cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייר צ'ארלס
צ'ארלס נולד בגרנד ביי שבמחוז סנט פטריק של דומיניקה. הוא למד בבית הספר המקומי לבנים ובשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים באקדמיית סנט מרי. הוא החל לעבוד בהוראה ובשנת 1979 סיים את שנת הכשרתו בסמינר למורים. במקביל החלה פעילותו הציבורית בקרב הקהילה ובשנת 1978 היה צ'ארלס שותף למאבק לעצמאות המדינה. בתקופה זו הוא השתתף בשיקום אזור מגוריו לאחר סופת הוריקן. בשנת 1979 נבחר תחילה לחבר "ועד ההצלה הלאומי" ועם הכרזת העצמאות נבחר לסנטור.
לאחר מותו של דאגלס, באוקטובר 2000, נבחר כמחליפו. פעולותיו העיקריות נגעו לייצוב המשק הכלכלי במדינה. הידרדרות במצבו הבריאותי בראשית 2003 הביאה לדרישות להתפטרותו, אך צ'ארלס שימש בתפקיד עד לפטירתו שנה מאוחר יותר.
קתרין פרסקוט
קתרין "קאט" פרסקוט (באנגלית: Kathryn "Kat" Prescott, נולדה ב-4 ביוני 1991) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. מוכרת בעיקר בשל משחקה בדרמת הנעורים הבריטית "סקינס", בה גילמה את דמותה של אמילי פיץ', ולאחר מכן בתפקידה כקרטר סטיבנס בסדרה הנעורים האמריקאית "למצוא את קרטר", בערוץ MTV.
ביוגרפיה
קתרין נולדה בשכונה הפרוורית פאלמרס גרין, צפון לונדון, אנגליה. היא מבוגרת בשש דקות מאחותה התאומה, מייגן.
קריירה
ביולי 2008 הופיעו קתרין ואחותה התאומה מייגן כאחיות התאומות איימי ושרלוט ווילקוקס, באופרת הסבון "דוקטורס" בפרק "Dare, Double Dare, Truth".
בתחילת 2009 שיחקה פרסקוט את אמילי פיץ', בעונות 3–4 של הסדרה סקינס, יחד עם דמויות המוכרות כ"דור השני". ב-16 באוקטובר 2012, הוכרז כי פרסקוט תשוב לשחק בעונה השביעית של סקינס בתפקיד אורח.
בשנת 2013 שיחקה בארבעה פרקים של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה "ממלכה", בתור פנלופי.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הנוער "למצוא את קרטר" ברשת MTV, בדמותה של קרטר וילסון. שנה לאחר מכן שבה הסדרה לעונה השנייה וכך גם פרסקוט. בשנת 2015 שיחקה במיני סדרה בשם "נשות מצדה".
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה "עד העצם", בכיכובה של לילי קולינס. בשנת 2018 שיחקה בסרט הנעורים "סוף התיכון", בערוץ נטפליקס, לצדה של לוסי הייל. בשנת 2019 שיחקה בסרט "נשמה של כלב 2", ובסרט האימה "פולארויד".
חיים אישיים
במשך תקופה קצרה היא יצאה עם הזמר הקנדי-סיני הנרי לאו.
בתגובה לשאלת מעריץ באתר הרשמי שלה, פרסקוט אמרה כי היא מעדיפה לא לתייג את עצמה לגבי המיניות שלה, ו"לא חושבת שאנשים מוגדרים לפי המיניות שלהם", מה שמרמז ש"זה לא משנה את מי שאתה בתור אדם." בעקבות שאלה נוספת, היא חשפה שאמנם היא לא צמחונית ב"אופן מוחלט", אך היא מודעת לבשר שהיא צורכת.
ב-7 בספטמבר 2021, פרסקוט נפגעה ממשאית, בעת שחצתה את הכביש בברוקלין, וסבלה מפציעות חמורות, כולל שבר באגן, ברגליים, ברגל וביד. ב-1 באוקטובר 2021, אחותה מייגן חשפה כי קתרין שוחררה מבית החולים והיא מתאוששת בבית. אחותה של פרסקוט סורבה בתחילה להיכנס לארצות הברית, עקב הגבלות נסיעה שהוקמו כדי להילחם בהתפשטות ה-COVID-19, זאת למרות שסיפקה ראיות שחוסנה, יצאה שלילית בבדיקה הקורונה וסיפקה את התיעוד הרפואי של אחותה. אך בסופו של דבר ההחלטה בוטלה לאחר שפרסקוט פרסמה ברשתות החברתיות את דבר החוויה הקשה.
ג'ונו דיאס
ג'ונו דיאס (ספרדית: Junot Díaz; נולד ב-31 בדצמבר 1968) הוא סופר אמריקאי-דומיניקני ומרצה לכתיבה יוצרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. זוכה פרס פוליצר לסיפורת ב-2008 עבור סיפרו חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו.
ביוגרפיה
דיאס נולד בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית, הוא השלישי מבין חמישה אחים. בשנת 1974 עקר לפרלין שבניו ג'רזי.
בשנת 1992 סיים לימודי תואר ראשון באנגלית, מטעם אוניברסיטת ראטגרס. בשנת 1995 סיים לימודי תואר שני באמנויות מטעם אוניברסיטת קורנל, באית'קה שבניו יורק.
דיאס מלמד כתיבה יוצרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
יצירתו
סיפוריו הקצרים ראו אור במגזינים ועיתונים אמריקאים שונים, בין השאר במגזין ניו יורקר אשר דירג אותו כאחד מעשרים הסופרים הטובים ביותר במאה ה-21.
דיאס ידוע בעיקר בזכות שתי עבודות עיקריות:
מוטל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טירת האדלי
הטירה נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-13, בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, מלך אנגליה, ושרידיה מהווים כיום מבנה לשימור המנוהל על ידי ארגון מורשת אנגליה.
היסטוריה
הקמת הטירה החלה בשנת 1230, בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, עבור יוברט דה בורג, הארל הראשון מקנט אשר כיהן כשופט העליון של אנגליה. לאחר כליאתו של יוברט על ידי הנרי השלישי בשנת 1232 הולאמה הטירה.
הטירה נבנתה תוך שימוש באבן שהובא מקנט. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-13 הורחבה הטירה במצוות המלך אדוארד השלישי. במהלך השנים שימשה הטירה כרכושן של מספר מלכות אנגליה ובהם אליזבת וודוויל (רעייתו של אדוארד הרביעי) ושל שלוש מנשותיו של הנרי השמיני: קתרין מארגון, אן מקליווס וקתרין פאר. בשנת 1551 מכר המלך אדוארד השישי את הטירה עבור 700 ליש"ט עבור הלורד ריץ', אשר לימים מכר אותה למשפחת ברנרד.
לאחר עשרות שנים של הזנחה בהם הטירה לא הייתה בשימוש, הפכה הטירה, במאה ה-17, לאיי חורבות.
הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל ביקר בטירה בשנת 1814 ושרטט אותה, לימים צייר עשרה ציורי שמן של הטירה. היצירות הוצגו בשנת 1829 באקדמיה המלכותית וזכו להצלחה רבה. אחת מהיצירות מוצגת כיום במוזיאון טייט בריטניה שבלונדון, ואחרת מוצגת במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן שבארצות הברית.
הפארק הכפרי האדלי
הפארק הכפרי הממוקם סביב הטירה מוחזק על ידי מועצת מחוז אסקס ומנוהל על ידי מועצת המחוז כאתר נופש. בשנת 2008 הוחלט כי בפארק ייערכו תחרויות אופני ההרים במסגרת אולימפיאדת לונדון שצפויה להיערך בשנת 2012.
אנטואן, דוכס לורן
אנטואן, דוכס לורן (בצרפתית: Antoine de Lorraine; 4 ביוני 1489 - 14 ביוני 1544), היה דוכס לורן בין השנים 1508–1544.
ביוגרפיה
בשנת 1508 מת אביו, ואנטואן ירש את נחלתו ותאריו. בשנת 1509 הוא מינה את אמו לעוצרת הדוכסות יצא להילחם באיטליה, שם הוא לחם בקרב אניידלו ובקרב מארינייאנו, אולם לאחר מכן חזר לצרפת ולא השתתף בקרב פאביה, שבו נפל פרנסואה הראשון, מלך צרפת בשבי.
אנטואן נאלץ להתמודד עם הרפורמציה הפרוטסטנטית, וב-26 בדצמבר 1523 אף הוציא צו נגדה. בשנה שלאחר מכן פרץ מרד האיכרים של אלזס, במהלכו כבשו המורדים את סאברן וניסו לכבוש את סן-דייה-דה-ווז', בעוד האיכרים של פיי דה ביטש מרדו גם הם במאי 1525. אנטואן שלח משלחת צבאית שעלתה על סאברן ב-17 במאי וריסקה צבא איכרים ב-20 במאי ליד סלסטה. לאחר מכן הוא פרסם צווים אחרים נגד הפרוטסטנטים.
אנטואן שמר על נייטרליות במלחמות שהתרחשו בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובחוזה נירנברג (26 באוגוסט 1542), הוא השיג את עצמאותה של דוכסות לורן מקרל החמישי.
בשנת 1538 הוא טען לזכותו על התארים של דוכס חלרה ורוזן צוטפן, בעקבות מותו של קרל השני, דוכס חלרה, אך לא הצליח לזכות בתארים הללו. בשנת 1539 סבל אנטואן משגדון, ובשל כך ביקש מאחייניתו, מרי דה גיז לשלוח לו סוס סקוטי, שעליו קיווה שיהיה לו קל יותר לרכוב. ב-14 ביוני 1544 מת אנטואן בבר-לה-דוק, ובנו פרנסואה הראשון, דוכס לורן ירש את נחלתו ותאריו.
