cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות גאורגיה
מקור יהדות גאורגיה
עדות נוספת לקיומה של קהילה יהודית במצחתה במאה ה-6 מצויה במקור גאורגי המספר על צעיר פרסי שברח מארצו למצחתה כדי לבחור בין הנצרות לבין היהדות. במקור זה מתואר מעמדו של בית התפילה היהודי כשווה ערך לבתי התפילה של הנוצרים. היהודים כונו בשם "אוּריה" או "הוּריה", כינוי הרווח בכל המקורות הגאורגיים, הן המוקדמים והן מימי הביניים המאוחרים. במאה ה-19 תפס את מקומו הכינוי "איבּראילי", בעוד הכינוי "אוריה" הפך לכינוי גנאי ליהודים. ה"כארתליס צחוברבה" נערך רק במאה ה-11, לכן יש להתייחס בספקנות למובא בו, גם אם הדברים הכתובים בו נסמכים על מקורות קדומים מאוד, שכן ייתכן שמקורם ברצון לקשר את בואם של היהודים לגאורגיה למאורעות היסטוריים ידועים. עם זאת, יש להניח כי היישוב היהודי בגאורגיה קדם לספירה הנוצרית.
גאורגיה שכנה בטווח ההשפעה של האימפריות המזרחיות הגדולות של העת העתיקה - אשור, בבל ופרס - וקיימה עמן קשרי מסחר ותרבות. יהודים היו עשויים להגיע לגאורגיה כסוחרים, כמהגרים או כפליטים, מן המקומות השונים שבהם נפוצו במרחב גדול זה, בעיקר בתקופה שבה הייתה גאורגיה חלק מן האימפריה הפרסית. מכל מקום, בימי קדם ובימי הביניים קיימו יהודי גאורגיה קשרים הן עם יהודי ארץ ישראל והן עם יהודי בבל. למעשה, הם קיבלו הנחיות מראש הגולה בבגדאד בענייני דת. קשר זה הוא שעיצב את יהודי גאורגיה כעדה מזרחית, שכן על פי הנחיות אלה קבעו מנהיגי יהדות גאורגיה את מחזור החיים, את מחזור השנה ואת נוסח תפילותיהם. אך במשך הדורות, כבר בתקופה הקדומה, נוספו שלל מנהגים במסורת המקום, כך שעדה זו הפכה לעדה עצמאית בעלת מסורת ייחודית ומנהגים עתיקים, משל עצמה.
גם בארמניה, שכנתה הדרומית של גאורגיה, התקיים בין המאה הראשונה למאה הרביעית יישוב יהודי גדול. "כארתליס צחוברבה" מספר כי העברית הייתה בין הלשונות הנפוצות בגאורגיה: "וידברו בכארתלי שש שפות, ארמנית, גאורגית, כוזרית, ארמית, עברית ויוונית, וידעו את השפות האלה כל מלכי כארתלי אבות ואמהות." עובדה זו מלמדת אותנו עד כמה נפוצה הייתה המסורת בדבר קיום קהילה יהודית בגאורגיה. עניין נוסף המחזק טענה זו היא הימצאותה של כתובת ארמית באותיות עבריות בסביבות מצחתה על קברו של יהודה גורך.
ימי הביניים
העדויות על קורות היהודים בגאורגיה בימי הביניים מועטות. עם זאת, מרקו פולו, שעבר בגאורגיה ב-1272, מציין כי יהודים יושבים בטיפליס אבל מספרם אינו גדול. ספר דברי ימי גאורגיה מספר על סוחר גדול ("דיד-ואצ'ארי"), זנכן זרובבל, שנשלח על ידי חצר המלוכה להביא את חתנה של המלכה תמר מרוסיה. הפלישה המונגולית לגאורגיה ששמה קץ לעצמאותה של גאורגיה והמיט עליה הרס וחורבן, פגעה גם ביהודים. עם זאת, רמז לקיומם של מרכז תורה ויצירה רוחנית בקרב יהודי גאורגיה במאה ה-14 ניתן למצוא בכתביו של רבי ישעיה מתבריז. במבוא לספרו הקבלי "ספר הכבוד" הוא מציג את עצמו כ"ישעיה המכונה בשם רב בן הרב רבנו יהוסף אלתפליסי ז"ל". בנוסף, קיימת עדות של רבי אברהם אבן דאוד המספר על נאמנותן של קהילות ישראל בגאורגיה ליהדות הרבנית.
רבי בנימין מטודלה מונה את יהודי גאורגיה ("ארץ גורון הנקראים גרגנין, היושבים על נהר גיחון, והם הגרגשי מתעסקים בדת הנוצרית") בין אלה אשר "ראש הגולה נותן להם רשות בכל הקהילות האלו לשום על כל קהל וקהל רב וחזן, כי הם באים אליו לקחת הסמיכה ורשות ומביאים לפניו דורונות ומתנות", דהיינו, בסוף המאה ה-12 כבר היו יהודי גאורגיה במעגל ההשפעה של ישיבות בבל. רבי פתחיה מרגנשבורג, עשר שנים לאחר מכן, מספר על מיעוט מספרם של היהודים בגאורגיה.
בשנת 1328 העניק המלך אלכסנדר הראשון למי שהיה קתוליקוס לשעבר, הפטריארך דמטריוס, גם 27 משפחות של יהודים, וזאת כנראה על פי הנוהג הפאודלי של עבדות האוצר. הקיסר אלכסנדר הראשון ידוע גם בשל רדיפתו את יהודי גאורגיה. בימי הביניים, באופן כללי, היו מוסדות השלטון, הכנסייה והפאודלים אדוני היהודים - שהיו למעשה צמיתים. ערכם של היהודים כצמיתים היה רב, כיוון שהם עסקו הן במסחר והן במלאכה, ולא רק בעבודת אדמה כיתר הצמיתים.
באותה תקופה התיישבו באזור טביליסי גם יהודים מכורדיסטן האיראנית, שדיברו להג של ארמית חדשה, ויהודי גאורגיה קראו להם "לחלוחים". כן הייתה הגירה של יהודי ההרים (התאתים), שנקראו על ידי יהודי גאורגיה "ק'ובלים", על שם קובה שבדאגסטן.
המאה ה-19
סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית ב-1801, בעקבות חוזה גאורגייבסק, גרם לשינויים בקהילה היהודית בגאורגיה. תחילה חל שיפור הדרגתי במצב הביטחון, דבר שהקל על הרוכלים שהסתובבו בדרכים, אך מצב הצמיתים לא השתנה. הפקידות הרוסית לרוב לא התערבה בענייני הנסיכים הגאורגים, ואלו המשיכו לעשות בצמיתיהם ככל העולה על רוחם. כאשר פנו יהודים לעזרת השלטונות כדי שיגנו עליהם מפני עריצות אדוניהם, פסקו אלו לטובת היהודים רק לעיתים רחוקות. היהודים, כשאר תושבי גאורגיה, נאלצו להתמודד עם אטימות לבה של הביורוקרטיה הרוסית, ולעיתים הוצבו בפניהם קשיים חדשים, כמו הגבלות על חופש המסחר.
המדיניות הרוסית כלפי היהודים נעה בין הגבלות מחמירות לניסיונות רפורמה נאורים יותר, שהוגשמו באופן מוגבל. השלטונות הרוסיים נהגו ביהודי גאורגיה בתחילה כבשאר הגאורגים בגאורגיה. חוקת 1804 התירה את התיישבותם של היהודים ה"אירופיים" בקווקז. אולם רק מספר מועט של בעלי מלאכה הגיעו לגאורגיה. פקודת הסנאט משנת 1825 אסרה על ההתיישבות היהודים בקווקז, ו"התקנות בדבר היהודים", בשנת 1827, שהוציא משרד הפנים הרוסי, היו צו גירוש ליהודים המקומיים וליהודים הזרים. התערבותם המהירה של השלטונות המקומיים מנעה את גירושם של היהודים המקומיים. משנת 1835 הוצאה גאורגיה מכלל השטחים המותרים להתיישבות יהודים. עלתה אף בעיית גירוש היהודים משם, אולם השלטונות המקומיים התנגדו לגירוש וטענו כי חלק ניכר מהיהודים עוסקים בחקלאות ומסחר וחלקם צמיתים.
