cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערות בסומלילנד
רשימת מערות ואטרקציות בסומלילנד
4. מערת גסלה (Gacale): מערה מרהיבה במחוז סול שבסומלילנד, שנמצא בתוכה נטיפים וזקיפים מרהיבים.
5. מערת דמטאהלה (Dhambalahle): מערה יפהפייה באזור אודוין בסומלילנד, הידועה בצורת הכדור המופלאה שבתוכה.
6. נמל החוף הלבן: נמל תיירותי מקסים הנמצא בחוף הים האדן שבסומלילנד, המוכר בחופיו המדהימים והחול הלבן המשוגע.
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי (ברוסית: Алексе́й Никола́евич Толсто́й; 10 בינואר 1883 - 23 בפברואר 1945) היה משורר וסופר רוסי סובייטי, שכתב בתחומים רבים אך התמקד בעיקר ברומנים היסטוריים ומדע בדיוני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה כתב צבאי. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה חי טולסטוי בקונסטנטינופול, אבל חזר לברית המועצות בשנת 1923. במלחמת העולם השנייה היה אחד האישים הראשונים שדיברו על הרג ההמונים שעשו הנאצים באמצעות משאיות גזים. הוא זכה שלוש פעמים בפרס סטלין על פעילותו בתחום הספרות, אחד מהם על ספרו "פטר הראשון" משנת 1941. ב-1936 מונה ליושב ראש איגוד הסופרים הסובייטי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1938. היה חבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
מבין ספריו הנודעים היה גם הספר "בנתיב הייסורים" שמגולל קורותיהן של שתי אחיות על רקע אירועי מהפכת אוקטובר. הספר זכה למספר עיבודים, לרבות שתי סדרות טלוויזיה סובייטיות וסדרת טלוויזיה רוסית.
אזכורים ליצירתו
ברומן לב של כלב למיכאיל בולגאקוב מוזכר שירו "סרנדת דון חואן" כשיר ששרה אחת הדמויות.
כמה מספריו תורגמו לעברית:
שיריו מכורתי בלחן אלכסנדר טיכונוביץ' גרצ'נינוב ואסירים-אסירי סיביר תורגמו ובוצעו על ידי זמרים ישראלים.
ג'רש (מחוז)
שטחו 409.8 קמ"ר, והוא המחוז הקטן ביותר בממלכה. אוכלוסייתו מונה 183,400 נפש והוא בעל צפיפות האוכלוסין השנייה בגובהה במדינה.
Little Star
Little Star (בעברית: כּוֹכָב קָטָן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Ray of Light (1998). הוא נכתב על ידי מדונה וריק נואלס, והופק על ידי הזמרת ביחד עם מריוס דה פריס. השיר הופץ כסינגל הרביעי מתוך האלבום ב-23 בנובמבר 1998, בהוצאת חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס. הוא הופץ בנוסף כסינגל בי-סייד כפול בממלכה המאוחדת בצירוף השיר "The Power of Good-Bye". מילות השיר נכתבו על בתה הבכורה, לורדס 'לולה' צ'יקוני והיו שציינו את הקשר לאמה שנפטרה כשהייתה צעירה. השיר האלקטרונית הזה, כולל מאופיין בסוגות מוזיקליות נוספות כדוגמת פופ, דאון-טמפו, אמביינט, דראם נ' בייס וארט פופ.
"Little Star" זכה לשבחים ביקורתיים ברחבי העולם. מבקרי המוזיקה כתבו שבנוסף למחווה לבתה הבכורה, מדונה עוסקת גם באובדן אמה שלה – מקבילה הורית שלא מוזכרת עד לרצועת הסיום באלבום. כאן היא שרה, "אלוהים נתן לי מתנה / עשויה מבשר ועצמות", דימויים שהדהדו מאוחר יותר ב-"Mer Girl", המתייחס ל"בשר הבוער" ו"העצמות הנרקבות" של אמה. המפגש הזה עם המוות מחלחל לשיר ערש מתוק בצורה שטחית אחרת המייצג את רצונה של מדונה להגן על בתה מהחוויה הבלתי נמנעת של אובדן.
רקע וכתיבה
בין 1996 ליציאתו של Ray of Light ב-22 בפברואר 1998, עברה מדונה מספר "חוויות משנות חיים", ביניהן לידת בתה הבכורה לורדס מריה צ'יקונה ליאון, התעניינותה במיסטיקה מזרחית (תורת הנסתר) ובקבלה (תורת הסוד והמיסטיקה היהודית), וגילום התפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי למחזמר "אוויטה" (1996). שנה לאחר מכן, בעקבות קידום הפסקול של הסרט, היא החלה לעבוד על Ray of Light; האלבום שיקף את נקודות המבט המשתנות שלה לגבי החיים. מדונה כתבה שירים עם ויליאם אורביט, פטריק לאונרד וריק נואלס.
באותה העת, כתבה מדונה את "Little Star" ביחד עם נואלס; הוא היה לאחד מתשעת השירים שהם כתבו ל-Ray of Light. נואלס כמה לעבוד עם מדונה, והתפעל מהעבודות הקודמות שלה עם לאונרד, סטיבן בריי וגם עם נייל רוג'רס; הוא היה בניו יורק לרגל טקס פרסי גראמי, ובמהלך מסע קניות בבארניז, פגש אותה. נואלס שיבח את הזמרת על כישורי כתיבת השירים שלה, ולאחר מכן הוזמן ללוס אנג'לס לסדרת מפגשי כתיבה. לדברי לוסי או'בריאן, מחברת הספר, "מדונה: כמו אייקון", "[נואלס] הופתע מיכולת כתיבת השירים [של מדונה], והודה שהיא עמוקה, פואטית ואינטליגנטית. כשהיא נמצאת בשיא כתיבתה, היא דומה לג'וני מיטשל או פול סיימון". בהמשך לכך, הוא הצהיר שיכולת כתיבת השירים שלה מאופיינת ב"קריאה רעבתנית". שלושה שירים ממפגשיהם נבחרו להיכלל ברשימת הרצועות הסופית, "The Power of Good-Bye", "Little Star" ו-"To Have and Not to Hold".
בממלכה המאוחדת, "The Power of Good-Bye" הופץ כאיי-סייד כפול עם "Little Star" ב-23 בנובמבר 1998. הם דורגו יחד במצעדים ומכירותיהם במדינה שולבו.
הקלטה והרכב
"Little Star" הוקלט לצד שאר האלבום באולפן לאראבי נורת' בצפון הוליווד, קליפורניה. רק שלושה אנשים נוספים היו באולפן עם מדונה במהלך הקלטת השיר והאלבום: אורביט, מהנדס ההקלטות פט מקארתי, ועוזר ההנדסה שלו, מאט סילבה. גרסת הדמו המוקדמת של השיר הוקלטה בין יוני לנובמבר 1997 והודלפה בהמשך בפורמטים הדיגיטליים. בגרסת הדמו, קולה של מדונה כמו גם הלחן של השיר, נשמעים שונה מהתוצר המוגמר. בסופו של דבר, לאחר שנערך והוקלט בידי מדונה בצורה שהתקבלה על ידי הצוות, הוחלט "Little Star" להיכלל ב-Ray of Light. לרגל 20 שנים ליציאת האלבום, פורסמה גרסת הדמו של "Little Star" ביוטיוב.
ביקורת
"Little Star" זכה לשבחים ביקורתיים ברחבי העולם. ויל סטרוד מ-Attitude כתב שמספר שירים באלבום מרמזים לאימהות חדשה וליקרות החיים החדשים, אך "Little Star" הוא האודה המפורשת היחידה באלבום לבתה של מדונה, לורדס. "ללדת ילדה, לפקפק בתמותה שלי, להרגיש אחראית על חייו של מישהו אחר ולהיות מודעת לכמה ההתנהגות שלי משפיעה עליה – אתה צריך לצעוד אחורה ולהבין שכולנו משפיעים זה על זה", אמרה ל-Spin ב-1998. בהמשך לכך, הוסיף ואמר: "מבחינה מוזיקלית, מדובר במיזוג מוזר של שיר ערש ומוזיקת משחקי וידאו של סוף שנות ה-90 – חלקים ממנו נשמעים בצורה מוזרה כמו משחק פלייסטיישן יפני. אך המילים המרגשות והעדינות – "אלוהים נתן לי מתנה, עשויה בשר ועצם..." – הן כמו מנגינה שמימית ללא ספק". בדירוג השירים של Ray of Light לפי הסדר, לכבוד 25 שנים ליציאתו במגזין סלנט, דורג "Little Star" במקום ה-13 ונכתב: "מדונה עוסקת גם באובדן אמה – דבר שמוזכר רק ברצועה האחרונה באלבום. כאן היא שרה, "אלוהים נתן לי מתנה / עשויה מבשר ועצמות", דימויים שהדהדו מאוחר יותר ב-"Mer Girl", המתייחס ל"בשר הבוער" ו"העצמות הנרקבות" של אמה".
