cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוטנה הורה
המאבקים והדעיכה
בעת הקרע המערבי הקהילה ("אומה") הבוהמית באוניברסיטת קארל בפראג תמכה במלך ונצל הרביעי ובמועצת פיזה. שאר "האומות" באוניברסיטה תמכו בעמדת האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, ועל כן היה רוב של 3 אומות כנגד אחת בעמדה זו. יחד עם זאת, יאן הוס והבוהמים ניצלו את יריבותו של ונצל עם האפיפיור גרגוריוס. ב-18 בינואר 1409 פרסם המלך את הצו המלכותי של קוטנה הורה ובו שינה את חוקת האוניברסיטה (ולפיה לכל אומה יש קול בודד) על ידי מתן שלושה קולות לנציגי האומה הבוהמית, בעוד שלכל נציגי שאר האומות גם יחד ניתן קול בודד. החצר האיטלקית הייתה המקום שבו ניתן הצו המלכותי שהורה לתושבי הממלכה לא לציית עוד לאפיפיור גרגוריוס השנים עשר. בתקופה זו נבזזה העיירה על ידי זיגמונד, מלך הונגריה ואחיו של המלך ונצל הרביעי.
סטרומבולי
סטרומבוליקיו
על פסגתו של סטרומבוליקיו קיים מגדלור אשר נבנה בשנת 1926, ומדרגות מבטון מובילות אליו. המגדלור החל לפעול בשנת 1938.
קוטנה הורה
המאבקים והדעיכה
קוטנה הורה נטלה חלק פעיל במלחמות ההוסיטיות שהתחוללו בתחילת המאה ה-15, והייתה זירת מאבק בין הקתולים לבין ההוסיטים שגרם להרוגים רבים. כאלפיים הוסיטים נכלאו במכרות העיירה, ופעמיים היא נחרבה בשרפה: ב-1422 על ידי הקיסר זיגמונד מנימוקי אדמה חרוכה, ושנתיים לאחר מכן על ידי צבאו ההוסיטי של יאן ז'יז'קה. פעילות המכרות נפסקה ברובה, ומרבית האוכלוסייה האמידה הגרמנית ברחה מהמקום והוחלפה בהדרגה על ידי צ'כים. הפעילות הפוליטית בקוטנה הורה התחדשה, ובשוליה התגלו מרבצי כסף חדשים. תעשיית הכרייה החלה להשתקם בהדרגה. ב-1448 נערכו בחצר האיטלקית שבקוטנה ההורה הבחירות שבעקבותיהן מונה גאורגה מפודבראדי לשליט האזורי. לימים נבחר גאורגה למלך של בוהמיה כולה. ב-1471 נערכה בקוטנה ההורה מערכת הבחירות שבסיומה מונה למלך בוהמיה ולדיסלב השני, בנו הבכור של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
בין 1471 ל-1526 שלטה בבוהמיה שושלת יגלון, ובתקופה זו החלה פריחתה המחודשת של התרבות הצ'כית לאחר דיכויה במלחמות ההוסיטיות. ברחבי קוטנה הורה הוקמו מבנים גותיים מפוארים, ובניית כנסיית סנט ברברה התחדשה לאחר שנים רבות של חוסר פעילות. תקופת הרנסאנס החלה להשפיע באיטיות על קוטנה הורה, אך כל הדברים הללו היו תלויים ברווחה כלכלית. במשך מאות השנים נוצלו החלקים העליונים של מכרות הכסף, ונוצר צורך לשכלל את טכנולוגיית הכרייה על מנת לחדור לאזורים עמוקים יותר. תעשיית הכרייה המקומית נכנסה לתהליך האטה נרחב באמצע המאה ה-16, וקוטנה הורה החלה לאבד בהדרגה את מעמדה כעיירה חשובה. תעשיית הכסף הגרמנית החלה לצמוח בשלהי המאה ה-16, במקביל לייבוא כסף מאמריקה הדרומית. המשבר הכלכלי הגיע לשיאו עם פריצתה של מלחמת שלושים השנים במחצית הראשונה של המאה ה-17. ב-1626, תוך כדי המלחמה, הגיעו ראשוני אנשי המסדר הישועי לקוטנה הורה. הישועים המירו את דתם של תושבי העיירה לקתולית, והקימו מבנים רבים בסגנון הבארוק.
מאז תקופה זו נערכו מספר ניסיונות לשיקום תעשיית המכרות של קוטנה הורה, אך כולם נכשלו. קוטנה הורה הפכה לחלק מהאימפריה האוסטרית ב-1806, ולחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1866. בתקופה זו היא נודעה בשמה הגרמני קוטנברג. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ונפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית הפכה קוטנה הורה לחלק מצ'כוסלובקיה. בתחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, וקוטנה הורה נכללה בשטחי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. הנאצים הפעילו במקום מכרות עופרת ואבץ במהלך המלחמה, ואחרון המכרות מסוג זה חדל מפעילותו ב-1991. כעבור שנתיים עברה העיירה לשלטונה של צ'כיה במסגרת תהליך פירוק צ'כוסלובקיה. כעבור שנתיים הוכרז המרכז ההיסטורי של קוטנה הורה, ביחד עם כנסיית סנט ברברה וקתדרלת גבירתנו מסדלץ, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
סטרומבולי
היסטוריה גאולוגית
ראשית הגעשיות באזור האי החלה, כאמור, ביצירתו של הר געש קדום אשר האיון סטרומבוליקיו הוא השריד היחיד מהר געש זה. הפעילות באזור זה פסקה לפני כ-200,000 שנה.
לפני כ-160,000 שנים החל הר הגעש סטרומבולי לעלות מעל לפני הים. תקופת פעילות זו נקראת כיום פלאו-סטרומבולי 1 ו-2 (Paleostromboli I & II). מרכז הפעילות באותה תקופה היה מעט דרומה יחסית למיקום לוע הר הגעש כיום וסלעים מתקופת פעילות זו ניתן למצוא בדרום האי.
תקופת פלאו-סטרומבולי 3 החלה לפני כ-35,000 שנה. בתקופה זו נדדה נקודת מרכז הפעילות צפונה ביחס למיקומה הקודם ונוצר חרוט בגובה 700 מטרים מעל פני הים.
הפעילות הגעשית באי המשיכה מאז באופן רציף וניתן למצוא זרמי לבה מגילאים שונים לאורך 35,000 השנים האחרונות של הפעילות. מרכז הפעילות המשיך לנדוד בהדרגתיות צפונה עד למיקומו הנוכחי. לפני כ-5,000 עד 10,000 שנים התרחשה התמוטטות גדולה בצידו הצפוני של ההר אשר יצרה שקע גדול בצורת פרסה הנקרא "Sciara del Fuoco" (זרם האש). השקע התמלא בזרמי לבה ובאפר געשי.
המרכז הפעיל של הר הגעש ובו שלושה לועות פעילים נמצא בפסגת Sciara del Fuoco, בגובה של כ-800 מטרים מעל פני הים, בעוד פסגת ההר נמצאת בגובה של יותר מ-900 מטרים.
התפרצויות
ההתפרצויות החזקות ביותר בהר אירעו בשנים 1919 ו-1930. בשתיהן התרחשה חדירה של מי ים לתוך תא המגמה, דבר שהביא להתפוצצות חזקה בהרבה מהרגיל. ההתפרצות של שנת 1930 הייתה החזקה ביותר בהיסטוריה המתועדת של ההר ונהרגו בה מספר אנשים ונהרסו מבני מגורים. זרם הלבה הגיע עד ליישובים במזרח האי, ובנוסף, גרמה ההתפרצות לגלי צונאמי בגובה של כ-2 מטרים.
ב-28 בדצמבר 2002 החלה זרימת לבה מסדקים ב-Sciara del Fuoco, וזרם הלבה הגיע עד לים. יומיים מאוחר יותר, ב-30 בדצמבר אירעה התמוטטות גדולה באותו צד של ההר וכמות גדולה של חומר התגלגלה לים בבת אחת, יוצרת גלי צונאמי של כ-20 מטרים אשר גרמו לנזקים באי. ב־5 באפריל 2003 הייתה התפוצצות נוספת וכמה פצצות געשיות נפלו בכפר ג'ינוסטרה במערב האי, תוך שהן גורמות לנזקים למספר בתים. הפעילות הגעשית הרצופה נמשכה לאורך חודשים רבים והסתיימה ביולי 2003.
ב-3 ביולי 2019 התפרץ ההר שוב. עמוד האפר התמר לגובה של כשני קילומטרים. כתוצאה מההתפרצות נהרג אדם אחד ואדם נוסף נפצע.
ההתיישבות באי
באי מתגוררים כ־400 תושבים, והם מתפרנסים מדיג, חקלאות ותיירות. מרבית התושבים מתגוררים ביישוב סאן-ויצ'נזו (הקרוי גם סטרומבולי) בצפון-מזרח האי, ומיעוטם (כשלושים איש) בג'ינוסטרה (Ginostra) הנמצאת במערב האי, ואליה ניתן להגיע דרך הים בלבד. האספקה לאי מגיעה מאיטליה, כולל מי שתייה. הקשר של האי עם היבשת הוא באמצעות מעבורת המגיעה לאי מספר פעמים ביום לאחר נסיעה של כשעתיים מסיציליה.
מחוזות קמבודיה
קמבודיה מחולקת מבחינה מנהלית ל-25 מחוזות (חט). כמו כן קיימת חלוקה משנית לנפות.
