cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאס קרוסס
לאס קרוסס (באנגלית: Las Cruces) היא בירת מחוז דוניה אנה במדינת ניו מקסיקו בארצות הברית. בעיר מתגוררים כ-100,000 תושבים (נכון ל-2011) והיא השנייה בגודלה במדינה, אחרי אלבקרקי. במטרופולין שלה מתגוררים כ-215,000 תושבים.
היסטוריה
לפי בואם של הספרדים לאזור במקום ישבו בני שבט האפאצ'י. הספרדים הגיעו למקום בסוף המאה ה-16 והוא נהיה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. ב-1821 מקסיקו קיבלה את עצמאותה והאזור עבר לשליטתה. השם לאס קרוסס (מילולית: "הצלבים") ניתן לאזור במהלך תקופת השלטון הספרדי או המקסיקני, והמקור שלו לא ברור.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שהסתיימה ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו לפיו הועבר האזור לארצות הברית. כעבור שנה הוקמה ההתיישבות לאס קרוסס. ב-1907 לאס קרוסס קיבלה מעמד של עיירה.
חינוך
בלאס קרוסס נמצאת אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בניו מקסיקו ואחת הגדולות בה.
תחבורה
בקרבת העיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי לאס קרוסס, אך הוא לא מציע טיסות מסחריות מאז 2005 והוא משמש בעיקר לתעופה כללית. תושבי העיר יכולים להשתמש בנמל התעופה הבינלאומי אל פאסו, המשרת את העיר הקרובה אל פאסו במדינת טקסס.
בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 10, המקשר בין פלורידה וקליפורניה, ו-25, שמתחיל בלאס קרוסס וממשיך צפונה עד לוויומינג.
Sara Ramirez (EP)
הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר/ת המקסיקני/ת-אמריקאי/ת שרה רמירז. האלבום יצא לאור ב-27 במרץ 2011 על ידי חברות התקליטים אטרבידה רקורדס.
רקע והפקה
המיני-אלבום מכיל ארבעה שירים, כולל השיר "The Story" אשר נכתב על ידי פיל הנסרות' ובוצע במקור על ידי ברנדי קרלילה באלבומה "The Story", משנת 2007 ושני שירים נכתבו יחד עם הסופר-מפיק, רוב ג'יילס, מלהקת The Rescues, שהפיקו גם את המיני-אלבום. ב-16 באפריל 2011, נכנס המיני-אלבום לראשונה למקום ה-37 במצעד הבילבורד 200, במקום התשיעי במצעד האלבומים העצמאיים של בילבורד ובמקום ה-38 במצעד האלבומים הקנדי. השיר "The Story", נכנס באותו שבוע למקום ה-69 במצעד בילבורד הוט 100, למקום 72 במצעד קנדה הוט 100 ולמקום 34 במצעד הסינגלים האירי.
הסיכול הממוקד בשאמיל בסאייב
הסיכול הממוקד בשאמיל בסאייב היה מבצע של השירותים החשאיים הרוסיים להריגת אחד המנהיגים העיקריים של המחתרת הצ'צ'נית, שאמיל בסייב.
רקע כללי
היחידות המזוינות של שאמיל בסאייב היוו את עמוד השדרה של הכוחות המזוינים של הבדלנים הצ'צ'ניים בשנת 1994 – תחילת 1995. ב־9 במאי 1995 אמר בסאייב שהוא מתמקד בטרור ובפעילות חתרנית, מכיוון שרק באמצעות טקטיקות כאלה ניתן לאלץ את ההנהגה הרוסית להתיישב לשולחן המשא ומתן.
כמה פיגועי טרור מהמהדהדים ביותר בהם היה מעורב שאמיל בסאייב היו:
לאחר האירועים בבודיונובסק, משרד התובע הכללי של רוסיה פתח בתיק פלילי נגד בסאייב והכניסה אותו לרשימת המבוקשים הפדרלית. הוא הואשם בסעיף 205, חלק 3 (טרור); סעיף 209, חלק 1 (שוד) וסעיף 317 (ניסיון התנקשות באנשי אכיפת החוק) של החוק הפלילי של הפדרציה הרוסית. בסאייב נכלל גם ברשימות הטרוריסטים של האו"ם, מחלקת החוץ האמריקנית והאיחוד האירופי.
ניסיונות לחסל את בסאייב
דיווחים על מותו של בסאייב, כמו במקרה של מנהיגים מיליטנטים רבים אחרים, הופיעו שוב ושוב (בפעם הראשונה בשנת 1995).
בפברואר 1995, במהלך הקרב על גרוזני במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הוקף "גדוד אבחז" בפיקודו של שאמיל בסאייב בכוחותיו של הגנרל רוחלין מהצבא הרוסי. עם זאת, אף על פי שחלק משמעותי מהכוח הושמד, בסאייב נותר בחיים והצליח להימלט.
מאוחר יותר, דיווחים על הריגתו הופיעו במאי 2000, 3 בפברואר 2005, 13 באוקטובר 2005, אך ללא ביסוס.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בתחילת פברואר 2000, פיקד בסאייב על נסיגת הכוחות העיקריים של החמושים מגרוזני. במקביל, הוא עצמו עלה על מוקש ונפצע קשה ברגלו הימנית, שלימים נאלץ לקטוע אותה בתנאי שטח צבאיים.
במאי 2002 הודיע אל"ם אלוף גנאדי טרושב, מפקד המחוז הצבאי של צפון קווקז, על מותו של בסאייב. הוא הדגיש כי יהיה קשה למצוא עדויות ממשיות למותו., אמר המפקד. הוא גם הדגיש כי לאחר הירי, בסאייב לא עלה לשידור וכי אפשר לסמוך על דבריו של השבוי.
מיולי עד סוף אוגוסט 2003, הוא הסתתר בבית פרטי בעיר בקסן בקברדינו-בלקריה עם אשתו מריאם ושני שומרים. בסוף אוגוסט, קיבלו השירותים החשאיים מידע על מקום הימצאו של בסאייב, ובליל 24 באוגוסט, הקיפו כוחות מיוחדים של משרד הפנים ושירות הביטחון הפדרלי את הבית וניסו לתקוף. אך בסאייב עם אשתו, אחד השומרים ואורח הצליחו לצאת מהכיתור בקרב (בסאייב עצמו נפצע ברגלו).
ב־3 באפריל 2004, בסביבתו של הכפר עלי-יורט באינגושטיה, על הכביש, נורתה אש לעבר שתי מכוניות בהן נסע שאמיל בסאייב עם שומריו. מידע על כך הופיע בחודש מאי של אותה שנה. נמסר כי כתוצאה מההפגזה הוא נפצע קשה ומת כעבור כמה ימים ונקבר בחשאי בחלק ההררי של אזור וודנו בצ'צ'ניה.
ב-4 בפברואר 2005, משרד הפנים הצ'צ'ני "לא פסל שאולי בסאייב מת". המידע נבדק על ידי הסניף הצ'צ'ני של שירות הביטחון הפדרלי ואז דיווחו כלי התקשורת באבחזיה על מותו. הם התייחסו לקרובי משפחתו של בסאייב שגרים באותה הרפובליקה. העיתונאים טענו שבסאייב מת בעימות עם מקורביו. קבוצה של חמושים מפלג אחר, שהורכבה בעיקר משכירי חרב ערבים, פתחה באש משום מה לעבר מנהיגם. העימות, כפי שכתבו כלי התקשורת של אבחזיה, התרחש באזור גודרמס.
ב־16 ביוני 2005 כינה רמזאן קדירוב את בסאייב אויבו האישי ואמר כי הוא ייענש על רצח הנשיא הראשון של הרפובליקה, אחמט קדירוב וצ'צ'נים רבים אחרים. הצהרה זו הגיעה יום לאחר שבסאייב קיבל אחריות לפיגוע הטרור ב-9 במאי 2004, בו נהרג אביו של רמזאן קדירוב, אחמט. "עכשיו אני יודע בדיוק ממי לבקש את דם אבי", אמר קדירוב. - "להשמיד את באסייב זו חובתי הקדושה כמוסלמי וכאזרח של הפדרציה הרוסית".
בסתיו 2004 הכריז שירות הביטחון הפדרלי על פרס של 300 מיליון רובל עבור מידע אודות בסאייב.
תגובה ציבורית להריגת בסאייב
לאחר הריגת מסחאדוב השירותים המיוחדים הרוסיים היו נחושים להגיע לבסאייב. לפני הריגתו, חיסלו השירותים המיוחדים הרוסיים את עבדול-חלים סדולאייב, נשיא איצ'קריה.
הפעם האחרונה שבה נראה שאמיל בסאייב היה בעיר טירניאוז (קברדינו-בלקריה) ב-8 ביוני 2006. נערך מבצע מיוחד להריגתו, אך רב-המחבלים הצליח להימלט. מוקדם יותר, ב-10 במרץ, נערך חיפוש אינטנסיבי אחר בסאייב בהרי צ'צ'ניה. רמזאן קדירוב אמר אז ששלושת אלפים אנשים שמכירים היטב את ההרים עוסקים בחיפושים. הוא גם לא פסל כי "בסאייב נעזר בנציגי השירותים המיוחדים של מדינות בודדות כדי להסתתר, אחרת הוא לא יכול היה, בשום פנים ואופן, להימלט מרשויות החוק למשך זמן כה רב".
