cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל וינסון
ביוגרפיה
נושאת מטוסים מסדרת נימיץ קרל וינסון (CVN-70) נקראה על שמו. וינסון אף השתתף בטקס השקתה ב-15 במרץ 1980, כשהיה כבר בן 96.
MTBF
MTBF (ראשי תיבות של "Mean time between failures", בעברית "זמן ממוצע בין תקלות", או זמב"ת), הוא אורך הזמן הממוצע שעובר בין סיום או פתרון לתקלה או כישלון מסוימים לבין תקלה או כישלון אחרים, במערכת או ברכיב מסוים של מערכת. מדד זה מבטא אמינות מערכת (אנ).
MTBF הוא מדד חשוב בבחירה בין מספר מוצרים קיימים, בהערכת ביצועים של מוצר מסוים, ובפיתוח של מוצרים חדשים. הנדסת אמינות הוא התחום בהנדסה, אשר עוסק בחישובים והערכות של MTBF, ולרוב הם מבוצעים באמצעות תוכנות לחיזוי אמינות, הפועלות לפי שיטות ותקנים שונים (כגון MIL-HDBK-217, Telcordia, Siemens Norm, FIDES). ערך MTBF שכזה נקרא MTBF חזוי, מוערך, או מחושב.
עם זאת, חיזוי ה-MTBF אינו מחליף מדידות מדויקות, וכאשר מוצר מסוים כבר קיים ופעיל, ניתן לקבל את ערך ה-MTBF על פי איסוף נתוני הפעילות של המוצר, וחישוב של MTBF מדוד.
מושגים קרובים
ישנם מספר מושגים הקרובים ל-MTBF, והם שואפים לבטא בצורה מדויקת יותר את אופן פעילות הרכיב או המערכת, במצבים תקינים ובמצבי תקלה. הסיבה לכך, היא שמערכות רבות מכילות רכיבים שאינם קריטיים לפעולתן, וכשל ברכיבים אלו, אינו גורר כשל במערכת כולה. לדוגמה, קלקול במקלט רדיו אשר נמצא בכלי רכב, אמנם משפיע על ה-MTBF של הרכב כולו, אבל אינו מונע את השימוש הבטוח ברכב. מדד הדומה ל-MTBF אך משקף את המרכיבים הקריטיים של מערכת מסוימת - הוא ה- MTBCF (ראשי תיבות של "mean time between critical failures").
עקב הגדרתו של ה-MTBF בתור מדד לזמן בין תקלות, ישנה מעין הנחה סמויה, שאחרי התקלה יבוצע תיקון, והמערכת תשוב לפעול (עד התקלה הבאה). עם זאת, לעיתים יש שימוש ברכיבים או מערכות חד-פעמיים, אשר בעת תקלה הם מוחלפים באחרים. במצבים כאלו, נהוג להשתמש ב-MTTF (ראשי תיבות של "Mean time to failure"), המייצג את אורך הזמן הממוצע עד לתקלה (ולמעשה את אורך החיים של מוצר חד-פעמי).
דוכסות סקסוניה-אלטנבורג
דוכסות סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Sachsen-Altenburg; נהגה "זקסן-אלטנבורג") הייתה דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-ויימאר (ויימאר הסקסונית) ב-1603, והתאחדה לאחר מכן לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, והוקמה שוב בשנת 1826, והתקיימה עד 1918.
גאוגרפיה
הדוכסות הייתה אחת מהמדינות הקטנות ביותר של הקיסרות הגרמנית, עם שטח של 1,323 קמ"ר ואוכלוסייה של 207,000 (1905), מתוכם התגוררו כחמישית האוכלוסייה בבירה אלטנבורג. שטחה של הדוכסות היה מורכב משני שטחים שהיו מופרדים על ידי שטח השייך לנסיכות רויס. כלכלתה התבססה על חקלאות, ייעור, ותעשייה זעירה.
בית וטין
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
הקמה ראשונה
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג. הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף היה לה זכות הצבעה ברייכסטג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים. בעקבות כך הפכה הדוכסות לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
הקמה שנייה
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בפרוסיה, ולאחר מכן הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
פירוק הדוכסות
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג להתפטר, ובתחומי הדוכסות הוקמה המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
ראשי בית סקסוניה-אלטנבורג
לאחר מותו של גאורג מוריץ ללא יורשים, עברה ראשות בית סקסוניה-אלטנבורג לבית סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
רכבות דונצק
רכבת דונצק (באוקראינית: Донецька залізниця; ברוסית: Донецкая железная дорога) היא מפעילת תחבורת הרכבות במזרח אוקראינה, במיוחד באזור דונבאס (אגן הפחם של דונצק). הרכבת היא אחת משש מסילות ברזל טריטוריאליות שבבעלות רכבת אוקראינה ונמצאת תחת שליטה חלקית של ממשלת אוקראינה עקב ההתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה, שהביאה לכך שהממשל המרכזי בקייב איבד בפועל את השליטה על מחוז דונצק.
בשל המלחמה בדונבס, רק חלקים ממסילת הברזל בדונייצק פועלים. בחודש דצמבר 2014, חברת Ukrzaliznytsia הקימה סניף חלופי לרכבת דונייצק ומטהו עבר מהעיר דונצק (שנכבשה על ידי הבדלנים) לעיר לימן.
מידע כללי
הרכבת בדונצק נוצרה בשנת 1953 על ידי מיזוג בין הרכבת צפון-דונצק (שמרכזה בעיר ארטמייבסק) ורכבת דרום-דונצק (שמרכזה בעיר יאסינובאטה).
הרכבת משרתת את החלק החשוב ביותר לתעשייה כמו אזור דונבאס - דונייצק ולוהנסק, כמו גם חלקים מזפוריז'יה, חרקוב ודנייפרופטרובסק (שבאוקראינה) ובכך משתלבת כמסוע מרכזי ונתיב הובלה יחיד לדונבאס ודניפרו, האזורים המרכזיים של רוסיה ואוקראינה, אזור וולגה והקווקז. למסילת הרכבת שתי תחנות מעבר גבול בגבול רוסיה-אוקראינה שעליהן אין שליטה בשל תנאי מלחמה.
בדרום, לרכבות דונייצק יש גישה לים אזוב דרך הנמל המסחרי של מריופול, כמו גם גישה למרכז התעשייה הגדול ביותר באוקראינה - מריופול. אורך הרכבת של דונייצק הוא 13 אחוז מהאורך הכולל של כלל רשת הרכבות האוקראינית. במקביל, חלקו מהווה 47 אחוז מהעומס ו-36 אחוז מכלל הרכבות האוקראיניות. המסילה ממוקמת על שטח של 57,000 קמ"ש.
רכבת דונייצק היא דרך התחבורה העיקרית, המשרתת נוסעים וכמות גדולה של מתקנים תעשייתיים שונים: מכרות פחם, מתכות, מערות פחם וצינורות, מפעלי בנייה למכונות ובניית מכונות, כימיה, חשמל, מזון ותעשיות אחרות.
בדצמבר 2014 בפקודת ממשלת אוקראינה כל שטחה של רכבת דונייצק והחברות הקשורות אליה, הממוקמות בשטח אוקראינה שהיו בשליטת המדינה, הועברו למינהל הזמני של הרכבות הדרומית ורכבות צ'דניפר.
מבנה
בעבר היו גם שתי מנהלות אחרות:
התחנות המרכזיות ברכבת של דונייצק הם: יאסינובאטה, דונצק, מריופול, דבלצבה, אילובאיסק, לוהנסק, פופאסנה, קונדראשבסקה-נובה, פוקרובסק, קראמטורסק, סלוביאנסק, קוסטיאנטיניבקה, מיקיטיבקה, ליימן, צ'רבונה מוילה.
פלישת רוסיה לאוקראינה (משנת 2014)
בשנת 2016 חודשה פעילות הרכבות בלוהנסק.
ב-28 במאי 2016, אנשי הרכבת שעבדו עבור הרפובליקה העממית של דונייצק ביאסינובטה, מחו נגד כישלון ממשלת אוקראינה בתשלום שכרם. ב־28 ביולי, נחשף כי ההפגנות היו לגיטימיות והממשלה חייבת לעובדים כסף עבור השירותים שניתנו. זה כלל תהליך של ארגון מחדש וסוגיה שממשלת אוקראינה מנסה לפתור. הדובר מטעם רכבת אוקראינה אישר כי כל העובדים שעדיין עובדים ברכבת דונייצק במסגרת אוקראליזניציה (UZ) שבבעלות ממשלת אוקראינה אינם מכירים בהעסקתם בשום מקום אלא ברכבת דונייצק.