למרות צו הגירוש חזרו יהודים מרוסיה לגאורגיה כיחידים, כשהם עושים שימוש ברישיונות ישיבה זמניים שהוצאו רק לבעלי מלאכה מומחים ונדרשים, או לחיילים לשעבר בצבא הרוסי. חיילים אלה קיבלו היתר מגורים מחוץ לתחום המושב. צווי גירוש נוספים הוצאו בשנים 1815 ו-1847, ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 נמנו עם היהודים האשכנזים בטביליסי רק כמה עשרות משפחות. בשנת 1852 חזרו השלטונות והתירו התיישבות יהודים רוסים בגאורגיה, תוך הגבלות רבות, ומאז חל גידול מתמיד במספרם. החלת הצו לשחרור הצמיתים בגאורגיה בשנת 1864 לא שינתה בתחילה מאומה. הנסיכים לא מיהרו לשחרר את היהודים מהתחייבויותיהם, ולאחר שחרורם, נותרו רבים מהם מרוששים וחסרי אמצעי מחיה. ההתפתחות הכלכלית של גאורגיה במחצית השנייה של המאה ה-19 השפיעה גם על מצב היהודים: סלילת דרכים ומסילות ברזל, פיתוח הנמלים בים השחור ופיתוח החקלאות והתעשייה הביאו עמם תנופת מסחר. צמח מעמד של סוחרים בקרב היהודים, שעסקו בסחר בין חלקי הארץ השונים וחדרו גם לסחר הבינלאומי. התפתחויות אלו הביאו לשינויים דמוגרפיים: קהילות שלמות עקרו מהכפרים לערים. קהילות יהודיות חדשות נוסדו בערים סוחומי, פותי ובתומי שעל חוף הים השחור. בטביליסי, שבה היו בתחילת המאה רק יהודים מעטים, הלך מספרם וגדל. הקהילה היהודית שבאחלציחה, שמעמדה כמרכז לסחר עם טורקיה נפגע, נידלדלה והלכה לקראת סוף המאה, ויושביה היגרו למרכזי מסחר שונים בקווקז, בעיקר לטביליסי. לעומתה, גדלה הקהילה בכותאיסי במספר אנשיה ובעושרה. עם יהודי כותאיסי נמנו כמה מסוחריה הגדולים של הארץ, שהנודע בהם היה אהרון אליגולשווילי.
יהודים רבים הגיעו למקום ללא אישורים מתאימים וחיו בחשש מתמיד מפני גירוש. בשנת 1890 ישבו בבתומי כמאה משפחות יהודיות אשכנזיות, אך רק ל-47 מתוכן הייתה זכות ישיבה. רוב היהודים עסקו במלאכה, אך היו גם שעסקו בסחר בנפט, שהגיע בצינור מבאקו שעל הים הכספי. השלטונות עצמו עין כל עוד לא התעוררו בעיות כלשהן. גם בערים הגדולות האחרות חיו רבים ללא רישיונות.
עד סוף המאה ה-19 היו היהודים האשכנזים והיהודים המקומיים זרים זה לזה. הגאורגים ראו באשכנזים כופרים. האשכנזים, לעומתם, זלזלו במקומיים וראו בהם אנשים נחשלים. כמעט שלא התקיימו קשרים בין היהודים המקומיים לבין האשכנזים. גם שפתם הייתה שונה.
השלטון הצארי החדש שהובא לגאורגיה על ידי הפקידות הצארית והכנסייה הפרובוסלבית, שניסתה לדחוק את רגלי הכנסייה הגאורגית המקומית, היה בעל נטיות אנטישמיות, שמצאו הד בקרב חוגים מסוימים באוכלוסייה המקומית. נטיות אלה באו לידי ביטוי בעלילות דם, שכמה מהן לא התפרסמו מעבר לאזור הכפרי שבו התרחשו, אך שתיים מהן עוררו הדים בגאורגיה ומחוצה לה.
עלילת הדם בסוראמי
ביוני 1850 נעלם ילד קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי. גופתו של הילד נמצאה כעבור ארבעה ימים, והיהודים הואשמו ברציחתו. לאחר מציאת הגופה, הזעיק, ראש הפלך דאז, דמיטרי אבשידזה, את רופא השירות. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו מים במוחו של הילד ועשבים בקיבתו, ולפיכך קבע הרופא כי הילד לא הומת בידי אדם. אולם, התושבים לא באו על סיפוקם והאשימו את הרופא בקבלת שוחד. הם פרצו לבתי היהודים על מנת להתעלל בהם, ובמקביל מנעו מהיהודים להזעיק עזרה. בלילה עלה בידם של ארבעה יהודים להערים על שמירת התושבים, והם יצאו לטביליסי. עוזרו של הנציב שיגר אנשים לחקור את המקרה.
בינתיים, שיחדו תושבי המקום ילדה יהודייה, שהעידה נגד אביה על כך שהוא החזיק את הילד על ברכיו ופצע אותו, ואילו יהודי אחר אסף את דמו לצורך שימוש בחג הפסח. כשהגיעו החוקרים, פנו מיד לחיפוש ראיות נוספות בבתי היהודים ומצאו פיסת בד מוכתמת בדם (כנראה דם וסת). שלושה חודשים לאחר שהחוקרים אספו את הראיות, זומנו המאשימים לבית המשפט למתן עדות, והיהודים נדרשו להודות באשמה. כיוון שלא הודו, נשלחו למאסר שמונה מלומדים מיהודי סוראמי, ועברו עינויים שם. שניים מהם מתו בעקבות עינויים אלה. יהודי המקום פנו אל הקהילה היהודית בקושטא, והביאו את העניין לידיעת משה מונטיפיורי. האחרון פנה לנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, המושל הכללי של הקווקז שישב בטביליסי, בבקשה לטהר את שמם של היהודים. וורונצוב התחמק וטיהר את רשויות המשפט הרוסיות מאשמה של עיוות דין ואת הסוהרים מאשמת עינויים. מאידך גיסא, הוא טען כי על פי העדויות המצויות כרגע, היהודים שהואשמו הם בגדר חשודים בלבד, ולכן הורה לשחרר את העצורים, ולהמשיך בחקירה. בפועל, לא שוחררו העצורים לבתיהם אלא נשלחו לסיביר.
עלילת הדם בסצ'חרה
עלילת דם מפורסמת יותר התרחשה ב-4 באפריל 1878 בכפר פרוויסי ליד סצ'חרה שבנפת סצ'חרה אימרתי, שם הואשמו תשעה רוכלים יהודים ברצח ילדה נוצרייה בת 6, זארא מודבדזה, ושימוש בדמה לאפיית מצות. הם הועמדו למשפט בבית הדין המחוזי בכותאיסי. דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינצבורג מסנקט פטרבורג. שני עורכי דין נודעים, קרופניק היהודי ואלכסנדרוב הרוסי, שנקראו להגן על הנאשמים, הצליחו ב-13 במרץ 1879 להפריך את ההאשמות, והנאשמים זוכו.
לאחר עלילת הדם בסאצ'חרה והמהומות שאירעו בשנת 1895 בכותאיסי בין נוצרים ליהודים, יצאו המשוררים סרגיי מסחי ואנטון פורצלאדזה להגנת היהודים, תוך הבעת גינוי חריפה לתופעת הקנאות הדתית והלאומית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית. הגישה האוהדת ליהודים שרווחה בחוגי האינטליגנציה מצאה את ביטויה גם בתחום הפוליטי, כאשר הצירים הגאורגים בדומה הרוסית הגנו לא אחת על ענייני היהודים. סטודנטים גאורגים עמדו לצד היהודים בזמן הפרעות שפרצו ביהודי אודסה ב-1905, הגנו עליהם בגופם, ואחד מהם אף שילם על כך בחייו.
עליית הגורג'ים לישראל
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כבר היו קיימות בגאורגיה קהילות של יהודים אירופיים, ויחסים מתוחים שררו בינם לבין היהודים המקומיים. בשנת 1863 החלו יהודים מגאורגיה לעלות לארץ ישראל, ובשנת 1914 היו בארץ כ-500 עולים מגאורגיה שכונו "גורג'ים" (שמם על פי הטורקים ששלטו בארץ ישראל באותם ימים). הם התגוררו בעיקר בירושלים, בין השאר בשכונת הגורג'ים. במפקד אוכלוסין משנת 1916 צוינו 8 עדות גדולות בירושלים, והגורג'ים נמנו עליהן. למעשה, "שכונת הגורג'ים" הירושלמית קיימת עד היום.
רוב העולים היו מהערים הגדולות: כותאיסי, אחלציחה וצחינוואלי, ומעיירות והכפרים: בנדזה, קולאשי וסצ'חרה. ב-1920/21 מנתה קהילה זו 1,700 איש. קבוצה נוספת של יהודים הובאה בשנת 1929 על ידי פקידי הברון רוטשילד, שרכש את אדמות היישוב בנימינה מידי פיק"א והביא בין היתר גם משפחות של יהודים יוצאי גאורגיה כדי לסייע בחקלאות ובתעשיית הבשמים.
יהדות גאורגיה במאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 היה ניכור בין הרבנים האשכנזים לבין רבני היהודים המקומיים. השלטון הצארי היה שנוא הן על יהודי גאורגיה והן על ידי הגאורגים המקומיים. לאחר המהפכה הכושלת של 1905, גילו השלטונות הרוסיים יחס נוקשה כלפי היהודים שהתגוררו ברחבי האימפריה הרוסית. יהודי גאורגיה התרחקו מיהודי רוסיה כדי להדגיש את נאמנותם למונרכיה.
תקופת העצמאות הגאורגית המוקדמת ולאחריה
ב-26 במאי 1918 הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על עצמאותה. הדבר הביא לשינויים רדיקליים בקהילה היהודית בגאורגיה, והיהודים קיבלו שוויון זכויות מלא במדינה. החידוש באפשרות של נאום בחופשיות, חופש העיתונות וחופש ההתארגנות הובילו לחידוש המעורבות היהודית בחיים הציבוריים.