ב-10 ביולי 2006 דיווח ניקולאי פטרושב לנשיא ולדימיר פוטין על הריגת "המחבל מספר 1" הרוסי שאמיל בסאייב. לפי סוכנות הידיעות רוסבאלט, בנוסף לבסאייב, נהרגו עוד 12 חמושים כתוצאה של המבצע. משירות הביטחון נאמר, שיחד עם בסאייב, חוסלו איסא קושטוב, מפקד גזרת אינגושטיה של החזית הקווקזית ושלושה חמושים נוספים (טרחן גאניז'ב, מוסטפא טגירוב וסלמבק אומאדוב), כמו גם בעל האדמה, אליחן צצ'וייב.
בליל 10 ביולי 2006, התפוצצה משאית קאמא"ז באינגושטיה, שבפאתי הכפר אקאז'בו, ליד נזראן. בערב למחרת הוכרז רשמית כי שמיל בסאייב וכמה חמושים אחרים נהרגו בפיצוץ. פיצוץ משאית התחמושת אירעה בסביבות שתיים לפנות בוקר. עוצמת הפיצוץ הייתה כה גדולה עד שקיר התמוטט בבית הסמוך לזירת האירוע וזכוכית נשברה בבתים רבים בכפר. על פי כמה דיווחים, ההספק הכולל של המטען וחומרי הנפץ שהופצצו יכול להיות עד מאה קילוגרמים בשווה ערך ל-TNT. קשה היה לזהות את הגופות, אך היחידה המיוחדת, שבדקה את האזור, ביצעה וידוא הריגה על גופות המחבלים. ארבעה שותפים למחבלים שישבו בשתי מכוניות, רכב VAZ-2114 ורכב VAZ-2109 מתו מהפיצוץ.
דובר האגף האינגושטי של שירות הביטחון, יורי מורביוב, מסר בהודעה לתקשורת שבין המזוהים היה טרחן גאניז'ב, שהיה מעוזריו של דוקו אומרוב. "גאניז'ב היה המתאם בין קבוצות החמושים באינגושטיה", אמר. "הוא השתתף בהתקפה על הרפובליקה ביוני 2004 ובחטיפת חותנו של נשיא אינגושטיה מוראט זיאזיקוב מגומד צ'קחייב." המיליטנט השני שזוהה התגלה כאדם בשם איסא קושטוב, החשוד בביצוע פשעי שוד, חטיפה, סחר בנשק בלתי חוקי, לקיחת בני ערובה וסחיטה, ובשנת 2003 הוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית. "קושטוב היה גם עוזרו של מנהיג התנועה דוקו אומארוב", ציין דובר שירות הביטחון. - "הוא עסק ברכישה, אחסון והפצה של כלי נשק, תחמושת ופצצות."
לדברי יורי מוראביוב, גופותיו של באסייב לא נמצאו בין ארבע הגופות שניתן היה לזהות של החמושים ששרדו - "הכל בער במקום, אפילו מתכת. באופן טבעי, גם מהגופות לא נותר דבר." אבל לאנשי שירות הביטחון יש נתונים מהימנים שקבוצה זו כללה במדויק את "טרוריסט 1". ניתן היה לזהות סופית את גופתו של בסאייב רק כעבור חצי שנה, לאחר בדיקה גנטית מולקולרית.
הבדלנים הצ'צ'נים אישרו את מותו של שמיל בסאייב. באתר המיליטנטים הופיעה הודעה בה אמר אבו עומר, נציג הוועד הצבאי, כי "שמיל ואחינו האחרים הפכו לשהידים על פי רצון אללה." במקביל טוענים הבדלנים כי "לא היה מבצע מיוחד": בסאייב "מת כתוצאה מפיצוץ ספונטני מקרי של משאית עם חומר נפץ". הודעה זו אישרה גם את מותם של שלושה אנשים נוספים.
פרטי המבצע
כל פרטי המבצע המיוחד ומבצעיו עדיין נשמרו בסוד. המהלך הכללי של המבצע משוחזר על פי מקורות שונים על בסיס הצהרות רשמיות מעטות של נציגי השירותים המיוחדים הרוסיים ועדי ראייה.
בהצהרות הראשונות של שירות הביטחון באינגושטיה נאמר שהתפוצצות המשאית הייתה מקרית. על פי נתוני משרד הפנים של אינגושטיה, בסאייב התכוון לפוצץ את בניין משרד הפנים של אינגושטיה. כפי שנמסר לאיזווסטיה ממשטרת נזראן, כוחות מיוחדים חסמו את המשאית ושתי מכוניות בפאתי הכפר אקאז'בו, שלאחריו אירע פיצוץ. מנהל פ.ס.ב. ניקולאי פטרושב, במהלך ההודעה הרשמית על הריגת בסאייב, לא אמר דבר על פרטי המבצע וציין רק שקיומו "התאפשר בשל העובדה שנוצר בסיס הכנה מבצעית, בעיקר במדינות בהן הורכב אמצעי לחימה, שהועבר מאוחר יותר למיליטנטים ברוסיה." לאחר הריגתו של בסאייב, הופיעו כמה גרסאות לאירוע בתקשורת. מקורות הקשורים לבדלנים הצ'צ'נים נוטים לטעון שהנפץ טופל בחוסר זהירות. בשנת 2011 שודר בערוץ הראשון הסרט התיעודי "תוכנית קווקז-2: גרורות", שכלל הקלטת שמע של דוקו אומרוב, ובו הצהיר כי בסאייב פוצץ על ידי שירותים ביון גרוזיניים או רוסים. הערוצים הממלכתיים הודיעו כי בסאייב, כמו ג'וחר דודייב, זוהה על ידי אות מהטלפון הנייד שלו והושמד בנעילת טילים ממוקדת.
עם זאת, בשנת 2010 פורסמו תמונות שצולמו על ידי קציני שירות הביטחון הפדרלי במהלך מבצע מיוחד להריגת שמיל בסייב. משאית הקאמא"ז עם לוחיות רישוי אוסטיות נועדה כביכול על לבצע פיגוע מחוץ לאינגושטיה, כמו תפיסת בית חולים בבודיונובסק או משבר בני הערובה בבסלאן. על המשאית היו 296 רקטות, 19 משגרי רימונים, 16 רובי סער, 2 מקלעים, כ-200 מוקשים, 143 ק"ג חומר נפץ, 93,000 מחסניות תחמושת וכלי נשק נוספים. בצילומים ניתן לראות את סמל חיל האוויר הסעודי על גבי חבילות הרקטות, מה שמוכיח שחלק מכלי הנשק של בסאייב הגיעו מחוץ למדינה.
על פי דיווחי כתב העת Itogi, העיתונאי גריגורי סאנין טען שהצליח לראיין סוכן אנונימי שהיה אחד המשתתפים במבצע :"'הכל דווח למנהל (ראש השירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, באותה תקופה, ניקולאי פטרושב) וכמעט כל השירותים השתתפו - שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ, מינהל המודיעין הצבאי ואפילו משרד הפנים בשלב מסוים. באמצעות הסוכנים נמסר לבסאייב מידע כוזב על כך שתומכיו באיראן מוכנים לשלוח לו משלוח גדול של כלי נשק. אלה היו בעיקר מוקשים, משגרים תוצרת בית ונשק קל, כולל משגר הרימונים AGS-17. מאיראן הועברו כלי הנשק לטורקיה, שם כבר חיכו אנשיו של בסאייב לחבילה. כלי הנשק מטורקיה הגיעו לגאורגיה ורק אז לאינגושטיה. משלוח כלי הנשק נכנס לשטחה של אינגושטיה במשאית קאמא'ז עם לוחיות רישוי אוסטיות.'"על פי האתר "עין הפלנטה", בסאייב ועוזריו הורדמו בעזרת כדורי שינה במלונית דרכים. בזמן שהמחבלים ישנו, נחטפה משאית עם לוחית רישוי B319EU, אזור 15 (צפון אוסטיה) על ידי סוכני שירות הביטחון. המטען נשלף, תועד וצולם. לאחר מכן הוחזר הנשק למשאית ובקאמא"ז הוטמן מטען חבלה. לאחר שהחמושים התעוררו והמשיכו בדרכם, מטען החבלה הופעל בפאתי הכפר . קרוב לוודאי שהיה גם רכב דומה, שחנה מתחת לחלונות. עם זאת, לדברי עיתונאי Itogi, גריגורי סאנין,"... למעשה, הכל היה הרבה יותר פשוט: הנהג קיבל חמשת אלפים דולר עבור העברת המשאית מאוסטיה לאינגושטיה, ולאחר שנשלח לישון, המכונית הוסעה להאנגר גדול. זה קרה באחד מכפרי הגבול הקטנים באינגושטיה."
לדברי סאנין, היה צורך במלאי מפורט של כלי הנשק לצורך דיווח לרשויות: "אנחנו, כמו כל השירותים החשאיים, משרד נייר. המשמעות היא כי היה צריך לרשום את כל כלי הנשק, להכניס לפרוטוקול, מכיוון שכספי המדינה שולמו עבורם - כ-300 אלף דולר! אם מסיבה כלשהי האקדח ייפול לידי החמושים, כל המעורבים בתכנון המבצע יעמדו למשפט." אין לפסול גם אפשרות שהדבר נעשה לצורכי תעמולה וגיוס לגיטימציה.
לדברי ראש שירות הביטחון הפדרלי, המבצע להריגת בסאייב "התאפשר בשל העובדה שנוצר בסיס הכנה מבצעית, בעיקר באותן מדינות בהן הורכב כלי נשק, שנשלחו לאחר מכן למיליטנטים ברוסיה."