C4ISTAR
בתחום הנדסת המערכות, ובפרט הצבאיות ומערכות שליטה ובקרה, C4ISTAR הם ראשי תיבות המתייחסים לתשתית, לתפקיד של יחידות צבאיות או אנשים, או לנהלים, כדלקמן:
הסבר
השם C4ISTAR מתייחס למרכיבים השונים של מערכת שליטה ובקרה צבאית מודרנית, שכן מערכות פיקוד מודרניות מכילות את חלקם, רובם ואף כולם (כגון צי"ד של צה"ל). מערכות פיקוד בסיסיות נקראות "שליטה ובקרה" (בראשי תיבות: שו"ב) ונקראות בקיצור C&C. כדי שמערכות כאלו יעבדו טוב הן חייבות לכלול ציוד תקשורת כגון מכשיר קשר שדרכו הפיקוד יעביר את פקודותיו לדרג הלוחם, ואילו הדרג הלוחם יעביר תמונת מצב מהשטח לפיקוד. אלמנט זה הוסיף C נוספת לראשי התיבות של מערכות כאלו, המייצג Communication. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מערכות קשר אנלוגיות הוחלפו או מוחלפות במערכות קשר דיגיטליות, ובעשורים הראשונים של המאה ה-21 יותר ויותר מערכות קשר ושו"ב מבוססות על מחשבים, דבר שהוסיף את ה-C הרביעית לראשי התיבות.
המערכות המודרניות מספקות לא רק שליטה ובקרה ותקשורת, אלא גם מקבלות מודיעין צבאי מאמצעי איסוף ותצפית בשטח, מיחידות סיור ומאגף המודיעין, בהכרה שמודיעין ומתן תמונת מצב טובה של השטח משפר רבות את הלחימה בו. מערכות מודרניות מקבלות את המודיעין ומציגות אותו לפיקוד ולכלל הכוחות הלוחמים, במיוחד במערכת דיגיטליות שבהן יש צג המאפשר תצוגה ויזואלית של השטח ומפות עם מידע עליהן. מערכות כאלו מסומנות ב-C4I.
לבסוף, מעבר לפיקוד, שליטה ובקרה, תקשורת ומחשבים, וניהול המידע המודיעיני, מערכות שו"ב מסיימות מסייעות גם בניהול האש על ידי סימון מטרות והפניית כוחות שונים לתקוף אותן. את המטרות מסמנים יחידות סיור, כלי טיס שמנטרים את השטח מלמעלה ואף הכוחות הלוחמים עצמם (כולל חי"ר וטנקים). מערכות STAR מאפשרות להם לסמן מטרות ולחלוק אותן עם שאר הכוחות באופן מהיר, דבר המאפשר סגירת מעגל אש יעילה והשמדת המטרות.
C3/C&C
Command and Control; C²IS - Command, Control and Information Systems;  C³ - Command, Control and Communications;
C4
Command, Control, Communications and Computers
C4I
Command, Control, Communications, Computers and Intelligence
C4I2
Command, Control, Communications, Computers, Intelligence and Interoperability
C4ISR
Command, Control, Communications, Computers, Intelligence, Surveillance and Reconnaissance
C5I
Command, Control, Communications, Computers, Combat systems and Intelligence
C5ISR
Command, Control, Communications, Computers, Combat systems, Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance;
S&R
Surveillance and Reconnaissance
STA
Surveillance and Target Acquisition
STAR
Surveillance, Target Acquisition, and Reconnaissance
STANO
Surveillance, Target Acquisition, and Night Observation
ISR
Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance
C³ISTAR
Command, Control, Communications, Intelligence, Surveillance, Target Acquisition and Reconnaissance
C³ISR
Command, Control, Communications, Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance
דיאנה מולדואר
דיאנה מולדואר (באנגלית: Diana Muldaur; נולדה ב-19 באוגוסט 1938) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, מועמדת לפרס אמי.
קריירה
מולדאר נולדה בניו יורק, ניו יורק, אך גדלה במרתה'ס ויניארד, מסצ'וסטס. היא החלה ללמוד משחק בתיכון, המשיכה וסיימה את בלימודיה במכללת סוויט ברייר, שבוירג'יניה, בשנת 1960. היא למדה משחק אצל סטלה אדלר והחלה לבנות לעצמה שם על במת התיאטרון של ניו יורק. בשלב מסוים היא הייתה חברה במועצת המנהלים של איגוד שחקני המסך, והייתה האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת האקדמיה לאמנויות ולמדעי הטלוויזיה (1983-1985).
תפקידיה בטלוויזיה כוללים את עו"ד רוזלינד שייס ב-"פרקליטי אל איי" וד"ר קת'רין פולאסקי בעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא". היא הופיעה גם בסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", כקצינת המדע ד"ר אן מאלהול (בפרק ""Return to Tomorrow"), וכד"ר מירנדה ג'ונס (בפרק "Is There in Truth No Beauty?"). היא העניקה את קולה לדמות של ד"ר לזלי תומפקינס ב-"באטמן - הסדרה המצוירת". בקולנוע, היא כיכבה במספר סרטים ובהם: "The Other", "One More Train to Rob", "McQ" ו-"The Lawyer".
מולדואר עבדה בשיתוף עם ריצ'רד דייסרט (שלימים יהיה שותפה בסדרה "פרקליטי אל איי") בתיאטרון "Circle in the Square" שבניו יורק באמצע שנות ה-60. בשנת 1967 היא כיכבה בתפקיד באורח בפרק "Fandango" של סדרת המערבון "Gunsmoke", יחד עם ארנס ג'יימס. קטע של הדיאלוג נדגם מהפרק, והוכנס אל אלבום להקת פינק פלויד "The Wall". מולדואר הופיעה בפרק "Time and Memories" של הסדרה "הוואי חמש-אפס", כאהובתו לשעבר של סטיב מק'גארט (ג'ק לורד).
בשנת 1979 היא כיכבה בסרט טלוויזיה של רשת NBC המבוסס על המחזה "The Miracle Worker" (עושה הנפלאות), שבו היא גילמה את דמותה של קייטי קלר, אימה של הלן קלר. עוד השתתפו בסרט זה: מליסה גילברט, צ'ארלס זיברט ופטי דיוק.
למולדואר היה תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "McCloud", והיא גילמה את דמותה של ג'וי אדמסון בדרמה הטלוויזיונית הקצרה "Born Free" אודות אלזה הלביאה. בשנת 1968 היא הופיעה כחייזר ידידותי בפרק "The Life Seekers" של הסדרה "The Invaders". בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "Kung Fu" בשנת 1973, ביחד עם דייוויד קאראדין, היא השתתפה בפרק "The Elixir", בו שיחקה אשת בידור נודדת שמשתוקקת לחופש מגברים - נושא אקטואלי באותה העת - וכן כיכבה בפרק הפיילוט של "Charlie's Angels". היא הופיעה ב-"The Tony Randall Show" וב-"The Incredible Hulk" כהלן באנר, אחותו של דייוויד באנר, בפרק "Homecoming" של העונה השלישית. היא שחקה נזירה בעונה החמישית של "Sanctuary". היא שיחקה את דמותה של ד"ר אליס פולי בסדרת הטלוויזיה "שנה בחייך" עם שרה ג'סיקה פרקר ושיבחה את התוכנית כדוגמה לאופן שבו הטלוויזיה הפכה להיות יותר מציאותית לגבי נשים. היא גם הופיעה בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "The Rockford Files". בשנת 1975, במהלך פרק 21 של העונה הראשונה של הסדרה, מולדואר שיחקה "Mrs. Banister", אישה שיש לה רומן עם שותפו לתא לשעבר של הדמות הראשית של הסדרה. בשנת 1991, היא שיחקה ככוכבת-אורחת את לורן ג'ופריס, הלקוחה העיקרית של פרי מייסון וחברתו לחיים של דלה ריס בסרט טלוויזיה של NBC בשם "Perry Mason and the Case of the Fatal Fashion". ואלרי הרפר, סקוט באיו ואליי ווקר גם כן הופיעו בסרט זה.
מסע בין כוכבים: הדור הבא
מולדואר ידועה כשחקנית המגלמת "דמויות מכובדות, מתוחכמות". לפיכך, לעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", המפיקים בחרו בה כדי להחליף את גייטס מק'פאדן, שגילמה את דמותה של קצינת הרפואה הראשית ד"ר קראשר בעונה הראשונה; בניגוד לד"ר קראשר, לד"ר פולאסקי אין עניין רומנטי בקפטן ז'אן-לוק פיקארד (פטריק סטיוארט). "היינו זקוקים למישהי קצת יותר מחוספסת", ריק ברמן הסביר את הבחירה. "קייט היא אישה חזקה, בטוחה עם חספוס פריך שיכול להחזיק מעמד מול קפטן פיקארד. מערכת היחסים שלהם היא לא כל כך שונה מזו שהייתה בין קירק לבין ספוק ... למרות שלא הייתה לנו כל כוונה לנסות ולשכפל את הצוות המקורי".
לאחר ליהוקה, אמרה מולדואר:
למולדואר היה ניסיון בעבודה לצד דפורסט קלי, ששחק את ד"ר מקוי, כאשר היה כוכב אורחת ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", בה גילמה את דמותה של ד"ר אן מאלהול בפרק "Return to Tomorrow".