בפברואר 2023 פרסמו במגזין בילבורד דירוג מחודש של שירי האלבום, במסגרתו דורג "Little Star" במקום התשיעי. באתר המוזיקה Spinditty נכתב ש-, "Little Star" ו-"Mer Girl", הם שלישיית יפהפייהיים של שירי דאון-טמפו הכוללים עיבודים רגועים של אורביט ומדגימים כמה מפתה קולה של מדונה. "Little Star" הוא שיר אהבה שנכתב עבור בתה, ו-"Mer Girl" הוא רצועה אינסטרומנטלית כמעט לחלוטין על מותה של אמה. בהמשך, נאמר ש"היה עדיף שהאלבום יסתיים בנימה מרוממת יותר. אם הצלחתם להשיג את הגרסה היפנית של האלבום, זה היה המקרה (כיוון ש-"Has to Be" סוגר את הגרסה הזו)".
הצלחה והופעה
בממלכה המאוחדת, זכה "Little Star" להצלחה גדולה יותר מזו בארצות הברית. הבי-סייד (ביחד עם "The Power of Good-Bye") הופיע לראשונה במקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, ושהה בו בסך הכול 11 שבועות; הם נמכרו בלמעלה מ-175,095 עותקים נכון לאוגוסט 2008, לפי חברת המצעדים הרשמית (OCC). הם הפכו לשירה ה-36 הנמכר ביותר של מדונה במדינה ובמאי 2018 קיבל את תואר הכסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI). גרסת התקליטור של "The Power of Good-Bye התפרסמה בנפרד, והופיעה לראשונה במקום ה-91 במצעד של המדינה. כמו כן, דורג "The Power of Good-Bye" בנפרד במצעד הדאנס הבריטי.
ב-29 במאי הופיעה מדונה בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי" ושרה שם את "Little Star" ו-"Ray of Light" בעת שברקע ליוו אותה נגני פסנתר וגיטרה.
קרדיטים
הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של Ray of Light.
בנין (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Gaudi
Gaudi הוא האלבום העשירי של הלהקה, The Alan Parsons Project, שיצא בשנת 1987. זהו אלבום קונספט (כמו כל אלבומי הלהקה), העוסק באנטוני גאודי הארכיטקט הקטלאני, והשיר הפותח עוסק בבניין המפורסם ביותר שלו, סגרדה פמיליה.
"Closer to Heaven" ו-"Money Talks" שימשו בפרק בסדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר.
מחזה מוזיקלי עם אותו השם המבוסס על שירי האלבום, הועלה לבמה ב-1993 בגרמניה, וכל השירים הושרו באנגלית.
זהו אלבום האולפן האחרון של הלהקה. למרות שבמהלך הכתיבה, נוצר גם חומר לאלבום ה-11 אך לבסוף, חבר הלהקה אריק וולפסון הפך את האלבום לאופרת רוק בשם Freudiana ב-1990. חבר הלהקה אלן פרסונס המשיך כאמן סולו באלבום שלו מ-1993, Try Anything Once אלבום שמשלים את ההתפתחות המוזיקלית שהתחילה עם האלבום הזה.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי אלן פרסונס ואריק וולפסון
The Butterfly Returns
The Butterfly Returns (בעברית: הפרפר חוזר) הוא רצף ההופעות הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי אשר התקיים בעמק לאס וגאס בלבד. רצף ההופעות כלל בתוכו כ-25 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-5 ביולי 2018 והסתיים ב-29 בפברואר 2020.
רצף הופעות זה התקיים שנתיים לאחר רצף ההופעות "Number 1 to Infinity" שחל בין שנת 2015 לשנת 2017.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אותם שרה מריה קארי במהלך רצף ההופעות:
גלוטולוגיה
גלוטולוגיה (באנגלית: Gelotology, מילה שנגזרה מהמילה היוונית לצחוק) הוא המדע העוסק בחקר הצחוק ובהשפעתו על בני אדם מבחינה פיזיולוגית ופסיכולוגית.
מחקרים שנעשו על ידי רמון מורה-ריפול, מנהל מדע רפואי ב- Organizacién Mundial de la Risa, ברצלונה ספרד, הראו כי הומור וצחוק קשורים לבריאות ויכולים לשחרר מתח פיזי ורגשי, לשפר את תפקוד המערכת החיסונית, לעורר את זרימת הדם, להגביר את מצב הרוח, לשפר את התפקוד הקוגניטיבי ולהגביר את הידידות.
על פי הפסיכולוג סטיב ווילסון, "מדי יום יש חדשות נוספות על כוח ההומור והצחוק לרפא אותנו פיזית, נפשית, רגשית ורוחנית". "כל מערכת בגוף מגיבה לצחוק בצורה חשובה, חיובית ומרפאת."
אנקור כחול
אנקור כחול הוא טיל מטרה לדימוי טיל קרקע-קרקע, מפיתוח וייצור רפאל - מערכות לחימה מתקדמות. הטיל משוגר ממטוס (בישראל נעשה שימוש במטוס מסוג F-15, בז) ומדמה בטיסתו טיל בליסטי. הטיל נגד טילים "חץ 2" יירט בהצלחה טילי "אנקור כחול" במהלך ניסויים שבוצעו בישראל.
גלוטולוגיה
William F. Fry מאוניברסיטת סטנפורד הוא אחד החלוצים בשדה מחקר זה ועשה ניסויים על עצמו כבר בשנות ה-60
אנקור כחול
טיל המטרה "אנקור כחול" מיוצר ברישיון בארצות הברית על ידי חברת ריית'און, בשיתוף חברת רפאל.
הטיל "אנקור כחול" גדול יותר ומתקדם יותר מהטיל "אנקור שחור", ובין היתר מאפשר דימוי של מסלולי חדירה שונים המדמים תמרון של טיל בליסטי תוקף. ניתן לצייד טיל זה בראש קרבי הממולא בחומר נפץ, לשם הגברת הריאליסטיות של ניסויי יירוט.
שיגור טילי אנקור כחול ממטוסים מסחריים
בכנס ישראלי בנושא הגנה מפני טילים שנערך במאי 2010, דווח על תוכנית המשותפת לרפאל ורייתיאון, להתאים את הטיל אנקור כחול לשיגור ממטוס מטען מסחרי, ולאפשר בכך גמישות רבה יותר בהפעלת טיל המטרה, וכן שיגור של עד ארבעה טילי אנקור כחול בו זמנית.
טפילה (מחוז)
מחוז טפילה (ערבית: محافظة الطفيلة) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן. הוא ממוקם במערב המדינה ובירתו היא העיר טפילה. בחלקו המערבי המחוז גובל בישראל.
המחוז מחולק לשלוש נפות ובו 32 ערים וכפרים. שטחו 2,114 קמ"ר, והוא המחוז הכי פחות מאוכלס במדינה עם אוכלוסייה המונה 82,000 נפש.
בשטח המחוז שוכן האתר של העיר העתיקה בצרה, ששימשה בעת העתיקה עיר חשוב וכנראה בירת ממלכת אדום.
נפות
המחוז מורכב משלוש נפות:
רודנות בחסות החוק
רודנות בחסות החוק הוא ספר עיון שיצא לאור בעברית בשנת 2023 בהוצאת תלם של קרן ברל כצנלסון ועוסק במשטרים רודניים במאה ה-21 המנסים להתחזות למדינות דמוקרטיות.
לספר שני חלקים:
המאמר של שפלי
המאמר של שפלי מתמקד במנהיגים כריזמטיים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות ולאחר מכן משתמשים בכוח שקיבלו כדי לשנות את החוקים ואת המערכת החוקתית שהייתה קיימת במדינה. מטרת שינויים אלו היא לאפשר למנהיגים להישאר בשלטון ללא הגבלת זמן.
שפלי טוענת כי דיקטטורים רבים כיום מתנהגים בצורה שונה מדיקטטורים עד אמצע המאה ה-20. היעד הסופי שלהם וכן דרכי הפעולה, הרטוריקה והסגנון שלהם שונים מאלו של סטלין, היטלר או צ'אושסקו. הדבר יכול להקשות על אזרחים, עיתונאים, משפטנים והיסטוריונים שמחפשים סימנים מזהים לדיקטטורה בדמות טנקים ברחובות העיר, מעצרים של מתנגדים לשלטון או עיתונאים או הוצאות להורג.
לפי המאמר, הדרכים לצמצם את החירות והזכויות של האזרחים דומה בין מדינות שונות. נראה כי מנהיגים רודניים לומדים את שיטות הפעולה של רודנים אחרים. לדוגמה ויקטור אורבן בהונגריה למד מולדימיר פוטין ברוסיה את שיטותיו למינוי הממשל המקומי, וכן יישם שיטות של מינוי שופטים בדרכו של רג'פ טאיפ ארדואן בטורקיה. ארדואן מינה שופטים רבים לבית המשפט החוקתי, ובכך גם מילא אותו בתומכיו וגם יצר מצג שווא שבלבל את מבקריו, שכן כביכול הוא קידם הקלה בעומס על בתי המשפט והקל על עתירות של אזרחים. בהמשך, אורבן דאג לכך ששופטים רבים שהתנגד להם יפרשו על ידי הורדת גיל הפרישה לשופטים. פולין ראתה את ההצלחה של אורבן והעבירה חוק שלפיו שר המשפטים יכול לפטר שופטים.
לטענת שפלי, אחת הדרכים החשובות ששליטים סמכותניים נוקטים כדי להשיג כוח רב יותר היא קידום תקשורת ועיתונות שפועלים כמנגנון תעמולה שמהדהד את המסרים שלהם. דוגמה לכך היא השליטה של ארדואן על התקשורת בטורקיה, או השליטה של ויקטור אורבן על הרדיו הציבורי בהונגריה. דרך נוספת היא שליטה על האקדמיה, כפי שעושה אורבן.
