cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוש אמונים
פעילים, תומכים ומתנגדים
מנהיגי התנועה במשך שנים רבות היו הצעירים שלמדו בישיבת "מרכז הרב" או בחברון. מנהיגות זו הייתה מתנדבת, גברית כולה בשלביה ההתחלתיים. בין מנהיגיה ופעיליה הבולטים ניתן לציין את חברי הכנסת הרב חנן פורת, הרב אליעזר ולדמן, ניסן סלומיאנסקי, צביקה סלונים, גרשון שפט, הרב משה לוינגר, הרב דניאל שילה, יעקב כץ (כצל'ה), הרב מנחם פרומן, הרב יואל בן נון, הרב חיים שטיינר, הרב חיים דרוקמן, בני קצובר, הרב מנחם פליקס, דניאלה וייס ובעלה אמנון וייס, הרב יהודה חזני, מאיר הרנוי, הרב יוסי ארציאל, ד"ר שמואל ברוך זקס, אורי אליצור ויצחק ערמוני.
התמיכה בגוש אמונים הייתה רחבה ונעה במעגלים שונים: במעגל הקרוב היה מחנה הציונות הדתית. הדתיים היו הרוב בהפגנות שאירגנה התנועה ובצעדות המרובות שהתקיימו ברחבי יהודה ושומרון. במעגל השני היו חילונים. בין התומכים הבולטים הייתה נעמי שמר. בשלבי הקמת התנועה היו תומכים גם מקרב חברי קיבוצים וקבוצות שמאל. גם ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון נמנה בתחילה עם תומכיה הבולטים של התנועה, אולם, בסוף דרכו הפוליטית, לאחר שיזם וביצע את תוכנית ההתנתקות, הפך ליריב פוליטי מר של ציבור המתנחלים.
כבר בראשית דרכה של התנועה, היא נתקלה בהתנגדות נרחבת לפעילותה, הן בקרב המנהיגות הלאומית, הן בקרב אינטלקטואלים ואנשי שמאל, והן בקרב פלסטינים בשטחים שבהם החלה התנועה להתיישב. בין המתנגדים לתנועה היה ראש הממשלה יצחק רבין, שכינה ב-1975 את אנשיה 'סרטן בגופה של הדמוקרטיה הישראלית' ו'סחטנים'. הטיעונים המנומקים נגד התנועה גובשו שיטתית בעיקר בהמשך הדרך, למשל על ידי תנועת שלום עכשיו שקמה בשנת 1978. בין הטיעונים הללו בלטה הטענה שגוש אמונים יוזמת התיישבות בעלת אופי קולוניאליסטי מנשל, וכי היא חלק אינטגרלי מכיבוש בעל חוקיות מפוקפקת וללא גיבוי בין-לאומי. נוסף על כך, כבר מראשיתה התנועה לא זכתה לתמיכה מלאה בתוך מחנה הציונות הדתית. היא יצאה נגד המנהיגות הוותיקה של המפד"ל, וזו התייחסה לגוש אמונים בחשדנות. בתוך הציונות הדתית נשמעו אפוא קולות חריפים נגד גוש אמונים, כתופעה מזיקה ליהדות ולמסורתה. ביקורת מרכזית על התנועה מתייחסת לתפיסת השלמות המשיחית: הוגי גוש אמונים פסלו את האפשרות של גאולה חלקית עבור חלק מהעם, ובכך העמידו את ציבור תומכיהם בפני "מבחני אמונה" חוזרים ונשנים בכל פעם שהיה נדמה שיש נסיגה בתהליך הגאולה. ישעיהו ליבוביץ מתח ביקורת זו במלוא החריפות. הוא ראה בגוש אמונים גורם שפגע פגיעה עקרונית במהותה הבסיסית של היהדות, וניבא כי כאשר תפקע "הבועה המשיחית", יעזבו המאמינים את הארץ או ילכו לחפש משיח אחר. קול ביקורתי זה נותר בשוליים ולא השפיע רבות על ההתלהבות שבה התקבלה התנועה בחוגים שונים של הציבור הישראלי.
לקריאה נוספת
ספרות יפה
טריו (צורה מוזיקלית)
טריו הוא מונח מוזיקלי שמקורו באיטלקית בה נוצר כחיקוי למילה דואו, על סמך המילה "Tre" – שלוש.
צורה מוזיקלית עצמאית
משמעות זו פחות נפוצה וידועה, מתייחסת לצורה מוזיקלית עצמאית; פרק ל-3 קולות אובליגטו ללא ליווי בס, שהיה נפוץ בעיקר בסוף המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18. רוב היצירות מז'אנר זה היו בעלות צביון אקדמאי, בשביל אקדמאים, במטרה להדגים חוקי קונטרפונקט ופוליפוניה.
דוגמאות ידועות מן המוזיקה למקלדת של יוהאן סבסטיאן באך הן האינוונציות התלת-קוליות, כל אחד מן הקאנונים מתוך וריאציות גולדברג פרט לאחד, ופרקי טריו נוספים במוזיקה לעוגב. דוגמה נוספת בז'אנר זה היא מעין פוגה, שהתעצבה במאות ה-17 וה-18 בגרמניה וניתן למצוא אותה אצל מלחינים כגון יוהאן אדם ריינקן ובאך. טכניקת הכתיבה של הפרק מציגה נושא ושני נושאים נגדיים, המנוגנים יחד לאורך הפרק כולו, תוך כדי החלפת החומר בין הכלים/הקולות השונים. בטכניקת כתיבה זו אין סקוונצות או חילופי סולמות. דוגמה מן הרפרטואר של באך היא סונאטה למקלדת 965 BWV שעובדה מטריו סונאטה של ריינקן בלה מינור (1697).
תת-פרק בריקוד ובסקרצו
משמעותו השנייה והנפוצה של המונח החלה דרכה במוזיקה לריקודים החל מן המאה ה-17, זמן שבו סוויטות עדיין תפקדו כמוזיקה לריקוד. תפקידו של הטריו היה לגוון את הריקוד ולספק לו משך נוסף של מוזיקה (מאחר שהיה נהוג לרקוד את פרק המינואט, למשל, במשך כ-5 דקות).
טריו היה השני מבין זוג ריקודים מתחלפים; הדוגמה הידועה והנפוצה ביותר היא מינואט-טריו-מינואט (דה-קאפו). הטריו הופיע גם בריקודים נוספים. בסוויטות של באך, לדוגמה, ריקודים כמו בורה, גבוט ופספייה היו מתחלפים בטריו. למרות המינוח, הטריו השתתף גם בריקודים בשניים או בארבעה קולות. רוב קטעי הטריו במאות ה-17 וה-18 היו כתובים באותו סולם, בסולם מקביל, או בסולם רלטיבי.
דוגמה מעניינת לחילופי ריקודים עם טריו ניתן למצוא בקונצ'רטו הברנדנבורגי הראשון מאת באך. סכימת הפרק נראית כך:
(Menuet-Trio-Menuet (3\4) - Polonaise (3\8) - Menuet (3\4)-Trio (2\4)-Menuet (3\4
באך מקפיד על הגיוון ובאופן חריג, מחליף את המשקל בין המינואט השני לטריו שלו.
במהלך התקופה הקלאסית עוצבו והשתרשו ווריאנטים שונים על הטריו; לרוב מטרתם הייתה גיוון הפרק על ידי הכנסת חומר חדש והלך רוח שונה.
בסימפוניה הקלאסית הטיפוסית היה המינואט פרק קבוע בכמעט כל סימפוניה; אותו מינואט שמר על צורתו שכוללת טריו. הטריו בדרך כלל פתח בתזמור דליל יותר מן המינואט שקדם לו, והיה, לרוב, לחלק סולני בעבור סקציית כלי הנשיפה של התזמורת.
בחלק מן הסימפוניות של היידן היה הטריו פרק שבו ניגן סולן. ניתן למצוא זאת בסימפוניות מס' 6 ("הבוקר") 7 ("הצהריים") ו-8 ("הערב") וכן בכמה סימפוניות מאוחרות, כמו למשל בסימפוניה מס' 95 (סולו לצ'לו) או במס' 98 (סולו לאבוב).
בסימפוניות של בטהובן, בעיקר במס' 1, 3, 4, 8, ו-9, הטריו נותן הרגשת ניגוד חזקה לפרק הסקרצו שתוחם אותו, בכך שהוא מתוזמר בעיקר לכלי הנשיפה (הדוגמה הבולטת והידועה היא הסולו לשלוש הקרנות בסימפוניה השלישית) ובהיותו בעל מרקם קליל, וחד פחות מן הסקרצו.
בסימפוניות של היידן, מוצארט ושל שוברט הטריו לעיתים מוגש כלנדלר (הנתחם במינואט), כמו בסימפוניה מס' 36 מאת מוצרט ("לינץ"), בסימפוניה מס' 104 של היידן או בסימפוניה החמישית מאת שוברט.
השינוי שיוצר הטריו בא לידי ביטוי לעיתים גם בשינוי הסולם, כמו למשל בדוגמה היחסית נועזת ברביעיות אופוס 77 מאת היידן. המינואט ברביעייה הראשונה כתוב בסול מז'ור, כאשר הטריו עובר לסולם שנחשב אז למרוחק – מי במול מז'ור. ברביעייה השנייה, המינואט (שבפועל הוא סקרצו) הוא בסולם פה מז'ור, כשהטריו הוא בסולם רה במול מז'ור, וגם בעל אופי מנוגד לחלוטין לסקרצו.
על מנת להדגיש את תחושת השינוי, עושה בטהובן גם הוא החלפה לא שגרתית לזמנו, אך הפעם הוא משנה את המשקל (למרות שדבר כזה היה קיים כבר, כמו בדוגמה של באך). בסימפוניות מס' 6 ו-9 הטריו הוא במשקל זוגי, כשהסקרצו התוחם אותו הוא במשקל המשולש הסטנדרטי.