חלק ממבקרי הטלוויזיה שיבחו את הופעתה של מולדואר, עם אחד שציין כי "החום המריר, הענייני שמשחק נפלא לצד חלק מהדמויות הקבועות האחרות הקרות". התוספת של מולדואר, יחד עם וופי גולדברג, שירתה גם כתיקון להיעדר נשים מצוות השחקנים הראשי הקבוע, שכן עם עזיבתן של גייטס מק'פאדן ודניס קרוסבי - נותרה רק מרינה סירטיס, מה שמזכיר את חוסר האיזון בין גברים לבין נשים ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
בסופו של דבר, עם זאת, העבודה על התוכנית בסינדיקציה הייתה עבור מולדואר חוויה "אומללה", ואמרה, "הדמיון והשמחה לא היו שם". "כולם היו מחוץ לעצמם. אני לא חושבת שהם היו שמחים שיש להם אותי שם". "זה לא היה מה שקיוויתי שיהיה. חשבתי שזה יהיה נפלא ויצירתי, וגיליתי שזה לא היה אף אחד מהדברים האלה. אבל זה כן נתן לי טרקיז. אני אוהבת טרקיז. הם יקרים לי מאוד".
לאחר שעזבה את התוכנית, אמרה מולדואר במאמר לעיתון The Palm Beach Post: "הרבה אנשים שואלים אותי למה השתתפתי במסע בין כוכבים במשך שנה אחת בלבד, ואמרתי 'כי זה נשמע נפלא, יצירתי ומהנה ותיאטרון ילדים'. זה לא היה כל הדברים האלה ... זאת הייתה טעות שלי".
פרקליטי אל איי
לאחר מכן, מולדואר המשיכה לתפקיד שבגינו זכתה לשתי מועמדויות לפרס אמי - כעורכת הדין הנדחפת ותאבת-הכוח רוזלינד שייס, בסדרה "פרקליטי אל איי" (עונות 4-5; שנים 1989-1991). על יצירתה של רוז, מולדואר אמרה:
באחד הפרקים, אן קלסי (דמות המגולמת על ידי השחקנית ג'יל אייקנברי) אומרת לשייס: "אם היית גבר, היית זוכה למחיאות כפיים על ההישגים שלך". מולדואר התעקשה שהדמות שלה "הייתה פשוט חזקה מדי עבור הרבה גברים".
מולדואר תיארה את שחקני "פרקליטי אל איי" כ"משפחה קרובה", ואמרה שהיא "נרגשת" לשחק דמות של נבל כמו שייס, לאחר שהיא גילמה את "הפילגש של כולם במשך 20 שנים", והביעה התפעלות לאופן בו הקהל קיבל את דמותה של שייס:
הסצנה שבה רוז ולילנד מתגלים במיטה ביחד הייתה מדורגת במקום ה-38 ברשימת 100 הרגעים הגדולים ביותר בטלוויזיה של המגזין EGG. לא פחות מרהיבה היה היציאה הקטלנית של רוז מהתוכנית, בנופלה אל תוך פיר מעלית ריק. מולדואר התבדחה: "הייתי המומה כמו כל אחד אחר. חשבתי שאולי אני ביקשתי יותר מדי כסף!".
אחרי פרקליטי אל איי, מולדואר פרשה מעסקי השעשועים. בשלב מסוים היא שקלה לעבור מתיחת פנים, וציינה בשנת 2000, בהיותה בגיל 61, "אתה לא רואה הרבה אנשים בגיל שלי בטלוויזיה", אבל בסוף החליט שלא לעשות זאת, באומרה: "מישהו צריך להיראות בגיל המתאים". כמו כן, היא הצהירה על השאיפה שלה "לשחק את כל התפקידים של הנשים הגדולות ... אני אשמח לשחק את ליידי מקבת'".
ג'יל אייקנברי, ששיחקה את אן קלסי בפרקליטי אל איי, אמרה בריאיון ל שכל צוות שחקני פרקליטי אל איי אהבו את הדינמיקה בין מולדואר לבין ריצ'רד דייסרט (שגילם את דמותו של השותף הבכיר לילנד מקנזי), ושכולם היו מאוד עצובים לראות את מולדואר עוזבת את התוכנית.
רצח במשיכת קולמוס
דיאנה מולדואר הייתה כוכבת אורחת בסדרת הטלוויזיה "רצח במשיכת קולמוס" (עונה 1, פרק 18,, תאריך שידור: 10 במרץ 1985).
חיים אישיים
מולדואר הייתה נשואה לשחקן ג'יימס ויקרי, עד ליום מותו מסרטן בשנת 1979. מאוחר יותר, היא התחתנה עם הסופר והמפיק רוברט דוזייר, שנפטר מסרטן בשנת 2012. אין לה ילדים.
דניאל רימון
דניאל רימון (15 באוקטובר 1931 – 11 במרץ 2015) היה מומחה לגידולי שדה, חוקר במחלקה לצמחי תעשייה במכון לגידולי שדה במרכז וולקני, מורה ומרצה לביולוגיה ולחקלאות, מחבר ספרי לימוד ומנהל בית ספר.
ביוגרפיה
נולד בשכונת "אחווה" בירושלים ליוסף ופרידה מילגרום. דניאל שינה את שם משפחתו לרימון בעקבות פניית ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתושבי הארץ לעברת את שמם. למד בבית ספר יסודי "נס ציונה" (שנקרא לאחר מכן ע"ש גרץ) ו"בלפור" בתל אביב. כשהיה בתיכון הצטרף לארגון "ההגנה", שם התאמן ולמד להשתמש בנשק, בעיקר באקדחים וברימוני יד. עוד לפני שסיים את לימודיו בכיתה י"ב התגייס לצה"ל, בשנה שבה הוקם, 1948. עד תום מלחמת השחרור שירת בחיל האוויר. כאשר הסתיימה המלחמה חזר ללימודים וסיים את מבחני הבגרות. במילואים שימש חובש קרבי. למד ביולוגיה לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן לימד ביולוגיה בבית ספר תיכון. סיים את עבודת הדוקטורט שעשה במכון ויצמן ברחובות בשנת 1968 בנושא "המורפוגנזיס של שני מינים ממשפחת עדשת המים".
במשך 18 שנים עסק בהוראת הביולוגיה בבית ספר תיכון, ו-25 שנים נוספות במחקר חקלאי במנהל המחקר החקלאי בבית דגן. לימד חקלאות וביולוגיה בכפר הירוק בשנים 1956–1972, והרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב בנושא "מתודיקה של הוראת הביולוגיה" בשנים 1967–1973. בשנים 1972–1973 ניהל את בית ספר תיכון "השרון" (כיום "רוטנברג") ברמת השרון במשך שנה אחת.
בשנת 1973 פרש מהוראה והחל לעבוד כחוקר במחלקה לצמחי תעשייה במכון לגידולי שדה וגן, במינהל המחקר החקלאי במרכז וולקני. במסגרת המחקר החקלאי עסק דניאל רימון בגידול צמחי תעשייה, בעיקר סלק סוכר וכותנה. הוא עסק גם במלחמה במזיקים ובפתרון בעיות שונות במהלך הגידול בקטיף ובעיבוד התוצרת. רימון התרכז בפיתוח ושכלול שיטות הגידול כולל עיבודים (למשל חרישת השדה), השקיה, דישון ואיסוף התוצרת המבוקשת. הוא טיפח זנים חדשים של כותנה שהניבו טוב יותר במים מליחים ושהיו עמידים יותר כנגד חרקים ומזיקים שגורמים נזק רב ליבול. עמד בראש צוות אשר טיפח מספר זני כותנה. במשך שנים רבות העביר דניאל רימון הדרכות בגידול הכותנה במדינות רבות, במסגרת פעילות משרד החוץ - מש"ב. במסגרת זו עסק במתן קורסים בארץ ובמדינות מתפתחות. נסע פעמים רבות למרכז אמריקה ולדרום מזרח אסיה, שם עסק בייעוץ חקלאי ובפתרון בעיות בגידול בכותנה.
דניאל רימון פרש לגמלאות בשנת 1996. לאחר פרישתו המשיך להרצות במכללת אורט בכפר-סבא ובמדרשת רופין, והמשיך במתן ייעוץ בגידול כותנה במדינות שונות.
בשנת 2013 זכה בפרס "יקיר ענף הכותנה" מקרן סם המבורג והמועצה לייצור ושיווק כותנה על "תרומה מקצועית ייחודית לענף הכותנה, לימוד והוראת הפיזיולוגיה של הכותנה וגידול דורות של תלמידים."
דניאל רימון היה נשוי ונולדו לו ארבעה ילדים. התגורר ברמת השרון ותל אביב.
קישורים חיצוניים
מתוך משדרי הטלוויזיה הישראליים הראשונים - סדרת שיעורי ביולוגיה שהופקו בשנים 1966–1971 על ידי נאמנות הטלוויזיה הלימודית (החינוכית של היום):
ווי העמודים
וָוֵי העמודים הוא מנהג בכתיבת ספר תורה, שעל פיו מתחילים כל העמודים בספר התורה באות ו"ו, למעט חמישה עמודים, שמתחילים באותיות 'בי"ה שמ"ו'. מנהג זה הוזכר לראשונה בהגהות מימוניות, שהביא שיש שנהגו כן, אך הסתייג מהמנהג.
