cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צילום רחם
נוהל
ההליך כולל צילום רנטגן והוא צריך להיעשות בשלב הפוליקולרי של המחזור החודשי. זה התווית היריון. ההליך יעיל לאבחון מומים ברחם, תסמונת אשרמן, חסימת חצוצרות ולמחלה דלקתית של האגן. כמו כן, צילום רחם נעשה בשימוש רחב על נשים עקרות. כמו כן, טוענים כי הסיכוי להיריון עולה לאחר ביצוע הצילום. באמצעות קטטר, התערבות רדיולוג או רדיוגרף מאומן במיוחד יכולים לפתוח צינורות שנסגרו באופן מובהק. הליך זה נעשה בדרך כלל עם חומר ניגוד רדיוגרפי (צבע) אשר מוזרק לתוך חלל הרחם דרך הנרתיק וצוואר הרחם. אם צינורות החצוצרות לא חסומות, חומר הניגוד ימלא את הצינורות ויישפך לתוך חלל הבטן. ניתן לקבוע האם צינורות החצוצרות פתוחים או חסומים והאם החסימה ממוקמת בצומת הצינור והרחם (הפרוקסימלי) או אם הוא נמצא בקצה החצוצרה (דיסטלית). צילום הרחם יכול להיות מכאיב, ולכן משככי כאבים עשויים להינתן לפני או לאחר ההליך כדי להפחית את הכאב. רופאים רבים גם ממליצים על נטילת אנטיביוטיקה לפני ההליך כדי להפחית את הסיכון של זיהום.
התוויות נגד
נשים הרות אינן יכולות לעבור הליך של צילום רחם. ההליך כולל סיבוכים הכוללים: זיהום, תגובות אלרגיות לחומרים בהם משתמשים לצורך ההליך ואם משתמשים בחומר המבוסס על שמן, יכול להופיע תסחיף ריאתי. בנוסף, אוויר יכול לחדור בטעות לתוך חלל הרחם על ידי מבצע ההליך, לכן יש להגביל את הבחינה בשל סיבוכים שקשורים לפעולה. אפשר להתגבר על בעיה של חדירת בועות אוויר על ידי Tenzer Tilt, אשר ידגים תנועה של בועות אוויר לחלק העליון של חלל הרחם.
היסטוריה
צילום הרחם הראשון בוצע בשנת 1914 על ידי שימוש בחומר ניגוד קולגרול. בשנת 1924, סיקרד ופורסטייה הציגו את חומר הניגוד ליפידול, אשר נותר פופולרי במשך עשורים רבים. מאוחר יותר, חומר ניגוד מסיס במים היה מועדף בדרך כלל משום שהוא מונע סיבוך אפשרי של תסחיף שמן.
מעקב
אם צילום הרחם מצביע על ממצאים נוספים, ניתן לבצע לפרוסקופיה בשילוב עם היסטרוסקופיה על מנת להמחיש את השטח בשלושה ממדים, עם פוטנציאל לפתור בעיות קלות בתוך אותו הליך.
חתיכה אחת משתי חתיכות
חתיכה אחת משתי חתיכות הוא נידון הלכתי בקרב הפוסקים בדיני ספקות.
לדעת כל הפוסקים, אם אדם שהיו מונחות לפניו שתי חתיכות, אחת של איסור ואחת של היתר, ואכל בשוגג אחת מהן ואינו יודע איזו, דינו שחייב מדאורייתא להביא קרבן אשם תלוי על האיסור שייתכן ועבר. כאמור, במקרה המדובר, החתיכות הן חתיכות ודאי, היינו שאחת ודאי אסורה באכילה ואחת ודאי מותרת ואילו הספק הוא איזו מהן אכל.
האם באופן כזה חייב אשם תלוי? התשובה תלויה באותה מחלוקת:
רקע
מקור השם "חתיכה אחת משתי חתיכות" הוא בסוגיה הנידונה בגמרא, לגבי אחד שספק אכל חֵלֶב.
יסוד המחלוקת
המשנה במסכת כריתות מביאה את מקרה הספק:
על משנה הזו המתארת את מציאות הספק, מביאה הגמרא שתי דעות אמוראים לגבי החיוב באשם:
בגמרא לעיל מבואר כי דעתו של רב אסי היא שדי בחתיכה אחת שאכל, שיש ספק לגביה אם איסור היא או היתר, כדי לחייב והוא המחמיר בעניין זה. ואילו דעתו של חייא בר רב היא שצריך דווקא שיהיו שתי חתיכות, אחת של איסור ואחת של היתר, והוא אכל אחת מהן ואינו יודע איזו. והוא כאמור מיקל שכן בחתיכה אחת פוטר. הגמרא מבארת שיסוד המחלוקת הוא האם יש אם למסורת והיינו שמכיוון שהכתיב הוא "מצות" (כלומר עם ו' אחת) בפסוק:, אז לומדים מצווה אחת. מנגד, סובר חייא בר רב, שיש אם למקרא ולכן מכיוון שקוראים מצְוֹת (כלומר ה-ו' בפסוק עם חולם) אז לומדים מצוות ברבים, והמשמעות שצריך שתי חתיכות.
הסברה
מה הסיבה לחלוקה בין ספק של חתיכה אחת משתי חתיכות, לבין שאר הספיקות?
ניתן להסביר זאת על פי ההבדל שבין הסתברות קלאסית להסתברות שכיחותית. כך לדוגמה הסיכוי שיצא מספר מסוים בהטלת קובייה או אחד לשישה. מכיוון שיש שישה אירועים אפשריים והסיכוי שכל אחד יקרה הוא שווה. זוהי הסתברות קלאסית, שאפשר לומר שהסיכוי הוא אחד לשש. אך הסיכוי שגבר בן 40 יחיה עד גיל 70 הוא מסוג אחר. יש כאן צירוף של גורמים שונים שמכריעים את הספק, ואנחנו צריכים לשקלל אותם ולומר מה ההסתברות שהאירוע יתרחש. זוהי הסתברות שכיחותית.
ספק של חתיכה אחת משתי חתיכות דומה להסתברות קלאסית. הספקות האחרים ה אירועים התלויים בגורמים שונים שיש לשכלל אותם, והם דומים להסתברות שכיחותית.
מדוע דווקא בחתיכה אחת משתי חתיכות חייבה התורה אשם תלוי? ספק זה נולד ממעשה האדם, כל חתיכה היא בוודאי חלב או כשרה (גם אם אני לא יודע לזהות כל אחת), והספק הוא איזה מהם נאכלה. שאר הספקות נולדו עוד לפני שהאדם עשה מעשה, כמו ספק אם האשה נדה או לא. התורה לא חייבה קרבן על דבר מסופק, ובמיוחד לסוברים שספק דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, שאפילו לכתחילה אין להחמיר בספק כזה. אך בחתיכה אחת משתיים החתיכה אינה מסופקת, אלא יש כאן חתיכה אחת שהיא ודאי אסורה. הספק נולד במעשה האכילה האם הוא היה אסור, ועל כן יש צד שהוא צריך להביא קרבן, ועל זה עליו להביא אשם תלוי.
מקרים
דין זה ישפיע על הפסיקה במקרים הבאים:
עשה מלאכה
כאשר אדם עשה מלאכה שאסורה בשבת, והיו צמודים שבת וחול ואינו יודע באיזה יום מביניהם עשה את המלאכה, או שעשה מלאכה בשבת ולא ידע מעין אי זו מלאכה עשה. הלכה שמביא קרבן אשם תלוי. אבל שבת ויום הכפורים ועשה מלאכה בין השמשות שביניהן הרי זה פטור מקרבן ואינו מביא חטאת שהרי אינו יודע עצמו של חטא (שכל חטא חיובו אחר), ואינו מביא אשם תלוי שהרי יודע בוודאי שחטא.
ספק באיסורי עריות
היו אשתו ואחותו ובא על אחת מהן ואינו יודע על איזו מהן בא, חייב. אבל הבא על אשה שהיא ספק נדה, או ספק ערוה של קירוב בשר, פטור מאשם תלוי.
ראתה לאחר זמן
במסכת נידה מובא מקרה לדוגמה של "ראתה לאחר זמן" והוא מקרה בו אשה ששימשה עם בעלה ולאחר מכן בדקה עם עד ומצאה את העד טמא. יוצא אם כך ישנו חשש שהייתה נידה מקודם לכן ואז חייבים מדין בעילת נידה. ומובא שם שחייבים אשם תלוי לדעת התנא (שחולק לכאורה על המשנה בדף הקודם שבה אמר התנא שפטורים מן הקרבן). ומבארת הגמרא שבמשנה אמרו שפטורין מן הקרבן מפני שלדעת התנא במשנה "בעינן [צריכים] חתיכה משתי חתיכות" כדי לחייב אשם.
שמחה הולצברג
יחיאל שמחה הולצברג (18 באפריל 1924 – 13 בפברואר 1994), שהיה ידוע בכינויו "אבי הפצועים", היה פעיל ציבור ישראלי; חתן פרס ישראל לשנת 1976.
ביוגרפיה
הולצברג נולד כבן זקונים לשמואל וציפורה בוורשה, פולין. המשפחה הייתה חרדית וענייה ולהולצברג היו עוד אח למחצה ואחות גדולה. בשואה עבר עם משפחתו בגיל 13 לגטו ורשה. שם התפרנס ממסחר זעיר. בתשעה באב של שנת 1942 נשלחה משפחתו של הולצברג להשמדה בטרבלינקה. הולצברג אף השתתף במרד גטו ורשה ולאחר חיסול הגטו בשנת 1943 נלקח למחנה בודזין. בשנת 1945 שוחרר ממחנה הריכוז ברגן-בלזן בידי הצבא הבריטי, לאחר ששכל את כל משפחתו בשואה.