צפר (חודש)
צַפַר בערבית:(صَفَر ההגייה: סַפַר ב-ס נחצית) הוא החודש השני בלוח השנה המוסלמי.
בתקופה בה לוח השנה של הערבים הפגאנים כלל שנה מעוברת, הם נהגו להתאים את לוח השנה לעונות השנה על ידי קיצור או הכפלה של החודש צפר. השם צפר מעיד על דבר נייטרלי, שאין לשייכו לקטגוריה מסוימת (בערבית משמעות המילה צפר היא אפס). על כן, החודש לא נחשב לחודש דתי, בו עורכים טקסים דתיים בהתאם לעונות השנה. בהתאם לכך, החודש נתפש על ידי רבים כחודש שאינו דתי, ושניתן לערוך בו מסעות מלחמה נגד השבטים האחרים. מוחמד ביטל את השנה המעוברת והותיר את שם החודש כמו שהיה, כמו שנהג עם שאר החודשים.
המוסלמים מאמינים כי צפר הוא החודש חסר המזל ביותר בשנה, לפי מסורת על-פיה אדם וחוה גורשו מגן עדן בחודש זה.
גלריית דגלי מדינות אוסטריה
דגלי מדינות אוסטריה:
לימן (שיטת השקיה)
לימַן (ביוונית: λιμήν - נמל) הוא מערכת ללכידת מי שיטפונות הנוצרת מסוללת עפר מלאכותית הנבנית באפיק נחל אכזב, בעיקר באזורים מדבריים או מדבריים למחצה. סוללות העפר יוצרות את צורת האות "ח" כאשר המפתח פונה אל מעלה אפיק הנחל. כיום, נוטעת קק"ל בשטח הלימן עצים, בדרך כלל אקליפטוסים, שיטים, ינבוט, וושינגטוניה, אשל ולעיתים גם מינים נוספים. הגומה אוצרת את מי הגשם או מי נגר עילי ומשקה את העצים.
את השיטה פיתחו היערנים יוסף ויץ ובני וירצברג, בהשראת שיטות השקיה נבטיות, במסגרת עבודתם באגף הייעור של קק"ל באזור הדרום.
ניתן לראות לימנים רבים בצדי הדרכים בנגב ובערבה, אף על-פי שרבים מהם הורדו והקרקע יושרה כאשר הוחלט על סלילת כביש ראשי או מסילת רכבת במקום, ועל-כן קשה לראות כאלו בקרוב לאזורים מיושבים.
מתי
מתי בן חלפי או לוי, המכונה גם מַתָּי השליח או מַתָּי האוונגליסט, היה יהודי, קדוש נוצרי, אחד משנים עשר השליחים, תלמידיו הראשונים של ישוע. על פי המסופר בברית החדשה, לפני שהצטרף לישוע הוא היה מוכס על שפת הכנרת בשירות הרומאים. שם אביו, חלפי, מרמז על האפשרות שהוא אחיו של השליח יעקב בן חלפי.
על פי המסורת הנוצרית, הוא מחבר הבשורה על-פי מתי, הראשונה מבין הבשורות; לאחר מות ישוע פעל להפצת תורתו בין הגויים באימפריה הפרתית ומת תוך כדי כך כמרטיר. הכנסייה הקתולית מציינת את זכרו ב-21 בספטמבר, והאורתודוקסית - ב-16 בנובמבר.
בתלמוד הבבלי (במהדורות הדפוס הקטע הושמט בהוראת הצנזורה) מוזכר "מתאי" כאחד מחמישה תלמידי "ישוע" שהובאו לפני בית הדין.
כפר בתיה
כפר הנוער אמ"ת כפר בתיה הוא כפר נוער הממוקם במערב העיר רעננה, בסמוך לפארק רעננה. הכפר נוסד בשנת 1947, אחרי מלחמת העולם השנייה ככפר לילדים ניצולי שואה. הוא קרוי על שם בתיה גוטספלד (1890-1966), נשיאת נשות המזרחי באמריקה בארצות הברית, אשר הובילה להקמת כפר הנוער. לימים נוסף לשם הכפר גם השם אמית על שם הרשת החינוכית אמ"ת (לשעבר: הסתדרות נשי מזרחי באמריקה) המפעילה את רשת מוסדות החינוך הדתיים. כפר נוער, להבדיל ממוסדות אחרים, מבוסס על העיקרון כי לנערים יש אוטונומיה מסוימת בניהול הפנימי של הכפר. מייסדו ומנהלו הראשון היה חיים צבי אנוך.
הקמת הכפר
התוכנית להקים את "משק הילדים" במושבה רעננה בשרון, כך נקרא כפר בתיה בתחילה, נרקמה כבר ביוני 1946. הייתה ציפייה כי בעקבות פרסום ה"ספר הלבן" החדש על ידי ועדת החקירה הבריטית שהייתה אז בארץ, יורשו להיכנס לארץ ישראל 100,000 פליטים ולפי החשבון 30,000 מהם יהיו ילדים. הסתדרות נשי מזרחי באמריקה נרתמה למאמץ, והחלה לאסוף כספים לבניית כפר ילדים חדש. לפי התוכניות אמורים היו לשהות בו 300 ילדים, וכך, ביחד עם שאר המוסדות, יגיע מספר הנקלטים במוסדות נשי המזרחי לכ-800. עיתון "הצופה" מיום 26 בדצמבר 1946 כותב כי בקרוב ייגמרו הסידורים הטכניים בכפר הילדים ברעננה, ובחודש הקרוב ייגמרו שלושה בניינים שבו יהיו מאה ילדים, "בדרך כלל משתדלת הסתדרות נשי מזרחי להקים את בתי היתומים בצורה כזאת שהיתומים ישכחו מהר מה שעבר עליהם בארצות הגולה תחת הכיבוש הנאצי".
מגמת מייסדי הכפר החדש
נשי המזרחי ביססו את המוסד החדש שברעננה על המוסד משק ילדים מוצא שהוקם עבור ילדי טהראן בין השנים 1943 ו-1947 וקלט בהצלחה ילדים פליטים ניצולי שואה. בתחילת 1947, סוף החופש הגדול של שנת תש"ז, הגיעו לכפר בתיה 54 חניכים ממשק הילדים במוצא, משם נאלצו להתפנות בעקבות המלחמה. בחודשים הראשונים היו התלמידים שותפים לעבודות הבנייה, במסגרתם עזרו לבנאים, לטייחים ולסיידים. ליד בתי הקבע יש קירות מצופים כורכר. קירות אלה נבנו בשיתוף עם ילדים.
קבוצת הילדים הראשונה, ניצולי שואה מהונגריה, הגיעה דרך קפריסין באוגוסט 1947, עוד לפני החלטת האומות המאוחדות. הייתה זו מחווה של שלטונות המנדט למגורשים באוניות המעפילים לאי קפריסין.
הדגש על אסתטיקה
מדיניות הכפר הייתה ליצור עבור התלמידים סביבה אירופאית תרבותית, בדומה למה שהיה נהוג בכפר הנוער בן שמן. הילדים האזינו למוזיקה קלאסית, עשו התעמלות בוקר ולמדו גם את מכמניה של התרבות האירופאית, כמו היצירה "וילהלם טל" מאת פרידריך שילר. כמו כן, הנהיגו בכפר ריקודי עם מעורבים מדי מוצאי שבת. המטרה הייתה להטמיע ביוצאי הגלויות את התרבות האירופאית.
סדר היום ומגמות הלימוד
ב"כפר בתיה" התחנכו מאות ילדים בעת ובעונה אחת, חלק מהמשנה הפדגוגית של נטילת אחריות וניהול עצמי הוביל לכך שהכפר נוהל על ידי צוות מדריכים מצומצם שפיקח על סדר יום.
כמקובל בכפרי נוער קלסיים, לא הייתה קיימת הפרדה לשכבות גיל, והתלמידים הבוגרים היו החונכים לצעירים יותר. הם גרו יחד והיו מחויבים לדוגמה אישית בפנימייה בכל שעות היממה. בין המדריכים הוותיקים שחיים צבי אנוך נעזר בהם בראשית היווסדו של הכפר ניתן למנות את דוד אליאך, שלמה וזהבה מלכיאל, חיים ציגלר, אסתר פינצ'ובר (לבית פרנקל), מנחם כהן (לימים פרופסור ודיקן למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן וכיום עורך מקראות גדולות הכתר), ויונה פרנקל (פרופסור למדרש וספרות עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל לתלמוד).
סדר היום של התלמידים כלל השכמה בחמש וחצי בבוקר לקול מוזיקה קלאסית שהדהדה בכל שטח הכפר, התעמלות בוקר, רחצה, תפילה וארוחת בוקר. כל חניך עבד ארבע שעות ולמד ארבע שעות. לאחר ארוחת הצהריים נדרשו החניכים לנוח. לפנות ערב התקיימה תפילת מנחה ואחריה תפילת ערבית. הזמן לאחר ארוחת הערב הוקדש להכנת שעורים וקריאה עד לשעת כיבוי האורות בעשר בלילה.
"כפר בתיה" מלכתחילה היה מוסד של עליית הנוער שנועד לתת הכשרה מקצועית לחניכים. הנערים קיבלו הכשרה במקצועות שונים: חקלאות, נגרות, מסגרות, סנדלרות ואריגה. השכלה תיכונית בדרך כלל לא ניתנה במוסדות של עליית הנוער עם קום המדינה, אולם "כפר בתיה" היה חריג בכך שבשנת 1951 הוקם בו לראשונה בית ספר תיכון שבוגריו סיימו ארבע שנים ולאחר מבחן הבגרות התגייסו לצה"ל.
