cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאת שמעל לכל המצופה
הכוכב הבא (2022)
במסגרת ערב בתוכנית "הכוכב הבא 2022" שיוחד לשירי דני סנדרסון ביצעה את השיר המתמודדת נופיה ידידיה, בתוספת בית ראפ עם מילים משלה. עמוס בן-דוד עיבד והפיק את הגרסה. ביצועהּ של ידידיה זכה לשבחים רבים. דני סנדרסון, שהתרשם מביצועהּ של ידידיה לשיר ותיאר אותו כ"מדהים", הזמין אותה לבצע איתו את השיר במשותף בהופעתו האחרונה בפסטיבל ראשון לציון, באוקטובר 2022.
Diseases Database
Diseases Database (בעברית: מאגר המידע של מחלות) הוא מאגר מידע המשרת אתר אינטרנט חופשי לציבור ובו מידע על היחס שבין מצבים רפואיים שונים, תסמינים, ותרופות. מאגר המידע מנוהל בידי חברת Medical Object Oriented Software Enterprises Ltd אשר פועלת מלונדון, בריטניה.
מטרתו הרשמית של האתר היא: "חינוך, מתן חומר רקע לקריאה ועניין כללי" וקהל היעד למידע הוא "רופאים, בעלי מקצועות רפואיים אחרים ותלמידים במקצועות אלה". העורך הראשי של האתר, מלקולם ה. דאנקן, הוא רופא במקצועו.
ארגון
מאגר המידע של מחלות, מאורגן סביב אוסף מונחים המתייחסים לרפואת האדם. מונחים אלה כוללים שמות מחלות, תרופות, תסמינים, סימנים גופניים ותוצאות מעבדה חריגות. המאגר מתייחס למונחים אלה כאל "פריטים" (items). קיימים כ-8,000 "פריטים" במאגר המידע.
כדי לקשר בין הפריטים עצמם ובינם לבין מקורות מידע חיצוני נוצרו שלוש מערכות של מטה-דטה במאגר המידע.
ראשית, לכל פריט במאגר המידע של מחלות קיימים יחסים שונים, לדוגמה על סוכרת סוג 2 נקבע "גורם סיכון ל-" מחלת לב איסכמית. באופן זה מאגר המידע עושה שימוש במודל ישות-תכונה-ערך כאשר ה"פריטים" מהווים ישויות וערכים. היחסים במאגר המידע הם דו-צדדים, כך למשל לקביעה כי "התקף לב עשוי לגרום לכאב בחזה", קיימת מקבילה ולפיה "כאב בחזה עשוי להיגרם על ידי התקף לב". יחסים אלה נאגרים במאגר המידע ומאפשרים יצירת רשימות, לדוגמה, רשימת פריטים שעשויים לגרום לכאב בחזה, או רשימת פריטים שעשויים להיגרם כתוצאה מהתקף לב.
שנית, לרוב פריטי מאגר המידע משויכים קישורים למקורות מידע נוספים ברשת הכוללים את OMIM, eMedicine ועוד.
סוסעץ
סוסעץ הוא סרטו השני של יקי יושע, שיצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט היה לסרט הישראלי הראשון ב"שבועיים הבמאים" של פסטיבל קאן. כמו כן השתתף הסרט בלוקארנו, בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים. זכה בפרס המיוחד של השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר) בפסטיבל הסרטים באוקספורד, אנגליה.
את שיר הנושא ששר אריק איינשטיין כתב יענקל'ה רוטבליט ללחן של שמוליק קראוס. השיר מופיע באלבום האוסף "שבעים שמונים" ובביצוע חי באלבום ההופעה של איינשטיין: אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת. באותה שנה הקליט גם גידי גוב ביצוע לאותו שיר, אך ההקלטה נגנזה עד להוצאה המחודשת של אלבומו הראשון בשנת 2012.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מעל גיל 16.
סרט זה שיצא לאקרנים בשנת 1978 צולם ב"שחור-לבן", כנראה מרצונם של מפיקי הסרט, אף על פי שסרטים ישראלים צולמו והופקו בצבע עשור קודם לכן.
עלילה
עמינדב סוסעץ (שמוליק קראוס), צייר ישראלי, משאיר את אשתו ובתו בניו יורק, וחוזר לישראל לאחר שנים של היעדרות. סוסעץ מבקש לפענח את פשר תחושת כישלונו כאדם, כאיש משפחה וכאמן. חבריו הטובים מתו במלחמה, ציוריו נשרפו רגע לפני שהיו אמורים להתפרסם בתערוכה, ואת משפחתו נטש. סוסעץ פוגש את אביו גוסס בבית חולים ואת אמו שמנסה להבין, ללא הצלחה, את הבן שלה. הוא פוגש באנסברג (גדליה בסר), חבר ילדות שהפך לתמהוני חסר בית. אנסברג מנסה בדרכים בלתי-שגרתיות להחזיר את האהבה לתל אביב ומצפה מסוסעץ ה"מצפונאי", כלומר, כינוי לאחרון הישראלים המחזיק עדיין במצפון, שיסייע לו בכך. סוסעץ מסרב להיות "מצפונאי", או כל דבר אחר, לפני שיפענח את החידה הפרטית שלו: מיהו, מדוע נולד, מדוע הוא חי. סוסעץ מחליט לביים סרט, על הנסיבות להיוולדו בעיר תל אביב לפני קום המדינה. הסרט שלו אינו מצליח לפענח את החידה, אבל זוכה לשבחים. בסופו של דבר, מעלה סוסעץ את הסרט באש.
אבשלום חביב
אבשלום חביב (ליבליך) (18 ביוני 1926 – 29 ביולי 1947), מעולי הגרדום. חבר מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים במבצע הפריצה לכלא עכו והוצא להורג.
ילדות ונעורים
אבשלום חביב נולד ב-ו' בתמוז תרפ"ו, 18 ביוני 1926, בחיפה, בן לרבקה ואליעזר. אביו היה סוחר ידוע. הוא גדל וקיבל את חינוכו בירושלים והתגורר עם משפחתו ברחוב שטראוס. בצעירותו למד בבית הספר "תחכמוני" ובהיותו תלמיד בתיכון בבית הכרם התקרב אל הרעיונות הלאומיים. בחיבוריו בבית הספר הביע את דעותיו על הגשמת הציונות ומדיניות ממשלת המנדט. בחיבור שנקרא "שאיפותיו של נער עברי" כתב בין היתר:
בגיל 16 הצטרף למחתרת האצ"ל, וקיבל על עצמו את הכינוי המחתרתי "אליהו".
פעילותו במחתרת
כשסיים את לימודיו בתיכון פנה לשנה של שירות בפלמ"ח. במהלכה השתתף בפעילות של שחרור מעפילים שהיו עצורים במחנה המעצר בעתלית. אחד המשוחררים היה יעקב וייס, אשר עתיד היה להיות אחיו לתלייה.
כשסיים את שנת השירות בפלמ"ח החל את לימודיו באוניברסיטה העברית ובמקביל חזר אל האצ"ל. בהדרגה פעל יותר ויותר במסגרת הח"ק, חיל הקרב של הארגון, ועקב כך עצר את לימודיו האקדמיים. בפעולות רבות שימש חביב כמקלען. הוא השתתף בעיקר במבצעי התקפה של מרכז הבולשת שישב בירושלים ומשרדי מס ההכנסה הממשלתיים. כמו כן השתתף חביב בניסיון האצ"ל לשחרור אסירי מחתרת מבית הסוהר המרכזי בירושלים ששכן במגרש הרוסים. אחת הפעולות בהן בלט הייתה פיצוץ "מועדון גולדשמיט" שהתקיימה ב-1 במרץ 1947. היה זה יום שבת, וחביב, שהיה מסורתי אדוק, עזב את בית הכנסת בזמן התפילה. בפעולה הופקד עליו לחפות על הפורצים במקלע "ברן". חביב נכווה משמעותית בידו מן הקנה הרותח של המקלע אך המשיך בירי מדויק ביד אחת במשך כל הפעולה המחתרתית.
פעולתו האחרונה הייתה פיקודו על עמדת חסימה שפיזרה מוקשים במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי. במהלכה נשבה עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים לאחר שאזלה התחמושת בעמדתם. היו אלה מאיר נקר, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
מהלך המשפט וגזר הדין
המשפט נמשך 14 יום. 35 עדים זומנו, ואזי הגיעה שעת צד הסנגוריה. הנאשמים אשר מלכתחילה התנגדו לסמכות בית המשפט לדון אותם, התנגדו גם לקיום הליכי הגנה. עם זאת הכין כל אחד הצהרה ארוכה ובה דברים נגד שלטון העריצות הבריטי. את הצהרותיהם נשאו הנאשמים ב-10 ביוני 1947. בהצהרתו השווה חביב בין המרד האירי בבריטניה לבין המאבק המחתרתי בארץ ישראל. את נאומו סיים כך:
ב-16 ביוני התכנס בית הדין בהרכב של קולונל פל, מייג'ור לי הנטר וקפטן ברקר בשעה 11:10. במעמד נכחו גם לוטננט קולונל נורמן, סגן מפקד הצבא הראשי בארץ, וראש הבולשת בארץ. עורכי הדין נכנסו באיחור של 15 דקות בהתלוננם בפני נשיא ביה"ד כי נערך בהם חיפוש גופני "מדוקדק, ממושך ומביש". הדבר היווה חלק מטבעת האבטחה הכבירה שהושמה על האולם וסביבת בית הדין. החיפושים כללו אף את קופסאות הסיגריות והגפרורים ועטים נובעים. באולם נכחו עיתונאי חוץ רבים.