לאחר המלחמה שהה שנה בגרמניה בחוות הכשרה ובנוסף הצליח במסחר. בשנת 1946 נשא את מלה, ניצולת שואה גם היא.
לשניים נולד בנם הבכור שמואל, שנקרא על שם אביו של הולצברג. אשתו ובנו עלו לישראל ובשנת 1949 הצטרף הולצברג אליהם. בישראל נולד בנם השני, אפרים, כעבור כשנה. המשפחה השתקעה בבני ברק והולצברג השקיע את הכסף שהרוויח בגרמניה בעסקים, שנכשלו בחלקם. לאחר הגעתו ארצה החל לבקר בקביעות ניצולי שואה שאושפזו בבתי חולים לחולי נפש, דבר שעשה כבר בגרמניה.
עם השנים התפרנס מקנייה ומכירה של חפצי יודאיקה ויצירות אמנות. במשך שנים ניהל מאבק נגד התקרבות ישראל לגרמניה, במהלכו ארגן הפגנות ונעצר מספר פעמים. בספטמבר 1966 נעצר כאשר חילק ליד ביתו של נחום גולדמן בעת פגישה עם יו"ר הבונדסטאג, את שירו של יצחק קצנלסון, "אבוי לך, עם רוצחים". מעצרו ב-5 בנובמבר 1967 זכה לתשומת לב ציבורית, בעת שהפגין בתל אביב עם בנו כנגד ביקור ראש ממשלת גרמניה לודוויג ארהארד. במאבקו נגד נירמול היחסים עם גרמניה נעזר בעורך הדין דב שילנסקי, ניצול שואה בעצמו.
בסוף שנות ה-50 התגרשו בני הזוג הולצברג ואשתו היגרה לארצות הברית. בניו נשארו בחזקתו.
הולצברג פעל להנצחת השואה, הקים ספריות בנושא והוציא לאור את שיריו של משורר השואה יצחק קצנלסון. בין השאר תרם ספרים להקמת ספריה על השואה בישיבה בכפר הרא"ה.
הולצברג התקרב לרב אריה לוין, המכונה "אבי האסירים", ובהשפעתו החל לאחר מלחמת ששת הימים להקדיש את זמנו לחיילי צה"ל הפצועים, הנכים, אלמנות ויתומים, בהם תמך תמיכה נפשית וכלכלית. הולצברג יצר קשר אישי עם חיילים רבים וביתו הפך במשך השנים מוקד לעליה לרגל לרבים. הוא אף השתתף בחתונותיהם של פצועים רבים שהחלימו. בשל פעולותיו הרבות בתחום זה, נודע הולצברג בכינוי "אבי הפצועים".
הולצברג לקה בלבו ונפטר במהלך אזכרה להרוגי אוטובוס הדמים, שנערכה בצומת גלילות. נטמן בבית הקברות סנהדריה בסמוך לרבו – אריה לוין. הותיר אחריו שני בנים, שמואל ואפרים. לאחר פטירתו שבו בנו הבכור וגרושתו לישראל.
ספד לו ראש הממשלה יצחק רבין:
רבי אבא בר כהנא
רבי אבא בר כהנא היה אמורא שפעל בארץ ישראל, ובעל מאמרי אגדה רבים. היה בנו של האמורא רב כהנא.
נולד בבבל, ולמד בבית מדרשו של רבי חייא בר אשי, וחבריו היו האמוראים רבי לוי ורבי זעירא.
מאמריו
בתלמוד ירושלמי מופיע כי רבי אבא בר כהנא שיבח את חברו רבי לוי על דרשותיו באגדה (ירושלמי הוריות, פרק ג), ואילו במדרש רבה לפעמים הוא מתנגד בחריפות לתוכן דרשתו (ב"ר מז:ט). הרבה רבי ברכיה הכהן למסור מאמרי אגדה בשמו, וככל הנראה היה תלמידו.
Qlik
Qlik (בעבר QlikTech) היא חברת תוכנה המפתחת ומשווקת תוכנה לבינה עסקית. מטה החברה ממוקם בראנדור, שבפנסילבניה, ארצות הברית.
היסטוריה
החברה קמה ב-1993 בלונד שבשוודיה, ופיתחה תוכנת בינה עסקית למחשבים אישי בשם QlikView - (Quality, Understanding, Interaction Knowledge).
בתחילה פעלה בעיקר בשוודיה, אך ב-2004 קרן JVP הישראלית וקרן אקסל פרטנרס האמריקאית השקיעו 12.5 מיליון דולר בחברה, במטרה לפתח ולהרחיב את עסקי החברה לשווקים בינלאומיים. מטה החברה עבר לארצות הברית והחברה הפכה לשחקן משמעותי בשוק הבינה עסקית תוך שנים ספרות. החברה הונפקה ב-2010 בנאסד"ק (סימול: Qlik) והגיעה במהרה לשווי של מעל 2 מיליארד דולר.
ב-2016 נמכרה החברה בכ-3 מיליארד דולר לקרן ההשקעות תומאס בראבו ונמחקה מהמסחר בבורסה.
פעילות בישראל
החברה מיוצגת בישראל, מאז שנת 2000, על ידי "QlikView ישראל", חברת בת של חילן.
בפברואר 2019, רכשה קליק את חברת התוכנה הישראלית אטיוניטי תמורת 560 מיליון דולר. אטיוניטי הוקמה בשנת 1988 על ידי אריה גולן ואייק שגיא ופיתחה מוצר הפותר בעיות של תקשורת בין מסדי נתונים. בשנת 1993 הונפקה בבורסת הנאסד"ק. לאחר שנקלעה לקשיים נרכשה השליטה בחברה בשנת 2003 על ידי שמעון אלון ורון צוקרמן, תמורת 7 מיליון דולר.
קיווית אדומת-משקפיים
קיווית אדומת משקפיים (שם מדעי: Vannelus indicus) היא מין מהסוג קיווית שבסדרת החופמאים. הקיווית נפוצה בעיקר בעיראק, איראן, הודו ואסיה הדרומית. פרטים של מין זה נצפו גם בישראל.
תיאור
מידות: אורך: 32-35 ס"מ, משקל ממוצע: 170 גרם, מוטת כנפים: כ-80 ס"מ. הקיווית קרובה לסיקסק (Vannelus spinosus) מבחינה טקסונומית, וכן בהתנהגות ובצבעים. מקורה אדום וקצהו שחור. הצבע האדום נמשך מהמקור לעיניים וסביב להן, כך שנוצרת דוגמת משקפיים. דבר זה הקנה לקיווית את שמה. דוגמת הנוצות שלה שונה במקצת מזו של הסיקסק - החזית והכיפה שחורות - ורגליה צהובות.
תפוצה
קיווית זו יציבה ומקננת בדרום אסיה, ומגיעה גם לאפגניסטן ולאיראן. נמצאו גם קינונים במזרח התיכון, בחידקל, בטורקיה ובעיראק.
בישראל נצפה מין זה ארבע פעמים, על ידי צפרים מקומיים, בעיקר בצפון ובאילת. רוב התצפיות היו בסתיו המאוחר ובחורף. התצפית האחרונה הייתה בינואר 2018 בבקעת הירדן.
תת-מינים
המין מחולק לארבעה תת-מינים השונים זה מזה במראם ובתפוצתם, וכן בהרגלי הנדידה שלהם.
השולחן: עבודת כיתה
השולחן: עבודת כיתה היא יצירתה התיאטרונית של נעמי יואלי משנת 2009, המבוססת על מחזה עדויות "השולחן", והסיפור "מול הראי" של אידה פינק מתוך ספרה "כל הסיפורים", שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2004 בתרגום דוד ויינפלד.
אודות ההצגה
ב"השולחן", ארבעה עדים מעידים על אקציה שערך הגסטאפו בכיכר העיר בתקופת השואה, בה נרצחו 1,300 יהודים. העדים מתוחקרים ממרחק הזמן על ידי חוקר, המתשאל אותם על שולחן שהיה במקום והעדים חלוקים ביניהם לגבי עצם קיומו ואם היה קיים – לגבי מידותיו. פינק עבדה כמתרגמת ורשמת חקירות של ניצולי שואה ישראלים על ידי משפטנים גרמנים. בין השאר מבטא המוטיב של השולחן את הסתייגותה של פינק מכך שבחקירת רצח עם דרשו מעדים לזכור פרטים "אובייקטיביים". המחזה עוסק במתח בין הזיכרון האובייקטיבי – של העובדות שקרו, לבין הזיכרון הסובייקטיבי, המשתנה מאדם לאדם, לפי מידת הבנתו ורשמיו מהאירוע. הטקסט השני של פינק הוא הסיפור הקצר "מול הראי", המתאר רגע בחייה של אישה מאוהבת.
היצירה מתרחשת בחלל של כיתה. החוקר (מגולם על ידי יואלי) יושב בשולחן המורה והעדים יושבים מולו בכיסאות התלמידים. אחד מהעדים מלווה את ההצגה בנגינת פסנתר. החוקר מקרין שקפים של דימויים שונים, שניתנים לפרשנויות שונות, עיבודים דיגיטליים למפת העיר. בתחילת ההצגה הקהל קיבל חוברת ובה הטקסט של ההצגה, והוזמן להשתתף בקריאת אחת העדויות.