שם המנהג עצמו לקוח מהפסוק "וָוֵי הָעַמֻּדִים וַחֲשֻׁקֵיהֶם כָּסֶף", המתאר ווים אשר היו בראש עמודי העץ אשר במשכן. מנהג זה הוא רשות, מלבד עמוד אחד החייב להתחיל דווקא בו"ו: "ואעידה בם".
בספרי תימן לא נהגו בווי העמודים, אלא כל עמוד מסתיים בסוף פסוק.
טעם המנהג
כפי הנראה, טעם המנהג הוא ייפוי ספר התורה על ידי כך שראש כל עמוד בו יתחיל באותה האות. לכך נבחרה האות ו"ו, מאחר שבראשי המילים בתורה, היא מופיעה פעמים רבות מאשר כל אחת מיתר האותיות. זאת, בדומה למילת "המלך" שנבחרה במגילת אסתר לפאר את ראשי העמודים.
יש שכתבו בטעם שנבחרה האות ו"ו, על פי המבואר במדרש הבא: לאחר בניית המשכן, נעשתה השוואה בין סך כל הנדבות שניתנו לשם בנייתו, לבין סך ניצולן של הנדבות לשם כך, ונמצא הפרש בין מה שנודב לבין מה שנוצל בפועל. בעקבות כך, חשדו בני ישראל במשה שנטל לכיסו מן התרומה, עד שנזכר משה שלא כלל בחישובו את החומר שממנו נעשו 'ווי העמודים' שבמשכן. הווי"ן, שבזכותם יצא משה מן החשד, באו לפני המקום, וזכו בשכר זה שתיקנו שייכתבו בראשי העמודים.
חמישה עמודים מעמודי ספר התורה יוצאים מכלל זה, ואינם מתחילים בו"ו. עמוד נוסף מתחיל בו"ו, אך פתיחתו בו"ו אינה נובעת ממנהג זה, אלא ממנהג אחר (כנראה, קדום יותר), שנקבע לשם סידורן של השורות בעמוד, קודם לשירת האזינו. סימן לאותיות הפותחות שישה עמודים אלו הוא הנוטריקון 'בי"ה שמ"ו', והמילים הפותחות עמודים אלו הן, "בראשית" (זוהי המילה הפותחת את התורה, ולפיכך גם את העמוד הראשון שבה), "יהודה אתה יודוך", "הבאים אחריהם" (לשם סידור השורות לפני שירת הים), "שמר לך" (ויש אומרים "שני השעירם" , או "שפטים ושטרים"  ולפי מנהג תימן "שמר ושמעת" ), "מה טבו"  (לפי מנהג תימן "מוצא שפתיך" ) ו"ואעידה בם" (לשם סידור השורות לפני שירת האזינו).
הדעות במנהג
בעל "הגהות מימוניות" יצא נגד מנהג זה משום שלצורך השגתו היו הסופרים עושים חלק מן העמודים רחבים וכתובים באותיות גדולות ומרווחות, וחלק מן העמודים צרים וכתובים באותיות קטנות וצפופות. לעיתים היו הסופרים מאריכים את האותיות מעבר לאורכן המוגדר בהלכה, ובחוסר פרופורציה לגובהן, כדי לסיים שיטה (כלומר, שורה) ועמוד במילה הקודמת למילה הפותחת בו"ו, כך שתגיע ו"ו לראש העמוד הבא. פרקטיקות אלו גרמו לכך שיצא שכרם של הסופרים (בהשגת היעד של וו"י העמודים) בהפסדם (בכתיבת ספר תורה שלא לפי ההלכה, ובגודל אותיות שאינו אחיד ויפה). בעל "הגהות מימוניות" כותב שגם רבו הסכים עימו שאין לעשות ווי העמודים.
רבי שמשון בן צדוק, בעל ה"תשב"ץ", מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג, נשאל לעניין מגילה, האם צריכים להקפיד שיהיו עמודיה פותחים בו"ו, וכך השיב:
הרב חיד"א, בכמה מספריו, ובהם בספר "שם הגדולים" מביא, שכדי לפתור את הבעיה שתיארו ב"הגהות מימוניות" וב"תשב"ץ", נדפס באמסטרדם ספר חמישה חומשי תורה תחת השם "עזרת סופר ווי העמודים" שבו מופיעה צורת עמודים מתוקנים ויפים הכוללים את ווי העמודים, שיוכלו הסופרים להעתיק ממנו על מנת לכתוב ספר תורה לפי מנהג זה. כיום נמצאים ספרים כאלה תחת השם "תיקון קוראים", או לעיתים "תיקון סופרים".
מנהג זה מובא בשם "קצת המדקדקים" על ידי הרמ"א, ולא נראה שהכריע לנהוג כך, אך הרב חיד"א בספרו "ברכי יוסף" מביא בשם ספר "מקום שמואל", "שמצא ב"ציוני" שהוא סוד גדול לכתוב ווי העמודים", וש"אין לבטל המנהג".
קישורים חיצוניים
את עמודי בי"ה שמ"ו ניתן למצוא במקומות הבאים: במקומות הבאים חרג הסופר מן המנהג: עמודים 4, 67, 68, 79, 94, 96, 97, 105, 113, 115, 119, 123, 125, 127, 140, 146, 159, 161, 162, 173, 175, 176, 188, 190, 197, 205, 217, 219, 223, 224, 225, 241 ו-244
דוח המלך דוד
עלילה
איתן האזרחי, חכם וסופר, נקרא לחצר המלך שלמה בירושלים כדי לערוך את "הדוח האחד והיחיד, האמיתי והמהימן" אודות אביו, דוד. המלך ושריו מסבירים לו כי יהודה וישראל רוחשות שמועות מרושעות אודות המלך הקודם. התעלמות גורפת מהמידע השלילי, או שקרים בוטים על אירועים שרבים זוכרים עדיין, לא יהיו אמינים ורק ינציחו את הסיפורים; על כן, יש ליצור חיבור שיהיה מקיף דיו כדי להוות מקור ראשי בעיני הדורות הבאים, שיכליל לתוכו את כל הפרטים – תוך טשטוט מרבי של אלו שאינם נוחים. לאיתן מיועד תפקיד העורך והיועץ של הוועדה המיוחדת להכנת הדוח, שכוללת מפאת חשיבות המיזם את יהושפט בן אחילוד המזכיר, נתן הנביא, צדוק הכהן, בניהו בן יהוידע מפקד משמר המלך ובכירים אחרים. לאיתן מוסבר שעליו להצניע או להטות את שאי-אפשר למחוק. הוא מבין היטב את הסיכונים שבמילוי המשימה עבור המלך הגחמני והעריץ, אך יודע שאין לו ברירה. הוא מקווה שיוכל להכניס בחשאי פנימה מספר רמזים, שיאפשרו לקוראים בעתיד לדעת מעט מן האמת אודות דוד.
על איתן להלך בזהירות גם משום שקיים עדיין איום על שלטון שלמה: הנסיך המודח אדוניה בן חגית, שהנהיג את המפלגה שתמכה בהותרת הבמות על כנן (בניגוד לצדוק ונתן, שביקשו מקדש מרכזי), חי עדיין בחצר המלך כאסיר-בפועל. יואב בן צרויה, תומכו של אדוניה בשעתו, הופקד בידי בניהו בן יהוידע, שעינהו כמעט עד אובדן שפיותו. בניהו האימתני אשר על הכרתי והפלתי, שהוא וחילו ומרגליו מהווים את משענת כוחו האמיתית של שלמה, מבהיר לאיתן שהוא פוקח עליו עין, וגם שידוע לו עצמו יותר משנוח למלך. הוא מסביר להיסטוריון שאמינותה הפנימית של עבודתו איננה חשובה, שכן השררה לבדה תקבע במה יאמין העם: "גם אם ירצה המלך להכריז שהוא בנם של בתולה ושל יונה שירדה מן השמים, הכרתי והפלתי יוכלו לדאוג לכך."
