cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה
סקירת הדין הרלוונטי
הגדרת שביתה והשבתה
בפסק-דין גינסטלר הוגדרה שביתה כ"פעולה מתואמת של קבוצת עובדים כלחץ על המעביד להשגת דרישות שהציגו לעניין תנאי עבודתם". בסעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרת שביתה במגזר הציבורי כהפסקת עבודה מאורגנת, מלאה, או חלקית, של קבוצת עובדים. השביתה כוללת כל הפרעה מאורגנת של מהלך העבודה התקין.
השבתה היא הפסקה מתוכננת של העבודה, בצורה מלאה או חלקית, שנעשית על ידי המעביד תוך שלילת שכר מהעובדים, כדי להגשים מטרות בתחום יחסי העבודה.
חקיקה המגבילה את זכות השביתה
בין שביתה להפרת חוזה סעיף 19 לחוק ההסכמים הקיבוציים קובע ששביתה לא מהווה הפרה של חוזה העבודה האישי בין העובד למעביד. לעניין סעיף זה, נקבע בחוק שעל שביתה בלתי מוגנת לא יחול סעיף זה. דהיינו, היא מהווה הפרת חוזה (סעיף 37ב(ב) לחוק יישוב סכסוכי עבודה).
תחולתן של הגדרות אלו תקפה גם לגבי חריג השביתה וההשבתה המעוגן בסעיף 62(ב) בפקודת הנזיקין [נוסח חדש].
התפתחות החריג
הדין הישראלי אימץ את החריג בנושא שביתה והשבתה מהדין האנגלי וקבע את העוולה בפקודת הנזיקין המקורית, בשינויים קלים. נוסחו הראשוני של החריג פטר מאחריות את מי שבדרך של עידוד שביתה גרם להפרת חוזה, והגביל את תחולת החריג לשביתה או השבתה שפרצו בתחום המקצועי של הסכסוך. בפרשת ליאו בק נראה כי הגנת גרם הפרת חוזה נתפסה בבית המשפט כמצומצמת יותר מכפי שהתכוון המחוקק. הדבר ניכר בפירוש שנתן השופט זוסמן לסעיף, כאילו הוא פוטר רק אדם שמקדם שביתה שכבר פרצה ולא אדם שמעודד שביתה שעומדת לפרוץ. עקב כך שונה החוק וע"פ נוסחו העדכני הוא חל על כל שביתה. שינוי החוק שנעשה מיד לאחר מתן פסק הדין נועד להדגיש את ההגנה הרחבה שניתנת לזכות השביתה.
בסוף שנות ה-60 השביתות במשק הלכו והחריפו והפכו ל"פראיות", בעיקר בקרב עובדי שירותים חיוניים, והנזק לציבור שאינו מעורב בסכסוך הלך והחריף. חוק יישוב סכסוכי עבודה ניסה לאזן בין הזכות לשבות לבין זכותם של נפגעי השביתה, וחשף שביתות או השבתות בלתי מוגנות לתביעה נזיקית. לפי סעיף 37ב(א) לחוק זה, מעביד יכול לתבוע בגין עוולת גרם הפרת חוזה בסיטואציות שבהן השביתה או ההשבתה אינן מוגנות. דבר זה נכון רק לגבי הצדדים לסכסוך - עובד ומעביד. תובע שאינו צד לסכסוך לא יוכל לתבוע גם במקרה בו השביתה או ההשבתה אינן מוגנות. החוק למעשה צמצם את ההגנה מפני עוולת גרם הפרת חוזה, אך רק בכל הנוגע לצדדים לסכסוך. המשמעות היא ששביתות והשבתות לא מוגנות לא יקבלו הגנה מפני המעביד אך עדיין יקבלו הגנה מפני צד חיצוני.
בית המשפט העליון
פסק-דין מפעלי רכב אשדוד בע"מ נ' ציזיק: בשנת 1987 שינתה המטוטלת כיוון. פסק הדין שניתן אז עסק בשביתה של איגוד קציני הים בנמל חיפה ששיבשה את עבודת הנמל ומנעה מאניות לעגון בנמל ולפרוק את מטענן. התובעים הם בעלי אניות מכולה שנאלצו לשוב על עקבותיהם. השאלה הייתה, האם לבעלי האניות יש עילת תביעה בנזיקין נגד השובתים, והאם העובדה שהנזקים נגרמו במסגרת שביתה מעניקה הגנה כלשהי לנתבעים? השופט לוין ביסס את האפשרות לתבוע נזקי שביתה מהשובתים על בסיס עוולת הרשלנות, ובכך עקף את ההגנה שמעניק סעיף 62(ב). החיוב על בסיס עוולת הרשלנות הושתת על כך שהשובתים פגעו במכוון בחופש התנועה של בעלי האניות, ולא בחוזה בינם לבין בעלי הנמל.
בפסק הדין מתייחס השופט לוין לדבריו של השופט ח' כהן בפסק-דין פיינשטיין אודות "קדושת" השביתה ומציג תפיסה מצומצמת יותר באשר לחירויותיה. הוא מוצא לנכון לשוב ולאזן בין זכויות השובתים לבין האינטרסים של צדדים חיצוניים שנפגעו מהשביתה, ומוציא את האחרונים כשידם על העליונה. בית המשפט מנסה בפסק הדין להכליל בעוולת מסגרת, מה שלא נכנס תחת עוולה פרטיקולרית, ומאפשר תביעה נזיקית במקרים של שביתה והשבתה. לטענתו, בעימות בין זכות השביתה לבין העוולות הפרטיקולאריות, האחרונות גוברות. מכך הוא מסיק שגם עוולת מסגרת כעוולת הרשלנות העוסקת בערכים ובמדיניות משפטית עשויה לגבור במידת הצורך על הזכות לשבות.
ערכאות נוספות
פסק-דין ועד עובדי קצא"א ואח' נ' חברת קצא"א בע"מ: בפסק הדין, שניתן בשנת 1972 על ידי בית הדין הארצי לעבודה, ערער ועד העובדים של חברת קצא"א על החלטת בית המשפט המחוזי לחייבם בגין נזקים שנגרמו לחברה כתוצאה משביתה שיזם הוועד. בית הדין קבע כי שביתת העובדים הייתה שביתה בלתי-מוגנת, ולכן הוועד שגרם להפרת חוזה העבודה בין העובדים לחברה, אינו חסין מפני תביעת גרם הפרת חוזה. בבסיס ההחלטה ניצב הרעיון שהשתתפות בשביתה מוגנת אינה מפרה את חוזה העבודה האישי, אך השתתפות בשביתה בלתי מוגנת אכן מפרה חוזה זה, ולכן אינה זוכה להגנה גם מול צד שלישי.
פסק-דין קדמון חגי נ' אקסטרא טורס: פסק הדין ניתן בשנת 2004 בבית משפט לתביעות קטנות. נוסעים שהתעכבו באמסטרדם כיוון שטיסתם לארץ בוטלה עקב שביתה בנמל התעופה בן-גוריון, תבעו את חברת התעופה בגין הנזקים שנגרמו להם (הוצאה על בתי מלון, הוצאות הרכב והכלכלה). השופט דן דחה את תביעתם משום ההגנה הקיימת בסעיף 62(ב) על חוזים שהופרו עקב שביתה.
המשפט האמריקאי
במשפט האמריקאי ההגנה המוענקת במסגרת עוולת גרם הפרת חוזה רחבה מזו שבמשפט הישראלי. האפשרות לתבוע גם בגין עוולה זו חלה גם על חוזה פוטנציאלי. המשמעות היא, שניתן לתבוע בגין פגיעה ביחסים עסקיים טרום חוזיים ולא רק בגין התערבות בחוזה קיים. עיקרון זה נקבע בשנת 1893 בפסק דין Temperton v. Russel. ברם, עילת תביעה רחבה שכזו פגעה בתחרות העסקית ובשוק החופשי, כיוון שחשפה כל מעשה במסגרת התחרות על לבו של הצרכן לתביעה נזיקית. עקב כך נוצר מתח בין האינטרס לסיפוק הגנה קניינית לחוזים לבין האינטרס לשמירה על השוק החופשי. משום שמתח זה לא הוסדר נוצר מצב בו ההכרעה בין האינטרסים נעשתה, בסופו של דבר, על פי השקפת העולם של השופט שישב לדין. כיום האפשרות לתבוע בגין התערבות ביחסים עסקיים בעוולת גרם הפרת חוזה עדיין קיימת, ויש הרואים בכך הגנה רחבה מדי שפוגעת בצורה מוגזמת בשוק החופשי.
