cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארון היקי
קריירת מועדונים
היקי גדל במחלקות הנוער של הארט אוף מידלות'יאן ושל סלטיק. ב-10 במאי 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הארט אוף מידלות'יאן, בהפסד 1–2 לאברדין במסגרת הליגה לעונת. בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-24 בספטמבר 2020 חתם היקי בבולוניה 1909 מהסרייה א'. ב-28 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על פארמה במסגרת הליגה לעונת 2020/2021.
ביולי 2022 חתם בברנטפורד מהפרמייר ליג. ב-7 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 2-2 עם לסטר סיטי.
נילס ריברג פינסן
נילס ריברג פינסן (בדנית: Niels Ryberg Finsen; 15 בדצמבר 1860, טורסהאבן, איי פארו - 24 בספטמבר 1904, קופנהגן, דנמרק) היה רופא וחוקר דני אשר ב-1903 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תרומתו לפיתוח טיפול במחלות באמצעות פוטותרפיה. הוא יישם שיטה זו בטיפול בלופוס וולגריס, סוג של שחפת העור. נילס פינסן נולד באיי פארו והיה בעל שורשים איסלנדיים. פינסן היה הסקנדינבי, הדני והאיסלנדי הראשון שזכה בפרס נובל. כמו כן היה חתן פרס נובל היחיד עד עכשיו של תושבי איי פארו.
ילדות וצעירות
נילס ריברג פינסן נולד בשנת 1860 באיי פארו כשני מבין ארבעה ילדים. אביו, הנס כריסטיאן פינסן (1828–1892), יליד רייקיאוויק, היה בן למשפחה איסלנדית שתולדותיה ידועות החל מן המאה העשירית. אמו, יוהאנה לבית פורמן (Johanne Formann) נולדה וגדלה באיסלנד. המשפחה התיישבה בטורסהאבן שבאיי פארו בשנת 1858 כשהאב התמנה שם כ-Landfoged (מפקח על האוצר). פינסן התייתם מאמו בגיל 4, ואז אביו נשא לאישה לבת דודתה, בירגיטה קריסטינה פורמן, שילדה לו בהמשך עוד שישה ילדים. ב-1871 התמנה האב ל-Amtmand - פרפקט - התפקיד הרם ביותר - של איי פארו. פינסן התחנך בילדותו בטורסהאבן ובשנת 1874 נשלח לפנימייה בהרלופסהולם בדנמרק, שבה למד גם אחיו הגדול אולאף. להבדיל מאולאף, התקשה נילס להסתגל בפנימייה, ומנהל בית הספר הגדיר אותו כ"נער בעל לב טוב, אך חלש במיומנויות וחסר מרץ". בגלל ציוניו הנמוכים נשלח ב-1876 ללמוד בגימנסיה הישנה שבה למד בזמנו אביו, ה-Menntaskólinn של רייקיאוויק. בעת לימודיו שם ציוניו השתפרו במידה משמעותית, למרות שהצטרך לעבור לשפה האיסלנדית.
לימודי הרפואה ופעילותו המדעית
בשנת 1882 נסע פינסן לקופנהגן כדי ללמוד רפואה באוניברסיטה. הוא סיים עם תואר רופא בשנת 1890. בתום הלימודים עבד למשך שלוש שנים כמדריך פרוסקטור (עורך נתיחות) באוניברסיטה. הוא עזב את המשרה הזאת כדי להקדיש את עצמו למחקרים רפואיים והמשיך ללמד תלמידים באופן פרטי. ב-1898 התמנה לפרופסור.
פינסן סבל ממחלת נימאן-פיק, מחלה מטבולית תורשתית שסימניה הראשונים הופיעו אצלו בגיל 23, בשנת 1883. זו מחלה המתבטאת בהתעבות רקמת החיבור בקרומים מסוימים בכבד, לב וטחול, גורמת גם להפרעות במערכת העצבים עם הפרעות בקואורדינציה של התנועות ולחולשה כללית פינסן קיווה שאור השמש עשוי לשפר את תסמיני המחלה ובילה שעות רבות בחשיפה לשמש. הוא ערך קודם ניסויים בבעלי חיים, אחר כך חקר את השפעות קרני השמש והקשת החשמלית במחלות שונות, במיוחד באבעבועות שחורות ובלופוס וולגריס, צורה של שחפת העור. הוא מצא שהקרינה העל-סגולה מחמירה את נגעי האבעבועות השחורות ואם מצליחים למנוע את החשיפה לאור היום יכולים לשפר את הפרוגנוזה. החולים הפיקו תועלת דווקא מחשיפה לקרינת אור אדום. לעומת זאת גילה שהקרניים העל-סגולות עוזרות בטיפול בנגעי הלופוס השחפתי. פינסן התעודד ממחקריו של אמיל דיקלו שחקר אפקטים קוטלי חיידקים של קרני האור. לצורך הטיפול בריכוז גבוה של קרניים על סגוליות השתמש פינסן במנורות מיוחדות עם מקור חזק לאור מקשת פחם - להבה שנוצרה במפגש של מוטות פחם - אנודה וקתודה. האור שנוצר היה עובר סינון במנסרת קוורץ ונשלח אל האזורים הנגועים בעור. על מחקרים אלה כתב פינסן בשנת 1893 ו-1896 בהתאמה, בכתביו המדעיים העיקריים - Om Lysets Indvirkninger paa Huden (על השפעות האור על העור) ו-Om Anvendelse i Medicinen af koncentrerede kemiske Lysstraaler (השימוש בקרני אור כימיות מרוכזות ברפואה). עקב הצלחות טיפוליות של הפוטותרפיה, בשנת 1896, בעזרתם של שני משקיעים פרטיים ושל ממשלת דנמרק, הקים פינסן את מכון המחקר הנושא את שמו והיה למנהלו הראשון. מאוחר יותר מכון פינסן התמזג עם בית החולים האוניברסיטאי בקופנהגן וכיום משמש כמעבדה לחקר הסרטן המתמחה בפרוטאוליזיס.
בשנת 1903 זכה בפרס נובל בגין מחקריו על הפוטותרפיה. נבצר ממנו להגיע לטקס בגלל היותו מרותק לכיסא גלגלים.
חייו הפרטיים
ב-29 בדצמבר 1892 התחתן פינסן עם אינגבורג באלסלב (1868–1963), בתו של הבישוף מריבה. נולדו להם 4 ילדים. הילד הראשון נפטר יום אחרי לידתו. הבן השני, הלדור (שנולד ב-1896) היה לרופא. בת אחת, גודרון (ילידת 1900) נישאה לפרופסור ס. לומהולט שניהל שנים רבות את המחלקה למחלות עור של המכון פינסן וחיבר ספר ביוגרפיה על חמיו. הבת הקטנה, ולגרדה (ילידת 1903) התחתנה גם היא. בשנים האחרונות לחייו מצב בריאותו הידרדר, החמירו הפרעות הלב והחולשה כללית ורותק לכיסא גלגלים. בלב, הופיע מיימת שנוקזה 18 פעמים, כשלפעמים הוצאו מבטנו שישה ליטר נוזלים. המחלה גרמה לו לנכות גופנית קשה, אך לא פגעה בכישוריו הקוגניטיביים והוא המשיך לעבוד כשהוא יושב על כיסא גלגלים. פינסן הלך לעולמו בגיל 44 בלבד בקופנהגן ב-1904.
מורשתו
המלצותיו לגבי חולי האבעבועות השחורות הקלו על סבלם. הטיפול באמצעות אור אדום שימש מאוחר יותר ב-NASA ובחיל הים של ארצות הברית כטיפול בפצעים, בכאבים, בריפוי שרירים ואף בגידול צמחים בחלל. סוגיית השפעת הקרינה העל סגולה על נגעי העור בשחפת נשארה שנויה במחלוקת. הקרינה העל סגולה מחולקת כיום לשלושה תחומי תדרים. אחד מהם מחמיר את נגעי העור של השחפת. סוג שני מחמיר צורות מסוימות ומשפר צורות אחרות. בינתיים הפוטותרפיה קנתה לעצמה מקום כשיטת טיפול במקרים מסוימים של דיכאון. מתן פרס נובל בשנים הראשונות, כשזכה בו גם פינסן, הונחה על ידי רצונו של אלפרד נובל להעניק פרס על המצאה או תגלית שנעשתה בדיוק באותה שנה או בשנים האחרונות, דבר שהקשה על הצפי לטווח ארוך.
קישורים חיצוניים
University of Houston's College of Engineering Nobelprize.org. Nobel Media 19.08.2017
ג'וליאנה רנסיק
ג'וליאנה רנסיק (לבית דה פנדי; באנגלית: Giuliana Rancic; נולדה ב-17 באוגוסט 1974) היא מגישה ועיתונאית אמריקאית-איטלקייה.
ראשית חייה
רנסיק נולדה בנאפולי, איטליה. בהיותה ילדה היגרה עם משפחתה לבת'סדה שבמרילנד. אביה, אדוארדו דה פנדי, הוא חייט ולמשפחה בעלות על חנות לבגדי גברים במרילנד. לרנסיק אחות בשם מוניקה ואח בשם פסקואלה דה פנדי, זמר אופרה. היא למדה אנגלית בעזרת צפייה ממושכת בחדשות. לדבריה, כבר בעת לימודיה בבית הספר היסודי ידעה שהיא רוצה להיות מגישת חדשות. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, החלה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת מרילנד. בנערותה למדה בבית ספר למשחק ולדוגמנות.
