cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלאסן ואטארה
ראשית חייו
אלאסן דראמאן ואטארה נולד בשנת 1942 בדימבוקרו, במרכז חוף השנהב (בימינו - במחוז נזי-קומואה) כבנם של קראמאן אוטארה, מורה וסוחר מבוסס, ושל חאג'ה נבינטו לבית סיסה. הוא נצר למשפחת אצילים מוסלמים ששלטו בממלכת קונג, שנודעה גם כממלכת ואטארה. ממלכה זו כללה בזמנו שטחים מבורקינה פאסו, מחוף השנהב, מגאנה וממאלי של ימינו. מצד אביו ואטארה הוא צאצא ישיר של המלך סקו עומר ואטארה (1745-1665), מייסד ממלכת קונג.
הוא סיים בשנת 1965 תואר ראשון במנהל עסקים במכון דרקסל לטכנולוגיה, הקרוי בימינו אוניברסיטת דרקסל בפילדלפיה. סיים בהמשך באוניברסיטת פנסילבניה תואר שני (1967) ואחר כך דוקטורט (1972) בכלכלה.
ראש ממשלה 1993-1990
באפריל 1990, בזמן שחוף השנהב נמצאה במשבר כלכלי בעקבות צניחת מחירי החומרים הגולמיים והצטברות חוב חיצוני כבד, במסגרת התוכנית להתאמה מבנית שכנעה קרן המטבע הבינלאומית את הנשיא פליקס הופואה-בואני למנות את ואטארה ליושב ראש הוועד הבין-משרדי לקאורדינציה של תוכנית הייצוב והשיקום הכלכלי של חוף השנהב. במקביל המשיך ואטארה לשמש נגיד לבנק BCEAO. ב-7 בנובמבר 1990 מינה אותו הנשיא הופואה-בואני לראש הממשלה הראשון, אחרי ששונתה החוקה על מנת ליצור את התפקיד. בחוקה צוין גם כן שבמקרה פטירת הנשיא ראשות המדינה הזמנית תוטל על יושב ראש האספה הלאומית. עם כנסתו לתפקיד ראש הממשלה עזב ואטארה את תפקידו בבנק. ימים אחדים לאחר מכן התקיימו במדינה בחירות פרלמנטריות רב-מפלגתיות בהן זכתה במקום ראשון המפלגה הדמוקרטית של קוט דאיוואר, המפלכה היחידה הוותיקה, שבה היה חבר גם ואטארה. כראש ממשלה ניהל ואטארה מדיניות צנע שהקשתה על האוכלוסייה. עם זאת תוכנית הייצוב והשיקום הכלכלי שהופעלה (צמצום הוצאות, הרחבת המיסוי, הפרטות וכו') הביאה להבראת האוצר הציבורי ושיקמה את אמון המשקיעים. הממשלה העניקה רישיונות שהייה לעובדים הזרים. באותה תקופה ראש האופוזיציה, לוראן גבאגבו שהצליח ב-1990 להיבחר במושב אחד ויחיד בפרלמנט נידון ב-6 במרץ 1992 לשנתיים מאסר. הוא שוחרר לבסוף מתוקף חנינה כללית ב-31 ביולי 1993. הועלו האשמות כלפי ואטארה שבעת כהונתו כראש ממשלה ביקש לאמץ סמכויות כמו-נשיאותיות, במיוחד בתקופה שבין מרץ-דצמבר 1993 שבה היה הופואה בואני חולה. ב-7 בדצמבר 1993 נפטר הנשיא הופואה-בואני מסיבוכים של סרטן הערמונית וואטראה היה זה שהודיע לאומה את בשורת מותו, במילים "חוף השנהב היא יתומה". בעקבות מות המנהיג, פרץ מאבק קצר על השלטון בין ואטארה לבין אנרי קונאן בדיה, יושב ראש האספה הלאומית. לפי החוקה, לבדיה הגיעה הזכות החוקית לעמוד בראש המדינה במקרה שהנשיא לא היה מסוגל להנהיג. בסופו של דבר ניצח בדיה וב-9 בדצמבר הודיע ואטארה על התפטרותו מראשות הממשלה. במקומו התמנה דניאל קבלן דאנקן.
