cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנן גולדבלט
קריירה
בשנות ה-80 הופיע בסרטים "מלך ליום אחד", "עם ישראל חי", "כח משיכה", "אירית עירית", "מניו יורק באהבה", "אהבה ראשונה" (1982, בהשתתפות חני נחמיאס), "פעם אחת" (1984, בהשתתפות יעקב בן-סירא) ועוד. בשנת 1985, השתתף בתוכנית הטלוויזיה בערוץ הראשון, "כל העולם במה", עם ששי קשת, יוסף שילוח, ניסן נתיב, יעקב בנאי, אילי גורליצקי, גילה אלמגור ורפי גינת בשנות התשעים, השתתף בתוכנית לימוד הקריאה "בסוד העניינים" עם חבריו לתוכנית האם "בלי סודות", והנחה את תוכנית הקיץ "דגי דיגיטלי". השתתף בסדרת זהו זה בטלוויזיה החינוכית, דיבב את הפנתר הוורוד במשחקי המחשב "הפנתר הוורוד - הוקוס פוקוס" ו"הפנתר הוורוד - משימה בינלאומית", דיבב גם את הרוזן פאנגולה ב"ביטלבורגס", ואף דיבב את איצ'י ב"גן עדן לכלבים". כמו כן שימש קריין ב"מרוץ החלל של יוגי הדב". ושיחק בהצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" לצידו של אדם. במקביל להופעותיו, לימד תיאטרון במספר בתי ספר למשחק.
השתתף בשתי תוכניות הילדים בערוץ הראשון בשנות ה-90: "ציפי בלי הפסקה" עם ציפי שביט, נתן דטנר ונתן נתנזון, ו-"חמישייה על הגג" עם אורי פפר. שיחק בסרט המתיחות: "ניפגש בסיבוב", עם דנוטה הפולנייה ומשה טימור.
בשנת 2001 דיבב את הקולונל בסרט "טוויטי מסביב לעולם" (אחד מסרטי לוני טונס). בשנת 2002 גילם שנית את גשש בלש בפרפר נחמד ושיחק את ד"ר ארבלי בסדרה החיים זה לא הכל. בשנת 2003 שיחק את מר שמלו הסבא בקלטת הילדים השנייה של ינקל'ה קליין "סוד השוקולד". בשנת 2004 החל בהגשת התוכנית "אדם ומלואו" בערוץ 33 (לאחר מותו הפתאומי של המגיש הקודם, עוזי חיטמן), וכן הופיע בתוכניתו של יהורם גאון "שישי בגאון" בשנת 2004. בנוסף לכך, הוא שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "הפיג'מות" בתור מיכה - דודה של אלונה טל. בשנת 2005 דיבב את תפקיד רובוט דואר בסרט "רובוטס".
הרשעתו בעבירות מין
ביולי 2005 פורסמה בידיעות אחרונות כתבה של נעמה לנסקי בה הובאו עדויות של מספר נערות על כך שגולדבלט שידל אותן לקיים איתו סצנות מיניות תוך הבטחה שיסייע להן בעולם המשחק. כתבתה של נעמה לנסקי נולדה מפרסומים ברשת האינטרנט אליהן היא נחשפה.
באוגוסט 2005 נעצר גולדבלט בחשד לביצוע מעשי אונס ומעשי סדום בשחקניות מתחילות, בהן קטינות, שהגיעו לדירתו לשם לימוד משחק. גולדבלט כפר בהאשמות נגדו, וטען שמעולם לא כפה עצמו על אף אחת מהמתלוננות. ב-3 ביולי 2008 הורשע גולדבלט בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשתי עבירות של אונס, במעשה סדום, בשלוש עבירות של מעשה מגונה ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות בשש נשים, שחלקן היו קטינות בזמן ביצוע העבירות, במהלך השנים 1986–2004. בית המשפט ציין כי "מדובר באירועים שהתרחשו לאורך שנים רבות, החל משנת 1986 ועד לשנת 2004" גם כלפי נשים נוספות, אך עקב ההתיישנות ניתן היה לשפוט את גולדבלט רק בעבירות המאוחרות יותר.
במסגרת הטיעונים לעונש ציין גולדבלט כי במקרים מסוימים הוא היה קל דעת, וכי כמה מהמתלוננות "בצורה זו או אחרת" נפגעו על ידיו. על גולדבלט נגזר עונש של שבע שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי, ומתן פיצוי בסך 25,000 ש"ח לכל אחת משתי הנשים שהורשע באינוסן. גולדבלט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת העונש שהוטל עליו. בפברואר 2011 קיבל בית המשפט העליון באופן חלקי, ברב דעות כנגד דעתה החולקת של עדנה ארבל, את ערעורו של גולדבלט, והחליף את אחת מעבירות האונס, עבירה של אונס בהסכמה שהושגה במרמה, בעבירה של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, והפחית את עונשו לשש שנות מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי. ב-25 בנובמבר 2012 שוחרר לאחר ארבע שנות מאסר, בעקבות קיצור שליש מעונשו. בצאתו מן הכלא הצהיר: "אני מצטער ומתנצל על מה שעשיתי ועל דברים שאמרתי בעבר".
לאחר שחרורו מהכלא
לאחר שחרורו מהכלא הוטלו עליו מגבלות כאסיר משוחרר בהן איסור שהות מחוץ לבית בשעות הערב. גולדבלט החל לעבוד בחברת ליסינג, וניסה לחזור לעולם המשחק. כנגד רצונו לחזור להופיע על במות הובעה ביקורת רבה. כך, במהלך מופע הטיש הגדול של משה להב הועלה גולדבלט לבמה. עקב חוסר שביעות הרצון מהופעתו בציבור עזב הקהל את האולם. ערב מחווה לנעמי פולני בקריית טבעון בוטל, לאחר ביקורת שהובעה כנגד הנחיית האירוע בידי גולדבלט. בפברואר 2023 בוטלה הופעתו המתוכננת של גולדבלט, "חנן גולדבלט מדבר על הכל" בעקבות מחאה לאחר פרסום קיום ההופעה.
חיים אישיים
במסגרת מפגש הלהקות הצבאיות ב"כפר הירוק" שאותה אף ביים, הכיר גולדבלט את רבקה וילנר, והם נישאו בשנת 1984, ולהם בן ובת. הזוג התגרש ב-1997.
ביוני 2021 התחתן גולדבלט ברביעית עם בת זוגו מאז 2014, שולמית לוגסי. הם מתגוררים באזור.
מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן
מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן הוא האחראי על תכנון, עיצוב, סידור והצבת כל קישוטי הפרחים למשפחה הראשונה. מעצבת הפרחים הראשית כיום היא הדיה ע'פאריאן.
אליעזר בוצר
אליעזר הכהן בּוֹצר (מופיע בשם בוצר בלבד; נולד בכ"ז באב ה'תשמ"א, 27 באוגוסט 1981, בצפת) הוא זמר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד לאהרן ומרים (לבית הירש), עולים מארצות הברית, וגדל בצפת במשפחה דתית לאומית. בגיל 13 יצא בשאלה ובגיל 17 חזר בתשובה. בצה"ל שירת בסיירת נח"ל.
ב-2002, לאחר סיום שירותו בצה"ל, מונה בוצר לקצין ביטחון מטעם המדינה ביישוב יצהר שבגב ההר, לתקופה של שנה. בוצר פעל רבות לשת"פ ביטחוני בין כוחות הביטחון למתיישבים ואף קיבל אות הערכה על תפקודו בתקופה מורכבת זו - תקופת האינתיפאדה השנייה. בעת ששימש כקב"ט היישוב הוגש כנגדו כתב אישום, בעקבות אירוע בו נטען שירה ופצע פעיל שמאל שמסק זיתים יחד עם אחרים במטע בכפר הסמוך ליצהר, אך זוכה מאשמה.
ב-2003 יצא בוצר עם משפחתו לשליחות בהודו, שם הקים וניהל מרכזים למטיילים ישראלים. המרכזים נתנו מענה ראשוני לנפגעי סמים ותאונות דרכים. הם גם נועדו לקרב אנשים לדת, להיות מקום ציון מועדי ישראל, ומהווים מקום מפגש. במסגרת המרכזים הפועלים בהודו, הקים בשנת 2004 מרכז תיירותי רוחני בעיר העתיקה בצפת (ושלוחה של המרכז בחווה בצפון הארץ), אשר מאפשר התאקלמות רכה ומיושבת של המטיילים הישראלים בחזרה לחיים לאחר הטיול במזרח, השתלבות במסגרות עבודה ואקדמיה.
ב-2013 יצא אלבומו הראשון "הפרעות. קשב. ריכוז.".
ב-2014 יצא אלבומו השני, "עם הארץ". על כך אמר בוצר: האלבום הוקלט ויצא לאור תוך שבועיים וחצי.
ב-18 במאי 2017 יצא "פרדס רימונים", סינגל ראשון מתוך אלבומו השלישי "הבית".
ב-2021 הפיק עם הזמר ההודי לוקי עלי (אנ') את השיר "Amaraya".
חיים אישיים
בוצר נשוי ואב לשמונה, מתגורר בעמוקה.
ג'יימס קמפבל
ג'יימס קמפבל (באנגלית: James Campbell; 1 בספטמבר 1812 – 27 בינואר 1893) היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, שכיהן כתובע הכללי של פנסילבניה וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס.