משפחתו
ב-26 ביוני 1515 התחתן אנטואן עם רנה מבורבון, בתם של ז'ילבר, רוזן מונפנסייה וקיארה גונזאגה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
כיכר הסנאט (סנקט פטרבורג)
כיכר הסנאט (ברוסית: Сенатская площадь) שנודעה בשם כיכר הדקבריסטים (Площадь Декабристов) משנת 1920 עד 2008, ו (רשמית) ככיכר פיוטר (площадь Петрова) משנת 1782 עד 1925, היא כיכר עירונית בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה. הכיכר ממוקמת על הגדה השמאלית של בולשאיה נייבה, מול קתדרלת איסק הקדוש. בשנת 1925 שונה שמה לכיכר הדקבריסטים כדי להנציח את מרד הדקבריסטים, שפרץ שם בדצמבר 1825.
הכיכר תחומה בבניין האדמירלות ממזרח. במערב נמצא בניין הסנאט והסינוד (כיום משכן בית המשפט החוקתי של רוסיה). אנדרטת פרש הנחושת, פסל לזכרו של פיוטר הגדול, ניצבת בכיכר מאז 1782, ומשם השם הרשמי "כיכר פיוטר". ב-29 ביולי 2008 הוחזר לכיכר השם "כיכר הסנאט".
היסטוריה
"כיכר הסנאט" הוא השם שהוענק לכיכר עוד בשנת 1763 אחרי שהתמקמו סביבה מבני הסנאט הרוסי. לצורכי הממשלה נבנתה אחוזתו של סגן קנצלר האימפריה הרוסית בסטוז'ב-ריומין, המשמשת כיום כמשכנו של בית המשפט החוקתי. זו אחת הכיכרות העתיקות בעיר והיא נוצרה עוד בשנת 1704 כחלק מהמתחם סביב בניין האדמירלות, ומטה הצי הרוסי הקיסרי. דרום הכיכר תחומה בתעלת האדמירלות.
כאשר בניין האדמירלות איבד מחשיבותו כמצודה צבאית, הפכה הכיכר לכיכר עירונית ציבורית. בשנת 1710, על גדות נהר נייבה, נבנו מבני העץ הראשונים של קתדרלת איסק הקדוש, לאחר מכן אלה הוחלפו במבני אבן והקתדרלה הייתה זו שגבלה מדרום לכיכר. בשנת 1727 נבנה בסמוך גם גשר איסק.
בחלקו הדרום-מזרחי של הכיכר, בפינת הגדה האנגלית נבנה ארמון לנסיך מנשיקוב, שהיה בין המדינאים הבולטים ברוסיה בתקופת פיוטר הגדול. לאחר מות הנסיך המבנה הוענק לסגן הקנצלר אוסטרמן ובשנת 1744 לקנצלר בסטוז'ב-ריומין. המבנה נבנה בסגנון הבארוק. הסנאט הרוסי עבר לכאן לאחר עלייתה של יקטרינה השנייה לשלטון והחל משנת 1763 נקראה בשם כיכר הסנאט.
בשנת 1782 נחנכה בה האנדרטה לפיוטר הראשון: פרש הנחושת, שהעניק לכיכר את השם הרשמי כיכר פיוטר, אך תושבי העיר המשיכו לקרוא לכיכר בשם כיכר הסנאט. בשנת 1820 נוספו מרצפות גרניט ובשנת 1823 הושלם מראה המזרחי של הכיכר עם השלמת בניין האדמירלות החדש. בשנת 1834 הסתיימה בניית בניין הסנאט והסינוד.
ב-14 בדצמבר 1825 התגודדו סמוך לפרש הנחושת כ-3,000 חיילים מגדודים מורדים שסירבו להישבע אמונים לקיסר רוסיה החדש ניקולאי הראשון. בכיכר נורה למוות המושל הצבאי של סנקט פטרבורג הרוזן מיכאיל מילוראדוביץ', מאקדחו של פאבל קאכובסקי. בסופו של דבר המרד דוכא בכוח על ידי חיילים נאמנים לצאר מצבא האימפריה הרוסית. המרד נודע בשם "מרד הדקבריסטים".
מעבר טונלה
מעבר טונלה (באיטלקית: Passo del Tonale) הוא מעבר הרים גבוה (1,883 מטרים) בצפון איטליה לרוחב האלפים הרטיים, בין נפת ברשה במחוז לומברדיה לנפת טרנטו במחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה.
במלחמת העולם הראשונה, היה המקום קרוב לקו החזית בין איטליה, שהייתה חלק ממדינות ההסכמה, לבין האימפריה האוסטרו-הונגרית, אחת ממעצמות המרכז. כמעט בכל תקופת המלחמה היו שני הצדדים מחופרים בעמדות בהרי האלפים סביב מעבר טונלה. המלחמה, שהתבטאה בהפגזה בין הצדדים, כונתה על ידי האיטלקים "המלחמה הלבנה" (La Guerra Bianca) משום שהתנהלה בגבהים בהם היה שלג עד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבנתה אנדרטה מונומנטלית המכילה את שרידיהם של 800 חיילים איטלקים ואוסטרים.
במעבר שוכנים בתי מלון וחנויות עבור תיירים רבים. בקיץ נוהגים תיירים להעפיל לפסגות ההרים ולטייל בשבילי הרים, ובחורף מופעל סביב המעבר אתר סקי (מעבר טונלה הוא נקודת ההתחלה למרוץ האחרון של הגביע האירופי בענף סקי ההרים המכונה Adamello Ski Raid).
על שם "מעבר טונלה" קרויה אלפא רומיאו טונלה קונספט, מכונית קונספט בתצורה SUV מפואר, מתוצרת מותג הרכב האיטלקי אלפא רומיאו
אתר הסקי
מרחב הגלישה של אתר הסקי פאסו טונלה (Passo Tonale) כולל כמאה קילומטרים של מסלולים לכל הרמות, בגובה שבין 3,100-1,155 מטרים, ושלושים מעליות סקי. מרחב הגלישה מכונה "אדמלו סקי" (Adamello Ski), והסקי פס שלו מכסה את המסלולים בפאסו טונלה, את המסלולים על קרחון פרסנה (Presena) בגבהים שבין 3,100-2,700 מטרים, את המסלולים סביב העיירה פונטה די לניו (Ponte di Legno), וכן את העיירות טמו (Temu), ורמיליו (Vermiglio) ו-וצה ד'אוליו (Vezza d'Oglio).
רוב מסלולי הגלישה בפאסו טונלה רחבים, חלקים ונטולי קטעים מישוריים, מה שהופך את האתר לפופולרי בקרב גולשי סקי מתחילים ובינוניים. יש בו גם אופציות אוף פיסט בצדי המסלולים וסנופארק עם מגוון מתקנים לגולשי פריסטייל. לקראת סוף החורף נבנה בדרך כלל פארק שלג נוסף על הקרחון. מיקומו הגבוה של האתר מאפשר לו ליהנות מאפקט שלג האגמים (Lake-Effect Snow). אוויר לח מאגם גרדה והים התיכון נפגש עם אוויר קר במרומי הקרחון, וכתוצאה מכך מתקבלות כמויות שלג רבות, המאפשרות לגלוש באתר לאורך חלק נרחב של חודשי השנה, בדרך כלל עד מאי.
מרחב הסקי של פאסו טונלה מהווה גם חלק מסקי פס מורחב המכסה את האלפים הדרומיים באיטליה ואת מצוקי ברנטה ונקרא Skirama Dolomiti. מרחב זה כולל 380 קילומטרים של מסלולים ומכסה, פרט לפאסו טונלה, גם את האתרים: מדונה די קמפיליו, מארילבה (Marilleva), פולגרידה (Folgarida), מונטה בונדונה (Monte Bondone), אנדלו (Andalo) ו-Fai della Faganella.
איסצ'יגואלסטו
איסצ'יגואלסטו (ספרדית: Ischigualasto; ידוע גם בשם "עמק הירח") הוא פארק פרובינציאלי בפרובינציית סן חואן בצפון-מערב ארגנטינה, כ-320 ק"מ צפונית לעיר סן חואן.
גאוגרפיה
הפארק משתרע על פני 603.7 קמ"ר, בגובה ממוצע של כ-1,300 מטר מעל פני הים, באזור צחיח, שבו יורדים בין 80 ל-200 מ"מ גשם בשנה. פרובינציית סן חואן הכריזה על איסצ'יגואלסטו כפארק פרובינציאלי ב-1971, ובשנת 2000 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית, יחד עם הפארק הלאומי טלמפאז'ה, המצוי בתחומי פרובינציית לה ריוחה וגובל בו מצפון.
הפארק מכונה גם "ואז'ה דה לה לונה" (Valle de la Luna; מילולית, "בקעת הירח"), בשל נופיו, הכוללים תופעות של סחיפה שנגרמו מרוח ומים. שם זה הוענק לו ב-1946 בידי מועדון הרכב הארגנטינאי. כמה מתצורות הסלעים זכו לכינויים שונים, ובהם "הצוללת", "הספינקס" ועוד.
כיום, הצמחייה בפארק דלילה ביותר, ומתבססת על מיני קקטוסים ושיחים נמוכים. עם בעלי החיים המצויים בו נמנים גואנקואים, מארות, שועלים, ננדואים, טינמיים, נצים ובזים.
