cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט
האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (בהונגרית: Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetem), או בקיצור המקובל "האקדמיה למוזיקה" (Zeneakadémia), היא מוסד הכולל אולם קונצרטים וקונסרבטוריון למוזיקה בבודפשט, הונגריה, שנוסד ב-14 בנובמבר 1875. במקום שוכנים "אוסף ליסט", הכולל כמה ספרים וכתבי יד יקרי ערך, שתרם ליסט במותו, ואולפן AVISO, שיתוף פעולה בין ממשלות הונגריה ויפן שמטרתו להעניק ציוד הקלטה והכשרה לסטודנטים. עם 900 תלמידיה האקדמיה למוזיקה בבודפשט היא הגדול שבין בתי הספר הגבוהים למוזיקה בהונגריה.
משכן האקדמיה
האקדמיה נקראה על שם מייסדה רק בשנת 1925. בראשית ניתן לה השם "האקדמיה המלכותית הלאומית ההונגרית למוזיקה". בין 1919 ל-1925 נקרא המוסד בשם "קולג' למוזיקה". בתחילה שכן המוסד בביתו של ליסט, ואחר עבר לבניין בן שלוש קומות בסגנון נאו-רנסאנס שנבנה בתכנונו של אדולף לאנג בשדרת אנדראשי של ימינו, בין השנים 1877 ל-1879. לבניין זה מתייחסים כיום בשם "האקדמיה למוזיקה הישנה" ושלט זיכרון מעשה ידי האדריכל זולטאן פרקש נקבע עליו להנצחת המוסד בשנת 1934. בשנות ה-80 של המאה ה-20 רכשה אותו האקדמיה מחדש, וכיום הוא נודע רשמית בשם "מרכז הנצחה ומחקר של פרנץ ליסט".
האקדמיה, שהחליפה את "האקדמיה למוזיקה הישנה", עברה אל בניין שנבנה בשנת 1907 בפינת רחוב קיראי וכיכר פרנץ ליסט. הוא משמש כמרכז להשכלה גבוהה, הכשרה מוזיקלית ואולם קונצרטים. הבניין, בסגנון אר נובו, הוא בין הנודעים ביותר בבודפשט ונבנה בהזמנתו של הברון גיולה ולאסיקס, שהיה שר התרבות בימים ההם. בחזית הבניין מתנוסס פסלו של ליסט ופנימו מקושט בציורי קיר, קרמיקה וכמה פסלים, בהם פסליהם של בלה בארטוק ופרדריק שופן.
בניינים נוספים בשימוש האקדמיה הם המכללה להכשרת מורים של בודפשט, השוכנת בבית הספר הלאומי למוזיקה לשעבר ברחוב איגנץ זמלווייס, בית ספר תיכון למוזיקה על שם בלה בארטוק ומעונות סטודנטים. מאז היווסדה, האקדמיה היא המוסד היוקרתי ביותר להוראת מוזיקה בהונגריה. התפתחות חשובה בתולדותיה הייתה הקמתה של פקולטה חדשה, עצמאית למוזיקה עממית. האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט מפארת את חיי המוזיקה העכשוויים של הונגריה בה במידה שהיא מנציחה את עברה המוזיקלי. נשיאה הנוכחי של האקדמיה הוא אנדראש באטה.
זכויות להט"ב בשוודיה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשוודיה מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 1944 וגיל ההסכמה הושווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים ב-1972. שוודיה הפכה למדינה הראשונה בעולם שאפשרה לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית ב-1972 בעוד חקיקה המאפשרת שינויים מגדריים בחוק ללא חיוב טיפול הורמונלי חליפי או ניתוח להתאמה מגדרית התקבלה ב-2013.
לאחר שאפשרה לזוגות חד מיניים להירשם להטבות שותפות ב-1995, הפכה שוודיה למדינה השביעית בעולם שמכשירה נישואים חד מיניים בשנת 2009 לאחר הולנד, בלגיה, ספרד, קנדה, דרום אפריקה ונורווגיה. אפליה על רקע נטייה מינית מוגדרת כפלילית מאז 1987 ועבור זהות מגדרית וביטוי מגדרי מאז 2009. זוגות חד מיניים רשאים לאמץ במשותף מאז 2003, ולזוגות לסביות ישנה גישה להפריה חוץ גופית ולהזרעה מלאכותית מאז 2005.
שוודיה מוגדרת כאחת המדינות בעלות הקבלה הרחבה ביותר באירופה ובעולם עבור קהילות להט"ב, בעוד סקר משנת 2019 מטעם "Eurobarometer" הציג אחוז של 98% מהשוודים אשר הצהירו כי הומוסקסואלים וביסקסואלים אמורים להיות מוגדרים לצד אותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, כנתון שצוין כגבוה ביותר באיחוד האירופי, ו-92% תמכו בהכשרת נישואים חד מיניים.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי שוודיה מאז 1944, אם כי גיל ההסכמה הוגדר כלא שוויוני לזוגות הטרוסקסואלים (15) ונקבע ל-18 שנים.
בשנת 1972, גיל ההסכמה הושווה לזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 15 שנים. באוקטובר 1979, שוודיה הצטרפה למדינות נוספות באותה עת אשר הסירו את סיווגה של הומוסקסואליות כמחלה, בעוד טרנסג'נדריות הוסרה מהגדרתה כמחלה בשנת 2017.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
לזוגות חד מיניים בשוודיה הייתה הזכות לרשום את שותפויותיהם הרשומות משנת 1995 ואילך. שותפויות אלה החזיקו באותן זכויות הנישואין למעט כפי שנקבע בסעיפים 3–4 לחוק.
מאז מאי 2009, לא ניתן עוד להיכנס לשותפויות רשומות חדשות עקב הכשרתם של נישואים חד מיניים במדינה. מעמדן של שותפויות קיימות נותר ללא שינוי, אלא שנוספה הגישה להמירן לנישואין אם בני הזוג ירצו בכך. החל מ-1 במאי 2009, נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בשוודיה לאחר דו"ח ממשלתי שפורסם במרץ 2007, שנכתב על ידי קנצלר המשפטים לשעבר הנס רגנר, אשר הציע להרחבת הנישואין עבור זוגות חד מיניים גם כן. ב-1 באפריל 2009, הריקסדאג הצביע על החלת החוק, המאשר נישואים חד מיניים. כלל מפלגות הפרלמנט תמכו בהצעה, למעט המפלגת השמרנית של הנוצרים-דמוקרטים.
ב-22 באוקטובר 2009 הצביעה האספה של כנסיית שוודיה בעד מתן ברכתה לזוגות חד מיניים, כולל השימוש במונח לנישואים: "äktenskap". הכללים החדשים הוכנסו ב-1 בנובמבר 2009.
באוקטובר 2021, אושר משפטית שלבני משפחת המלוכה בשוודיה הנכנסים לנישואים חד מיניים חלות אותן חובות, זכויות ו/או הרשאות.
הורות ואימוץ
מאז 1 בפברואר 2003, לשותפים רשומים הותרו זכויות אימוץ זהות לזוגות נשואים. בנוגע לאימוץ בינלאומי, מציין משרד המשפטים השוודי באומרו כי, "באשר לאימוץ מחו"ל, חשוב שנהיה רגישים ומודעים לכך שאותן מדינות איתן שוודיה משתפת פעולה מחזיקות לעיתים קרובות בדעה שונה לגבי הומוסקסואלים והורות הומוסקסואלית. שיתוף פעולה בנושא בין מדינות האימוצים חייבים להתבסס על אמון. המשמעות היא שיש לעמוד במגבלות ובתנאים שקובעות מדינות המוצא".
פטיש לשיער ערווה
פטיש לשיער ערווה (באנגלית נקרא גם pubephilia) הוא תופעה של פטיש שבה אדם נמשך מינית לשיער ערווה אנושי, או מתגרה מינית למראה או לתחושה של שיער ערווה, של זכר או נקבה. עוררות מינית יכולה לקרות ממראה או ממגע בשיער ערווה. אדם עם פטיש זה עשוי ליהנות משיער ערווה פלומתי, עבה, או מסגנון אחר של שיער ערווה. יכולה להיות העדפה לצבע מסוים, כגון שיער ערווה שחור, בלונדיני או ג'ינג'י. למרות שזה עשוי להיחשב פטיש, רבים רואים בשיער ערווה דבר אסתטי, המאפיין אדם בוגר - זכר או נקבה.
התניה חברתית
בגיל התבגרות, בנות רבות מרגישות חוסר נוחות עם ההופעה הפתאומית של שיער ערווה. לעיתים הן חשות שזה דבר מלוכלך, משום שבמקרים רבים מראה של שיער ערווה נמנע מהן על ידי המשפחה והחברה. לעומתן, נערים צעירים נוטים שלא להיות מוטרדים מצמיחת שיער הערווה שלהם, משום שברוב המקרים הם ראו קודם את שיער הגוף של אביהם. עם זאת, עבור ילד צעיר מראה של אזור הערווה הנשי הוא בדרך כלל "מסתורי", משום שנערות צעירות לומדות "לשמור" על "השטח הפרטי" שלהן מעיניים או ידיים צעירות וסקרניות. בנוסף, במקרים רבים ילדות מחונכות לכך שהמראה של אזור הערווה של בנים הוא דבר גס, בלתי מוסרי ואפילו דוחה.