שינויים אלה הובילו גם לחידוד את הקשר בין הציונים למתנגדיהם. דוד באזוב, ממנהיגי התנועה הציונית בגאורגיה, בנאומו בפני ועידת ציוני הקווקז בבאקו בשנת 1917, הצליח להפנות את תשומת לבם של המשתתפים והביא לאחת מהצלחות הציונים - ייסוד בית ספר עברי-ציוני בטביליסי ב-1918. בית ספר זה היה מושתת על יסודות פדגוגיים מודרניים. בראשו עמד נתן אליהשווילי, מורה ציוני צעיר מצחינוואלי שהגיע באותה שנה להשתקע בעיר, והלימודים בו התקיימו בשיטת עברית בעברית, שיטה שהופעלה קודם לכן על ידי אברהם חוולס, בשנת 1906 בצחינוואלי. באותה שנה יצא לאור בכותאיסי הדו-שבועון הציוני הראשון בשפה הגאורגית, "אֶבּראֶליס חמה" ("קול היהודי"). בין הכותבים בביטאון היו דוד באזוב עצמו, בנו הרצל באזוב, נתן אליהשווילי, בן ציון אליגולשווילי ועוד. מצד שני, חוגים חרדין שמרניים שהושפעו מרבני חב"ד בגאורגיה, התנגדו בחריפות לציונות וללימודי החול. בראש הזרם הזה עמד הרב ראובן אלואשווילי (רבה של כותאיסי), ודמויות מרכזיות בו היו הרב משה דברשווילי והרב שמואל הלוי לויטין.
המפלגה הסוציאליסטית המנשביקית שהייתה בשלטון ראתה ביהודי גאורגיה חלק בלתי נפרד מן העם הגאורגי ולא הכירה בזכותם לקיום לאומי נפרד, ובהתאם לקו זה עסקה העיתונות המנשביקית בבעיה היהודית. לכאורה שרר אז בגאורגיה חופש עיתונות, אך מחופש זה נהנו בעיקר המצדדים בהתבוללות. "קול היהודי", שרוב קוראיו היו יהודים, צידד בייחודו של העם היהודי.
התכונה בקרב יהודי גאורגיה לקראת הבחירות לאספה הלאומית הגאורגית הייתה רבה. מצד אחד התארגנו הציונים במסגרת של הועד הלאומי של יהודי גאורגיה, שלא זכו, בסופו של דבר להכלל ברשימה המנשביקית. ומצד שני היו מתנגדי הציונות מכותאיסי, שבחרו נציגים הנפרד. נציגי כותאיסי, חכם משה דבראשווילי, תלמידו של אברהם חוולס מצחינוואלי, ויוסף אליגולאשווילי, שנבחרו להיות בין 109 נציגי המנשביקים שנבחרו לאספה הלאומית הגאורגית. חתימותיהם מתנוססות על הצהרת העצמאות של הרפובליקה.
פעולה זו הביאה לפנייתו של רבה הראשי של בתומי, ורבנים אחרים לוויכוח פומבי בעניין זה. בוויכוח עלבו הרבנים באליהשוולי על כך שכינה את בית הספר "תלמוד תורה". י.ס. רבינוביץ, קומוניסט יהודי ותיק, שנתן את ההוראה לגבי השפה העברית, שילם על כך מחיר אישי כבד. שר החינוך הסובייטי, לונצ'רסקי, החשיד אותו בלאומיות והוא הוצא מן המפלגה.
המצב השתנה לרעה בשנת 1924, בעקבות מרד אנטי-רוסי ואנטי-סובייטי בגאורגיה שדוכא, והידרדרות המצב הכלכלי שבאה בעקבותיו. יחס השלטונות ליהודים הפך לעוין. פעילות ציונית נאסרה, תלמודי תורה נסגרו, אליהשוולי פרש מניהול בית הספר (כבר ב-1923) לטובת מנהל שאיננו יהודי, והשפה העברית נעלמה עם השנים כמקצוע בבית הספר. התוכנית הסובייטית לאגד את כל היהודים בקולחוז יהודי נכשלה, גם בזכות השלטון הסובייטי המקומי. בהסכם שקט עם השלטון המקומי, פיתחו היהודים מפעלים קטנים תחת מעטפת ממשלתית, וכך, למרות הכול, המשיכו יהודי גאורגיה לשגשג במסחר.
המנהיגות הציונית החלה למקד את מאמציה בעלייה לארץ ישראל, לנוכח התנגדותם של השלטונות הסובייטים למאמצים אלה. באותה שנה גם יצא העיתון השני של יהודי גאורגיה, "מקאבאלי" ("მაკავეელი"), שנסגר לאחר צאת גיליונו השלישי. באותן שנים יצאו לאור עיתונים יהודיים נוספים. במהלך שנות ה-30 הורע אף יותר המצב הכלכלי והפוליטי. פעילות פוליטית וציונית דוכאה על ידי השלטונות הסובייטים. פעילים רבים נאסרו ונרצחו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו אלפי יהודים גאורגים נגד הנאצים כחיילים בצבא הסובייטי, ורבים מהם קיפחו בה את חייהם. בתקופת המלחמה התרכזו יהודים בגאורגיה, מהמפונים משטחי הכיבוש הנאצי. בשנת 1926 מנו יהודי גאורגיה 21,471 איש, ובשנת 1939 24,000 איש.
המוסד התרבותי היהודי היחיד שהמשיך להתקיים היה המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה, שנפתח בטביליסי בשנת 1933. כ-60 ציורים של שלום קובושווילי הציגו את חיי היומיום הגאורגיים וההיסטוריה של יהדות גאורגיה. המוזיאון נסגר בשנת 1951, שנים מספר לאחר שמנהלו, אהרון קריכלי, נעצר בשנת 1948. חלק מהציורים המוצגים הועברו למוזיאון הממלכתי להיסטוריה של גאורגיה על שם ג'נשיה שבטביליסי, חלק למוזיאונים אחרים, והיתר נעלמו. כמו כן, רב היהודים האשכנזים בגאורגיה, שהגיע לגאורגיה זמן קצר לפני כן, נעצר בשנת 1948 או ב-1949. עד סוף שנת 1952 הביאה המערכה האנטי-יהודית לסגירת בתי כנסת ולמעצרם של החכם עמנואל דווידאשווילי וכן של כמה משומרי בתי הכנסת, על פי ריאיון עם פניה באזוב שנערך על ידי ורה ידידה.
מכתב ח"י המשפחות
הזדהותם של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה סירבו השלטונות הסובייטים לבקשת היהודים לעלות לישראל. באוגוסט 1969, 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה, בהנהגה של שבתי אלהשווילי, שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל.
המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של קבוצת יהודים סובייטים לעלייה לישראל. הדבר גרם למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל. מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם, דרך גולדה מאיר, שהייתה אז ראש ממשלת ישראל.
ביולי 1971, קבוצה של יהודים גאורגים קיימו שביתת רעב בחזית בית הדואר במוסקבה. מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עלייה מסיבית לישראל. כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות. כ-17 אחוזים מיהודי ברית המועצות עלו לארץ בתקופה זו. מספר היהודים בגאורגיה ירד מ-28,300 בשנת 1979 ל-24,800 ב-1989.
עליית שנות ה-70
פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה מגאורגיה לא שברה את מסך הברזל, והעולים נאלצו עם עלייתם להתנתק מכל קשר עם ארץ מוצאם. במרוצת הזמן התפתחה תרבות של יהודי גאורגיה בישראל. עליית יהודי גאורגיה הייתה העלייה הראשונה של יהודים מברית המועצות לישראל. בישראל יצא עיתון ישראלי בשפה הגאורגית בשם: "עלייה מגאורגיה", המופץ עד היום. כמה אלפים מיהודים אלה היגרו לארצות הברית, לפורסט היל שברובע קווינס ניו יורק.
עליית שנות ה-90
במפקד שנערך בשנת 1989 נמצא כי 16,054 יהודים התגוררו בגאורגיה. העלייה מחבר המדינות העצמאיות ששיאה היה בשנות התשעים של המאה ה-20, החלה בסוף שנות ה-80, כאשר נפתחו שערי ברית המועצות, בעידן שלטונו הליברלי של מיכאיל גורבצ'וב. עליית יהודי גאורגיה, בדומה לעלייה מיתר ברית המועצות, לא הייתה בעיקרה עלייה בעלת מניעים ציוניים. הסיבות לעלייה זו היו בעיקר כלכליות, בצירוף החשש לביטחון האישי, עקב נפילת הקומוניזם והתוהו ובוהו ששרר בגאורגיה בשנים הראשונות שלאחריו.
עצמאות גאורגיה
הכרזת העצמאות של גאורגיה, מלחמת האזרחים הגאורגית והמשבר הכלכלי שפקד את גאורגיה שבאו בעקבותיה, הביאו להגירה של יהודים מגאורגיה שחלקם עלה לישראל.
בתחילת המאה ה-21 הוערך מספרם של יהודי גאורגיה בכיותר מ-200,000 איש, וכ-150,000 מתוכם חיים בישראל. יהודי גאורגיה השתלבו היטב בחיים הכלכליים והחברתיים בישראל, אך עם זאת, שומרים הם על מורשתם העתיקה ומנהגי אבותיהם. וכך גם יהודי גאורגיה שהיגרו למדינות אחרות, ממשיכים לקיים חיי תרבות כשל אבותיהם, אם כי השפה המדוברת בפיהם, בנוסף לגאורגית יהודית, היא, לעיתים קרובות, עברית.
