cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משטרת פרימוריה
היסטוריה
המיליציה האזורית המשיכה לעבוד עד לפיזור ברית המועצות, ואחריה. בשנת 2011 המיליציה האזורית הפכה לחלק מהמשטרה הפדרלית, עם השבת השם הצארי הישן של המשטרה.
ג'ון סטיוארט בל
ג'ון סטיוארט בל (באנגלית: John Stewart Bell; 28 ביוני 1928 - 1 באוקטובר 1990) היה פיזיקאי מצפון אירלנד שפיתח את התאוריה שבמרכזה משפט בל ואי שוויוני בל, תאוריה חשובה במכניקת הקוונטים ביחס לפרשנויות השונות שלה.
ביוגרפיה
ג'ון בל נולד בבלפסט שבצפון אירלנד.
משפט בל
בשנת 1964 פרסם בל מאמר תחת הכותרת: "על פרדוקס איינשטיין פודולסקי רוזן" בו הוא גזר את אי שוויוני בל. מתאוריה זו עולה כי תאוריות של משתנים חבויים במכניקת הקוונטים אפשריות רק אם נוותר על עיקרון הלוקליות, כלומר רק אם השפעה מרחוק באופן מידי (יותר ממהירות האור) אפשרית.
משולש (פירושונים)
{{פירושונים| מתמטיקה:
רפואה וביולוגיה:
מקומות:
באסטרונומיה:
פסיכולוגיה:
אחרים:
ראו גם
}}
שיעור נטישה
שיעור הנטישה או שיעור היציאה מעמוד כניסה (באנגלית: Bounce Rate) הוא מונח מעולם השיווק באינטרנט, המשמש לניתוח תנועת גולשים.
הגדרה וחישוב
שיעור נטישה הוא יחס המרה המודד את אחוז האנשים שמגיעים לאתר אינטרנט ועוזבים אותו מבלי לבקר בדף אחר באותו אתר. אותם גולשים נכנסו לעמוד מסוים באתר (דף נחיתה) ולאחר מכן במקום להיכנס לעמודים נוספים באתר, עזבו את האתר. שיעור הנטישה מחושב על ידי ספירת מספר הביקורים בעמוד יחיד לחלק לסך הכל הביקורים באתר, ומיוצג כאחוז מסוים מסך כל הביקורים באתר.
שיעור הנטישה הוא מדד ל"דביקות". החשיבה מאחורי המושג היא שאתר אינטרנט יעיל העונה על צורך מסוים או מעניק תועלות לגולשים המגיעים אליו, יגרום למבקרים בו להגיע גם לדפים נוספים באותו אתר ולהמשיך לגלוש בו. גלישה באתר כזה מעודדת את המבקרים בו להישאר באתר.
שיעור זה אמור לספק מידע כמו: האם האתר מושך אליו את קהל הגולשים הנכון' האם הוא עומד בציפיות הגולשים שהגיעו אליו ועוד.
שיעור נטישה (%) = גולשים שמגיעים לעמוד יחיד (#) ÷ סך הביקורים (#) באתר.
מטרת המדד
שיעורי נטישה גבוהים בדרך כלל מצביעים על כך שהאתר לא עושה עבודה טובה מספיק ולא מצליח לגרום לגולשים שכבר הגיעו אליו להישאר ולהמשיך לגלוש בו. המשמעות היא שאותם גולשים שהגיעו לאתר צופים בדפים בודדים בלבד מבלי להסתכל על עמודים נוספים באותו אתר ומבלי לבצע פעולה כלשהי באתר במהלך פרק זמן מוגדר.
חישוב שיעור נטישה
נטישה מתרחשת כאשר מבקר באתר מגיע לעמוד אחד בלבד, כלומר הוא עוזב את האתר מבלי לבקר בדפים אחרים בפרק זמן שהוגדר מראש. אין תקן מינימום או זמן מקסימלי בתעשייה שבמהלכו על המבקר לעזוב את האתר כדי שהפעולה תהיה מוגדרת כנטישה.
נטישה של מבקר יכולה להתבצע על ידי:
ישנם שני יוצאים מהכלל:
משך הזמן הנהוג לשהייה ללא פעולה כלשהי באתר הוא בדרך כלל 30 דקות. נטישה נרשמת במקרים בהם מבקר נמצא בדף, אינו עובר לעמוד אחר ומשאיר את הדפדפן שלו במצב פעיל יותר מחצי שעה. אם המבקר ימשיך לגלוש באותו אתר בעמודים אחרים לאחר פרק זמן זה, מדובר בעצם בפעולה חדשה.
שיעור הנטישה לעמוד ספציפי הוא מספר המבקרים שנכנסים לאתר בעמוד מסוים ועוזבים בתוך פרק הזמן הקצוב שנקבע מבלי לצפות בעמוד אחר, חלקי המספר הכולל של מבקרים שנכנסו לאתר באותו עמוד. לעומת זאת, שיעור הנטישה הכולל לאתר אינטרנט הוא מספר הגולשים באתר המבקרים רק בדף בודד של האתר בכל מפגש, חלקי המספר הכולל של ביקורים באתר.
משמעות המדד
בעוד ששיעור נטישה יכול להוות מדד שימושי לאתרים עם המרות מוגדרות היטב הדורשות מספר צפיות בדפים, עבור אתרים שבהם סביר שמבקרים ימצאו את מבוקשם בדף הכניסה, שיעור נטישה הוא מדד פחות משמעותי. סוג זה של התנהגות נפוץ בפורטלים באינטרנט ובאתרי תוכן עם הפניות. לדוגמה, מבקר המחפש הגדרה של מילה מסוימת עשוי להיכנס לאתר מילוני ישירות לדף ההגדרה של אותה מילה. באופן דומה, מבקר שרוצה לקרוא על סיפור חדשותי ספציפי עשוי להיכנס לאתר חדשות ישירות למאמר הנוגע לאותו סיפור חדשותי. באתרים כאלו למשל שיעורי הנטישה יכולים להגיע אף למעל 80% (ובכך להגדיל את הממוצע באתר), אולם הם עדיין עשויים להיחשב מוצלחים.
גיבורים במצולות
גיבורים במצולות (באנגלית: Kursk) הוא סרט דרמה בלגי-צרפתי בשפה האנגלית משנת 2018 בבימויו של תומאס וינטרברג, המבוסס על ספרו של רוברט מור, "זמן למות", שעוסק בסיפור האמיתי של אסון הצוללת קורסק בשנת 2000. בסרט מככבים מתיאס שונארטס, קולין פירת', לאה סדו, פיטר סימונוניצ'ק, מקס פון סידוב, מתיאס שווייגהופר ומיכאל ניקוויסט.
עלילה
קורסק טבעה במהלך תרגיל ימי של הצי הרוסי בים ברנץ, לאחר פיצוצים בתוך הצוללת. עשרים ושלושה מלחים שרדו את הפיצוצים וחיכו נואשות לעזרה בעוד החמצן שלהם הולך ואוזל. ממשלת רוסיה סירבה לעזרה מממשלות זרות במשך חמישה ימים לפני שהסכימה לסיוע מממשלות בריטניה ונורווגיה, אך זה כבר היה מאוחר מדי.
הפקה
ב-17 באוגוסט 2015, הוכרז כי EuropaCorp מפתחת סרט המבוסס על אסון הצוללת משנת 2000 K-141 קורסק, וכי מרטין זנדבליט נשכר לביים את הסרט על פי תסריט מאת רוברט רודט, המבוסס על הספר "זמן למות" מאת רוברט מור. ב-21 בינואר 2016, דווח כי זנדלבליט לא יצטרף להפקה, וכי במקומו שכרה EuropaCorp את תומאס וינטרברג כבמאי.
ב-2 במרץ 2016, לוהק מתיאס שונארטס, ששיחק בעבר בסרט של וינטרברג הרחק מההמון הסואן (2015), לתפקיד ראשי בסרט. קולין פירת' הצטרף לצוות השחקנים ב-26 במאי 2016. לאה סדו הצטרפה ב-7 בפברואר 2017, בתפקיד טניה, אשתו של מיכאיל קלקוב, קצין הצי הרוסי, ששיחק את מתיאס שונארטס. רייצ'ל מקאדמס נשקלה בעבר לתפקיד טניה אך לבסוף לא לוהקה לתפקיד. דווח גם כי פירת' יגלם את דייוויד ראסל, מפקד בחיל הים הבריטי, אשר ניסה בכל מחיר לסייע ולהציל את החיילים הרוסיים חרף סירוב הממשל הרוסי.
ב-8 במאי 2017, פיטר סימוניצ'ק, מקס פון סידוב ומיכאל ניקוויסט לוהקו לתפקידים בסרט. עם זאת, ניקוויסט מת ב-27 ביוני.
מומחים לנושא - כמו העיתונאי רוברט מור, מחבר הרומן שעליו מתבסס הסרט, יחד עם דייוויד ראסל (קומודור הצי המלכותי הבריטי שניסה להציל את האנשים מקורסק) ומומחה הצוללות רמזי מרטין - שימשו כיועצים לסרט.
הפרויקט הופק על ידי חברת EuropaCorp הצרפתית עם Belga Productions הבלגית וחברת VIA EST מלוקסמבורג.
צילומים
לבסוף, הצילומים החלו בבסיס הצי הצרפתי בטולון ב-26 באפריל 2017. כמה סצינות צולמו עם קולין פירת' בנמל המסחרי של ברסט בצרפת בין ה-2 במאי ל-6 במאי 2017, כולל סצנות על סיפון ספינת ההצלה "אטלנטיק טוניר". ב-8 במאי 2017 דווח כי מלבד צרפת יבוצעו צילומים גם במקומות שונים ברחבי אירופה, כולל בלגיה ונורווגיה. ב-12 ביולי 2017 הצילומים נערכו בבריסל.