מנחם ברינקר
מנחם ברינקר (20 בספטמבר 1935 – 11 באוגוסט 2016) היה חוקר ספרות ופילוסוף ישראלי, פרופסור בחוגים לספרות עברית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, חתן פרס ישראל בחקר הספרות העברית והכללית לשנת תשס"ד (2004) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2008.
ביוגרפיה
מנחם ברינקר נולד וגדל בירושלים. אביו, שלום גד ברינקר, היה מנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים ואמו עקרת בית בתו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך. למד בתיכון ליד האוניברסיטה. עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, התיישב עם גרעין נח"ל בקיבוץ משגב עם, והיה חבר הקיבוץ במשך שבע שנים. למד באוניברסיטה העברית, וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות עברית ותואר שני בפילוסופיה, אותו סיים בהצטיינות ב-1960. בשנים 1965–1966 השתלם באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת אוקספורד. עשה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור בן-עמי שרפשטיין, אותו קיבל ב-1974. נושא עבודת הדוקטורט היה "דמיון ואמנות בהגותו של ז'אן פול סרטר". מ-1968 שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 עבר לאוניברסיטה העברית והתמנה לפרופסור חבר שם. ב-1988 מונה לפרופסור מן המניין. ב-2000 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס. לימד מספר שנים בסמינר הקיבוצים. עשה שבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה ושיקגו. ב-1995 ייסד ברינקר את הקתדרה על שם הנרי קראון ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, ב-2005 יצא לגמלאות מאוניברסיטת שיקגו.
ברינקר היה נשוי לרחל רבינוביץ (2017-1934) ולהם בן, גדי (2010-1975). נפטר באוגוסט 2016 לאחר התמודדות עם מחלה קשה. הותיר אחריו את בת-זוגו ג'נט אביעד ובת.
פעילות ציבורית וספרותית
נמנה עם מקימי "התנועה לשלום וביטחון", שנוסדה כתנועת נגד לתנועת "ארץ ישראל השלמה" וכתב את הקול הקורא שלה. התנועה התריעה מפני סיפוח השטחים שכבשה מדינת ישראל במלחמת ששת הימים ואז התחילה פעילותו הפוליטית. ואחר כך היה פעיל במפלגת מוקד ובמפלגת מחנה של"י והיה חבר "שלום עכשיו" ופעיל מרכזי בה עד 1978. בשנים 1974–1978 ערך את כתב העת "עמדה" שריכז רבים מהאינטלקטואלים בישראל בעלי הדעה היונית במסגרת עיתונאית אחת. ב-1986 היה בין מגישי עתירה לבג"ץ נגד החלטת שר המשפטים אברהם שריר, לא להסגיר את הנאשם ברצח ויליאם נקש לצרפת. ב-1992 הוצב במקום ה-107 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
שימש סגן נשיא של מכון שפינוזה, בראשו עמד פרופסור ירמיהו יובל. המכון עורך כנס דו-שנתי בעניין הגותו של ברוך שפינוזה, ועד כה יצאו לאור ארבעה כרכים של ההרצאות שנישאו בכנסים אלה. המכון גם עורך דיונים פופולריים בנושאי סובלנות דתית ושוויון. הוא חבר בעמותה של מרכז רבין, בעמותה לתרגום ספרות עברית של משרד החינוך ובעמותת למדא לייצוג התרבות היהודית החילונית, שבראשה עומד יאיר צבן.
בשנים 2005–2007 שימש ביחד עם ירמיהו יובל במערכת הכללית של האנציקלופדיה "זמן יהודי חדש". הוא גם ערך בה את המדור "הגות יהודית מודרנית" וכתב שני מאמרים מרכזיים בכרך השלישי של האנציקלופדיה שמוקדש לספרות: "ניטשה והסופרים העבריים"ו"הרומנטיקה האירופאית והספרות העברית החדשה". במאמר זה דן ברינקר ב-36 סופרים, חוקרים, היסטוריונים, משוררים ומבקרים. סביב הספר התפתח פולמוס סוער בכלי התקשורת וברינקר לקח בו חלק פעיל. במדור "הגות" של האנציקלופדיה אותו ערך ישנם 11 מאמרים פרי עטו, הגדול ביניהם עוסק בזהות יהודית. הוא גם כתב לכל המדור הזה מבוא שנקרא "החילון והמודרניזציה של ההגות היהודית החדשה".
ברינקר היה חבר מרצ ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימתה במקום ה-97.
מבעד למדומה: ייצוג ומשמעות ביצירה הבדיונית
זהו שם ספרו הראשון של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1980. בספר זה הוא בוחן את כל התאוריות העוסקות ביחס שבין ספרות לחברה ולמשמעות עד 1978. ברינקר מתווכח עם גישות הטוענות שספרות היא עולם אוטונומי בפני עצמו שלא יכול ללמד שום דבר על העולם. הוא טוען, לעומת זאת, שבמידה מסוימת כל הקריאה שלנו של ספרות היא קריאה רפרנציאלית, כי הבנת המודלים הפנימיים של היצירה הספרותית, העלילה, הדמויות, הקונפליקטים וכיוצא בזה נשענת על היכרותו של הקורא עם מודלים של העולם שמחוץ ליצירה. לפיכך קריאה של ספרות כמתייחסת לעולם אפשרית, אף על פי שאינה הכרחית. ברינקר מבחין בין יצירה שניתן לראותה כטוענת משהו על המציאות החוץ-ספרותית, לבין יצירה שקשה לראותה כך. הוא גם מציע כללי זהירות לפרשנות רפרנציאלית של יצירות-ספרות. ברינקר כתב כי אם אנו קוראים יצירה בדיונית כמכילה בתוכה טענות על המציאות החוץ-ספרותית אנו קוראים אותה במידת מה כאלגוריה. יש יצירות שהכרח לקרוא אותן כך, ויש יצירות שאפשרי לקרוא אותן כך אך לא הכרחי ויש יצירות שאי-אפשר לקרוא אותן כך, למשל פארסות, סרטים של השמן והרזה או האחים מרקס שאי-אפשר לראותם כאומרים משהו על העולם. חלק גדול מהספר מנתח מודוסים ספרותיים כדי להגדיר מתי אפשרי, מתי הכרחי ומתי בלתי-אפשרי לקרוא מבדים (fictions) כמתייחסים למציאות. למשל פארסה, אלגוריה, רומן, רומן פסיכולוגי.
הספר מורכב משתי חטיבות: חטיבה אחת דנה בנושאים שונים הקשורים בבעיה המרכזית של יחסי ספרות ומציאות. למשל המושג של אשליה אסתטית, התאוריה של פעולות לשוניות, פנומולוגיה של הקריאה. חלקו השני של הספר קשור כולו במושג הריאליזם והוא דן לא רק בספרות, אלא גם בקולנוע, בציור, ובתיאטרון.
מחלקו השני של הספר תורגמו כמה פרקים לאנגלית ולצרפתית והם הביאו להתייחסות של פילוסופים וחוקרים חשובים לעבודתו (ביניהם נלסון גודמן, ארנסט גומבריך, א.ד. הירש, תומאס פאבל, קלוד ברמון) דיונים בספר התקיימו בין השאר באנגלית, צרפתית. ספרדית ופולנית.
אסתטיקה כתורת הביקורת: סוגיות ותחנות בתולדותיה
זהו ספרו השני של ברינקר שהתפרסם בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1982. הספר כולל 13 פרקים המבוססים על 13 הרצאות שניתנו בגלי צה"ל. הפרק הראשון דן בעצם המונח אסתטיקה, ביחס בינו לבין המונח ביקורת ולמה מותר לנו לקרוא מספר כתבים של אפלטון ואריסטו בשם אסתטיקה, אף על פי שלא נקראו בשם זה באותה עת (שהמונח נוצר במאה ה-18). פרק אחר עוסק בניתוח מושג הטעם, פרק המדבר על מושג הגאון, פרק שמדבר על קלציסיזם המתווה כללים כדי ליצור יצירה בכל סוגה ובכל מודוס. ישנם פרקים מפורטים יותר על משנותיהם האסתטיות בכתביהם של אריסטו ושל קאנט. שלושת הפרקים האחרונים דנים באסתטיקה של המאה העשרים. ההרצאה האחרונה קרויה : "היפה, המכוער וכל השאר".
עד הסמטה הטבריינית: סיפור ומחשבה ביצירת י"ח ברנר
זהו שם ספרו השלישי של מנחם ברינקר, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1990. שם הספר לקוח מהפרק האחרון ברומן הבשל האחרון של ברנר "שכול וכישלון" המתאר התרחשות בסמטה בטבריה מול הכנרת. בספרו עקב ברינקר אחרי התפתחות ברנר כסופר, כמבקר וכהוגה עד סוף הרומן הזה ולכן קרא לו "עד הסמטה הטבריינית". זהו ספרו היחידי של ברינקר שאינו אוסף הרצאות או אוסף מאמרים, אלא ספר רחב יריעה.