קריירה
החל משנת 2006 רנסיק שותפה להפקת תוכנית הדגל של, 'חדשות E!‎', אותה היא גם מנחה לצד ראיין סיקרסט, וכן אחת ממנחי 'משטרת האופנה' המשודרת באותו הערוץ. מאז שנהייתה עוגן בערוץ בשנת 2005 אחוזי הצפייה בו עלו בלמעלה מ50 אחוזים. מנחה לעיתים קרובות פינות על טקסים מ'השטיח האדום', כמו טקס פרסי גלובוס הזהב וטקס האוסקר. בנוסף היא יוצרת ואחת ממפיקי הסדרה 'Celebrity Rap Superstar', שעלתה לאוויר בשנת 2007. בעלה, ביל רנסיק, והיא מככבים בסדרת ריאליטי על חייהם, 'ג'וליאנה וביל'. כמו כן הופיעה רנסיק בתפקיד מינורי בסרט 'מעודדות צמודות 5 מלחמה עד הסוף', והיא אחת ממייסדי 'FabFitFun', אתר לנשים העוסק בבריאות, ביופי ובאופנה.
בספטמבר 2010, החלה לשפוט בתוכנית האופנה השבועית של, "משטרת האופנה" לצדן של ג'ואן ריברס וקלי אוסבורן. בתוכנית היא מעבירה ביקורות אופנה ועל אירועים מרכזיים בשטיח האדום. התכנית הסתיימה ב-2017 לאחר 7 עונות ורנסיק לקחה חלק בכל עונותיה.
ב-10 ביולי 2015 הודיעה כי לאחר כמעט עשור, תעזוב את תפקידה בתור מגישת מהדורת החדשות של אך שתמשיך להנחות את משטרת האופנה.
חיים אישיים
ב-15 בספטמבר 2006 הודיעו רנסיק ובן זוגה, ביל רנסיק, על אירוסיהם. השניים נישאו ב-1 בספטמבר 2007 בטקס שהתקיים בכנסיית איה סופיה, קאפרי.
השניים דיברו באופן פתוח בתוכניות אירוח שונות על טיפולי הפוריות שעברו, ועל נסיונותיה של רנסיק להיכנס להיריון משנת 2009, כשבמרץ 2010 החלו בטיפולי הפריה חוץ-גופית, שבעקבותיהם נכנסה להיריון באביב של אותה שנה. עם זאת, עברה הפלה לאחר 9 שבועות היריון, ובנובמבר 2010 עברה הפריה חוץ גופית נוספת שבסופו של דבר לא גרמה לה להרות. כשהחליט הזוג לעבור הפריה זו בפעם השלישית, המליץ להם הרופא על בדיקת ממוגרפיה, בעקבותיה גילתה רנסיק שיש לה סרטן השד. למרות מצבה, המשיכו השניים לחפוץ לילד, והחליטו לפנות לפונדקאות.
ב-23 באפריל 2012 דיווחו השניים כי הם מצפים לילד ראשון באימוץ, שנולד ב-29 באוגוסט 2012 בדנוור, קולורדו, ונקרא אדוארד דיוק רנסיק.
ב-17 באוקטובר 2011 אישרה בריאיון ל-'Today' כי היא לוקה בסרטן השד, וכי תעבור לשם כך כריתת שד. שבוע לאחר הניתוח חזרה להגיש את חדשות. ב-15 בדצמבר 2011 הודיעה כי החליטה לעבור מסטקטומיה נוספת.
שפנייר
שפנייר הוא שם משפחה אשכנזי גרמני, המעיד שנושאו נמנה עם צאצאי מגורשי ספרד.
קאסי ונטורה
שנותיה המוקדמות
ונטורה נולדה בקונטיקט ובגיל 14 החלה לדגמן. בתור נערה היא דגמנה למותג "Delia's" ולמגזין סבנטין. לאחר מכן היא הופיעה בקליפ של הזמר האמריקאי "מריו". בעידודו של המפיק המוזיקלי "רוק ויילדר" החלה קאסי ללמוד שיעורי פיתוח קול ובלט. לאחר סיום לימודיה בתיכון בשנת 2004 היא עברה להתגורר בניו יורק ושם החלה לדגמן כאשר היא מיוצגת על ידי סוכנות וילהלמינה מודלס.
2004-2006: תחילת הקריירה ואלבום בכורה
קאסי פגשה את הראפר ריאן לזלי שהציג אותה לפני המפיק המוזיקלי טומי מוטולה. לזלי כתב עבורה את סינגל הבכורה שלה, "Me & U", שיצא ב-25 באפריל 2006. לאחר מכן שמע הזמר והמפיק המוזיקלי שון קומבס את השיר והחתים את קאסי בחברת התקליטים שלו, "בד בוי רקורדס". "Me & U" זכה להצלחה רבה והגיע למקום השלישי במצעד האמריקאי הבילבורד הוט 100. אלבום הבכורה של קאסי, שנקרא על שמה "Cassie" יצא ב-7 באוגוסט. האלבום נחת במקום הרביעי במצעד האמריקאי הבילבורד הוט 100 עם למעלה מ-100 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. הסינגל השני והאחרון מהאלבום היה "Long Way 2 Go" שיצא ב-28 באוגוסט 2006.
2007-2012: פרויקטים שונים
ביוני 2007 דווח כי ונטורה הפסיקה לעבוד עם חברת התקליטים בד בוי רקורדס ובמקביל דיווח קומבס כי קאסי עבדה עם האומנים קניה וסט ופארל ויליאמס. קאסי לא עבדה על אלבומה השני עם לזלי, מפיק רוב אלבומה הראשון, ושיתפה פעולה עם אומנים כגון אייקון והנפטונז.
בשנת 2008 ביצעה קאסי את הופעת הבכורה של בתחום הקולנוע כאשר שיחקה בסרט "סטפ אפ 2: הרחובות". בסרט היא ביצעה את השיר "Is It You" אשר נכנס לפסקול הסרט. הסינגל יצא ב-13 בנובמבר 2007 והגיע למקום ה-52 בממלכה המאוחדת. ב-19 באוגוסט 2008 יצא שיתוף פעולה של קאסי עם ריאן לזלי בשיר "Addiction".
בשנת 2009 חתמה ונטורה על חוזה הקלטות עם חברת אינטרסקופ רקורדס. בשנת 2011 הופיעה בקליפ של הזמר ויז קאליפה.
2013-הווה: קלטת אוסף ואלבום שני
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Official Girl" שהיה שיתוף פעולה עם ליל ויין. הסינגל השני היה שיתוף פעולה עם שון קומבס בשם "Must Be Love" אשר יצא ב-14 באפריל 2009. ב-14 בפברואר 2012 יצא הסינגל השני מהאלבום שהיה "King of Hearts" כשמו של האלבום. ב-13 בספטמבר יצא שיתוף פעולה של קאסי עם הזמרת ניקי מינאז' שנכללה באלבומה "Pink Friday Roman Reloaded: The Re-Up" ונקרא "The Boys".
באפריל 2013 פורסם כי קאסי נבחרה לדגמן את קולקציית הקיץ של המותג "פוראבר 21".
חיים אישיים
משנת 2007 עד לשנת 2018 ניהלה קאסי מערכת יחסים ארוכת שנים עם הראפר שון קומבס.
בסוף 2018 נכנסה למערכת יחסים עם רוכב השוורים ומאמן הכושר אלכס פיין. ביוני 2019, אישרו השניים כי הם מצפים לילדם הראשון ביחד. באוגוסט 2019 הודיע על אירוסיהם, ובאותו החודש ב-28 באוגוסט הזוג התחתן. באוקטובר 2019 פורסמו תמונות החתונה שלהם באתר הרשמי של ווג. ב-6 בדצמבר 2019 נולדה בתם, פרנקי.
בשנת 2021 קאסי הודיעה כי הם מצפים לילד שני, במרץ 2022 נולדה בתם השנייה.
ארמיית האוויר החמישית
ארמיית האוויר החמישית (ברוסית: воздушная армия я-5) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-6 ביוני 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות. היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת חזית צפון הקווקזו חזית קרים. מאז הקמתה היא השתתפה בקרב על קווקז. בהמשך היא הועברה תחת פיקוד של חזית הערבה (החזית האוקראינית השנייה החל מ-20 באוקטובר 1943). במסגרת זו מטוסי הארמייה השתתפו בקרב דנייפר, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע יאשי-קישינב, מצור על בודפשט, מתקפת וינה וקרב על פראג. במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 180 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, היא הוצבה בשטח רומניה. משנת 1949 היא נקראה "ארמיית האוויר ה-48" והוצבה במרחב אודסה. לאחר התפרקות ברית המועצות היא שולבה בכוחות המזוינים של אוקראינה.
Net als toen
השיר הוא שאנסון קלאסי, ובו הזמרת פונה לבעלה ושואלת אותו אם הוא זוכר את ימיהם הראשונים כזוג. מילות השיר מצביעות על כך שהרומנטיקה יצאה מהנישואים, למרות שלא תמיד זה היה כך.
ברוקן הקליטה את השיר גם בצרפתית וגרמנית, בשמות "Tout comme avant" (בצרפתית) ו"Damals war alles so schön" (בגרמנית).