תגובות
בנאום ברכה לקציני המודיעין אמר פוטין: "זהו תגמול ראוי לרוצחים של ילדינו בבסלן, בבודניובסק, על כל פיגועי הטרור שביצעו במוסקבה, ובאזורים אחרים ברוסיה, כולל אינגושטיה והרפובליקה הצ'צ'נית." נשיא הפדרציה הרוסית הדגיש גם: "אנו מודעים היטב לכך שאיום הטרור עדיין גדול מאוד ואין להסיט את תשומת הלב מאזור זה, יש צורך לחזק ולהגביר את יעילות הפעילות באזור." הוא הורה לראש הפ.ס.ב. להכין הצעה להעניק פרסים לקציני המודיעין שהכינו וביצעו את המבצע. פוטין העניק באופן אישי פרסים ל-26 משתתפים במבצע המיוחד להריגת בסאייב בקרמלין, כולל שתי נשים.
"בסאייב מעולם לא היה מוסלמי או מאמין... הוא היה תן, והוא מת כמו תן, וגופתו נאספה בחתיכות", אמר רמזאן קדירוב. "אף אחד אחר לא העלה בדעתו לומר שהוא ארגן וביצע פיגוע נגד הנשיא קדירוב. ראיתי זאת כחובתי המקודשת לנקום בבסאייב על מות אבי, ושמחה רבה ממלאת אותי על הריגתו ואין בי תחושות חרטה על כך שהמפלצת הזו לא הלכה לעולם הבא בעזרתי." אמר קדירוב וציין שחלם "לחנוק אותו במו ידיו".
נציג הבדלנים הצ'צ'נים בלונדון, אחמד זקאייב, בראיון לתחנת הרדיו הד מוסקבה, אמר: "... אם בסאייב יחוסל, זה לא ישפיע על המצב בצ'צ'ניה ובצפון הקווקז. הזכות לסיים ולהתחיל מלחמות נשארה תמיד אצל רוסיה, ועכשיו שום דבר לא השתנה. לא מותו של בסאייב ולא מותם של מסחאדוב, דודאייב, סעדולאייב וצ'צ'נים אחרים ורוסים שמתים לשווא בטבח חסר טעם זה, יכולים לפתור את הבעיה."
נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית עלי אלחנוב הגיב על הריגת בסאייב באומרו: "אני מאמין שהיום יכול להיחשב למועד הסופי של המאבק הקשה ביותר נגד קבוצות חמושות בלתי חוקיות, שבוצע על ידי השירותים החשאיים, הכוחות הפדרליים ורשויות החוק".
ראש ממשלת רוסיה לשעבר ומנהל שירות הביטחון, סרגיי סטפשין הגיב ש"עבורי, בסאייב, אפשר לומר, היה אויב מר. מה שהוא עשה בבודניובסק היה מכה חזקה למדינה. הריגתו היא נקודת מפנה במאבק בטרור בכלל".
ראש ועדת הביטחון של הדומה הממלכתית ולדימיר ואסילייב אמר ש"הריגת בסאייב היא דוגמה חיה לעובדה שיש להעניש את הטרור בשיטות העומדות לרשות המדינה."
יושב ראש מועצת הפדרציה, סרגיי מירונוב הצהיר כי "אני מברך את השירותים החשאיים שלנו על ההצלחה הזו. בסאייב נתפס כמעין דגל על ידי מחבלים וקבוצות טרור שונות, ורוצח הילדים הזה ספג עונש ראוי והוגן."
דוברת האיחוד האירופי כריסטינה גלאך אמרה כי "האיחוד האירופי מברך על הריגתו של מנהיג הקיצונים הצ'צ'נים שמיל בסאייב. שמיל בסאייב אחראי לפשעים איומים. כעת אנו מצפים לראות התקדמות בהתפתחותה השלווה של צ'צ'ניה."
יו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, קרל דה גוך: "בסאייב היה הטרוריסט הגרוע ביותר. הוא אחראי לפיגועי הטרור המדממים ביותר, בפרט, לאירוע בית ספר בבסלן בשנת 2004, שבו נהרגו מאות ילדים. הריגתו הייתה מעשה הוגן וטוב".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הגיב כי "אם הוא באמת מי שלקח אחריות על לקיחת והריגת בני ערובה בבסלן, אז מגיע לו."
בתרבות הפופולרית
המבצע להריגת שאמיל בסאייב היה הבסיס לסרט העלילתי "פקודת חיסול" בהפקת מוספילם ובכיכובו של איגור פטרנקו.
בית הממשלה (מחוז מוסקבה)
בית ממשלת מחוז מוסקבה (ברוסית: Дом Правительства Московской области; מכונה לעיתים בשם עיר הזכוכית במיאקינינו, Стеклянный город в Мякинино) הוא קומפלקס מבנים ממשלתיים על גדותיו המערביים של נהר מוסקבה, במחוז מוסקבה בשטח העיר קרסנוגורסק, לא הרחק ממרכז קרוקוס סיטי ומתחנת המטרו מיאקינינו.
המבנה מאכלס את משרדו של מושל מחוז מוסקבה ומאגד תחת קורת גג אחת את בית המשפט המחוזי של מחוז מוסקבה ואת כל מחלקות ומשרדי הממשלה של מחוז מוסקבה. הבניין נבנה בשנים 2004–2007.
גובה המבנה מגיע ל-82 מטרים והוא כולל 17 קומות שהופכות אותו לבניין הגבוה ביותר בעיר קרסנוגורסק. חזיתות הבניין עשויות מזכוכית על מנת לשקף את הבניין ואת ייעוד הממשלה על מנת שתהיה שקופה לציבור. בתוככי הבניין, המעליות אף הן עשויות זכוכית וישנם גנים מיניאטוריים בתוככי קומפלקס המבנים.
מגדל המושל, שבתוככי הקומפלקס, מגיע לגובה של 90 מטרים והוא בעצם מגדל אליפטי מסיבי שבתוכו מעליות, הנושא את מנחת המסוקים שעל גג המבנה. מנחת זה הוא הפרט הבולט ביותר בקומפלקס המבנים והוא הפך לסימן ההיכר שלו.
מתחת לבניין ישנה חניה תת-קרקעית שביכולתה לאכלס 2,000 רכבים.
לה בל פרונייר
לָה בֶּל פֶרונְיֶיר (בצרפתית: La Belle Ferronnière) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בין השנים 1495–1499. היצירה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה
הציור ידוע באופן אוניברסלי בשם הצרפתי "לה בֶּל פֶרוֹנייר", שם שיוחס לו כתוצאה מטעות בקטלוג שנעשתה בשנת 1709, ואשר בלבלה בינו לבין ציור אחר באותו השם, של אישה בפרופיל. המשמעות המילולית של השם: "אשתו היפה של סוחר כלי המתכת", בהתייחסות לתכשיט שהדמות עונדת על מצחה, תוך בלבול קל בין "תכשיט" ל"כלי מתכת". לפני כן הציור נקרא "דיוקן של דוכסית ממנטובה".
ציור זה, שלעיתים קרובות סובל מהערכת חסר, הוא הדיוקן הידוע האחרון שאותו צייר דה וינצ'י לפני המונה ליזה, שאותה החל לצייר בפירנצה בשנת 1503.
תיאור היצירה
היצירה תואמת לחלוטין יצירות אחרות מאותן שנים, כמו דיוקנו של מוזיקאי והגבירה עם ההרמין (שנוצרה מאותו גזע עץ אלון), ומשקפת את המחקרים האופטיים האינטנסיבים של אותה תקופה, דבר הניכר בהדהוד היפה של השמלה האדומה על לחי הפנים האניגמטיות.
הציור מציג חזה וראש של גברת צעירה על רקע כהה, מאחורי מעקה דמוי כן. הצבתה בצורה זו נועדה לעורר השוואה עם פרוטומות, שכן דה וינצ'י האמין שניתן לגרום לציור להראות יותר "אמיתי" מפסל, למרות חסרונו של המימד השלישי.
הדמות מוצגת עם פיתול כפול, החזה מופנה שמאלה, והראש חזיתית, כאילו מישהו הסב את תשומת ליבה לעניין כלשהו. הפנים היפות מציעות עצמן לבחינת הצופה, אך היא מסיטה את מבטה הצידה, בלא לשמור על קשר עין, ומשדרת חוסר נגישות חידתי. הסטת המבט הפתאומית מעניקה תחושה של אנרגיה מאופקת וחיוניות יוצאת דופן, ומבטיחה התבוננות פסיכולוגית חודרת אל מחשבותיה הפנימיות.
כמו "הגבירה עם ההרמין", בגדי הגברת מעודנים מאוד, אך לא מפוארים וללא תכשיטים ראוותניים. היא לובשת שמלה עם מחשוף מלבני ושרוולים הניתנים להחלפה, על פי אופנת התקופה, אשר במקרה זה קשורים בסרטים המראים את שרוולי הפאף של החולצה הלבנה מתחתיהם. סביב צווארה כרוכה שלוש פעמים שרשרת בעלת שני גוונים, ועליה תלוי סרט בגובה החזה. היא עונדת על מצחה חוט דק אשר מייצב את שערה, כמו "הגבירה עם ההרמין", ותכשיט אודם קטן במרכז המצח.
זהות הדמות
זהותה של הדמות יוחסה בתחילה באופן דיסקרטי לפילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. מאוחר יותר זוהתה כלוקרציה קריבלי, פילגשו של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו בפועל ופטרונו של לאונרדו דה וינצ'י החל משנת 1483, כאשר עבר להתגורר בעיר. אפשרות נוספת היא שמדובר בצ'צ'יליה גלראני, פילגש אחרת של לודוביקו, בגיל מבוגר יותר מזה שבו הוא תוארה בציור הגבירה עם ההרמין. קיים דמיון ביטוי עדין (המבט קר הרוח) בין שתי הנשים.
