cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משימה בשטח האויב
עלילה
שגרירת ארצות הברית במונטווידאו מתודרכת על ידי סוכנים מיוחדים שמדען בשם ליידר העביר שטיפת מוח ובאמצע התדרוך הם הורגים אותה ומתאבדים. פגישת חירום נקבעת במשרדי ה- CIA בה הדוקטור סוזאן צ'אפל (כריסטין אדמס) מעדכנת את הנוכחים כי נתיחת הגופות מעידה על שליטה במוחם של הסוכנים שהרגו.
צוות קומנדו מכוח דלתא בפיקודו של קולונל שארפ נשלח לאורוגוואי במטרה לחקור את המתרחש. אבל גם הקולונל היה תחת השפעת שטיפת המוח ולכן לא תפקד. כתוצאה מכך אנשי כוח דלתא נפלו למארב ונכנעו, נלקחו לבסיס הטרור, שם גם הם עברו שטיפת מוח.
ארצות הברית מגייסת את חבורת האסירים לחיסול המקום בו מוחזקים החיילים ולהשבתם לידי כוחות הצבא, וזאת בתמורה לביטול עונש המאסר שלהם ומענק של 100,000 דולר לכל אחד מהם. אל הקבוצה מצטרפים הסוכן פלטשר וד"ר סוזן צ'אפל והם טסים במסוק אל היעד. קודי חושד בפלטשר ולכן מדמה ירידה לקרקע ומשאיר את פלטשר שם, בזמן שההליקופטר ממשיך ליעד אחר, שם הם פוגשים את דמיטה שהביאה רכב שטח.
אחד מהצוותים של קודי משתלט על צוללת, קודי והיתר משתלטים על בסיס הטרור ושובים חלק מהחיילים שעברו שטיפת מוח, כולם נכנסים לצוללת ושם מתנהל מאבק בין אנשיו של קודי לבין החיילים שעברו שטיפת מוח, ספינה של צי ארצות הברית משגרת טיל אל הצוללת, אולם קודי ושארית אנשיו הספיקו להימלט לסירת הצלה ולא היו בצוללת שטבעה.
הנס אהרונסון
ביוגרפיה
הנס הארונסון נולד בקניגסברג. הוא למד רפואהשם ובברלין. בשנת 1886 הנס אהרונסון סיים את עבודת הדוקטורט בהדרכת פאול ארליך. תקופה מסוימת הוא עבד במחלקת ילדים של בית החולים בברלין. בשנת 1893 מונה למנהל מחלקת הבקטריולוגיה החדשה בחברת התרופות Schering AG. בתפקיד זה הוא הצליח לארגן לראשונה ייצור תרופה נגד דיפתריה (תוך שימוש במחקרים של אמיל אדולף פון ברינג והרחבתם). בשנת 1902 הנס אהרונסון פיתוח תרופה נגד streptococcus.
הנס אהרונסון נטמן בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
פרס אהרונסון
לאחר מותו אהרונסון הוריש חלק גדול מהנכסים שלו להקמת "קרן אהרונסון" המעניקה פרס בתחום מיקרוביולוגיה ואימונולוגיה מוענק פעם בשנתיים ב-8 במרס..
הענקת הפרס החלה בשנת 1921 והוא הוענק בין היתר לאוגוסט פון וסרמן, קרל לנדשטיינר וגרהרד דומק.
בשנת 1969, גאורג הנברג, שהיה יו"ר הוועדה שמעניקה את הפרס העביר את זכות הענקת הפרס לעיריית ברלין.
קוברין (מחוז משנה)
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קוברין 88,037 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 87.9% בלארוסים, 6.1% רוסים, 4.5% אוקראינים ו-0.6% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: רוסית (51.2%) ובלארוסית (43.1%).
חאפיז מוחמד סעיד
חאפיז מוחמד סעיד (באורדו: حافظ محمد سعید, נולד ב-1948) הוא פעיל טרור פקיסטני, ממייסדי לשקאר-א-טייבה ומשמש כאֶמיר של ג'מאעת-א-דעוואה, הפועלת בעיקר מפקיסטן ואשר כנגדה ישנן סנקציות על ידי האו"ם בשל היותה מוגדרת כארגון טרור. אף שסעיד אישיות משפיעה בתחום הדתי ובמרחב הפוליטי בפקיסטן, הוא מוגדר כטרוריסט על ידי מדינות וגופים רבים. באפריל 2012, הכריזה ארצות הברית על פרס של 10 מיליון דולר על סעיד, על תפקידו במתקפת הטרור של 2008 במומבאי שבה נרצחו 164 אזרחים, כולל 6 אזרחים אמריקאים. הצעת הפרס גררה מחאות נרחבות בפקיסטן מגורמים התומכים בפעילותו.
הודו רואה אותו בתור אחד הטרוריסטים המבוקשים ביותר, בעיקר בשל קשריו ללשקאר-א-טייבה ומעורבותו בפיגועים בהודו כגון במתקפה במומבאי ב-2008, הפיגועים ברכבת במומבאי ב-2006, והפיגוע בפרלמנט ההודי ב-2001, והוא מופיע ברשימת המבוקשים ביותר של ה-NIA (סוכנות החקירות הממשלתית של הודו). וכן ברשימות של ארצות הברית הממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי, רוסיה ואוסטרליה.
בדצמבר 2017 נאלצה הרשות הפלסטינית לפרסם התנצלות ולבטל מינויו של עדנאן אבו אל-חייג'ה, שגרירהּ בפקיסטן, לאחר שהופיע בציבור עם סעיד. הרשות הודיעה כי: "יחסינו עם הודו חשובים מאוד עבורינו, עדנאן עשה שגיאה, ביודעין או שלא ביודעין. הוא יוחזר לרמאללה ולא ישמש עוד כשגריר בפקיסטן".
האגודה העולמית לפיתוח הגוף
האגודה העולמית לפיתוח הגוף (באנגלית: World Amateur Body Building Association  או בקיצור WABBA) הוא ארגון פיתוח גוף שיוסד בשנת 1976 על ידי מפתח הגוף הצרפתי סרג' נוברט. האגודה הצטרפה לאגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים (NABBA) בשנת 1977, אבל ביטלה את הצטרפותה בשנת 1983.
WABBA מקיימת את האליפויות העולמיות והאירופאיות.
מרדכי רוטנברג
ספריו של רוטנברג עוסקים במגוון רחב של נושאים בתחומי הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית. מרבית ספריו פורסמו באנגלית, ותורגמו לעברית, לצרפתית וליפנית.
ביוגרפיה
השתתף במלחמת העצמאות בקרב נוטרדאם בירושלים, והיה שותף לידוי בקבוק מולוטוב לעבר המשוריין שהוביל טור משוריינים של הלגיון הירדני למרגלות מנזר נוטרדם, שהביא לשריפת המשוריין, לעצירת הטור ולנסיגתו. לאחר מכן השתתף בסלילת דרך בורמה ובפעולות נוספות. בשנת 1950 החל לשרת כלוחם בנח"ל ושירת ביחידת קדם - 101
בשנים 1954 – 1956 למד עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. פעל כעובד סוציאלי במועצה האזורית עזתה וכקצין מבחן לנוער בירושלים. במקביל למד סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית. קיבל תואר שני בקרימינולוגיה ובעבודה סוציאלית באוניברסיטת ניו יורק. עם חזרתו ארצה שימש כמפקח על מוסדות סגורים לנוער עבריין.
בשנים 1966 – 1969 למד רווחה חברתית ופסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ברקלי. עבודת הדוקטורט שלו נערכה בבתי כלא בארצות הברית, ועסקה בנושא "האחר המשמעותי – חשיבותו של האחר לדרך שבה תופש האדם את עצמו".
בשנת 1970 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, כמרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית, וכן במכון לקרימינולוגיה ובחוג לפסיכולוגיה. בשנת 1980 מונה לפרופסור מן המניין.
מתחילת שנות השבעים מפתח רוטנברג את הרעיון של "פסיכולוגיה יהודית-דיאלוגית", שבמסגרתו הוא בונה תורה פסיכולוגית חדשה מתוך רעיונות יהודיים.
מרדכי רוטנברג נשוי לנעמי, אחות במקצועה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. הצעיר שבהם,, נהרג מאש כוחותינו בשנת 1988, בהיותו בן 18, בעת פעילות מבצעית של יחידת הצנחנים שבה שירת. בן נוסף הוא הרב עמי רוטנברג, המלמד בישיבת מרכז הרב. בתו ד"ר מיכל פכלר היא פסיכולוגית קלינית, ומנהלת מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית. נכדתו היא ד"ר תהלה הרץ.
בשנת 2005 יצא לאור לכבודו ספר יובל בשם החיים כמדרש - עיונים בפסיכולוגיה יהודית, ובו מאמרים מאת יורם בילו, יהודה ליבס, אדמיאל קוסמן, הרב עדין שטיינזלץ, שלמה גיורא שוהם, משה אידל, אלי ויזל ואחרים.