דיוויזיית השריון השישית (ארצות הברית)
דיוויזיית השריון ה-6 של צבא ארצות הברית (באנגלית: 6th Armored Division) הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
היסטוריה
בפברואר 1944 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, וב-19 ביולי נחתה בחופי נורמנדי. הדיוויזיה השתתפה במבצע קוברה כחלק מהקורפוס ה-8, ולאחר מכן פנתה מערבה לעבר ברטאן. בסוף אוגוסט לחמה הדיוויזיה בלוריין לצד הדיוויזיה ה-94, בעוד חלקים ממנה השתתפו ב. בהמשך לחמה הדיוויזיה במזרח צרפת ובחבל הסאר, ובדצמבר היא השתתפה בקרב על הבליטה ולחמה באזור בסטון. בהמשך השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, חצתה את הריין ב-21 במרץ 1945, לחמה בדרום גרמניה וכבשה את פרנקפורט ואף שחררה את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ובסוף אפריל 1945 כבשה את לייפציג ונעצרה על גדות נהר המולדה.
הדיוויזיה הושבתה עם שובה לארצות הברית בספטמבר אותה שנה, ופורקה בניו יורק ב-18 בספטמבר 1945.
בשנת 1950 הוקמה הדיוויזיה מחדש, אולם היא פורקה שוב בשנת 1956.
נוצ'ה טריסטה
הלילה העצוב או ליל היגונים הידוע יתר בשמו הספרדי: נוצ'ה טריסטה (La Noche Triste), הוא הכינוי לקרב שהתרחש בין ה-30 ביוני ל-1 ביולי 1520 בין כוחות האימפריה הספרדית לכוחות האימפריה האצטקית. הכוחות הספרדיים שהיו נצורים בעיר הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן, ניסו לחמוק מהעיר, אולם אותרו בידי האצטקים ונכנסו לקרב קשה. בסופו של דבר הצליחו הספרדים לפרוץ החוצה, אולם הותירו מאחור אבדות כבדות. לפיכך ידוע הקרב בשם "הנוצ'ה טריסטה".
למרות שמבחינה טקטית הקרב נראה כניצחון אצטקי, הרי שהספרדים בפיקוד הרנאן קורטס, הצליחו להתארגן מחדש ולשים קץ לאימפריה האצטקית.
רקע
ב-8 בנובמבר 1519, משלחת ספרדית בפיקוד הרנאן קורטס, נכנסה לטנוצ'טיטלאן, עיר הבירה של האימפריה האצצטקית ("הברית המשולשת"). הקיסר מוקטסומה השני, קיבל אותם בפאר והדר מתוך מחשבה מוטעית שהם שליחי האלים, והקצה להם למגורים את אחד הארמונות הישנים בבירה. לאחר ששהה בעיר שישה שבועות, במהלכם הספיק ללמוד אותה היטב, קיבל קורטס ידיעה על רצח של שני ספרדים בווראקרוס. קורטס ניצל את רצח הספרדים כתירוץ לשבות את מוקטסומה בעצמו. מוקטסומה נאלץ לעבור לגור יחד עם הספרדים, וטען שהוא עושה זאת מרצונו. הוא המשיך לנהל את העיר כשליט בובה של הספרדים במשך 98 ימים. רבים מאנשי החצר, וכן ההמונים בטנוצ'טיטלאן, מאסו בספרדים ודחקו במלך לצאת נגדם. אלא שהמלך המשיך להעמיד פנים שהכול כשורה "וכי במלחמה אנו איתם?" הוא אמר לאנשיו.
אלא שביוני 1520, הגיעה ידיעה שהמושל הספרדי של קובה, דייגו ולאסקס דה קואיאר, שיגר צבא ספרדי גדול בפיקוד פנפילו דה נארוואז כדי לעצור אות קורטס חסר המשמעת. קורטס יצא לפגוש את נארוואז, והשאיר את העיר בפיקוד סגנו האכזר ממנו פדרו דה אלווראדו. קורטס הצליח לגרום לעריקת צבאו של נארוואז אל צבאו, ועם הכוחות הגדולים החל לחזור אל טנוצ'טיטלאן. עם זאת, במהלך ההיעדרות של קורטס, הוזמנו אלווראדו ואנשיו לפסטיבל דתי גדול של האצטקים. עם זאת, הספרדים זעמו על המנהגים הפגאניים, וטבחו בחוגגים שהיו ברובם מאנשי האצולה. ההמונים זעמו על הטבח, והספרדים נאלצו להסתגר במתחם הארמון. מוקטסומה (שהיה עדיין שבוי), הודח מכסאו בידי האצילים, שהכתירו במקומו את אחיו קואיטלאואק. בסוף יוני חזר קורטס לעיר ומצא את אנשיו נצורים. קורטס הצליח לפלס לו דרך אל הארמון, ואילץ את מוקטסומה לעלות למרפסת כדי להרגיע את ההמונים. עם זאת, מוקטסומה איבד את מעמדו בעיניהם, והם לעגו לו ורגמו אותו באבנים. על פי חלק מהמקורות הוא נהרג מחיצים שירו עליו אנשיו, אולם ייתכן שגם ידם של הספרדים הייתה במעשה.
הנוצ'ה טריסטה
קורטס מצא עצמו במצב מסוכן. הוא סבל מנחיתות מספרית, והיה נתון במתקפה מתמדת. אנשיו סבלו ממחסור של מזון ואבק שרפה. קורטס הציע לאצטקים הפסקת אש למשך שבוע, שבמהלכה הבטיח להחזיר את כל הזהב שהספרדים שדדו. טנוצ'טיטלאן הייתה בנויה על איים באגם טקסקוקו. האי המרכזי של העיר היה מוקף בכמה איים מלאכותיים שהיו מחוברים לעיר בגשרים. האצטקים, שחששו שהספרדים ינסו להימלט, החריבו ארבעה מתוך שמונה מהגשרים. לספרדים היה גשר נייד שהם התכוונו להשתמש בו, אולם מפאת הזמן הקצר לא יכלו לארגן את איסוף האוצרות שלא התכוונו לוותר עליהם. קורטס פתח בפני אנשיו את חדרי האוצרות המלכותיים, והורה לכל אחד לקחת ככל אשר יחפוץ. כל אחד לקח כמובן כמות גדולה מאוד, מה שעתיד להיות להם לרועץ.
בליל ה-30 ביוני הספרדים ובעלי בריתם החלו להסתנן החוצה ממתחם הארמון, ופנו מערבה אל דרך טלקופן (Tlacopan). רחבת הארמון הייתה נטושה, והגשר היבשתי היה ככל הנראה ללא שמירה משום מה. הספרדים עשו דרכם מבלי שהצרים על הארמון שמו לב. אפילו פרסות הסוסים כוסו בבד. במסווה של סופת גשמים, הם עברו ברחובות המתפתלים של העיר הישנה. לפני שהגיעו אל האגם, שמו לב אליהם לוחמי הנשר - חיילי עלית בצבא האצטקי. כוהני הדת השמיעו אזעקה, והאצטקים תקפו מכל כיוון.
הלחימה הייתה אכזרית, הספרדים ובעלי בריתם הגיעו אל האגם, ושם נאלצו לעלות על סירות תוך שהם לוחמים על חייהם. הגשם הכבד גם הוא הקשה עליהם, ורבים נפלו לאגם וטבעו בגלל הזהב הרב שנשאו עליהם. הספרדים השתמשו גשר הנייד כדי לחצות את התעלה הראשונה, אולם לאחר מכן הוא שקע בבוץ ולא היה להם זמן להתאמץ ולהוציא אותו. הספרדים הצליחו לעבור בקושי, כשגופות חבריהם משמשות אותם לעיתים בתור גשר. קורטס עצמו נע קדימה עם כוח מחיל הפרשים, והגיע אל הצד השני של האגם מותיר את אנשיו לדאוג לעצמם. קורטס והניצולים פנו אל הכפר הסמוך שם פגשו את אלווארדו עם קבוצה נוספת שהצליחה להינצל מהטבח. רבים היו הפצועים, ואף אלווארדו עצמו נפצע. ברנל דיאס מספר ביומנו כי קורטס קרס תחת אחד העצים ופרץ בבכי כאשר הבין את היקף הכישלון.
תוצאות
הקרב נראה כניצחון אצטקי. הספרדים נאלצו לסגת בחרפה חזרה אל טאלאקסקאלה. לרגע נדמה היה שהתרבות האצטקית עדיין יכולה לשרוד. אולם בינתיים, פגעה בעיר מגפת אבעבועות שחורות, שאותה הביאו הספרדים מאירופה לאמריקה. הייתה זו ההתפרצות הראשונה של המחלה באמריקה, והילידים לא היו מחוסנים בפניה ולא ידעו כיצד לטפל בה. יותר מ-50% מאוכלוסיית האזור נהרגו בהתפרצות יחידה זו, ביניהם הקיסר החדש קואיטלאואק. והוא הוחלף בקיסר חדש, צעיר ואמיץ מקודמיו, בשם קואוטמוק.
בפועל, הקרב היה ניצחון אסטרטגי מבחינת הספרדים. ניצחונם על האצטקים בקרב אוטומבה ב-7 ביולי, נתן לה הפוגה קלה ואפשר להם להתאושש מהפסדי הנוצ'ה טריסטה. קורטס הקים צבא אדיר מבני המקום, ובסופו של דבר חזר וכבש את טנוצ'טיטלאן, משלים בכך את כיבוש האימפריה האצטקית.
שורש 111
שורש 111 או שי בּוּ (בסינית: 矢部, פיניין: Shǐbù) הוא השורש המאה ואחד-עשר של הכתב הסיני. פירושו "חץ" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
ג'ניפר פליישר
ג'ניפר אן פליישר (נולדה ב-17 בפברואר 1984) היא שחקנית כדורסל ישראלית-אמריקנית המשחקת בתפקיד סנטרית ומתנשאת לגובה של 191 ס"מ. בעלת מדליית זהב מהמכביה.
