cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות או אקול נסיונל סופרייר דה בוז-אר (בצרפתית: École Nationale Supérieure des Beaux-Arts, נכתב בקיצור כ: ENSB-A; מכונה גם הבוז-אר של פריז), אשר בפריז, צרפת, הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר בעולם לאמנות. זהו המפורסם והעתיק ביותר בין בתי הספר הנושאים את השם בית הספר לאמנויות יפות.
בית הספר מורכב ממספר מבנים הממוקמים ברחוב בונפרט מספר 14 שבגדה השמאלית, בין רציף מלקה (quai Malaquais) לבין רחוב בונפרט, בלב רובע סן-ז'רמן-דה-פרה, ממול מוזיאון הלובר השוכן מעברו השני של נהר הסן.
בית-הספר נוסד בשנת 1648 על ידי שארל לה ברון בשם האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול. בשנת 1793 נדחק המוסד, אך ב-1816 שונה שמו בעת איחודו עם האקדמיה לאדריכלות.
בין 1796 לבין 1800 פייר-אנרי דה ואלנסיין היה פרופסור לציור בבית הספר ויצר מדריכים ששימשו מספר דורות של ציירים חדשים.
בית-הספר היה תחת חסות המלך עד שנת 1863, עד שהוצא צו קיסרי ב-13 בנובמבר אותה שנה, שמינה למוסד מנהל לתקופה של חמש שנים. כיום בית הספר הוא מוסד ציבורי ומצוי תחת פיקוחו של המשרד להוראה ציבורית.
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות שבפריז הוא הראשון בסדרת בתי-ספר לאמנויות-היפות (Écoles des Beaux-Arts) במרכזים אזוריים בצרפת. מאז היווסדה ב-1648 הייתה האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול מוסד צרפתי עילי להוראת אמנות. תוכנית הלימודים הובנתה סביב סדרת תחרויות אנונימיות שהגיעו לשיאן ב"פרס הגדול של האקדמיה המלכותית" (grand prix de l'Académie Royale), המוכר יותר בשמו פרס רומא (Grand Prix de Rome), והזוכה בו קיבל מלגת לימודים ומושב באקדמיית צרפת ברומא.
HAARP (תוכנית מחקר אמריקאית)
H.A.A.R.P (שם מלא: High Frequency Active Auroral Research Program) היא תוכנית מחקר אמריקאית שמטרתה לחקור את היונוספרה (השכבה העליונה ביותר של האטמוספירה, ממוקמת מעל הסטרטוספירה) לשם פיתוח טכנולוגיות חדשות שיעשו שימוש בשכבה זו לטובת תקשורת רדיו וריגול. המחקר ממומן על ידי חיל האוויר וחיל הים האמריקני בשיתוף עם אוניברסיטת אלסקה וסוכנות הפרויקטים למחקר מתקדם להגנה (DARPA). פרויקט HAARP הוא מקור לתאוריות קונספירציה רבות של קונספירטורים, שטוענים כי תוכנית הארפ משמשת להטיית מזג אוויר עולמי.
מטרת המחקר
המטרה הכללית של המחקר היא חקר הפוטנציאל בהשבחה מלאכותית של היונוספרה בעבור תקשורת גלי רדיו ולמטרות מעקב. המחקר בוחן את שכבת היונוספרה, השכבה העליונה באטמוספירה. האטומים בשכבה זו מתייננים כתוצאה מקרינה אולטרה סגולה, קרני רנטגן ורוח השמש ויוצרים בה כמות גדולה של אלקטרונים חופשיים. שכבת האלקטרונים החופשיים יציבה בטווח הנע בין 100 ל-300 קילומטר. המחקר מודד בין היתר שינויים לדקה, ליום, לעונה ולשנה. ע"פ דוחות המחקר, השינויים מורכבים במיוחד בסמוך לקטבים עקב השדה המגנטי ועשויים להוות חלק בשינויו.
כלים במחקר
הכלי הבולט ביותר במחקר ה-HAARP הוא משדר גלי רדיו עוצמתי המכונה IRI (ראשי תיבות של Ionospheric Research Instrument) שמשדר בתחום תדרי הרדיו HF באמצעות 180 אנטנות המסודרות במערך מופע לשם עירור אזורים קטנים ביונוספרה לפרקי זמן קצרים. מהתבוננות ומחקר השפעת העירור על אזורים קטנים אלו ניתן ללמוד על תהליכים טבעיים שמתרחשים ביונוספירה. כלים נוספים במתקן הם מכ"ם לתחום ה-VHF (תדרי רדיו גבוהים בין 30MHz לבין 300MHz), מכ"ם לתחום ה-UHF (תדרי רדיו בתחום שבין 300MHz ל-3GHz), מכשיר למדידת שדה מגנטי מבוסס גלים אלקטרו-מגנטים (מגנטומטר) וכמו כן מערכות תקשורת משוכללות מבוססת קולטני קול לתדרים גבוהים במיוחד.
ענק (סרט)
ענק (באנגלית: Giant) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1956 בבימויו של ג'ורג' סטיבנס לפי תסריט שכתבו פרד גיול (Fred Guiol) ואיוון מופאט המבוסס על רומן פרי עטה של עדנה פרבר. בסרט מככבים אליזבט טיילור, רוק הדסון וג'יימס דין ומופיעים בו גם קרול בייקר, ג'יין ויתרס, צ'יל ווילס, מרסדס מקמברידג', דניס הופר, סאל מינאו, רוד טיילור וארל הולימן. ענק היה האחרון מבין שלושת הסרטים בהם כיכב ג'יימס דין בתפקיד הראשי, וזיכה אותו במועמדות השנייה והאחרונה לפרס האוסקר – הוא נהרג בתאונת מכונית לפני שהסרט הוקרן בבתי הקולנוע. ניק אדמס נקרא לדבב חלק ממשחקו של דין.
HAARP (תוכנית מחקר אמריקאית)
מימון והקמה
הפרויקט שמזוהה על פי שם המחקר (HAARP) החל ב-1990. הקמת תחנת HAARP ופיתוח המחקר החלו בשנת 1993. תחנת המחקר הנקראת HAARP, ממוקמת על שטח השייך לכוחות חיל האוויר האמריקאי ליד גקונה, אלסקה. דווח כי השלמת בנייתו של מכשיר ה-IRI הסתיימה רק בשנת 2007. הקבלן הראשי של המכשיר הוא BAE, חברת בת של החברה הבריטית להגנה לחלל ולתעופה.
המחקר ממומן בין היתר על ידי משלם המיסים האמריקני. סך המימון לתחזוקה בלבד לשנת 2008 נמדד בכ-250 מיליון דולר. יתר המימון נעשה על ידי המחלקה לחקר ימי (ONR) ומנוהל גם על ידי מעבדות המחקר של חיל האוויר האמריקני. המחקר מגייס מדענים מכל העולם לרבות מדעני גרעין ונשק אטומי. אוניברסיטאות רבות בארצות הברית מעורבות בפיתוח הפרויקט, המחקר וכליו. בין המשתתפות אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ג'ון הופקינס, דארטמות' קולג', אוניברסיטת מסצ'וסטס, אוניברסיטת מרילנד, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המוסד הגבוה ללימודים טכניים באוניברסיטת ניו-יורק, קולג' פארק והאוניברסיטה הפרטית טולסה.
ענק (סרט)
בשנת 2005 הסרט נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי בידי ספריית הקונגרס בשל היותו: "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
HAARP (תוכנית מחקר אמריקאית)
המחקר
הפרויקט מנחה באורח קבע שדר אל היונוספרה. עוצמת השדר 3.6MW והוא מונחה על תדר ה-HF בטווח של 2.8MHz עד 10MHz. השדר מופסק ומשוחזר באופן בלתי פוסק. HAARP בודקת את השפעות השידור והפסקתו. לטענת HAARP מטרות הבדיקה מיועדות לתועלות תקשורת וניווט הן בסקטור הפרטי והן בסקטור הצבאי. שכבת היונוספרה קשה במיוחד למדידה. השכבה דלילה במיוחד אך ממוקמת בגובה שלא מאפשר ניטור לווייני או מדידה על ידי בלוני מחקר. מסיבה זו HAARP השתמשו ב-EISCAT, מחמם יונוספרי הממוקם בנורווגיה. במחקר EISCAT, מדענים מתנדבים ערכו מחקר ניסיוני בו הם החדירו למכ"ם גלי רדיו בטווח 2–10 MHz ובדקו את השפעתם על היונוספרה. HAARP מבצעת את אותו הניסוי אך בעוצמה גדולה יותר ובאמצעות קרן (HF) גמישה יותר.
ענק (סרט)
עלילה
ביק בנדיקט (רוק הדסון), ראש משפחת החוואים בנדיקט העשירה מטקסס, נוסע למרילנד לרכוש סוס הרבעה ששמו רוחות מלחמה (War Winds). שם הוא פוגש את אשת החברה לסלי (אליזבט טיילור), שנעשית לאשתו. הם שבים לטקסס כדי להתחיל את חייהם יחדיו בחוות המשפחה, ריאטה. לוס (מרסדס מקמברידג'), אחותו של ביק ולסלי, אינן מסתדרות. ג'ט רינק (ג'יימס דין) בעל המלאכה של המשפחה, מקנא בעושרו של בנדיקט ובאשתו היפה לסלי.