עקרונות כפר הנוער
בכפר בתיה, בשנים הראשונות להקמתו, היה ניסיון ליישם את רעיון "כפר הנוער" הלכה למעשה, בהתאם לעקרונות הבאים:
לשם הפעלת כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת. החיסכון מהפעלת צוות המבוגרים שימש לשיפור רמת ההכנה של הנוער לחיי היום יום, בבוא היום, כאשר יתגייס לצבא ויצא לעולם המבוגרים, בין השאר עם תעודת בגרות.
קליטת גלי העלייה
מיד עם פרסום החלטת האו"ם על הקמת המדינה, התכונן הכפר לקליטת העולים. תחילה הגיעו ילדים פליטי השואה מהונגריה, אשר נשלחו לאי קפריסין על ידי הבריטיים מנמל חיפה. לאחר מכן הגיעו קבוצות עולים מרומניה, כמו גם ילדי תימן, צפון אפריקה, איראן, הודו ולבסוף גם אתיופיה.
לצבי אנוך הייתה שיטת קליטה אשר באמצעותה הביא לזמן קליטה מינימלי של הילדים. הילדים פוזרו בין כל חדרי המגורים, כך שבכל חדר היו ילדים ממוצא שונה. תוך זמן קצר כולם למדו את השפה העברית. כמו כן, הנהיג כלל לפיו מי שניסה לדבר בשפת אמו ברשות הרבים, נשללה ממנו הזכות להיות נוכח במופעים חברתיים. הקליטה של ילדי איראן הייתה קשה במיוחד בגלל בעיות תקשורת, שנבעה מזיקה נמוכה יותר ליהדות. עם זאת, לאחר חודשים אחדים במסגרת החינוכית עולי איראן דברו עברית כמו כל חבריהם.
במסגרת הארגון-מחדש של מוסדות "עליית הנוער הדתי" בשנת 1949, נסגר מוסד בני עקיבא תחיה שבפתח תקווה והילדים הועברו לכפר בתיה. כן נסגרו מוסדות נוספים של עלית הנוער הדתי כמו תל רענן בבני ברק.
ב-18 בינואר 1955 נקלטה בכפר בתיה קבוצה ראשונה של 12 נערים מאתיופיה, אשר נועדו לחזור לאתיופיה בתום לימודיהם בישראל ולרענן את צוות המורים בבתי הספר העבריים.
בשנת 1955 הפך מוסד נשות המזרחי באמריקה לרשת אמית, וכך השתנה שם הכפר לאמית כפר בתיה.
בית הכנסת מהולנד
בית הכנסת בכפר נבנה על ידי החניכים ב-1950 וב-1951. הוא נותר שנים אחדות ללא ארון קודש וריהוט מתאים. נתן דסברג, מנהל הכפר במחצית השנייה של שנות ה-50 הצליח להביא לכפר בתיה את ריהוט בית הכנסת של קהילת לייוורדן שבהולנד, בית כנסת שנסגר בתקופה השואה בו כיהן אחיו, הרב שמעון דסברג. לבית הכנסת הובאו גם שרידים מבית הכנסת העתיק בעיירה סנייק שבהולנד, אשר נחרב על ידי אנשי NSB, תנועת משתפי הפעולה ההולנדים עם הנאצים בתקופת השואה.
מגמות החינוך היום
כיום נמצאים בכפר חמישה מוסדות חינוך שונים, וכן פנימייה ובתי כנסת (בעבר היה בו גם בית ספר חקלאי). בכפר פועל מועדון הספורט "אליצור", בייחוד בתחומי האתלטיקה.
סאנגיונג קירון
סאנגיונג קיירון (באנגלית: SsangYong Kyron) הוא SUV בינוני, בעל 2 סוגי הנעות: הנעה כפולה 4x4 והנעה 4x2, מתוצרת יצרנית הרכב הקוריאנית סאנגיונג אשר יוצר בין השנים 2005–2014.
בנוסף, דגם ה"סאנגיונג קיירון" יוצר ברוסיה בין השנים 2005–2014.
דגם ה"סאנגיונג קיירון" החליף את דגם ה"SsangYong Musso".
בדגמי "סאנגיונג קיירון" 5 מושבים.
קישורים חיצוניים
עכעכ
The Voice (ארצות הברית)
The Voice (בתרגום חופשי: הקול) היא תוכנית מציאות אמריקאית במתכונת של תחרות לגילוי כישרונות מוזיקליים. התוכנית, המבוססת על "The Voice of Holland" ההולנדית, שודרה לראשונה בערוץ NBC ב-26 באפריל 2011.
העונה ה-20 במספר, עלתה לשידור ב-1 במרץ 2021. מנחה עונה זו הוא קרסון דיילי, והשופטים הם בלייק שלטון, קלי קלארקסון, ג'ון לג'נד וניק ג'ונאס. עד העונה ה-20 שודרו שתי עונות מדי שנה, בספטמבר/אוקטובר ובפברואר/מרץ, והחל מהעונה ה-21 תצומצם התוכנית לעונה אחת בשנה.
בעונה ה-21 שתשודר בסתיו 2021, תשתתף אריאנה גרנדה כמאמנת כישרונות, לצידם של קלארקסון, לג'נד ושלטון.
סקירה כללית
הסדרה מבוססת על פורמט תחרות דומה בהולנד. המופע מונחה על ידי קרסון דיילי. בעבר השתתפה המגישות אליסון הייסליפ וכריסטינה מילאן ששימשו ככתבות מאחורי הקלעים וברשתות החברתיות. המנצח יקבל 100,000 דולר וחוזה הקלטות עם ריפבליק רקורדס. אדם לוין, בלייק שלטון, פארל ויליאמס וכריסטינה אגילרה הם השופטים והמאמנים של המתמודדים בעונה העשירית של התוכנית. עם התקדמות התוכנית, אל לוין, שלטון, ויליאמס ואגילרה מצטרפים ארבעה זמרים שיעזרו להם לאמן את המתמודדים.
הסדרה כוללת שלושה שלבים: מבחן עיוור, שלב הקרב וביצועים חיים. ארבעת המאמנים, כולם מוזיקאים מפורסמים, יבחרו צוותים של המתמודדים בתהליך של המבחן העיוור. בשלב השני, כל שני מתמודדים של כל מאמן יתחרו אחד נגד השני בביצוע אותו השיר כשהמאמן בוחר אחד מהם שימשיך לשלב הבא. בשלב האחרון, המתמודדים הנותרים יתחרו אחד נגד השני בשידור חי. קהל הטלוויזיה יעזור להחליט מי עובר. כשאחד מקבוצת כל מאמן נשאר, המתמודדים יתחרו אחד נגד השני בפרק הסיום.
שופטים ומנחים
סי-לו גרין מההרכב נארלס בארקלי ואדם לוין מלהקת מארון 5 הפכו למנטורים הראשונים בפברואר 2011, ואחריהם כריסטינה אגילרה ובלייק שלטון במרץ. אגילרה וגרין לא חזרו לעונה הרביעית והוחלפו בשאקירה ואשר. אגילרה וגרין חזרו אז לעונה החמישית, בעוד שאקירה ואשר חזרו לעונה השישית. בראיון עם אלן דג'נרס בפברואר 2014, גרין חשף שהוא לא יחזור ל-The Voice. ב-31 במרץ 2014, הוכרז שפארל ויליאמס יהפוך למחליפו של גרין. ב-19 באפריל 2014, הוכרז שגוון סטפאני, סולנית להקת נו דאוט, תחליף את אגילרה בעונה השביעית עקב הריונה. ב-25 במרץ 2016, מיילי סיירוס אישרה שבעקבות תפקידה כיועצת במהלך העונה העשירית, היא תצטרף לתוכנית שוב בעונתה ה־11 כמנטורית, במקום כריסטינה אגילרה. באותו יום, גם אלישה קיז הכריזה שהיא מצטרפת לסדרה כמנטורית לעונה ה־11. ב-18 באוקטובר 2016, פורסם שסטפאני תצטרף מחדש לפאנל המנטורים לעונה ה־12 של התוכנית, לצד קיז, לוין ושלטון; גם אושר שסיירוס תחזור לעונה השלוש עשרה.
ב-27 באפריל 2017, בראיון שפרסם TV Insider, קיז אישרה שהעונה ה־12 תהיה האחרונה שלה. ב-10 במאי 2017, NBC פורסם שג'ניפר הדסון תצטרף להרכב המנטורים לעונה ה־13 של התוכנית לצד סיירוס, לוין ושלטון. ב-11 במאי 2017, הוכרז כי קלי קלרקסון תהיה מנטורית בעונה 14 בשנת 2018. ב-18 באוקטובר 2017, NBC הודיעה כי אלישיה קיז תחזור לתוכנית לעונה ה-14. ב-10 במאי 2018, הוכרז שהדסון תחזור לעונה ה־15 של הסדרה לאחר הפסקה של עונה אחת ותצטרף לקלרקסון, לוין ושלטון. קלסי בלריני גם הצטרפה לעונה החמש ה־15 המנטורית החמישית לשלב הקאמבק של התחרות. ב-13 בספטמבר 2018, ג'ון לג'נד הוכרז כמנטור לעונה ה־16 של התוכנית, לצד קלרקסון, לוין ושלטון.
