cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי סרביה–קרואטיה
היסטוריה
עם תהליך בניית הלאום באמצע המאה ה-19, הופיע המתח הקרואטי-סרבי הראשון. המושל הסרבי של נאצ'רטאנייה איליאה גרסנין (1844) טען שאדמות שהיו מיושבות על ידי בולגרים, מקדונים, אלבנים, מונטנגרים, בוסנים, הונגרים וקרואטים היו חלק מסרביה. התוכנית של גרסנין כללה גם שיטות להפצת השפעה סרבית באדמות הנתבעות. הוא הציע דרכים להשפיע על קרואטים, שגרסנין ראה בהם "סרבים עם אמונה קתולית". תוכנית זו ראתה את העמים הסובבים נטולי תודעה לאומית. ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' הכחיש את קיומם של קרואטים ושפה קרואטית, ומנה אותם כ"סרבים קתוליים" פרט לאלה המדברים ניב צ'אקבי. קרואטיה הייתה באותה תקופה ממלכה במלוכת הבסבורג, כאשר דלמטיה ואיסטריה היו אדמות כתר של בית הבסבורג. אנטה סטארצ'ביץ', תומך האחדות והעצמאות הקרואטית, שהייתה אנטי-הבסבורגית ואנטי-סרבית בהשקפתו, חזה את יצירת קרואטיה הגדולה שתכלול שטחים המאוכלסים על ידי בוסניאקים, סרבים וסלובנים, בהתחשב בבוסניאקים וסרבים כקרואטים שהומרו לאסלאם והנצרות האורתודוקסית, תוך שהם מחשיבים את הסלובנים כ"קרואטי ההרים". סטארצ'ביץ' טען כי הנוכחות הסרבית הגדולה בשטחים שנטען על ידי קרואטיה רבתי הייתה תוצאה של התיישבות אחרונה, שעודדה על ידי שליטי הבסבורג, ונהירה של קבוצות כמו ולקס שהתחילו לנצרות האורתודוקסית והזדהו כסרבים. סטארצ'ביץ' העריץ את הבוסניאקים, מכיוון שלדעתו היו אלה קרואטים שאימצו את האסלאם כדי לשמור על האוטונומיה הכלכלית והפוליטית של בוסניה וקרואטיה תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית. לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה את בוסניה והרצגובינה בשנת 1878, וסרביה קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית, הידרדרו היחסים הקרואטים והסרבים מכיוון שלשני הצדדים היו יומרות על בוסניה והרצגובינה. בשנת 1902 פרצו מהומות אנטי-סרביות גדולות בקרואטיה על ידי מאמר שהודפס מחדש על ידי הסרבי ניקולה סטוינוביץ' שפורסם בפרסום המפלגה העצמאית הסרבית מזאגרב תחת הכותרת Do istrage vaše ili naše (עד להשמדה, שלך או שלנו) בו הם מכחישים את קיומה של מדינה קרואטית, וכן חיזוי התוצאה של הסכסוך הסרבי-קרואטי "הבלתי נמנע" התרחשה.
לאחר מלחמות הבלקן, חלק מהקרואטים החל לראות בסרביה כלפי שאר הסלאבים הדרומיים מה שהייתה פיימונטה לאיטלקים אחרים: כוח מאחד שיעזור ליצור מדינה דרום-סלאבית עצמאית. במלחמת העולם הראשונה, קרואטים לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי נגד סרביה, ואילו הגנרל הקרואטי איוון סאליס-סאוויס היה מושל צבאי של סרביה הכבושה. כמה שבויי מלחמה קרואטיים התנדבו להילחם בחזית בסלוניקי עם הצבא הסרבי. ב-29 באוקטובר 1918 הכריז הפרלמנט הקרואטי על עצמאותו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והחליט להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים שזה עתה הוקמו אשר ב-1 בדצמבר 1918 התאגדו עם ממלכת סרביה והקימו את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. הלהט הראשוני של קרואטיה למדינה החדשה התפוגג עם התעלמות מההשקפה הרפובליקנית של מדינה חדשה ובמיוחד מכיוון שהמושג "סרביה רבתי" הועלה בפועל בראשית שנות העשרים, תחת ממשלת יוגוסלביה של ניקולה פאשיץ'. תוך שימוש בטקטיקות של הפחדה והונאת בחירות של המשטרה, הוא צמצם את תפקיד האופוזיציות (בעיקר אלה הנאמנות ליריבו הקרואטי, סטיפן ראדיץ') לממשלתו בפרלמנט, ויצר סביבה לריכוז הכוח בידיים. של הסרבים בכלל ופוליטיקאים סרבים בפרט. אלימות המשטרה עודדה את הקרואטים שהחלו לבקש את מדינתם. ב-20 ביוני 1928 נורו סטיפן ראדיץ' וחמישה פוליטיקאים קרואטים נוספים (הנתמכים על ידי רובם המכריע של הקרואטים) בישיבה הלאומית בבלגרד על ידי סגן סרבי, זועמים על ידי טענות קרואטיות מתמשכות כי הם מנוצלים על ידי סרביה וכי סרביה מטפלת בהם כמו מושבה'. זה הוביל לדיקטטורה המלכותית של המלך אלכסנדר בינואר 1929. הדיקטטורה הסתיימה רשמית בשנת 1931, כאשר המלך הטיל חוקה יותר לאומניטרית ושינה את שמה של המדינה ליוגוסלביה. ארגון השב"כ, בראשותו של ולדקו מאצ'ק, המשיך לתמוך בפדרליזציה של יוגוסלביה, וכתוצאה מכך הסכם Cvetković – Maček באוגוסט 1939 ובאנובינה האוטונומית של קרואטיה. באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וממלכת איטליה, אשר הקימו מדינת בובות בשם המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH) שנשלטה על ידי התנועה הפרו-גרמנית, אוסטאשה, שביקשה לטהר אתנית את הסרבים, היהודים, הצוענים והרבה אחרים משטחה ובכך הביאו לרצח העם הסרבי. מרכז שמעון ויזנטל מעריך שלפחות 100,000 סרבים, יהודים, צוענים, קרואטים אנטי-פשיסטים ואחרים נרצחו ביאסנובאץ בלבד. בתחילה, המדינה העצמאית של קרואטיה נתמכה על ידי ולדקו מאצ'ק ורוב מכריע של הקרואטים שקיבלו בברכה כוחות כובשים גרמנים בזאגרב כמשחררים במהלך הפלישה ליוגוסלביה. בעקבות ניצחונם של הפרטיזנים היוגוסלביים, שהובלו על ידי הקומוניסט הקרואטי יוסיפ ברוז טיטו, הובסו האוסטאשה והצ'טניקים. קומוניסטים יוגוסלביים ביטלו את המלוכה והקימו רפובליקה סוציאליסטית של מפלגה אחת ופדרציה שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שהוקמה תחת הדיקטטורה הנאורה של טיטו הייתה מורכבת משש רפובליקות סוציאליסטיות כולל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה והרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה.
מלחמות יוגוסלביה
התקופה של 1991 עד 1995 מסומנת כמלחמת העצמאות של קרואטיה. קדמו לו מזכר ה-SANU שפורסם על ידי האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות בשנת 1986 ואשר צפה את היווצרותה של סרביה רבתי, המורכבת ממרבית השטח הקרואטי ומכל בוסניה-הרצגובינה ומקדוניה. לשם כך הקימו סרבים החיים בקרואטיה תחת מנהיגות סרבית את הרפובליקה של קראינה הסרבית, שכבשה שליש מכל שטחה של קרואטיה, שנכבשה על ידי שרידי צבא העם היוגוסלבי בשליטת סרביה (מסרביה ומונטנגרו) משנת 1991 עד 1992 ונתמכה על ידי הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באמצעות תמיכה צבאית. הסיבה שהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה תמכה ברפובליקה של קראינה הסרבית נגד כוחות קרואטיה, הייתה אינטרסים משותפים לשמור על הסטטוס קוו של שמירה על שטחים יוגוסלביים לשעבר, הכוללים סרבים אתניים, מאוחדים, בין אם במדינה היוגוסלבית הקיימת או כמדינה גרורה. מהשטחים שכבשו הסרבים בשנת 1991 גורשו או ברחו כ-700,000 איש. בארבע השנים הבאות, עד 1995, נהרגו בטבח והפצצות בערך 16,000 תושבים קרואטים. במהלך המבצע הצבאי הקרואטי, מבצע סערה באוגוסט 1995, גורשו בכוח כ-250,000 סרבים, או כמעט כל האוכלוסייה הסרבית באזור מבתיהם ו-1,192 אזרחים סרבים נהרגו או נעדרים.
סכסוך גבול
בגלל התפתלות הדנובה, הגבול המזרחי של ברנג'ה עם סרביה על פי תיחום קדסטאלי אינו נוהג, מכיוון שכל מדינה שולטת בשטח שנמצא בצד של זרימת הנהר הראשי.
קרואטיה מבקשת להחזיר את האיים בגלל החלטת ועדת הבוררות בבדינטר משנת 1991 שכל הגבולות הפנימיים בין הרפובליקות היוגוסלביות יהפכו לבינלאומיים. עמדת סרביה היא שהגבול הטבעי בין המדינות הוא אמצע הזרימה העיקרית של הדנובה, מה שיהפוך את האיים כשייכים לסרביה. הכיבוש הצבאי של האיים הסתיים לאחרונה לאחר אירוע בו הצבא הסרבי פתח באש ועצר את ראש עיריית ווקובר ולדימיר שטנגל עם 19 אזרחים קרואטים נוספים ו-8 ילדים שהתכוונו לבקר את זבזדן קישיץ, ראש עיריית באצ'קה פאלנקה הסרבית. האיים הללו נמצאים כעת תחת שליטת המשטרה הסרבית.