בשנת 2005 עלה לראשונה בישראל ערוץ טלוויזיה בשפה הגאורגית - GTV. הוא שודר בתחילה ביס ולאחר מכן, בתחילת 2007, גם בהוט.
במהלך חייהם בגאורגיה פיתחו יהודי גאורגיה ניב שנקרא "גאורגית יהודית", להג עדתי יהודי שנתגלה במחקר. יהודי גאורגיה עצמם גורסים כי השפה המדוברת על ידיהם היא הגאורגית עצמה.
באופן היסטורי מילאה היהדות החרדית תפקיד מפתח בענף היהלומים באנטוורפן. מאז ההגירה הגדולה של יהודי ברית המועצות לשעבר, החלו להגיע לאנטוורפן יהודים רוסים ויהודים גאורגים, אליהם הצטרפו ישראלים ממוצא יהודי-גאורגי, ותוך זמן קצר הפך רחוב "פליקנסטראט" לשכונה יהודית, שרובה הייתה של יהודי גאורגיה, לרובם היה גם דרכון ישראלי.
להגירה הזו לאנטוורפן קדמה הגירה בעלת מאפיינים דומים לווינה. כרגע מונה הקהילה בווינה בעיקר יהודים גאורגים, בוכרים ומיעוטים של יהודים מקומיים, ופרסים.
עלייתו של מיכאיל סאקשווילי לשלטון בגאורגיה הביאה לשינויים מרחיקי לכת בגאורגיה. החלפת השלטון בוצעה בהפיכה ללא שפיכות דמים, וכן גם ההשתלטות על המחוז הבדלני בדרום-מערב גאורגיה, אג'ריה. אהבת/הערצת העם הגאורגי לישראל, באה לידי ביטוי במדיניותו, והקשר בין ישראל לגאורגיה התפתח במהירות. ישראלים, ביניהם ילידי גאורגיה, החלו להשקיע בגאורגיה. השקעות של ישראלים בגאורגיה הוערכו באוגוסט 2008 בכמיליארד דולר. גאורגיה הפכה ליעד לטיולים בעיקר לילידי המדינה. במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008, נקלעו ישראלים שהגיעו לפקוד את קיברי משפחותיהם בגורי לקראת תשעה באב. השגריר הישראלי בגאורגיה היה שבתאי צור, יליד גאורגיה, וכן השגריר הגאורגי בישראל, דובר העברית, לאשה ז'ווניה, היה יהודי. שני שרים בממשלתו של סאקשווילי הם יהודים: שר ההגנה, דוד קזרשווילי, בעל דרכון ישראלי, ותמור יעקובשווילי.
הנשיא סאקשווילי הגיע לביקור לא רשמי בישראל, באוקטובר 2006, בעקבות חניכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, וחנך מרכז לחקר האנרגיה באוניברסיטת חיפה וקיבל מן המוסד תואר דוקטור לשם כבוד. הוא נתקבל בסבר פנים יפות בקרב קהילת יוצאי גאורגיה בישראל. ישראל סייעה לגאורגיה, יחד עם מדינות מערביות אחרות, בחימוש הצבא הגאורגי ואימונו.
בבחירות שנערכו בגאורגיה, ב-5 בינואר 2008, השתתפו גם אזרחי ישראל יוצאי גאורגיה שקיבלו, לאחר ששונה החוק הגאורגי בעניין תעודת זהות גאורגית. תעמולת הבחירות התנהלה גם בישראל.
חב"ד בגאורגיה
פעילותה של חסידות חב"ד בגאורגיה החלה בשנת תרנ"ג (1893), כאשר רבי שלמה יהודה ליב אליעזרוב נשלח על ידי יהודי ארץ ישראל למדינה, במטרה לאסוף כסף עבורם. בדרכו לגאורגיה עבר הרב בלובביץ', בה שכן באותה תקופה מעוזה של חסידות חב"ד, והתבקש על ידי הרבי הרש"ב לפעול בשיטת "לזרוע רוחניות ולקבץ גשמיות".
בשנת ה'תרס"ה נשלח הרב שוב לגאורגיה, ופעל שם רבות עד לחזרתו לחברון, בה שימש כרב ומד"א.
הפעילות הקבועה של חב"ד בגאורגיה החלה כתוצאה מפניה של קבוצה מיהודי המדינה לרבי הרש"ב, בבקשה לשלוח להם רבנים בשביל לחזק את היהדות וללמד את תורת החסידות. הרבי נאות לבקשתם, וסמוך לחג הפסח תרע"ו (1916), הגיע הרב שמואל לויטין לעיר כותאיסי.
עם בואו החל לפעול להכשרת דור רבנים ומלמדים מבני המקום. פעילות זו היא זו שביססה את יהדות גאורגיה, ומפירותיה יצאו מנהיגי העדה בדורות הבאים.
הרב לויטין גם הקים ישיבה בעיר כותאיסי, ואליה שלח הרבי הרש"ב מתלמידיו, כדי שיסייעו לרב לויטין. הישיבה בשיאה מנתה כ-600 תלמידים.
על הפעילים החב"דיים באותה תקופה נמנו: הרב אברהם לוי'ק סלאווין, הרב נחום שמריהו ששונקין, הרב חיים מרדכי פרלוב, הרב יעקב ישראל זובער ועוד.
בין הערים שבהן פעלו השלוחים: כותאיסי, קולאשי, סצ'חרה, אוני, סוחומי, בטומי, טביליסי ועוד.
בשנת תש"ו עזבו אחרוני השלוחים את גאורגיה.
קאיוס
קאיוס (בלטינית: Caius), או גאיוס, כיהן כאפיפיור בין 17 בדצמבר 283 ל-22 באפריל 296. קאיוס היה בנו של אדם בשם גאיוס, או (על פי גרסתה של סוזנה מקונקורדיוס), היה קרוב של הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא יליד העיר סלונה (ליד ספליט).
יהדות גאורגיה
חב"ד בגאורגיה
בשנת תשנ"ב, נשלח הרב רפאל אלאשוילי, רבה הראשי של יהדות גאורגיה בישראל, בשליחות הרבי מליובאוויטש לחזק את היהדות במדינה.
כיום משמשים מספר שלוחים בבתי חב"ד בגאורגיה.
קאיוס
מעט ידוע אודותיו, למעט המופיע בליבר פונטיפיקליס. לפי המסורת הנוצרית, קאיוס הטביל את הגברים והנשים שהומרו לנצרות על-ידי טיבריוס הקדוש וקאסטולוס. עוד מסופר כי הוא מצא מקלט בקטקומבות של רומא, ומת כמרטיר.
קברו נמצא בקטקומבות של קליקסטוס הראשון ובתוכו נמצאה גם הטבעת, עימה נהג לטבוע חתימה על מכתביו.
יום הקדוש שלו הוא 22 באפריל, יחד עם סוטריוס. קאיוס הקדוש מתואר כנושא את כתר האפיפיור עם נראוס הקדוש. הוא נחשב לקדוש בדלמאטיה ובוונציה.
פסגת דירדאל
פסגת דירדאל (באנגלית: Dyrdal Peak) היא פסגה ברכס פורסטל, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בקצה הדרומי של שולחן סרטוגה; הפסגה ממוקמת 4 קילומטרים מערבית- צפון-מערבית מפסגת פיירל.
גובהה של הפסגה 1,820 מטרים מעל פני הים; והיא ההר ה-2,105 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנים 1956–1966.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם פרדריק פ. דירדאל (Frederick F. Dyrdal), מכונאי תעופה בתחנת אלזוורת' בחורף האנטארקטי של 1957.
הארמייה העשירית (האימפריה היפנית)
הארמייה העשירית (ביפנית: 第10軍) הייתה ארמייה קצרת ימים של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-20 באוקטובר 1937 בעקבות הוראה מיוחדת של המטה הכללי הקיסרי. הארמייה נשלחה לצפון סין כדי לחזק את הכוחות היפניים שם. היא לקחה חלק בקרב שאנגחאי, רק לקראת אמצע נובמבר 1937 הצליחו היפנים לכבוש את שאנגחאי לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים. למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח. הסינים ניהלו קרבות גרילה באזור שאנגחאי וגרמו ליפנים אבדות כבידות. דווח אף על מעשי זוועה שעשו הסינים בשבויי מלחמה יפנים.