בראשית המאה ה-19 הופיעה צורה ובה הופיע הטריו פעמיים במהלך הפרק ויצר צורה שהסכימה שלה היא A-B-A-B-A. צורה זו מופיעה בסימפוניות מס' 4 ו-7 מאת בטהובן, וכן בסימפוניה הרביעית מאת שומאן. צורה מורכבת אף יותר הופיע קודם לכן אצל מוצרט, בחמישית הקלרינט. בצורה הזו יש שני קטעי טריו שונים בתוך פרק המינואט. סכימת הפרק היא: A-B-A-C-A. הטריו הראשון כתוב ללא הקלרינט. ניתן למצוא את הצורה הזו מאוחר יותר גם בסמפוניות מס' 1 ו-2 מאת שומאן.
המונח "טריו" המשיך להיות שימושי בהמשך המאה ה-19, ביצירותיהם של ברהמס, צ'ייקובסקי, ברוקנר ואף אצל מאהלר. הקונספט של הנגדת קטע ביניים (גם אם לא כונה עוד "טריו") לפרק בעל אופי של סקרצו חדר אף למוזיקה במאה ה-20.
תל רחוב
תל רחוב (תל א־צארם) הוא אתר ארכאולוגי בעמק בית שאן, כ־5 ק"מ מדרום לתל בית שאן מהתקופה הכנענית והתקופה הישראלית. שטח התל כ־100 דונם והוא הגדול באזורו ואחד הגדולים בארץ ישראל.
היסטוריה וממצאים
זיהוי התל עם רחוב הקדומה נעשה בתחילת המאה ה־20 על ידי פליקס־מארי אבל. בראשית שנות ה־50 התקיימה חפירה ארכאולוגית במקום. בין הממצאים היו שלושה כבשנים, ששימשו כנראה לייצור כלי חרס.
ב־1973 נתגלתה במקום כתובת רחוב על רצפת פסיפס של מבנה שמשערים שהיה בית כנסת. הכתובת מתוארכת לסוף התקופה הביזנטית, ועניינה הסוגיה ההלכתית במשנה ובתלמוד על הכללתה, או החרגתה, של בית שאן ב"תחום עולי בבל", בתקופה שבין שיבת ציון לבין לסיום תקופת בית שני, לעניין מצוות התלויות בארץ. בנוסף, נתגלו בתל שלוש כתובות בעברית המתוארכות למאות ה־10 וה־9 לפנה"ס ועליהן השם "נמש", המזכיר את שם משפחת יהוא, "נמשי" ו"אלישע", כשמו של הנביא.
היישוב בתל עצמו חדל להתקיים עד התקופה הערבית הקדומה, עת קם על פסגתו כפר ששרד עד לשלהי ימי הביניים.
על שם היישוב הקדום הוקם המושב רחוב ב־1951.
העיר רחוב נזכרת גם במספר כתובות מצריות. היא הייתה עיר חשובה בתקופת הברזל, במאות ה־10 וה־9 לפנה"ס, ימי ראשית המלוכה בישראל. לאותה תקופה מתוארכות עשר כתובות על קנקנים, שנתגלו בתל, מהן שלוש בעברית.
ממצאים מן המאה ה־10 לפנה"ס (תקופת הברזל II-א) מלמדים כי העיר קיימה יחסי מסחר עם הפיניקים. כתובת מכיבושי שישק הראשון (925 לפנה"ס) מעידה כי המצרים כבשו את העיר. בתל עצמו נמצאה שכבת חורבן, אך לא ברור אם יש לייחסה לשישק, או שמא כיבושו לא הביא לחורבן העיר. ממצאים מהמאה ה־10 או ה־9 לפנה"ס, המעידים על דבוראות, הם המוקדמים ביותר במזרח התיכון והיחידים המכילים כוורות (כ־30 במספר נמצאו, וניכר כי היו קיימות עוד כמה עשרות). מתקופות מאוחרות יותר נמצאו קברים, שנראה כי שייכים לפקידים או קציני צבא של האימפריה האשורית שכבשה את העיר במסגרת כיבושיה ב־732 לפנה"ס. העיר הכנענית נחרבה ולא נבנתה מחדש.
על צדו הצפוני של התל התקיים כפר בתקופת ימי הביניים.
העיירה היהודית
בשדות קיבוץ עין הנציב, כ־800 מטרים בערך מצפון־מערב לתל רחוב, נתגלו ממצאים מן התקופה הביזנטית, ובהם מבנה המשוער כבית כנסת שהקמתו מתוארכת לתחילת המאה ה־4 לספירה. האתר נחשף במסגרת חפירות שנערכו בין 1974–1979, בהן נתגלה מטמון ובו אוסף אבני בניה, סורג עם מנורת שבעת הקנים, רצפות פסיפס, ציורים וכן שמונה כתובות על טיח אומנות המבנה ועל קירותיו.
גודלו של המבנה 18 מטר על 24 מטר; המתחם כולו היה מרוצף בפסיפס. אובחנו שלוש שכבות של רצפות ונראה שהמבנה שוקם מחדש פעמיים. רוב המבנה שימש כאולם תפילה והיו בו שני טורי עמודים עשויי בזלת. סמוך לקיר הדרומי, לכיוון ירושלים, עמדה בימה גדולה ומשני עבריה חדרים. מצפון לבית התפילה נמצא אולם מבוא ("נרתכס"), אשר התווסף למבנה המקורי בשלב מאוחר. לחדר המבוא הייתה כניסה יחידה, וממנו עברו אל אולם התפילה דרך שלוש כניסות. ברצפת הפסיפס של אולם הכניסה נקבעה הכתובת.
כתובת רחוב
כתובת רחוב היא כתובת הלכתית ארוכה, מיוחדת במינה, שנמצאה ברצפת הפסיפס, באולם המבוא של המבנה המשוער כבית הכנסת.
הכתובת כוללת 365 מילים (כמנין ימות שנת החמה) המחולקות לשמונה סעיפים, ערוכים ב־29 שורות, ובהם ברייתא תנאית המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי, בתוספתא (מסכת שביעית פרק ד') ובספרי (סוף פרשת עקב), ומתארת את תחום עולי בבל לעניין המצוות התלויות בארץ. זאת היא הכתובת הארוכה ביותר שנמצאה בארץ.
טוטילה
טוטילה (Totila, סביבות 510–552) היה מלך האוסטרוגותים בין השנים 541–552. שמו המקורי היה 'באדואילה' (Baduila). הוא כבש חזרה את רוב מרכז ודרום איטליה, אשר היו בידי האימפריה הביזנטית (האימפריה הרומית המזרחית) לאחר שנכבשה מהם.
ימאהה
ימאהה (Yamaha; ביפנית: ヤマハ株式会社) היא חברה יפנית המייצרת מגוון רחב של מוצרים בתחום המוזיקה, בעיקר כלי נגינה ומכשירים אלקטרוניים. החברה הוקמה ב־1897 על ידי טוראקוסו ימאהה. בשנותיה הראשונות התמחתה ימאהה בעיקר בייצור פסנתרים והגיעה להכרה כלל עולמית. ב־1955 הקימה ימאהה חברה בת בשם ימאהה מוטור, שפנתה לתחום המוצרים המכניים ובראשם האופנועים.
טוטילה
בקיץ 541 נבחר טוטילה לתפקידו על ידי ראשי הגותים אחרי שהמלך הקודם, ויטיגיס (Witigis) נלקח בשבי לקונסטנטינופוליס. הוא הוכיח את עצמו כמנהיג וכמדינאי. הוא השיג את תמיכת העם על ידי שחרור עבדים וחלוקת אדמות לאיכרים. גם לנכבשים הוא התנהג בתבונה וברחמים ואלה הצטרפו אל צבאו.
ימאהה
מוצרים
ימאהה מייצרת פסנתרים, פסנתרים אלקטרוניים, סינתיסייזרים, אורגנים חשמליים, כלי נשיפה, מערכות תופים, כלי הקשה, מחוללי צליל, גיטרות, מעבדי צליל, מגברים, רמקולים ומערכות שמע וקולנוע ביתי. במסגרת החברה הבת, ימאהה מוטור, מיוצרים אופנועים, אופנועי ים, טרקטורונים וגנרטורים חשמליים. תחת שם המותג MBK מייצרת ימאהה אופנועים לשוק האירופאי.
טוטילה
בשנת 543 הוא כבש בחזרה את השטחים שנכבשו מקודמו. רק רומא לא הסכימה לשוב לשליטתו. הוא פנה לסאנט הרומאי בכתב והזכיר להם כי הם היו נאמנים לשליט האוסטרוגותי בעבר תיאודריך הגדול אך הם לא נענו להפצרותיו.
ימאהה
מוצרים
בשנת 2003 ימאהה רכשה את הבעלות על תוכנת קיובייס.
טוטילה
בסתיו 544 שלח יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית את מפקד צבאו בליסאריוס לאיטליה לכבוש מחדש את הערים הראשיות. בשנת 546 כבש טוטילה, בראש צבא של גותים ואיטלקים את רומא לאחר מצור שנמשך שלושה חודשים. טוטילה פגש את הצבא הביזנטי באזור דרום איטליה, וכבש את יוון הגדולה (Magna Graecia), הכוללת את בזיליקטה (Basilicata), קלבריה (Calabria), פוליה (Puglia), חלק מקמפניה (Campania) ואזורים דרומית לנאפולי. שיטתו של טוטילה הייתה להשתלט על השטחים הכפריים ולהשאיר לביזנטים את הערים. בינתיים המצביא הביזנטי בליסאריוס כבש מחדש את רומא והחל לבנות מחדש את ביצוריה. בשנת 549 נסוג בליסאריוס וחזר לארצו. טוטילה שב לרומא והשלים את כיבוש איטליה, סרדיניה, קורסיקה, וסיציליה. משימתו הבאה הייתה להגיע עד לחופי יון.