שחרור
EuropaCorp מחזיקה בזכויות בינלאומיות על הסרט, אשר שוחרר באמצעות EuropaCorp RED (חטיבת הפצת הסרטים של החברה). STX Films חתומים על חוזה הפצת הסרט בארצות הברית. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2018.
באס-טר
באס-טר (בצרפתית: Basse-Terre – "קרקע נמוכה") הוא המערבי מבין שני האיים הגדולים בגוואדלופ. באי מתגוררים כ- 175,000 תושבים.
גאוגרפיה
הגבוה בהרי האי הוא לה סופרייר (La Soufrière), שהוא הגבוה בהרי האנטילים הקטנים. ההר הוא הר געש פעיל, וגובהו 1,467 מטרים.
העיר באס-טר
על האי באס-טר נמצאת העיר באס-טר, בירת המחוז מעבר לים של גוואדלופ. בעיר עצמה מתגוררים 12,410 תושבים ובעיר רבתי מתגוררים כ-44,860 תושבים 1999. העיר, שנוסדה בשנת 1643, שוכנת על החוף הדרומי-מערבי של האי בין הים לפסגה של 1,467 מ' של הר סופריאר, ובמרחק של 6 ק"מ מהקצה הדרומי של האי. באס-טר הייתה המוקד המסחרי של גוואדלופ עד סוף המאה ה-18, אז הוחלפה על ידי העיירה פואנט-א-פיטר על האי הסמוך גרנדה-טרה.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1643 בחלקו ההררי של האי. בעקבות המלחמות בין צרפת והממלכה המאוחדת נהרסה ונשרפה העיר מספר פעמים.
אונאה
בהלכה ובמשפט העברי, אונאה (או אונאת ממון) היא עסקה שבה קיים פער בין מחיר העסקה למחיר השוק, ושבוצעה תוך כדי ניצול חוסר הידיעה של המפסיד. איסור אונאת ממון הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות. בנוסף ישנו דין המסדיר את הסעדים במקרה של אונאת ממון.
מקור הדין
בפרשת היובל בספר ויקרא נאמר:
על פי התורה קרקע בארץ ישראל אינה נמכרת לצמיתות, אלא חוזרת לבעלים הראשון בשנת היובל, ועל כן שווי מחיר הקרקע אמור לשקף את פוטנציאל הפירות שאפשר לגדל בה עד שנת היובל (אז תחזור לבעליה). בפסוק זה התורה מזהירה את המוכר לבל ימכור את הקרקע ביותר משווי זה.
פוסקים אחרים חלקו על כך, והסבירו שאין לנתק בין הדין הממוני לבין איסור האונאה, ויש אף שסברו שמכירה במחיר מופקע לא תושלם מבחינה משפטית, עד שיעבור פרק הזמן שבו יוכל המתאנה לתבוע את הפער. כנגד דעת האוסרים על אונאה אף כאשר הפער נמוך מפרוטה, יש שכתבו שפערי מחירים שונים זו למעשה דרך השוק ולכן לא ניתן לקרוא לעסקאות הללו אונאה.
טעם הדין
בנוגע לטעם המצווה כתב מחבר ספר החינוך:
איסור אונאה
דיני האונאה מחולקים לשני סוגים כלליים, אונאת מחיר ואונאת מקח. הסוג הראשון נוגע למכירת מוצר במחיר שונה מערכו בשוק, ואילו הסוג השני מתייחס למכירת המוצר במחיר המתאים, אך כאשר יש בו פגם או חיסרון.
בין האיסורים הנוגעים לאונאת מחיר ניתן למנות את האיסור להונות, שחל בין על הלקוח ובין על המוכר. בנוסף, על אף שדיני האונאה מושתתים על ניצול חוסר הידיעה חל איסור להונות אף את המומחה הבקיא בסוג הסחורה הנמכר. יש הסוברים שאף אם הלוקח מודע לפער המחירים הוא יוכל לתבוע את אונאתו, אולם אחרים חלקו על כך.
אונאת מקח יכולה לבוא לידי ביטוי במקרים שבהם קיים במוצר פגם שאינו נראה לעין, או כאשר המוכר הסתיר פרטים על מגרעותיו, או מסר מידע שגוי ללוקח.
סוגי האונאה
בתלמוד נקבעו דינים שונים בהתאם לשיעור הפער בין מחיר השוק למחיר העסקה, וכן נפסק בשולחן ערוך (חו"מ רכז, ב-ד): כמה תהיה אונאה ויהיה חייב להשיב שתות בשוה כיצד הרי שמכר שוה שש בחמש או שוה שבע בשש או שוה חמש בשש או שוה שש בשבע ה"ז אונאה ונקנה המקח וחייב המאנה לשלם האונאה ולהחזירה כולה למתאנה.
הייתה האונאה פחות מזה בכל שהוא כגון שמכר שוה שבעים בששים ופרוטה אינו חייב להחזיר כלום שכל פחות משתות דרך הכל למחול בו:
הייתה האונאה יתירה על השתות כל שהוא כגון שמכר שוה ששים בחמשים פחות פרוטה בטל המקח והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל אבל המאנה אינו יכול לחזור אם רצה זה וקבל. כלומר:
בפער של פחות משישית - העסקה תקפה כפי שהיא.
בפער של שישית בדיוק - פיצוי, קרי, המתאנה יוכל לתבוע את הפער, והעסקה תקפה.
בפער של יותר משישית - המתאנה יוכל לתבוע את ביטול העסקה.
לגבי מקרה בו המתאנה רוצה לקיים את המקח ואילו והמונה רוצה לבטלו נחלקו הדעות: יש הסבורים כי המקח אינו מתבטל ויש הסבורים שהוא מתבטל (שם, ד).
אונאה - פער של שישית
לדעת רש"י המתאנה יכול לתבוע את הפער אבל לא לבטל את העסקה, והקניין יוותר על כנו. רבינו תם טען לאור סוגיית הגמרא שאמנם יש למתאנה אפשרות לתבוע את המקח, אבל גם זכות לבטל את הקניין אם ירצה. להלכה פסק הררמב"ם כדעת רש"י שהמקח נקנה והמאנה יתחייב לשלם את מלוא הפער למתאנה. כלומר, במקרי אונאה המוכר למעשה מתחייב בעסקה שלא הסכים לה כלל.
ביטול מקח - פער שעולה על שישית
רש"י הלך כפשט דבריו של רבא וכתב שבמקרה של ביטול מקח, שני הצדדים יכולים לחזור בהם. בעל המאור חלק על כך וכתב שהאמירה ששני הצדדים יכולים לחזור בהם מהמקח היא רק לדעת רבי, ואין הלכה כמותו, אלא רק הלוקח יכול לבטל את המקח. המחנה אפרים טען שקיימת מחלוקת בין הרמב"ם לרא"ש בשאלה האם המאנה יכול לחזור בו בכל מקרה שבו המתאנה יכול, או שהוא תלוי בכך שהמתאנה יתבע אותו. לדבריו, השאלה נובעת ממחלוקת הראשונים האם המקח מתבטל מעצמו או שרק קיימת אפשרות חיצונית לבטלו וכן מהדיון בשאלה האם כאשר המתאנה לא תבע את האונאה בתוך הזמן הנקוב הוא בעצם הסכים לקניין מכאן ולהבא או שמתברר למפרע שמשעת המכירה הוא הסכים לפער במחיר. הרמ"א צמצם את האפשרות של המוכר לבטל את המקח, וכתב שהמכירה לא תבוטל אף במקרים שבהם עבר פרק הזמן המוגבל או שהוא נתרצה בעסקה שנעשתה.
טעם שיעור שישית
בתלמוד אמרו כי שיעור ההונאה הוא 'שתות' (שישית, עיין להלן), אך בתורה לא התפרש שיעור מסוים לשיעור ההונאה. מבין המפרשים יש הסוברים כי שיעור זה הוא הלכה למשה מסיני, ויש הסוברים כי זו אחת מן הקביעות הפסיכולוגיות-מציאותיות של חז"ל, שהעריכו כי שיעור של שישית הוא הגבול שעד אליו הקונה או המוכר הממוצע מוכן למחול.
אחרים טענו שמקור הדבר הוא בעסקאות הקרקע שנמכרת למספר שנים, אך לאחר כל שש שנות עבודה נדרש הבעלים לחדול מעבודות הקרקע בשל שנת השמיטה.
בדרך הרמז יש שהצביעו על כך שסופי התיבות בפסוק "ולא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך" (ויקרא כה, יז) הם "שתות", היינו 'שישית' בארמית (המונח המקובל בשיח התלמודי).
חישוב השישית
החישוב של שישית נעשה על ערך הטובין שבעסקה ועל הכספים ששולמו גם כלפי הקונה וגם כלפי המוכר. לדוגמה אם נמכרה סחורה ששוויה שש מאות שקלים בחמש מאות שקלים, על הקונה להחזיר מאה שקלים למוכר. אם היא נמכרה בשבע מאות שקלים, על המוכר להחזיר לקונה מאה שקלים. באופן דומה יוחזר כסף על עסקה בסכום של שש מאות שקלים כאשר ערך הסחורה היא בפועל שבע מאות שקלים או חמש מאות שקלים.