הקונסוליה הכללית של סרביה בווקובאר
סרביה הקימה נציגות דיפלומטית בווקובאר שבקרואטיה ב-5 בפברואר 1998, עשרים יום לאחר סיום תהליך ההשתלבות המחודש של מזרח סלבוניה, ברנג'ה וסירמיה המערבית לקרואטיה, שהייתה תום מלחמת העצמאות של קרואטיה. הקונסוליה אחראית על חמישה מחוזות סלבונים: מחוז ווקובאר-סירמיה, אושייק-באראנחה, ברוד-פוזבינה, פוז'ה-סלבוניה ומחוז ווירוביטיקה-פודראווינה.
בגלל העניין העצום של אזרחים מקומיים, בתחילת דרכה פעלה הקונסוליה גם בבלי מנאסטיר. הקונסוליה בתום המלחמה מילאה תפקיד חיובי מאוד בחיי המיעוט הסרבי המקומי בעיר ובאזור.
עם הזמן השיגה הקונסוליה שיתוף פעולה הדוק עם מוסדות וארגונים מיעוטים כמו המועצה המשותפת לעיריות, Eparchy of Osječko polje and Baranja, and Radio Borovo.
ארגונים בינלאומיים
שתי המדינות חברות מלאות בתהליך שיתוף הפעולה בדרום מזרח אירופה, בחוזה היציבות של דרום מזרח אירופה, ביוזמת מרכז אירופה, ביוזמה השיתופית בדרום מזרח אירופה ובארגון השיתוף הכלכלי בים השחור.
קרואטיה תומכת גם בהצטרפות סרביה לאיחוד האירופי.
עמדת קרואטיה בקוסובו
קרואטיה הכירה בקוסובו כרפובליקה עצמאית וריבונית ב-19 במרץ 2008.
ברכה (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
אישים ששמם ברכות:'''
ראו גם
}}
סיריל נרי
סיריל איקצ'וקוו נרי (באנגלית: Cyril Ikechukwu Nri; נולד ב-25 באפריל 1961) הוא שחקן, סופר, ובמאי בריטי יליד ניגריה. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד רפ"ק אדם אוקארו בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "The Bill". נרי הופיע בסדרה "The Bill" בתפקיד קטן, לפני שלוהק לתפקיד רפ"ק אוקארו.
ביוגרפיה
נרי נולד בניגריה. משפחתו היא מבני שבט האיגבו. ב-1968 הם נמלטו מהמדינה לפני סיום מלחמת ניגריה ביאפרה. כשהיה בן 7 עברה המשפחה לפורטוגל, ואחר כך ללונדון.
הוא למד בבית הספר הולנד פארק במערב לונדון, והופיע בהצגת בית ספר של "אופרה בגרוש". הוא הצטרף לתיאטרון יאנג ויק לנוער בווטרלו שבלונדון. את הכשרתו המקצועית רכש בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק. בנוסף לתפקידו הידוע בדמות אדם אוקארו בסדרה הוותיקה "The Bill" של רשת ITV, הופיע נרי בתפקיד גרהם, בריסטר שעבד עם מיילס ואנה, בשתי העונות של סדרת הדרמה "החיים האלה" של ה-BBC.
אחרי הלימודים בבית הספר למשחק החל נרי לשחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית. תפקידו הראשון היה בשנת 1982 בדמות לוציוס בהפקה של רון דניאל למחזה "יוליוס קיסר". ב-1988 שיחק בתפקיד אריאל לצדו של מקס פון סידוב שגילם את פרוספרו במחזה "הסערה" בבימויו של ג'ונתן מילר.
ב-2009 וב-2010 שיחק בתפקיד השופט דמרקו בסדרת הדרמה "חוק וסדר: UK", וגילם את אותה דמות שוב ב-2012 וב-2013. בפברואר 2010 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רופאים".
בנובמבר 2010 הופיע בעונה הרביעית של הסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין" בפרק "Lost in Time". באוקטובר 2011 השתתף באותה סדרה בפרק הפותח של העונה החמישית בשם "Sky".
ב-2012 ו-2013 שיחק בתפקיד קסיוס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "יוליוס קיסר" בבימויו של גרגן דורן בסטרטפורד על האייבון, בלונדון ובניו יורק. בביקורת בניו יורק טיימס כתב עליו בן בראנטלי "הבעת פניו של מר נרי כשהוא רושם את דבריו של קיסר, היא זו של אדם שחש את הלולאה מתהדקת סביב צווארו. זהיר וערמומי, מבוהל ומניפולטיבי, מר נרי הוא קסיוס מעולה, הקולט את האווירה של הפרנויה והפוליטיקה שממלא את האוויר".
ב-2016 היה נרי מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה על הופעתו בתפקיד לאנס בסדרה "מלפפון" של ראסל ט. דייוויס. עוד הופיע בפרק בסיטקום "Goodnight Sweetheart" בתפקיד רופא בבית החולים. עוד ב-2016 גילם נרי את דמותו של פולוניוס בהפקה של סיימון גודוין למחזה "המלט" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
באוקטובר 2016 החל לשחק בתפקיד קבוע בסדרה "Class" ספין אוף של הסדרה "דוקטור הו". ב-2017 שיחק נרי בתפקיד קטן בפרק בסדרה הבלשית "Death in Paradise" בתפקיד ראש עיר מושחת.
חיים אישיים
נרי גר בדרום לונדון מאז שנות השמונים של המאה העשרים. הוא היה נשוי, וכעת הוא מזדהה כביסקסואל. יש לו שני ילדים בוגרים.
מיכאיל רודזיאנקו
מיכאיל רודזיאנקו (ברוסית: Михаил Владимирович Родзянко; 9 בפברואר (הלוח היוליאני, 21 בפברואר הלוח הגרגוריאני) 1859 - 24 בינואר 1924) פוליטיקאי רוסי, ממנהיגי ברית 17 באוקטובר, יושב ראש הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית בשנים 1911-1917.
ביוגרפיה
מיכאיל רודזיאנקו נולד באחוזה משפחתית בגוברניית יקטרינוסלב (היום מחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה) למשפחת בעלי אדמות עשירה ממוצא אוקראיני. אביו היה קולונל בגמלאות. בשנת 1877 רודזיאנקו סיים לימודים בבית הספר צבאי יוקרתי בסנקט פטרבורג והחל לשרת בחיל הפרשים. בשנת 1882 הוא סיים את שרותו הצבאי וחזר לאחוזה משפחתית. רודזיאנקו כיהן במספר תפקידים ציבוריים בוגברניה. בשנת 1906 הוא התמנה לחבר של המועצה המדינית.
רודזיאנקו היה בין מייסדי ומנהיגי ברית 17 באוקטובר. במרץ 1911 הוא נבחר ליושב ראש הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1917.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה רודזיאנקו תמך בהשתתפות המדינה במלחמה. בשנת 1915 הוא נסע לשטח גליציה שנכבש באותה תקופה. הוא פעל לריכוז כול הכוחות במאמץ המלחמתי. רודזיאנקו היה בין מתנגדי גריגורי רספוטין וניסה לשכנע את הצאר להתרחק ממנו, אך ללא הצלחה.
בהיותו מנהיג הדומה היה לו חלק פעיל במהפכת פברואר. הוא היה יושב ראש הוועד הזמני של הדומה והיה שותף לשיחות עם סובייט פטרוגרד וניקולאי השני, קיסר רוסיה בהקשר לסיום כהונתו כצאר. רודזיאנקו היה בדעה שבמקום ניקולאי השני יש למנות את בנו לצאר, אך דבר לא היה ריאלי. למרות התפקיד המרכזי שהיה לרודזיאנקו במהפכה הוא לא נכלל בממשלה שהוקמה לאחר המהפכה והשפעתו על הפוליטיקה הרוסית ירד בהדרגה. תומכי המונארכיה האשימו אותו בכך שהוא תמך במהפכה וגרם לצאר להתפטר מהתפקיד. במהלך פרשת קורנילוב רודזיאנקו תמך בפעילותו, אך כאשר הניסיון להפיכה שלטונית נכשל הודיע שלא היה לו שום קשר עם הנושא. בכל התקופה לאחר מהפכת פברואר רודזיאנו תמך בהמשך השתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מהפכת אוקטובר הוא היה בפטרוגרד וניסה לארגן הגנת ממשלת המעבר הרוסית אך נכשל. זמן קצר לאחר המהפכה רודזיאנקו עבר לאזור דון והצטרף ללאוור קורנילוב ולאנטון דניקין. בהיותו באזור הוא ניסה לארגן אספה של חברי הדומה מכינוסים שונים אך לא קיבל תמיכה מצד הממשל המקומי.
בשנת 1920 רודזיאנקו היגר לממלכת יוגוסלביה. בהיותו בגלות סבל מהתנקלויות של תומכי המונארכיה שהיו מאשימים אותו בקריסת האימפריה. הוא נפטר בשנת 1924 ונטמן בבלגרד.
בהיותו ביוגוסלביה הוא כתב ספר "קריסת האימפריה" בה תיאר את המהלכים הפוליטיים להם היה שותף.