בצעירותה
היא בתם של ג'ו-או ושל השחקן האמריקני בוב פליישר, ששיחק בשנות השבעים במדי מכבי והפועל תל אביב; לה שלושה אחים.
פליישר שיחקה בנבחרת בית הספר התיכון ניו הרטפורד ב-2002, אחר-כך שיחקה במדי נבחרת ארצות הברית במכביה בשנת 2005 והובילה אותה למדליית הזהב. סיימה לימודי הנדסה ביורפואית באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2006. בעונת 2004/2003 זכתה עם פנסילבניה באליפות ליגת השנהב, שיחקה עם הקבוצה גם בעונת 2005/2004. פליישר דורגה במקום ה-32 בכל המכללות בריבאונדים למשחק.
פליישר שיחקה באנדה רמת השרון ב-2007/2006, עמה העפילה לגמר. הייתה סגנית הקלעית הטובה ביותר מטווח 2 נק' בליגה הישראלית בעונה עם 62.9%. עברה לשחק בקבוצה הבלגית דקסיה נאמור בעונת 2008/2007. בפברואר 2008 עברה לקבוצה הרוסית נדזחה אורנבורג ואחר-כך חתמה בקבוצה האוקראינית טים סקאף קייב (במדי שתי האחרונות שיחקה משחקים בודדים). אחר כך שיחקה בקבוצה הפולנית לוטוס גדיניה בעונת 2009/2008. שיחקה באלקטרה רמת השרון ב-2008 ואחר כך במכבי אשדוד, בעונת 2010/2009 שבה לקבוצת דקסיה נאמור. שיחקה בקבוצה הצרפתייה Challes-les-Eaux Basket בעונת 2011/2010.
רפואה
פליישר למדה רפואה והוסמכה לרפואת חירום בבית חולים דורהאם שבצפון קרוליינה. כמו כן היא בוגרת תוכנית הקיץ של אוניברסיטת החלל הבינלאומית שהתקיימה ב-2016 בטכניון.
יעקב שליטא
יעקב שליטא (תרנ"ו, 1896–1943) רבה האחרון של טרנופול שבגליציה, נספה בשואה.
ביוגרפיה
נולד בעיר זבורוב בגליציה המזרחית לרב בן ציון שליטא. הוסמך לרבנות בהיותו בן עשרים, אז גם נשא לאשה את הענא בת הרב יהושע השל באבד, נכדו של רבי יוסף באבד, מחבר "מנחת חינוך", שהיה רב בטרנופול. כחלק מהסדר הנישואין נקבע שבבוא היום הוא יירש את רבנות טרנופול. עם פטירת חותנו בתרע"ט (1919) ירש את מקומו ברבנות, אך לצדו כיהן גם קרוב משפחתו, הרב דוד מנחם מאניש באב"ד מחבר שו"ת "חבצלת השרון", שהיה מבוגר בהרבה. שני האישים הנהיגו את הרבנות בשיתוף פעולה, כאשר חוגי החסידים נהו יותר אחרי הרב באבד ואילו מתפללי "נוסח אשכנז" ראו ברב יעקב שליטא הצעיר את רבם, אם כי גם הוא נסע לעיתים לרבי מהוסיאטין ובכך זכה בהדרגה גם לאהדת החסידים. ב-1927 נחקק חוק בפולין ולפיו בכל קהילה יכהן רב אחד בלבד, דבר שהעיב על שיתוף הפעולה בין שני הרבנים עד לפטירת הרב באבד בשנת 1938.
היה חבר באגודת הרבנים בפולין, וחתימתו מופיעה על כרוז תמיכה במוסדות בית יעקב (תר"ץ). עם זאת, היה מאוהדי תנועת המזרחי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה טרנופול על ידי הסובייטים, בהתאם להסכם לחלוקת פולין. מאז הפכה טרנופול מוקד לפליטים שנמלטו מהחלק הגרמני של פולין, והרב שליטא פעל רבות לעזרתם.
עם הכיבוש הגרמני של טרנופול (תמוז תש"א, יולי 1941) החלו פרעות ביהודים על ידי הגרמנים ומקומיים אוקראינים, ובין ההרוגים היה בנו של הרב שליטא. בספטמבר עברה המשפחה לגטו, ובפברואר 1943 נספה הרב יעקב שליטא במחנה ההשמדה בלז'ץ.
משחקי הכס - עונה 2
העונה השנייה של משחקי הכס שודרה במקור בין ה-1 באפריל 2012 ל-3 ביוני 2012. העונה כללה עשרה פרקים, כל אחד באורך של 50-60 דקות.
תקציר העלילה
לאחר שניצח שלושה ניצחונות רוב סטארק מציע הצעת שלום ללאניסטר בתמורה לעצמאות של הצפון והחזרת בנות סטארק לביתן, הוא שולח את תיאון גרייג'וי כדי לקבל תמיכה של באלון גרייג'וי, מלך איי הברזל שידועים כימאים קשוחים, וקטלין סטארק מבקשת את תמיכתו של רנלי באראתיאון. סרסיי לאניסטר דוחה את הצעתו של רוב. בינתיים טיריון, שממונה לימין המלך על ידי אביו, טייווין לאניסטר, מגרש את ג'נוס סלינט, ראש הגלימות הזהובות (משמר העיר מעלה מלך) לחומה ומקדם את ברון, שומרו הנאמן, למפקד משמר המלך.
קייטלין סטארק מגיעה למחנה של רנלי באראתיאון בזמן שבריאן מטארת' מנצחת בקרב על תפקיד שומרו של רנלי. קייטלין ובראין היו עדות לרצח של רנלי מכישוף שחור שנשלח על ידי מליסנדרה, כוהנת אדומה והיועצת של סטאניס באראתיאון, שטוען גם הוא לכתר. קייטלין ובריאן בורחות מהמחנה, ומצטרפות לרוב בזמן שהצבא של רנלי הופך להיות הצבא של סטאניס. תיאון גרייג'וי בוגד בסטארקים אחרי שאביו באלון שולח אותו למשימה זוטרה וכובש את ווינטרפל. רוב מקבל מכתב על תוכניתו של תיאון ושולח אנשים כדי להשתלט בחזרה על ווינטרפל ואילו בתוך העיר בני הברית של משפחת סטארק יוצרים תוכניות להתגנב ולהבריח את בראן וריקון סטארק. רוב מגלה שאמו קייטלין שחררה את ג'יימי לאניסטר, אותו היא שלחה עם בריאן במטרה לבצע חילופין ולהביא לה את בנותיה אריה וסאנסה סטארק. רוב נכנס למערכת יחסים עם חובשת מתנדבת ת'אליסה מייגיר ומפר את הבטחתו לווילדר פריי האכזר והבוגדני שכרת עמו ברית להתחתן עם בתו.
יארה גרייג'וי מגיעה לווינטרפל להחזיר את תיאון לאיי הברזל לאחר הניסיון הכושל שלו ללכוד את בראן וריקון סטארק, אך הוא נופל בשבי רמזי שלג הסאדיסט. טייווין לאניסטר עוזב את הארנהל מה שנותן הזדמנות לאריה, גנדרי ופאי חם לעזוב את הארנהול עם עזרתו של ג'קאן הג'אר, מתנקש מסתורי מבראבוס.
במעלה המלך סרסיי מנסה לסחוט את טיריון, בכך שהיא חוטפת את הזונה רוז שסרסיי חושבת שהיא וטיריון מאוהבים בסתר, טיריון מוביל את הגנת צבא המלך מול המתקפה של סטאניס במפרץ בלאקוואטר סמוך לעיר. הוא מביס את צבאו של סטאניס באמצעות אניית תופת שטעונה באש-פרא שגורמת להשמדת חלק ניכר מאוניותיו. לאחר שהמלך ג'ופרי ושומר הראש שלו סנדור "כלב הציד" קלגיין נוטשים את הקרב סטאניס שולח את צבאו מהספינות אל היבשה כדי לחדור לטירה, אך טיריון מוביל את הצבא דרך מערות סודיות ותוקף את צבאו של סטאניס מאחור. לאחר זמן קצר מגיעים טייווין לאניסטר וצבאו, ביחד עם צבא בית טיירל ומביסים את הצבא של סטאניס. שומר ראש של המלך מנסה לרצוח את טיריון ופוצע אותו לפני שהוא נהרג על ידי פודריק, נושא הכלים של טיריון.
לאחר מותו של חאל דרוגו, דאינריז מוצאת מקום מקלט עם כמה דות'ארקים בעיר קארת' ומתארחים אצל הסוחר חארו חואן דקסוס. חארו זמם עם המכשף פייאט פרי להרוג את כל פמלייתה של דאינריז ולחטוף את הדרקונים שלה כדי לשלוט על קארת'. פייאט פרי פיתה את דאינריז לישיבה בה הם מניחים את הקלפים על השולחן "בבית הנצחי", הדרקונים של דאינריז הורגים את פייאט פרי והיא כולאת את חארו חואן בכספת כעונש על בגידתו.
מאחורי החומה ג'ון שלג לוכד פראית בשם ייגריט, אך במקום להרוג אותה הוא חס עליה ולוקח אותה בשבי. הם נקלעים למארב של פראים. ונלכדים על ידם. "קורין חצי-יד", קצין במשמר הלילה, משכנע את ג'ון להרוג אותו, כדי שיזכה באמונם של הפראים, ויוכל להתקרב למנהיגם מאנס ריידר הידוע בתור "המלך מאחורי החומה". שאר אנשי משמר הלילה מקימים מחנה בביצורים העתיקים ב"אגרוף ראשוני האדם", שם הם מותקפים על ידי צבא זומבים בראשותם של "ההלכים הלבנים".