ימאהה
מוצרים
בשנת 2013 הציגה החברה לראשונה רכב בעל ארבעה גלגלים – מכונית מיקרו מדגם מוטיב אי.
טוטילה
בשנת 550 שלטו הגותים בכל איטליה, להוציא את ערי החוף והעיר רוונה. יוסטיניאנוס לא נשאר אדיש למתרחש באיטליה. הוא החליט לשלוח את צבאו בצי אוניות בפיקודו של נרסס. הצי הפליג דרך הים האדריאטי והגיע לעיר רוונה בצפון איטליה. בשנת 552 נערך הקרב המכריע בין הביזנטים לבין הגותים, קרב טגינאה (או קרב בוסטה גלורום). הצבא הגותי ניגף, וטוטילה מת מפצעיו. ירש אותו אחיינו טאה (Teia), שנהרג גם הוא בקרב תוך פחות משנה, והפך כך לשליט האוסטרוגותי האחרון כשאיטליה שבה לשליטת ביזנטיון.
מגדל חננאל
מגדל חננאל הוא מגדל (או מקום) שמוזכר בספר ירמיהו כסימן גאוגרפי באזור תוך או סביבות ירושלים. המקום מוזכר כאחד מהגבולות שיגבילו את קדושת העיר שמסביב הר המוריה בתקופת בית המקדש השלישי;
לפי הפרשנות לספר יחזקאל, גבולות הללו (המוזכרים בספר ירמיהו) מסמנים את התרומיה העתידה להיות קודש להקדוש ברוך הוא לעת בניית בית המקדש השלישי.
המגדל בתנ"ך
המגדל מוזכר גם בספר זכריה כסימן גאוגרפי אודות נבואתו המעותד לאחרית הימים;.
בעת שיבת ציון, מוזכר מגדל זה כאחד ממספר מקומות שהוקדשו על ידי אלישיב הכהן הגדול; ,
המגדל מוזכר שוב בספר נחמיה אודות החנוכת חומת ירושלים שהוקדש בשתי קורבן תודות על ידי עזרא הסופר (ובחנוכה השתתף גם נחמיה בעצמו). בספר מוזכר אודות הקורבן תודה השנית שהעבירו על גבי חומת ירושלים;
.
משמעות השם
פירוש מעם לועז לספר ירמיהו מציע כי המגדל חננאל נקרא על שם שר מפורסם וידוע אצל דורו של ירמיהו הנביא.
זיהוי המגדל
ככל הנראה, מדובר כאן במגדל שעמד מעל או צמוד לחומה הראשונה. התרגום לספר זכריה מתרגם המגדל בשם מגדל פקוס יש שזיהו אותו כמגדל היפיקוס שבנה הורדוס ויש שחלקו מטעם המשמעות מדברי נחמיה שהמגדל עמד בצד צפונית מזרחית של ירושלים, בכך זיהו את המגדל עם מצודת אנטוניה.
הליגה הרוסית השנייה בכדורגל
הליגה הרוסית השנייה בכדורגל (ברוסית: Вторая Лига; נקראה בעבר ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, ברוסית: Профессиональная Футбольная Лига), או ליגת הכדורגל הלאומית השנייה (ФНЛ-2), היא הליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה. אלופת הליגה מעפילה לליגת המשנה הרוסית, המאפשרת העפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל, אם הקבוצה מצליחה גם שם. הליגה מנוהלת על ידי ליגת הכדורגל הלאומית, ארגון כדורגל האחראי לניהול הליגה השנייה והשלישית ברוסיה.
בליגה משחקים על פי עיקרון גאוגרפי, והיא מחולקת לארבעה בתים. כמות מועדוני הכדורגל משתנה מעונה לעונה. בעונת 2020/21 למשל, השתתפו בליגה 62 קבוצות ובעונת 2021/2022 השתתפו 75 קבוצות, בעונת 2023/2024 השתתפו 86 מועדונים. עד עונת 2022/2023, מנצחת מכל בית עלתה לליגה הראשונה. קבוצות שסיימו אחרונות ירדו לליגה החובבנית ואיבדו את מעמדן המקצועני. מנצחות מכל האזורים העפילו לליגת המשנה הרוסית (עד 2010 היה נהוג שמנצחות האזורים היו משתתפות בגביע ליגת הכדורגל המקצוענית על מנת להכריע מיהי אלופת הליגה השנייה). בעונת 2023/2024 הפורמט שונה באופן דרסטי וכולל בתוכו כמה שלבים, המורכבים מבית A ארצי ובית B המורכב מבתים אזוריים.
משחקי הליגה משודרים בפורטל Sportrecs.com.
היסטוריה
הליגה הוקמה ב-1992 בשם "הדיוויזיה השנייה של ליגת הכדורגל המקצוענית" (Второй дивизион ПФЛ). משנת 2011 היא נקראת "ליגת הכדורגל המקצוענית".
בעונת 2017/2018 נחנך אצטדיון מורדוביה ארנה, לקראת גביע העולם בכדורגל, מה שסייע לעלייה בפופולריות של משחקי קבוצת מורדוביה סרנסק, שהבטיחה את העפלתה לליגה הלאומית ארבעה מחזורים לסיום. במחזור ה-24 באזור "אורל עבר הוולגה", במשחק שהתקיים ב-15 במאי 2018, מורדוביה אירחה את סיזראן-2003 וניצחה אותה בתוצאה 1:0 לעיני 41,057 צופים, במה שהיווה לשיא צופים במשחק בתולדות הליגה השנייה.
בעונת 2019/2020 לראשונה נכללו נשים בין שופטי משחקי הליגה (אנסטסיה פוסטובוייטובה ושתיים נוספות). במסגרת רפורמה שהוכרזה בדצמבר 2019 החל מעונת 2020/2021 הליגה כוללת ארבעה בתים כאשר בית המזרח מוזג עם בית המרכז וכל בית כולל עד 16 קבוצות, כשמנצחת כל בית מעפילה לליגה הלאומית, ממנה מודחות ארבעת המקומות האחרונים. בנוסף, בהתאחדות הכדורגל הרוסית שוקלים מיתוג מחדש לליגה במסגרת ארגון מחודש ושינוי שם. זאת כחלק ממהלך שנועד למשוך קהל לליגות הכדורגל, בין ההצעות הנידונות הן הליגה השנייה או ליגת האזורים.
ביוני 2021 הליגה שינתה את שמה מליגת הכדורגל המקצוענית לליגת הכדורגל הלאומית-2, במסגרת רפורמה לקראת עונת 2021/2022, כשהליגה המקצוענית פוזרה ובמקומה ליגת הכדורגל הלאומית השנייה פוצלה לשתי חטיבות – בחטיבה הראשונה 20 קבוצות, ובשנייה הקבוצות מהליגה המקצוענית שפורקה. החטיבה השנייה חולקה לארבעה בתים, כשאלופת כל בית מעפילה בתום העונה לליגת המשנה הרוסית בכדורגל. בנוסף, הוצע להעלות את מעמדה של הליגה תוך הפרדת מועדונים שמראים פיתוח לאורך זמן ומוכנים לעמוד בקריטריונים להשתתפות בליגה הלאומית ועריכת משחקים במתכונת שבועית. זאת במטרה לאפשר למועדונים להתכונן בהדרגה לדרישות ליגת המשנה, כאשר הליגה השלישית תעבור לתחרויות במתכונת "אביב-סתיו" ולא רק בשנה קלנדרית, כפי שהיה נהוג קודם.
גביע ליגת הכדורגל המקצוענית
עד שנת 2003 זהות העולה לליגת המשנה הוכרעה על פי טורנירים אזוריים שונים. ב-2003 הוקם גביע ליגת הכדורגל המקצוענית שבה התמודדו כל מנצחות הליגות האזוריות על מנת להכריע מי מביניהן מעפילה לליגה הרוסית הראשונה. מחזיקת הגביע הייתה אלופת הליגה. בעונת 2010 הטורניר בוטל.
אולד ביילי
אולד ביילי (באנגלית: Old Bailey - "ביילי הישן") הוא בית המשפט הפלילי של לונדון שבאנגליה. פירוש המילה "ביילי" הוא חלק מטירה.
היסטוריה של המבנה
במקום שבו עומד כיום בית המשפט עמד בימי הביניים בית הכלא ניוגייט. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1907 על פי תכנונו של האדריכל א' ו' מאונטפורד. בראש כיפת המבנה ניצב פסלה של אלת הצדק הרומית – התגלמות הצדק – מאת הפסל פ' ו' פומרוי. בניגוד לייצוגו של הצדק בפסלים רבים, שבהם מכוסות עיני האישה המגלמת אותו, במקרה זה עיניה גלויות. האישה מחזיקה בידה הימנית חרב, המסמלת את כוח בתי המשפט להעניש, ובידה השמאלית מאזניים, המסמלים את השוויון בפני החוק.
הבניין ניזוק במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. לאחר תום המלחמה שוקם המבנה. בין השנים 1970–1972 נבנה אגף חדש בבניין ובו אולמות משפט בסגנון מודרני.
מנהגים מיוחדים
בשל גילו של הבניין נשמרו בו מסורות היסטוריות רבות שאין נוהגים עוד לפיהן במקומות אחרים בבריטניה. כך למשל, בעת פנייה לשופט המכהן באולד ביילי יכונה השופט "אדוני הלורד" ("My Lord") בעוד שביתר בתי המשפט בבריטניה מכונה השופט "כבודו" ("Your Honour"), תואר נמוך יותר.