בחודש נובמבר, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו היפנים להתקדם לעבר ננקינג שהייתה מאורגנת ומוגנת פחות משאנגחאי. עם התקדמות הצבא היפני החלה האוכלוסייה הסינית בדרכו להימלט כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
ב-7 בדצמבר הורה הצבא היפני לכוחותיו להימנע מכל פעולה בלתי חוקית כלפי אזרחים סינים, כולל ביזה או ירי. החיילים היפנים הוזהרו מפני עונשים חמורים לכל מי שיפר את ההוראה. במהלך התקדמותם לעבר ננקינג פזרו היפנים כרוזים בהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים והם קראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר. משלא נענו הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת המתקפה היפנית, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת. הנסיגה התנהלה באי סדר מוחלט ותוך בהלה. היו חיילים סינים שפשטו את מדיהם ולבשו בגדים אזרחיים בניסיון להיטמע בתוך האוכלוסייה האזרחית. אחרים נורו בגבם על ידי חבריהם בעת מנוסתם. אלה שברחו מחוץ לעיר התרכזו על גדות הנהר יאנגצה, אך אז התברר שאין במקום סירות שיוכלו להעבירם לגדה השנייה או להבריחם במורד הנהר. היו שקפצו למים הקרים וטבעו. ב-13 בדצמבר 1937 היפנים נכנסו לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד. הצבא הסיני הניח את נשקו וכ-90 אלף מחייליו נכנעו. לאחר מכן ביצעו אנשי הארמייה את מה שכונה לימים בשם "טבח ננקינג". מעשי הטבח נמשכו כשישה שבועות ובהם נרצחו, על פי הערכות שונות, בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סיניים.
הארמייה פורקה ב-14 בפברואר 1938, ואנשיה פוזרו בין היחידות השונות בצפון סין ובמרכזה.
אלפונס הימלרייך
אלפונס הימֶלרַייך (Alfons Himmelreich; 31 ביולי 1904 – 8 באפריל 1993) היה צלם ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה
אלפונס הימלרייך נולד בשנת 1904 במינכן שבגרמניה במשפחה יהודית אמידה שעסקה בסחר בטקסטיל. בנעוריו היה הימלרייך פעיל בתנועות הנוער "Wehrkraft" (ארגון יהודי להכשרה צבאית ללא נשק) ובברית המשוטטים היהודים הצעירים (Jung-Jüdischer Wanderbund, JJWB) וכן למד רישום. בשנת 1917 קיבל לראשונה מצלמה והחל לצלם כאוטודידקט. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בתחילה עסק בנגרות ולאחר מכן פתח סטודיו לצילום ברחוב שינקין. בשנת 1941 עבר לדירה בקומה העליונה של רחוב אלנבי מס' 114, שם התגורר עד לשנת 1992, ובה הקים גם סטודיו לצילום. בשנים 1937–1956 הציג בתערוכות ובסלונים בינלאומיים. בתחילת שנות ה-40 התעוור בעין אחת. עם נושאי הצילום העיקריים שלו נמנו תצלומי מחול, אדריכלות ודיוקנאות. במקביל יצר תצלומים מוזמנים עבור התעשייה העברית בארץ ישראל. עבודותיו, הושפעו ממסורת הבאוהאוס הגרמני בכל הקשור לעיצוב הקומפוזיציה.
רחל מרגליות
רחל מרגליות (20 באפריל 1914 – 2009) הייתה סופרת וחוקרת מקרא ישראלית.
קורות חייה
נולדה בליטא לרב דוד נחמן קולידצקי. בילדותה עברה משפחתה לעיר אליטא, שם שימש אביה כרב. למדה בגימנסיה מקומית ורכשה השכלה כללית. בשנת 1925 נפטר אביה. בראשית שנות ה-30 עלתה לבדה לארץ ישראל. היא השיגה סרטיפיקטים עבור אמה האלמנה ושני אחיה יצחק וחיים קוליץ, שעלו ארצה בשנת 1934.
נישאה למרדכי מרגליות, והזוג התגורר תחילה בשכונת כרם אברהם ולאחר מכן בשכונת טלביה בירושלים. לפרנסתה עבדה בהוראה, ובמקביל עסקה בחקר המקרא.
בשנות ה-50 נסעה בעידוד החזון איש, שהיה בן משפחתה, למסעות הרצאות בקהילות יהודיות בחוץ לארץ בנושא טהרת המשפחה.
לכתחילה אריבער
ניגון לְכַתְּחִילָה אַריבֶּער הוא ניגון חב"ד ללא מילים. המיוחס לרבי שמואל שניאורסון (המהר"ש), האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות חב"ד לובביץ'. שמו של הניגון הוא בשפה היידיש ומשמעותו בעברית היא "לכתחילה מלמעלה".
מקור
בספר התולדות של רבי שמואל, אשר נערך בידי רבי מנחם מנדל שניאורסון, מתואר כי רבי שמואל שניאורסון הבחין בתווי ניגון מסוים, אשר הודפסו בסוף הספר "הון יקר" מאת הרב מהמאה ה-18, עמנואל חי ריקי, ובהשראת אותו ניגון, הלחין את הניגון. תיאור זה הובא גם ברשימות של הרבי מלובביץ', עם שינויי ניסוח מסוימים.
אודות
חסידי חב"ד נוהגים לנגן את הניגון בהתוועדויות, כחלק מ"סדר ניגוני האדמו"רים", במהלכם מנוגנים ניגונים המזוהים עם אדמו"רי חב"ד, ניגון כנגד כל אדמו"ר. בנוסף, נוהגים לשיר אותו בהתוועדויות בתאריכי הולדתו ופטירתו של מחבר הניגון.
שמות הניגון
הניגון היה מוכר בשם "ניגונו של אדמו"ר מהר"ש" (ביידיש: "דעם רבינ'ס מוהר"ש ניגון"), או "איינס, צוויי, דריי, פיר" (בעברית: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע") על שם הקצב בבית השני. רבי יוסף יצחק שניאורסון הגדיר את הניגון בתואר "ניגון אין סוף".
במהלך ימי כהונתו כאדמו"ר, נהג רבי מנחם מנדל שניאורסון לכנות את הניגון בתור "ניגון לכתחילה אריבער"  על שם פתגם של רבי שמואל , ומאז השתרש שם זה.
ניתוח מוזיקלי
חוקר המוזיקה היהודית, אדווין סרוסי, כתב כי בנוסף לפירוש הרוחני, ניתן לפרש את הפתגם של רבי שמואל גם באופן מוזיקלי: התנועה המלודית בחלקו הראשון של הניגון, מגיעה לצליל הגבוה ביותר בתו מי באוקטבה הגבוהה, כבר בהתחלה, ומשם יורדת המנגינה, עד לתו מי הנמוך בסופו של החלק הראשון. עלייה לצליל הגבוה ביותר כבר בתחילת הניגון איננה אופיינית לניגוני חב"ד, בהם השיא המלודי נבנה בהדרגה.
סרוסי הוסיף כי ההגדרה של הניגון "ניגון אין סוף", קשור ככל הנראה, לחזרות הרבות על התנועה הראשונה מתוך חלקו השלישי של הניגון.
עיבודים מוזיקליים
באפריל 2020 בוצע על ידי הזמר האמריקאי בני פרידמן, ובספטמבר של אותה שנה בוצע גם על ידי הזמר שמחה פרידמן.
מקור המונח "לכתחילה אריבער"
המונח "לכתחילה אריבער" מקורו בפתגם חסידי שהובא באגרת של רבי יוסף יצחק שניאורסון, השישי בשושלת. את הפתגם הוא מייחס לאביו, אדמו"ר הרש"ב, אשר שמע זאת מפי רבי שמואל:.
רבי מנחם מנדל שניאורסון פירש כי משמעות הרוחניות של הפתגם היא ציוו לכל יהודי, על כך שאין הוא צריך להתחשב בהפרעות שנגרמות לעבודת ה' (מלמטה למעלה), אלא לעבוד את האלוהים באופן שאין הוא מתחשב בהם, אלא מתמקד בקיום המצוות ובלימוד התורה (לכתחילה מלמעלה).
באז שנות-אור
באז שנות-אור (באנגלית: Buzz Lightyear) הוא דמות בדיונית ואחד משני הגיבורים הראשיים של סדרת סרטי "צעצוע של סיפור", ביחד עם שריף וודי. באז הוא מגן-חלל - צעצוע של גיבור פעולה, וכן אחד ממנהיגי חדר הילדים של אנדי.
באז הופיע בסדרת סרטי הקולנוע "צעצוע של סיפור" בשנים 1995, 1999, 2010 ו-2019. כמו כן, הופיע גם בסרט הטלוויזיה "באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה" משנת 2000 ובסדרת הטלוויזיה "באז שנות אור ממפקדת הכוכב", אשר שודרה במשך 3 עונות בשנים 2000 - 2002.
משפט מפורסם, עליו נוהג באז לחזור לעיתים קרובות, הוא: "אל האינסוף... ומעבר לו!". את דמותו של באז בטרילוגיה הקולנועית ובסרט הטלוויזיה דיבב השחקן טים אלן. פטריק וורברטון דיבב את הדמות עבור סדרת הטלוויזיה, ופאט פריילי דיבב את הדמות עבור משחקי הווידאו והמתקנים שבפארקים של חברת וולט דיסני. את דמותו של באז דיבב לעברית השחקן אלון נוימן.
בשנת 2022 יצא הסרט "שנות אור", בדיבובו של כריס אוונס.
