cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיקטטורה
בין ממשל דיקטטורי למשטר טוטליטרי
ואכן, באופן תאורטי דיקטטורה אינה מצריכה בהכרח שימוש באמצעים כוחניים ודיכוי זכויות האדם, ואפלטון ובעקבותיו הרמב"ם אף חזו מלך-פילוסוף המשמש כדיקטטור נאור ופועל לרווחת העם. ואולם, ניסיון השנים מלמד כי השניים שלובים בדרך כלל זה בזה, ובעולם המודרני הדיקטטורה אופיינית למשטר טוטליטרי או רודני, והדיקטטור אינו מתחשב בזכויות המיעוט והפרט כנהוג בדמוקרטיה.
בין ממשל דיקטטורי למשטר חד-מפלגתי
דיקטטורה מתארת כאמור מדינה הנשלטת על ידי אדם יחיד באופן מוחלט. ואולם, בפועל משטרים רודניים רבים מורכבים משלטון חד-מפלגתי בו המנהיג תלוי בתמיכתו של מארג הכוחות הקיים בצמרת המפלגה, ובמקרים קיצוניים אף משמש כשליט בובה בידי כוחות אחרים הנותרים מאחורי הקלעים.
עקב היותו של סבך היחסים בצמרת השלטון חשאי בהיעדרה של עיתונות חופשית, גמיש בשל העובדה שתארים רשמיים אינם משקפים בהכרח את מעמדו של הנושא בהם, ונתון לשינויים מהירים עם עלייה או ירידה בכוחו של אדם מסוים, או של מערך בריתות כלשהו, קשה לעיתים להבחין במדויק בין שלטון דיקטטורי לשלטון חד מפלגתי. ככלל ניתן לקבוע כי ככל שהמנהיג מרכז יותר סמכויות באופן בלעדי בידיו שלו, וככל שהוא תלוי פחות בתמיכתם של ראשי המפלגה והצבא, כך נושא השלטון גוון דיקטטורי יותר.
לעיתים דווקא הדיקטטורות המובהקות ביותר הופכות לאחר מות השליט למשטר חד מפלגתי, בהיעדר אדם יחיד בעל היכולת לתפוס לבדו את מושכות השלטון, לאחר שכל מוקדי הכוח חוסלו על ידי השליט הקודם (זאת אם לא טופח מבעוד מועד יורש מוסכם). כך לדוגמה לאחר מותו של יוסיף סטלין, שהיה דיקטטור כמעט מוחלט, הפך השלטון בברית המועצות לחד מפלגתי, והמזכירים הכלליים הבאים של המפלגה הקומוניסטית נשאו בכוח קטן בהרבה והיו תלויים בתמיכתה של צמרת המפלגה (הפוליטביורו). מזכ"ל המפלגה ניקיטה חרושצ'וב אף הודח מתפקידו בידי עמיתיו להנהגה, משום שסר חינו בעיניהם.
היסטוריה
בין שתי מלחמות העולם תוארו ארבעה סוגים של דיקטטורות: חוקתיות, קומוניסטיות ("דיקטטורה של הפרולטריון"), אנטי-מהפכניות ופשיסטיות.
הרפובליקה הרומית
מקורה של המילה דיקטטורה הוא במשרת הדיקטטור ברומא העתיקה בתקופת הרפובליקה הרומית, שהיה פקיד שמונה על ידי הקונסולים לצורך מילוי משימה כלשהי, כגון ניהול משפטים או שיפוץ מבנים. במיוחד ידוע תפקיד ה"דיקטטור לצורכי ניהול מלחמה", לו ניתנה סמכות ניהולית על פני הסנאט והצבא לתקופה של שישה חודשים, או עד לסיומו של מצב החירום.
אמריקה הלטינית במאה ה-19
לאחר קריסת השלטון הקולוניאלי הספרדי, מספר דיקטטורים שונים עלו לשלטון בארצות המשוחררות החדשות. מנהיגים פוליטיים-צבאיים אלה, שבדרך כלל הובילו צבא פרטי, תקפו ממשלות לאומיות חלשות לאחר שהשתלטו על הכוחות הפוליטיים והכלכליים של האזור. דוגמאות למנהיגים כאלו הן אנטוניו לופס דה סנטה אנה במקסיקו וחואן מנואל דה רוסאס בארגנטינה. לדיקטטורים כאלה התייחסו בשם "פרסונליסמוס".
גל הדיקטטורות הצבאיות בדרום אמריקה במחצית השנייה של המאה העשרים הותיר סימן מיוחד בתרבות הלטינית, והם מופיעים בספרות הלטינו - אמריקאית ובסרטים רבים, אשר מתארים את פעילותם והתנהלותם של המנהיגים האוטורטריים האלו.
דיקטטורות פשיסטיות וקומוניסטיות במאה ה-20
במחצית הראשונה של המאה ה -20 הופיעו מספר דיקטטורות סטליניסטיות ופשיסטיות במגוון מדינות מתקדמות מבחינה מדעית וטכנולוגית, אשר נבדלות מדיקטטורות באמריקה הלטינית ודיקטטורות פוסט-קולוניאליות באפריקה ובאסיה שהיו ברובן במדינות עולם שני ושלישי.
דוגמאות מובילות לדיקטטורות הטוטליטאריות המודרניות כוללות:
דיקטטורות באפריקה ובאסיה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, דיקטטורים עלו לשלטון בכמה מדינות חדשות באפריקה ואסיה, לעיתים קרובות על חשבון החוקות שירשו מהמעצמות הקולוניאליות. חוקות אלו נכשלו לעיתים קרובות ללא מעמד בינוני חזק העומד נגד השלטון האוטוקרטי הקיים. נשיאים נבחרים וראשי ממשלות כבשו את השלטון על ידי דיכוי האופוזיציה וכינון שלטון של מפלגה אחת, אחרים הקימו דיקטטורות צבאיות באמצעות צבאותיהם. תהא צורתן אשר תהיה, דיקטטורות אלו השפיעו לרעה על הצמיחה הכלכלית ועל איכות המוסדות הפוליטיים. דיקטטורים אשר נשארו בתפקידם במשך תקופה ארוכה, התקשו יותר ויותר לבצע מדיניות כלכלית יציבה.
דיקטטורה עושקת לדוגמה היא המשטר של מובוטו ססה סקו, שליט זאיר, אשר גזל בין השנים 1965–1997 למעלה מחמישה מיליארד דולר מאזרחיו.
היווצרות הדיקטטורה
דיקטטור יכול לעלות לשלטון ולהפוך לראש מדינה במספר דרכים. הוא יכול להיבחר כמועמד מטעם מפלגת השלטון, לאחר שהתקדם בהיררכיה שקיימת בה או להשתלט בכוח על המדינה באמצעות הפיכה צבאית או התקוממות עממית. דיקטטור אף יכול לנצל את השיטה הדמוקרטית כדי לצבור כוח פוליטי שיאפשר לו להשתלט על הממשל, ובשלב זה להביא לביטול אותם המוסדות שאפשרו את בחירתו מלכתחילה. דוגמה מפורסמת לכך היא השתלטותה של המפלגה הנאצית בראשות אדולף היטלר על גרמניה וכינון המשטר הנאצי. אפשרות נוספת היא קבלת השלטון מקרוב משפחה שנפטר, המתבצעת בעיקר במונרכיה אך מתרחשת גם באוטוקרטיה או רפובליקה עממית, כפי שקרה למשל בסוריה ובקובה לאחר מותו של חאפז אל-אסד ופרישתו של פידל קסטרו.
בדמוקרטיה נשיאותית הכוח הרב המרוכז בידיו של הנשיא המכהן עשוי להיות מנוצל לרעה על מנת למוסס את אופיו הדמוקרטי של המשטר, ולהופכו בהדרגה למשטר דיקטטורי באצטלה דמוקרטית. על כן נהוגה במרבית המדינות בהן שורר משטר זה הגבלה על תקופת הכהונה האפשרית של השליט, ולרוב הוא לא רשאי להישאר בתפקידו למעלה משתי קדנציות רצופות.
המאה ה-20 בישרה על עלייתה של האידאולוגיה המרקסיסטית, כמו-כן במהלכה התחזקה הלאומיות באירופה, וגם נמשכה הירידה בכוחם של המשטרים המלוכניים המסורתיים. על רקע גורמים אלה צמחו דיקטטורות רבות. גם העובדה כי השפעתה של המהפכה הליברלית הייתה מוגבלת ברובה לאירופה, בד בבד עם הכישלון לכונן משטרים דמוקרטיים יציבים במרבית הארצות בהן התקיים קולוניאליזם, יצרו במקרים רבים את התנאים הדרושים לכינון דיקטטורה באותן ארצות.