בספר ישנו ניתוח של התופעה שבה סופר בתקופה מסוימת מוכר כדובר הדור, כמין מורה דרך לחיים ויש ניתוח של התופעה הזאת מבחינת התנאים ההיסטוריים שבהם ברנר התפתח כסופר, ברינקר עורך דיון ברטוריקה של ברנר וב"סגנון המרושל" שלו (את המונח טבע ביאליק שתיאר במאמרו "טעות נעימה" – שברנר הוא סופר מצוין הכותב בסגנון מרושל). ברינקר הציג את הסגנון המרושל לא ככישלון אלא כרטוריקה מיוחדת במינה שהוא מכנה אותה "רטוריקה של כנות", שיש בה כמה תופעות טקסטואליות ייחודיות לברנר. דוגמה לכך היא שברוב יצירותיו הארוכות ישנם רמזים כאילו מדובר על חיי הסופר, הוא קרא לזה "רמיזה אוטוביוגרפית". כך למשל בספרו של ברנר "שכול וכישלון" יש שני גיבורים שנקראים יוסף חיים ושמו של ברנר הוא יוסף חיים. דוגמה שנייה היא שהגיבור של הרומן "בחורף" נקרא פיירמן, רמז ברור לשם ברנר.
תופעה טקסטואלית אחרת היא שרוב היצירות הללו מבוססות כביכול על רומנים או רשימות שלא נועדו לפרסום, נמצא איזה יומן, נמצאו מחברות. תופעה נוספת היא שבכל היצירות העלילה מופסקת לעיתים קרובות על ידי הגיגים על נושאים מופשטים כמו הזמן, החיים, החינוך של עם ישראל וכולי. לכל התופעות האלה ביחד קרא ברינקר "רטוריקה של כנות" וטען שלא צריך לשגות באשליה כי הסיפור נסוב חייו של ברנר. לדעתו גם ההגיגים ביצירה אינם פרקי מסות מחשבתיות, אלא ממלאים פונקציה בעלילה, שייכים לעלילה.
חלקו השלישי של הספר מנתח את פרקי הסיום של שני הרומנים הארצישראלים: "מכאן ומכאן" ו"שכול וכישלון". ברינקר עורך ניתוח מדוקדק במיוחד של פרקים אלה. בשני הרומנים האלה הסוף של ספור המעשה (העלילה) הוא טרגי אבל החלק האחרון ברומנים האלה לא מספר את סוף סיפור המעשה, אלא שולף איזה רגע מתוכו שמלפני הסוף שהוא יחסית רגע אופטימי. ברינקר מנתח את התופעה המוזרה הזאת לאור זה שברנר לא רצה שברומנים הארצישראלים שלו יישאר אצל הקוראים רושם מדכא מוחלט.
הספר על ברנר עורר פולמוס גדול, נכתבו עליו למעלה מארבעים רצנזיות ומאמרים.
האם תורת הספרות אפשרית?
מאמר אחר בשם "'טבעי' ו'קונבנציונלי' בתאוריה ובביקורת" עוסק בשמות התואר "טבעי" ו"קונבנציונלי" כשמות תואר לספרות ואמנות ומתווכח עם הגישה הקונבנציונליסטית בכתיבת תולדות האמנות ותולדות הספרות, הדוגלת בכך שהכול הוא עניין של חילופי קונבנציות. ההבחנה החשובה במאמר זה שהתקבלה על ידי חוקרים רבים בעולם היא ההבחנה בין תחבולה לקונבנציה. תחבולה היא מה שאמן בוחר על מנת להשיג אפקט מסוים, זהו מבנה תכליתי שבא לשרת מטרה מסוימת. קונבנציה לעומת זאת היא מוסכמה על משהו שגם אם הוא קשור בעקיפין למטרה מסוימת היה ניתן לאמץ לשם השגת אותה מטרה באמצעי אחר. למשל הנוהג שכל כלי הרכב בכל מדינה צריכים לנסוע בצד אחד של הכביש, הוא אמצעי הכרחי למטרה של שמירת החיים, זה לא סתם מנהג קונבנציונלי. לעומת זאת שכולם יסעו בצד ימין כמקובל ברוב הארצות או בצד שמאל כמקובל באנגליה או בסקנדינביה – זוהי קונבנציה. בכל יצירות האמנות ישנן קונבנציות שקשורות להיסטוריה של הז'אנר. למשל אפוס פותח תמיד בתהילה לאלים או למוזה, למשל בסונט יש 14 שורות. דוגמה נוספת – בציורי הדיוקן מצויר המצויר מן המותניים ומעלה. כל אלו הן קונבנציות שמגדירות סוגים שונים של אמנות, אבל חוקי הפרספקטיבה בציור הם לא קונבנציה, מפני שהם האמצעי ההכרחי ליצור אפקט של אשליה, ליצור אפקט שהציור דומה למודל. בגלל ההבדל הזה סובר ברינקר כי לא ניתן לתאר את תולדות הספרות או תולדות התיאטרון או תולדות האמנות הוויזואלית אך ורק כחילופי קונבנציות. מוכרחים לתארם כהשתנות של המטרות האמנותיות וכתוצאה מזה גם השתנות התחבולות בהן נוקטים סופרים ואמנים כדי להגשים את מטרותיהם האמנותיות.
המאמר השלישי בספר "הוויכוח בין פרגמטיסטים לריאליסטים בפילוסופיה ותורת הספרות המדעית" דן בשאלה האם יש קשר בין ויכוחים בפילוסופיה של זמננו לבין גישות שונות לפרשנות ספרותית ואם יש זיקה כזאת היכן היא נמצאת. הוא דן בשאלה האם אפשר לפתח תורת ספרות מדעית בדומה לבלשנות שתכתוב איך אפשר לתאר יצירת ספרות באופן אובייקטיבי לחלוטין, החופשי מהסתכלות הקורא.
המאמר הרביעי "הגישה האסתטית ההולמת ליצירת הספרות האמנותית" בוחן את תורת הספרות של רומן אינגרדן, הפילוסוף הפולני והוא כולל תיאור של משנתו וביקורת.
המאמר ה-5 "תימה ופרשנות בספרות" – מבוסס על הרצאה שהרצה ברינקר בפריז בכנס של אנתרופולוגים, בלשנים וחוקרי ספרות, היה זה כנס של תאורטיקנים פוסט-סטרוקטורליסטים, אשר מחו על כך שהמתודה הסטרוקטורליסטית גם בספרות וגם בבלשנות אינה מוכנה לדון בתימות. ההרצאה עוררה הדים רבים ונכללה תחילה במבחר צרפתי של ההרצאות שהושמעו בכנס ואחר כך גם בשתי אנתולוגיות אנגליות של תורת הספרות הפוסט-סטרוקטורליסטית.
הדגש בהרצאה הוא על התמה כנקודת המפגש בין טקסטים ספרותיים-אומנותיים לטקסטים אחרים (אידאולוגיים, היסטוריים, מדעיים ופילוסופיים). ברינקר סובר כי בלי ההבנה שהספרות מעלה תמות שיכולות להיות נידונות גם בטקסטים מסוגים אחרים, אין אפשרות להבין מהי ספרות.
דרכי היצירה: על ספרות, פילוסופיה ופוליטיקה ביצירת סרטר
זהו ספרו החמישי של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1992. 4 פרקים דנים בסרטר כסופר, 4 בפילוסופיה של סרטר עד שנת 1964 שאז חדל סארטר מלפרסם חיבורים פילוסופיים. ו-4 מוקדשים לפעילותו הפוליטית. פרק אחד מסביר את הזיקות בין שלוש הפעילויות השונות האלה.
סובב ספרות: מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות והאמנות
זהו ספרו השישי של מנחם ברינקר, שראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2000. שני שלישים מהספר בן 360 העמודים כוללים את כל המאמרים שהיו בספרו הראשון והרביעי ואילו השליש האחר – הם מאמרים שהתחדשו מאז. המאמרים שנוספו הם "נוכחות הספרות בחברה", "אובייקטיביות ודיוק במדעי הרוח", "האחר בפרשנות" ו"כתיבה ספרותית וכתיבה היסטורית" שהוא מאמר על הזהה והשונה בין כתיבת רומן לכתיבת היסטוריה, המתווכח עם תפישות פוסט-מודרניסטיות שטוענות שהכול פיקציה ושאין הבדל בין היסטוריה לספרות אמנותית.
ספר זה יצא בשתי מהדורות ויש בו מאמרים על גבול הפילוסופיה ותורת הספרות ובנוסף לכך יש בו גם מאמרים העוסקים בקולנוע, תיאטרון, מוזיקה, אך רוב המאמרים דנים בספרות.
מחשבות ישראליות
זהו שם ספרו השביעי של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2007. זוהי אסופה של 14 מאמרים העוסקים בשאלות אידאולוגיות כמו זהות יהודית, והעידן ש"אחרי הציונות". המאמר בשם זה עורר את ההדים הרבים ביותר ומבוסס על הרצאה שנשא במכון ון ליר בשנת 1981 שנקראת "אחרי הציונות". הרצאה זו תורגמה לאנגלית, צרפתית וספרדית. המאמר הזה פיתח את הדעה שבעצם אנחנו חיים בתקופה פוסט-ציונית, כי מטרת הציונות הוגשמה, חצי מהיהודים גרים במדינת ישראל וחלק הולך וגדל מהעם היהודי יגור בה ולכן אנחנו נכנסים לתקופה בתר-ציונית. ברינקר מעלה את השאלה האם המונח ציוני מקדם את ההבנה בדבר השינוי העצום שחל בעם היהודי עם הקמת המדינה. הוא יצר הבדלה בין התקופה הציונית לבין התקופה הישראלית. המאמר פורסם ב-1981 בכרך 19 של כתב העת "סימן קריאה". כן כלול בספר מאמרו על ה"הרהורים בשאלה היהודית" מאת ז'אן-פול סארטר שהופיע במקורו כאחרית דבר לספרו של סארטר שתורגם בידי ברינקר וראה אור בשנת 1978 ב"ספרית פועלים". מאמר זה פורסם גם באנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
מאמרים
ברינקר פרסם למעלה מ-200 מאמרים שרק כמחציתם נאספו לתוך ספריו. החצי השני כולל מבואות ואחרית דבר שכתב לספרים שונים ובהם הוצאות עבריות של כתביו של סרטר, כמו קובץ הסיפורים "אינטימיות" (הדר, ת"א, 1980) או "הספרות מה היא ?", "אמנות ואשליה" מאת גומבריך, אחרית-דבר להוצאה מחודשת של "שכול וכישלון" מאת י.ח. ברנר (הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2006) ומבוא לכל שירי נתן זך (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008). סוג שני של מאמרים הוא מאמרים אידאולוגיים ופובליציסטיים שמבחר מהם התפרסם בספרו האחרון.