קרוב לשעתיים ארכה ההתייעצות על פסק הדין. הקהל והעיתונאים הועברו על ידי המשטרה למרפסת מסורגת תחת השמש. התמרמרות העיתונאים על ה"כליאה" לא הועילה. מקץ השעתיים נכנס נשיא ביה"ד לאולם כשלראשו כובע אדום, סימן לפסקי דין מוות. הנשיא הודיע כי השלושה, מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב, נידונים "לתליה עד שתצא נשמתם". מיכאלוב ואוסטרוביץ נידונו למאסר "עד שיחליט הנציב לשחררם" וזאת מפאת גילם הצעיר. בהשמע גזר הדין פרצו הנידונים בשירת "התקווה" אליה הצטרף הקהל באולם. מיד אחר כך הושם שוב כל הקהל במרפסת המסורגת במשך שלושת רבעי שעה עד ליציאת חברי ביה"ד. נאמר לקהל כי כל מי שינסה לצאת החוצה "יירה בו במקום". הנידונים הועמסו על משוריין שעשה דרכו אל בית הסוהר בעכו. אימו של חביב שמרה על קור רוח בעת הקראת גזר הדין ולא אמרה דבר.
מעדות של עיתונאי "דבר" שביקר בביתו של חביב עולה כי משפחתו החזיקה בתקווה להצלתו, וזאת בשל ביקורה של ועדת האו"ם בארץ באותם ימים. למשפחתו מסר חביב: . ב-כ"ט בתמוז, יום פטירתו של מצביא האצ"ל, זאב ז'בוטינסקי, הועלו בדרגות שלושת הנידונים וחביב קודם מדרגת ר"ק (ראש קבוצה) לדרגת סמל. האצ"ל הגיש לוועדת האו"ם תזכיר כדי שיפעל לביטול עונש המוות, וזאת לאור קריאת האו"ם לכל הצדדים להימנע ממעשי אלימות בתקופת החקירה (וגם על סמך מקרה דומה שאירע ביוון) ובשל העובדה כי איש מכוחות הביטחון לא איבד את חייו בהתקפת כלא עכו פרט ללוחמי מחתרת. בוועדת החקירה אכן התגבש רוב התומך בהתערבות בעניין, אולם לאחר שהובא העניין ליו"ר הוועדה ולאחר דיונים סוערים בדלתיים סגורות, הוחלט ב-23 ביוני שלא לנקוט עמדה נגד החלטת ממשלת המנדט. עם זאת, תשובת ממשלת המנדט לוועידה בעניין שלושת הנידונים הפתיעה אותה בעוינותה, החריפה את היחסים בין הצדדים, ואף גררה את קיצור משך שהיית הוועדה בארץ ישראל. אל הנציב העליון פנו גם דוד בן-גוריון, חיים ויצמן והרבנים הראשיים בבקשות חנינה. אליהם הצטרפו גופים רבים שקראו לחנינה, בהם ועד העדה הספרדית, מועצת רמת גן, סנטורים אמריקאיים, ואף הניו יורק פוסט והעיתונות הצ'כית (בשל מוצאו של וויס). בזה אחר זה נדחו הפניות והלחצים.
את זמנם בתא הנידונים העבירו השלושה בלימודים וקריאת תהילים. כשהיה מבקרם רב האסירים אריה לוין היו מקבלים בשמחה את פניו ומבקשים כי ימסור שמצב רוחם איתן. ב-8 ביולי בשעה 01:00 אישר מפקד הצבא את פסק הדין. בהמשך האצ"ל חטף שני סרג'נטים בריטיים כבני ערובה, ואיים כי אם ימומש גזר הדין, ייתלו הסרג'נטים בבחינת "עין תחת עין".
עלייתם לגרדום
בערב של יום ב', 28 ביולי, שמעו אסירי הכלא בעכו את שירת "התקווה" בוקעת מכיוון תא הנידונים למוות. מיד נפוצה השמועה כי הודיעו לנידונים שבאותו לילה תתבצע תלייתם. כל הלילה שרו השלושה את שירי המחתרות והמרד. בשעה 02:00 הגיע אליהם הרב הראשי הספרדי לחיפה, נסים אוחנה. הוא שהה איתם כרבע שעה כדי לעודדם, אך למעשה הם שעודדו אותו. אמנון מיכאלוב, שנשפט עימם והיה בכלא עכו אותה עת מסר בעדותו הכתובה:
מיכאלוב סיפר כי מאוחר יותר אותו לילה נפתחו דלתות המסדרון ולכיוון תא הנידונים התקדמו התליין, כמה שוטרים, רופא צבאי ומנהל בית הסוהר בשכם.
זמן מה אחר כך, שמעו לפתע אסירי הכלא שירה חזקה של "התקווה" בוקעת מאזור הצינוק. אז הצטרפו אליה כל האסירים היהודיים בשירה שמילאה את כותלי הבניין. לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של חביב. באמצע השיר נקטע קולו, כאשר יצאה ממנו נשמתו. הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר נקר, שאף הוא שר עד רגעיו האחרונים. לאחר עשרים דקות הוצאה גופתו, ובשעה 04:25 הועלה לגרדום יעקב וייס, ששר את "התקווה" גם הוא כשאסירי הכלא מצטרפים אליו.
לאחר מותם
למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא". ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב. הזעזוע בארץ היה עמוק, וזאת בנוסף לפרשייה שכבר התחוללה אותם ימים ויצרה סערה ביישוב - של אוניית אקסודוס.
בנוסף לאלו, בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף. יש הסבורים כי פעולה זו, שזעזעה את בריטניה (למרות האיום המפורש שהוצב בפניה), היא שחתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל. מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב היו האחרונים לעלות על הגרדום הבריטי בארץ ישראל.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע, ירושלים ואשקלון). בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
גשם, קיטור ומהירות: מסילת הרכבת המערבית הגדולה
"גשם, קיטור ומהירות: מסילת הרכבת המערבית הגדולה" (באנגלית: Rain, Steam and Speed - The Great Western Railway) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר האנגלי ויליאם טרנר.
לנגדוק-רוסיון
לנגדוק-רוסיון (בצרפתית: Languedoc-Roussillon, באוקסיטנית: Lengadòc-Rosselhon, בקטלאנית: Llenguadoc-Rosselló) היה אחד מ-26 חבלי הארץ (régions) של צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד לסוף 2015. משנת 2016 הוא כלול בחבל החדש אוקסיטניה.
חבל ארץ זה מורכב מחמשה מחוזות (départements), והוא גובל במדינות ספרד, אנדורה, ובמפרץ של הים התיכון, אשר נקרא "מפרץ האריה" (Golfe du Lion).
לנגדוק-רוסיון גובל בחבלי הארץ הבאים: פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, אוברן-רון-אלפ ודרום פירנאים. כמו כן גובל חבל הארץ בהרי הפירנאים.
68.7% משטח לנגדוק-רוסיון הוא שטחה המקורי של חבל לנגדוק.
השפות המדוברות בחבל ארץ זה בנוספות לצרפתית הן אוקסיטנית וקטלאנית.
מקור השם לנגדוק הוא בכינוי אשר הודבק לאוקסיטנית ולדובריה "lenga d'òc" - שפת ה"אוק", שזוהי המילה "כן" בשפה הזאת.
גאוגרפיה
הגאוגרפיה של חבל ארץ לנגדוק-רוסיון מאוד מגוונת. מצד אחד יש את האזורים ההרריים לפנים הארץ, ומצד שני שפלת החוף המורכבת מחופים חוליים ארוכים המגנים על אגמים נרחבים, כשהאגם הגדול יותר הוא "אגם תו", Étang de Thau. לנגדוק-רוסיון מתאפיין באופן כללי באקלים ים תיכוני, אולם ישנם חלקים בחבל בהם החורף קשה יותר ואף יכול לכלול סופות שלג.
ערים
עיר הבירה של החבל במהלך קיומו העצמאי הייתה מונפלייה. ערים חשובות אחרות: נים, קרקסון, בזייה.
כלכלה
הכלכלה של לנגדוק-רוסיון מבוססת על אלמנט בסיסי, השמש, המשרתת את שני המגזרים החיוניים - התיירות והחקלאות.
חבל ארץ זה נגוע קשות באבטלה - שיעור האבטלה בו הוא מן הגבוהים בצרפת, 12.6%.
פוליטיקה
בבחירות המקומיות שנערכו בשנת 2004, כבש ראש העיר של מונפלייה, ז'ורז' פרש (Georges Frêche) הסוציאליסט, את נשיאות האזור כשהוא מביס את הנשיא המרכזי-ימני הקודם, ז'אק בלאן (1986-2004). פרש המשיך לכהן כנשיא החבל עד למותו באוקטובר 2010.
בת מצווה
בת מצווה היא נערה יהודייה שהגיעה לגיל שבו היא מחויבת בקיום מצוות. על פי ההלכה, כל נערה נעשית בת מצווה בהגיעה לגיל 12 שנים. הכינוי בת מצווה משמש גם לחגיגה הנערכת לכבוד האירוע.