זכויות להט"ב בשוודיה
הורות ואימוץ
בשנת 2005, התקבל חוק אשר החל להתיר לזוגות לסביות גישה להזרעה מלאכותית בסיוע בבתי חולים ציבוריים.
בן שאול
{{פירושונים|
זכויות להט"ב בשוודיה
שירות צבאי
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של שוודיה. המדינה הייתה בין האומות הראשונות בעולם אשר החלו לאפשר לחברי הקהילה לשרת בכוחותיהן (מאז 1976). גברים הומוסקסואלים הורשו לשרת בכוחות הצבא עוד לפני ששוודיה ביצעה את ביטולה של הומוסקסואליות כמחלה ב-1979.
פטיש לשיער ערווה
התניה חברתית
מחקר שבוצע בארצות הברית על ידי אלפרד קינסי מצא כי 75% מהמשתתפים ציינו כי מעולם לא היה עירום בבית שגדלו בו, 5% מהמשתתפים אמרו שהיה בביתם עירום "לעיתים רחוקות", 3% אמרו "לעיתים קרובות", ו-17% אמרו שזה היה "רגיל". המחקר מצא כי לא היה הבדל משמעותי בין מה שדווח על ידי גברים ועל ידי נשים מבחינת תדירות של עירום בבית.
בן שאול
ראו גם
}}
פטיש לשיער ערווה
התניה חברתית
בסקירה ספרותית משנת 1995, פול אוקאמי הסיק שאין ראיות אמינות המקשרות חשיפה לעירום של ההורים להשפעה שלילית כלשהי. 3 שנים לאחר מכן סיים צוותו מחקר מתמשך של 18 שנה שהראה כי לחשיפה כזו הייתה השפעה מועילה מסוימת, בייחוד לגבי בנים.
זכויות להט"ב בשוודיה
שירות צבאי
הכוחות המזוינים של שוודיה הצהירו לאורך השנים כי הם "פועלים באופן פעיל למען סביבה שבה אנשים אינם מרגישים צורך להסתיר את נטייתם המינית או זהותם המגדרית". ב-2015 פתחו בקמפיין גאווה בהשתתפות חיילת במדים עם תג דגל הגאווה על זרועה. האותיות המודגשות של הטקסט הציגו את המשפט "כמה דברים שלא צריך להסוות", ואחריו הטקסט "שוויון הוא מרכיב חשוב בדמוקרטיה. בצבא, אנחנו מתייחסים זה לזה בכבוד ורואים בשונות בינינו כוח. אנחנו הוא ארגון מכיל שבו כל מי שמשרת ותורם צריך להרגיש רצוי ומכובד".
זהות מגדרית
היכולת לשנות באופן חוקי את סמן המגדר במסמכי זיהוי רשמיים בשוודיה אפשרית מאז 1972. עם זאת, היה צורך לעמוד בקריטריונים מסוימים לשם כך בהם: להיות אזרח שוודי ובן 18, לא נשוי (לאחר שהתגרש במידת הצורך), חי במשך שנתיים כמין ההפוך אליו משתייך כזהותו המועדפת, להיות מעוקר והעברת ניתוח להתאמה מגדרית. החוק הוערך מחדש ב-2007, והציע להסיר את הדרישות להיות אזרח שוודי, לא נשוי ומעוקר עבור שינוי מגדר בחוק, והוצג לשר לענייני בריאות ורווחה. נציב האפליה השוודי (DO) והפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים ביררו לגבי עתידו של החוק החדש המוצע. בינואר 2013, בית המשפט המנהלי לערעורים בסטוקהולם קבע כי הדרישות עבור העברת עיקור וניתוח להתאמה מגדרית על מנת שינוי מגדר אינן חוקתיות, ובכך בוטלו הדרישות דה פקטו. ביולי אותה שנה, הדרישות בוטלו דה יורה כאשר הריקסדאג העביר תיקון לחוק להסרת הדרישות. בפברואר 2015, ממשלת לוון הציגה שתי הצעות חוק בנוגע לטרנסג'נדרים, הראשונה כללה אפשרות לשינוי מגדר בחוק ללא כל צורה של הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית וכן צורך באבחון או כל סוג של התערבות רפואית. השנייה, התירה ניתוח להתאמה מגדרית רק אם המבקש מגיש חוות דעת חיובית מפסיכיאטר. החל משנת 2019, הצעות החוק נותרו תלויות ועומדות והיו נושאים למספר התייעצויות ציבוריות. נכון לאוגוסט 2020, הצעות החוק עדיין נמצאות בטיוטה מוקדמת.
עיקור היה בתוקף מאז 1972, וישנן הערכות כי חיוב העברתו עבור שינוי מגדר שומש ב-500 עד 800 טרנסג'נדרים שוודים. במרץ 2017, ממשלת לוון הודיעה כי תפצה כ-800 טרנסג'נדרים שחויבו לעבור ניתוח להתאמה מגדרית ולהיות מעוקרים עבור שינוי מגדרם בעבר. בסוף מרץ 2018 אישר הפרלמנט השוודי את המהלך. סכום הפיצוי נאמד בכ-225,000 קרונה שוודית (21,000 אורו/27,000 דולר אמריקאי) לאדם.
בינואר 2018, רוב המפלגות בריקסדג הביעו עניין לחקירת האפשרות להכללת הכרה במגדר שלישי בחוק במסמכים רשמיים.
הגנה מפני אפליה
אפליה של גברים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים הוצאה מחוץ לחוק על פי חוק העונשין מאז 1987. בשנת 2008 נוספו הטרגוריות של זהות מגדרית או ביטוי מגדרי לקוד אפליה מאוחד חדש שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
מאז 2002, חוקת שוודיה אוסרת אפליה על רקע "נטייה מינית". סעיף 12 קובע באומרו,"'שום סעיף בחוק או הוראה אחרת לא יכולה לרמוז על יחס שלילי לאדם משום שהוא שייך לקבוצת מיעוט בשל מוצא אתני, צבע או נסיבות דומות אחרות או בשל נטייתו המינית'."עד 2009, נציב תלונות הציבור השוודי נגד אפליה על רקע של נטייה מינית, המכונה בדרך כלל "HomO", היה המשרד השוודי של נציב תלונות הציבור נגד אפליה על רקע נטייה מינית. עם זאת, חדל להתקיים ב-1 בינואר 2009, ואוחד עם שאר נציבי תלונות הציבור נגד אפליה לגוף חדש המכונה נציב תלונות הציבור על אפליה. ה-"HomO" חקר תלונות של יחידים והגיש תביעות ייצוגיות בשמם, בהם, תביעה מוצלחת נגד בעל מסעדה בסטוקהולם שהטריד זוג לסביות. משרדו של "HomO" היה המפתח בנקיטת מספר יוזמות בזכויות להט"ב בשוודיה והגשת הצעות פרלמנטריות, בהם הכשרתם של נישואים חד מיניים.
ב-16 במאי 2018, הפרלמנט השוודי הוסיף זהות טרנסג'נדרית וביטויה לחקיקת פשעי השנאה במדינה, החל מ-1 ביולי 2018 (נטייה מינית נכללה מאז 2010). הפרלמנט הצביע בעד הוספת העילות לחוק דברי השטנה של המדינה, החל מ-1 בינואר 2019. חוק דברי השטנה זכה לביקורת שלילות על כך שהוא "מיושם באופן סלקטיבי", שכן הרשויות השוודיות סירבו להעמיד לדין אימאם אסלאמי בהאלמסטד אשר ב-2015 כינה הומוסקסואליות כ-"וירוס". המהלך זכה לגינוי על ידי הפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים. מוחמד עומר, בלוגר מוסלמי, טען כי הומופוביה בקהילה המוסלמית השוודית מוגדרת כ-"מיינסטרים במידה רחבה". עומר טוען באומרו כי "במהלך שנותיי כמוסלמי, ביקרתי במספר מסגדים שוודיים מצפון לדרום. בסך הכול, הומופוביה הייתה נורמלית. שמעתי דברים גרועים יותר מהומוסקסואליות היא וירוס. באף מסגד, אני חוזר באף אחד, לא נתקלת בהצהרות סובלניות כלפי הומוסקסואליות".
על פי מחקר שנערך בשנת 2021, לקבוצות של מהגרי להט"ב המוגדרים כפליטים מבקשי מקלט ממדינות בהן הומוסקסואליות מופללת, ישנה בריאות מינית גרועה יותר, נמנעו יותר מביקורים במרכזי בריאות והיו חשופות יותר לאלימות מינית.
תרומת דם
בסתיו 2008 הציעה מועצת הבריאות והרווחה הלאומית כי גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) יהיו זכאים לתרום דם, אם כי לאחר תקופת דחייה של שישה חודשים מקיומם יחסים. הצעה קודמת ב-2006 לאפשר ל-"MSM" לתרום דם נדחתה. מ-1 במרץ 2010, "MSM" היו אמורים להיות רשאים לתרום דם, לאחר שנה אחת של הימנעות מקיום יחסים, אך בנקי הדם דחו את החוק, וגרמו לעיכובו עד ל-1 באוקטובר 2011 לכל המאוחר. דחיית החוק אפשרה עבור בנקי הדם זמן להסתגלות לתקנות החדשות. בנובמבר 2011, כל בנקי הדם בשוודיה קיבלו הוראה להתחיל לקבל תרומות על ידי הומוסקסואלים וביסקסואלים, בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כשנה.