השראה
בסרט "צעצוע של סיפור" קבעה פיקסאר את השם של "באז שנות-אור" בהשראת שמו של באז אולדרין. הרעיון למחווה בא מתוך רצון להוקיר את שמו של אולדרין, כאיש השני שרגליו צעדו על הירח, כאשר את רוב התהילה קיבל ניל ארמסטרונג (בהיותו הראשון שצעד על הירח). אולדרין הודה על המחווה כשהוא שלף בובת "באז שנות אור" במהלך נאום בנאס"א, לקול מחיאות כפיים נלהבות. סרטון האירוע צורף ב-DVD המתעד את החגיגות לציון יום השנה ה-10 לסרט "צעצוע של סיפור".
קישורים חיצוניים
토이 스토리
Government Hooker
Government Hooker (בעברית: יצאנית הממשל) הוא שיר שהוקלט על ידי זמרת הפופ האמריקאית ליידי גאגא, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Born This Way. השיר פורסם ב-23 במאי 2011, ביחד עם האלבום. הוא עוסק ביחסים שהתקיימו-לכאורה בין השחקנית מרילין מונרו לנשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו ליידי גאגא, פרננדו גאריבאי ופול בלייר, והוא הופק על ידי גאגא, דיג'יי שאדו, די ג'יי סנייק וגאריבאי גם כן. השיר הוא בסגנון הסינת'פופ, בדומה לרוב השירים מתוך האלבום. כמו כן, צבר השיר למעלה מ-15 מיליון השמעות בספוטיפיי.
הופעות
גאגא ביצעה את השיר בחגיגות העשור של קרן קלינטון בהוליווד בול בלוס אנג'לס, קליפורניה. עם השיר הופיעה גאגא גם בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, ב-18 באוגוסט 2011. השיר נכלל ברשימת השירים של סיבוב ההופעות השלישי של גאגא, "The Born This Way Ball". השיר בוצע כשיר השני ברשימת הסטטיסטים, אחרי "(Highway Unicorn (Road to Love", אשר פתח את המופע. סצנה בולטת מתוך סיבוב ההופעות הייתה כאשר, באחד מן המופעים שלפה גאגא אקדח, ירתה ברגל של אחד מן הרקדנים, והחלה לשיר את השיר.
ברווז כותנה גמדי
ברווז כותנה גמדי (שם מדעי: Nettapus coromandelianus) הוא הברווז הקטן ביותר בעולם ולמעשה המין הקטן ביותר במשפחת הברווזיים. הוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה כולל באי בורנאו. נקרא על שם פלומה הלבנה המעטרת את גופו, הנראית כמו כותנה.
מאפיינים
תפוצתו בדרום-מזרח אסיה בפקיסטן, בהודו, בבנגלדש ולאורך דרום-מזרח אסיה עד לצפון אוסטרליה. הוא נפוץ באגמי מים מתוקים, בביצות, בשדות אורז ובתעלות מים ולעיתים גם בפארקים עירוניים. עם זאת הוא עלול להיפגע מזיהום וכתוצאה מיבוש אגמים ובריכות וכן מציד המתבצע על ידי האדם.
זהו הברווז הקטן בעולם. אורכו 26 ס"מ ומשקלו מגיע ל-160 גרם בלבד. הוא מזוהה בעיקר בגלל גודלו הקטן וכן בפלומתו הלבנה, בפס השחור שמעל עיניו ובמקורו השחור. עיניו אדומות ולזכר נוצות ירוקות בקצוות הכנפיים וכן "כתר" חום כהה קטן. הנקבה חיוורת יותר, בעלת כנפיים חומות ומקור קטן ובהיר. ברווז זה חי על פני המים בלהקות גדולות ובפעמים רבות עם ברווזים אחרים כמו ברווז שורק (Dendrocygna).
הוא חי בחבורות בטבע ומקנן בסבך של עצים מתים. הוא נמצא רוב הזמן במים ואוכל בעיקר זרעים וצמחייה כמו פרחי נופרים בתוספת חרקים וסרטנים קטנים.
דוויין דדמון
דוויין ג'מאל דדמון (באנגלית: Dewayne Jamal Dedmon; נולד ב-12 באוגוסט 1989) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
נעורים וקריירת מכללות
דדמון נולד וגדל בעיר לנקסטר שבקליפורניה. בגיל שלוש אביו התאבד. בתקופת נעוריו אסרה עליו אמו, חברת ארגון עדי יהוה, לשחק בקבוצות כדורסל, בטענה שהדבר עלול לפגוע במסירותו הדתית. בגיל 18, בהגיעו לגיל בגירות, החל לשחק עבור קבוצת הכדורסל של "תיכון לנקסטר", ולאחר מכן למד ושיחק ב"מכללת אנטלופ ואלי" הסמוכה.
בשנת 2010 עבר דדמון ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר "שנת צינון" ("Redshirt") הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה. בשתי עונותיו בקבוצת האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 7.1 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
השנים הראשונות
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2013, השתתף דדמון בליגת הקיץ של ה-NBA כשחקן מיאמי היט ודאלאס מאבריקס. בנובמבר 2013 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, וכחודש לאחר מכן שוחרר וחתם בקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח, סנטה קרוז ווריורס.
בינואר 2014 חתם דדמון על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים בפילדלפיה 76', ובסיומם חזר לשחק עבור סנטה קרוז. ב-15 משחקיו בליגת הפיתוח באותה עונה העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2014 חתם על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים באורלנדו מג'יק, ולאחר שהרשים במדיה חתם על חוזה בקבוצה עד לסיום עונת. בתקופתו עם המג'יק ביסס את מעמדו כשחקן רוטציה לגיטימי, עם ממוצעים של 4.0 נקודות ו-4.5 ריבאונדים ב-13.4 דקות בממוצע למשחק.
סן אנטוניו ספרס
לקראת עונת חתם דדמון על חוזה בסן אנטוניו ספרס. דדמון פתח את אותה עונה כמחליפו מהספסל של פאו גאסול, ובינואר 2017 תפס את מקומו בחמישייה הפותחת עד לסיום העונה הסדירה. בפלייאוף גברה סן אנטוניו על ממפיס גריזליס (4–2) ויוסטון רוקטס (4–2) בשני הסיבובים הראשונים, בטרם הודחה על ידי גולדן סטייט ווריורס בסדרת גמר המערב (0–4).
אטלנטה הוקס
ביולי 2017 חתם דדמון על חוזה לשנתיים באטלנטה הוקס, עבור כ-13.2 מיליון דולר. לאורך תקופתו באטלנטה פתח ב-98 מתוך 126 המשחקים בהם שותף, ורשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק כסנטר הבכיר של הקבוצה.
סקרמנטו קינגס
לקראת עונת חתם על חוזה ל-3 עונות בסקרמנטו קינגס, עבור כ-40 מיליון דולר.
החזרה לאטלנטה הוקס
בפברואר 2020 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס, בתמורה לג'בארי פארקר ואלכס לן. ב-20 בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, תמורת טוני סנל וקיירי תומאס, וארבעה ימים לאחר מכן שוחרר מהקבוצה.
מיאמי היט
באפריל 2021 חתם דדמון על חוזה במיאמי היט עד לסיום עונת. ב-7 בפברואר 2023 הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס אך לאחר יומיים שוחרר מהקבוצה.
חזרה לפילדלפיה 76'
ב-14 בפברואר 2023 חזר לאחר תשע שנים לפילדלפיה 76'.
אריה לוי (קצין)
אריה לוי (1933 – 10 בדצמבר 2013) היה קצין צה"ל, שכיהן כקצין תותחנים ראשי (ספטמבר 1971 – ספטמבר 1973), כעוזר ראש אג"ם במלחמת יום הכיפורים וכמ"מ ראש האגף לאחריה, וכראש אגף האפסנאות בדרגת אלוף (אוקטובר 1974 – אוקטובר 1978).
ביוגרפיה
לוי נולד ב-1933 בהונגריה. עלה לישראל במסגרת עליית הנוער ב-1949. התגייס לצה"ל לחיל התותחנים בשנת 1950. במהלך מבצע קדש (1956) שימש כמפקד סוללה. בשנים 1961-1962 פיקד על גדוד תותחנים מוצנח 332 ולאחר מכן פיקד על גדוד 404, גדוד תומ"תים.
בשנת 1971 מונה לקצין תותחנים ראשי, בדרגת תת-אלוף. בספטמבר 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים מונה לעוזר ראש אגף המטה הכללי. לאחר התפטרותו של הרמטכ"ל דוד אלעזר כיהן לוי כממלא מקום ראש אג"ם. באוקטובר 1974 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף האפסנאות (אג"א, ידוע היום כ-אט"ל), בתקופת כהונתו בוצע ארגון מחדש באגף והוקם חיל התחזוקה. ב-1978 השתחרר משירות הקבע ומונה לראש משלחת משרד הביטחון בארצות הברית ובקנדה, תפקיד בו שירת עד 1982.
באוגוסט 1983 מונה למנכ"ל פז חברת הנפט, לאחר תקופת חפיפה ארוכה עם המנכ"ל היוצא.
לוי נפטר ב-10 בדצמבר 2013 בגיל 80 לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותיר את אשתו חוה, בן ובת: עודד וגילת, ונכדים.