איתן והוועדה שהוא מייעץ לה עוברים על חיי דוד, מסכת מסכת, ומגבשים בהדרגה דיווח רציף, למרות הסתירות והפרטים המביכים הרבים שהם מוצאים. שלושה זמרים נודדים חוזרים בדיוק מושלם על פרטי הריגת גוליית, כאילו מדובר ישנו מקור ספרותי ולא דיווחים שנאספו מעדויות ראייה שונות; לאחר שהם לא מצליחים לפתור את השאלה אם דוד הובא כנגן אל שאול לפני או אחרי הקרב, מורה בניהו בקוצר רוח להוסיף את המשפט "וְדָוִד הֹלֵךְ וָשָׁב מֵעַל שָׁאוּל לִרְעוֹת אֶת צֹאן אָבִיו בֵּית לָחֶם" כדי ליישב את הגרסאות. הוועדה מצליחה גם לעדן את מעלליו של דוד בשירות אכיש מלך גת, וממציאה מעשי טבח בדיוניים בגשורים ובעמלקים כדי לחפות על מעשי הטבח האמיתיים של דוד בבני יהודה. בנוסף, הם מחליטים להרחיק את המלך המת בסיפורם מקרב הגלבוע, ולשם כך בודים אמירה שהם שמים בפי סרני פלשתים, לפיה על אכיש לסלקו. הפגנות האבל הפומביות של דוד על מות שאול, יהונתן ומפיבושת מודגשות על ידם, בעוד שהראיות לכך ששכר במו ידיו את הנער העמלקי ואת רכב ובענה כדי לרצחם, מוצנעות בקפידה. איתן נתקל במסמכים ובעדים שאת דבריהם לא יוכל לפרסם לעולם. ברישום חקירת אחימלך בן אביתר בידי דואג האדומי הוא מגלה את האמת: דוד הנאה והנבון נבחר בילדותו על ידי כהני נוב, כדי למלא את תפקיד המפתח במזימתו של שמואל לנקום בשאול, שתפס את מקום הנביא כמנהיג. דוד נשתל בחצר המלך, פיתה את שאול ויהונתן גם יחד ליחסי מין וכך רכש את קרבתם, בעודו מחכה להזדמנות להפיל את השושלת ולתפוס את הכס. היו אלו כהני נוב שדאגו לחבר ולהפיץ שירים ואגדות על גבורתו ואומץ לבו.
לאחר שמתגלה הקשר בין אדניה לאבישג השונמית, ניתנת לשלמה אמתלה להורגו. נערך טיהור רחב-היקף של חשודים בהתנגדות לכתר. יואב, ששומע כי מתוכנן לו משפט ראווה מבוים, נאחז בקרנות המזבח. לפני שבניהו הורג אותו, הוא מתנער באוזני העם מאחריות לדמים הרבים ששפך ונשבע כי הכל נעשה תמיד בפקודת דוד. באווירת המתח נופל חשד על איתן. הוא יודע כי בן יהוידע, שתכנן להשתמש בו כעד שקר במשפט יואב, שוב לא נצרך לו. איתן מואשם בזריעת דיבה וכזב מוכמנים היטב ב"דוח האחד האמיתי". איתן שר לשלמה מזמור חנופה נבוב שהכין, "מַשְׂכִּיל לְאֵיתָן הָאֶזְרָחִי", בתקווה להמתקת גורלו. המלך גוזר את דינו למוות, אך קובע גם כי הוצאה להורג של חכם ידוע לא תהיה נוחה עתה לשלטון, ולכן יהיה זה מוות בשתיקה. כל אמרות השפר של איתן ישללו ממנו ויוכנסו ל"קהלת" ול"משלי", ששלמה ייחס לעצמו, והיצירה היחידה ששמו יתנוסס מעליה לעד תהיה מזמור החנופה הרדוד.
כתיבה וקבלה
שטפן היים החל לכתוב את "דוח המלך דוד" ב-1969, בתקופה של לחץ אישי ומקצועי כבד שהייתה גם הפורייה ביותר בכל הקריירה שלו. בדצמבר 1965, בעת שאריך הונקר (כחלק ממאבק שליטה נגד ולטר אולבריכט המוחלש) ניצל את כנס הוועד המרכזי ה-11 של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי כדי להלום בכבדות בסופרים הביקורתיים ובתעשיית הקולנוע באשמה של חתרנות, היה היים אחד מהיעדים העיקריים. הוא הוכנס לרשימה השחורה הלא-רשמית של אנשים שנאסר עליהם לפרסם. בתקופה זו פנה להתעמק בשורשי הסטליניזם ובהיבטיו ההיסטוריים והתודעתיים. הוא חיבר רומן בשם "לסל", אודות המנהיג הסוציאליסטי הגרמני המוקדם, שהיה למעשה משל אודות עריצות סטלין. הספר הוברח לגרמניה המערבית ופורסם שם ב-69', והיים נענש בקנס וספג נזיפה. בתחילת אותה שנה מתה אשתו גרטרוד (מאורע שיש לו הד ב"דוח המלך דוד", במות אסתר, אשת איתן) והיים שקע במרה שחורה. הוא הקדיש את שלוש השנים הבאות לכתיבת "דוח המלך דוד", בו עסק הן בביקורת על תופעת פולחן האישיות ועל עריצות המשטר ויומרתו לשלוט בהיסטוריה – המקבילות בין המתרחש מאחורי מסך הברזל לבין מלכות שלמה בספר ברורות, והיים התייחס אליהן רבות – אך גם במשיכה ששליטים סמכותניים עשויים להשרות על סביבתם, מוטיב שרבות מהדמויות בספר מייחסות לדוד.
היים שאב השראה בעיקר מהניתוח לספר שמואל וספר מלכים של מבקר המקרא פרופסור אמיל קאוטש, שיצא ב-1909. הוא הופנה אל הספר על ידי הכומר והפרופסור להיסטוריה דתית ולטר בלץ מאוניברסיטת האלה. קאוטש פרש את סיפור דוד במקרא כנרטיב המכיל קולות סותרים, שנאסף ונערך על ידי סופר אחד או קבוצת סופרים, והיים נטל את הרעיון והפך אותו לבסיס הרומן. רודולף ואגנר סבר שבן-דמותו האמיתי של "דוח המלך דוד", שהסופר בחר בישראל הקדומה כדי לטשטשו, היה "ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים)" – חיבור סטליניסטי קאנוני מ-1938, שהציג גרסה מוטה ומעוותת של העבר במאמץ להקנות לגיטימציה למשטר ולגמד את חלקם של פוליטיקאים שטוהרו או הוגלו. הספרון הודפס בעשרות מיליוני עותקים (42.8 מיליון ברוסית בלבד עד מות סטלין; 450,000 במזרח גרמניה בין 45' ל-51') וגונה במפורש על ידי חרושצ'וב ב. היים שם בפי דוד ברומן ציטוטים ישירים מפי לנין, כמו "בטרם תהא אחדות מוכרח להיות פירוד" וכדומה, ומתארו כמי שנאבק בזקני השבטים ובשאר האליטות המסורתיות כדי ליצור ממלכה ריכוזית חזקה, תיאור הדומה להיסטוריוגרפיה המרקסיסטית המקובלת אודות הקמת ברית-המועצות. גם היותו של לנין סוכן גרמני נגד ארצו ופרטים אחרים בביוגרפיה שלו דומים לדוד בספר. שלמה, שתפס את השלטון בזכות תמיכת הכרתי והפלתי של בניהו אך מתאר את עצמו כנבחר האלוהים, מקביל לסטלין שהקפיד לטפח את דימויו כיורשו הנבחר של לנין ותלמידו האהוב, כדי לכסות על התמרונים הפוליטיים שהקנו לו את השלטון לאמיתה; מכרות תמנע הם התייחסות שקופה לגולאג. אדוניה בן חגית משחק תפקיד דומה לזה של טרוצקי, בעוד שבניהו בן יהוידע מזכיר בארחותיו את לברנטי בריה ושאר ראשי הנקו"ד. אפילו אמחוטפ, לדעת וגנר, הוא הד לקומוניסטים הזרים במוסקבה בשנות ה-30, שחיו בסכנת טיהור יום-יומית ואימצו את כפל הלשון הסטליניסטי.
דמותו של איתן האזרחי מתבססת על היים, לפחות כפי שרצה לדמיין את עצמו; אינטלקטואל זהיר אך ישר בסופו של דבר, שנדון לשתיקה על ידי הממסד ומקווה לפרוץ אל תודעת דורות העתיד בכל זאת. אפילו מזמור החנופה של איתן הוא מחווה ליומן מסע מהלל ועתיר תשבחות אודות ברית המועצות של סטלין, שהיים פרסם ב-1951.
ב-1971, ממש בעת שהיים השלים את הספר, עלה אריך הונקר לשלטון במזרח גרמניה. כחלק ממדיניות שנועדה לפייס את האינטליגנציה ולגייס תמיכה למשטר, הונקר הכריז על ליברליזציה בתחום התרבות והאמנות, "כל עוד היצירה נובעת מקרקע סוציאליסטית איתנה." כמה ספרים וסרטים שצונזרו הורשו לצאת לאור. היים כבר ניהל משא-ומתן נמרץ עם נציגי הממסד על הסרתו מהרשימה השחורה – כפי שציינה שרה ג'ונס, הוא היה הרבה יותר להוט להתפשר עמם משתיאר אחר כך באוטוביוגרפיה שלו, ויזם פגישות מרובות עם שר התרבות קלאוס גיזי ופקידים בכירים אחרים; קציני השטאזי שעקבו אחר היים העריכו בדיווחיהם שמטרתו הייתה ניצול ההפשרה לצרכיו האישיים – והונקר התערב לבסוף אישית לטובתו, על אף המסר החתרני בבירור של הספר, שצוין גם בהערכות השטאזי על טיבו. היים הקפיד לציית לשלטונות במספר היבטים חשובים. בין היתר סירב להזמנה מערב-גרמנית לכינוס סופרים שהממסד התנגד לו, ונזהר שלא להקביל בין הספר למתרחש במזרח גרמניה כשביקר במערב.