דוגמאות בולטות לעליית משטרים דיקטטוריים לשלטון באירופה במאה ה-20 היו איטליה הפשיסטית, גרמניה הנאצית, וברית המועצות. ככלל צמחה הדיקטטורה במדינות אלו עקב ייאוש התושבים מהמשטר הקיים (בין אם הדמוקרטיה שהכזיבה בימי רפובליקת ויימאר בגרמניה, או השלטון המלוכני באימפריה הרוסית), מצבה הכלכלי הקשה של האוכלוסייה, וזוועות מלחמת העולם הראשונה. כנגד כל אלו התייצבו מנהיגיהן הכריזמטיים של תנועות השוליים באותן מדינות, שנחשבו כמי שאינם נגועים בשחיתות השלטון, וסיפקו לאוכלוסייה שעיר לעזאזל בהצביעם על האשמים "האמיתיים" במצבה הקשה (הבורגנים ברוסיה, או היהודים בגרמניה). בנוסף להטחת האשמות, ידעו אותן התנועות להצביע על הנפלאות הטמונות בשיטה החדשה, תהיה זו הדוקטרינה הקומוניסטית ברוסיה, הנאצית בגרמניה, או הפשיסטית באיטליה, שתגאל את המדינה ממצבה הקשה.
גם שימוש באיום חיצוני או פנימי, המצריך לכאורה דיכוי זכויות הפרט, ומאפשר אפיון של מתנגדי המשטר כמאיימים על ביטחון המדינה, הוא דרך נפוצה ליצירתה ושימורה של דיקטטורה. בדרך כלל גם נעשה שימוש בעידוד רגשות לאומניים בקרב האוכלוסייה, וניסיון ליצור זהות בין המדינה למנהיג. כך לדוגמה בתקופת המלחמה הקרה ההתנגדות לקפיטליזם או לחלופין לקומוניזם שימשה פעמים רבות, במיוחד באפריקה אסיה ודרום אמריקה, כהצדקה למעשי הפיכה, מלחמות אזרחים, וקיום משטרים רודניים. משטרים אלו אף נהנו לעיתים מתמיכתן של המעצמות, שניסו לרכוש לעצמן אזורי השפעה רחבים ככל הניתן. גם במדינות ערב נעשה שימוש באיום האורב לכאורה מצידה של ישראל, ומאוחר יותר בסכנה הטמונה באסלאם הרדיקלי, על מנת להצדיק את אופיו הלא דמוקרטי של המשטר. גם העובדה כי זכויות כגון חופש הדיבור, חופש דת, ושחרור האישה הנחשבות במערב לחלק מהותי משלטון דמוקרטי, נתפסות פעמים רבות באזור המזרח התיכון כמייצגות חילוניות שמנוגדת לערכיה המסורתיים של החברה, אפשרה את צמיחת הדיקטטורות במדינות אלו.
התמוטטות הדיקטטורה
גורמים שעשויים להביא להתמוטטות משטר דיקטטורי הם משבר כלכלי, כפי שאירע בברית המועצות, הפסד במלחמה, בדומה לגורלם של המשטרים בגרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית, והאימפריה היפנית בעקבות מלחמת העולם השנייה ובמידה מסוימת גם לחונטה הצבאית בארגנטינה לאחר מלחמת פוקלנד, או התקוממות האוכלוסייה, כפי שאירע בגרמניה המזרחית וברבות ממדינות הגוש המזרחי בסיום המלחמה הקרה, וגם במדינות ערב באביב הערבי.
שיש קולר
ג'יי ("שיש") קולר (נולד ב־11 באוקטובר 1939) הוא שחקן, אמרגן, מרצה, מבקר ומפיץ קולנוע ישראלי. כשחקן השתתף בעשרות סרטים ישראליים ובינלאומיים וכן בסדרות טלוויזיה. הפיץ בבתי הקולנוע את הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986), שהפך לאחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי וזכה לפרסום בינלאומי, אחרי ששובץ בידי קולר בתוכנית הרשמית של פסטיבל הסרטים בקאן.
קריירת משחק
קולר החל את דרכו כשחקן בתיאטרון ילדים "במתנו" (מחלקת הילדים של תיאטרון הפועלים "אהל"), שם השתתף בין היתר בתפקידים מרכזיים ב-"בן המלך והעני" (על פי מארק טוויין), "עוץ העצלן", "שלגייה ושבעת הגמדים" (בתפקיד המכשפה) ובהצגות המבוססות על ספריו של יגאל מוסינזון "חסמב״ה" בהן גילם את דמותו של גיבור החבורה ירון זהבי.
למד בסטודיו של ״הבימה״. בין השאר למד תנועה ומחול אצל רחל נדב ונירה פז, משחק אצל משה הלוי, פיתוח קול אצל לולה שנצר ותולדות התיאטרון מפי המרצה דב בר-מלכין. שימש כעוזרו של השחקן והבמאי יצחק ברקת, איש ״הבימה״ כשביים הצגות לסיום שנות הלימודים בבתי ספר.
בלהקת הגדנ״ע השתתף בהצגת ״הם יגיעו מחר״ מאת נתן שחם ובתיאטרון הנוער ״קלעים״, השתתף בהצגת ״כריסטופר קולומבוס״ מאת לופה דה וגה וב-״אהל הדוד תום״ לצידם של עודד קוטלר, גילה אלמגור, אלכס פלג ואחרים.
בהמשך השתתף במעל ל-50 סרטים בארץ ובעולם, בין המוכרים שבהם ניתן למנות את "סוף המשחק" (1996), "קשר האורניום" (1978) ו-"נערת הפרברים" (1979). בין הבמאים הבינלאומיים איתם עבד כשחקן ניתן למנות את מיכאליס קאקויאניס, ריצ׳ארד פליישר  , קן ראסל  , פיטר קולינסון  ועוד.
כמפיק וכמפיץ
במשך קרוב ל-12 שנה, קולר עבד כמשווק וכיחצ"ן עבור חברת "גלובוס גרופ" שהייתה בבעלותם של המפיק מנחם גולן ובן דודו המפיק יורם גלובוס, עבורם תרגם והמציא עשרות שמות עבריים לסרטים זרים. קולר המציא את השם לסדרת הסרטים "אסקימו לימון" (1978-2001) בבימויו של בועז דוידזון. ניהל את היח״ץ של הזמר יהורם גאון, יוסי בנאי, אילי גורליצקי, יהודה ברקן, זאב רווח ורבים אחרים. היה שותף בהפצת מספר סרטים, ובמסגרת זו ״גילה״, הפיץ והמציא את שם הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986) (שיועד במקור להקרנות פנים צה״ליות). את זכויות הסרט קולר רכש מדובר צה"ל, בהפצתו הפך הסרט לאחד מחמשת הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי. הסרט נבחר רשמית להקרנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן, כ-920,000 צפו בסרט בבתי הקולנוע בישראל. קולר הוא בעל הזכויות הבלעדי של מספר סרטים ישראלים, ביניהם "חגיגה לעיניים" (1975) ו-"הזמנה לרצח" (1973) של הבמאי אסי דיין, "אדמה חמה" (1984) בבימוי סרג׳ אנקרי, "אסירי החופש" (1968) בבימויו של יונה זרצקי ועוד.
בעל זכויות ההסרטה הבלעדיות של ״מושל יריחו״, מחזה מאת יוסף מונדי.
פעילות נוספת בתחום
בנוסף לפעילותו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, קולר פעל גם כעיתונאי וכמבקר קולנוע ותיאטרון במספר שבועונים ועיתונים, ביניהם "העולם הזה", "עולם הקולנוע", "קולנוע", "עולם האישה", "מעריב", "פוסט ישראל", "פרימדונה" ועוד.
היה מספר פעמים מאלופי הארץ בתחרויות ידע שונות בתולדות הקולנוע מטעם "התאחדות ענף הקולנוע" ותוכניות רדיו שונות.
מרצה לתולדות הקולנוע בקיבוצים, בבתי ספר ובמוסדות שונים ברחבי הארץ. כאחד מכוכבי תוכנית הרדיו ״קול ישראל לנוער״ השתתף בתפקידים ראשיים בתסכיתי רדיו רבים ובין היתר גילם את אוברון גיבור ״חלום ליל קיץ״ של וויליאם שייקספיר.
קולר הקים את "אקרן", אשר היה הסינמטק הראשון לסרטי איכות בישראל שפעל מספר שנים בתל אביב עד לסגירתו במלחמת ששת הימים.
שימש כדובר וכיחצ״ן של חברת המחשבים ״קונטרול דאטה״, ישראל. כמו כן ניהל את היח״צ של תיאטרון החאן הירושלמי, תיאטרון מחול ״ענבל״ ואף של תיאטרון היידיש של שמעון דז׳יגאן.
קולר כתב, הפיק וביים סרט קצר באורך 27 דקות בשם "פיל ברחובות", שייצג את ישראל באופן רשמי בשנת 1970 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה שצולם על ידי זוכה פרס ישראל לקולנוע דוד גורפינקל. את המוזיקה המקורית הלחין חתן פרס א.מ.ת. נעם שריף. את הסרט ערך דב הניג (היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט ״הנמלט״).
לפני כ-15 ייסד ומנהל ״פרלמנט״ הפועל מדי יום באחד מבתי הקפה במתחם בזל בת״א ובו כ-30 חברים ביניהם מרצים, אמנים, פרופסורים, עורכי דין, רופאים, אדריכלים, אנשי רוח וחברה.
שימש כשופט במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
שימש כסוכן אישי של שחקנית הקולנוע דליה לביא ואמן הפנטומימה קלוד קיפניס איתו הפיק בשנת 1962 את הצגת ״אנשים וחלומות״ שעמו ועם הזמרת נחמה הנדל יצא כנציג ישראל לפסטיבל הנוער בהלסינקי, בירת פינלנד.