בימי נשיאותו של אנרי קונאן בדיה 1993–1999
ואטארה חזר לעבוד בקרן המטבע הבינלאומית כסמנכ"ל הקרן עד 1 ביולי 1994. הוא היה האפריקאי הראשון שמילא תפקיד בעל חשיבות כזו במוסד בינלאומי זה. בהיעדרות המנכ"ל מישל קמדסוס, הוא מילא את מקומו.
בדצמבר 1994 הצביעה האספה הלאומית של חוף השנהב בעד שינוי בחוק הבחירות, לפיו נשיא חוף השנהב אינו יכול להיות אלא מישהו שנולד במדינה, מהורים ילידי הארץ בלבד, ובתנאי שהתגורר בחוף השנהב לפחות חמש שנים לפני הבחירות ושאינו מחזיק בעוד אזרחות של מדינה אחרת. סעיפים אלו נקבעו על מנת למנוע מאלאסן ואטארה שנטען כי הוריו נולדו בשטחי בורקינה פאסו ושהתגורר בוושינגטון, להציג מועמדות לנשיאות. במדינה פרצו בנסיבות אלה יריבויות אתניות ומעשי אלימות על רקע פוליטי ואתני. הנשיא בדיה לא היה מוכן לשנות את השינויים בחוקה. בנסיבות אלה ואטארה ויתר על מועמדותו והחזית הרפובליקנית - ברית פוליטית בין החזית העממית האיווארית של לוראן גבאגבו ל"התלכדות הרפובליקנים" של חוף השנהב" החליטה להחרים את הבחירות הנשיאותיות. קונאן בדיה נבחר לנשיא ב-22 באוקטובר 1989 עם 99,44% מהקולות.
ביולי 1999 עזב ואטארה את משרתו כסמנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית כדי לשוב לחיים הפוליטיים. למחרת כינס כנס בהיכל הספורט בטרשוויל. ב-1 באוגוסט 1999 הוא נבחר ליושב ראש "התלכדות הרפובליקנים של חוף השנהב", מפלגת מרכז-ליברלית שהוקמה 5 שנים קודם לכן על ידי ג'ני קובינה. לקראת הבחירות הנשיאותיות בשנת 2000 הודיע ואטארה על מועמדותו לנשיאות כשהוא הצהיר שהוא כשיר לחלוטין להיבחר בהתאם לדרישות החוקה - בנוגע למוצא, להורים ולמגורים. אולם השלטון הוציא נגדו צו מעצר בגין "זיוף זהות" ושימוש בתעודות מנהליות מזויפות", דבר שאילץ אותו להימלט בספטמבר 1999 לצרפת.
בימי נשיאות גבאגבו
במרץ 2001 הלכה מפלגתו RDR והתחזקה בבחירות העירוניות. היא זכתה ב-64 יישובים לעומת 59 ל-PDCI ו-33 ל-FPI שבראשות הנשיא גבאגבו. ב-30 בנובמבר 2001 חזר ואטארה למולדת כדי להשתתף ב"פורום לפיוס לאומי". הפורום, שכלל ימי הסברה ודו-שיח בהשתתפות הפוליטיקאים החשובים של המדינה, אורגן על ידי הנשיא גבאגבו בלחץ הקהיליה הבינלאומית. ב-22 בינואר 2002 אורגן ביאמוסוקרו מפגש בין מנהיגי ארבע המפלגות העיקריות (התלכדות הרפובליקנים RDR של ואטארה, המפלגה הדמוקרטית של אנרי קונאן בדיה, החזית העממית האיווארית של גבאגבו והאיחוד למען דמוקרטיה ושלום של רובר גאי). המפגש גיבש עשר המלצות, שנשארו כמו החלטון הפורום לפיוס, על הנייר בלבד.