ראשית חייו
ג'יימס קמפבל נולד בפילדלפיה. אביו היה אנתוני קמפבל וסבו היה ג'ורג' קמפבל, יליד פינטנה, שבמחוז טיירון, אירלנד. קמפבל התחנך בבית הספר הפרטי גרלדוס סטוקדייל, ולמד משפטים בהדרכתו של רוברט ד. אינגרהאם. ב־14 בספטמבר 1833 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. יום לאחר מכן הוא התמנה כנציב של מחוז סאות'ווק של פילדלפיה וכיהן בתפקיד זה עד למינויו למועצת החינוך. ב־1840 הוא העלה הצעה להקמתו של בית הספר התיכון לבנות של פילדלפיה.
קמפבל שירת במועצת החינוך עד 1840, כאשר מינה אותו מושל פנסילבניה, דייוויד ר. פורטר כשופט בית משפט השלום, משרה בה הוא החזיק עד ינואר 1851, כאשר מינוי השופטים בפנסילבניה עבר להתבצע באמצעות בחירות.
קריירה פוליטית
לאחר תיקון חוקת פנסילבניה ב־1850, על פיו החלו השופטים להתמנות באמצעות בחירות, הוצגה מועמדתו של קמפבל כשופט בית המשפט העליון של המדינה. הייתה זו תקופה רוויית רגשות נייטיביסטים ואנטי-קתוליים. יותר משני שלישים של נציגי ועידת המפלגה המדינתית אשררו את מועמדותו, אך הוא הפסיד בבחירות, אף על פי שארבעת עמיתיו מטעם המפלגה הדמוקרטית נבחרו. ג'יימס ביוקנן העיר לאחד מידידיו בפנסילבניה, "יהיה זה עניין מצער עבור המפלגה, אם קמפבל ייכשל ושאר המועמדים לשיפוט ייבחרו. הוא הקתולי הראשון, אני מאמין, שהתמודד אי פעם על משרה מדינתית, הוא מועמד ראוי ומוכשר מאוד. אם הוא ייכשל, יהיה זה בשל אמונתו הדתית. זה כמובן ירגיז את הקתולים במפלגה הדמוקרטית. כולי תקווה שידידינו בכל מקום יזכרו זאת. אתה בעל השפעה ויכול לעשות הרבה כדי למנוע קטסטרופה כזאת".
מושל פנסילבניה ויליאם ביגלר מינה את קמפבל כתובע הכללי של פנסילבניה, ובתפקיד זה הוא שימש עד למרץ 1853, עת מונה למנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא פרנקלין פירס, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של פירס במרץ 1857. השירות בקבינט היה גמול לסיעה במפלגה הדמוקרטית שתמכה בג'יימס ביוקנן בוועידת המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1852. יותר מכך, מינויו של קמפבל הקתולי סייע לפירס למשוך את קולותיהם של מהגרים מאירלנד.
ב־1861 היה קמפבל מועמד להסנאט מול צ'ארלס באקלו, אך הוא הובס ברוב של קול אחד בבית המחוקקים של פניסילבניה, שבאותה עת היה זה שבחר בסנאטורים. ב־1873 הוא נבחר כחבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה, אך דחה את הבחירה בשל מצבו הבריאותי.
מותו
ג'יימס קמפבל נפטר בפילדלפיה ב־27 בינואר 1893. הוא היה אחרון חברי הקבינט של פרנקלין פירס שנותרו בחיים. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי סנט מרי שבפילדלפיה.
ב־1959 שונה שמו של פארק כיכר אלגייני שברובע פורט ריצ'מונד שבפילדלפיה לכיכר קמפבל.
מימי אייזנשטדט
מימי אייזנשטדט (נולדה ב-25 בספטמבר 1956) היא נשיאת האוניברסיטה הפתוחה, והיא האדם התשיעי המאייש את התפקיד. היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים וכן בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית. בנוסף, אייזנשטדט גם לימדה, במהלך השנים (במעמד של פרופ' אורח), באוניברסיטאות בקנדה, בארצות הברית ובשוודיה.
תולדות חיים
מימי אייזנשטדט (לבית קטקו) נולדה בירושלים, לאב שעלה מניו זילנד ואם שעלתה מאוקראינה, וגדלה בשכונת רחביה. למדה בגימנסיה רחביה (סיימה ב-1974) ושירתה בצבא בחיל המודיעין.
בשנת 1977 לאחר סיום שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בחינוך ובספרות ושפה ערבית באוניברסיטה העברית (סיימה ב-1980). בהמשך, למדה לתואר שני בקרימינולוגיה במוסד זה (סיימה ב-1984). את עבודת המ.א. שלה, בנושא התנהגות סוטה בבתי הספר, כתבה בהדרכתו של סטנלי כהן. בהתייעצות עם כהן, היא נסעה בשנת 1985 כדי להמשיך את לימודיה לתואר שלישי ב בוונקובר שבקנדה. עבודת הדוקטור שלה עסקה בשיקולים בריאותיים ומוסריים שהנחו את האסדרה של צריכת האלכוהול בקנדה בין השנים 1871–1925. היא סיימה את לימודי התואר שם בשנת 1992.
ב-2018 התמנתה לנשיאת האוניברסיטה הפתוחה והחליפה בתפקיד את פרופ' יעקב מצר.
מחקר
המחקר של אייזנשטדט נטוע בתחומי הקרימינולוגיה, הסוציולוגיה (והסוציולוגיה של המשפט) והעבודה הסוציאלית. הוא סובב סביב מדיניות חברתית, מדינת הרווחה הישראלית ואוכלוסיות בסיכון. ההתמקדות המחקרית היא בחיתוך בין מגדר לבין נושאי המחקר הספציפיים (כמו עבריינות נוער, מאסר וכו'). אייזנשטדט מגיעה למסקנותיה המחקריות תוך שימוש בשיטות מחקר איכותניות.
תפקידי ניהול אקדמי
במקביל לעיסוקה במחקר, מילאה אייזנשטדט כמה תפקידי ניהול אקדמי במסגרת האוניברסיטה העברית, ואלו הבולטים שבהם:
הפירמידה הגדולה של גיזה
הפירמידה הגדולה של גיזה (הידועה גם בשם הפירמידה של ח'ופו, בערבית: هرم خوفو) היא העתיקה שבשבעת פלאי תבל של העולם העתיק, והפלא היחיד מבין השבעה ששרד עד ימינו. נהוג לחשוב שהיא נבנתה למען פרעה ח'ופו בן סנפרו מהשושלת ה-4, באמצע האלף השלישי לפנה"ס, ונועדה לשמש לו כקבר. הפירמידה נמצאת סמוך לעיר גיזה במצרים.
מימי אייזנשטדט
תפקידי ניהול אקדמי
בשנים 2006–2009 הייתה סגנית ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
בשנים 2007–2009 כיהנה כיו"ר מרכז לייפר ללימודי האשה והמגדר.
הפירמידה הגדולה של גיזה
לצד הפירמידה נמצאה בשנת 1954 הספינה של ח'ופו עשויה מארז לבנון. במקום בו נמצאה הספינה נבנה מוזיאון מיוחד לאחסון והצגת הספינה לאחר ששוחזרה.
מימי אייזנשטדט
תפקידי ניהול אקדמי
בשנים 2009–2010 הייתה ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
הפירמידה הגדולה של גיזה
ממפיס, הנקרופוליס שלה ושדה הפירמידות מדאהשור ועד גיזה הוכרזו על ידי אונסק"ו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית. בשנת 2007 קיבלה הפירמידה מעמד של כבוד במסגרת שבעת פלאי תבל החדשים.
הפירמידה הגדולה של גיזה היא הראשונה והגדולה ביותר מבין שלוש הפירמידות של גיזה, ונבנתה במהלך תקופת מלכותו של פרעה ח'ופו בן סנפרו מהשושלת הרביעית. היא נבנתה כקבר לח'ופו, ונועדה לשרת אותו בחיים שאחר המוות. על פי ההגות הדתית-פסיכולוגית במצרים העתיקה, הנשמה ממשיכה להתקיים לאחר המוות, ולכן הוקדשו משאבים רבים בבניית קברים. הפירמידה, כשאר קברי מצרים, נמצאת בגדה המערבית של הנילוס, שכן לפי תפישת הדת המצרית שכנה ממלכת המתים במערב - מקום שקיעת השמש.
מימי אייזנשטדט
תפקידי ניהול אקדמי
בשנים 2015–2018 כיהנה כדיקנית בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית.
הפירמידה הגדולה של גיזה
מימי סנפרו ואילך נבנתה מערכת מבני הפירמידות לפי תוכנית אחידה: הפירמידה - ניצבת בתוך מתחם, מקדש המתים - בנוי כנגד הפאה המזרחית של הפירמידה, מבנה העמק - שוכן בגבול הארץ המעובדת ומשמש כניסה לכל המערכת, ודרך גישה משופעת מובילה ממבנה העמק למקדש המתים. בפירמידה הגדולה של גיזה, קבר העמק לא נחפר כיוון שהוא שוכן תחת כפר מודרני, ונראה שרובו הרוס. מקדש המתים הרוס ברובו גם הוא, אך במקור הייתה לו חצר מרוצפת בזלת שחורה (חלקה עדיין שם) ועמוד עשוי גרניט אדומה.
מימי אייזנשטדט
כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה
עם כניסתה לתפקידה כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה הביעה אייזנשטדט דעה, כי שיטת ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה המבוססת על קבלה ללא תנאים מוקדמים, ועל הוראה מרחוק, רלוונטית יותר מאשר בעבר. דעה זו התחזקה אצלה על רקע משבר הקורונה.