החל מ-1 במאי 2021, תקופת הדחייה צומצמה ל-6 חודשים.
תנאי מחיה
הפדרציה השוודית לזכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (RFSL), מוגדר כאחד מארגוני הלהט"ב הוותיקים בעולם, אשר נוצר באוקטובר 1950 כסניף שוודי של הפדרציה הדנית של 1948. באפריל 1952, הארגון אימץ את שמו הנוכחי והכריז על היותו כארגון עצמאי. בשנת 2009 הוגדר כבעל 28 סניפים ברחבי שוודיה, מפיטאה בצפון ועד מאלמה בדרום, עם מעל 6,000 חברים. "RFSL" פועל למען זכויות תושבי להט"ב באמצעות הסברה, הפצת מידע וארגון פעילויות תמיכה חברתיות. באופן בינלאומי, הארגון עובד עם האיגוד הבינלאומי "ILGA" וארגוני המדינות שכנות. "RFSL" מפעיל מרכזי ייעוץ לנשים וגברים בסטוקהולם, גטבורג ומאלמה המוגדרים כמכרזים לאנשים המעוניינים לדבר על יציאה מהארון, טיפול ב-HIV/איידס, נושאים בריאותיים ומערכות יחסים, וכן למי שזקוקים לסיוע בקשר עם הרשויות ומוסדות הבריאות או הזקוקים לסיוע משפטי עם קבלת מקלט וצוואות.
קו הרכבת יי-וו - מדריד
קו הרכבת ייוו - מדריד הוא מסלול רציף של תעבורת קרונות רכבת על גבי מסילת רכבת, מהעיר יי-וו בסין, לעיר מדריד בספרד, מרחק של כ-, ובכך הוא מהווה את קו הרכבת הישיר הארוך בעולם. רוב התעבורה בו היא לצורך העברת מכולות ובהן סחורות. עד לבניית הקו, נחשבה הרכבת הטרנס-סיבירית לקו הארוך בעולם. קו יי-וו - מדריד הוא אחד ממספר מסלולים המשמשים רכבות משא למרחקים ארוכים בגשר היבשה האירו-אסיאתי החדש. מסלולים אחרים בין ערים בסין לבין אירופה, המחוברים באמצעות רכבות משא רגילות, כוללים למשל את קו Lianyungang עם רוטרדם, או יי-וו עם ורשה ; נכון לשנת 2016, לפחות שתים עשרה ערים סיניות ותשע ערים אירופיות מחוברות בקווי רכבת דומים. )
המסילה של קו הרכבת המתחיל בעיר יי-וו, הממוקמת על חוף האוקיינוס השקט, 300 קילומטר דרומית לשנגחאי, וכ-13,000 ק"מ מספרד. הקו עובר דרך סין לכל רוחבה, קזחסטן, רוסיה, בלארוס, פולין, גרמניה וצרפת, ומסתיים במדריד בירת ספרד. קו הרכבת נדרש להתמודד עם מספר אתגרים, ביניהם סוגי כתב שונים, מהירויות שונות וסוגי מדידה שונים. אך האתגר הגדול ביותר הוא בתקן המסילות המשתנה. בסין, בפולין ובמערב אירופה בנויים קווי הרכבת בתקן הסטנדרטי, בעוד בקזחסטן, רוסיה ובלארוס נעשה שימוש בתקן מסילה רוסי נפרד , ובספרד עצמה נהוג התקן האיברי הרחב עוד יותר. הפתרון לכך הוא בחילופי בוגי , שהיא מערכת הפעלה ייחודית עבור קרונות רכבת שנדרשים לעבור כמה תקני מסילות, והגלגלים בהם מותאמים לכמה מסילות שונות, כדי להתגבר על ההבדלים ברוחב המסילות. לביצוע חילופי בוגי, עוברים קרונות הרכבת התאמה על ידי הסרת השלדה המכילה את הגלגלים והצירים שבתחתית הקרון, והתקנת בוגיה חדשה עם גלגלים מרווחים יותר או צרים יותר, בהתאם.
ההתאמה הידנית של הקרונות לתקן מסילות הרכבת המקומי במשך שלוש פעמים מחייבת זמן, לכן אורך המסע 21 יום, שלושה שבועות. עדיין זול יותר וקצר יותר באופן משמעותי מהובלה בים, שתארך שישה שבועות. הובלת הסחורות במשאיות דרך כביש אמנם מהירה יותר, אך תדרוש מספר רב של משאיות, בעלות כבדה, במקום כל קרון תובלה. מעבר לעלות הגבוהה יותר באופן ניכר, הסעת סחורות במשאיות תגרום לזיהום אוויר פי שלושה (114 טון CO 2 לעומת 44 טון ברכבת), לכל נסיעה.
קבוצת InterRail השיקה את קו הרכבת בנובמבר 2014, בשיתוף פעולה עם חברת הרכבת הסינית וחברת דויטשה באן (DB). קבוצת InterRail, הרשומה בשווייץ, היא קבוצת תחבורה בינלאומית עם התמחות בהובלה ברכבות, והיא בעלת הקרונות והמכולות.
הקו שמחוץ לסין מנוהל על ידי שיתוף פעולה גם עם חברת הרכבות הרוסית (RZD). סחורות אופייניות כוללות מחשבים וחלקי רכב. לכן הקו ייחודי גם בשיתוף הפעולה הבינלאומי בין חברות עסקיות ולאומיות שוונת.
עם הקמת הקו הכריז נשיא סין שי ג'ינפינג על יוזמת החגורה והדרך, שחזור של דרך המשי ההיסטורית, ואילו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין קרא ל"גל תיעוש חדש ברחבי יבשת אירואסיה. "
זכויות להט"ב בשוודיה
תנאי מחיה
כיום, שוודיה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות בעלות הקבלה הרחבה ביותר עבור קהילת הלהט"ב בעולם, עם ארגונים ומקומות שונים הפונים אל חברי הקהילה בהם מגוון מועדונים, ברים ובתי קפה, חוקים ומדיניות תומכת וקבלה ציבורית וחברתית גבוהה. במרץ 2019, שוודיה זכתה בתואר יעד הטיולים הידידותי עבור קהילת הלהט"ב הטוב בעולם, יחד עם קנדה ופורטוגל. המדינה מארחת פסטיבלי גאווה מדי שנה, מצעד הגאווה בבירה סטוקהולם הוא הפסטיבל הגדול והוותיק ביותר מסוג זה, והוא מאורגן מדי שנה מאז 1998. באירוע משתתפים בדרך כלל כחצי מיליון צופים, כולל כ-40,000 משתתפים בצעדה עצמה. בשנים שלאחר מכן, פסטיבלי גאווה החלו גם בגטבורג, מאלמה ואופסלה, ואירועים מקומיים מתארחים גם בקהילות קטנות יותר, בהן לונד, ארברו, האלמסטד, פאלון ואחרות. מצעד הגאווה בלפלנד, מתקיים מדי שנה ברחבי חבל הארץ של לפלנד הנערך מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות של נורווגיה, שוודיה ופינלנד מאז שנערך לראשונה בשנת 2014 בעיר השוודית של קירונה.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
התחום המדיני
אל הבחירות לכנסת השלוש עשרה הגיע יצחק שמיר כשהוא עומד בראשה של ממשלת ליכוד-ימין-דתיים צרה, לאחר שממשלת האחדות שהקים לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה התמוטטה עקב "התרגיל המסריח" שבו פרשה מפלגת העבודה מן הממשלה בניסיון כושל להקים ממשלת שמאל בשיתוף הסיעות הדתיות.
בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי שיתוף הפעולה שבין ארצות הברית ומדינות ערב, וכן עמידתה של ישראל מן הצד בשעה שנורים עליה טילים על מנת שלא למוטט את הקואליציה, יוצרים אווירה חדשה שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום שתנצל את "חלון ההזדמנויות" אשר נפתח, לדעתה של ארצות הברית. שמיר היה מתנגד תקיף לרעיון הוועידה הבינלאומית (מכיוון שחשש מלחץ בינלאומי על ישראל על מנת שתסכים לוויתורים) שהועלה עוד בתקופת כהונת הממשלה הקודמת על ידי מזכיר המדינה בממשלו של רונלד רייגן, ג'ורג' שולץ, אך נדחה על ידי שמיר.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (האב) ומזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי. הימים היו ימי קליטת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר וישראל נזקקה לסיוע כספי על מנת לקלוט את מאות אלפי העולים שהדפקו על פתחה. ישראל ביקשה מארצות הברית ערבויות כספיות למימון קליטת העלייה. בנאום חריף שנשא בוש ב־12 בספטמבר 1991 הוא תקף את שמיר ודרש כי מפעל ההתנחלויות בשטחים ייעצר וכי ישראל תשתתף בוועידה בינלאומית לשלום, כתנאי למתן הערבויות. הייתה זו אחת מנקודות השפל הנמוכות ביותר אליהן הגיעו יחסי ישראל-ארצות הברית מאז ומעולם. במהלך ביקוריו של מזכיר המדינה בייקר בארץ קיבל שמיר את פניו בהעלאת התנחלויות חדשות על הקרקע. אך לבסוף, לאחר שניסיון ליצור לחץ באמצעות הפעלת שדולה יהודית בקונגרס לא עלה יפה, הסכים שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית שנקבע כי תתכנס במדריד ב־30 באוקטובר 1991, תוך התניה שהמשא מתן העיקרי לא יתנהל בה אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד.