ב-19 בספטמבר 2002 פרצו בצפון המדינה מהומות אלימות שבהן השתתפו בין השאר זרים מוסלמים שמחו נגד הנשיא גבאגבו. המורדים, שקראו לעצמם "הכוחות החדשים", ניסו לבצע הפיכה צבאית ולכבוש את הערים אביג'אן, בואקה וקורהוגו. בסופו של דבר לא הצליחו לכבוש את אביג'אן אך נכנסו לשתי הערים האחרות וביצעו מעשי טבח במתנגדים ובלא מוסלמים. ניסיון הפיכה זה נוצל על ידי השלטון כדי להתפטר מראש האופוזיציה. ב-20 בספטמבר הוצתה ונשדדה אחוזתו של ואטארה על גדת לגונת אבריה בקוקודי, על ידי חסידי גבאגבו ("פלוגות המוות"). ואטארי עצמו ואשתו הצליחו לטפס על החומה שהפרידה בין ביתו לבית השגרירות הגרמנית ולהימלט לתוך השגרירות. ב-19 בספטמבר 2002 ברובע קוקודי של אביג'אן נרצחו הגנרל רובר גאי, אשתו וילדיו על ידי אלמונים, ייתכן כי מקרב תומכי גבאגבו. התפרסם גם "הטבח ביופוגון" שבו נתגלו 57 גופות של אנשים שנחשבו ככל הנראה לתומכים של ואטארה. אחרי שנפוצה הידיעה לגבי גילוי הגופות פרצו עימותים אלימים בין תומכי הנשיא הנבחר לבין פעילים של RDR שנהרו ברחובות אביג'אן ודרשו בחירות חוזרות. באותו רגע פרץ מרד בשם תומכי ואטארה שהתפשט בכל מחצית הצפונית של המדינה. ואטארה ששוב חשש מסכנה נמלט אחרי חודשיים לגבון ואחרי חודש משם לצרפת. בדצמבר שיגרה צרפת כוח התערבות צבאי לחוף השנהב.
בינואר 2003 בלינאס-מרקוסי ובמרץ 2003 ואחר כך ביולי 2004 באקרה חתם ואטארה הסכמי שלום שנועדו לשים קץ למשבר הפוליטי-צבאי בארצו. באפריל 2005 אילץ ניסיון תיווך של נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי את גבאגבו להסכים למועמדות ואטארה בבחירות הנשיאותיות שתוכננו לאוקטובר. אולם הבחירות עוכבו מיסות ארגוניות. ב-26 בינואר 2006 חזר ואטארה לחוף השנהב כדי לנהל את מערכת הבחירות בבחירות העתידיות לנשיאות. הוא יצר ב-2005 ברית עם יריבו, הנשיא לשעבר קונאן בדיה. ב-28 בפברואר ושוב ב-5 בספטמבר 2006 נפגשו גבאגבו, ואטארה, קונאן בדיה וראש "הכוחות החדשים" המורדים, גיום סורו, ביאמוסוקרו כדי לנסות לחדש את תהליך השלום. ב-4 באפריל 2007, בהתאם להסכם ואגאדוגו שנחתם מתוך שאיפה להשכין את השלום ולאחד מחדש את המדינה, התמנה גיום סורו לראש ממשלה.
הבחירות לנשיאות 2010
אחרי שנדחו שש פעמים על ידי גבאגבו, הבחירות לנשיאות התקיימו סוף-סוף בסתיו 2010. בסיבוב הראשון ב-31 באוקטובר זכה ואטארה ב-32% מהקולות, ונמצא במקום השני אחרי הנשיא גבאגבו שקיבל 38.04%. ב-7 בנובמבר קיבל ואטארה את תמיכת קונאן בדיה, שתפס בסיבוב הראשון את המקום השלישי עם 25.24%. כעבור 3 ימים הוא הוכרז מועמד של חסידי הופואה בואני (ההתלכדות למען דמוקרטיה ושלום RHDP), ברית של ארבע מפלגות אופוזיציה.
בסיבוב השני ב-28 בנובמבר 2010 שיעור המשתתפים בבחירות הגיע ל 81.1%. שני המחנות הטיחו זה בזה האשמות שמנעו מתושבים באזורים מסוימים להגיע לקלפי. לפי התוצאות שנקלטו על ידי ועדת בחירות עצמאית קיבל ואטארה 54.10% מן הקולות. באותו יום המועצה לחוקה של חוף השנהב, שהייתה מורכבת כמעט רק מחסידי גבאגבו, פסלה את התוצאות האלה ולמחרת הכריזה על לוראן גבאגבו כעל מנצח בבחירות, עם סך הכל של 51.45% מהקולות. הוועדה ביטלה את התוצאות בשבעה מחוזות צפוניים (כלומר 13% מקולות המצביעים) בתירוץ של זיופים. הנציגה הדיפלומטית של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, ומזכיר האו"ם באן קי-מון הכירו לעומת זאת בניצחונו של ואטארה. הנשיאים ברק אובמה וניקולא סרקוזי ואחר כך כמעט כל הקהיליה הבינלאומית, הכירו בניצחונו של ואטארה וקראו ללוראן גבאגבו לעזוב את השלטון.