במשפט האמריקאי, תביעות נזיקיות בגין התערבות ביחסי הנישואין התבססו על המשפט המקובל, שסיווג את העוולה לשתי עילות תביעה: האחת, שידול אשה לעזוב את בעלה, והשנייה פיתוי אשה לקיום יחסי מין. בבסיס עילות אלו עמדה תפיסת האישה כרכוש בעלה. עילות אלו התפתחו עם השנים במשפט האמריקאי ל-"Heart Balm Torts" אשר כללו עילות תביעה בגין "הפקעת רגשי חיבה" (Alienation of Affections) ניאוף (Criminal Conversation), הפרת הבטחת נישואין ופיתוי. תביעות בגין עוולות אלו התקבלו ברוב מדינות ארצות הברית על ידי הפסיקה במהלך חציה השני של המאה ה-19. עד תחילת המאה ה-20 הורחבה זכות התביעה בגין עוולות אלו גם לנשים. ההצדקה שנתנו בתי המשפט לקיום העוולות נאחזה באינטרס לשמירה על קשר הנישואין על ידי הרחקת גורמים חיצוניים העלולים להזיק לו.
החל משנת 1935 ירדה קרנן של עילות תביעה אלו והן בוטלו ברוב המדינות בחקיקה המכונה "Heart balm statutes". בנימוקים לביטול העילות נטען שאין בכוחו של המשפט להגן על קשרי נישואין שאינם בעלי אופי משפטי. עוד נטען כי נזק מסוג זה אינו ניתן לאומדן וכי עילות אלו עלולות לשמש כלי מסוכן לסחטנות בשל יכולתן לפגוע בשמו הטוב של הנתבע. לאור מגמה זו ייעלמו תביעות בגין Heart Balm כליל מן המשפט האמריקאי.
שביתה והשבתה
עד לסוף המאה ה-19 ניתן היה לתבוע עובדים בעוולת גרם הפרת חוזה בגין נזקים שנגרמו על ידי שביתות. שלילת ההגנה על זכות השביתה נבעה מהחשש מכוחם ההולך וגובר של ארגוני העובדים. שביתות מאורגנות היו חשופות לתביעה נזיקית, או לכל הפחות לביטול השביתה או ההפגנה. עמדה זו יושמה בשנת 1896 בפסק דין Vegelahn v. Guntner. באותו פסק דין נשמעה בדעת מיעוט התנגדות לגישה זו מפי השופט הולמס, שטען שגישה פורמליסטית שכזו, הפוסלת שביתות באופן גורף, לא מאפשרת לבחון את הנסיבות של כל שביתה. הולמס הציע, כי ראוי לנקוט בגישה גמישה יותר שתאזן בכל מקרה לגופו בין זכות השביתה לבין המחיר שהיא גובה. בעקבות סכסוך עבודה חמור שהתגלע בתחילת המאה ה-20 במדינת קולורדו הסדיר המחוקק את יחסי עובד-מעביד ב-Industrial Relations Act במסגרתו הוגדרו שביתה חוקית ובלתי חוקית. בשנת 1947 נקבע ב- Labor Management Relation Act שבתנאים מסוימים ניתן יהיה לתבוע נזק שנגרם על ידי מעשה בלתי חוקי של ארגון עובדים. בפסק דין Martin v. Montezuma-Cortez Sch תבע מנהל בית ספר ארגון מורים בעוולת גרם הפרת חוזה בגין נזקים שנגרמו כתוצאה משביתת המורים. בית המשפט של קולורדו פסק כי שביתת המורים עמדה בתנאי השביתה החוקית ולכן הם חסינים מפני תביעה נזיקית. את שאלת התביעות הנזיקיות בגין שביתה בלתי חוקית, השאיר השופט בצריך עיון. לפיכך בדין האמריקאי כיום איגוד המקיים שביתה אינו חסין לחלוטין בפני תביעות נזיקיות שגרם לצד שלישי.
היבטים רלוונטיים בתזכיר חוק דיני ממונות
תזכיר חוק דיני ממונות מאחד את החוקים העיקריים במשפט האזרחי תחת מטרייה אחת, שעתידה להיות הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי.
חוזה נישואין
בתזכיר חוק דיני ממונות עוברת עוולת גרם הפרת חוזה שינוי משמעותי והופכת ל"גרם הפרת חיוב". בסעיף 400 לתזכיר החוק נקבע כי עוולת גרם הפרת חיוב היא "גרימה ביודעין וללא הצדק סביר לכך שאדם לא יקיים את חיוביו כלפי אדם שלישי. לעניין סעיף זה, היחסים הנוצרים על ידי נישואין לא יחשבו כחיוב".
שביתה והשבתה
החריג בעניין שביתה והשבתה הוצא מהעוולה הפרטיקולארית, הועבר לפרק העוסק בסייגים לאחריות נזיקית, ונקבע כהגנה כללית.
מבט לעתיד
חוזה נישואין
נראה כי תפיסת המשפט הישראלי את קשר הנישואין והבטחת הנישואין עברה שינוי ניכר במהלך 40 השנים האחרונות. כיוון שחריג זה כמעט ולא נדון בבתי המשפט מאז חקיקתו, נוצר פער בינו לבין התפתחויות מקבילות בפסיקה. בעוד הסעיף הנוכחי רואה ביחסי הנישואין "תחום רגשי" אשר נרתע המשפט מלהתערב בו, הפסיקה, כך נדמה, צועדת במגמה לביטול ה"טאבו" סביב ההתערבות החוזית בקשר הנישואין. מגמה זו רואה בחוזה הנישואין חוזה ככל חוזה, אשר כובל את הצדדים לו ואינו מאפשר התנערות מחיוביו. הבטחת הנישואין נחשבת כיום בישראל לחוזה תקף לחלוטין. התפתחות זו מאירה באור אחר את תפיסת חוזה הנישואין כחוזה חלש אשר עמדה בבסיס חריג הנישואין שבסעיף 62(ב). נראה תמוה כי בעוד מעמדה של הבטחת הנישואין הולך ומתחזק, נותר מעמדו של חוזה הנישואין עצמו חלש ביחס לחוזים אחרים לעניין עוולת גרם הפרת חוזה. בצדק טען השופט שטרנליכט בפסק דין בדהני כי עלול להיווצר מצב אבסורדי בו ניתן יהיה לתבוע בעוולת גרם הפרת חוזה עקב הבטחת נישואין שהופרה - כיוון שזו אינה מוזכרת מפורשות בחוק, ואילו חוזה הנישואין לא ייהנה מהגנה דומה.
תזכיר חוק דיני ממונות אינו מבטל את חריג הנישואין, וכמו כן המחוקק בחר שלא להוסיף מפורשות את הבטחת הנישואין לחריג. לאור כל האמור לעיל ייתכן כי בעתיד נראה צמצום או אף ביטול של חריג הנישואין לעוולת גרם הפרת חוזה.
שביתה והשבתה
נראה כי המתח בין האינטרס להגן על זכות השביתה לבין הצורך להגן על הציבור הולך ומחריף. הסיבה לכך טמונה בשינוי שחל במיהות נפגעי השביתות. בעבר שביתות העובדים פגעו בעיקר במעבידים, ואילו כיום התרבו במשק שביתות של ספקי שירותים חיוניים אשר פוגעים באופן חמור בציבור הרחב. הדיאלוג בין החקיקה והפסיקה בעניין מביא לתנודה מתמדת של נקודת האיזון שבין ההגנה על שני האינטרסים.
לקריאה נוספת
חקיקה
פסיקה
פסיקה זרה <DIV dir=ltr> </DIV>
ספרות מקצועית
ספרות מקצועית זרה <DIV dir=ltr> </DIV>
אקורד מז'ורי
אקורד מז'ורי הוא אקורד המורכב מטרצה גדולה ומקווינטה זכה. שמו ניתן לו מהטרצה הגדולה (מז'ור = גדול) בבסיסו. האקורד המז'ורי נחשב ל"אקורד שמח". האקורד המז'ורי והאקורד המינורי הם האקורדים היסודיים במוזיקה טונאלית.
היפוכים ומצבים שונים
לאקורד מז'ורי בסיסי ישנם מצבים רבים שהם שכיחים, החל בהיפוכים וכלה בהוספת צלילים ביחס של טרצות. כל מצב והיפוך משנה את אופי האקורד ומעניק לו גוון חדש.
היפוכים
היפוך נעשה כאשר צליל הבס הוא אחד מצלילי האקורד שאינו צליל השורש. הופעת צליל הטרצה בבס תעביר את האקורד ממצב יסודי להיפוך ראשון, או סקסטאקורד, המסומן ב _3^6 או בקיצור: 6. לדוגמה, באקורד דו מז'ור סקסטאקורד, הצליל מי יופיע בבס. כאשר נמצא צליל הטרצה בבס, גונו של האקורד נעשה חד פחות, מאשר במצב היסודי בו נמצא בבס צליל הבסיס של האקורד.
כאשר צליל הקווינטה מופיע בבס האקורד עובר להיפוך שני, או קוורטסקסטאקורד המסומן ב _4^6. בהיפוך זה, נמצא בבס צליל הקווינטה. לדוגמה, באקורד דו מז'ור קוורטסקסטאקורד הצליל סול יופיע בבס. ההיפוך השני מופיע בתדירות נמוכה יותר מאשר היפוכיו האחרים של המשולש המז'ורי. לפי חוקי ההרמוניה הקלאסית, מופיע האקורד הזה על פעמה חלשה. הופעתו על פעמה חזקה דורשת פתרון למשולש אשר בסיסו על צליל אותו בס של הקוורטסקסטאקורד.