פאון דואלי
הדואליות משמרת את הסימטריות של הפאון. לכן, עבור מחלקות רבות של פאונים המוגדרות על ידי הסימטריות שלהן, הדואלים שייכים למעמד סימטריה מקביל. לדוגמה, הפאונים משוכללים, הקמורים ופוליהדרת קפלר-פוינסו (כוכב). יוצרים זוגות דואליים, כאשר התמניון המשוכלל הוא דואלי עצמי. הדואלי של פאון איזוגונלי (כזה שבו כל שני קודקודים שווים בכפוף לסימטריות של הפאון) הוא פאון איזוהדרלי (כזה שבו כל שתי פאות חופפות [...]), ולהפך. הדואלי של פאון איזוטוקסלי (כזה שבו כל שני מקצועות שווים [...]) הוא גם איזוטוקסלי.
הדואליות קשורה קשר הדוק להדדיות קוטבית, טרנספורמציה גאומטרית שכאשר היא מיושמת על פאון קמור, היא מממשת פאון דואלי קמור נוסף.
אלפרד פסטרנק
אלפרד פסטרנק (בהונגרית: Pasternák Alfréd; טאיה, 28 בספטמבר 1930 – לוס אנג'לס, 22 בפברואר 2023) היה רופא יהודי-הונגרי מיילד-גינקולוג, פרופסור וסופר היסטוריה רפואית, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
אלפרד פסטרנק נולד במשפחה יהודית בכפר בצפון מזרח הונגריה. בגיל 11 הוא ומשפחתו גורשו למחנה הריכוז אושוויץ. הוא שרד ועם חזרתו סיים תואר ברפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. הוא ברח מהונגריה במרד ההונגרי וחי בארצות הברית מאז 1956. אלפרד המשיך להכשרה רפואית לתואר שני במרכז הרפואי סידרס-סיני בלוס אנג'לס, שם נשאר בפקולטה. הואהחזיק גם בתפקיד פרופסור קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וזכה להצטיינות ולשבחים רבים. כמו כן עבד כמומחה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים Cedars-Sinai Medical Center.
משפחתו
אמו של אלפרד הייתה אנה ליבמן פסטרנק (1896-1977) אחת מ-12 ילדים במשפחתה - כולם פרט לאחד היו בנות - של אהרון ליבמן (?-1929) מדורקוב. אביה אהרון, היה בנם של ברנרד ליבמן (1800-1887) ושל אסתר וירקמן (?-1852). אנה הייתה בתו מאשתו השנייה של אהרון, מאירמה וינברגר (?-1944). היא נישאה לשמעון פסטרנק (1895-1985) מטאיה, נצר למשפחה יהודית אורתודוקסית בולטת שהפעילה במשך שבעה דורות הכרמים (ייצור יין) וטחנת קמח בעיירה זו, ששכנה במיקום מרכזי באזור ייצור היין המפורסם של טוקאי. ילדיהם היו קלרה (1922-?), הדוויג או הדי (1928-?) ואלפרד (1930- 2023)
הגירוש
זמן קצר לאחר הבר המצווה של אלפרד באפריל 1944, הנאצים נכנסו להונגריה. הפסטרנקים ושאר יהודי טאיה הועברו תחילה לגטו בשאטוראליאויהיי, ולאחר שישה שבועות בגטו, גורשו משם בקרונות בקר לאושוויץ. שם הופרדו הגברים והנשים. אלפרד ואביו לא נשארו שם זמן רב. זמן קצר לאחר הגעתם נשלחו למחנה הריכוז דרנהאו (Riese-Dörnhau concentration camp). הכפר שנקרא בגרמנית דרנהאו נקרא בפולנית קולצה (Kolce) בשלזיה תחתית על הגבול הפולני-סלובקי של היום, שם הצליחו לשרוד עד לשחרורם על ידי הצבא האדום ב-9 במאי 1945.
החזרה
לאחר המלחמה חזרו אלפרד ואביו הביתה במסע מפרך בן שבועיים. הם התאחדו עם הנשים במשפחתם, שגם הן שרדו בנס את השואה. שמעון בנה מחדש את העסק שלו ואלפרד חזר לבית הספר, בסופו של דבר נכנס לבית הספר לרפואה, והתמחה במיילדות וגינקולוגיה.
אלפרד המשיך להיות מומחה עולמי בנושאים רפואיים ושואה. הוא הרצה ופרסם רבות על ניסויים רפואיים במחנות הריכוז הנאצים והרופאים שערכו אותם ובשנת 2006 פרסם את מה שהאקדמיה ההונגרית למדעים כינתה "מונוגרפיה סופית" בנושא מחקר בלתי אנושי.
רוב קאמן
רוב "ההולנדי" קמאן (באנגלית: Rob "The Dutchman" Kaman; נולד ב-5 ביוני 1960) הוא אלוף העולם לשעבר תשע פעמים בקיקבוקס ואיגרוף תאילנדי ונחשב בידי רבים כאחד מהקיק בוקסרים הטובים ביותר בכל הזמנים. הוא מכונה תכופות "מר בעיטה נמוכה" (Mr. Low Kick) בשל הבעיטות הנמוכות מטילות האימה שלו בהן הוא השתמש על מנת לסכל את המתקפות של יריביו.
ביוגרפיה
ב-1980 נהפך קמאן לאחד המתאגרפים הטובים ביותר בהולנד. הוא ניצח ברוב הקרבות שלו בנוקאאוט. נקודת המפנה עבורו הייתה כשנלחם עם בלינקי רודריגס, דודנו של בני אורקידס. קמאן הפיל אותו בנוקאאוט בסיבוב השני בעזרת בעיטה נמוכה לרגל. זו הייתה פריצת הדרך הבינלאומית שלו. מרגע זה ואילך, החל קמאן להילחם בתאילנד.
הקרב הראשון שלו בתאילנד היה נגד דנואי, אלוף מקומי. קמאן זכה בניצחון בנוקאאוט והתבקש להילחם נגד לאקצ’רט, אלוף תאילנד, בבנגקוק. הוא הפסיד מהקרב אבל למד רבות מההפסד.
ב-23 בספטמבר 1983 הוא נלחם נגד ג’ון מונקיו על תואר אלוף העולם בקיקבוקסינג של איגוד WKA. קמאן הפיל אותו בנוקאאוט בסיבוב השלישי בעזרת בעיטה נמוכה והיה אלוף העולם האירופאי הראשון של איגוד ה-WKA בקיקבוקסינג.
ב-12 בינואר 1984 הוא נלחם נגד פאיאפ פרמצ’אי, אלוף תאילנד ביאפ אדנהאל, אמסטרדם וניצח לפי החלטה פה אחד של השופטים.
באפריל 1984 הוא התמודד מחדש נגד ג’ון מונקיו במיאמי, פלורידה. הפעם הזו הוא הפיל את מונקיו בנוקאאוט בעזרת אגרוף בסיבוב השני. בסיום השנה הוא ניצח את המתאגרף התאילנדי הגדול סאמארט פראסארנמיט בהונג קונג, כמו גם את ז'אן מארק טונוס, באליפות אירופה בקרב מגע מלא.
במהלך שנת 1985 הוא הביס את לארי מקפאדן בסיבוב השלישי בנוקאאוט ושלושה חודשים אחרי-כן הוא נקם את נקמתו בלאקצ’רט. הוא ניצח את התאילנדי בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.
אחרי-כן קמאן נלחם נגד מתאגרפים שונים באמסטרדם. ארנסט סימונס (לפי חוקי WKA), ארנסטו הוסט (לפי חוקי WKA), פאיאפ (קרב חוזר לפי חוקי האיגרוף התאילנדי), רוג’ר הרד (לפי חוקי WKA),וסיטיסאק (לפי חוקי האיגרוף התאילנדי). הוא זכה בכל הקרבות הללו ובשלהי שנת 1987 הוא הוזמן להילחם ביפן.
הקרב הראשון שלו ביפן היה נגד לאקצ’רט. קמאן הפיל אותו בנוקאאוט בסיבוב הראשון. הוא זכה לאהדה רבה מאוד ביפן ומאותה עת ואילך נלחם פעמים רבות בארץ זו. הוא נלחם נגד קירקווד ווקר, האנסו פרמצ’אי, סנטיאגו גארזה, דון נאקאיה נילסן.
ב-9 באפריל 1989 נלחם קמאן בהולנד פעם נוספת. הפעם הזאת נגד יאן וסלס מארנהם. קמאן ארגן את האירוע ולא היה בידו די זמן על מנת להתכונן כהלכה לקראת הקרב. הוא הפסיד בקרב ואנשים רבים סברו שהקריירה שלו הגיעה לתומה. בשלהי אותה שנה הוא שב וניצח את וסלס בנוקאאוט בסיבוב השני בקרב על תואר אלוף העולם של איגוד ה-WKA.
במהלך שנת 1990 הוא שיחק בסרט "Bloodfist" ביחד עם דון וילסון ובילי בלנקס ונלחם שלוש פעמים נגד צ’אנגפואק קיאטסונגריט מתאילנד ואדי מתיו מצרפת. בזמן הקיץ הוא היה אמור להילחם ביפן נגד פיטר סמית. סמית היה מתאגרף עולה ואלוף אירופה של איגוד WKA. קמאן נהפך לאב עם הולדת בנו גבי ממש לפני הקרב. קמאן הפסיד את תואר אלוף העולם בקרב ביניהם.
ב-29 ביוני 1991, נלחם קמאן נגד לוק ורהייה בצרפת על תואר אלוף העולם של ה-WKA. לוק ורהייה ניצח את פיטר סמית והיה אלוף העולם החדש. קמאן הביס את לוק ורהייה והשיב לעצמו את תואר אלוף העולם. הוא נלחם בצרפת נגד מתאגרפים כמו ריק רופוס, מרק ראסל, ז'סטין וורד, זיאד פוליו ועוד. אחד הקרבות הטובים ביותר שלו היה נגד מארק פיוטרובסקי, אותו ניצח בנוקאאוט בסיבוב השביעי.