היסטוריה
עוד בראשית המאה ה-19, בימיה המוקדמים של היהדות הרפורמית החלו להיערך טקסי קונפירמציה לבנים ולבנות בהן נבחנה ידיעתם על הדת, בדומה לנהוג אצל הנוצרים. היא התפשטה בחוגים הליברליים יותר ביהדות גרמניה, ועד אמצע המאה החלה להיות נפוצה גם בקרב הבורגנות האורתודוקסית. הרב יעקב אטלינגר מאלטונה נאלץ מכח תקנות הקהילה להשתתף באירוע כזה ב-1867, ופרסם את הדרשה שהכין לשם כך מאוחר יותר. הוא הדגיש כי חויב במעשה מכח חוק, וכי היהדות אינה מכירה בכך שעקרונות הדת יאומצו בהצהרה פומבית שכזו, מאחר שהיא מחייבת מלידה. עם זאת, כחלק מניסיונו לבלום את הרפורמה, תמך במעין הליך מקביל שנועד להיערך אך ורק מחוץ לבית הכנסת.
לא תמיד נתקל רעיון הקונפירמציה בהתנגדות, בעיקר בנוגע לנערות: הרב הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, שלמה זלמן אולמן, התיר זאת לבני שני המינים ב-1843. ב-1844 נערכה קונפירמציה לצעירים יהודים לראשונה בוורונה שבאיטליה. בשנות ה-80 הסכים הרב צבי הרמן אדלר להחלה גורפת של הטקס, לאחר שהפך נפוץ יותר ויותר בבתי-הכנסת, אך סירב לקרוא לו 'קונפירמציה'. ב-1901 התיר זאת הרב אליהו בכור חזן באלכסנדריה, לבנים ולבנות, בהשראת הנעשה באיטליה. פוסקים אחרים הורו לכתחילה על קיום אירוע שמרני יותר.
בתחילת המאה העשרים, היחס למסיבת בת מצווה היה מסויג, כיוון שלעיתים היה זה ניסיון חיקוי של סממנים השאובים מטקס הקונפירמציה, ואכן היו רבנים, כמו הרב אהרן וולקין, שאסרו את המנהג משום חוקות הגויים, או שהתייחסו אליו בחשדנות, כמו רבי משה פיינשטיין, שבתשובה משנות ה-50 אסר קיום אירוע בבית הכנסת כיוון שהוא "דברי רשות והבל בעלמא...אין זה שום עניין וסמך להחשיב זה דבר מצווה וסעודת מצווה". גם בעדה החרדית הביעו התנגדות עזה לחגיגת בת המצווה עקב מקורה בחוגים רפורמיים. ב-1977 עוד התייחס אליו הרב יהודה דוד בלייך כאחת "הבעיות הנוכחיות בהלכה", וציין כי רק מיעוט בקרב האורתודוקסים חוגג אותו וכי התפשט אליהם מקרב הקונסרבטיבים.
אמנם מנגד, כבר בתחילת המאה העשרים החלו רבנים לעודד עריכת מסיבת בת מצווה לבת, בדומה למסיבה שנהוג לעשות לבן, כאשר הדבר נעשה מתוך מטרה לחזק את שמירת המצוות בקרב בנות ישראל. בשתי תשובות מקיפות בעניין שניתנו על ידי הרב יחיאל יעקב וינברג בשו"ת שרידי אש (ח"ב, צ"א; וח"ג צ"ג) הוא כותב:
בשנות ה-60 קבע הרב הראשי לישראל יצחק נסים, בתשובה לשאלת נערה שסבה התנגד לכך, כי "ראוי ורצוי לערוך חגיגה לכבוד מאורע זה בחייה. את החגיגה יש לערוך בבית, בחברת קרובים וידידים ובהשתתפות של רב. הרב ישא דברים לכבוד המאורע הזה, וידבר במעלת החובה לשמור את המצוות ובשכר של מקיימיהן. הבת, ראוי שתלבש בגד חדש ותברך עליו ברכת "שהחיינו". מן הנכון שתכין הרצאה קצרה על המאורע ועל ערך היום. האם (צ"ל: האב) יאמר: "ברוך שפטרני מענשה של זאת". הרב עובדיה יוסף, בתשובות הלכתיות משנות ה-70, גם כתב שבתקופה זו יש לערוך סעודת מצווה.
קביעת גילה של בת מצווה
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת תנאים האם הבת מתחייבת במצוות בגיל שלוש עשרה והבן בגיל שתים עשרה, או שהבת בגיל שתים עשרה והבן בגיל שלוש עשרה:
בהמשך הגמרא שם מובא טעמו של רבי:. כלומר, הבת מגיעה לתבונה שלמה קודם לבן.
להלכה נפסק כדעת רבי, שהבת מתחייבת במצוות מגיל שתים עשרה והבן מגיל שלוש עשרה, וכבדברי הרמב"ם: "בת שתים עשרה שנה ויום אחד... ובן שלוש עשרה שנה ויום אחד... הרי הן כגדולים לכל המצוות".
על פי ההלכה, יהודייה שהגיעה לגיל 12 חזקתה שיש לה סימני נערות ונחשבת לבעלת דעת ומחויבת בכל מצוות התורה שבהן חייבות נשים. גיל קבלת המצוות של הנערה נמוך בשנה אחת מהגיל שבו מגיע נער לעול מצוות ("בר מצווה"). הסבר נפוץ לכך הוא שהנערה מתבגרת, בראש ובראשונה מבחינה פיזיולוגית, מוקדם יותר מהנער ולכן היא חוגגת קודם. הרא"ש מסביר את המדרש בבראשית רבה במילים: "נתן הקב"ה בינה יתרה באישה יותר מבאיש. פירוש: הקדים בה בינה יותר מבאיש", כלומר ההתפתחות השכלית של האישה קודמת לזו של הגבר.
באופן נוסף באר הרב זלמן סורוצקין שני כוחות עיקריים באדם: מוח לחשוב מחשבות - בזה עולה על פי רוב האיש על האשה. רגש שבלב - בזה עולה האשה על האיש. האמונה תלויה בלב וברגשותיו לכן האשה מתחייבת במצוות קודם לאיש.
בגלל סדר העיבורים במחזור המטוני, לעולם לא תהיה בת מצווה באדר א'.
ביהדות האורתודוקסית-מודרנית
בזרם האורתודוקסיה-המודרנית ישנם בתי כנסת בהם הונהג שאבי בת המצווה עולה לתורה ובת המצווה עצמה נושאת דרשה לאחר התפילה. בקבוצות ליברליות אחרות נהוג לערוך טקס הכולל עלייה לתורה בנוכחות נשים בלבד.
ביהדות הקונסרבטיבית
חגיגת בת מצווה בבית הכנסת בדומה למתכונת של בר המצווה החלה בזרמים הקונסרבטיבי והרקונסטרוקטיבי בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. הראשונה שחגגה כך, בשנת 1922, הייתה ג'ודית קפלן, בתו של הרב מרדכי קפלן, מייסד הזרם הרקונסטרוקטיבי. קפלן קראה את הברכות בניגון, וקראה את פרשת השבוע בעברית ובאנגלית מתוך ספר תורה מודפס ובלי לעמוד על במת בית הכנסת. אך מגבלות אלה הוסרו במהירות ועלייה לתורה של בנות מצווה (ובנות בכלל) הפכה למנהג נפוץ בזרמים אלה. חגיגת בת המצווה כיום כוללת בדרך כלל קריאת המפטיר וההפטרה ונשיאת דרשה. בחלק מהקהילות מקובל בנוסף להניח תפילין ביום חול. מקובל גם שבנות ובני המשפחה עולים גם הם לתורה בעליות הנוספות שבאותו היום.
ביהדות הרפורמית
טקס רפורמי נחגג לבת בהגיעה לגיל 13 והיא עולה לתורה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר טקס בר-המצווה חדר מחדש לקהילות הרפורמיות, החלו לערוך שם גם טקסי בת-מצווה. טקס בת-המצווה הראשון בבית כנסת רפורמי התקיים ככל הנראה בשיקגו ב-1930, וב-1960 כבר נערכו טקסי בת ובר מצווה כמעט בכל הקהילות הרפורמיות. חגיגת בת המצווה כיום כוללת בדרך כלל קריאת המפטיר וההפטרה ונשיאת דרשה. בחלק מהקהילות מקובל בנוסף להניח תפילין ביום חול. מקובל גם שבנות ובני המשפחה עולים גם הם לתורה בעליות הנוספות שבאותו היום. בהמשך למסורת הקונפירמציה, קהילות רפורמיות נוהגות לערוך מפגשי הכנה קבוצתיים וחווייתיים, בהם עוסקים בני ובנות המצווה במשמעות הטקס ומרכיביו השונים, בזהותם היהודית והישראלית, ובמושגים של אחריות חברתית, בגרות והקשר עם העם היהודי ומסורתו. התפילה מונהגת על ידי רב או רבה, ולעיתים גם על ידי חזן או חזנית, ומלווה בהדרכה ובהסברים על התפילות ומערך הטקס.
בציבור החילוני והמסורתי
בקרב חילונים ומסורתיים בישראל ובקהילות יהודיות ברחבי העולם רבים חוגגים בת מצווה במסיבה ללא סממנים דתיים. מסיבות כאלו נערכות בבית, במסעדה או באולם אירועים. הן כוללות סעודה, מוזיקת רקע או מוזיקה לריקודים ולעיתים נאום של כלת השמחה ושל הוריה. יש המוסיפים לאירוע הופעות בידור, הקרנת סרט אודות הנערה החוגגת, ספר אורחים ועוד.