אקורדים מרובעים
כמו כן, ניתן לשנות את האלמנט של האקורד אשר יופיע בצליל הבס, ובכך להשתמש בהיפוכים שונים של האקורד. המקרה של ספטאקורד, כל ההיפוכים נפוצים באותה מידה, אם כי המצב הבסיסי נפוץ מעט יותר. יש לשים לב, שסימוני ההיפוכים משתנים בין המתודה הקלאסית לבין מוזיקה קלה.
מז'וריים מרובעים שונים
אקורדים מרובעים יכולים להיווצר גם על ידי הוספה של נונה, של אוקטבה וסקונדה, ושל אוקטבה וקוורטה מצליל הבס. הם נקראים גם בהתאם - נונקורד, אקורד אחת-עשרה ואקורד שלוש-עשרה. באקורדים מרובי צלילים אלו, נהוג לוותר על חלק מהצליל אשר מופיעים בין הבס לבין המספר אשר מרוחק ממנו ביותר, על מנת שלא ליצור עומס צלילי אשר יכביד על האוזן.
טרפה (כפר)
טָרְפָּה (בהונגרית: Tarpa) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי טרפה
יהודים חיו בטרפה בתקופות זמן שונות ובמקום יש בית קברות יהודי, הקהילה היהודית פעלה עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואה.
פנינה דבורין
ביוגרפיה
את שירותה בצה"ל עשתה בחיל השלישות. לאחר השחרור מהצבא הייתה דיילת בחברת התעופה אל על, ובמקביל למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. התמחתה במשרד עורכי דין פרטי ובפרקליטות מחוז המרכז, ומשמשת כעורכת דין משנת 1971. סיימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במשך כעשרים שנה שירתה בפרקליטות המדינה כתובעת וכסגנית בכירה לפרקליט מחוז המרכז. היא התפרסמה כתובעת במספר משפטים מפורסמים: פרשת שוחד במשרד הביטחון, הרשעת הרצל אביטן ברצח ובשוד, הרשעת חוה יערי ואביבה גרנות ברצח מלה מלבסקי, פרשת כנופיית מע"צ, הרשעת דוד בלאס בהונאת כספים מהתק"ם ועוד תיקים רבים.
בשנים 2004-2002 הנחתה את התוכנית "החוליה החלשה" בערוץ 10.
כיהנה כדירקטורית בבנק הפועלים מ-2006 ומכהנת כדירקטורית בחברת נתיבי גז לישראל.
ב-2018 החלה לשחק בהצגה "של מי החיים האלה" בתיאטרון חיפה כשהיא מוקרנת על המסך.
פנינה דבורין הייתה נשואה לזוהר דבורין, שעבד כמנהל חברה. היא התאלמנה ממנו ב-2020. בנה גיא הוא איש עסקים ומנכ"ל "שיכון ובינוי יזמות נדל"ן חו"ל" ובתה היא השחקנית דנה דבורין, כוכבת ערוץ הילדים לשעבר.
דבורין ובעלה התגוררו במשך שנים בבית פרטי בתל ברוך. ב-2010 עברו להתגורר ברמת אביב.
זרים ברכבת
זרים ברכבת (Strangers On A Train) הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1951, אשר בוים על ידי אלפרד היצ'קוק על פי תסריט שנכתב על ידי ריימונד צ'נדלר, המבוסס על רומן של פטרישיה הייסמית'. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר אחד.
בשנת 1987 הוסרטה פארודיה על הסרט בשם "זרוק את אמא מהרכבת", בכיכובם של דני דה ויטו ובילי קריסטל.
עלילת הסרט
פגישה של שני זרים ברכבת אשר דנים ברעיון של "החלפת רציחות" - האחד מבצע רצח למען חברו ולהפך. לגאי, שחקן טניס, יש אישה שממררת לו את החיים. לברונו, אבא רודה ושתלטן. המשטרה לעולם לא תקשר בין הרציחות, המניעים והרוצחים האמיתיים. הזרים נפרדים לשלום כשגאי אינו חושב פעם נוספת על אותה שיחה מוזרה, עד שגופתה של אשתו נמצאת לאחר שנחנקה למוות.
BDSM
BDSM (בעברית: בדס"מ או בי-די-אס-אם) הוא שם כולל לתפיסת זהות והעדפה רגשית המערבת פרקטיקות אירוטיות בעלות מרכיב מרכזי של יחסי שליטה. יחסי שליטה יכולים לערב קשירה (Bondage), משמעת (Discipline), סאדומאזוכיזם ודינמיקות בין-אישיות אחרות. ל-BDSM צורות ביטוי רבות, המשקפות את טעמם והעדפותיהם האישיות של הנוטלים בו חלק, ובמקרים רבים הוא כולל הבחנה בין משתתפים בצד השולט ובצד הנשלט. בדס"מ אינו משחק תפקידים. עם זאת, משחקי תפקידים כוללים לעתים פרקטיקות מעולם הבדס"מ, ואלו עשויות להיות בשימוש על ידי אנשים שאינם רואים עצמם בעלי זהות בדס"מ. לאור זאת, ההשתייכות לקהילת ולתת-תרבות הבדס"מ מבוססת את הגדרה עצמית, בהתאם לנטייה הרגשית ולתפיסת הזהות האינדיבידואלית.
כסצנה תרבותית מודרנית, BDSM הוא במובן מסוים חלק מתרבות הדארק.
משמעות השם
BDSM הוא מושג-על המאגד תחתיו מספר תתי-מושגים :
המשתתפים בפעילויות ה-BDSM מגיעים מכל המגדרים והעדפות המיניות. כתוצאה מכך, קבוצות BDSM היו בחזית הניסיונות ליצור קרקע משותפת בין הטרוסקסואלים, ואנשים מקהילת הלהט"ב. BDSM יכול אך אינו חייב לכלול משחק מקדים ויחסי מין.
כללי בטיחות והסכמה
בפעילות BDSM ישנה הסכמה הדדית על מהות מערכת היחסים, מה יכלל בה ומהו הסיכון אותו מוכנים הצדדים לקחת בזמן פעילות BDSM - המכונה סֶשֵן. בתוך כך נכללים גם כללי בטיחות והסכמה, כדי להבטיח את הסכמת הצד ה"נשלט" למעשים שנעשים, גם בהיותו בתפקיד פסיבי או דמוי קורבן בעת הסשן.
הנשלט יכול גם להעביר לשולט מרות על חלקים מחייו מעבר לסשן, עד כדי שהיא יכולה לכלול את כל סדר יומו. מערכת יחסים כזו נקראת 24/7, כלומר 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע.
על מנת להימנע ממעשים לא רצויים לאחד הצדדים, פוגעניים או שחורגים ממסגרת ההסכמות המשותפת, מגדירים השותפים למערכת היחסים גבולות מראש. בנוסף לגבולות נקבעת מילת ביטחון המשמשת את השותפים לקיום תקשורת ברורה מחוץ להקשר ה-BDSM, לצורך עצירת הסשן. מילת ביטחון אפקטיבית היא מילה שהשותפים לא משתמשים בה במהלך רגיל של סשן. כך יכולים השותפים להשתמש בסשן במילים המבטאות התנגדות (כמו "לא" ו-"די") מבלי לחשוש שאלו יתפרשו בטעות כהוראה לעצירת הפעילות, ובמקרה הצורך לבקש עצירה מיידית של הסשן באופן ברור וחד-משמעי באמצעות שימוש במילת הביטחון.
בעת שימוש במחסום פה מחליפה את מילת הביטחון תנועה מוסכמת (למשל, רקיעה ברגל על הרצפה).
פיזיולוגיה
מבחינה גופנית חלק מהפעילויות ב-BDSM כוללות יצירת כאב, מבלי לגרום לפגיעה גופנית חמורה. עיסוק זה משחרר אנדורפינים. תחושה זו מיוחסת למה שמתואר על ידי העוסקים ב-BDSM סאב ספייס/דום ספייס (או באדי סטרס), ויש המוצאים כי היא מענגת. הניסיון להגיע לתחושה זו היא, עבור רבים, התמריץ העיקרי לעסוק בפעילות זו, אך לא התמריץ היחיד. יש העוסקים בפעילות כהגשמה של צורך פסיכולוגי, ללא כל מרכיב של עונג גופני ויש מי שמדווחים על תחושות של "סאב ספייס/דום ספייס" גם ללא פעילויות שכוללות כאב, אלא מתוך שחרור מוחלט.