ב-20 ביוני 1992 נלחם קמאן את "קרב הקרבות" נגד ז’אן-איב תריול, אחד מאלופי קרב מגע מלא הטובים ביותר מאז ומעולם. קמאן זכה בקרב בנוקאאוט טכני ונהיה אלוף העולם החדש של איגוד ה-ISKA. בשלב זה הוא היה בעת ובעונה אחת אלוף העולם של איגוד ה-WKA בקיקבוקסינג ואלוף העולם באיגרוף תאילנדי.
ב-26 בנובמבר 1993 נלחם קמאן לראשונה מזה שלוש שנים בהולנד, הפעם נגד אלוף הולנדי גדול אחר, ריק ון ואתורסט. קמאן ניצח אותו בנוקאאוט בסיבוב השני.
בסיום אותה שנה הפיק עיתון ניקו טושוגו (Nikko Toshogu Press) שמונה קלטות וידאו של אימוניו של רוב קמאן וקלטת אחת של נקודות שיא ונוקאאוטים מהקריירה שלו. קמאן גם שיחק בשני סרטים עם ז'אן-קלוד ואן דאם: "מקסימום ריסק" ו"דאבל טים", בו שיחקו גם דניס רודמן ומיקי רורק. אחרי-כן הוא נלחם בצרפת, הפעם הזו במרסיי, שוב פעם נגד מתאגרף עולה מהולנד, אורלנדו בריינבורג. הוא זכה בנוקאאוט טכני בסיבוב השלישי.
ב-1995 הוא השתתף בטורניר K-2 בפריז, צרפת. הקרב הראשון שלו היה נגד לאוול רובינסון, בו ניצח בנוקאאוט. הקרב השני שלו היה נגד האוסטרלי טוסקה פטרידיס והוא ניצח שוב. נלחם פעמיים באותו הערב בקרבות הגמר והגיע לקרב נגד ז’רום טורקאן מצרפת. קמאן ספג פגיעות רבות מקרבות קודמים. במהלך הסיבוב הרביעי הוא דימם קשות והדהים את כולם כשהוא הפיל בנוקאאוט את טורקאן עם שתי בעיטות גבוהות מרהיבות בסיום הסיבוב. הוא היה מנצח טורניר K-2 בפריז, צרפת.
קאמן אימן את איתי פרנסיס, הישראלי היחידי שזכה באליפות העולם בקיק בוקסינג.
כיום, הוא מאמן את ברנדון ורה, המתמודד במשקל light heavyweight של איגוד ה-UFC בקיקבוקסינג לקראת ה-MMA. הוא גם מאמן את מתאגרף ה-MMA ג'ייסון מילר.
רוק הצעיר
רוק הצעיר (באנגלית: Young Rock) היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית המבוססת על חייו של השחקן והמתאבק דוויין ג'ונסון, המוכר בשם הבמה "The Rock".
הסדרה מופקת ומשודרת ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. עונתה הראשונה עלתה לשידור ב-16 בפברואר 2021. באפריל 2021 הכריזה הרשת כי תחדש את הסדרה לעונה שנייה. במאי 2022 הסדרה חודשה לעונה שלישית.
עלילה
השנה היא שנת 2032, ודוויין ג'ונסון רץ לנשיאות ארצות הברית. במהלך סדרת ראיונות עם מנחה תוכנית אירוח, ג'ונסון מספר בסיפור מסגרת על מהלך חייו ועל הדברים שהובילו אותו לנקודה בה הוא נמצא כעת.
הסדרה מתמקדת בחייו כילד צעיר הגדל בהוואי, על חייו כתלמיד תיכון הנאבק שלא להסתבך בפלילים ועל חייו כשחקן פוטבול בקצה הספסל באוניברסיטת מיאמי.
בסדרה הוזכרו מתאבקים רבים אותם הכיר ג'ונסון, כמו אנדרה הענק, רנדי סאבאג', הסמל סלוטר, ריק פלייר, רודי פייפר, וינס מקמהן ועוד.
1982
(הערה: כל דמויות ההיאבקות החוזרות ומופיעות ב-1982 מופיעות גם ב-1987 ובשנות ה-90)
דומיננטיות וכניעה (מיניות)
דומיננטיות וכניעה (באנגלית: Domination and submission, או בקיצור D/s) הן קבוצה של התנהגויות, מנהגים וטקסים פסיכוסקסואלים בהם אדם מאפשר מרצון לאדם אחר למלא תפקיד דומיננטי עליו/עליה. תחום זה נחשב לחלק מקבוצת הפרפיליות BDSM.
מגע פיזי אינו הכרחי במערכות יחסים עם D/s ועל כן יש אנשים שמנהלים מערכות יחסים אנונימיות המלוות באלמנטים של דומיננטיות וכניעה באמצעות שירותי טלפון, דואר אלקטרוני, או שירותי מסרים מידיים. במרבית המקרים מדובר במערכת יחסים פיזית אשר לעיתים אף חוצה אל תחום הסאדו-מזוכיזם.
מערכות יחסים מסוג זה מבוססות תמיד על אמון הדדי והסכמה מלאה.
ספרות
אחת העבודות הנודעות ביותר שעוסקות בנושא הוא הרומן משנת 1870 "ונוס בפרווה" מאת הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך בו הגיבור, סברין, משכנע אישה, בשם וונדה לקחת אותו כעבד שלה, להשתמש בו, ומאפשר לה לבזות אותו. בהשראת הספר הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי-גרמני ריכרד פון קראפט-אבינג טבע את המונח "מזוכיזם". הדמות הנשית המרכזית בנובלה, מבוססת על דמותה של פאני פיסטור, אשתו של מאזוך.
סאקי קומאגאיי
סאקי קומאגאיי (ביפנית: 熊谷 紗希; נולדה ב-17 באוקטובר 1990) היא כדורגלנית יפנית, המשחקת בעמדת הקשרית האחורית ברומא מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת יפן בה היא משמשת כקפטנית.
קומאגאיי היא אחת מהספורטאיות המזרח אסייתיות המצליחות ביותר בהיסטוריה, בכל מגדר ברמת המועדונים והנבחרות הלאומיות. נכון ל-2022, היא זכתה בגביע העולם, בשבע אליפויות צרפת, חמש זכיות בליגת האלופות ובמדליית זהב בטורניר הכדורגל של אסיה.
קריירת מועדונים
קומאגאיי נולדה ב-17 באוקטובר 1990 בסאפורו שביפן. כנערה, שיחקה בקבוצת הכדורגל של תיכון טוקיוואגי גאוקן בו למדה.
אוראווה רדס
ב-2009, אחרי שסיימה את התיכון, הצטרפה קומאגאיי למועדון אוראווה רד דאימונד ליידיס מהליגה היפנית לנשים. באותה עונה זכה המועדון באליפות יפן.
איינטרכט פרנקפורט
ביולי 2011 עברה קומאגאיי למועדון איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה לנשים. עם פרנקפורט הגיעה עד לגמר ליגת האלופות לנשים 2012 בו הפסידה 2:0 לאולימפיק ליון.
אולימפיק ליון
ביוני 2013 הצטרפה קומאגאיי לאולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית לנשים. במשך תקופתה בליון, זכתה הקשרית בשבע אליפויות צרפת וחמש פעמים בליגת האלופות. בגמר ליגת האלופות 2016, הבקיעה קומאגאיי את הפנדל המכריע, בהופעה שהקנתה לה את תואר אשת המשחק.
באיירן מינכן
ב-12 במאי 2021 חתמה קומאגאיי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים. קומאגאיי ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי באיירן ב-29 באוגוסט 2021, בניצחון 8:0 על ורדר ברמן. את שערה הראשון הבקיעה ב-1 באוקטובר 2021 בניצחון 6:0 על קלן.
קריירה בינלאומית
קומאגאיי הופיעה לראשונה במדי יפן בגביע קפריסין לנשים 2008, שם שותפה בשני משחקים. באותה שנה השתתפה יחד עם נבחרת יפן עד גיל 20 בגביע העולם לנשים עד גיל 20  בצ'ילה. בטורניר שותפה בכל משחקי שלב הבתים וכן בהפסד 2:1 לצפון קוריאה ברבע הגמר.
ב-2010, זומנה לגביע העולם לנשים עד גיל 20 בגרמניה. בטורניר הודחה הנבחרת בתום שלב הבתים כשקומאגאיי משחקת בכל המשחקים. באליפות אסיה לנשים שהתקיימה באותה שנה, שותפה קומאגאיי רק בחצי הגמר, בהפסד 1:0 לנבחרת אוסטרליה. במשחק על המקום השלישי ניצחה יפן, ובכך העפילה לגביע העולם בכדורגל נשים 2011 שהתקיים בגרמניה.
בטורניר שותפה קומאגאיי בכלל המשחקים, לרבות רבע הגמר בו ניצחה יפן לראשונה את אלופת העולם המכהנת, גרמניה. בגמר נגד נבחרת ארצות הברית, הבקיעה קומאגאיי את הפנדל השלישי, מה שסייע ליפן לזכות בגביע העולם.
במוקדמות אסיה למשחקים האולימפיים ב-2012, שותפה קומאגאיי ב-4 משחקים וסייעה ליפן להעלות לאולימפיאדת לונדון. בטורניר שותפה הקשרית בכלל המשחקים, וסייעה לנבחרתה לזכות במדליית הכסף אחרי הפסד 2:1 לנבחרת ארצות הברית בגמר.