שיעור הזמן שאפשר לבטל את המקח
לקונה יש זמן מוגבל לתבוע את המוכר על אונאה - הזמן שדרוש ללכת למומחה כדי שזה יישום את הערך האמיתי של החפץ. לעומת זאת, למוכר קיימת הזכות לתבוע את אונאתו לעולם, משום שהחפץ אינו בידו וממילא אינו יכול ללכת למומחה (הקביעה התלמודית, במסכת בבא מציעא, "מוכר - לעולם חוזר" התגלגלה לביטוי טעות - לעולם חוזר). דין זה אינו אמור במקרה בו שער השוק של החפץ ידוע, שכן אז יש באפשרות המוכר לברר את שווי החפץ. כמו כן, אם נודע ששתק המוכר ומחל על האונאה אין הוא יכול עוד לתבוע את ביטול המקח.
המאנה את חברו חייב להחזיר רק אם שיעור האונאה עולה על פרוטה (ערך המטבע הקטן ביותר בהלכה); פחות מכך, אין הוא חייב להחזיר. עם זאת, הרא"ש מסתפק האם המאנה במקרה זה עבר על הלאו של 'לא תונו' - שכן מחד, זהו דרך המקח והממכר, והרי אין אפשרות להעמיד את המחיר בדיוק על השווי ועל כן קיימת המחילה, או שמא המחילה היא רק לאחר מעשה, אבל סוף סוף איסור מן התורה יש כאן.
קונה המתנה תנאי טרם הקניין שהוא מוכן לקנות את החפץ אף אם יש בו אונאה, אין תנאו קיים ויכול לתבוע את כספו. אולם המפרש את אחוז האונאה אותו מכון הוא לקבל הרי שמחל ותנאו קיים.
קביעת מחיר השוק
א. ממוצע המחירים באותו מקום שבו נערכה העסקה;
ב. חציון המחירים באותו המקום;
ג. חציון המחירים ביחס לעסקאות שנעשו על אותו המוצר;
ד. קביעת המחיר הנמוך ביותר כשער השוק, שכל חריגה משמעותית ממנו תיחשב לאונאה.
חיים פסח
תרגום וביקורת ספרות באנגליה
פסח החל לפרסם מאמרים וכתבות בנושאי תרבות אנגלית במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ" בעת ששהה באנגליה, בסוף שנות השבעים של המאה העשרים. מאנגליה שלח פסח מאמר ביקורת בשם "חגיגה של גסיסה ושל התפוררות" אל מוסף תרבות וספרות של עיתון הארץ (23.9.1977), שעסק בספרו של יעקב שבתאי "זיכרון דברים", שאך ראה אור, ובו הקדים את מבקרי הזמן בזיהוי ערכו הספרותי של הרומן, שנחשב היום לאחת מפסגות הפרוזה הישראלית. שבתאי עצמו שיבח את המאמר, וכתב לאשתו:
באותה תקופה גם תרגם לאנגלית סיפורת ושירה עברית, והתרגומים פורסמו בכתבי עת אנגליים ובאנתולוגיה בהוצאת המכון לתרגום ספרות עברית. פסח המשיך לפרסם מאמרים במוסף זה עם חזרתו לארץ.
עם עובד
בראשית שנות השמונים מונה לעורך בהוצאת עם עובד, ושימש בתפקיד כחמש שנים. בתפקידו זה ערך ספרים כגון הרומן הדרך לעין חרוד מאת עמוס קינן, וכן ערך סדרת ספרי שירה, ובהם ספרו הראשון של חזי לסקלי, "האצבע".
זמורה-ביתן
כמו כן ערך פסח את ספרי השירה הבאים:
כתר
באמצע שנות התשעים עבר פסח להוצאת כתר, ושימש שם עורך מקור ותרגום תחת העורך הראשי דאז, יון פדר. ב"כתר" יסד פסח את הסדרה "כותרים", ובה ערך והוציא את ספרי המקור הבאים:
כמו כן ערך סדרה בשם "קצרים" של ספרונים המחזיקים סיפור אחד כל אחד, ובה ערך כעשרים ספרונים.
בסדרת כותרים יצאו גם התרגומים הבאים, בעריכתו של פסח:
בבל
בין השנים 2001 ו-2003 שימש פסח עורך ראשי בהוצאת בבל. שם ערך והוציא את הספרים הבאים, בסדרה "דרום":
כמו כן ערך את הסדרה "בבל (כיס) -- תרמיל" בשיתוף הוצאת משרד הביטחון, ובה ספרוני סיפורת מתורגמת מאת הרמן מלוויל, רוברט לואיס סטיבנסון, שטפן צווייג, מיגל דה סרוונטס, הנרי ג'יימס, ועוד.
עבור ידיעות ספרים
משנת 2004, עורך פסח, שעובד עתה כעצמאי, את הסדרה "קראתי" עבור הוצאת ידיעות ספרים. במסגרת זו ערך והוציא את הספרים הבאים:
עבור הוצאות אחרות
בהוצאות אחרות, ערך פסח את הספרים הבאים:
איתמר הכהן
אִיתָמָר היה בנו הרביעי והאחרון של אהרן הכהן. לאחר מותם של אחיו נדב ואביהוא, שירת ככהן יחד עם אחיו אלעזר, והיה האחראי על עבודתם של הלוויים.
במהלך מסעם של בני ישראל במדבר, הוא עמד בראש בני גרשון ומררי, נושאי אוהל המועד.
משפחת עלי הכהן היא מצאצאיו.
קבר איתמר הכהן
על פי מסורת יהודית, נקבר איתמר ליד גבעת פינחס, דרומית לשכם. סמוך לגבעה נוסד היישוב איתמר המנציח את שמו.
בשנים האחרונות נבנה על-גבי ציון הקבר מסגד המשמש את תושבי עוורתא. רבים פוקדים את הקבר ביום ההילולה שחל בא' באב, תחת אבטחת כוחות צבא.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב השליח שביקר בארץ בסביבות שנת 1235 לספירת הנוצרים (למעלה מ-2,500 שנה אחרי זמן מותו המשוער של איתמר):
אשתורי הפרחי כתב בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14 כי הגיע לעוורתא, אשר שם קבורים אלעזר ואיתמר ופינחס ושבעים הזקנים.
משרתו
באחריותו הייתה משפחת גרשון מבני לוי, שתפקידה היה לשאת חלק מכלי המשכן במסעות בני ישראל במדבר:.
קלטת לוהטת
קלטת לוהטת או קלטת סקס היא סרט ביתי, בדרך כלל פורנוגרפי, המתעד יחסי מין בהשתתפות ידוען או ידוענית ועושה את דרכו לציבור הרחב בדרך כלשהי. בדרך כלל הסרט הופך לפומבי באמצעות האינטרנט או הדלפה של גורם המקורב לידוען. לעיתים הסרט גם מודלף על ידי הידוען עצמו כתרגיל שיווקי. באנגלית סרט מסוג זה נקרא "Celebrity sex tape", ובישראל הוא זכה לכינוי "קלטת לוהטת" בעקבות פרשת הקלטת הלוהטת של בנימין נתניהו.
גרומבליה
גרומבליה (ערבית: قرمبالية, תעתיק מדויק: קרמבאליה) היא עיר בתוניסיה הממוקמת ב-40 ק"מ דרומית לתוניס, בגובה של 102 מטר מעל פני הים ומשתרעת על כ-815.5 דונם. העיר ידועה במיוחד בכרמיה. אוכלוסייתה מונה כ-18,854 תושבים, נכון ל-2004. גרומבליה היא עיר הולדתו של נשיאה לשעבר של תוניסיה, מונצף מרזוקי.
נורית הירש
נורית הירש (נולדה ב-13 באוגוסט 1942, ל' באב ה'תש"ב) היא מוזיקאית, מנצחת, מעבדת, פסנתרנית ומלחינה ישראלית. כלת פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת ה'תשע"ו. הלחינה למעלה מ-1,600 שירים.
ביוגרפיה
נורית הירש נולדה וגדלה בתל אביב, לזוג הורים שעלו לישראל ממזרח אירופה. אביה הלל היה זמר אופרה בווינה ובישראל פתח בית מסחר לעטים נובעים. אמה לאה לבית זילברשץ הייתה עורכת דין. היא בת דודתה של השחקנית אורלי זילברשץ. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בעירוני א' בעיר. מגיל צעיר עבדה כפסנתרנית בתיאטרון "החמאם" ביפו, בתיאטרון "הבימה" ובסטודיו לבלט, וליוותה בנגינה זמרים של האופרה הישראלית ואת רביעיית מועדון התיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת גייסות השריון וב-1962 השתתפה בתוכניתה החמישית של הלהקה "זמר לשריון". לאחר שחרורה מצה"ל החלה בהלחנת שירים.
יצירתה
שירה הראשון שהתפרסם היה "פרח הלילך", שהלחינה ב-1965 למילותיו של אורי אסף. השיר הוקלט לראשונה על ידי שלישיית שריד. שיר זה התפרסם לאחר מכן בביצוע הזמרת חוה אלברשטיין, שהקליטה אותו לאלבומה הראשון מ-1967. שירה המצליח השני היה "כחולה כחלום" שבשנת 1965 ביצעה שלישיית גשר הירקון בתוכניתה השנייה.
בין כותבי המילים עמם הרבתה לשתף פעולה נמנה אהוד מנור. היא הלחינה את שיריו "הבתים שנגמרו ליד הים", "בשנה הבאה", "ללכת שבי אחרייך" ועוד עשרות שירים שהפכו ללהיטים גדולים. גם עם יורם טהרלב יצרה להיטים גדולים, כגון "מלאך מסולם יעקב" (צוות הווי נח"ל), "בפרדס ליד השוקת" (יהורם גאון), "אתה לי ארץ" (ירדנה ארזי) ו"חשמל בכפות ידיך" (רותי נבון). הזמרת אילנית הרבתה לבצע את שיריה של הירש, בהם "אל הדרך", "אהבתה של תרזה דימון", "כבר אחרי חצות", "ושוב אתכם" ו"נחמה".