פרוקמלוס
פרוקמלוס (שם מדעי: Procamelus; משמעות השם: "גמל קדום") הוא סוג נכחד של יונק צמחוני ממשפחת הגמליים, שחי באמצע עד לסוף המיוקן שלפני 16 עד 5.3 מיליון שנה. מאובניו התגלו באמריקה הצפונית והוא תואר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי.
לגמל קדום זה היו שיניים חותכות קטנות בלסת העליונה שהתאימו ללעיסת עלים ולא עשבים, אך מאחוריהם היו שיניים קשיחות יותר שהותאמו לתזונה יותר קשה. בדומה לגמלים המודרניים היו לו פרסות רחבות בעלות כרית, איתם היה יכול לחצות אזורים של קרקע רכה כמו חול או בוץ.
למרות הדמיון לג'ירפה הוא היה קטן יחסית והגיע לגובה 1.3 מטר, קצת פחות מלמה מצויה. עם זאת הוא היה זריז יותר עקב מבנה הרגליים החזקות והארוכות שלו. מסת הגוף שנמדדה עבור גמל זה הגיע ל-532.7 קילוגרם.
אביטל גבע
אביטל גבע (נולד ב-1941) הוא מחנך, צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
גבע נולד בקיבוץ עין שמר בשנת 1941 לפרנקה ויעקב (קובה) גבר. אביו היה אדריכל ואמו עסקה בציור. למד במכון אבני וסיים את למודיו שם ב-1969. בדצמבר 1969 הוא זכה במלגה על שם דבורה דובסון לציור ופיסול. בתחילת 1970 הוצגה עבודה שלו בתערוכה בגלריית "הקיבוץ" שכללה עבודות של חמישה אמנים צעירים. בהמשך אותה שנה נכללו עבודות שלו בתערוכה בבית האמנים בירושלים.
בשנת 1972 היה שותף ל"פרויקט מצר-מסר”, שנחשב לאחד מן הביטויים החשובים של האמנות המושגית בישראל.
בשנת 1973 הציג בגלריה יודפת מכלים עם דגים מלוחים, מגבעות ועניבות.
בשנת 1974 יצר תערוכה "לשונות פרה" והתראיין לתוכנית טנדו של ירון לונדון בה דרש שלשון של פרה תשב על כורסת המרואיין בעוד הוא מתמלל אותה מאחורי הקלעים.
בשנת 1976 הקים בעין שמר את "החממה", שהחלה כמעבדה ניסיונית לקידום מודל חינוכי חדשני, מתוך ראייה כי עתידה של ישראל תלוי בחינוך, ויש להציב את החינוך בראש סדר העדיפויות. הפרויקט הראשון בחממה החל בשנת 1977 היה גינה קהילתית, כאשר כל משפחה בקיבוץ עיבדה חלקת אדמה וגידלה ירקות עבורה ועבור הקהילה המקומית. גבע וחבריו זיהו כי נוער החל להמשך למקום מתוך רצון ללמוד ולחקור את החקלאות וכך נוצר קשר עם בית הספר המקומי מבואות עירון. את התלמידים חיברו לחוקרים וממציאים מתעשייה חקלאות ומוסדות אקדמאיים שונים. תלמידים תכננו והקימו ניסויים ומחקרים במסגרת עבודות גמר בחקלאות.
בשנת 1978 השתתף בתערוכה "אמן – חברה – אמן" במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1980 השתתף בתערוכה "גבולות" במוזיאון ישראל.
בשנת 1993 נבחרה החממה לייצג את ישראל בתערוכת הביאנלה של ונציה שבאיטליה, גבע טס עם 30 מתלמידיו ובליווי מחנכים ומומחים, יחד הקימו חממה המציגה גידול משולב של דגים וצמחים במערכות מים מתוחכמות.
בשנת 2004, הפכה החממה לעמותה (מלכ"ר) הנתמכת על ידי המינהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך, במסגרת זו, מתקיים בחממה מפגש חברתי-חינוכי בין מאות תלמידים במגוון גילאים ומגזרים, יהודים וערבים, וותיקים ועולים, דתיים וחילוניים, בוגרי אלו"ט, בעלי קשיים ומצטיינים, תחת קורת גג אחת.
חיים אישיים
גבע חי ועובד בקיבוץ עין שמר נשוי לעדה ולהם שלושה ילדים. בנו עתר גבע הוא גם צייר, פסל ומורה.
אחיו הצעיר הוא הצייר והפסל ציבי גבע, שב-2014 נבחר לייצג את ישראל בביאנלה לאמנות בוונציה.
פרסים והוקרה
בשנת 2013 זכה בפרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות והספורט.
לוסיל גראהן
לוסיל אלקסיה גראהן-יאנג (בדנית: Lucile Alexia Grahn-Young 30 ביוני 1819 - 4 באפריל 1907) הייתה הבלרינה הדנית הראשונה שהשיגה פרסום בינלאומי ואחת הרקדניות הפופולריות של תקופת הבלט הרומנטי.
ביוגרפיה
גראהן למדה מגיל צעיר בבית הספר הדני המלכותי לתיאטרון בקופנהגן, דנמרק אצל אוגוסט בורנונביל. היא סיימה את לימודיה בתיאטרון באופן רשמי בשנת 1834, וקיבלה את התפקיד הראשי של אסטריד בבלט "ולדמאר" של בורנונביל בשנת 1835. היחסים בין בורנונביל לגראהן התחילו להחמיץ תוך זמן לא רב, משום שהיא השתוקקה לרקוד בבלט הנודע לתהילה של האופרה של פריז. בסופו של דבר ניתן לה היתר מלכותי לעזוב. לאחר יציאתה מדנמרק בשנת 1836, לא חזרה לשם שוב לעולם.
בשנת 1839 הסתיימה התקופה שאושרה לגראהן באופן רשמי, והיא הוסרה מרשימות העובדים של הבלט המלכותי הדני; היא הופיעה אז עם בלט האופרה של פריז. משנת 1839 עד 1845 הרחיבה גראהן את בסיס קהל צופיה, ורקדה בכמה ערים גדולות, בהם לונדון, סנקט פטרבורג ומילאנו. בשנת 1845, הוכר מקומה בקרב הסולניות המקובלות של זמנה, כאשר הוזנה לרקוד את "פה דה קאטר" של ז'יל פרו לצד הרקדניות, שזכו כבר לפרסום, פאני צ'ריטו, קרלוטה גריזי ומארי טליוני.
אחרי 1846, סיירה גראהן בחלק גדול מאירופה, לא רק כרקדנית, אלא גם כמפיקה של כמה בלטים, לרבות חידוש של "קטרינה" מאת ז'יל פרו, ואפילו מחזה פרי עטה, "בכחוס ואריאדנה". גראהן עברה להמבורג בשנת 1848 וגרמניה התחבבה עליה כל כך, עד שבנתה לה שם בית במינכן.
גראהן פרשה מן הריקוד בשנת 1856 ונישאה לפרידריך יאנג. היא הורתה בלט, משנת 1858 עד 1861 בלייפציג, גרמניה ומ-1869 עד 1875 באופרת החצר של מינכן. היא מתה במינכן ב-1907, וציוותה את עזבונה הנכבד לעיר.
קלפים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חינוך סביבתי
חינוך סביבתי הוא שם כולל לארגונים ותפיסות לפיהם עלינו ללמד אודות תפקודי הסביבה הטבעית, ואיך בני אדם יכולים להתנהל על-פי עקרונות הקיימות, מתוך הבנה שהאדם הוא חלק ממערכת אקולוגית.
חינוך זה בא לידי ביטוי בתוכניות לימוד בתוך מערכת החינוך עצמה, וכן באופן רחב יותר בפעילות ציבורית, קמפיינים ופרסומים אחרים הקשורים לאיכות הסביבה, הטבע והקשר בין האדם לסביבתו.
אודות החינוך הסביבתי
החינוך הסביבתי קשור באופן הדוק לתפיסות חינוכיות הרואות את המרחב החוץ-כיתתי ככר פורה ללמידה, בין אם מדובר בלמידה תוך כדי סיור במרחב טבעי, למידה תוך התבוננות בסביבת המגורים הקרובה, או התנסות בתהליכים מדעיים. בכך נחשב החינוך הסביבתי כתחום שכולל גם חינוך חוץ כיתתי. פועל יוצא של החינוך הסביבתי הוא פרויקטים שכוללים יירוק בתי-ספר, במהלכם לוקחים התלמידים חלק במיחזור פסולת, חיסכון באנרגיה, שימור ומחזור מים וכן הלאה. בצורה הזו אורח חיים בר-קיימא מודגם לתלמידים, בתקווה שהם יסגלו לעצמם פעולות אלה במשך חייהם הבוגרים. במקרים רבים המוסד החינוכי מתוגמל עבור יירוק בית-הספר.
.
החינוך הסביבתי בישראל
את החינוך הסביבתי בישראל יש לראות על רקע האידאולוגיה הציונית שרואה את הקשר בין עם ישראל לארצו כערך עליון. חינוך כזה ניתן באמצעים שונים ובמסגרות שונות מתחילת עליות הראשונות. הפרדה בין חינוך זה לבין החינוך הסביבתי כפי שהוא מוכר לנו ממדינות המערב השונות, תהיה מלאכותית; עם זאת, בעשורים האחרונים ניכרת מגמה שבה אידאולוגיות סביבתיות כדוגמת הפרמקלצ'ר, אקולוגיה מעמיקה, נחלת הכלל ועוד מחלחלות אל תוך החינוך בישראל באופנים שונים.