הפירמידה הגדולה של גיזה
מבנה הפירמידה
ישנה סברה שמישור גיזה, הנמצא כ-8 ק"מ מקהיר, נבחר בגלל מסלעות אבן-הסיד שהיו בו, אשר סיפקו חומר יציב לבניית הפירמידה. בסיס הפירמידה מכסה שטח של 53 דונם. אורך כל צלע בסיס הוא בממוצע 230.35 מטר, עם סטייה של פחות מ-20 ס"מ בין צד לצד. השיפוע הוא 52 מעלות, ומכאן ניתן להסיק כי הגובה המקורי היה 146.6 מטר. עקב בלאי, הגובה כיום הוא כ-138 מטר. פנים הפירמידה מורכב מ-210 שכבות מאוזנות של אבן גיר, ובסך הכל מכ-2,300,000 אבנים. בממוצע משקל כל אחת מהאבנים הוא 2.5 טון ומשקלה הכולל של הפירמידה הוא כ-6.5 מיליון טון.
מימי אייזנשטדט
כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה
בתקופת כהונתה, התקבל אישור עקרוני מהמועצה להשכלה גבוהה לפתוח באוניברסיטה הפתוחה מסלול לימודים לתואר שלישי בתחום של חינוך, טכנולוגיות ומערכות למידה. עם קבלת האישור, אמרה איזנשטדט כי מדובר באבן דרך משמעותית לאוניברסיטה הפתוחה.
הפירמידה הגדולה של גיזה
מבנה הפירמידה
בתהליך בניית הפירמידה הוכן האתר בתחילה, ולאחר מכן הובאו אבני החול והונחו זו על גבי זו. בוני הפירמידה כיסו את האבנים בשכבת ציפוי מיוחדת שהעניקה לפירמידה גימור סופי חיצוני, אולם שכבת ציפוי זו נשחקה ונעלמה עם השנים.
ישנן מספר תאוריות בדבר דרך בנייתה של הפירמידה. על פי תאוריה אחת נבנתה פלטפורמה ישרה או ספירלית שכוסתה במים ובבוץ והוגבהה ככל שנמשכה הבנייה, ועליה נגררו האבנים בקלות יחסית. תאוריה אחרת גורסת כי האבנים הונפו והונחו במקומן באמצעות מנופים אדירים.
מימי אייזנשטדט
עיסוקים נוספים
אייזנשטדט כיהנה כחברת מערכת וכעורכת שותפה בכתבי עת מרכזיים העוסקים בקרימינולוגיה ובמשפט. היא עורכת שותפה עם פרופ' תמר הרמן מהאוניברסיטה הפתוחה, של כתב העת "מגמות", כתב עת בין תחומי במדעי החברה. כמו כן, היא כיהנה כנשיאה של האגודה הישראלית למשפט וחברה.
הפירמידה הגדולה של גיזה
קבר המלך
הקבר עשוי אבן גרניט, בשונה משאר חלקי הפירמידה, ואמות המידה שלו שונות. יחידות המידה הקטנות של אבני הגרניט גדולות יותר מהיחידות ששימשו למדידת שאר הפירמידה. רק בבנייה זו האבנים סומנו ומוספרו, דבר המספק ראיה למערכת בנייה שנועדה להבטיח שכל אבן תוכל להתאים במדויק למקום שתוכנן, כלומר, הן למעשה יוצרו מראש. אין שרידי גרניט מסביב לפירמידה, מה שתומך את התאוריה כי הקבר נעשה בנפרד ממנה. הסברה היא שאבנים אלו נחתכו וגומרו באסואן, ואז הועברו לגיזה כיחידה מובנית. מתחילת העבודה על הקבר, בוני הפירמידה של ח'ופו זיהו את הצורך להגן על תקרתו מחשש לקריסת הפירמידה עליו. כדי להקל מהמשקל העצום של אבני הסיד שמעל הקבר הם בנו מעליו תשעה חדרי-אוורור, המהווים כ-160 שכבות מתוך הפירמידה. בשלושים השכבות הראשונות מעל קומת הקבר, בוני הפירמידות בנו חמישה חדרים אשר נשתמרו בהם בהיסח הדעת כתובות המהללות את המלך ח'ופו. החדרים הקטנים הללו ממוקמים אחד מעל השני, כאשר כל אחד מהם בעל תקרת גרניט, בדומה לתקרה בחדר הקבורה עצמו.
הפירמידה והכוכבים
בנוסף לחדרי הקבורה והמעברים הבנויים בתוכה, ישנם 4 פירים, אשר התפיסה המקובלת לגבי תפקידים היא שהם משמשים כפירי אוורור. ג'וליו מאגלי, טוען כי תפקיד זה תמוה לאור המאמץ הרב שהושקע בבניית הפירים, ומציע הסבר אחר. שני הפירים העליונים, היוצאים מקברו של המלך חוצים את הפירמידה בצורה אלכסונית, מה שמוכיח כי תפיסתם כתעלות אוורור שגויה, שכן, אם אכן היה זה ייעודם הם היו צריכים להיבנות בצורה אנכית כדי שתהיה זרימת אוויר, דבר אשר גם קל יותר מבחינה ביצועית. בנוסף, העובדה כי הפירים מתחילים מכיוון צפון ודרום של הקבר, בשילוב הנתון שפאות הפירמידה מכוונות כלפי המרכז, מראים כי הם מכוונים לנקודות ספציפיות על פני המצהר.
לפי המצרים ישנו קשר הדוק בין תפיסת החיים שלאחר המוות לבין השמיים, ולכן יש להבין מה קורה בנקודות אלו במהלך הלילה. הפיר הצפוני בנוי בשיפוע של 31 מעלות ופונה אל כוכב הצפון שהיה בזמנו, אלפא דרקוניס (Thuban). הפיר הדרומי נמצא בשיפוע של 45 מעלות, ומצביע על החלק המרכזי בקבוצת הכוכבים אוריון. מכאן, שהפירים היו "תעלות כוכבים" המכוונות כלפי כוכבים בעלי משמעות מרכזית באסטרונומיה המצרית, כפי שמתואר בטקסטים מהפירמידות. שיפועם של הפירים אינו אחיד לכל אורכם, לכן אין הכוונה הייתה לצפות דרכם בכוכבים, אלא להוות משמעות סימבולית טהורה: הם נועדו לאפשר לנשמה של המלך להצטרף לכוכבים.
מימי אייזנשטדט
חיים אישיים
נשואה למיכאל (המתאם האמנותי של האופרה הישראלית), בנו של הסוציולוג הישראלי שמואל נוח אייזנשטדט, ולהם בן (עדו אייזנשטדט, שהיה סייף מצטיין) ובת (עדי). המשפחה התגוררה בשכונת גילה בירושלים.
פיאט 501
פיאט 501 (באיטלקית: Fiat 501) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף "Torpedo (car)", מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1924–1929.
Hymn: In Concert
Hymn: In Concert הוא אלבום ההופעה החמישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום ההופעה יצא לאור ב-15 בנובמבר 2019, על ידי חברת התקליטים איגל רוק אנטרטיינמנט. לפני שיצא אלבום הופעה זה, הוציאה ברייטמן אלבום וידאו באותו השם.
עטיפתו של אלבום ההופעה זהה לזו של Hymn עצמו, כמו גם לזו של אלבום הווידאו הנלווה.
אלבום וידאו
Hymn: In Concert הוא אלבום הווידאו האחד עשר של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור בארצות הברית ובקנדה ב-29 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים דקה גולד. הוא הופק על ידי פרנק פיטרסון וברייטמן וכולל ביצועים של שירים כדוגמת "Sogni" ו-"Pie Jesu".
אלבום הווידאו יצא באמצע סיבוב ההופעות, "Hymn: Sarah Brightman in Concert".
רקע והפקה
Hymn: In Concert מכיל שירים בסגנון הפופ ורוק ושירים בסגנון המוזיקה הקלאסית. אלבום הווידאו יצא כמה שבועות לאחר צאתו של האלבום, Hymn, עליו הוא נתמך. את אלבום הווידאו הפיק פרנק פיטרסון ביחד עם שרה ברייטמן. הוא כולל ביצועים לשירים שונים שהופצו במהלך הקריירה שלה.
בנוסף לכך, הוקלט האלבום בשנת 2018 באחד מן המופעים אשר נכללו בסיבוב ההופעות, "Hymn: Sarah Brightman in Concert".
אמריקן מוטורס
אמריקן מוטורס (או בקיצור: AMC) היא חברת רכב אמריקאית, שנוצרה בשנת 1954 מאיחודן של שתי חברות רכב: הדסון ונאש-קאלוינטור. בשעתו, היה זה מיזוג החברות הגדול ביותר בהיסטוריית ארצות הברית.
בשנת 1980 AMC ורנו הצרפתית החלו לשתף פעולה בייצור הרכב, ובתהליך ארוך החברה נקנתה כולה על ידי רנו. מאוחר יותר נמכרה AMC לקרייזלר, ומוזגה לתוך החברה. עם זאת, המותגים ג'יפ ואייגל של AMC המשיכו להתקיים גם לאחר מכן.
בין השנים 1916-1923 חברה בעלת שם זהה התקיימה בניו ג'רזי כשלואי שברולה מכהן בה כסגן נשיא ומהנדס ראשי. החברה התפרקה ב-1923.