בשנת 2009 זכה בפרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית. מנימוקי הוועדה:
מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית
בשנות השבעים, פיתח פרופ' מרדכי רוטנברג שיטה פסיכולוגית חסידית והחל ללמדה במוסדות אקדמאיים. שיטה זו שימשה כבסיס ל'מודל הפסיכולוגיה היהודית' אותו פיתח יחד עם בתו ד"ר מיכל פכלר ותלמידו ד"ר ברוך כהנא. בשנת 2006 הקימו השלושה את 'מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית', הקרוי על שם בעז בנו הצעיר של פרופ' רוטנברג.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
סדרי גודל של מספרים
רשימה זו מציגה, בסדר עולה, סדרי גודל של מספרים חיוביים כולל אלה בעלי גודל חסר ממד וכן הסתברויות. כל מספר מוצג לפי סקאלה לוגריתמית באופן מקוצר. שמות המספרים מוצגים לפי השיטה האירופית.
100
המספר 1; אחד.
101
המספר 10; עשר. תחילית Deca- שסימונה da לפי השיטה המטרית
102
המספר 100; מאה. תחילית Hecto- שסימונה h לפי השיטה המטרית
103
המספר 1000; אלף. תחילית Kilo- שסימונה k לפי השיטה המטרית
105
המספר 100,000; מאה אלף.
106
המספר 1,000,000; מיליון. תחילית Mega- שסימונה M לפי השיטה המטרית
107
המספר 10,000,000; קרור; עשרה מיליון.
108
המספר 100,000,000; מאה מיליון.
109 עד 1011
המספר 1,000,000,000; מיליארד (או ביליון בשיטה האמריקאית). תחילית Giga- שסימונה G.
1012 עד 1014
המספר 1,000,000,000,000; ביליון. תחילית Tera- שסימונה T.
1015 עד 1017
המספר 1,000,000,000,000,000; ביליארד. תחילית Peta- שסימונה P.
1018 עד 1020
המספר 1,000,000,000,000,000,000; טריליון. תחילית exa- שסימונה E.
1024 עד 1026
המספר 1,000,000,000,000,000,000,000,000; קוודריליון. תחילית -Yotta שסימונה Y.
1027 עד 1029
המספר 1,000,000,000,000,000,000,000,000,000; קוודריליארד.
1030 עד 1032
המספר 1,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000; קווינטיליון.
1036 עד 1038
המספר 1,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000; סקסטיליון.
1039 עד 1041
המספר 1,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000,000; סקסטיליארד.
המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה
המערכה בבלקנים, הוא שמה של מערכה במלחמת העולם השנייה, בה פלשו כוחות מדינות הציר ליוון וליוגוסלביה. המערכה החלה עם פלישתה של איטליה הפשיסטית ליוון, המכונה מלחמת איטליה–יוון, ב-28 באוקטובר 1940. הכישלון האיטלקי במלחמה זו, והפיכת חצר ביוגוסלביה, שהעלתה לשלטון גורמים שהעדיפו ברית עם בעלות הברית על פני ברית עם מדינות הציר, חייבו את הגרמנים לפלוש ליוגוסלביה וליוון באפריל 1941. לאחר נפילת יוון ויוגוסלביה הושלמה המערכה עם כיבוש כרתים שהושלם ב-1 ביוני 1941.
גם לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון לא שקטה חזית הבלקן. פעילות פרטיזנית ענפה ריתקה לאזור הבלקן מאות אלפי חיילים גרמנים, שלחמו עד לסוף המלחמה כנגד כוחות הפרטיזנים, שלקראת סוף המלחמה מנו כ-800,000 חיילים המאורגנים בארבע ארמיות. נפילתו של מוסוליני ב-1943 הביאה להשתלטות הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר, ולהתפרצות של לוחמה באיי הדודקאנס, שלוותה בתבוסת בעלות הברית במערכת הדודקאנס, שיש הרואים בה את הניצחון הגרמני האחרון במלחמה.
רקע היסטורי
איטליה הפשיסטית דבקה באידאולוגיה כי הים התיכון הוא מרחב השפעה לייסוד אימפריה איטלקית חדשה, בנוסח האימפריה הרומית. היא נשאה את עיניה לכיבושים הן בצפון אפריקה, ובמזרח אפריקה, והן באירופה, כאשר המרחב הטבעי לכך היה שכנותיה בבלקנים, שנחשבו על ידה לחלשות וניתנות לשליטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה אלבניה את עצמאותה, אך למעשה הייתה תלויה בשכנתה החזקה איטליה במובנים רבים. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, החל זה נושא את עיניו לבלקנים, ובמיוחד לאלבניה. האיטלקים החלו בסיפוח איטי של המדינה עוד באמצע שנות העשרים, בסדרה של בריתות שקבעו את תלותה של אלבניה באיטליה מבחינה כלכלית, מדינית וצבאית. עם עלייתו לשלטון של זוגו הראשון, מלך אלבניה, ניסה זוגו לעמוד בפרץ ולמנוע את חדירת האיטלקים לארצו, אך רצונו של מוסוליני להשתוות להיטלר בכיבושיו, ולידתו של יורש עצר שאמורה הייתה לבסס את שושלתו של זוגו כשליטה באלבניה, הביאה לכיבוש צבאי של המדינה הזעירה על ידי איטליה באפריל 1939.
הניצחון הגרמני בקרב על צרפת שלווה בתבוסה איטלקית משפילה בניסיונה לכבוש נתחים מדרום צרפת, הביא לדחיפות בתוכניותיה של איטליה להשתלטות טריטוריאלית. היה על מוסוליני להראות להיטלר שאינו בעל ברית מדרגה שנייה, והוא יכול להשתוות לו בהישגיו. מוסוליני ראה כיצד בעלת בריתה של איטליה, רומניה, קיבלה הצעה גרמנית להפוך למדינת חסות, ונתנה לגרמנים גישה לשדות הנפט העשירים בפלוישט בתחילת אוקטובר 1940, וכן גישה לשדות תעופה מהם ניתן לתקוף את הבסיסים הבריטיים בים התיכון. בעוד שממלכת יוגוסלביה נראתה כאויב חזק, יוון נראתה חלשה ומפולגת. כיבושה של אלבניה יצר גבול קרקעי רציף עם יוון, שאיפשר את התוכניות לפלישה איטלקית.
ממלכת יוגוסלביה הייתה אף היא בעלת חשיבות אסטרטגית. הממלכה הייתה גורם חזק באזור, בעלת צבא מודרני, אך מפולגת בין גורמים רבים ושונים. ההכרעה הגרמנית על פלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה נפלה עוד בסוף יולי 1940. ההכנות למבצע דרשו שקט בזירה הבלקנית, ושיתוף פעולה ברמה זו או אחרת של מדינות האזור. נוכחות בריטית והתערבות בריטית בבלקן בשלב זה נתפסה כאיום. בחצר המלוכה היוגוסלבית התמודדו על עמדות הכוח תומכי מדינות הציר אל מול תומכי בריטניה, וביוון, על אף הנטייה הטבעית של הרודן יואניס מטאקסס, משך המלך גאורגיוס השני את מדיניות החוץ לכיוון תמיכה בצד הבריטי. האינטרס הגרמני היה להרגיע את הזירה הבלקנית ככל האפשר, לעומת רצונו של מוסוליני בכיבוש שטחי יוון, מבלי להיוועץ עם בעלי בריתו.
הפלישה האיטלקית ליוון
בערב 28 באוקטובר 1940 הגיש מוסוליני לשליט יוון, מטקסס, אולטימטום לפיו עליו להניח לחיילים איטלקים מעבר חופשי ליוון, שאם לא כן יפלוש בכוח למדינה. דחיית האולטימטום הביאה לפלישה איטלקית ליוון. אל מול ציפיות ה"קומנדו סופרמו" להתקדמות קלה ורצופה עד אתונה הפגין הצבא היווני כושר עמידה והצליח לעצור את המתקפה. עד לאמצע נובמבר נראה היה ברור כי המתקפה האיטלקית נכשלה. מתקפת נגד יוונית הביאה להדיפת התוקפים מהשטח היווני, אל תוככי אלבניה.
עוד ב-1939 ערבה בריטניה לשלמותה הטריטוריאלית של יוון, אך עם המתקפה האיטלקית היה הצבא הבריטי עסוק במערכה בצפון אפריקה כנגד כוחות איטלקים וגרמנים, והתקשה לסייע למותקפים באופן ישיר. בתחילה נשלח ליוון כוח אווירי קטן, אך צ'רצ'יל שחזה בעיני רוחו חזית בלקנית כנגד גרמניה, שתאחד את יוון, יוגוסלביה וטורקיה דחף למעורבות נוספת, ובפברואר 1941 הוחלט על משלוח חיל משלוח בריטי ליוון, שמנה בסופו של דבר כ-58,000 חיילים. במקביל, פתחו הבריטים במערכה ימית ואווירית. בקרב טרנטו, בנובמבר 1940 הושמד חלק ניכר מהצי האיטלקי, ובקרב כף מטפן ב-27 במרץ 1941 ספג הצי האיטלקי תבוסה ימית נוספת.
ב-9 במרץ 1941 יצאו האיטלקים למתקפה נוספת בחזית האלבנית. זו התבררה ככישלון צורב, ולאחר שבוע של לחימה וכ-12,000 אבדות, לא הצליחו האיטלקים להבקיע את קו ההגנה היווני. נראה היה כי מעורבותם של הגרמנים מתבקשת, למניעת תבוסה קשה של בעלי בריתם, ונעיצת טריז של השפעה בריטית באזור הבלקן.
הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה
חששם של הגרמנים ממעורבות בריטית בבלקן, שהיה בה כדי לסכן בתקיפות אוויריות את שדות הנפט ושדות התעופה ברומניה ובמזרח אירופה שאמורים היו לשמש כבסיס לפלישה לברית המועצות, הביא ללחץ מוגבר על מדינות האזור להצטרף למדינות הציר ולחתום על הברית המשולשת. לאחר צירופן של הונגריה, רומניה ובולגריה למדינות הציר, עמדה יוגוסלביה בלחץ להצטרף אף היא. העוצר הנסיך פאבלה מיוגוסלביה לא עמד בלחץ, וחתם על ההסכם התלת צדדי ב-25 במרץ 1941. החתימה הביאה את כת הקצינים הפרו בריטית שהיוו את הפיקוד הגבוה של צבא יוגוסלביה, ליזום הפיכה צבאית, בתוך יומיים מחתימת ההסכם, שטביעות אצבעותיה של בריטניה ניכרו בה היטב. הממשלה היוגוסלבית החדשה, בראשות הגנרל סימוביץ', העלתה על כס המלוכה את המלך פטר השני, בן ה-17, והכריזה על פרישתה מן הברית המשולשת. היטלר זעם על מה שנראה בעיניו כבגידה היוגוסלבית, והורה על פלישה ליוגוסלביה. בה בעת נראה כי זה הזמן לפתור את הבעיה היוונית, שמוסוליני נראה כחסר יכולת להביא לסיום הולם.
ב-6 באפריל 1941 פלש הצבא הגרמני ליוגוסלביה. הפלישה החלה, ללא הכרזת מלחמה, בהפצצה כבדה על בלגרד שנמשכה מספר ימים. כוחות גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה פלשו לשטחה של יוגוסלביה וחילקו אותו ביניהם. ב-17 באפריל, לאחר 10 ימים, נכנע הצבא היוגוסלבי. פרט לנחיתות הצבא היוגוסלבי אל מול הוורמאכט, עמדה העובדה כי היוגוסלבים נאלצו להתגונן מפלישה שהגיעה ממספר כיוונים, ונכשלו בהקצאת המשאבים. כמה מיחידות הצבא סירבו להילחם, ובמקום זאת קיבלו את הנאצים כמשחררים מהדיכוי הסרבי. הסלובנים, הקרואטים והמקדונים ראו במלחמה הזדמנות לשחרור לאומי, ולא רצו להמשיך ולהילחם למען המשך הדומיננטיות הסרבית. רק יחידות סרביות הצליחו לנסות ולהתנגד לפלישה, ואלו היו מבודדות ומועטות.
תנאי הכניעה היוגוסלבית היו קשים ביותר. יוגוסלביה בותרה למספר רב של חלקים. גרמניה החזיקה בסלובניה הצפונית, והקימה בשטחה של סרביה מדינת בובות שהייתה בשליטה ישירה שלה. גם המדינה החדשה, קרואטיה העצמאית נותרה בשליטה ניכרת של גרמניה, על אף שנהנתה ממידה מסוימת של עצמאות. המדינה הקרואטית השתרעה על פני שטח ניכר מקרואטיה של ימינו, וכן על שטחה של בוסניה והרצגובינה. איטליה קיבלה את יתרת סלובניה, קוסובו וחלקים גדולים מהחוף הדלמטי, לרבות איים בים האדריאטי. כן שלטה במדינת הבובות שקמה במונטנגרו. אציל איטלקי בשם איימונה, דוכס אאוסטה הוכתר כמלכה של קרואטיה, בשם טומיסלב השני, אך מלוכה זו הייתה סמלית בלבד. הונגריה סיפחה את אזור וויבודינה ולאחר מכן סיפחה אזורים נוספים באזור הבאנאט בסרביה. בולגריה סיפחה את האזור המהווה כיום את מדינת מקדוניה.
הפלישה הגרמנית ליוון
ב-6 באפריל 1941, בד בבד עם הפלישה ליוגוסלביה חדר כוח גרמני, בפיקודו של גנרלפלדמרשל וילהלם ליסט אל מערב תראקיה, דרך בולגריה. מטרת הפלישה ליוון הייתה לסייע לכוחות איטליה ולאבטח את האגף הדרומי של גרמניה לקראת פלישה קרובה לברית המועצות. על אף עמידה ראויה לציון של היוונים ב"קו מטקסס" - מערכת מצודות במזרח מקדוניה, אליו הגיעו הגרמנים בפלישתם, איפשרה התמוטטות הצבא היוגוסלבי לגרמנים לעקוף את קו מטקסס ממערב, ולפרוץ לצפון יוון. במקביל כיתרו הגרמנים את עיקר הכוח היווני שעמד אל מול האיטלקים באלבניה. ניסיונות הכוח היווני לסגת ולחבור אל הכוחות הבריטיים כשלו. הבריטים עצמם ראו כי לא יחזיקו מעמד, וניסו לפנות את כוחותיהם דרך הים, אל מול לחץ גרמני אווירי כבד. כ-50,000 לוחמים מיחידות אוסטרליות, ניו זילנדיות ומצבא פולין החופשית חולצו, אך כ-9,000 לוחמים נפלו בשבי בנמל קלמטה.
ב-9 באפריל נכבשה סלוניקי. ב-18 באפריל התאבד ראש הממשלה היווני קוריציס, בירייה מאקדחו. ב-20 באפריל נכנע לגרמנים הגנרל גאורגיוס צולקוגלו. לדרישתו של מוסוליני נערך טקס כניעה נוסף, בו נכנעה יוון גם לאיטלקים ב-23 באפריל. יוון בותרה בין גרמניה, איטליה ובולגריה. ב-27 באפריל נכנסו כוחות גרמניים לאתונה והושלם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית.
הקבינט היווני גלה לטורקיה ונכלא שם על ידי הגרמנים, עד הברחתו על ידי הבריטים במבצע חילוץ ימי מטורקיה לנמל חיפה.
ההשפעה על תוצאות מלחמת העולם השנייה
יש היסטוריונים הטוענים כי ההתערבות הגרמנית בבלקן הביאה לדחייה בת מספר שבועות במבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות, דחייה שהביאה לעריכת הקרב על מוסקבה בתנאי מזג אוויר קיצוניים, שהביאו לניצחון הרוסי בקרב, ובסופו של דבר, לתבוסת גרמניה במלחמה. לעומתם טוענים אחרים כאנטוני ביוור, כי הפלישה לברית המועצות נדחתה בשל הצורך לסיים בנייתם של שדות תעופה במזרח אירופה. ריצ'רד אוברי טוען כי המערכה הבלקנית סייעה לשכנועו העצמי של סטלין כי היטלר לא יתקוף את ברית המועצות ביוני, כאשר נותרו לו רק שבועות ספורים של מזג אוויר נוח, ובכך סייעה להפתעה האסטרטגית שבפלישה, והביאה לדחיית האזהרות הרבות שקיבל סטלין מגורמים שונים. אין ספק כי הלחימה הנמשכת אל מול ההתקוממות העממית היוונית במהלך שנות הכיבוש, ריתקה לבלקנים אוגדות גרמניות ואיטלקיות שהיו דרושות במהלך הלחימה ברוסיה.
אל מול טענות אלו עומדת הטענה כי ההתערבות הבריטית ביוון מנעה ניצחון בצפון אפריקה עוד בתחילת שנת 1941. הגנרל אלן ברוק כינה את ההתערבות ביוון "כישלון אסטרטגי מוחלט". טיעונו של צ'רצ'יל היה בעיקרו מוסרי ופוליטי. שאיפתו של צ'רצ'יל לסייע ליוונים הנלחמים כנגד כוחות גדולים מהם נראתה לאנשי הצבא המקצועיים כברוק וויוול כהעדפת האינטרס הפוליטי על האינטרס הצבאי. לעומת דעה זו טוען איאן קרשו כי הסטת המשאבים האיטלקית ליוון הביאה לניצחונות הראשוניים של בעלות הברית בצפון אפריקה, ובסופו של דבר לכישלון המאמץ הכולל של בעלות הברית באזור זה
הקרב על כרתים
הבריטים שנהדפו מיוון החזיקו באי כרתים. ב-20 במאי 1941 תקפו את כרתים צנחנים גרמנים, שהובאו ב-500 מטוסי תובלה ו-72 דאונים. הפלישה המוצנחת כונתה מבצע מרקורי (בגרמנית: Unternehmen Merkur). על אף אבדות קשות של הכוח התוקף (כ-6,000 איש), הצליחו הגרמנים להכריע את מגני האי. לבריטים נגרמו 17,000 אבדות, רובם שבויים.
לוחמת הגרילה
סיום הלוחמה בין הצבאות הסדירים היה אך התחלת המאבק כנגד הנאצים בבלקן. עד לנפילת הנאציזם ב-1945 ניהלו חלק מהעמים בשטחים הכבושים על ידי מדינות הציר מאבק פרטיזני כנגד הכובשים. מאבק זה הגיע לממדים גדולים, וחרג לקראת סיומו מגדר לוחמת גרילה. לחימתם של היוונים והיוגוסלבים כנגד הגרמנים ריתקה לאזור דיוויזיות גרמניות רבות, וסייעה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
לוחמת הגרילה ביוגוסלביה
לאחר נפילת יוגוסלביה התגבשו שני כוחות צבאיים מקומיים על אדמת יוגוסלביה. צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת טיטו, והצ'טניקים המלוכנים. בעוד שהפרטיזנים נהנו מהכרתם ותמיכתם של בעלות הברית, במיוחד לאחר ועידת טהראן ב-1943, החלו הצ'טניקים בשיתוף פעולה עם הכובשים.