ב-4 בדצמבר 2010 נשבעו אלאסן ואטארה וגם לוראן גבאגבו כל אחד במחנהו כנשיאי הרפובליקה. ואטארה מינה כראש ממשלה את ראש הממשלה המכהן גיום סורו, בעוד גבאגבו מינה בתפקיד זה אתך ז'ילבר מארי נגבו אקה.
המשך המשבר אחרי הבחירות, 2011-2010
יחד עם ממשלות, יועציו ומקורביו, נמצא ואטארה במצור במלון גולף באביג'אן. הוא השיג מחוות תמיכה ממדינות זרות רבות, וכן ממוסדות כלכליים ופיננסיים אזוריים (BCEAO) ובינלאומיים וגייס אותם כדי לשתק את כלכלת האזורים שבשליטת יריבו. בהתחלה נרתע משימוש בכוח אף חבסוף הגיע למסדקנה שאין ברירה. בתחילת מרץ "הכוחות החדשים" של גיום סורו שלטו בשטחים חדשים במערב המדינה. ב-29 במרץ פרצה מתקפה רחבה של הכוחות שתמכו בוואטארה, שאימצו את השם "הכוחות הרפובליקנים של חוף השנהב". תוך כמה ימים הם כבשו את יאמסוקרו ואת נמל סן פדרו אסטרטגי, אחר כך פנו לכיוון אביג'אן. לוראן גבאגבו ואשתו, סימון, התבצרו בבית הנשיא, מוגנים אל ידי כוחות של נאמנים. תומכי גבאגבו תקפו במטחי תותח את מלון גולף שבו נמצא ואטארה. ב-11 באפריל 2011 נעצרו גבאגבו ואשתו בביתם והובלו לקורהוגו בצפון המדינה. משם הוטס גבאגבו להולנד כדי להישפט על פשעים נגד האנושות בבית הדין הבינלאומי בהאג.
נשיא חוף השנהב, החל מ-2011
מלחמת אזרחים האחרונה גבתה חייהם של 3,000 בני אדם, ועלתה למדינה 4,400 מיליארדים פרנקים CFA. הצמיחה במדינה ירדה ל-8% ונעצר יצוא הקקאו. ביום מעצרו של גבאגבו, נאם ואטארה נאום שבו הצהיר על כוונתו להקים "ועדה לגילוי האמת ולפיוס" שתברר את כל מעשי הטבח, הפשעים והפרות זכויות האדם שנעשו ובו זמנית קרא להימנע מכל מעשי תגמול ואלימות נופסת. ואטארה הציע תוכנית חירות לשיקום כלכלת המדינה, בעזרת סכום של 45 מיליארדים פרנק CFA.
טקס כניסתו לתפקיד
ב-4 במאי 2011 הכריזה מועצת החוקה את ואטארה נשיא הרפובליקה. ב-6 במאי הוא נשבע כנשיא בארמון הנשיאות באביג'אן. טקס כניסתו לתפקיד התקיים לאחר מכן ב-21 במאי ביאמסוקרו בנוכחות מספר ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, כולל נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי ומזכיר האו"ם, באן קי-מון. ב-1 ביוני 2011 הורכבה גם ממשלת גיום סורו החדשה שכללה 36 שרים, כולל 14 מקרב חברי RDR, 8 מקרב המפלגה הדמוקרטית, ו-5 נציגי בחברה האזרחית ושל מפלגות קטנות. החזית האיווארית של גבאגבו לא השתתפה בממשלה. ב-9 באוגוסט דרש ואטארה משריו לחתום על "אמנת אתיקה" כדי להתחייב למאבק בשחיתות ובנפוטיזם. בבחירות לפרלמנט ב-2011 שהוחרמו על ידי החזית העממית, RDR זכתה ברוב המוחלט של המושבים באספה הלאומית.
תהליך הפיוס
ב-20 ביולי 2011, בהתאם להבטחתו, חתם ואטארה על צו להקמת "הוועדה הלאומית לחקירה "לדו-שיח, אמת ופיוס" לגבי האלימות שלאחר בחירות 2010–2011. בראש הוועדה עמד ראש הממשלה לשעבר שארל קונאן באני. הוועדה הרגישה במהרה חסרת אונים ומשותקת, בעוד החברה עדיין מפולגת, ומתמודדת באופן סדיר עם מעשי אלימות. בדצמבר 2015 חנן הנשיא ואטארה 3,100 אסירים.