שמיר היה מתנגד חריף לכינוסה של ועידת מדריד, אך הוא נאלץ לוותר בנקודה זו ולהצטרף אל הוועידה, לקול מחאות אנשי הימין. הוועידה, אליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, כללה בעיקר נאומים טקסיים שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט" וזה הגיב כי נאום הסורי הוא נאום "גבלס"), אך בסופה סוכם כי ייפתחו בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד שהפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך. "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה. על אף ששיחות אלו, שהתקיימו בוושינגטון בין משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין משלחת ירדנית - פלסטינית, לא הביאו להתקדמות של ממש, ראו אנשי הימין את מדינת ישראל כמתקדמת בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן של השיחות פרשו "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר ב-19 בינואר 1992, וזאת לאחר ש"צומת" פרשה מספר ימים לפני כן. פרישה זו הביאה לאובדן הרוב הקואליציוני והיה ברור שימי הממשלה ספורים; הממשלה שרדה בקושי הצבעת אי-אמון של מפלגת העבודה ב-28 בינואר בזכות הימנעות של התחיה, מולדת וח"כ אברהם ורדיגר. ב-30 בינואר סוכם בין הליכוד לעבודה שמועד הבחירות יוקדם ל-23 ביוני.
הביטחון האישי
על אף שהאינתיפאדה הראשונה הייתה לאחר שיאה העממי ולמעשה הביאה מדיניותם של ראש הממשלה שמיר ושל שרי הביטחון יצחק רבין (1988-1990) ומשה ארנס (1990-1992) לסיומה, חלה בשנים 1990 ואילך ירידה בתחושת הביטחון האישי בעקבות מעבר הפלסטינים מהפגנות עממיות נרחבות לפיגועי טרור. פיגועי דקירה הפכו לתופעה חמורה ומתמשכת. הידוע ביניהם הוא רצח הנערה הלנה ראפ בבת ים ב-24 במאי 1992, אירוע אשר הביא להפגנות זעם ומחאה של אלפי תושבי בת ים. באירוע קודם ביפו נרצחה ב־17 במרץ תלמידה נוספת, אילנית אוחנה, ויחד איתה עבד אל-ג`אני, ערבי תושב יפו שקם לסייע לה, ונפצעו שמונה עשר אנשים נוספים. אירועים אלו הצטרפו לאירועים דומים, בעיקר בירושלים (זכור הפיגוע בשכונת בקעה בירושלים בו נרצחו אלי אלטרץ, איריס אזולאי ושוטר מג"ב צ'רלי שלוש), אך גם לאירועים נוספים מסוג זה כגון "ליל הקילשונים" שבו נרצחו מפקד כיתה ושני טירונים, עולים חדשים מברית המועצות שהיו בטירונות במאהל ליד קיבוץ גלעד, בידי ערבים אזרחי ישראל, ב-14 בפברואר 1992.
נראה כי שמיר אובד עצות אל מול גל פיגועים זה. מנגד, תדמיתו הביטחונית של יצחק רבין גרמה לתחושה כי הוא האיש שבידו להביא לשינוי, אם בדרך ביטחונית ואם בקידומו של משא ומתן מדיני. לאווירה זו הייתה השפעה ניכרת על התוצאה הסופית של בחירות אלו.
יחסי דתיים חילוניים
ממשלתו של שמיר נתמכה בידי המפלגות הדתיות, ותפקידי מפתח ניתנו לחברי מפלגות אלו. סגן שר העבודה והרווחה היה מנחם פרוש מאגודת ישראל (המפלגה סירבה לקבל תפקידי שר, אך תפקיד סגן השר היה כתפקיד שר לכל דבר, למעט זכות הצבעה בישיבות הממשלה), ואילו שר הקליטה, בימים אלו של עלייה המונית מברית המועצות ומאתיופיה היה הרב יצחק חיים פרץ מש"ס. אלו שני תפקידי מפתח, אשר נראה כי המחזיקים בהם פעלו באופן סקטוריאלי לטובת מפלגותיהם, דבר שהחמיר את המצב הכלכלי ואת מצבם של העולים. נראה היה כי לשר הקליטה פרץ סדר יום העוסק במיוחד בנושא יהדותם של העולים (בנובמבר 1990 התבטא כי כשליש מהם אינם יהודים, ועורר בכך סערה), אך לא בדאגה לרווחתם.
מהומות על רקע דתי בירושלים, עקב פתיחת כביש מס' 1 העוקף את מרכז העיר ממזרח, הביאו אף לאירועים כהצתת מסעדה לא כשרה ב-13 באוקטובר 1991. התבטאויות לא זהירות של ראשי החרדים הביאו אף הן לתסיסה. בריאיון עיתונאי אמר יו"ר ועדת הכספים של הכנסת, הרב משה זאב פלדמן, כי לדעתו אין להתיר חברות של נשים בכנסת.
חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה נוצל לחקיקת שני חוקי יסוד: חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו, לאחר התנגדות ארוכת שנים של המפלגות הדתיות.
דורון אראל
דורון אראל (נולד בשנת 1959) הוא מטפס הרים ישראלי, הישראלי הראשון שהגיע אל פסגת הר האוורסט.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
יחסי דתיים חילוניים
על רקע השינוי הדמוגרפי המתקרב, שבו חיזקה העלייה מברית המועצות לשעבר את היסודות החילוניים במדינה, ועל רקע ההקצנה בין הימין והשמאל, כאשר הדתיים סווגו כשייכים למחנה הימין, הייתה להקצנה ביחסי הדתיים והחילוניים משמעות של ממש בבחירות אלו.
דורון אראל
קורות חייו
דורון אראל נולד בגבעתיים בשנת 1959. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל. אראל עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן השלים מסלול הכשרה כלוחם ביחידה.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
המצב הכלכלי
בשנים אלו החל גל העלייה הגדול מברית המועצות. גל העלייה דרש היערכות מיוחדת, בין היתר משום שחלק ניכר מן העולים היה בעל עיסוקים אקדמיים, ומדרך הטבע לא יכלו להשתלב בהם בשלבים הראשונים של עלייתם, גדלה האבטלה והגיעה לשיעורי שיא של מעל 12 אחוזים. לכך נוסף מיתון במשק, שנוצר עקב המצב הכללי הקשה - הביטחוני והכלכלי. במרץ 1991 שיתקו את המדינה עיצומים של עובדי המינהל והמשק של בתי החולים, אליהם הצטרפו עובדי חברת החשמל ועובדי בזק. תקציב המדינה לשנת 1992, שכלל שיעור ניכר של כספים ייחודיים שהועברו למוסדות דת, כמו גם להתנחלויות ולמקורבים לגורמים קואליציוניים מכל הסוגים, עבר בסוף שנת 1991 לאחר מאמצים גדולים ודיונים סוערים. נראה היה כי תקציב זה אין בידו לפתור את הבעיות החמורות שבפניהן עמדה המדינה עם כניסתה של שנת 1992. על רקע פרשיות השחיתות שנפרשו ודו"ח מבקר המדינה, נראה היה לרבים כי התקציב נועד לשפר את מצבם של המגזרים המקורבים למפלגות השלטון, אך אין בידו לשפר את מצב האבטלה, ולהביא לשיפור מצבם החמור של העולים.
דורון אראל
קורות חייו
לאחר שחרורו סיים לימודי גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך כדי לימודיו יצא לטייל בהימלאיה הנפאלית ואלסקה ובסיום לימודיו יצא למסע של חמש שנים. אראל טייל וטיפס ברחבי העולם. במהלך שנים אלה ארגן דורון את משלחות הטיפוס הראשונות שיצאו מישראל, יצר קשרים בעולם הטיפוס והחל לטפס עם מיטב המטפסים בעולם.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
המצב הכלכלי
פעולותיו של שר הבינוי והשיכון אריאל שרון לקליטת העלייה יצרו אתרי קרוונים שנועדו לקלוט את העולים, אשר הגיעו במספרים גדולים, וזאת מבלי שתהיה תשתית ראויה לקליטתם ולמתן דיור נאות ותעסוקה. נראה כי אתרים אלו עלולים להפוך למוקדים של אבטלה, מצוקה ופשע. דו"ח מבקר המדינה חשף ליקויים חמורים במשרד וחריגות תקציביות. האווירה הציבורית הייתה כי לא נעשה די על מנת לקלוט את העולים, וכי הם מושלכים אל שולי החברה הישראלית, אל אתרי קרוונים, כשם שגל העלייה הקודם, בשנות החמישים, הושלך אל המעברות אשר היו למוקדי מצוקה ותהליך שיקומם דרש מאמץ רב.
דורון אראל
קורות חייו
ב-1992 הצליח דורון להעפיל לפסגת הר האוורסט במסגרת משלחת מטפסים ובכך היה לישראלי הראשון שהגיע לפסגת ההר. מסע טיפוס זה תועד בסרט טלוויזיה ובספרו "שעה על גג העולם". לאחר שהיה לישראלי הראשון שכבש את פסגת האוורסט יצא אראל במסע לכיבוש שבע הפסגות (הפסגה הגבוהה ביותר בכל אחת משבע היבשות, כאשר דרום וצפון אמריקה נספרות בנפרד, ואילו אוסטרליה ואוקיאניה - יחד), הוא השלים מסע זה והיה לישראלי הראשון שעשה זאת, כאשר עמד ביוני 2000 על פסגת הר קושצ'ושקו באוסטרליה.