HAARP (תוכנית מחקר אמריקאית)
תאוריות קשר
HAARP הוא נושא מרכזי לתאוריות קונספירציה רבות, בהן הסדר העולמי החדש או הנדסת אקלים. כמו כן הפך לדיון ציבורי טעון בקרב מדענים בכל העולם. ההשלכות הגלובליות ומשמעויות הניסוי מתוארים בדרמטיות בספרים, מאמרים, סרטים ואתרים רבים. כמו כן, נעשה ניסיון להסביר את תופעת ההמהום על ידי פליטת תדרי ELF ו-VLF כחלק מפעילות התוכנית.
ענק (סרט)
עלילה
לוס הולכת לעולמה אחרי שרוחות מלחמה מפיל אותה ברוכבה עליו, וכחלק מצוואתה, היא מורישה לג'ט חלקת אדמה בתוך חוות בנדיקט. ביק מנסה לקנות בחזרה את האדמה, אבל ג'ט מסרב וקורא לאחוזה ליטל ריאטה. לסלי מולידה לבסוף שני תאומים, ג'ורדן "ג'ורדי" בנדיקט ה-3 (דניס הופר) וג'ודי בנדיקט (פראן בנט), ובת צעירה יותר ושמה לוס הצעירה (קרול בייקר).
למעשה, בשנים שלאחר המלחמה, המתחים באחוזת בנדיקט נסובים לגבי הדרך הנאותה של גידול הילדים. ביק מתעקש בתוקף שעל ג'ורדי לרשת אותו לנהל את החווה, אולם ג'ורדי מעוניין להיהפך לרופא. לסלי מעוניינת שג'ודי תלמד בבית ספר להליכות נאות בשווייץ, אבל ג'ודי אוהבת את החווה ורוצה להישאר בטקסס ולסיים שם את לימודיה. אחרי שהמלחמה פורצת, ג'ט מבקר את הבנדיקטים ומנסה לשכנע את ביק להסכים להפיק נפט ולסייע למאמצי המלחמה. ביק נוכח לדעת שאיש אינו יכול לנהל את החווה לאחר לכתו, ונענה. במהלך הביקור, לוס הצעירה, כעת נערה בת עשרה, מנהלת רומן עם ג'ט. אחרי שמתחילים לכרות נפט, משפחת בנדיקט העשירה מתעשרת עוד יותר.
היריבות בין בנדיקט ורינק מגיעה לכלל התנגשות כשהבנדיקטים מגלים שלוס הצעירה וג'ט רינק המבוגר ממנה בהרבה יוצאים. בחגיגה ענקית שמארגן ג'ט לכבוד עצמו, ג'ורדי העצבני מנסה להילחם בו, אחרי שהבין שהוא ואשתו המקסיקנית ג'ואנה (Elsa Cárdenas), הוזמנו רק כדי שעובדיו של ג'ט יוכלו לגרש את ג'ואנה, ג'ט ואנשיו מחזיקים בג'ורדי וחובטים בו באגרופים לפני הקהל. ביק שחמתו בוערת לוקח את ג'ט למטבח, על מנת להילחם בו, אבל נוכח לדעת שג'ט שיכור כלוט ואדם נבוב שכל מה שיש לו הוא כסף. הוא אומר לו: "אתה לא שווה אפילו שארביץ לך.. אתה גמור", ועוזב. המסיבה מסתיימת כשג'ט, שיכור לחלוטין, מתמוטט לפני כולם כשהוא עומד לשאת את נאומו הגדול. לוס הצעירה פוגשת בו אחר כך, כשכולם עזבו את אולם הריקודים, ומבינה שהוא אדם בודד, פתטי ושבר כלי.
השבר משרטט את דיוקנה של תעשיית הנפט ההופכת את חוואי טקסס לאילי הון.
עלילת משנה מרכזית של הסרט היא הגזענות נגד המקסיקנים-אמריקנים בטקסס. כשהסרט מתחיל, ביק ולוס מגלים גזענות כלפי מקסיקנים שעובדים בחווה שלהם, דבר שמצער את לסלי. לקראת סיום הסרט, ביק נוכח לדעת בעוולות הגזענות ומגן על כלתו ג'ואנה ועל נכדו ג'ורדן בנדיקט הרביעי, וזכה להערכתה של לסלי.
ההפקה
הרבה ממה שמתרחש בהמשך הסרט, המתאר את "ריאטה," חוותם של בנדיקט, צולם בתוך ומסביב העיר מרפה (Marfa), טקסס ובמישורים היבשים והמרוחקים המצויים בסמוך לה, כשאת ההתרחשות בתוך המבנים צילמו באולפני האחרים וורנר בברבנק, קליפורניה. צעדת "יום ג'ט רינק" והחגיגות בשדה התעופה צולמו בנמל התעופה ברבנק הסמוך.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בעיר ניו יורק בנובמבר 1956 כשתחנת הטלוויזיה המקומית דומונט צילמה את בואו של צוות השחקנים, כמו גם את הידוענים האחרים ומנהל האולפנים ג'ק וורנר. האחים וורנר כללו את הקרנת הבכורה החגיגית בניו יורק, כמו גם ראיונות עם השחקנים, בספיישל של 50 שנים של ה-DVD.
הבמאי ג'ורג' סטיבנס רצה ללהק את הכוכב אלן לאד כג'ק רינק, אולם אשתו יעצה לו לא לעשות זאת. התפקיד ניתן לג'יימס דין. ויליאם הולדן היה מועמד מוביל לתפקיד ביק בנדיקט לפני שרוק הדסון הוחתם לבסוף. סטיבנס נתן להדסון את הזכות לבחור בין אליזבט טיילור לגרייס קלי, לתפקיד הגיבורה הראשית, לסלי. הדסון בחר בטיילור.
ענק היה סרטה הראשון של ברברה בארי. קרול בייקר, שמגלמת את דמותה של בתה של אליזבט טיילור, הייתה מבוגרת יותר מאמה על המסך.
לאחר מותו של ג'יימס דין בשלהי ההפקה, דיבב ניק אדמס את קולו במספר שורות. עריכת הסרט התארכה למשך שנה תמימה.
היה זה הסרט שובר הקופות מספר אחד בהיסטוריה של האחים וורנר עד להגעתו של סופרמן.
קבלת הסרט
הסרט זכה לתגובה חיובית ביותר מהמבקרים, וקיבל דירוג של 97% מ-Rotten Tomatos. TV Guide העניק לסרט ארבעה כוכבים, באומרו על הופעתו של ג'יימס דין: "היה זה תפקידו האחרון של דין בכל הקריירה הקצרה שלו – הוא היה כבר מת כשהסרט יצא לבתי הקולנוע – ונוכחותו מהדהדת לכל אורך הסרט. הוא מבצע את התפקיד בשיטת משחק מלאת הבעות המאפיינת את התקופה, ויתר הצוות מפוצל בין יראת כבוד לכישרונו לבין הגועל שהוא חש מכך."
פרסי אוסקר
ענק זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר והיה מועמד לזכייה בתשע קטגוריות אחרות, שתיים מהן לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס דין ורוק הדסון). המועמדויות האחרות היו לקטגוריות של פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מרסדס מקמברידג'); הארט דיירקטור-עיצוב התפאורה הטובה ביותר, (בוריס לוון, רלף הרסט); עצוב התלבושות הטוב ביותר; העריכה הטובה ביותר; המוזיקה הטובה ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר לקומדיה או דרמה; פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר; התסריט המעובד הטוב ביותר
כ"ח בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ח תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום שני, שלישי או חמישי, או פרשת בראשית אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת.
סאעקה (כטב"ם)
סָאעֶקֶה או סָאאֶגֶה (פרסית: صاعقه; בתעתיק מדויק: "צאעקה"; בעברית: חזיז ורעם) הוא כלי טיס בלתי מאויש איראני המבוסס על כטב"ם חמקן אמריקאי מדגם RQ-170 סנטינל.
פיתוח
בדצמבר 2011 נפל בשטחה של איראן כטב"ם RQ-170 כשהוא שלם. ארצות הברית אישרה שאכן איבדה כטב"ם מעל איראן וביקשה מאיראן להחזירו.
באפריל 2012, חיל האוויר של משמרות המהפכה האסלאמית טען כי הצליח לחלץ את מכלול הנתונים שנאספו על ידי המל"ט והחל בתהליך של בניית העתק שלו. איראן טענה שמדינות, ביניהן סין ורוסיה, פנו אליה בחיפוש אחר מידע על המל"ט. למרות שגורמים רשמיים בארצות הברית הביעו דאגה מהאפשרות שסין או רוסיה יקבלו את הטכנולוגיה של המל"ט, הם הטילו ספק אם איראן תוכל לשכפל את הטכנולוגיה של המטוס, כמו גם את כמות הנתונים המודיעיניים הזמינים, בשל אמצעי הזהירות שהותקנו עבור מל"טים לא תקינים.
באוקטובר 2014 דיווח אמיר עלי ח'אג'יזאדה, ראש חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית, כי הכוחות האיראניים סיימו לבצע הנדסה הפוכה לכטב"ם וקראו לזה מתוצרת איראן בשם חדש. במקביל פורסם סרטון של הכטב"ם בזמן טיסה.
מאפיינים
הכטב"ם בנוי בתצורת "כנף מעופפת" (ללא זנב מטוס) ומסוגל לשאת חימוש של 4 פצצות מונחות. ייעודו הוא ריגול ותקיפה. מוטת כנפיו כ-26 מטר (85 רגל) ואורכו 4.26 מטר (14 רגל).