קומאגאיי נקראה לסגל יפן למונדיאל 2015, ובטורניר שותפה בשישה משחקים, כשהיא מסיימת 90 דקות בכולם. במשחק האחרון בשלב הבתים נגד אקוודור, לא שותפה כיון שהעלייה לשלב שמינית הגמר כבר הייתה בטוחה בשלב זה.
בינואר 2017 מונתה קומאגאיי לקפטנית נבחרת יפן על ידי המאמנת אסאקו טאקאקורה.
באליפות אסיה לנשים ב-2018, הגנה קומאגאיי יחד עם נבחרתה על התואר בו זכתה ב-2014, ובכך הקנתה לנבחרתה מקום במונדיאל 2019. ב-11 בנובמבר 2018 שיחקה הקשרית את משחקה ה-100 במדי נבחרת יפן.
במונדיאל 2019, שותפה הקשרית במשחקי הנבחרת, לרבות ההפסד בשמינית הגמר מול אלופת אירופה, הולנד. ב-10 בנובמבר 2019 כבשה את שערה הראשון בנבחרת, בניצחון 2:0 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת משחק ידידות.
קומאגאיי זומנה לסגל נבחרת יפן לכדורגל באולימפיאדת טוקיו (2020) בטוקיו, שהתקיים בין 21 ביולי ל-7 באוגוסט 2021. בטורניר הגיעה יפן עד לרבע הגמר, בו הודחה אחרי הפסד לשוודיה.
קומאגאיי זומנה לסגל יפן לגביע אסיה לנשים 2022, בו הודחה יפן בחצי הגמר לאחרי הפסד בפנדלים לסין. קומאגאיי החמיצה את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים.
הישגים ותארים
אוראווה רדס
אולימפיק ליון
נבחרת יפן
תארים אישיים
כן הייתה מועמדת לפרס כדור הזהב של פיפ"א ב-2013.
בני ראם
בְּנֵי רְאֵם הוא מושב דתי בשפלת יהודה, הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית נחל שורק. היישוב משתייך לארגון פועלי אגודת ישראל.
גובהו הממוצע של שטח היישוב מעל פני הים הוא 64 מטרים.
שם המושב
המושב הוקם בידי ניצולי השואה מהונגריה ובשמו הונצחו שניים מאדמו"רי חסידות גור: הרב יהודה אריה ליב אלתר ("שפת אמת") שהמושב עלה על הקרקע ביום הולדתו העברי (כ"ט בניסן) והרב אברהם מרדכי אלטר ("אמרי אמת") שנפטר בשנה שקדמה להקמת המושב - "בני ראם": בנ יהודה רבי אברהם מרדכי הצירוף 'בני ראם' הוא בהשראת הכתוב.
היסטוריה
היישוב ממוקם בסמוך לצומת ראם, בסמוך לשרידי הכפר הערבי מסמיה אל כבירה ומשתייך למועצה אזורית נחל שורק. היישוב הוקם ב-28 באפריל 1949 על ידי עולים חרדים מהונגריה ששרדו את השואה. הם התקשו להסתגל לתנאי החיים הקשים במקום, ומרביתם עזבו. לאחר כמה שנים הצטרפו עולים מתימן, בני שתי משפחות מורחבות גדולות, שגרו קודם במעברת מסמיה.
בשנותיו הראשונות של המושב לכל משפחה הייתה חלקה חקלאית הצמודה לבית המגורים שהיא עיבדה בעצמה. הניהול הכלכלי התבצע בידי האגודה השיתופית של המושב, באמצעותה שיווקו את התוצרת ורכשו מצרכים. כאשר אחד החברים נקלע לחובות נשאו בהם גם החברים האחרים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים, רבים מחבריו התקשו להתפרנס מחקלאות וצברו חובות, והמושב לקח חלק בהסדר חובות המושבים. מאז מרבית תושבי המושב עובדים מחוץ לו.
במקור היו במושב 100 נחלות. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בוצעה הרחבה של 30 מגרשים.
מוסדות חינוך וחברה
במושב סניף של בני עקיבא.
בשנת תשמ"ח הקים במקום הרב יעקב פרידמן ישיבה גדולה בסגנון חרדי ליטאי. לראש הישיבה מונה הרב שמואל פרידמן. לאחר פטירתו מונה לתפקיד בנו, הרב משה צבי. בישיבה כחמישים עד שישים תלמידים.
רבני המושב
הרב הראשון של המקום שכיהן בשנים ה'תש"י - ה'תשט"ו היה האדמו"ר הרב נחמן כהנא מספינקא בני ברק.
בשנים ה'תשט"ז–ה'תשמ"א כיהן הרב ישעיה שנייבאלג כרב היישוב.
אסטריקס בבריטניה
אסטריקס בבריטניה (בצרפתית: Astérix chez les Bretons) הוא הספר השמיני בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו, והוצג לראשונה במהלך שנת 1965 בהמשכים במגזין "Pilote" בחוברות מספר 307 עד 334, ובהמשך באוגדן במהלך 1966. הספר עובד לשני סרטים: מצויר בשם "אסטריקס בבריטניה" ולייב אקשן בשם "אסטריקס ואובליקס בשירות הוד מלכותה" בכיכובו של ז'ראר דפרדייה בתפקיד אובליקס.
תקציר העלילה
יוליוס קיסר פולש עם צבאו לבריטניה. הוא כובש אותה בקלות, ורק כפר בודד בדרום האיים הבריטיים מצליח להחזיק מעמד, אך בשלב מסוים גם הוא עומד ליפול מול הכיבוש הרומי. אטאראקס, בן-דודו הבריטני של אסטריקס, נשלח לגאליה כדי להביא שיקוי-פלא, מכיוון שמנהיג הכפר חושש שהכפר לא יוכל להחזיק מעמד עוד זמן רב-נגד הכיבוש הרומאי.
אסטריקס, אטאראקס ואובליקס מצטיידים בחבית גדולה מלאה בשיקוי-הפלא ויוצאים אל בריטניה. אובליקס, הודות לכוחו העל-אנושי ששורה עליו תמיד, יכול היה לסחוב בקלות את החבית הכבדה. טרם יציאתם מן הכפר אסטריקס לקח עמו מעט עשבים שאשפיקס טרם ידע מה שימושם (בסוף הסיפור התברר שזהו תה). לרומאים נודע על החבית והנציב הרומי בבריטניה מעוניין לשים את ידיו על החבית, ומטיל עוצר על כל הפונדקים הגאלים באי תוך החרמת החביות שלהן.
במהלך ההרפתקה החבורה מאבדת את החבית ועוברת שלל הרפתקאות בהן השתכרותו של אובליקס ומאסרו במצודת לונדון (אף על פי שזהו אנכרוניזם, שכן היא לא הייתה קיימת אז) וחיפושים אחרי החבית, תוך כדי מחוות שונות של היוצרים לתרבות הבריטית. לבסוף הם גילו שמשתמשים בחבית במסגרת משחקי הראגבי כדי לחזק את השחקנים הפגועים. הגאלים לקחו אותה בחזרה, אבל איבדו את החבית באופן סופי אחרי שנורתה לעברם אבן גדולה בעודם שטים בדוגית של אטאראקס. החבית התרסקה ושיקוי הפלא נשפך.
הם מגיעים לכפר מאוכזבים, ומספרים למנהיג הכפר, איזדביגבוס, את שקרה. אך לאסטריקס יש רעיון, להשתמש באפקט פלצבו: אסטריקס הודיע שהוא יכול לרקוח שיקוי-פלא בעזרת העשבים שלקח מכפרו (אף על פי שרק אשפיקס מכיר את המתכון) ורוקח לכל בני הכפר את "שיקוי הפלא" שהוא למעשה תה. הבריטנים, יחד עם אסטריקס ואובליקס, תקפו את הצבא הרומי וגרמו לרומאים לברוח. או אז הודה אסטריקס שמה שרקח לא היה שיקוי-פלא. איזדביגבוס, המנהיג של הבריטנים, אמר שהוא תיאר זאת לעצמו ובנוסף מכריז שיהפוך את המשקה למשקה הלאומי של הבריטנים.
חלומות אהבה (ליסט)
חלומות אהבה (בגרמנית: Liebesträume), S.541 ברשימת יצירות ליסט, הם שלושה נוקטורנים לפסנתר סולו מאת המלחין ההונגרי פרנץ ליסט. לרוב כשמתייחסים ליצירות אלה מתכוונים ליצירה השלישית, Liebestraum No. 3, שהיא המוכרת ביותר. היצירות נכתבו במקור כלחנים לשלושה לידר, שני לידר מאת המשורר לודוויג אולנד וליד נוסף מאת המשורר פרדיננד פרייליגראט. היצירות פורסמו ב-1850 בשתי גרסות- גרסה אחת לסופרן ופסנתר וגרסה שנייה לפסנתר סולו.
היצירות
שלושת הנוקטורנים נכתבו כלחנים ללידר מאת המשוררים לודוויג אולנד ופרדיננד פרייליגראט. הלידר מתארים שלוש צורות שונות של אהבה.