סייע לארנון מילצ׳ן בראשית דרכו כמפיק סרטים וכן ליזם הישראלי-קנדי סם דובינר כשהפיק סרט עלילתי על-אודות פסלי ה-"אמלאש" העתיקים שברשותו. קולר הצליח בזכות קשריו לשבץ את הסרט בשני פסטיבלי קולנוע בינלאומיים: פסטיבל קאן ופסטיבל ברלין. בשנת 1970 טיפל בפסטיבל קאן בסרט ״התמהוני״ של דן וולמן שהשתתף בתחרות הרשמית.
ייסד וניהל תיאטרון ילדים בשם "צברון", לו כתב מספר מחזות בפסיבדונים (שם עט), מאת: גילה זוהר.
כתב מחזה מוזיקלי עפ״י יצירתו של ג׳ונתן סוויפט ״גוליבר בארץ הענקים״ (את הפזמונים חיבר דן אלמגור) ביים: מנחם גולן בתיאטרון הנוער שלו ״תילון״.
קישר בין משקיעים למפיקים, יזם ועמד מאחורי הפקות של מספר סרטים ביניהם: ״השיבה מהודו״ (2002) שביים מנחם גולן, ו-״אימי הגנרלית״ (1979) שביים יואל זילבר.
קולר רקם ויזם שיתוף פעולה עסקי בין המפיץ משה אדרי למפיקים דוד זילבר ומיקי רבינוביץ׳.
ניהל חוגים דרמטיים בבתי ספר ברחבי הארץ וביים בהם הצגות לסיום השנה. כך למשל, באחת ההצגות השתתפו בזמנו בילדותם ״שחקנים״ שהתפרסמו מאוחר יותר בתחומים אחרים כ: פרופ׳ רפי קרסו, פרופ׳ אבי עוז, מלכת היופי של ישראל יהודית מזרחי-מזור, מאמן הכדורגל ניסים בכר, דובר מוזיאון ת״א משה דגן.
יוזם הקמת פרס קולנועי חדש: "פרס שיש קולר למצוינות בקולנוע ובטלוויזיה". נשיאת הפרס היא כלת פרס ישראל, השחקנית גילה אלמגור.
Meet Me at Our Spot
Meet Me at Our Spot הוא שיר של הלהקה האמריקאית The Anxiety, המורכבת מהזמרים האמריקאים וילו סמית' וטיילר קול. השיר יצא לראשונהף על ידי חברות התקליטים MSFTSMusic ורוק ניישן ב-13 במרץ 2020, מתוך אלבום האולפן הראשון של הלהקה The Anxiety.
אף על פי שהשיר לא הגיע למצעד בזמן יציאתו, הוא נהיה ללהיט רדום ב-2021 לאחר שנהיה פופולרי בטיקטוק.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-180 מיליון פעמים בספוטיפיי ולמעלה מ-15 מיליון פעמים ביוטיוב.
ב-5 באוקטובר 2021, יצאה גרסה חיה של השיר. נכון לנובמבר 2021, גרסה זו הושמעה למעלה מ-2 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצאה לראשונה ב-24 בספטמבר 2021. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-33 מיליון פעמים.
ריקוד טיקטוק
השיר זכה לאהדה בקרב משתמשי היישומון טיקטוק בזכות הפופולריות הרבה שצברה כוראוגרפיה בליווי פזמון השיר. נכון לנובמבר 2021, נוצרו למעלה מ-400 אלף סרטונים שונים המציגים את הריקוד והשיר.
יוני פרס
יהונתן (יוני) פרס (נולד בשנת 1952) הוא וטרינר ישראלי, מייסד בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, ובעבר מנהל בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן.
ביוגרפיה
יהונתן פרס הוא האמצעי מבין שלושת ילדיהם של סוניה ושמעון פרס, אח לצביה ולדן ולחמי פרס. נולד וגדל בתל אביב.
ב-20 ביוני 1971 במהלך קורס מ"כים, נפלט מנשקו האישי צרור ממנו נהרג, חייל ביחידה. פרס נשפט וריצה שלושה חודשי מאסר.
בשנת 1989 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית. את שנת ההשתלמות עשה ברפואה וכירורגיה של חיות מחמד באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. היה שותף להקמת מרכז לכלבי נחייה בישראל שהוקם בשנת 1991.
פרס הוסמך כווטרינר מומחה ברפואה קלינית של חיות מחמד, וכווטרינר מומחה בחירום וטיפול נמרץ וטרינרי, הראשון בעל תואר זה בישראל.
בשנת 2004 ייסד את בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, והוא עומד בראשו.
פרס פרסם מאמרים רבים בספרות המקצועית. בין השאר כתב פרק בספר "Ettinger's Textbook of veterinary Internal medicine".
פרס נשוי לסיגל שלו ואב לשתי בנות. לפני כן היה נשוי לעיתונאית האוכל והבישול פיליס גלזר. מתגורר בכפר הירוק.
אירן בראט
ביוגרפיה
אירן בראט נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמין בראט (1860–1937) עיתונאי ומתרגם ושל יוליאנה רוט (1856–1939). את לימודיה התיכוניים השלימה בחלקו בעיר הולדתה ובחלקו בבודפשט. היא קיבלה את תואר הדוקטור לרפואה מאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1914 וכמה שבועות לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה. באותה תקופה הגישה מועמדות לתפקיד ונסעה לז'ילינה, שם אישטוואן רוסניאק (לימים נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים) היה הבוס שלה. כסטודנטית עבדה במכון לאנטומיה, לאחר מכן בפיזיולוגיה, ולבסוף במחלקה לפתולוגיה לצד אדן קרומפכר. מ-1917 עד 1924 הייתה תחילה מתמחה ולאחר מכן מרצה במרפאה הפנימית בראשות שאנדור קוראני ומ-1924 עד 1970, עד פרישתה, הייתה הרופאה הראשית של בית ההבראה על שם אליזבת, נסיכת בוואריה בבודקסי (כיום שמו המכון הלאומי לשחפת ולפולמונולוגיה על שם קוראני). בין 1934 לבין 1971 הייתה מזכיר (ה) איגוד הרופאים ההונגריים לשחפת, בין השנים 1958 לבין 1964 הייתה נשיאת קבוצת טוברקולוזה (TBC) ושל האגודה לשחפת ולריאות (1964–1969).
אירן בראט הייתה אחת הדמויות המובילות בתחום מחלות הריאות בהונגריה.
עבודותיה העיקריות
במקור: בתרגום:
אליפות גרמניה בכדורגל 1913
אליפות גרמניה בכדורגל 1913 הייתה העונה ה-11 של התחרות.
מנצחות תחרויות אזוריות היו זכאיות להשתתף בתחרות. לקראת תחילת העונה בוצע איחוד של התאחדות הכדורגל בברלין והחל מעונה זו בעיר נערכה אליפות יחידה.
פ.צ. לייפציג זכתה באליפות באותה העונה. הייתה זו זכייתה השלישית בתואר בתולדות המועדון.
ארגון האליפות
אלוף של העונה הקודמת קיבל זכות להשתתף בתחרות. בנוסף לכך, לתחרות העפילו מנצחי תחרויות אזוריות:
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
כדורגלנים מצטיינים
פאול פומפנר (פ.צ. לייפציג) כבש 5 שערים וזכה בתואר מלך השערים של התחרות.
הוא (שיר של שיר חיימוב)
הוא הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שיר חיימוב. השיר יצא לאור ב-29 ביולי 2019.
רקע וכתיבה
השיר שוחרר במהלך שירותה של חיימוב בלהקה צבאית ותוכנן להיות חלק מאלבום הבכורה שלה. בראיון לאתר פרוגי, שיתפה חיימוב בתמיכה הגדולה שמקבלת ממשפחתה ומהצוות שלה מצד אחד, וכן בהלם והתדהמה מהפרגון והחיבוק החם מתחנות הרדיו. בראיון נוסף לידיעות אחרונות, סיפרה שיר כי מטרתה בבחירת השיר הייתה העברת מסר של העצמה נשית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי יונתן פסטרנק ואורן מיוחס והועלה לערוץ היוטיוב של חיימוב ב-29 ביולי 2019. בקליפ נראית חיימוב שרה לאדם ממנו נפרדה לצד רקדנים ושחקנים.
נשי ובנות חב"ד
ארגון נשי ובנות חב"ד (מכונה בקיצור: נשי חב"ד) הוא הארגון עולמי של נשות חב"ד. לארגון מאות סניפים ברחבי העולם, בעיקר בישראל ובארצות הברית. הארגון מפעיל את תנועות הנוער 'בת מלך' ו'בנות חב"ד', את ארגון הסיוע ליולדות 'שפרה ופועה' ומיזמים נוספים.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת תשי"ב, 1952 בניו יורק על ידי הרבי מנחם מנדל שניאורסון, זמן קצר לאחר שמונה למנהיג תנועת חב"ד. הארגון היה ראשון מסוגו במגזר החרדי, בכך שהתמקד בנשים עצמן, ומטרותיו לא היו גיוס כספים או פעילויות עזר לארגונים הגבריים. והיה בין ארגוני הנשים הראשונים שקמו בארצות הברית.