הירש הגיעה להישגים עולמיים כאשר שיריה זכו להצלחה באירוויזיון. באירוויזיון 1973, כאשר ישראל השתתפה לראשונה בתחרות, היא יוצגה בשיר "אי שם" שהלחינה הירש למילותיו של אהוד מנור ובוצע על ידי אילנית. השיר הגיע למקום הרביעי, כשהירש עצמה מנצחת על התזמורת שליוותה את השיר. זו הייתה גם הפעם השנייה (הראשונה הייתה המנצחת השוודית באותה שנה) שאישה ניצחה על תזמורת האירוויזיון. שיא הצלחתה היה בשיר "אבניבי" בביצוע יזהר כהן למילותיו של אהוד מנור, שייצג את ישראל באירוויזיון 1978 וזכה במקום הראשון. בעקבות הזכייה תורגם השיר לשפות נוספות והיה ללהיט עולמי. שיר נוסף פרי יצירתה הוכתר באותה השנה במקום הראשון בפסטיבל הילדים שנערך בפורטוגל, כשהוא הושר על ידי מרינה פיינגולד, ונקרא "פאפא פופאי".
הירש פעלה גם בתחום הזמר היהודי-מסורתי. לחנה ל"עושה שלום במרומיו" נכתב לפסטיבל הזמר החסידי הראשון, שנערך ב-1969, ובבתי כנסת ובקהילות יהודיות רבות בחרו מאז להכליל אותו כלחן תפילה.
הירש הלחינה נעימות ופזמונים למספר סרטי קולנוע ישראלים, כשהבולטים ביניהם היו "בלדה לשוטר", שיר הנושא של הסרט "השוטר אזולאי" של אפרים קישון, שבוצע על ידי אושיק לוי ו"תני לי יד", שיר הנושא של הסרט "מאחורי הסורגים" בביצועו של בועז שרעבי. ב-1978 כתבה את המוזיקה לסרטו של קישון "השועל בלול התרנגולות" וב-1979 את המוזיקה לסרט "אל תשאלי אם אני אוהב". הירש כתבה גם את הלחנים למחזמר "סאלח שבתי", אף הוא של אפרים קישון, בתיאטרון "הבימה". אחד השירים במחזמר, "אח יא ראב", הפך ללהיט גדול שהושר על ידי כוכב ההצגה, זאב רווח. הירש הלחינה גם פתיחים לתוכניות טלוויזיה - בהם זה של הסדרה "קרובים קרובים". ב-1973 כתבה את המוזיקה לסרט "חכם גמליאל" ממנו התפרסם השיר "דינה" בביצועה של מירי אלוני.
היא תרמה להיטים גם ללהקות הצבאיות בהם: "לצפון באהבה", "לאחד החיילים", "רק בישראל", "אל הנחל" ו"בוא בשלום".
נורית הירש מרבה להופיע כזמרת עם שיריה במקומות שונים, ומוכיחה את עצמה גם כאישיות בימתית כשהיא שרה עם הקהל ומלווה את האירועים בנגינה בפסנתר.
ב-2014 הלחינה שיר לפסוקי שירת דבורה עבור טקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל, שהיה בסימן "זמן נשים". השיר בוצע על ידי אסתר רדא ותזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של דוד זבה. בשיר השתתפו גם נגני חיל החינוך והנוער, מקהלת זמר לך מהרצליה, מקהלת שירן מרמת השרון, ומקהלת רון מחולון.
ב-2016 זכתה בפרס ישראל עבור תרומתה לזמר העברי ולאומנות עממית.
חיים אישיים
הירש הייתה נשואה לאיש העסקים יורם רוזנפלד, בנו של העיתונאי שלום רוזנפלד, ולזוג נולדו שני ילדים - הבת רותי היא זמרת אופרה והבן דני הוא נגן ומורה לג'אז. בן זוגה הנוכחי של הירש הוא משה לינדן. השניים מתגוררים בתל אביב.
פרסים
נורית הירש זכתה במספר פרסים, ביניהם:
חיפה בתקופה העות'מאנית
חיפה עברה שינויים רבים במהלך ארבע מאות שנות התקופה העות'מאנית (1516-1918). במאתיים וחמישים השנים הראשונות של התקופה הייתה חיפה עיירת נמל קטנה ששכנה מימי קדם מהאזור שמדרום למקום בו ניצב כיום בית החולים רמב"ם (בליטת ראס אל-כרום), החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ("חיפה אל עתיקה") ועד שכונת תחנת הכרמל. היא ידעה עליות ומורדות, אך נותרה קטנה בהיקפה ודלה באוכלוסייתה. באמצע המאה ה-18 החליט השליט המקומי בצפון ארץ ישראל, ד'אהר אל-עומר, להעביר את מיקומה של חיפה לאזור כיכר פריז של ימינו, ואותה "חיפה החדשה" מהווה את גרעין העיר של ימינו. העיר זכתה לפיתוח משמעותי במאה ה-19 עם ירידת חשיבותה של עכו וקביעתה של חיפה כמרכז התיישבות של קבוצות נוצריות שונות (הכרמליתים והטמפלרים) ומרכז לקשרים עם מדינות אירופה. היישוב היהודי החל לצמוח בסוף התקופה ונוסד בית הספר הריאלי והקמת הטכניון החלה. העות'מאנים הפכו את חיפה לתחנת הקצה של שלוחת רכבת העמק של מסילת הברזל החיג'אזית ב-1905.
המאות ה-16 וה-17
בחודש דצמבר 1516 נכבשה חיפה על ידי צבאו של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון. סלים היה במסע מלחמה כנגד יריביו הממלוכים. במסגרת מסעו כבש את סוריה ארץ ישראל ומצרים. בעת כיבוש חיפה היא הייתה כנראה כפר הרוס ועזוב. בקונטרס עברי בשם "יחוס האבות והנביאים", אשר נכתב בשנת 1537, מסופר על הר הכרמל.
חיפה החלה להיות מיושבת מחדש לאחר הכיבוש העות'מאני. עדות ליישובה מחדש של חיפה ניתן למצוא בספרו של חוקר הטבע והרופא הגרמני ליאונרד ראוולף. ב-1575 ביקשה ספינתו למצוא מקלט בחיפה מחמת הסערה, תושבי חיפה יצאו בסירותיהם לתקוף את הספינה, וקברניטה הצליח בקושי להתחמק מהתוקפים. על פי עדותו של ראוולף, חיפה השתרעה על שטח רחב, בתיה היו רעועים והחומות היו מנותצות. המושל הטורקי התגורר מחוץ ליישוב מעבר לראש הכרמל, מדרום להר. עדויות נוסעים אחרים שפקדו אל חיפה העתיקה במאות אלה חוזרים על התיאור של ראווולף. עיקר עדויותיהם היא על עיר שנהרסה בתקופת מסעי הצלב ובתיה חרבים. עד שנות השלושים של המאה ה-18 כנראה לא נבנו בתים חדשים. התושבים התגורר בקיץ בסוכות רעועות שנבנו על גגות הבתים וחומות העיר לא שוקמו. גם ה"מבצר" של חיפה היה מבנה של כנסייה צלבנית קדומה ששוקם ושימש לצרכים רבים. בשנת 1628 ביקר בחיפה הספרדי אנטוניו דה קסטילו. בספרו הוא מספר ששוכן בכנסייה מתפוררת ומוזנחת. באיגרת שנכתבה בשנת 1626 מתוארים מקומות קדושים וכן מצוין שבחיפה היה בית כנסת בנוי ו"בית חיים" (בית קברות). אזכור זה מעיד שיהודים חיו בעיר בתקופה זו.
מאז הכיבוש העות'מאני ועד שנות ה-70 של המאה ה-17 נמצאה חיפה בתחום שלטונו של שבט טורבאי הבדואי, שראשיו מונו למושלי מחוז (סנג'ק) לג'ון. מתקופה זו נשארו עדויות של תיירים. המדינאי הצרפתי לואי דשס ביקר בחיפה בשנת 1624, הוא מספר שמצא את חיפה הרוסה, אין בה נמל אבל חופה נוח למעגן ספינות גדולות והערבים המעטים שהתגוררו בה עסקו במשלוח כותנה שגדלה בסביבת היישוב. בשנת 1631 הגיע לחיפה האב פרוספר והפך את מערת אליהו לכנסייה של המסדר הכרמליתי. בשנת 1646 ביקר בחיפה התייר הצרפתי סריוס. הוא לווה במורה דרך יהודי. בספרו הוא מספר. בשנת 1652 עבר בחיפה התייר הצרפתי מ' ג' דאובדן (M.J.Doubdan ) הוא מספר על שרידי חורבות שנשארו מימי גדולתה של חיפה שהפכה לכפר דל מיושב בערבים, יהודים ומעט נוצרים עניים. הוא מציין שהאמיר טורבאי שהציב בית מכס בנמל וכל עולה רגל צריך לשלם מס גולגולת בסך גרוש אחד. הסוחר והדיפלומט הצרפתי, לורן ד'ארבייה, שפעל בתחנות המסחר של צרפת בצידון ובעכו בשנים 1658–1665, ביקר לא מעט בחיפה ובכרמל והוא משמש מקור חשוב להכרת העיר בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-17. תיירים נוספים שעברו בשנים שלאחר מכן חזרו בתיאורם על בתים מעטים ודלים עם נמל קטן.