בשנת 2011 פתח דורון עסק תיירותי במערב קנדה, בצמוד לשמורת הטבע Tweedsmuir Provincial Park.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
המצב הכלכלי
העולים היו, לראשונה, מרכיב חשוב בבחירות, אם כי רבים במפלגות הגדולות לא השכילו להפנים עובדה זו, לפנות אל העולים בשפתם ולהתייחס לעניינים החשובים להם. בסופו של דבר נראה כי חלק ניכר מהצלחתו של רבין בבחירות יש לייחס להצבעת מחאה של העולים, אשר לא מצאו בארץ את התנאים להם ציפו, וניסו להביא לשינוי באמצעות הצבעה נגד מפלגת השלטון.
ההתנהלות הקואליציונית
פרשיות אלו, שהצטרפו אל נושא הכספים הייחודיים, אל חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה, ואל הסחטנות שליוותה כל הצבעה חשובה, ובכללן הצעות התקציב, הביאו לגל של מחאה ציבורית. הגל החל באופן ספונטני כאשר שני קציני מילואים, אבי קדוש ושחר בן מאיר, החלו בשביתה אל מול משרדי הממשלה במרץ 1990, בימי "התרגיל המסריח". עד מהרה התגבשה המחאה לכלל לובי פרלמנטרי שתמך בשינוי שיטת הממשל בישראל. במרץ 1992 הביאו אנשי הלובי, שאת פעילותם ריכז פרופ' אוריאל רייכמן אשר על אף שלא היה חבר כנסת הייתה השפעתו רבה, לכלל שינוי משמעותי בשיטת הממשל. סוכם כי מעתה ייבחר ראש הממשלה ב"בחירות ישירות" שתתקיימנה לצד הבחירות לכנסת (או כבחירות מיוחדות במקרים מסוימים). הצעת החוק עברה ברוב של 55 חברי כנסת, רובם מהאופוזיציה, נגד 32 מתנגדים.
דו"ח מבקר המדינה
מבקרת המדינה, מרים בן-פורת, פרסמה סמוך לבחירות דו"ח חמור ביותר שכלל האשמות כנגד שרי ממשלה. פרשייה שקיבלה את תשומת לבו של הבוחר הייתה התנהלותה של לימור לבנת, באותם הימים מנכ"לית "מרכז הבנייה" (טרם נבחרה לכנסת), אשר נחשף כי קיימה אירועים ראוותניים על חשבון מרכז הבנייה.
הדו"ח צייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים.
שחיתות פלילית ופרשיות אחרות
ש"ס, מרכיב חשוב בקואליציה, הייתה למוקד של שחיתות. ביוני 1991 נחשפה פרשת יאיר לוי, ח"כ מש"ס ובעל תפקיד מפתח ברשת החינוך "אל המעיין", אשר הואשם בשורת פרשיות שחיתות. חסינותו הוסרה והוא הועמד למשפט, ולבסוף נדון למאסר לאחר עסקת טיעון. באוקטובר 1991, בעת הדיון בהסרת חסינותו (אשר הוסרה לבסוף לבקשת ח"כ לוי), מסר היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש את פרטי ההאשמות כנגד לוי, שגובשו לכלל 153 אישומים חמורים בעבירות שונות, שעיקרם העברת כספים מן העמותה "אל המעיין" לקרובי משפחתו ומקורבים אחרים.
ש"ס הייתה מרכיב חשוב בממשלה ובעלת תיקי מפתח כתיק הקליטה ותיק הפנים. פרשיות השוחד והמירמה שנחשפו נראו כשחיתות שלטונית, יותר משנראו כפעולתם של יחידים שסרחו.
פרט לכך החלו שערוריות רבות, בחלקן בגורמים המקורבים לשלטון: בספטמבר 1991 הוסגר לארץ אריה גולדין, מנהל חברת ההשקעות "כלל" אשר הואשם במעילה ובגנבה של 12 מיליון דולר. עוד ב-1989 נחשפה פרשת שחיתות חמורה בחיל האוויר במרכזה עמד תת-אלוף רמי דותן, אשר הואשם כי קיבל שוחד מחברות אמריקניות ובתמורה הביא לרכישת מוצריהן. בדצמבר 1990 הוגשו כתבי אישום כנגד 22 מנהלים בבנקים באשמת ויסות המניות במהלכים שקדמו למשבר מניות הבנקים. ארנסט יפת, מנהלו של בנק לאומי, גרם לשערורייה רבתי כאשר נחשפו תנאי פרישה יוצאי דופן להם זכה. בעקבות לחץ ציבורי הסכים יפת להחזיר את כספי הפיצויים שקיבל ולהסכים לגימלה חודשית בת 7,100 ש"ח, וזאת באפריל 1992. פרשיית יפת נתפשה בעיני הציבור כדוגמה לאדם הדואג לתנאיו הוא, בעוד שהעשירון התחתון חי בתנאים חמורים והאבטלה גואה. פרשייה נוספת הייתה טביעתו המסתורית של איל העיתונות רוברט מקסוול (שבהלווייתו השתתפה מרבית הצמרת המדינית של ישראל) אשר הביאה לכך שלאחר מותו נחשפו פרשיות כלכליות הקשורות בשמו. האימפריה שהקים נחשפה כנגועה בשחיתות ושקועה בחובות, אשר החמורה ביניהן הייתה הפגיעה בקרנות הפנסיה של עובדיו, אשר שימשו כערבויות לחובותיו האישיים.
פרשיות אלו, פליליות ואחרות, יצרו תחושה של מיאוס, וסיאוב, אשר הביאה לססמה הקולעת ששימשה היטב את האופוזיציה בבחירות אלו - "מושחתים - נמאסתם".
ההיערכות לבחירות
הבחירות ב-1992 עמדו בסימן משברים קשים בליכוד. אל מול מחנה "שמיר-ארנס" (ההנחה הייתה כי לאחר פרישתו של שמיר, בן ה־77 ביום הבחירות, יהיה משה ארנס, שר הביטחון, ליורשו), עמד מחנהו של דוד לוי. בבחירות המקדימות במרכז המפלגה שנערכו בפברואר 1992 (לאחר ששמיר ניצח בבחירות על ראשות התנועה את שרון ולוי) הצטרף מחנהו של אריאל שרון אל מחנה שמיר-ארנס, ונראה כי תבוסת מחנה לוי תהיה שלמה. ברקע הדברים עמד גם המתח בין בנימין נתניהו בתפקיד סגן שר החוץ, תחת השר לוי, מתח שבעקבותיו עבר נתניהו לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה.
לוי ביטא את תחושותיו הקשות ב"נאום הקופים", שבו טען כי הוא מופלה בשל מוצאו המזרחי, וטען כי בעיני חברי הליכוד (שמיר, ארנס ושרון היו ממוצא אשכנזי) היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים". את הוועידה עזב על מנת להסתגר בביתו בבית שאן, ומשם שיגר איומים בפרישה, אך לבסוף לא פרש והתמודד מטעם הליכוד בבחירות.
הבחירות הפנימיות נערכו בשיטת "השביעיות". שיטה זו, במהלכה בוחרים חברי מרכז המפלגה פאנל בן 35 אנשים המדורג לאחר מכן בשביעיות, הייתה חדשנית במערכות הבחירות הקודמות, והיוותה הליך דמוקרטי לעומת שיטת "הוועדה המסדרת" שקדמה לה, אך עתה נראתה כמוקד של מניפולציות פוליטיות מושחתות.
מפלגת העבודה, לעומת זאת, העבירה את ההכרעות הפנימיות מהמרכז לחברי המפלגה. בחירות אלו היו הראשונות בהן נערכו בחירות מקדימות, הן לקביעת המועמד לראשות המפלגה והן לקביעת חברי הכנסת. בבחירות המקדימות, שהתקיימו ב-19 בפברואר 1992, התמודדו שמעון פרס, יצחק רבין, אורה נמיר וישראל קיסר. נקבע כי המועמד אשר ישיג רוב של 40% ייבחר, אך אם לא יהיה מועמד כזה, יתקיים סיבוב נוסף בין המועמדים שהשיגו את התוצאות הטובות ביותר. לבסוף השיג יצחק רבין רוב של למעלה מ-40%, כאשר נמיר וקיסר השיגו שיעורי תמיכה זניחים.
לראשונה מזה שלוש מערכות בחירות, לא הצליח שמעון פרס לקבל את מינוי מפלגתו לבחירות כמועמדה לראשות הממשלה. רבין התגבר על היחסים האישיים הקשים שבינו ובין פרס, ובבחירות המקדימות למועמדות המפלגה שהתקיימו לאחר מספר ימים, קרא לחברי המפלגה להצביע בעד פרס.