הקשרים תרבותיים
בדומה לפעילויות מיניות אחרות, גם ה-BDSM זכתה להתייחסות מסויגת מצד החברה השמרנית, ונחשבה כסטייה מינית. עם התקדמותם של החופש והמתירנות המינית בחברה המערבית, גם פעילות זו הפכה מקובלת ומוכרת יותר כנורמטיבית. אזכורים של התופעה בהקשרים תרבותיים שונים חושפים קשת של התייחסויות, מזלזול ועד תפישתה כשובבית ופיקנטית. בין האזכורים נמנים להיטה של להקת דפש מוד משנת 1984 - "Master and servant" (אדון ומשרת) העוסק במערכת יחסים של שולט ונשלט, להיטה של מדונה משנת 1991 (מפסקול הסרט דיק טרייסי), "Hanky Panky", בו נאמר בין השאר "Tie my hands behind my back and, ooo, I'm in ecstasy", הסרט "ספרות זולה" משנת 1994 והספר ״50 גוונים של אפור״ (וכן הסרט המבוסס עליו). אזכור בתרבות הישראלית ל-BDSM ניתן למצוא, בין היתר, בשירה השנוי במחלוקת של יונה וולך "תפילין", שפורסם בשנת 1982 ובו משתמשת המשוררת בתפילין, תשמיש קדושה יהודי, כאובייקט מיני למשחק BDSM.
כיום קיימים מועדונים לשוחרי הסוגה, הפועלים באופן גלוי. בישראל קיים מועדון הדאנג'ן. הלגיטימציה שמקבלת התופעה מגיעה עד כדי תפיסתה כ"אופנתית" ומסקרנת, ויש המתנסים בפעילות זו לשם ה"חוויה" והייחוד שבעניין. עם זאת, בשנת 2013 פוטרה מורה בבית ספר תיכון, לאחר שהוצגה בטלוויזיה כמארחת במועדון הדאנג'ן כשהיא לבושה בבגדי עור צמודים ומבצעת מעשים בעלי אופי מיני.
בראי הפסיכולוגיה
בעבר נחשבו פעילויות ופנטזיות סאדו-מזוכיסטיות על ידי רוב הפסיכיאטרים כתופעות פתולוגיות, אך מאז שנות ה-90 חל שינוי ביחס זה. המהדורה המעודכנת של המדריך הדיאגנוסטי-סטטיסטי של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, ה-DSM-IV-TR, אשר יצאה לאור לראשונה בשנת 2000, קובעת כי "הפנטזיות, הדחפים המיניים וההתנהגויות" חייבים "לגרום למצוקה או מוגבלות קלינית ניכרת בשטח החברתי, התעסוקתי או שטחי תפקוד חשובים אחרים" על מנת שסאדיזם או מאזוכיזם בעלי אופי מיני ייחשבו כהפרעת אישיות. הפסיכיאטרים כיום אינם מתייחסים לתופעות אלו כהפרעה, אלא אם כן תופעות של סאדיזם או מאזוכיזם מיני מצטרפות להפרעות אישיות קיימות אחרות. אנשים העוסקים ב-BDSM אינם רואים בעיסוקם משום הפרעה נפשית.
ישנו ויכוח לגבי הצידוק לקיומן של נטיות BDSMיות במדריך ה-DSM וקיומו של פרק במדריך המוקדש לתופעות והעדפות מיניות בשל מקובלותן החברתית. גלוריה בריים (Gloria G. Brame) טוענת בספרה Different Loving שמוצאה של ההתייחסות החברתית ל-BDSM במוסריות הוויקטוריאנית, שבה קיום יחסי מין שלא למטרות רבייה היה "בלתי תרבותי". מוסר וקליינפלאץ קיימו סמינר ב-2003 שמטרתו הוצאת הפרק המוקדש לפאראפיליות מה-DSM, בטיעון שהוא פרק שיפוטי וכי האבחנות שבו תלויות בהקשרים חברתיים וחוקיים בחברת היחוס שבה פועלים המטפל הנפשי והמטופל. בנוסף, לטענת המתנגדים להכללת ה-BDSM במדריך ה-DSM, המדריך מתייחס בצורה לא עקבית לפעילויות BDSMיות - לחלק מהנטיות אין כלל התייחסות מצד הקהילה הפסיכיאטרית ולחלקן, כמו סאדיזם ומאזוכיזם, ישנה התייחסות הדומה לזו המאפיינת פעילויות שאינן בהסכמה הדדית (כמו פדופיליה). ליחס דומה זכו בעבר פעילויות מיניות כגון אוננות, מין אוראלי, מין אנאלי והומוסקסואליות.
טוראניזם
טוראניזם (טורקית Turancılık) הוא רעיון אידאולוגי שקובע כי קיים קשר גזעי, אתני, תרבותי, לשוני והיסטורי בין כל העמים הטוראנים, ומרחיב את רעיון הפאן-טורקיות או טורקיזם (Türkçülük או Türkizm) הטוען באופן דומה לגבי כל העמים הטורקיים הדוברים שפות טורקיות. טוראן הוא שם פרסי עתיק לכל האזורים שממזרח לאיראן. לפי הטוראניזם כל העמים הטורקים: מהאוזבקיים ותושבי חצי האי קרים ועד הבלקן קשורים זה לזה.
הטוראניזם אומץ על ידי תנועת הטורקים הצעירים. בשנת 1911 הוקם ארגון "המדורות הטורקיות" על ידי איסמאיל אנוור פאשה. הארגון הילל את ה"טורקי האמיתי" - האיכר הפטריוטי הפועל באזור אנטוליה וקבע כי על כל אזרחי המדינה לחקותו. רעיון הטוראנזים והפאן-טורקיות אומצו גם על ידי גורמים לאומנים טורקיים אחרים, ובראשם על ידי אלפארסלן טירקש וארגונו הזאבים האפורים, וכן על ידי גורמים לאומנים מחוץ לטורקיה, כמו מפלגת יוביק ההונגרית.
יאנה קלמן
יאנה קלמן (נולדה ב-18 במאי 1974) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1995.
ביוגרפיה
יאנה קלמן נולדה בסיביר שברוסיה הסובייטית דאז. היא אחות בהכשרתה. בגיל 18 עלתה לישראל יחד עם אביה והתקבלה לעבוד במחלקה האונקולוגית במרכז הרפואי תל אביב. בשנת 1995 זכתה בתחרות מלכת היופי של ישראל, לפני סגניתה מירי בוהדנה. עבדה כדוגמנית מסלול וצילום. הגישה תוכנית אקטואליה בשפה הרוסית בערוץ 33, היום עובדת כאחות חדר ניתוח.
בשנת 2006 עברה קלמן ניתוח להוצאת גידול ממוחה.
קלמן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה הישרדות איי קמרינס שעלתה לשידור בפברואר 2011. היא הגיעה לשבט המאוחד והייתה המודחת ה-13 והמושבעת הרביעית.
קלמן נשואה לדור זילברג, עורך דין וד"ר לנוירוכירורגיה, בנו של הבמאי יואל זילברג, ולהם שתי בנות ובן, אחת הבנות היא השחקנית אלכס זילברג.
גביע העולם בשחמט 2017
גביע העולם בשחמט 2017 היה הטורניר התשיעי של גביע העולם בשחמט שארגנה פיד"ה. זהו טורניר יחידים שנערך לפי שיטת המפסיד יוצא, כולל 128 משתתפים והתקיים בין 2 ל-28 בספטמבר 2017 בעיר טביליסי, בירת גאורגיה. לבון ארוניאן ניצח בגמר את דינג לירן אחרי 6 סיבובים, בתוצאה 4–2. ארבעת המשחקים בקצב מלא הסתיימו בתיקו. בשני המשחקים בקצב מהיר זכה ארוניאן. ארוניאן ודינג הגיעו בעקבות הישגם לתחרות המועמדים 2018.
משתתפים
128 המשתתפים נבחרו במספר אופנים:
אלופת העולם המכהנת טאן ג'ונגיי בחרה שלא להשתתף. שישה עשר השחקנים הטובים ביותר בעולם לפי דירוג מד הכושר באוגוסט 2017 משתתפים בתחרות (קארלסן, וסלי סו, פביאנו קרואנה, ולדימיר קראמניק, לבון ארוניאן, שחריאר ממדיארוב, היקארו נקמורה, מקסים ושייה-לגראב, אלכסנדר גרישצ'וק, וישוואנתן אנאנד, דינג לירן, סרגיי קריאקין, אניש גירי, ווי יי, יאן נפומניאשצ'י, פטר סבידלר). בתחרות משתתפים שני ישראלים בוריס גלפנד ומקסים רודשטיין.
מבנה התחרות
בכל סיבוב שני השחקנים משחקים ביניהם שני משחקים רגילים כאשר כל אחד משחק משחק אחד בשחור ואחד בלבן. קיימת הגבלת הזמן של 90 דקות לכל אחד ולאחר המסע ה-40 תוספת של 30 דקות. כל מסע, מתחילת המשחק, מזכה בתוספת של 30 שניות. שני המשחקים האלו משוחקים באותו יום. אם בתום שני המשחקים התוצאה היא תיקו, למחרת מתקיימים משחקים מהירים עד להכרעה. המשחקים המהירים משוחקים לפי הסדר הבא:
המנצח בהתמודדות בכל סיבוב עולה לשלב הבא בתחרות והמפסיד מודח ממנה. בגמר ובמשחק על המקום השלישי, אם יתקיים, שני השחקנים ישחקו בתחילה 4 משחקים עם הגבלת זמן ורק לאחר מכן במקרה של שוויון הם ישחקו משחקים מהירים לפי המפורט לעיל.