גשר גלאטה
גשר גלאטה (בטורקית: Galata Köprüsü) הוא גשר באיסטנבול, החוצה את קרן הזהב ומחבר בין העיר העתיקה והעיר החדשה, שתיהן בצידה האירופי של איסטנבול. לגשר חשיבות רבה בתרבות, בתיאטרון, בשירה ובספרות הטורקית החל מהמאה ה-19.
היסטוריה
את הגשר הראשון במקום זה בנו הטורקים במהלך המצור העות'מאני על קונסטנטינופול, שהחל בשנת 1453 ונועד להביא לנפילתה.
בין השנים 1501–1503 הוכנו תוכניות לבנות גשר של קבע. אחת התוכניות הוכנה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, שתכנן גשר יחיד הנישא על ידי שני עמודים בכל קצה באורך 240 מטר. בשל סיבות טכניות לא ניתן היה לבנות גשר זה, ומיכלאנג'לו הוזמן לתכנן את הגשר, אולם הוא דחה את בקשת השלטונות הטורקיים.
חָיְרָאטִייֶה
בראשית המאה ה-19 הורה הסולטאן מהמט השני להקים גשר מעל קרן הזהב. הגשר נפתח ב-3 בספטמבר 1836 וחיבר בין אזאפקאפי לאונקפאני. אנשי הצי הטורקי בנו את הגשר על סירות צפות, ואורכו היה בין 500 ל־540 מטרים. הגשר נקרא בשם חָיְרָאטִייֶה - בטורקית "תמיכה".
ג'יסר אי ג'דיד
גשר גלאטה הראשון נבנה בפתח קרן הזהב בשנת 1845 בידי אמו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון. גשר זה היה ידוע בשם ג'יסר-אי ג'דיד (Cisr-i Cedid) או "הגשר החדש", להבדילו מן הגשר הישן יותר במעלה קרן הזהב אשר כונה ג'יסר-אי אטיק (Cisr-i Atik) - "הגשר העתיק".
אגרת מעבר
לאחר בניית הגשר הורשו תושבי איסטנבול לעבור בו בחינם במשך שלושה ימים. לאחר מכן הוטלה אגרה על החוצים אשר שולמה לקופת הצי. האגרה נגבתה בין 25 בנובמבר 1845 ועד 31 במאי 1930, בידי גובי מס רשמיים שעמדו בשני צידי הגשר.
האגרה הייתה כדלקמן:
הגשר השני
הגשר הראשון הוחלף בשנת 1863 בגשר עץ נוסף שבנה את'ם פרטב פשה, במצוות הסולטאן אבדילאזיז לקראת ביקורו של נפוליאון השלישי באיסטנבול.
הגשר השלישי
בשנת 1870 כרת הממשל העות'מאני חוזה עם החברה הצרפתית "Forges et Chantiers de la Mediteranée" להקמת גשר במקום, אך בשל פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה נדחתה הבנייה, וניתנה לחברה הבריטית "G. Wells" ב-1872. העבודות הושלמו ב-1875. הגשר היה באורך 480 מטרים וברוחב 14 מטרים ונתמך על ידי 24 עמודים צפים. עלות הבנייה הייתה 105,000 לירות זהב. גשר זה הועבר בשנת 1912 במעלה קרן הזהב להחליף את גשר ג'יסר אי אטיק, ובמקומו נבנה גשר חדש.
הגשר הרביעי
הגשר הרביעי במקום נבנה בשנת 1912 על ידי החברה הגרמנית "MAN AG" עבור 350,000 לירות זהב. היה זה גשר צף באורך 466 מטרים ורוחב 25 מטרים. הגשר נפגע בשריפה ב-1992, והוזז ממקומו על מנת לבנות במקום גשר חדש.
הגשר החמישי (הנוכחי)
את הגשר הנוכחי בנתה חברת הבנייה הטורקית STFA, ובנייתו הושלמה בדצמבר 1994. גשר זה הוא גשר מתרומם, הגדול בעולם. אורכו 490 מטרים ואורך המפתח המתרומם 80 מטרים. רוחבו 42 מטרים ויש עליו שלושה מסלולים לרכב ומדרכה לכל כיוון. כמו כן חוצה את הגשר החשמלית המודרנית המקשרת בין רובע קבאטש ורובע בג'לר.
השפעה על התרבות הטורקית
גשר גלאטה משמש קשר סמלי בין העיר העתיקה של איסטנבול, שבה נמצאים ארמון טופקאפי והמסגדים העיקריים של האימפריה העות'מאנית (ובהם המסגד הכחול), לבין האזורים החדשים יותר של העיר - גלאטה, בייאואולו, שישלי והרבייה, שבהם התגוררו עיקר האוכלוסייה הלא מוסלמית, הסוחרים והדיפלומטים במהלך המאה ה-19. בכך שימש הגשר לא רק אמצעי תחבורה, אלא גם גשר תרבותי בין שתי תרבויות שונות - תרבות מערב אירופה ותרבות מזרחית.
הגשר מוזכר בספרות הטורקית כנקודת חציה בין תרבויות, וכן מתואר בספרים רבים ובציורים בשל מיקומו והנוף הנשקף אליו וממנו.
ברכת אירוסין
בִּרְכַּת אֵרוּסִין, בהלכה היהודית, היא ברכה שמברכים בשעת הקידושין המכונים גם "אירוסין", שהם השלב הראשון מתוך שניים במיסוד הנישואים, (קידושין וחופה).
בזמן המשנה והתלמוד מעשה הקידושין היה בנפרד ממעשה הנישואין - החופה, וביניהם הייתה שהות גדולה של כשנה. בתקופה זו אסור לזוג לקיים יחסי אישות קודם שברכו "ברכת חתנים" ("שבע ברכות"), כפי מאמר חז"ל:.
מאז שנוהגים לקיים את הקידושין תחת החופה, מברכים ברכה זאת בחלקה הראשון של החופה.
זמן הברכה טעמה ומקורה
כאמור, בתקופת המשנה והתלמוד נהוג לערוך טקס אירוסין בו החתן מקדש את הכלה, בנפרד מטקס הנישואין, שבו היו החתן והכלה מתייחדין. על פי ההלכה נאסר על החתן להתייחד עם הכלה כל זמן שלא נעשה טקס הנישואין הכולל את ברכות הנישואין. אולם, ביהודה נהגו זוגות מאורסים להתייחד בין האירוסין לנישואין, ולכן תיקנו שיברכו כבר בשעת האירוסין את ברכות הנישואין (=ברכות אלו נקראות בתלמוד 'ברכות חתנים'), על מנת שלא יבוא עליה קודם ברכות הנישואין.
אך בגליל, ומאוחר יותר בכל מקום, לא היו מתייחדים עד לשעת החופה (בה היו מתייחדים), ורק אז היו מברכים את ברכת הנישואין. בשעת האירוסין, ברכו את ברכת האירוסין, העוסקת באיסור של הכלה על החתן אחרי הקידושין ולפני החופה, כלומר בתקופת האירוסין. ההיתר אחרי הברכה, מורכב משני השלבים גם יחד, הקידושין והחופה, שכן לפי ההלכה לא ניתן להינשא בלא קידושין.
בימי הביניים החל להתפשט המנהג לאחד את הקידושין והנישואין ולקיימם באירוע אחד, וכך מקובל היום.
נוסח הברכה
נוסח הברכה מובא בתלמוד בבלי:
בתלמוד שם מובאות שתי דעות על סיום הברכה, דעה אחת כוללת את החתימה: "בָּרוּךְ אַתָּה ה' מְקַדֵּשׁ יִשְׂרָאֵל", ודעה אחרת שמסיימים את הברכה ללא חתימה. בהלכה, הברכה מובאת עם החתימה, והנוסח המקובל היום מוסיף "עַל יְדֵי חֻפָּה וְקִדּוּשִׁין", למעט יהודי תימן שחותמים "בָּרוּךְ אַתָּה ה' מְקַדֵּשׁ יִשְׂרָאֵל".
"וצונו על העריות"
ישנם הבדלי גרסאות בנוסח התלמוד בחלק הזה: יש שגורסים "וצונו על העריות", וכך נוהגים קהילות אשכנז ועדות המזרח. ויש שגרסתם היא "והבדילנו מן העריות", וכך גרס הרמב"ם ובעקבותיו יוצאי תימן.
"ואסר לנו את הארוסות"
מדברי חכמים (מדרבנן), אסור לחתן לקיים יחסי אישות עם הכלה בלא "ברכת חתנים". המילה "אסר" נסובה על "ה' אלוהינו" שבתחילת הברכה, אף על פי שהוא לא אסר בתורה את הארוסות, כשם שמברכים על הדלקת נרות חנוכה: "וציוונו להדליק", שכן ציווה לציית לדברי החכמים, כך ניתן לומר "ואסר לנו את הארוסות".
"חופה וקידושין"
הלשון "והתיר לנו את הנשואות על ידי חופה וקידושין" בעייתית, שכן היא מקדימה את החופה לקידושין, בעוד שמבחינה כרונולוגית הקידושין קודמים, ולא ניתן לקיים חופה לשם נישואין לפני הקידושין.
מספר דרכים הוצעו לפתרון שאלה זו:
"לנו"
ההדגשה "הנשואות לנו" אינה במקור, והיא מובאת כתוספת שהוסיף רבינו תם.