התזמורת הקאמרית הישראלית
התזמורת הקאמרית הישראלית היא תזמורת ישראלית אשר נוסדה בשנת 1965 כאנסמבל הקאמרי הישראלי על ידי גארי ברתיני, אשר שימש כמנהלה המוזיקלי ומנצחה במשך 10 שנים.
אולם החזרות והמשרדים של התזמורת ממוקמים במרכז המוזיקה העירוני, ברחוב שארית ישראל בתל אביב. אודיטוריום רקנאטי במוזיאון תל אביב לאמנות משמש בתור אולם הבית של התזמורת.
במשך שנות קיומה הופיעו עם התזמורת מנצחים ואמנים ידועי שם כמו: אייזק שטרן, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ולדימיר אשכנזי, יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן, יפים ברונפמן, יוסף קליכשטיין, קשישטוף פנדרצקי, ז'אן-פייר רמפל, דוד שלון, טביאה צימרמן ועוד רבים אחרים.
התזמורת הופיעה עם מקהלות מפורסמות רבות מהארץ ומחו"ל בשפע תוכניות ווקאליות, החביבות על הקהל לאורך כל השנים.
בנוסף להופעותיה הקבועות בתל אביב, מוזמנת התזמורת להופיע בתוכניות מגוונות בכל רחבי הארץ ובפסטיבלי מוזיקה שונים בארץ, בהם: פסטיבל קלאסיקאמרי בשיתוף עם רשת מלונות ישרוטל, פסטיבל אבו גוש, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, פסטיבל צלילים במדבר ועוד. כמו כן, עורכת התזמורת בקביעות סיורי קונצרטים בחו"ל: ברחבי אירופה, ארצות הברית, קנדה, אמריקה הדרומית והמזרח הרחוק. התזמורת משתתפת בפסטיבלים יוקרתיים, בהם: זלצבורג, הלסינקי, איסטנבול, אתונה, מרכז אירופה והונג קונג.
התזמורת הקליטה עבור החברות צ'אנדוס, נקסוס, מוזיק מאסטרכט, קוץ', הוצאת המוזיקה הישראלית וטלדק.
התזמורת הקאמרית הישראלית מקדישה בתוכניותיה מחשבה ודמיון במטרה לקיים קונצרטים שייהנו הן את חובבי המוזיקה הקאמרית הקלאסית המושבעים והן את אלה המוכנים להתנסות בחוויה מוזיקלית שונה, כפי שבא לידי ביטוי בסדרות הקונצרטים המגוונות ובפרויקטים המיוחדים שלה.
התזמורת הקאמרית הישראלית נתמכת על ידי משרד התרבות והספורט- מינהל התרבות ועל ידי עיריית תל אביב-יפו.
המוזיאון הישן (ברלין)
היסטוריה
המבנה, אשר מצוין לרוב בה"א הידיעה כדוגמה לאדריכלות נאו-קלאסיציסטית, תוכנן ונבנה בין השנים 1823 ו-1830 על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
הבניין טוען לשימוש השראתי הלקוח מן הפרתנון באתונה, לא רק באמצעות כיבוד ושימוש בסדר היוני. כמו כן מנסה הבניין להמיר את מיקום הפרתנון על האקרופוליס באתונה, בהעמדת הבניין על פודסט. הכיפה המקורית של הבניין (אשר לא נראתה מבחוץ), הייתה חצי-ספירה מושלמת, מתוכננת בהשראת הכיפה של הפנתאון ברומא. הבניין נפתח לציבור ב-1830 והפך בכך לבניין הציבורי הראשון והגדול ביותר בברלין.
המוזיאון הישן נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר השיפוץ ב-1966 נבנתה לבניין כיפה חדשה, שונה מזו המקורית, בצורת חצי אליפסה.
כיום הבניין משמש כחלל תצוגה לאוסף פרטי עתיקות קלאסיים מיוון ורומא.
יחסי הודו–וייטנאם
יחסי הודו–וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לווייטנאם. קשרים תרבותיים וכלכליים בין הודו לווייטנאם מתוארכים למאה השנייה. לממלכת צ'אמפה הייתה השפעה מסוימת על המוזיקה הווייטנאמית. בעידן העכשווי, היחסים בין הודו לווייטנאם נשלטו על ידי כמה תחומים של אינטרסים פוליטיים משותפים. הודו גינתה בתוקף את התערבות ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם והייתה גם אחת המדינות הלא קומוניסטיות מעטות שסייעו לווייטנאם במהלך מלחמת קמבודיה–וייטנאם.
בשנת 1992 כוננו הודו ווייטנאם קשרים כלכליים רחבים הכוללים חיפושי נפט, חקלאות וייצור. היחסים בין שתי המדינות, ובמיוחד קשרי הביטחון, נהנו רבות ממדיניות המבט למזרח של הודו. שיתוף פעולה צבאי דו-צדדי כולל מכירת ציוד צבאי, שיתוף מודיעין, תרגילים ימיים משותפים ואימונים במלחמה נגד ומלחמה בג'ונגל. הודו גם פורסת באופן קבוע את ספינות המלחמה שלה לביקורי רצון טוב בים הווייטנאמי.
רקע כללי
הודו תמכה בעצמאות וייטנאם מצרפת, התנגדה למעורבות אמריקאית במלחמת וייטנאם ותמכה באיחוד וייטנאם. במהלך מלחמת וייטנאם, הודו תמכה בצפון וייטנאם, אם כי לא בביצוע פעולות איבה צבאיות נגד הדרום. ניתן להבדיל זאת עם המדיניות של ארצות הברית, שתמכה בתוקף בדרום וייטנאם ועסקה בסכסוך צבאי עם הצפון, אם כי מבלי להכריז הכרזת מלחמה רשמית.
הודו וצפון וייטנאם כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1972 ומאז קיימו יחסי ידידות, במיוחד בעקבות היחסים העוינים של וייטנאם עם הרפובליקה העממית של סין, שעימה היו להודו סכסוכים דיפלומטיים.
פיתוח קשרים דו-צדדיים ומסחריים
הודו העניקה את מעמד "האומה המועדפת ביותר" לווייטנאם בשנת 1975 ושתי המדינות חתמו על הסכם סחר דו-צדדי בשנת 1978 ועל הסכם קידום והגנה על השקעות דו צדדי (BIPPA) ב-8 במרץ 1997. המועצה העסקית המשותפת להודו-וייטנאם פעלה לקידום סחר והשקעות מאז 1993. בשנת 2003, שתי המדינות הכריזו על הצהרה משותפת על שיתוף פעולה מקיף כאשר המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם נונג אק מאהן ביקר בהודו ושתי המדינות ניהלו משא ומתן להסכם סחר חופשי. בשנת 2007 הוכרזה הצהרה משותפת חדשה במהלך ביקורו הממלכתי של ראש ממשלת וייטנאם נגווין טון דנג. הסחר הדו-צדדי גדל במהירות מאז הליברליזציה של כלכלות וייטנאם והודו. הודו היא היצואנית ה-13 בגודלה לווייטנאם, עם היצוא שגדל בהתמדה מ-11.5 מיליון דולר בשנים 1985–1986 ל-395.68 מיליון דולר עד 2003. הייצוא של וייטנאם להודו עלה ל-180 מיליון דולר, כולל מוצרים חקלאיים, עבודות יד, טקסטיל, אלקטרוניקה וסחורות אחרות. בין השנים 2001–2006, היקף הסחר הדו צדדי התרחב ב 20-30% לשנה והגיע עד 2006 למיליארד דולר. בהמשך לקצב הצמיחה המהיר, הסחר הדו-צדדי צמח לשני מיליארד דולר עד שנת 2008, שנתיים לפני היעד הרשמי. הודו ווייטנאם הרחיבו גם את שיתוף הפעולה בתחום טכנולוגיות המידע, חינוך ושיתוף פעולה של תוכניות החלל הלאומיות בהתאמה. נקבעו קישורי אוויר ישירים ותקנות ויזה רפות כדי לחזק את התיירות.
בשנת 2010, כאשר נכנס לתוקפו הסכם הסחר החופשי של ASEAN והודו, צמח הסחר הדו צדדי ל-3.917 מיליארד דולר בסוף שנת 2012, כאשר וייטנאם ייצאה 1.7 מיליארד דולר להודו בשנת 2012, עלייה של 56.5% לעומת 2011. נכון לשנת 2015 עמד הסחר הדו-צדדי על 7 מיליארד דולר ושתי המדינות הסכימו על יעד של 20 מיליארד דולר עד שנת 2020.
הרפובליקה העממית של סין התלוננה על שיתוף הפעולה ההודי לחיפושי נפט במימי וייטנאם, במיוחד לאור מעמדם הפוליטי השנוי במחלוקת של איי ספראטלי, ושל רשתות איים סמוכות אחרות, שהודו מכירה כיום כחלק מווייטנאם.
שיתוף פעולה אסטרטגי
בינואר 2000 קרא שר ההגנה ההודי, ג'ורג' פרננדס, לקיים מערכת יחסים פוליטית מחודשת עם וייטנאם, ותיאר את וייטנאם כידידה ובעלת בריתה המהימנה ביותר של הודו. הוא הציע כי הודו תפתח נוכחות ימית בים סין הדרומי באמצעות גישה לבסיס הימי והאווי של מפרץ קאם ראן וכי על הודו לספק הכשרה וכלי נשק מתקדמים לווייטנאם.