גרסה קודמת של "השולחן" הועלתה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא בשנת 2007.
ההצגה "השולחן: עבודת כיתה" הופקה במסגרת אי"ב (אגוד היוצרים העצמאיים בתיאטרון) ובתמיכת משרד התרבות ומפעל הפיס. ההצגה הוזמנה לחשיפה הבינלאומית לתיאטרון ישראלי 2010. מאז היא ממשיכה להופיע ברחבי הארץ.
שחקנים
נעמי יואלי, מיקי מרמור, דינה בליי-שור ויוסי מר-חיים.
שמואל בק (רב)
הרב ד"ר שְׁמוּאֵל בֶּק (בגרמנית: Samuel Baeck; 1 באפריל 1834, קרומאו, מוראביה – 16 במאי 1912, ליסא) היה רב והיסטוריון יהודי, אביו של ליאו בק.
ביוגרפיה
בק הוא נצר למשפחת רבנים חשובה, אבותיו כיהנו כרבני קהילות חשובות בהונגריה. אביו - הרב נתן, וסבו - הרב אברהם שימשו כרבני עיירות בהונגריה. שמואל בק למד בישיבת פרשבורג ובניקלשבורג - שם הוסמך לרבנות. בק למד גם בבית המדרש למדעים בווינה, וקיבל תואר דוקטור. הוא נשא את בתו של הרב אברהם פלאצק, רבה של מוראביה, שגם ממנו קיבל סמיכה לרבנות.הרב בק שימש רבה של העיר ליסא (כיום לשנו בפולין), בתפקיד זה החליף את רבי עקיבא איגר ורבי יעקב לורברבוים.
בנו הוא הרב ד"ר ליאו בק. שלוש מבנותיו נספו בטרזיינשטט.
פעילות ציבורית
חיבר ארבעה ספרים בגרמנית: "הקדמונים והעבריים", "יסודות התורה", "דברי ימי ישראל", ושו"ת בדברי הלכה.
לאחר מאמצים עלה בידו להשיג הסכמת ממשלתית להנהיג לימודי חובה בנושא הדת היהודית בבתי הספר הגבוהים במדינה. בשנת 1913 הוענקה לו מדליית מסדר הנשר האדום הפרוסי.
קויאוויה
קוּיַאווֵֵה (בפולנית: Kujawy; בגרמנית: Kujawien) הוא מחוז היסטורי בפולין, השונה באופיו משאר פולין לאור השפעת הכובשים.
המחוז השתרע בין נהר הוויסלה ממזרח, נהר נוטק ממערב ומצפון ונהר קרובקה מדרום. המחוז שוכן מערבית למזוביה ומזרחית לפומרניה, ומהווה את חלקו הצפוני של גליל "פולין הגדולה". מיקומו האסטרטגי בין פולין לגרמניה הפך אותו לכר פורה לכיבושים צבאיים, שאירעו בו בתדירות גבוהה במיוחד. במאה ה-13 הפך קויאוויה לדוכסות עצמאית, לאחר שנים של החלפת ריבוניות בין שליטים זרים משני עברי הגבול, אך נכבש שוב במאה ה-14.
במהלך המאה ה-17 החלו מתיישבים באזור קולוניסטים מאזור הולנד: הן הולנדים והן פריזים (אנשי פריזלנד). בחלוקת פולין ב-1772 חלקו הצפוני של המחוז סופח לממלכת פרוסיה, ויתרת השטח סופחה גם היא לפרוסיה לאחר 20 שנה.
ב-1918 הפך קויאווה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, ובמלחמת העולם השנייה נכבש השטח על ידי גרמניה הנאצית, והוחזר לפולנים בסוף המלחמה. מאז 1999 הפך השטח לחלק ממחוז קויאוויה-פומרניה של פולין. בירת המחוז ההיסטורי הייתה אינוורצלאב.
עודד וולקשטיין
עודד וולקשטיין (נולד בשנת 1970) הוא סופר, מתרגם, עורך ספרותי ומבקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה
וולקשטיין נולד ברמת גן כבן יחיד. גדל ברמת גן ובהוד השרון.
בשנת 2000 קיבל תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הזיכרון ביצירותיהם של אבות ישורון ופרנץ קפקא: מודל פסיכו-סמיוטי". ב-2009 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "חדר המכונות של ההתגלות: הנשגב במודרניזם (פו, פוקנר, אוקונור)".
מאז 2001 הוא מלמד כתיבה יוצרת וספרות בבית הספר קאמרה אובסקורה. לימד בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב. מלמד ספרות במכללת ספיר.
וולקשטיין תרגם מאנגלית לעברית מספר ספרים, בהם הספר השנוי במחלוקת "כל יום הוא טרבלינקה" והספר גברויות של ריווין קונל, שהוא אחד הספרים המצוטטים ביותר בתחום של לימודי מגדר. עם הספרים שערך נמנים "אמא" מאת ענר שלו, "נזדרובייה" מאת זוסטלומה, "אני אוהַב את כריסטינה" מאת לי קופמן, "המורה" מאת מיכל בן-נפתלי (שזיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2016) ו"שפילפוגל, שפילפוגל" מאת מתן חרמוני.
היה חבר מערכת כתב העת "מטעם", ופרסם מאמרים על שירה וספרות במספר עיתונים וכתבי עת, בהם מוסף "ספרות ותרבות" של "ידיעות אחרונות", "הארץ" ו"הליקון". כמו מגיש פינה בקול המוסיקה, העוסקת באלמנטים מוזיקליים ביצירות ספרותיות.
משנת 2015 הוא עורך ספרות מקור ב"כתר ספרים".
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת רסלינג ספרו '''אני אומר לכם שאני מת! - מסה על אדגר אלן פו''', המבוסס על פרק מהדוקטורט שלו. בשנת 2017 יצא לאור אוסף מסות שלו בנושאי תרבות בשם משמרת לילה בהוצאת ידיעות ספרים. בשנת 2019 יצא לאור, בהוצאת דביר, רומן פרי עטו, הסבך. הוא פעיל בפרויקט הסיפור הקצר, שבו מתפרסמים תרגומיו והמלצותיו.
וולקשטיין מתגורר בתל אביב, ולו בת מבת-זוגו לשעבר, דפנה רוזנבליט.
קישורים חיצוניים
מכּתביו והרצאותיו:
על כתביו:
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית היא מפלגה באתיופיה והסיעה השנייה בגודלה במפלגת האיחדג לשעבר. מפלגה שזכתה ב-327 מושבים מתוך 527 מושבים בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי שהתקיימו ב-15 במאי 2005. בבחירות לבית הנבחרים במחוז אמהרה מפלגה זו זכתה ב 188 מושבים מתוך 294..
היסטוריה
שמאל|ממוזער|250px|ה[[אמהרים, הקבוצה האתנית המשפיעה ביותר באתיופיה.]] התנועה הוקמה במחתרת ב-1980 במחוז באגמדיר תחת השם "התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית" ודגלה באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, תנועה זו הייתה כפופה ליחאפה, מפלגה שהונהגה על ידי אדיסו לאגסה ואיתגרה את כוחות הממשלה במחוז גוג'אם. בתקופה מאוחרת יותר, המפלגה דחתה את הגישה המיליטנטית של היחאפה ודרשה להפסיק בכוח צבאי את מלחמת אריתריאה ולאחד את כל הארגונים תחת ארגון גג שילחם כנגד הדרג. עקב השינוי האידאולוגי, המפלגה התאחדה עם הארגון הצבאי וויאנה. הקבוצה המאוחדת יכלה לעמוד מול הדרג מבחינה צבאית. המפלגה שלטה באזורים נרחבים שבהם חיים האמהרים במחוזות באגמדיר, וואלו ושאווה. ב-1989 שתי המפלגות הקימו יחדיו את האיחדג ויחד עם ארגוני הגרילה האחרים פעלו להפיל את שלטון הדרג ב-1991. בסתיו 1994 התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית שינתה את שמה לתנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית.
Hope Is a Dangerous Thing for a Woman Like Me to Have – but I Have It
Hope Is a Dangerous Thing for a Woman Like Me to Have – but I Have It הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, . השיר יצא לאור ב-9 בינואר 2019, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-99 במצעד השירים הדיגיטליים של בריטניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ג'ק אנטונוף והופק על ידם גם כן. לפני שיצא השיר, פרסמה דל ריי את ההצצה שלו לרשת החברתית אינסטגרם. שמו המקורי של השיר היה "Sylvia Plath", אך לבסוף הוחלט לשנות אותו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-75 מיליון השמעות.
Viasat Sport N
Viasat Sport N (ה-N התווספה לשם כקיצור ל"נורווגיה"), היה ערוץ טלוויזיה ששידר ספורט. הוא הושק ב-29 בנובמבר 2005 כתחליף לערוץ Viasat Sport 1 בנורווגיה.
הערוץ היה מיזם משותף של Modern Times Group ו-Norsk Rikskringkasting.
הערוץ נסגר כאשר השיקה Viasat את Viasat Fotball ב-15 בספטמבר 2009.
המשרד הראשי של הערוץ היה באוסלו.