תחרות המועמדים
שני שחמטאים הגיעו לתחרות המועמדים 2018. אם לגמר יגיע קרלסן (האלוף המכהן) או קריאקין (הגיע לטורניר המועמדים כמתמודד על אליפות העולם 2017), ישוחק משחק על המקום השלישי והמגיע לגמר והזוכה במקום השלישי יגיעו לטורניר המועמדים. אם קרלסן וקריאקין יעלו לגמר, שני המפסידים בחצי הגמר יעלו לטורניר המועמדים (ללא משחק על המקום השלישי), ואם שניהם לא יגיעו לגמר, שני השחמטאים שיעלו לגמר יכנסו לטורניר המועמדים.
תקרית הלבוש של אנטון קובליוב
בסיבוב השלישי אנטון קובליוב הגיע כעשר דקות לפני תחילת סיבוב, עם מכנסי ברמודה, אותם לבש גם במהלך שני הסיבובים הראשונים. שופט שקובליוב פנה אליו בשאלה באילו כלים הוא משחק, הלבנים או השחורים, אמר לו שהלבוש שלו אינו עומד בקוד הלבוש של התחרות. בשלב זה מארגן האירוע, רב-אמן זוראב אזמאיפרשווילי, התערב בוויכוח ואמר לו שהיחס שלו אינו מקובל על פיד"ה, ושהלבוש שלו הוא לבוש של צועני (Gypsi). כתוצאה מכך, קובליוב הלך, ובמקום לחזור עם מכנסיים אחרים החליט לפרוש מהתחרות ולחזור לקנדה.
ובכך קובליוב, שהפתיע בסיבוב השני את אלוף העולם לשעבר אנאנד, נטש את שני משחקי הסיבוב השלישי נגד מקסים רודשטיין, שהיה היחיד שעבר סיבוב זה מבלי לשחק ולו משחק אחד.
ניתוח המשחקים
העמדה הקריטית במשחק הראשון: העמדה לאחר המסע ה-28 של השחור, הלבן (ארוניאן) היה יכול להשיג יתרון משמעותי על ידי 29. ו5.
העמדה הקריטית במשחק השני:
העמדה לאחר המסע ה-58 של הלבן, השחור (ארוניאן) היה יכול לזכות מיידית על ידי 58...פג3 59. רז7 פה2+ 60. מד1 פו4 בסופו של דבר הלבן נאלץ להקריב את הרץ על רגלי א' והשחור זוכה בסיום. לארוניאן נותרה בשלב זה כדקה לסיום המשחק.
העמדה הקריטית במשחק הרביעי:
העמדה לאחר המסע ה-30 של הלבן, השחור (ארוניאן) יכול היה להגדיל את יתרונו על ידי 30...צד8.
חיל האוויר המלכותי הדני
חיל האוויר המלכותי הדני (בדנית: Flyvevåbnet) הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של דנמרק, ותפקידו לבצע את ההגנה האווירית על שטחה של דנמרק ולהשתתף במשימות ביטחוניות בינלאומיות.
גיס התעופה של הצבא הדני
ב-1 באפריל 1912 סיים קצין מהצבא המלכותי הדני את הכשרתו כטייס בבית ספר פרטי לטיסה. בעליו של בית הספר תרם מטוס לצבא וב-12 ביולי הוקם רשמית בית הספר לטיסה של הצבא בקלוברמרקן (Kløvermarken) שליד קופנהגן.
הפעילות האווירית בצבא הייתה מצומצמת יחסית בשל מחסור בתקציב ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה היו ברשותו שני מטוסים כשירים. בשלב זה החלו לזרום יותר תקציבים אך קשה היה להשיג מטוסים ומנועים מתאימים. עם זאת, ב-1915 עבר השדה בקלוברמרקן במלואו לידי הצבא והוקמו בו כמה האנגרים. האנגרים נוספים הוקמו בשטחי האימונים של הצבא ברחבי הארץ ושדה תעופה ראשי הוקם בלונדטופטה (Lundtofte) שמצפון לקופנהגן ב-1917.
לאחר המלחמה, ב-1919, עם התרחשותן של תאונות רבות עקב התיישנות המטוסים, הוצאו מהשירות המטוסים הפחות מתאימים ובאפריל היו ברשות הצבא שישה מטוסים כשירים. עם הפסקת המימון בתקופה שלאחר המלחמה, לא ניתן היה לרכוש מטוסים נוספים ובשלב זה טיסות האימון התבצעו באמצעות מטוסים אזרחיים שכורים. בשנת 1922 נחקק חוק להקמת גיס התעופה שהוקם ב-1 בפברואר 1923, שהיה מורכב למעשה מטייסת אחת של מטוסי סיור. ב-1925 התחדשו הכשרות הטייסים במסגרת הצבאית וב-1926 הן הועברו לשדה התעופה בלונדטופטה. ב-1928 הועברה כל הפעילות המבצעית לשדה התעופה האזרחי בקופנהגן, נמל התעופה קופנהגן קסטרופ, שם קיבל לרשותו הצבא את אחד ההאנגרים.
ב-1 בנובמבר 1932 הוקמו "כוחות התעופה של הצבא" (Hærens Flyvertropper) שכללו את הכנפות של זילנד ושל יוטלנד. התכנון הראשוני כלל שתי טייסות קרב ושלוש טייסות סיור, בנוסף לבית הספר לטיסה, שירותים טכניים, בתי מלאכה לייצור מטוסים ויחידת כדורים פורחים. יחד עם זאת, כמות כלי הטיס שהיו בשירות אפשרה להקים בשלבים הראשונים רק שלוש טייסות (מס' 1, 2 ו-3). טייסת 5 הוקמה רק בשנת 1935. בשנת 1934 הוקם בסיס חיל האוויר החדיש בוורלוסה (Værløse) שמצפון לקופנהגן, בית הספר לטיסה עבר אליו ושנה לאחר מכן הועברו אליו כל היחידות המבצעיות להוציא את יחידת הכדורים הפורחים.
בבוקרו של ה-9 באפריל 1940 תקפו מטוסי מסרשמיט Bf 110 של הלופטוואפה את שדה התעופה בוורלוסה והפילו מטוס פוקר CV שהמריא לטיסת סיור, השמידו על הקרקע 8 מטוסים וגרמו לנזק ל-16 מטוסים נוספים. הצבא הגרמני השתלט על השדה ועל כל המטוסים שאוחסנו בו ובהמשך, לאחר שממשלת דנמרק הפסיקה את מדיניות שיתוף הפעולה שלה עם גרמניה ב-29 באוגוסט 1943, הועברו כמה מהמטוסים לידי הגרמנים שהפעילו אותם בחזית המזרחית.
כמו עמיתיהם משירות האוויר של הצי התאמנו הטייסים של כוחות האוויר של הצבא על דאונים בין השנים 1941 עד 1943, אך רבים מהם עזבו את דנמרק והצטרפו לחיל האוויר המלכותי הבריטי (26 מהם נפלו בקרבות) ואחרים היו בין אלה שהקימו את הבריגדה הדנית בשוודיה. יחידה זו קיבלה לקראת סיום המלחמה 15 מטוסי סאאב B.17C, אך באותו זמן כבר נכנע הצבא הגרמני בדנמרק ב-4 במאי 1945 והמטוסים הוחזרו לחיל האוויר השוודי.
שירות האוויר של הצי
ב-14 בדצמבר 1911 החלה הכשרתם של כמה קציני צי כטייסים. ב-25 במרץ 1912 קיבל הצי המלכותי הדני את המטוס הראשון שלו. תאריך זה נחשב למועד הקמתו של "שירות האוויר של הצי" (Marinens Flyvevæsen).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו ברשות שירות האוויר רק שני מטוסים ימיים, אך באותה תקופה החלו המספנות של הצי לייצר מטוסים ימיים משל עצמם. עד 1919 היו המספנות הספקיות היחידות של מטוסים לשירות האוויר של הצי ואז החלו להתקבל מטוסים ממקורות נוספים. תחנה נוספת למטוסים ימיים הוקמה בסליפסהאבן (Slipshavn) שבאי פין ב-1916, אך פעולתה הופסקה ב-1918.
מבחינה פיקודית הפך שירות האוויר של הצי לכוח עצמאי ב-15 בספטמבר 1923. לפני כן היה הפיקוד על פעולות התעופה של הצי בידי שייטת הצוללות ולפני כן בידי מפקדת הצי. ב-1926 הוקמו שתי שייטות תעופה: שייטת האוויר הראשונה שהפעילה מטוסים ימיים במשימות סיור והפצצה שפעלה מהתחנה בקופנהגן ושייטת האוויר השנייה שהפעילה מטוסי קרב מהבסיס ברינגסטד. בשנת 1930 הוקם בסיס שלישי באבנו (Avnø) לצורך שימושו של בית הספר לטיסה. ב-1937 עברה השייטת השנייה לבסיס זה.