Liebestraum Nr. 3 (חלום אהבה מספר 3)
חלום אהבה מספר 3, הנוקטורן השלישי והמוכר ביותר, כתוב בסולם לה במול מז'ור. המפעם (טמפו) מתחיל ב poco allegro ובהמשך מתגבר. ניתן להתייחס לנוקטרן כבנוי משלושה חלקים, כשהחלקים מופרדים על ידי קדנצות מהירות הדורשות מהמבצע טכניקה ברמה גבוהה. החלק הראשון הוא כמו פרלוד לנוקטורן, בחלק השני הנוקטורן מגיע לשיאו והחלק השלישי מזכיר את החלק הראשון. אותה מלודיה מלווה את כל היצירה, בשינויים מסוימים, כשלקראת אמצע היצירה ,עם הגעת הנוקטורן לשיאו, השינוי מורגש במיוחד. חלקה האחרון של היצירה איטי ומאופיין בנגינת ארפג'ו.
הליד O lieb, so lang du lieben kannst (אהוב, אהוב ככל שאתה יכול) מאת פרדיננד פרייליגראט :
מתחם ווטרגייט
בניית המבנים במתחם החלה באוגוסט 1963, ולוותה בחילוקי דעות בין האדריכלים, גורמי ממשל וגורמים אחרים, לגבי גובה הבניינים וסגנונם האדריכלי. הבנייה הסתיימה בינואר 1971. המתחם הפך לאחד הפופולריים בוושינגטון למטרות מגורים ומשרדים, בין השאר עבור חברי הקונגרס ואנשי ממשל אחרים. המתחם נמכר מספר פעמים במהלך שנות ה-80; החל משנות ה-90 המתחם חולק ובנייניו נמכרו בנפרד לקונים שונים מספר פעמים.
המתחם עלה לכותרות ב-1972, לאחר פריצה שהתגלתה במטה המפלגה הדמוקרטית בקומה השישית בבניין המלון-משרדים. נמצא כי צולמו מסמכים והותקן ציוד האזנה במקום. חקירת המשטרה העלתה כי מאחורי הפריצה ומעשים בלתי-חוקיים נוספים, עמדו אנשים בכירים בממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. הפרשה זכתה לכינוי פרשת ווטרגייט, על שם המתחם, והיא הובילה לבסוף להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. מילית הסיומת "-גייט" הפכה בהמשך לעיתים קרובות למקושרת עם פרשיות ושערוריות פוליטיות דומות בארצות הברית וברחבי העולם.
טירת קרפילי
טירת קרפילי (בוולשית: Castell Caerffili) היא טירה ולשית מהמאה ה-13 הממוקמת בעיירה קרפילי, מספר קילומטרים צפונית לקארדיף, דרום ויילס.
ביצורי הטירה משלבים גופי מים מלאכותיים ומערכת סכרים וחומות נרחבת סביב הטירה, מה שהופך אותה לטירה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת. טירת קרפילי נחשבת לטירה הראשונה באי הבריטי שנבנתה בצורה קונצנטרית. הטירה כיום מנוהלת בידי Cadw הוולשית ומשמשת יעד תיירותי חשוב באזור.
היסטוריה
הטירה הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-13 על ידי הרוזן האנגלי גילברט דה קלר כחלק מהמאמץ האנגלי להשתלט על גלמורגן בדרום ויילס. לאורך תקופת בניית הטירה ובשנים שלאחר מכן, היא הותקפה מספר פעמים על ידי שליטים וולשיים, בהם ל'ואלין אפ גריפיד' ובמהלך המרידות הוולשיות של מאדוג אב ל'ואלין ול'ואלין ברן. עד לאמצע המאה ה-15 הטירה שימשה מעוז כוח חשוב למרשרים ולשליטה האנגלית בדרום ויילס, ב-1486 ירש אותה רוזן פמברוק ומאז החלה בתהליך הזנחה וחוסר שימוש מאחר שמגורים בקארדיף הסמוכה הועדפו על פניה.
לאחר שנים רבות של הזנחה הטירה הגיעה למצב קשה כאשר מספר מגדלים קרסו ואבנים נלקחו על ידי תושבי האזור. ב-1776 משפחת ביוט ירשה את הטירה והקרקעות והחלה בתהליך בלימה של ההרס למבנה הטירה ולאורך השנים ביצעה עבודות תחזוקה ושיפוץ לחלקים ההרוסים. החל מאמצע המאה ה-19 המשפחה התעשרה מאוד מתעשיית הפחם בדרום ויילס, מה שאיפשר לאדוני ביוט להשלים מספר שיפוצים נרחבים שהביאו את הטירה למעמדה הנוכחי, בהם תיקון מערכת הביצורים החיצונית ובניית שער הכניסה המרשים.
בשנת 1950 מרקיז ביוט החמישי העניק את הטירה והאדמות לרשויות הממלכה המאוחדת ובשנות ה-50 וה-60 התבצעו עבודות תחזוקה נרחבות סביב הטירה ומולאו מחדש האגמים המלאכותיים. כיום הטירה מוגדרת כמבנה לשימור מדרגה I והיא מנוהלת על ידי ביצורי הטירה משלבים גופי מים מלאכותיים ומערכת סכרים וחומות נרחבת סביב הטירה, מה שהופך אותה לטירה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת. טירת קרפילי נחשבת לטירה הראשונה באי הבריטי שנבנתה בצורה קונצנטרית. הטירה כיום מנוהלת בידי Cadw והיא פתוחה לציבור הרחב וזוכה למספר רב של מבקרים לאורך השנה.
הפורום הישראלי למשפט וחירות
הפורום הישראלי למשפט וחירות הוא קהילה של משפטנים ואחרים, המתעניינים במשפט ובמדיניות בישראל. הפורום מקדם תפיסת עולם משפטית שמרנית הדוגלת בעקרונות הפרדת רשויות, ריסון שיפוטי, חירויות הפרט ושלטון מוגבל.
דוברים בולטים
בין הדוברים הבולטים באירועים שמפיק הפורום הישראלי למשפט וחירות ניתן למנות את פרופסור אלן דרשוביץ, פרופסור רות גביזון, פרופסור ברק מדינה, משה לדור, שי ניצן, פרופסור אבי בל, פרופסור יואב דותן, עו"ד גיל ברינגר, פרופסור גדעון פרחומובסקי, השופט, השופט , השופט , השופטת , השופט , מומי למברגר ופרופסור איליה סומין.
סמסטר קיץ
דקאן סמינר הקיץ הוא פרופסור אבי בל. בין המרצים ניתן למנות את עו"ד גיל ברינגר, עו"ד, ד"ר רן ברץ ואיילת שקד.
השימוע
הפורום מארח פודקאסט משפטי – “השימוע”, שמוגש על ידי יונתן גרין ומופק בסיוע עו”ד תמיר דורטל ופודקאסט על המשמעות. בין אורחי הפודקאסט ניתן למנות את פרופסור דניאל פרידמן, פרופסור טליה איינהורן, פרופסור אהוד גוטל, פרופסור גידי ספיר, עו"ד שמחה רוטמן, השופט הרן פינשטיין, עו"ד ערן בן ארי, ופרופסור מני מאוטנר.
פילוסופיה שיפוטית
חברי הפורום מאמינים כי תכלית השלטון היא שימור חירות אזרחיו; כי הפרדה בין הרשויות היא חיונית לתפקודה של כל דמוקרטיה; וכי תפקידה וחובתה של מערכת המשפט לומר מהו הדין המצוי ולא מהו הדין הרצוי. לשיטת הפורום, יש לתקן את שיטת האסדרה של עריכת הדין בישראל ולפצל חלק מסמכויותיה של לשכת עורכי הדין בישראל. כמו כן, דוגלים חברי הפורום בריסון האקטיביזם השיפוטי.
נשיא קרואטיה
נשיא קרואטיה (בקרואטית: Predsjednik Hrvatske), הנקרא באורח רשמי נשיא הרפובליקה (Predsjednik Republike) הוא ראש המדינה, המפקד העליון של הכוחות המזוינים והנציג הראשי של רפובליקת קרואטיה הן בתוך שטחיה והן מחוצה לה. הנשיא עומד בראש סדרי הקדמה הממלכתיים בקרואטיה. אך, עם זאת, הנשיא אינו ראש הרשות המבצעת ("נשיא לא-ביצועי") מאחר שבקרואטיה רווחת שיטת הממשל הפרלמנטרית, בה ראש הממשלה הוא הפוליטיקאי הבכיר ביותר בפוליטיקה היומיומית.
המשרד של נשיא הרפובליקה (Ured Predsjednika Republike) מורכב מסגל מידי הצמוד לנשיא קרואטיה, בדומה לצוות התמיכה המעדכן ומדווח לנשיא אודות המאורעות הרלוונטיים. המשרד ממוקם בארמון הנשיאות שבזאגרב. חוקת קרואטיה מגדירה את המראה והשימוש בנס הנשיאותי, אשר מתנוסס על משכני משרד הנשיא, מקום מגוריו של הנשיא, כלל כלי הרכב הנשיאותיים בשימוש, ובאירועים טקסיים אחרים.