ב-25 בפברואר 2019 הוכרז כי ביבי רקסה תהיה המנטורית החמישי תלשלב הקאמבק של העונה ה-16. במאי 2019, הוכרז שכל ארבעת המנטורים מעונה 16 יחזרו לעונה ה־17 של הסדרה. מאוחר יותר באותו חודש, פורסם שלוין יעזוב את הסדרה; סטפאני החליפה אותו בפאנל המנטורים. באוקטובר 2019, הוכרז שניק ג'ונאס יצטרף לתוכנית כמנטור לעונתה ה־18, לצד שלטון, קלארקסון ולג'נד. ביוני 2020, הוכרז שסטפאני תחזור לפאנל במקום ג'ונאס, לעונה ה־19, לצד שלטון, קלארקסון ולג'נד. בנובמבר של אותה שנה, הוכרז שסטפאני תעזוב שוב את הפאנל לקראת עונה 20, ותוחלף על ידי ג'ונאס שוב. במרץ 2021, הוכרז כי אריאנה גרנדה תחליף את ג'ונאס בעונה 21 לצד קלרקסון, לג'נד ושלטון. במאי 2022, פורסם שסטפאני תחזור לפאנל לעונה 22, ותחליף את גרנדה, לצד לג'נד ושלטון. מאוחר יותר אושר כי קלרקסון תעזוב את הסדרה וקמילה קביו תחליף אותה כמנטורית חדשה.
העונה הראשונה
האודישנים נערכו בשמונה ערים ברחבי ארצות הברית בין אמצע ינואר לאמצע פברואר 2011: שיקגו, ניו יורק, מיאמי, נשוויל, מיניאפוליס, אוסטין, לוס אנג'לס וסיאטל המתחרים הורשו גם להגיש אודישנים אינטרנטיים, שהסתיימו ב-1 במרץ 2011. עבור אודישנים באינטרנט, המתמודדים נדרשו לשיר אחד מתוך עשרה שירים שנבחרו מראש.
כתבת התוכנית הייתה אליסון הייסליפ.
העונה השנייה
הבכורה של העונה השנייה שודרה ב-5 בפברואר 2012, מיד לאחר שידור הסופרבול. האודישנים נערכו בין התאריכים 15 ביולי ל-31 באוגוסט 2011 בשיקגו, ניו יורק, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, יוסטון, אטלנטה, נשוויל, ואורלנדו. כל ארבעת המאמנים המשיכו גם לעונה השנייה, אך הפעם לכל מאמן היו 12 מתמודדים בקבוצה, במקום 8, שלבי המבחן העיוור והדו-קרב בין המתמודדים התארכו. כמו כן, לכל מאמן התווספו במהלך התוכנית שני עוזרים במקום אחד. העוזרים של אדם לוין היו אלאניס מוריסט ורובין ת'יק. העוזרות של בלייק שלטון היו קלי קלרקסון ואשתו, זמרת הקאנטרי מירנדה למברט. העוזרים של סי-לו גרין היו "Babyface" וני-יו, והעוזרים של כריסטינה אגילרה היו ליונל ריצ'י וג'ול.
בעונה זו הוחלפה כתבת התוכנית מאליסון הייסליפ לכריסטינה מילאן.
העונה החמישית
לאחר העונה הקודמת בה פרשו גרין ואגילרה, בעונה זו השניים חזרו, שאקירה ואשר לא השתתפו בעונה ככל הנראה בגלל חזרתם, האודישנים לעונה החלו ביולי 2013, פרק הבכורה שודר ב-23 בספטמבר 2013. פרק הגמר שודר ב-17 בדצמבר 2013, זוכת העונה היא טזנה צ'ין של המנטור אדם לוין.
העונה השישית
בעונה זו השופטים הם אדם לוין, בלייק שלטון, והשנים שחזרו לאחר שלא השתתפו בעונה הקודמת - שאקירה ואשר, בעקבות חזרתם של השניים גרין ואגילרה לא לקחו חלק בעונה. האודישנים צולמו במהלך סתיו 2013, פרק הבכורה שודר ב-24 בפברואר 2014. ב-20 במאי 2014 שודר פרק הגמר, זוכה העונה הוא ג'וש קאופמן של המנטור אשר, לפני שהודח בשלב הנוקאוט היה בנבחרת של אדם לוין.
העונה השביעית
בעונה זו השופטים הם אדם לווין, בלייק שלטון פארל ויליאמס וגוון סטפאני. פרק הבכורה היה ב-22 בספטמבר 2014 ופרק הגמר ב-16 בדצמבר 2014. לגמר הגיעו בפעם הראשונה מאז העונה השנייה ארבעה מתמודדים, הזוכה היה קרייג ווין בויד מהנבחרת של שלטון למקום השני הגיע מאט מקאנדרו מהנבחרת של לווין שנחשב לחביב הקהל והפסדו ברגע האחרון הייתה הפתעה, למקום השלישי והרביעי הגיעו כריס ג'יימסון ודמיאן (בהתאמה) אף שניהם מהנבחרת של לווין, מה שהפך את לווין למנטור הראשון שהגיע לגמר עם כל המתמודדים שהגיעו מנבחרתו להופעות החיות. בעונה זו היה בפעם ראשונה כרטיס חזרה לתוכנית התחרות הייתה בין כל מי שהודח משלב 12 האחרונים והזוכה חזר לגמר, דמיאן זכה בכרטיס באותו ערב שהודח מהתוכנית.
העונה השמינית
בעונה זו השופטים הם אדם לווין, בלייק שלטון פארל ויליאמס וכריסטינה אגילרה.
העונה התשיעית
בעונה זו השופטים הם אדם לווין, בלייק שלטון פארל ויליאמס וגוון סטפאני. הזוכה של עונה זו הוא ג'ורדן סמית' מהנבחרת של אדם לווין.
העונה העשירית
בעונה זו השופטים הם אדם לווין, בלייק שלטון פארל ויליאמס וכריסטינה אגילרה. הזוכה של עונה זו היא אליסן פורטר מהנבחרת של כריסטינה אגילרה.
העונה האחת עשרה
בעונה זו השופטים הם אדם לווין, בלייק שלטון, מיילי סיירוס ואלישיה קיז. ב-21 באוגוסט, שודר פרק הצצה באורך 30 דקות מיד לאחר טקס הסיום של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו. פרק הבכורה עלה לשידור ב-19 בספטמבר 2016.
מאורעות אוקטובר 1933
מאורעות אוקטובר 1933 (המכונים גם מאורעות תרצ"ד) החלו על ידי ערביי ארץ ישראל באוקטובר 1933, עם תחילתה של העלייה החמישית, עלייתם של יהודי גרמניה בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון. לראשונה בתולדות המנדט הבריטי בארץ ישראל, כוונו המאורעות הללו נגד השלטונות בלבד. ההפגנות בירושלים וביפו היו התגובה המאורגנת הראשונה של הערבים על התגברות העלייה היהודית. המחאה נשענה על הציבור העירוני.
כבר ב-20 במרץ 1933, נועדו ביפו כ-500 נכבדים עירוניים ושייח'ים כפריים, וגינו את הבריטים על שהם מתירים עליית יהודים לארץ, ואת הערבים המוכרים אדמות ליהודים. כלפי המוכרים הושמעו איומים בחרם וכמה מהדוברים אף האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם משפחת נשאשיבי, במעורבות בעסקאות מכירה כאלה.
ב-1 באוקטובר 1933 כינס משרד הוועד הפועל הערבי את מליאתו כדי לדון ב"סכנה הגדולה" של הגירת היהודים. בכינוס הוחלט לקרוא לשביתה ב-13 באוקטובר בכל רחבי הארץ ולקיים באותו יום הפגנה בירושלים. ב-8 באוקטובר הוחלט כי זהו ביטוי ל"זעמה של האומה הערבית הפלסטינית, אשר סבלה מהאימפריאליזם הבריטי". הוועד הפועל לא ביקש רישיון לקיום ההפגנה, אולם מארגניה קבעו את מסלול התהלוכה בתוך חומות העיר העתיקה. הועד הודיע כי ההפגנה תצא ממסגדי הר הבית. משטרת המנדט הבריטי אסרה על קיום ההפגנה וביום ההפגנה הוצבו משמרות שוטרים בשערי העיר העתיקה. למרות אזהרת הממשלה, השביתה וההפגנה התקיימו. ההפגנה החלה בצהריים. בראש התהלוכה, בה השתתפו 3,000 איש (על פי המשטרה), צעדו רבים מחברי הוועד הפועל ובהם מוסא כאזם אל-חוסייני בן ה-83. השתתפו בה גם משלחות מערים אחרות, אולם ללא נציגים מכפרי האזור. מארגני ההפגנה השתדלו למנוע התנגשויות עם היהודים ומנעו כל ניסיון לפרוץ לעבר השכונות היהודיות, כדי לשמור על אופייה האנטי-ממשלתי של ההפגנה. ההפגנה הייתה אמורה להסתיים בהתכנסות בכיכר שליד שער שכם, מול משרדי נציב המחוז. כאשר הגיעו אל השער החדש, קיבלו השוטרים את פני המפגינים ולאחר שקצין משטרה קרא להם להתפזר אך הם לא נעתרו לבקשתו, פיזרו השוטרים את ההפגנה באמצעות שימוש באלות. בין שלושים הפצועים קל היו גם חברי הוועד הפועל.