ארנל
הר הגעש אָרֶנַל (בספרדית: Volcán Arenal) הוא הר געש שכבתי אנדזיטי פעיל השוכן במחוז אלחואלה שבצפון מערב קוסטה ריקה, כ-90 קילומטרים צפון מערבית לסן חוסה, בירת המדינה. גובה ההר 1,670, צורתו חרוטית ובראשו לוע בקוטר 140 מטרים. ארנל הוא הר געש צעיר גאולוגית, פחות מ-7,500 שנים. להר שמות נוספים: "פאן דה אסוכר" (Pan de Azúcar - לחם הסוכר), "קנסטה" (Canaste), "וולקן קוסטה ריקה" (Volcan Costa Rica), "וולקן ריו פריו" (Volcan Río Frío) או "פסגת גואטוסוס" (Guatusos).
הר הגעש היה רדום במשך מאות בשנים וכל שנשאר מעברו הגעשי היה לוע בודד בפסגתו, ופעילות פומרולות שולית, והוא היה מכוסה בצמחייה עבותה. ואז, באופן בלתי צפוי, הוא התפרץ ב-1968, והרס את העיירה הקטנה טבקון (Tabacón). בשל ההתפרצות נוצרו שלושה לועות על המדרון המערבי, אבל רק אחד מהם שרד עד ימינו. מאז אוקטובר 2010, נראה כאילו הפעילות הגעשית של ארנל הולכת ופוחתת וההתפוצצויות הלכו ונעשו נדירות, כאשר לא דווח על שום התפוצצות בין דצמבר 2010 ואוקטובר 2012.
גאוגרפיה ותיאור
ארנל הוא הר הגעש הצעיר והפעיל מכל הרי הגעש בקוסטה ריקה. מדענים הצליחו לתארך את פעילותו עד לפני 7,000 שנים. הוא אחד משבעת הרי הגעש הפעילים היסטורית בקוסטה ריקה יחד עם פואס (Poás), איראסו (Irazú), מירבאייס (Miravalles), אורוסי (Orosí), מכלול רינקון דה לה וייחה (Rincón de la Vieja) וטוריאלבה (Turrialba). עד 2010 היה זה הר הגעש הפעיל ביותר בקוסטה ריקה, ואחד מעשרת הרי הגעש הפעילים ביותר בעולם. ההר שימש במשך שנים ארוכות כר נרחב למחקר עבור וולקנולוגים.
אזור הר הגעש ארנל הוא חלק חשוב מקו פרשת המים של אגם ארנל. מימי האגם שהורחב בצורה מלאכותית משמשים תחנת כוח הידרואלקטרית המחוברת לרשת החשמל הארצית.
לארנל יש מספר לועות משנה שהתפרצו בעבר. צ'אטו (Chato) הוא חרוט געשי רדום. ההר התפרץ לראשונה לפני 38,000 שנים במהלך הפליסטוקן והתפרץ לאחרונה לפני 3,500 שנים. צ'אטיטו (Chatito) (10.438°N, -84.687°W) הוא כיפת לבה בגובה 1,100 מטרים. אספינה (Espina) היא כיפת לבה נוספת.
ההתפרצות של 1968
ביום שני, 29 ביולי 1968, בשעה 07:30, התפרץ הר הגעש ארנל לפתע ובעוצמה. ההתפרצויות נמשכו באותה עוצמה במשך כמה ימים, כשהן מכסות 15 קילומטרים רבועים בסלעים, לבה ואפר געשי. עד שההתפרצות הסתיימה נהרגו 87 תושבים ונהרסו 3 כפרים קטנים: טבקון (Tabacón), פואבלו נואבו (Pueblo Nuevo) וסן לואיס (San Luís). בשטח המשתרע על כ-232 קילומטרים רבועים הורגשו תוצאות ההתפרצות: יבולים הושחתו, רכוש נהרס ובהמות משק רבות מתו.
בשיא הפעילות העזה נפלטו מההר סלעים גדולים, כמה מהם במשקל של כמה טונות, למרחק של כקילומטר מההר. עקב ההתפוצצות נוצרו שלושה לועות פעילים חדשים.
כששלושת היישובים נהרסו בצד המערבי של הר הגעש, בתי עיירה בשם אל בוריו (El Borio) בצד המזרחי לא נפגעו. עקב כך שונה שם העיירה לאחר שהר הגעש הפסיק להתפרץ ללה פורטונה (La Fortuna - "ברת המזל").
בין 17 ל-21 ביוני 1975 התחוללו כמה מפולות מאחד הלועות. הצמחייה לאורך נהר טבקון נהרסה וחומר געשי רב הצטבר על קרקעית הנהר. ארבע התפוצצויות גדולות העיפו כמויות גדולות של אפר לשמים. האפר התפרץ עד למרחק של 26 קילומטרים.
לאחר תקופה של שבה היו מדי פעם קילוחי לבה, החל שלב התפוצצויות חדש. מדי יום התרחשו בין 3 ל-20 התפוצצויות בקנה מידה נמוך עד בינוני. התפוצצויות של קיטור, מים, גזים ואפר הגיעו לגבהים של 5 קילומטרים, והרוחות נשאו את הטפרה מעבר לאגם ארנל והעיירה טילראן (Tilarán).
הקיר הדרום מערבי של אחד הלועות התמוטט וגרם להיווצרות כמה זרמים פירוקלסטיים. הפרצה בקיר הלוע הייתה בצורת האות V, עומקה היה כ-60 מטרים ורוחבה כ-100 מטרים. דרך פרצה זו החל לזרום קילוח לבה.
קילוחי לבה החלו לסתום את הלוע שבו הייתה הפרצה והשקיעו חומרים סביבו.
בתקופה זו החל הר הגעש לייצר קילוחי לבה סדירים, המלווים מדי פעם בהתפוצצויות של גזים. זה היה דפוס הפעילות הגעשית של הר הגעש עד 5 במאי 1998.
ביום שלישי, 5 במאי 1998, התרחשה סדרה של התפרצויות גדולות בהר הגעש ארנל. התפרצות הראשונה אירעה בשעה 1:05 בצהריים, כשחלק מהקיר הצפון מערבי של הלוע התפרק. כמויות גדולות של לבה, סלעים ואפר התרוממו מהר הגעש במהלך התפוצצות זו. התפרצות נוספת התרחשה בשעה 02:20 כשחומרים געשיים נפלטו מאותו מקום בלוע.
בשעה 05:20 הר הגעש המשיך לפלוט חומרים, אבל עוצמת ההתפרצות קטנה במידה ניכרת.
ההתפרצויות של 7 במאי 1998 גרמו נזקים לשטח של שני קילומטרים רבועים והחריבו שטח מיוער בשטח של 400 על 100 מטרים בקרבת ההר. סדק באורך 500 מטרים ובעומק 10 מטרים נפתח בקיר הלוע וכל החומרים נשפכו בצד זה של ההר.
במהלך יום זה דווח על 23 התפרצויות, בין 01:05 בצהריים ל-0:7:00 בערב, ואחר-כך שב ההר למצב הרגיל. השלטונות דיווחו שאין פעילות יוצאת דופן והפארק נפתח מחדש באותו שבוע. סייסמולוגים מקומיים חקרו את פעילות הר הגעש והפקחים של הפארק המשיכו לאכוף בקפידה את תחום הבטיחות שאסור היה להיכנס אליו.
אנדריאס באדר
בֶּרְנְד אנדרֶיאַס באדר (בגרמנית: Bernd Andreas Baader, 6 במאי 1943 מינכן – 18 באוקטובר 1977 כלא שטאמהיים, שטוטגרט) היה טרוריסט גרמני, מנהיג של הדור הראשון של פעילי ארגון הטרור השמאלי הקיצוני סיעת הצבא האדום "RAF", שנודע גם כ"כנופיית באדר-מיינהוף". באדר השתתף ב-2 באפריל 1968 בהצתתן של כמה חנויות גדולות בעיר פרנקפורט אם מיין. הוא שוחרר מן המעצר בברלין על ידי אולריקה מיינהוף ואחרים ב-14 במאי 1970, תאריך שהפך ליום הולדתו של הארגון. במהלך שנת 1972 הוא היה מעורב בחמישה פיגועים עם חומר נפץ שבו נהרגו אנשים רבים וכן במספר שודים של בנקים. באדר נעצר באותה שנה, ואחר כך, יחד עם חברתו ושותפתו להקמת הארגון, גודרון אנסלין, ועם יאן-קארל ראספה נידון בשנת 1977 למאסר עולם. שלושתם מצאו את מותם בתאם בכלא שטאמהיים בשטוטגרט ב-18 באוקטובר 1977 אחרי שירו בעצמם בעזרת נשק שהוברח לכלא ("ליל המוות בשטאמהיים"). המומחים ברפואה משפטית הסיקו כי זו הייתה התאבדות משותפת. הועלתה גם ההשערה כי נרצחו. התאבדותם של מנהיגי RAF בכלא ורציחתו באותו יום של הנס מרטין שלייר, יושב ראש איגוד התעשיינים בגרמניה, שהיה בן ערובה בידי הארגון, היוו נקודת שיא של מה שנקרא "הסתיו הגרמני", אחד המשברים הקשים ביותר בתולדות גרמניה המערבית.