צבא הפרטיזנים של טיטו לחם כנגד כוחות מדינות הציר ומשתפי הפעולה באזור. הצבא רכש ניסיון ועוצמה ככל שנמשכה המלחמה, והפך לכוח ההתנגדות הגדול ביותר באירופה כולה. לקראת סיום המלחמה מנה הצבא 800,000 איש שהיו מאורגנים בארבע ארמיות. כשתמה המלחמה היו טיטו ואנשיו לשליטיה של יוגוסלביה.
הצ'טניקים, בפיקודו של הגנרל דראזה מיכאלוביץ', היו ברובם סרבים מלוכנים, בחלקם קצינים בצבא היוגוסלבי לפני כניעתו. הם החלו את דרכם במאבק בגרמנים, כתנועת המחתרת של הממשלה היוגוסלבית הגולה, וניסו לשתף פעולה עם הפרטיזנים, אך עד מהרה הפכו הפרטיזנים של טיטו לאויבם העיקרי, דבר שהביא לפנייה לשיתוף פעולה עם הגרמנים.
המלחמה בבלקן לוותה במעשי זוועה כנגד האוכלוסייה האזרחית, הן של הגרמנים, והן בקרב הקבוצות האתניות השונות. דוגמה בולטת היא השמדת העם שביצעו הקרואטים במחנה יאסנובאץ בו הושמדו מאות אלפים על ידי משטר האוסטאשה. מספר הקורבנות הכולל נע בין 1,700,000 איש ל-600,000 איש.
מערכת הדודקאנס
לאחר נפילת מוסוליני והדחתו על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה, נכנעו האיטלקים לבעלות הברית בספטמבר 1943. החיילים האיטלקים נותרו נאמנים לגנרל פייטרו באדוליו שפעל לשיתוף פעולה עם בעלות הברית. ברור היה כי החיילים הנאמנים לבאדוליו יילחמו לצד בעלות הברית אם ייקראו לכך. לאחר הכניעה השתלטו הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר. הגרמנים, וגם הבריטים, ראו הזדמנות להשתלט על האזור האסטרטגי של איי הדודקאנס בהם החזיקו האיטלקים מאז 1912.
וינסטון צ'רצ'יל דחף לפעולה וראה בתפיסת האיים הזדמנות לדחיקת רגלי הגרמנים מהאזור, תוך שימוש באיים כבסיס לפעולות אוויריות וימיות נגד הגרמנים בבלקן. אנשי הפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד דווייט אייזנהאואר, התנגדו למבצע וסברו כי יש להקצות את מירב המשאבים לפלישה המתוכננת לנורמנדי. כאשר החלה הלחימה, היו הגרמנים נחושים בהרבה להחזיק באיים, ובעלות הברית יצאו למבצע בכוחות חסרים, וללא חיפוי אווירי מספיק. הניסיון כשל, ובתוך חודשיים וחצי נפלו כל איי הדודקאנס לידי הגרמנים, תוך אבדות קשות לבעלות הברית בכוח אדם ובציוד. ב-22 בנובמבר היו כל איי הדודקאנס ביד הגרמנים, שהחזיקו בהם עד לתום המלחמה. המערכה נחשבת לאחד הניצחונות הגרמניים האחרונים במלחמה.
צירוקומולוס
ענני צירוקומולוס מופיעים בתצורה המזכירה סריג, ואינם משרים צל תחתם. הם מופיעים לרוב כגלים או בשורות עם אזורים בהירים ביניהם. צירוקומולוס נוצר בתהליכים קונבקטיביים (הקשורים כאמור בנסיקת אוויר), כמו שאר העננים הקומולוסיים או הסטרטוקומולוסיים.
התפתחות משמעותית של סריגים אלה מעידה על אי יציבות בגובה רב, ועשויה להעיד על הרעה בתנאי מזג האוויר. גבישי הקרח בתחתית הצירוקומולוס נוטים להיווצר בצורת גלילים משושים. הם אינם מוצקים, ואולם בקצוות דומים בצורתם למשפכים תלולים. באזור פסגת הענן, לגבישים נטייה להתקבץ יחד.
עננים אלה אינם מתקיימים לאורך זמן ונוטים להפך לצירוס, מאחר שאדי המים ממשיכים להשתקע על גבישי הקרח, הם מתחילים ליפול והורסים בכל את הקונבקציה. כך הענן מומר לצירוס.
ענני צירוקומולוס באים בארבעה סוגים והם דומים לכל הזנים בעלי הקונבקציה המוגבלת או אלה המשתייכים לסטרטוקומולוסיים: שכבתיים (stratiformis), עדשתיים (lenticularis), מגדליים (castellanus) וצמריים (floccus). העננים עשויים להיות ססגוניים כטיפות המים בענן המצויות בקירור יתר הן בגודל דומה.
שלמה אשר
שלמה אשר (25 במאי 1910 – 16 במרץ 1999) היה עורך דין ישראלי ושופט בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
אשר נולד בשנת 1910 בפשמישל, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. בנעוריו היה ראש קן "התקווה" שחבר לתנועת "הנוער הציוני". בין השנים 1928 ל-1932 למד משפטים באוניברסיטת לבוב ובקרקוב.
בשנת 1933 עלה לישראל והצטרף לקבוצת הכשרה בפתח תקווה שעברה זמן מה לאחר מכן והתיישבה בקריית ענבים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית בצבא הבריטי ושירת בה עד לסיום המלחמה, בשנת 1945. לאחר מכן סייע במחנות הפליטים באוסטריה.
עם שובו לישראל עבד בפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1952 הקים יחד עם משה פורת את משרד עורכי הדין פורת את אשר. ביוני 1965 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב בעל מומחיות במשפט אזרחי ובפרט בדיני מיסים. בינואר 1971 מונה לראשות ועדה לבדיקה מערכת המיסים בישראל שכונתה על שם העומד בראשה.
ב-1 בדצמבר 1973 מונה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-2 במרץ 1977 מונה כשופט בית המשפט העליון. ב-25 במאי 1980 פרש מכס השיפוט עם הגיעו לגיל פרישה. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת אשר – הוועדה הציבורית בנושא ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים. הוועדה קבעה כללים לשמירת טוהר המידות ואיסור קבלת טובות הנאה. דו"ח הוועדה הוגש בשנת 1977.
נטעים
נְטָעִים הוא מושב במישור החוף התיכון, כ־4 ק"מ דרומית־מערבית לראשון לציון, בתחומי מועצה אזורית גן רווה. המושב משתייך לתנועת המושבים. מקור השם מקראי: . עם זאת, חוקר המקרא גרשון גליל מזהה את נטעים המקראית עם חורבת קייאפה, הנמצאת באיזור דרום מזרחי יותר, ליד בית שמש ולא עם מיקומו הנוכחי של המושב.
המושב נוסד ב־י"א בתמוז ה'תרצ"ב, ה־15 ביולי 1932 בידי פועלים ממושבות הדרום במסגרת התיישבות האלף, ונקרא בתחילה כפר ותיקים. שטחו כ־1,100 דונם.
מושב נטעים נמצא כ־50 מטר מעל פני הים.
דגל דנמרק
דגלה הלאומי של דנמרק ידוע יותר בשם דנבּרוֹוּ (Dannebrog) שמשמעותו "הבד הדני". עיצובו: צלב נורדי לבן על רקע אדום. הקו האנכי של הצלב אינו עובר באמצע הקו האופקי אלא מוזח לכיוון התורן. עיצוב דגל לאומי שנושא צלב נורדי אומץ מאוחר יותר על ידי שאר המדינות הנורדיות: שוודיה, נורווגיה, פינלנד ואיסלנד, וכן על ידי טריטוריות נוספות, ביניהן: שתי הטריטוריות האוטונומיות בסקנדינביה - איי פארו ואולנד; איי שטלנד ואיי אורקני הסקוטיים. ההבדלים בין הדגלים מתבטאים בצבעים השונים של הצלב והרקע. במהלך האיחוד הדני-נורווגי שימש הדנברוו גם כדגלה הלאומי של נורווגיה והמצב נמשך (בתיקונים קלים) עד שנורווגיה אימצה את דגלה הנוכחי בשנת 1821.
הדנברוו הוא הדגל העתיק ביותר בעולם אשר נמצא בשימוש רציף עד היום. הוא משמש מאז המאה ה-14. לפני אימוץ הדנברוו הניפו הכוחות הצבאיים הדניים את נס העורב.
"הדגל מן השמיים" (מקורו האגדי של הדגל)
האגדה בדבר מקורו של הדנברוו אהודה בקרב הדנים, אף על פי שהיא נחשבת למיתוס. האגדה מספרת כי במהלך הקרב על לידניס (Lyndanisse), אשר נודע גם כקרב וָאלדֶמָר ( "Volmerslaget") ליד לידניס (היא טאלין האסטונית של ימינו) ב-15 ביוני 1219, בשלב קריטי ביותר בקרב, דגל ירד מן השמיים והביא לניצחונם של הדנים במלחמה.