מיהו המברך
הרמב"ם כותב שהחתן המקדש מברך את הברכה, ואם שלח שליח לקדש, השליח מברך. המנהג האשכנזי היה שאדם אחר מברך ולא המקדש עצמו (כדי לא לבייש את החתן אם לא יודע לקרוא). היום נהוג ש"מסדר הקידושין" מברך את הברכה. יש הנוהגים להזמין קרוב משפחה לברך את הברכה.
מניין
קיימת מחלוקת בין הראשונים האם צריך מניין של עשרה כדי לברך ברכת אירוסין. השולחן ערוך מכריע שלכתחילה צריך עשרה.
ברכה על היין
בתלמוד אין מקור לכך שיש לברך ברכה זו על כוס יין, אך "נהגו העם להסדיר ברכה זו על כוס של יין או של שכר" (רמב"ם). אך מכיוון שאינו אלא מנהג, אין היין מעכב, ואם אין יין מברכים ללא יין. כשמברכים על יין, מברכים קודם על היין: "בורא פרי הגפן", ולאחר מכן את ברכת האירוסין.
זמן וגדר הברכה
לדעת הרמב"ם ברכת האירוסין היא ברכת המצוות, ולפיכך לדעתו יש לברך את הברכה קודם הקידושין, כדין כל ברכת המצוות שצריך לברך אותם "עובר לעשייתן", כלומר סמוך לפני קיום המצווה.
לעומת זאת, המנהג האשכנזי היה לברך ברכת אירוסין לאחר הקידושין. יש מסבירים שאי אפשר להקדים את הברכה לקידושין, שכן הקידושין תלויים בהסכמת האישה, ואי אפשר לברך לפני שקידש והסכימה האישה. יש תולים מנהג זה בכך שבאשכנז המקדש לא היה מברך, ולכן יש לברך לאחר הקידושין.
בעל ההגהות מיימוניות כתב:. כלומר, ברוב הקהילות האשכנזיות הבחינו בין מקרים בהם האירוסין והנישואין התקיימו באותו מעמד, שאז ברכו לפני הקידושין, ואילו כאשר קידשו בנפרד מהנישואין, היו מברכים לאחר הקידושין.
לעומת זאת, הובא מנהג אשכנזי שאף כאשר האירוסין והנישואין היו בנפרד ברכו את ברכת האירוסין בשעת הנישואין.
כשמברכים לפני הקידושין ומברכים על היין, יש לשתות את היין לפני הקידושין כדי לא להפסיק בין ברכת "בורא פרי הגפן" שנאמרה לפני ברכת האירוסין לשתייה.
המנהג היום הוא לברך לפני הקידושין.
סמאדהי
בפילוסופיה ההודית, סַמָאדְהִי (בפאלי ובסנסקריט: samādhi, בדוונאגרי: समाधि) הוא מצב של הגבלת תנודות ההכרה. על פי פטנג'לי, יוגה היא פעולת ההגבלה של ריכוז מדיטטיבי.
היתרון בפעולה זו הוא שהמכיר שרוי בצורתו שלו ואינו מקבל את צורת תנודות ההכרה (צ'יטה),
מצב זה של הגבלת תנודות ההכרה נקרא הארה (סמאדהי).
חמש תנודות ההכרה עשויות להכאיב ולא להכאיב וכוללות:
הגבלת תנודות אלו מתבצעת על ידי אימון ועל ידי היפטרות מהתשוקה (הטנהא). אימון הוא המאמץ להתייצב בהגבלת התנודות ההכרתיות. טנהא היא הפנמת השליטה של החלק באישיות שאינו צמא למושא החושים. הפנמה זו מושגת על ידי לימוד האישיות.
ההארה של החוכמה קודמת להארה מוחלטת (נירוואנה). בהארה של החוכמה קיימים עדיין חשיבה, התבוננות, אושר ותחושת קיום (יחד עם מושג הקיום), ואילו בהארה מוחלטת, שמושגת אחריה, על ידי אימון בהגבלת התנודות ההכרתיות שעדיין קיימות, נשארות רק התניות של אמונה, כוח, זיכרון, הארה, וחוכמה כללית.
הדחף להארה עצמו עשוי להיות חלש, בינוני או חזק. במקרה שאינו חזק עשויה ההארה להיות מושגת על ידי התמסרות לאל. האל מוגדר כאישיות יחידה, נקיה מכאב, מסיבה ותוצאה, ומזיכרון. באל נמצא גרעין כל הידע שאין מעבר לו, והיות והוא נצחי, היה המורה לקדמונים. סמל האל הוא "אום". שינון המנטרה "אום", לפיכך, מביאה להכרת האישיות וכך נעלמים המכשולים לאימון ולאי התאווה שהם מחלה, עצלות, ספק, זלזול, עמימות, פיזור, ראייה מוטעית, שלבי היוגה שלא הושגו וחוסר היציבות בשלבי היוגה שהושגו. מכשולים אלו מלווים בסבל, דיכאון, רעידות איברים, שאיפות ונשיפות ואותם ניתן לפתור על ידי אימון באישיות האחת (כאמור, האישיות האחת היא זו שנוצרת עקב הפנמת השליטה של החלק באישיות שאינו צמא למושא חושי על שאר חלקי האישיות)
כדי להבהיר את ההכרה למען הפנמה זו יש לפתח לפחות אחד מהדברים הבאים: - גישה של אדיבות, רחמים, שמחה ושוויון נפש כלפי מושאים הגורמים הנאה, כאב ושכר ועונש. - הוצאת עוצמה ("פרנה") מהריאות והחזקתה בחוץ. - פעילות מרוכזת במטרה וכך ההכרה נקשרת אסוציאטיבית ליציבות הנדרשת. - התבהרות הכרתית חסרת הצטערות. - שלהכרה יהיו מושאים חסרי תאווה להתבוננות. - ידע הנובע משינה עמוקה ומחלום. - התבוננות מרצון.
שליטת האל מוגדרת כמשתרעת מאינדיבידואל לאוניברסל, וכאשר תנודות ההכרה פוחתות, ההתלכדות של היודע הידוע והדעה (שהם יחדיו האל) משתקפת בהכרה כמו אבן הענבר. התלכדות זו מהולה בחשיבה כאשר יש כוונה וידע מילוליים שלא הובנו, זאת ניתן לפתור על ידי שיכחת הכול מלבד המטרה, היות שזו מבהירה את ההכרה. שכחה זו מסבירה את מצב ההתלכדות (של היודע, הידוע והידע) הבא יחד עם התבוננות מודעת וגם את מצב ההתלכדות הבא ללא התבוננות מודעת היות שמושאי התבוננות יכולים להיות לא מודעים. המושאים הלא מודעים הללו מסתיימים ב"לא מאופיין" בהכרה.
5 בפברואר
5 בפברואר הוא היום ה-36 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 329 ימים (330 בשנה מעוברת).
סצובון
סֶצוּבּוּן (ביפנית: 節分) הוא מועד המסמל את היום לפני תחילת כל עונה המושרש בתרבות היפנית. משמעות המילה "חלוקה של עונה". בדרך כלל נחוג רק הסצובון של האביב, המכונה רִישּׁוּן (ביפנית: 立春), שנחוג מדי 3 בפברואר ונחשב גם ראש שנת הירח.
מסע תענוגות לארץ הקודש
מסע תענוגות לארץ הקודש (באנגלית: Pleasure Excursion to the Holy Land) הוא פרק מספר המסע "התמימים בחוץ לארץ" שפרסם הסופר האמריקני מארק טוויין בשנת 1869. הספר, שנכתב במהלך מסע שערך המחבר שנתיים קודם לכן בארצות הים התיכון, ובכלל זה סוריה, ארץ ישראל, ירדן ומצרים, היה לאחד הספרים האהובים ביותר של טוויין. הוא מאויר ב-47 איורים פרי עטו של המאייר טרו ויליאמס, ומתובל בהומור רב.
היציאה למסע
בחודש יוני 1867 יצא מארק טוויין למסע ימי ארוך מניו יורק על הספינה 'קווייקר סיטי' (Quaker City), בחברת קבוצת צליינים ותיירים נוצרים בדרכה לארץ הקודש. הייתה זו ההפלגה המאורגנת העממית הראשונה של תיירים אמריקניים מעבר לאוקיינוס האטלנטי. המסע כלל את חציית האוקיינוס האטלנטי, ושיט ארוך בים התיכון כולל עצירות בצפון אפריקה ואירופה, במדינות מרוקו, צרפת, איטליה, יוון, טורקיה, חופי רוסיה והים השחור.
ייחודה של הפלגה זו לתקופתה הוא בהיותה 'מסע תענוגות' של אלה אשר הפרוטה מצויה בכיסם, ולמרות שיעדה הסופי היה ארץ הקודש, עבור רוב חברי הקבוצה לא היה זה מסע דתי. האפשרות שנפתחה אז להפליג באוניות קיטור בזמן קצר יחסית ובתנאים אופטימליים, פתחה את המזרח לציבור משכיל וחילוני יותר, וחשפה את ארץ ישראל למבקרים מסוג שונה לגמרי. המסע הימי והביקורים באירופה היו למעשה עיקרו של המסע, והביקור בארץ הקודש היווה כשישית בלבד מנפח הספר כולו.