פלוגת מכבי נתניה
פלוגת מכבי היה שמה של קומונה שהוקמה בנתניה בשנת 1935 על ידי ספורטאים וספורטאיות, חברי אגודת מכבי נתניה. מרבית חברי הקומונה, עלו לארץ כנציגי אגודת מכבי רומניה למכביה השנייה, שנערכה בשנה זו. חברי הקומונה וחבריהם באגודת מכבי נתניה היו גורם משמעותי בחיי החברה והתרבות של נתניה באותה תקופה. הם היו פעילים בענפי ספורט שונים, ובין השאר יסדו את אגודת מכבי הצעיר. ביוזמת יקיר קלייטמן חבר הקומונה אף הוקמה תזמורת כלי מיתר של אגודת מכבי נתניה. בשנת 1942 בקירוב התפרקה הקומונה.
רקע היסטורי
באפריל 1935 התקיימה המכביה השנייה. מכבייה זו והמכביה הראשונה שהתקיימה בשנת 1932 כונו "מכביות העלייה", שכן רבים מהמשתתפים בהן עלו בחסותן לארץ ונשארו בה לאחר תום התחרויות באופן בלתי לגאלי, ובכך עקפו את שלטונות המנדט הבריטי שהטילו הגבלות שונות על היקף ממדי העלייה. בין מאות המשתתפים שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכזה – היו גם חברי אגודת מכבי מרומניה, ספורטאים וספורטאיות, שבהגיעם לארץ בשנת 1935 התגוררו בנתניה. קבוצת אנשים מתוכם בחרו להתגורר בנתניה במסגרת קומונה שנקראה "פלוגת מכבי". מקצתם, עלו כשנה-שנתיים קודם לכן, דוגמת יפה סגל, שהגיעה למכבייה הראשונה בשנת 1932 מהעיירה ליפקאן ברומניה, נשארה בארץ באופן בלתי לגאלי והצטרפה לאחר מכן לחברי אגודת מכבי נתניה שלקחו חלק במכבייה השנייה ונישאה לאריה דורפמן, שהשתתף במכבייה זו בנבחרת אגודת מכבי נתניה. חברי האגודה, אף ארגנו קבוצת כדורגל שהשתתפה במשחקי המכבייה, שחלקם נערכו במגרש שהוכשר למטרה זו בדרום המושבה נתניה.
בהתאם למגמה ליישב בעיר גם תושבים שאינם חקלאים, יושבו חברי הקומונה על שטח מצומצם שלא כלל שטחים לעיבוד חקלאי ואת פרנסתם מצאו כפועלים שכירים, בענפים שונים במושבה. על השטח המצומצם הוקמו צריפים בהם התגוררו חברי הקומונה.
"החברה לפיתוח חוף נתניה" הייתה חברת בת של חברת "הנוטע" – החברה הכלכלית מיסודה של אגודת "בני בנימין". בראש חברת "הנוטע" עמדו עובד בן עמי, גד מכנס וברוך רם. בשנת 1932 החכירה ממשלת המנדט לחברת "הנוטע" את רצועת החולות למטרת פיתוח נתניה. בשנת 1933 יזמו ראשי "הנוטע" את הקמת "החברה לפיתוח חוף נתניה" שמכרה והחכירה מגרשים באזורים המיועדים לפיתוח, ולמעשה ביצעה את מגמת מנהלי "הנוטע" להפיכת נתניה ליישוב בעל אופי עירוני.
בשנת 1940 שונה מעמדה של נתניה ממעמד של מושבה, שהוענק לה על ידי הבריטים בשנת 1932, למעמד של "מועצת עיר" (township). השינוי חל תודות לגידול באוכלוסיית נתניה שהסתכמה באותה עת בכ־5,000 איש, ותודות לשגשוג בכלכלתה – שהתבססה על תיירות ותעשייה – ועשה אותה למרכז העירוני של יישובי הסביבה. השינוי התאפשר גם תודות לקשרים הטובים עם נציגי המנדט הבריטי של עובד בן עמי, שמעתה הוגדר תפקידו כ"ראש מועצת העיר".
על-ממלכה
על-ממלכה או דומֵיין (מאנגלית: Domain) היא הרמה העליונה ביותר במבנה ההירארכי של מיון עולם הטבע (טקסונומיה). שיטות המיון המודרניות נוטות לחלק את היצורים לשלוש על-ממלכות:
פלוגת מכבי נתניה
מאפייני הקומונה "פלוגת מכבי"
חברי הקומונה, התגוררו כאמור בצריפים, שנבנו ברצף וללא רווחים כ"קרונות רכבת" והוקמו על שטח מצומצם בצורת האות ח. שטח זה מצוי היום ברחוב שמואל הנציב (מספרי בתים 56-46), והוא נמסר לחברי הקומונה להתיישבות על ידי "החברה לפיתוח חוף נתניה". כל צריף כלל חדר מלבני אחד שמידותיו כ־3X4 מטר. השירותים, המטבח וחדר האוכל היו משותפים. לפרנסתם עבדו חברי הקומונה כפועלים שכירים בעבודות שונות: בפרדסים, בבנין, בסלילת כבישים, בייבוש ביצות, או כפועלים שהועסקו על ידי חברת החשמל. גם הנשים, בנוסף לעבודתן במטבח המשותף, עבדו במסגרות שונות והן הועסקו כפועלות בסלילת כבישים, בפרדסים, במפעל "עליון" לעיבוד עורות, במפעל "פרימזון" לשימורי ירקות, במפעל לייצור כובעים, במטבחי מסעדות ובמשק בית.
על-ממלכה
שיטת המיון המקורית של המדען השוודי קארולוס ליניאוס התבססה על דמיון בתכונות היצורים ובמראם. כיום, עם התפתחות הביולוגיה, הפכה שיטה זו למיושנת. שיטות מיון חדשות שהוצעו, מבוססות בעיקר על דמיון גנטי. כתוצאה מכך, קבוצות רבות של יצורים שנחשבו כיחידות סיסטמטיות, אינן עוד כאלה.
פלוגת מכבי נתניה
מאפייני הקומונה "פלוגת מכבי"
חבר הקומונה יקיר קלייטמן, יזם הקמתה של תזמורת כלי מיתר, בה השתתפו חברי הקומונה אך גם נגנים נוספים מאגודת מכבי נתניה. התזמורת שהקים בנתניה הייתה מעין המשך לתזמורת מכבי שייסד בטיגינה (בנדר) שברומניה, העיר ממנה עלו לארץ רבים מחברי אגודת מכבי נתניה. קלייטמן אף ניצח על התזמורת שכללה כלי מיתר מגוונים: מנדולינות, מנדוצ'לו, מנדולה, בללייקות, קונטרבס, בס ואף תופים. הנגנים היו גברים להוציא אישה אחת, שרה קצנלבוגן שניגנה על מנדולינה. הקונצרט הראשון של תזמורת המייתרים נערך בפברואר 1938 בחסות סגן נציב המחוז י.ה. פולוק. עובד בן עמי ראש מועצת נתניה, שהוקיר את פעילות חברי הקומונה "פלוגת מכבי", בנה בשנת 1941, במיוחד עבור חברי אגודת מכבי, מבנה שבו יכלו להיפגש ובו אף התאמנה תזמורת כלי המיתר. המבנה הוקם דרומית למיקום מתחם הקומונה (היום רחוב סמילנסקי).
חברי אגודת מכבי נהגו לקיים אימוני ספורט על חוף ימה של נתניה ובמגרש מאולתר (מיקומו כנראה היה בפינת רח' שמואל הנציב וששת הימים). לימים הקימו את אגודת מכבי הצעיר בנתניה במסגרתה אורגנו קבוצות ספורט לילדים ולנוער.
חברי הקומונה "פלוגת מכבי"
חברי הקומונה מנו כעשרים איש, זוגות נשואים ורווקים, וכן ארבעה ילדים – עליזה קלייטמן "הבת הבכורה" ילידת יולי 1935, נתן דורפמן ואבי בן אברהם ילידי 1936, ואדיבה שרמן, הילדה האחרונה שנולדה במסגרת הקומונה "פלוגת מכבי", ילידת 1941.
פירוק הקומונה
בשלהי שנת 1938 החלו חברי הקומונה "פלוגת מכבי", שלא פרשו עד אז ממנה ושהחליטו לרכוש את המגרש עליו עמד צריפם, בהליך רכישת המגרשים מ"החברה לפיתוח חוף נתניה". בשנת 1942 בקירוב, התפרקה הקומונה – הצריפים פורקו ועל השטח הוקמו בתיהם של המשפחות שרכשו מגרשים ובחרו להתגורר במקום: משפחות בן אברהם, ברז'נסקי, דורפמן, הררי ושרמן. חיים ולורה בן דורי־בנדרסקי, נמנו אף הם עם הרוכשים מגרש, אך פטירתו הטראגית של חיים בשנת 1940, קטעה את תוכניותיהם לבנות בית במקום. בשנת 1941 עברה לורה קורס עזרה ראשונה במסגרת ארגון "ההגנה" ובשנת 1942 התגייסה לחיל הנשים הבריטי ה־ ATS והוצבה ככוח עזר רפואי בבית חולים שדה בג'ניפה שבמצרים. השכר שקיבלה במסגרת שרותה בצבא הבריטי אפשר לה לעמוד בהתחייבויות הכספיות בגין רכישת המגרש בנתניה. ב-1943 בתום שנת שרות שבה לנתניה ונישאה ליוסף גרשובסקי־גורי ששרת במשטרת המנדט ושבאותה עת היה מפקח משטרת בית ליד.
חברי הקומונה שהמשיכו להתגורר בנתניה, נהגו להיפגש כל יום שישי או שבת ולחגוג ביחד את החגים. הם אף שמרו על קשרי חברות אמיצים עם חבריהם שהתפזרו ברחבי הארץ, דוגמת לורה, אותה נהגו לבקר במשטרות עפולה, טבריה וצפת, בהן התגוררה עם בעלה קצין המשטרה יוסף גרשובסקי־גורי ובנותיהם נורית, עפרה ומיכל.