רפורמת הצבא ומערכת הביטחון
בתחילת שלטונו פיזרה הממשלה מספר יחידות מיוחדות (הפלוגה הרפובליקנית לביטחון, הבריגדה אנטי-מרידות, הגדוד הנייד להתערבות מהירה) שהיו מעורבים במעשי האלימות והפשעים במהלך המשבר האיווארי מ-2010–2011. פוזר גם מרכז הפיקוד למצבעי ביטחון שיחידותיו נחשבו "פלוגות מוות" אחרי הסכם הגנה שחתם עם צרפת, מיזג ואטארה יחידות צבאיות שונות ויסודות נאמנים למשטר הקודם בחיק הצבא ופתח בתוכנית לאימון אנשי צבא איווארים בעזרת מדריכים צרפתים. אף על פי שקמו מבקרים על שילובם בצבא של אנשים החשודים כאחראים לפשעים בעת מלחמת האזרחים, האמצעים שנקט ואטארה שמו קץ לעשור של משבר ופילוג הפוליטי במדינה.
באוגוסט 2012, בימים שנראה כי הביטחון שב לארץ במידה רבה, בוצעו כמה מתקפות נגד הצבא האיווארי וכמה קבוצות אוכלוסייה. הרפורמה וההתמקצעות בצבא דרכו במקום. הצבא החדש של רפובליקה הורכב בעיקר מאנשים מהצפון, בעוד שאנשים מהדרום המשיכו להיות מורחקים מאז טיהורי הכוחות. המאבק נגד מעשים שרירותיים של אנשי משטרה לא נראה יעיל.
בחירתו מחדש ב-2015
בבחירות לנשיאות ב-25 באוקטובר 2015 נבחר ואטארה כבר בסיבוב הראשון עם 83,66% מהקולות, כששיעור המשתתפים בהצבעה היה 54,63%, וכשחלק מהאופוזיציה קראה להחרמת הבחירות. ואטארה התבסס על התוצאות החיוביות של מדיניותו הכלכלית ובלט מלכתחילה כבעל סיכויים טובים מאוד להיבחר מחדש כנשיא. נגדו רץ מועמד החזית העממית האיווארית FPI (מפלגת הנשיא לשעבר לוארן גבאגבו), פסקל אפי נ'גסאן שהשיג 9,29% מהקולות. חלק מה FPI קרא להחרמת ההצבעה.
בחירתו בשלישית בשנת 2020
במרץ 2020 הודיע הנשיא ואטארה שלא ירוץ שוב בבחירות הנשיאותיות ב-31 באוקטובר 2020 ותמך במועמדותו של ראש הממשלה אמאדו גון קוליבלי מטעם מפלגתו RDR. אחרי מותו הפתאומי של קוליבלי ממחלה ב-8 באוגוסט 2020, חשב ואטארה לקדם את מועמדותו של שר הביטחון חאמד בקאיוקו אולם הלה הסתבך בחשדות לסחר בסמים. ביולי 2020 הודיע ואטארה כי ירוץ פעם שלישית לנשיאות. מועמדותו הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שחוקת קוט דיוואר אינה מרשה אלא שתי כהונות של הנשיא. בית המשפט החוקתי פסק שכהונתו הראשונה של ואטארה תחת חוקה שונה אינה נספרת ושלפי החוקה הנוכחית מותר לנשיא להציג שוב את מועמדותו. בנסיבות אלה פרצו הפגנות מחאה סוערות באביג'אן וברחבי המדינה. חלק גדול מהאופוזיציה החרימה את הבחירות. ואטארה נבחר משום כך עם 95.31% מהקולות. השתתפו בהצבעה 53.90% מבעלי זכות ההצבעה.
חיים אישיים
ואטארה הוא מוסלמי, ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים לאמריקאית ברברה ג'ין דייוויס.
ב-1991 הוא נישא בשנית לדומיניק נוביאן, אלמנה ואם לשני ילדים מנישואיה הראשונים גם כן, אשת עסקים ונדבנית אקטיביסטית לבנה ילידת-אלג'יריה הצרפתית, בת לאם יהודייה אך היא עצמה נוצרייה-קתולית. טקס נישואיהם התקיים בבניין עיריית הרובע השישה-עשר של פריז.