אין שום תיעוד היסטורי התומך באגדה זו. התיעוד הקדום ביותר, מתוארך ליותר משלושה עשורים לאחר המערכה, והתיעוד הראשון קושר את הופעת הדגל לקרב קטן אף יותר אך עדיין על אדמת אסטוניה; קרב פלין (Viljandi) בשנת 1208. מאחר שאין סימוכין היסטוריים להופעתו של הדגל בקרב פלין גם כן, יש קושי להבין מדוע מקום קטן ובלתי ידוע יחליף קרב גדול מן המערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני. האגדה מקורה בשני מקורות כתובים מתחילתה של המאה ה-16. המקור הראשון הוא ספרו של כריסטיארן פדרסן "Donske Krønike", שהיה המשך לספרו של סקסו גרמטיקוס (Saxo Grammaticus) "מעשי הדנים" (Gesta Danorum) אשר נכתב בין השנים 1520–1523. למקור זה אין קשר למערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני, אלא למערכה ברוסיה. הוא מציין גם כן כי הדגל, אשר נפל מן השמיים במהלך המערכה הרוסית של המלך ואלדמר השני, הוא אותו הדגל אשר המלך אריק מפומרניה לקח איתו כאשר הודח מן המלוכה ועזב את המדינה בשנת 1440.
כמה היסטוריונים סבורים כי פטרוס התייחס למקור מן המחצית הראשונה של המאה ה-15, עובדה אשר הופכת אותו למקור הקדום ביותר לסיפורו של הדגל.
המשכה של האגדה
על פי המסורת, הדגל המקורי מקרב לינדניס היה בשימוש במערכה קצרה בשנת 1500 כאשר המלך הדני הנס ניסה לכבוש את העיר דיטצארסטשן (Dithmarschen) (עיר במערב הולשטיין אשר בצפון גרמניה כיום בשטח מדינת שלזוויג-הולשטיין). הדגל אבד במהלך הפסד מחפיר בקרב המינגשטדט (Hemmingstedt) ב-17 בפברואר 1500. בשנת 1559, המלך פרדריק השני הצליח להצילו במהלך קרב המינגשטדט נוסף. בהסכם הכניעה הוזכר כי כל הדגלים הדנים אשר נתפסו בשנת 1500 יוחזרו לדנמרק.
אגדה זו מוזכרת בשני מקורות, ספרו של הנס סבנינג (Hans Svaning) "ההיסטוריה של המלך ג'ון" משנת 1558–1559 וספרו של יוהאן רנטצאו (Johan Rantzau) "ההיסטוריה על ההפסד במלחמת דיטצארסטשן" משנת 1569. שני המקורות טוענים כי זהו הדגל המקורי, מכך, שני הכותבים מכירים ובקיאים באגדה על הדגל שנפל מן השמיים. בשנת 1576, בנו של רנטצאו, הנריק, כתב גם כן על המלחמה ההיא ועל האמונה בדגל. הוא מציין כי הדגל היה במצב גרוע כאשר הוחזר.
מקורות מן העיר דיטצארסטשן, מציינים בקצרה לאחר הקרב ב-1500 על קיומם של דגלים, הכוללים גם את הנס מלכותי הדני, אך הם אינם מזכירים את הדנברוו או את הדגל המקורי. מתקבל על הדעת כי ניסו המלכותי של המלך, יחד עם נס הקרב של הצבא אבדו שניהם בקרב, כיוון ואת הקרב הנהיג המלך בעצמו. השאלה העיקרית היא האם הוא נשא את הדגל המקורי.
במכתב מה-22 בפברואר 1550, אשר מוען לאולף סטיגסון (Oluf Stigsøn), המלך ג'ון מתאר את הקרב, אך אינו מתאר את אובדנו של דגל חשוב מסוים. למעשה, המכתב מותיר תחושה כי ההפסד בקרב היה בסך הכל "ניסיון חסר מזל".
סימן נוסף לעובדה כי מדובר בדגלים כפולים הוא כתבי נילס המינגסון (Niels Hemmingsøn) משנת 1570 המתייחסים לקרב עקוב מדם בין הדנים לשוודים קרוב לעיר השוודית אופסלה בשנת 1520. הוא כותב כי "דגלם הראשי של הדנים" (Danmarckis Hoffuitbanner) כמעט ונתפס על ידי השוודים. תפיסתו נכשלה רק לאחר מאמצים משולבים של נושא הדגל מוגנס גילדנסטירן (Mogens Gyldenstierns) אשר ספג פצעים מרובים, ובחור צעיר אשר הגיע לחלצו. בחור צעיר זה היה פטר סקראם (Peter Skram) - גיבור דני אגדי. "דגל ראשי" זה כנראה לא היה "נס הממלכה (Regisbanner) הוא הדנברוו.
אולם זהו אינו סיומו של הסיפור. כומר והיסטוריון בן העיר דיטצארסטשן, ניאוקורוס (Neocorus) כתב בשנת 1598 כי הדגל אשר נתפס בשנת 1550, הובא לכנסייה בעיר וורדן (Wöhrden) ונתלה שם במשך 59 השנים הבאות, עד אשר הוחזר לדנים כחלק מהסכם שלום בשנת 1559. הנריק רנטצאו מציין בכתביו משנת 1576 כי הדגל הובא לעיר שלזוויג והושם בקתדרלה טרם החזרתו.
אולריק פטרסן (Ulrik Petersen) (1656–1735), היסטוריון משלדוויג, כתב בסוף המאה ה-17 כי הדגל נתלה בקתדרלת שלזוויג עד שנת 1660 עד אשר התפורר לגמרי, וכך הביא לסיומו את הסיפור בן ארבע מאות השנים.
מבחינה היסטורית לא ניתן להוכיח אם אכן המקורות הללו מדברים כולם על אותו הדגל או האם הדגל משנת 1208 או 1219 אכן היה קיים ונראה שרבות מן האגדות נכתבו האחת על השנייה.
תאוריה שנייה - דגל האפיפיור
בשנת 1873, הציג כספר פלודן-מולר (Casper Paludan-Müller), היסטוריון דני, בסיפרו "Sagnet om den himmelfaldne Danebrogsfane" את התאוריה כי הדגל נשלח על ידי האפיפיור למלך הדני על מנת שישמש אותו במסעות הצלב באזור המדינות הבלטיות, כנראה כי למלכים ולורדים אחרים הוענק דגל דומה.
הסבר זה יכול היה להיות הגיוני, אך תיעוד למקרה כזה חייב היה להיות, ועל מנת לתמוך בתאוריה זו היסטוריונים דנים היו מציינים תיעוד שכזה, כיוון שהענקת דגל למלך על ידי האפיפיור נחשבת לכבוד גדול, אך למרות מספר רב של מכתבים מהכס הקדוש הנוגעים למסעות צלב, אף אחד מהם אינו מציין הענקת דגל למלך דנמרק. מצד שני, מכתב שכזה יכול היה להיאבד בנבכי ההיסטוריה.
תאוריה שלישית - דגל הארכיבישוף
גרסה דומה הוצעה על ידי יוהאן סטוקל (Johan Støkel) מגלה ארצות, הרפתקן ורב חובל דני בתחילת המאה ה-20. על פי התאוריה שלו, הדגל לא היה דגלו האפיפיורי של מלך דנמרק כי אם דגלו של שליח הכנסייה לצפון, או ליתר דיוק דגלו של הארכיבישוף אנדראס סונסון (Andreas Suersøn) אשר, ללא ידיעתו של המלך, הביא עמו למסע הצלב הבלטי במטרה לגרום לצבא ללחום תחת סמל נוצרי (במקום סמלי המלך) וכך להגביר את כוחה של הכנסייה.
לא הגיוני כי ארכיבישוף נאמן וכן יעשה כדבר הזה מאחורי גבו של המלך. בנוסף לא הגיוני כי האפיפיור ישלח דגל שכזה למטרה שכזה, בהתחשב בעובדה כי כבר היה לצבע הדני מספר סמלים נוצריים בדמות סמלי מסדר האבירים ההוספיטלרים (דנ: Johanitterne).
תאוריה רביעית - מסדר ההוספיטלרים
התאוריה אשר הוצגה על ידי ההיסטוריון הדני אדולף דיטלב ג'ורגנסן (Adolf Ditlev Jørgensen) בספרו Danebroges Oprindelse משנת 1875, גורסת כי הדגל הדני היה דגלם של האבירים ההוספיטלרים. הוא מציין כי המסדר אשר הגיע לדנמרק בשלהי המאה ה-12 ובמרוצת המאות הבאות התפשט לערים ראשיות כאודנסה (Odense), ויבורג (Viborg), ריבה (Ribe) ומפקדתם אשר שכנה בסלגלסה (Slagelse), כך שעד מסעות הצלב הבלטיות, הדגל היה סמל ידוע בדנמרק.
בנוסף הוא טוען כי הבישוף תאודריך (Theodrich) אשר כבר יזם את הקמתו של מסדר האבירים הנוצרי "אחי החרב של ליבוניה" (לטביה של ימינו), היה רעיון להקמתו של מסדר נוסף באסטוניה והיה הממריץ העיקרי במשלחת מטעם הבישוף אלברט מבוקסהובדן (Albert of Buxhoeveden) למלך ואלדמר השני בשנת 1218 אשר הצית את השתתפותם של הדנים במסעות הצלב.