ילדות וצעירות במינכן
אנדריאס באדר נולד בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה כבנו היחיד של ההיסטוריון והארכיבר ד"ר ברנדט פיליפ באדר (1945-1913) ושל אנהליזה-הרמינה באדר, בת לבית קרכר, שכונתה "נינה". האב ששירת בצבא הגרמני נפל בשבי הסובייטי בשנת 1945 וככל הנראה מת בעת הובלת שבויים גרמנים בשטח ברית המועצות אחרי המלחמה. אנדריאס גודל בשש השנים הראשנות על ידי סבתו מצד האם, בזאלפלד בחבל תורינגיה. החל משנת 1949 התגורר עם אמו, דודתו וסבתו במינכן. האם עבדה כ"אשת חורבות" - Trümmerfrau בפינוי ההריסות ועבודות בנייה בעת שיקום הערים המופגזות ומאוחר יותר עבדה כמזכירה בבית הדין לרווחה במינכן. לאורך תקופה ארוכה מנעוריו ועד גיל בוגר שמר באדר קשר אמון עם דודו מצד אמו, הרקדן והשחקן מיכאל קרכר.
למרות היותו נחשב מחונן, לא הצליח באדר בלימודים וסולק מבתי ספר שונים בגלל הפרעות בהתנהגות. בשנת 1956 התקבל לגימניסה ע"ש מקסימיליאן במינכן, אך לא עמד בדרישות הלימודים ונאלץ לעזוב באותה שנה. אחר כך רשמה אותו אמו בבית ספר פרטי אולם גם שם הישגיו היו נמוכים וסיים עשר שנות לימוד בלבד עם תעודת Mittlere Reife אחרי נשירתו מהלימודים צייר זמן מה וייצר כדי קרמיקה וחי חיי עבריין קטן. אחרי שסירב להשיג רישיון נהיגה, נהנה להתגרות בחוקים ולנהוג בלעדיו. ביצע עבירות תנועה רבות, גנבות רכב, זיופי מסמכים, וכו' . התאווה במכוניות מרוץ ובנסיעות במהירות מופרזת לבסוף היה לאחד החברים המועטים של "סיעת הצבא האדום" שלא למד באוניברסיטה. ביוני 1962 השתתף באדר במהומות הנוער ברובע שוואבינג במינכן שפרצו כתגובה למחאות הדיירים נגד רעשם של מוזיקאים צעירים בשעות מאוחרות. למשך 4 ימים התעמתו אז אלפי בני נוער עם המשטרה. באותם ימים נטתה גם אמו של באדר להזדהות עם כעס בנה על הברוטליות של המשטרה.
חייו בברלין המערבית
בגיל 20 עבר באדר ממינכן לברלין המערבית, בה אמור היה להתחנך בתחום האמנויות. אימץ לעצמו תדמית דו-מינית וביקר, בין היתר, במועדונים של הומוסקסואלים, שבהם נהג לגנוב ממבקרים שקיימו יחסים בשירותים. ניהל יחסים גם עם נשים אך לרוב נהג בהן בגסות רוח. התפרנס מעבודות מזדמנות רבות ומגוונות, כולל כדוגמן בחצי עירום למגזינים גיי, (בשנת 1965 עבור צלם ה"כוכבים" הרברט טוביאס), כפועל בניין ועשה ניסיונות כושלים כעיתונאי בעיתונות הצהובה. התחיל להביע עניין בספרות ובסוגיות פילוסופיות. חברתו לחיים באותה תקופה, הציירת הנשואה אלינור (אלו) מיכל (2007-1939) תיארה אותו כגבר אלים ופרובוקטור. הם התגוררו בחווילה בברלין וחיו בחיים במשולש, יחד עם בעלה, הצייר מנפרד הנקל (1988-1936) ואף הולידו בשנת 1966 ילדה, אותה גידל מנפרד הנקל. גם בבית זה התנהגותו של באדר הייתה לעיתים קרובות אלימה ופרובוקטיבית. בשנת 1967 החל להיות פעיל בחוגי הסטודנטים המקרובים לשמאל הקיצוני ובאופוזיציה החוץ-פרלמנטרית. באוגוסט 1967 נראה בתצלום רוקד במסיבה בקורפירסטנדאם עם דורותאה רידר, מייסדת ה"קומונה I" ועם חבר באותה קומונה, הסופר והשחקן ריינר לנגהנס. בחוגי הסטודנטים היה באדר אאוטסיידר, נהג באותם הימים להתלבש בבגדים אלגנטיים וגידל שיער קצר בניגוד לאופנה השלטת באותם החוגים ולא השתתף בפולמוסים האינטלקטואליים. באותה תקופה התחיל מערכת יחסים עם גודרון אנסלין, צורכת סמים - אסיד, ספידים ואחרים - פעילה מרקסיסיטית רדיקלית, מבוגרת ממנו בשלוש שנים, שהשפיעה על השקפת עולמו.
הצתות חנויות הכולבו
אחרי שבמאי 1967 323 בני אדם קיפחו את חייהם בדליקה שפרצה בחנות הכלבו Á l'Innovation בבריסל חגגה הקומונה 1 בברלין בכמה מהפליירים שלה והעלתה את האסון על נס כאירוע "אנטיאימפריאליסטי". (תחת הכותרת "בריסל תהיה האנוי" שאלו:"מתי יישרפו חנויות הכלבו בברלין?") החלטתם של באדר ואנסלין לצאת לפעולה נומקה ככל הנראה גם בצורך התחרות עם אנשי קומונה I.
ב-2 באפריל 1968 יחד עם אנסלין, עם תורוואלד פרול ועם הורסט זהנליין, הצית באדר כמה חנויות כלבו בפרנקפורט אם מיין, ביניהן החנויות שניידר וקאופהוף. העילה לכך הייתה מחאה נגד "אדישות הציבור כלפי רצח העם בווייטנאם". הצתות אלה גרמו לנזקים כספיים בשווי 675,000 מרק, אך לא גרמו לנפגעים בנפש. במשפט שהתקיים ב-31 באוקטובר 1968 נידונו באדר ואנסלין לשלוש שנות מאסר. בעקבות הגשת ערעור, שוחרר באדר לחופשי והשתתף בפרנקפורט, יחד עם גודרון אנסלין, בפעילות החוץ-פרלמנטרית שנקראה Heimkampagne. (קמפניית הבית). אחרי שעונשו קיבל תוקף בנובמבר 1969, נמלטו באדר ואנסלין מחוץ לגרמניה לפריז, שווייץ ואחר כך לאיטליה שם התארחו בחוגים של השמאל הרדיקלי. במרץ 1970 באדר ואנסלין חזרו בגלוי לברלין המערבית. סוכן בשם פטר אורבך שקיבל אחר כך באישור הרשונויות נתוני זהות חדשים, העלה את תשומת לב המשטרה לגבי באדר. ב-4 באפריל 1970 נעצר באדר בכביש בגלל עבירת מהירות בעת בדיקה שגרתית מבוימת. הוא הציג רישיון נהיגה מזויף על שם הסופר פטר כוטייביץ', אך בתשאול לא ידע לתת פרטים אישיים על הסופר (כמו שמות ילדיו וגיליהם). הוא נעצר והוחזר לבית המאסר בטגל להמשך ריצוי עונשו. גודרון אנסלין יזמה אז תוכנית לחלצו. העיתונאית אולריקה מיינהוף ועורכי דין שלו הציגו בפני המשטרה הזמנה לבאדר להתראיין על ידי מיינהוף בחנות הספרים של Berlin Zentralinstitut וביקשו רשות עבורו לצאת מן המעצר לשם הראיון. האירוע נקבע ב-14 במאי 1970 ובאדר, ללא אזיקים ובליווים של שני שומרים חמושים ובליוויה של אולריקה מיינהוף, הורשה ללכת לחנות הספרים. חברותיהם, אירנה גרגנס ואינגריד שוברט, נכנסו לחנות עם מזוודות, אחר כך פתחו דלת לאיש רעול פנים חמוש באקדח ובעצמן שלפו אקדחים מתוך המזוודות. הם פתחו באש ופצעו מוכר בחנות בן 64 שנפגע בכבד. באדר, האיש רעול הפנים ושלוש הנשים נמלטו מהר מהחנות דרך חלון.
"סיעת הצבא האדום" - הדור הראשון - ופעילות הטרור
התאריך 14 במאי 1970 הפך ליום הקמת הארגון "סיעת הצבא האדום". באדר וחברים אחרים בארגון נסעו לירדן כדי להתאמן במחנה אימונים של הארגון הפלסטיני פת"ח אך אחרי זמן מה גורשו מן הממלכה. בשובו לגרמניה, בשנים 1970–1972 השתתף באדר שוב בשודי בנקים ופיצוצי בניינים. חזר לנהוג ללא רישיון כפי שנהג קודם. בעקביות גנב מכוניות מרוץ יקרות לצורך שימוש בפעולות ארגונו ונעצר יום אחד בעת שנהג במכונית איזו ריבולטה IR 300. ב-1 ביוני 1972 באדר, וחבריו לארגון, יאן קרל ראספה והולגר מיינס נתפסו אחרי קרב יריות ארוך בפרנקפורט.