אל מול שמיר, אשר סבל מתדמית של אדם קשיש ואומר "לא" סדרתי, המשדר קיפאון ואובדן דרך, עמד רבין, אשר נהנה מתדמית ביטחונית, אך בד בבד שידר את התקווה לפריצת דרך מדינית. סיסמת הבחירות שנבחרה על ידי מפלגת העבודה (אשר נטשה את המותג "המערך", תחתיו רצה מאז מערכת הבחירות לכנסת השישית, בעקבות פרישתה של מפ"ם) הייתה "ישראל מחכה לרבין". בפתק ההצבעה נרשמו המילים "העבודה בראשות רבין". על אף ששיטת הבחירות הישירות לראשות הממשלה לא הופעלה בבחירות אלו, והייתה מיועדת להפעלה רק בבחירות שלאחריהן, התנהג רבין כאילו הוא עומד לבחירה ישירה, ויצר נתק בין "יצחק רבין" ובין המנגנון המפלגתי של המערך אשר הרתיע רבים בעקבות זיהויו על ידי הליכוד עם מפא"י ההיסטורית. לטענת כמה ממתנגדי רבין במפלגה, היה זה פולחן אישיות.
מינויו של רבין ליו"ר העבודה נחשב למייצג המאבק בין הפלגים הניציים בעבודה (שתמכו בו) ובין הפלגים היוניים (שתמכו בפרס). בעיני רבים, שתי המפלגות הגדולות נטו שמאלה מאז המהפך ב-1977, כשהליכוד מוכן לשקול מתן שטחים והעבודה נוטה יותר שמאלה. המאבק הפנימי בתוך העבודה נבע משיקולים אלקטורליים: הפלג היוני טען שגם אם העבודה תציג תדמית יותר ניצית לליכוד עדיין סיכוי טוב יותר למשוך את הציבור הניצי, ומצד שני תדמית כזאת תמנע מאנשי שמאל לתמוך במפלגה (זאת למרות הטיעון שהתדמית היונית פגעה בעבודה בבחירות 1988). לעומת זאת, הפלג הניצי טען שרבים מתומכי המפלגה מתנכרים אליה כשהיא נוטה שמאלה ושיש למשוך את קולות המרכז. הפופולריות של רבין בקרב הציבור שכנעה גם אישים יוניים יותר, כחיים רמון ועמיר פרץ לתמוך בו.
רבין הציג את המפלגה כמפלגה חדשה, משופרת ומאוחדת, עם חברים חדשים ועם רפורמות דמוקרטיות כחוק הבחירה הישירה וכשיטת הבחירות המקדימות. בנוסף, רבין ניסה לפנות אל קולות המרכז ומאוכזבי הליכוד, שהיססו להצביע לעבודה כי חששו מפני עמדתה המרוככת בסוגיות ביטחון.
מסע הבחירות הפך למסע בחירות אישי, אשר נסב במידה רבה סביב אישיותו של יצחק רבין. אל מול התדמית החיובית שניסו אנשי מפלגת העבודה לייחס לרמטכ"ל לשעבר, ראש הממשלה ושר הביטחון, עמד מסע שלילי של אנשי הליכוד, אשר בשוליו הואשם רבין בחוסר יציבות אישית, בהתמוטטות ערב מלחמת ששת הימים, ואף בשכרות. מסע זה פעל בעיקר נגד אנשי הליכוד, ותדמיתו של רבין אך השתפרה.
רבין מיצב את עצמו כאיש מרכז, בניגוד לימין ולשמאל. בנוסף, בניגוד למערכות בחירות אחרות, תקפה העבודה את מדיניות הליכוד (הרכה מדי, לטעמה) בטיפול בטרור, ביקורת זהה לביקורת שמפלגות הימין מתחו. רבין הדגיש אנשי צבא נוספים במפלגה כתא"לים בנימין בן אליעזר, אביגדור קהלני ואפרים סנה, האלוף אורי אור והרמטכ"ל לשעבר מרדכי גור. בנוסף הוא המעיט בחשיבות האישים היוניים כחיים רמון, יוסי ביילין, אברהם בורג ויעל דיין. הליכוד ניסה להדגיש את אותם מועמדים יוניים בעבודה, וניסה להדגיש שהצבעה לרבין היא עדיין הצבעה לגוש השמאל. בניגוד לבחירות הקודמות, בהן פיגועי הטרור חיזקו בעיקר את הימין, הפעם פיגועי הטרור חיזקו בעיקר את העבודה, בעלת התדמית הביטחונית.
בצד השמאלי של המפה התאחדו אנשי מפלגות מפ"ם, רצ ושינוי לכדי מפלגה חדשה בשם "מרצ". על אף חילוקי הדעות הכלכליים והחברתיים בין אנשי המפלגות (האגף הסוציאליסטי במרצ יוצג בידי אנשים כיאיר צבן ורן כהן, אשר אחזו בדעות חברתיות וכלכליות שמאליות, אל מול אנשים כאברהם פורז משינוי, שאחזו בדעות הפוכות לחלוטין) נראה היה כי המשותף בין המפלגות, במיוחד בשאלות של מדיניות החוץ והביטחון ובשאלות של דת ומדינה, מצדיק את הליכתן לבחירות כגוש אחד. מרצ התחזקה מאוד מעמדתה המרכזית של העבודה, וטענה שרק הצבעה אליה תמנע ממשלת אחדות נוספת עם הליכוד, ותחזיר את העבודה למדיניות שלום.
במפלגות הימין הקטנות חלה תופעה של פיצול. התחיה, צומת ומולדת רצו בנפרד, אך גם מפלגות ימין קטנות רבות (פרט למפלגות התומכות בתורת מאיר כהנא, ששתיים מהן נפסלו על ידי ועדת הבחירות המרכזית מלרוץ בבחירות בשל מצען הגזעני) רצו בנפרד לבחירות. מפלגתו של הרב לוינגר, מפלגתו של אליעזר מזרחי, מפלגתו של יצחק מודעי, מפלגת "פיקנטי" של איש הליכוד משה בדש, ומפלגות כגון "פלאטו-שרון", או "מפלגת נהגי המוניות" התמודדו אך לא עברו את אחוז החסימה, דבר שהביא לאבדן קולות רבים המשויכים למחנה הימין. אחוז החסימה הועלה בחוק אשר יזמו אנשי "התחיה" בסמוך לפני מועד הבחירות, מאחוז אחד לאחוז וחצי. בסופו של דבר הייתה התחיה זו שלא הצליחה לעבור את מספר הקולות הנדרש, דבר שהביא לכך שלא יוצגה בכנסת השלוש עשרה, ותרם להצלחת השמאל להרכיב ממשלה.
הסכמי עודפים
הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
תוצאות הבחירות
בבחירות לכנסת השלוש עשרה שהתקיימו ב-23 ביוני 1992, נמנו 2,637,943 מצביעים מתוך 3,409,015 בעלי זכות הצבעה, דבר המהווה אחוז הצבעה של 77.38%. אחוז החסימה, שהועלה בבחירות אלו לאחוז וחצי, עמד, בהתאם, על 39,255 קולות. המודד למושב בכנסת (מנדט) עמד על 20,715 קולות.
בבחירות 10 המפלגות הבאות עברו את אחוז החסימה וקיבלו מושבים בכנסת: תנועת התחיה כשלה בניסיונה להיכנס לכנסת בעקבות העלאת אחוז החסימה (שינוי שבו תמכה).
בקרב האשכנזים (הם או אביהם היו ילידי אירופה-אמריקה), כשני שלישים הצביעו לשמאל וכשליש לימין: כ-47% הצביעו למפלגת העבודה, כ-20% למרצ, כ-16% לליכוד, כ-10% לימין (צומת, מולדת, התחיה) וכ-8% למפלגות הדתיות. בקרב המזרחים (הם או אביהם ילידי אסיה או אפריקה) התמונה הייתה הפוכה, כשני שלישים לימין וכשליש לשמאל: כ-41% הצביעו לליכוד, 26% הצביעו למפלגת העבודה, כ-19% לימין, 6% למרצ וכ-8% למפלגות הדתיות. בקרב ילידי ישראל, 37% למפלגת העבודה, 24% הצביעו לליכוד, 18% למרצ, 13% לימין ו-8% למפלגות הדתיות.
לאחר הבחירות
תוצאות הבחירות הביאו למפנה ולשינוי בחברה הישראלית, בדומה לתוצאות הבחירות לכנסת התשיעית, אשר העלו את הליכוד לשלטון בשנת 1977, ובדומה להן כונו "המהפך" או "המהפך השני". בידי מפלגת העבודה היה להקים ממשלת שמאל צרה הנשענת על קואליציה של העבודה ומרצ, ועל תמיכה מבחוץ של חד"ש ושל מד"ע - 61 מנדטים בסך הכל.
רבין, בנאומו הידוע ("אני אנווט") הודיע כי בכוונתו להקים ממשלה רחבה ככל האפשר, ופנה אל הסיעות הדתיות, ואל הפתעת הבחירות - צומת אשר זכתה לשמונה מנדטים. צומת זכתה להישג נאה זה בשל התדמית הנקייה של ראשה, רפאל איתן, שנראתה כאנטיתזה לשחיתות השלטונית, ובשל המסר האנטי-דתי ששידרה, קריאתה לגיוס בחורי הישיבה והתנגדותה לכפייה הדתית. נראה כי מצביעי ימין אשר לא רצו לסייע לגוש השמאל ולהצביע למפלגת העבודה בחרו בצומת כאלטרנטיבה. בסופו של דבר לא הצטרפה צומת אל הקואליציה, וזו הורכבה משילוב של העבודה, מרצ וש"ס, שזכה לתמיכה מבחוץ של המפלגות הערביות (שלא הוזמנו לקואליציה. ראו ממשלת ישראל העשרים וחמש). לאחר זמן מה התפרקה צומת לגורמים, כאשר שניים ממרכיביה, חברי הכנסת גונן שגב ואלכס גולדפרב סייעו לרבין להשיג רוב פרלמנטרי להסכם אוסלו ב', לאחר ששני חברי כנסת של העבודה, אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, פרשו ממנה.