בסוף שנות השלושים, במסגרת מדיניות חדשה, השימוש במטוסים ימיים צומצם ולמעט מקרים מיוחדים השתמש שירות האוויר רק במטוסים יבשתיים. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה תוכנית לרכוש מטוסי קרב איטלקיים מדגם מאצ'י C.200 ומפציצי פיירי פולמאר 4/34, אך ב-9 באפריל 1940 פלשו הגרמנים לדנמרק ובמועד זה לא היו ברשות שירות האוויר של הצי מטוסים חדישים. הגרמנים אסרו על כל פעילות אווירית צבאית וכל המטוסים נכנסו לאחסון. כוח האדם של השירות שוחרר ואילו בין השנים 1941 עד 1943 הורשו הקצינים להתאמן בטיסה על דאונים. ב-29 באוגוסט 1943, במהלך מבצע ספארי, הוטבעו רוב הספינות של הצי המלכותי הדני כדי שלא יפלו בידי הגרמנים וב-22 בנובמבר בוצעו חבלות במטוסים המאוחסנים והם נשרפו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
חיל האוויר המלכותי הדני הוקם ככוח צבאי נפרד מהצבא המלכותי הדני ומהצי המלכותי הדני בשנת 1950 כמיזוג של "גיס התעופה של הצבא הדני" (Hærens Flyvertropper), ושל "שירות האוויר הימי הדני" (Marinens Flyvevæsen), כל הפעילות האווירית הצבאית נאסרה במהלך הכיבוש הגרמני בין השנים 1940–1945 וכך ביום הניצחון באירופה לא היו ברשות כוחות ההגנה של דנמרק כל כלי טיס, אף על פי שבתקופת הכיבוש, בנה והרחיב הלופטוואפה שדות תעופה רבים בדנמרק.
בשנות השישים והשבעים הפעיל חיל האוויר המלכותי הדני כמה מטוסים שנרכשו במימון אמריקאי כמו הF-104 סטארפייטר, הF-100 סופר סייבר ומטוסים אחרים. ב-1971 הקים הצבא המלכותי הדני את שירות האוויר שלו כיחידה האווירית הראשונה מחוץ לחיל האוויר מאז הקמתו בשנת 1950. ברשות היחידה היו מסוקי תצפית ומטוסי בוכנה שביצעו משימות איכון לטובת חיל התותחנים. ב-1977 הועברה טייסת המסוקים הימיים של חיל האוויר אל הצי המלכותי הדני והיא הפעילה מסוקים שהופעלו מסיפוני הספינות. בינואר 1980 רכשו ארבע מדינות חברות בנאט"ו: דנמרק, נורווגיה, הולנד ובלגיה, ברכישה משותפת, את מטוס הקרב F-16 פייטינג פלקון.
ב-1999, בעקבות סיום המלחמה הקרה עבר חיל האוויר תהליך ארגון מחדש כדי שיוכל להיות חיל שמסוגל לבצע משימות ברחבי העולם, אך בה בעת להמשיך להגן על שמי המדינה ועל מימיה. ב-2002 הצטרפה דנמרק לצוות הפיתוח של מטוס הקרב F-35 לייטנינג II ו-48 מטוסים אמורים להיכנס לשירות בחיל ולהחליף את מטוסי ה-F-16.
באוקטובר 2002 טס כוח משימה של 18 מטוסי F-16 מדנמרק, הולנד ונורווגיה, יחד עם מטוס תדלוק אווירי לבסיס חיל האוויר בקירגיזסטן, כדי לתת סיוע קרקעי לכוחות נאט"ו באפגניסטן במסגרת מבצע "חירות מתמשכת"
ב-2004 הוחלפו שלושת מטוסי התובלה מסוג C-130H הרקולס, שנרכשו בשנת 1973, בשלושה מטוסים חדישים מסוג C-130J סופר הרקולס. מטוס רביעי הצטרף ב-2007.
ב-2005 הסתיימה תוכנית השבחה של מטוסי ה-F-16. במסגרת התוכנית, שהחלה ב-1995, צוידו המטוסים במחשבי משימה חדשים, בתצוגות צבעוניות רב-תכליתיות ובוצעו בהם שיפורים בתחום האוויוניקה. למרות השבחה זו, שוקל החיל את החלפתם של 30 מטוסי F-16 במטוסי קרב מתקדמים יותר. המטוסים שרכישתם נשקלת הם הF/A-18 סופר הורנט, המטוסים שמיוצרים במסגרת תוכנית Joint Strike Fighter, ה-JAS-39 גריפן והיורופייטר טייפון. ההחלטה על המטוס הנבחר תפורסם עד סוף יוני 2015.
ב-2003 הוחלט להעביר 16 מסוקי OH-6 Cayuse ו-13 מסוקי Eurocopter Fennec של שירות האוויר של הצבא המלכותי הדני וחלק ממסוקי ה-Westland Lynx של הצי המלכותי הדני לרשות חיל האוויר. ההעברה בוצעה ב-2011. בשנת 2010 הוחלט על רכישתם של 9 מסוקי סיקורסקי SH-60 Seahawk. ב-2005 הוצאו משירות מסוקי ה- Cayuse ומסוקי ה- Eurocopter Fennec ממשיכים לבצע משימות רבות, כולל פעולות סיוע למשטרת דנמרק.
שקיעה אחת
שקיעה אחת הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם בהשתתפות הזמרת הישראלית־אוסטרית תמנה בראואר. הוא יצא לאור בשנת 1988, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום מרחוק לרחוק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אלונה קמחי והופק על ידי יזהר אשדות. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-23 באוגוסט 1988 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-13. ב-18 באוקטובר 1988 עלה השיר למקום בראשון, שם שהה שבועיים רצופים. לבסוף, ב-27 בדצמבר, לאחר שישה עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1989 דורג במקום ה-16.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1948 היו מערכת הבחירות ה-41 לנשיאות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 2 בנובמבר 1948. נשיא ארצות הברית המכהן הארי טרומן, המועמד הדמוקרטי, שמונה לתפקיד הנשיא לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1945, זכה לתקופת כהונה מלאה לאחר שניצח את המועמד הרפובליקני, תומאס דיואי, שהיה המועמד גם בבחירות הקודמות.
ניצחונו של טרומן נחשב לאחד מהניצחונות המפתיעים ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית. כל התחזיות (עם או בלי סקרים) חזו שדיואי ינצח את טרומן. המפלגה הדמוקרטית חוותה פיצול אידאולוגי כפול, כשהאגף השמאלי שלה (הנרי וולאס מהמפלגה הפרוגרסיבית) והאגף הימני שלה (סטרום ת'ורמונד מטעם המפלגה ה"דיקסיקרטית") רצו בבחירות בנפרד, הניצחון המפתיע של טרומן היה הניצחון החמישי ברציפות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות, רצף הניצחונות הארוך ביותר של המפלגה והרצף השני הכי ארוך בתולדות המדינה (רק ששת הניצחונות הרפובליקניים הרצופים בין 1860 ל-1880 היה ארוך יותר). כתוצאה מהבחירות לקונגרס של 1948, הדמוקרטים השתלטו גם על שני בתי הקונגרס לאחר שהפסידו אותם בבחירות של 1946. טרומן הצליח לעורר את הדמוקרטים המסורתיים, רוב הדרום הלבן, הקתולים והיהודים וגם חקלאים במערב התיכון, כדי שיצביעו למען המפלגה. לכן בחירתו של טרומן אשררה את מעמד המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב, מעמד שבו נשארו עד 1952.
רפובליקניים
שתי המפלגות הגדולות חיזרו אחרי הגנרל דווייט אייזנהאואר, הגנרל הפופולרי של מלחמת העולם השנייה, אשר דעותיו במועד זה לא היו ידועות ונחשב למועמד מוביל בסקרים. בניגוד למפלגה הדמוקרטית, תנועת התמיכה הרפובליקנית באייזנהאואר באה מפעילי המפלגה. ב-23 בינואר 1948, הצליחה התנועה לרשום את שמו בכל הבחירות המקדימות, והסקרים הראו על הובלה שלו. לקראת הבחירות המקדימות נאלץ אייזנהאואר להחליט. הוא טען שעל החיילים להתרחק מהפוליטיקה ולכן ביקש לא לשכנע אותו לרוץ. לאחר שאייזנהאואר סירב לשקול מחדש, התפרקה התנועה למענו והעדיפה לתמוך במושל מינסוטה לשעבר, הרולד סטאסן.