כלא שטאמהיים
בשנים 1977-1975 התקיים בבניין מבוצר בכלא שטאמהיים בשטוטגרט משפט ארוך ויקר. כאמצעי זהירות למניעת הברחות, כל האסירים עברו באותה תקופה חיפושים על גופם בעירום וקיבלו בגדים חדשים לפני ואחרי פגישותיהם עם סנגוריהם. בעת שביתת רעב משותפת ב-1974 שהביאה למותו של הולגר מיינס, הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר ביקר בכלא. אחרי שיצא מהפגישה בת שעה עם באדר אמר לעצמו:"איזה אידיוט!" על אף שלא אהב את התנהגותו של באדר וסבר שמאבק אלים מסוג זה "מתאים לגואטמלה" או ברזיל ולא לגרמניה או צרפת, מתח סארטר ביקורת על תנאי הבידוד הקשוחים שבהם הוחזק. ב-9 במאי 1976 אולריקה מיינהוף נמצאה מתה בתאה, אחרי שתלתה את עצמה בסורגי החלון. חברי "סיעת הצבא האדום" ואחרים טענו שנרצחה על ידי השלטונות. בהמשך הדור השני של הארגון ביצעו חטיפות ופעולות נוספות על מנת לתמוך בחבריהם האסורים.
בקולנוע
(שטאמהיים - קבוצת באדר-מיינהוף במשפט). אולריך טוקור מגלם את באדר.
לקריאה נוספת
Klaus Stern, Jörg Herrmann: ''Andreas Baader. Das Leben eines Staatsfeindes''. DTV Premium, München 2007.''
תגובת מייאר
תגובת מייאר (באנגלית: Maillard reaction) היא תגובה כימית בין חומצת אמינו לסוכר מחזר המתרחשת בדרך כלל בחום, לקבלת תוצרים בעלי צבע שחום. תגובה זו חיונית בהכנת מגוון מוצרי מזון ובדומה ליצירת קרמל היא מנגנון של השחמה לא-אנזימטית. התגובה קרויה על שמו של הכימאי הצרפתי לואי-קאמי מייאר (Louis-Camille Maillard), שגילה את התגובה במהלך חקירת סינתזת חלבונים בשנת 1912, אף על פי שבאופן מעשי נוצלה כבר בתקופות פרה-היסטוריות.
לתגובה תפקיד חשוב בשיפור המראה והטעם של המזון. תגובה זו מעניקה למזון ארומות, טעמים וצבעים ייחודיים, במיוחד בתהליכים מסורתיים כגון קליית קפה ופולי קקאו, אפיית לחם ועוגות, קלייה של דגנים ובישול בשר. יתרה מכך, במהלך תגובת מייאר נוצרים מגוון רחב של תוצרים בעלי חשיבות משמעותית לערך התזונתי של המזון.
מהלך התגובה ומנגנון כימי
סוכרים מגיבים יחד עם חומצות אמינו וחלבונים ליצירת מגוון רחב של תוצרים, הכוללים גזים ומלנואידים, כאשר חלק מהתוצרים תורמים לארומה ולטעם של מזון בעוד שאחרים לצבע ולמרקם. התגובות הראשונות בתהליך מוגדרות היטב אך התגובות המתרחשות בשלבים מתקדמים יותר, כולל היווצרות המלנואידים, עדיין אינן מוגדרות וידועות.
מנגנון התגובה מורכב משלושה שלבים: שלב הדחיסה, שלב הפירוק ושלב הפילמור.
שלב ראשון – דחיסה
מולקולה המכילה קבוצה אמינית (חומצות האמינו הנפוצות המשתתפות בתגובה הן ליזין וארגינין) עוברת דחיסה עם סוכר מחזר בעל קבוצה קרבונילית. כתוצאה מהדחיסה מתקבלים מולקולת מים ובסיס שיף (אימין) שאינו יציב. לצורך קבלת בסיס יציב יותר מתרחשת התארגנות של האלקטרונים, המכונה שחלוף אמדורי. אם הסוכר המחזר שהגיב בתחילת התגובה הוא קטוז (מכיל קבוצת קטון) אז ההתארגנות השקולה לשחלוף אמדורי היא התארגנות היינס. שלב זה מתרחש בטמפרטורה גבוהה, הוא הפיך ולא מתקבלים שינויים בצבע החומר המגיב.
שלב שני – פירוק
בשלב זה מתרחשת דגרדציה (פירוק כימי) של תוצרי אמדורי, לקבלת תוצרים ריאקטיבים ביותר הנקראים רדוקטונים. הרדוקטונים משתתפים בתגובות רבות לקבלת תרכובות מגוונות, תרכובות נדיפות בעלות ארומות שונות. כאשר רדוקטונים מגיבים עם חומצת אמינו מתקבל אלדהיד, תגובה זו נקראת דגרדציית שטרקר.
שלב שלישי – פילמור
שלב מתקדם של התגובה בו מתרחשות מגוון תגובות, איזומריזציות ודחיסות נוספות, חלקן מחזוריות, אשר בסופו של דבר מובילות להיווצרות פולימרים חנקניים חומים הידועים כמלנואידים.
גורמים המשפיעים על התגובה
כמו כל תגובה כימית, תגובת מייאר נתונה לבקרה על ידי מספר רב של גורמים כגון: מבנה המולוקולת המגיבות, ריכוזן, טמפרטורה, לחץ, זמן התגובה, פעילות מים של המוצר, pH, ריכוז יוני מתכות, נוכחות אור ונוכחות מעכבים. באופן כללי, תגובת מייאר מזורזת בטמפרטורות גבוהות ובערכי pH גבוהים, כמו גם בנוכחות חלבונים העשירים בחנקנים, במיוחד בחלבונים העשירים בחומצת האמינו ליזין. הגורמים הללו אחראים על השינויים בארומה, בטעם ובמראה של המזון העובר את התהליך.
השפעות חיוביות ושליליות של תגובת מייאר על מזון
תוצרי תגובת מייאר הם תרכובות פעילות מגוונות, העשויות להשפיע על איכות המזון ועל תכונותיו השונות, כגון טעם, צבע ומרקם. אחד מתוצרי התגובה המוכרים הוא פיראזין, שתורם בין היתר לטעמים של בשר בקר, שעורה קלויה, קקאו, קפה, בוטנים, פופקורן, צ'יפס מתפוחי אדמה ועוד. תוצרים נוספים שיכולים להיווצר במהלך התגובה הם נגזרות פוראן, בעלי ארומה מתוקה וקרמלית של לחם, ביסקוויטים, דבש ודגני בוקר. השינויים בצבעים של מזון שעבר את התגובה מיוחסים בעיקר למלנואידינים, והם אחראים לצבעים האופייניים של קפה, קקאו לחם ועוד.
לצד התרומות החיוביות של תגובת מייאר למזון, לתהליך זה גם מספר חסרונות, כגון: היווצרות קומפלקסים עם חלבונים הגורמת לקשיים בעיכולם בגוף וקבלת תכונות של אמולסיה. בנוסף, נמצא גם שהחומר אקרילאמיד, חומר אשר מעורר חשש רב לסכנה בריאותית, יכול להיווצר בתגובה זו. מצד אחד, תוצרי התגובה יוצרים מאפיינים תחושתיים חיוביים במזון, אך מהצד השני, הם עשויים להיות בעלי השפעות בריאותיות בלתי רצויות על בני אדם. בנוסף, תוצרי התגובה יכולים לגרום לשינויי צבע או טעם לא רצויים במזון, שעלולים להפחית את אטרקטיביות המוצר ולגרום לאובדן בערך התזונתי של המזון עקב הרס של חומצות אמינו חיוניות בכלל והרס של החומצה האמינית ליזין בפרט.
היווצרות אקרילאמיד
אקרילאמיד הוא תוצר לוואי המתקבל בעקבות תגובת מייאר ספציפית בין החומצה האמינית אספרגין לבין סוכר מחזר. רמת האקרילאמיד משתנה מאוד בהתאם לשיטת עיבוד המזון, שיטת בישול המזון (טיגון, אפייה ועוד) אופי המזון, זמן הבישול, טמפרטורה, פעילות מים, ריכוז האספרגין במוצר וכו׳. אקרילאמיד מסווג כגורם סרטן פוטנציאלי אך עדיין לא ברור אם הוא מגביר את הסיכון לפתח סרטן בקרב בני האדם. ברוב המחקרים אשר התבצעו בבעלי חיים נמצא כי חשיפה לאקרילאמיד מגבירה את הסיכון לפתח מספר סוגים של סרטן. לאחר ספיגתו והפצתו לאיברים השונים, בדגש על הכבד, המוח, הכליות והלב, הוא עובר חמצון על ידי אנזימי ניקוי רעלים (המצויים בכבד, ריאות, כליות ותאי דם לבנים) והופך לאפוקסיד-גליצידמיד תגובתי, חומר הפוגע במטען הגנטי ורעיל יותר מאקרילאמיד. אקרילאמיד וגם גליצידמיד יכולים לעבור שלב ניקוי שני ולהיצמד לגלוטתיון המסלק אותם מהגוף דרך מערכת השתן. עם זאת, לפני יציאתם מהגוף, שני החומרים עלולים להגיב עם הדנ"א, המוגלובין או עם חלבונים אחרים, ליצירת תרכובות העלולות לפגוע בתאים ונחשבים כסמנים ביולוגיים להימצאות אקרילאמיד בגוף לאחר חשיפה. עם זאת השפעת אקרילאמיד על מערכות אנושיות הניבה תוצאות שאינן חד משמעיות לעומת המודלים בבעלי החיים.
היווצרות AGES
Advanced glycation end products) AGEs) נוצרים בשלבים מתקדמים של תגובת מייאר במזונות ובמערכות ביולוגיות. תוצרים אלה נוצרים בעיקר על ידי תגובות של סוכר מחזר או תוצרי פירוק של פחמימות, שומנים וחומצה אסקורבית. AGEs קיימים בריכוז גבוה במזון, אך נמצאים בריכוזים נמוכים יחסית ברוב המערכות הביולוגיות. חלק מה-AGEs דווחו כרעילים ועלולים להיות גורמים סיבתיים לסוגים שונים של מחלות, במיוחד סוכרת והפרעות בכליות.