אביגייל אדמס
אביגייל סמית' אדמס (באנגלית: Abigail Smith Adams; 22 בנובמבר 1744 – 28 באוקטובר 1818) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית השני וסגן הנשיא הראשון- ג'ון אדמס ולמעשה הייתה הגברת הראשונה השנייה והגברת השנייה הראשונה של ארצות הברית, אף שבתקופתה לא נעשה שימוש בתארים אלה. היא הייתה גם אמו של הנשיא השישי של ארצות הברית, ג'ון קווינסי אדמס. בכך היא הקדימה את ברברה בוש שהייתה גם היא אשתו של נשיא אחד (הנשיא ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש) ואמו של נשיא אחר (הנשיא ה-43, ג'ורג' ווקר בוש). אדמס גם נחשבת לאחת מחלוצות הפמיניזם בארצות הברית בגלל מכתבים שכתבה לבעלה בעת המהפכה האמריקנית, בהם הפצירה בו "לא לשכוח את הגברות", ולהתחשב בהן.
ביוגרפיה
אביגייל נישאה לג'ון אדמס שהיה בן דודה מדרגה שלישית, בשנת 1764 והם התגוררו בחווה במקום הולדתו של ג'ון - בריינטרי. שם החווה שונה מאוחר יותר ל"קווינסי". לאחר שג'ון אדמס החל לעבוד כעורך דין עברו השניים לבוסטון. במהלך עשר השנים הראשונות של נישואיהם ילדה עשרה ילדים, בהם אביגייל אמיליה (1765–1813), ג'ון קווינסי אדמס - לימים נשיא ארצות הברית (1767–1848), סוזנה בוילסטון (1768-70), צ'ארלס (1770–1800), תומאס בוליסטון (1772–1832), ואליזבת, שנפטרה בלידתה בשנת 1775.
בעת כהונתו של ג'ון אדמס כנשיא ארצות הברית הפכה חברה קרובה של מרתה וושינגטון, שעזרה לה לארח מתוקף תפקידה הרשמי את אורחי הנשיא, והייתה אשת הנשיא הראשונה שאירחה בבית הלבן שטרם הושלמה בנייתו. בכתביה היא מתארת את העובדה שנאלצו להדליק אש באחים של הבית שהיה תמיד קר, והיא נאלצה לתלות ולייבש כביסה באחד האולמות הגדולים, בהיעדר מקום אחר לעשות זאת.
רעידת האדמה בסומטרה (2009)
רעידת האדמה בסומטרה, אינדונזיה, התרחשה ב-30 בספטמבר 2009, באי סומטרה, שהוא האי הגדול ביותר באינדונזיה ומהגדולים בעולם. מוקד הרעש היה בחוף האי, כ-45 ק"מ מהעיר פדאנג. הרעידה התרחשה בשעה 17:16 (שעון מקומי) בדרגה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, וגרמה למפולות של בוץ, סלעים, עצים ובניינים ולהרס רב. לפחות 1,300 אנשים נספו ברעש האדמה, וכ-3,000 נוספים הוכרזו כנעדרים. יותר מ-2,400 פצועים אושפזו בבתי החולים. לפחות 20,000 בתים נפגעו ברעש, לאורך קו החוף שאורכו כ-100 קילומטרים.
בית ספר לאמנויות לחימה
עלילה
ג'ק וחבריו צריכים לשפר את התדמית הגרועה של אקדמיית אמנויות הלחימה בובי וואסבי.
דוד (ורוקיו)
הפסל דוד פוסל על ידי הפסל האיטלקי אנדראה דל ורוקיו, ככל הנראה בין השנים 1473–1475. הפסל, אשר הוזמן על ידי משפחת מדיצ'י המפורסמת מאיטליה, עשוי מברונזה וגובהו 125 ס"מ. על פי מספר טענות, ורוקיו השתמש כמודל לפסל בלאונרדו דה וינצ'י, אשר היה תלמיד בסדנה שלו באותה העת. הפסל מציג את המלך דוד בצעירותו, עומד בתנוחת ניצחון מעל ראשו הכרות של גָּלְיָת. הפסל הוצב לראשונה בארמון פאלאצו וקיו שבפירנצה בשנת 1476.
תיאור היצירה
הפסל מתאר את דוד באופן ריאליסטי כנער צעיר, והוא קטן מגודל טבעי. מבעד לשריון שעוטה הדמות מסתמן מבנה הגוף ובולטים הצלעות ושרירי החזה. למרות הדגשת השרירים, דמותו של דוד לא נראית כגיבור חסון אלא כנער צעיר במבנהו. הידיים והרגליים מעוצבות בתנוחת קונטראפוסטו - יד אחת רפויה ויד אחת מתוחה, ומולן בהצלבה רגל אחת מתוחה ורגל אחת רפויה. עיצוב זה יוצר תחושה נינוחה, ומושפע מהפיסול הקלאסי. ורוקיו עיבד בדיוק רב את קישוטי החזה, הכתפיות והחגורה, וייתכן כי הושפע בכך מעיסוקו כצורף.
הוויכוח אודות מיקום ראשו של גוליית
מיקום ראשו של גוליית היווה מקור לוויכוח בקרב היסטוריונים של האמנות. כאשר הפסל הוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה, וכן כאשר הוצג בברג'לו (מקומו הקבוע), מוקם הראש בין רגליו של דוד. עם זאת, מספר היסטוריונים טענו כי הפסל ורוקיו התכוון למקם את ראשו של גוליית לימינו של דוד, ותרצו זאת בקומפוזיציה האלכסונית שמיקום זה יוצר.
הקשר הרעיוני בין הפסל לבין העיר פירנצה
נהוג להתייחס לפסל כאל דימוי לעיר פירנצה עצמה, כיוון ששניהם חזקים יותר מכפי שהם נראים, וכיוון שפירנצה - כמו הנער הצעיר שהפך למלך - מייצגת כוח עולה.
דיפאיינט (NX-74205)
הדיפאיינט (במקור: Defiant; שם מלא: NX-74205 USS Defiant) מסדרת הדיפאיינט (Defiant Class) היא ספינת חלל בדיונית בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 ובסרט הקולנוע מסע בין כוכבים 8: המפגש. זוהי החללית המובילה מהדגם שלה (Defiant Class), ואחת מספינות המלחמה הייעודיות הראשונות של הפדרציה. הדיפאיינט הופיעה לראשונה בפרק הראשון של העונה השלישית של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 – "החיפוש, חלק ראשון", ולאחר מכן – לקחה חלק משמעותי בהמשך התפתחות הסדרה, ובעיקר – במלחמת הפדרציה בדומיניון. בעוד הדיפאיינט המקורית נהרסה לחלוטין במהלך העונה השביעית של הסדרה, צי הכוכבים שלח אל תחנת החלל חלל עמוק 9 ספינה מחליפה, מאותו הדגם, בשם "סאו פאולו". אולם, לאחר היתר מיוחד, שונה שמה של ספינה זו להיות "דיפאיינט".
עיצוב
הדיפאיינט תוכננה תחילה על ידי המעצב האמנותי של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 ג'ים מרטין, בסיועם של המפקח על האפקטים החזותיים גארי האטזל ובונה המודלים טוני מיינינג'ר. לדבריו של המפיק והתסריטאי רוברט יואיט וולפה, התוספת של הדיפאיינט לסדרה נועדה לפתור את הבעיה שבשימוש בחלליות מדגם "Runabout", שהן צפופות מאוד. במהלך יצירתם של העיצובים המקוריים, ההתייחסות לספינה היה כאל "Runabout מורחבת יותר", אולם עיצובים מסוג זה הוחלפו, בסופו של דבר, בעיצוב ספינת חלל, במלוא מובן המילה, אשר שמה הוא "וליאנט" (במקור: Valiant; בתרגום לעברית: אמיצה). שם זה נפסל, בסופו של דבר, על מנת למנוע בלבול עם וויאג'ר – ספינת החלל בסדרה מסע בין כוכבים: וויאג'ר, ששמה גם כן מתחיל באות "V". במשך זמן זה הייתה כוונה לשמור על השם "וליאנט" כשם הדגם של הדיפאיינט. השם "וליאנט" ניתן מאוחר יותר לספינה אחת מדגם "דיפאיינט". באחד מפרקי הסדרה מסע בין כוכבים: וויאג'ר מוצג עיצוב מוקדם של הדיפאיינט, עם שינויים קלים, כספינה "אקווינוקס" מדגם "נובה".
תיאור
אף על פי שבתחילה תוכננה ספינת החלל להיות מהירה ובעלת יכולות תימרון גבוהות על אף חימושה בנשק עוצמתי רב, בסופו של דבר התברר כי לספינה נשק רב מדי, וצריכת אנרגיה גבוהה מדי, בשביל ספינה בגודל שלה. היה צורך לבצע שינויים רבים בספינה, על מנת לשמור על שלמותה ולמנוע ממנה להיקרע לשתיים. הספינה תוכננה במיוחד לקרב, והיא כוללת תותחי פאזה חדשניים, חמושה בטורפדות-קוונטום, בנוסף לטורפדות-פוטון, פייזרים סטנדרטיים, ומערכת הגנה בעלת קיבולת גבוהה. נכס נוסף של הספינה הוא השריון שלה, המאפשרת לה לספוג נזק מינימלי בלבד מפגיעות מרובות מצד האויב, גם כאשר מערכת ההגנה איננה פעילה. העיצוב הפנימי של הספינה נתפס כדי ספרטני, ביחד לסטנדרטים של צי הכוכבים של אותה התקופה, שכן הספינה לא נועדה לשאת בני משפחה של אנשי הצוות, אין בה מעבדות למחקר מדעי או אולמות "הולודק", ויכולות המרפאה מוגבלות, יחסית. חדר מגורי צוות מורכב ממיטת קומתיים אחת ומממשק מחשב כללי. בחדר מגורים ליחיד יש משכפל-מזון, אולם חדר האוכל הוא המקום המועדף לאכול על אנשי הצוות במהלך משימות.