סטן (סיומת)
הסיומת סתאן (בפרסית: ستان, בארמנית: ստան סטאן, בארמית: ܣܛܐܢ, בכתב קירילי: Стан או Стон) היא מילה פרסית עבור "מקום" או "מדינה". הסיומת מופיעה בשמות של אזורים רבים, בעיקר במרכז ובדרום אסיה, אך גם בקווקז וברוסיה; אזורים שבהם התרבות הפרסית הייתה רווחת או השאירה חותם. הסיומת גם משמשת באופן כללי יותר, כמו בפרסית: "ריגסתאן" (ریگستان) הוא "מדבר" (מקום שיש בו חול), "הינדוסתאן" היא "ארץ נהר אינדוס", "גולסתאן" (گلستان) "גינה" או "גן פרחים", בוסתן הוא "גן" (מקום המדיף ריח), וכן "קַבְּרֵסתאן" (قبرستان) הוא "בית קברות".
Nextcloud
Nextcloud היא פלטפורמה לאחסון, עריכה ושיתוף קבצים באחסון עצמי נוצרה על ידיי פרנק קרליצ'ק בפברואר 2016.
Nextcloud נוצרה מפיצול מOwncloud עקב סכסוך בין המייסדים ובחרה להתפתח לכיוון כללי יותר של מענה כולל לקבצים כמו office 365 מאשר רק אחסון ושיתוף.
מאפיינים
Nextcloud מציעה מגוון שירותים וגם מאפשרת לכל אחד ליצור אפליקציה לפלטפורמה שלהם.
אתיקה
Nextcloud שואפת לפרטיות וחופשיות מקסימלית למשתמש ומשמשת כתחליף לoffice 365 של מיקרוסופט ולg suite של גוגל שהן פלטפורמות קוד סגור שרצות על השרתים של חברות פרטיות וכפופות לתנאי השירות שלהן שיכולים לתת להם עילה להסתכל במידע אישי של משתמשים.
לעומת Nextcloude שהיא קוד פתוח ורצה לוקלית על החומרה של הלקוח כך שאין לNextcloude שום דרך להשיג מידע אישי גם אם הייתה רצה בכך.
ג'ון ברוור מינוץ'
ג'ון בְּרוֹוֶר מִינוֹץ' (באנגלית: Jon Brower Minnoch; 29 בספטמבר 1941, ביינברידג', וושינגטון, ארצות הברית - 10 בספטמבר 1983, סיאטל, ארצות הברית) היה אמריקאי שנחשב לאדם הכבד ביותר בהיסטוריה. משקל השיא שלו עמד על כ-635 קילוגרמים. זוהי למעשה הערכת המשקל שלו, שכן גודלו הרב, בריאותו הלקויה ואי יכולתו לנוע מנעו שקילה ממשית שלו. בגיל 12 שקל כ-132 קילוגרמים ובגיל 22 היה בגובה של 1.85 מטרים ובמשקל של כ-178 קילוגרמים.
טיפול רפואי
משקלו של מינוץ' המשיך לעלות באופן קבוע עד לאשפוזו במרץ 1978 עקב סיבוכים בקצב הלב ובדרכי הנשימה. באותה השנה שבר את שיא הפרש המשקל בין חתן לכלה כאשר התחתן עם חברתו ג'נט ששקלה קצת פחות מ-50 קילוגרמים. לשניים נולדו שני ילדים. הוא אובחן כסובל מבצקת, מצב שבו הגוף צובר נוזל חוץ-תאי עודף. רופאו בבית החולים, האנדוקרינולוג ד"ר רוברט שוורץ העריך שכמעט 408 קילוגרמים ממשקלו הכולל הם נוזלים עודפים.
הטיסות הראשונות לארץ ישראל
הטיסות הראשונות לארץ ישראל התרחשו בשנים 1913–1914, פחות מעשור מטיסתם הראשונה של האחים רייט בכלי טיס כבד מהאוויר בשנת 1903. באותה עת התעופה נחשבה בו זמנית הן כהרפתקה נועזת ומסוכנת, והן כחוד החנית של הקדמה המדעית וניצחון האדם על הטבע. בשנים אלו החל גל של טיסות ארוכות טווח שזכו לפרסום רב והעניקו לטייסים ולמדינות מהן באו יוקרה רבה, כגון טיסתו של לואי בלריו מעל תעלת למאנש ב-25 ביולי 1909.
מסעות הטייסים הצרפתיים לארץ ישראל
הטיסות הראשונות לארץ ישראל היו של טייסים צרפתים אשר חדרו בטיסותיהם לרחבי האימפריה העות'מאנית, במסגרת תחרויות תעופה שאורגנו בצרפת על ידי הליגה האווירית הלאומית שהוקמה בשנת 1909 ועודדה את התעופה בחסות העיתונות, תוך מתן פרסים כספיים לטייסים ששברו שיאים בתחום. צרפת הייתה המדינה המובילה בעולם בתחום התעופה באותם ימים. בשנת 1912 היו בצרפת כמעט 1,000 בעלי רישיונות טיסה, יותר מכל מדינה אחרת.
התחרות האווירית מפריז לקהיר
בתאריך 20 באוקטובר 1913 יצאו מפריז שלושה מטוסים הנושאים שלושה טייסים ושני מכונאים בדרכם לקהיר, כחלק מתחרות אווירית שהוכרזה על ידי הליגה האווירית הלאומית. המטוס הראשון היה מדגם בורל והוטס על ידי הטייס פייר דוקור שלווה על ידי המכונאי אנרי רו; המטוס השני היה מדגם בלריו XI-2 שהוטס על ידי ז'ול ודרין שהיה גם מכונאי מטוסים בעצמו ולכן לא נזקק לליווי של מכונאי נוסף; והמטוס השלישי היה מדגם ניופורט II ואוייש על ידי הטייס מארק בונייה והמכונאי ז'וזף ברנייה.
שלוש הטיסות עוררו עניין ציבורי עצום בקרב תושבי המדינות שבתחומם עמדו המטוסים לעבור, ואף בארץ ישראל נערך סיקור עיתונאי מפורט על מעלליהם של הטייסים. בעיתון החרות פורסם ב־16 בנובמבר 1913 בהתרגשות כי "הציפור האדם" ו"המעופף" (הטייס) פייר דוקור עתיד להגיע לארץ ישראל בימים הקרובים:
טיסתו של ז'ול ודרין הייתה מוצלחת יותר, אף על פי שהיא לא היה חפה מקשיים. בתחילת המסע הוא עוכב ונעצר ליד העיר נאנסי לאחר שחדר ביודעין ובכוונה לאזור אסור לטיסה לפי אמנת הטיס בין צרפת לגרמניה משנת 1913. בחירתו של ודרין לטוס דרך גרמניה, בנתיב צפוני יותר מזה שנבחר על ידי דוקור ורו שהעדיפו לטוס בנתיב ישיר יותר למזרח התיכון, נועדה להביע את מחאתו על הגבלת השמיים לטייסים, וגרמה לו בסופו של דבר לעיכוב של חודש במסע.
ב־20 בנובמבר 1913 לפנות בוקר המריא ודרין מנאנסי ללא אישור, תוך סיכון כי אם יאלץ לנחות בשטח גרמני הוא צפוי למאסר על הסגת גבול גרמניה. עם זאת טיסתו עברה מעל גרמניה בשלום והוא נחת בפראג בצהרי היום. מעלליו של ודרין הביאו במבוכה את שלטונות גרמניה וצרפת ואת העיתונות, שמצד אחד הללה את אומץ לבו של הטייס ומצד שני התקשתה לתרץ את החדירה הבלתי חוקית לשטח האסור לטיסה מסיבות ביטחוניות.
ב־1 בדצמבר המריא ודרין מפראג לסופיה, בירת בולגריה, והכריז כי משם ימשיך בדרכו לאיסטנבול, ירושלים, קהיר, בגדאד בומביי וקולקטה, ממנה ימשיך באונייה לאמריקה. ב־5 בדצמבר נחת ודרין בסן סטפנו, בולגריה, ושם נפגש עם הטייס מארק בונייה והמכונאי ז'וזף ברנייה אשר יצאו לפניו למסע בנתיב דומה אך טסו במקטעים קצרים ולכן התקדמותם הייתה איטית יותר. בניגוד לודרין, בונייה וברנייה קיבלו אישור לטוס מעל גרמניה ולכן נמנעה מהם הסתבכות דיפלומטית שהייתה מנת חלקו של ודרין. שלושת אנשי הצוות המשיכו ביחד לאיסטנבול והתקבלו שם בכבוד רב.
נחיתה ראשונה ביפו
ב־16 בדצמבר המריא ודרין מאיסטנבול לכיוון הרי הטאורוס, ועל מנת להימנע מגורל דומה לזה שפקד את דוקור ורו בחר לטוס בגובה רב של 5,000 מטרים כדי להקטין את השפעת זרמי האוויר באזור ההררי. למרות הרוחות והאוויר הדליל בגובה זה, הצליח ודרין לחצות את ההרים ונחת בביירות ב־25 בדצמבר. הגעתו לביירות עוררה ציפייה רבה בארץ ישראל, ומנחת ראשון הוכשר ליד בית הספר החקלאי מקוה ישראל בסמוך ליפו. ביום שבת 27 בדצמבר פורסמה הידיעה כי המטוס אמור לנחות בקרוב, ואל המנחת נהרו עשרות אלפי תושבים מיפו, ירושלים והגליל שביקשו לחזות בנחיתה.