בקיץ 1972 יצא "דוח המלך דוד" לאור לראשונה בגרמניה המערבית, בהוצאת קינדלר במינכן. היינריך בל פרסם ביקורת מהללת בדר שפיגל, ואפילו מרסל רייך-רניצקי שיבח את הספר. ב-1973 יצאה מהדורה אנגלית בלונדון (היא הייתה המקור; היים כתב באנגלית ותרגם לגרמנית בעצמו), שזכתה לביקורות טובות במוספי הספרות של הטיימס והגרדיאן, וסללה את דרכו של הרומן להפוך לרב-מכר בינלאומי שתורגם לשפות רבות.
"דוח המלך דוד" עובד שלוש פעמים: ב-1984 נכתבה אופרת רוק בשפה ההונגרית בשם A krónikás ("רושם הרשומות") בהתבסס על הספר, בידי גאבור קמן וטיבור קוצ'אק; ב-1995 הפיקו רשות השידור הגרמנית MDR ורשות השידור השווייצרית SRF תסכית שמע ששודר ברדיו; וב-2016 חיבר רועי חן מחזה בשם "ספר דוד המלך" שהועלה לבמה על ידי תיאטרון גשר.
טובה ינסון
טוּבֶה מַרִיקָה יַנְסוֹן (בשוודית: Tove Marika Jansson; ; 9 באוגוסט 1914 - 27 ביוני 2001) הייתה סופרת וציירת פינית שכתבה בשפה השוודית, מחברת סדרת ספרי "המומינים".
ביוגרפיה
ציוריה של ינסון התפרסמו לראשונה כשהייתה בת 14. בגיל 15 עברה משפחתה לשוודיה, שם למדה אמנות בבית הספר לאמנות של סטוקהולם בין השנים 1930 עד 1933. מ-1932 החלה להציג חלק מיצירותיה. בהמשך למדה רישום בבית הספר "האתנאום" שבהלסינקי. משם המשיכה ללמוד בגרמניה, איטליה, צרפת ולונדון. בתקופה זו ינסון הושפעה רבות מהצייר סמואל רספרוסוואני, ומהאימפרסיוניזם בכלל. בשנת 1943 הציגה ינסון תערוכת יחיד ראשונה. בתקופה זו התחוללו שינויים רבים בחייה. השינוי המשמעותי ביותר התרחש בשנת 1942, כאשר עזבה את בית הוריה בגיל 28. תערוכתה השנייה ב-1946 זכתה להצלחה מסחרית רבה ויצירותיה זכו לשבחי הביקורת.
ינסון חשבה לפתח קריירה של ציירת וקריקטוריסטית, אולם ב-1945 החליטה לכתוב סיפור קצר על אחת הדמויות הקבועות, שנהגה לצייר לצד חתימתה, ואשר אותה כינתה "מומינטרול". הסיפור נשא את השם "הטרולים הקטנים והשיטפון הגדול" (המוציא לאור סירב להשתמש בשם "מומינים" בכותרת הספר, מחשש שהדבר יבלבל את קהל הקוראים). אף על פי שהסיפור לא זכה להכרה רבה, החליטה ינסון להתרכז בכתיבת ספרי ילדים, ולאייר אותם בעצמה. הספר הראשון שפרסמה ושהיה מלווה באיוריה - "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" - יצא ב-1946. ספר זה אמנם הופיע שני אחרי "המומינים והשיטפון הגדול" אך הוא נחשב חשוב ויותר אופייני לסדרת הספרים על עמק המומינים, שפרסמה את ינסון והיוותה את עיקר יצירתה. ינסון הוסיפה לפרסם ספרים בסדרה זו עד 1970. הספר האחרון בסדרה הוא "עמק המומינים בנובמבר" אשר טרם תורגם לעברית.
ינסון זכתה להכרה בינלאומית, ואף קיבלה את פרס אנדרסן היוקרתי לספרות ילדים בשנת 1966.
בעקבות ההצלחה, הוקדשו ליצירתה בפינלנד מוזיאון עמק המומינים בטמפרה ופארק עולם המומינים בנאנטלי.
טובה ינסון, בצד סופרי ילדים כגון ד"ר סוס, לאה גולדברג וסופרי ילדים אחרים ברחבי העולם, שייכת לזרם שאפיין את ספרות הילדים אחרי מלחמת העולם השנייה. דור זה של סופרי ילדים הושפע מאוד מהמלחמה, ובעיקר מהשימוש שנעשה בגרמניה הנאצית בספרי ילדים לצורכי תעמולה. כתיבתם מתאפיינת במעין "תגובת נגד" - הצנעת ערכים לאומיים, ושימת דגש על ערכים הומניסטיים ובמידה מסוימת גם על ערכים אינדיבידואליסטיים.
ספריה תורגמו ל-34 שפות ונמכרו במיליוני עותקים. כמו כן עובדו לסדרת טלוויזיה מונפשת, "המומינים". ספריה של ינסון תורגמו לעברית בידי אוריאל אופק, תמר שלמון, רות דנור, ויויאן ברסקי ודנה כספי. בהקדמה לתרגום לעברית של הספר "ספר הזכרונות של מומינאבא", פרסם אוריאל אופק מכתב ששלחה אליו טובה ינסון ובו תיארה את נסיבות כתיבתו של הספר הראשון בסדרת המומינים. בין היתר היא כותבת:
בספרה האוטוביוגרפי "בת הפסל" (1968) היא משחזרת את האווירה הבורגנית והבוהמיאנית של ילדותה הבטוחה אך מלאת ההרפתקאות, שהשפיעה על הספרים שכתבה בבגרותה.
כציירת ומאיירת
על אף שנודעה בראש ובראשונה כסופרת, ינסון עצמה החשיבה את הקריירה שלה כמאיירת וציירת כשוות ערך לקריירה שלה כסופרת. ינסון ציירה במהלך כל חייה תוך שהיא משנה את הסגנון מאימפרסיוניזם קלאסי למודרניסטי מופשט. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20 הציגה יצירות שלה במספר תערוכות ואת תערוכת היחיד הראשונה שלה ערכה ב-1943, לאחר מכן ערכה עוד מספר רב של תערוכות יחיד.
בנוסף לכך שאיירה את ספריה שלה, היא איירה גם קלאסיקות שתורגמו לשוודית, כגון "ציד הסנרק" ו"אליסה בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "ההוביט" מאת טולקין וספרים נוספים. איוריה שימשו גם את ההוצאה הפינית של ספרים אלו.
ינסון גם יצרה במהלך חייה סדרה של ציורי קיר שהוזמנו על ידי גופים שונים.
משפחתה
בתחילת שנות החמישים פגשה את המאיירת והמעצבת הגרפית טוליקי פייטילה (Tuulikki Pietilä), שהייתה לבת-זוגה. השתיים חיו ביחד עד יום מותה של ינסון, ושיתפו פעולה גם בחייהן המקצועיים. ינסון שמרה על פרטיותה ונהגה לבלות את עונות הקיץ יחד עם פייטילה בבית נופש שברשותה הנמצא באי קלובהארון (Klovharun).
ינסון מתה בגיל 86 בהלסינקי ב-27 ביוני 2001.
הוכחת האי-מנייה הראשונה של קנטור
הוכחת האי-מנייה הראשונה היא הוכחתו של גאורג קנטור משנת 1874 כי כמעט כל המספרים הממשיים הם מספרים טרנסצנדנטיים. הכלים ששימשו את קנטור לשם ההוכחה שימשו אותו מאוחר יותר לביסוס תורת הקבוצות אותה הגה. להוכחה של קנטור חשיבות רבה במסגרת ההיסטוריה של תורה זו, שכן היא ההוכחה הראשונה לקיומה של קבוצה שאינה בת מנייה. את אותה טענה הוכיח קנטור מאוחר יותר באמצעות טיעון האלכסון של קנטור שהיא ההוכחה המפורסמת יותר כיום.
גילוי הוכחה
הרעיונות להוכחה של קנטור מופיעים לראשונה בהתכתבות בינו לבין עמיתו ריכרד דדקינד. במכתב מנובמבר 1873 תוהה קנטור אם קיימת התאמה חד-חד-ערכית ועל בין המספרים הטבעיים למספרים הממשיים. הוא מציין כי גילה התאמות שכאלו בין המספרים הטבעיים לבין המספרים הרציונליים ולבין ה-n-יות הסדורות מסדר קבוע. דדקינד השיב כי לא מצא תשובה, אך לא חושב שיש חשיבות לתשובה. בנוסף ציין כי קיימת גם התאמה בין הטבעיים לאלגבריים. בדצמבר משיב קנטור כי דווקא יש עניין בתשובה. למשל אם התשובה היא לא, אז זה יספק הוכחה חדשה לקיומם של מספרים טרנסצנדטיים. ימים ספורים לאחר מכן שלח קנטור לדדקינד הוכחה לאי-קיום ההתאמה.