שירות מבצעי
שימוש מתועד ראשון בכטב"ם שייתכן מבוסס על הסאעקה מדגם שאהד 141 נעשה בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן (פברואר 2018): ב-10 בפברואר 2018 חדר המל"ט לשטח ישראל באזור בקעת הירדן והופל על ידי מסוק קרב AH-64D אפאצ'י לונגבו "שרף" של טייסת 113. שבריו נאספו על ידי צה"ל לצורך ניתוח טכנולוגי. הכלי מתואר כבעל "חתימה נמוכה", ועם זאת חיל האוויר הישראלי הצליח לגלותו ולעקוב אחריו כל הדרך לתוך ישראל. חודשיים לאחר ההפלה פורסם שהכטב"ם נשא עליו חומר נפץ וכי מטרתו הייתה לבצע פעולת חבלה בשטח ישראל.
במהלך מרץ 2021 יירט חיל האוויר שני מל"טים שהיו בדרכם לשטח ישראל על ידי מטוסי ״אדיר״. המל"טים שיורטו היו מסוג "שאהד 197" בדרך להעברת אמל"ח לארגון הטרור חמאס. על פי נתיבי הטיסה, ההערכה היא כי יעד ההעברה היה שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
ניר דוד (תל-עמל)
נִיר דָּוִד (תֵל-עָמָל) הוא קיבוץ בעמק בית שאן, השייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
מקור השם
ב-1936 הוקם הקיבוץ כשהוא נושא את השם "תל עמל".
במאי 1937 שונה שם היישוב ל"ניר דוד", על שמו של דוד וולפסון, שכיהן כנשיא השני של ההסתדרות הציונית. זאת בעקבות תרומה כספית של צאצאיו של וולפסון, אשר שימשה לבניית חדר האוכל בקיבוץ. עם זאת, האזכור המקורי לשמו של הקיבוץ הוא במקרא בספר מלכים א', פרק י"א, פסוק ל"ו:.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הושב לשם הקיבוץ שמו הקודם, "תל עמל", והוא נקבע כ"ניר דוד (תל-עמל)".
שנות ה-30
ראשוני הקיבוץ היו ממייסדי תנועת השומר הצעיר בארץ ישראל ומבוגריה הראשונים. עם גרעין מייסדי הקיבוץ נמנו שמואל שריג, נפתלי גולומב, פרץ מרחב, אברהם יפה ושלמה גור. בשנת 1932 הם הקימו בין שכונת בורוכוב בגבעתיים לשכונת נחלת יצחק את קיבוץ ארצישראלי א'. בשנת 1933 הצטרפו אליהם חברי קיבוץ מסד שעלו מגליציה שבפולין. הגרעין המאוחד נקרא "תל-עמל" וחבריו קיבלו הכשרה בחדרה, ברמת גן, בחיפה, בקיבוץ מרחביה וביישובים נוספים.
בשנת 1934 שלח הקיבוץ לבקעת בית שאן קבוצת חורשים לעבודה בהכשרת אדמות עבור קרן קיימת לישראל. חברי תל-עמל שנשלחו למקום נדהמו מן העזובה, ופנו למחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית שנענתה באהדה, אך באזהרה מפני תקוות מופרזות, שכן עוד לא גויסו הכספים לקניית הקרקעות, וגם הבדואים ששכנו באזור הקשו על גאולת קרקע משמעותית, במכרם חלקות קטנות ומפוזרות.
חברי הקיבוץ התגייסו לגיוס הכספים עבור רכישת הקרקעות, ושכנעו את אנשי הפדרציה הציונית בדרום-אפריקה לתרום. אלה התנו תנאי, שהיישוב הראשון בבקעת בית-שאן ייקרא על שמו של דוד וולפסון, נשיאה השני של ההסתדרות הציונית. חיים שטורמן ומשה גולדנברג עסקו ברכישת הקרקעות כנציגי הקק"ל מול הבדואים, בדחיפתו של יוסף ויץ.
עד פרוץ המרד הערבי הגדול עיבדו חברי תל עמל אדמות אלה, אשר הועברו מאוחר יותר ליישובים שעלו על הקרקע בבקעת בית שאן. בשנת 1935 עבר הקיבוץ לבית אלפא, שם שהה עד לעלייה על הקרקע. כשלושים מבין מאה חברי הקיבוץ עסקו בניסויים חקלאיים באדמות המיועדות לקיבוץ וניסו למצוא גידולים ושיטות עיבוד המתאימים לאדמות הסיד המלוחות והשחונות. שבעים החברים האחרים התפזרו בארץ כפלוגות עבודה שעסקו בעבודות בנייה, סלילת כבישים, קידוח בארות, חפירת בורות לעמודי חשמל ואחרות.
באוגוסט 1935 משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, לחץ ותבע לזרז את ההתיישבות באזור עמק בית שאן.
יישוב "חומה ומגדל" ראשון
באפריל 1936, שרפו ערביי העמק את שדה החיטה ואת האוהלים באתר ההתיישבות.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 החלו התנכלויות לעובדים בשדות, הוצתו יבולים ורכוש, הגישה לשדות הפכה מסוכנת ואנשי תל עמל חששו מאבדן אדמותיהם. ועדה של חברי הקיבוץ בראשותו של שלמה גור גיבשה תכנית להקמת ישוב מבוצר תוך יום. עיקריה של התכנית היו: הכנה מראש של חלקי מבנים, מגדל וחומות מעץ; העברתם בסתר אל המקום המיועד והקמתם בעזרת מתנדבים מישובי הסביבה. התכנית קיבלה את אישור מטה ההגנה והשיטה נוסתה לראשונה בתל עמל.
החידוש העיקרי בתכניתו של גור היה דווקא מהירות ההקמה, שכן היה צורך להעמיד הכל ביום אחד, בטרם יתעוררו פרעות מצד הערבים או הבריטים. לכן, כל המרכיבים, כולל הקירות, החצץ והמגדל, הוקמו מספר ימים קודם לכן בחצר קיבוץ בית אלפא. בבוקר העלייה לקרקע הם הועמסו, מפורקים, על-גבי משאיות ויצאו לכיוון תל-שוק.
הקמת הקיבוץ
ביום כ"ו בכסלו ה'תרצ"ז, 10 בדצמבר 1936, בחג החנוכה, נערך מבצע העלייה על הקרקע. השתתפו בו כ-130 איש, מהם 100 חברי הקיבוץ וכ-30 נוטרים מיישובי עמק יזרעאל המזרחי. עם עלות השחר יצאו האנשים והציוד בשיירה מבית אלפא אל אתר היעד. לאחר הגעתם נפרק הציוד והחלה הקמתם של החצר והמבנים. עד רדת החשכה הסתיימה בנייתם של חצר בגודל 35X35 מטר המוקפת בחומת עץ כפולה עם מילוי חצץ, עמדות ממוגנות בשתיים מפינות החומה, מגדל תצפית וקשר, וצריפים המיועדים למגורים, לחדר האוכל ולאחסון הציוד. בלילה נשארו במקום 35 חברים, בשל המקום המוגבל, והשאר חזרו לבית אלפא. ב-16 בדצמבר 1936, שישה ימים לאחר המבצע, ביקרו יוסף ויץ ואברהם הרצפלד בתל-עמל.
באביב 1937 אימצו מוסדות היישוב את השיטה והיא הפכה לאסטרטגיה התיישבותית. עד סוף 1939 הוקמו עשרות ישובי "חומה ומגדל" נוספים.
עיבוד הקרקעות
ניר דוד הוא היישוב העברי הראשון שהוקם בבקעת בית שאן ולכן לא היה ניסיון קודם בהתמודדות עם תנאי הסביבה (אדמה דלה ומלחה, מים מלוחים, אקלים קשה, שחון ומועט גשמים). בשנים הראשונות שימש הקיבוץ כתחנת ניסיונות בפיתוח ענפי המטעים, השלחין והמדגה. לאחר המאורעות השתפר מצב הביטחון והקיבוץ התרחב מעבר לגבולות המחנה.
שנות ה-40
בשנת 1944 הוקם בקיבוץ המוסד החינוכי גלבוע. לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בקיבוץ כמאה מחברי תנועת השומר הצעיר מפולין ומרוסיה, חברי גרעיני ההכשרה "בחזית" ו"במנהרה". במהלך השנים נקלטו בקיבוץ חברות נוער וכן קבוצות מצ'כוסלובקיה, מאיטליה, משווייץ, מארגנטינה, מאוסטריה וממקומות נוספים.
שנות ה-50
בשנת 1952 הוקם מפעל "מוצרי מתכת ניר דוד" העוסק בייצור ושיווק ציוד לחקלאות ולגינון.
שנות ה-80
בשנת 1985 הוקם מפעל "נירעותק" לציפוי נייר העתקה. בשנת 1989 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית.
שנות ה-90
בשנת 1992 נפתח ענף התיירות. בשנת 1993 נחנך בסמוך לקיבוץ מרכז חינוכי ושיחזור של אתר "חומה ומגדל".
שנות ה-2000
בספטמבר 2003 הופרט חלק גדול מהשירותים והקיבוץ עבר להתנהל לפי "המודל המשולב". בשנת 2008 נבנתה הרחבה קהילתית.
בשנת 2009 נערכו שינויים נוספים באורחות החיים והופעל מודל "רשת ביטחון".
נחל עמל
בין בתי הקיבוץ זורם נחל עמל (המכונה "האסי"), וממערב לקיבוץ נמצא גן השלושה (ה"סחנה"), שבו המעיין ממנו נובע הנחל. גן השלושה היה שייך לשטח הקיבוץ מאז שנת 1936, ופותח על ידי החלוצים והחברים.
בתוך שטח הקיבוץ עוברים ארבעה גשרים בין שתי גדות הנחל.
החל מ-2012 מתנהל מאבק ציבורי בישראל למען מתן גישה חופשית לציבור, לקטע מנחל עמל, העובר בשטח קיבוץ ניר דוד, המאבק על נחל האסי.