ספרים שערך וההדיר
בלועזית (אנגלית, צרפתית וגרמנית) ערך ברינקר, בשנת 1987, לפי הזמנת כתב העת, חוברת כפולה (163-162) של כתב העת REVUE INTERNATIONALE DE PHILOSOPHIE היוצא לאור בפאריס. החוברת יוחדה לנושא PHILOSOPHICAL ASPECTS OF LITERARy CRITICISM
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
Remote Procedure Call
הפעלת פרוצדורות מרוחקות (באנגלית: Remote Procedure Call או RPC) היא טכנולוגיה לתקשורת בין יישומים המאפשרת לתוכנית מחשב להפעיל פרוצדורה במרחב כתובות אחר (בדרך כלל במחשב אחר) באופן שקוף, כלומר ללא צורך ביישום פרטני של פרוטוקול התקשורת. באמצעות RPC מפתח התוכנה יכול לכתוב את אותו הקוד בין אם הוא רץ מקומית על המחשב המריץ אותו או על מחשב מרוחק ברשת.
באמצעות RPC ניתן לממש תקשורת שרת לקוח, כך שהלקוח מפעיל על השרת את הפונקציה הרצויה תוך העברת הפרמטרים הנדרשים וממתין ממנו לקבלת התשובה, שבמרבית הפעמים עד לקבלתה הלקוח לא יכול להמשיך בפעולתו.
הבדל משמעותי בין הרצת הפונקציה מקומית לבין הרצתה באופן מרוחק הוא היכולת להבין את תוצאת פעולתה במידה של תקלה ברשת. אם הפונקציה נכשלה בהרצתה מרחוק, המחשב המקומי לא יכול לדעת האם היא בוצעה או לא. אם הפונקציה אידמפוטנטית (כלומר שהרצתה יותר מפעם אחת לא משנה דבר במערכת) אזי הבעיה פתורה שכן ניתן להריצה שוב ושוב עד להצלחה ודאית. אולם אם הפונקציה אינה כזו, יש להתייחס למשמעות הכישלון בהרצתה ולהגיב בהתאם, במיוחד אם מדובר במערכות עדינות.
היסטוריה ומקורות
הרעיון שעומד בבסיס RPC הוזכר כבר בשנת 1976 ב-RFC מס' 707.
בשנת 1981 חברת זירוקס פארק הייתה הראשונה שמימשה את הרעיון תחת השם "Courier". המימוש הנפוץ הראשון של הרעיון במסגרת מערכת ההפעלה Unix היה בשנת 1984 על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס תחת השם "ONC RPC", ושימש כתשתית ל-Network File System, ה-NFS, פרוטוקול המאפשר שיתוף קבצים ברשת. הפרוטוקול נמצא עד היום בשימוש נרחב במערכות הפעלה מבוססות Unix.
באותה התקופה הציגו גם חברת זירוקס פארק את ILU, ו-Object Management Group את CORBA – מימושים נוספים ל-RPC המאפשרים ירושה.
שימושים נוספים וסטנדרטיזציה
הפרוטוקלים DCOM של חלונות, פרוטוקול RMI של JAVA, gRPC של גוגל ופרוטוקול SOAP באינטרנט-WWW הם דוגמאות לשימושים כאלו. כדי לאפשר לשרת אחד לשרת לקוחות המשתמשים בפרוטוקולים שונים, הוצעו מספר מערכות סטנדרטיות היודעות לבצע זאת, רובן משתמש בקובץ IDL (קיצור של interface description language) כדי לאפשר למערכות השונות לפנות ל-RPC בפורמט הנכון. קובץ ה-IDL משולב בקוד של הלקוח והשרת באמצעות כלים מיוחדים המבצעים זאת, הנפוץ מביניהם הוא RPCGEN.
משה יהודה לייב רבינוביץ
רבי משה יהודה לייב רבינוביץ' (נולד בכ"ה בכסלו ה'תש"א, 25 בדצמבר 1940) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות מונקאטש.
ביוגרפיה
משה יהודה לייב סבל באותה תקופה ממחלה בעיניו. הוא נשלח על ידי אביו לארצות הברית, שם למד בישיבת טלז בקליבלנד שבאוהיו אצל רבי פסח שטיין ורבי מרדכי גיפטר ובבית מדרש עליון במונסי שבניו יורק.
בשנת ה'תשכ"א נישא לנחמה פערל, בתו של הרב אהרן ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם בירושלים וחבר בד"ץ אגודת ישראל.
הרב רבינוביץ הוכתר על ידי שארית הפליטה של חסידי מונקאטש לאדמו"רם, בחיי אביו. לאחר מינויו ניהל יחד עם אחותו יוטא וילמובסקי מאבק נגד אביו בבית המשפט המחוזי בתל אביב על מנת שיעביר אליו רכוש שלטענתו היה שייך לאדמו"רי מונקאטש.
הרב רבינוביץ פעל לשיקום החסידות, שמרכזה כיום בשכונת בורו פארק בברוקלין, וייסד מחדש בתי מדרש, ישיבות, בתי חינוך ומוסדות חסד ברחבי העולם.
הרב רבינוביץ אב לשני בנים ולבת. בנו, הרב ירוחם פישל, הוא ראש ישיבת "יודעי בינה" של החסידות. אחיו, הרב יצחק יעקב, הוא האדמו"ר מדינוב.
סוורוס סנייפ
סוורוס סנייפ (באנגלית: Severus Snape; 9 בינואר 1960 - 2 במאי 1998) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר שנכתבו על ידי ג'יי קיי רולינג. סנייפ הוא אחד האנטגוניסטים הראשיים בהארי פוטר ואבן החכמים (הספר הראשון). עם התקדמות הסדרה הופכת דמותו למורכבת ומסובכת יותר, ובסוף הארי פוטר ואוצרות המוות (הספר השביעי והאחרון) נחשפת נאמנותו האמיתית לדמבלדור ולכוחות הטוב.
Nationwide
Nationwide הוא אלבום האולפן השישי של להקת רוקפור, ואלבומה השלישי באנגלית. את האלבום הפיק ג'ים דיאמונד.
סוורוס סנייפ
לאורך הסדרה מתפתחת דמותו של סנייפ מזו של מורה מרושע וקר-לב לדמות חידתית ומורכבת, עד לחשיפתו בספר האחרון כנאמן לדמבלדור ולמסדר עוף החול. סנייפ לימד בהוגוורטס את מקצוע השיקויים, ובספר השישי את מקצוע ההתגוננות מפני כוחות האופל. סנייפ אהב את אמו של הארי, לילי, ושנא את אביו של הארי, ג'יימס פוטר; דבר שהסביר את יחסו העוין כלפי הארי לצד זה שהגן עליו מפני לורד וולדמורט וכוחות הרשע. רולינג תיארה את סנייפ בתור "מתנה של דמות".
יצירת הדמות
בראיון שנערך עמה אפיינה רולינג את דמותו של סנייפ כאנטי גיבור. היא אמרה שאת ההשראה ליצירת הדמות היא קיבלה ממורה שלימד אותה בילדותה שלא היה חביב עליה, ותיארה את סנייפ בתור מורה איום ונורא: "הדבר הגרוע והמביש ביותר שמורה יכול לעשות זה להיטפל לתלמידים". עם זאת, רולינג תיארה בספרים כי סנייפ היה מורה מוכשר מאוד. מקור שם משפחתו הוא בכפר סנייפ השוכן במחוז סאפוק שבאנגליה. בראיונות בשנת 1999 ובשנת 2004 היא אמרה כי דמותו של סנייפ היא בין אלו שכתיבתן גרמה לה להנאה הרבה ביותר.
Nationwide
הסינגל "Next Monroe" קידם את האלבום וצורפה אליו גרסת כיסוי לשיר "Xanadu" של Electric Light Orchestra. השיר "To the End" הוא למעשה גרסה אנגלית לשיר "סוף הדרך" מהאלבום "האיש שראה הכל" של הלהקה.
במהלך סיבוב ההופעות לקידום האלבום בארצות הברית עזב אלי לולאי את הלהקה, ושלושת חברי הלהקה המשיכו בהופעות כשלישייה.
סוורוס סנייפ
יצירת הדמות
רולינג לא חשפה פרטים רבים לגבי סנייפ בהשוואה לדמויות אחרות, כיוון שהנאמנות והמניעים האמיתיים שלו התבררו רק בספר האחרון. אולם, לאורך השנים היא רמזה מספר פעמים על חשיבות תפקידו של סנייפ, והציעה לאנשים "לשים עין על סנייפ". בשנת 1999 היא נשאלה בראיון על חיי האהבה והאופי של גאולה בדמותו, וענתה כי היא מופתעת מדפוס החשיבה הזה.