אוכף
אוכף הוא התקן המיועד לישיבה על גבן של בהמות רכיבה, לרוב על גב סוסים.
דיפאיינט (NX-74205)
תיאור
עם הזמן, ככל שהאיום מצד הבורג פחת, וככל שבדיקות המערכות המשיכו להיכשל (במיוחד בכל הקשור לתפוקת מנוע הספינה), הפרויקט החל להיתקע, עד אשר נעצר כליל. אולם מספר שנים מאוחר יותר, בעקבות העבודה שנעשתה בחלל עמוק 9, דגם זה נכנס בסופו של דבר לתהליך של ייצור, עם לפחות חצי תריסר ספינות בשירות מבצעי פעיל משנת 2374 ואילך.
אוכף
מטרת האוכף
השימוש באוכף נועד לשרת מספר מטרות, בהן:
דיפאיינט (NX-74205)
הופעות
בעקבות המפגש הראשון של צי הכוכבים עם הג'מהדאר בשנת 2370, קפטן סיסקו פנה אל צי הכוכבים בבקשה לקבל פיקוד על הדיפאיינט, על מנת שיהיה מוכן טוב יותר למפגש הראשון הצפוי להתקיים עם מנהיגי הדומיניון. צי הכוכבים הסכים, והדיפאיינט הוצבה בחלל עמוק 9 תחת פיקודו של סיסקו. בכך, הדיפאיינט איפשרה לצוות התחנה לנסוע מהר יותר, רחוק יותר, ועם יותר כוח אשר מאשר ניתן עם חלליות ה-Runabout מדגם "דנובה". לספינה אין מפקד קבוע, אולם לרוב סיסקו או וורף משמשים כקפטן הדיפאיינט.
הדיפאיינט היא ספינת צי הכוכבים הראשונה אשר נושאת באופן חוקי מכשיר הלטה. בתחילה, המכשיר, אשר סופק על ידי הרומולאנים, הופעל על ידי קצין רומולאני שהוצב על סיפון הדיפאיינט. בהמשך, הסכם בין הפדרציה לבין הרומולאנים הגביל את השימוש במכשיר ההסוואה לרביע גמא בלבד, בתמורה לכל מידע מודיעיני שייאסף על הדומיניון על ידי צי הכוכבים. עם זאת, במספר הזדמנויות שונות, נעשה שימוש בלתי חוקי במכשיר ההסוואה, בכך שהופעל גם ברביע אלפא.
כפי שמתואר במהלך הסרט מסע בין כוכבים: המפגש, בשנת 2373 הדיפאיינט לוקחת חלק מכוח משימה של צי הכוכבים אשר מנסה לעצור את הבורג בקרב בגזרה 001 (כדור הארץ). בעוד שרוב ספינות החלל של הפדרציה נהרסות כבר בתחילת הקרב, הדיפאיינט מצליחה לשרוד ולהמשיך להילחם בקוביית הבורג, בעוד שהיא מתקרבת אל כדור הארץ. עם זאת, בשלב זה של הקרב הדיפאיינט איבדה את מערכות ההגנה והנשק שלה, ועל כן מפקד הדיפאיינט באותה העת, לוטננט-קומנדר וורף, מורה על ההגאי להתכונן ולנווט את הספינה במסלול התנגשות במהירות גבוהה אל תוך הקוביה. פעולת "קמיקזה" שכזו נמנעה ברגע האחרון, כאשר האנטרפרייז-E מגיעה לשדה הקרב, מושכת את האש של הבורג, ומשגרת אל סיפונה את וורף ואת שאר אנשי הצוות השורדים של הדיפאיינט. אף על פי שספגה נזקים רבים, ללא אנרגיה, נסחפת בחלל, צוות האנטרפרייז-E קובע כי ניתן לתקנה. בטיוטה מוקדמת של התסריט הדיפאיינט מושמדת, אולם המפיק של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 אירה סטיבן באהר, התנגד להריסתה של ספינת הסדרה שלו, ולכן הרעיון נפסל.
בשנת 2375, הדיפאיינט נהרסת במהלך קרב מול גזע ה"ברין".
מספר חודשים מאוחר יותר, במהלך תכנון הפלישה של הפדרציה לשטחי קרדאסיה, ספינת החלל USS סאו פאולו (מס' רישום: NCC-75633) – ספינת חלל חדשה מדגם "דיפאיינט" – מוצבת בחלל עמוק 9. קצין המבצעים הראשי של צי הכוכבים מעניק אישור מיוחד לשנות את שמה של ה"סאו פאולו" ל"דיפאיינט". אף על פי שעל סיפון ה"סאו פאולו" ישנו שלט שעל פיו מס' הרישום של החללית הוא "NCC-75633", בכל צילומי החוץ של הספינה החדשה מופיע מס' הרישום "NX-74205". הסיבה לכך היא שברוב צילומי החוץ של ספינת החלל החדשה נעשה שימוש חוזר בחומר מצולם ישן יותר.
רון מור, מיוצרי מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9, אמר כי שמה המיועד של ספינת החלל החדשה אמור היה להיות "Defiant-A", אולם הוחלט אחר מסיבות תקציביות (שם חדש היה מונע שימוש חוזר במודל הגרפיקה הממוחשבת שכבר היה קיים). עם זאת, מור קבע כי ככל שזה נוגע לו – השינוי אכן קרה.
שמה של ה"סאו פאולו" נכתב בשפה האנגלית, באותיות אנגליות, ללא שימוש בטילדה.
ב-"מראה שבורה" – אחד מפרקי מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 (פרק 19, עונה 4) אשר עלילתו מתרחשת ב"יקום המראה", נראית גרסת יקום מקביל של הדיפאיינט, אשר נבנתה על ידי בני האדם המורדים. בביקורו הקודם ביקום "האמיתי", סמיילי (גרסת היקום המקביל של מיילס או'בריאן) גנב את התוכניות הדרושות לדיפאיינט מהמחשב של חלל עמוק 9, אולם בשל תקלות רבות בספינה (שחלקן מתוארות בתחילת העונה השלישית), המורדים חוטפים את בנג'מין סיסקו ואת בנו ג'ייק, על מנת שיתקנו את הפגמים בתכנונה של הדיפאיינט. שמה של ספינת חלל זו: "ISS Defiant".
חיי שלמה מימון
חיי שלמה מימון (תורגם בראשונה לעברית כתולדות שלמה מימון; גרמנית: Salomon Maimons Lebensgeschichte) הוא ספר זכרונות אוטוביוגרפי שכתב שלמה מימון, פילוסוף יהודי בן תנועת ההשכלה וגולל בו את קורות חייו במחצית השנייה של המאה ה-18. האוטוביוגרפיה המפורטת של מימון הייתה סוגה ספרותית חדשנית מהראשונות שנכתבו בעת ההיא, והיא משמשת גם כתעודה חשובה לתולדות החסידות ויהדות פולין. המחבר מבקר בו רבות את בני דורו, היהודים והנוצרים כאחד.
הספר תורגם לראשונה לעברית מגרמנית על ידי ישראל חיים טביוב בשנת 1898, ויצא שוב לאור בעברית בשנת 1949 בתרגום י"ל ברוך בהוצאת מסדה ובשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים. מהדורת הספר בהוצאת ידיעות ספרים בעברית כוללת פתח דבר מאת יורם קניוק וקטעים מתוך מסה של ברדיצ'בסקי על הספר.
הספר כולל נספחים שונים שמימון צירף, ובהם ביאור הגישה שלו למורה נבוכים, דברי הסבר על ההיסטוריה של היהודים, וכן ביאורים על הפילוסופיה שלו.
תוכן
חייו של מימון נעים בין הקומי לטרגי, מנישואיו לבתה של אישה בהיותו נער בן אחת-עשרה, דרך הנדודים בחוסר כול ועד התקבלותו בברלין אצל משה מנדלסון וקאנט. הסיפור משלב זיכרונות אישיים עם חיבורים קצרים על תנאים חברתיים, חינוך, מיסטיקה ודת אצל יהודי פולין וליטא. מימון ידע עברית וכתב בה, אך הספר נכתב ויצא לאור לראשונה בגרמנית. מימון מבקר בספר את בני דורו היהודים והנוצרים. הוא מתאר בספר את האצילים הפולנים, את עלילות הדם נגד היהודים, את מבנה החדר וחיי המלמד ואת מוסד השידוכין. מימון מספר על חייו עם אשתו כאשר נישאו בהיותם ילדים צעירים. הוא מספר על דרכי תשובה וסיגופים של חסידי אשכנז. מימון מתאר את ביקורו אצל המגיד ממזריטש ומקדיש פרק לתיאור ולשבחים על משה מנדלסון. הוא מבאר על פי דרכו את דרכי הקבלה ואת סודותיה ואת הפילוסופיה של הרמב"ם. מימון מדבר בספרו על זרע הפורענות ושורשי האנטישמיות שבאה אז לידי ביטוי בשנאת היהדות והיהודים. הוא מתאר את חירות הדת ושנאת הדת במקביל ובמידה שווה בפולין של אותם ימים. מצד אחד, ניתן ליהודים חופש פולחן מלא, כולל בתי דין והלכה מחייבת כשלעצמה, אך בד בבד "השם ´יהודי´ תועבה הוא". הוא מספר כי היה צורך ביהודים בפולין לשם "סיפוק צורכי עצמה כלכלית, חברתית" ולכן היהודים במדינה קבלו את הזכויות הדתיות שלהם. במקביל התפתחה שנאה שהביאה לרדיפות היהודים ולעלילות דם. גם אביו מתואר כמי שנפל קורבן לעלילת דם ורק בנס הצליח לצאת ממנה. גם מסיפור החובש היהודי, שהנסיך ר. הנוצרי רם המעלה קרא לו אליו עם כליו, ומבלי לדעת דבר וחצי דבר ברפואה, ביצע בו ניתוח וגרם לפציעתו באורח קשה. הסיפור בו הוא הטיל את מימיו ברוב שכרות בכנסייה, וכשהוכיחו אותו הכמרים על העבירה, גזר על היהודים לשלם קנס "קורבן כיפורים".