שדרת הדקלים
בין מזכירות הקיבוץ לנגריה, חולשת שדרת דקלים מסוג תמר קנרי שנשתלו בשנת 1938 על ידי בוגרי בית הספר החקלאי "מקווה ישראל", שהיו חלק ממייסדי הקיבוץ. השתילים נתרמו על ידי מנהל מקווה ישראל, אליהו קראוזה.
אזכורים בתרבות
שירים:
טלוויזיה:
בדיקות קופסה לבנה
בדיקות קופסה לבנה (באנגלית: Whitebox testing) הן בדיקות תוכנה המתייחסות למבנה הפנימי של הרכיב או המערכת.
בניגוד לבדיקות קופסה שחורה, שמטרתן היא לבדוק את קיום הדרישות של הרכיב, בדיקות קופסה לבנה בודקות את נכונות החלקים הפנימיים של הרכיב. הבדיקות מבוססות על קוד המקור, ולכן נכתבות בעיקר על ידי מתכנתים, ולא על ידי בודקי קוד. בדיקות קופסה לבנה נעשות בעיקר ברמת בדיקות יחידה, אך יכולות להתבצע גם ברמת בדיקות אינטגרציה ובדיקות נסיגה.
טכניקות הבדיקה
השאיפה היא לכתוב סט בדיקות שיוודאו את נכונות כל הקוד ברכיב. הבדיקות נכתבות מול הקוד, ומסתמכות על הידע של הבודק וההבנה שלו בלוגיקת הרכיב. באופן כללי, הבודק בוחר קלט שיבדוק חלק מסוים בקוד, ומשווה אותו עם הפלט שהוא מצפה לקבל. כדי להעריך את היקף הבדיקות שכתבנו, נשתמש במדדי כיסוי קוד.
דרך טובה להתחיל היא להבטיח כיסוי שורות קוד מרבי, שכל שורת קוד תרוץ פעם אחת לפחות. לצורך כך, אפשר להיעזר בתרשימי זרימה של הרכיב, ולכתוב בעזרתם בדיקה לכל מסלול אפשרי. שיטה זו נקראת "בדיקת מסלולי בסיס", והיא מספקת מספר מינימלי של בדיקות שצריך לקבלת כיסוי שורות קוד מקסימלי.
בנוסף לכיסוי שורות קוד, חשוב גם לבדוק תקינות לולאות שמופיעות בקוד. בדיקת לולאות היא בדיקה שמריצה קלטים הבודקים לולאה מסוימת בקצוות שלה ובטווח הפעולה שלה.
יתרונות וחסרונות
יתרונות:
חסרונות:
אוטומציה
כיום, ישנם מספר כלים לייצור אוטומטי של בדיקות קופסה לבנה. כלי אוטומציה כמו Pex יודעים לנתח את הקוד ולמצוא ערכי קלט מייצגים שיאפשרו מעבר במסלולים שונים בקוד.
אבטחת תוכנה
בהקשר של בדיקות חדירות, שהן בדיקות שנעשות למערכת כדי לחפש חולשות אבטחה, בדיקות קופסה לבנה מהוות בדיקות בהן לתוקף יש את כל המידע על המערכת.
תאודור פוקס
תאודור פוקס (ברומנית: Theodor Fuchs; 4 בפברואר 1873 – 9 במאי 1953) היה פסנתרן, מלחין, מורה ומבקר מוזיקה רומני ממוצא יהודי, יליד סלובקיה.
ביוגרפיה
תאודור פוקס נולד בששטין (סאסין), בסלובקיה אז חלק מממלכת הונגריה - באימפריה האוסטרו-הונגרית במשפחת מוזיקאים ממוצא יהודי. אביו קיבל משרת זמר ברומניה והתיישב בה עם משפחתו. הילד הצטיין בכישוריו המוזיקליים וכבר בגיל 7 התקבל בקונסרבטוריון למוזיקה של בוקרשט, בו היה בשנים 1880–1884 תלמידם של אדוארד ואכמן ושל מ. איליאסקו. בהמשך למד בשנים 1884–1893 באקדמיה למוזיקה של וינה.בווינה היה תלמידו של אלפרד גרינפלד וסיים בהצטיינות את כיתת הפסנתר כמו כן לימודי הרמוניה, קונטרפונקט והלחנה. בתום לימודיו בשנים 1892–1893 היה פוקס מנצח בבתי התיאטרון והאופרה בעיירות לאובן וברוק באוסטריה. בשובו לרומניה בשנים 1893–1901 לימד מוזיקה ופיתוח קול בעיר גאלאץ,. הוא לימד כמורה לפנסתר, תיאוריה וסולפג' והרמוניה בבית הספר התיכון על שם וסילה אלכסנדרי. עם תלמידיו נמנה המלחין יונל פרניק. פוקס היה למשך תקופה פסנתר החצר של המלכה אליסבטה של רומניה וחבר ברביעיית "כרמן סילבה" של המלכה.
בשנים 1903-1901 היה פוקס מנהל מייסד של אגודת חובבי המוזיקה הקלאסית בבוקרשט. בשנים 1909–1911 הוא לימד נגינת פסנתר באקדמיה למוזיקה ולאמנות הבמה על שם תאודור סטוינסקו בבוקרשט. כפסנתר היה פוקס הפסנתר המלווה המועדף של ג'ורג'ה אנסקו שניגן איתו מוזיקה קאמרית. כמו כן ליווה פוקס את דימיטריה דיניקו וגם כן סולנים זרים רבים שהופיעו ברומניה, ביניהם פריץ קרייזלר, ז'אק טיבו, ברוניסלב הוברמן, קרל פלש, מישה אלמן, פרנטישק אלואיס דרדלה פלוריצל פון רויטר, סוקרטה בארוצי ואחרים.
פוקס פרסם כרוניקות מוזיקליות, מאמרי רוויו, ומאמרי עיון בכתבי העת " „Arta muzicală” (האמנות המוזיקלית) שהוא ערך בשנים 1912-1911,ב - Tribuna muzicală (ב־1909), בעיתון Bukarester Tagblatt הקרוי ברומנית Gazeta Bucureștilor„ (1918-1916) ב,Tribuna Muzicală ב-Rumänischer Lloyd ( ו-1907–1916, 1918). תאודור פוקס חיבר גם ספרי לימוד. בשנת 1913 היה בחבר השופטים של העונה הראשונה של התחרות הלאומית להחלנה על שמו של ג'ורג'ה אנסקו. עוד בשנת 1900 תאודור פוקס ניגן את בכורת הפנטזיה לפסנתר ותזמורת מאת אנסקו שהוקדשה לו על ידי המלחין. קיים מידע לפיו בימי הדיקטטורה בצבאית-פשיסטית של יון אנטונסקו (1944-1940) ג'ורג'ה אנסקו פנה לגנרל אנטונסקו ולוועדה להתבוללות היהודים, על מנת להגן על ידידו, תאודור פוקס, מפני ההשלכות של החוקים והאמצעים שאימצו השלטונות נגד היהודים ברומניה. תאודור פוקס נפטר בשנת 1953. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
קישורים חיצוניים
A.I.Ivela - Dicționar muzical ilustrat, Editura Alcalay, București 1927 (אאוג'ן צ'ורטין - ארבעה מכתבים לא ידועים של אנסקו, מזוהים, מפורסמים, מבוארים ומוחזרים ליצירתו) בעיתון "דילמה וקה " ("החידה הישנה") 2 בפברואר 2022
הנס-הרמן הופה
הנס-הרמן הופה (גרמנית: Hans-Hermann Hoppe; נולד ב-2 בספטמבר 1949) הוא כלכלן מהאסכולה האוסטרית והוגה ליברטריאני אנרכו-קפיטליסטי אמריקאי ממוצא גרמני. הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת נבאדה, עמית בכיר במכון מיזס, והמייסד והנשיא של אגודת הרכוש והחופש (PFS).
הופה מזדהה כליברטריאן שמרני-תרבותי. דבריו על זכויותיהם של בעלי הקרקעות להקים קהילות פרטיות, שמהן הומוסקסואלים ומתנגדים פוליטיים עשויים להיות "מוסרים פיזית" ("Physically Removed"), עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הליברטריאנית ובקרב עמיתיו של הופה בבית הספר לעסקים של UNLV, הופה הסביר שהסרה פיזית משמעותה התעלמות ולונטרית לא אלימה. הופה מעורר מחלוקת גם בשל תמיכתו במגבלות על הגירה, עמדה שלטענת מבקריו מתנגשת עם ליברטריאניזם ועם מה שהם מכנים "אנרכיזם ליברטריאני".
חייו
הופה הוא יליד העיירה פיינה שבסקסוניה התחתונה במערב גרמניה, ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת חבל הסאר. את לימודי התואר השני והדוקטורט ביצע באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ולאחר מכן, בשנים 1976–1978, היה עמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
משנת 1986 ועד לפרישתו בשנת 2008 היה פרופסור בבית הספר לעסקים באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס. הוא עמית במכון מיזס, שאחראי לפרסום חלק ניכר מכתביו, וערך פרסומים רבים של המכון.
הופה מציין כי מארי רות'בארד היה מורו ורבו. אחרי שקרא את כתביו ואימץ את השקפותיו הפוליטיות, עבר מגרמניה לניו יורק כדי לעבוד במחיצתו, ולאחר מכן הלך בעקבותיו ללאס וגאס. לפי הופה, בעשור שקדם למותו של רות'בארד ב-1995, רות'בארד היה עבורו חבר הקרוב אליו כמו אב.
