן מסתורי מקוניה אך אינו מפרט יותר.
קברו של שאמס תבריזי בח'וי, ליד אנדרטה בפארק לזכרו, הועמד על ידי אונסק"ו כמרכז מורשת תרבות עולמית.
השיח של שמס תבריזי
מקאלאת שמס א-תבריזי (השיח של 'שמס-טבריזי) הוא ספר פרוזה פרסי שכתב שמס. המקאלאט כנראה נכתב בשנותיו המאוחרות, כשהוא מדבר על עצמו כעל אדם זקן. בכללותו, הוא נושא פרשנות מיסטית של האסלאם ומכיל עצות רוחניות. כמה קטעים מהמאקלאט מספקים תובנות לדרך חשיבתו של שמס:
מערך של שירה מיסטית, עמוס רגשות דתיים ונטיות אלוהיות חזקות, יוחסו לשמס-תבריזי ברחבי העולם האיסלאמי הפרסי. חוקרים כמו גבריאל ואן דן ברג לעיתים הטילו ספק אם אלו באמת נכתבו על ידי שמס-תבריזי. עם זאת, חוקרים מאוחרים יותר ציינו כי ייתכן שהשם שמס תבריזי היה בשימוש עבור יותר מאדם אחד. ואן דן ברג מציעה שהזיהוי הזה הוא שם העט של רומי. עם זאת היא מודה שלמרות המספר הרב של שירים המיוחסים לשמס, המהווים את הרפרטואר הדתי של האיסמאעילים של באדאחשאן, רובם המכריע של אלו אינם יכולים להימצא בכל אחת מהיצירות הקיימות של רומי. במקום זאת, כפי שמציין ויראני, חלקן ממוקמות בספר "גן הוורדים של שמס" (Gulzár-i Shams), שנכתב על ידי מולוקשאה, צאצא של פיר שמס האסמאעילי, כמו גם בכתבים אחרים.
תלבשי לבן
תלבשי לבן הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי הדודאים והפרברים. הם ביצעו אותו במופע המשותף שלהם שהועלה ב-1985 במועדון החמאם ביפו.
רקע וכתיבת השיר
השיר יועד ליוסי בנאי, אך זה ויתר עליו. הוא נכתב על ידי נעמי שמר בשנת 1984 לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, עבור אלבום משותף של צמד הדודאים (ישראל גוריון ובני אמדורסקי) וצמד הפרברים (יוסי חורי ואורי הרפז), שנקרא "הדודאים והפרברים". השיר הוקלט ופורסם בשנת 1985, לאחר הבחירות.
לפי מקור אחר, הביצוע המוכר של הפרברים והדודאים לא היה הביצוע הראשון של השיר, אלא נעמי שמר נתנה את השיר במקור ליוסי בנאי, שאף הקליט לו ביצוע, שלא כל-כך הצליח.
יוסי חורי, מצמד הפרברים, מספר שבאחת ההופעות המשותפות לשני הצמדים, הוא מצא את השיר בתיק הגיטרה של ישראל גוריון, שם ישב כמה חודשים. חורי התלהב מיופיו של השיר: "היה לי ברור שאנחנו שרים את זה ביחד, בגלל שהופענו ביחד באותה תקופה".
השיר "בקיץ הזה תלבשי לבן" התפרסם בביצועם המשותף של "הדודאים" ו"הפרברים". יוסי חורי, מצמד ה"פרברים", מספר שבאחת ההופעות המשותפות לשני הצמדים, הוא מצא את השיר בתיק הגיטרה של ישראל גוריון, שם ישב כמה חודשים. חורי התלהב מיופיו של השיר: "היה לי ברור שאנחנו שרים את זה ביחד, בגלל שהופענו ביחד באותה תקופה".
בשנת 2009 הקליט יגאל בשן את השיר עבור אלבומו "פגישה לאין קץ".
פסיכולוגיה הפוכה
פסיכולוגיה הפוכה היא טכניקה של הקניית התנהגות או אמונה המנוגדות להתנהגות או לאמונה הרצויות, מתוך כוונה שגישה כזאת תגרום למשתכנע לאמץ את האמונה או ההתנהגות הרצוית מלכתחילה. טכניקה זו מתבססת על התופעה הפסיכולוגית של תגובתיות, בה לאדם יש תגובה רגשית שלילית לניסיון השכנוע, מה שמוביל אותו לבחור לבסוף אפשרות מנוגדת לזו בה דוגל המשכנע, שהיא מלכתחילה האפשרות הרצויה לו. דוגמה היסטורית מובהקת לפסיכולוגיה הפוכה כתכסיס שיווקי בעל עוצמה היא הסיפור על פרידריך השני (הגדול), שמייחסים לו את הבאת תפוחי האדמה לפרוסיה במאה ה-18. הוא גילה את הפוטנציאל של תפוחי האדמה כירק זול ופשוט לגידול והחליט לשלבם במזונם של הפרוסים. על ידי כך רצה להכפיל את אספקת הפחמימות בממלכה, בעיקר מכיוון שהבין שבמקרה של רעב, יוכלו תפוחי האדמה לספק תחליף לחיטה ולהבטיח שנתיניו לא יהיו רעבים. אך בתקופתו היה לתפוחי האדמה מוניטין ירוד במיוחד כמזון לאסירים ולחזירים. נתינים מן השורה סירבו לאכול תפוחי אדמה. פרידריך החליט לשנות את המצב בתרגיל שיווקי מרהיב, שיילמד שנים אחר כך בבתי ספר לשיווק ושהפך את תפוחי האדמה ללהיט בפרוסיה: הוא הורה להפוך פארק גדול ליד ארמונו לשדה תפוחי אדמה עצום ולהקיפו במגדלי שמירה ובשומרים. פרידריך אסר על מכירת תפוחי האדמה מהשדה שלו ויצר מצב שבו תפוחי האדמה הפכו למאכל של בית המלוכה בלבד. האיסור הזה גירה את העניים לאכול דווקא תפוחי אדמה, ורבים התפתו לחפש אותם ולקנות אותם בשוק השחור, בבחינת "מים גנובים ימתקו". כך נוצר ביקוש עצום, ותפוח האדמה הפך ללהיט ענק בפרוסיה ובגרמניה. כשהתיר המלך לגדל תפוחי האדמה ולסחור בהם, הסתערו ההמונים על הלהיט הקולינארי החדש. כך גילו, די מהר, עניי אירופה כולה את תפוחי האדמה, שהפכו למצרך מועדף על שולחנם. עד היום מניחים מבקרים גרמנים תפוחי אדמה על קברו של פרידריך השני כהוקרה.