פרנק הרלי
ג'יימס פרנסיס "פרנק" הרלי (באנגלית: James Francis "Frank" Hurley; 15 באוקטובר 1885 – 16 בינואר 1962) היה צלם והרפתקן אוסטרלי. הוא השתתף בכמה משלחות לאנטארקטיקה כולל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ושירת כצלם רשמי בצבא אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
סגנונו האמנותי הפיק מספר רב של תמונות ראויות להיזכר, אבל ביום סצינות, צירופים ותמרוני צילום הנחילו לו ביקורת בטענה, שהם מפחיתים מערכה התיעודי של יצירתו.
ביוגרפיה
הרלי היה השלישי בחמישה ילדים וגדל בפרבר של סידני, אוסטרליה. בגיל 13 ברח מהבית, עבד במפעל פלדה וכעבור שנתיים חזר הביתה ללמוד בבית הספר הטכני המקומי ולשמוע הרצאות מדעיות באוניברסיטת סידני. בגיל 17 קנה את המצלמה הראשונה שלו, מצלמת בראוני בוקס של קודאק במחיר 15 שילינג, שאותם פרע בתשלומים של שילינג בשבוע. הוא למד צילום בכוחות עצמו וכבש לו מקום בתעשיית הגלויות, שם עשה לו שם הודות למצבי הסכנה שבהם הציב את עצמו כדי להשיג תמונות מדהימות, שכללו עמידה אל מול רכבת מתקרבת כדי להנציח אותה על סרט הצילום.
בשנת 1908, בהיותו בן 25, נודע להרלי שחוקר הארצות האוסטרלי דאגלס מוסון מתכנן משלחת מחקר לאנטארקטיקה; חבר משכונת מגוריו של הרלי, הנרי מאלארד, שניגש גם הוא לריאיון עם מוסון, המליץ על הרלי לתפקיד הצלם הרשמי של המשלחת האוסטרלית לאנטארקטיקה של מוסון. הרלי מספר בביוגרפיה שלו איך תפס את מוסון בדרכם לראיון שלהם ברכבת וניצל את ההזדמנות לשכנע אותו לתת לו את התפקיד. מוסון השתכנע. מאלארד, בעל זיכיון מקומי של קודאק, שהרלי היה חייב לו כספים, סיפק ציוד צילום למשלחת, שיצאה לדרכה בשנת 1911 וחזרה בשנת 1914.
לאחר שובו ממשלחת מוסון, יצא הרלי אל אזור נידח ושומם באוסטרליה, שם הביא לו שליח אבוריג'יני מברק ובו הזמנה מסר ארנסט שקלטון, להצטרף אליו כצלם הרשמי של משלחתו. המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שיצאה לדרך בשנת 1914 ולא שבה עד אוגוסט 1916, לאחר תלאות שונות ומשונות; הרלי היה חלוץ בהפקת מספר רב של תמונות צבע של המשלחת, תוך שימוש בתהליך פאג'ט של צילום בצבעים, שהיה פופולרי בשנים ההן. בהמשך אסף את התיעוד שצבר ובשנת 1919 יצר את הסרט התיעודי "דרום". סרטי הצילום שלו שימשו גם בסרט ה-IMAX משנת 2001, "ההרפתקה האנטארקטית של שקלטון".
מספר IMO
מספר IMO הוא מספר זיהוי ייחודי, של ארגון הימאות הבינלאומי, הניתן לכלי שיט ולחברות רשומות לניהול כלי שיט. מספר IMO מורכב משלוש אותיות, "IMO", ולאחריהן מספר בן שבע ספרות הניתן לאוניות עוד בעת בנייתן. מספר זיהוי ייחודי זה ניתן לכל כלי שיט מסחרי ממונע, בעל תפוסה ברוטו של מעל 100 טון. המספר משמש לזיהוי כלי השיט ואינו משתנה לאורך כל חיי האונייה, אף אם היא מחליפה בעלים, שמות, או דגל.
מתן מספר זיהוי לכלי שיט
מספר IMO ניתן לגוף האונייה, עוד בתהליך בנייתה, מיד לאחר שנבנתה שדרית האונייה במספנה, להוציא את המקרים הבאים:
מספר IMO ניתן לכל מבנה האונייה המכסה על מנועיה ואם נוספים לה חלקים נוספים לאחר השלמת בנייתה, יישאר מספר ה-IMO שניתן לחלק זה באונייה. מספר IMO מופיע על תעודותיה של האונייה.