דרך פעולה נוספת של רודנים בחסות החוק היא דה-לגיטימציה והגבלת פעילות של ארגוני חברה אזרחית.
מה שיכול להקל על פירוק דמוקרטיה הוא אם יש בה מחסור במנגנונים שתפקידם לעצור תהליך כזה. כך לדוגמה, אף על פי שדונלד טראמפ קידם תאוריית קשר שלפיה הבחירות לנשיאות זויפו, עמדו מולו מסורת דמוקרטית וכן הגנה חוקתית שהגבילה את כוחו.
לפי שפלי, חשוב לרודנים החדשים לשמור על תדמית של משטר דמוקרטי נורמלי ועל קבלת לגיטימיות מהציבור, ומשום כך הם נמנעים מהפרה בוטה והמונית של זכויות אדם. הם מצליחים להתמודד מול אופוזיציה קטנה אבל אין להם שום כבוד למיעוטים או לפלורליזם. הם אינם מאמינים שהכוח השלטוני שלהם צריך להיות מוגבל, או שהם צריכים לתת דין וחשבון כלשהו.
שפלי טוענת כי חינוך לאזרחות חייב ללמד אנשים לזהות את סימני האזהרה החדשים. לדוגמה, מתי אפשר לסמוך על המערכת הפוליטית שתמנה שופטים או למה קריאה לכתיבה מחדש של הסדרים חוקתיים צריכה להדליק נורות אזהרה. על כל האזרחים, בלי קשר לרמת ההשכלה שלהם, לדעת מדוע שאלות אלה הן חשובות, כדי שיהיו להם כלים לענות עליהן.
טקטיקות של רודנים בחסות החוק
לפי שפלי, רודנים בחסות החוק מציגים מצג שווא של ציות לחוק וטיעונים פרו-ליברלים כדי להשיג מטרות אנטי-ליברליות. דבר זה נעשה כדי לתעתע במבקרים אפשריים שלהם.
שיטה אחת היא הישענות על סטריאוטיפים אופייניים שרוב האנשים מייחסים לרודנות טיפוסית. הדיקטטורות האלימות של המאה ה-20 מתוארות בדרכים מסוימות ואנשים מאומנים לחפש סימני אזהרה מסוימים אלה. הרודנים החדשים מרכזים את הכוח בידיהם בשיטות אחרות, ובכך חומקים מביקורת.
במקרים של היטלר או סטלין, ריכוז הכוח בידי המנהיג היה באמצעים אלימים, ולכן הדבר היה קל לזיהוי. הצדקת הרודנות בוצעה על ידי אידאולוגיה קיצונית. הרודנות מלווה בהשתלטות אלימה על מוסדות השלטון. כוחותיו של הרודן מורכבים מכוחות סמי-צבאיים, משטרה חשאית וסוכנים בתוך המשטר הקודם. דיקטטורים מסוג זה דורשים מהסובבים אותם צייתנות מוחלטת. הם מרסקים לגמרי את האופוזיציה על ידי הוצאתה אל מחוץ לחוק ועל ידי פעולות כליאה ורצח. הם בעלי שליטה מוחלטת בכוח הפוליטי במדינהף והם מבצעים הפרה בולטת והמונית של זכויות אדם.
לפי שפלי, הבעיה היא שאנשים מאומנים לזהות סימנים ברורים אלה, אך מאומנים פחות בזיהוי שיטות פעולה עדינות יותר. כמו כן, אנשים רבים מאמינים כי הסכנה גדולה רק כאשר סימני אזהרה אלה מתרחשים בפועל. הרודנים החדשים מודעים לכל זאת, ולכן הם נוקטים שיטות פעולה מעודנות יותר בניסיון שלא לעורר חשד:
לפי המאמר, הרודנים החדשים נפטרים מיריבים פוליטיים באמצעים אחרים, עדינים יותר, של רדיפה פוליטית. הם מפעילים נגדם סנקציות כלכליות, דבר שקל לראות בו חוסר מזל של השוק. הם גורמים ליריבים לצאת למדינות אחרות במקום לכלוא אותם. פעילים פוליטיים מפוטרים ממקום עבודתם והזכויות הסוציאליות שלהם נשללות מהם – אך הדבר מוצג כטעות טכנית או בעיה אישית. הם נתבעים או מפונים מבתיהם בגלל עבירות קלות על חוקי דיור, או שמתברר שהם חייבים כסף למס הכנסה. בעלי עסקים שהשלטון רוצה להשתלט על העסק שלהם (כדי להשיג שליטה תקשורתית או לפגוע ביריב פוליטי או לתת אותו כפרס לאנשיו) מקבלים הצעה שקשה לסרב לה.
הפרות אלה של זכויות אדם נחשבות הפרות קלות יותר. הן אינן נחשבת לדבר שאפשר לתבוע בגינו בבית המשפט ולקבל הגנה חוקתית שכן אלה מכוונים לספק הגנה בעיקר נגד זכויות אדם שהפרו רודנים ברוטאליים במאה ה-20 כמו רצח עם, רצח פוליטי, כליאה או מעצר ללא משפט, עינויים, צנזורה, הפקעת רכוש ללא פיצוי, או פשיטות אלימות של כוחות משטרה על בתים. רודנים חדשים יודעים זאת ודואגים לשמור על מראית עין של דמוקרטיה. מניעת אלימות גלויה היא הישג של תנועות זכויות אדם, אבל רודנים חדשים מצאו שיטות חדשות ומשתמשים בהן. יש אנשים שכבר למדו לזהות שיטות אלה כסימן לרודנות, אבל החוקים והנורמות הקיימים אינם מגינים מפניהם. הרודנים החדשים גילו שהם אינם צריכים להרוג או לכלוא את מתנגדיהם – עדיף שהם ילמדו בעצמם כי כדאי להם לשבת בבית ולא לעסוק בנושאים ציבורים.
נקודות מפתח בהשתלטות על השלטון
שפלי מסכמת את דפוסי הפעולה של רודנים בחסות החוק בשמונה שלבים שחוזרים על עצמם במדינות שונות, הן תחת פופוליזם ימני והן תחת פופוליזם שמאלני:
רלוונטיות לישראל
יונתן לוי משתמש בתאוריה של שפלי כדי לבחון את מצבה של ישראל, ושואל אם היא נמצאת בתהליך של שחיקה דמוקרטית. לוי טוען כי זה מספר שנים ישראל נמצאת בנתיב שעלול להסתיים בדמוקרטיה חלולה, בשל שינויים כמו החלשת הכנסת, מינויים פוליטיים למשרות של שומרי סף, התקפות על כלי תקשורת ועיתונים המעבירים ביקורת על הממשלה, הצרת צעדים של ארגוני החברה האזרחית, הכפפת מערכת המשפט לרשות המבצעת, שימוש ברטוריקה פופוליסטית ועוד. לוי מבצע את הניתוח שלו לאור שמונת הסעיפים שמופיעים במאמרה של שפלי.
הסעיף הראשון - ניצחון בבחירות הוגנות של מנהיג בעל נטיות אוטוריטריות. הפיכה ללא טנקים ברחובות אלא באמצעות מנהיגים שנבחרו באופן לגיטימי. לוי טוען כי בנימין נתניהו הוא מנהיג כזה וכי הוא פועל כבר תקופה מסוימת לערעור הדמוקרטיה בישראל.
הסעיף השני - פירוק מנגנונים המגבילים את כוחה של הממשלה. לפי לוי, מהלכיה של ממשלת ישראל ה-37 כוללים החלטות רבות שתכליתן ריכוז כוח בידי הרשות המבצעת, וכן פירוק מנגנונים שנועדו לפקח או להגביל כוח זה. הדבר בוצע למרות מחאה ציבורית רחבה נגד חלק מהצעדים. רפורמת לוין היא לדעתו הצעד המובהק ביותר בהקשר זה, אבל לצידה יש צעדים נוספים שחלקם לא זכו לתשומת לב ציבורית כלל. לטענתו, הצעדים הנוספים כוללים השתלטות של הממשלה על ועדות התכנון המחוזיות, ניסיון לקדם מינויים פוליטיים לתפקידים בכירים בחברות ממשלתיות, פוליטיזציה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, תכנון להשתלט על המחלקה לחקירות שוטרים, מתן סמכות לשר לביטחון לאומי לנהל את חקירות המשטרה והעברת המשמר הלאומי לפיקודו הישיר.
הסעיף השלישי - השתלטות על בית הנבחרים או הפיכתו לבלתי רלוונטי. לפי לוי, נתניהו, רוטמן ולוין לא נדרשו להחליש את הכנסת שכן הרשות המחוקקת כבר הוחלשה בידי אחרים. לטענתו, העצמאות והסמכות של הכנסת נחלשה מאד ב-20 השנים מאז 2003. תהליכים שתרמו לכך כוללים את חיזוק כוחה של ועדת השרים לענייני חקיקה, הקשחת המשמעת הקואליציונית, והעלאת הסף הנדרש לשם הפלת הממשלה בכנסת. דברים אלו הובילו לכך שהכנסת כמעט אינה מרסנת את הממשלה או מפקחת עליה. לפי לוי, בישראל כיום יש בפועל שתי רשויות בלבד - הרשות המבצעת-מחוקקת והרשות השופטת.