אגודת הרכוש והחופש
בשנת 2006, ייסד הופה את "אגודת הרכוש והחופש" (Property and Freedom Society), כתגובת נגד ל"אגודת מונט פלרין" שייסדו מילטון פרידמן, מיזס ופרידריך האייק, שאותה החשיב ל"סוציאליסטית". ביום השנה החמישי של האגודה, ציין הופה את מטרותיה:"מצד אחד, היה זה כדי להסביר ולהבהיר את הדרישות המשפטיות, הכלכליות, הקוגניטיביות והתרבותיות לצורך יצירת סדר טבעי חופשי וחסר מדינה. מאידך גיסא, היה צורך לחשוף את המדינה ולהציג אותה כפי שהיא באמת: מוסד המנוהל בידי כנופיות של רוצחים, שודדים וגנבים, תועמלנים, חוטאים, נוכלים, שקרנים, ליצנים, שרלטנים ואידיוטים שימושיים – מוסד המלכלך והורס כל דבר שהוא נוגע בו." האגודה אירחה כנסים הכוללים דוברים מהאלט-רייט ולאומנים לבנים כמו ריצ'רד ספנסר ופיטר ברימלו.
דמוקרטיה
הופה מציע חלופות ופתרונות, כגון פרישה, ביזור הממשל, ו"חופש מלא של חוזים, עיסוק, מסחר והגירה". הופה טוען כי מונרכיה תוכל לשמור על חירויות הפרט בצורה יעילה יותר מאשר דמוקרטיה.
ב-2013 עמד הופה על היחסים בין הדמוקרטיה והאומנות וסיכם כי "הדמוקרטיה מובילה לחתרנות ולבסוף להיעלמות מושג היופי ורמת היופי האוניברסלית. היופי מוצף ושוקע על ידי 'אמנות מודרנית', לכאורה."
וולטר בלוק, עמיתו של הופה במכון מיזס, טוען שדיוניו של הופה שופכים אור על "התרחשויות היסטוריות, ממלחמות ועד עוני, אינפלציה, ריבית ופשיעה". בלוק מציין כי בעוד הופה מודה כי הדמוקרטיות של המאה ה-21 משגשגות יותר מאשר המונרכיות העתיקות, הוא טוען כי אם אצילים ומלכים היו מחליפים את המנהיגים הפוליטיים של היום, היכולת שלהם לחשוב על רווחתה של המדינה לטווח ארוך הייתה "משפרת את העניינים". בלוק בנוסף מתח ביקורת קטנה על תזותיו של הופה לגבי העדפות הזמן, הגירה והפער בין ליברטריאניזם ושמרנות.
על פי הופה, כבר כארבע שנים לפני פרסום הספר, הכלכלן אלברטו לינץ' מתח ביקורת על התזה של הופה כי המונרכיה עדיפה על הדמוקרטיה. הוא הביא ראיות אמפיריות המראות כי המונרכיות המודרניות נוטות להיות עניות בהרבה מהדמוקרטיות המודרניות. בתגובה ציין הופה כי ככלכלן "מיזסיאני", הוא סבור שתאוריות כלכליות אינן ניתנות ל"הפקה או להפרכה בידי נתונים היסטוריים".
דמוקרטיה: האל שהכזיב
בספרו "דמוקרטיה: האל שהכזיב" פורש הופה על פני שלושה עשר מאמרים את השקפתו לגבי דמוקרטיה. הספר בוחן את הדמוקרטיות המודרניות לאור כשליהן הבולטים והשונים, שלדעת הופה כוללים עלייה בשיעורי האבטלה, הרחבת החוב הציבורי, ומערכת רווחה הגורמת למלכודות רווחה ולחדלות פירעון.
לטענתו, הסיבה לכישלונותיה של הדמוקרטיה היא קבוצות הלחץ הדורשות הוצאות ממשלתיות גבוהות, תקנות ומיסים. הוא מציע פתרון בדמות הקטנת הממשל, או במילים אחרות "העברת השליטה על העושר המולאם מממשל גדול ומרכזי – לממשל קטן, אזורי, שיספק חופש חוזים, וסחר והגירה חופשיים לחלוטין".
הופה מאפיין את הדמוקרטיה כ"ממשלה בבעלות ציבורית", ואותה הוא משווה למלוכה שהיא "ממשלה בבעלות פרטית" – ומסיק כי מונרכיה עדיפה; עם זאת, הופה שואף להראות כי הן מונרכיה והן דמוקרטיה הן מערכות לקויות לעומת המבנה המועדף בעיניו שיכול לקדם את הציוויליזציה – מה שהוא מכנה "הסדר הטבעי", מערכת נטולת מיסוי ומונופולים כפויים, שבה מערכות משפט מתחרות זו בזו באופן חופשי על ליבם והעדפותיהם של האזרחים הריבוניים. בהקדמה לספר הוא מפרט שמות שונים ששימשו במקומות אחרים כדי לתאר את אותו הדבר, כגון "אנרכיית סדר", "אנרכיית רכוש פרטי", "אנרכו-קפיטליזם", "ממשל עצמי", "חברה (society) של משפט פרטי", ו"קפיטליזם טהור".
כותרת הספר היא רפרנס לספר מ-1949, "האלוהים שנכשל", שבו שישה סופרים קומוניסטים לשעבר מתארים את ניסיונם והתפכחותם מהשיטה הקומוניסטית.
גירוש הומוסקסואלים ודיסידנטים
בספרו מתאר הופה ​​חברה ליברטריאנית לחלוטין של "קהילות אמנה", המורכבות מתושבים שחתמו על הסכם המגדיר את אופייה של הקהילה. הופה כותב: "תהיה מעט מאוד 'סובלנות' או 'פתיחות' שיקרות כל כך לליבם של לליברטריאנים שמאלנים. במקום זאת, נהיה על הדרך הנכונה לשקם את חופש ההתאגדות ואת ההדרה הנגזרת ממוסד הרכוש הפרטי". הוא כותב כי בעיירות וכפרים יוכלו להיות שלטי אזהרה בנוסח "אין כניסה לקבצנים, בטלנים, או חסרי בית, וגם – אין כניסה להומוסקסואלים, משתמשים בסמים, יהודים, מוסלמים, גרמנים, או בני שבט זולו".
הופה מוסיף וכותב: "באמנה שנחתמה בין בעל הקרקע ובין דיירי הקהילה למען הגנת רכושם הפרטי, לא קיימת זכות לחופש דיבור (בלתי מוגבל), אפילו בשטח הנכס שלו אין לדייר זכות לחופש דיבור בלתי מוגבל. אדם יכול לטעון אינספור דברים ולקדם כמעט כל רעיון תחת השמש, אבל מטבע הדברים אין לאף אחד רשות להציג ולקדם רעיונות שמנוגדים למטרת האמנה עצמה – שמירה והגנה על הרכוש הפרטי – רעיונות כגון דמוקרטיה וקומוניזם. לא יכולה להיות סובלנות כלפי דמוקרטים וקומוניסטים בסדר חברתי ליברטריאני. הם יצטרכו להיות מופרדים פיזית ומסולקים מן החברה. באופן דומה, באמנה שנוסדה לצורך הגנה על משפחה וקרובי משפחה, לא תהיה שום סובלנות כלפי אלה שנוהגים לקדם סגנונות חיים שאינם עולים בקנה אחד עם מטרה זו. הם – המטיפים לסגנונות חיים חלופיים, לא-משפחתיים ולא מרוכזים סביב קרובי משפחה, כמו למשל הדוניזם אינדיבידואלי, פרזיטיות, סגידה לטבע ולסביבה, הומוסקסואליות, או קומוניזם – יצטרכו אף הם להיות מוסרים פיזית מהחברה, אם בכוונתנו לשמור על הסדר הליברטריאני."
וולטר בלוק כתב כי קביעתו של הופה הקוראת להרחקה פיזית של הומוסקסואלים ואנשים נוספים מקהילה פוליטית ליברטריאנית "קשה מאוד ליישוב עם ליברטריאניזם. זאת משום שבחברה חופשית תמיד תהיה אפשרות שבני קבוצות שונות ייטו להתקבץ באזורים גאוגרפיים מסוימים, ואולי אפילו יהיו להם אמנות קשיחות שאוכפות דרישות צודקות, ומגבלות על חופש הדיבור. ... בחלק מהקבוצות האלה יהיה אסור להזכיר בחיוב יוזמה חופשית, קפיטליזם, רווחים וכו'. איזו סיבה יש לזהות ליברטריאניזם דווקא עם הקבוצות שתומכות בקפיטליזם ולא עם הקבוצות שמתנגדות לו? ... בנוגע להומוסקסואליות, זה בהחלט אפשרי שבאזורים מסוימים של הארץ, למשל גותהאם וסן פרנסיסקו, הומוסקסואליות תהפוך לחובה והטרוסקסואליות תיאסר לחלוטין. אם זה יבוצע באמצעות חוזה, זכויות קניין פרטי, אמות מידה מגבילות, זה יהיה תואם לחלוטין לקוד המשפטי הליברטריאני".
הגירה
הופה הוא אומנם אנרכיסט מוצהר, המעדיף לבטל את מדינת הלאום, אבל הוא סבור כי כל עוד קיימות מדינות, עליהן להטיל הגבלות על ההגירה. הופה השווה את ההגירה החופשית ל"אינטגרציה כפויה" הפוגעת בזכויותיהם של עמים ילידיים, שכן אם הקרקע הייתה בבעלות פרטית, ההגירה לא הייתה מתרחשת ללא הפרעה אלא רק בהסכמת בעלי הרכוש הפרטיים.