עם זאת, לדעתם של חוקרי האמנות לוק סייסון ולארי קיית', הדמות המוצגת בציור היא ככל הנראה ביאטריצ'ה ד'אסטה, אשתו של לודוביקו ספורצה. דה וינצ'י תיאר את תווי פניה בצורה כל כך קרובה לשלמות, תוך שימוש בפרופורציות גאומטריות אלוהיות, שייתכן ונחשבה ליפהפייה מושלמת.
מלחמת אוסטריה–הונגריה (1477–1488)
מלחמת אוסטריה–הונגריה הייתה עימות צבאי בין ממלכת הונגריה תחת מתיאש קורבינוס לבין בית הבסבורג בארכידוכסות אוסטריה תחת פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה (אשר היה גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה כפרידריך השלישי). המלחמה נמשכה משנת 1477 עד 1488, והביאה הישגים משמעותיים עבור מתיאש, אשר השפיל את פרידריך, אולם ההישגים שלו התמוססו בעקבות מותו המפתיע של מתיאש בשנת 1490.
רקע
פרידריך ומתיאש היו יריבים מעת שמתיאש הפך למלך הונגריה בשנת 1458 לאחר מותו של דודו של פרידריך -  לסלו החמישי, מלך הונגריה. בשלב זה, פרידריך החזיק את הכתר הקדוש של הונגריה, והיה מועמד להיות מלך הונגריה בעצמו. מתיאש, שגובה על ידי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, ואף התחתן בשנת 1461 עם בתו קתרינה, ניצח את פרידריך, ובשנת 1463 נחתמה אמנת וינר נוישטט, שבה פרידריך הכיר דה פקטו במתיאש כמלך הונגריה, וקיבל בתמורה פיצוי כספי גדול מאוד.
בסוף 1466 הטיל האפיפיור פאולוס השני נידוי על ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, וקרא לאצילים הבוהמיים להדיחו. האצילים הבוהמיים פנו למתיאש הראשון, מלך הונגריה לעזרה, ובמרץ 1468 פלש מתיאש למוראביה, בטענה שהוא מגן על הקתולים במדינה. ייז'י מפודבראדי פנה לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והציע לו להכיר בבנו ולדיסלב כיורשו, בעד לתמיכתו נגד מתיאש הוניאדי. בתחילת 1469 הכריח ייז'י מפודבראדי את מתיאש הוניאדי לחתום על הסכם שלום, אולם בתגובה הכתירו האצילים הבוהמיים את מתיאש למלך בוהמיה. ייז'י מפודבראדי חזר על הצעתו לקז'ימייז' הרביעי, והוא פתח בדיונים על כך עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם ב-22 במרץ 1471 מת לפתע ייז'י מפודבראדי. המלחמה נמשכה לסירוגין עד לשנת 1478, ואז הגיעו לפשרה שהתקבלה על ידי שני המלכים; לשניהם ניתנה הזכות להשתמש בתואר מלך בוהמיה, אך רק מתיאש נדרש להתייחס כך אל ולדיסלב בהתכתבותם. אדמות הכתר הבוהמי נחלקו: ולדיסלב שלט בבוהמיה ומתיאש שלט במוראביה, שלזיה ולוסאטיה. הפשרה גם הסמיכה את ולדיסלב לפדות את שלושת המחוזות עבור 400,000 פלורינים זהב לאחר מותו של מתיאש. מתיאש וולדיסלב אשררו את הסכם השלום בכבוד רב ובפגישה רשמית באולומואוץ ב-21 ביולי 1479.
באותה העת, הקיסר פרידריך היה מעורב בסכסוך הצרפתי-הבסבורגי על דוכסות בורגונדיה עם לואי האחד עשר, מלך צרפת, שאף סייע בתחילה למתיאש נגד ההוסיטים במלחמת בוהמיה. מאידך, פרידריך תמך בולדיסלב השני, מלך בוהמיה נגד מתיאש, ובעקבות כך פלש מתיאש בשנת 1477 לאוסטריה.
קרבות
לאחר שחתם על הסכם שלום עם המלך ולדיסלב בשנת 1478, יכול היה מתיאש להתרכז במערכה האוסטרית שלו נגד פרידריך. כמה מן הקרבות הבולטים ביותר של המלחמה האוסטרית-הונגרית היו:
הקיסר פרידריך נכשל בהשגת עזרת הנסיכים הבוחרים והערים הקיסריות. בשנת 1483 הוא נאלץ לעזוב את הופבורג, בית המגורים שלו בווינה, ונמלט אל וינר נוישטט, שאף עליה הוטל מצור על ידי כוחותיו של מתיאש במשך 18 חודשים, עד שהמבצר נכבש בשנת 1487. פרידריך ברח לגראץ, ומשם ללינץ באוסטריה עילית.
בית הבסבורג, למרות שהיו בעלי כוח רב-עוצמה לגבי נישואים ופוליטיקה - היו חלשים יחסית בכוחות צבאיים. היו להם מעט מאוד משאבים שהיו יכולים להתמודד עם הצבא השחור של הונגריה, או עם שכירי החרב בפיקודם של אישטוואן החמישי באטורי ולורנס מלוק, אשר כבשו את רוב שטחי אוסטריה תחתית. בעקבות הכיבוש של וינה וערים אחרות, המלחמה הגיעה לסיומה עם שביתת נשק בשנת 1488, למרות שבית הבסבורג שמרו על השלום, בשנת 1490 מת מתיאש באופן מפתיע, ובנו יאנוש היה חלש מדי מכדי לשמור על הישגיו, והאצילים ההונגרים היו אנוכיים מכדי להגן על בית המלוכה.
תוצאות המלחמה
כאשר מתיאש קורבינוס מת משבץ ב-6 באפריל 1490, פרידריך הצליח להחזיר לשליטתו את שטחי אוסטריה, אולם הוא לא יכול לתפוס את כס המלוכה ההונגרי. בשנת 1491 חתם בנו מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה על שלום פרשבורג עם ולדיסלב יגלו, שבו ולדיסלב נבחר למלך הונגריה, אולם מקסימיליאן יירש אותו אם לא יהיו לו בנים. אולם, בשנת 1506 נולד לוולדיסלב בן, לאיוש, ובשל כך בשנת 1515 אורגנה חתונה כפולה, שבה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה התחתנה עם נכדו של מקסימיליאן, פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ואילו נכדתו של מקסימיליאן, מריה, ארכידוכסית אוסטריה, התחתנה עם לאיוש מהונגריה, והחתונה הכפולה נחגגה בקתדרלת  סטפנוס הקדוש.
בתקופת שלטונו בהונגריה, ולדיסלב יגלו ביטל רבים מפעולותיו של מתיאש, וביניהם את הרפורמה במערכת המיסוי, צבא קבע, והסמכות המרכזית של השליט. פעולות אלו, וחוסר רצונם של האצילים ההונגריים לפעול בשותפות עם זה, גרמו להיחלשות המדינה עד 1526, כאשר הונגריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית בקרב מוהאץ', ולאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה נהרג בקרב. פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה טען לזכות הירושה, בשל נישואיו לאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ולאחר שקיבל את הסכמת אחיו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם את הסכמת האצולה ההונגרית, הוא הוכתר ב-24 בפברואר 1527 בפרשבורג למלך הונגריה, והניח את הבסיס להקמת המלוכה ההבסבורגית.
קנדגה
קנדגה (שם מדעי: Canadaga; מילולית: "עוף קנדי") הוא סוג עוף מהקבוצה הלא-טקסונומית עופות בעלי שיניים ומסדרת ההספראורניסאים הנכחדת. הוא חי בסוף הקרטיקון במאסטריכט, לפני 67 מיליון שנה, קרוב מאוד להכחדת הקרטיקון הגדולה. מאובניו התגלו באי ביילוט שבקצה הקרוב לאי באפין שבנונאווט, קנדה.
עוף זה היה חסר יכולת תעופה והיה דומה להספראורניס אך גבוה יותר והגיע לגובה של 1.5 מטר. בניגוד לקרוביו שנמצאו באזורים טרופיים הוא הסתגל לתנאים ממוזגים או אף ארקטיים. בדומה להספראורניס הוא היה בעל מקור ארוך שממנו בלטו שורות שיניים מחודדות והוא היה בעל כנפיים גמדיות, איתם ריחף במים במצוד אחרי דגים.
הוא נכחד לחלוטין בסוף הקרטיקון.
וירג'יניה רומטי
ביוגרפיה
ב-1979 השלימה רומטי בהצטיינות את לימודיה בבית הספר להנדסה ולמדע יישומי של אוניברסיטת נורת'ווסטרן ומטעמו הוענק לה תואר ראשון במדעי המחשב ובהנדסת חשמל. לאחר השלמת הלימודים עבדה במכון ג'נרל מוטורס. ב-1981 החלה לעבוד ב-IBM כמהנדסת מערכות בסניף החברה בדטרויט. עשר שנים לאחר מכן, ב-1991, הצטרפה לקבוצת הייעוץ של החברה. בשנת 2002 הובילה רומטי את רכישת חברת הייעוץ העסקי הגדולה "ייעוץ פרייסווטרהאוסקופרס" (PricewaterhouseCoopers consulting) על ידי IBM, תמורת 3.5 מיליארד דולר. ב-2009 מונתה לסגנית נשיא בכירה והופקדה על המכירות ועל השיווק ועל האסטרטגיה. רומטי מזוהה עם אסטרטגית צמיחה של IBM אשר מבוססת בעיקר על השקעת החברה במחשוב ענן ובניתוח מידע. היא הובילה גם את התקנת ווטסון (Watson), המחשב ששיחק וניצח בשעשועון הטלוויזיה Jeopardy! (מלך הטריוויה), לתכליות עסקיות. ב-25 באוקטובר 2011 הכריזה חברת IBM על מינויה של רומטי למנכ"לית ולנשיאה הבאה של החברה, אחרי פרישתו של סם פאלמיסנו מתפקיד המנכ"ל. ב-1 באוקטובר 2012 החליפה את פאלמיסנו גם בתפקיד יו"ר IBM.