הרבי ייחס חשיבות רבה להתפתחות הארגון, ואף השתתף בעצמו בוועידות השנתיות של הארגון שנערך בבית מדרשו שבניו יורק
הארגון מפעיל סמינרים ותוכניות עולמיות לבנות מגיל בית הספר ועד זקנה. מתנועת נוער והדרכת כלות, ועד פעילויות ושיעורים לקשישות. במאות קהילות ברחבי העולם, ארגון נשי חב"ד נותן חסותו ל"שבוע האישה היהודייה". אלפי נשים מכל גוני הקשת נפגשות יחד בוועידות של נשי חב"ד כדי ללמד וללמוד, לתת ולקבל השראה, ולשמוע את האג'נדה של הארגון שנקבעה עבור השנה הקרובה.
חטיבת בנות חב"ד, מארגנת פעילויות מקבילות עבור בנות בגילאים צעירים.
הארגון בישראל
מטה הארגון בישראל פועל במרכז צעירי אגודת חב"ד בכפר חב"ד, ומחולק ל-12 מחלקות, הפונות לנשים בכל הגילאים והתקופות. כל בנות חב"ד בישראל חברות בארגון או במיזמי הבת.
הארגון מפעיל פעילות תרבותית וחברתית ענפה לנשות ובנות חב"ד בישראל, ופעם בשנה מקיים כנס ארצי לכלל הפעילות והחברות בארגון. הארגון מעודד ומפעיל פעילות חינוכית, ומפגשי יהדות לנשים, שבהם הנשים לומדות מתורת החסידות ועורכות התוועדויות.
הארגון מפעיל גם את:
מידי מספר שנים מתקיימות בחירות לתפקיד יו"ר הארגון נבחרה בשנת התשע"ט (2019) הגב' מלכי טברדוביץ.
הנהלת הארגון בישראל
'שפרה ופועה'
נשי חב"ד מפעילות ארגון עזרה ליולדות בשם 'שפרה ופועה' התומך מדי שנה באלפי יולדות. הארגון הוקם בשנת תשל"ז בהוראת הרבי מלובביץ' על ידי הרב שלמה מיידנצ'יק ורבו של כפר חב"ד דאז הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
הפעילות כוללת הכנת ארוחות חמות ליולדות ולמשפחותיהן, שירותי שמרטפות בהתנדבות לילדיהן של היולדות ולעיתים גם סיוע במשק הבית ועוד. אחת המטרות המרכזיות של הארגון היא עידוד הילודה. פעם בשנה במוצאי שבת פרשת שמות מקיים הסניף המרכזי שבכפר חב"ד כנס הצדעה לארגון.
תנועת הנוער בת מלך
תנועת הנוער "בת מלך" מיועדות לבנות ונערות עד גיל 14. המדריכות הן תלמידות הכיתות ט' עד י"ב. במסגרת הפעילות, הבנות מחולקות לקבוצות לפי שכבות גיל, לכל כיתה - קבוצה עם מדריכה משלה. פעם או פעמיים בשבוע מתאספות הבנות בשעות אחר הצהריים לפעילות חווייתית.
בשנת 2014 הפכה תנועת הנוער לארגון נוער רשמי המוכר מטעם משרד החינוך, כאשר התאחדה עם ארגונים נוספים לעמותה בשם "ארגון נוער חב"ד": בת מלך, הפנסאים - צבאות ה' ומועדון המעשים הטובים.
PowerBook
ה-PowerBook הוחלף על ידי ה-MacBook Pro בשנת 2006, כחלק מהמעבר של Mac למעבדי אינטל.
סדרת PowerBook 100
באוקטובר 1991, השיקה אפל את שלושת דגמי ה-PowerBooks הראשונים: ה-PowerBook 100 הבסיסי, ה-PowerBook 140 החזק יותר, וה-PowerBook 170 היוקרתי, היחיד עם צג מטריצה פעיל. המחשבים עוררו סערה בתעשייה עם המארז האפור כהה והקומפקטי שלהם, כדור העקיבה המובנה והמיקום החדשני של המקלדת שהשאיר מקום למשענות כף היד משני צידי אמצעי ההצבעה שלהם. מחשבים ניידים באותה תקופה עדיין היו מבוססים על מערכת הפעלה DOS, ונטו למקמם את המקלדת מקדימה לכיוון המשתמש, עם חלל ריק מאחוריה ששימש לעיתים קרובות לסימון מקשי פונקציה. בימים הראשונים של Microsoft Windows, מחשבים ניידים רבים הגיעו עם כדור עקיבה בקצה תבנית המקלדת. מכיוון שהשימוש ב-DOS פינה את מקומו לממשק המשתמש הגרפי, הסידור של ה-PowerBook הפך לפריסה הסטנדרטית שכל המחשבים הניידים העתידיים יישמו בעקבותיו. המחשבים יכלו להריץ כל תוכנה של מקינטוש ולהתחבר לכל רשת של מחשבי מקינטוש. משקל המחשבים היה בין 2.3 ל־3 ק״ג ומחירי הדגמים בארצות־הברית נועו בין 2,300 דולר לדגם הבסיסי ל-6,400 דולר לדגם היוקרתי.
סדרת PowerBook Duo
סדרת "PowerBook Duo" הושקה ב-1992 סדרת מחשבים בתצורת Subnotebook, משולבים עם מחשב שולחני. הם היו סדרה של מחשבים ניידים דקים וקלים מאוד עם מינימום תכונות, שניתן היה להכניס לתחנת עגינה כדי לספק למערכת זיכרון וידאו נוסף, שטח אחסון, קישוריות, וניתן היה לחבר אותם למסך חיצוני.
סדרת PowerBook 500
בשנת 1994 הוצגה סדרת PowerBook 500 מבוססת מעבד Motorola 68LC040, בשם הקוד Blackbird. סדרת דגמי PowerBooks שהיו יותר מעוצבים ומהירים מסדרת 100, שאותה הם החליפו בתור הדגמים הבינוניים והמתקדמים. סדרת 500 כללה צגי LCD אקטיביים, רמקולים בעלי יכולת סטריאו, והם היו המחשבים הראשונים שהשתמש במשטח נגיעה באופן מסחרי; הם גם היו המחשבים הניידים הראשונים שכללו חיבור אתרנט מובנה. סדרת ה-PowerBook 500 הייתה עמוד התווך של קו המוצרים עד ל-PowerBook 5300. סדרת ה-500 הייתה ה-PowerBook הראשון שכלל התקן לחיבור כרטיס PCMCIA, למרות שזו הייתה תכונה אופציונלית שדרשה מהמשתמש להקריב אחד משני חריצי הסוללה הזמינים כדי לאכלס את כרטיס ה-PCMCIA.
סדרת PowerBook 500 הושקה לאחר שאפל כבר העבירה את דגמי המחשבים השולחניים שלה למגוון מעבדי PowerPC, ושדרוג עתידי שלהם הובטח מאז ההשקה. סדרת 500 הופסקה לחלוטין עם הצגת מחליפתה PowerBook 5300 מבוסס PPC, כאשר הדגם PowerBook 190 החליף את הדגם 500 בתור הדגם הבסיסי עם מעבד ה-68LC040 שהציעה אפל.
סדרת PowerBook G3
סדרת ה-PowerBook G3 הושקה ב-1998, עם עיצוב חדש לחלוטין ומארז פלסטיק בצבע שחור. מחשבי הסדרה היו כל כך אופנתיים שדגמי G3 שונים הפכו למחשב האישי של קארי בראדשו בסדרת הטלוויזיה סקס והעיר הגדולה. הסדרה כללה דגמים עם תכונות משתנות, כגון מהירויות עיבוד שונות (מ-233 עד 300 מגה-הרץ) והבחירה בין מסכי 12, 13 או 14 אינץ'. כולם כללו תאי כוננים כפולים המסוגלים להכיל כונני CD-ROM/DVD-ROM, כוננים קשיחים, או אפילו סוללות נוספות. PowerBook G3 דור שנית הושקה בשם הקוד "PDQ", מאוחר יותר ב-1998, עם שינויים קלים באפשרויות התצורה.
סדרת PowerBook G4
ה-TiBooks, כפי שהם כונו, גם הפכו לפריט אופנה. הם היו פופולריים במיוחד בעסקי הבידור, שם הם עיטרו שולחנות עבודה רבים בסרטי קולנוע בהוליווד. בגלל המסכים הגדולים והביצועים הגבוהים שלהם, Titanium Powerbook היו המחשבים הניידים הראשונים שנפרסו באופן נרחב כמחשבים ניידים חלופיים למחשבים שולחניים. הם היו זמינים בתצורות של 400 מגה-הרץ, 500 מגה-הרץ, 550 מגה-הרץ, 667 מגה-הרץ, 800 מגה-הרץ, 867 מגה-הרץ ו-1 ג'יגה-הרץ. הם היו מחשבי ה-Powerbook האחרונים שהריצו את מערכת ההפעלה Mac OS 9.