וולטר בלוק, עמיתו של הופה ממכון מיזס, מאפיין את הופה כ"אקטיביסט נגד הגירה פתוחה", הטוען כי למרות שכל הרכוש הציבורי "נגנב" על ידי המדינה ממשלמי המיסים, המדינה מגדילה מאוד את העוול בכך שהיא מאפשרת למהגרים להשתמש ברכוש [ציבורי], ובכך "פולשת" עוד יותר אל זכויות הקניין הפרטי של הבעלים המקוריים.
סיימון גונזל, סופר ליברטריאני נוסף, טוען כי תמיכה בתפקיד לגיטימי של המדינה כשומר סף של ההגירה אינה מתיישבת עם האנרכיזם הליברטריאני של רות'בארד והופה.
לגבי מגבלות הגירה ספציפיות, הופה טען כי מדיניות ראויה תחייב את המהגרים לארצות הברית להציג מיומנות באנגלית בנוסף ל"ביצועים אינטלקטואליים מעל הממוצע, מבנה אישיות, וכן מערכת ערכים תואמת". הדרישות הללו יביאו, לטענתו, ל"הטיית הגירה פרו-אירופאית". חוקר מדע המדינה, ג'ייקוב הורנברגר, סבר שמבחן ההגירה שהוצע על ידי הופה יהיה ככל הנראה מוטה נגד מהגרים מאמריקה הלטינית.
אתיקה ותאוריית "האתיקה של שימוש בטיעונים"
בגיליון הבא, פרסם המגזין את הערותיהם של עמיתיו של הופה, וביניהם עמיתו והחבר במכון מיזס, מארי רות'בארד. רות'בארד כתב כי התאוריה של הופה היא "פריצת דרך מסנוורת לפילוסופיה פוליטית בכלל ולליברטריאניזם בפרט", ושהופה, "הצליח להתעלות מעל הדיכוטומיה המפורסמת של מצוי-רצוי ועובדה מול ערך, דיכוטומיה שפקדה את הפילוסופיה מאז ימי הסכולסטים, שהביא את הליברטריאניזם המודרני למבוי סתום ומייגע".
עם זאת, רוב עמיתיו של הופה שנסקרו על ידי המגזין דחו את התאוריה שלו. בתגובה, הופה הגדיר את מבקריו כ"תועלתנים".
עמיתו במכון מיזס, פרופסור לפילוסופיה רודריק לונג קבע כי הנוסחה הא-פריורית של הופה שוללת את העיקרון הבסיסי של הפרקסאולוגיה המיזסיאנית. בנוגע לסוגיית התועלתנות, לונג כתב כי "אם הטיעון של הופה היה עובד, זה היה מחייב אותנו להכיר בזכויות הליברטריאניות ולכבדן ללא קשר למטרותינו – אבל כפרקסאולוג, אני מתקשה לראות איך ניתן להצדיק דרישה מעשית כלשהי מלבד במבנה של מטרה-ואמצעים".
מלחמת עיראק ומדיניות חוץ
הופה התנגד בראיון בשנת 2002 לפלישה אפשרית לעיראק (שהתרחשה מאוחר יותר ב-2003), וביקר את מדיניות החוץ ההתערבותית, וקבע כי "אם נתערב בענייני חוץ, אל נתפלא אם מלבד כמה חברים ניצור גם הרבה אויבים."
בית העירייה החדש של ויסבאדן
בית העירייה החדש (בגרמנית: Neues Rathaus) הוא בית עירייה בכיכר הארמון שבמרכז העיר ויסבאדן, מדינת הסן שבגרמניה. בבניין נמצאים מועצת העיר, משרדי ראש העיר וכן חלק מהאדמיניסטרציה. בשנת 1887 הועברו הרשויות מבית העירייה הישן לבניין החדש.
הבניין נבנה בין השנים 1883–1887 בסגנון נאו-רנסאנס על ידי גאורג האובריסר, שבנה בסגנון הנאו-גותי את בית העירייה החדש של מינכן ואת בית העירייה על שם הקדוש יוהאן בזארבריקן. את רוב שטחו של המרתף מאכלסת מסעדה בשם "Ratskeller".
סאבלט (סרט)
בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שנערך בתאריכים 10–20 בדצמבר 2020, הסרט "סאבלט" הוקרן כסרט הפתיחה של הפסטיבל.
תקציר העלילה
מייקל (ג'ון בנג'מין היקי) הוא עיתונאי וסופר אמריקאי והומוסקסואל נשוי בן 55, המסקר את תחום התיירות בערים הגדולות בעולם עבור הניו יורק טיימס, המגיע לתל אביב לחמישה ימים בלבד ומסבלט חדר בדירה בדרום העיר, בה מתגורר תומר (ניב ניסים), קולנוען צעיר ומקומי, היוצר סרטי אימה אירוטיים בהשתתפות חבריו דריה (ליהי קורנובסקי) וגיא (עמרי לוקאס). לאחר שמייקל מגלה כי תומר מסבלט את דירתו בשל מצוקה כלכלית, הוא מזמין אותו להישאר בדירה ולשמש לו כמדריך טיולים לתל אביב. לאחר מספר ימים, בהם השניים מתיידדים, הם נוסעים לבקר את מלכה (מיקי קם), אמו של תומר, בקיבוץ בו נולד וגדל. במהלך ארוחת ערב משותפת, מייקל מספר להם שחצי שנה קודם לכן, הליך פונדקאות בו החל עם בן-זוגו דייוויד (פיטר ספירס) הסתיים בלידה שקטה של התינוקת, וכעת הוא מרגיש שהוא ודייוויד כבר מבוגרים מדי מכדי להפוך להורים.
תגובות וביקורות
דייוויד רוני, מההוליווד ריפורטר, כתב: "איתן פוקס מספר ברגישות, באיפוק ובחושניות רוחשת סיפור חוצה דורות של התעוררות רגשית". יעל שוב ממגזין Time Out כתבה כי הסרט "זורם די בנעימים, ויכול להיות שצופים זרים אכן ימצאו בו עניין אנתרופולוגי מסוים, אבל הוא מסתיים בלי להשאיר עקבות". נתנאל שלומוביץ כתב כי "במקום אמירה משמעותית, "סאבלט" מתרפק על העבר ומספק נרטיב שמרני וזהיר, שמתאמץ לא להכעיס אף אחד".
כ"ז בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ז תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום שלישי או ביום חמישי, או פרשת בראשית אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או ביום שני.
קו נורת'רן
היווצרות הקו
"רכבת העיר ודרום לונדון" היא הרכבת התחתית הראשונה שהייתה בקו עמוק שנבנתה תחת פיקוחו של ג'יימס הנרי גרייטהד, שהיה, בין היתר אחראי עם פיטר ו. ברלו (מהנדס בריטי) על הטאוור סאבוואי. הקו היה הראשון מקווי הרכבת התחתית של לונדון שנבנה על ידי קידוח עמוק מתחת לפני הרחוב וכן הראשון שהופעל באמצעות מתח חשמלי. הרכבת נפתחה בשנת 1890 ונסעה בין תחנת הרכבת התחתית סטוקוול לתחנת הרכבת התחתית רחוב קינג ויליאם (שכיום איננה בשימוש). מיקום התחנה היה לא נוח וחסר יכולת להתמודד עם תנועת החברה כך שבשנת 1900 נפתח מסלול חדש לתחנת הרכבת מורגייט דרך תחנת הרכבת בנק-מוניומנט.
פיונה מוטסי
פיונה מוטסי (באנגלית: Phiona Mutesi; נולדה בסביבות 1996 בקאטווה, שבקמפלה) היא שחמטאית חובבת מאוגנדה, שזכתה שלוש פעמים באליפות הנוער לנשים בשחמט של אוגנדה והשתתפה בארבע אולימפיאדות שחמט. הספר מלכת קאטווה והסרט שנעשה על בסיסו מספרים את סיפורה.
נכון ליולי 2019, מדורגת במקום השישי בין הנשים באוגנדה לפי מד כושר.
רקע
פיונה מוטסי גדלה בשכונת קאטווה, שכונת העוני הגדולה ביותר בקמפלה. בסביבות גיל שלוש מת אביה מאיידס. אחותה הגדולה, ג'וליה, נפטרה לאחר מכן מסיבות לא ידועות. מוטסי נשרה מבית הספר בגיל תשע משום שמשפחתה לא הייתה יכולה להמשיך לשלם על לימודיה, ומכרה תירס בשוק הרחוב בקאטווה. לאחר מכן הלכה בעקבות אחיה, ובאמצעות פרויקט שמנוהל על ידי ארגון נוצרי לקידום ספורט היא הצטרפה למועדון השחמט בניהולו של רוברט קטנדה.
מאוחר יותר, אחרי שהתגלה כשרונה כשחמטאית, חזרה מוטסי ללימודים.
בשנת 2017 קיבלה מלגת לימודים מאוניברסיטת נורתווסט בקירקלנד, שבוושינגטון, עברה להתגורר בארצות הברית והתחילה את לימודיה באוניברסיטה.
קריירת שחמט
בשנת 2010 מוטסי השתתפה באולימפיאדת השחמט בחנטי-מנסיסק, שברוסיה, ומשכה את תשומת לבו של העיתונאי טים קרותרס, שפרסם כתבה אודותיה בכתב העת ESPN.
בשנת 2012 היא זכתה באליפות הנערות של אוגנדה בפעם השלישית.