לאחר יציאתו לאור של הספר השביעי והאחרון החלה רולינג לדבר בפתיחות על סנייפ, והודתה כי היא הייתה מרוצה מאוד מהדרך שבה סיפורו של סנייפ התנהל לאורך הסדרה, והשתמשה בדמותו כניגוד לזו של אלבוס דמבלדור. היא אמרה שתמיד ידעה מה יהיה בסופו של דבר עם סנייפ, וכן שהיא פיתחה בזהירות את קו העלילה שלו לאורך הסדרה:. בראיון אחר היא רצתה להכניס בדמותו של סנייפ אלמנטים של גאולה ושל סליחה:.
שלושת הספרים הראשונים
סנייפ הופיע לראשונה בסדרה זמן קצר לאחר שהארי הגיע להוגוורטס. באותה סצנה נאמר כי הוא לימד שיקויים בבית הספר, אך כי רצונו האמיתי היה ללמד את מקצוע ההתגוננות מפני כוחות האופל. הוא אישר זאת בעצמו במהלך הספר החמישי. סנייפ תואר בתור מורה קשוח ואכזר, הנוהג להעיר הערות נבזיות ומזלזלות בעבודתו של הארי. תוך זמן קצר הוא הפך לאחד האנטגוניסטים העיקריים בספר, כיוון שהארי חשד בו שהוא זמם לגנוב את אבן החכמים, בניסיון להרוג אותו, וזאת בנוסף לכך שסנייפ הפלה לטובה את תלמידי בית סלית'רין שבראשו עמד. רק בשיא הספר התברר כי פרופסור קוויריניוס קווירל, שהיה משרתו של לורד וולדמורט, היה האויב האמיתי, ואילו סנייפ שחשד בו ניסה לאורך כל הספר להציל את חייו של הארי. בפרק האחרון סיפר דמבלדור שג'יימס פוטר, אביו של הארי, הציל את חייו של סנייפ כשהם למדו בהוגוורטס, אף על פי שהשניים שנאו זה את זה, ובשל כך חש סנייפ חובה מוסרית להגן על הארי. גם לאחר חשיפתו של קווירל המשיך הארי לחוש רגשות שליליים כלפי סנייפ, ומערכת היחסים ביניהם נותרה מתוחה גם בספרים הבאים. התנהגותו וגישתו של סנייפ כלפי הארי לא השתנו בהמשך הסדרה.
בתחילת הספר השני הוא תפס את הארי וחברו רון ויזלי שהגיעו להוגוורטס במכונית מעופפת, והציע לדמבלדור ולמינרווה מקגונגל לסלקם מבית הספר, באחד מבין נסיונותיו הרבים להביא לסילוקו של הארי. באופן כללי היה לו תפקיד קטן יותר בספר זה, ובמהלכו הוא סייע לגילדרוי לוקהרט בניהול המפגש היחיד של מועדון הדו-קרב שנפתח בגלל תקיפות מסתוריות שפגעו בתלמידים. כמו כן, במהלך המפגש של מועדון זה הדגים סנייפ את כישוף הפריקה מנשק "אקספליארמוס" לעיני התלמידים. בספרים הבאים הפך כישוף זה לאחד מסימני ההיכר של הארי.
במהלך הספר השלישי הפגין סנייפ את כישרונו הרב בתחום השיקויים בכך שרקח את שיקוי האל-זאב עבור רמוס לופין, המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל. לאורך כל הספר הוא חשד בלופין כמי שסייע לפושע הנמלט סיריוס בלק (שבספר השישי הוכרז כי היה חף מפשע) לחדור לטירת הוגוורטס. חשד זה נבע מהחברות ששררה בין לופין לבין סיריוס בלק וג'יימס פוטר בעת שלמדו בהוגוורטס. בשיא העלילה של הספר ניסה סנייפ ללכוד ולעצור את בלק, אך הוא נמלט בסיועו של הארי, הרמיוני ודמבלדור. סנייפ סיפר זאת לדמבלדור, וכאשר הארי ולופין לא הוענשו הוא הגיב באמצעות חשיפתו של לופין כאדם זאב בפני כל בית הספר, ובכך אילץ אותו להתפטר. בספר זה נחשפו פרטים נוספים על הקשר בין סנייפ לבין ג'יימס פוטר. בעת שלמדו בבית הספר בלק ניסה לגרום לסנייפ להיכנס לצריף המצווח, בו לופין שהה בצורתו הזאבית. ג'יימס הבין את הסכנה העצומה הכרוכה במעשה זה, עצר את סנייפ ובכך הציל את חייו. הייתה זו התקרית אותה הזכיר דמבלדור בסוף הספר הראשון. אולם, סנייפ האמין כי מניעיו של ג'יימס היו אנוכיים, וכל רצונו היה להימנע מסילוק מבית הספר.
הספר הרביעי והספר החמישי
תפקידו של סנייפ בספר הרביעי לא גדול יותר בהשוואה לשני הספרים הקודמים. הוא כעס מאוד כשהארי נבחר באופן לא צפוי להשתתף בטורניר הקוסמים המשולש, ובשל כך הפך ליותר נקמני מכרגיל. בשלב מאוחר יותר של השנה הארי רואה בטעות זיכרונות בהגיגית של דמבלדור שבהם מתוארים משפטיהם של מספר אוכלי מוות. באחד המשפטים הואשם סנייפ על ידי איגור קרקרוף בהיותו אוכל מוות, אך דמבלדור קם להגנתו של סנייפ וטען כי אף על פי שאכן היה אוכל מוות הוא החליף צדדים לפני מפלתו של וולדמורט והחל לתפקד כמרגל. מאוחר יותר הבטיח דמבלדור להארי שהחרטה של סנייפ הייתה אמיתית, אם כי הוא סירב לספר להארי מדוע הוא מאמין בכך, ואמר כי מדובר במשהו שבינו לבין סנייפ.
בסוף הספר ניסה דמבלדור לשכנע את שר הקסמים קורנליוס פאדג' שוולדמורט חזר לגופו הגשמי. כהוכחה הסכים סנייפ בחוסר רצון בולט להראות את האות האפל שנצרב בזרועו על ידי וולדמורט, ומיד לאחר עזיבתו של פאדג' נשלח על ידי דמבלדור למשימה סודית. המשימה הזאת, כפי שנרמז בספר החמישי ומתברר באופן ודאי בספר השישי, הייתה להצטרף מחדש לאוכלי המוות ולרגל אחרי וולדמורט כסוכן כפול- תפקיד אותו כבר ביצע בשנת 1981 בידיעת שני הצדדים עד העלמות וולדמורט.
תפקידו של סנייפ בספר החמישי היה יותר משמעותי. הוא המשיך לעבוד כסוכן כפול עבור דמבלדור, ועוד לפני תחילת הלימודים הוא הופיע במפקדה של מסדר עוף החול וסיפק דו"חות על פעילות אוכלי המוות- ולהפך. לסנייפ הייתה מערכת יחסים מתוחה מאוד עם סיריוס, הבעלים של הבית בכיכר גרימולד מספר 12 שבו שכנה המפקדה, שנאלץ להסתתר כיוון שעדיין נחשב לרוצח המונים. פעמים אחדות הם העירו הערות מרושעות זה כלפי זה, ובאחד הפרקים כמעט ופרץ ביניהם דו-קרב. סנייפ הקניט את סיריוס על כך שהוא לא ממלא תפקיד פעיל במשימות המסדר בגלל מעמד המבוקש שלו. מאוחר יותר חש הארי שההקנטות האלה תרמו לנכונותו של סיריוס להסתכן בצורה מוגזמת. נאמנותו של סנייפ למסדר לא השפיעה כלל על התנהגותו בהוגוורטס.
בערך באמצע הספר הורה דמבלדור לסנייפ ללמד את הארי הלטת הכרה, שהיא האמנות של הגנה על התודעה והמוח מפני פלישה או התערבות חיצוניות. השיעורים היו קשים מאוד בשל העוינות ההדדית, והסתיימו מוקדם מהצפוי לאחר שהארי השתמש בהגיגית של דמבלדור ללא רשותו של סנייפ וראה בה זיכרון ילדות שבו סנייפ הושפל על ידי ג'יימס וסיריוס, ואת הקללה הגזענית שהטיח מרוב תסכול בלילי אוואנס, אמו של הארי. רק בספר האחרון התברר כי העלבון הזה גדע את הידידות ההדוקה ששררה בין סנייפ לבין לילי.
בחלק האחרון של הספר נלכד הארי על ידי דולורס אמברידג', המורה להתגוננות מפני כוחות האופל והמנהלת בפועל של הוגוורטס, ונחקר על ידה בנוגע למקום הימצאו של דמבלדור. היא זימנה את סנייפ על מנת שייתן לה סם אמת שייאלץ את הארי לספק לה את מבוקשה. סנייפ טען כי אספקת הווריטסרום, שיקוי האמת החזק ביותר שתואר בסדרה, אזלה לו כיוון שהיא לקחה ממנו קודם לכן את כל המלאי שהיה ברשותו על מנת לאלץ את הארי לספר לה על מקום הימצאו של סיריוס בלק, באירוע שהתרחש לאחר בריחתו של דמבלדור. סנייפ אמר לה גם כי לא יוכל להושיט לה עזרה מעשית כלשהי. מאוחר יותר התברר כי הוא סיפק לה וריטסרום מזויף. הוא הבין את האזהרה שהארי צעק לעברו בנוגע ללכידתו של סיריוס בלק, העביר אותה לחברי המסדר האחרים, ובכך אפשר להם להגיב על מה שקרה. אולם, הארי עדיין התייחס אל סנייפ כאחראי באופן חלקי לכך שסיריוס מת בקרב, והאמין שיחסו של סנייפ דחף את סיריוס להצטרף לקרב.