בליכוד הביאו תוצאות הבחירות לזעזוע קשה ולקריאה לשינוי. עוד בליל הבחירות התפטר יצחק שמיר ממנהיגות הליכוד (אם כי שמר על מקומו בכנסת), ולמחרת הודיע משה ארנס (שנחשב למועמד פוטנציאלי להנהגה) על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בעקבות זאת, על ההנהגה החל מאבק בין בנימין נתניהו, דוד לוי ובנימין זאב בגין, כאשר אף אריאל שרון ומאיר שטרית ראו עצמם כמועמדים ראויים. לבסוף התגבשה מנהיגותו של בנימין נתניהו אשר הוביל את הליכוד לניצחון במערכת הבחירות הבאה.
ממשלה זו הביאה לשינויים משמעותיים בתחום המדיני, וביניהם החתימה על הסכמי אוסלו והחתימה על הסכם השלום עם ירדן. משא ומתן שנוהל במקביל עם סוריה לא הביא לתוצאות כלשהן. ממשלת רבין זכורה אף בשל פיגועי ההתאבדות הקשים שהיו לתופעה חמורה בשנות קיומה. בתחום הכלכלי זכורות שנות ממשלת רבין כשנים של פריחה וצמיחה תוך העלאה ניכרת של השכר בסקטור הציבורי. הכנסת השלוש-עשרה תיזכר במיוחד בשל הטרגדיה של רצח יצחק רבין שאירעה במהלך כהונתה.
שלמה לוצקר
רבי שלמה פלאם מלוצק (נודע בשם: שלמה לוצקר, מכונה גם המגיד מלוצק והמגיד מסקול; נפטר י' בשבט ה'תקע"ג (11 בינואר 1813), היה יהודי אוקראיני תלמידו של המגיד ממזריטש, מוציא לאור ובעל בית דפוס להפצת כתבי האר"י וספרי החסידות הראשונים. ערך והוציא לאור את ספרו של המגיד ממזריטש מגיד דבריו ליעקב. מייסד שושלת אדמו"רים.
קורות חיים
שימש ברבנות בלוצק ובקוריץ, ובסוף ימיו היה בעיר סוקאל. רבי שלמה היה מתלמידיו הקרובים של המגיד ממזריטש וקרוב משפחתו. הוא מונה כסופרו הרשמי, ומאוחר יותר, בקוריץ, רשם לקט של דבריו.
בשנת ה'תקל"ז הקים יחד עם אב בית הדין של העיירה קוריץ ובהשראתו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב בית דפוס, והחל בהדפסה חשאית של ספרי קבלה וחסידות. בית דפוס זה נדד עם השנים על תבניות היציקה שלו ופועליו בערים באזור. חוקרים הראו שההדפסה הייתה במסגרת תוכנית משיחית לקראת שנת ה'תקמ"א (1781), תוכנית שכללה גם את עליית החסידים (שהחלה בשנת ה'תקל"ז 1777)) ואת הפצת הקבלה והחסידות. מור אלטשולר הסיקה שרבי שלמה היה מראשי התוכנית וממארגני העלייה החסידית. לאחר מכן פתח במפעל ליקוט דברי המגיד ממזריטש.
עוד לימד בפקודת המגיד ממזריטש את משמעות האותיות והשמות הקדושים לסופר הסת"ם רבי דוד סופר מהאניפולי, מייסד שיטת 'כתב האדמו"ר הזקן' במקביל לבעל התניא עצמו.
הדפסת ספרי חסידות וקבלה
המגיד מלוצק וחותנו ר' יצחק אייזיק הכהן הם המדפיסים הראשונים של ספרי חסידות. הם הדפיסו גם ספרי קבלה, ובהם: ספר הקנה, 'כתבי האר"י' של רבי חיים ויטאל - עץ חיים, שערי קדושה ו'שבחי הריב"ש' (כיום נודע כשבחי הבעש"ט). בשערי הספרים השתדלו לטשטש ולהסתיר את שמותיהם, עקב ההתנגדות העזה לחסידות.
בחלק מן הספרים השתמש המגיד בשם העט "איש רב פעלים מקבצאל". פסוק זה מרמז כנראה על שם משפחתו 'פלאם', שמשמעותו לפי הבנתו: לית אתר פנוי מניה (= אין מקום פנוי ממנו) ורמזים נוספים על שמו ושם אביו.
מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים
רבי שלמה ליקט את דברי רבו המגיד ממזריטש בספר "מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים". בספר מספר רבי שלמה ש"המגיד" עצמו עודדו לכתוב את דברי התורה ששמע ממנו.
דברת שלמה
רבי שלמה כתב גם ספר בשם "דברת שלמה", על פרשיות השבוע בשני חלקים, ובו גם פירוש על מגילת אסתר. בשער הספר מצוין שהאותיות "דברת" הן ראשי תיבות "תלמיד רבינו דב בער". מטרת המחבר הייתה להוציא לאור את הספר עם ליקוטי אמרים, אך הספר הודפס לראשונה רק 35 שנים לאחר מותו, בידי בנו רבי דב בעריש, בשנת ה'תר"ח (1840), בזאלקווא. בהוצאה זו היו שיבושים רבים. לספר צורפו הסכמות של החוזה מלובלין, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שלום מבלז.
מהדורה חדשה יצאה בעריכת הלל ווינד, עם הסכמת הרבי מבלז ותולדות המחבר, ירושלים תשט"ו. מהדורה מתוקנת ומבוארת יצאה בשנת ה'תשע"א (2011), בידי יעקב יצחק וייס, במימון צאצאי המחבר ותוך ציטוט פירושים מהם.
הגותו
המגיד מלוצק רואה את העולם כמעשה בריאה בלתי פוסק. הספר דברת שלמה מפנה את הקורא לכוחות החיוביים שבקרבו, והיכולת לבנות ולהשפיע על העולם כולו, למרות שפלות ערכו של כל אדם, על ידי שינוי המבט. על האדם להתבונן במציאות באופן שיוביל אותו לעשייה חיובית. דבר זה נכון לאנושות כולה, ובפרט ליהודי. כך למשל, במקום להתלונן על דיינים השופטים את האדם ומחייבים אותו לשלם, עליו להודות להם על כך שהם מישרים את דרכו.
רבי שלמה מרבה לדבר על ארץ ישראל, הרוחנית והממשית, שכיבושה תלוי במסירות הנפש ובאחדות של עם ישראל. הוא מרבה לעסוק בכוחה הרוחני של ארץ ישראל, גם כשהיא עלובה למראה, ומדגיש את כוחו של עם ישראל לשנות את הארץ לטובה, בעצם היותו בה. הוא קושר זאת גם בכוח הטמון באותיות האלף בית העברי ובדיבור בלשון הקודש. בפרשת שלח הוא כותב:.
בעקבות זאת, יש הרואים בו מראשוני מחיי הלשון העברית.
צאצאיו ושושלתו
ילדיו של הרב יצחק: רבי דוד האדמו"ר מאלעסק (במונטריאל ובירושלים, תרנ"ד - תשל"א, חתן רבי משה לנגנר הרבי מסטרטין בטורונטו, רבי שמואל אהרון פלאם האדמו"ר מדובצק (נרצח בשואה), וחתנו רבי חיים יעקב ספרין, האדמו"ר מקומרנא בירושלים. צאצאיו אלו עוסקים בביאור והפצת תורתו. חסידות סטרטין מביאה מדי שבוע דברים מתורתו בעלון "דגל מחנה יהודה מדברי רבוה"ק מסטרטין".
צאצא נוסף, הרב שלמה זלמינא וינברג, אח של הרבי מטולנא, הוציא לאור ספר המתאר ענף זה של המשפחה.
רבי שלמה זוכה למקום מיוחד גם בחסידות בעלז, כרבו של המייסד רבי שלום רוקח. צאצאיהם התחתנו זה בזה. לאדמור"י בלז היה הקיטל של רבי שלמה והם היו לובשים אותו בליל הסדר. החלוק אבד בשואה
הרב שלמה אבינר, צאצא של המגיד מלוצק הקרוי על שמו, כותב בספרו 'טל חרמון' על השפעת הספר 'דברת שלמה' עליו.
צ'ארלס דיוק
צ'ארלס מוס "צ'ארלי" דיוק הבן (באנגלית: Charles Moss "Charlie" Duke Jr; נולד ב-3 באוקטובר 1935), האיש העשירי שהלך על הירח. מהנדס, קצין בדימוס בחיל האוויר האמריקאי, טייס ניסוי ואסטרונאוט נאס"א לשעבר. מ-16 עד 27 באפריל 1972 שימש כטייס מודול הירח של החללית אפולו 16.