ב-2012 הוענקה למוטסי ואייבי אמוקו דרגת מועמדת לאמן לנשים, לאחר שהשיגו את התוצאה הנדרשת של 50% באולימפיאדת השחמט באיסטנבול, טורקיה. בכך הן היו לנשות אוגנדה הראשונות שזכו בתואר שחמט. באותה שנה היא הייתה לאישה הראשונה שניצחה בקטגוריה הפתוחה באליפות השחמט לנוער הלאומית של אוגנדה.
ב-2013 היא הגיעה לגמר באליפות הנוער של אוגנדה, וזכתה בקטגוריית נשים מתחת לגיל 20.
מוטסי הצטרפה לקבוצת השחמט באוניברסיטת נורתווסט והתחרתה בטורניר השחמט הבין-אוניברסיטאי הפאן-אמריקאי שנערך בקולומבוס, שבאוהיו, בדצמבר 2017. מוטסי וחברי קבוצתה זכו בתואר "המכללה הקטנה הטובה ביותר" עבור נורתווסט.
נכון לאוגוסט 2018, מוטסי מדורגת במקום החמישי בין הנשים באוגנדה לפי מד כושר.
בתקשורת
בשנת 2010 חברת ההפקות "Silent Images" עשתה עליה סרט תיעודי קצר. ארגון המיסיון לספורט ונצרות (Sports Outreach) באמצעותה למדה והתחרתה בשחמט השתמש בסרט כדי לעורר את עניין חברת וולט דיסני ביצירת סרט אודות סיפורה של מוטסי, אשר יצא לאור ב-2016.
בשנת 2012 יצא לאור ספר על מוטסי, בשם "The Queen of Katwe: A Story of Life, Chess, and One Extraordinary Girl's Dream of Becoming a Grandmaster" מאת טים קרות'רס, כתב הספורט שפרסם אותה לראשונה בתקשורת הבינלאומית.
אולפני וולט דיסני רכשו את הזכויות לסרט של הספר והחלו לפתח אותו ב-2012.
ב-2016 יצא לאור הסרט המבוסס על הספר, ונקרא בישראל "מלכה שחורה", בכיכובם של לופיטה ניונגו ודייוויד אוילאו. מאדינה נלוואנגה מגלמת בסרט את דמותה של מוטסי.
ג'ון דיואי
ג'ון דיואי (באנגלית: John Dewey; 20 באוקטובר 1859 – 1 ביוני 1952) היה פילוסוף, פסיכולוג, ואיש חינוך אמריקאי, שהגותו השפיעה רבות בארצות הברית ובעולם כולו. הוא נחשב אחד ממייסדי האסכולה הפילוסופית הקרויה פרגמטיזם (יחד עם צ'ארלס פירס וויליאם ג'יימס), פורץ דרך בפסיכולוגיה פונקציונלית, ונציג מוביל של התנועה הפרוגרסיבית בחינוך אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורות חייו
דיואי נולד בוורמונט, למשפחה דלת אמצעים. מ-1904 הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
פילוסופיה של החינוך
כפי שניתן לראות בספרו "דמוקרטיה וחינוך", דיואי מנסה לאחד, לבקר, ולהרחיב את הפילוסופיות הדמוקרטיות של החינוך של רוסו ואפלטון. הוא ראה את הפילוסופיה של רוסו כמדגישה יתר על המידה את היחיד, ואת זו של אפלטון כמדגישה יותר מדי את החברה. עבור דיואי, חלוקה זו, בין יחיד לחברה היא חלוקה חסרת משמעות; כמו לב ויגוצקי, הוא ראה את המחשבה ואת היווצרותה כתהליך חברתי. לפיכך, היחיד הוא מונח משמעותי רק כאשר רואים אותו כחלק בלתי נפרד מהחברה, ולחברה אין משמעות מלבד המימוש שלה בחיי היחידים שמרכיבים אותה. אולם, כפי שניתן לראות בספרו המאוחר יותר "חוויה וטבע", דיואי מכיר בחשיבות החוויה הסובייקטיבית של היחיד בהנהגה של רעיונות חדשניים.
עבור דיואי, היה חשוב מאוד שחינוך לא יהיה רק ההוראה של עובדות יבשות, אלא שהמיומנויות והידע שהתלמידים רוכשים יהיו משולבים בחייהם כאזרחים וכבני אדם. בבית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו אלייס הפעילו באוניברסיטת שיקגו, הילדים למדו הרבה מהכימיה, ביולוגיה והפיזיקה הבסיסית על ידי חקירה של תהליכים טבעיים שהם השתמשו בהם תוך כדי בישול ארוחת הבוקר – למידה על ידי עשייה – פעילות שהם ביצעו בכיתות שלהם. היסוד המעשי של הלימוד נבע מקרבתו של דיואי לאסכולה הפרגמטית בפילוסופיה.
רעיונותיו היו פופולריים למדי, אך הם לא הוכנסו בצורה רחבה ועמוקה לשימוש בבתי הספר הציבוריים האמריקאיים, אם כי הערכים שהוא תמך בהם והמושגים שהשתמש בהם היו מקובלים בציבור הרחב. החינוך הפרוגרסיבי (זה שדיואי האמין בו, וכן הצורות הפופולריות יותר שדיואי לא תמך בהן) ננטש במהלך המלחמה הקרה, כאשר המטרה העיקרית בחינוך הייתה ליצור ולשמר אליטה טכנולוגית עבור מטרות צבאיות. אולם לאחר סיום המלחמה הקרה, שב חינוך פרוגרסיבי וחזר בהרבה חוגים התומכים ברפורמה של החינוך, כשדה מחקר פורה.
דיואי והחינוך הפרוגרסיבי
לפי השקפתו של דיואי, אין לאף ערך עדיפות אובייקטיבית על פני ערך אחר ולכן "המדד התקף, היחיד והבלעדי, הוא מידת הפיתוח וההנאה הנלווים לחוויה" וכפועל יוצא "חיי הילד הם המטרה העליונה של החינוך והם גם האמצעי היחיד שלו; אם רק יוסרו המשקעים התרבותיים והדעות הקדומות המעכבות, התפתחותו של הילד תושג על בסיס נטיותיו הפנימיות וכמימוש של סקרנותו המדעית והחוקרת.".
מקובל לחשוב כי החינוך הפרוגרסיבי "נכשל"; ההצדקה של דעה זו תלויה בהגדרה של "נכשל" ושל "פרוגרסיבי"; כמה וריאציות של חינוך זה הצליחו לשנות את פני החינוך כיום, לדוגמה – השימוש הכללי של יועצים חינוכיים. אולם גרסאות רדיקליות רבות של חינוך פרוגרסיבי מעולם לא נוסו, ופעמים רבות הניסויים היו קצרים ובעייתיים. בית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו הקימו באוניברסיטת שיקגו הוא דוגמה טובה לכך. בית הספר נכשל תוך שלוש שנים, דבר שהכריח את דיואי לעזוב את שיקגו. ומיד לאחר מכן הוא ייסד במנהטן את בית הספר לינקולן המפורסם, שגם הוא נכשל.
פרגמטיזם
דיואי היה בן הדור השני לפרגמטיזם, לאחר צ'ארלס סנדרס פירס וויליאם ג'יימס. הוא היה הרבה פחות פלורליסט ורלטביסט מג'יימס. הוא סבר כי ערכים אינם פונקציה של רצון חד פעמי או של אופנה חברתית חולפת, אלא איכות הגלומה באירועים עצמם ("הטבע עצמו הוא עגום ופתטי, מסעיר ומשתוקק" - חוויה וטבע).
בניגוד לג'יימס, סבר דיואי כי ניתן להשתמש בניסויים (חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, פילוסופיים) כהוכחה חותכת לאמת. לדוגמה, ג'יימס הרגיש כי בעבור אנשים רבים שחסרה להם אמונה חזקה במושגים דתיים, החיים האנושיים היו רדודים ולא מעניינים במיוחד, וכי בעוד שלא ניתן להוכיח כי אמונה דתית אחת היא הנכונה, כולנו חייבים לעשות את "קפיצת האמונה" ולהמר על תאיזם, אתאיזם, מוניזם, או כל גרסה דתית אחרת. דיואי, לעומת זאת, בעוד שהוא מכבד את החשיבות של המוסדות והמנהגים הדתיים בחיים, דחה כל אמונה באידיאל קבוע כמו "אל תיאסטי". עבור דיואי, האל היה השיטה של האינטליגנציה בחיים האנושיים: כלומר, חקירה ביקורתית, או, אם נבין את המושג בצורה רחבה מאוד, המדע. כמו הלידה מחדש של הפילוסופיה הפרוגרסיבית של החינוך, תרומותיו של דיואי לפילוסופיה (שהרי הוא היה יותר פילוסוף מקצועי מאשר הוגה חינוכי) גם הם הוכרו מחדש לאחר המלחמה הקרה, כאשר הפרגמטיזם נבחן מחדש על ידי הוגים כוילארד ואן אורמאן קוויין וריצ'רד רורטי.
בגלל ראייתו את העולם בצורה מכוונת תהליכים ובעלת הכרה סוציולוגית עמוקה, לפעמים רואים את הגותו של דיואי כתחליף מוצלח למודרניזם ופוסט מודרניזם גם יחד. פרשנים מהזמן האחרון, כמו ריצ'רד רורטי, לא תמיד נותרו נאמנים למחשבתו המקורית של דיואי, אך עובדה זו עצמה מתאימה מאוד גם לצורת שימושו של דיואי בהוגים שלפניו, וגם לפילוסופיה שלו עצמו – כי בשביל דיואי, דוקטרינות ישנות תמיד מצריכות בנייה מחדש על מנת שיהיו מועילות בהווה.