הספר השישי
בפרק השני של הספר השישי הגיעו בלטריקס לסטריינג' ואחותה נרקיסה מאלפוי לביתו של סנייפ. דראקו, בנה של נרקיסה, קיבל משימה קשה מוולדמורט והיא השביעה אותו שיגן על בנה, יסייע לו להשלים את משימתו, ויבצע אותה בעצמו אם הוא ייכשל. כשנשאל על ידי בלטריקס בנוגע לנאמנויותיו הוא הזכיר שאת משרת ההוראה בהוגוורטס (בספטמבר 1981) קיבל מלכתחילה בברכתו של וולדמורט ולכן וולדמורט אכן ידע ב-1981 על השתייכותו למסדר עוף החול, טען שעבד עבור וולדמורט (ולא עבור דמבלדור) מאז שחזר לגופו הגשמי, והסביר את פעולותיו בספרים הקודמים לאור זאת. כמו כן, הוא טען כי הגנתו של דמבלדור סייעה לו להימנע ממאסר בכלא הקוסמים אזקבאן ובכך לפעול בשמו של וולדמורט.
בפרק מספר 24 פרץ דו-קרב בין דראקו מאלפוי להארי, ובמהלכו הטיל הארי את הכישוף "סקטומספרה" אותו מצא בספר של הנסיך תחת הכותרת "נגד אויבים", והזדעזע לגלות את הפצעים הקשים שהכישוף גרם למאלפוי. סנייפ מיהר לתוך חדר השירותים בעקבות זעקותיה של רוח הרפאים מירטל המייללת שגם כן הייתה שם, ריפא את פצעיו של מאלפוי, ולאחר מכן חקר את הארי בנוגע למקורו של הכישוף תוך כדי שימוש בביאור הכרה על מנת לחלץ ממנו בכוח כיצד השיג את המידע. סנייפ דרש מהארי להראות לו את ספר השיקויים, אך הוא הצליח להחביא את ספרו של הנסיך ובמקום זאת הציג לסנייפ את ספרו של רון ויזלי. סנייפ ידע כי הארי שיקר לו, והחליט להטיל עליו עונש שמנע ממנו להשתתף במשחק הקווידיץ' האחרון והמכריע של השנה.
בסוף הספר חזרו הארי ודמבלדור מהחיפוש אחר אחד ההורקרוקסים של וולדמורט, ונחתו על מגדל האסטרונומיה של בית הספר. דמבלדור היה חלש מאוד כיוון ששתה את השיקוי המגן שוולדמורט הניח מסביב לחפץ, וביקש מהארי להזעיק את סנייפ. לפני שהארי הצליח לצאת לדרכו הגיע לראש המגדל דראקו מאלפוי, על מנת למלא את משימתו ולהתנקש בחייו של דמבלדור, אך לא הצליח להביא את עצמו לכדי ביצוע רצח. הם הופרעו על ידי הגעתם של אוכלי המוות וסנייפ, שהרג את דמבלדור בעצמו. הארי הזועם רדף אחרי סנייפ, מאלפוי ואוכלי המוות שברחו מהוגוורטס. סנייפ הצליח בקלות רבה לחסום את נסיונותיו של הארי לתקוף אותו עם קסמים, לעג לו על הטעויות שביצע, אך סירב לתקוף אותו בחזרה. במהלך העימות חשף סנייפ כי הוא "הנסיך חצוי-הדם" (כיוון שהיה בנו של המוגל טוביאס סנייפ והמכשפה טהורת הדם איילין פרינס). הארי לא הצליח לעצור את סנייפ לפני שזה יצא מגבולות הוגוורטס והתעתק (קסם בסדרה הדומה בפעולתו לטלפורטציה) למקום לא ידוע. הסיפור המלא על מערכת היחסים בין דמבלדור לבין סנייפ והסיבה האמיתית למותו של דמבלדור נחשפה רק בספר השביעי. רולינג אמרה בראיון שנערך לאחר יציאת הספר השישי כי בנקודה זו בסדרה מערכת היחסים בין הארי לבין סנייפ הפכה ל"אישית, אם לא יותר, מאשר מערכת היחסים בין הארי לבין וולדמורט".
הספר השביעי
לאחר כיבוש משרד הקסמים על ידי אוכלי המוות בתחילת הספר התמנה סנייפ למנהל הוגוורטס במקום דמבלדור, ולצידו מונו אוכלי המוות אלקטו ואמיקוס קארו. לקראת סוף הספר התברר כי סנייפ השתמש בתפקידו כמנהל על מנת להגן על התלמידים ולהצר את צעדיהם של הקארואים. דוגמה לכך היא העונש הקל שהטיל על ג'יני ויזלי, נוויל לונגבוטום (בו נהג להתעמר לאורך כל הסדרה) ולונה לאבגוד, לאחר שתפס אותם בשעת ניסיון לגנוב ממשרד המנהל את החרב של גודריק גריפינדור, ושלח אותם למשימה ביער האפל ביחד עם רובאוס האגריד. במהלך הספר חיפשו הארי ורון את חרבו הקסומה של גודריק גריפינדור, היכולה להשמיד את ההורקרוקסים, והובלו אליה על ידי פטרונוס בצורת איילה. בפרק מאוחר יותר גילה הארי כי סנייפ היה זה שביצע את קסם הפטרונוס, וכי גם לאמו היה פטרונוס בצורת איילה. באותו קטע הוא גילה גם כי סנייפ עשה זאת לפי הוראותיו של דמבלדור.
לקראת סוף שנת הלימודים אולץ סנייפ להימלט מהוגוורטס על ידי המורים מינרווה מקגונגל, פיליוס פליטיק ופומונה ספראוט. לאחר מכן הוא זומן לצריף המצווח על ידי וולדמורט, שהאמין בטעות כי סנייפ היה האדון של שרביט הבכור (אחד מאוצרות המוות), בגד בסנייפ למרות היותו משרת נאמן וקוסם מוכשר, והורה לנחשית נגיני לנשוך את סנייפ בצווארו, כיוון שהאמין כי רק הריגת סנייפ תקנה לו את הבעלות על השרביט. נגיני פצעה את סנייפ באורח קטלני, ומעשהו האחרון היה לשחרר באמצעי קסם ענן של זיכרונות שהיה צורך לתת להארי (שצפה ברצח ממקום מסתור) לצפות בהם. הארי למד מהזיכרונות הללו על ילדותו של סנייפ, וכן על הנאמנות האמיתית שלו. הוא ראה כיצד סנייפ התיידד בילדותו עם לילי, שהייתה שכנתו. עם הגעתם להוגוורטס שובצו סנייפ ולילי לסלית'רין ולגריפינדור בהתאמה. הם נותרו חברים במשך מספר שנים עד שהתרחקו זה מזה בעקבות נטייתו של סנייפ לעיסוק באמנויות האופל, ועם נטייתו להתחבר עם תלמידי סלית'רין שלימים יהפכו לאוכלי-מוות (ביניהם אייברי ומאלסיבר); החברות הסתיימה סופית לאחר שסנייפ כינה את לילי "בוצדמית", בסצנה שתוארה בספר החמישי. למרות הפרידה ושנאתו לבעלה לעתיד ג'יימס (שהתאכזר אליו בבית הספר) הוא עדיין אהב את לילי אהבה עזה.
כשסנייפ גילה לוולדמורט את תוכן הנבואה שניתנה על ידי סיביל טרלוני (ללא ידיעה, בהתחלה, כי היא מתייחסת ללילי ולמשפחתה), החליט האחרון לתקוף את משפחת פוטר על מנת למנוע את הגשמת הנבואה. הוא פנה לדמבלדור והתחנן בפניו שיגן על הפוטרים, כיוון שלא האמין כי וולדמורט יחוס על חייה של לילי אף על פי שביקש ממנו לעשות זאת. דמבלדור הסכים והבטיח כי הפוטרים יהיו מוגנים באמצעות כישוף בשם פידליוס. בתמורה לכך הפך סנייפ לסוכן כפול עבור מסדר עוף החול ונגד וולדמורט, והשתמש בכישוריו בתחום הלטת ההכרה על מנת להסתיר מוולדמורט את דבר בגידתו. וולדמורט אף הסכים שסנייפ יגיש מועמדות למשרת הוראה בהוגוורטס (באוגוסט 1981) כדי להיות קרוב לדמבלדור ולמסדר. סנייפ חש אחראי למותה של לילי כשקסם הפידליוס נשבר (בסרט אף רואים אותו מייבב על גופתה של לילי, קטע שלא מופיע בספרים). למרות דמיונו הרב של הארי לג'יימס החליט סנייפ להגן עליו פעמים רבות, וזאת בשל היותו בנה של לילי. הוא דרש מדמבלדור לשמור בסוד על אהבתו ללילי ועל הסיבה לכך שהחל לבגוד בוולדמורט. דמבלדור הסכים לכך ושמר זאת בסוד לאורך כל הסדרה, אך אמר "את מילתי, סוורוס, שלעולם לא אחשוף את הטוב שבך? אם אתה מתעקש...".