רומטי חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן (שבה למדה). כמו כן חברה היא במועצת המנהלים של "מרכז הסרטן ע"ש סלואן קטרינג (Sloan-Kettering)" ובוועדת "גביע דמינג" (Deming Cup's) בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת קולומביה, אשר מוקירה אנשים על מצוינות תפעולית. כן כיהנה במועצת המנהלים של חברת הביטוח AIG בשנים 2009-2006.
ב-6 באפריל 2020 פרשה, כאשר הכריזה בינואר, מתפקיד המנכ"ל ומתפקיד הנשיא.
Johnny, Johnny Come Home
Johnny, Johnny Come Home (בתרגום חופשי מאנגלית: ג'וני, ג'וני חזור הביתה) הוא שיר של הצמד הנורווגי "אוולאנש". השיר יצא לאור ב־1989 כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של הצמד, "Avalanche", והפך ללהיט המזוהה ביותר עם הצמד.
השיר פורסם פעמיים: לראשונה בסוף 1988 עם עטיפה אדומה, ובמרץ 1989 ברמיקס חדש ובעטיפה כחולה.
הצלחה
במולדתו של הצמד, נורווגיה, השיר הגיע למקום השלישי, ובסך הכל שהה 11 שבועות ב־10 הגדולים. בישראל השיר הוצג למצעד רשת ג' ב־9 ביולי 1989, ובשבוע שלאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד במקום התשיעי. ב־6 באוגוסט הגיע למקום הראשון. בסך הכל שהה השיר לפחות תשעה שבועות במצעד השבועי. במצעד השנתי של התחנה הוא דורג במקום השמיני. בצרפת ערך השיר את הופעת הבכורה במצעד ב־1 באפריל 1989 במקום ה־43. בשבוע השישי שלו הוא נכנס לעשרת הגדולים במצעד. הוא הגיע למקום הראשון בשבוע ה־10 ונשאר בו במשך שמונה שבועות רצופים, עד שהודח ממנו לטובת השיר "למבדה" של להקת "קאומה". מאז צנח הדירוג שלו במצעד. בסך הכל שהה השיר 17 שבועות ב־10 הגדולים ו־26 שבועות ב־50 הגדולים. הסינגל פורסם גם בגרמניה, אך לא הצליח ולא דורג במצעד. במצעד אירופה הוט 100 ערך השיר את הופעת הבכורה שלו ב־28 באפריל 1989 במקום ה־98 והגיע למקום השני בשבוע ה־15 שלו במצעד. בסך הכל שהה השיר 23 שבועות במצעד, שמונה מתוכם ב־10 הגדולים.
רשימת השמעה
=== סינגל 7 אינץ' (אירופה) ===
סינגל מקסי 12 אינץ' (גרמניה)
=== סינגל מקסי 12 אינץ' – מיקס חדש מקיץ 1989 (צרפת) ===
פיטר פן
פיטר פן (באנגלית: Peter Pan) הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הסופר הסקוטי ג'יימס מתיו ברי. פיטר פן הוא ילד צעיר, אנוכי, מלא–חיים ומרדן, שמסוגל לעוף, ולא מעוניין לגדול לעולם. הוא מבלה את תקופת ילדותו הבלתי נגמרת באי המיתולוגי של "ארץ לעולם-לא", כמנהיג של "הילדים האבודים". באי ישנם פיות, שודדי ים, בנות ים, אינדיאנים, ולעיתים גם ילדים רגילים שפיטר פן מביא מכדור הארץ.
פיטר פן הפך לסמל תרבותי המסמל נעורים ואסקפיזם. בנוסף לשתי היצירות המקוריות של ברי שעוסקת בהרפתקאותיו של פיטר פן, לאורך השנים הדמות כיכבה במגוון סרטים, סדרות טלוויזיה, מחזות, ספרים, ומוצרים נלווים - הן עיבודים ליצירות של ברי והן סיפורי המשך לסיפורים המקוריים שנוצרו על ידי אנשים שונים. עיבודים בולטים כוללים בין היתר את הסרט המונפש של דיסני משנת 1953, סדרת אנימציה יפנית שהופקה ב-1989 וסרט הלייב-אקשן מ־2003.
אושר כי דיסני תיצור סרט לייב אקשן חדש "פיטר פן וונדי".
פיתוח הדמות
פיטר פן הופיע לראשונה כדמות בספר למבוגרים של ברי משנת 1902 בשם "הציפור הלבנה הקטנה". בפרקים 13-18 פיטר פן הוא תינוק בן שבעה ימים אשר עף מחדר הילדים שלו לגני קנסינגטון בלונדון, לאחר שפיות וציפורים מלמדות אותו לעוף. בעקבות הצלחת המחזה של ברי מ-1904, המוציא לאור עמו עבד ברי - "Hodder and Stoughton" - הוציאו את הפרקים על פיטר פן מ"הציפור הלבנה הקטנה" ופרסמו אותו בנפרד ב-1906 תחת השם "פיטר פן בגני קנסינגטון" בתוספת איורים מאת ארתור רקאם.
בעקבות ההצלחה של הדמות ברי יצר את המחזה שעוסק בהרפתקאות של הדמות לו הוא קרא "פיטר פן, או הילד שלא גדל", אשר הוצג לראשונה ב-27 בדצמבר 1904 בלונדון. ברי יצר בהמשך ספר ילדים שהתבסס על המחזה, אשר פורסם בשנת 1911 בשם "פיטר וּוֶנְדִי".
מראה פיזי
ברי מעולם לא תיאר את מראהו של פיטר בפירוט, אפילו לא בספר, והשאיר את מראהו של פיטר פן לדמיונו של הקורא. במחזה, התלבושת של פיטר מורכבת מעלים וקורי עכביש.
במקור שיחקה את הדמות אישה בוגרת צנומה. בהפקות המקוריות בבריטניה, התלבושת של פיטר פן כללה טוניקה אדמדמה וגרביונים ירוקים כהים. בעיבודים המוקדמים לסיפור נעשה שימוש גם בתחפושת אדומה. התלבושת הירוקה הפכה פופולרית משנות העשרים ואילך, ובמיוחד לאחר שיצא הסרט של דיסני לאקרנים.
בסרטים של דיסני פיטר לובש תלבושת שמכילה טוניקה ירוקה קצרת שרוולים, גרבונים עשויים בד, וכובע ירוק עם נוצה אדומה. יש לו אוזניים מעט חדות שמזכירות אוזני שדונים, עיניים חומות, ושערו אדום. בסרט "הוק" (1991) את הדמות של פיטר פן המבוגר משחק רובין ויליאמס בעל העיניים הכחולות והשיער החום הכהה, אך בפלאשבקים מצעירותו, שערו חום בהיר. בסרט זה אוזניו הופכות חדות רק כאשר הוא הופך לפיטר פן, ולא בעודו פיטר באנינג. התלבושת בסרט דומה לתלבושת של דיסני (בלי הכובע). בסרט הלייב אקשן מ-2003, יש לפיטר פן שיער בלונדיני ועיניים כחולות, והתלבושת שלו עשויה מעלים וגפנים.
גיל
ג'יימס מתיו ברי ביסס את דמותו של פיטר פן על אחיו הבכור דייוויד, אשר מת כאשר החליק על הקרח יום לפני יום הולדתו ה-14. אמו ואחיו התייחסו אליו תמיד כנער שמעולם לא גדל.
אף על פי שבמחזה ובסיפור לא נאמר גילו המדויק, נאמר כי כל שיני החלב של פיטר פן עדיין לא התחלפו.
יכולות
יכולתו של פיטר לעוף מוסברת בספר ובמחזה, אך באופן בלתי עקיב. בסיפור "הציפור הלבנה הקטנה" הוא מסוגל לעוף משום שפיות וציפורים לימדו אותו לעוף. במחזה וברומן, הוא מלמד את ילדי משפחת דרלינג לעוף באמצעות שילוב של "מחשבות נפלאות/שמחות" ואבק פיות. ברי ציין שהוסיף את אבק הפיות כמרכיב הכרחי לתעופה, בתגובה לפניות של הורים אשר ילדיהם צפו במחזה, ניסו לעוף ונפגעו. תקוותו הייתה שבאין לילדים אבקת פיות, יימנעו מניסיונות תעופה אשר עלולים לסכן אותם.
לפיטר יש השפעה על כל ארץ לעולם-לא ועל כל תושבי האי כאשר הוא נמצא בו. לטענת ברי האי "מתעורר" כאשר פיטר חוזר ממסעו ללונדון.
בספר פיטר וּוֶנְדִי כותב ברי שאין כמעט דבר שפיטר אינו יכול לעשות. הוא סייף מיומן, אשר טוב יותר בסיף אפילו מקפטן הוק, אשר ידו נקטעה כתוצאה מדו-קרב עם פיטר פן.
פיטר פן מתואר כמי שמסוגל לחוש בסכנה מתקרבת.