פלוגת מכבי הונצחה בנתניה על ידי קריאת רחוב על שמה.
ריפו
עסקת ריפו, הידועה גם כ-Repo (קיצור של Repurchase Agreement, או הסכם רכש חוזר), היא הסכם מכירה ורכישה חוזרת. עסקת ריפו מהווה מעין גיוס לטווח קצר לצורכי נזילות, כנגד ביטחונות איכותיים (בעיקר ניירות ערך ממשלתיים). הסוחר מוכר את ניירות הערך למשקיעים וקונה אותם בחזרה זמן קצר לאחר מכן, בדרך כלל למחרת, במחיר מעט גבוה יותר המשקף את הריבית בגין העסקה.
שוק הריפו מהווה מקור חשוב לנזילות עבור מוסדות פיננסיים גדולים בענף הבנקאות, שהם חוץ בנקאים, שצמח להתחרות בסקטור הבנקאות המסורתי בממדיו. משקיעים מוסדיים גדולים כגון קרנות נאמנות בשוק הכספים, מלווים כסף למוסדות פיננסיים כדוגמת בנקי השקעות, בין בתמורה לביטחונות (או מובטחים באמצעות), כמו אג"ח ממשלת ארצות הברית או ניירות ערך מגובי משכנתא (MBS) המוחזקים על ידי המוסדות הפיננסיים הלווים. היקף העסקאות בשוק הריפו בארצות הברית מוערך בטריליון דולר בשווי ביטחונות ליום.
בשנים 2007–2008, ההסתערות על שוק הריפו כשנגישות בנקי ההשקעות למימון היה נמוכה או בריביות גבוהות מאוד, הייתה גורם מרכזי במשבר משכנתאות הסאבפריים שהוביל למיתון הגדול של 2008. במהלך סוף שנת 2019 החל הפדרל ריזרב להתערב בשוק הריפו בתפקיד המשקיע על מנת לספק נזילות, כאשר שערי ההלוואות ללילה אחד קפצו באופן משמעותי בגלל שורה של גורמים טכניים שהגבילו את היצע הכספים הזמינים.
מבנה העסקה
בריפו, המשקיע / המלווה מספק מזומן ללווה, כאשר ההלוואה מובטחת בביטחונות של הלווה, בדרך כלל אג"ח. במקרה בו הלווה חדל פרעון, המלווה מקבל את הביטחונות. המשקיעים הם בדרך כלל ישויות פיננסיות כמו קרנות נאמנות בשוק הכסף, בעוד שהלווים הם מוסדות פיננסיים חוץ בנקאיים כמו בנקים להשקעות וקרנות גידור. המלווה גובה ריבית הנקראת "ריבית Repo", ומלווה X $ ומחזיר סכום גבוה יותר $ Y. יתר על כן, המלווה עשוי לדרוש ביטחונות בעלי ערך גבוה יותר מהסכום שהם נותנים. ההבדל הזה הוא "התספורת". מושגים אלה מאויירים בתרשים ובקטע המשוואות. כאשר המשקיעים מעריכים סיכונים גדולים יותר, הם עשויים לגבות שיעורי ריפו גבוהים יותר ולדרוש תספורות גדולות יותר. צד ג' עשוי להיות מעורב כדי להקל על העסקה; במקרה זה, המכונה העסקה היא "repo-tri-party".
היסטוריה
בארצות הברית נעשה שימוש בעסקאות אלו משנת 1917 כאשר מיסי מלחמה הפכו את ההלוואות הישנות לפחות אטרקטיביות. בתחילה, השימוש בריפו נעשה רק על ידי הפדרל ריזרב להלוואות לבנקים אחרים, אולם התרגיל התפשט במהרה למשתתפי שוק אחרים. השימוש בעסקאות מסוג זה שהתרחב בשנות העשרים, נפל במהלךהשפל הגדול ומלחמת העולם השנייה, ואז חזר להתרחב שוב בשנות החמישים, כשהוא נהנה מצמיחה מהירה בשנות השבעים והשמונים גם בגלל טכנולוגיית המיחשוב.
בשנים 2007–2008, 'ריצה אל הבנק' בשוק הריפו, בה מימון לבנקים להשקעות לא היה זמין או בריביות גבוהות מאוד, הייתה אחד הגורמים למשבר משכנתאות הסאבפריים שהוביל למיתון הגדול של שנת 2008.
ביולי 2011 התעוררו חששות בקרב הבנקאים והעיתונות הכלכלית האם משבר תקרת החוב האמריקנית בשנת 2011 יוביל לחדלות פרעון, הדבר עלול לגרום לשיבוש ניכר בשוק הריפו. הסיבה לכך הייתה שאיגרות חוב ממשלתיות הן הביטחונות הנפוצים ביותר בשוק הריפו האמריקני, וחדלות פרעון של הממשל הייתה מקטינה את ערך האגרות. וזה בתורו יכול היה לגרום כי לווי הריפו יצטרכו להעמיד ביטחונות משמעותיים יותר.
במהלך ספטמבר 2019 בעקבות זינוק בריבית הריפו להלוואות Overnight בגלל שורה של גורמים טכניים שהגבילו את היצע הכספים הזמין, החל פדרל רזרב להתערב בשוקי הריפו ולהזרים נזילות.
גודל שוק
העיתון ניו יורק טיימס דיווח בספטמבר 2019 כי מתבצעות עסקאות הריפו בארצות הברית בהיקף של טריליון דולר ביטחונות ליום. בנק הפדרל ריזרב בניו יורק מדווח על נפח ביטחונות ריפו מדי יום עבור הסדרים שונים של ריפו. נכון לתאריך 24/10/2019, היקף המסחר היה: בריבית SOFR (מימון מאובטח בן לילה) 1,086 מיליארד דולר; BGCR - שיעור הביטחונות הכללי הרחב 453 מיליארד דולר, וב-TGCR שיעור הבטוחות הכללי לשלושה צדדים - 425 מיליארד דולר.
הפדרל רזרב בארצות הברית והמועצה האירופית לריפו וביטחונות (חלק מאיגוד שוק ההון הבינלאומי -International Capital Market Association) ניסו להעריך את גודל שוקי הריפו. בסוף 2004 הגיע שוק הריפו האמריקני ל -5 טריליון דולר. שוק הריפו התכווץ בשנת 2008 כתוצאה מהמשבר הפיננסי בארצות הברית במיוחד ובמידה פחותה באירופה. אולם, באמצע שנת 2010 השוק התאושש ברובו, לפחות באירופה, וצמח מעבר לשיאו שלפני המשבר.
סיכונים
בעוד שהריפו הקלאסי כולל בדרך כלל ני"ע או מכשירים בסיכון אשראי נמוך כדוגמת איגרות חוב ממשלתיות, ישנם עדיין סיכוני אשראי שנותרו. אף על פי שמדובר למעשה בעסקה עם ביטחונות, המוכר עלול להיכשל ברכישה חוזרת של ניירות הערך שנמכרו במועד הפירעון. בכלומר, מוכר הריפו עלול לא לשלם את חובו. במקרה כזה, הצד הקונה רשאי לשמור על נייר הערך המובטח או לממש אותו לצורך השבת ההלוואה. עם זאת, ייתכן שהניירות ערך איבדו ערך מאז תחילת העסקה, מכיוון שהניירות ערך מושפעים מתנועות השוק. כדי להקטין את הסיכון הזה, לעיתים קרובות החזר כספי מובטח בביטחונות יתר, ובנוסף גם מתומחר לפי מחיר השוק (כלומר, אם הביטחונות נופלים בערכם, ניתן להפעיל דרישת מרג'ין המבקשת מהלווה לשעבד ביטחונות נוספים). לעומת זאת, אם שווי נייר הערך עולה, קיים סיכון אשראי עבור הלווה בכך שהנושה רשאי שלא למכור אותם בחזרה. אם זה נחשב לסיכון, הלווה רשאי לנהל משא ומתן על ריפו שהוא עם ביטחונות נמוכים.
שוק הריפו בישראל
עסקאות בהן רוכש בנק ישראל באמצעות מכרז איגרות חוב ממשלתיות ומק"ם מתאגידים בנקאיים וגופים מוסדיים לשם הספקת נזילות, ומוכר אותם בחזרה לאחר שבוע במחיר שנקבע. הפער ביום מחיר הקניה למחיר המכירה הוא הריבית של הנייר. שוק הריפו בארץ הוסדר וניתן לקיים עסקאות דרך הבורסה באמצעות המסלקה המרכזית או בעסקאות מעבר לדלפק OTC. כיום בנק ישראל לא מקיים מכרזי ריפו מכיוון וישנם עודפי נזילות במערכת הפיננסית בארץ.
וילי ו-וה
במיתולוגיה הנורדית, וילי (Vili) ו-וה (Vé) הם אחי האל אודין, בני בסטלה, בת בלת'ורן, ובּוֹר, בן בּוּרי.
מערך משונן
במדעי המחשב, מערך משונן (באנגלית: Jagged array או Ragged array) הוא מערך של מערכים שבו כל איבר יכול להיות בגודל שונה כך שנוצרות שורות שהקצה שלהן משונן. זאת לעומת מצב שבו כל המערכים באותו גודל, ואז צורת מבנה הנתונים היא מלבנית.
וילי ו-וה
משמעות המילה וילי בנורדית עתיקה היא רצון. המילה וה בנורדית עתיקה מתייחסת לסוג של מקדש גרמאני.