הסעיף הרביעי - הכפפת בית המשפט לרשות המבצעת באמצעות "רפורמות" ומינוי אנשים נאמנים לממשלה. לפי שפלי זו אחת המטרות המרכזיות והראשונות של רודנים בחסות החוק, ולפי לוי זו גם הליבה של ההפיכה המשטרית בישראל. זהו גם הרכיב שאותו הממשלה מתעקשת לקדם בצורה הנחושה ביותר, גם במחיר ויתור זמני על סעיפים אחרים ברשימה. כאשר בית המשפט העליון יהיה בשליטת הממשלה, אפשר יהיה לקדם נושאים אחרים התורמים לשליטה חסרת מעצורים. לפי לוי, בית משפט שכפוף לממשלה לא רק יימנע מחסימת צעדים אלה, אלא גם ייתן להם לגיטימציה רשמית והילה חוקית הנחוצה לרודנים החדשים.
הסעיף החמישי - הצבת נאמנים בתפקידי מפתח כמו הוועדה למינוי שופטים, התובע הכללי, ועדת הבחירות המרכזית ועוד. לוי טוען שהמקרה הישראלי מתאים לתזה של שפלי גם בנקודה זו. הוועדה לבחירת שופטים נמצאת בלב רפורמת לוין. הממשלה מציעה גם לפצל את תפקיד היועץ המשפטי לממשלה כך שייווצר תפקיד חדש של תובע כללי שיהיה מינוי פוליטי של הממשלה. אם הממשלה תוכל להשתלט על הוועדה לבחירת שופטים, היא גם תשלוט בסופו של דבר בועדת הבחירות המרכזית, שבראשה עומד שופט מבית המשפט העליון. לפי לוי, המגמה לנסות להציב אנשי מפתח בעלי נאמנות פוליטית למשרות מקצועיות באה לידי ביטוי גם במקומות נוספים, כמו הניסיון למנות את יוסי שלי לראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
לפי הספר, רודנים בחסות החוק מכפיפים את התקשורת למרותם בשלוש שיטות - הקמת ערוצי תעמולה לטובת השלטון בבעלות בעלי הון מקורבים, שינויי רגולציה שמקשים על כלי תקשורת ביקורתיים והובלת קמפיין שנאה רווי תאוריות קשר נגד חלקי התקשורת שנשארו ביקורתיים.
לפי לוי, השיטה הראשונה של כלי תקשורת המפיצים תעמולה כוללת את העיתון "ישראל היום" שהוקם על ידי שלדון אדלסון במטרה לשרת את האינטרסים של נתניהו. כך גם נטען לגבי ערוץ הטלוויזיה "עכשיו 14", שהוקם במקור כערוץ מורשת, אולם התקדם לשידור חדשות, וגם זכה להקלות רגולציה בשווי מיליוני שקלים מטעם ממשלת נתניהו.
השיטה השנייה היא שימוש ברגולציה כדי להחליש כלי תקשורת שמעבירים ביקורת על השלטון. לפי לוי, פירוק רשות השידור ופתיחתה מחדש כתאגיד השידור הישראלי נועד להשיג מטרה זו. מהלך זה כשל מנקודת המבט של נתניהו שכן התאגיד היה עצמאי מדי, ולכן לפי לוי יש איומים חדשים לסגור אותו. לפי לוי, הפיצול של ערוץ 2 לערוצים 12 ו-13 נועד להחליש את היציבות הכלכלית של הטלוויזיה המסחרית. לוי מציין כי שני תיקים שבהן מואשם נתניהו קשורים לניסיון שלו לכאורה להציע הטבות רגולציה לכלי תקשורת תמורת סיקור אוהד. זוהי גם דרך פעולה של רודנים מודרניים.
השיטה השלישית היא מתקפה מתמדת נגד כלי תקשורת ועיתונאים המותחים ביקורת על הממשלה. לפי לוי, נתניהו שִכלל שיטה זו לכדי אמנות. מתקפה כזו נועדה גם לערער את האמינות של כלי התקשורת בעיני הציבור, וגם להרתיע עיתונאים מלבקר את הממשלה. לוי מזכיר את המחקר של חוקרת התקשורת איילה פנייבסקי, שלפיו המתקפה של נתניהו וגורמים אחרים בימין על עיתונאים גרמה לצנזורה עצמית של עיתונאים רבים. בנוסף, כלי תקשורת מנסים לרצות את נתניהו, ולכן פאנלים של תוכניות האקטואליה הנצפות ביותר כוללים בדרך קבע תומכים מוצהרים שלו, שרבים מהם אינם עיתונאים.
הסעיף השביעי - דה לגיטימציה של ארגוני חברה אזרחית ומפלגות אופוזיציה - לפי לוי מהלך זה החל כבר בשנת 2010 כאשר תנועת "אם תרצו" החלה לתקוף את הקרן החדשה לישראל. מהלך זה קבע את הטון בכל העשור מאז על ידי סימון של מתנגדי הימין כאויבים מבית שרוצים למוטט את המדינה. ארגונים, מפלגות, פוליטיקאים, אנשי תרבות או אקדמאים שהעזו למתוח ביקורת על הממשלה סומנו כאנטי ישראלים או אנטי ציונים. הדבר כולל האשמות של המחאה החברתית ב-2011, מחאת יוצאי אתיופיה והמחאה נגד הרפורמה המשפטית שהן בגדר אנרכיזם. ראשי המחאה הואשמו כי הם פועלים במימון כוחות זרים. רמטכ"לים, ראשי המוסד ושב"כ לשעבר כונו "עוכרי ישראל" ו"תומכי טרור". בנוסף למתקפה התקשורתית, הוכנסו חוקים במטרה להקשות על ארגונים המזוהים עם השמאל והמרכז, כמו חוק העמותות, חוק שוברים שתיקה וחוק וי-15.
לוי טוען כי הממשלה ותומכיה משתמשים ברטוריקה המאפיינת פופוליזם. ברטוריקה זו, הציבור לכאורה מחולק לשתי קבוצות הומוגניות ומנוגדות - "העם", שהוא אמיתי, אותנטי, טהור, צודק, ומצד שני "אליטה" מושחתת, רעה, חורשת מזימות, שעושה כל דבר כדי למנוע מ"העם" את מימוש רצונותיו. השאלה אם אזרח או קבוצה כלשהי שייכים ל"עם" או לאליטה אינה קשורה למעמד חברתי או למוצא אתני, אלא רק אם הם תומכים במנהיג הפופוליסטי או מתנגדים לו. גם אם מדובר במיליוני אזרחים, הם לכאורה בגדר אליטה אם הם מתנגדים למנהיג. בעיני המנהיג הפופוליסט ונאמניו, שייכות ל"עם" אינה קשורה לשפה, למוצא משותף, לתרבות או להגדרה עצמית, אלא רק להצבעה בקלפי.
המתקפה של הפופוליסטים על מוסדות דמוקרטיים נובעת לפי לוי מהגיון פופוליסטי. היות והמנהיג הפופוליסטי הוא הנציג הבלבדי של העם, כל מגבלה על רצון המנהיג - לדוגמה, פסיקת בית משפט או החלטה מקצועית של מפכ"ל המשטרה, היא בגדר חתרנות נגד "רצון העם" ולכן פסולה.
לוי טוען כי אף על פי שפופוליסטים מציגים עצמם כתומכי דמוקרטיה, השקפה זו היא אנטי-דמוקרטית. זאת בגלל ההנחה שרק המנהיג העליון מבטא את הרצון האמתי של העם, ואילו מי שמתנגד לו מייצג אוכלוסייה מנותקת מהמהות ה"אמתית" של האומה. כלומר, רק השליט היחיד הוא המנהיג הלגיטימי היחיד. לטענתו, המאמץ המתמשך לפגוע במוסדות דמוקרטיים, כמו כלי תקשורת, מפלגות אופוזיציה וארגונים חברתיים, פוגע ביכולת לקיים משטר דמוקרטי. לוי מזכיר את דבריו של יאן ורנר מולר שלפיהם "בחירות אינן יכולות להיחשב חופשיות והוגנות אם הממשל מקשה על מפלגות אופוזיציה לשטוח את טענותיהן בפני הציבור ואם עיתונאים אינם מעזים לדווח על כישלונות הממשל".
סעיף שמיני - שינוי חוקי הבחירות באופן שמבטיח ניצחון בבחירות עתידיות - לפי לוי, זה הסעיף היחיד שבו הימין האנטי ליברלי בישראל טרם רשם בו הישג משמעותי. לכן חשוב שכוחות דמוקרטיים יתכוננו מבעוד מועד לשינוי אפשרי בנושא זה. לפי לוי, דרך פשוטה שבה נתניהו יכול להוביל שינוי בתחום היא על ידי פסילה של מפלגה ערבית בטענה של תמיכה בטרור או חתירה תחת אופייה של מדינת ישראל. הדבר יבטיח את ניצחון הימין למשך שנים רבות. לוי טוען כי שמחה רוטמן הצהיר כי זו אחת ממטרותיו, וכי הצעה בנוסח זה הוצגה על ידי אופיר כץ מהליכוד.
מרדכי וייס (קצין)
מרדכי (מורדי) וייס (נולד בשנת 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד חטיבת אפרים, מפקד גדוד גפן ומפקד גדוד 101.