כתיבת הספר
טוויין, שהיה אז בן 31, הצטרף להפלגה כעיתונאי מטעם העיתון הקליפורני 'דיילי אלטה קליפורניה'. הוא אמנם מימן בעצמו את ההפלגה, אך הובטח לו תשלום תמורת 50 טורים של תיאורי המסע. הטורים התפרסמו בעיתון בזה אחר זה, והפכו ללהיט עקב סגנונם העוקצני וההומוריסטי. חלק מתיאורי המסע ראו אור גם בעיתונים "ניו יורק טריביון" ו"ניו יורק הראלד". הצלחתם הגדולה של הטורים הביאה להחלטה לקבצם יחד לספר, אשר נקרא בשם "התמימים בחוץ לארץ" (The Innocents Abroad).
על הגב האחורי בהוצאה החדשה תיאר המו"ל, אלי שילר, בתמציתיות את הספר:
אופי הספר
טוויין היה היחיד בחבורת הנוסעים שלא הצטרף למסע ממניעים תיירותיים או דתיים. כעיתונאי, הוא צפה במתרחש מהצד, והעלה את רשמיו על הכתב בסגנונו העוקצני. תיאוריו של טוויין רוויים אפוא בסרקזם; הם בוטים, ולעיתים אף מרושעים, אך מאידך יש בהם שנינות רבה והומור ייחודי, גם כאשר הם רצופים בדברי ביקורת על ארץ ישראל שנראתה לו עזובה, חולה, ענייה ופרימיטיבית. הערותיו העוקצניות של טוויין נוגעות בעיקר לאמונות הדתיות בהן נתקל במהלך מסעו, אשר כאדם חילוני נראו לו אבסורדיות. הוא פקפק באמיתותן של "עובדות היסטוריות", וסירב לקבל את הדברים כמובנים מאליהם: "ואז החל מורה הדרך להעניק שם והיסטוריה לכל תל וסלע שנקרה בדרכנו... עלינו בעמק יהושפט והדקלום נמשך: 'זה הר הזיתים, זה הר המשחית, גבב הבקתות שם הוא כפר השילוח..." (עמ' 143)
טוויין הרבה לצטט בספרו מתוך מדריך הטיולים שהחזיק, "מדריך הטיולים לארץ ישראל וסוריה" שראה אור בהוצאת ג'ון מאריי.
תיאורי נוף
ספר המסע של טוויין מרובה בתיאורי נוף טבעי ואנושי של ארץ הקודש, אולם התרשמותו הכוללת היא של ארץ עזובה ומדוכאת. הוא אינו מהסס להצליף בלשונו דווקא בנופים, שאותם תיארו הצליינים הנוצריים לפניו כ"גן עדן". כך, למשל, הכנרת והגליל, תחומי פעילותו של ישו, מתוארים בספרו בקווים עגומים (עמ' 82):
לתיאור קשה יותר זכתה ירושלים, שאת ההגעה אליה תיאר כציפייה גדולה, גם מצדם של אלה בחבורה שלא היו עולי רגל דווקא (עמ' 126):
תיאור כנסיית הקבר
אחד הפרקים המשעשעים ביותר בספר הוא זה המתאר את ביקורו של טוויין בכנסיית הקבר. הכנסייה מטבעה הייתה אחת מתחנות המסע המרגשות ביותר, במיוחד עבור עולי הרגל. נראה שטוויין נאזר במנה גדושה של סרקזם בעת ביקורו בכנסייה, שכן תיאוריו מפליגים למחוזות רחוקים: "הקבר הקדוש וכן מקום הצליבה, ולמעשה כל מקום אחר הקשור קשר הדוק עם אותו אירוע כביר, חברו בחכמה יחד תחת קורת גג אחת – כיפתה של כנסיית הקבר הקדוש" (עמ' 126). על העדות הפועלות בכנסייה כתב: "בכניסתך רואה אתה שומרים טורקיים, שכן נוצרים בני דתות שונות לא זו בלבד שיתקוטטו, אלא אף יתכתשו במקום קדוש זה, אם רק יניחו להם," ובהמשך: "הוכח בעליל כי אין העדות יכולות לעבוד את עבודת קודשם יחדיו בשלום סביב קברו של גואל העולם" (עמ' 127). על האמונות התפלות בכנסייה הוא כותב: "לא הרחק מכאן היה כוך שבו נהגו לנצור חלק מהצלב המקורי, אך עתה איננו עוד. פיסת הצלב... נגנבה בידי כוהני דת אחרת. אמנם אשמה כבדה היא זו להטיחה, אולם יודעים אנו היטב כי אמנם נגנבה, שהרי במו עינינו ראינוה בכמה קתדרלות בצרפת ובאיטליה."
הפסקה המשעשעת ביותר בפרק על כנסיית הקבר היא זו המתארת את ביקורו של טוויין בקפלת אדם הראשון (עמ' 131–132):
תיאור החברים למסע
לאורך כל הספר מצייר טוויין את דמויות חבריו למסע באופן סרקסטי, ולעיתים אף מתנשא. הוא מתלונן על כך שרובם מבוגרים ממנו בהרבה, ומתייחסים למסע ברצינות תהומית מדי. בסוף ספרו הביא טוויין ציטוט ממאמר שפרסם בעיתון 'ניו יורק הראלד', ובו תיאור מסכם של חבריו למסע (עמ' 188):
למרות כל זאת, סיכם טוויין את המסע ברוח טובה, וכתב: "איני נוטר טינה לאיש מהאנשים שהשתתפו במסע... הנה מרגע שחזרתי, טובים בעיניי הדברים אשר היו לי לזרא רק אתמול... המסע הגשים את כל מה שהובטח בתוכניתו, וכולנו ראוי לנו להיות מרוצים מניהולו המושלם."
התרגום לעברית
בסוף הספר הביא לבינסון רשימה מאוחרת של טוויין משנת 1899 בשם "בנוגע ליהודים". ברשימה זו, שאין לה כל קשר למסע התענוגות, פורס טוויין את משנתו האוהדת כלפי היהודים, ודן באופיים הטוב, בכישרונותיהם, במקומם בעולם וביחס הלא ראוי לו זכו במהלך הדורות. נראה כי לבינסון צירף את הרשימה לספר, מתוך הנחה כי היא תעניין את הקורא העברי.
בשנת 1999 יצא הספר שוב בעברית במהדורה מצולמת בהוצאת אריאל, בתוספת הקדמה חדשה ותוכן עניינים.
בשנת 2009 יצא הספר בתרגומו של עודד פלד בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, בתוספת אפילוג מאת המתרגם. שמו של הספר בהוצאה זו: "מסע תענוגות בארץ הקודש".
הפייטה הפלורנטינית
"הפייטה הפלורנטינית" או "פייטת בנדיני" (באיטלקית: Bandini Pietà), המכונה גם "ההורדה מהצלב" (באנגלית: The Lamentation over the Dead Christ) או "פייטה עם ניקודמוס", הוא פסל שיצר הפסל מיכלאנג'לו. העבודה על הפייטה, שנותרה במצב לא גמור, נמשכה בין השנים 1547 ל־1555, בשנות חייו המאוחרות של מיכלאנג'לו. הפסל מוצג כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo) בפירנצה. בשנים 2019–2020 נערכה לפסל רסטורציה (Artnet), במסגרתה נוקה הפסל.
תיאור
הפסל שנושאו הוא הורדת ישו מהצלב לאחר מותו. הפסל שייך לקבוצת ארבעת פסלי הפייטה של מיכלאנג'לו, ונחשב לשלישי שבהם. את יצירת ה"פייטה" המוקדמת שלו, המוצבת בעיר רומא, הוא יצר בגיל 24, כ־60 שנה קודם. פייטה נוספת – "פייטת רודניני" (Rondanini Pietà) – נוצרה במקביל החל משנת 1552.
הפסל עשוי משיש שנחצב בקרארה ומתנשא לגובה 226 ס"מ. ייתכן כי היה זה אחד מגושי השיש שנועדו למצבתו של יוליוס השני. דמותו של ישו המת ניצב במרכז העבודה. משני עבריו מוצגות שתי נשים התומכות בגופו. אלו הן מרים, אם ישו ומרים המגדלית. מאחוריו נמצא דמותו של ניקודמוס, אחד מתלמידיו של ישו, שפניו מהווים דיוקן עצמי של מיכלאנג'לו. על פי המסורת הנוצרית, ניקודמוס, יחד עם יוסף הרמתי, לקחו את גופתו של ישוע לאחר הצליבה לקבורה.
בניגוד לפייטה המוקדמת יותר של מיכלאנג'לו, שם אוחזת המדונה בגופתו הרזה והקלילה של בנה המת, הרי שבפסל זה, גופו של ישו הוא כבד ביותר, עד כי דומה כי שלוש הדמויות מתקשות להחזיק בו והוא קורס מחמת העייפות או המשקל הרב. הקומפוזיציה הכללית של הפסל היא משולשת, אולם הדמויות השונות ניצבות בתנוחות אלכסוניות זו לזו, מנסות לתמוך בגופו של ישו, הנופלת בכבדות. רגליו וידיו של ישו מוארכות ומעצימות אפקט זה.
על פי ג'ורג'ו וזארי, האמן לא סיים את העבודה על הפסל בגלל פגמים בגוש השיש. עם זאת, ניתן להניח כי בעיות בקומפוזיציה, ובעיקר ברגלו השמאלית של ישו, שאיננה מסוימת, תרמו לנטישתו. הדבר בולט גם בדמות מרים, שבגדה נמצא במצב גולמי, לעומת הליטוש של דמותו של ישו. האמן ניפץ בהתקף תסכול את ידו ורגלו השמאלית של ישו. את הפסל נתן מיכלאנג'לו לאיש עסקים אמיד בשם פרנצ'סקו בנדיני (Francesco Bandini), אשר שכר את טיבריו קאלקאניי (Tiberio Calcagni), אחד מעוזריו של מיכלאנג'לו, לתקן את הפסל. בנוסף, קאלקאניי גם השלים את דמותה של מריה מגדלנה.