קנטור פרסם את ממצאיו ב-1874 במאמר בגרמנית בשם Über eine Eigenschaft des Ingebriffes aller reelen algebraischen Zahlen שניתן לתרגמו "על תכונות אופייניות של מספרים אלגבראיים ממשיים".
ההוכחה
הוכחתו של קנטור נחלקת לשלושה חלקים:
המספרים האלגבריים בני מנייה
ראשית קנטור מגדיר את ה"גובה" של פולינום כלשהו עם מקדמים שלמים ומעלה חיובית להיות הסכום של מעלת הפולינום עם הערכים המוחלטים של מקדמיו, פחות אחד:
נגדיר את הגובה של מספר אלגברי בתור הגובה של הפולינום המינימלי שלו.
יש רק מספר סופי של פולינומים מגובה נתון, כי המעלה וכל המקדמים קטנים בערכם המוחלט מהגובה, ויש רק מספר סופי של שלמים קטנים בערכם המוחלט ממספר נתון. לכל פולינום יש מספר סופי של שורשים (לכל היותר כמעלתו) ולכן יש רק מספר סופי של מספרים אלגבריים מגובה נתון.
נסדר את כל המספרים האלגבריים בסדרה, כך שקודם יבואו המספרים שגובהם 0 מסודרים לפי גודל, אחריהם המספרים שגובהם 1 מסודרים לפי גודל, אחריהם המספרים שגובהם 2 מסודרים לפי גודל, וכן הלאה עד אינסוף. בדרך זו סידרנו את כל המספרים האלגבריים בסדרה והוכחנו כי הם בני מנייה.
המספרים הממשיים אינם בני מנייה
בחלק זה מראה קנטור שלכל סדרה של מספרים ממשיים בקטע נתון ניתן למצוא מספר בקטע שלא נמצא בסדרה ולכן לא קיימת סדרה של כל הממשיים בקטע. לכל סדרה נתונה שכזו בקטע \ [a,b] מגדיר קנטור סדרת קטעים באופן הבא: נסמן ב-\ a_1 וב-\ b_1 את שני המספרים הראשונים בסדרה שנמצאים בקטע הפתוח \ (a,b), כך ש-a_1<b_1. המספרים \ a_2, b_2 יהיו המספרים הבאים בסדרה שנמצאים בקטע \ (a_1,b_1) ומקיימים a_2<b_2. ממשיכים בתהליך הזה עד אינסוף באינדוקציה: הם המספרים הבאים בסדרה הנמצאים בקטע \ (a_n,b_n) ומקיימים.
ייתכנו שתי תוצאות לתהליך: אפשרות ראשונה היא כי בשלב כלשהו התהליך ייעצר כי לא יימצאו בסדרה שני מספרים ששייכים לפנימו של קטע מסדרת הקטעים. במקרה כזה מתקבל קטע אחרון שאין בו אף איבר של סדרה, מלבד אולי איבר אחד, וכל מספר בפנים הקטע מלבדו בהכרח לא מופיע בסדרה.
אפשרות שנייה היא כי התהליך לא ייעצר לעולם. במקרה כזה קיים גבול: כי זוהי סדרה מונוטונית עולה וחסומה. בשלב זה יכול היה קנטור לסיים את ההוכחה בהבחנה כי לכל n, \ A נמצא בקטע \ (a_n,b_n) בעוד ש-\ x_n אינו בקטע זה, ולכן. במקום זאת מפצל קנטור את המקרה הזה לשני תת-מקרים:
קנטור מגדיר את.
יש דמיון רב בין הוכחה זו לבין הלמה של קנטור.
בניית מספר טרנסצנדנטי
הוכחת קנטור מספקת דרך לבנות מספר טרנסצנדנטי בכל קטע שהוא. לשם כך בונים סדרה של כל המספרים האלגבריים בקטע (החלק הראשון של ההוכחה מדגים דרך אחת לעשות זאת). כעת עוקבים אחר התהליך בהוכחת קנטור, ולפיה הגבול \ A המתקבל הוא בהכרח מספר טרנסצנדנטי (לא ייתכן המקרה הראשון בשל צפיפות האלגבריים). על ידי בחינת איברים הולכים וגדלים בסדרה נוכל לחשב את \ A בכל רמת דיוק שנרצה.
אלגוריתם לחישוב מספר טרנסצנדנטי תוך שימוש בהוכחת קנטור פועל בזמן ריצה תת-מעריכי. ההוכחה המאוחרת יותר של קנטור בשיטת הלכסון מתכנסת למספר מהר יותר. זמן הריצה שלה הוא פולינומי.
אל-כתאב אל-אקדס
אל-כתאב אל-אקדס (פרסית كتاب اقدس; ערבית الكتاب الاقدس - "אַלְכִּתַאבּ אלְאַקְדַס") הוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית. הוא נכתב על ידי מייסד הדת, בהאא אללה, אשר העניק לו את שמו - "ספר הקודש". הספר נכתב בערבית, אך בדרך כלל הוא מכונה בשמו הפרסי. כינוייו הנוספים הם "האקדס", "הספר הקדוש ביותר", "ספר החוקים" ו"ספר אקדס".
על פי המקובל, כתיבת הספר הושלמה בבית עבוד בעכו ב-1873, אם כי קיימות ראיות לכך שלפחות חלק מהעבודה נעשתה קודם לכן. בהאא אללה שלח כתבי-יד של הספר למאמיניו באיראן, ובשנת 1308 להג'רה (1890-1891) הוא דאג להדפסתו במומבאי.
שוגי אפנדי תיאר את אל-כתאב אל-אקדס כדלקמן:
תכנים
הספר מנסח את חוקיה העיקריים של הדת הבהאית, ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות. חלק ניכר ממנו עוסק בתכתובות ובפניות שניהל בהאא אללה.
ששת הנושאים העיקריים בהם עוסק הספר, לפי המתווה של שוגי אפנדי, הם: פרק החוקים מתחלק לארבעה נושאים עיקריים: תפילה, צום תשעה עשר הימים, חוקי המעמד האישי והחוקים האחרים. בספר נקבע חקוק אללה - חובת תרומה של 19% מההכנסות.
לספר ארבעה נספחים הכוללים את 107 שאלותיו של זיינול מוקרבין ואת תשובותיו של בהאא אללה, חמישה כתבים נוספים של בהאא אללה, סקירה והסברים שצורפו לספר על ידי שוגי אפנדי והסברים שצורפו אליו על ידי בית הצדק העולמי.
פרסום והוצאה לאור
לאחר השלמת כתיבת הספר, נשלחו מספר עותקים לקהילות הבהאיות באיראן. הדפסה ראשונה (בהוראתו המפורשת של בהאא אללה) נעשתה ב-1890 בבומביי.
1899 – הוצאה מדעית ראשונה, ברוסית על ידי טומאנסקי בסט. פטרסבורג..
1901 – תרגום ראשון לאנגלית בידי אנטון חדאד. התרגום הופץ בקהילה בצפון אמריקה, אך לא פורסם באופן רשמי.
1960 – תרגום לאנגלית על ידי לא-בהאאים, של ארל אלדר (Elder) ומקאלווי מילר (McElwee Miller). הבהאאים דוחים תרגום זה כי מחבריו נחשבים לאנטי-בהאים. ריקרדו קול טוען שזהו "תרגום עלוב עם פרשנות נוצרית פונדמנטליסטית שהודפס בחוסר דיוק", לעומתו, באוסאני נוקט בגישה סלחנית יותר: "תרגום מלא אך לא תמיד מדויק."
1973 – פרסום מתווה וסינופסיס שהתחיל שוגי אפנדי והמשיך בית הצדק העולמי.
1992 – תרגום רשמי לאנגלית על ידי בית הצדק העולמי. מן התרגום הזה מתורגם האקדס לשפות אחרות.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 בידי המזרחן משה שרון והוא קרוי "הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה הספר הקדוש ביותר". בשנת 2008 יצאה לאור מהדורה שנייה, מעודכנת ומורחבת.
קלוד פרנק
קלוד פרנק (באנגלית: Claude Frank; 24 בדצמבר 1925 – 27 בדצמבר 2014) היה פסנתרן אמריקאי-יהודי. הקריירה שלו כוללת הופעות עם מיטב התזמורות הגדולות בעולם, הופעות בפסטיבלים החשובים ורסיטלים חשובים ברחבי העולם.
חייו
פרנק גדל בנירנברג עד גיל 12. לאחר מכן הצטרף לאביו בבריסל. מהר מאוד הוא עבר לפריז שם למד בקונסרבטוריון המקומי. הכיבוש הגרמני דחק בו לעזוב את צרפת בשנת 1940 לספרד שם שהה באופן בלתי חוקי. הוא הופיע במסיבה של שגריר ברזיל ושם קיבל את האשרה להגיע לארצות הברית על ידי השגריר האמריקאי, שנכח במסיבה. עבד עם ארתור שנאבל וקרל אולריך שנאבל בניו יורק.