פודהייצה
פודהייצה (באוקראינית: Підгайці, בפולנית: Podhajce, ביידיש: פאדהאיצע או פידאייץ) היא עיירה במחוז טרנופול בחבל פודוליה במערב אוקראינה, בחבל גליציה ההיסטורי. העיר משמשת כמרכז אזורי לכפרים שמסביבה. בשנת 2001 גרו בה כ-3,300 איש. בעיר ישבה קהילה יהודית גדולה שהושמדה בשואה.
מאורעות אוקטובר 1933
עקב הצלחת ההפגנה, החליט הוועד הפועל לארגן אחת נוספת, ב-27 באוקטובר. לאחר שמנהיגי חיפה סירבו לקיים אותה בעירם, הוחלט שתתקיים ביפו. גם הפעם לא הוגשה בקשה לערוך את ההפגנה והממשלה אסרה על קיומה. בהפגנה השתתפו משלחות מערים שונות ולאות סולידריות גם שתי משלחות מעבר הירדן ומסוריה. השלטונות החליטו למנוע מהמפגינים מלעזוב את נקודת הכינוס ליד המסגד הגדול. לאחר שכמה אלפי מפגינים עזבו אותה, דרשה מהם המשטרה להתפזר, אולם הם ניסו לפרוץ את מחסומי המשטרה בעזרת מוטות ואבנים. המפגינים לא נשמעו לקריאת המנהיגים שלא לסטות ממסלולם, ובהתנגשות עם המשטרה, נדקרו שוטרים. המשטרה הגיבה בירי: 26 נהרגו ובהם שוטר ערבי, ו-60 נפצעו. המפגינים התפזרו והמשטרה עצרה את חברי הוועד הפועל: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, עיזאת דראוזה ועבד אל-קאדר אל-מוזפר.
פודהייצה
פודהייצה שוכנת על גדות הנהר קורופיץ, שהוא יובל של הדנייסטר. בעיירה תחנת רכבת שהיא האחרונה במסילה לבוב - פודהייצה.
מאורעות אוקטובר 1933
השמועות על הנפגעים עוררו זעם בציבור הערבי והביאו לעריכת שביתות והפגנות ספונטניות בכל ריכוזי האוכלוסייה הערביים בארץ. ב-29 באוקטובר נערכו הפגנות ביפו, בחיפה ובשכם. ההפגנות, שהערבים הבטיחו כי תתנהלנה בדרכי שלום, הפכו למהומות אלימות ומפקד משטרת המנדט הבריטי, רוי ספייסר, דיכא אותן בתקיפות בהפעילו פרשי משטרה, בשימוש באלות ואפילו בירי אשר גרם למותם של 26 מפגינים ולפציעתם של כ-180, עד שהמהומות, אשר כונו בפי אנשי היישוב "מאורעות אוקטובר 1933", שככו. כעבור שבוע ימים מאז הפגנת ה-27 באוקטובר, לאחר שחרור העצורים בערבות עד למשפטם, הורה הוועד הפועל להפסיק את השביתה. לאחר שהוגש ערעור, חתמו כל הנאשמים על ערבות להתנהגות טובה, מלבד אל-מוזפר, שבחר לרצות שישה חודשי מאסר. במאורעות אלה לא היה היישוב היהודי מעורב, וההפגנות היו מופנות בעיקר נגד שלטונות המנדט הבריטי (אם כי ב-28 באוקטובר ניסה המון של פורעים ערבים לפרוץ לאזור היהודי בירושלים אך נהדף בכוח על ידי המשטרה).
פודהייצה
היסטוריה
פודהיצה היא מהיישובים הקדומים באזורה. היא מוזכרת לראשונה בשנת 1519, שנה בה עברה העיר לרשותו של יאקוב בוצ'אצקי, הבישוף מחלם. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה פודהייצה שייכת לקיסרות האוסטרו-הונגרית. בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, השתייכה פודהיצה לפולין, לאחר מלחמת העולם השנייה משתייכת פודהיצה לאוקראינה.
מאורעות אוקטובר 1933
ב-2 בנובמבר טען דוד בן-גוריון במכתב להנהלה הציונית בלונדון כי בהפגנות אוקטובר ניכר שינוי באופי המאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית:
בעקבות ההפגנות באוקטובר, קיבל הנציב העליון ארתור ווקופ אישור מלונדון להפעיל אמצעים תקיפים נגד העלייה הבלתי לגאלית, וב-2 בנובמבר 1933 החלה ממשלת המנדט לערוך חיפושים אקטיביים וגירוש של יהודים ששוהים בארץ ישראל באופן "בלתי-לגאלי".
פודהייצה
היסטוריה
על ראש ההר בסמוך לעיירה שוכן פסלו של המלך הפולני יאן סובייסקי, שהוקם לזכר ניצחונו במקום, בקרב עם הטורקים בשנת 1673.
מאורעות אוקטובר 1933
בזמן המאורעות שהה המופתי אמין אל-חוסייני בהודו. בשובו לארץ בנובמבר תבע להפסיק את ההפגנות. בינואר 1934 שכנע את מארגני ההפגנות לבקש רישיון לקיומן ולהימנע מאפשרות של התנגשות עם השלטונות. הוא טען בפני הפעילים כי התנגשויות כאלו עלולות לפגוע בתמיכת ידידי הערבים בבריטניה ושצריך לכוון את המאבק בשטח רק נגד היהודים, וכלפי השלטון הבריטי להפעיל רק לחץ עקיף באמצעות דעת הקהל והממשלות המוסלמיות. אולם בזמן שפעל למניעת ההתנגשויות, הסית ביטאונו נגד הממשלה. היעדרו מהארץ בזמן ארגון ההפגנות, ככל הנראה גרם לכך שהן נעדרו סממנים דתיים ואנטי-יהודיים.
לאחר מכן החליט הוועד הפועל לערוך הפגנות בעת ובעונה אחת בערים שונות. בעקבות הבטחת הממשלה שתענה בחיוב לבקשת רישיון, ביקשה אותו ההנהגה הערבית. ההפגנות נערכו ב-16 בינואר 1934, בעיד אל-פיטר (חג סיום חודש הרמדאן), והן עברו ללא בעיות. אלא שהפגנות אלו סימנו את כישלונה של ההנהגה הערבית לאלץ את הממשלה לשנות את מדיניות ההגירה והקרקע שלה. ההפגנות באוקטובר 1933 עד ינואר 1934, בהן השתתפות הציבור הכפרי הייתה זעומה, סימנו את סופו של הוועד הפועל הערבי. במרץ 1934 נפטר נשיאו, מוסא כאזם אל-חוסייני.
פודהייצה
הקהילה היהודית בפודהייצה
בית הכנסת של פודהיצה, שנבנה בין סוף המאה ה-16 לתחילה המאה ה-17, הוא הבניין העתיק בעיר כיום. הוא נבנה בצורת מבצר, כמו בתי כנסת רבים מאותה תקופה, כדי שישמש כמקום מחסה לקהילה היהודית, במקרה הצורך. בתקופת השלטון הקומוניסטי שימש מבנה בית הכנסת כחנות מכולת. כיום בית הכנסת סגור ומוזנח.
מאורעות אוקטובר 1933
מאורעות 1933 היו מעין הקדמה למאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, אשר החלו כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1936, במהלכן התרחש גם מרד המוני של ערביי ארץ ישראל כנגד שלטון המנדט הבריטי, בד בבד עם פרעות ביהודים ומלחמה גלויה נגד היישוב היהודי בארץ ישראל. מאורעות אלה נמשכו עד שדעכו בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פודהייצה
הקהילה היהודית בפודהייצה
בעיר שימש ברבנות בין השנים 1580 ו-1620 הרב בנימין אהרן סלניק שנודע בכינויו המשאת בנימין, וקבור בבית הקברות בעיר. רב נוסף שכיהן בפודהייצה הוא הרב יששכר בעריש, בנו של רבי יעקב יהושע פלק.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וחלוקת פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות, עברה העיר לשלטון ברית המועצות. באותה תקופה התווספו לאוכלוסייה פליטים מאזור הכיבוש הגרמני, שהעלו את אולוסייתה היהודית של העיר אל כ-3,000 איש. עם הכיבוש הנאצי, הוקם בעיר גטו בשני רחובות במרכז העיר ויודנראט. בעקבות הצפיפות והתנאים ההיגינים הלקויים, פרצה בגטו בחורף 1941 - 1942 מגפת טיפוס, שגרמה למות רבים מהיהודים. יהודים רבים נוספים מתו מהרעב.
ביום הכיפורים ה'תש"ב, (22 בספטמבר 1942) נשלחו כ-1,000 יהודים אל מחנה ההשמדה בלז'ץ. כחודש מאוחר יותר, בב' בחשוון בוצעה אקציה שנייה למחנה ההשמדה בלז'ץ. שארית היהודים נרצחו בג' בסיוון ה'תש"ב, כשנורו באמצעות מכונת ירייה בבורות ליד העיר. מספר יהודים מצומצם התחבא ביערות או חבר לפרטיזנים, אך רובה המוחלט של הקהילה היהודית בפודהיצה הושמדה בשואה.
לאחר המלחמה הוקמה בישראל ובארצות הברית אגודת יוצאי פודהיצה, שהורכבה מניצולי השואה, יחד עם אנשים שעלו ארצה או היגרו לארצות הברית לפני השואה. האגודה הוציאה ספר זיכרון בשם 'ספר פודהיצה' וכן פעלה להנצחת הקהילה בדרכים נוספות. בשכונת מעלות דפנה בירושלים, ובעיר ניו יורק מנציחים בתי כנסת בשם 'משאת בנימין' את קהילת פודהיצה שנספתה בשואה. יוצאי פודהייצה קבעו את יום ג' בסיוון, שבו הושמדה שארית היהודים בעיר, כיום זיכרון לקהילה.