בריאה
וילי ו-וה, ביחד עם אודין, הם שלושת האחים שהרגו את יימיר, הענק הראשון, יצרו ממנו את מרבית היקום ושמו סוף לשלטון הענקים. שלושת האחים הם גם הראשונים מהאייסיר. ניתן להשוות את האחים לזאוס, פוסידון, והאדס מהמיתולוגיה היוונית. מהשלושה, אודין הוא הבכור, וילי הוא האמצעי, ו-וה הוא הצעיר. לזוג בני האדם הראשונים, אסק ואמבלה, אודין העניק נשמה וחיים, וילי העניק את השכל ואת חוש המישוש, ו-וה את הפנים, הדיבור, השמיעה והראייה.
מערך משונן
מערכים משוננים בשפות תכנות כגון ג'אווה, PHP, פייתון, Ruby, C#.Net, Visual Basic .NET, Perl, JavaScript, Objective-C, סוויפט ו-Atlas Autocode ממומשות באמצעות Iliffe vector (מערך של מצביעים למערכים).
דוגמאות
ב-C++/CLI, ניתן ליצור מערך משונן באמצעות הקוד הבא:
מקל הליכה
מקל הליכה הוא מקל המסייע בהליכה לאנשים בעלי מוגבלות, כגון מי שלא התאוששו מפגיעה פיזית או זקנים, או להליכה בשטחים קשים למעבר. בתקופות ומקומות מסוימים, מקל כזה שימש גם כאביזר אופנה לאוכלוסייה הכללית וגם ככלי נשק בעת הצורך. יש מקלות הליכה בהם חבויים חרב או סכין. יש מקלות הליכה בעלי גולה בחלק העליון, גולה עשויה מעץ חזק או מתתכת.
מקל ההליכה הוא ככל הנראה אביזר הטכנולוגיה המסייעת העתיק ביותר בעולם והוא עדיין בשימוש רב. על פי רוב, ראש מקל ההליכה מתעגל בצורה ובאופן ההופך את האחיזה בו לקלה, או שהוא כולל ידית אחיזה מטיפוס אחר. מקל הליכה שמורכבת עליו מערכת של מספר ידיות נקרא קב.
ביהדות
ביהדות, ההלכה מבדילה בין שימוש ככלי עזר לבין שימוש ככלי חיוני, וקובעת כי מקל של אדם כזה שאינו יכול ללכת בלעדיו נחשב כמלבוש ותכשיט, ומותר לו לטלטלו בשבת (ראו לדוגמה נגישות בשבת).
יש קהילות שבהן משמש המקל כלבוש מכובד, ובציבור הדתי לעיתים משמש המקל כלבוש רבני. לעיתים במקרים כאלו המקל מעוטר בכסף בראשו.
בנצרות
בעלי תפקידים שונים בכנסייה הנוצרית המערבית וגם במזרחית, נושאים מקלות הליכה שונים בצורתם ובאורכם.
איכתיולסטיס
איכתיולסטיס (שם מדעי: Ichthyolestes; מילולית: "גנב דגים") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הפקיצטיים. הוא היה מראשוני הלווייתנאים, והוא היה יצור יבשתי בעל ארבע רגליים מפותחות וזנב ארוך ורחב מאחוריו. הוא היה קטן יחסית ללווייתן ולא עלה על 60 סנטימטרים. סוג זה, שהוא הראשון שבפקיצטיים, התגלה בצפון פקיסטן והוא הוגדר ב-1958 על סמך מחקרים שהפרידו בינו לבין לווייתנים קדומים נוספים. הסוג כלל מין אחד - Ichthyolestes pinfoldi.
דיס
דיס (באנגלית: Diss קיצור של המילה: "disrespect" שתרגומה הוא "חוסר כבוד") הוא שיר שמטרתו להעליב או לזלזל באדם או בקבוצה אחרת. השימוש בדיס נפוץ בהיפ הופ כחלק מתופעת היריבות בהיפ הופ.
רקע
הסכסוך הראשון שחל בין שני זמרים ושהשתמשו במאפייני הדיס בשירים היה בין פול מקרטני לבין ג'ון לנון בשנת 1971. מקרטני הוציא לאור את השיר "Too Many People" מהאלבום "Ram", בשיר הוא צחק על ג'ון לנון ועל אשתו, יוקו אונו. יותר מאוחר באותה השנה לנון השיב למקרטני עם השיר "How Do You Sleep?" מהאלבום "Imagine".
הדיס הראשון שיצא לאור היה "Roxanne's Revenge". של הראפרית (חברה בקולקטיב ההיפ הופ ) כנגד ההרכב. הדיס יצא לאור בשנת 1984, כשרוקסן הייתה בת 14.
בין סוף שנות ה-80 לתחילת שנות ה-90 השימוש בדיסים הלך וגדל. אם סי האמר היה ידוע בדיסים רבים שיצר באותה תקופה, כנגד מפיקי היפ הופ וראפרים שונים, כמו: אם סי סרץ' (מההרכב ת'רד בס), אל אל קול ג'יי, רדמן, ראן די אם סי ועוד. כמו כן, באותה תקופה התפתחה יריבות בין בוגי דאון פרודקשיין בראשות KRS-One לבין ג'וס קרו בראשות מארלי מארל, במהלך היריבות נוצרו דיסים רבים בין שני הצדדים.
באמצע שנות ה-90 היריבות בין הראפרים של החוף המערבי לראפרים של החוף המזרחי בארצות הברית, ובפרט היריבות בין דת' רואו רקורדס לבאד בוי רקורדס הובילה ליצירת דיסים רבים אחד כנגד השני. שני הדיסים המוכרים ביותר ביריבות זו היו: "Hit 'Em Up" של טופאק שאקור ו-"Who Shot Ya?" של ביגי סמולס.
ב-2013 הוורס (קטע מלל שמשמש כבית בשיר) של קנדריק לאמאר בשיר "Control" של ביג שון, עורר כנגדו מספר רב של דיסים מראפרים ידועים, כמו: דרייק, B.O.B, ג'ואל אורטז, ג'ו באדן, לופה פיאסקו ועוד.
אנגוס ט. ג'ונס
אנגוס טרנר ג'ונס (באנגלית: Angus Turner Jones; נולד ב-8 באוקטובר 1993) הוא שחקן עבר אמריקאי. ידוע בשל תפקידו כג'ייק הרפר בקומדיית המצבים "שני גברים וחצי" (2013-2003; 2015) מבית רשת CBS, אשר זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם.
ביוגרפיה
ג'ונס נולד באוסטין, טקסס. יש לו אח צעיר ממנו, אוטו.
לאחר סיום הסדרה "שני גברים וחצי", ג'ונס החל ללמוד לתואר ראשון בחוג ללימודי הסביבה באוניברסיטת קולורדו, ובהמשך עבר לחוג ללימודי יהדות, שם סיים את לימודיו בשנת 2018.
תחילת הקריירה
בשנת 1999 קיבל את תפקידו הראשון כילד בן חמש בסרט "סימפתיקו" בכיכובם של שרון סטון וג'ף ברידג'ס. בשנים שלאחר מכן, היו לו תפקידים משניים בסרטים הכוללים את "ספוט" (2001), "סיבוב חוזר" (2002), "מפרקים את הבית" (2003) ו-"הג'ונגל מת מצחוק 2" (2003). כמו גם, שיחק בסרטי הטלוויזיה "אהבה בין חברים" (2001, HBO), ו-"הנס שבלב" (2005, CBS).
שני גברים וחצי
בשנת 2003 ג'ונס לוהק לסיטקום של CBS "שני גברים וחצי" בדמותו של ג'ייק הרפר, "האיש החצי" של כותרת הסדרה, ילד בן 10 שחי עם אביו הגרוש (בגילומו של ג'ון קראייר) ודודו הנהנתן (בגילומו של צ'ארלי שין). הסדרה הפכה במהירות לסיטקום הפופולרי ביותר בארצות הברית במשך רוב זמן השידור שלו, עם קהל ממוצע של כ-15 מיליון איש.
בשנת 2010 ג'ונס הפך לילד-שחקן בעל השכר הגבוה ביותר בטלוויזיה בגיל 16, כאשר החוזה החדש שלו עם שני גברים וחצי הקנה לו 7.8 מיליון דולר בשתי העונות הבאות, והסתכם בכ-300,000 דולר לכל אחד מ-26 הפרקים.
באוקטובר 2012, במהלך ראיון לתוכנית הרדיו הדתית "קול הנבואה", הוא הודיע שהוא הצטרף לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. בנובמבר 2012, ג'ונס אמר שהוא הוטבל ולא מעוניין יותר להופיע ב"שני גברים וחצי", כינה את התוכנית "זוהמה" ואמר שהיא מתנגשת עם השקפותיו הדתיות. הוא גם עודד אנשים להפסיק לצפות בתוכנית. דעותיו זכו לתשומת לב תקשורתית לאחר שג'ונס הופיע בסרטון שפורסם בערוץ היוטיוב של ForeRunner Chronicles, משרד עצמאי בניהולו של כריסטופר הדסון. ג'ונס פרסם הצהרה למחרת המבהירה את עמדתו. זמן קצר לאחר מכן, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.בצפון אמריקה הודיעה כי כריסטופר שהדסון אינו כומר אדוונטיסט מוסמך מטעמם.
רשת CBS הודיעה באפריל 2013 שהוא יורד לתפקיד חוזר בעונה 11, אך בסופו של דבר הוא לא הופיע כלל במהלך עונה זו. הוא הוחלף בתוכנית על ידי השחקנית אמבר טמבלין. ב-18 במרץ 2014, ג'ונס הודיע רשמית על עזיבתו את התוכנית, והצהיר שהוא היה "צבוע בתשלום". עם זאת, הוא חזר כאורח לפרק הסיום של הסדרה, ששודרה ב-19 בפברואר 2015.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הרשת של לואי סי. קיי. "הוראס ופיט".