בשנת 1671 מכרה משפחת בנדיני את הפסל לקוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
בשנים 2019–2020 נערכה לפסל רסטורציה, במסגרתה נוקה הפסל.
יוסף משה ולירו
יוסף משה וָלֵירוֹ (14 בנובמבר 1882 – 6 ביולי 1945) היה שופט יהודי בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. היה אחד משופטי ההרכב במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב ופסק בדעת מיעוט כי יש לזכות את הנאשם אברהם סטבסקי.
ראשית דרכו
יוסף משה ולירו נולד בירושלים בשנת 1882 למשפחת ולירו, משפחת הבנקאים הספרדית הידועה בתולדות היישוב. סבו יעקב ולירו היה מייסד השושלת, שפתח בשנת 1848, יחד עם שותפים נוספים, את הבנק הראשון בארץ ישראל בעת החדשה – בנק ולירו ושות'. אביו היה חיים אהרן ולירו, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. השירותים הפיננסיים שסיפק בנק ולירו שבבעלותו קידמו את הקהילה היהודית בירושלים ובארץ ישראל, וההון שהוזרם באמצעות הבנק הושקע ברכישת קרקעות ובבנייה, בפיתוח תשתיות ובדחיפת ירושלים הנחשלת של המאה ה-19 אל המתווה של ערים מודרניות.
בצעירותו למד ולירו משפטים באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ, ובשנת 1912 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
סיפור אהבתו ללאה אבושדיד, שנחשבה לאחת הצעירות היפות בירושלים באותה עת, היה נושא לשיחה בפי בני היישוב. היא הייתה בת למשפחה נכבדה מהקהילה המוגרבית, והזוג עמד להינשא, אך קם לה מחזר אחר, העיתונאי איתמר בן-אב"י, ששבה את לבה ונישא לה. ב-1912 נסע ולירו לרוסיה, ושם נשא לאשה את לאה בתיה שייקביץ', שהייתה דוקטור לרפואה. בשנת 1914 התיישבו בני הזוג בקהיר, שבה עבד כעורך דין. בשנת 1916 שבו לירושלים.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב ולירו לצאת את הארץ לדמשק במקום אביו הזקן והחולה, במסגרת הגירוש של מנהיגי היישוב בידי ג'מאל פחה.
בונז
בּוֹנְז (באנגלית: Bones; בעברית: עצמות) היא סדרת דרמה המשכית משטרתית אמריקאית בכיכובם של אמילי דשנל ודייוויד בוריאנז, שעלתה לשידור ברשת FOX ב-13 בספטמבר 2005 וירדה משידור ב-28 במרץ 2017 לאחר 12 עונות. הסדרה מבוססת על חייה של אנתרופולוגית המשפט קתי רייקס, סופרת ובעצמה מפיקה בתוכנית. שם הדמות הראשית בסדרה, טמפרנס ברנן, נקראת על שם הדמות הראשית מסדרת ספרי ספרות בלשית של רייקס. בהתאם, ברנן היא סופרת של סדרת ספרי מתח מצליחה אשר עוסקת בחייה של אנתרפולוגית משפט בשם קתי רייקס. הסדרה שודרה בארץ בערוץ סטאר וורלד עד 2009. החל מ-2010  שודרה בערוץ HOT Zone.
יוסף משה ולירו
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה
לאחר המלחמה היה לשופט במסגרת הממשל הצבאי הבריטי (OETA – Occupied Enemy Territory Administration), שקדם למנדט. בשנת 1920 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בונז
עלילה מרכזית
הסדרה מתמקדת בפשע ובמשפט, ומביאה את עלילותיהם של תיקי חקירה הנפתרים בשיתוף פעולה בין צוות האנתרופולוגיה המשפטית של ד"ר טמפרנס ברנן, שעובדת במכון הג'פרסוניאן (הגרסה הטלוויזיונית למכון הסמית'סוניאן), לבין סוכן ה-FBI, סילי בות'. צוותה של ברנן מספק מומחיות מדעית לעולם החקירות של ה-FBI בכך שהוא עורך בדיקות לשרידי קורבנות רצח (או עצמות). בנוסף לתיקי חקירות הרצח, הסדרה עוקבת אחר היחסים בין הדמויות, בעיקר בין טמפרנס ברנן לסילי בות'.
יוסף משה ולירו
משפט רצח ארלוזורוב
ב-16 ביוני 1933 אירע בתל אביב אירוע שנודעה לו השפעה עצומה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז – הרצח של ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך. בליל שבת, בשעת ערב, כאשר יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים הם הותקפו על ידי שני אנשים. אחד מהם האיר על בני הזוג בפנס והשני ירה בד"ר חיים ארלוזורוב והרגו. לאחר מכן הסתלקו שני המתנקשים בריצה ונעלמו. כחשודים ברצח נעצרו כעבור זמן שני אנשים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, חברי התנועה הרוויזיוניסטית. הם הועמדו לדין בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. משפטם החל ב-23 באפריל 1934. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים והשופט הערבי עלי חסנה מבית המשפט המחוזי בירושלים. השופט היהודי בהרכב היה ד"ר יוסף משה ולירו. התביעה ייחסה לנאשמים רצח ממניע פוליטי, בשל היריבות העזה שהייתה באותו זמן בין תנועתם לבין תנועת העבודה ומפא"י שעמדו אז בראש הנהגת היישוב, ובעיקר בשל מסע הסתה חריף שניהלו הקיצוניים מבין הרוויזיוניסטים, אנשי "ברית הביריונים", נגד חיים ארלוזורוב באופן אישי. ב-8 ביוני 1934 ניתן פסק הדין, שהיה קצר ולקוני לאמור:
בונז
רעיון
הרעיון של התוכנית פותח במהלך החלק האחרון של עונת ההגשות של 2004, כאשר חברת פוקס המאה ה-20 ניגשה להארט הנסון עם רעיון לסדרת דרמה משטרתית. הנסון התבקש להיפגש עם המפיק בפועל, בארי יוספסון, שרכש את הזכויות ליצור יצירה דוקומנטרית על קתי רייקס, אנתרופולוגית משפטית וסופרת. למרות שהנסון לא שש להיות מעורב ביצירת סדרת דרמה משטרתית, הוא חתם על החוזה וכתב את התסריט לפרק הפיילוט לאחר פגישתו עם יוספסון. מכיוון שהתוכנית מבוססת על עבודותיה של רייקס, תסריטאי הסדרה מערבים אותה באופן תדיר בתהליך כתיבת העלילה. רייקס הצהירה כי היא רואה את התוכנית במידה מסוימת כפריקוול לרומנים שלה, כאשר ד"ר טמפרנס ברנן בתוכנית הטלוויזיה היא גרסה צעירה יותר של ד"ר ברנן מהרומנים.
על מנת לייחד את התוכנית בעיצומה של תקופה בה הצליחו דרמות משטרתיות פליליות רבות ששודרו בטלוויזיה כמו חוק וסדר וCSI, הנסון החליט להחדיר לתוכנית שימוש נרחב בהומור שחור ופיתוח סיפור הרקע של הדמויות ככל האפשר. אלמנט נוסף שהוכנס לתוכנית היה ה"אנג'לטור", מקרן הולוגרפי אשר סיפק דרך להחליף את סצנות הפלאשבקים בהם נעשה שימוש על ידי הסדרות האחרות. בנוסף למטרות החזותיות שלהם, התמונות ההולוגרפיות, שנוצרו על ידי אפקטים חזותיים, הביאו סגנון חזותי ייחודי לתוכנית אותו המפיקים חיפשו.
המוצא
באוקטובר 2010 הודיעה רשת FOX שהיא מפתחת סדרת בת סביב דמויות שיופיעו באופן חד פעמי בעונה השישית של הסדרה. סדרת הבת נוצרה על ידי היוצר של בונז, הארט הנסון, ותהיה מבוססת על סדרת הספרים "המאתר" של הסופר, ריצ'רד גרינר. דמותו של וולטר מתוארת כמתבודד תמהוני ומשעשע אשר מאוד מבוקש בעקבות יכולתו למצוא כל דבר. הוא אדם סקפטי וסובל מנזק מוחי בעקבות פציעה צבאית משירותו בצבא ארצות הברית בעיראק, מה שמסביר את הפרנויה המתמדת שלו והיותו ידוע בנטייתו לשאול שאלות פוגעניות, אשר לכאורה לא רלוונטיות למקרה על מנת להגיע לאמת. בפרק 19 בעונה השישית הנושא את שם סדרת הבת, בות' וברנן מטיילים לקי וסט בפלורידה, היכן שמתרחשת העלילה של סדרת הבת. התוכניות שודרה במשך עונה אחת החל מ-10 במאי 2011 ועד ה-11 במאי 2012.
יוסף משה ולירו
משפט רצח ארלוזורוב
פסק הדין ניתן ברוב דעות של שני השופטים הבריטים והשופט הערבי. השופט ולירו מאידך, בדעת מיעוט, פסק שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
תפוח מסוכר
תפוח מסוכר הוא תפוח מצופה סוכר. לרוב נמכר על מקל, כדי להקל על אכילתו. הציפוי הנפוץ הוא סירופ סוכר שהתקרר והתקשה, לרוב בצבע מאכל אדום ולעיתים מתובל בקינמון.