שימושים בתעשיית המזון
תגובת מייאר היא הבסיס לתעשיית חומרי הטעם והריח. מאות חומרים נוצרים בצלייה, בטיגון או באפייה בתגובת מייאר, וחלקם מתפרקים עוד לקבלת עוד חומרי טעם וריח. בשביל לייצר את תגובת מייאר נדרשת טמפרטורה של 140 מעלות צלזיוס לפחות, ולכן היא לא תתרחש לרוב במאכלים שנוצרו בבישול. לכל סוג מזון קבוצה אופיינית של חומרים שנוצרו בתגובת מייאר והם הקובעים את הארומה האופיינית לו.
דוגמאות למזונות המקבלים ארומה וצבע מתוצרי תגובת מייאר:
במאפים דוגמת לחם, החומר האחראי לארומה הוא 6-Acetyl-2,3,4,5-tetrahydropyridine שניתן לזהותו בהרחה בריכוז של 0.06 ננוגרם לליטר.
אחד החומרים הנוצרים במזון עקב תגובת מייאר שבה חומצת האמינו היא אספרגין, הוא אקרילאמיד.
נחש הסרטנים
נחש הסרטנים (שם מדעי: Fordonia leucobalia) הוא מין נחש ממשפחת ההומלופסיים (בעבר מהזעמניים) החי בביצות מנגרובים, ביצות מליחות וחופים בדרום-מזרח אסיה ובצפון אוסטרליה. זהו המין היחידי בסוג Fordonia.
נחש זה מגיע לאורך של 1 מטר והוא בעל קשקשים חומים עד אפורים עם בטן לבנה. על הגוף ישנם מספר כתמים. לנחש עיניים המצויות בקצה ראשו ונחיריים בעלי שסתומים האטומים למים. נחש זה כמו רוב בני משפחתו משריץ צאצאים חיים.
הנחש מתמחה בשחייה וצלילה במים כולל מים מלוחים, והוא יוצא לציד בשעות הלילה. הטרף מורכב בעיקר מסרטנים קצרי בטן וגם מצפרדעים ודגים קטנים. הנחש בעל ארס העוזר לו להרוג את הסרטנים ואז הוא משתמש בלסתותיו ובשרירי גחונו כדי לבתר את איבריו. את רוב שריון הסרטן הנחש עוזב ולא אוכל.
אבר באנגה
ביוגרפיה
בנגה גדל בקבוצת הנוער של בוקה ג'וניורס, וזומן לקבוצה הבוגרת בגיל 18. כבר בעונתו הראשונה בליגת העל הארגנטינאית (2007) הוא תפס מקום קבוע בהרכב של בוקה ג'וניורס. בנגה התבלט בזכות משחקו הנוקשה, שליטה בכדור וראיית משחק. הוא זכה לקרדיט נוסף בזכות הצטיינותו באליפות דרום אמריקה לנבחרות צעירות שנערך בינואר 2007 בפרגוואי, וכן הזכייה של נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער שנערך בקנדה.
הוא זכה להתעניינות מצד מועדונים אחדים באירופה, ובינואר 2008 הועבר לוולנסיה הספרדית תמורת 18 מיליון אירו. בעונתו הראשונה שם נאלצה ולנסיה להיאבק בתחתית הליגה, ובאוגוסט 2008 הוחלט להשאיל אותו לאתלטיקו מדריד בגלל קשיי ההתאקלמות. בסיום עונת ההשאלה הוא חזר לוולנסיה. ב-31 בינואר 2014 הושאל לניואל'ס אולד בויס עד סוף העונה.
בקיץ 2014 עבר לסביליה. הוא זכה עם סביליה פעמיים ברציפות בליגה האירופית. הוא היה לשחקן המצטיין של גמר הליגה האירופית 2015, בו גברה סביליה 3-2 על דניפרו, ופתח בהרכב גם בניצחון 3-1 על ליברפול בגמר הליגה האירופית 2016. ב-6 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים באינטר מילאנו. ב-3 ביולי 2017 חזר לסביליה. ב-26 בינואר 2020 פורסם שיעבור לקבוצת אל-שבאב ריאד מערב הסעודית בסוף עונת 2019/2020.
באנגה היה בסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג, אך לא הרבה לשחק בגלל התחרות על מקום בהרכב עם שחקנים בכירים כגון חאבייר מסצ'ראנו ופרננדו גאגו.
ניגריה במשחקים האולימפיים לנוער
ניגריה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הניגרים שמונה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב. ניגריה מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של ניגריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור הייתה המשלחת הגדולה ביותר שניגריה שלחה עד כה. המשלחת כללה 13 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישגים בענף האתלטיקה עם זכייה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר נערות, מדליית ארד בריצת 400 מטר נערות והעפלה לגמרים בריצת 200 מטר נערים והדיפת כדור ברזל נערות. המשלחת הגיעה להישג גם בענף ההרמת משקולות עם זכייה במדליית ארז בקטגוריית נערות עד 58 ק"ג. המשלחת הגיעה להישגים נאים גם בענפים היאבקות וטניס שולחן ולמקומות האחרונים בענפים איגרוף ובדמינטון.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
סקשפהרוואר
סקשפהרוואר (בהונגרית: Székesfehérvár, בגרמנית: Stuhlweißenburg, בלטינית: Alba Regia Regina) היא עיר בהונגריה, מעברו המערבי של נהר הדנובה באמצע הדרך בין בודפשט הבירה לאגם בלטון. היא משמשת גם כבירת מחוז פייר.
היסטוריה
העיר הנוכחית נוסדה בשנת 972 על ידי גזה, שליט הונגריה על ארבעה איים שבלטו מתוך ביצות שהיו באזור. אחד מהאיים האלה הוא מרכז העיר כיום. הוא גם בנה מצודת אבן קטנה ובתוכה את ארמון השליט וכנסייה. סקשפהרוואר מוזכרת לראשונה במסמך של הארכידיוקסיה של וספרם בשנת 1009 בשמה הרומאי "אלבה רגיה" (Alba Regia).
אישטוון הראשון, מלך הונגריה העניק ליישוב תואר של עיר והפך אותה לעירם של מלכי הונגריה. הוא החל בבניית הבזיליקה המלכותית, שנבנתה בשנים 1003 – 1038. 43 מלכים הוכתרו בעיר עד שנת 1526 ו-15 מהם גם קבורים בעיר - האחרון שבהם נקבר ב-1540.
במאה ה-11 הייתה העיר תחנת מעבר חשובה של הצליינים בדרכם לארץ הקודש. ב-1222, אנדראש השני, מלך הונגריה, פרסם את בולת הזהב (Aranybulla) שבה הוגדרו זכויות האצילים וחובות המלכים. מסמך זה היה הבסיס לחוקה של הונגריה עד ל-1848.
תקופת ימי הביניים הייתה תקופת פריחה לעיר – נבנו מבני ציבור, כנסיות ובתי ספר. בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו בעיר הביאו לפריחה גם בחיי הכלכלה של העיר. במאה ה-14 נבנתה מסביב לעיר חומה.
העות'מאנים כבשו את העיר ב-1543 והעיר הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית במשך 145 שנה עד 1688, פרט ל-1601, בה היא נכבשה חזרה לתקופה קצרה. בתקופת השלטון העות'מאני היו תנאי החיים בעיר קשים ורבים מתושביה נטשו אותה. רבים מבניני העיר נהרסו, כולל הבזיליקה המלכותית וארמון המלך. העות'מאנים בנו מסגדים בעיר והיא נראתה כעיר מוסלמית.
מתחילת המאה ה-18 החלה פריחה מחודשת של העיר. האוכלוסייה בה הייתה מעורבת ובנוסף להונגרים ולסרבים שגרו בה, הגיעו אליה גרמנים רבים ומוראבים. ב-1703 קיבלה העיר בחזרה את התואר של עיר מלכותית חופשית אך תפקידי עיר הבירה – שאותם מילאה בימי הביניים – הועברו לפרסבורג ולווינה על ידי השליטים מבית הבסבורג. החל מאמצע המאה ה-18 החלה תנופת בנייה - הוקמו מבני ציבור אזרחיים ודתיים רבים ומפוארים.
אף על פי שחלק ניכר מאוכלוסיית העיר הייתה דוברת גרמנית במקורה, גברה עם הזמן ההשפעה ההונגרית ובמהפכת 1848 תמכו רוב התושבים במורדים. לאחר דיכוי המהפכה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, חלה האטה בהתפתחות העיר והיא הפכה לעיר שדה קטנה היושבת בצילה של בודפשט שהתפתחה בצעדי ענק. בין שתי מלחמות העולם, החלה שוב תנופת פיתוח עם הקמתם של מספר מפעלים גדולים בעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה מגמת התיעוש של העיר ואוכלוסיית העיר גדלה מכ-35,000 ב-1945 לכ-100,000 בסוף שנות ה-70.