מימון לא חוסך שבטו גם מהמוסד הרבני בפולין. הוא אומר עליהם שהם גאוותנים, תאווי מדנים ובעלי מידות רעות אחרות. כבר בתחילת הספר הוא אומר כי היהודים בפולין נחלקו לשלוש קבוצות: "עמי-ארץ עובדים, תלמידי חכמים שתורתם אומנותם ובני אדם המקדישים עצמם לתורה ואינם עוסקים בשום משלח יד ופרנסתם מוטלת על מעמד העובדים". הוא מדגיש כי הגרעין של היהודים הפולנים הוא טוב ביסודו: ישנם מעשי צדקה, עשייה לטובת העני, בתי חולים ובתי קברות בהם מטפלים זקני הקהילה, ישנו כיבוד הורים וקדושת הנישואין וכן מנהגים מכובדים בתקופת הרווקות. מימון מציג בספר את הזרמים הבולטים של היהדות בתקופתו:
מימון כותב בלעג ובסאטירה כלפי מסורות בהן נתקל בהיותו בישיבה. הוא מספר שניסה סגולה של "רואה ואינו נראה", אחר סגופים ותעניות והכנות רבות, הכה איש אחד על הלחי, אבל הסגולה לא הצליחה, וחברו השיבו כפליים. הוא מלגלג על ספר רזיאל המלאך, בו כתוב כי האיש המחזיק את הספר הזה בביתו, מובטח שלא תשלוט בביתו אש והנה לא עברו מספר ימים, ותצא אש ותאכל את ביתו, וגם את ספרו של המלאך רזיאל. על תקופת לימודו בישיבה, כתב מימון בצורה ביקורתית במיוחד: "קולמוסי נשמט מידי, כשאני מעלה על זכרוני כי אני ורבים כמוני אנוסים היינו לבלות את מבחר שנותינו, את השנים בהן מגיעים כוחות האדם לידי עצם חזקתם, בלימוד זה הממית את הרוח, ולהיות ערים לילות תמימים, כדי להכניס משמעות במקום שאין בו כל משמעות, לגלות בחריפות סתירות במקום שלא נמצאו שום סתירות ולישב בחידוד השכל סתירות בולטות, לרדוף בשלשלת ארוכה של דקדוקים אחרי צללים ולבנות מגדלים באוויר".
יחסי יוון–מקסיקו
יחסי יוון–מקסיקו הם היחסים ההיסטוריים והנוכחיים ומערכת היחסים הבילטרלית בין יוון ומקסיקו. שתי המדינות הן חברות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
יחסי יוגוסלביה–ישראל
יחסי יוגוסלביה–ישראל היו יחסי חוץ היסטוריים בין ישראל והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. יחסים ראשוניים חיוביים בין שתי המדינות הושפעו לאחר מכן באופן שלילי מהסכסוך הערבי-ישראלי ומהיחסים ההדוקים בין יוגוסלביה לחלק ממדינות ערב, במיוחד יחסי יוגוסלביה–מצרים. למרות ביטול היחסים הפורמליים לאחר מלחמת ששת הימים, חילופי דברים לא רשמיים נמשכו לאורך תקופת המלחמה הקרה.
היסטוריה
בין סוף מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל יוגוסלביה התירה מעבר של אלף מעפילים יהודים לארץ ישראל, כחלק מהמאבק האנטי-אימפריאליסטי. יוגוסלביה הייתה אחת מ-11 חברות ועדת אונסקו"פ של האו"ם ואחת משלוש אשר הצביעו נגד ההצעה הסופית כאשר נציג יוגוסלביה תמך בפתרון דו-לאומי של מדינה אחת. יוגוסלביה הכירה בישראל ב-19 במאי 1948. באותה שנה פדרציית הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ביקשה וקיבלה אישור מהשלטונות לשלוח עזרה חומרית ולארגן את ההגירה היהודית לישראל. ביוני 1949 הגיע לישראל שגריר יוגוסלביה (ציר) וב-13 ביולי 1949 הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה. למעלה ממחצית מיהודי יוגוסלביה ששרדו את השואה היגרו לישראל. בניגוד למדינות קומוניסטיות אחרות במזרח ודרום מזרח אירופה, יוגוסלביה אפשרה את הגירת אזרחיה היהודים לישראל, אך אפשרה להם להחזיק אך ורק את רכושם המיטלטל בזמן שהמדינה תקבל את רכוש המקרקעין. יש מקורות שטוענים כי אישור זה היה תוצאה של השפעת משה פיאדה, אחד הבכירים ביותר בממשל היוגוסלבי.
היחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין שתי המדינות נותקו לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראל ציפתה כי הם יישארו מנותקים כל עוד יוגוסלביה תמשיך למלא תפקיד מוביל בעולם השלישי באמצעות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות. עם זאת, המגעים התרבותיים והמסחריים בין שתי המדינות נמשכו בחילופי ביניים בין שני הצדדים, כולל ביקור של תיאטרון הבימה בבלגרד, הקמת טיסות ישירות של JAT איירווייז בין נמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה לנמל התעופה בן-גוריון, ביקור אלעזר גרנות וכו'. בשנת 1985 הדיפלומט היוגוסלבי ווֹיִימיר שוֹבַּיִיק (Vojimir Šobajik) סיפר לעיתון פוליטיקה כי ביטול היחסים הייתה טעות וכי "אסור שהלגיטימיות של ישראל תהיה מוטלת בספק". יש מי שייחסו את החלטה שלא לכונן מחדש את היחסים עד 1982 (לאחר מותו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו) בהעדפה אישית של שר החוץ היוגוסלבי ראיף דיזדרביץ' שהיה הדמות המובילה בלובי הפרו-ערבי המשפיע במדינה. ב-9 בספטמבר 1988, שמחה דיניץ, יו"ר הסוכנות היהודית לישראל, היה הנציג הישראלי הראשון שביקר רשמית ביוגוסלביה לאחר התפרקות היחסים.
יחסי יוון–מקסיקו
היסטוריה
באוגוסט 2016, נורו יריות על שגרירות מקסיקו באתונה.
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, ביניהם חוזה ידידות (1938); אמנת סחר (1960); הסכם בנושא חינוך ושיתוף פעולה תרבותי (1982); הסכם שיתוף פעולה בתיירות (1992); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1999); אמנת ההסגרה (1999); הסכם בנושא סיוע משפטי הדדי בעניינים פליליים (1999); הסכם לקידום והגנה על השקעות (2000); הסכם למניעת מיסוי כפול והעלמת מיסים (2004) והסכם שיתוף פעולה בין שתי המדינות המוסדות הדיפלומטיים (2009).
יחסי סחר
בשנת 2000, מקסיקו חתמה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את יוון). מאז שנת 2000, הסחר בין שתי המדינות גדל במידה ניכרת. בשנת 2018, הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות ב-217 מיליון דולר. היצוא היווני למקסיקו כולל: חלקים ואביזרים למטר ואט; סכיני גילוח ולהבים. היצוא המקסיקני ליוון כולל: טקילה, יחידות תהליכים, חומוס, יחידות זיכרון ובירה מאלט. סך ההשקעה המצטברת של יוון במקסיקו בין 1999 ל-2016 הייתה 1.3 מיליון דולר.
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי, ו-2 קונסוליות במונטריי ומרידה. מאידך, מקסיקו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
פרל סיטי
פרל סיטי (באנגלית: Pearl City) היא עיר באי אוהאו שבמחוז הונולולו שבמדינת הוואי שבארצות הברית.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 נמצא כי בעיר יש כ-30,976. העיר ממוקמת מצפון לפרל הארבור. שטחה הכולל של העיר הוא כ-15.0 קמ"ר. המיקוד של העיר הוא 96782. העיר נמצאת בממוצע בגובה של 27 מטר מעל פני הים והצפיפות בעיר כ-2,399.8 לקמ"ר. במפקד האוכלוסין של שנת 2000 נמצא גם כי בעיר יש 17.24% של לבנים, 2.71% אפרו אמריקאים, 53.42% אסיאתים והשאר מאוכלוסיות אחרות.
עיבוד תמונה
עיבוד תמונה הוא תחום במדעי המחשב, מתמטיקה שימושית, הנדסת חשמל ואלקטרוניקה העוסק בעיבוד של תמונות ובמניפולציות שונות עליהן. לרוב העיבוד נעשה בתחום הדיגיטלי לאחר שהתמונה כבר נדגמה אך שם התחום כולל גם עיבוד תמונה אופטית במערכות אופטיות בהם נעשה שילוב של עיבוד ספרתי ואנלוגי.