חיפה כעיר נמל
בראשית המאה ה-17 חלה התרחבות בסחר מאירופה לארץ ישראל. מספר האוניות שפקדו את חיפה הלך וגדל. המיסיונר אוזן רוז'ה מתאר בשנת 1632 כנמל מארב של אוניות שודדי ים ממלטה האורבות מתוכו לספינות השטות לאורך החוף. בתיאור זה חיפה תוארה כעיר נמל. במפת ארץ ישראל שצוירה בשנת 1651 חיפה מופיעה כ"נמל חיפה". בסוף שנות ה-60 של המאה ה-17 מתאר הנזיר אנטון גונזלס את נמל חיפה, ומציין שראה בו שלושה עד ארבעה כלי שיט השייכים כנראה לתושביה. אוניות זרות נכנסו לנמל רק כאשר נאלצו לעשות זאת מחמת הסערה. תיאור נוסף של הנמל הוא של כומר איטלקי המציין שנמל עכו הוא גרוע ובלתי בטוח ולכן נוהגות ספינות לפקוד את נמל חיפה. ההיסטוריון הצרפתי פול מסון חקר את תולדות המסחר הצרפתי במאה ה-17 בהתבסס על תעודות לשכת המסחר במרסיי. הוא פרסם את ספרו בשנת 1896. במחקרו הוא מציין שבגלל מצבו המסוכן של נמל עכו נאלצות הספינות לעגון בחיפה. הוא גם מציין את הסכנה הנשקפת לספינות במעגן זה ששימש בסיס ראשי לאוניות שודדי ים. עד לראשית המאה ה-18 לא הצליחה חיפה למנוע את חדירתן של אוניות שודדי הים ממלטה למעגן. ובכך עכבו את התפתחות הנמל. במחצית הראשונה של המאה ה-18 נבנו בחיפה שתי מצודות וזאת כדי למנוע את התקרבותן של אוניות השודדים. בשנת 1752 תיאר הנזיר לאונרדו את התקפות השודדים כאירוע של העבר הרחוק.
חיפה החדשה
במהלך המאה ה-18 עלה לגדולה שליט מקומי בצפון ארץ ישראל, ד'אהר אל-עומר אל-זידאני, והפך למושל חזק ובעל כוח צבאי, פוליטי וכלכלי בעל משקל רב. הוא קבע את בירתו בעכו, ביצר את חומותיה ובערך בשנים 1753-1752 סיפח אליו גם את חיפה והחוף שמדרום לה.
בשנת 1761, בעקבות ניסיון תקיפה של אויביו דרך מעגנה של חיפה, החליט ד'אהר לשנות את מיקומה של העיר ולשפר את ביצוריה. במהלך מהיר הרסו אנשיו את העיר הקיימת, הקרויה כיום חיפה אל עתיקה והעתיקו את משכנם לאתר חדש - מדרום מזרח על קו החוף - ברצועה הצרה ביותר שבין הים ובין ההר. "חיפה החדשה" - שהיא הגרעין לעיר של ימינו, השתרעה באזור שבין "כיכר פריז" ובין סמטת אל-מוכתארי ("בית הפאשה") של ימינו, בין קו החוף לבין מדרגת ההר - היא הוקפה בחומה דקה ונקבעו בה שני שערים ומספר מגדלי שמירה. מעל העיר, באזור "גן הזיכרון" של ימינו, ניבנתה מצודה בשם "בורג' א-סלאם" ובקיצור "הבורג'", שלימים נחרב, כמו גם החומה ההיקפית שהלכה ונעלמה. "חיפה העתיקה" נחרבה לחלוטין.
חיפה החדשה שכנה עוד שנים רבות בצילה של עכו בירת המחוז, והיוותה מעגן משני לספינות שחיפשו חוף שקט יותר לעת סערה. על החוף נבנה מזח קטן, והוא שימש בעיקר מעגן לסירות דייגים. לעיתים התקרבו אליו ספינות ואוניות, החוף היה בטוח יותר מהחוף הקודם כי היה מוגן יותר מסערות. מספר קטן של מבני ציבור בלטו בה: בית המושל - סראיה ששימש גם כבית מכס, אשר שכן על חוף הים בקו החומה הצפונית (כיום נמצא בקרבת מקום 'מגדל המפרש' של קריית הממשלה המחוזית), מסגד א-זע'יר ורחבת שוק בקרבת בית המושל. תייר איטלקי שעבר בחיפה בשנת 1760 מתאר את נמל עכו שהיה סתום ולכן בחרו לעגון מול חיפה החדשה. הוא מתאר את חיפה שבעבר הייתה כפר עלוב ועכשיו היא עיר חדשה עם נמל טוב מבוצרת על ידי מצודה. המבנים מסביב היו בעיקר סוכות פזורות.
סובלנותו של ד'אהר לעדות הנוצרים, שנבעה בעיקר מן האינטרסים הכלכליים של קיום קשרי מסחר עם ארצות אירופה, אפשרה גם לנזירים כרמליתים לשפר את מיקום המנזר העתיק שלהם, ששכן במערות בצלע הכרמל ('מערות פרוספר'). ד'אהר העניק להם את כל המרחב של 'ראש הכרמל' - וב־1767 הניחו שם את היסוד למנזר הכרמליתים הראשון - אשר הפך מקור משיכה לעולי רגל, לתיירים ולנוסעים אשר מצאו בו בית הארחה נוח ומכניס אורחים.
בשנת 1775 הסתיים שלטונו של דאהר אל-עומר על ידי אחמד אל-ג'זאר שהתמנה למושל עכו. בתוקף תפקידו שלט גם על חיפה. בתקופה זו החלו להגיע אליה מתיישבים רבים כולל יהודים. בין המבקרים בחיפה היה גם רבי נחמן מברסלב שביקר במערת אליהו הנביא בשנת 1798. בשנת 1799 הגיע לחיפה נפוליאון בונפרטה במסגרת מסעותיו לכיבוש ארץ ישראל. בדרכו ללכבוש את עכו עבר בחיפה. תושבי חיפה פתחו בפניו את שערי העיר ונאלצו לתת לו 20,000 מנות לחם ושקי אורז לכלכל את צבאו. הצרפתים הקימו בית חולים במנזר סטלה מאריס וחיילים שמתו בו נקברו מול פתח המנזר. לאחר נסיגת נפוליאון מעכו הוא נסוג דרך חיפה למצרים. פייר ז'אקוטן שהיה בצבאו של נפוליאון שרטט מפה של אזור חיפה שבה רואים את חיפה קטנה וסגורה בחומה, בקרבתה מצודה וצפונה לה חיפה העתיקה כמו גם את חורבות פורפיריון (העיר הסגולה) שם נהגו להפיק צבע ארגמן.
בתוך חומות העיר החדשה חיו בראשית המאה ה-19 לא יותר מ-1,000 נפשות, רובם היו מוסלמים. בחלקה המערבי של העיר הקטנה התרכזו גם משפחות נוצריות שבנו לימים שתי כנסיות: יוונית-קתולית שנקראה "אל-סיידה" ויוונית-אורתודוקסית. משפחות בודדות של יהודים התגוררו בחלק המזרחי - בקרב המוסלמים, ויצרו גרעין לשכונה יהודית קטנה. כך - משחר הקמתה - חיפה הייתה 'עיר מעורבת' כלשהי, בעלת הרכב אוכלוסין מגוון של רוב מוסלמי, ומיעוטים נוצרים ויהודים, אשר דרו בכפיפה בין החומות וחתרו כל אחת לביסוס כלכלי ולקיום משותף.
הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם ביקר בחיפה בשנת 1816. הוא מתארהּ בספרו "Travels in Palestine" שיצא בשנת 1821 כעיר מוקפת חומה שביצורה במצב גרוע. על הסוללה היו מוצבים שישה תותחים, ללא כל חיילים משום שכולם עזבו לדמשק. בעיר שני שערים אחד לכיוון צפון והשני לכיוון דרום. אוכלוסיית העיר הוערכה כ-1,000 נפשות בעיקר מוסלמים, יתרם נוצרים קתולים ומרונים וכן דרוזים. בעיר היו שני מסגדים מתוכם אחד שהיה בעבר כנסייה. הקתולים והמרונים התפללו ביחד בחדר אחד וחיו בהרמוניה ביניהם.
ניצנים של שינוי
ב-1831 הטיל הצבא המצרי בפיקודו של איברהים פחה מצור על עכו, בדרכו למסע מלחמה לתוככי אנטוליה. בזמן המצור, שימשה חיפה בסיס אסטרטגי ולוגיסטי לחיל המשלוח המצרי.
ב-1836 חנכו הכרמליתים את המנזר החדש, שבא על מקומו של זה הראשון אשר נהרס ב-1821 בידי עבדאללה שליט עכו. בחסות השלטון המצרי נבנה עתה מנזר גדול ממדים ודמוי מבצר, ששוכנו בו גם בית מרקחת קטן ובית הארחה נקי ומסודר, וסביבו גנים, נטיעות וטרסות חקלאיות. הכרמליתים הפכו לגורם מרכזי במשיכת תיירות ונוסעים שרבים אף דילגו על העיירה בדרכם אל ראש הכרמל. הם שלחו ידם לפעילות קהילתית, והקימו בתוככי החומות כנסייה קטנה לעדה הלטינית שגדלה, ובית-ספר לילדיה. השפעתם של הכרמליתים על חיפה הייתה רבה לאורך המאה ה-19 כולה.
ניצני ההתעוררות הכלכלית של חיפה לא נבלו עם הסתלקות השלטון המצרי ב-1840. הם קיבלו משנה מרץ עם הופעתו של גורם חדש במימי הים-התיכון: ספינות הקיטור הגדולות והמהירות יותר שהחלו לפקוד את ערי החוף של הלבנט ומצרים. ספינות אלה הגדילו את כושר הנשיאה של נוסעים ומטענים, אך דרשו מתקנים ושטחי עגינה שונים מאלו המסורתיים. נמלה הקטן והסתום, עקוב הקרבות של עכו, שוב לא יכול היה להיענות לצרכים אלה.