תולדות היהודים
הקיסר יוזף השני היה הראשון שהעניק רישיון ליהודי להתיישב בעיר כאשר ניתן ליהודי בשם חיים שטרן לפתוח מסעדה עבור הסוחרים היהודים שהגיעו לירידים. באספה הלאומית של 40–1839 יצא חוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות. בעקבות כך הגיעו כ-20 משפחות לעיר וב-1840 הוקמה קהילה יהודית שקיבלה הכרה רשמית ממועצת העיר. ב-1863 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת לאחר שחלק מחברי הקהילה לא ראו בעין יפה הכנסת שינויים בעלי אופי מודרני בסדרי הקהילה. שתי הקהילות – הנאולוגית הגדולה יותר והאורתודוקסית – בנו בתי כנסת ומוסדות חינוך נפרדים. ב-1880 מספר היהודים הגיע ל-2,689 נפשות, כ-10.5% מסך האוכלוסייה. ב-1941 מספר היהודים ירד ל-2,075, לאחר שרבים מהם עזבו לבודפשט הבירה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, סקשפהרוואר הפכה למרכז תעבורה של עובדי כפייה. כ-12,000 יהודים מהעיר והסביבה הועסקו בעבודות כפייה בחוות שבסביבה ואחרים נשלחו לאוקראינה. במאי 1944 רוכזו כל היהודים בגטו ובאמצע יוני כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה נשלחו ברכבת לאושוויץ. עם סיום המלחמה, כ-250 ניצולים שחזרו לעיר הקימו מחדש את הקהילה.
נתונים דמוגרפיים
===קבוצות אתניות===
ערים תאומות
ערים תאומות של סקשפהרוואר:
ספורט
קבוצת הכדורגל וידאוטון פצ מליגת העל ההונגרית, וקבוצת הכדורסל אלבה פהרוואר מליגת העל ההונגרית בכדורסל, מייצגות את העיר סקשפהרוואר.
סטפן מוזס
סטפן מוזס (11 ביוני 1931 - 1 בדצמבר 2007) היה פילוסוף, מתרגם וגרמניסט צרפתי-ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד למשפחה יהודית בברלין ב-11 ביוני 1931. ב-1938 עזבה משפחתו את גרמניה מאימת הנאצים והתיישבה בקזבלנקה שבמרוקו, בה נשארה עד 1950. מוזס למד בבתי ספר צרפתיים.
עם תום לימודיו עבר לפריז והחל ללמוד ספרות גרמנית ופילוסופיה באקול נורמל סופרייר. בהמשך שימש כעוזר הוראה בסורבון. בסביבה זו הכיר גם את הפילוסוף עמנואל לוינס, שלימים כתב את ההקדמה לספרו של מוזס על הגותו של פרנץ רוזנצווייג.
ב-1957 נישא לאמנית ליליאן קלאפיש. בשנים 1958-1959 שהה הזוג תקופה בקזבלנקה.
ב-1969 עלה לישראל והתיישב בירושלים, והצטרף כפרופסור לחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, בו הקים מאוחר יותר את החוג לספרות גרמנית. בשנת 1987 התקבל כחבר באקדמיה הגרמנית ללשון ולספרות. ב-1990 ייסד את "מרכז פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות והמורשת התרבותית היהודית-גרמנית" כחלק מהחוג לתולדות עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית, וניהל אותו בשלוש השנים הראשונות לקיומו.
כמומחה לפילוסופיה ולספרות גרמנית הביא מוזס להיכרות עם משנתו של רוזנצווייג בצרפת, בעיקר דרך ספרו המקיף "שיטה והתגלות: הפילוסופיה של פרנץ רוזנצווייג" שיצא ב-1983. מוזס עסק בהוגים ובסופרים גרמנים נוספים, בעיקר בולטר בנימין, גרשם שלום, פרנץ קפקא, גתה ופאול צלאן, וכן בהוגה היהודי-צרפתי עמנואל לוינס. ספריו נכתבו בצרפתית או בגרמנית.
חיים אישיים
מנישואיו עם ליליאן קלאפיש נולדו שלושה ילדים: המשורר, הסופר והמתרגם עמנואל מוזס, הסופרת והמשוררת אנוש שרמן והאמנית ופעילת השמאל רחל מוזס.
ספריו
בצרפתית
מוזמביק במשחקים האולימפיים לנוער
מוזמביק משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מוזמביקי לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער המוזמביקים היא סמלית.
סמי באו
סמואל אדריאן באו (באנגלית: Samuel Adrian Baugh; 17 במרץ 1914 - 17 בדצמבר 2008) היה שחקן ומאמן פוטבול אמריקני. באו שיחק פוטבול ובייסבול באוניברסיטת TCU. לאחר לימודיו נבחר בדראפט ה-NFL על ידי וושינגטון רדסקינס, שם שיחק משנת 1937 עד 1952. באו נודע בכך שהפך את המסירה הקדמית לחלק אינטגרלי ממהלכי ההתקפה ב-NFL. בשנת 1963 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL וב-1951 להיכל התהילה של פוטבול המכללות.
מוזמביק במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של מוזמביק למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה. הספורטאים לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא הגיעה להישגים והשתתפותה היא סמלית.
סמי באו
קריירה מקצוענית
באו נבחר בסיבוב הראשון (בחירה שישית בסך הכל) בדראפט של שנת 1937 על ידי וושינגטון רדסקינס, באותה שנה בה עברו לוושינגטון. באו חתם על חוזה לשנה אחת בסך 8,000 דולר והפך לשחקן בעל השכר בגבוה בקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה כקוורטרבק, פאנטר וסייפטי, הוביל באו את הרדסקינס לזכייה באליפות ה-NFL לאחר ניצחון על שיקגו ברס. במשחק הגמר באו היה אחראי לשלושה טאצ'דאונים. ב-1940 העפיל באו שוב למשחק גמר ה-NFL אך הפסידו בו לשיקגו ברס. באו הוביל את הקבוצה לאליפות נוספת ב-1942 בה ניצח יחד עם הרדסקינס את שיקגו ברס. הרדסקינס העפילו שוב לגמר ה-NFL בשנת 1945. את המשחק הרדסקינס הפסידו בתוצאה 15-14 לקליבלנד ראמס. במהלך המשחק מסר באו את הכדור לאחד השחקנים אבל הכדור פגע בעמוד השער ונזרק אל מחוץ למגרש. השופט קבע שזה סייפטי, שהקנה לראמס שתי נקודות שהובילו לניצחונם. בעקבות המקרה פנה ג'ורג' מרשל, הבעלים של הרדסקינס באותה עת להנהלת הליגה שתשנה את החוק. החוק שונה ומעונת 1946 כדור שפגע בעמוד השער נחשב כמסירה שלא הושלמה ולא כסייפטי. החוק קיבל את השם "חוק באו-מרשל".
קריירת אימון
באו שפרש מהרדסקינס ב-1952 החליט לא לחזור לאמן את וושינגטון. באו אימן את קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת הארדין-סימונס בשנים 1955 עד 1959. ב-1960 באו הפך למאמן הראשון של ניו יורק טייטאנס מליגת ה-AFL, אותה אימן עד 1961. לאחר מכן, ב-1963 עבר להיות עוזר מאמן באוניברסיטת טלסה. ב-1964 אימן את יוסטון אוילרס מה-AFL.
ישראל אלירז
ישראל אלירז (23 במרץ 1936 – 22 במרץ 2016) היה משורר עברי, סופר, מחזאי, מורה ומתרגם. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (2008), פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2009) ופרס ברנר לשירה (2013).
ביוגרפיה
נולד בשם ישראל רוטשטיין למשפחה דתית, בשכונת כנסת ישראל בירושלים, דור חמישי בארץ ישראל, בנם של יעקב ושפרה רוטשטיין. למד בבית הספר היסודי של אליאנס בירושלים, ובתיכון הדתי "מעלה". השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית, וקיבל תואר בוגר בשנת 1962. היה מורה בגימנסיה העברית רחביה, מחנך ומנהל בית ספר.
החל מפרסם מיצירתו בהיותו צעיר, לימים מחזותיו הראשונים, סיפוריו ושיריו ראו אור במרבית הבמות וההוצאות הספרותיות בארץ. כתב את המחזה הראשון שלו, "עדרים אבודים", בשנת 1959. המחזה היה אמור לעלות בתיאטרון "סדן" של יגאל מוסינזון בבימוי של פיטר פריי, אך התיאטרון נסגר והמחזה לא הופק. בשנת 1962 זכה במלגה להשלמת מחזה שכתב "שלוש נשים בצהוב", ותיאטרון "הבימה" אף ביקש להעלות את המחזה. אך ההפקה התעכבה ולבסוף בוטלה, לאחר שהרב הראשי איסר יהודה אונטרמן התלונן שהמחזה "פוגע בקודשי ישראל", מאחר שהוא מציג את משה רבנו באופן היתולי. עם זאת הוא תורגם לאנגלית בידי ראובן מורגן, והוצג על ידי בית הספר לדרמה של ישיבה יוניברסיטי בלוס אנג'לס. המחזה עלה בתיאטרון החאן באנגלית בשנת 1972.
בשנת 1964 מחזה נוסף שכתב, "סוף העונה" היה אומר לעלות ב"תיאטרון זווית". את המערכה הראשונה שלו העלה תיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בבימוי של אריה מארק.
בשנת 1965 זכה במלגה להשלמת המחזה "מורד ומלך" (שנקרא תחילה "הדוב"). המחזה עלה בתיאטרון חיפה, בתחילת שנת 1968, בביומי של ראובן מורגן.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 אלירז שיתף פעולה בקביעות עם המלחין יוסף טל כליברתן של אופרות ויצירות קוליות אחרות, מרביתן הועלו בגרמניה.