באמצעות זיכרונותיו של סנייפ גילה הארי כי דמבלדור נפגע מקללה רבת עוצמה שהוטלה על הטבעת של משפחת גונט, אחד מההורקרוקסים של וולדמורט, זמן קצר לפני תחילת שנת הלימודים השישית של הארי. ידיעותיו הרבות של סנייפ באמנויות האופל איפשרו לו להאט את התפשטות הקללה, אך הוא הודיע לדמבלדור כי הקללה תגרום למותו בתוך שנה. דמבלדור היה מודע למזימת ההתנקשות בחייו שוולדמורט רוקם סביבו, וביקש מסנייפ שיהרוג אותו על מנת למנוע את הנזק הנפשי שהיה נגרם למאלפוי, על מנת למנוע ממנו למות באיטיות, בכאב ובהשפלה על ידי אוכל-מוות אחר, ועל מנת להגן על מעמדו של סנייפ כאוכל מוות "נאמן" לוולדמורט. סנייפ היסס מאוד להיענות לבקשתו של דמבלדור, ואף תהה האם פעולה זאת לא תפגע בנשמתו שלו, ונענה על ידי דמבלדור כי פעולה זו של המתת חסד לפי בקשה מפורשת לא תגרום לאותו נזק כמו ביצוע רצח. סנייפ הסכים לבסוף לעשות את רצונו של דמבלדור תוך שהוא מאיים להתחרט. באמצעות זיכרונות נוספים שהכילו קטעי שיחות בין סנייפ לבין דמבלדור הצליח הארי להסיק כיצד ניתן להביס את וולדמורט.
רולינג אמרה בריאיון מקוון כי נכון לסוף הספר השביעי לא היה דיוקן של סנייפ במשרד המנהל כפי שהיה מקובל עם כל המנהלים הקודמים, כיוון שסנייפ נטש את משרתו לפני שמת או פרש ממנה באופן מסודר. אולם, היא אמרה כי הייתה רוצה לראות את הארי מספר על נאמנותו האמיתית של סנייפ ועל גבורתו לכל עולם הקוסמים, ומפעיל שדלנות עבור הוספת הדיוקן למשרד. בראיון אחר היא דנה בסיפור הרקע של סנייפ, ואמרה כי היא תכננה אותו עם כתיבת הספר הראשון, כיוון שכל הסדרה מתמקדת בין השאר בקו עלילה זה, וכן שהיא מחשיבה את סנייפ לאחת הדמויות החשובות ביותר בספר השביעי.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל
לאחר הנסיעה השנייה בזמן של סקורפיוס ואלבוס, בניהם של הארי פוטר ודראקו מאלפוי, חוזר סקורפיוס לבדו ומגלה כי לאחר הנסיעה הזו בזמן, הצליחו להחזיר אדם חשוב לחייו, הודות לחבר כיתתו, נודע לו כי המורה לרקיחת שיקויים, הוא סוורוס סנייפ. את מפגשם פותח במילים: "סוורוס סנייפ. איזה כבוד", ולאחר שסופג ביקורת מהפרופסור, מבקש עזרה. הוא שואל אותו האם הוא עדיין עובד לטובת דמבלדור במחתרת ואילו סנייפ מכחיש כל פרט לגבי פעילותו אי פעם במחתרת של דמבלדור.
סקורפיוס מספר לו כי הגיע מעולם שבו וולדמורט אינו שליט אלא מובס בקרב על הוגוורטס (דבר שמהווה את שאיפתו הנוכחית של סנייפ) וכי ביצע שימוש במחולל זמן ובגללו הצליח לשנות דברים בעבר ולהביא את העולם למצב זה. לבסוף, לאחר מספר ניסיונות כושלים לגרום לפרופסור לשתף פעולה, שולף הוא את הקלף האחרון אשר בידו ומספר לו כי הוא יודע שהוא אהב את אימו של הארי, לילי. לבסוף, פרופסור סנייפ מאמין לו ולוקח אותו בדרך סודית אל תוך מרכז המחתרת, בתוך חדר סודי בערבה המפליקה. שם, מגן סוורוס סנייפ על סקורפיוס מפני שני חברי המחתרת האחרים, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר. לפתע, נשאלת שאלה בלתי צפויה מצדו של סנייפ, כאשר הוא שואל בידי מי ואיך נהרג, ללא אף שאלה מקדימה לגבי גורלו. סנייפ אומר כי ניחש כי גורלו היה למות מפני שסקורפיוס היה מופתע לראות אותו. גם תשובתו של הפרופסור מפתיעה דיין, כאשר עונה: "יש מחירים שעלינו לשלם", ומיד לאחר מילים אלו מציע את עזרתו. שניהם (סקורפיוס וסנייפ), משתמשים במחולל הזמן וחוזרים לעבר, שוב.
משימתם בעבר די קצרה, כאשר הדבר היחיד שהם עושים בו, הוא ביטול הלחש שאלבוס וסקורפיוס ביצעו בו בפעם האחרונה שהיו בו. מיד לאחר חזרתם להווה, נלחם סוורוס בדולורס אמברידג' וממשיך לאגם לאחר ניצחון. גם במשימה באגם מבטלים הם את כישופם של סקורפיוס ואלבוס וסנייפ אומר לסיכום, שימסור לאלבוס סוורוס, כי הוא גאה בו על כך שנושא את שמו.
בתום משימה זו, הפרופסור חוזר למשכבו במרומים.
בסרטים
דמותו של סנייפ גולמה על ידי שחקן הקולנוע הבריטי אלן ריקמן בכל (שמונת) הסרטים של הסדרה. ריקמן היה בחירה אישית של רולינג לגילום הדמות. הוא שוחח עמה על דמותו של סנייפ, והיה אחד מחברי הצוות היחידים עמו שוחחה רולינג עוד לפני יציאתו לאור של הספר השביעי על מה שיקרה לדמות שאותה הוא מגלם. לדברי רולינג "הוא ידע מזה זמן רב שהוא היה מאוהב בלילי. הוא היה צריך להבין... מהיכן הגיעה המרירות כלפי הנער הזה שהוא העדות החיה לכך שהעדיפה גבר אחר".
ריקמן עצמו נמנע מלדבר על סנייפ, וביקש מהקוראים להמתין ולראות מה יקרה בהמשך הסדרה; אולם, הוא כן אמר כי סנייפ הוא אדם מורכב, מאוד קפדן ובטוח בעצמו; בראיון שנערך עמו הוא הרחיב ואמר "סנייפ הוא לא אחד שנהנה מבדיחות ואני מאוד חושש שחוש ההומור שלו מאוד מוגבל... אך להגנתו, אני אוסיף שלא הייתה לו התבגרות קלה, בייחוד בתקופת לימודיו בהוגוורטס". ריקמן אמר גם כי סנייפ הוא דמות מרתקת, וכי יש לו עונג רב בגילום דמות כה חידתית.
ביצועיו של ריקמן בגילום סנייפ זכו לפופולריות ולהערכה רבה בקרב המעריצים וחלק מהמבקרים. המגזין אנטרטיינמנט ויקלי דירג את ריקמן כאחד מכוכבי הסרטים הפופולריים ביותר לשנת 2007. ריקמן אמר בראיון על תגובת המעריצים כי הוא חושב שזה נהדר שאנשים בדרך כלל מעריצים את סנייפ.
בסרט החמישי גילם השחקן אלק הופקינס את דמותו של סנייפ הצעיר שהופיעה בפלשבק בהגיגית.
מראה חיצוני
סנייפ מתואר כבעל אף מעוקל, עור צהבהב, עיניים שחורות, שיניים צהובות ולא אחידות בגודלן, ושיער שמנוני המגיע עד לכתפיו. מבנה גופו מתואר כגבוה ורזה, וכמעט תמיד הוא לובש גלימות או חלוקים שחורים. מראהו הכללי מתואר בדרך כלל כדמוי עטלף גדול מידות. סנייפ הצעיר תואר כ"... צמח גדל בחשכה. שערו היה דליל ושמנוני... שמוט כתפיים אך זוויתי, הוא הילך בצעדים עוויתיים שהזכירו להארי עכביש, ושערו השמנוני התנדנד משני צידי פניו".
באיורי הפרקים של מארי גראנפרה במהדורה האמריקנית (והעברית) של הספרים צויר סנייפ ככמעט קירח, בעל קווצות שיער ארוך מצדדי ראשו, ובעל זקן תיש, אך בספר השישי הוא צויר עם שיער שחור ארוך וזקן צרפתי.
אישיות
מנגד, סנייפ המבוגר מתואר כאדם הבטוח בעצמו במידה רבה. הבמאי דייוויד ייטס אמר כי סנייפ הוא דמות עם רצינות, סמכותיות וכוח. בדרך כלל הוא מתנהג בצורה שקולה ושולט במצב העניינים, ונדיר מאוד שאין לו מענה מילולי או שהוא לא מסוגל להגיב. אולם, במקרים אחדים שבהם הארי היה מעורב הפגין סנייפ קוצר רוח רב. התנהגותו העצורה נובעת ככל הנראה מהאמונה שלו כי אנשים שאינם מסוגלים לשלוט ברגשותיהם הם אנשים חלשים.
סנייפ תואר גם כקוסם חכם וערמומי, בדומה לדמויות אחרות בסדרה שהשתייכו לבית סלית'רין. הוא אחת הדמויות החכמות בסדרה, ובעל יכולת הסקת מסקנות טובה. באחד מהראיונות שנערכו עמה אמרה רולינג כי לסנייפ יש אומץ רב, וכשנשאלה האם לדעתה סנייפ הוא גיבור היא אמרה "כן, אני חושבת כך; אם כי גיבור פגום מאוד. אולי אנטי-גיבור. הוא אדם לא חביב בדרכים רבות. הוא נותר די אכזר, בריון, פגום בגלל מרירות וחוסר ביטחון - ולמרות זאת הוא אהב, והפגין נאמנות לאלו שאהב, ובסופו של דבר הקריב את חייו בשל כך. זה די הרואי!".