משסירב אייזנהאואר לרוץ, נפתחה ההתמודדות בין ששת האחרים: סטאסן, מושל ניו יורק תומאס דיואי, הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, מושל קליפורניה ארל וורן, הגנרל דאגלס מקארתור והסנאטור ארתור ונדנברג ממישיגן, שהיה הרפובליקני הוותיק בסנאט. דיואי, שהיה המועמד ב-1944, נחשב למועמד המוביל כשהבחירות המקדימות החלו. דיואי היה מוכר בתור המנהיג של האגף הרפובליקני החזק במזרח המדינה. ב-1946 הוא נבחר שוב להיות מושל ניו יורק בהפרש הגדול בהיסטוריית המדינה. הבעיה שלו הייתה שרפובליקנים רבים לא חיבבו אותו. הוא הצטייר כאדם קר, נוקשה ומחושב. הסנאטור טאפט היה המנהיג של האגף השמרני של המפלגה, ששלט במערב התיכון ובחלקים מהדרום. טאפט קרא לביטול כמה מתוכניות הרווחה שנוצרו במסגרת הניו דיל בשנות ה-30, בטענה שהן פוגעות בעסקים, והיה סקפטי בנוגע למעורבות האמריקנית בבריתות זרות כמו בארגון האומות המאוחדות. לטאפט היו שתי חולשות: הוא נראה כמועמד יבש, ומנהיגי המפלגה ראו אותו כשמרן ושנוי במחלוקת מדי כדי לנצח בבחירות.
אף על פי שגם הסנאטור ונדנברג והמושל וורן היו פופולריים מאוד במדינות שלהם, הם סירבו לנהל מסע בחירות. תומכיהם קיוו שבמקרה של תיקו בין דיואי, טאפט וסטאסן, הוועידה הרפובליקנית תפנה אל המועמד שלהם בתור מועמד פשרה.
הגנרל מקארתור עדיין היה ביפן במסגרת צבאות בעלות הברית, והיה אהוד ביותר בקרב השמרנים. מכיוון ששירת ביפן לא יכול היה לנהל מסע בחירות. הוא אמר שאף על פי שהוא עדיין משרת, הוא לא ידחה את המועמדות במקרה שזאת תוצע לו, והשמרנים קיוו שיוכל לנצח בבחירות מקדימות ולהוכיח את האהדה כלפיו. תומכיו הכניסו את שמו בבחירות בוויסקונסין.
המועמד המפתיע של 1948 היה סטאסן, "ילד הפלא" של הפוליטיקה וליברל ממינסוטה. סטאסן נבחר להיות המושל בגיל 31 ב-1938. הוא התפטר ב-1943 כדי לשרת בצי. ב-1945 הוא היה חבר בוועדה שיצרה את ארגון האומות המאוחדות. סטאסן נחשב למועמד הליברלי ביותר מבין כל הרפובליקנים, אך דעתו המעורפלת בנוגע לכמה נושאים ספגה ביקורת. סטאסן הדהים את דיואי ואת מקארתור בבחירות בוויסקונסין, וכך הדיח את מקארתור מהמירוץ. סטאסן ניצח את דיואי בנברסקה, וכך הפך למועמד המוביל החדש. בשלב זה ביצע טעות אסטרטגית כשניסה לנצח את טאפט באוהיו. סטאסן האמין שאם ינצח את טאפט במדינה שלו, יפרוש טאפט מהמירוץ, והצירים שלו יתמכו בסטאסן ולא בדיואי.
טאפט ניצח את סטאסן באוהיו, וסטאסן זכה לשנאתם של השמרנים. למרות זאת סטאסן עדיין הוביל על פני דיואי בבחירות באורגון. דיואי הבין שתבוסה באורגון תסתום את הגולל על מועמדותו, ושלח את הארגון הפוליטי החזק שלו למדינה והוציא סכומים אדירים על מסע הבחירות שם. דיואי נאם במדינה ונפגש עם כל בוחר ובוחר, העיתונות פרסמה חמש כרזות שלו מדי יום ומאות תשדירים לטובתו שודרו ברדיו.
דיואי גם הסכים לערוך עימות מול סטאסן ברדיו לפני הבחירות - היה זה העימות הראשון בין שני מועמדים ששודר ברדיו, והוא התרחש ב-17 במאי 1948. הנושא בעימות היה האם לאסור את פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. סטאסן, למרות הליברליות שלו, תמך באיסור על פעילותה של המפלגה, בטענה שמדובר ברשת של מרגלים קומוניסטים שדורשת תגובה. סטאסן שאל את דיואי למה הוא מתעקש להגן על הקומוניזם עם החוק. דיואי - שביקר את הטוטליטריזם הסובייטי ואת המלחמה הקרה, עדיין התנגד לאיסורו. הוא טען שבמשך אלפי שנים ממשלות ניסו לפגוע במתנגדיהן ותמיד הפסידו. דיואי התנגד לאיסור על אמונות פוליטיות, חברתיות, דתיות או כלכליות בטענה שמדובר בהפרת החוקה ומגילת הזכויות. הוא טען שבתור אוכף חוק הוא יודע שהשיטה לא תעבוד, כי היא השיטה של היטלר ושל סטלין. היא שליטת מחשבות. דיואי סיכם זאת במשפט "אי אפשר לירות ברעיון עם אקדח". בין ארבעים לשמונים מיליון מאזינים שמעו את העימות, ורוב הפרשנים סברו שדיואי ניצח בעימות. ארבעה ימים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות. מהנקודה הזאת ואילך, לדיואי הייתה התנופה הדרושה כדי לזכות בבחירות.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית
הוועידה התקיימה בפילדלפיה. היא שודרה בטלוויזיה הלאומית (350,000 מקלטי טלוויזיה ברחבי המדינה). דיואי האמין שהיה לו מספר גדול של צירים ויועצי פרסום מוכשרים, הרבה יותר משל יריביו.
יריביו של דיואי - טאפט, סטאסן, והסנאטור ונדנברג, התכנסו בסוויטה של טאפט כדי לארגן גוש שיעצור את דיואי, אבל לא הצליחו להסכים על מועמד חלופי. הם הסכימו להמשיך להתנגד לדיואי, אולם מסע הבחירות של דיואי הצליח להשיג יותר ויותר תומכים. סטאסן ביקש מאייזנהאואר לנסות לרוץ, אולם לא הצליח להשיג אותו. לאחר הסיבוב השני, דיואי היה במרחק של 33 קולות מניצחון. לאחר שטאפט לא הצליח לשכנע את סטאסן לפרוש, טאפט החליט לפרוש בעצמו. דיואי ניצח פה אחד.
דיואי רצה לבחור בדווייט גרין, מושל אילינוי, כסגנו, אולם התנגדות מצד העיתונות של שיקגו חיסלה את סיכוייו. לאחר מכן ביקש הצוות שלו לתמוך בצ'ארלס האלק, חבר הקונגרס מאינדיאנה שנחשב למנהיג הרפובליקנים בקונגרס. דיואי סירב, והאלק סירב להעניק לו את תמיכת הקונגרס. דיואי בחר בארל וורן, המושל הפופולרי מקליפורניה ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בעתיד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. כשהוועידה הסתיימה, רוב הפרשנים הפוליטיים העריכו שהמועמדים הרפובליקניים הם המנצחים הכמעט וודאיים בבחירות הכלליות.
דמוקרטים
ב-12 ביולי, התכנסה הוועידה הדמוקרטית בפילדלפיה, באותו אזור שבו הרפובליקנים נפגשו כמה שבועות קודם לכן. המורל היה נמוך, הרפובליקנים השתלטו על שני בתי הקונגרס ועל רוב תפקידי המושלים בבחירות אמצע הקדנציה ב-1946, והסקרים הראו שטרומן עומד להפסיד למועמד הרפובליקני דיואי. חלק מהסקרים אף הצביעו על הפרש דו-ספרתי. יותר מכך, כמה דמוקרטים ליברליים הצטרפו למפלגה הפרוגרסיבית של הנרי וולאס, ומנהיגי המפלגה חששו שוולאס ייקח מספיק קולות מטרומן כדי שהרפובליקנים יזכו במדינות הצפון והמערב התיכון.
השמרנים שלטו במפלגה בדרום, וכעסו מכוחם המתעצם של איגודי העובדים הצפוניים בתוך המפלגה. ב-1947 הטיל טרומן וטו על חוק שנועד לשלוט בכוחם של האיגודים. טרומן גם מינה ועדות ליברליות בנושאי זכויות האזרח והשמרנים מהדרום החליטו לבסס את עצמם ולאיים לפרוש מהמפלגה ולחסל את סיכוייו של טרומן ב-1948.
טרומן היה מודע לחוסר האהדה שלו. ביולי 1947 הוא הציע להיות סגנו של אייזנהאואר אם מקארתור יהיה המועמד הרפובליקני, הצעה שאייזנהאואר סירב לה.