בשנת 1848 ביקר בחיפה הכומר האנגלי ויליאם ג'ון וודקוק. הוא מתאר אותה כעיירת דייגים קטנה חרבה שרק ביתו של הקונסול הרוסי הוא במצב טוב. הוא ביקר בביתו של ראש הקהילה היהודית שהיה ממוצא אלג'יראי. לדבריו סיפרו לו אנשי הקהילה שהיא כוללת 30 משפחות שמוצאן בעיקר ממרוקו ואלג'יר, הוא תיאר את הרב כעני אבל משכיל. במקום היה בית כנסת קטן שכלל עשרים ילדים שידעו לקרוא עברית.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 קבעו חברות הספנות העיקריות - 'הלויד' האוסטרית ו'מסג'רי מריטים' הצרפתית את מטה הפעולה שלהן בחיפה, שעלתה באחת על מפת הספנות הים-תיכונית. שינוי זה הוא "נקודת המפנה" ההיסטורית החשובה ביותר במאה ה-19 בתולדות חיפה ועכו גם יחד. חיפה הפכה ל'שער של הצפון ושל דרום הלבנט' - ועכו החלה מאבדת את חשיבותה, עד שבהדרגה הפכה לעיר נטולת חשיבות כלכלית, ורק עברה המפואר, הותיר בידה את תואר בירת המחוז, שנשאר על כנו עד סוף ימי הטורקים. "מפרץ עכו" הפך בהדרגה ל"מפרץ חיפה" - והעיירה הקטנה הכפילה במהירות את אוכלוסייתה והעצימה את חשיבותה הימית והמסחרית.
ראיה לכך היה מספרם הרב של סוכנים קונסולריים זרים שייצגו מעצמות ומדינות כמו רוסיה, צרפת, פרוסיה, ארצות הברית, והגדילה לעשות בריטניה הגדולה שב-1853 שיגרה לחיפה כקונסול מקומי את אדוארד תומאס רוג'רס, דיפלומט של ממש ולא סוחר מקומי. הכרה זו של מעצמה עולמית בחשיבותה הימית והאזורית של חיפה, מסמלת את השינויים הכבירים הצפויים לעיר בשנים שלאחר מכן. התחרות בין המעצמות על ההשפעה בארץ ישראל התמצתה מעתה גם בחיפה, כמו בירושלים, ועל רקע מסחרי-אסטרטגי שהפיק המעגן הימי. כבר ב-1855 הציע רוג'רס לשולחיו כי בריטניה תממן בנייתו של נמל עם שובר גלים ורציפי עגינה בחיפה - הצעה שנדחתה בין השאר גם בשל עיצומה של מלחמת קרים (1853–1858). היו אלה לבסוף הרוסים, שבנו מזח לפריקת נוסעים וסחורות באורך של כ-80 מ' אל מול 'הסראיה', והקימו אכסניה גדולה לעולי הרגל הרבים מרוסיה. ב-1869, עם חנוכתה של תעלת סואץ, התגברה תנועת השייט בים התיכון בממדים גדולים, וחיפה מצאה עצמה בפתחה של תקופה חדשה, תקופת שגשוג ופריחה, התפשטות השטח הבנוי וריבוי תושבים מבני דתות ומיעוטים שונים.
לפי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, היו בחיפה 136 יהודים. באותה שנה קבע הקונסול הבריטי שנמצאו בה 150 יהודים. ב-1854 נאמדה אוכלוסיית חיפה בכ-2000 נפש: 1200 מוסלמים, 400 יוונים-קתולים, 300 יוונים-אורתודוקסים, 50 לטינים, 30 מרונים ו-32 יהודים. ב-1856 דווח כי בחיפה נמצאו כ-100 יהודים. ב-1860 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-3,000 נפש: 1,475 נוצרים, 1,125 מוסלמים, ו-400 יהודים.
שגשוג והתרחבות
עם תום מלחמת קרים ובניית מזח העגינה הרוסי, מלאה כבר "חיפה החדשה" על גדותיה. אוכלוסייה מגוונת ביותר נמשכה אל העיר והעניקה לה כבר אז גוון קוסמופוליטי, רב-תרבותי ורב-דתי. היו אלה מהגרים מתוככי ארץ ישראל, מן הגליל, מלבנון, מעבר הירדן, מעכו ושפרעם, וגם קבוצות ממצרים, צפון אפריקה, יוון ואיטליה, שמצאו בחיפה כר לפעילות כלכלית באווירה של סובלנות וחתירה לשגשוג ולפיתוח, ללא המתח הפוליטי שאפיין את ירושלים או עכו קודם לכן. החומות צרו מלהכיל את צורכי העיר, והן נפרצו בהדרגה לכל עבר. בתים ראשונים הופיעו במדרון הבורג', והרובע הנוצרי - ח'ארת אל-כנאיס ('רובע הכנסיות') התפשט מעבר לחומות לאורך הדרך למנזר הכרמליתים (רחוב אלנבי בימינו) ולסביבתו. הכנסיות העתיקות שופצו והורחבו, ונוספו חדשות. עדות נוספות מצאו מקומן בחיפה - כמו המרונים שהקימו לימים כנסייה משלהם (1891), והכרמליתים העמידו ב-1864 כנסייה גדולה ולידה מוסד חינוכי גדול ב'שער יפו' המערבי.
היהודים, שקהילה קבועה שלהם התכנסה בעיר בראשית ימיו של השלטון המצרי, גיבשו רובע קטן משלהם - ח'ארת אל-יהוד ("רחוב היהודים") - ובו בתי כנסת של ארבע עדות, בית מרחץ ובית ספר. לאורך המאה ה-19 הגיעו לחיפה בגלי עליות שונות, עולים יהודים מארצות צפון אפריקה, בהן אלג'יר ומרוקו, והתיישבו בה. אליהם הצטרפו עולים נוספים מארצות שונות.
מספר תושבי העיר ב-1870 הוערך ב-4,000 נפשות, פי ארבעה מאשר בתחילת המאה ה-19, עדיין ברוב מוסלמי, אך במגוון עשיר של עדות ותרבויות. לא ייפלא על כן, שבשעה שתהו הטמפלרים הגרמנים על יצירת 'תחנת קליטה' ל"עם האל" אותו קיוו לכנס בארץ ישראל ולהכשירה לבואו המיוחל של המשיח, הם בחרו בעיירת חוף עולה זו. בחיפה מצאו הם עיירה סובלנית יחסית, פתוחה למגוון תרבותי ודתי, בעלת קשר קבוע לאירופה באמצעות קווי-אניות סבירים וקו טלגרף (1865) לביירות ולאירופה. האקלים הנוח, ואפשרויות הפיתוח הכלכלי, הכריעו את הכף לטובת חיפה, בה הקימו הם את המושבה הגרמנית-הטמפלרית שהייתה לימים לגדולה ולמפותחת ביותר מכל מושבותיהם בארץ. הקמת המושבה מ-1868 ואילך אינה מהווה נקודת מפנה היסטורית בדרכה של חיפה שהסתמנה כבר קודם לכן, אך קשה יהיה להגזים גם בתוספת הגדולה שהעניקו הטמפלרים להתפתחות כלכלית זו. הופעתו של הגורם האירופי הקבוע הזה בקרב תושבי העיר הביאה עימה חידושים רבים. שוב לא היה זה קונסול-דיפלומט או סוחר בינלאומי המייצג אינטרס צר, כי אם עדה המבקשת להשתרש בעיר וליצור בה כר פעולה לימים ארוכים. עצם הופעתה של המושבה בנוף העירוני הייתה חידוש מרתק. אל מול גבב הבתים והסמטאות שאפיינו את העיר 'שבין החומות', קם לו פרבר עירוני-חקלאי מודרני, מתוכנן, מרווח ובעל מבני מגורים מרשימים בגודלם ובעיצובם החיצוני. 'המושבה הגרמנית' הפכה למקור חיקוי לתושבי העיר באשר לאורח חיים מודרני ומחדש, ולתכנון עירוני אחר. החידושים שהביאו עמם הטמפלרים השפיעו על כלל תושבי העיר והארץ. הופעתה מחדש של העגלה, למשל, חייבה הרחבת רחובות ויצירת דרכים טובות יותר לעכו ולנצרת. ההצלחה בגידולים החקלאיים שימשה מופת לכפריי הארץ. הטמפלרים ניצלו יתרון יחסי זה, והיו הראשונים בתחומי המלונאות החדשה, התחבורה, החקלאות, הרפואה, התכנון והבניה, ושלחו במהרה ידם למסחר הבינלאומי ולנציגויות של יצרנים אירופאים מרכזיים. שאיפתם אל הר הכרמל, שהתממשה בתום סכסוך מר עם הכרמליתים שראו בעין כלה את התגברות ההשפעה הגרמנית בעיר, הביאה לראשונה להקמת רובע מגורים ובית-מרגוע בכרמל הגבוה (רחוב קלר בימינו). דרך שנייה (היום שדרות הציונות) נסללה לאזור זה, וחיברה בין העיר לבין ההר, בנוסף לזו של הכרמליתים אל המנזר.
ב-1880 נאמדה אוכלוסיית העיר ב-6,000 נפש: 3,300 נוצרים, 2,525 מוסלמים ו-175 יהודים.
בסוף המאה ה-19 נהרסה החומה שהקיפה את העיר שבנה דאהר אל-עומר.
ב-1891 נבנתה שכונת ארד אל-יהוד, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות. השכונה נבנתה ממערב לוואדי רושמיה באזור הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול של היום.