אדולף דיטלב ג'ורגנסן אינו מסביר כיצר הצלב המלטזי הלבן על רקע אדום (סמלם של ההוספיטלרים) מצא את דרכו אל הדגל הדני בשנת 1219, בהתחשב בעובדה כי באותה תקופה היה זה צלב לבן על רקע שחור. אבירי המסדר היו נזירים אשר לבשו שחורות, הגרסה הלבנה-אדומה נכנסה לשימוש שנים לאחר מכן.
תאוריה חמישית - דגל הארכיבישוף #2
היסטוריון הכנסייה הדני ל. פ. פבריציוס (L.P. Fabricius) מציג תאוריה נוספת המוסברת במחקריו משנת 1934 תחת הכותרת: ",Sagnet om Dannebrog og de ældste Forbindelser med Estland" שם יחס את המקור בשנת 1208 בקרב פלין ולא בקרב לינדניס משנת 1219, בהתייחס למקורות קדומים יותר הזמינים על הסיפור.
תאוריה שישית - צלב בשמיים
תאוריה שונה לגמרי תוארה בקצרה בידי פבריציוס והורחבה בידי הלגה ברוהן (Helga Bruhn) בספרה דנברוו משנת 1949. היא טוענת כי לא הקרב ולא הדגל הם מרכזה של האגדה אלא הצלב בשמיים. אגדות דומות על צלב בשמיים ברגעים קריטיים ניתן למצוא בכל רחבי אירופה. ברוהן מציינת קרב (אשר הוזכר גם על ידי פבריציוס) אשר התרחש ב-10 בספטמבר 1217, בין אבירים נוצרים לבין לוחמים מורים בחצי האי האיברי, סמוך לטירת אלקסר (Alcazar), שם נאמר כי צלב זהב על רקע לבן הופיע בשמיים והביא ניצחון לנוצרים. כמו גם סיפור שוודי כמעט זהה מהמאה ה-18 על צלב צהוב על רקע כחול אשר הופיע בשנת 1157 במהלך קרב שוודי על אדמת פינלנד, שכנראה הייתה גרסה מאוחרת לאגדה על הדגל הדני. גם על צלב גאורגיוס הקדוש המופיע על דגל אנגליה נטען בעבר כי הופיע בשמיים במהלך קרב חשוב במקרה זה בירושלים במהלך מסעות הצלב. הדמיון בין כל האגדות הללו ברור. בספרד היו אלה צבעי האפיפיור אשר הופיעו בשמיים, בפינלנד - הצבעים השוודיים, באסטוניה - הצבעים הדניים ובירושלים האנגליים. בעיקרון, אותה האגדה בשינוי הצבע. מאחר שהמלך ואלדמר השני נישא לנסיכה הפורטוגלית ברנגריה (Berengaria) הגיוני כי האגדה, אם לא הדגל עצמו, היה אגדה ספרדית אשר בתורה הושפעה מאגדה עתיקה אף יותר.
שימושים ראשונים בסמלי הדגל
הספרות הדנית במאות ה-13 וה-14 אינה מזכירה את הדגל הלאומי. אם לדגל היו שורשים כדגל דתי, דגל שמימי, דגל צבאי או כל מקור אחר, הספרות הדנית אינה מסייעת באיתורו של המקור עד תחילתה של המאה ה-15. למרות זאת, מספר מטבעות, חותמות וסמלים שרדו, הן מקומיים והן מחוץ לדנמרק מן המאות ה-13 עד ה-15, ואף מוקדם יותר, המראים דגלים הדומים לדנברוו. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, סמלים אלו היו בשימוש היסטוריונים דנים רבים, בעלי רגש לאומי חזק, אשר ניסו לתארך את מקורו של הדגל לשנת 1219. אך אם מישהו יבחן את השרידים הזרים לקיומו של הדגל מן המאות ה-13 עד ה-15, הוא יגלה כי מנקודת מבט חוץ-דנית, סימלה הלאומי של דנמרק לא היה דגל אדום-לבן, כי אם שלט האצולה המלכותי של דנמרק - שלושה אריות כחולים על מגן זהב. סמל זה בשימוש עד ימינו אנו.
מקום נוסף וברור לחיפוש אחר מסמכים הוא בעיר האסטונית טאלין, אתרו של הקרב ההיסטורי. בטאלין ניתן לראות שלטי אצולה דומים לשלט האצולה הדני על מספר בניינים בעיר וניתן לעקוב אחריהם עד המאה ה-15 כשלט האצולה של "Die Grosse Gilde" מעין תאגיד מסחרי אשר השפיע רבות על התפתחותה של העיר. הסמל נעשה סמלה של העיר. ניסיונות לעקוב אחר הסמל מאסטוניה בחזרה לדנמרק הם מאמצי שווא. סמלה הלאומי של אסטוניה, שלושה אריות כחולים על רקע זהב, כמעט זהה לשלט האצולה של דנמרק. את מקורו ניתן לקשור למלך ואלדמר השני והשלטון הדני באסטוניה 1219–1346.
קישורים מוכחים ראשוניים
המקור הראשון שניתן להוכיח לקשר בין הדגל האדום עם הצלב הלבן למלך דני ולממלכה עצמה, נמצא בספר המגינים הדני (Gelre Wapenboek) אשר נכתב בין השנים 1340–1370 (מקורות אחרים טוענים 1378-1386) על ידי גלדר קלאס הינן (Geldre Vlaes Heinen). הספר מתאר יותר מ-1,700 שלטי אבירים, מכל אירופה, בצבעים. הספר נמצא כיום בספריה המלכותית של בריסל ("Bibliothèque royale Albert Ier") בצידו האחורי של עמוד 55, אנו רואים את שלט האצולה הדני מוקף בקסדה מקורננת. מאחורי הקרן השמאלית מצויר רומח עם דגל המציג צלב לבן על רקע אדום. משמאל למגן מופיע הכיתוב "die coninc van denmarke" (מלך דנמרק). זהו המקום הידוע הראשון המציין באופן וודאי את צבעי ה'דנברוו. הצלמית הזאת צוירה על מנת לאשש טענה קודמת לקיומו של הצלב בשלט האצולה של ואלדמר אטרדאג (Valdemar Atterdag) משנת 1356 ולאמת כי זהו דגלה של דנמרק. כמו כן הציור זהה כמעט לגמרי לציור בספר שלטי אצולה ישן המתוארך למאה ה-15 מהארכיון הלאומי של שוודיה (Riksarkivet).
אנו מכירים גם עדויות מתקופתו של המלך אריק מפומרניה המקשרים בין הדנברוו לממלכת דנמרק. החותם המלכותי שלו כמלך איחוד קאלמאר מציג את שלושת האריות של סמל דנמרק בשדה הימני העליון, בגרסה זו האריות אוחזים בדגל הדנברוו. הצלב אשר מחלק את המגן לארבעה רבעים זוהה גם הוא כצלב דנברוו אך יש החולקים על טענה זו, מאחר שהמגן ייצג את שלוש הממלכות של האיחוד הגיוני יותר שהיה זה הצלב שעל הדגל שהמלך אריק ניסה להכניס לשימוש: צלב אדום על רקע צהוב.
חוקים וגרסאות לדגל
לדנמרק אין חוקים מסודרים הנוגעים לדגל, אך ישנם מספר רב של תקנות ונהלים המפוזרים על מספר רב של מסמכים מתקופתו של המלך כריסטיאן הרביעי עד לימינו.
הדגל הלאומי
צורתו וגודלו של הדגל (Koffardiflaget) לשימוש על ספינות צי הסוחר מוזכר בתקנה מה-11 ביוני 1748 אשר מפרטת: "דגל אדום עם צלב לבן ללא קצה מפוצל, עוביו של הצלב הלבן חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני המשטחים הראשונים חייבים להיות ריבועים, ושני השטחים השניים חייבים להיות ביחד של 6/4." היחסים המדויקים הם: 3:1:3 לגובה, ו: 3:1:4.5 לרוחב. ההגדרות הללו הן היחסים המדויקים לדגל הלאומי אשר משמש גם כדגל האזרחי (Stutflaget) וגם כנס הימי האזרחי (Handelsflaget) (עיצובים זהים).
תקנה מעניינת משנת 1758 מחייבת ספינות דנית לציין על דגלם את סמל המלך על מנת להבדין בינן לבין ספינות הצי המלטזי, עקב הדמיון הרב בין דגלם לדגל מסדר סנט ג'ון (הידוע גם בשם מסדר ההוספיטלרים). ככל הידוע תקנה זו מעולם לא בוטלה, אך גם אינה נאכפת.
בהתאם לתקנה מה-11 ביולי 1748 צבעי הדגל הם אדום פשוט, אשר נקרא כיום "Dannebrog rød" (אדום דנברוו). המקור היחידי לצביעת בדים בצבע אדום בשנת 1748 היה משורש הצמח פואת הצבעים, אשר ממנו ניתן לייצר צבע אדום בוהק (אותו הצבע אשר שימש לצביעת מעיליהם האדומים של החיילים הבריטים). החברה הפרטית "דנסק סטדנדרט" קטלגה את הצבע במספר 189c על פי קוד הצבעים של פנטון.