משבר הסוללות
ב-20 במאי 2005, אפל והוועדה לבטיחות מוצרי צריכה של ארצות הברית (CPSC) הכריזו על החזרה של סוללות ליתיום פגומות של מחשבי ה-PowerBook. סוללות אלו יוצרו על ידי סוני והמחשבים הניידים של חברות אחרות הושפעו מהסוללות הפגומות. ההודעה לעיתונות המשותפת של אפל/CPSC קבעה שקצר פנימי עלול לגרום לתאי הסוללה להתחמם יתר על המידה, דבר המהווה סכנת שריפה. נמכרו כ-128,000 יחידות פגומות. למרות שנראה שהבעיות נפתרו תחילה, הן נמשכו עבור משתמשים רבים. וב-24 באוגוסט 2006, אפל וה-CPSC הכריזו על ריקול נוסף של סוללות נוספות עבור אותם דגמי PowerBook. כ-1.1 מיליון סוללות פגומות נמכרו בארצות הברית וכ-700,000 נוספים בשאר העולם.
הפסקת הייצור
בכנס המפתחים העולמי של אפל בינואר 2006, הושק ה-MacBook Pro. עם זאת, המחשבים הניידים החדשים הגיעו רק בדגמי 15.4 אינץ' ומכשירי ה-PowerBooks בגודל 12 אינץ' ו-17 אינץ' נותרו זמינים למכירה בחנויות של אפל, כמו גם דגם ה-15 אינץ', שנמכר עד שהמלאי אזל. ב-24 באפריל 2006 הוחלף ה-PowerBook G4 בגודל 17 אינץ' בגרסת MacBook Pro בגודל 17 אינץ'. ה-PowerBook G4 בגודל 12 אינץ' נשאר זמין עד 16 במאי 2006, אז הוצג ה-MacBook כתחליף ל-iBook. בגלל זמינותו בתצורות חזקות במיוחד, הוא נחשב גם תחליף ל-PowerBook בגודל 12 אינץ', וסיים את הייצור של כמעט 15 שנים של מחשבים ממותגי PowerBook.
ויליאם הארבט
ויליאם הארבט (באנגלית: William Harbutt; 13 בפברואר 1844 – 1 ביוני 1921) היה אמן בריטי שהמצאת הפלסטלינה נזקפת לזכותו.
ביוגרפיה
הארבט נולד בעיירה נורת' שילדס (North Shields) שבצפון-מזרח אנגליה. הוא למד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון, ולימים היה לעמית (Associate) הקולג'. בשנים 1874–1877 שימש כמנהל בית הספר לאמנות ולעיצוב בבאת'. לאחר מכן פתח בית ספר לאמנות משלו יחד עם אשתו אליזבת (בסי), שהייתה ציירת דיוקנאות מיניאטוריים ידועה.
הארבט המציא את הפלסטלינה בשנת 1897 לערך. הוא ביקש ליצור חומר יצירה עבור תלמידיו שעסקו בפיסול, ויצר חימר רך, גמיש ובלתי רעיל, שצבעו במקור היה אפור. בשנת 1899 הוציא פטנט על המצאתו. ב-1900 הקים את חברת הארבט המשפחתית, שייצרה פלסטלינה - בין השאר כצעצוע לילדים - בכפר באתהמפטון (Bathampton) שליד באת'. הוא הרבה לצאת לסיורים על מנת לשווק את המוצר ולהרצות אודות השקפתו האמנותית. ב-1915 הוציא פטנט על מוצר פלסטלינה נוסף.
להארבט ולאשתו נולדו שבעה ילדים, ששישה מהם הגיעו לבגרות ועבדו בחברה המשפחתית. החברה נוהלה על ידי צאצאי המשפחה וב-1983 העבירה את הייצור שלה מבריטניה לתאילנד.
במהלך סיור לניו יורק שבארצות הברית חלה הארבט בדלקת ריאות ומת ב-1 ביוני 1921.
ערפד מדומה
תיאור ואנטומיה
למיני הערפד המדומה גוף דק, ראש גדול וכנפיים קצרות ורחבות. האוזניים גדולות, קעורות וארוכות במיוחד ומזכירות את אוזני הארנב, והן מחוברות בבסיס בקרום עור עבה. האפרכסות מעוגלות בקצוות ומחורצות במרכז בחריצים גדולים. צפירי האוזן צרים, ארוכים ומחודדים. החרטום קצר ועבה והסנטר גדול ובולט. עיטור העלה האפי של הערפד המדומה מפותח למדי, ומורכב מיריעת עור גדולה שבתוכה קמט בולט דמוי ראש חץ. השיניים חזקות וחדות ומותאמות לתזונה מן החי. החותכות העליונות נעדרות, ומקומן נתפס על ידי זוג הניבים הגדולים שנוטים קדימה. אצבעות הרגל ארוכות ובעלות טפרים גדולים וחזקים.
אורך הראש והגוף של מיני הערפד המדומה 65–95 מ״מ, אורך הזרוע 56–72 מ״מ ואורך האוזן 32–37 מ״מ; משקלם 23–60 גרם ומנין שיניהם 28. קרום התעופה האחורי ארוך ורחב, אך הזנב נעדר או קטום בדומה לשאר בני המשפחה. מלבד הפטמות הרגילות, לנקבה יש זוג פטמות מדומות על הבטן שמשמשות את הגור לאחיזה במהלך הטיסה.
הערפדים המדומים בעלי פרווה ארוכה, צפופה ורכה. הצבע בדרך כלל חדגוני ומשתנה מאזור לאזור. סקלת הצבעים נעה בין אפור כהה לאפור מלוכלך, אפור כסוף, ערמון, חום אפרורי חום-שחרחר ושחור מפוחם. הגחון והחזה בצבע אפרפר חיוור, אפור צפחה או לבנבן. הכנפיים שחורות-סגלגלות, והזרועות, השוקיים, השפתיים והעיטור האפי כתמתמים או ורודים. האוזניים שחרחרות-סגלגלות והצפירים ופנים האוזניים בצבע צהוב או כתום.
תפוצה
מיני הערפד המדומה מצויים בדרום ודרום-מזרח אסיה באזור ההינדו-מלזי. טווח התפוצה משתרע על מזרח אפגניסטן, צפון ודרום פקיסטן, מרבית הודו, סרי לנקה, נפאל, בנגלדש, בהוטן, בורמה, דרום סין העממית, לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, רוב איי הפיליפינים ומרבית האיים הגדולים של אינדונזיה (בורנאו, ג׳אווה, סומטרה, סולאווסי והלמהרה). בין המינים מתרחשת חפיפה ברוב מדינות הודו-סין. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה טרופית או צחיחה למחצה, יער עננים, בתה חופית, ובמידה פחותה גם מדבריות.
אקולוגיה
המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים את שעות היום במגוון מקלטים (מערות, בורות, עצים חלולים, מבנים נטושים, ועוד). הם חיים בדרך כלל בקבוצות קטנות של 3–30 פרטים עם ריחוק חברתית של 9 ס״מ, אך בזמנים מסוימים בשנה עשויות להיווצר מושבות עונתיות גדולות שמכילות 2,000-1,500 פרטים. בתוך המושבות או הקבוצות, יש לעיתים תת-קבוצות משפחתיות סגורות שמורכבות מאמא וצאצאים בגילאים שונים. המושבות בדרך כלל אינן מעורבות עם מיני עטלפים אחרים. הערפדים המדומים נוטים לחפש את מזונם בגובה מטר אחד מהאדמה, והם מאתרים אותו באמצעות האזנה פסיבית עם חוש השמיעה המפותח או באמצעות איכון-הד.
המינים בסוג מוגדרים כעטלפים אוכלי בשר; התזונה שלהם מורכבת מחרקים ופרוקי-רגליים גדולים וחולייתנים קטנים מגוונים (כולל יונקים, עופות, זוחלים ודגים), והם בין העטלפים הבודדים שנוהגים לצוד עטלפים ממינים אחרים כמזון. המינים נחשבים למועילים חקלאות, ופוקדים מגורי אדם בחיפוש אחר חרקים, מכרסמים ולטאות. כאשר הערפד תופס טרף, הוא נוהג לעוף למקום הלינה המוגן שלו ולאכול אותו בשקט. הערפדים המדומים הם מעופפים מהירים במיוחד, והזריזות שלהם מגינה עליהם מטורפים רבים. הגורים נטרפים על ידי עופות דורסים, נחשים, נמייתיים, גחניים וחתוליים.
הזכרים והנקבות חיים ביחד במשך השנה, להוציא את עונת ההמלטות. הרבייה מתרחשת בין נובמבר לינואר. הערפדית ממליטה גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים בין אפריל ליוני לאחר היריון של 150–160 ימים. הגורים גדלים במהירות, ונישאים על ידי האם במשך מספר שבועות. לאחר מכן, האם משאירה אותם במערה עד שהם גדלים מספיק כדי לעוף לצידה. הגורים נגמלים בגיל 2–3 חודשים. הזכרים מגיעים לבגרות בגיל 15 חודשים והנקבות בגיל 19 חודשים. תוחלת החיים בשבי עד 14 שנים. שני המינים בסוג בעלי טווח תפוצה רחב ואוכלוסייה גדולה, ומצב שימורם מוגדר כללא חשש על ידי הרשימה האדומה.
מינים
בסוג זה קיימים כיום 2 מינים:
הסוג מכיל עוד כ-9 מאובנים.