עיבודים לבמה בישראל
ההפקה הראשונה על הבמה בישראל עם הדמות פיטר פן הייתה בתיאטרון במתנו ב-1957, במחזה העברי המקורי "פיטר פן והקוסם", שנכתב בידי דניאל מור ובוים על ידי א. אילת. מחזה זה רחוק ושונה מהמחזה המקורי של ברי, עקב בשנות החמישים המאוחרות נטייה ליצור סיפורים חדשים סביב דמויות קלאסיות בשנות החמישים המאוחרות.
בשנת 1968, שמונה שנים אחרי הההפקה הראשונה, הועלה עיבוד אמריקאי של המחזה המקורי, בתרגומו של ניסים אלוני, בתיאטרון חיפה בכיכובה של גילה אלמגור כ"פיטר פן". ההפקה שימרה את הקו המסורתי של שימוש בשחקנית אישה, בעלת גוף נערי, לתפקיד פיטר פן. את קפטן הוק גילם גדעון זינגר, את ונדי שיחקה עירית מרקוביץ ואת סמי הפיראט - ראובן שפר. את התפאורה עיצב אריה נבון. אלוני תרגם את המחזה וחיים חפר את השירים, לא על פי טקסט המקור כפי שנכתב על ידי ברי, אלא על פי עיבוד אמריקאי שנכתב בידי בטי קומדן ואדולף גרין, עם מוזיקה מאת ג'ול שטיין.
בשנת 1988 הועלה המחזמר "פיטר פן" על ידי תיאטרון חיפה בעיבודם של אורי פסטר וחנוך רוזן, ובכיכובם של חנוך רוזן כ"פיטר פן" וחני נחמיאס כ"וונדי". עוד כיכבו: ששון גבאי (קפטן הוק), צחי נוי (סמי) וחיה סמיר (לילי הנמרה).
בשנת 1997 הועלה גרסה נוספת לעיבודם של רוזן ופסטר, בהפקה מסחרית של טבת הפקות, טורנר וטדי הפקות, בכיכובם של גיל ססובר בתפקיד פיטר פן, שרון שחל בתור וונדי, זאב רווח בתור קפטן הוק ודפנה דקל בתור לילי הנמרה.
בשנת 2004 הועלה המחזמר "פיטר פן" בעיבודם של ירון כפכפי ונועה ברנר ובכיכובם של עפר שכטר כפיטר פן, מיכל ינאי כוונדי, אפרת בוימולד כטינקר בל, אמיר פיי גוטמן כקפטן הוק, ומיכל אמדורסקי כלילי הנמרה. גרסה נוספת לעיבוד הזה עלתה בשנת 2012 בכיכובם של הראל סקעת כפיטר פן, ישראל קטורזה כקפטן הוק, רוני דלומי כוונדי, רוני דואני כטינקר בל ואושרת אינגדשט כטייגר לילי. בשנת 2015 הועלה המחזמר שוב בכיכובם של מתן שביט כפיטר פן, נעה גורן כוונדי ומתן קליגר כקפטן הוק והצ'יף. בחנוכה אותה שנה לוהקו בהתאמה עפר שכטר שחזר לתפקיד פיטר פן, עדי הימלבלוי ועודד פז.
בשנת 2019 עלתה ההצגה "פיטר וונדי" הפקת תיאטרון המיועדת למבוגרים. ההצגה התחילה את דרכה בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים כתרגיל בימוי מסכם. לאחר מכן המשיכה את דרכה ל"הבימה" שם הופיעה באולם הבימה 4. במאי ומעבד: תום וולניץ.
תסמונת פיטר פן
"תסמונת פיטר פן" היא מונח שהוגדר על ידי ד"ר דן קיילי ופורסם בשנת 1983. אדם הלוקה בהפרעה מבקש להישאר ילד נצחי, ואינו מסוגל או רוצה לקבל על עצמו אחריות של מבוגר. התסמונת איננה מוכרת בספרי איבחון פסיכיאטריים כאבחנה ספציפית.
אבי (The Last of Us)
אביגיל "אבי" אנדרסון (באנגלית: Abigail "Abby" Anderson) היא דמות בדיונית המופיעה במשחק הווידאו "The Last of Us Part II" מאת Naughty Dog. את דמותה של אלי מגלמת השחקנית לורה ביילי באמצעות לכידת תנועה ודיבוב; במשחק זה, מופיעה דמותה של אבי כחיילת של "חזית לשחרור וושינגטון" (WLF), המבקשת לנקום את מות אביה באמצעות הריגת ג'ואל מילר. בשלב מסוים, נאמנותה ל"חזית" מתערערת כשהיא מתיידדת עם שני חברים לשעבר ב"סרפטייס", כת דתית-קנאית שאיתה נמצא הארגון במלחמה. אבי היא אחת משתי הדמויות הראשיות שניתן לשחק במשחק, לצד דמותה של אלי.
את דמותה של אבי הגו ניל דרוקמן והאלי גרוס, תסריטאי "The Last of Us Part II". מעבר השחקן לגילום דמותה של אבי נעשה על מנת להעמיק את אישיותה ומורכבותה של הדמות; דרוקמן רצה שהשחקנים ישנאו את אבי בשלב מוקדם של המשחק, אבל מאוחר יותר ייאלצו להזדהות איתה דרך פגמיה והפעולות בהן היא נוקטת בדרכה לגאולתה העצמית. במקור, דרוקמן העדיף להימנע מליהוקה של ביילי לתפקיד בגלל ריבוי התפקידים שלה, אך לבסוף התרשם מקלטת האודישן שלה, בו הציגה את פגיעותה של אבי. ביילי התאמנה לקראת התפקיד, ואף ילדה את בנה הראשון במהלך ההפקה. בנוסף, התכוננה ביילי באמצעות מחקר על אנשים שהיו מעורבים במלחמות ועל מנגנוני ההתמודדות שלהם. פניה של אבי עוצבו על פי ג'וסלין מטלר, אמנית אפקטים חזותיים שעבדה בעבר בחברת "Naughty Dog", בעוד שעיצוב גופה התבסס על מראה החיצוני של האתלטית קולין פוטש.
דמותה של אבי זכתה לשבחי הביקורות, ומבקרים רבים ציינו כי קשת הגאולה שלה הוצגה בצורה אמינה שהפכה את הדמות לחביבה עד לסיומו. עם זאת, הפרקים בהם נאלצו השחקנים לגלם את דמותה זכו לביקורות שליליות בקרב קהילות גיימרים, ובעקבותם הפכה ביילי למטרה לאיומי מוות מקוונים; מבקרים אחדים ציינו כי הדמות מושמצת בצורה לא הוגנת, ושהביקורות על מבנה גופה השרירי נבעו כתוצאה מהיעדר גיוון ייצוג הגוף החיובי במשחקי וידאו. על גילום הדמות זכתה ביילי לשבחים רבים ולפרסים.
פיתוח וליהוק
דמותה של אבי מתוארת כבעלת "נוכחות צבאית", ומבנה גופה הפיזי משקף את שנות האימונים והקרב שעברה עיצוב דמותה עבר מספר גרסאות, במטרה להציג אותה כ"מוכשרת, תועלתנית וחזקה". במהלך האודישנים עבור ליהוק דמותה, רצה הבמאי היצירתי, ניל דרוקמן, להימנע במיוחד מליהוקה של לורה ביילי לתפקיד בשל ריבוי התפקידים; ובמקור היה מעוניין ללהקה לדמותה של דינה. עם זאת, כשסקר את קלטת האודישן שלה, התרשם דרוקמן מהאופן שבו הדגישה ביילי את פגיעותה של אבי, בעוד ששחקניות אחרות הדגישו את כעסה. ביילי רואה את המשחק כחשוב לה באופן אישי, שכן במהלך הפקת המשחק ילדה את בנה הראשון. טרם היריונה, התאמנה ביילי לקראת התפקיד; ובמהלך תקופת ההיריון, ניסתה להסתיר את הליכתה הכבדה במהלך גילום הדמות. בנוסף, ביילי התכוננה לתפקיד על ידי מחקר אנשים שהיו מעורבים במלחמות ומנגנוני ההתמודדות שלהם. בזמן ביצוע הסצנה שבה הורגת אבי את ג'ואל – שגולם על ידי ידידה של ביילי, טרוי בייקר – דאגה ביילי לוודא ללא הרף את שלומו בשל עוצמת הסצנה. עיצוב פניה של אבי מבוססות על פניה של ג'וסלין מטלר, אמנית אפקטים חזותיים שעבדה בעבר בחברת "Naughty Dog", בעוד שעיצוב מבנה גופה מבוסס על גופה של האתלטית קולין פוטש.