הודו ווייטנאם הן חברות בשיתוף הפעולה מקונג-גאנגה, שנוצר כדי לפתח קשרים הדוקים בין הודו למדינות דרום-מזרח אסיה. וייטנאם תמכה בהצעתה של הודו להיות חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם ולהצטרף לשיתוף הפעולה הכלכלי באסיה ופסיפיק (APEC). בהצהרה המשותפת מ-2003, הודו ווייטנאם התכוונו ליצור "קשת של יתרון ושגשוג" בדרום-מזרח אסיה; לשם כך, וייטנאם תמכה בהגדלת חשיבות היחסים בין הודו לאיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN) ובניהול המשא ומתן שלה להסכם סחר חופשי הודו–ASEAN. הודו ווייטנאם בנו גם שותפויות אסטרטגיות, כולל שיתוף פעולה נרחב בפיתוח אנרגיה גרעינית, שיפור הביטחון האזורי ומלחמה בטרור, פשיעה בין-לאומית וסחר בסמים.
וייטנאם קיבלה בברכה גם ספינות של חיל הים ההודי בתחומה, שיגבירו את היחסים הצבאיים בין הודו לווייטנאם. וייטנאם בירכה גם על תמיכת הודו בפתרון שלום של הסכסוכים הטריטוריאליים בים סין הדרומי. שר החוץ ההודי סלמאן חורשיד כינה את וייטנאם כאחד מעמודי התווך של מדיניות "מבט למזרח" של הודו. בשנת 2018, הודו ווייטנאם ערכו את התרגיל הימי הדו-צדדי הראשון שלהן במים הווייטנאמיים.
הודו מספקת תמיכה באימונים לצוללות מסדרת קילו של וייטנאם. הודו גם הציעה להכשיר טייסים וייטנאמים להטיס מטוסי סוחוי.
הודו מספקת מסגרת אשראי של 100 מיליון דולר לווייטנאם, המאפשרת לווייטנאם לקנות ציוד הגנה מהודו. במהלך ביקורו בווייטנאם, ב-2 בספטמבר 2016, הודיע ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי על קו אשראי חדש בגובה 500 מיליון דולר עבור רכש ציוד הגנה. הודו מוכרת לווייטנאם ארבע ספינות סיור גדולות שיאפשרו לווייטנאם לסייר במימיה, ווייטנאם מעוניינת לרכוש גם טילי שיוט לטווח קצר של BrahMos.
הודו מקימה את מרכז המעקב וההדמיה הלוויינית על ידי הארגון ההודי לחקר החלל בדרום וייטנאם לצורך איסוף מודיעין כדי לפקוח עין על סין. לאחרונה אנשי הצבא ההודי העניקו אימונים לאנשי הצבא הווייטנאמים לעבודה בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות.
פרסף מצוי
פרסף מצוי (שם מדעי: Rhinolophus blasii) הוא מין עטלף חרקים ממשפחת הפרספיים המצוי באזור המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה.
מאפיינים והתנהגות
הפרסף המצוי הוא עטלף בגודל בינוני, שמשקלו 8–11 גרם ואורך האמה שלו 44–48 ס"מ. הוא שוכן במערות, חורבות ומבנים נטושים. ניזון מחרקים בסביבה סבוכה שאותם הוא תופס בזמן המעוף. אקולוקציה במין זה מאופיינת בסיגנל CF בתדר 90-92kHz.
ההזדווגות מתרחשת כנראה בסוף החורף ובאביב מתרחשת המלטה של צאצא יחיד.
בישראל
הפרסף המצוי נמצא בסכנת הכחדה בישראל עקב איסוף עטלפים על ידי חוקרים בשנות ה-40 וה-50, בין היתר באמצעות ירי ברובה ציד. הרעלות שבוצעו משנות ה-60 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, וכוונו נגד אוכלוסיות של עטלפי פירות שנחשבו למזיקים לחקלאות ושכנו ביחד עם אוכלוסיות הפרסף המצוי, גרמו לפגיעה נוספת באוכלוסיית המין בישראל.
מין זה מבצע בישראל נדידה עונתית בין מושבות קיץ וחורף, ולפחות באזורים מסוימים אינו שרוי בתרדמת חורף אלא נשאר פעיל גם במהלך החורף.
מחזיר אור
מחזיר אור הוא אמצעי שנועד להבליט עצמים כאשר התאורה חלשה, או כאשר שורר חושך. מחזירי האור משקפים את האור שפוגע בהם בזווית רחבה ובשל כך הם יעילים במיוחד להבלטת עצמים בחושך. מחזירי אור מיועדים לעורר תשומת לב לקיום של חפץ או של אדם, בדרך כלל בשעות החשוכות של היום, ומשמשים לצורכי בטיחות.
שימושים
מחזירי אור נפוצים במיוחד בכבישים, מכיוון שהם מסייעים להגדלת הנראות של אדם, של רכב או של מכשול על הכביש. מחזירי האור מחזירים אור שיוצא מפנסים של כלי רכב ובכך מבליטים עצמים המסומנים במחזירי אור, ומקלים על הנהג לראותם. מחזירי אור שימושיים במיוחד כאשר אין פנסי רחוב או תאורה טבעית.
מחזירי אור יכולים להופיע בשלל צורות. ישנם מחזירי אור המקובעים לבגד, למשל בחגורת הצלה וישנם אחרים שהם מכשירים עצמאיים שניתן לחבר לכל פריט לבוש לפי הצורך. באופניים מחזירי אור נמצאים בדרך כלל על גלגלים, על הדוושות ומתחת למושב. רוכבי אופניים שרוכבים על הכביש נוהגים להתקין מחזירי אור ניידים גם במקומות נוספים. באופנועים, במכוניות וברכבים אחרים, מחזירי אור מופיעים בחלק הקדמי והאחורי של הרכב, לצד הפנסים הקדמיים ואורות הבלמים.
הצורך
תאונות דרכים קטלניות רבות מתרחשות בלילה מכיוון שנהגים מתקשים להבחין בהולכי רגל או ברוכבי אופניים, עד שהרכב מגיע למצב קרוב מכדי למנוע התנגשות. הצטיידות במחזירי אור צפויה להגביר את הנראות של אדם בלילה, ולמנוע תאונות הנובעות מחוסר נראות.
היסטוריה
הטכניקה של החזרת האור הומצאה לראשונה בשנת 1917 בניס על ידי הנרי כרטיאן כדי לספק לצבא מערכת תקשורת שהאויב לא יכול היה ליירט. בשנת 1923 הוכרז פטנט על ההמצאה. בשנת 1927 עוגנה התקנת מחזירי אור על מכוניות בחוק הצרפתי, וניתנו קנסות לבעלי מכוניות שלא התקינו מחזירי אור. באותה שנה נמכרו בצרפת מחזירי אור המתאימים לרכבים ממונעים, לאופנועים, לאופניים ולכל סוג של נגררים.
מחזיר אור לביש הוא המצאה פינית, שהומצאה על ידי החקלאי ארווי להטי בשנות ה-50 של המאה ה-20. מחזירי האור הלבישים הראשונים נוצרו על מנת להגן על עגלות הסוסים שלו וכרכרותיו, ולא כדי להגדיל את הבטיחות של בני אדם. ניתן למצוא מחזירי אור בכל הצורות והצבעים האפשריים, ותעשיות העיצוב והאופנה משתמשות במחזירי אור גם כאביזר אופנתי.
בישראל עוגנה התקנת מחזירי אור על אופניים בתקנות התעבורה בשנת 1961. על פי החוק, כל כלי רכב מחויב בסימון באמצעות מחזירי אור.
אמידה
אֲמִידָה (נקראת לפעמים גם שיערוך) היא אחד התחומים המרכזיים בהסקה סטטיסטית. מטרתה לאמוד ולהעריך תכונות של האוכלוסייה באמצעות מניפולציות מתמטיות על הערכים הנדגמים ממנה.
הצורך באמידה מתעורר כאשר ההתפלגות של משתנים מקריים המעורבים בְּניסוי אינה ידועה באופן מלא. בתרחיש השכיח ביותר, נתון שההתפלגות שייכת למשפחה מוכרת של התפלגויות, אבל לא ידוע איזו מבין החברות במשפחה היא ההתפלגות הנכונה. במצב הפשוט יותר שבו ההתפלגות ידועה, ניתן לענות על כל שאלה סטטיסטית מתוך התכונות של ההתפלגות עצמה, ואז אין סיבה לאמוד.
לדוגמה, שיקולים כלליים מאפשרים לסטטיסטיקאים להסיק שבמערכת תאורה גדולה, מספר הנורות שיישרפו במשך שעה הוא משתנה מקרי בעל התפלגות פואסונית, אלא שלשאלה 'מה הסיכוי שיישרפו ארבע נורות, אם מספר הנורות מתפלג פואסונית' אין משמעות, בלי שנקבע באיזו מבין התפלגויות פואסון מדובר; זוהי משפחה של התפלגויות, שההתפלגויות החברות בה נבדלות זו מזו בתוחלת שלהן.