הגל הבטוח
הגל הבטוח הייתה תחנת רדיו ישראלית, שפעלה במסגרת קול ישראל ועסקה בשידור תוכניות מוזיקה, תוכניות מלל, דיווחי תנועה ושידורי ספורט לאזור הצפון. התחנה החלה לשדר בשנת 1991, בשיתוף עם משרד התחבורה, במסגרת המלחמה בתאונות הדרכים. התחנה נסגרה בשנת 2003. השם "הגל הבטוח" היה בשימוש קול ישראל עוד לפני הקמת התחנה, לשידורי בטיחות בדרכים שנערכו מדי פעם.
הגל הבטוח הייתה תחנת הרדיו הראשונה בישראל שנועדה לנהגים לצורך הכוונת התנועה והגברת המודעות לנהיגה זהירה. עם השנים נוספו לה תוכניות אקטואליה, תרבות וספורט. חלק משידוריה נסמכו על עבודת כתבי רשת ב' בצפון, ובתחנה עצמה הועסקו כ-30 עובדים. בתחנה שודרו פרסומת והיא התחרתה בתחנת רדיו חיפה בעלת הזיכיון לרדיו האזורי. ב-23 במאי 2003 התחנה נסגרה בזמן שידור, ומאזיני התחנה לא קיבלו כל הסבר על נסיבות הפסקת פעילותה. התחנה נסגרה בהוראת מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל. בראל טען שהתגלה לו שהתחנה פועלת ללא תקצוב ובניגוד להחלטות של המוסדות הציבוריים של רשות השידור. אך העובדים טענו שההחלטה הייתה במסגרת הקיצוצים בתקציב רשות השידור.
ריימונד קרוז
ריימונד קרוז (באנגלית:  Raymond Cruz; נולד ב-9 ביולי 1961) הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בתור הבלש חוליו סאנצ'ז בסדרות "המפענחת" ו"המפענחת: פשעים חמורים".
חייו
נולד בלוס אנג'לס למשפחה ממוצא מקסיקני. קרוז החל את דרכו כשחקן קולנוע בשנות ה-90 ונחשף בשוברי הקופות "הנוסע השמיני 4: התחייה" בתפקיד החייל דיסטפאנו, "סכנה ברורה ומיידית" בתור הצלף דומינגו צ'אבס ובהפקתם של קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "מצאת החמה עד צאת הנשמה 2".
קרוז זכה להכרה משמעותית ראשונה בזכות סדרת הפשע "המפענחת" בה הופיע בתפקיד בלש יחידת הפשעים החמורים של משטרת לוס אנג'לס חוליו סאנצ'ז במשך כשבע עונות.
קרוז שיחק במשך ארבעה פרקים בסדרה "שובר שורות" ושני פרקים בסדרה "סמוך על סול" בתפקיד סוחר הסמים הפסיכופת טוקו סלמנקה ובחמישה פרקים בסדרה "קוראים לי ארל". משנת 2012 עד 2017 הופיע בסדרת הספין אוף של המפענחת: "המפענחת: פשעים חמורים".
בשנת 2019, שיחק בסרט האימה מקוללת.
פאוול שטפאן
פאוול שטפאן (בצ'כית: Pavel Štěpán; 28 במאי 1925 בברנו – 30 בספטמבר 1998 בפראג) היה פסנתרן צ'כי, בר-סמכא בפרשנות יצירות הפסנתר של יוזף סוק וויטיסלאב נובאק והקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט. שטפאן נחשב תמיד לבעל אינטליגנציה יוצאת מגדר הרגיל, סגנון נגינה מעולה ומוזיקליות עמוקה.
ביוגרפיה
הקריירה של פאוול שטפאן נקשרת למסורת המוזיקלית של משפחתו: הוא היה נכדו של פרופסור וילם קורץ, פסנתרן ומורה בעל-שם לפסנתר, ובנם של הפסנתרנית הווירטואוזית והמורה לפסנתר אילונה שטפאנובה-קורצובה והמוזיקולוג-פסנתרן ואצלב שטפאן. משפחתו עמדה בקשרי קרבה עם המלחין יוזף סוק ושטפאן קיבל הנחיות לפרשנות יצירות הפסנתר של סוק מן המלחין עצמו.