כתיבה
בטיוטה מוקדמת של עלילת המשחק, הייתה אבי הצעירה עדה להתקפה על בני קבוצתה מצד ג'ואל וטומי, שהיו ציידים באותה תקופה (ב-20 שחלפו בין הפרולוג לתחילת העלילה במשחק הראשון), ונשבעת לנקום בשניים. עם הסתעפות העלילה והתמקדותה באלימות בתור תמה מרכזית, הבינו התסריטאים כי דמותה של אבי תקבל עומק ונפח שחסר לה אילו אביה נהרג על ידי השחקן במשחק הראשון, ומוות זה יהיה קשור ישירות למעשיו של ג'ואל. המעבר לדמותה של אבי בפרק הראשון של המשחק נעשה על מנת לבסס את אישיותה ופגיעותה, ולהימנע מהצגתה כאנטגוניסטית גנרית. במקור, דמותה של אבי התעתדה להיות הדמות העיקרית שניתן לשחק בשלביו המוקדמים של המשחק, טרם הסצנה בה היא הורגת את ג'ואל, אך דרוקמן חש שהזדהות השחקנים עם דמותה בשלב מוקדם מדי של המשחק תהיה האפשרות ה"קלה מדי"; ורצה במקום זאת שהשחקנים ייאלצו להזדהות עם דמותה ומניעיה לאחר שישנאו אותה בשל מעשיה בתחילת המשחק. דרוקמן נמנע מלכתוב את דמותה כ"מושלמת", ובמקום זאת בחר לעורר את האמפתיה כלפיה באמצעות פגמיה וניסיונותיה לגאול את עצמה. במהלך פיתוח המשחק, הורה דרוקמן לביילי להימנע מלחייך, בנימוק שעליה להרגיש כאילו עצם חיוכה הוא פרס. במהלך עלילת המשחק, נחשף כי אחת מנקודות התורפה הבולטות ביותר של אבי היא פחד גבהים משתק.
חלק מסצנות הפלשבק של המשחק בנעליה של אבי הציגו את הצטרפותה ל"חזית לשחרור וושינגטון", על אף שזו הייתה החלטה לא מודעת מטעמה, שכן מנהיג הארגון היה חבר בקבוצתה הקודמת ששימש עבורה כדמות אב. מטרתה של אבי להרוג את ג'ואל ניזונה מרצונה לחזור לעולם לפני מות אביה, אבל היא מגלה שזה בלתי אפשרי. לאחר שהייתה עדה לסירובו של אוון לוותר על חיפוש "אור" בעולם של חושך, היא מוצאת מטרה משלה בהגנה על יארה ולב, ולדעת דרוקמן, מטרה זו שימשה כהשתקפות לקשת הגאולה שעבר ג'ואל במשחק הראשון. בנוסף, דמותו של אוון ייצגה את הרגש בעולמה הפסימי של אבי. המכשולים שהיא מתגברת עליה בעת איסוף ציוד רפואי במטרה להציל את חייה של יארה ממחישים את מאמציה לעזור לשני האחים ולגאול את עצמה. מרגנאו ציינה כי אבי קיבלה השראה לנתק את קשריה מהארגונים אליהם השתייכה לאחר שהייתה עדה לאופייו המרדני של לב. סצנת תחינתה של אבי בפני כנופיית "הרעשנים" בסנטה ברברה לחוס על חייו של לב נכתבה כהקבלה מכוונת לתחינתה של אלי לחוס על חייו של ג'ואל. במהלך צילומי החלק האחרון של הקרב בין אבי לאלי, שבו מנסה אלי להטביע את אבי על ידי תפיסת גרונה לפני שבסופו של דבר מחליטה לחוס עליה, ביילי עצרה את נשימתה במשך כל צילום הקטע; אשלי ג'ונסון, המגלמת את אלי, הרפתה ממנה לאחר שהבינה ששפתיה של ביילי מכחילות. ביילי חשה שאבי הבינה את רגשותיה של אלי עד סוף המשחק, לאחר שהתמודדה עם מותו של אביה.
הופעותיה בסדרת המשחקים
בפלשבק לאירועי "The Last of Us", מתגלה כי המנתח שעבד עבור "הגחליליות" ושאותו הרג ג'ואל הרג בסוף המשחק על מנת להציל את אלי, היה למעשה אביה של אבי, ג'רי אנדרסון. חמש שנים לאחר מכן, בהיותה בשנות העשרים המוקדמות לחייה, מצליחה אבי להתחקות אחר מיקומו של ג'ואל בג'קסון, ויומינג, שם היא מכה אותו למוות. כשהיא שבה לבסיסה בסיאטל, מגלה אבי כי בן-זוגה לשעבר, אוון, נעלם בזמן שחקר את "הסרפטייס", כת דתית-קנאית הנמצאת במלחמה עם "החזית לשחרור וושינגטון" (WLF), מיליציה בה אבי חברה. מנהיג ה-WLF, אייזק דיקסון, מאמין כי אוון ערק, ומתכנן לתקוף את בסיסם של "הסרפטייס" באי הסמוך. בחיפוש אחר אוון, נתפסת אבי ועדה להתעללותם של "הסרפטייס" בסרפייטית סוררת בשם יארה. לאחר שחולצו על ידי אחיה הצעיר של יארה, לב, השלושה מגיעים לאקווריום, שם אבי מוצאת את אוון ומגלה כי בכוונתו להפליג לסנטה ברברה, קליפורניה, שם "הגחליליות" מתקבצות מחדש לכאורה. לב בורח חזרה אל בסיס "הסרפטייס" במטרה לשכנע את אמם לעזוב את הכת; ואבי ויארה רודפות אחריו ובדרך מתחמקות ממתקפה של טומי, אחיו הצעיר וחדור-הנקמה של ג'ואל.
בבסיס "הסרפטייס", מגלות השתיים שלב הרג את אמו האדוקה מתוך הגנה עצמית. בזמן ש"החזית" תוקפת את הבסיס, יארה הורגת את אייזק ומקריבה את עצמה על מנת לאפשר לאבי וללב לברוח. אבי ולב שבים לאקווריום, שם הן מוצאות את גופותיהם של אוון ובת-זוגו ההריונית, מל, ומפה המובילה למיקום מחבואה של אלי בתיאטרון הסמוך. בתיאטרון, הורגת אבי את ג'סי ומשתקת את טומי. במאבק מולן, אבי גוברת על אלי ודינה, אך לאחר שנודע לה שדינה בהיריון, היא מרפה מהן בהתעקשותו של לב ומזהירה אותן להתרחק מסיאטל. זמן מה לאחר מכן, מגיעים אבי ולב לסנטה ברברה בחיפוש אחר "הגחליליות", אך נתפסים על ידי "הרעשנים", כנופיית שודדים העוסקת בסחר עבדים. לאחר שנחלשו משבועות של עינויים, השניים לבסוף ניצלים על ידי אלי; שמאיימת להרוג את לב ומאלצת את אבי להילחם בה. אלי גוברת על אבי, אך נותנת לה לחיות. כשהיא מותירה מאחוריה את אלי השבורה, אבי מפליגה משם עם לב לכיוון בסיס "הגחליליות" בסנטה קטלינה.
ביקורות
דמותה של אבי וביצועיה של ביילי זכתה לשבחי הביקורות. ג'ון סאודרה מהאתר "Den of Geek" שיבח את ביילי על שהפיחה חיים בדמותה של אבי וגרמה לשחקן להזדהות איתה. בנוסף, סאודרה שיבח את רגשות האחווה והנאמנות של הדמות לחבריה, במיוחד לדמותו של מני. קייטלין גליז-רו מהאתר "VG247", ציינה כי קשת הגאולה של אבי אמינה וחשובה אף יותר מקשתות עלילה אחרות במשחק. ג'ייסון שיהאן מהאתר "NPR" כתב כי חווית העלילה דרך נקודת מבטה של אבי הוכיחה שנקמתה זוכה להכרה בדיוק באותה מידה כמו נקמתה של אלי. קאט ביילי מהאתר "USgamer", ציינה לחיוב את שאיפת המפתחים לגרום לשחקן להחליף את עורו, אך העירה מנגד כי הקונספט "בקושי" הצליח. דין טקהאשי מהאתר "VentureBeat", סיכם למסקנה כי אבי זכתה לגאולתה בכך שחסה על חייה של אלי ושיבח את יכולתה של "Naughty Dog" להפוך את הדמות לחביבה ובעלת יכולת להזדהות עמה. רפאל מוטמאיור מהאתר "Observer" ציין כי סיפורה של אבי מעניין באותה המידה לשל אלי, וכי השימוש בו בתוך עלילת המשחק הפך את אלי גם לדמות טובה יותר. ג'ס ג'והו מהאתר "Mashable" החשיבה את סיפורה של אבי לבעל ניואנסים אמיתיים ומשכנעים יותר, אך ביקרה את שתי הדמויות על כך שהסתמכו יותר מדי על מערכות היחסים שלהן עם אבותיהן; וציינה כי עלילת המשחק נמצאת בשיאה במהלך הסצנות בין אבי ולב.
הפרקים במשחק בהם נאלצו השחקנים להיכנס לנעליה של אבי זכו לביקורות שליליות בקרב קהילות גיימרים, שציפו לשלוט בדמותה של אלי במשך רוב המשחק. במאמר שכתב עבור "קוליידר", העיר דייב טרומבור שדמותה של אבי הושמצה שלא כהוגן על ידי השחקנים, וציין שהם לא הצליחו להבין את המסר ואת הסאבטקסט של עלילת המשחק. שחקנים אחדים מתחו ביקורת על מבנה גופה השרירי של אבי, וברשת נפוצו תאוריות לפיהן היא טרנסג'נדרית; בתגובה טענו פטרישיה הרננדז מהאתר "פוליגון" ואיימי קולס מהאתר "אינדיפנדנט" כי תפיסה זו היא כתוצאה מהיעדר גיוון ייצוג הגוף החיובי במשחקי וידאו., וכי העלילה הראתה כי לאבי יש את המשאבים להשיג את מבנה הגוף המועדף עליה. בנוסף, הפכה ביילי למטרה לאיומי מוות מקוונים על גילום הדמות; מ-"Naughty Dog" פורסמה הצהרה המגנה את האיומים, וביילי זכתה לתמיכה ממפורסמים אחרים, בהם ג'יימס גאן וקרייג מאזין. בפברואר 2022, הצהירה ביילי כי היא עדיין ממשיכה "לראות את שרידי האיומים באינטרנט".