אוראז
אוראז (Urease) הוא אנזים חלבוני המזרז הידרוליזה של שתנן לפחמן דו-חמצני ואמוניה. אנזים זה קיים בבקטריות, שמרים ומספר סוגי צמחים. התגובה הכימית מתבצעת כך: (NH2)2CO + H2O → CO2 + 2NH3
ב-1926 הראה ג'יימס בטשלר סאמנר כי האוראז הוא חלבון.
הטמפרטורה האופטימלית לפעילותו של החלבון היא 60 מעלות צלזיוס, וה-pH האופטימלי הוא 7.4. מתכות כבדות יכולות לעכב אנזים זה.
הסדר למניעת ניגוד עניינים
הסדר למניעת ניגוד עניינים בשירות המדינה, הוא הסדר הנערך לעובד המדינה בישראל או למועמד להיות עובד המדינה, ובשיתוף עימו, על ידי היועץ המשפטי של המשרד הממשלתי הנוגע בדבר. מטרת ההסדר היא לוודא שעובד הציבור לא ימצא במצב של חשש לניגוד עניינים בין עבודתו הציבורית ועניינים עליהם הוא מופקד בתפקידו הציבורי לבין עניין אחר שלו או תפקיד אחר שהוא ממלא.
היסטוריה
העיקרון האוסר על עובד הציבור להימצא במצב של חשש לניגוד עניינים בעבודתו הציבורית מוצא את ביטויו במספר הוראות חקוקות.
בשנת 1980, כאשר לא חלה החובה לעריכת הסדר לניגוד עניינים, קבע בית המשפט העליון כי ההוראות החקוקות הקיימות הן "בית קיבול" לעיקרון האוסר על המצאות במצב של חשש לניגוד עניינים, אך הוא לא מסתיים רק בהן. מדובר בעיקרון מהותי המהווה חלק מהמשפט הציבורי, ואשר ממנו נגזרות זכויות הפרט מזה וסמכויות השלטון מזה. כן האיסור החל על עובד ציבור להימצא במצב של חשש לניגוד עניינים מבוסס על כללי הצדק הטבעי, האוסרים על עובד הציבור להימצא במצב בו קיימת אפשרות למשוא פנים או דעה משוחדת, וכן קיום יחסי אמון בין עובד הציבור לבין הציבור, מהם נובע כי עובד הציבור חב כלפי הציבור חובות מסוימים. מקורות נוספים עליהם מבוסס הכלל הם כללי המינהל התקין וחובת ההגינות ותום הלב.
ביוני 2006 פורסמה הנחיית היועץ המשפטי לממשלה בנושא עריכת הסדרים למניעת ניגוד עניינים בשירות המדינה. בעקבות פרסום ההנחיה, קבעה נציבות שירות המדינה נוהל עריכת הסדרים למניעת ניגוד עניינים.
אופן עריכת ההסדר
בעת גיבוש ההסדר נערכת בחינה פרטנית של מכלול פעילויותיו העסקיות והציבוריות של העובד מול התפקידים והסמכויות שיש לו בשירות הציבורי. כן במסגרת ההסדר, נדרש העובד לפרט כל מידע רלוונטי שיש בו כדי לתרום לבירור האם קיים חשש לניגוד עניינים בין תפקידו בשירות הציבורי לבין ענייניו הפרטיים. בין היתר, נדרש העובד לפרט את עסקיו ועיסוקיו, השקעותיו, שותפיו, הספקים עימם הוא עבד, הלקוחות להם נתן שירותים וכל מידע רלוונטי אחר.
על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה, ככלל, קיימים שני שלבים עיקריים בעריכת הסדרים למניעת ניגוד עניינים: בשלב הראשון - יש לאתר את הנושאים בהם עלול להיווצר ניגוד העניינים בין תפקידו של המועמד לשירות הציבורי לבין ענייניו האחרים, ולברר את מהותו של ניגוד העניינים בכל אחד מנושאים אלה; בשלב השני – יש לנסות למצוא פתרון הולם ל"נטרול" ניגוד העניינים שאותר.
היועץ המשפטי לממשלה הבהיר שחובת עריכת ההסדר חלה גם כלפי מי שכבר הועסק ולא ערך בעבר הסדר שכזה, או לגבי עניין אישי שהתעורר לאחר עריכת ההסדר.
באשר לשאלה מהי מידת הקרבה המקימה חשש לניגוד עניינים - המדובר בדבר שיש לבחון באופן פרטני, כל מקרה לגופו. היועץ המשפטי לממשלה קבע כי "ברוב המקרים יש לראות כקרוב, לכל הפחות, את בן זוגו של המועמד, את הוריו, את צאצאיו ואת מי ש'סמוך על שולחנו'. לפי נסיבות המקרה ייתכן שיהיה צורך להרחיב את מעגל הקרובים ולכלול בו קרובים נוספים כמו אחים ובני זוגם, דודים, צאצאי צאצאים וכיוצא בזה".
פתרונות במקרה של ניגוד עניינים
אם מדובר בניגוד עניינים אישי, ניתן להגביל העיסוק בעניין האישי או בתפקיד האחר, החזקה ב"נאמנות עיוורת", גילוי מידע אודות רכוש ואינטרסים.
רביע אל-אוול
רַבִּיעֻ (א)לְאַוַּל (בערבית: رَبِيعُ ٱلأَوَّل) הוא החודש השלישי בלוח השנה המוסלמי. משמעות השם היא "חודש האביב הראשון", אולם מאז שבוטל עיבור השנים בימי מוחמד יכול החודש לחול בכל אחת מעונות השנה.
המרכז המסחרי הישן בצפת
המרכז המסחרי הישן המכונה היום בית אשת"ם (ראשי תיבות של "אש תעשיות מתכת", ייתכן והשם שאוב מספר ירמיהו: נָחַר מַפֻּחַ  מאשתם [מֵאֵשׁ תַּם] עֹפָרֶת" ) ניצב במורדות הדרום מערביים של הרובע היהודי בצפת. הוא גדול בממדיו, יצוק בטון, מנוקב מיריות בקירותיו, ושונה מבתי הרובע היהודי העתיק הסמוכים.
הבניין הוקם בעקבות מאורעות תרפ"ט על חורבות חנויות היהודים שנהרסו במאורעות. בבניית המרכז הושקעו 8,600 לא"י. מתוך כספי "קרן העזרה לנפגעי המאורעות", אשר גייסה כספים רבים מיהודי העולם על מנת להגיש סיוע ליהודי חברון, ירושלים טבריה וצפת.
התועלת הכלכלית שלה ציפו המוסדות הלאומיים עמדה ביחס הפוך לגודלו ולהשקעה הכספית שנדרשה לבנייתו, כבר עם סיום בנייתו נמנעו אנשי צפת להעביר אליו את הפעילות המסחרית, במהלך השנים נסגרו המפעלים הקטנים שפעלו שם ובמשך שנים שימש כמחסני העירייה, בתי מלאכה קטנים ושימושים מתחלפים. יחד עם זה תמיד סימל את עמידתם של אנשי צפת וגבורת מגיניה במלחמת השחרור.
הקמת המרכז המסחרי החדש בשנת 1930
עבודות הבנייה החלו באוגוסט 1930 לאחר פינוי הריסות הרובע והסתיימו בשנת 1932. מרבית התושבים בצפת, נפגעי הפרעות בעיר, רצו לשקם את בתיהם וחנויותיהם בעזרת כספי הסיוע, ואילו המוסדות התנו את מתן העזרה בבניית מרכז מסחרי גדול אשר ישמש מקום להקמת חנויות ומפעלים קטנים שיספקו מקומות עבודה לתושבים.
להקמת הבניין היה גם שיקול ביטחוני-הגנתי והוא תוכנן כמבצר בטון שתפקידו לחסום את הכניסה לרובע היהודי במקרה של התקפה או פלישה מהצד הערבי של העיר.
ההנהגה הצפתית דרשה שעבודת הבנייה תעשה על ידי פועלים מצפת והסביבה על מנת לספק להם עבודה, עניין שהקבלנים לא תמיד הקפידו לקיים.
במכרז הבנייה זכתה חברת "הבונה", חברה לבנייה שהוקמה בשנת 1920 ובין בעליה נמנה יצחק ליב גולדברג. בהר כנען הוצבה מכונה לייצור חצץ, והחומרים הובאו לבניין באמצעות עגלות וחמורים.
הביקורת בעיתונות המקומית והארצית על הקמת המרכז המסחרי
בניית המרכז ונחיצות המבנה ומיקומו ספגו ביקורת קשה בעיתוני התקופה. קרוב לסיום הבנייה נכתב ב"דואר היום" "המרכז המסחרי עומד להיגמר, 20 חנויות ועוד שוק ירקות ואין קונים חנויות. נשאלת השאלה האם צפת צריכה מרכז מסחרי כזה?
"אגודת הדור הצעיר בצפת" הביעה את מורת רוחה כי הוועד לסיוע נוהגים בשררה כלפי התושבים ואפילו האשימו אותם "שעושים עבודתם על חשבון אסון האומה" ודרשו כי העבודה תתבצע על ידי פועלים יהודים מצפת והסביבה ושכרם לא יקופח.