מתן המספר והרכבו
את מספרי ה-IMO מנפיקה חברת IHS Fairplay הנמצאת בבעלות חלקית של חברת מרשם לוידס והיא אף מקור המידע היחיד המוסמך לאשר את זיהויו של מספר IMO. המספר מורכב משש ספרות עיקריות וספרת ביקורת, שהיא ספרת האחדות, הספרה הימנית ביותר במספר. כדי לוודא אמינותו של מספר IMO יש להכפיל כל ספרה משש הספרות העיקריות במיקומן בתוך המספר, מימין לשמאל. ספרת האחדות במספר שהתקבל חייבת להיות זהה לספרת הביקורת. כך למשל כדי לבדוק את המספר: IMO 7654329: 7×7 + 6×6 + 5×5 + 4×4 + 3×3 + 2×2 = 139. כיוון ש-9 היא ספרת הביקורת, זהו מספר IMO נכון.
היסטוריה
מתן מספרי IMO לאוניות החל בשנת 1987 לאחר שאומצה החלטה של ארגון הימאות הבינלאומי כצעד שנועד לקדם "בטיחות בספנות, מניעת זיהום וכצעד למניעת מעשי מרמה בספנות". ההחלטה קראה למתן מספר זיהוי קבוע לכל אונייה כאמצעי לזיהויה. המספר יוותר ללא שינוי גם לאחר שהאונייה משנה דגל ויופיע על מסמכי הזיהוי של האונייה. לאחר שהחלטה זו אומצה בשנת 1994 בתקנה XI-1/3 של האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים, הוסכם על אמות מידה לאוניות נוסעים בתפוסה ברוטו של 100 טון ומעלה וכן כל אוניות המשא בתפוסה ברוטו של 300 טון ומעלה. יישום התקנה הפך לחובה על כל האוניות החל מ-1 בינואר 1996.
בחודש דצמבר 2002, במסגרת הוועידה הדיפלומטית על בטיחות בספנות, הוחלט כי תקנת האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים תשונה כך, שכל אונייה תחויב בסימון קבוע של מספר IMO הייחודי לה, באופן בולט על דפנותיה או על מבנה הגשר. אוניות נוסעים חייבות אף בסימון המספר על משטח אופקי באונייה הנראה בבירור מן האוויר. כל האוניות חייבות אף לסמן את המספר בתוך חלל האונייה.
מספר זיהוי לחברות ולבעלים רשומים
במאי 2005 אומצה תקנה XI-1/3-1 באמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים העוסקת במספר זיהוי לחברות ובעלים רשומים של אוניות והוכנסו תיקונים לתקנה XI-1/5 על החובה של חברות ובעלים רשומים לשאת מספר זיהוי, אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2009.
על פי סעיף 1–3 לתקנה "כל חברה ובעלים רשומים יקבל מספר המתאים למספר IMO ייחודי בהתאם לכללים למתן מספרי זיהוי לחברות ובעלים רושמים כפי שאומץ על ידי הארגון." על פי התיקונים לאמנה על מספר הזיהוי של החברה או המנהלת או הבעלים הרשומים להופיע במסמכי הזיהוי של האונייה.
הכפלת "שמ-"
הכפלת "שְׁמְ-" היא צורה של הכפלה (רֶדוּפּליקציה ) שבה מילה מוכפלת כשהמופע השני שלה מתחיל בצירוף הצלילים שְׁמְ (/ʃm/). מבנה זה משמש בדרך כלל לבטא אירוניה, לגלוג, גינוי, זלזול או ביטול, ספקנות או חוסר-סבלנות ביחס לנושא הנידון. השימוש בצורה זו מוגבל למשלב דיבורי.
מקורה של ההכפלה ביידיש, והיא חדרה לאנגלית האמריקנית ולעברית הישראלית בתיווכם של מהגרים יהודים מזרח-אירופאים דוברי יידיש.
בתרבות הישראלית מוכר מטבע הלשון "אוּ"ם שְׁמוּם" – ביטוי של ביטול כלפי ארגון האומות המאוחדות (האו"ם), שטבע דוד בן-גוריון בעת שכיהן כשר הביטחון בישיבת הממשלה ב-29 במרץ 1955.