למד הלחנה וניצוח באוניברסיטת קולומביה. פריצת דרך בקריירה שלו הייתה בשנת 1959 כשהופיע עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק לראשונה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין. בטנגלווד הוא למד עם סרגיי קוסביצקי. הופיע ברחבי העולם כסולן במזרח, באוסטרליה, באירופה, בישראל ובדרום אמריקה וכן בקונצרטים של מוזיקה קאמרית. נקודת ציון בקריירה שלו הייתה הקלטת כל 32 הסונטות לפסנתר של בטהובן עבור חברת התקליטים תקליטי RCA בשנת 1971 ונגינה שלהן ברחבי העולם. הוא הופיע עם רעייתו הפסנתרנית ליליאן קליר ואחר כך עם בתו הכנרת פמלה פרנק. פרנק לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה, ונתן כיתות אמן באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת דיוק, באוניברסיטת קנזס ובבית הספר לאמנויות בצפון קרוליינה.
מדליית ג'ון סקוט
הפרס נקבע על ידי הרוקח ג'ון סקוט מאדינבורו שהקים עבורו קרן של $4,000. הפרס ניתן החל משנת 1822 עבור המצאות שתרמו לאנושות. מקבלי הפרס נקבעים על ידי מועצת עיריית פילדלפיה מתוך רשימת המלצות המוגשת לה על ידי מכון פרנקלין.
קלוד פרנק
חייו
פרנק לימד בפקולטה לפסנתר בבית הספר למוזיקה בייל מאז 1973.
נפטר ב-27 בדצמבר 2014.
מדליית ג'ון סקוט
בין מקבלי המדליה נמנים: אדולף פרנק (1893), מארי קירי (1921), פרנסיס ויליאם אסטון (1923), כריסטיאן אייקמן (1923), פרדריק בנטינג (1924), ויליאם בובי (1928), חואן דה לה סיירבה (1931), ניקולה טסלה (1934), וניבר בוש (1943), גלן תיאודור סיבורג (1952), לואיס אלוורז (1953), איגור סיקורסקי (1954), וולטר בראטיין (1954), אלן היגר (1989), בנואה מנדלברוט (1999) ועמנואל שרפנטייה, ג'ניפר דאודנה ופנג ז'נג (2016).
יחסי אסטוניה–יפן
יחסי אסטוניה–יפן (ביפנית: エストニアと日本の関係; באסטונית: Eesti-Jaapani suhted) הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אסטוניה לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-10 באוקטובר 1991.
קשרים דיפלומטיים ראשוניים
יפן הכירה בעצמאותה של אסטוניה ב-6 במרץ 1919 דה פקטו, עם זאת, ב-26 בינואר 1921 הכירה המועצה העליונה של אנטנטי, אשר יפן חברה בה, בעצמאותה של אסטוניה דה יורה.
בשנת 1921 יפן לא הייתה מיוצגת באסטוניה בדרג השגרירות, אלא באמצעות שגרירותה שבריגה, בירת לטביה הסמוכה. בשנת 1937 השגריר היפני הועבר לטאלין, בירת אסטוניה.
במלחמת העולם השנייה
הכיבוש הסובייטי השפיע רבות על היחסים בין אסטוניה ליפן: פתיחת השגרירות היפנית באסטוניה הוקפאה למועד מאוחר יותר ודרכי המסחר בין יפן לאסטוניה הוקפאו גם כן. יפן הייתה חברה במדינות הציר ואילו ברית המועצות הייתה חברה בבעלות הברית, מה שגרם להפצצה יפנית באסטוניה הסובייטת להריסת בסיסים צבאיים של ברית המועצות ובעקבות כך אסטונים רבים נהרגו בשוגג על ידי יפן.
עצמאותה של אסטוניה
בעקבות כמה חיכוחים בין הפרלמנט האסטוני אשר היה מורכב גם מאסטונים לאומניים וגם רוסים סובייטים, החליט חצי הפרלמנט האסטוני בשנת 1991 לערוך משאל עם לגבי עצמאות מלאה והתנתקות מברית המועצות, יפן הביעה את תמיכתה בעניין, והתחייבה שאם במידה תפרוץ מלחמה בין ברית המועצות לשעבר לאסטוניה היא תשלח לאסטוניה סיוע צבאי רב. במשאל העם הצביעו 82% בעד עצמאות. בניגוד לליטא ולטביה, מאבקה של אסטוניה לעצמאות התקבל על ידי השלטון הסובייטי ללא שימוש בכוח צבאי וללא שפיכות דמים. ב-20 באוגוסט 1991, בו-זמנית עם ההפיכה הצבאית, שהתרחשה במוסקבה ואיימה בהפעלת כוח צבאי נגד המדינות הבלטיות, הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה על חידוש העצמאות.
בזמנים המודרניים
יפן הייתה למדינות הראשונות להכיר בעצמאותה של אסטוניה. בינואר 1993 יפן פתחה לראשונה את שגרירותה בטאלין בירת אסטוניה. בספטמבר 1996 אסטוניה פתחה את שגרירותה בטוקיו, בירת יפן.
תרבות
קאידו הויוולסון הוא האסטוני הראשון שהפך למתאבק בסומו יפני מקצועי. אך, ב-11 בספטמבר 2013, עקב פציעה ממושכת בברך, הסומו האסטוני הודיע על פרישה רשמית מהענף.
הכנר היפני מארי אדאצ'י הופיע בפסטיבל המוזיקה של פרנו, אסטוניה.
יפנים באסטוניה
באוקטובר 2015 אוכלוסיית היפנים באסטוניה עמד על 110 יפנים.
הוגו צ'אווס
הוגו רפאל צ'אווס פריאס (מבוטא אוּגוֹ; בספרדית: Hugo Rafael Chávez Frías; 28 ביולי 1954 – 5 במרץ 2013) היה מדינאי ונצואלני, כיהן כנשיא ונצואלה במשך 14 שנה – משנת 1999 ועד למותו בשנת 2013.
צ'אווס היה מנהיג מפלגת תנועת הרפובליקה החמישית מ-1997 ועד 2007, והפך אחר כך למנהיג המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV) עד מותו ב-2013. צ'אווס תמך ב"בוליבריזם" (או "המשימות הבוליבריות"), אידאולוגיה שביסס על דמותו ופועלו של סימון בוליבר, והתמקד ביישום רפורמות סוציאליסטיות שהיוו לתפישתו "סוציאליזם נוסח המאה ה-21".
כמי שנולד במשפחה ממעמד הפועלים בסבנטה בברינס שבמזרח ונצואלה, צ'אווס צמח מעמדת קצין צבא למדינאי משפיע בפוליטיקה של ונצואלה, כשהוא פועל החל מתחילת שנות ה-90 כמתנגד למדיניות הנשיא הפרו-אמריקאי דאז, קרלוס פרז. לאחר שנכלא עקב ניסיון הפיכה כושל, הפך צ'אווס למנהיג כריזמטי ונבחר לנשיא ונצואלה ב-1998. הוא חתר לכינון חוקה חדשה ונבחר מחדש בשנת 2000. בקדנציה השנייה שלו פעל ליישם את "המשימות הבוליבריות" לחיזוק מעמד העניים ושיפור מצבם. הוא נבחר שוב ושוב ובאוקטובר 2012 נבחר לכהונה רביעית רצופה, לקדנציה בת 6 שנים, אך מת במרץ 2013, לאחר שנאבק במחלת הסרטן.
צ'אווס תיאר את מדיניותו כאנטי-אימפריאליסטית, היה מבקר נלהב של הקפיטליזם והנאו-ליברליזם והיה מתנגד בולט למדיניות החוץ של ארצות הברית וניסיונות השפעתה על מדינות אמריקה הלטינית. צ'אווס התחבר עם השלטון הקומוניסטי של פידל וראול קסטרו בקובה, הממשל הסוציאליסטי של אוו מוראלס בבוליביה, רפאל קוריאה באקוודור ודניאל אורטגה בניקרגואה. צ'אווס תמך בשיתוף פעולה נרחב בין מדינות האיים הקאריביים ואמריקה הלטינית ופעל להקמת איחוד אומות דרום אמריקה, הברית הבוליברית של האמריקות, בנק הדרום ורשת הטלוויזיה האזורית TeleSur.
הוגו צ'אווס היה דמות שנויה במחלוקת הן מבית והן מבחוץ, אך בזמן שמדינות המערב ביקרו את תמיכתו במשטרים רודניים, הוא זכה לתמיכה מבית בזכות הרפורמות הרבות שהוביל.
ביוגרפיה
צ'אווס נולד לאב שהיה ממונה אזורי על החינוך וחבר במפלגה הסוציאל-נוצרית. ב-1975 סיים צ'אווס לימודי מדעי הצבא והנדסה באקדמיה למדעי הצבא. לאחר מכן התחיל ללמוד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס. בשירותו הצבאי היה צנחן.