מטרות ושימושים
עיבוד תמונה נעשה לשתי מטרות עיקריות:
לעיבוד תמונה שימושים רבים:
יישומים
בתחום זה עוסקים בקביעת פורמטים שונים לאחסון תמונות, במיוחד אלו העוסקים בדחיסה ובפריסת קובץ התמונה, בפילטרים ובעיבודים נוספים של התמונות, כמו שיפור איכות ירודה של תמונה. בתחום הזה ישנו ענף של זיהוי צורות, כדי שעבודת העיבוד תהיה אוטומטית. אחד היישומים הנפוצים ביותר בתחום, הוא שינוי רזולוציה של תמונה, סיבובה או היפוכה (ראו תמונה עליונה). גם המנגנון של הסרת עיניים אדומות מהתמונה, שקיים היום ברוב התוכנות הנפוצות לעיבוד תמונה, הוא יישום די נפוץ. תחום המצלמות הדיגיטליות שהתפתח בשנים האחרונות, הזריק דם חדש בתחום הזה, ותוכנות לעיבוד תמונה נפוצות היום, כמעט כמו תוכנות לעיבוד תמלילים.
עקרון
כל קובץ תמונה מורכב מנקודות זעירות הקרויות פיקסלים. ככל שיש יותר נקודות ביחידת שטח, כך הרזולוציה של התמונה גבוהה יותר, והתמונה תראה חדה יותר. ככל שנקודה יכולה לתת טווח יותר גדול של צבעים, כך עומק הצבע גדול יותר, והתמונה תראה ריאליסטית יותר. הנתונים הללו מאוחסנים כמו שהם בקובץ Bitmap (תמונת מפת סיביות), שבו יש יצוג מספרי לכל נקודה בתמונה, או שנדחסים באמצעות אלגוריתם מיוחד ונשמרים בקבצים דחוסים כדוגמת JPG. בכל תהליך של שמירה ופתיחה בקבצים דחוסים, התוכנה משתמשת בתהליך עיבוד מיוחד, שיודע לדחוס את נתוני התמונה תוך איבוד מינימלי של מידע.
ביצוע עיבוד תמונה
מערכת עיבוד תמונה בסיסית מורכבת מדוגם תמונה המחובר למחשב המסוגל לאחסן את התמונה בזיכרון ואחר כך לעבד אותו באמצעות תוכנה מתאימה המסוגלת לנהל את הדגימה, את התצוגה של התמונה ולבצע את האלגוריתמים השונים.
התמונה הנדגמת תופיע בזיכרון בצורת מטריצה דו־ממדית \ p[x][y], כל איבר במטריצה הוא פיקסל. כל פיקסל מכיל אינפורמציה על רמת האור שהפיקסל הזה נחשף לה בזמן הצילום. הרזולוציה נקבעת על ידי צפיפות הפיקסלים על חיישן המצלמה, ואם דוגמים ומייצגים פיקסל בבייט (8 ביט) זה אומר שכל פיקסל מייצג אחד מ־256 רמות אפור.
צריך לשים לב לכך שמטריצת היציאה קטנה בממדיה מהתמונה, אם גודל התמונה הוא X,Y וגודל הפילטר M,N אזי גודל מטריצת היציאה יהיה 1+X-M+1 ,Y-N.
פילטר המחליק רעש לבן (רעש בתדר מרחבי גבוה)
פיקסל במקום x,y במטריצת היציאה יהיה:
אפשר לראות שהתוצאה היא שכל פיקסל ביציאה יהיה ממוצע של 4 פיקסלים מהתמונה וזה ימצא רעש בתדר גבוה, אם תדר הרעש נמוך יותר (נקודות רעש גדולות יותר) אפשר יהיה לבחור מטריצה גדולה יותר שהמשמעות תהיה מיצוע שטחים גדולים יותר.
פילטר המבליט רק את השינויים בתמונה
פילטר זה מתקבל לאחר פעולת סכימה בין 4 פילטרי נגזרת שנייה הבאים:
נגזרת שנייה בציר ה- X:
נגזרת שנייה בציר ה- Y:
נגזרת שנייה אלכסונית:
נגזרת שנייה אלכסונית בכיוון השני:
פילטר פופולרי זה ידוע בכינויו "לפלסיאן" (laplacian).
פילטר לזיהוי תנועה
אלגוריתם זה מאתר כל תנועה ולכן גורם להרבה זיהויים שגויים מאחר שכל תזוזת ענפי עצים ברוח או מעוף ציפור יפעילו את הגלאי ולכן לרוב מוסיפים אלגוריתמים נוספים לטיפול במקרים אלו.
ליל הרכבות
ליל הרכבות (או מבצע מסיבה ומכונה גם ליל המסילות) היה מבצע חבלה במסילות הברזל המנדטוריות בליל 1 בנובמבר 1945. המבצע היה אחד המבצעים הראשונים של תנועת המרי העברי עוד לפני הקמתה הרשמית, וסימל את הקמתה. במסגרת המבצע חיבלו חוליות פלמ"ח ברשת מסילות-הברזל ברחבי הארץ ופוצצו שלוש סירות משמר בריטיות בנמלי יפו וחיפה, ויחידה של האצ"ל ולח"י תקפה את תחנת הרכבת בלוד.
מהלך המבצע
כ-50 חוליות הפלמ"ח, שכללו חבלנים ומאבטחים, חיבלו קשות ב-153 נקודות בפסי הרכבת בכל הארץ, בעיקר בצמתי הצטלבות המסילות ובגשרונים שמעליהם. הפעולות התבצעו בסביבות שעה אחת עשרה בלילה, בדיוק זמנים מקסימלי בין החוליות, כדי למנוע את תגובת הבריטים. רק בשני מקומות אירעו תקריות אש, שהסתיימו בלא נפגעים.
במקביל, שתי חוליות של הפלי"ם, הפלוגה הימית של הפלמ"ח, טיבעו שלוש סירות משמר בריטיות, שתיים בחיפה ואחת ביפו, שהופעלו כחלק ממערך ההסגר על חופי הארץ מפני כניסת מעפילים. בחיפה פיקד על המבצע יוחאי בן נון וביפו ביצעו את הפעולה יוסף הראל וזלמן כהן, שתודרכו לפני כן על ידי יצחק שדה. בשני המקרים הגיעו החבלנים לסירות, צללו מתחת לסירות הבריטיות והצמידו אליהן מטען חומר נפץ בעל מנגנון השהייה.
באותו לילה פשטה יחידה של האצ"ל ולח"י, בפיקודו של איתן לבני, על תחנת הרכבת בלוד. תוך חילופי אש פוצצו הלוחמים שלושה קטרים ומספר מבנים. בפשיטה זו נהרגו לוחם אצ"ל, שני בריטים וארבעה ערבים. הפעולה גבתה מחיר כבד יחסית, כנראה עקב איחור בהגעת הכוח הפושט אל היעד, שגרם לכך שהבריטים נמצאו בכוננות גבוהה. כמו כן ניסתה חוליה של לח"י לחבל באותו לילה בבתי הזיקוק בחיפה. פעולה זו לא קיבלה את אישור תנועת המרי העברי. ארבעה לוחמים הצליחו לחדור למתחם בתי הזיקוק. מפקד הפעולה, משה בר-גיורא (ישראל), הכין את מטעני חומר הנפץ לפיצוץ אך בגלל תקלה התפוצץ חומר הנפץ והוא נהרג במקום. לוחם אחר, אברהם יהודאי (אלחנן), נפצע קשה ואיבד עין. בכוחות אחרונים הוא זחל והצליח עם שחר להגיע למקום מבטחים ולקבל טיפול.
השלכות
המבצע העלה את מורל אנשי היישוב לאחר ההגבלות הקשות של הבריטים על עלייה והתיישבות, ובעיקר עורר שביעות רצון בקרב הנהגת היישוב ובקרב אנשי הפלמ"ח וההגנה, שנוכחו לראות כי ניתן להפעיל בו זמנית ובהצלחה כוחות רבים במספר רב של יעדים. דוד בן-גוריון כתב למפקדת ההגנה, כי יש שכר לפעולה זו, אם כי לא מיד. גם ההד בבריטניה היה רב. אנשי ממשל גינו את הפעולה, והעיתונות פרסמה כתבות מפורטות על מעשי החבלה.
בני וירצברג
בני וירְצְברג (12 באוגוסט 1928 – 4 באוגוסט 1968) היה יערן ישראלי וניצול השואה, פרסם ספר אוטוביוגרפי – מגיא ההריגה לשער הגיא – שנכתב בעקבות משפט אייכמן, והיה מהראשונים שעסקו בנושא בישראל.
ביוגרפיה
וירצברג נולד באלטונה, שבגרמניה, בן יחיד לגבריאל ורחל. ביולי 1939 גורשה משפחתו לרובע היהודי של סוסנוביץ בפולין. ב-1942 גורשו יהודי סוסנוביץ לגטו שרודולה (בפולנית: Środula). ב-23 ביוני 1943, וירצברג והוריו לצד יהודים נוספים, שנלכדו לילה קודם לכן בבונקר שבו הסתתרו, נשלחו לאושוויץ. אמו של וירצברג נרצחה מיד עם הגיעם למחנה. וירצברג שימש כנער שליח בבלוק המרכזי של בית החולים במחנה וכמשרת של ד"ר יוזף מנגלה. הרופא הגרמני שחרר את אביו מהסלקציה הראשונה. בסלקציה אחרת ב-1944, שבה אמור היה האב להישלח להשמדה, נעתר לתחנוני וירצברג מנהל המחנה החדש פרנץ הסלר, ומסלקציה נוספת הציל וירצברג את אביו בסיוע "המפלצת" של אושוויץ, איש האס.אס אוסוולד קאדוק (Oswald Kaduk).