לצפת הגיעו אישים ועיתונאים שביקרו בחריפות את הפרויקט, החל מהמיקום המרוחק ממרכז העיר וכלה בגודל המבנה ושאלת יעילותו במקרה של התקפה על הרובע היהודי. יוסף אליהו שלוש שביקר בצפת בעת הבנייה, כותב מאמר בעיתון דואר היום "על בנין מרכז מסחרי בצפת בעמק עכור", בו טען שהבניין שנבנה כלשונו "במקום הגיהנום הזה אינו ראוי ויש להפסיק את הבנייה".
איתמר בן אב"י כותב בדואר היום מאמר " על "העוון הצפתי", וטוען כי "צריך להוקיע מעשה נורא זה, כמעט מחפיר" אשר נעשה בעיר לפני שנה ..." לדבריו: "הבניין חזק ויפה אבל המקום אינו מתאים, המקום יוצא דופן, רק מוח של יהודים גלותיים שהתרחקו מאדמתם...יכלו לבחור מקום לבנות בניין כזה... מלכודת עכברים בפני התקפה פתאומית של חתולים. הקרן השקיעה 24,000 לא"י ועננת מוות שוכנת על פני הרובע העלוב הזה"
הפעילות המסחרית במרכז המסחרי עד שנת 1947
מיום השלמת הבניין כמעט לא התרחשה פעילות מסחרית במבנה.
תושבי צפת שרכושם נפגע במאורעות תרפ"ט ושבניין המרכז נבנה על אדמתם ובתיהם, תבעו את "קרן העזרה" ודרשו פיצויים תמורת רכושם. המשפט נמשך כשבע שנים עד שנת 1937 ובסופו פסק בית המשפט המחוזי בעיר, שחברת "גב-ים", שהייתה סוכנת של "קרן העזרה" תשלם פיצויים לבעלי הקרקעות עליהם נבנה המרכז המסחרי.
במשך שנים ארוכות כמעט שאין עדויות לפעילות מסחרית במקום. יש עדות שהבניין סגור
ראש ועד הקהילה היהודית בצפת מר משה פדהצור (פודהורצר), פנה למוסדות היישוב בקריאת להצלת העיר שסבלה מהגירה שלילית בשל מחסור במקורות פרנסה. בעקבות זה הוקמה בשנת 1945 "החברה לפיתוח צפת", חברה שגייסה כספים באמצעות מכירת מניות. אחת ממטרותיה הייתה לפתח את המסחר והמלאכה במרכז המסחרי.
בית קולנוע ומפעלים קטנים
בקומת המסד של המרכז המסחרי הוקם בשנת 1945 בית הקולנוע המקורה הראשון בעיר. בשנת 1933 רכשו יהודה מייברג וזאב מתתיהו פרל את המרכז מחברת אמיק"א, והפעיל אותו יוסף בנדרלי. המקרין היה ג'וני שכונה האיטלקי, שהגיע לצפת כעולה חדש . הקולנוע שימש את הערבים והיהודים, הוקרנו בו סרטים הוליוודיים וגם סרטים מצריים ולבנונים, והוא פעל כשנה.
בשנת 1947 רכשה החברה לפיתוח צפת את הבניין על מנת להקים בו מפעלי תעשייה ומלאכה במקום נפתח "מפעל אריגי צפת" שאת נולי האריגה הביאו מארצות הברית, אחריו נפתחו מפעל "אשת"ם" (אש תעשיות מתכת) לייצור פרימוסים, בית חרושת "נאטלוס" לעטים נובעים, בית חרושת לעפרונות "עפרה" ו"כנען" בית מלאכה למזכרות ותשמישי קדושה ומלאכת מחשבת עשויים בעבודת יד.
רוב המפעלים נסגרו לאחר זמן קצר וחלקם פעלו עד ראשית שנות החמישים.
המרכז המסחרי במלחמת העצמאות
לבניין הייתה חשיבות ביטחונית מכרעת במצור ובקרב על צפת. בהיותו מבנה חזק וגדול המוצב בחזית, מול הרובע הערבי, בגזרה שכונתה "גזרת סטלינגרד" שבו הוצבה גם עמדת בלויגרונד, והיה ברור כי נפילתו תביא לנפילת הרובע.
בעבודות ההכנה בתקופת המצור על העיר הוקמו על הבניין ארבע עמדות שנקראו עמדות "המרכז". אחת על מרפסת הבניין שצפתה על הצד הצפוני והדרומי ועוד שלש עמדות ירי, שנפרצו בקיר הדרומי של המבנה וצפו אל הרובע הערבי.
הבניין ספג פגיעות רבות מירי שכוון מהרובע הערבי ומעין זיתים. ביום י"א באדר תש"ח בעיצומה של ההתקפה הערבית על הרובע נהרג מפגיעת צלף, פרג' יהושע אוחנה, בן צפת שהיה מפקד חוליית תת-מקלע סטן, על שמו נקרא יהושע (שוקי)אוחנה ראש העיר של צפת שנבחר ב־2018.
בשנת 2020, במהלך עבודות פיתוח סמוך לבניין, התגלתה מנהרה שנחפרה במהלך מלחמת העצמאות מכיוון הרובע המוסלמי, ונועדה להגיע אל מתחת לבניין. המנהרה מסתיימת מספר מטרים לפני הבניין, ונראה שלא הושלמה עקב קריסה בגלל גשמי החורף.
המבנה לאחר מלחמת העצמאות ועד שנות ה-2000
לאחר קום המדינה נמשכה לסירוגין פעילות של בתי מלאכה שרובם נסגרו. הגדול ביניהם היה מפעל אשת"ם לייצור פרימוסים ומיכלי מתכת, שפעל עד שנת 1959.
בשנות השמונים שימש המקום כמרכז לאמנות אתיופית מעשה ידי העולים שהגיעו לצפת, לאחר מכן חדריו הושכרו לבתי מלאכה קטנים ומחסנים.
במקום שכן עד לשנים האחרונות המוזיאון לבובות .בקומה העליונה הוקמו שירותים שמשמשים את המבקרים והתיירים הרבים שמגיעים לעיר העתיקה. בקומת המסד הפתוחה והגדולה נמצא היום "יקב צפת" של משפחת אלון שמתמחה בגידול כרמי ענבים סמוך לצפת ובייצור יין.
הבניין נמצא בצומת תיירות מרכזי בעיר העתיקה של צפת, בצידו הצפוני נמצא רחוב בית יוסף, רחוב הגלריות של העיר, ומדרומו משתרעת קריית האמנים.
החשיבות האדריכלית וההיסטורית של הבניין
הבניין בן התשעים בנוי מבטון וברזל ובעבר היה מטוייח בטיח לבן. הוא יוצא דופן ומרשים בגדלו וראשון מסוגו בצפת.
שיטות הבנייה וחומרי הבנייה שונים משיטות הבנייה המסורתיות של צפת באותה תקופה.
תוכניתו מזכירה בניינים מודרניים בסגנון הבין לאומי. חשיבותו גם בכך שמדגים את הנזק שנעשה למרקם של עיר בהיותו נטע זר בסביבתו.
המטרה הכלכלית שלשמה הוקם לא הושגה והיא אף נדחתה על ידי התושבים, אך הושגה המטרה הביטחונית בקרב על צפת.
הבניין, מהווה עדות לאירועים היסטוריים בצפת שהשפיעו על חיי ההתושבים מסמל את עמידתם האיתנה של אנשי צפת במלחמת העצמאות, ועד היום מקפידים לשמור על סימני הפגיעות מההפגזות במלחמת תש"ח.
מבנה המרכז המסחרי הישן בית אשת"ם עומד בקריטריונים לשימור מבנים. נכלל בתוכנית מתאר ארצית אתרי מלחמת העצמאות (תמ"א/ 21) שיטופלו על פי סעיף ב' .לבניין הוכן תיק תיעוד על ידי אילן מזרחי במסגרת עבודת גמר במכללת תל חי.
קופה אמריקה 1987
תחרות הקופה אמריקה 1987 (1987 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-33. הטורניר נערך בארגנטינה בין ה-27 ביוני ל-12 ביולי 1987, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו בטורניר.
בשלב הבתים חולק הטורניר לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד, ומכל בית העפילה הנבחרת המובילה לחצי הגמר, שם המתינה מחזיקת קופה אמריקה 1983,, שמתוקף זכייתה קיבלה כרטיס חופשי לחצי הגמר. אורוגוואי זכתה בטורניר לאחר שגברה במשחק הגמר 0–1 על משער של פבלו בנגואצ'אה. בכך, שמרה על התואר שהשיגה בטורניר הקודם.
אצטדיונים
הטורניר שוחק בשולשה אצטדיונים, בשלוש ערים שונות. הגדול מביניהם, אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי (ידוע בכינויו "המונומנטל") בבואנוס איירס, אירח את משחק הגמר.
סיבוב ראשון
בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעם אחת, והראשונה מכל בית מעפילה לחצי הגמר.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
, האלופה המכהנת, העפילה אוטומטית לחצי הגמר
פואתיים
פואתיים (שם מדעי: Rubiacea) היא משפחת שיחים, בני שיח ועשבים מסדרת הגנציינאים. נציגים בולטים של המשפחה הם הדבקה, הפואה המצויה, הצלבית (Crucianella maritima) וצמח הקפה, וכן איקסורה מאוי המשמש בגינות נוי ועץ הכינין שממנו יש תרופה למלריה.