במהלך 150 השנים הבאות אף אחד לא ציית לממדים אשר הותוו בתקנה משנת 1748, אפילו לא הממשלה. בשנת 1892 צוין בסדרה של צווים כי אורכם של שני השדות השניים יהיה 6/4. כמה אנשים התעניינו, מדדו ומצאו כי אורך של 6/4 גורם לדגל להראות עמום וכל גרסה נוספת תעשה בלתי חוקית במהרה. הם גם ציינו כי הדגלים אשר היו בשימוש, אורכם נטה לטווח בין 7/4 ל-13/6. ועל כן במאי 1893, פורסמה תקנה לכל מפקדי המשטרה, המנחה אותם שלא להתערב בכל מקרה שאורכו של הדגל חורג מאורך 6/4 אך לא יותר מ-7/4, בהתחשב בעובדה כי זוהי הפרת החוק היחידה.
תקנה זו עודנה בתוקף היום ועל כן הממדים החוקיים של הדגל הלאומי הם בין 3:1:3 לגובה / 3:1:4.5 לאורך ועד 3:1:3 לגובה / 3:1:5.25 לאורך. מצב זה עודנו מבלבל וכך ב-4 במאי 1927 פורסמה תקנה נוספת המנחה את ספינות הסוחר הדניות לקיים את התקנה משנת 1748.
דגל המדינה והדגל הימי
הן לדגל המדינה (Splifflag) והן לדגל הימי (Orlogsflag) יש מאפיינים דומים אך מדובר למעשה בשני דגלים נפרדים. הספליטפלאג הוא הדגל הדני, בעל זנב מפוצל, צבעו אדום-דנברוו והוא בשימוש יבשתי. האורלוגספלאג הוא דגל דומה, אך צבעו אדום עמוק יותר והוא בשימוש ימי בלבד. אורלוגספלאג ללא כל סימון עליו מותר בשימוש הצי המלכותי הדני. אולם ישנם מספר חריגות מותרות, מספר חברות וארגונים אמצו את הדגל במרוצת השנים, בנוסף האורלוגספלאג מתואר ככזה רק אם הוא נקי מכל סימון, אחרת הוא פשוט ספליטפלאג.
ברור היה כי היא בלבול כלשהו לגבי צורתו של הדגל כיוון ובשנת 1696 האדמירליות הדנית הציגה למלך הצעה לסטנדרטיזציה של מידות הדגל. באותה השנה יצא צו מלכותי אשר הורה על מידותיו וצורתו של הספליטפלאג, צו זה מכונה Kongeflaget (דגל המלך): "הצלב חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני השדות הראשונים חייבים להיות בצורת ריבוע ובגובה שלוש פעמים עוביו של הצלב. שני השדות הנוספים חייבים להיות מלבניים ואורכם 1.5 אורכם של השדות הריבועיים. אורכם של הזנבות יהיה שווה לאורכו של הדגל" מידות אלו הן הבסיס למידותיהם של הספליטפלאג ושל האורלגספלאג כיום. על אף שהמידות שונו במקצת. המונח "אורלגספלאג" נטבע לראשונה בשנת 1806 לציון הצי המלכותי הדני.
משנת 1750 בקירוב ועד 1800 מספר ספינות וחברות אשר היו תחת שימושה של הממשלה קיבלו אישור להנפת הספליטפלאג. ומאמצע המאה ה-19 ועד לסופה, ובמיוחד לאחר 1870 ארגונים, מוסדות וחברות פרטיות נוספות קיבלו אישור הנפה של הספליטפלאג.
בהחלטה מלכותית מה-25 באוקטובר 1939, עבור הצי המלכותי, הוחלט כי האורלגספלאג הוא למעשה ספליטפלאג בצבע אדום עמוק (Kraprød או Dybrød). כמו לדגל הלאומי, לא נקבע הגוון המדויק אך התקופה המודרנית הוא נקבע על 195u. כמו כן המידות והצורה שונו במקצת ונקבעו כך: הצלב חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני השדות הראשונים חייבים להיות בצורת ריבוע ובגובה 3/7 מגובהו של הדגל. שני השדות הנוספים חייבים להיות מלבניים ואורכם 5/4 מאורכם של השדות הריבועיים. אורכם של הזנבות יהיה 6/4 מאורכם של השדות המלבניים''. (מידות הדגל התקצרו במלבנים ובזנבות לאור התקנה משנת 1696).
ע'רדקה
ע'רדקה (בערבית: الغردقة; בערבית מצרית: الغردقه; תעתיק מדויק: אַלְעֻ'רְדַקַה; הגייה: אלררדקה), הידועה בעולם בשם הורגאדה, היא עיר תיירות השוכנת על הגדה המערבית של הים האדום במזרח מצרים ובירת מחוז הים האדום. העיר משתרעת על פני 258 קמ"ר לאורך החוף, ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 גרים בה 207,132 בני אדם.
היסטוריה
העיר הוקמה בראשית המאה ה-20, והייתה עד שנות ה-80 כפר דייגים קטן. בשנות ה-20 פעלה בקרבת העיר חברת נפט אנגלו-מצרית שכרתה נפט שלא הספיק לתצרוכת של מצרים עצמה.
בשנות ה-80 העיר גדלה משמעותית, לאחר שנבנו בה עשרות מלונות ואתרי נופש לתיירים מקומיים וזרים, אשר מגיעים בעיקר ממערב ומזרח אירופה.
בעיר אירעו מספר פיגועי טרור. ביולי 1990 נהרגו שתי תיירות מגרמניה וצרפת בשריפה שהוצתה על ידי עובד מלון מוסלמי קיצוני. שני תיירים מגרמניה ושני מצרים נהרגו במתקפת ירי בספטמבר 1994. בינואר 2016 שלושה תיירם נפצעו במתקפה של שני סכינאים עליהם. ביולי 2017 שני תיירים נהרגו וארבעה נפצעו במתקפת סכינאים בעיר.
בשנת 2007 נערכה בעיר תחרות יופי עולמית Top Model of the World, בה ניצחה הדוגמנית אלסנדרה אלורס מגרמניה.
אקלים
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 46 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־12 ביוני 2013. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 0 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־2 בפברואר 1993.
תיירות
כבר בשנות ה-60 הייתה העיר יעד לחובבי צלילה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה העיר יעד זול לנופש לישראלים.
לצד השהות בחופי הים האדום, העיר מעניקה לנופשים אפשרויות רבות של ספורט ימי, כגון צלילה ושנורקלינג בשוניות האלמוגים הסמוכות לחוף ולאיים הקרובים, גלישת גלים, שיט ודיג. הטמפרטורות נעות באזור ה-30 מעלות צלזיוס במשך מרבית השנה, עובדה המושכת תיירים רבים מארצות אירופה בכל עונות השנה.
מבנה העיר
העיר מחולקת לשלושה חלקים עיקריים: א-דהאר, החלק הישן והשקט יותר של העיר, בו נמצא הבזאר ותחנות האוטובוס הבינעירוניות, וכן גרים מרבית תושבי הקבע; סיקאלה, החלק המרכזי של העיר, בו נמצאים מרבית המלונות, מתחמי הבילוי והמסעדות; ואל-ממשה, החלק החדש, בו נמצאים המלונות היוקרתיים של העיר.
תחבורה
לקראת מלחמת העולם השנייה סללו המצרים בשיתוף הבריטים כביש בבקעת היאור לנמל הורגאדה. בשנת 1976 התלונן יו"ר המועצה המקומית של ע'רדקה, אחמד חסאני עבד אלחק שהדרך מזעפראנה לע'רדקה, שאורכה כ־250 ק"מ, זרועה מהמורות וחצץ ועל כן הנסיעה ביום היא סיוט ובלילה לא ניתן כלל לנסוע בה.
מתקנים צבאיים
ע'רדקה שוכנת בכניסה הדרומית למפרץ סואץ. מיקום אסטרטגי זה הוביל להקמתם באזור, בשנות ה-60 וה-70, בעת שהורגאדה הייתה עדיין כפר דייגים, של מתקנים של הצבא המצרי. העיקריים שבהם היו נמל של חיל הים המצרי ושדה תעופה של חיל האוויר המצרי, בסיס חיל האוויר 286. בשלהי מלחמת ההתשה הוצבו באזור גם סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2 ו-SA-3. בנוסף פעל מע'רדקה משרד של חיל המודיעין המצרי ששלח חוליות מודיעין לתוך סיני.
שדה התעופה הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים. מעגן חיל הים המצרי הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (מבצע זיקוקית ב), ועל ידי חיל הים הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מבצעי מגבית). לא רחוק מהורגאדה נמצא האי שדואן, ששימש גם הוא יעד לתקיפה ישראלית במלחמת ההתשה (מבצע רודוס).
ליידיD
ליידיD (קרי: ליידי-די) היא להקת רוק ישראלית שהוקמה באוגוסט 2006. חברות הלהקה הן ליעד שר (גיטרה ושירה), שיר קונקי (בס וקולות) ויעל כהן (תופים ושירה).
ליידי די היא שלישיית רוק אלטרנטיבי הבולטת בעיבודיה המתאפיינים בשימושים אקראיים בתפקידים "לא קונבנציונליים" בכלי הנגינה.