ערפד מדומה אף-דיסק
ערפד מדומה אף-דיסק או ערפד מדומה תונגרי (שם מדעי: Eudiscoderma thongareeae) הוא מין של עטלף קטן ונדיר במשפחת הערפדים המדומים, שאנדמי לאזור קטן בדרום תאילנד והמין היחידי בסוגו. זהו עטלף לא מוכר שנתגלה בתחילת המאה ה-21 והוכר כסוג עצמאי רק בשנת 2015, והוא אחד מתוך שלושה עטלפים שאנדמיים לתאילנד (השניים האחרים הם פרסף תאילנדי ונשפון צינורי באלה). הערפד הדיסקתי נמצא בסכנת הכחדה עקב טווח התפוצה הזעיר שלו שנתון באיום מתמיד מצד בירוא יערות.
מיון וטקסונומיה
הערפד הדיסקתי הוא אחד מתוך 5 הסוגים הקיימים במשפחת הערפדים המדומים והאחרון שנתגלה. בין 2001 ל-2014, נתפסו 3 עטלפים עם אנטומיה ייחודית באזור ספציפי סביב תחנת מחקר במקלט חיות הבר באלה-האלה שבדרום תאילנד, והסברה הראשונית הייתה שמדובר במין חדש בסוג האסייתי ערפד מדומה לאור הדמיון הרב ביניהם. עם זאת, בהמשך התברר שהפרטים הללו חולקים קווי דמיון באנטומיה ובמורפולוגיה הן עם מיני הערפד המדומה שחיים באסיה, והן עם הסוגים ערפד מדומה צהוב-כנף וערפד מדומה אף-לב שחיים באפריקה. בשל כך, חוקרי הטבע הגיעו למסקנה שמדובר בטקסון מונוטיפי. הערפד הדיסקתי תואר מדעית לראשונה בשנת 2015 על ידי קבוצת זואולוגים תאילנדים.
האטימולוגיה של השם המדעי היא כדלהלן: החלק הראשון משמעותו ״אף דמוי דיסק״ בהתייחס לחלק העליון של עיטור העלה האפי שלו, והחלק השני הוא מחווה לחוקרת הטבע התאילנדית סיריפורן תונגריה שהייתה ראש תחנת המחקר במקלט וביצעה מחקרים אקולוגים רבים על חיות בדרום תאילנד ופעלה לקידום פרויקטים לשימורם.
תיאור ואנטומיה
הערפד הדיסקתי בעל מבנה גוף קטן וגוצי, ראש גדול ועגול וכנפיים גדולות ורחבות. החרטום קצר, רחב ומקושת והלחיים נפוחות. האוזניים גדולות וארוכות מאוד - כמעט מחצית מאורך הגוף, והן בעלות קצה מעוגל ומחוברות בבסיסן בקרום עור; צפירי האוזניים מחודדים וארוכים יחסית. עיטור העלה האפי של הערפד הדיסקתי כולל קרום עור גדול ורחב שמשתרע מהשפתיים עד למצח וקצהו העליון בצורת דיסק, כאשר בתוכו יש קרום עור זוטר בולט בצורת עלה תלתן או חץ-לב. העיניים החרוזיות קטנות ובולטות. השפתיים עבות ועגולות והניבים גדולים במיוחד. השיניים המסיביות ושרירי הלעיסה החזקים של הערפד מאפשרים לו לפצח את הכיטין בשריון החיצוני של מיני חיפושיות גדולות.
אורך הראש והגוף של הערפד הדיסקתי 64–66 מ״מ ואורך האוזן 32–37 מ״מ; משקלו עד 36 גרם ומספר שיניו 26. המין חסר זנב, אך קרום התעופה האחורי שלו גדול ומפותח. לערפד המדומה הדיסקתי פרווה שעירה וצפופה, בפרט באזור הראש והצוואר. צבעה הכללי חדגוני ונע בין חום קפה לחום אפרורי כהה או אוכרה, כאשר הגחון, החזה והסנטר נוטים להיות חיוורים יותר ונעים בין בז׳ לאפרפר או לבנבן. הכנפיים וקצות האוזניים בצבע שחור מפוחם, והשוקיים, הרגליים, הזרועות, והעלה האפי בצבע בורדו. פנים האוזניים, וחלקי הפנים החשופים בצבע ורוד בהיר או מלוכלך.
תפוצה ואקולוגיה
הערפד הדיסקתי אנדמי למחוז נרטיוואת בדרום תאילנד סמול לגבול עם מלזיה (באזור חצי האי המלאי). בתוך המחוז, התפוצה שלו מוגבלת לאזור קטנטן בתוך יער באלה בנפות וואנג וסוכירין שנמצא קילומטרים ספורים מהגבול המלזי, והטווח הכולל שלו בתוך היער 5 קמ״ר בלבד; שטח התפוסה של הערפד בתוך הטווח, קטן עוד יותר ומוערך בסביבות 1-0.03 קמ״ר. ההערכה היא שיש אוכלוסיות לא-ידועות גם במלזיה אך טרם נמצאו אינדיקציות לכך. בית הגידול של הערפד הדיסקתי מוגבל ליער באלה - יער גשם טרופי סבוך וירוק-עד עם אקלים חם ולח, ביצות ומנגרובים, שמהווה חלק ממקלט חיות הבר באלה-האלה ומתואר כ״יער האמזונאס של אסיה״.
בשל נדירות המין והיותו יונק חדש יחסית, אין כמעט מידע על הביולוגיה שלו. מאז גילויו של הערפד נלכדו בסך הכול 3 פרטים בטבע (2 נקבות וזכר), שניים מתוכם ברשתות ערפל שנפרסו בגובה 2–3 מטר מקרקעית היער. הערפד מבלה את שעות היום בשינה בעצים חלולים ויוצא לצוד חרקים לאחר רדת החשיכה; בניגוד למינים אחרים במשפחתו שצדים מגוון חרקים, הערפד הדיסקתי מתמקד בעיקר בחיפושיות גדולות, והמורפולוגיה של הלסת שלו מותאמת לריסוק השריון החיצוני שלהן. הערפד מאתר את מזונו באמצעות איכון-הד עם קריאות מאופננות תדר (FM) שבהן הפולסים שהוא מפיק מהאף בעלי טווח רחב בעוצמה נמוכה של 53–55 קילוהרץ עם תדירויות משתנות. אין מידע על הרבייה ומחזור החיים, והם דומים כנראה לסוגים האחרים במשפחה.
אהרן לוי (ראש מועצה)
הרב ד"ר אהרן חי לוי (ב' בטבת ה'תרצ"ח, 5 בדצמבר 1937 – כ"ח בכסלו ה'תשע"ה, 20 בדצמבר 2014) היה רב, איש חינוך, דוקטור להיסטוריה ואיש ציבור ישראלי. שימש כמנהל מחוזות במשרד הפנים וכראש המועצה המקומית הממונה במיתר.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב משה, שכיהן לפני כן כרב בקהילה היהודית הקטנה שנשארה בחברון לאחר פרעות תרפ"ט. סבו היה המקובל הרב יעקב לוי, דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה ומחכמי ישיבת המקובלים בית אל. השם 'חי' נוסף לו בילדותו בשל מחלה. גדל ב, ובילדותו עברה משפחתו לבת ים, שם התמנה אביו לרב העיר. שרת בגדנ"ע ולאחר שירותו הצבאי למד בסמינר למורים מזרחי בירושלים.
ב-1960 התחתן, ועבר לגור במרכז שפירא. במהלך שנות ה-60 יצא לשליחות של כמה שנים בווסטר, דרום אפריקה. חזר לארבע שנים לארץ, במהלכן נסמך לרבנות וסיים תואר ראשון בהיסטוריה, ולאחריהן שב לדרום אפריקה לשליחות נוספת בפארל, שם כיהן כרב, שוחט, מוהל ומנהל בית הספר היהודי. בתקופה זו השלים תארים שני ושלישי בהיסטוריה באוניברסיטת קייפטאון.
בשובו ארצה החל לעבוד במשרד הפנים כממונה על מחוז יהודה ושומרון. ב-1989 החליף את יצחק לבנון כראש המועצה המקומית הממונה במיתר. בתפקיד זה כיהן עד לבחירות לרשויות המקומיות ב-1993. לאחר מכן כיהן כממונה על מחוז המרכז במשרד הפנים וכיושב ראש הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה. ביוני 1995 נעצר יחד עם ראש עיריית אופקים מיכה הרמן בחשד לשוחד, קבלת דבר במרמה והפרת אמונים בעת שהיה ראש מועצת מיתר. על פי החשד, אישר לוי להרמן לקבל תשלומים שונים מהמועצה, בעת שהאחרון עבד בה כגזבר, וכן שהרמן שילם עבור נסיעות לחו"ל ללוי ורעייתו. תיק החקירה נסגר מחוסר ראיות בשנת 1998.
לאחר פרישתו מן השירות הציבורי החל ללמוד בכולל בבית הכנסת ישורון בירושלים.
נפטר מדום לב בשבת חנוכה, 20 בדצמבר 2014 (כ"ח בכסלו ה'תשע"ה), ונקבר בהר המנוחות. שמו הונצח במעגל תנועה במיתר, סמוך למבנה המועצה.