הנשיא נבחר בידי בעלי זכות בחירה אוניברסלית, בהצבעה חשאית, לתקופת כהונה בת חמש שנים. אם אף מועמד בבחירות לא ישיג למעלה מ-50% מכלל הקולות (כולל פתקים לבנים ופסולים), יתקיימו בחירות לנשיאות בשנית. החוקה של קרואטיה מקציבה את מספר תקופות הכהונה לשניים. הנשיא הנבחר נשבע לתפקידו בשבועה לפני שופטי בית המשפט החוקתי. פרניו טוג'מן זכה בבחירות הראשונות לנשיאות קרואטיה ב-1992 וב-1997. בתקופת כהונתו, החוקה שאומצה ב-1990 קבעה שיטת ממשל סמי-נשיאותית (כמו זו השוררת בצרפת), שהתחזקה עוד יותר בשנים הקרובות על ידי חוקים שנועדו לספק לטוג'מן סמכויות גורפות, שהתבטאו בנטילת רוב פרלמנטרי מיוחס בידי מפלגתו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר מותו ב-1999, תוקנה החוקה וסמכויות נשיאותיות רבות הועברו לפרלמנט, לראש הממשלה ולממשלה. סטייפן מסיץ' זכה בשתי תקופות כהונה רצופות: בשנים 2000 וב-2005 וכיהן כנשיא עד 2010. איוו יוסיפוביץ' זכה בבחירות לנשיאות שנערכו בשנים 2009–2010 ועזב את המשרד בשנת 2015 לאחר שכוונתו להיבחר שנית לתפקיד ירדה לטמיון. הזוכה האחרון בבחירות לנשיאות, שנערכו בדצמבר 2019 ובינואר 2020, הוא זוראן מילנוביץ' שצפוי לכהן בתפקידו עד 18 בפברואר 2025.
התפקיד, סמכויותיו ואחריויותיו
נשיא קרואטיה, שבאופן רשמי כאמור נקרא "נשיא הרפובליקה" (בקרואטית: Predsjednik Republike) מייצג את הרפובליקה של קרואטיה בשטחיה ומחוצה לה כראש המדינה, מתחזק את התפעול והיציבות הסדירים של מערכת השלטון הלאומי ושומר העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה. הנשיא מנוע מלכהן בכל תפקיד ציבורי או מקצועי אחר באופן סימולטני בעת נשיאותו.
ענייני חוץ
על-פי החוקה, נשיא קרואטיה והממשלה משתפים פעולה בגיבוש ויישום מדיניות החוץ של קרואטיה. הוראה זו של החוקה מהווה מקור סכסוך מזדמן בין הנשיא לבין הממשלה. הנשיא מחליט על הקמת נציגויות דיפלומטיות ומשרדים קונסולריים של הרפובליקה של קרואטיה במדינות אחרות, על-פי הצעת והמלצת הממשלה בכפוף לאישורו של ראש הממשלה. הנשיא, בעקבות החלטותיו של ראש הממשלה, ממנה ומאציל סמכויות לנציגים דיפלומטיים של הרפובליקה של קרואטיה - על-פי החלטות הממשלה - בכפוף לקבלת חוות דעת של ועדה רלוונטית מטעם הפרלמנט. הנשיא מקבל כתבי האמנה ומכתבי זיכרונות מנציגים דיפלומטיים זרים.
ביטחון לאומי וצבא
נשיא קרואטיה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של קרואטיה, ממנה וממלא את מקומם של המפקדים הצבאיים, בהתאם לחקיקה הרלוונטית. על פי החלטות הפרלמנט, הנשיא מכריז מלחמה ומבטל מצבי שלום. במקרים של איום מיידי על עצמאותה, אחדותה וקיומה של קרואטיה, רשאי הנשיא להורות על שימוש בכוחות מזוינים, גם אם לא תוכרז מלחמה, ובלבד שיורה על כך ראש הממשלה. במהלך מצב מלחמה רשאי הנשיא להודיע באופן רשמי על אסדרות מכוח ועל בסיס חוקים שהאציל לו הפרלמנט. בנסיבות כאלה, הנשיא רשאי לכנס ישיבות ממשלה ולנהל אותן. במקרה של איום מיידי על עצמאותה, אחדותה וקיומה של המדינה, או אם ימנעו הגופים השלטוניים מלמלא את חובותיהם החוקתיות באופן סדיר, רשאי הנשיא על-פי הצעתו של ראש הממשלה, להכריז על תקנות שמוציאות לפועל את חוקי המדינה. תקנות אלה חייבות בנוסף להיות באישורו של ראש הממשלה, אשר כוחו יפה. הנשיא נדרש להגיש תקנות שיעוגנו בחוק בידי הפרלמנט ושיאושרו על ידו באופן מידי, אחרת יבוטלו התקנות. הנשיא וראש הממשלה ממנים במשותף את ראשי רשויות הביטחון והביון של קרואטיה.
פיזור הפרלמנט
נשיא קרואטיה רשאי לפזר את הפרלמנט הקרואטי לפי בקשת הממשלה אם זו מציעה הצעת אמון בפני הפרלמנט ורוב חברי הפרלמנט לא תומכים בהצעה, או אם הפרלמנט נכשל באישור תקציב המדינה מאה ועשרים יום לאחר הגשת התקציב בפני מליאת הפרלמנט. החלטה זו צריכה להיות מאושרת על ידי ראש הממשלה אשר ייתן את תוקפו להחלטה. נוסף על כך, הנשיא רשאי לפזר את הפרלמנט אם הממשלה המכהנת נפלה בהצעת אי-אמון וממשלה חדשה לא תקום בתוך שלושים יום, או אם ממשלה חדשה לא יכולה לקום לאחר הבחירות הכלליות (לאחר תקופה מקסימלית בת כשלושה חודשים). עם זאת, ביכולתו של הנשיא לא לפזר את הפרלמנט לבקשת הממשלה אם הנשיא נחשד בהפרת הוראות החוקה.
משרד הנשיא
משרד נשיא הרפובליקה (בקרואטית: Ured Predsjednika Republike) מורכב מסגל מידי הצמוד לנשיא קרואטיה, בדומה לצוות התמיכה המעדכן ומדווח לנשיא אודות המאורעות הרלוונטיים. החל מחודש מאי 2008 הועסקו במשרד 170 עובדים, כאשר כמות העובדים המקסימלית שיכולים לעבוד בסגל המשרד היא 191 כפי שנקבע בתקנות הארגון הפנימי של לשכת נשיא קרואטיה. בתקציב המדינה של קרואטיה לשנת 2009 הוקצו למשרד כ-54 מיליון קונה (כ-7.3 מיליון אירו). משכורתו החודשית של הנשיא היא 23,500 קונה (כ-3,170 אירו) נטו.
משרד הנשיא נוסד באמצעות צו נשיאותי שפורסם על ידי הנשיא פרניו טוג'מן ב-19 בינואר 1991. בראש המשרד עומד ראש סגל ("פרדסטויניק אורדה"), הממונה באופן אישי על ידי הנשיא. הנשיא מכריז על חוקי עזר המסדירים את הרכב המשרד. המשרד מעסיק יועצים לנשיא וכולל שמונה מחלקות, ארבע מועצות, ועדת חנינה נשיאותית ושני ועדות סמלים ופרסים.
נשיאי קרואטיה
ב-30 במאי 1990 נבחר פרניו טוג'מן על ידי הפרלמנט ל"נשיא נשיאות הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה". אז, הישות הקרואטית הייתה עודנה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. טוג'מן ניהל את המשרד יחד עם סגני נשיא אחדים במשרד הנשיאות. הנשיאות הקולקטיבית צומצמה לשבעה חברים ב-25 ביולי 1990, ושמה של הרפובליקה הפנים-יוגוסלבית שונה ל"הרפובליקה של קרואטיה" על ידי הוצאת המילה סוציאליסטית משמה ושמות מוסדותיה. הנשיאות הקולקטיבית בוטלה לחלוטין ונהפכה לתפקיד "נשיא הרפובליקה של קרואטיה" עם אימוץ חוקה חדשה ב-22 בדצמבר 1990.
הפרלמנט הקרואטי הכריז על עצמאות ב-25 ביוני 1991, ובכך נהפך טוג'מן רשמית לנשיאה הראשון של אומה קרואטית עצמאית. התיקונים החוקתיים של נובמבר 2000 ביטלו את שיטת הממשל החצי-נשיאותית (כמו זו שבצרפת) לטובת רפובליקה פרלמנטרית (עם נשיא הנבחר ישירות על ידי העם) ובנוסף הפכו את מוסד הנשיאות למוסד אי-מפלגתי. דהיינו, גם אם הנשיא נבחר מטעם מפלגה מסוימת, עליו להתפטר מהמפלגה טרם כניסתו לתפקידו כנשיא. את טוג'מן החליף סטייפן מסיץ' שכיהן בתפקיד עשור, ואת האחרון ירש איוו יוסיפוביץ'. קולינדה גרבר-קיטרוביץ', היא האשה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
זוגי (בלשנות)
הבחנה סמנטית זוגית היא הבחנה מסומננת יחסית, ובכל שפה שבה יש צורות זוגי, יש בהכרח גם צורות רבים רגילות. בשפות המקיימות צורות זוגי, השימוש בהן הוא בדרך כלל חובה. כך למשל, בעברית, הצירוף שתי שנים פחות תקין משנתיים, וזקוק להקשר מיוחד.
זוגי בשפות עולם
ככלל, שפות בעלות הבחנה של זוגי נוטות לאבד את ההבחנה הזאת עם הזמן. בשפות עתיקות רבות (סנסקריט, יוונית, אנגלית, רוסית ואירית עתיקות, עברית מקראית ועוד) התקיימו צורות זוגי עשירות, אך ברוב השפות הללו הן הלכו והידלדלו, וכבר בימי הביניים נשמרו בצורה מוגבלת בלבד.
ברוב השפות הסלאביות (וכן בפרוטו-סלאבית) היו בעבר צורות זוגי רבות, אך השפות היחידות ממשפחה זו שמקיימות זוגי בצורה מלאה ופרודוקטיבית עד היום הן סלובנית וסורבית, בעוד שבשפות אחרות נותרו רק שרידים, ובעיקר בשמות שהקונספט הזוגי ממילא דומיננטי בהם (כגון אברי גוף). למשל, ברוסית ובסרבית/קרואטית, מתקיימת עד היום נטייה מיוחדת עבור שמות עצם המופיעים בסמיכות למספרים 2 עד 4, המבוססת על שרידים של הזוגי הקדום.