ביוגרפיה
וייס למד במכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור י"ג. התגייס לצה"ל בשנת 2002, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובמלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול. בהמשך שימש כמפקד פלוגה מבצעית בגדוד 101. לאחר מכן עבר לסיירת מטכ"ל שם מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה. בהמשך חזר לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
ב-31 באוקטובר 2022 הוחלט על מינויו לקצין אג"ם של פיקוד הצפון.
חיים אישיים
וייס מתגורר בעלי, נשוי ואב לשמונה. בעל תואר ראשון במדעי המדינה וצבא וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט
מיצוי מוגבר של תפוקת הנפט (באנגלית: Enhanced Oil Recovery, בר"ת EOR; או Tertiary Recovery – תפוקה שלישונית. על פי האקדמיה ללשון העברית – "הֲשָׁבַת נפט מוגברת") היא הפקה בשיטות מתקדמות שבאה לאחר ו, אך יכולה להתחיל בכל שלב במהלך החיים היצרניים של מאגר נפט (אפילו בכמה מאגרים מלכתחילה) שנועדה לשחזר את הלחצים בשדה ולשפר את קצב הזרימה של הנפט על ידי הקטנת החיכוך של הנפט בסלע או הנמכת הצמיגות של הנפט. וזאת, באמצעות הזרקת  (פולימרים או חומרים פעילי שטח), גזים (פחמן דו-חמצני, פחמימנים או חנקן), או קיטור אל תוך המאגר. בשיטות ההפקה הראשונית והמשנית מצליחים להפיק בדרך כלל 35%-30% מכלל הנפט המצוי במאגר. יישום טכנולוגיות משופרות עשוי לסייע להפיק 20%-5% הנוספים. שיטות מתקדמות כוללות גם מיצוי משופר (Improved Oil Recovery, בר"ת IOR) במובן הרחב, ובכלל זה קידוח השלמה (infill drilling), שבירה הידראולית (hydraulic fracturing), קידוח בארות אופקיים (drilling horizontal wells) ועוד.
נוהל
נוֹהַל (גם הֲלִיךְ; בלועזית: פְּרוֹצֶדוּרָה) הוא רשימה של כללים המגדירים את דרך ביצועה של משימה מסוימת.
בארגון נקבע אוסף של נהלים לטיפול במשימות שהארגון ניצב בפניהן - משימות שגרתיות, שהנוהל מופעל לגביהן פעמים רבות, ומשימות נדירות, שהנוהל העוסק בהן מופעל לעיתים רחוקות. בגיבושו של נוהל עוסקת בדרך כלל ועדה שמונתה לכך, או מנהל שהנוהל נמצא במסגרת סמכותו. הנוהל מבטיח טיפול אחיד ומוסכם מראש במשימה, ומצמצם את הצורך בהחלטות אד הוק. הנוהל מפרט את האחראים לביצוע המשימה, את המשאבים הנחוצים לביצוע המשימה, ואת השלבים שיש לבצע לשם השלמתה. לעיתים דורש הנוהל תיעוד של העמידה בו, באמצעות חתימה על רשימת תיוג או כתיבת תיאור של ביצוע הנוהל, לשם בקרה עתידית. לנוהל חשיבות גדולה במיוחד כאשר הוא עוסק בהתקשרות בין ארגונים נפרדים, שנדרש תיאום ביניהם.
בנוסף לנהלים המשמשים להכוונת פעילות אנושית, מקובלים נהלים להכוונת פעולתם של מחשבים, ובפרט נהלים העוסקים בתקשורת מחשבים, שקיומה התקין מחייב נוהל שלפיו פועלים המחשבים המתקשרים. נהלים מסוג זה הופכים פעמים רבות לתקנים בינלאומיים. דוגמה בולטת לכך היא חבילת פרוטוקולי התקשורת TCP/IP.
הבסיס לנהלים
הבסיס לנהלים ארגוניים, בדרך כלל, כפול:
נהלים וניהול ידע
עולם הנהלים קשור קשר אמיץ לעולם ניהול הידע.
דוגמאות לנהלים
להלן מספר דוגמאות לנהלים:
תהליכים לניהול נהלים
ניהול הנהלים בארגון כולל חלק או את כל התהליכים הבאים:
תוצר לוואי של הנוהל הוא מסמך דרישות לפיתוחים עתידיים לשיפור התהליך.
ג'מה רדמונד
ג'מה ג'יין רדמונד (באנגלית: Jemma Jayne Redmond; 16 במרץ 1978 – 16 באוגוסט 2016) הייתה ביולוגית אירית. עסקה בפיתוח מדפסות תלת-ממדיות ביולוגיות להדפסת רקמות.
רדמונד הקימה בשותפות עם סטפן גריי את הסטארט-אפ "Ourobotics" ושימשה כמנכ"לית החברה עד למותה, באוגוסט 2016.
ביוגרפיה
ג'מה רדמונד נולדה בטלאט, בדרום דבלין, אירלנד, לאביה, כריסטי, פועל בניין, ולאמה, לוריין, עובדת משרד. היו לה שני אחים, בריאן ופיליפ.
מגיל צעיר, התעניינה רדמונד בבניית ויצירת דברים, כמו גם ללמוד ולהבין כיצד הם עובדים. היא אמרה על עצמה:
בשנת 2002 רדמונד סיימה תואר ראשון בפיזיקה שימושית באוניברסיטת רוברט גורדון (Robert Gordon University) באברדין שבסקוטלנד, ובשנת 2012 השלימה את התואר השני במדעים ביו ננומטרים (Nano-bio-science) ב-University College Dublin. במסגרת עבודת המאסטר שלה היא הדפיסה עצמות של אצבעות אדם, תוך שימוש בתאי גזע (Stem Cells) של עכברים.
רדמונד נולדה כבעלת סימנים זכריים ונקביים כאחד (אינטרסקס) וכתוצאה מכך הייתה עקרה. עובדה זו העסיקה את רדמונד רבות והיא כתבה רבות על רצונה להדפיס רחם מתפקד ברשתות החברתיות. שאיפה זו הייתה סיבה מרכזית לעבודתה בתחום ההדפסה הביולוגית.
בשנת 2008 הקימה רדמונד את החברה הראשונה שלה – "Avende", שפיתחה מכונות אוטומטיות למכירת מזון (Vending Machines).
רדמונד הייתה הראשונה לפתח מדפסת ביולוגית תלת-ממדית, שמאפשרת לשמר את התאים (ה"דיו הביולוגי") בחיים, במהלך ההדפסה. על פיתוחה פורץ הדרך ביצירת מדפסות מורכבות אלו הגישה רדמונד בקשות לרישום חמישה פטנטים. רדמונד בנתה את המדפסות הביולוגיות מחומרים זולים, ותכנתה אותן בשיטת קוד פתוח (open source). כך הצליחה להוזיל את מחיר המדפסת מ-€175,000 ל-€12,500 ולהפוך אותה לזמינה ונגישה לקהל רחב יותר. העלות הזולה אף תרמה להפצת השימוש במדפסות אלו במעבדות מחקר.
בינואר 2015 הקימה רדמונד בשותפות עם סטפן גריי, דוקטור להנדסה ביולוגית, חברת סטארט-אפ בשם "Ourobotics", שפיתחה מדפסות תלת-ממדיות להדפסת רקמות ואיברים ושאפה להפוך אותן זולות ונגישות. רדמונד כהנה כמנכ"לית החברה עד למותה. כעבור שנה בלבד, בינואר 2016, זכתה רדמונד עם חברת הסטארט-אפ שלה במקום הראשון בתחרות ה-SVOD (Silicon Valley Open Doors) האירופאית שנערכה באותה שנה באירלנד.
רדמונד נפטרה באופן פתאומי בגיל 38.
חלק מהמדפסות שפיתחה רדמונד ממשיכות לשמש במחקרים רפואיים באוניברסיטאות ברחבי בריטניה.
מגדה קמפנר
ביוגרפיה
מגדה קמפנר נולדה במשפחה יהודית בכפר קטן בהונגריה והחלה את לימודיה בעיר אוראדיה, שם סיימה את לימודיה ואת בחינות הבגרות כתלמידה פרטית בבית הספר התיכון פרמונטריי (1912). מגדה השיגה את תעודת ההוראה שלה במתמטיקה ובפיזיקה בבודפשט. יחד עם בעלה, פאל ראדו, שהיה מורה לתולדות הספרות, עבדה בבית הספר למסחר הגבוה באוראדיה משנת 1916, ובין 1928 לבין 1944 הייתה מנהלת בית הספר הגבוה למסחר לבנות. בנוסף לתחום ההוראה שלה הרגיל היא לימדה גם תולדות אמנות. בשל פעילותה הספרותית התקבלה לאגודה הספרותית סיגליגט (שפעילותה פסקה בתום מלחמת העולם השנייה). היא גורשה לאושוויץ יחד עם בעלה ושניהם ניספו שם.
כתביה פורסמו בקביעות מאז 1920 בטורים של היומונים וכתבי העת:
שיריה מעידים על טיפול טכני מעולה, על חוש קצב בטוח, ושני מחזותיה והרומנים שלה הם כתיבה סמבולית שמכילה מחשבות פילוסופיות. היא הייתה אחת החלוצים של המדע הבדיוני בטרנסילבניה.