משפחתו
בנו עו"ד משה (מויש) לוי, מכהן כסגן ראש עיריית מודיעין-מכבים-רעות, מייסד מוסדות החינוך החילונים-דתיים "יחד מודיעין". הדליק יחד עם רעייתו נילי (ד"ר לביואתיקה) משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-68 לישראל, לאחר ששניהם תרמו כליה.
אחיו הצעיר נפל בעת שירותו הצבאי.
דודו היה הרב ציון לוי, שכיהן כרבה של פנמה. בן דודו הוא ג'קי לוי.
גיסיו היו המשפיע החב"די הרב ראובן דונין ופרופסור צבי גרונר.
פלתודון סינרוס
פלתודון סינרוס (שם מדעי: Plethodon cinereus) הוא מין של דו-חיים משפחת הפלתודוניים, החי במזרח אמריקה הצפונית שמדרום קנדה בקוויבק והפרובינציות האטלנטיות עד מינסוטה, מערבה עד מיזורי ודרומה עד לצפון קרולינה.
הפלתוון הוא קרובו של פלתודון גלוטינוסוס וידועים שני מופעים שונים באותו מין, הנבדלים בצבעיהם והתגוננותם מטורפים.
תיאור
זוהי סלמנדרה יבשתית קטנה באורך של 5.7 עד 10 ס"מ והיא בעלת גוף נמוך ורירי עם יכולת נשימה מעורה. העיניים גדולות והגפיים קצרות ואיטיות, כשהסלמנדרה משתמשת בעיקר בזנבה להיגוי. היא מופיעה בשני צורות: אדומות גב שהם בעלי פס אדום לאורך גב עד הזנב ולעיתים הוא מופיע בגוונים נוספים כמו: כתום, צהוב ולבן ובמקרים מסוימים אדום לחלוטין בכל הגוף. הצורה השנייה היא אפורי גב, שהם בעלי גב אפרפר דמוי-עופרת. בשני המופעים הבטן שחורה-לבנה ומנומרת.
גביע דייוויס 1974
גביע דייוויס 1974 הייתה התחרות ה-63 במניין מאז ייסוד התחרות.
פלתודון סינרוס
תיאור
הסלמנדרה היא פעילת יום החיה על קרקעית יערות לחים ובהם מחפשת טרף של חסרי חוליות כמו חרקים, קפזנבאים, רבי-רגליים, אמפיפודים ועכבישאים קטנים אותם היא צדה עם לשונה. סוג תזונתם מתבסס בהתאם למופעם כשהאדומים מתבססים על אקריות, קפזנבאים ונמלים בעוד האפורות מתבססות על נמלים, קרדיות ואיזופודים. הם מחבבות מאוד גם טרמיטים הנחשבים למתאימים לצעירים יותר מנמלים.
גביע דייוויס 1974
לתחרות נרשמו 56 נבחרות. הנבחרות חולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". הקבוצה המנצחת במשחקים בין ראשי הבתים הייתה מקבלת את הגביע. שיטת משחקים זו פעלה עד לשנת 1980.
פלתודון סינרוס
תיאור
הסלמנדרות מזדווגות מתחת לסלעים ובולי עצים ביבשה והזכרים משאירים לנקבות חבילת תאי זרע, אותם הם מכניסות לנרתיקם. חלק מהפרטים הופכים למונוגמיים ושומרים יחדיו על אזור הרבייה שלהם מסלנמנדרות אחרות. הנקבות מייצרות 4 עד 17 ביצים בשנה ואלה בוקעות תוך 6 עד 8 שבועות.
גביע דייוויס 1974
המשחק על התואר היה צריך להתקיים בין הודו לבין דרום אפריקה. בשל התנגדות למשטר השלט בדרום אפריקה, נבחרת הודו סירבה להשתתף במשחק שהיה אמור להתקיים בדרום אפריקה. כתוצאה מכך, הגביע הוענק לנבחרת דרום אפריקה. זו הייתה הזכייה היחידה של נבחרת זו בגביע דייוויס.
בית אמריקה
הבית כלל 12 קבוצות כולל דרום אפריקה. הקבוצות חולקו לתת בית הצפוני והדרומי. קולומביה צורפה לתת הבית הצפוני ודרום אפריקה לתת הבית הדרומי. בכל תת-בית לאחר המשחקים המוקדמים, המנצחת קיבלה זכות להתמודד מול מנצחת תת-הבית בשנה הקודמת על ראשות תת-הבית. בין מנצחות תת-הבתים נערך משחק על רשות הבית.
בית אירופה
הבית כלל 33 קבוצות כולל איראן, לבנון, מצרים, מרוקו, ניגריה, ניו זילנד וישראל. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. משתתפי גמר תת-הבית בשנה הקודמת לא השתתפות במשחקים המוקדמים.
בית המזרח
בית המזרח כלל 11 קבוצות כולל אוסטרליה. לאחר המשחקים המוקדמים ארבע הקבוצות החזקות הצטרפו לקבוצות ששיחקו בגמר הבית בשנה הקודמת למשחקים על ראשות הבית.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך אוגוסט-נובמבר 1973 ומשחק הגמר בדצמבר.
נבחרת הודו לא התייצבה למשחק הגמר עקב התנגדות למשטר הפוליטי בדרום אפריקה.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1974 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת איראן.
אוסביו טחרה
אוסביו טחרה (בספרדית: Eusebio Tejera; 6 בינואר 1922 – 9 בנובמבר 2002) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם קדמי.
קריירה
טחרה במדי נבחרת אורוגוואי לקח חלק בזכייתה במונדיאל 1950 כאשר השתתף בכל משחקיה בטורניר, כולל ב"מרקנאסו" שבו אורוגוואי ניצחה 1–2 את ברזיל. בין היתר השתתף טחרה בשלושה טורנירי קופה אמריקה בשנים 1945, 1946 ו-1947, והיה חלק מסגל הנבחרת בטורניר מונדיאל 1954, אם כי לא שיחק בו כלל.
C-Raf
c-Raf הוא אנזים ממשפחת חלבוני קינאזות של סרין ותראונין המקודד באדם על ידי הגן RAF1. לאנזים זה חשיבות במסלול מעבר אותות MAPK/ERK והוא פרוטואונקוגן.
Raf הוא MAP קינאז קינאז קינאז (MAP3K) אשר מופעל בעקבות Ras, שהוא GTPase הנמצא על הממברנה. לאחר הפעלתו Raf-1 יכול לזרחן ולהפעיל את הקינאזות MEK1 ו-MEK2 שבתורם מזרחנים ומפעילים את הקינאזות ERK1 ו-ERK2. חלבוני ERK מופעלים הם גורמים פלאוטרופים הקשורים לפיזיולוגיה של התא ולהם תפקיד חשוב בבקרת ביטוי של גנים המעורבים במחזור חלוקת התא, אפופטוזה, התמיינות ונדידה של תאים.
גן ה-raf הראשון שהתגלה היה האונקוגן v-raf. בהמשך נמצאו הומולוגיים תאיים של v-raf (לא אונקוגניים), שמופיעים בגנומים של איקריוטיים רבים, והתברר כי הם יכולים להפוך לאונקוגנים לאחר שהם עוברים מוטציה. A-Raf ו-B-Raf הם שתי קינאזות עם רצף דומה ל-Raf-1.
אלברכט, דוכס בוואריה
אלברכט, דוכס בוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית:  Erbprinz Albrecht Luitpold Ferdinand Michael, Herzog von Bayern, Franken und Schwaben, Pfalzgraf bei Rhein, 3 במאי 1905 - 8 ביולי 1996), היה ראש בית ויטלסבאך בין השנים 1955–1996.
ביוגרפיה
אלברכט נולד ב-3 במאי 1905 במינכן לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולמריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1913 הוכתר סבו כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם עם תום מלחמת העולם הראשונה הוא הודח במהלך המהפכה הגרמנית, והמשפחה עברה להתגורר בטירול באוסטריה.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אלברכט להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עבר לאחוזתו בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1948 התקבלה החלטה משפטית, כי לראש הבית יש את היכולת לקבוע אילו נישואים קבילים בשושלת, ובעקבות כך הכיר אביו בנישואיו ב-18 במאי 1949 כנישואים שושלתיים, ובעקבות כך קיבלו ילדיו את התארים המשפחתיים.
בשנת 1959 החזיר אלברכט ליוון בטקס רשמי לפאולוס, מלך היוונים, את תכשיטי הכתר היווני שהיו בחזקת בית ויטלסבאך מתקופת אותון, מלך יוון. בשנת 1980 ערך אלברכט טקסים מפוארים בבוואריה, לרגל יום השנה ה-800 לשלטון בית ויטלסבאך בבוואריה.
אלברכט היה צייד מעולה וחוקר איילים, והחזיק ברשותו 3,425 סטים של קרניים, שחלקם מוצגים כיום בתערוכת קבע בטירה המלכותית לשעבר בברכטסגאדן. בנוסף הוא גם חיבר שני ספרים על חיי הצבאים, והוא ואשתו השנייה קיבלו דוקטורט של כבוד מהפקולטה הביולוגית של אוניברסיטת מינכן. בעת ביקורו בברזיל בשנת 1953 פגש אלברכט את זן הכלבים Fila Brasileiro, ואף הביא לגרמניה כמה כלבים כאלה.
ב-8 ביולי 1996 מת אלברכט בטירת ברג על יד שטרנברג בבוואריה, ובנו פרנץ, דוכס בוואריה ירש את תאריו.