שמות רבים ניתנו לפילוסופיה של דיואי מלבד "פרוגרסיביזם". הוא כונה אינסטרומנטליסט, אקספרימנטליסט, אמפריציסט, פונקציונליסט ונטורליסט.
נובו ויטבסק
נובו ויטבסק (באוקראינית: Нововітебське) הוא כפר קטן במחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
הכפר נוסד כמושבה חקלאית יהודית בתחילת המאה ה-19, בידי יהודים מאזור ויטבסק, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-550 יהודים, כמחצית מתושביו. בתקופה הסובייטית שימש היישוב כקולחוז יהודי, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-18 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, וכ-300 היהודים שלא הספיקו להימלט ממנו רוכזו בגטו קטן, בו הועסקו בעבודות כפייה.
ב-29 במאי 1942 נרצחו כל יושבי הגטו בבורות ירי מחוץ לכפר, כחלק משואת יהודי אוקראינה. הכוחות הגרמניים עזבו את הכפר בחורף 1944. לאחר המלחמה הכפר יושב באופן חלקי מאוד.
טאראווה
גאוגרפיה
טאראווה מורכב מעשרים וארבעה איונים, מתוכם לפחות שמונה מיושבים. האיון הגדול ביותר (דרום טאראווה) נמתח מבונריקי (הפינה הדרום-מזרחית של האטול) לאורכו של כל הצד הדרומי, מלבד בֶּטְיוֹ. שביל מורם, המכונה השביל היפני, מחבר כעת בין בָּייריקי לבטיו.
העיר הגדולה ביותר, בּיקֶניבֶּאוֹ ושדה התעופה הבינלאומי בונריקי נמצאים בדרום טאראווה.
מנהל
באטול טאראווה ישנן שלוש מועצות מקומיות:
המרכז המנהלי העיקרי של הרפובליקה של קיריבטי נמצא בבייריקי בדרום טאראווה. הפרלמנט מתאסף באיון אָמְבּוֹ, ומספר משרד מנהל נמצאים בבטיו ובביקניבאו.
היסטוריה
תומאס גילברט, רב החובל של הספינה "שארלוט" שבבעלות חברת הודו המזרחית הבריטית, היה האירופאי הראשון לתאר את טאראווה, עת הגיע לשם ב-20 ביוני 1788. רישומיו של גילברט מאותה שנה שרדו עד ימינו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבש האטול טאראווה על ידי היפנים, והחל מ-20 בנובמבר 1943, היה זה מקום התרחשותו של קרב טאראווה העקוב מדם. באותו יום, כוחות חיל הנחתים האמריקני נחתו בטאראווה, וסבלו מאבדות רבות מאש חיילים יפנים, אשר תפסו עמדות מחופרות באיי האטול. הנחתים אבטחו את האיים לאחר 76 שעות של לוחמה עיקשת, עם כ-6,000 הרוגים בשני הצדדים.
כלכלה
באיון בטיו ממוקם הנמל הראשי, ממנו מיוצאים קופרה ופנינים.
המטבע המקומי בקיריבטי הוא דולר אוסטרלי.
מצעד החיים
מצעד החיים הוא מצעד שנערך במסגרת מסע בני נוער לפולין, מישראל ומהתפוצות, המתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, בעיר אושוויינצ'ים שבפולין. משתתפי המצעד צועדים במסלול שמאתר מחנה ההשמדה אושוויץ I שבעיר אל אתר מחנה בירקנאו (אושוויץ II), הסמוך אליו. בשנים האחרונות משתתפים במצעד כעשרת אלפים בני אדם מדי שנה.
משתתפי מצעד החיים הם בעיקר בני נוער יהודי ושאינו יהודי, אך גם מבוגרים וביניהם: מחנכים, מדריכים ואנשי דת וכן מכובדים כגון נשיאים, ראשי ממשלות, קציני צבא, שגרירי מדינות, פוליטיקאים ורבים אחרים. מטרת מצעד החיים היא להנחיל בדור הצעיר את זיכרון השואה ולהנציח את קורבנותיה. המצעד מתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, לפני טקס האזכרה המרכזי הנערך באתר מחנה בירקנאו.
בשנים 2020 ו-2021 נערך המצעד באמצעות ועידת וידאו עקב הגבלות מגפת הקורונה.
פעילות מצעד החיים
מעשית מצעד החיים הוא מסע חינוכי הנערך מדי שנה בפולין ובישראל, במסגרתו מסיירים משך כשבוע אלפי בני נוער ומבוגרים במחנות המוות הנאציים בפולין, בגטאות ובעיירות שרוקנו מקהילותיהן היהודיות. לאחר מכן רוב המשתתפים טסים לישראל, שם הם מסיירים במשך כ-5 ימים נוספים בין אתרי הגבורה וסמלי בנייתה וחיזוקה של המדינה, אנדרטאות ואתרי זיכרון שונים.
גולת הכותרת של המסע בפולין היא הצעידה הנערכת ביום השואה והגבורה, כ"ז בניסן, לאורך מסילת הרכבת בין מחנות אושוויץ ובירקנאו, מרחק של כשלושה ק"מ, באותה הדרך בה אולצו לצעוד אל מותם בימי השואה רבבות רבות של יהודים, על ידי הנאצים ועוזריהם. גולת הכותרת של הפרק הישראלי הוא אירוע ענק המתקיים במוצאי יום העצמאות, בשנים האחרונות באתר חיל השריון בלטרון, לאחר שהמשתתפים התכנסו במרכז העיר ירושלים וצעדו משם אל הכותל המערבי לשמיעת תפילה לשלום המדינה. באירוע הנערך בסופו של היום נוטלים חלק המשתתפים במסע החינוכי, שומעים משיריה של ישראל ורוקדים בשמחה לצליליהם.
מצעד החיים זוכה מאז הקמתו להדים חינוכיים וציבוריים נרחבים בישראל וברחבי העולם והפך לחלק בלתי נפרד מאירועי יום השואה בישראל ובקהילות יהודיות שונות בעולם. הטקס המרכזי של מצעד החיים בבירקנאו ביום השואה מועבר מדי שנה בשידור חי בטלוויזיה, בשידורי רדיו ישירים וכן בשידור חי אינטרנטי למאות אלפי צופים ברחבי העולם.
היסטוריה ומבנה ארגוני
את השם "מצעד החיים" הציע הסופר והעיתונאי מאיר עוזיאל שהיה בצוות ההקמה של הרעיון לקיים מסע של נוער יהודי מהעולם ומישראל להכרת מחנות ההשמדה הנאציים ואזורי החיים היהודיים בפולין, ומציון יום השואה באושוויץ בפולין - להגיע ליום העצמאות בישראל. השם מהווה משקל נגד לצעדת המוות, שהוא הכינוי לתהליך הפינוי של אסירים יהודים ממחנות ההשמדה במזרח אירופה על ידי הצבא הגרמני בסוף מלחמת העולם השנייה, תוך כדי רציחתם. אליעזר קלונסקי הוביל את מצעד החיים הראשון ב-1989.
מצעד החיים השפיע על משרד החינוך לקדם תוכנית להוצאת סיורים של תלמידי בתי הספר בארץ לפולין. המצעד גם פתח את הצוהר למסעות החיילים במדים של צה"ל.
עד כה השתתפו במצעד החיים כ-300,000 משתתפים מכ-52 מדינות, בהן: ישראל, ארצות הברית, קנדה, מקסיקו, ארגנטינה, ברזיל, צרפת, בלגיה, קוסטה ריקה, צ'ילה, אורוגוואי, אוסטרליה, דרום אפריקה, שוודיה, דנמרק, יוון, גרמניה, אוסטריה, רוסיה, מרוקו ומדינות אחרות.
ארגונים שונים ואנשים פרטיים, יהודים ולא יהודים, נוטלים חלק בתמיכה בארגון ושותפות בפעילות שלו וביניהם הקרן הקיימת לישראל, קרן היסוד, ועידת התביעות, קרן Legacy Heritage, נדבנים, אומנים ואנשי רוח רבים.
סולי (פירושונים)
{{פירושונים|
חטיבת ה-AFC
חטיבת הפוטבול האמריקאית (באנגלית: American Football Conference; ר"ת: AFC), היא אחת משתי החטיבות בליגת ה-NFL, ליגת הפוטבול הבכירה של ארצות הברית.
חטיבת ה-AFC נוצרה בשנת 1970 לאחר איחוד של ליגת ה-American Football League עם ליגת ה-NFL. באותה שנה של האיחוד היו 13 קבוצות בחטיבה, 10 קבוצות שמקורן ב-AFL יחד עם קליבלנד בראונס, פיטסבורג סטילרס ובולטימור קולטס שמקורן ב-NFL יצרו את החטיבה מנגד חטיבת ה-National Football Conference (NFC) הכילה 13 קבוצות כולן במקור מליגת ה-NFL.
טינה וייארתר
כריסטינה "טינה" וייארתר (בגרמנית: Tina Weirather; נולדה ב-24 במאי 1989) היא גולשת סקי אלפיני מליכטנשטיין, זוכת מדליית ארד באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) וסגנית אלופת העולם בסופר G.
וייארתר זכתה ב-9 ניצחונות במסגרת גביע העולם, ובגביע העולמי בסופר G בשנת 2017 ובשנת 2018.
ביוגרפיה
וייארתר נולד בואדוץ שבליכטנשטיין והיא בעלת אזרחות כפולה של אוסטריה וליכטנשטיין. אמה היא גולשת הסקי הני ונצל שזכתה בארבע מדליות אולימפיות כולל שתיים מזהב. אביה הוא האוסטרי הרטי וייארתר אף הוא גולש סקי ואלוף העולם בעברו.