כתוצאה מהפופולריות הדועכת של טרומן, רבים ממנהיגי המפלגה ניסו לחפש מועמד פופולרי יותר לנשיאות. בין המנהיגים הללו היו ג'ייקוב ארווי שהנהיג את שיקגו, פרנק יוג, שהנהיג את ניו ג'רזי, ג'יימס רוזוולט, בנו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והסנאטור הליברל קלאוד פפר מפלורידה. המטרה הגדולה שלהם הייתה דווייט אייזנהאואר. ב-10 ביולי הכריז אייזנהאואר באופן רשמי שאינו מתמודד. ניסו לגייס את שופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס, אולם גם דאגלס סירב. פפר ניסה לאתגר את טרומן, אולם איבד את תמיכת הליברלים לאחר שתקף את מדיניות החוץ של טרומן כנגד ברית המועצות. פפר פרש ב-14 ביולי וכתוצאה מכך, הסכימו מתנגדיו של טרומן באי רצון להתמודדותו בבחירות.
הוועידה הדמוקרטית
בוועידה, הציע טרומן מצע בנושא זכויות האזרח שהיה מתון יחסית להצהרותיו מ-1947. הליברלים מהצפון ומהמערב התאכזבו ודרשו רפורמה כוללת יותר, אולם גם השמרנים כעסו מהמצע, ושני הצדדים הגישו תיקונים משלהם. הוצע מצע שתמך בסטאטוס קוו. מצד שני, הוצע מצע ליברלי במיוחד. ראש עיריית מיניאפוליס, יוברט האמפרי, טען ש"הגיע הזמן שהמפלגה הדמוקרטית תצא מהצל של זכויות המדינות ותלך אל זריחת זכויות האדם!".
טרומן ידע היטב שמצע ליברלי יוביל לפרישת הצירים מהדרום, אולם הוא ראה בכך מחויבות מוסרית עליונה ולבסוף החליט לא להתרכך בנושא. הוא תמך במצע שעבר ברוב של 651.5 קולות לעומת 582.5. הרעיון קיבל תמיכה ממנהיגי המפלגה מהערים הגדולות, שחשו שהמצע יכול לגרום לאוכלוסייה השחורה הגדלה בעריהם להצביע לדמוקרטים. המצע גרם לצירים דרומיים רבים, שהובלו בידי מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, לעזוב את הוועידה. הצירים הדרומיים שנשארו בחרו בסנאטור ריצ'רד ראסל כדי לנסות לחסום את טרומן. אך 947 צירים הצביעו לטרומן כמועמד המפלגה, וראסל קיבל אך ורק 266 צירים מהדרום.
טרומן בחר בהתחלה בדאגלס להיות סגנו, בתקווה למשוך את הליברלים. דאגלס סירב לכך, ולכן בחר טרומן בסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. טרומן נאם נאום לוחמני בוועידה, וטען שהוא מתכוון לנצח את הרפובליקנים, כיוון שהדמוקרטים צודקים. הרפובליקנים, כך טען, היו בשליטת בעלי האינטרסים, מה שהוכח בידי הקונגרס. הצירים הריעו לטרומן, שיצר אשליה - כך רבים סברו אז - שיש להם סיכוי בבחירות.
המפלגה הפרוגרסיבית
אך הפרוגרסיבים היו שנויים במחלוקת, בגלל האמונה שהם נשלטו בידי קומוניסטים באופן סודי, והיו נאמנים יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית. וולאס אמר שאינו קומוניסט, אך לא התנער מתמיכתם ואף אמר שהם "הדבר הכי קרוב לקדושים נוצרים מעונים". איגודי עובדים מסוימים סירבו לתמוך בוולאס בטענה שהוא מושפע בידי אנשים לא דמוקרטיים ובידי המפלגה הקומוניסטית.
וולאס נפגע עוד יותר כשנחשפו מכתבי "גורו יקר" אותם שלח לגורו הרוסי ניקולאי רוריך. וולאס היה סגן הנשיא בשעתו וכתב מכתבים מקודדים על פרנקלין רוזוולט ועל וינסטון צ'רצ'יל לגורו שלו. הציטוטים מהמכתבים והתגלית שוולאס היה חבר בכת של רוריך הובילה ללעג כלפיו.
הוועידה הפרוגרסיבית בפילדלפיה זכתה להתנגדות העיתונות. העיתונאים האשימו את הפרוגרסיבים בשליטה קומוניסטית. מזכיר הוועידה, שגם ניסח את המצע, הודה מאוחר יותר שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית. היועץ המשפטי של יושב ראש הוועידה העיד שנים אחר כך שהיה קומוניסט. יושב ראש ועידת המצע של המפלגה השתכנע שהמפלגה נשלטת בידי קומוניסטים והחליט לא להשתתף במסע הבחירות של וולאס. מספר צירים פרוגרסיביים פרשו מהמפלגה בטענה של השפעה קומוניסטית רבה מדי על וולאס, כמו נורמן תומאס שרץ בתור מועמד המפלגה הסוציאליסטית כדי להציע לליברלים אלטרנטיבה לא קומוניסטית לוולאס.
הסנאטור גלן טיילור מאיידהו נבחר להיות סגנו של וולאס, על אף חברותו במפלגה הדמוקרטית, בטענה שהצבא והעשירים השתלטו על המפלגה. טיילור טען שהקומוניסטים במפלגה תומכים במהפכה שקטה ולא אלימה, ואילו הקומוניסטים האמיתיים תומכים ברפובליקנים, שיגרמו למשבר כלכלי ויתנו להם סיכוי למהפכה.
המפלגה נאמה בדרום באספות מעורבות מבחינה גזעית. הם התקבלו בשנאה רבה והיו צריכים ליווי משטרתי כהגנה מפני הקהל העוין. מסע הבחירות נתפס כתרגיל יחסי ציבור עבור אזורים ליברליים. לאט לאט החלו לבוא פחות אנשים לשמוע את וולאס ומעמדו בסקרים הידרדר. הוא נפגע כשהאיגודים המקצועיים הצליחו לשמור על חבריהם במפלגה הדמוקרטית, ובידי הצהרות של פרוגרסיביים שדרשו מדיניות פייסנית כלפי רוסיה. וולאס עצמו תקף את וינסטון צ'רצ'יל וטען שהוא גזען ואימפריאליסט, וטיילור טען שהנאצים מנהלים את הממשלה ומתכוננים למלחמה.
וולאס וטיילור הגיעו למקום הרביעי בבחירות והשיגו שני אחוזים בלבד מהקולות (1,157,328 קולות). מעט פחות מאשר מפלגת זכויות המדינות, אולם ללא אלקטורים.
מפלגת זכויות המדינות
הדמוקרטיים הדרומיים שהתנגדו לתמיכתו של טרומן בזכויות האזרח ולעירוב הגזעי בצבא הציעו עוד בפברואר יצירת מפלגה חדשה שתגן על ההפרדה הגזעית בדרום. ב-10 במאי 1948, התכנסו מושלי אחת עשרה מדינות הקונפדרציה, יחד עם דרומיים אחרים, כדי לדון בנושא התנועה לזכויות האזרח בתוך המפלגה. מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד ביקר את הנשיא טרומן על תמיכתו בזכויות האזרח.
הדמוקרטים הדרומיים, שנטשו את הוועידה הדמוקרטית הלאומית במחאה על המצע שתמך בזכויות האזרח, התכנסו בברמיגהאם, אלבמה ביולי ויצרו את המפלגה הדמוקרטית של זכויות המדינות, שנודעה בתור המפלגה ה"דיקסיקרטית". מטרתה הייתה להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום ואת חוקי ג'ים קרואו שאישרו אותה. ת'ורמונד היה המועמד לאחר שמושל ארקנסו סירב להיבחר. סגנו היה מושל מיסיסיפי, פילדינג רייט. לדיקסיקרטים לא היה סיכוי לנצח בבחירות, אבל מטרתם הייתה לזכות במספיק מדינות דרומיות כדי שהבחירות יאלצו להיות מוכרעות בידי בית הנבחרים, שם הם יקבלו הבטחות מדיואי או טרומן בתמורה לתמיכתם. אפילו אם דיואי היה זוכה בבחירות מיד, הדיקסיקרטים קיוו שפרישתם תראה למפלגה הדמוקרטית שהיא צריכה את קולות הדרום כדי לנצח ובכך תיחלש תנועת זכויות האזרח. אך רוב הדמוקרטים הדרומיים סירבו לתמוך במפלגה. המפלגה הייתה חזקה במיוחד באלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית, ובהן היא נחשבה למפלגה הדמוקרטית המקורית. טרומן לא התמודד במדינות הללו.
מסע הבחירות בסתיו
כתוצאה מן הפופולריות השוקעת של טרומן, והפיצול במפלגה הדמוקרטית, נראה היה כאילו דיואי הוא בלתי מנוצח. הרפובליקנים החליטו שהוא רק צריך להימנע מטעויות שיעלו לו בבחירות, ודיואי אכן נאם נאומים שהיו מלאים בהצהרות אופטימיות ולא דיברו על מדיניות. כל נאומיו היו מלאים בהצהרות שציינו את המובן מאליו, כולל המשפט "עתידכם עדיין לפניכם". רבים סיכמו את נאומיו של דיואי בצורה הבאה: החקלאות חשובה, הנהרות מלאים בדגים, אין חופש בלי חירות, והעתיד לפנינו. רבים לא הבינו את מסע הבחירות שלו.