משפחתו
ב-3 בספטמבר 1930 התחתן אלברכט עם מריה דרסקוביץ', רוזנת טראסקוטיאן, בתם של דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בשנת 1971 התחתן אלברכט עם מריה-ינקה קגלביץ', רוזנת בוז'ין, בתם של סטפן קגלביץ', רוזן בוז'ין וקלרה זיקי, רוזנת זיק וואשונקאו, אך לא היו לו ילדים ממנה.
אליפות העולם בראלי עונת 2021
עונת 2021 באליפות העולם בראלי היא העונה ה-49 בה מתקיימת האליפות. האליפות מוכרת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כאליפות הבכירה בקטגוריית הראלי.
במהלך העונה התקיימו 12 מרוצים. בדומה לעונת 2020, גם השנה השפיעה מגפת הקורונה על העונה והביאה לביטולם של מספר מרוצים.
בסיום העונה זכה סבסטיאן אוז'ייה באליפות בפעם השמינית. קבוצת טויוטה זכתה באליפות היצרנים.
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המסיימים את התחרות ראשונים בהתאם לפירוט בטבלה הבאה.
פאדיה נאסר אבו אלהיג'א
פאדיה נאסר אבו אלהיג'א (מערבית: فادية ناصر أبو الهيجا; נולדה ב-1955) היא חוקרת ערביה-ישראלית של שיטות מחקר, הערכה ומדידה בחינוך. היא פרופסור מן המניין לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ומשמשת כראש החוג לתכנון לימודים והוראה. אבו אלהיג'א היא הערביה-ישראלית הראשונה שקיבלה פרופסורה באוניברסיטה בישראל והאישה הערביה הראשונה שמונתה כחברה במועצה להשכלה גבוהה בישראל. בפברואר 2016 הייתה אחת משישה מתוך 19 חברי המועצה, שהתפטרו במחאה על כך ששר החינוך נפתלי בנט הדיח את פרופסור חגית מסר ירון מתפקידה כסגן יושב ראש המועצה.
ביוגרפיה
עבדה כמורה בתיכון בטירה. בשנת 1977 סיימה תואר ראשון במדעים באוניברסיטת תל אביב (במתמטיקה, ביולוגיה וכימיה). בשנת 1980 קיבלה תעודת הוראה במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1989 סיימה תואר שני בשיטות מחקר בחינוך באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1997 סיימה דוקטורט בשיטות מחקר, הערכה וסטטיסטיקה בחינוך מאוניברסיטת ג'ורג'יה בארצות הברית במלגת השגרירות האמריקאית בתל אביב לסטודנטים ערביים.
בשנת 2010 מונתה לדרגת פרופסור באוניברסיטה, בכך הייתה לאישה הערבייה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור באוניברסיטה בישראל. בשנת 2012 מונתה בהמלצת שר החינוך כחברה במועצה להשכלה גבוהה, אך בפברואר 2016 הייתה אחת משישה מתוך 19 חברי המועצה, שהתפטרו במחאה על כך ששר החינוך נפתלי בנט הדיח את פרופסור חגית מסר ירון מתפקידה כסגן יושב ראש המועצה. בשנת 2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב, ובשנה זו נבחרה גם כמצטיינת הוראה בפקולטה לחינוך.
תחומי המחקר שלה הם: במתמטיקה, במדעים ובסטטיסטיקה - גורמים המשפיעים על הישגים, אבחון תפישות מוטעות ומדידה. תחומי ההוראה שלה הם: מדידה, מתודולוגיה מחקרית, שיטות מחקר וסטטיסטיקה.
סויוז TM-14
סויוז TM-14 (ברוסית: Союз TM-14) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-17 במרץ 1992 מקוסמודרום בייקונור שנמצא בקזחסטן ומופעל על ידי רוסיה, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: אלכסנדר ויקטורנקו, אלכסנדר קאלרי וקלאוס-דיטריך פלאדה מגרמניה. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל מיר, החלפת צוות קיים וביצוע מחקרים שונים.
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות וצוות התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. קלאוס-דיטריך פלאדה טס לחלל כנציג גרמניה. הוא ביצע מספר רב של מחקרים בתחום הרפואה, ביולוגיה, פיזיקה ותורת החומרים. הוא חזר לכדור הארץ על סיפון חללית סויוז TM-13 ב-25 במרץ 1992
אלכסנדר ויקטורנקו ואלכסנדר קאלרי המשיכו בביצוע מחקרים בתחומים שונים כולל גידול גבישים, ביצוע צילומים וחקר חוסר משקל. ב-8 ביולי בוצעה פעילות חוץ רכבית במשך כולל של כשעתיים. מטרת פעילות זו הייתה בהחלפת ציוד פגום של מודול "קוואנט 2". במהלך שהיית צוות בתחנת החלל הם קיבלו אספקה באמצעות חלליות פרוגרס M-12 ו-פרוגרס M-13
ב-9 באוגוסט 1992 סויוז TM-14 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה אלכסנדר ויקטורנקו, אלכסנדר קאלרי ומישל טונני מצרפת (הגיעה בסויוז TM-15). הנחיתה בוצעה ב-10 באוגוסט בשטח לא מאוכלס במרכז קזחסטן
תיאו אנגלופולוס
תיאודורוס (תיאו) אנגלופולוס (ביוונית: Θεόδωρος Αγγελόπουλος) (27 באפריל 1935 – 24 בינואר 2012) היה במאי, תסריטאי ומפיק סרטים יווני. אנגלופולוס נחשב על ידי חלק ממבקרי הקולנוע לאחד מגדולי הבמאים בעולם. על סרטו נוף בערפל זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989, ועל סרטו נצח ועוד יום זוכה פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 1998.
ביוגרפיה
אנגלופולוס נולד באתונה בשנת 1935 למשפחה ממעמד הביניים, כילד חווה את פלישתן של גרמניה ואיטליה ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה. אנגלופולוס למד משפטים באוניברסיטה הלאומית של אתונה, ולאחר שירותו הצבאי נסע לפריז כדי ללמוד בסורבון. במשך הזמן החל ללמוד קולנוע בבית, לפני שחזר ליוון. שם עבד כמבקר קולנוע. אחרי ההפיכה שחוללה הדיקטטורה הצבאית היוונית ב-1967 החל לביים סרטים. את הסרט הקצר הראשון שלו ביים בשנת 1968. ב-1970 ביים אנגלופולוס את סרטו העלילתי הראשון, "שחזור". לאחר מכן ביים טרילוגיית סרטים היסטוריים על יוון: "הימים של 36" (1972), "מסע השחקנים" (1975) ו"אלכסנדר הגדול" (1980) בשנות השמונים ביים שלושה סרטים שכונו על ידו "טרילוגיה של שתיקה": שתיקת ההיסטוריה בסרט "המסע לקיתרה" (1984), שתיקת האהבה בסרט "מגדל הדבורים" (1986) ושתיקת האל בסרט "נוף בערפל" (1988).
בשנת 1978 כיהן כחבר בוועדת הפרס של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בברלין, ובשנת 2000 היה נשיא חבר השופטים פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-22 במוסקבה. היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים בשנת 2009. באפריל 2011, ביקר שוב בישראל והעביר סדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
אנגלופולוס מת ב-24 בינואר 2012, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בעת צילום הסרט האחרון שלו באתונה. התאונה אירעה כאשר אנגלופולוס בן ה-76 ניסה לחצות כביש סואן. אופנוע פגע בו והוא נלקח לבית החולים, שם מת מספר שעות לאחר מכן.
סגנון ונושאים ביצירתו
אנגלופולוס היה מרקסיסט ואתאיסט, וברבים מסרטיו, לצד היבטים קיומיים ומטאפיזיים, קיימים גם היבטים פוליטיים. נושא חוזר בסרטיו הוא הניסיון להראות כיצד הפוליטיקה וההיסטוריה מגבילות ומעצבות את חייהם של יחידים. כמה מסרטיו מגוללים את תולדותיה העקובות מדם של יוון המודרנית בפרט ושל אירופה בכלל, כמו הימים של 36, המתאר את הרקע למלחמת האזרחים היוונית, אך אחרים מציעים מבט פיוטי, אישי ומופשט יותר על המציאות, כמו מגדל הדבורים.
מיילס טרנר
מיילס טרנר (באנגלית: Myles Turner; נולד ב-24 במרץ 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
טרנר נולד בבדפורד שבטקסס בנם של מרי ודייוויד טרנר. בתיכון הצטיין בכדורסל, ונבחר למשחק כוכבי התיכונים של נייק ולמשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. הוא היה חבר בסגל נבחרת ארצות הברית לאליפות אמריקה עד גיל 18 ב-2014 שהתקיימה בקולורדו ספרינגס. במהלך הטורניר רשם 7.2 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק, כמו כן השיג במהלך חמשת משחקי הטורניר 18 חסימות, שיא אליפות.
ב-2014 החל ללמוד ולשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנתו היחידה באוניברסיטה השיג ממוצע של 10.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-2.6 חסימות למשחק, הוא נבחר לשחקן השנה הראשונה של העונה בליגת הביג-12. בתום העונה הודיע על כוונתו להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.