באותו יום הגיע ודרין בטיסה ליפו ונחת על שפת הים תוך שבירת אחד מגלגלי המטוס, לאכזבתם של רבבות האנשים שהמתינו לו במנחת ושמיהרו לחוף הים כדי לחזות בו ובמטוס. ודרין, שהיה מודע לאופן בו התלקח מטוסו של דקור בהרי הטאורוס, מיהר להרחיק בתקיפות את התושבים שהתקרבו, ורק לאחר שווידא כי המעשנים לא יימצאו בקרבת המטוס, התפנה לקבל את קבלת הפנים. הייתה זו הנחיתה הראשונה של מטוס בארץ ישראל.
באותו ערב ערך קונסול צרפת בירושלים קבלת פנים מפוארת לודרין במלון פארק ביפו, ולמחרת המריא מיפו במטוסו המתוקן ונחת כעבור מספר דקות במנחת שהוכן עבורו במקווה ישראל, שם נערכה לו קבלת הפנים הרשמית, שלא התקיימה ביום הקודם עקב הנחיתה המאולתרת על שפת הים, בנוכחות מושל ירושלים, הפאשא של יפו, קונסול צרפת ונכבדים אחרים.
למרות כוונתו המקורית להמשיך מיפו לירושלים, החליט ודרין לטוס ישירות לקהיר אך הבטיח כי בחזרתו מהודו יפקוד גם את ירושלים. הסיבות לשינוי בתוכניותיו אינן ידועות, ייתכן כי נבעו מחששות ממזג האוויר החורפי בירושלים וייתכן כי נבעו מרצון להקדים את בונייה וברנייה במירוץ. ב־29 בדצמבר המריא ודרין ישירות לקהיר ונחת בה בצהרי היום, ובכך זכה בתחרות האווירית מפריז לקהיר, לאחר שהשלים בהצלחה מסע של כ־6,000 ק"מ ו-11 מקטעי טיסה בשלוש יבשות. בעקבות זכייתו הוכתר ודרין כחבר בלגיון הכבוד הצרפתי.
במהלך שהותו בקהיר הגה ודרין תוכנית להמשיך את מסעו סביב כדור הארץ כולו, מהודו לאוסטרליה ומשם לדרום אמריקה, צפון אמריקה ואירופה. עם זאת בקהיר פרצה מריבה סוערת בינו ובין רו, המכונאי שהתלווה לטייס דוקור ושהה כבר בקהיר, כאשר רו ניגש לברך את ודרין במועדון הטייסים הצרפתי בעיר. במקום לקבל את ידו המושטת של רו, סטר ודרין על פניו והאשים אותו בכך שניסה לעכב את התקדמותו של ודרין ומנע ממנו את יתרת הדלק והשמן שנותרו לאחר התרסקות מטוסם של דוקור ורו בהרי הטאורוס. רו הפגוע הזמין את ודרין לדו-קרב ונענה בסירוב, כל זאת לעיני קהל החוגגים הרב שנכח במקום. התקרית המביכה והפומבית הביאה לסיום את מסעו של ודרין, אשר שב לפריז מבלי להמשיך במסעו מזרחה. לאחר מספר חודשים התגייס לצבא צרפת ושירת כטייס קרב במלחמת העולם הראשונה. הוא שרד את המלחמה אך נהרג בשנת 1919 בעת שהתחרה בטיסה בין פריז לרומא.
טיסה ראשונה לירושלים
לאחר נחיתתם של בונייה וברנייה באיסטנבול חל עיכוב של יום בהתקדמותם עקב תקלה במטוסם, ורק ב־16 בדצמבר 1913 המשיכו השניים בדרכם לקהיר. בניגוד לודרין שטס לבדו במקטעים ארוכים, בחרו השניים בטיסות במקטעים קצרים יותר וטענו כי מטרתם אינה רק להגיע לעיר זו או אחרת, אלא להניף את דגל צרפת בכל המקומות המוקירים את ארצם. מסיבה זו הגיעו השניים לביירות רק ב־29 בדצמבר, ביום בו נחת ודרין בקהיר ובכך ניצח במירוץ.
טיסתם של בונייה וברנייה התנהלה ללא תקלות מיוחדות. הם הצליחו לחצות את הרי הטאורוס בשלום בטיסה בגובה 3,500 מטר ובהגיעם לביירות הטיסו את הקונסול הצרפתי מעל הר הלבנון. ב־31 בדצמבר המריאו השניים מביירות דרומה וטסו לאורך החוף עד הר הכרמל, כשהם מצלמים בדרכם את צילום האוויר הראשון בארץ ישראל של העיר עכו, ומשם פנו מזרחה דרך לטרון לירושלים.
מאחר שהרשויות בירושלים סברו כי בונייה וברנייה יפסחו בדרכם על ירושלים בדרך לקהיר, כפי שעשה ז'ול ודרין, לא הוכנה להם קבלת פנים רשמית ולא הוכשר בעבורם שדה לנחיתה. על כן הם חגו במטס ראווה מעל העיר תוך חיפוש אחר מקום נחיתה מתאים, וגרמו לתושביה להפנות את מבטם המופתע למעלה. נזירים עלו על גגות המנזרים, מואזינים על גגות המסגדים ומכל הרחובות עלו צעקות וקריאות התפעלות.
בונייה וברנייה איתרו לבסוף מקום מתאים לנחיתה, בקרבת תחנת הרכבת ומדרום למנזר של מסדר סנט קלייר, ונחתו ללא קבלת פנים למול עיניו של פלאח המום אחד בלבד. הדבר לא גרע כלל מהרושם העז של הטיסה הראשונה מעל ירושלים, ואלפי אנשים הגיעו לקבל את פניהם.
ב־1 בינואר 1914 המריאו בונייה וברנייה מירושלים לקול תשואות ההמון שבה לחזות בהמראתם, ובאותו יום נחתו בקהיר, שם פגשו את ודרין שהקדים אותם בהגעתו. לאחר שובם לפריז התקבלו בכבוד רב ויצרן המטוסים ניופורט אף פרס את חסותו על בונייה, שהתגייס זמן לא רב לאחר מכן לצבא הצרפתי ושירת כטייס קרב במלחמת העולם הראשונה עד שנהרג בחזית המזרחית בשנת 1916.
הגעת הטייסים העות'מאניים
השלטון העות'מאני שאף להוכיח כי הוא אינו נופל ממדינות אירופה בקדמתו הטכנולוגית ובכוחו הצבאי, וזאת בעיקר לאחר מהפכת הטורקים הצעירים שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908 וניסתה לקדם מגמות של מודרניזציה. כחלק ממאמצים אלו אימצו העות'מאנים את התעופה כאמצעי להלהיב את הציבור שתחת שלטונם ולהפיח בו רוח של גאווה לאומית ופטריוטיות. זאת בניגוד לצרפת בה הוקמה "הליגה האווירית הלאומית" כיוזמה פרטית וחופשית ולא כארגון המסונף לממשלת צרפת, וטייסיה ראו את עצמם לא רק כמייצגים של האומה הצרפתית אלא גם כמבשרי העידן המודרני, בו תסייע התעופה לטשטש את הגבולות החוצצים בין המדינות.
בשנת 1912 החלו העות'מאניים לרכוש מטוסים במימון מגבית לאומית, ובסך הכל רכשו עד מלחמת העולם הראשונה כ־250 מטוסים בשיטה זו, כאשר כל מטוס נשא את שם העיר שבה נגבו התרומות. שני המטוסים הראשונים נרכשו לצורך טיסת ראווה לרגל הכתרתו של הסולטאן מהמט החמישי ב־27 באפריל 1912, ובהמשך בוצעו רכישות של מטוסים נוספים, ספינות אוויר וכדורים פורחים מגרמניה, צרפת ובריטניה, ששימשו בעיקר לצרכים צבאיים בזמן מלחמות הבלקן. עם תום המלחמה ביקשו העות'מאניים להפגין את כוחם באמצעות הטסת שני מטוסים מדגם בלריו מאיסטנבול לארץ ישראל ומשם לקהיר ואלכסנדריה. אנשי הצוות במטוס אחד היו הטייס עומסאן נורי שלווה על ידי איסמעיל חאכי ביי, ובצוות המטוס השני היו הטייס מהמט פתחי ביי ומלווהו צאדק ביי, שהיה גם שלישו של שר המלחמה אנוור פאשה.
הידיעות על הטיסות שאמורות לחלוף בארץ ישראל גרמו לציפייה רבה ביישוב היהודי, ובעיתון היומי מוריה נכתבו ב-29 בינואר 1914 הדברים הבאים:
שני המטוסים יצאו לדרך ב־8 בפברואר 1914. פתחי ביי וצאדק ביי נחתו באותו יום בתחנתם הראשונה באסקישהיר, טורקיה. נורי וחאכי ביי הגיעו רק למחרת ב־12 בפברואר, לאחר שערפל כבד גרם להם לשוב על עקבותיהם ביום הראשון ליציאתם לדרך. מאסקישהיר המשיכו פתחי ביי וצאדק ביי לעיר קוניה ושם התקבלו על ידי 30,000 תושבים ושלוש תזמורות. משם המשיכו בדרכם מעל הרי הטאורוס והצליחו לחצות אותם בשלום בגובה 4,000 מטרים. ב־13 בפברואר הגיעו השניים לעיר חלב שבסוריה, וב־15 לחודש הגיעו לביירות, שם עסקו בהתרמת כספים עבור מטוס חדש שייקרא "ביירות".