תיאור הפואתיים
עלי בני משפחת הפואתיים הם נגדיים או דוריים תמימים. הפרחים נכונים, דו-מיניים על פי רוב וערוכים בסיומות רפות או קרקפות. הכותרת דמוית גלגל, פעמון, מסמר או משפך ובעלת 5-4 אונות. על פי רוב לפרח 4 אבקנים ושחלה תחתית. הפרי אגוזית או עשוי 2 פרודות, אגוזיות יבשות או עשוי להיות במינים מסוימים ענבה או הלקט.
אווטה
אווטה (Aveta) או דיה אווטה (Dea Aveta) היא אלה במיתולוגיה הקלטית המזוהה עם אימהות ופריון וכן עם לידה. כמו כן האלה הייתה מזוהה עם מעיין בטריר (בגרמניה של ימינו).
בטריר וכן בטולון-סור-אלייה שבצרפת התגלו פסלונים רבים המתארים את האלה מחזיקה בידה תינוק או סל פירות.
בטריר התגלה מקדש המוקדש לאלה זו, ושמה התגלה על כתובות בשווייץ ובקוט-ד'אור שבצרפת.
המוליזין
המוליזינים (באנגלית: Hemolysins) הם חלבונים וליפידים הגורמים לליזיס של תאי דם אדומים באמצעות הריסת הממברנה שלהם. אף על פי שלפעולת הפירוק המבוצעת על ידי מספר מיקרואורגניזמים יש חשיבות רבה ברכישת נוטריאנטים, המוליזינים רבים המופקים על ידי פתוגנים לא גורמים לנזק משמעותי לתאי הדם האדומים במהלך זיהום.
אנזים זה נמצא בחלק מהחיידקים, ונוכחותו היא קריטריון לזיהוי וסיווג החיידק. כמו כן ברפואה הווטרינרית, אנזים זה מצוי בחיידק עיקרי בשם פסאודומונס אארוגינוזה אשר מתבטא כגורם אלימות לתא שהוא נצמד אליו.
מיקו אלבורנוס
קריירת מועדונים
אלבורנוס נולד בסטוקהולם בירת שוודיה לאב צ'יליאני ולאם פינית. אלבורנוס התחיל את הקריירה שלו בגיל 4 בקבוצת הילדים של ברומאפויקארנה, הוא עבר בכל קבוצות הנוער עד שעלה לקבוצה הבוגרת. בעונת עלה עם המועדון לליגת העל השוודית. ב-14 באוגוסט 2011 אלבורנוס חתם על חוזה לארבע שנים במאלמה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ראווה נגד מילאן. ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד גאיס. בעונתו הראשונה אלבורנוס שיחק 6 משחקים והיה שותף לעלייה של המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית. בעונת, עבר לשחק כמגן ימני. ב-2 ביולי 2012, זכה בתואר איש המשחק במשחק נגד סולנה. ב-27 באוגוסט 2012 הבקיע אלבורנוס את השער הראשון שלו במועדון נגד GIF סונדסבאל.
ב-20 ביוני 2014 חתם אלבורנוס בהנובר 96 הגרמנית.
מועדונים
נכון ל-1 ביוני 2019
בנבחרת
נכון ל-14 באוגוסט 2019
תארים
מאלמה
ג'ון ד. רוקפלר, הבן
ג'ון דייוויסון רוקפלר, הבן (באנגלית: John Davison Rockefeller, Jr; 29 בינואר 1874 - 11 במאי 1960) היה פילנתרופ ידוע, ובן למשפחת רוקפלר הידועה. הוא היה ילדו החמישי ובנו היחיד של המיליארדר והתעשיין ג'ון ד. רוקפלר ואב לחמישה, ביניהם סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק, נלסון רוקפלר. בביוגרפיות, הוא נודע כג'ון רוקפלר "הבן", כדי להבדילו מאביו שנודע כג'ון רוקפלר "האב".
ביוגרפיה
רוקפלר היה איש עסקים, אך הוא נודע בשל היותו נדבן. עם שאר חברי משפחתו הוא ייסד את קרן רוקפלר ואת אוניברסיטת רוקפלר ותרם למספר רב של מטרות בארצות הברית והעולם כולו מעל 537 מיליון דולר. רוקפלר התעניין מאוד בהגנת הסביבה. הוא רכש אדמות רבות ומסר אותן לרשות הגנים הלאומיים של ארצות הברית.
רוקפלר הבן תרם לשיקום מבנים היסטוריים בצרפת, מימן את החפירות בלוקסור, ונידב סכום עבור חפירות בתל מגידו שהחלו בשנת 1925. בשנת 1927 הוא תרם שני מיליון דולר לשם הקמתו של מוזיאון לעתיקות ארץ-ישראל ומקום מושב למחלקת העתיקות המנדטורית. מוזיאון רוקפלר הוקם בירושלים בעלות של מיליון דולר, ואילו המיליון השני הופקד בבנק ומפירותיו הופעלה מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
זיכרונות אהבה מפירנצה
זיכרונות אהבה מפירנצה (במקור באנגלית: A Room with a View, ובתרגום לעברית: "חדר עם נוף") הוא סרט קולנוע בריטי נושא פרסים משנת 1986, אשר עובד למסך על ידי רות פראוור-ג'אבוולה על פי רומן בעל אותו השם מאת א.מ. פורסטר. הסרט הופק על ידי איסמעיל מרצ'נט, בוים על ידי ג'יימס אייבורי, וכיכבו בו מגי סמית' (שרלוט בארטלט), הלנה בונהם קרטר (לוסי האניצ'רץ'), דנהולם אליוט (מר אמרסון), ג'וליאן סנדס (ג'ורג' אמרסון), סיימון קאלו (מר ביב), ג'ודי דנץ' (אלינור לאביש), דניאל דיי-לואיס (ססיל וייז) ורבים אחרים.
עלילה
הסרט מספר על אישה צעירה הנאבקת על עצמאותה בתרבות האדוארדית המגבילה של אנגליה בתחילת המאה ה-20, ובאהבתה לבחור צעיר ותימהוני בעל רוח חופשית. הסיפור מתחיל בפירנצה וממשיך באנגליה.
פרסים
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר עבור עיצוב תפאורה, עיצוב תלבושות ותסריט מעובד. כמו כן היה מועמד לאוסקר עבור קטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי, שחקן המשנה (דנהולם אליוט), שחקנית המשנה (מגי סמית') ועבור הצילום הטוב ביותר.
מגי סמית' זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה.
שכונת הפועלים
שכונת הפועלים היא שכונה בירושלים, שהוקמה בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי אנשי גדוד העבודה וכיום נמצאת בין שכונת בית הכרם לשכונת רמת בית הכרם.
השכונה נמצאת בין רחוב החלוץ לרחוב הבנאי, מלבד רחובות אלו כל הרחובות והסמטאות בשכונה נקראות על שם בעלי מקצועות בענף הבנייה כמו: החוצב, הסוללים, הסתת.
היסטוריה
ב-1925 בעת פעולות של אנשי גדוד העבודה מפלוגת ירושלים החליטה קבוצת חברים מהגדוד לרכוש מספר חלקות בחלקה הדרומי של בית הכרם על מנת שיקימו שכונה נפרדת בצמוד אליה.
לצורך ההקמה רכשו בתחילה שנים עשר דונם משטח שכונת בית הכרם ולאחר מכן חולקו כל אחת מהחלקות לדונם חלקה רגילה ו-6 דונם לצורכי חקלאות, מטרת הגישה הזו הייתה שכל חקלה שתוקם בשכונה תוקף בגידולים חקלאיים שיכולו לשמש למזון לתושבי השכונה.
במהלך מאורעות תרפ"ט התכנסו מספר מתושבי השכונה וכן מספר תושבים מקריית משה, בית וגן ובית הכרם במבנה המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין על מנת לתפוס מחסה בזמן המהומות ושיטוט הפורעים הערבים בשכונה. התושבים על זקניהם וטפם השתכנו בכל חדרי הבניין, ובאולם, שלימים שימש אולם ההתעמלות, שוכנו הפרות והוא שימש רפת. על גג הבניין הוצבה עמדת שמירה וממנה נורתה אש רובים אל עבר דיר יאסין, הכפר שמעבר לוואדי ממערב, שתושביו ניסו להגיע אל השכונה ואל בניין הסמינר. התושבים התבצרו בבניין כשבוע ימים, עד חלוף הסכנה.
בדצמבר 2007 אתר ארכאולוגי נמצא ברחוב הסתת שבשכונה, הכולל שתי מערות קבורה ותעלת מים, הממצאים בחפירה מתוארכים ברובם לסוף תקופת הברזל ולתקופה הפרסית. האתר נקבר תחת מבנה.
יחסי חוף השנהב–צרפת
יחסי חוף השנהב–צרפת הם יחסי החוץ בין חוף השנהב וצרפת.
סקירה כללית
למרות מחלוקת הבחירות, חוף השנהב ממשיכה לשמור על יחסים קרובים ביותר עם צרפת. הנשיא פליקס הופואה-בואני, שהיה שר בממשלה הקולוניאלית הצרפתית לפני העצמאות, התעקש לשמור על הקשרים. הנשיא ז'אק שיראק ביקר בחוף השנהב זמן קצר לאחר בחירתו בשנת 1995, ואחריו שר החוץ הצרפתי ושרים לענייני חוץ והגנה.