עבודה נוספת
ב-7 ביוני 2008, ג'ונס הצטרף לכוכבים אחרים, בהם דקוטה פנינג, קובה גודינג ג'וניור וואל קילמר, בתמיכתם בארגון "First Star", שמטרתו לעזור לילדים העוברים התעללות והזנחה.
ב-4 באוקטובר 2008, ג'ונס השתתף בפעילות תרומה של בני נוער עבור בית החולים לחקר הילדים של סנט ג'וד (אנ') בממפיס, טנסי.
ג'ונס תמך בברית נגד בריונות "Be A Star" שנוסדה על ידי The Creative Coalition וארגון WWE.
בשנת 2016, ג'ונס הצטרף לצוות הניהול של Tonite, חברת מולטימדיה והפקת אירועים שהוקמה על ידי ג'סטין קומבס (בנו הבכור של שון קומבס) וקין אורג'יוקי.
לורנצו דה מדיצ'י
לוֹרֶנצוֹ דִי פּיֶירוֹ דֶה מֶדִיצִ'י (באיטלקית: Lorenzo di Piero de' Medici; ), שכונה לורנצו המפואר (Lorenzo il Magnifico), היה מנהיגה של פירנצה במחצית השנייה של המאה ה-15. ידוע כפטרון של האמנויות וכפוליטיקאי מחונן, שהצליח להשכין שלום באיטליה המסוכסכת של המאה ה-15.
מדיצ'י נולד לאחת המשפחות החשובות בפירנצה. סבו, קוזימו די ג'ובני דה מדיצ'י, שילב את עסקיו עם הנהגת הממשלה והיותו פטרון האמנויות. אביו, פיירו די קוזימו דה מדיצ'י "חולה השיגרון", היה פעיל כפטרון וכאספן אמנות בפירנצה. אימו לוקרציה טורנבוני הייתה חובבת שירה וחברתם של מספר משוררים חשובים. לורנצו נחשב למוכשר מבין חמשת הילדים של פיירו ולוקרציה. הוא קיבל חינוך איכותי מהדיפלומט ג'נטילה בקי. אביו שלח אותו למספר משימות דיפלומטיות עוד בצעירותו, ובכלל זאת פגישה עם האפיפיור ברומא.
פוליטיקה ופעילות מדינית
בשנת 1469 מת אביו. לורנצו תפס את מקומו כאישיות דומיננטית בהנהגת העיר, ביחד עם אחיו ג'וליאנו. כמנהג בני מדיצ'י, לורנצו ואחיו מעולם לא ביקשו לעצמם מעמד רשמי של שליטים.
ב-1478 קשרו בני משפחת פאצי קשר לתפוס את מקומו של בית מדיצ'י בהנהגת העיר, בסיועם של הארכיבישוף של פיזה והאפיפיור סיקסטוס הרביעי. הם תקפו את לורנצו ואת ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה, והצליחו להרוג את ג'וליאנו לפני המזבח. לורנצו הצליח להתגונן בעזרת חרבו עד אשר חברו המשורר פוליציאנו חילץ אותו. תושבי העיר, שדעתם הייתה נוחה משלטון בית מדיצ'י, התנגדו למזימה ועשו בקושרים, ובכלל זה בארכיבישוף, לינץ' אכזרי.
המשך תקופת שלטונו של לורנצו התאפיין בניסיון לשמור על השלום ועל מאזן הכוחות בין המדינות הקטנות של צפון איטליה, ובמקביל למנוע מהממלכות האחרות באירופה להשתלט על חלקים מאיטליה. כן דאג לקידום הקריירה של בניו.
לקראת תום תקופת שלטונו החל לפעול בעיר הכומר ג'ירולמו סבונרולה, שהוקיע את לורנצו על מנהגיו המנוגדים לנצרות. לפי האגדה, ביקש לורנצו על ערש דווי להתוודות בפני סבונרולה, אך זה סירב ודן אותו לגיהנום.
אשתו קְלָריצֶ'ה אורסיני (Clarice Orsini) ילדה לו שלושה בנים: פיירו, ג'וליאנו וג'ובאני. פיירו נישא לאלפונסינה אורסיני (Alfonsina Orsini) והוליד את לורנצו השני, דוכס אורבינו, אביה של קטרינה דה מדיצ'י. ללורנצו הקדיש מקיאוולי את ספרו הנודע הנסיך. ג'ובאני התמנה מאוחר יותר לאפיפיור תחת השם ליאו העשירי. כמו כן אימץ לורנצו את ג'וליו, בנו הבלתי חוקי של אחיו ג'וליאנו; ג'וליו הפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי.
יעקב ניצני
ביוגרפיה
ניצני נולד בשנת 1900 לשרה פניז'ל ולשלמה צ'יצ'ק בפלובדיב שבבולגריה, ובה רכש השכלה תיכונית ויסודית. במהלך לימודיו היה ממייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות עברית" ומהפעילים הבולטים בה בתום לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובסמינר למורים לעברית. בין השנים 1920–1925 עסק בהוראה, לצד ראשית פעילותו הציונית, בהיותו מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית" וממייסדי תנועות "השומר הצעיר" ו"פועלי ציון" בבולגריה. כיהן כמזכ"ל ההסתדרות הציונית בבולגריה מ-1925 ועד עלייתו לארץ ישראל ב-1935. עם עלייתו הצטרף תחילה למושב בית חנן, וב-1936 עבר לתל אביב.
לורנצו דה מדיצ'י
פוליטיקה ופעילות מדינית
כינויו "המפואר" נובע מתרגום לא נכון של תוארו "Il Magnifico"; תואר זה היה נפוץ מאוד בתקופתו, ונעשה בו שימוש לפנייה לכל הנכבדים שאי אפשר היה לכנותם "הוד מעלתו", שכן לא נשאו בתואר רשמי.
יעקב ניצני
ביוגרפיה
בארץ היה ניצני פעיל בקליטת עלייה מבולגריה, יוון וטורקיה. הוא עמד בראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, ונבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר מרכז מפא"י וחבר מזכירות מועצת הפועלי תל אביב. ב-1951, לאחר קום המדינה, היה ניצני ממייסדי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות וכיהן כמזכיר ההנהלה הישראלית של הפדרציה.
לורנצו דה מדיצ'י
לורנצו והאמנויות
לורנצו היה איש רנסאנס מובהק. הוא כתב שירים בטוסקנית שזכו להערכה ספרותית רבה. כמו כן תמך בציירים לאונרדו דה וינצ'י, דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו, אנדראה דל ורוקיו ומיכלאנג'לו בואונרוטי, ועמד במרכזה של קבוצה הומניסטית, שניסתה לשלב את רעיונותיו של אפלטון עם הנצרות; בין חבריה היו הפילוסופים מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה והמשורר אניולו פוליציאנו. גם מבין היהודים היה לורנצו מקרב אליו מלומדים נודעים בני איטליה, בהם רבי משולם מוולטרה.
יעקב ניצני
ביוגרפיה
ניצני נבחר מטעם מפא"י לכהן כחבר הכנסת. לכנסת השנייה נכנס ב-8 בדצמבר 1952 במקום יצחק בן-צבי שפרש מהכנסת בעקבות בחירתו לנשיא מדינת ישראל, ולכנסת השלישית נכנס ב-14 בנובמבר 1955, במקום יעקב שמשון שפירא שפרש מהכנסת. בין 1960 ל-1962 כיהן כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב יפו. ניצני הרבה לפרסם מאמרים בעיתון "דבר", "דבר השבוע", ב"הפועל הצעיר" וב"שבט עם".
לורנצו דה מדיצ'י
אזכורים בטלוויזיה
לורנצו דה מדיצ'י הוא דמות מרכזית בסדרת הטלוויזיה הסודות של דה וינצ'י, ובעונה השנייה והשלישית של המיני-סדרה "מדיצ'י".
יעקב ניצני
ביוגרפיה
בשנת 1927 נישא לסופי (שמחה) לבית בזרנו. ב-1937 נפטרה אשתו, ובשנת 1938 נישא לרבקה לבית לודמר.
יעקב ניצני נפטר ב-1962 בתום מחלה קצרה, בגיל 62. הותיר את אשתו וילדיו. נקבר בלוויה המונית בבית העלמין נחלת יצחק.
לורנצו דה מדיצ'י
אזכורים בטלוויזיה
בנוסף הסרט "חניבעל (סרט)", המצולם ברובו בפירנצה, מכיל אזכורים רבים ללורנצו ולתקופת שליטת בית מדיצ'י בפירנצה. הסרט מתמקד בצאצא ישיר של רוצח אחיו, ג'וליאנו, המופיע בסרט כשוטר מושחת אשר מוצא להורג באכזריות רבה על ידי חניבעל לקטר.
יעקב ניצני
קישורים חיצוניים
לאחר מותו:
מפרי עטו:
דילמת האסיר
דילמת האסיר (אנגלית: Prisoner's dilemma) היא בעיה פרדוקסלית בתורת המשחקים, שפורסמה בשנת 1950 על ידי מריל פלאד ומלווין דרשר  מ"תאגיד ראנד" בארצות הברית, לפיה במצב שבו שני אנשים אינם יכולים לתאם ביניהם, יש שלושה מצבים: הראשון - אם שניהם יבטחו זה בזה, אזי הם יצליחו במידת מה. השני - אם הם יבגדו זה בזה, אז שניהם ייענשו במידת מה. השלישי - אם האחד יאמין והשני יבגוד, אז הבוגד יזכה בכל והאחר יענש בחומרה. הדילמה מדגימה מצב בו התנהגות רציונלית לחלוטין, מנקודת מבטו של הפרט, תוביל לתוצאה שאינה אופטימלית לצמד, כלומר אינה יעילה פארטו. בשל פשטותה, משמשת הדילמה כדוגמה קלאסית לבעיות בהן עוסקת תורת המשחקים.