ב־19 בפברואר המריאו פתחי ביי וצאדק ביי מביירות לדמשק, אך עד מהרה שבו לנחיתת חירום עקב חשש לתקלה טכנית, ובשעת הנחיתה נפגע המטוס באורח קל ופתחי ביי נקע את ידו. ביום 24 לחודש המריאו השניים שוב ללא תקלות, והגיעו ליעדם כעבור 45 דקות בלבד. בדמשק המתינו להם בהתרגשות אלפי בני אדם, וגם שם עסקו אנשי צוות המטוס במבצע התרמות למטוס חדש שייקרא "דמשק". לאחר מכן המריאו פתחי ביי וצאדק ביי לירושלים, אך מעולם לא הצליחו להגיע אליה.
התרסקות קטלנית ליד הכנרת
ב-27 בפברואר 1914 נתקלו פתחי ביי וצאדק ביי ברוחות מזרחיות (שרקיה) בהגיעם לצידה המזרחי של הכנרת, והתרסקו בסמוך לכפר סמרה, היום בקרבת היישוב האון. שני אנשי הצוות נהרגו בהתרסקות, וגופותיהם חולצו לאחר מכן על ידי צוות ששלח מושל טבריה והועברו ברכבת לדמשק, בה נערכה להם הלווייה צבאית מפוארת בהשתתפותם של כ־60,000 מלווים.
שבועיים בלבד לאחר ההתרסקות הוגש לשלטונות העות'מאניים דו"ח על התאונה שהוכן על ידי מפקד המשטרה, אשר קבע על סמך עדויות שמיעה וראייה ועל פי ממצאים על הקרקע, כי מנוע המטוס לא כשל וכי הסיבה להתרסקות הייתה משבי רוח באזור המזרחי של הכנרת. בעקבות האסון הוקמו שני אתרי הנצחה לכבוד הנספים, האחד בסמוך למקום ההתרסקות והשני ברובע פאטיח באיסטנבול.
בעיתונות העברית פורסמו מודעות אבל על ההתרסקות שהוגדרה כאסון לאומי. בעיתון "מוריה" נכתב:
על אף הזעזוע הרב מהתרסקות המטוס, לא הופסק מסעם של עומסאן נורי ואיסמעיל חאכי ביי אשר פיגרו אחר פאתחי וצאדק ביי בדרכם למצרים. הם חצו בשלום את הרי הטאורוס ב-19 בפברואר 1914 והגיעו לחלב ב-22 לחודש, לאחר מספר עיכובים שנבעו מכשל במנוע ומחסור בדלק. בכל מקום אלי הגיעו הם התקבלו בתרועות שמחה ובגינוני כבוד רב, אם כי לאחר התרסקות מטוסם של פתחי ביי וצאדק ביי נהפכו כל טקסי קבלת הפנים לטקסי אבל.
נחיתה עות'מאנית ראשונה ביפו והתרסקות בים
ב-9 במרץ 1914 המריא מטוסם של נורי וחאכי ביי מביירות ליפו, חג מעל תל אביב ונחת על שפת הים ליד שכונת מנשייה ולעיני 20,000 צופים. אנשי הצוות התקבלו על ידי שרי הממשלה המקומית, הפאשא וראש עיריית ירושלים שהגיעו במיוחד לרגל המאורע. גם התושבים היהודיים קיבלו את פניהם ותלמידי גימנסיה הרצליה הורשו להתקרב למטוס כדי ללמוד מקרוב על מבנהו. מאחר שהמטוס נפגע קלות בזמן הנחיתה, העבירו אנשי צוותו את זמנם בקבלות פנים ומשתאות עד לסיום תיקונו.
ב־11 במרץ המריאו נורי וחאכי ביי משפת הים ליד יפו בדרכם לירושלים, אך התקשו בריצת ההמראה והתרסקו לתוך הים, כמה עשרות מטרים מקו החוף ולעיני הקהל הרב שצפה בהם. מיד עם נפילת המטוס מיהרו אנשים רבים לים ושחו אל עבר המטוס כדי לחלץ את אנשי הצוות שנאבקו להיחלץ מהמטוס בעוד המים חודרים לסרבלי הטיסה שלהם. חאכי ביי שלא היה קשור למטוס הצליח לקפוץ למים והגיע בעזרת המחלצים אל החוף ללא פגיעות רציניות, אך נורי ביי איבד את הכרתו בזמן ההתרסקות וכעבור זמן לא רב מת בבית חולים.
במסע האבל שנערך ביפו השתתפו כ־30,000 איש ומאיר דיזנגוף נשא נאום בצרפתית והבטיח לתרום מטוס לשלטון העות'מאני. המסע הסתיים כאשר הועלתה גופתו של נורי ביי על ספינה לדמשק, שם נקבר לצד פתחי ביי וצאדק ביי. לאחר החלמתו של איסמעיל חאכי ביי הוא ביקר בירושלים, בה נערך לכבודו טקס צנוע, ומשם חזר לאיסטנבול בדרך הים.
בניגוד להתרסקות הקודמת ליד הכנרת, הפעם לא פורסם דוח על ידי השלטונות העות'מאניים שכן החשד להתרסקות היה גורם אנוש, וגם עדויות לא פורסמו על ידי השלטונות. ההסבר הרשמי שניתן להתרסקות היא הרוח המזרחית שנשבה מההרים ושהפחיתה את כוח העילוי על כנפי המטוס, אך סביר להניח שההתרסקות נבעה במידה רבה משתייה מופרזת של אנשי הצוות בכל קבלות הפנים שנערכו להם, עד לטקס שתיית הערק ממש לפני ההמראה. ייתכן שהסיבה נעוצה גם בחולשת מטוסי הבלריו החד כנפיים, שגרמה להתרסקויות רבות ולאובדן של 50 טייסים שטסו בדגם זה רק בשנים 1908–1912.
הטיסה העות'מאנית השלישית לארץ ישראל
כישלון שתי הטיסות הראשונות לא ריפו את ידי השלטונות העות'מאנים, וייתכן שתרמה העובדה שהטיסות נחשבו למבצעים צבאיים למחצה ולכן מותם של הטייסים ואנשי הצוות נתפס כהקרבת חיים הרואית ולא כתאונה אזרחית.
ב־9 במרץ 1914 המריא מאיסטנבול מטוס מדגם בלריו, שכונה "ארטוגרול" על שמו של אביו של עות'מאן הראשון מייסד השושלת העות'מאנית. המטוס אוייש על ידי הטייס סלים ביי ואיש הצוות כמאל ביי, שהיה קצין מטה לענייני אוויר בצבא העות'מאני. הטיסה הייתה אמורה לעבור הפעם מעל החוף המערבי של אנטוליה כדי להימנע מהרי הטאורוס שגרמו לצרות כה רבות למסעות הקודמים, ולאחר הגעתו לאיזמיר היה על אנשי הצוות להפליג בספינה לביירות ומשם להמשיך לקהיר על מנת להשלים את המקטעים שלא הושלמו בטיסות הקודמות.
עם זאת, לאחר כשעה שב המטוס על עקבותיו עקב ערפל כבד, ולאחר שהמריא מחדש ב־12 במרץ התרסק בסמוך לעיר אדרמיט שליד איזמיר, ככל הנראה עקב ערפל כבד ומזג אוויר סוער. המטוס נמחה בהתרסקות אך אנשי הצוות לא נפגעו. משכך הוחלט להמשיך במסע במטוס אחר שקיבל את השם "אדרמיט" על שם העיר שבקרבתה התרסק המטוס הקודם ושתושביה תרמו כספים לרכישת המטוס החדש.
לאור תלאות העבר, הפעם לא נלקחו שום סיכונים. לאנשי הצוות הצטרפו 4 מכונאים מיומנים והמטוס הושט בספינה לביירות על מנת להמשיך משם במסע האווירי לקהיר. ביום 1 במאי 1914 המריא המטוס מביירות, טס דרומה עד יפו ומשם המשיך לירושלים ונחת במקום בו נחת מטוסם של בונייה וברניה הצרפתים. בניגוד מוחלט לקבלת הפנים הנלהבת לה זכו הצרפתים, הפעם לא ידעו תושבי העיר כי המטוס אמור להגיע, והפאשא של ירושלים, שביקש להימנע מהתרסקות נוספת, אפילו שיגר איגרת בה ביקש שאנשי הצוות לא ימהרו להגיע לירושלים עד שיחול שיפור לטובה במזג האוויר. על כן נחיתתם של סלים ביי וכמאל ביי הפתיעה את תושבי ירושלים וקבלת הפנים שנערכה ל"עפיפה" (טיסה) העות'מאנית הראשונה לארץ ישראל הייתה צנועה ביותר ביחס לקבלות הפנים המפוארות של הטיסות הקודמות. רק ביום המחרת הגיעו המוני אנשים לאתר הנחיתה כדי לקבל את פניהם של אנשי הצוות.
ב־4 במאי 1914 המריא המטוס בשעת בוקר מוקדמת לכיוון עזה ונחת לאחר פחות משעתיים באל עריש, כשהוא נושא עותק של העיתון "מוריה" שבו התפרסמה הידיעה על נחיתתו בירושלים. משם המשיכו סלים ביי וכמאל ביי לפורט סעיד וב־8 במאי נחת לבסוף בהליופוליס, קהיר, שם בוצעו טיסות ראווה ונערכו מגביות לרכישת מטוסים נוספים. כך הסתיימה הטיסה העות'מאנית הראשונה מאיסטנבול לקהיר דרך ארץ ישראל, שאורכה 2,500 ק"מ, ב־25 שעות בלבד.