יוסף משה ולירו
משפט רצח ארלוזורוב
בפסק דינו החולק כתב השופט ולירו:
תפוח מסוכר
במדינת ישראל היה נקרא גם בשמות "אפל'ה", "בומבל'ה", "גידיאלה","אמבר" ו"חלוצ'ה".
יוסף משה ולירו
משפט רצח ארלוזורוב
לאחר סיום המשפט המשיך השופט ולירו לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1935 נתמנה להיות שופט בבית המשפט העליון המנדטורי. הוא פרש מהשיפוט בשנת 1938.
תפוח מסוכר
תפוחים מסוכרים נמכרים כחטיף בירידים, פסטיבלים ומסיבות. במדינות המערב הם חטיף מסורתי בפסטיבלי סתיו, למשל בעת ליל כל הקדושים, מכיוון שמועד החג הוא בסופה של עונת קטיף התפוחים.
יוסף משה ולירו
משפט רצח ארלוזורוב
יוסף משה ולירו נפטר בשנת 1945.
Il ballo della vita
Il ballo della vita (בתרגום חופשי לעברית: ריקוד החיים) הוא אלבום הבכורה של הלהקה האיטלקית מונסקין. האלבום יצא לאור ב-28 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
תפוח מסוכר
ויליאם וו. קוֹלְבּ היה הממציא של התפוח המסוכר. קולב, יצרן ממתקים מניוארק, ערך ב-1908 בחנות הממתקים שלו ניסויים שונים עם ממתק קינמון אדום, ובאחד מהם טבל תפוחים לתוך הסירופ. הוא הציג אותם בחלון הראווה של החנות ומכר את כולם, ובהמשך מכר אלפי תפוחים מסוכרים בשנה. בעשורים הבאים נפוצה מכירת התפוחים המסוכרים לאורך חוף ניו ג'רזי, במופעי קרקס, ובערך מסוף שנות ה-40 נמכרים התפוחים בחנויות ממתקים רבות בכל רחבי ארצות הברית.
פסגת גונג
פסגת גונג (באנגלית: Gong Peak) היא הר הממוקם ברכס וינסטון צ'רצ'יל, בסמוך לעמק נהר סאנואפטה בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1919 על ידי סקר הגבולות הבינפרובינציאלי, והיא נקראת על שם אגם גונג הסמוך.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטפסו על ההר היו א. קרומוול (E. Cromwell), א. קרומוול הבן (E. Cromwell Jr), פ. ס. נורת' (F.S. North) וג'. מונרו תורינגטון (J. Monroe Thorington) בשנת 1936.
ולוג
וידאו בלוג (באנגלית: Video Blog) או יומן וידאו, בדרך כלל מקוצר למילה ולוג (באנגלית: Vlog) הוא סוג של בלוג שעבורו המדיום הוא וידאו, והוא סוג של טלוויזיה באינטרנט. ערכי ולוג משלבים לעיתים קרובות וידאו משובץ (או קישור וידאו) עם טקסט תומך, תמונות ומטא דאטה אחרים. ניתן להקליט רשומות בטייק אחד או לחתוך אותו למספר חלקים. קטגוריית ולוגים פופולרית בפלטפורמת שיתוף הווידאו YouTube.
יומני וידאו (ולוגים) מנצלים לעיתים קרובות את הסינדיקציה באינטרנט כדי לאפשר הפצה של וידאו דרך האינטרנט באמצעות פורמטי ה־RSS או ה־Atom, לצורך צבירה והפעלה אוטומטית במכשירים ניידים ובמחשבים אישיים (ראה וידאוקאסטים).
היסטוריה
האמן הניו־יורקי נלסון סאליבן היה ידוע בהקלטת סרטונים ברחבי העיר ניו יורק ובדרום קרוליינה, בסגנון דמוי ולוג בשנות השמונים.
מערכות ניהול תוכן עם קוד פתוח רבים אפשרו הכללת תוכן וידאו, ומאפשרות לבלוגרים לארח ולנהל אתרי בלוגים בווידאו משלהם. בנוסף, ההתכנסות של טלפונים ניידים עם מצלמות דיגיטליות מאפשרת פרסום תוכן וידאו באינטרנט כמעט כפי שהוא מוקלט. תחנות רדיו וטלוויזיה עשויות להשתמש בבלוג בווידאו כדרך לעזור באינטראקציה רבה יותר עם מאזינים וצופים.
שיא העולם של גינס
צ'ארלס טריפיי, תחת ערוץ היוטיוב Killed Television, מחזיק כיום בשיא העולם של גינס עבור "בלוגי הווידאו האישיים הכי רצופים שפורסמו ב־YouTube", עם למעלה מ־3,000 סרטונים רצופים.
VidCon
VidCon, אשר מאורח בלוס אנג'לס, קליפורניה, הוא כנס שנתי, המאפשר ליוצרי תוכן וצופי YouTube לבוא יחד כדי לחלוק רעיונות תוכן וקשרים עסקיים. האירוע הראשון של VidCon נערך ב־10–11 ביולי 2010, והפך כעת למפגש האישי הגדול ביותר של יוצרי אינטרנט, צופים ונציגים. אמנה זו מבינה שהמהפכים שבהם החברה מארחת, מחנכת, משתפת ומתקשרים עוברים מהפכה, ובוחרת להדגיש עובדה זו באמצעות פאנלים, להיפגש ולברך, ושיחות שניתנו לקהלים בכנס.
ולוגים בשידור חי
יוטיוב הכריזה על תכונת שידור חי בשם YouTube Live בשנת 2008. תכונה זו הוקמה גם על ידי פלטפורמות חברתיות אחרות כמו אינסטגרם ופייסבוק.
נוכחות ביוטיוב
YouTube מדורגת כרגע בין שלושת האתרים המובילים ביותר ברשת. כאזור תנועה גבוה עבור בלוגרים בווידאו, או ולוגרים (vloggers), YouTube יצרה פלטפורמה עבור משתתפים אלה, בשביל הצגת את הסרטונים האישיים שלהם. הפופולריות של הוולוגים בקהילת YouTube עלתה באופן מהיר מאוד בשנים האחרונות; מתוך 100 ערוצי YouTube בעלי כמות הרשומים הגדולה ביותר, 17 מספקים ולוגים כסגנון הצילום העיקרי שלהם. רבים מהוולוגרים האלה הם חלק מתוכנית השותפים של YouTube, הממקצעת את הענף ומאפשרת רווח כספי מהפקת וידאו. התמקצעות זו מסייעת בנוסף להגדלת החשיפה לערוצים שונים וכן יוצרת תחושת יציבות בתחום. בנוסף, התמקצעות זו מאפשרת ליוצרי תוכן להיחשב כמקור אמין על ידי הצופים שלהם. יתר על כן, רבים מהוולוגרים הצליחו להפוך את הערוצים שלהם לקריירה בת קיימא; בשנת 2013, הוולוגר בעל השכר הגבוה ביותר הרוויח מינימום של 720,000 דולר לשנה. הוליווד שמה לב למדיום העולה הזה, ומציבה את ערכה בדירוג על פני חברות בידור אחרות כמו מארוול, שהיא גם בבעלות דיסני.
וולגומנטרי
"I'm Vlogging Here" הוא סרט בן 90 דקות "וולוגומנטריות" שמתמקד בתיעוד עולם הבלוגים בווידאו ומרכז וולוגרים של YouTube שהצליחו בשימוש במדיום זה. בכיכובם של היוטיוברים שי קרל ומשפחת ShayTards, הסרט הזה שיצא בסוף 2016, עוקב אחר משפחה שחייה השתנו בצורה דרסטית על ידי ולוגינג, מכיוון שחייה היומיומיים מתועדים ומועלים עבור כל הכולם. שי קרל הוא מייסד משותף של אולפני מייקר, ספק וידאו מבוסס YouTube שנרכש על ידי חברת וולט דיסני. מעורבותם של חברות גדולות מחוץ לתעשיות האינטרנט היא דוגמה ראשית לצורך ההולך וגובר לחזית חזקה בצד הדיגיטלי של החברה. סרט תיעודי זה נוצר על ידי קבוצה עם קישורים לקהילת YouTube בתקווה שהוא יעורר עניין ויעלה את המודעות להשפעה שיש לוולוגינג ולקהילה הדיגיטלית על תעשיית הבידור.
אחר
יומן וידאו שנוצר תוך כדי רכיבה על אופנוע ידוע כמוטוולוג (motovlog – קיצור של motorcycle video blog).
High School Musical: The Musical: The Series: The Soundtrack
High School Musical: The Musical: The Series: The Soundtrack הוא אלבום הפסקול לעונה הראשונה של סדרת הסטרימינג "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה", שיצא ב-10 בינואר 2020, תחת הוצאת וולט דיסני רקורדס. התוכנית עלתה לשידור בשירות הסטרימינג דיסני+ ב-12 בנובמבר 2019.
הפסקול של הסדרה כולל שירים חדשים וביצועים לשירים מהסרט המקורי של "היי סקול מיוזיקל".
רקע והרכב
יוצר הסדרה טים פדרל הציע במקור את "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה" עבור דיסני+ עם הרעיון לפתח שירים מקוריים כדי להשלים את הקטלוג של הזיכיון. העונה הראשונה מכילה 10 שירים מקוריים, כששיר חדש מבוצע בכל פרק.