ב-1898 הגיע וילהלם השני, קיסר גרמניה לביקור בארץ ישראל. המקום בו בחר להיכנס לארץ היה חיפה, בין היתר כדי לעודד את נתיניו הטמפלרים. לכבוד בואו נבנה מזח חדש בחיפה שנוסף למזחים שבנו גורמים רוסיים וצרפתים. כמו כן הוכשרה הדרך בין יפו לחיפה למעבר מרכבות.
פריחה ומעמד בינלאומי
חנוכת התחנה באוקטובר 1905, במקום הידוע כיום כ"תחנת חיפה מזרח" - היא מאורע היסטורי רב חשיבות בקנה-מידה אזורי ומקומי כאחד. עצם הידיעה שחיפה תשמש 'טרמינל' ים-תיכוני למפעל זה, הקפיצה את כוח המשיכה שלה למשקיעים ולמהגרים. שפע העבודה שסיפק המפעל הזה העניק לחיפה את הכינוי - "אם-אל-עמל" - "אם העבודה". העיר משכה אליה פועלים, סוחרים, בעלי מלאכה, נותני שירותים, ספקים וקבלנים. מחירי הקרקעות עלו באופן מואץ, והתפתח ביקוש רב לבתי מגורים - ומכאן גם לעסקי בנייה ושירותים ציבוריים ופרטיים. ב-1907 נחנך גם 'מזח המסילה', ועליו פסי רכבת ומנופים להרמת משאות. תהליך זה האיץ באחת את התפתחותה של חיפה, והפך אותה בפרק זמן קצר לחשובה שבין עיירות החוף בארץ. מספר תושביה גדל פי ארבעה ויותר בתוך עשר שנים, ובהם אירופאים, נוצרים ויהודים. רבים מבני העלייה השנייה קבעו את מושבם בחיפה, בה מצאו הכנסה קבועה. הקהילה היהודית גדלה באופן משמעותי, ותרמה גם היא לשגשוגה של העיר: יישוב סניף בנק אפ"ק; הקמת בית חרושת עתיד לייצור סבון; יסוד לשכונה חדשה ומודרנית במעלה הכרמל - "הרצליה" וההחלטה על הקמת 'הטכניקום' (הטכניון) כמו גם בנייתו בפועל מ-1911 והפעלת בית הספר הריאלי העברי לידו - כל אלה הושפעו מההכרה בעתידה של חיפה כמוקד תעבורה, תעשייה ומודרניזציה בארץ כולה. העיר כולה גדלה והתרחבה בשנים שעד מלחמת העולם הראשונה באופן ניכר. תושביה הנוצרים פנו לכיוון מערב ושכונותיהם השתרעו לאורך דרך יפו ודרך המנזר, עד סמוך למושבה הגרמנית. חלק ממנה כבר החל "בטיפוס" לכיוון ההר, באזור רחב עבאס ובואדי ניסנאס.
האוכלוסייה המוסלמית פנתה מזרחה, לאורך הדרך לנצרת, ובתיה השתרעו לכיוון תחנת הרכבת החדשה ובמעלה ואדי סאליב. מוסדות דת וחינוך רבים ניבנו במרחב העירוני, ונוספו בה כנסיות, מנזרים ומסגד מרכזי אל-ג'רינה.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה חיפה כ-24,600 תושבים, ולפי הערכות שונות הורכבה היא מ-40% ערבים מוסלמים, 40% ערבים נוצרים בני כמה עדות ראשיות, 15% יהודים ועוד מגוון עדות ודתות אירופאיות וים-תיכוניות שהשלימו את מנין האוכלוסין.
אופייה הרב-תרבותי של העיר התבטא במרכזיותה לדתות המסורתיות ולדת חדשה – הבהאים, שקבעו בה את משכנם בראשית המאה ה-20. בעיר נמנו תושבים גרמנים, רוסים, צרפתים, יוונים, איטלקים, אנגלים, ספרדים ואחרים - וכל אלה העניקו לה גוון בינלאומי וים-תיכוני מודגש. מעמדה הבינלאומי הודגש על ידי הסחר הימי והמסילה החג'אזית, ולא בכדי נחשבה 'עיר מפתח' מבחינה אסטרטגית למי שרוצה לשלוט במרחב הצפוני של ארץ ישראל. השפעתה של העיר וכוח משיכתה הגיעו זה מכבר לתוככי סוריה ולבנון, ולא בכדי ראו בה הבריטים יעד אסטרטגי מרכזי לשאיפותיהם בלבנט. מעמדה כעיר ראשית במרחב הובטח - ועתידה נראה מזהיר.
עם פרוץ המלחמה, נבלמו כל התהליכים האלה - והעיר נסוגה מבחינה כלכלית ובודדה מתחום השפעתה. ברם, במהלך המלחמה לא נגרם בה חורבן של ממש, לעיתים היא אף הפכה עיר מקלט למגורשי תל אביב/יפו - ועם תום המלחמה, בספטמבר 1918, התאוששה באופן מיידי ומואץ. על יסודות אלה של עיר נמל חשובה, צומת רכבות מרכזי, תעשייה בראשיתה, אוכלוסייה רבת-תרבויות ובני דתות שונות שיצרו בה מצב של קיום משותף ואינטרסים משותפים, זינקה חיפה עוד יותר מהר אל עבר פריחה ושגשוג חסרי תקדים שפקדו אותה בתקופת המנדט הבריטי.
יחסי כווית–צ'ילה
יחסי כווית–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
סקירה כללית
ביולי 2010 ערך ראש ממשלת כווית, השייח' נאסר אל-מוחמד אל-סבאח, ביקור ממלכתי בצ'ילה, אז חתם עם הנשיא סבסטיאן פיניירה על הקמת ועדת שיתוף פעולה משותפת, כינון דיאלוג פוליטי ומשא ומתן דו-צדדי, הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, הסכם סחר, להרחבת חילופי הסחורות והשירותים, והסכם שירותי אוויר. בסוף אותה שנה כווית פתחה שגרירות בצ'ילה.
יחסים כלכליים
המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-5.2 מיליון דולר בשנת 2016. המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה לכווית היו תפוחים טריים, עץ אורן ואגוזי מלך, בעוד שכווית מייצאת לצ'ילה בעיקר חומרי גלם עבור פיגומים ומוצרי ברזל או פלדה.
מוחמד שאה, סולטאן מלאקה
מוּחָמָד שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם מֵגָאט אִיסְקֵנְדָר שָאָה או רָגָ'א טָאנְג (נפטר ב-1444) היה הסולטאן השלישי של סולטנות מלאקה. הוא בנו של מגאט איסקנדר שאה, ומשל אחריו במלאקה בין השנים 1424–1444, עת ירש אותו אבו שהיד שאה, סולטאן מלאקה. ידוע כי הוא התאסלם במהלך חייו. היו לו שני ילדים, רג'א קאסים ורג'א אברהים.
דתו
קיימת מחלוקת בנוגע לתאריך התאסלמותם של שליטי מלאקה. לפי "סג'אראה מלאיו" (תולדות המלאים) תהליך ההתאסלמות החל בימי שלטונו של מוחמד שאה, עליו מסופר שחלם חלום בו הופיע הנביא מוחמד שהורה לו לחזור אחריו ולומר "אני מעיד כי אין אלוהּ מלבד אללה (האל), וכי מוחמד הוא שליח אללה." אחרי כן נאמר לו כי שמו מעתה הוא מוחמד וכן ש"מחר, כשיגיע הזמן לתפילת ט'הר תגיע ספינה מג'דה, ממנה יירד אדם שעליך לעשות כל מה שהוא אומר." לפי האמונה, בבוקר המחרת התעורר מוחמד שאה שהבחין בכך שהוא נימול והחל לדקלם בערבית את השהאדה. אחד משריו שאל אותו לפשר המעשה שלו, ולפי המקורות כשהספינה מג'דה אכן עגנה בנמל מלאקה רג'א טאנג התאסלם ושינה את שמו למוחמד שאה. יחד עמו החל תהליך התאסלמות כללי בסולטנות.
התנגדות לאסלאם
ניתן לשער כי יורשו, שנקרא גם סרי פרמסווארה דאו שאה, שהשתמש בתואר הינדי, ייצג את תגובת הנגד להתאסלמות הממלכה. הוא הספיק לשלוט למשך 17 חודשים בלבד לפני שנרצח. כך או כך, התאסלמותו של מוחמד שאה מהווה נקודת מפנה בסולטנות מלאקה בה ההינדואיזם איבד את מקומו לטובת האסלאם.
בג'ו מלאיו
למוחמד שאה מיוחסת המצאת הבגד המסורתי המלאי בג'ו מלאיו או בג'ו קורונג.
אמיל אוז'ייה
אמיל אוז'ייה (בצרפתית: Émile Augier; 17 בספטמבר 1820 – 25 באוקטובר 1889) היה מחזאי צרפתי.
קורות חיים
אמיל אוז'ייה, שהיה נכדו של הסופר גיום פיגו-לברון, נולד בעיר ואלאנס (כיום בחבל רון-אלפ בצרפת) למשפחה בורגנית. כאשר היה בן שמונה עברה משפחתו להתגורר בפריז. הוא קיבל חינוך מעולה בבית הספר אנרי הרביעי שבגדה השמאלית של העיר, התמחה כפרקליט וכתב מחזות בחרוזים.
מחזהו הראשון "כוס התרעלה" (1844) נדחה על ידי התיאטרון קומדי פראנסז, אך הוצג בהצלחה על ידי תיאטרון אודיאון בפריז. מכאן ואילך הקריירה שלו כמחזאי הוכתרה בהצלחה רבה, וב-31 במרץ 1851 נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית. באותה שנה כתב את הליברטו לאופרה "סאפו" מאת שארל גונו.