תוצאות הטיסות ולקחיהן
הטיסות לארץ ישראל התבצעו בתקופה שבה הייתה התעופה בראשית דרכה ונתפסה לא רק כדרך תחבורה עתידית אלא גם כהרפתקה הרת סיכונים. מטוסי הבלריו שעליהן טסו מרבית הטייסים לארץ ישראל נחשבו למסוכנים ופגיעים, וכבר במרץ 1912 קרקעה ממשלת צרפת את כל המטוסים החד כנפיים עקב ריבוי תאונות קטלניות. עם זאת, על אף שיצרני המטוס ידעו את חולשותיו, הם נהגו להאשים את הטייסים בהתרסקויות.
נחיתתם המוצלחת של סלים ביי וכמאל ביי בירושלים סימלה בעבור האימפריה העות'מאנית את הצלחתה לעמוד בחזית המדע והטכנולוגיה האירופאית, אך כישלונם המתמשך של הטייסים העות'מאניים להשלים את מסעם האווירי קודם לכן, שהיה קצר יותר ממסעם של הטייסים הצרפתיים אך תוצאותיו היו קטלניות בהרבה, וגם העובדה כי הם הטיסו מטוסים תוצרת צרפת ולא מטוסים עות'מאניים, העידה כי עדיין קיימים פערים משמעותיים בין שתי המדינות.
ודרין התייחס לפערים אלו במכתב שפרסם בעיתון Levant Herald ב־9 באפריל 1914, בו ניסה לעודד את הטייסים העות'מאניים שעד כה לא הצליחו להשלים את המסע לקהיר, וטען כי מה שחסר לטייסים העות'מאניים אינו אומץ אלא ניסיון. בתרגום המאמר שפורסם בספרם של גביש ושילוני הובאו הדברים הבאים:
עבור תושבי ארץ ישראל היו הטיסות מקור להתלהבות וגאווה, שהייתה משותפת לכל תושבי הארץ כולל היישוב היהודי. תושבים יהודים שעד אז לא ראו מטוס מימיהם החלו להתעניין בתעופה ובאפשרויות הגלומות בה, ובראשם המחנך והמהנדס מאיר גורביץ שניסה ללא הצלחה לרכוש במגבית שני מטוסים, האחד עבור השלטון העות'מאני והשני עבור היישוב העברי, ותכנן בשנת 1914 להקים בית ספר ימי ותעופתי. רבים אחרים ראו את הטיסות החלוציות כבשורה של התקדמות טכנולוגית שתשפר את איכות חייהם. וכך למשל נכתב בעיתון Jewish Chronicle לאחר נחיתתם של בונייה וברנייה בירושלים:
חודשים ספורים לאחר הנחיתה העות'מאנית המוצלחת בירושלים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ובה הפך המטוס לאמצעי לחימה קטלני שלא נועד עוד למחוק גבולות ולאחד את האנושות תחת כנפי המדע, אלא להביא לניצחון על מדינות האויב. בתקופת המלחמה התחוללו קרבות רבים בארץ ישראל שכללו גם התקפות מהאוויר על ידי כל הצדדים הלוחמים, לרבות הצרפתים והעות'מאנים. בקרב מגידו לדוגמה נהרגו מאות חיילים עות'מאניים על ידי הפצצות מהאוויר של חיל האוויר הבריטי, ותוצאות הקרב היו כיבוש בריטי של חלקה הצפוני של ארץ ישראל ועבר הירדן.
לאחר סיום המלחמה, כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה וכינון המנדט הבריטי חלה התקדמות נוספת בתעופה העברית, נסללו שדות תעופה חדשים ובשנת 1932 הוקם מועדון דאייה בשם "הכרמל" בחיפה. בשנת 1933 הוקם קלוב התעופה לישראל שבו הוכשרו הטייסים שהקימו את שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
טאבולה ראסה (סדרת טלוויזיה)
טאבולה ראסה (בפלמית: Tabula Rasa) היא סדרת מתח פסיכולוגית בשפה הפלמית אשר עלתה לשידור לראשונה ב-29 באוקטובר 2017 ברשת השידור הבלגית Eén ולה תשעה פרקים. יוצרי הסדרה הם הכוכבת הראשית, וירלה בטנס ומאלין-שרה גוזין.
עלילה
אנמי "מי" דאזה סובלת מאמנזיה בעקבות תאונת דרכים שעברה. מי הופכת לדמות מפתח בחקירת היעלמותו של גבר, והיא נאלצת לשחזר את זיכרונותיה כדי לטהר את שמה.
גורילניים
קופי אדם אלה גדולים יותר מאחרים ובעלי מצח עבה עם בליטה רחבה והם בעלי לסתות חזקות מותאמות ללעיסת צמחייה קשיחה. הגורילות הם צמחוניים כמעט לחלוטין.
יצחק קצנלבוגן
יצחק קצנלנבוגן (1896–1971) היה דרמטולוג, פרופסור לדרמטולוגיה בבתי ספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ייסד והיה למנהלה הראשון של המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון.
קורות חיים
קצנלנבוגן נולד בשנת 1896 בלודז' שבפולין.
בין השנים 1915–1921 למד קצנלנבוגן רפואה בגראץ אוסטריה.
בין השנים 1921–1924 קצנלנבוגן התמחה במחלות עור ומין אצל הפרופ' הרמן בווינה, הפרופ' בושרה בברלין, הפרופ' ג'וגרו בפריס והפרופ' ארצ'יבלד בלונדון.
בישראל
בשנת 1924 עלה קצנלנבוגן לארץ ישראל, ולאחר תקופה קצרה בחיפה עבר לירושלים.
בין השנים 1924–1956 ניהל קצנלנבוגן את המרפאה למחלות עור בבית החולים ביקור חולים, ואת המרפאה המייעצת למחלות עור של קופח כללית.
בין השנים 1932–1940 במקביל ליתר עבודותיו הרפואיות, ניהל את המרפאה למחלות עור על יד בית החולים הגרמני בירושלים.
בשנת 1957 ייסד קצנלנבוגן את המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון וניהלה עד שנת 1967.
אמיר ודמני
אמיר (ברוך) ודמני (נולד בו' באדר א' תשל"ג, 8 בפברואר 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת־אלוף אשר שימש ראש חטיבת תכנון ומנהל כח האדם באגף כוח האדם. קודם לכן שימש במגוון תפקידים בתחומי משאבי האנוש ותכנון כוח האדם, ובהם קצין שלישות חטיבת הצנחנים, ראש ענף תכנון כוח אדם סדיר בחטיבת התכנון ומנהל כוח האדם ורמ"ח סדיר בחטיבת כוח האדם.
יצחק קצנלבוגן
בישראל
בשנת 1960 התמנה קצנלנבוגן לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1965 התמנה קצנלנבוגן לפרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אמיר ודמני
ביוגרפיה
ודמני נולד בתל אביב. גדל והתחנך בישיבת בני עקיבא ברעננה ובישיבת הר עציון באלון שבות. התגייס לצה"ל באוגוסט 1992 ושובץ לגדוד השריון עז. בשנת 1993 החל קורס קציני מטה בסיסי, ועם השלמתו מונה לשליש גדוד הצנחנים אפעה. בשנים 1996–1997 שימש עוזר קצין שלישות חטיבת הצנחנים.
יצחק קצנלבוגן
בישראל
קצנלבנוגן היה ממניחי היסוד של איגוד הדרמטולוגים ושימש במשך 3 שנים יו"ר האיגוד.
קצנלנבוגן היה פעיל בהר"י, היה אחראי לקשרי החוץ של הר"י, והיה ממקימי ה"מועצה המדעית" של הר"י.
אמיר ודמני
ביוגרפיה
לאחר מכן הועלה לדרגת רב־סרן ושימש קצין שלישות עוצבת הצנחנים במילואים חוד החנית. בשנת 1999 מונה לקצין שלישות חטיבת הצנחנים.
יצחק קצנלבוגן
בישראל
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' אליעזר פוירמן, פרופ' מרים זנדבנק
בשנת 1967 פרש לגמלאות.
אמיר ודמני
ביוגרפיה
בשנת 2007 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה לקצין שלישות עוצבת הגליל. בשנת 2010 חזר לאגף כוח האדם בתפקיד ראש ענף תכנון כוח אדם סדיר (עתכ"ס) בחטיבת תכנון ומנהל כח האדם (חתומכ"א).
יצחק קצנלבוגן
בישראל
קצנלנבוגן נפטר בשנת 1971.
נתן שפריצר
נתן שפריצר (1929– 5 בספטמבר 1996) היה ראש עיריית קריית אתא בשנים 1978–1983.
ביוגרפיה
שפריצר נולד בבוקרשט שברומניה. עלה לישראל ב-1949. עסק בחקלאות במושב חניאל, התגורר ביקנעם והגיע בשנת 1952 לקריית אתא. ב-1952 התגייס למשטרה ועסק בסיור, מבצעים, הדרכה וניהול עד לשחרורו ב-1978 בדרגת סגן ניצב. ב-1978 נבחר כראש עיריית קריית אתא מטעם מפלגת העבודה. בתקופתו הופעל פרויקט שיקום שכונות, עוצבו שיטוח ניהול ותקצוב בעירייה והושם דגש על פיתוח איכות החיים. בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. שפריצר התמקד בשיפור שיטות הניהול העירוניות, ובשכונות.
נפטר בכ"א באלול תשנ"ו (5 בספטמבר 1996) בגיל 67.