באשר למשפחת השפות השמיות, בערבית קלאסית ובעברית מקראית נמצא קיום של צורות זוגי: בערבית – לגבי כל הקטגוריות הדקדוקיות (שם, תואר, פועל, כינוי גוף) ובעברית מקראית רק לגבי שמות עצם, ובצורה זניחה לגבי תוארי פועל ("בעצלתיים") וכינויי גוף ("שתיהם", כינוי גוף מקראי המיוחד לציון שתי נקבות). אולם גם במשפחת שפות זו ניכרת הידלדלות של הזוגי: ברוב הדיאלקטים המדוברים של ערבית אמנם קיים זוגי, אולם בניגוד לערבית הספרותית, הנטייה היא רק לגבי שמות עצם, וגם היא בגדר רשות בלבד. בעברית המודרנית, אין כמעט שימוש בצורות זוגי, וכל צורות הזוגי הן צורות קפואות של שמות עצם מקראיים (להוציא מיעוט כגון גרביים שנוצרה בעברית החדשה).
ההתפתחות של צורת הזוגי בעברית
לאחר תחיית השפה העברית (1880 ואילך) זכו גם צורות הזוגי המקראיות להיות מדוברות ולהיכתב במילונים, אולם רוב צורות הזוגי שנכנסו לעברית החדשה היו צורות "קפואות" (כמו מאזניים, כיריים ועוד) שלא הביעו זוגיות ממשית, אלא לכל היותר שיקפו תהליך היסטורי שגרם להיווצרות הצורה בצירוף מוספית הזוגי.
אולם, תופעה זו לא תפסה תאוצה, ולא חלחלה לגמרי ללקסיקון המדובר והחי של העברית: עד מהרה נעלמו רוב הצורות החדשות ושוב נותרו רק צורות הזוגי ה"קפואות" והצורות העתיקות. וכיום, בעברית המדוברת של שנות האלפיים, אין מוצאים צורות זוגי טהורות מלבד אלו המציינות כמויות (אלפיים, מאתיים) ויחידות זמן (יומיים, שבועיים וכו'). בשפה הכתובה, עם זאת, ניתן למצוא מעט צורות זוגי "מיוחדות" יותר, אך בחינה דקדקנית של הסמנטיקה של אותן צורות מגלה שלא מדובר תמיד בזוגי של ממש.
סוגי הזוגי בעברית
בעברית קיימות שתי קבוצות עיקריות של מילים עם מוספית הזוגי -יים ([ayim-]), לפי החלוקה הבאה:
זוגי טהור
לקבוצה זו שייכות כל המילים שהמוספית –יים בהן מייצגת את הכמות או המספר 2 בדיוק (כלומר הן צורות זוגי "אמיתיות"). צורות אלו עומדות בניגוד לצורת היחיד ולצורת הרבים, וניתן להמירן לפי הנוסחה: 'X' + יים = 2 'X'. לקבוצה זו שייכות מילים מהמקורות, המציינות בעיקר יחידות זמן ומדידה, ורובן שימושיות מאוד גם בעברית מודרנית:
במילים שלעיל ניכרת דרך המלך של גזירת צורת הזוגי בעברית המקראית, על בסיס צורת היחיד של השם, למשל: שעה+יים=שעתיים ולא *שעות+יים=. על בסיס כלל זה נקבעו גם החוקים הנורמטיביים ליצירת זוגי על ידי האקדמיה ללשון בימינו, ולפיכך יש לומר "אוטובוס קומָתיים" (מן: קומה) ולא (מן: קומות), כפי שנהוג בפי הדוברים, ו"נקודתיים" ולא. קיימות צורות זוגי נוספות מהמקורות, שאינן שימושיות בעברית מודרנית, וכבר בהן מתגלים סדקים בחוקיות של יצירת הזוגי בעברית המקראית, כלומר הן נגזרות מן הרבים, כגון:
זוגי מדומה המציין ריבוי
הזוגי המדומה המציין ריבוי כולל את השמות המסתיימים בסיומת –יים, שהסמנטיקה שלהם היא של רבים לכל דבר (קרי 2 או יותר מ-2), בניגוד ליחיד. המוספית בשמות אלה אינה מייצגת את המספר 2 כלל. ולראיה, אין כל סתירה במשפטים הבאים:
לשמות מקבוצה זו, כגון עיניים, אין צורת רבים אחרת, שאינה מסתיימת ב-יים (נניח: *עינים), וצורת הזוגי המדומה היא-היא צורת הרבים הרגילה שלהם. רוב השמות בקבוצה זו הם חלקי גוף (של בני אדם או בעלי חיים) ואביזרים הקשורים אליהם, כגון: אוזניים, ברכיים, גפיים, ידיים, ציפורניים, שיניים, ירכיים, כנפיים, כתפיים, טלפיים, נעליים, עיניים, רגליים, שוקיים, שפתיים, לחיים, עפעפיים, קרניים, נחיריים, מגפיים, גרביים, מכנסיים, משקפיים ועוד.
כתוצאה מכך, מתעורר קושי להסביר מדוע ישנם, מצד אחד, אברי גוף לא-זוגיים שהריבוי שלהם הוא זוגי מדומה, כמו: מעיים, ציפורניים ושיניים, ומצד שני, מדוע יש אברי גוף זוגיים שהריבוי שלהם רגיל – חלקם אף מקבילים אינטואיטיבית לאברים שנוטים על דרך הזוגי – כגון: מרפקים (ולא *), אישונים (ולא *), גבות וכדומה.
רוב השמות בקבוצת הזוגי המדומה הם ממין נקבה (שורצולד2002). עובדה זו עשויה להסביר את הנטייה של דוברים להתייחס לשמות בסיומת זוגי כאל שמות ממין נקבה, גם כאשר מדובר בשמות ממין זכר (עובדה שברורה לאותם דוברים כאשר השם מופיע ביחיד). למשל, דוברים רבים אומרים: אופניים חדשות, משקפיים עגולות, אבל לא נשמע אותם אומרים *אופן חדשה או *משקף עגולה.
זוגי מדומה מוחלט
הקבוצה של זוגי מדומה מוחלט כוללת שמות בעלי סיומת -יים, שאינה מייצגת מספר דקדוקי (בוודאי לא זוגי וגם לא בהכרח ריבוי). לפיכך, מתייחסת שורצולד למוספית –יים בקבוצה זו כאל צורן גזירה חסר כל קשר של נטייה לצורת היחיד וללא צורת רבים. כלומר, המילים בסיומת –יים בקבוצה זו מהוות לקסמות נפרדות ועצמאיות, וגזירתן באמצעות סיומת זו היא שרירותית. דוגמאות למילים בקבוצה זו: מאזניים (שאין לה צורת יחיד או רבים אחרת), שמות פרטיים כגון מחניים, אפריים ומצריים, תואר הפועל שבעתיים או בעצלתיים, ושמות עצם כמו צהריים, שמיים, ומים.
מריו בלכר
מריו (מרדכי ישראל) בלכר (בספרדית: Mario I Blejer; נולד ב-11 ביוני 1948) הוא כלכלן ישראלי-ארגנטינאי. כיהן כנגיד הבנק המרכזי של ארגנטינה, מ-2015 הוא מכהן כיועץ כלכלי בכיר לראש ממשלת אלבניה, וכדירקטור ב-IDB מטעמו של אדוארדו אלשטיין.
ביוגרפיה
בלכר נולד ב-1948 בקורדובה שבארגנטינה למשפחה יהודית שומרת מסורת, למד בבית הספר היהודי המקומי ועלה לישראל ב-1967. שירת בצה"ל. למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בכלכלה והיסטוריה של עם ישראל וסיים בהצטיינות ב-1970. לאחר סיום תואר שני ב-1972 למד באוניברסיטת שיקגו וסיים את עבודת הדוקטור שלו ב-1975. בשנה זאת הצטרף למחלקה הכלכלה של אוניברסיטת בוסטון בה לימד חמש שנים. בשנת 1980 הצטרף לקרן המטבע הבינלאומית כיועץ לשערי חליפין ומדיניות פיסקלית, ובהמשך מילא שם מספר תפקידים בכירים. ב-1992 כיהן כיועץ בכיר של הקרן לאירופה ומרכז אסיה, ובמסגרת זו היה מופקד על מדיניות קרן המטבע במהלך קריסת ברית המועצות. בתפקידו זה ובתפקיד שמילא קודם לכן בבנק העולמי, שם כיהן כראש מחלקת המקרו-כלכלה, היה אחד מאדריכלי העברת הכלכלה הרוסית מקומוניזם לכלכלת שוק, מהלך שלווה בקריסה באיכות החיים ונסיקה בשיעורי העוני. בתפקידו האחרון בקרן המטבע הבינלאומית עבד בלכר ככלכלן בחטיבת אסיה והפסיפיק, בין היתר בתקופה שפרץ המשבר הפיננסי באסיה (1997).
בשנים שלאחר הצטרפותו לקרן המטבע הבינלאומית, לימד בלכר כלכלה בשורה של אוניברסטאות, בהן אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1982–1983), אוניברסיטת בוסטון (1976–1980), אוניברסיטת ניו יורק (1983–1984), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ׁ(1986–1991), האוניברסיטה העברית בירושלים (1996–1999) ואוניברסיטת מרכז אירופה שבבודפשט (1996–2000).