ב-1862 כתב את המחזה "בניו של גיבייה" שבו תקף את חוגי הכנסייה הקתולית, ואשר הועלה על הבמה רק אחרי התערבותו האישית של הקיסר נפוליאון השלישי. הוא הוסיף וכתב מחזות רבים שהאחרון שבהם, "לה פורשאמבו", הוצג בפריז ב-1879.
כפי שהוא מעיד על עצמו, חייו היו חסרי מאורעות סוערים, וב-1889 הוא נפטר בביתו בפרבר של פריז קרואסי-סור-סן. ב-1897 הוצבה לזכרו בעיר מולדתו אנדרטה רחבת ממדים שנהרסה ב-1942 במלחמת העולם השנייה, והכובשים הגרמנים עשו שימוש לצורכיהם במתכת שנותרה ממנה.
מחזותיו
חרוזיו של אמיל אוז'ייה מצטיינים בתכונות דרמטיות וכתיבתו מצטיינת בשנינות ובעוצמה. הוא עוסק בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים.
"כוס התרעלה", הראשון שבמחזותיו, נכתב בתקופה שבה הייתה הדרמה הרומנטית במצב של נסיגה, ומחזהו החשוב הראשון "ההרפתקנית" (1848) כבר מצביע על התנתקותו מן האידיאלים הרומנטיים. במחזה "גבריאל" (1849) הבעל, ולא המאהב, זוכה ליחס אוהד. במחזה "נישואיה של אולימפיה" (1855), בשונה מן "האישה עם הקמליות" של הסופר אלכסנדר דיומא הבן, הפרוצה איננה זוכה לאהדה עוד.
במחזות "החצופים" (1861) ו-"בניו של גיבייה" (1862) באות על ביטוין תאוות הממון והתשוקה לעוצמה ולשלטון. במחזה "אריות ושועלים" (1869), שנכתב בשיתוף עם ז'ול סאנדו, מגיע אוז'ייה לשיא יצירתו. במחזה "ז'אן דה טומרה" (1873), שנכתב אחרי מפלת צרפת מלחמת צרפת–פרוסיה ( 1870–1871), צליליו המחודשים של הפטריוטיזם נשמעים ברמה.
ייל (מכונית)
ייל (באנגלית: Yale (automobile)) היא מכונית פתוחה בסגנון "Touring car" בעלת 4–5 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאי Kirk Manufacturing אשר יוצרה בשנת 1904 בעיר טולידו (אוהיו) במחוז לוקאס, במדינת אוהיו בארצות הברית.
מכוניות עידן הפליז
עידן הפליז הוא מונח אמריקאי לתקופה המוקדמת של ייצור כלי הרכב, הקרוי על אביזרי הפליז הבולטים ששימשו בתקופה זו לחלקים כמו אורות ורדיאטורים. בדרך כלל מכוניות אילו שהיו קרויות בארצות הברית "Brass Era car" יוצרו בין השנים 1896 עד שנת 1915, תקופה שבה כלי רכב אלה היו בתצורת כרכרות נטולות סוסים.
דגם "ייל" הוא דגם אופייני לסגנון ה-"Brass Era car".
נגרופונטה
נֶגְרוֹפּוֹנְטֵה (Negroponte, "גשר שחור"), הוא אחד השמות באיטלקית שניתנו לאי היווני אֶוִויַה ולבירתו כָלְקִיס בתקופת ימי הביניים, בפרט תחת שלטון הרפובליקה של ונציה. מקור השם בשיבוש עממי של הביטוי "אֶל אֶוְרִיפּוס", שם המצר והגשר שעבר מעליו וחיבר את העיר, ודרכה את האי, אל יוון היבשתית.
מרסדס, נסיכת אסטוריאס
מריה דה לאס מרסדס איזבל תרזה כריסטינה אלפונסה, נסיכת אסטוריאס (בספרדית: María de las Mercedes de Borbón; 11 בספטמבר 1880 – 17 באוקטובר 1904) הייתה נסיכת אסטוריאס, יורשת העצר של ספרד בכל שנות חייה, ולתקופה של שישה חודשים בין 1885 ל-1886 הייתה גם המלכה בפועל וראש המדינה.
ביוגרפיה
מרסדס נולדה ב-11 בספטמבר 1880 במדריד כדונה מריה דה לאס מרסדס דה בורבון והבסבורגו-לורנה, והייתה בתם הבכורה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ושל מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. עם מות אביה בשנת 1885 הייתה מרסדס למלכה בפועל. אמה הייתה הרה באותה עת. אילו ילדה אמה בת, הייתה מריה מתמנה להיות מלכת ספרד. אולם כאשר נולד אחיה, שישה חודשים לאחר מות אביה, היא הפסיקה להיות מלכה, והוא הוכתר כמלך אלפונסו השלושה עשר. היא חזרה למעמדה כיורשת העצר, בו החזיקה עד יום מותה, אז החליף אותה במעמד זה בנה הפעוט, מכיוון שלאחיה, המלך, טרם היו אז ילדים.
ב-17 באוקטובר 1904 מתה מרסדס במדריד, בעת לידתה של בתה, לאחר הולדת שני בניה.
משפחתה
ב-14 בפברואר 1901 התחתנה מרסדס עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
שוטי גטווה
מיזרו שוטי גטווה (באנגלית: Mizero Ncuti Gatwa, יפא: /ˈʃuːti ˈɡætwɑː/; נולד ב-16 באוקטובר 1992) הוא שחקן רואנדי-סקוטי. בזכות דמותו של אריק אפיונג בגילומו בסדרת הנטפליקס "חינוך מיני", זכה לפרסים רבים בתעשיית המשחק. הוא זכה בפרס באפט"א הסקוטי בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר", והועמד לשני פרסי באפט"א לטלוויזיה עבור ההופעה הקומית הגברית הטובה ביותר.
החל משנת 2023 הוא עתיד לשחק את הדוקטור בסדרת המדע הבדיוני דוקטור הו.
ראשית חייו
גטווה נולד בקיגאלי, בירת רואנדה. אביו הוא עיתונאי ידוע שם עם דוקטורט בתאולוגיה.
גטווה גדל בסקוטלנד, בעיקר באדינבורו ובדנפרמליין. בצעירותו למד בתיכונים "Boroughmuir" ו-"Dunfermline", ובקונסרבטוריון המלכותי של המדינה בגלאזגו, שם קיבל תואר ראשון במשחק.
קריירה
גטווה החל לשחק עם הופעת קמיע בסיטקום "Bob Servant" בשנת 2014. בשנת 2015 הופיע בתפקיד משנה במיני -סדרה סטונמות ', עיבוד לרומן בעל אותו שם מ -2012. באותה שנה הוא הופיע בהפקה של תיאטרון קני -igh בשנת 946, שעובדה מתוך סיפורו המדהים של אדולפוס טיפים של מייקל מורפורגו על החזרות לנחיתת D-Day בדבון עם מספר הרוגים רבים. בחודש מאי 2018, הוכרז כי Gatwa לוהקה נטפליקס קומדיה-דרמה סדרת חינוך מיני כמו אריק Effiong; התוכנית שוחררה בשנת 2019 וזכתה לשבחי הביקורת. גטווה זכה לשבחים על הצגתו של אריק מקהל ומבקרים כאחד, במיוחד על האופן שבו דמותו לא ירדה לקלישאה של "החבר הטוב או השחור הטוב ביותר סלאש סטוק סטוק סטוק". הוא זכה לשבחים רבים על התפקיד, הכולל זכייה בפרס BAFTA סקוטלנד לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה בשנת 2020, והועמד לפרס BAFTA טלוויזיה להופעה הקומדית הגברית הטובה ביותר, בשנים 2020–2021.
הוא הופיע ברשימת טיים 100 נקסט לשנת 2022 של מגזין טיים.
ב-8 במאי 2022 לוהק לתפקיד הדוקטור בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" ומתעתד להתחיל לגלמו במקום ג'ודי ויטאקר בשנת 2023.
טרוי מידלטון
טרוי יוסטון מידלטון (באנגלית: Troy Houston Middleton; 12 באוקטובר 1889 – 9 באוקטובר 1976) היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתפרסם בשל תפקידו בקרב על הבליטה.
ראשית חייו
מידלטון נולד ב-12 באוקטובר 1889 במחוז קופיה, מיסיסיפי לג'ון יוסטון מידלטון וללורה קתרין "קייט" תומפסון. שני סביו לחמו במלחמת האזרחים האמריקנית בצבא הקונפדרציה, וסבו מצד אמו אף נהרג באחד הקרבות. סבו של אביו - קפטן הולנד מידלטון לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית כחלק מהכוח של ג'ורג'יה, והיה בן למשפחה עשירה ומבוססת מאוד ממרילנד. מידלטון היה הילד החמישי מתשעה ילדים, והתחנך בבית ספר קטן על יד ביתו, אולם בקיץ לימדה אותו אחותו הגדולה והשלימה את השכלתו. בשנת 1904 נשלח מידלטון ללמוד במכללת מיסיסיפי, שם התנהלו הלימודים בצורה קשוחה כמו באקדמיה צבאית, אולם מידלטון התבלט כחניך מצטיין, ובשנת 1909 סיים את לימודיו.
קריירה צבאית
ב-3 במרץ 1910 התגייס מידלטון לצבא ארצות הברית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-29 כטוראי. בנוסף שיחק מידלטון בקבוצת פוטבול מקומית, ואף מונה לקוורטרבק של הקבוצה. ב-10 ביוני 1912 הועלה מידלטון לדרגת רב-טוראי, ולאחר קורס קצונה מקוצר קיבל דרגת לוטננט משנה ב-30 בנובמבר אותה שנה. מידלטון ביקש להצטרף לחיל הרגלים, על אף שהיה מיומן מאוד ברכיבה על סוסים.