בינואר 1945 השתתף וירצברג בצעדת מוות לצד אביו, שנורה לנגד עיניו בידי חייל אס אס. לאחר השחרור מהמחנה שהה בעיירת הדייגים סנטה מריה באיטליה עד העלייה לארץ ישראל בנובמבר 1945. במסגרת עליית הנוער נקלט וירצברג בקיבוץ גבעת השלושה, ובו למד ועבד ועבר הכשרה לקראת השירות בפלמ"ח. בנובמבר 1947 גויס לפלמ"ח והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות. וירצברג שירת בגדוד החמישי, פלוגה א', "המסייעת", שצוידה במכונות ירייה. הוא השתתף בקרבות לשחרור ירושלים הנצורה במבצע הראל, בליווי שיירות משוריינים שהובילו אליה אספקה, ובקרבות בנגב, שבהם נפלו ארבעה מבני חבורתו.
לאחר שחרורו מהצבא נשא וירצברג לאישה לוחמת פלמ"ח ושמה רחל יששכר (שוכר), ילידת העיר רחובות ממוצא תימני. וירצברג עבד בקרן קיימת לישראל, ובסוף ימיו היה ממונה על מחלקת המחקר באגף הייעור של אזור הדרום. הוא המציא ופיתח את הלימנים בערבה בהשראת שיטות השקיה נבטיות.
ספרו שיצא לאור ב-1967 לא זכה להצלחה, ונבלע בגל הספרים שיצאו בעקבות מלחמת ששת הימים. בספר כתב את קורותיהם של תשעה מחבריו שחוו עמו את תקופת השואה, את תהליך הקליטה בארץ ואת חוויות הלחימה במלחמת השחרור.
ההיסטוריון אביהו רונן כתב על הספר: "קראתי את הספר בנשימה עצורה. זהו ספר מיוחד במינו שהקדים את זמנו, וכולל עדויות אותנטיות חשובות מאוד. לסיפורו של וירצברג יש ייחוד חשוב מאין כמותו במגוון העדויות והסיפורים על השואה. מבחינה אקדמית ספרו של וירצברג הוא נדבך בסיסי בהבנת חוויותיהם של ילדים בתקופת השואה, וקליטת הניצולים בישראל בשנים המעצבות של המדינה".
חוקרת השואה חנה יבלונקה כתבה על הספר: "'מגיא ההריגה לשער הגיא' הוא לדעתי הספר החשוב ביותר מסוגו שפורסם בישראל. היה זה ספר הזיכרונות הראשון שנכתב בידי ניצול שכמחצית ממנו עוסקת במפגש עם הארץ ועם אנשיה. וירצברג כתב סיפור עז-מבע על תהליך ההפיכה לארץ-ישראלי. הסיפור עטה נופך מצמרר לאחר שוירצברג שלח יד בנפשו זמן קצר לאחר פרסום הספר".
ב־4 באוגוסט 1968, כשבוע לפני שמלאו לו 40, התאבד וירצברג ביריית אקדח בבית משפחתו כתוצאה ממחלת הדיכאון שממנה סבל. הוא הותיר את אשתו רחל, את בנו, המוזיקאי אילן וירצברג, ואת בתו, דליה וירצברג. על קברו אמר הרב אליהו קושלבסקי, רבהּ הראשי של באר שבע, עיר מגוריו: "אייכמן רצח אותו לפני עשרים וחמש שנים. רק היום קיבלנו את גופתו".
הוצאת הספר
הנרטיב של וירצברג מערער על הנרטיב המקובל שבו הניצול כ"אבק אדם" מקבל בפסיביות את חסותם של המצילים הארצישראלים, אך הוא מערער גם על הנרטיבים החדשים יותר הרואים את הכפייה שבתהליך הקליטה. וירצברג, לעומת זאת, בחר מרצונו להיות "יהודי חדש". הוא ביקש קבלה לא רק כלוחם וכ"יהודי חדש", אלא גם כמי שמזדהה כ"יהודי ישן". וירצברג ביקש להפריך בספרו את הדעה שרווחה אז כי היהודים הלכו כצאן לטבח. בפתח דבר לספרו כתב:
עמוס עוז כתב בספרו "סיפור על אהבה וחושך" כי: "אנשי היישוב הוותיקים התייחסו לאודים המוצלים ברחמים ובסלידה". הוא גם פירט את הנימוקים לקביעה זו. וירצברג חתר לתיקון ההתייחסות הזאת מצד אנשי הארץ. רבקה גורפיין מיטיבה לתאר את המחיצה שניצבה אז בין הניצולים לבין לשאר העם: "רצה הגורל המכבד נועזים ומגן על אמיצי לבב, כי אלה שהשלימו עם מותם והלכו לקראתו אלפי פעמים - נותרו כדגל מתנוסס על חורבות, כנושאי אגדה גדולה. מה רב הצער כי לא תמה דרכם הקשה גם כיום, אחרי שהעפילו למקור כוחם למגדלורם, אשר לאורו נמשכו מכל המעמקים; שזורים בדמיהם זכרונות והדים שיהוו בשבילם גם מעמסה וגם נכס. דרוש מאמץ רב, גם שלנו וגם שלהם, על מנת להפיל את המחיצה שהצמיח העבר, עברם המיוחד, אשר לנו אין חלק בו." באמצעות ספרו ניסה וירצברג להסיר את ה"מחיצה", אך הדבר לא עלה בידו.
בדצמבר 2008 הוציאה לאור בתו דליה וירצברג-רופא מהדורה חדשה של הספר, הכוללת מבוא, אחרית דבר ותמונות בהוצאת כרמל.
באוגוסט 2017 יצאה לאור בהוצאת יד ושם מהדורה באנגלית, FROM DEATH TO BATTLE Auschwitz Survivor and Palmach Fighter. ב-18 במרץ 2019 הושקה מהדורה זו במוסד יד ושם בהשתתפות חנה יבלונקה ועמיה ליבליך. מוטי אשכנזי נשא ברכה, ובתו דליה וירצברג נשאה את דבר המשפחה. בטקס נכחו גם הבן אילן וירצברג והנכד אורן וירצברג, מ"פ בטכני בחיפה, שבא מלווה ב-15 מפקודיו.
בבו ואלדס
בבו ואלדס (בספרדית: Bebo Valdés; ) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומפיק מוזיקלי קובני, אביו של פסנתרן הג'אז הקובני צ'וצ'ו ואלדס. ואלדס היה דמות מרכזית בעידן הזהב של המוזיקה הקובנית, סולן שני הרכבי ביג בנד, ואחד מאמני הבית של מועדון טרופיקנה.
ביוגרפיה
ואלדס נולד בהוואנה בשם רמון אמיליו ואלדס אמארו. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדוני לילה בהבאנה בשנות ה-40, והתפרסם בעיקר בזכות הופעותיו הרבות במועדון הקברט טרופיקנה. בשנות ה-50, היה בין מפתחי סגנון הממבו, וכן פיתח מקצב חדש בשם בטנגה שהתחרה עם הממבו. ואלדס הוא גם דמות חשובה בג'אז הקובה.
בשנות ה-60, עבר למקסיקו יחד עם הזמר שלו רונלדו לה סרי, ולאחר שהות קצרה בארצות הברית וסיבוב באירופה התיישב בסטוקהולם שם חי עד 2007. שם פיתח והפיץ מוזיקה קובנית וג'אז לטיני.
בשנות ה-90 זכה לפרסום רב יותר בזכות קטעי נגינה שלו שהשתתפו בסרטים Calle 54, וEl milagro de Candeal, וכן עקב זכייתו בחמישה פרסי גראמי וכן בעקבות האלבום Lagimas negras (דמעות שחורות) שהוקלט עם דיאגו אל סיגאלה.
בין לחניו המוכרים: Guempa, Daquirí, Dile a Catalina, Nocturno en batanga, La rareza del siglo, México querido ו Ritmando el chachacha.
חיים אישיים
לבבו ולגרושתו, פילאר לבית רודריגס, חמישה ילדים, ביניהם הפסנתרן צ'וצ'ו ואלדס. ב-1963 נישא ואלדס לאישה שוודית ומאז 2008 הם התגוררו במאלגה שבספרד. נפטר במרץ 2013 בשוודיה.
הרציחות ברחוב מורג
הרציחות ברחוב מורג (באנגלית: The Murders in the Rue Morgue) הוא סיפור קצר של אדגר אלן פו שפורסם במגזין של גרהם בשנת 1841. הסיפור נחשב כסיפור הבלשי המודרני הראשון.
הסיפור נסוב סביב דמותו של ג. אוגוסטין דופין, הפותר את תעלומת הרצח האכזרי של שתי נשים בפריז. בזירת הרצח, דופין מוצא שיער שלא נראה אנושי.
בתור הבלש הבדיוני הראשון, דופין של פו מציג תכונות רבות שהפכו למוסכמות ספרותיות אצל הבלשים הבדיוניים הבאים, כולל שרלוק הולמס והרקול פוארו. למשל, ידידו האישי המשמש כמספר הסיפור וההתגלות הסופית המוצגת בטרם ההנמקה המובילה אליו.
בית הכנסת דה נצרת
בית הכנסת דה נצרת (בצרפתית: Synagogue Nazareth) ממוקם על רחוב נוטרדאם-דה-נצרת, ברובע השלישי של פריז, והוא הוותיק מבין בתי הכנסת של פריז. הוא מכונה בדרך כלל בית הכנסת נצרת ולא בית הכנסת של נצרת, שמו הרשמי.