אוניברסיטת גרנדה
אוניברסיטת גרנדה (בספרדית: Universidad de Granada, או בקיצור: UGR) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בגרנדה שבספרד אשר הוקמה בשנת 1531 על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם מעל ל-55,000 סטודנטים (47,096 לתואר ראשון, 5,785 לתואר שני, 3,077 לתואר דוקטור), 5,511 סטודנטים בינלאומיים (2018-2017), 3,621 סגל אקדמי ומחקרי ו-2,345 אנשי סגל מנהלי, היא האוניברסיטה הרביעית בגודלה בספרד (אחרי האוניברסיטה הלאומית לחינוך מרחוק (UNED) עם מעל ל־205,000 סטודנטים, אוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד ואוניברסיטת סביליה).
האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה, חברה באיגוד אוניברסיטאות הים התיכון, חברה באיגוד האוניברסיטאות האיברו-אמריקאי לתואר ראשון וחברה בקבוצת טורדסילאס - רשת אוניברסיטאות, מברזיל, מספרד ומפורטוגל (סה"כ 55 אוניברסיטאות, מהן 29 ברזילאיות, 18 ספרדיות ו-8 פורטוגזיות) שהוקמה ביוני 2000, לקידום שיתוף פעולה בתחום המדע והטכנולוגיה. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את אנטוניו מוניוס מולינה, אמריקו קסטרו וניסטו אלקלה סאמורה.
ארגון אקדמי
האוניברסיטה פרושה על פני חמישה קמפוסים שונים בעיר גרנדה ובנוסף, ישנם קמפוסים גם במלייה ובסאוטה. בסך הכל, האוניברסיטה מורכבת מ־22 פקולטות, 5 בתי ספר, 124 מחלקות, 16 מכוני מחקר ו-12 מרכזי מחקר. לאוניברסיטה 89 תוכניות לימוד לתואר ראשון, 108 תוכניות לתואר שני ו-28 לתואר דוקטור (נכון לשנת הלימודים 2020-2019).
אמדאו השלישי, רוזן סבויה
אמדאו השלישי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo III di Savoia; 1095 – 30 באוגוסט 1148), היה רוזן סבויה בין השנים 1103–1148.
ביוגרפיה
אמדאו נולד בשנת 1095 בקריניאנו, לאומברטו השני, רוזן סבויה ולגיזלה מבורגונדי, מרקיזת מונטפראט, בתם של גיום הראשון, רוזן בורגונדי וסטפני מויין.
בשנת 1103 מת אביו אומברטו השני, רוזן סבויה, ואמדאו עלה לשלטון במקומו. אמדאו הרחיב את תאריו וכלל בהם את התארים דוכס לומברדיה, דוכס בורגונדיה, דוכס שאבלה, וכומר האימפריה הרומית הקדושה. אמדאו שיקם את מנזר סן מוריס באגאנום, ואף שימש כאב המנזר עד לשנת 1147. אמדאו הרחיב את נחלותיו, ועל אף שהתחתן עם מאו מאלבון, נלחם נגד אחיה גיגה הרביעי, רוזן אלבון שנהרג בקרב מונטמליאן. כמו כן נלחם אמדאו נגד גיסו לואי השישי, מלך צרפת, וניצל רק על ידי התערבותו של פטרוס הנזיר והבטחתו לסייע למסע הצלב השני.
משפחתו
מאשתו הראשונה אדליידה הייתה לו בת אחת:
בשנת 1123 התחתן אמדאו עם מאו מאלבון, בתם של גיגה השלישי, רוזן אלבון ומטילדה מאנגליה, ממנה היו לו 10 ילדים:
סאול גרסיה
סאול גרסיה קבררו (בספרדית: Saúl García Cabrero; נולד ב-9 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בראסינג סנטנדר.
קריירה
גרסיה נולד בוויוניו דה פיאלגוס שבקנטבריה, ספרד. הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ראסינג סנטנדר הסמוכה, ובעונת 2012/2013 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ראיו קנטבריה, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית. בתום העונה גם המועדון הבכיר וגם קבוצת המילואים ירדו ליגה, וגרסיה זומן לקבוצה הבכירה והפך למגן הפותח שלה. בתום עונת 2013/2014 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הספרדית השנייה.
ב-29 בדצמבר 2014 נרכש גרסיה על ידי דפורטיבו לה קורוניה מהלה ליגה תמורת 200 אלף אירו, וחתם על חוזה לארבע עונות וחצי, כשסוכם שהוא נשאר בראסינג סנטנדר עד לתום העונה.
גרסיה לא זכה לקרדיט בהרכב דפורטיבו לה קורוניה, ושיחק רק בשני משחקי גביע בחציה הראשון של עונת 2015/2016. בינואר 2016 הושאל גרסיה לטנריפה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום העונה. לקראת עונת 2016/2017 הוא שב ללה קורוניה, אך הושאל מיד לעונה אחת לז'ירונה, גם היא מהליגה השנייה. לאחר ששיחק שישה משחקי ליגה בלבד במדיה, הושאל גרסיה בינואר 2017 למיורקה, שבתום העונה ירדה לליגה הספרדית השלישית.
גרסיה שב ללה קורוניה לקראת עונת 2017/2018, ובמחצית העונה הראשונה שותף במשחק ליגה אחד בלבד. בינואר 2018 הושאל לנומנסיה מהליגה השנייה. הוא ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה ב-10 בינואר 2018, במשחק גביע המלך נגד ריאל מדריד. גרסיה בישל את השער השני של נומנסיה, והמשחק נגמר בתיקו 2–2, אך הקבוצה הודחה 2–5 במצטבר.
בספטמבר 2018 סיכם גרסיה על חוזה לשנתיים בבית"ר ירושלים, אך החוזה לא נחתם בשל בעיות כלכליות מצד דפורטיבו לה קורוניה. עם זאת, באותה עונה הפך גרסיה למגן השמאלי הפותח של הקבוצה.
ב-27 ביוני 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בדפורטיבו אלאבס, ובספטמבר 2019 הושאל לעונה אחת לראיו ואיקאנו מהליגה השנייה. בספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לספורטינג חיחון מהליגה השנייה. ב-29 ביולי 2022 סיים את חוזהו באלאבס, ולמחרת חתם לשנתיים במועדון נעוריו מהליגה השנייה, ראסינג סנטנדר.
יילה ווסן
יילה ווסן (בפלמית: Jelle Vossen; נולד ב-22 במרץ 1989) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בזולטה ורכם.
קריירת מועדונים
ב-31 באוגוסט 2009, ווסן היה חלק מעסקת העברה מאוחרת בלילה האחרון של חלון העברות. סרקל ברוז' וגנק הגיעו להסכם, ווסן הושאל לסרקל, בעוד שחברו לקבוצה, האנס קורנליס, הצטרף לשורותיה של סרקל. תומאס בופל עשה את הדרך ההפוכה כאשר הוא הצטרף לגנק. בעונת 2010-11 ווסן שב לגנק.
בראשון בספטמבר 2014, ווסן הצטרף בהשאלה לקבוצה האנגלית, מידלסברו, כאשר בסוף העונה תוכל מידלסברו לרכוש את ווסן בעבור 3 מיליון יורו.
ווסן ערך את הופעת הבכורה שלו באמצע ספטמבר 2014 בניצחון 2-1 על האדרספילד טאון, כאשר הוא מחליף את לי טומלין בדקה ה-59. ווסן כבש את שעריו הראשונים בקבוצה בניצחון החוץ 5-1 מול מילוול, ווסן רשם שלושער באותו הערב.
ב-6 ביולי 2015 ווסן חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה מליגת הצ'מפיונשיפ, ברנלי. ב-8 באוגוסט במחזור הפתיחה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו אחת נגד לידס.
בסוף אוגוסט 2015, לאחר שבילה בברנלי פחות מחודשיים, ווסן חתם על חוזה לחמש שנים עם הקבוצה הבלגית, קלאב ברוז'. ב-23 בספטמבר 2016 ווסן הבקיע את שערו ה-100 בליגה הבלגית.
נבחרת בלגיה
ווסן זומן לנבחרת בלגיה בטורניר גביע קירין נגד נבחרות צ'ילה ויפן. באמצע אוקטובר של שנת 2010, ווסן הבקיע את שערו הראשון בתיקו הבית 4-4 מול נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2012.
Freak Out!
הוא אלבום הבכורה של להקת אמהות ההמצאה (The Mothers of Invention), בהנהגת פרנק זאפה, שיצא בשנת 1966.
הנושא המרכזי של האלבום הוא סאטירה של זאפה על תרבות הפופ האמריקאית. זהו אלבום הבכורה הכפול הראשון, אחד מאלבומי הרוק הכפולים הראשונים ונחשב לאחד מאלבומי הקונספט הראשונים בהיסטוריה של הרוק. חברי להקת הביטלס העידו כי הושפעו ממנו ביצירת אלבומם המוערך Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
סגנון
לקראת סיום האלבום, המוזיקה מקבלת תפנית חדה: לאחר שיר הבלוז "Trouble Every Day", הארוך משמעותית מכל השירים שבאו לפניו, מופיעה סוויטת רוק ניסיוני בשלושה חלקים בשם "Help, I'm a Rock" המושפעת מאחד מהאמנים האהובים ביותר על זאפה, אדגר וארז. הרצועה החותמת את האלבום נקראת "The Return of the Son of Monster Magnet", שמאופיינת בסגנון האוונגרדי מוזיק קונקרט. סגנון זה, המלווה את הקטע שאורכו 12 דקות, יהפוך באלבומים הבאים למרכיב משמעותי ביצירתם של אמהות ההמצאה בכלל וזאפה בפרט.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי פרנק זאפה, פרט לשיר "Go Cry on Somebody Else's Shoulder" שנכתב על ידי זאפה וריי קולינס.