בינואר 2007 יצא לאור אלבום הבכורה של ההרכב, אשר לא זכה לחשיפה רבה באמצעי התקשורת, אך קיבל ביקורות טובות. האלבום הוקלט באולפני די.בי., על ידי יואב שדמה ששימש גם יועץ מוזיקלי, ויצא בהוצאת "התו השמיני". לצורך קידום האלבום, פרסמה הלהקה שלושה סינגלים, במקביל לקליפים לערוץ 24. הקליפ לסינגל הראשון שיצא, "פאולינה", היה פרי מוחה של הבמאית עירית שרביט. הקליפ לסינגל השלישי, "קוצים חלודים", צולם בניצוחו של הבמאי נתן משיח. שני הקליפים השתתפה השחקנית זיטה יגודייבה, אשר מצולמת גם על שער האלבום.
אלבום הלהקה
בשנת 2007 הלהקה הוציאה את האלבום הראשון שלה, ושמו כשם הלהקה - "ליידי D".
רשימת השירים
יסעורון גלאפגוס
יסעורון גלאפגוס (שם מדעי: Oceanites gracilis) הוא מין של עוף ים קטן מהמשפחה יסעורונים דרומיים ולשעבר במשפחת היסעורוניים שבסדרת היסעוראים. יסעורון זה נמצא בימים של מערב האוקיינוס השקט בסמוך לחופי דרום אמריקה. יש לו 2 תת-מינים שהם גם שני סוגי אוכלוסיות:
יסעורים אלה שחורים וקטנים עם אזור שת לבן, מקור היסעורון מעוגל מעט והוא בעל חוש ריח. הם מתקבצים בלהקות באוקיינוס או באיי גלאפגוס ליד החופים וניזונים מיצורי פלנקטון קטנים. הם מעופפים ממש מעל המים עם רגליים מושטות קדימה, ומריחים את היצורים הקטנים שמרכיבים את הפלנקטון וחוטפים אותם מן המים. הם יכולים לעופף גם בשעות החשיכה ולא נרתעים גם ממים סוערים. הם יודעים גם לצלול אבל משיגים את המזון בדרך כלל מפני המים, לעיתים נדירות גם יצללו כדי לתפוס דג קטן או רכיכה.
הם מעופפים טובים אך בחוזרם ליבשה הם מגושמים מאוד בהליכה. הם נחים בנקרות צוקים במושבות או בחפירות של ארנבונים. בשל גודלם הקטן הם עלולים להיטרף על ידי עופות ים טורפי כמו שחפים, פריגטות, עקבי גלאפגוס, חמסנים וינשופים.
פינגר פוד
פינגר פוד (באנגלית: Finger Food או: אוכל קטן) הוא מזון, שנועד לאכול ישירות באמצעות הידיים, בניגוד למזון שנאכל בסכין ומזלג, כף, מקלות אכילה, או סוגים אחרים של סכו"ם.
יסעורון גלאפגוס
הם נצפים לעיתים קרובות אך לא ברור מה מצב הרבייה שלהם. נמצא רק קן אחד ששייך ליסעורון זה.
פינגר פוד
נהוג להגיש פינגר פוד במגשי אירוח במסגרת אירועים שונים. מגשים אלו יכולים להיות מבוססים על ירקות, כריכונים ומאפים, קינוחים כמו פטיפורים, טארטלטים ועוד.
בתרבויות רבות יש סוגי מאכלים שונים שנאכלים ללא שימוש באמצעים אחרים מלבד הידיים; לדוגמה, במטבח האתיופי המאכל המסורתי נאכל על ידי גלגול של מאכלים שונים בתוך לחם אנג'רה.
מזונות הנחשבים כמאכלי רחוב הם לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד, פינגר פוד.
באמריקה
בשנת 1920, לאחר פרסום חוק וולסטד ובעקבותיו תחילתה של תקופת היובש, אלו שהתנגדו לחוקים רצו למחות ושתו בסתר משקאות חריפים. מכיוון שנאסר על שתייה בברים ובבתי ביסטרו, הוקמו מקומות שנקראו ספיק איזי שמכרו באופן בלתי חוקי משקאות חריפים. כדי לא לתת ללקוחות להתפנק יותר מידי ובכך לחשוף את המקומות האלו, הקפידו באותם המקומות לספק ללקוחות כמות קטנה של אוכל לאורך כל הלילה. נהגו להגיש שם מנות קטנות, למשל כריכים שונים ופטריות ממולאות, שהיו אפשרויות טובות מבחינת מזון מאחר שהם התאימו לאחיזה ביד אחת בעוד היד השנייה אוחזת בכוס משקה אלכוהולי. בנוסף, אנשים רבים אהבו לערוך התכנסויות פרטיות עם אלכוהול בביתם וגם מסיבות קוקטיילים הפכו לפופולריות יותר לאחר פרסום החוק. גם במסיבות אלו מנות קטנות וחטיפים שניתן להחזיק ביד נהיו נפוצים. לאחר מכן, במסיבות ובמסעדות פותחו סוגים רבים נוספים של פינגר פוד.
באירופה
על פי האגדה, ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ' (John Montagu) – הרוזן האנגלי שבעקבות אגדה עליו נקרא הכריך סנדוויץ', היה מהמר מכור. יום אחד בשנת 1762, הוא הימר במשך 24 שעות והרגיש רעב, אבל הוא לא רצה להניח את הקלפים שלו כדי לפנות את ידיו לאכול. ואז, הוא ביקש מהשף להכין משהו שהוא יכול לאכול ביד אחת כדי שיוכל להמשיך לשחק בקלפים. השף מיהר לענות על בקשתו של הרוזן ותחב פרוסות של בשר בין שתי פרוסות של לחם, וכך בעצם נוצר מה שהפך לכריך הראשון. בצרפת, מאמצע המאה ה–18, פינגר פוד היה פופולרי ונקרא Canapés. פירוש השם הצרפתי הוא "ספה", והמשמעות היא שמדובר היה במאכלים שאין צורך לקום מן הספה על מנת לאכול מהם. אותם מגשי פינגר פוד אז כללו בעיקר כריכונים המבוססים על לחם שחור מטוגן או אפוי בליווי ממרח ממגוון קטן יחסית של ממרחים שהיו נהוגים באותה תקופה.
ברוסיה
זקוסקי (בתרגום מילולי ובלשון רבים "נגיסות קטנות") הוא מנהג רוסי של ליווי שתיית אלכוהול בצלחות קטנות של מתאבנים / פינגר פוד. החל מהמאה ה-16 נהוג היה ברוסיה ובשוודיה לשתות משקאות חריפים, למשל וודקה בליווי של לחם, חמאה ודגים מליחים. ברוסיה חלה התפתחות במאה ה-18 שאופיינה בשינויים גדולים בהרגלי התזונה שם, בעיקר בקרב האליטה הרוסית. תחת שלטונם של הצארים: פיוטר הגדול ויקטרינה השנייה, בני האצולה ברוסיה החלו להיחשף לחומרי גלם ולטכניקות חדשות שהובאו מארצות שנכבשו על ידי האימפריה הרוסית. טבחים ממוצא הולנדי, גרמני, שוודי וצרפתי שהגיעו לעבוד במטבחי הארמונות בתקופה זו, הביאו עימם שימוש אחר וחומרי גלם ששיכללו ועידנו את הקולינאריה הרוסית. בסעודות רשמיות וקבלות פנים באותה תקופה נהוג היה להגיש פינגר פוד, מה שהפך מאוחר יותר לזקוסקי הנהוג כיום.
סוגים
בעולם המערבי, פינגר פוד הוא לרוב מתאבנים או פריטים שהם חלק ממנה כלשהי או חלק ממנה עיקרית. בעולם המערבי, דוגמאות לפינגר פוד מקובל הן למשל פשטידות בשר מיניאטוריות, גלילי נקניקיות, נקניקיה על שיפוד, שיפודי גבינה וזיתים, שוקי עוף או כנפי באפלו, ספרינג רול, קישים קטנים, סמוסות, כריכים או מאכלים אחרים המבוססים על מזונות אלו, למשל: סוגי מזונות שונים המוגשים בתוך פיתות או לחמניות, פקורות, פלחי תפוחי אדמה ומנות קטנות נוספות, למשל: כדורי ריזוטו (ארנצ'יני). מאכלים ידועים אחרים הנאכלים בדרך כלל בידיים כוללים המבורגרים, פיצות, צ'יפס, נקניקייה בלחמנייה, פירות ולחמים. יש הרבה סוגי קינוחים, למשל עוגיות, מאפים, גלידות בגביע או ארטיקים אותם נוהגים לאכול עם הידיים, אך למרות זאת הם אינם נחשבים כפינגר פוד. במזרח אסיה אוכלים לעיתים קרובות עם הידיים מאכלים כמו פנקייקס או לחמים שטוחים ( בינג饼) ואוכל רחוב כמו צ'ואן (串, מבוטא גם צ'ואן). מעניין כיצד משתמשים בתרבויות שונות בפינגר פוד לעיתים קרובות בנסיבות מסוימות ובנסיבות אחרות לא נהוג להשתמש בו. לדוגמה, סביב השולחן המשפחתי מקובל להשתמש בידיים כדי לטבול נתח לחם ברוטב הפסטה, אך בישיבה במסעדה מפוארת זה לא נתפס כמתאים.