השכלה
נולד בצפון קרולינה, ארצות הברית. למד בבית ספר תיכון בעיר לנקסטר בצפון קרולינה. בשנת 1953 סיים בהצטיינות לימודים באקדמיה על שם אדמירל פרגוט סיינט פיטרסברג בפלורידה. בשנת 1957 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה במדעי הצי (Naval Sciences) באקדמיה הימית של ארצות הברית. בשנת 1964 סיים את תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
שירות צבאי
צ'ארלס דיוק שירת בחיל האוויר מאז 1957. הוא עבר אימון טיסה ראשוני בבסיס חיל האוויר ספנס בג'ורג'יה. לאחר מכן סיים בהצטיינות לימודי טייס מתקדמים על מטוס F-86L בבסיס חיל האוויר מודי (Moody) שבג’ורג’יה. בתום לימודים אלה, הוצב למשך שלוש שנים כטייס יירוט בטייסת היירוט ה־526 המיירטים לוחמים בבסיס רמשטיין שבגרמניה. ב־1965 סיים לימודים בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר, ונשאר שם לשמש כמדריך על מטוסי F-101, F-104 ו־T-33.
צבר 4,147 שעות טיסה הכוללות 3,632 שעות על מטוסי סילון.
קריירה בנאס"א
צ'ארלס דיוק נבחר בקבוצת האסטרונאוטים החמישית בשנת 1966, שכללה 19 אסטרונאוטים. היה חלק מצוות התמיכה הקרקעי של אפולו 10 ושימש כ-CAPCOM (איש הקשר מול האסטרונאוטים) במהלך אפולו 11, יחד עם ג'ים לוול ופרד הייז.
היה הגיבוי של טייס מודול הפיקוד של אפולו 13, אולם זמן קצר לפני השיגור נחשף וחלה באדמת. היה חשש שהוא הדביק את קן מטינגלי, שלא היה מחוסן ועל כן החליפו את מטינגלי בג'ק סוויגרט 72 שעות לפני השיגור.
אפולו 16
טיסת אפולו 16 הייתה הנחיתה החמישית על הירח. שוגרה ב16/04/1972 ונמשכה 11 ימים, 1 שעה ו-51 דקות. האסטרונאוטים צ’ארלס דיוק וג'ון יאנג שהו על הירח במשך 71 שעות ושתי דקות (בין 21 ל-24 באפריל), ויצאו מתוך רכב הנחיתה החללי לשלוש הליכות חוץ רכביות. אפולו 16 נחתה על הירח באזור רמות דקארט. מטרת המשימה היה לבחון את התופעות הגאולוגיות שמעריכים שגילם הוא 3.5 מיליארד שנה. במהלך הפעילות הם הציבו מכשירי מחקר ושנים וביצעו ניסויים שונים, בינם מדיד לקרינה קוסמית, בחינת השפעת חוסר הכבידה ותנאי הירח על מיקרואורגניזמים, ומעקב אחר פעילות הלב של האסטרונאוטים. דיוק ביצע שלוש הליכות חלל על הירח: הראשונה נמשכה 7 שעות, 11 דקות ו-2 שניות, השנייה: 7 שעות, 23 דקות ו-9 שניות והשלישית: 5 שעות, 40 דקות ו-3 שניות. סך הכול שהה בפעילות חוץ רכבית 20 שעות, 14 דקות ו-14 שניות. בזמן יציאת האסטרונאוטים לירח הם התרחקו 4.6 קילומטרים מרכב הנחיתה. הם השתמשו במכשיר מיוחד לצורך נסיעה על הירח, ונסעו בו 27 קילומטרים. עם סיום אפולו 16 האסטרונאוטים הביאו איתם לכדור ארץ 96 קילוגרם מאדמת הירח.
לאחר אפולו 16, דיוק שימש כצוות הגיבוי של אפולו 17 והחליף את ג'יימס אירווין (שפרש מיד לאחר אפולו 15). הוא פרש מנאס"א בשנת 1975.
אחרי נאס"א
דיוק שימש כיזם ומשקיע במספר עסקים. הוא היה הנשיא והמייסד של חברת Orbit Corporation (הפצת שתייה), ושותף בפיתוח מרכז עסקים.
פרסים והוקרה
בין הפרסים והעיטורים הרבים שקיבל:
חדקן סיר דריה
חדקן סיר דריה (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus fedtschenkoi) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בנהר סיר דריה ובשפך שלו לימת אראל שבמרכז אסיה לחופי קזחסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה, בעיקר עקב הקמת סכרים לאורך הנהר בו הוא חי.
תיאור
חדקן זה קטן ביותר ומגיע לאורך של 20 עד 65 סנטימטרים. הוא בעל גוף שטוח יחסית עשוי סחוס עם סנפירים שטוחים וזנב נמוך. החוטם רחב יחסית וקצר בעל בינים בולטים. הוא שוחה לאורך הקרקעית הבינונית או הרדודה באגם ומחפש טרף של חרקי מים שונים. לא ידוע הרבה על אורח חייו אך עונת הרבייה שלו מתרחשת באפריל.
החדקן האחרון שנצפה נראה ב-1960 כך שייתכן שהמין נכחד, אך הוא עדיין מופיע כמין בסכנת הכחדה באמנת וושינגטון ואתר IUCN.
תחריט יבש
תיאור
תחריט יבש היא אחת הטכניקות הבסיסיות בהדפס, כיוון שהיא מאפשרת עבודה חופשית של האמן. מקור הטכניקה הוא בשלהי המאה ה-15 בדרום גרמניה. המצאתה מיוחסת לאמן שנודע בכינויים "אמן הספר" (בגרמנית: Meister des Hausbuches). במסגרת הטכניקה עושה האמן שימוש בלוח מתכת רכה כמצע ליצירת גלופה. לרוב נעשה שימוש בלוח נחושת, אולם אמנים מודרניים עושים שימוש גם בחומרים נוספים כגון אבץ. האמן משרטט על לוח המתכת את הדימוי המבוקש בעזרת מחט חדה עשויה פלדה או בעלת חוד של יהלום. לאחר מכן מורחים צבע להדפסה על גבי הלוח. האמן מחדיר את הצבע לשקעים ולחריצים, ובמקביל מסיר את הצבע העודף משאר לוח ההדפסה. לבסוף, האמן מצמיד גיליון נייר אל לוח ההדפסה ומדפיס אותו בעזרת מכבש דפוס או בהדפסה ידנית.
השימוש במחט על גבי לוח המתכת הרך יוצרת גלופה שאיננה מתאימה להדפסת עותקים רבים, כיוון שהקו שנחרט בלוח נשחק בתהליך ההדפסה. על כן, מקובל להדפיס כמות קטנה של עותקים מהדפסים מסוג זה. נהוג לשלב טכניקה זו עם טכניקות הדפס אחרות, בייחוד טכניקות התצריב השונות.
סנט לורנס
{{פירושונים|
ראו
}}
.gu
.gu היא סיומת אינטרנט מדינית, השייכת לגואם. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1994 והיא נמצאת תחת חסותה של אוניברסיטת גואם.
ההרשמות אינן כרוכות בתשלום אך מוגבלות לאנשים או לחברות עם איש קשר בגואם.
עקב אוכלוסייתה הקטנה של גואם, סיומת זו היא נמצאת בשימוש מועט ביותר.
מאוריציו גאודינו
מאוריציו גאודינו (באיטלקית: Maurizio Gaudino, נולד ב-12 בדצמבר 1966 בברוהל שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא איטלקי ששיחק בעיקר בשטוטגרט ובאיינטרכט פרנקפורט בעמדת הקשר ההתקפי.
בנו של מאוריציו גאודינו, ג'אנלוקה גאודינו, הוא כדורגלן פעיל המשחק נכון לדצמבר 2016 בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית, בהשאלה מבאיירן מינכן.
OpenDocument
OpenDocument הוא פורמט קובץ פתוח המשמש לשמירת קבציי מסמכים משרדיים כגון קובצי טקסט, גיליונות אלקטרוניים, מצגות, איורים, תמונות ותרשימים.
מאוריציו גאודינו
קריירת מועדונים
בשנת 1993 עבר גאודינו לאיינטרכט פרנקפורט, ובעונתו הראשונה הצליח במדי הקבוצה שהייתה באותה תקופה קבועה בצמרת הבונדסליגה. הצלחה זו סייעה לגאודינו להגיע לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994. גאודינו הושאל בפגרת החורף של עונת 1994/95 למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, שם הבקיע שלושה שערים ב-20 הופעות, וסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה. בעונת 1995/96 הושאל לקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
אמנון אבוטבול
קריירה מוזיקלית
לאחר השירות הצבאי שהה בקיבוץ סמר ב, שם פגש במוזיקאי יאיר דלאל, שהיה אז בתחילת דרכו והיה חבר הקיבוץ. דלאל הלחין יחד עם אבוטבול את שיר השלום "זמן אל-סלאם" למילים בעברית שכתבו יחד ומילים בערבית שכתב פתחי קאסם. הם הקליטו גרסה ראשונה עם מקהלה של 50 ילדים פלסטינים ו-50 ילדים ישראלים. זמן מה אחר כך הם הוזמנו לבצע את השיר בטקס לציון שנה להסכמי אוסלו, בספטמבר 1994. בטקס שנערך בעיר אוסלו בוצע השיר על ידי מקהלה של 300 ילדים פלסטינים, ישראלים ונורווגים, והתזמורת הפילהרמונית של אוסלו בניצוחו של זובין מהטה.