אמהות ההמצאה
נגנים:
הפקה:
רוזה בונר
רוזה בונר (בצרפתית: Rosa Bonheur; 16 במרץ 1822 – 25 במאי 1899) הייתה אמנית צרפתייה, שהתמקדה בציור בעלי חיים, אך הייתה גם פסלת בסגנון ריאליסטי. בונר נחשבת לציירת המפורסמת ביותר ב.
הכשרה
פרנסיס גולטון השתמש במשפחתם כדוגמה ל"גאונות תורשתית" במאמרו משנת 1869 באותה כותרת.
רוזה בונר עברה לפריז בשנת 1828, בגיל שש עם אמה ואחיה, לאחר שאביה הקדים אותם כדי להשיג מגורים והכנסה. על פי דוחות משפחתיים, היא הייתה ילדה סוערת והתקשתה ללמוד לקרוא, אם כי היא הייתה משרטטת שעות בעיפרון ונייר עוד לפני שלמדה לדבר. אמה לימדה אותה לקרוא ולכתוב וביקשה ממנה לבחור ולצייר חיה שונה לכל אות באלף-בית. האמנית אמרה שבזכות אמה, היא פיתחה את אהבתה לצייר בעלי חיים בשיעורי הקריאה עם אמה.
בבית הספר היא לעיתים קרובות הפריעה, וגורשה מספר רב של פעמים ממנו. לאחר שעשתה חניכות כושלת אצל תופרת בגיל שתים עשרה, אביה התחיל להכשירה כציירת. אביה הרשה לה להמשיך להתעניין בציור בעלי חיים על ידי הבאת בעלי חיים לסטודיו של המשפחה.
בעקבות תוכנית הלימודים המסורתית בבתי הספר לאמנות באותה תקופה, החלה בונר את הכשרתה בהעתקת תמונות מספרי ציור ורישום מודלים. עם התקדמות האימונים שלה, ערכה מחקרים על בעלי חיים מבויתים, כולל סוסים, כבשים, פרות, עזים, ארנבים ובעלי חיים אחרים בשדות המרעה סביב פריז - ובשטחי הבר והטבע כמו באזור יער בולון. בגיל ארבע עשרה החלה להעתיק ציורים במוזיאון הלובר. בין הציירים החביבים עליה היו ניקולאס פוסין ופטר פאול רובנס, אך היא גם העתיקה את ציוריהם של פאולוס פוטר, פרנס פורבוס הצעיר, לואי ליאופולד רוברט, סלווטורה רוזה וקרל דוז'ארדן. היא למדה אנטומיה של בעלי חיים בבתי המטבחיים של פריז ובמכון הלאומי לוטרינריה בפריז. שם הכינה מחקרים פרטניים שלימים השתמשה בהם לציוריה ופסליה. במהלך תקופה זו היא התיידדה עם האנטומיסטים והזואולוגים ההשוואתיים אטיין ז'ופרואה סנט-אילר ואיזידור ז'ופרואה סנט-אילר.
כנסיית ארמיטאני
כנסיית ארמיטאני (באיטלקית: Chiesa degli Eremitani, או ליתר דיוק Chiesa dei Santi Filippo e Giacomo agli Eremitani) היא מבנה כנסייה קתולית, שהוקדשה לשליחים פיליפוס ויעקב הקטן, בכיכר באותו שם (Piazza Eremitani) בעיר פדובה בצפון-מזרח איטליה. הכנסייה נבנתה ב-1276 ושימשה עד 1806 את מסדר הנזירים האוגוסטינים, מסדר נזירים מתבודדים (הרמיטים, ומכאן שם הכנסייה), ככנסיית המנזר שהיה צמוד למבנה מצפון, שכיום הוא משכן המוזיאון העירוני (Musei civici di Padova) יחד עם קפלת סקרובני. הכנסייה התפרסמה במחזור ציורי הפרסקו של אנדראה מנטניה שרובם אבדו כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית ב-1944.
רוזה בונר
פטרונות
את בונר ייצג סוחר האמנות ארנסט גמבארט (1814–1902). בשנת 1855 הוא הביא את רוזה בונר לממלכה המאוחדת, הוא רכש את זכויות המכירה של עבודתה. תחריטים רבים מיצירתה של בונר נוצרו מרפרודוקציות שנעשו על ידי צ'ארלס ג'ורג' לואיס (1808-1880), אחד החרטים הטובים ביותר. בשנת 1859 ההצלחה שלה אפשרה לה לעבור ל"שאטו דה בי" ליד פונטנבלו, לא הרחק מפריז, שם התגוררה עד סוף ימיה. הבית משמש כמוזיאון המוקדש לה.
דלתות חמדיה
דלתות חמדיה היא חברה ישראלית לייצור דלתות פנים מעץ.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
נשים קיבלו חינוך שטחי כאמניות עוד בימיה של בונר, וכשהפכה לאמנית כל כך מצליחה היא סייעה לפתוח דלתות לנשים אומניות שבאו אחריה. ניתן לראות בבונר "האישה החדשה" של המאה ה-19. היא הייתה ידועה בלבוש בגדי גברים, אך היא ייחסה את בחירתם למעשית בגלל עבודתה עם בעלי חיים.
דלתות חמדיה
החברה נוסדה בשנת 1949 על ידי חברי קיבוץ חמדיה כנגריה, בעיקר עקב המחסור במים באזור הצחיח של עמק בית שאן ואדמת הסלעים, מה שהקשה על פיתוח החקלאות וענפים כמו הרפת. הנגריה הייתה מומחית בין היתר בייצור דלתות המתאימות במיוחד לארצות טרופיות שהיו קלות יותר במשקל, בעלות התקנה נוחה בעלות לא גבוהה. הן הצליחו בגאנה וליבריה ובארצות אפריקה נוספות, מה שהוביל להרחבת הנגריה.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
בחייה הרומנטיים היא הייתה לסבית באופן גלוי למדי. היא התגוררה עם בת זוגה הראשונה, נטאלי מיקאס, למעלה מ-40 שנה עד מותה של מיקאס, ובהמשך החלה מערכת יחסים עם הציירת האמריקאית אנה קלומפק. בתקופה שבה המין הלסבי - ובמיוחד הטראבדיזם - נחשב כחטא, דעותיה והתנהגותה של רוזה בונר ביחס לחייה האישיים הייתה פורצת דרך. בעולם שבו ביטוי מגדרי היה שולט, רוזה בונר פרצה גבולות בכך שהחליטה ללבוש מכנסיים, חולצות ועניבות. היא לא עשתה זאת מכיוון שהיא רצתה להיות גבר, אם כי מדי פעם התייחסה לעצמה כנכד או אח כשדיברה על משפחתה. במקום זאת, בונר הזדהתה עם הכוח והחופש השמורים לגברים. לבישת בגדי גברים העניקה לבונר תחושת זהות בכך שהם מאפשרים לה להראות בגלוי שהיא מסרבת להתאים עצמה למבנה הבינארי המגדרי. הביגוד הגברי גם שידר את המיניות שלה בתקופה בה הסטראוטיפ הלסבי כלל נשים שגזרו את שיערן, לבשו מכנסיים ועישנו. רוזה בונר עשתה את שלושתם. בונר מעולם לא אמרה במפורש שהיא לסבית, אך אורח חייה והאופן בו דיברה על בנות זוגה מרמז על כך. בונר, בזמן שנהנתה מפעילויות ששמורות בדרך כלל לגברים (כמו צייד ועישון), ראתה את נשיותה כמשהו עדיף על כל מה שגבר יכול להציע לה. היא ראתה את הגברים כטיפשים וציינה שהזכרים היחידים שנתנה להם תשומת לב, הם הפרים שציירה.
דלתות חמדיה
בשנת 1962 הוחלט להקים בית חרושת של ממש עם אולם ייצור גדול, סככה לעצים שהוכנס לאולם, משחזייה, מסגרייה ושירותים נוספים. המפעל נחנך ב-1963 בהשקעה כספית גדולה במטרה לספק דלתות הן לייצוא באפריקה ובאסיה והן לצריכה בישראל. הוא נפתח כקואופרטיב בין איחוד הקבוצות והקיבוצים לבין מרכז הקואופרציה. ב-1965 זכתה החברה בפרס קפלן לתעשייה.
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
בפדובה היו שתי קהילות שהיוו את הגרעין לאיחוד מסדר האוגוסטינים המכונה "מגנה אוניו" בשנת 1256, הוויליאמטים (guglielmiti) התיישבו באזור סנטה קרוצ'ה והג'אמבונטים (giamboniti), ששכנו בעיר לפחות מאז שנת 1242. המסדר המאוחד התיישב באתר הארנה והקים את משכן סנטה מריה דלה קאריטה (Santa Maria della Carità), השם המקורי של מתחם האוגוסטינים בפדובה. מעט מאוד ידוע על הכנסייה הפרימיטיבית ומבני המנזר. הכנסייה הנוכחית נבנתה על חשבון הציבור משנת 1276, כפי שהעיד התקנון העירוני מיום 7 ביוני 1276 והושלמה בסביבות שנת 1306 על ידי האח ג'ובאני דלי ארמיטאני כשנבנתה תקרת העץ והושלמה החזית, המאופיינת בפסאודו-לוג'יה עם קשתות אבן, שממשיכות גם לאורך הצד הדרומי.