על תפקידה במשחק, זכתה ביילי בקטגוריות "ההופעה הטובה ביותר" בטקס פרסי המשחקים 2020 ומ-"IGN", "פרפורמרית בתפקיד ראשי" בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-17, וב""הביצועים המצטיינים ביותר של שחקן ראשי במשחק דרמה" בטקס פרסי האקדמיה הלאומית למבקרי שוק משחקי הווידאו (NAVGTR). בנוסף, דמותה של אבי הייתה מועמדת בקטגוריית "ההישג היוצא מן הכלל באפיון דמות" בטקס האקדמיה לאמנויות ומדעים אינטראקטיביים ה-24.
Long Way Round
Long Way Round היא סדרת טלוויזיה בריטית, ערכת DVD וספר המתעד מסע בן שערכו יואן מקגרגור וצ'רלי בורמן מלונדון לניו יורק על אופנועים. הם נסעו מזרחה דרך אירופה ואסיה, טסו לאלסקה והמשיכו בדרך לניו יורק. הסדרה שודרה ברשת Sky 1 בתאריכים 18 באוקטובר 2004 - 1 בפברואר 2005 ושודרה שוב בערוץ BBC Two בשנת 2008.
סקירה כללית
מ-14 באפריל 2004 עד 29 ביולי 2004, יואן מקגרגור, צ'רלי בורמן, צלם רכיבת האופנועים קלאודיו פון פלאנטה, יחד עם הבמאי / המפיק דייוויד אלכסניאן ורוס מלקין, נסעו מלונדון לעיר ניו יורק דרך מערב ומרכז אירופה, אוקראינה, מערב רוסיה, קזחסטן, מונגוליה, סיביר וקנדה, מרחק מצטבר של. הקטעים היחידים שלא בוצעו על ידי האופנוע היו במעבר מנהרת התעלה,, ברכבת בסיביר כדי לעקוף את פער זילוב, כמה מעברי נחל וקטע בלתי עביר קצר במזרח רוסיה באורך  שנעשה במשאית, ו- של טיסה ממגאדן במזרח רוסיה לאנקורג', אלסקה בארצות הברית.
הרוכבים לקחו אופנועי BMW דרך נהרות עמוקים, רבים מהם ללא גשרים מתפקדים, בזמן שנסעו בדרך העצמות למגדן. בתקופת הרכיבה הפשרת הקרח הייתה בעיצומה והנהרות היו במלוא זרימתם ובסופו של דבר היה צריך להעלות את האופנועים על משאיות חולפות כדי להעבירן על פני כמה מהנהרות העמוקים ביותר.
המסע עבר בשתים עשרה מדינות, החל בבריטניה, ואז דרך צרפת, בלגיה, גרמניה, צ'כיה, סלובקיה, אוקראינה, רוסיה, קזחסטן, מונגוליה, קנדה וארצות הברית והסתיים בעיר ניו יורק.
הצוות שהה בעיקר בבתי מלון באירופה, בצפון אמריקה ובאזורים המאוכלסים יותר של רוסיה, אך לעיתים קרובות נאלץ לחנות בקזחסטן ובמונגוליה. הם ביקרו באתרים וציוני דרך שונים בדרך, כולל כנסיית העצמות בצ'כיה, אנדרטת מסכת הצער (שתוארה "מסכת האבל" בתוכנית) במגדן והר ראשמור בארצות הברית. הם הגיעו לניו יורק על פי לוח הזמנים, ונסעו לעיר בליווי אופנוענים, כולל אביו של יואן, ג'ים מקגרגור.
תאונות
יואן מקגרגור רוסס בדלק בעיניו (שתוקנו בלייזר) בתחנות התדלוק בשתי הזדמנויות, אחת מהן הצריכה נסיעה לאופטומטריסט באוקראינה. במקרה הראשון, בורמן ניסה לעצור משאבת בנזין באמצעות ידית אצבעו על הזרבובית, רק כדי לשלוח סילון דלק ישירות אל פניו של מקגרגור; בשנייה נשפך בנזין ממכל האופנוע של מקגרגור עצמו תוך כדי מילוי.
מצחו של מקגרגור התנפח קשות בשל עקיצת יתוש בקזחסטן, שדרשה טיפול. מקגרגור הראה גם את עורפו שננשך קשות וגילה כי איבר מינו התנפח וכאב במהלך הנסיעה, שוב עקב עקיצות יתושים. רוס מלקין וואסילי הרופא נסעו איתם בשטח במונגוליה, אך נחלצו עם פציעות קלות. בורמן מתח קשה את כתפו השמאלית בסיביר, ולא היה מסוגל לנסוע במשך מספר ימים (בעיקר בזמן שנסעו על משאיות מקומיות או עם צוות התמיכה שלהם). מקגרגור הוכה על ידי נהג צעיר מחוץ לקלגרי והיה בר מזל שחבריו שלו לקחו על עצמם את מה שהיה יכול להיות אירוע חמור מאוד. למחרת נתקל בורמן בנהג שהתהפך במהירות איטית אך מבלי לגרום לפציעה או נזק גדול. לצלם קלאודיו פון פלנטה נגנב אוהלו וחפציו האישיים כשאלה היו ללא השגחה בסיביר. לבורמן נגנב גם הארנק שלו מהג'ינס בכמה מעיינות חמים טבעיים בקנדה, והפסיד 500 דולר ו-400 אירו יחד עם כרטיסי האשראי שלו.
פרויקטים אחרים
מקגרגור, בורמן וצוות התכנית יצאו למסע שני המכונה Long Way Down, שנסעו מג'ון או גרוטס בצפון סקוטלנד לקייפטאון, דרום אפריקה בשנת 2007. הנסיעה נועדה להעלות את המודעות לפרויקטים של יוניס"ף שהיה חלק חשוב במסע. בורמן התחרה בראלי דקר 2006, שצולם ושודר במדינות שונות. בורמן ביצע גם טיולים מאירלנד לסידני ומסידני לטוקיו.
השראה
מקגרגור ובורמן קיבלו השראה מספרו של רוכב האופנוע טד סיימון מסעות צדק ונפגשו עם סיימון במונגוליה.
המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית
המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית (בספרדית: Museo Chileno de Arte Precolombino) הוא מוזיאון לאמנות המוקדש למחקר ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים של אמנות פרה-קולומביאנית מאמריקה המרכזית והדרומית. המוזיאון שוכן במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה. המוזיאון הוקם על ידי האדריכל הצ'יליאני ואספן העתיקות סרחיו לראין גרסיה-מורנו (Sergio Larraín García-Moreno), שחיפש אתרים לתצוגה ולשימור האוסף הפרטי שלו של חפצים פרה-קולומביאניים שנרכשו במהלך של כמעט חמישים שנה. עם תמיכתה של עיריית סנטיאגו באותה תקופה, קיבל גרסיה-מורנו לרשותו את הבניין והקים את מוסד האוצרות של המוזיאון. המוזיאון נפתח לראשונה ב-10 בדצמבר 1981 ונסגר משנת 2011 עד 2013 לשיפוץ. החללים הפנימיים תוכננו מחדש על ידי האדריכל הצ'יליאני סמיליאן ראדיץ' (Smiljan Radic) ונוסף אולם חדש תת-קרקעי. סך כל שטח המוזיאון 1,400 מטרים רבועים. המוזיאון נחשב לאחד המוזיאונים הטובים ביותר בצ'ילה.
היסטוריה
במשך יותר מחמישים שנה ליקט האדריכל והנדבן הצ'יליאני סרחיו לראין גרסיה-מורנו אוסף חשוב של חפצים פרה-קולומביאנים. הקריטריונים שלפיהם רכש לראין את הפריטים היו אסתטיים גרידא ולא חשיבות אנתרופולוגית, ועם זאת הוא יצר אוסף שלם של חפצים המייצגים אמנות אמריקאית מקיפה.
בראשית שנות השמונים חתמה הקרן הסכם עם עיריית סנטיאגו שבו נקבעו ההתחייבויות לתשלום הוצאות התשתיות וההוצאות הכלליות של המוזיאון, שפתח את שעריו לראשונה בדצמבר 1981.
הוצאות התפעול של המוזיאון מתחלקים בין עיריית סנטיאגו, משרד התרבות הצ'יליאני (Ministerio de las Culturas, las Artes y el Patrimonio) והכנסות המוזיאון. הכרטיסים לתושבי צ'ילה מסובסדים, כך שתיירים משלמים מחיר שהוא פי 8 מהמחיר לתושבים המקומיים.
המבנה ותולדותיו
המבנה הוקם באתר שעליו הוקם ב-1555 ביתו של ראש העיר הראשון של סנטיאגו. בתחילת המאה ה-19 הורה המושל הספרדי של צ'ילה לואיס מוניוס דה גוסמן להקים את בית המכס המלכותי במקום והסמיך את המהנדס הצבאי חוסה מריה דה אטרו (José María de Atero) לבנות אותו. אטרו הקים את הבניין בין 1805 ל-1807. בניין זה התבסס על תוכניות שערך חואקין טואסקה (Joaquín Toesca), אדריכל יליד איטליה שהעבודות האחרות הקודמות שלו כללו את הכיכר המרכזית, ואת ארמון לה מונדה (Palacio de La Moneda).
בתקופת הרפובליקה השמרנית בצ'ילה שכנה בבניין הספרייה הלאומית, ובשנת 1845 הוא הפך למשכן של בית המשפט העליון של צ'ילה עד 1968, כאשר שרפה גדולה הרסה לחלוטין את הבניין ואת ארכיוניו.