דלתות חמדיה
בשנת 2005 החברה הגישה בקשה ל-"הרמת מסך" וגביית חובותיה של חברה פרטית בשם "הנגרייה" בבעלות ישראל בן אבו מנכסי הבעלים. הבעלים הגישו ערעור ונדחו בבית המשפט העליון. השופטים האשימו את המערער בגלגול חובות ובמנוף בלתי אחראי: כ-1,000,000 ש"ח חובות לדלתות חמדיה בעוד לחברה עצמה היה הון עצמי בסך 14,000 ש"ח בלבד.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
היא נקברה ליד נטאלי מיקאס (1824 - 24 ביוני 1889), בת לווייתה לכל החיים, בבית הקברות פר לשז בפריז.
דלתות חמדיה
בשנת 2007, במסגרת הסדר נושים של חובות הקיבוץ, מכר הקיבוץ את אחזקתו במפעל לשני אנשי עסקים, אשר החזיקו בדלתות חמדיה בע"מ באמצעות חברת ס.א.ג.מ בע"מ  {(אהוד ססי (71.77%) ומיכאל גלובינסקי (28.23%)}. בשנת 2019 נמכרה השליטה בדלתות חמדיה (51%) לקרן טנא. מר אהוד ססי ממשיך לכהן כמנכ"ל דלתות חמדיה בע"מ. מפעל החברה מעסיק יותר מ-130 עובדים. החברה מוכרת את מוצריה בפרויקטים לבנייה בכל רחבי ישראל, ולקהל הפרטי בחניות ואולמות תצוגה הפרוסים ברחבי הארץ.
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
החל מ-1509 נהגו להתכנס הרקטורים וחברי המועצה של העיר מדי שנה בכנסייה, ב-17 ביולי, יום מרינה הקדושה לחגוג את המאבק נגד ה"קיסרים" במהלך מלחמת ליגת קמברה, והחל משנת 1571, גם לחגוג גם את הניצחון בקרב לפנטו.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
בת זוגה המאוחרת אנה קלומפק הייתה היורשת היחידה של בונר. לאחר מותה נקברה ליד מיקאס ובונר באותו בית קברות.
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
אנרי השלישי משושלת ולואה שהה בכנסייה בדרכו לצרפת בדרכו להכתרה כמלך צרפת (1574), ובהמשך הגיע לכאן פרנציסקוס מסאל להתפלל, כשהיה סטודנט באוניברסיטה. מרטין לותר שהה במנזר הסמוך ב-1510 בעת שעבר דרך פדובה במסעו לרומא.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
רבים מציוריה, שלא הוצגו בעבר בפומבי, נמכרו במכירה פומבית בפריז בשנת 1900. אחת העבודות שלה, "מלכי היער", נמכרה במכירה פומבית בשנת 2008 תמורת קצת יותר מ-200,000 דולרים.
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
הנזירים הורחקו ממשכנם בעקבות צו החילון הנפוליאוני מיום 28 ביוני 1806. הכנסייה נפתחה מחדש לפולחן בשנת 1808 ומתחם הקלויסטר של המנזר הוסב לקסרקטין צבאי (קסרקטין גטאמלאטה).
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
יחד עם ציירים ריאליסטים אחרים של המאה ה-19, ציוריה יצאו מהאופנה, ובשנת 1978 תיאר מבקר את הציור "החריש בניברנאי" כנשכח לחלוטין.
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
במשך מאות שנים הכנסייה הועשרה בעיטורים ובחפצי אמנות, שאבדו בחלקם במהלך ההפצצה האנגלו-אמריקאית. המבנה הדתי והמנזר לשעבר נפגעו קשות מהפשיטה האווירית של 11 במרץ 1944. הנזק היה עצום: החזית, התקרה והאפסיס נהרסו חלקית וקפלות דוטו ואובטרי נהרסו כליל. אין ספק שהסיבה להפצצה במלחמה נובעת משימוש הצבאי הגרמני במנזר לשעבר, כמו גם הקרבה לתחנת הרכבת. החלק העליון של החזית, התקרה והחלק מהאפסיס שנהרס, נבנו מחדש לאחר המלחמה בשנים 1946–1950, תוך שחזור מדוקדק של המבנה המקורי ושימוש בעיקר בלבנים מקוריות מההריסות, בניהולו של פרדיננדו פורלאטי, מהנדס שהתמחה בשחזור מבנים.
רוזה בונר
חיים אישיים ומורשת
באותה שנה הציור הזה היה חלק מסדרת ציורים שנשלחה לסין על ידי ממשלת צרפת לתערוכה בכותרת "הנוף הצרפתי והאיכרים - 1820-1905".
כנסיית ארמיטאני
היסטוריה
הכנסייה משמשת כיום ככנסיית רובע בדיוקסיה של פדובה.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הכנסייה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
תיאור
הכנסייה היא בעלת ספינה יחידה מוארכת למדי, ומסתיימת ב-3 אפסיסים, שני הצדדיים ישרים והמרכזי מחומש עם גג עץ. הקפלה בצד ימין צמודה לקפלת אובטרי המפורסמת. בצד ימין, הדרומי, יש ארבע קפלות צדדיות.
מבחוץ
החזית הושלמה באמצע המאה ה-14 וכוללת גמלון המקושט בפילסטרים ובחלקו התחתון חלון רוזטה. בחלק התחתון של החזית יש פסאודו-לוג'יה באבן עם חמש קשתות, שער הכניסה נמצא בקשת המרכזית, בעוד שבצדדיות מצויים קברים. השער בצד הדרומי, מתקופת הרנסאנס, מעוטר בשנים עשר תבליטים נישאים המתארים את החודשים, עבודה של ניקולו בארונצ'לי מפירנצה המתוארכת לשנת 1422.
פנים הכנסייה
פנים הכנסייה בנוי מספינה רחבה שקירותיה מתאפיינים בשינוי הצבע האופקי של שכבות הטוף והלבנים. במזרח יש שלוש קפלות, כשהקפלה המרכזית הגדולה יותר מחומשת. מאוחר יותר נוספו בצד הדרומי ארבע קפלות בגדלים שונים. בשנת 1306, קיבלה הכנסייה תקרת עץ על פי עיצובו של האח ג'ובאני דלי ארמיטאני האופיינית לכנסיות מימי הביניים בוונטו עם קמרונות חבית המורכבים משני חצאי חביות וחבית שלמה, ששוחזרו נאמנה. באותה שנה הוא גם תכנן את התקרה בפאלאצו דלה רג'ונה. בקדמת הספינה לשעבר בית המקהלה של האבות, קמרון החבית מורכב מחבית אחת ושישה חצאים. בחלק האחורי של הכנסייה ישנם שניים מהקברים המפוארים ביותר של המאה ה-14 בוונטו, משמאל יאקופו השני דה קאררה (תחילת המאה ה-14 - 19 בדצמבר 1350), שליט פדובה, עם הקדשה מפרנצ'סקו פטרארקה. מימין הסרקופג של אוברטינו דה קאררה (מת ב-1345). שני הסרקופגים הוכנו על ידי הפסל הוונציאני אנדריולו דה סאנקטיס, הוצבו במקור בכנסיית סנט'אגוסטינו, והועברו לכאן כשהכנסייה נהרסה בשנת 1819.
הצלב הגדול המצויר מעל המזבח הראשי הוא מהמאה ה-14 נוצר על ידי האמן הוונציאני
בקפלה של משפחת קורטליירי (Cortellieri), הממוקמת בצד ימין של הספינה, יש כמה שרידים ממחזור ציורי הפרסקו שיצר בסביבות שנת 1370 המתאר את "תפארת אוגוסטינוס הקדוש יחד עם המעלות והאומנויות הליברליות".
בצד שמאל של הספינה יש שעון עתיק יומין.
הקפלה הראשית מעוטרת במחזור ציורי קיר מאת שאחרי ההרס בעקבות המלחמה מכסה רק את הקיר השמאלי (הצפוני), עם סיפורי פיליפוס הקדוש ואוגוסטינוס הקדוש בשלושת הרגיסטרים העליונים ובבסיס הקיר ציור מונוכרומטי המתאר את האלגוריות של כוכבי הלכת והעידנים של האדם: ברור שחלק זה של העיטור מושפע מציורי הקיר הסמוכים של ג'וטו בקפלת סקרובני הסמוכה. את עבודות הציור של גוארינטו באפסיס הראשי אפשר לייחס סגנונית לשנים 1361–1365. הסצנות ששרדו הן: 1, 2. פיליפוס הקדוש נאלץ להקריב למארס 3. מפגש פיליפוס הקדוש עם הבישופים 4. המרטיריות של פיליפוס הקדוש על הצלב 5. חזונו של אוגוסטינוס הקדוש 6. הלבשת סנט אוגוסטינוס והטבלת אדאודאטוס