לוליגו הכף
תיאור
הדיונון מגיע לאורך 20 עד 30 ס"מ ובעל גוף דק עם שמונה זרועות קצרות ועוד שתי זרועות ציד ארוכות בעלות עוקצים העוזרים לאחוז בטרף. המעטפת דמוית-יהלום ובעלת גלימה שקופה ארוכה יחסית. הראש גדול עם עיניים צהובות מכוסות בקרום דק. לדיונונים ראייה טובה והם בעלי יכולת להפוך את צבעם במהירות להסוואה.
הדיונון מצוי בימים הממוזגים בעומק של עד 200 מטרים לחופי דרום אפריקה בין מפרץ פולס לפורט אליזבת ואולי מגיע עד לחופי פורט אלפרד (Port Alfred).
הוא נודד בלהקות גדולות במים הרדודים ומחפש טרף של חסילונים ודגים קטנים. הלהקות מתרבות על חופי הים בין קייפ פוינט (Cape Point) לפורט אליזבת ויוצרים צבורות ביצים דמויי-נקניק הדבוקים לקרקעית. הדיונונים המטפלים בצאצאיהם מושכים שלל טורפים לרבות: דוב ים איוני, כרישן שורי, טריגון קצר זנב, אגפית נטלנסיס, גלדניים, עופות ימיים, לווייתנים ועוד טורפים רבים.
אלי רהב
אליעזר (אלי) רהב (נולד ב-23 בדצמבר 1940) הוא קצין לשעבר בחיל הים. בתפקידו הבכיר ביותר בחיל היה ראש מספן הים בדרגת תת-אלוף. לאחר השירות עסק בעבודות תשתית בנמלי ים ובהמשך היה לחוקר המורשת הימית של חיל הים.
ביוגרפיה
רהב נולד למשפחה שהגיעה למושבה רחובות בתחילת המאה ה-20. אביו, דב ליטמן, היה נגר עצמאי ובצעירותו ספורטאי בתחום אתלטיקה קלה בארגון הפועל; אמו, הוני לבית וורטיצקי זלצר, הייתה עקרת בית. רהב (שנקרא אז אליעזר ליטמן) התחיל ללמוד בבית חינוך לילדי עובדים. בכיתתו למדו גם: עמוס כץ, לימים תת-אלוף, קצין שריון ראשי ובעל עיטור המופת, ועמוס כרמל, לימים עיתונאי בדבר ובידיעות אחרונות.
כאשר בית החינוך עבר למשכנו החדש בצד הרחוק של המושבה, עבר רהב לבית הספר העממי שלימים נקרא ע"ש משה סמילנסקי, מנהלו הראשון.
בעת שמרבית חברי הכיתה הצטרפו ל"מכבי", רהב בחר להצטרף לתנועה המאוחדת ולארגון הספורט "הפועל". בחופשות הקיץ הצטרף לחברת הנוער בקבוצת כנרת אצל משפחת ישראלי - אם המשפחה חיה ישראלי הייתה דודת אמו. רעיון הגשמה הקיבוצית ליווה אותו אך לא מומש.
בית הספר לקציני ים
מתוך סקרנות לעולם הגדול נרשם לבית הספר הימי שבאותה עת (1954) ועבר מחיפה לעכו. רהב התקבל אף על פי שסבל מבעיית שמיעה בשל התפוצצות מטוס מצרי מעל רחובות ביוני 1948, שכתוצאה ממנה נפגע רהב באחת מאזניו. הוא הצליח להסתיר את הבעיה ונמנה עם 45 שהתקבלו, מבין 200 מועמדים.
הלימודים בבית הספר ארכו ארבע שנים בהן שקד סגל בית הספר, בניהול רב חובל אנריקו לוי, מפקד הקדטים יהודה קלאוז, המורה לשיט עמנואל קלמפרר ואחרים, להחדיר לתלמידיו הרגלי סדר, עבודת צוות, ומסירות לשירות הימי. בנוסף לרכישת המקצוע הימי עמד רהב גם במבחנים לתעודת בגרות.
קורס חובלים ושירות במשחתות
עם סיום הלימודים בשנת 1958 התגייס רהב, עם כל המחזור, לקורס קצינים בבה"ד 1, אז במחנה סירקין. בסיום הקורס עברו הבוגרים לבסיס ההדרכה של חיל הים, והחלו בקורס חובלים (מחזור ז'). באוקטובר 1959 הוסמך רהב כקצין ים.
תפקידיו הראשונים היו על משחתות חיל הים. תחילה הוצב במשחתת אח"י אילת, במחלקת טורפדו ונגד צוללות. לאחר שנה בתפקיד נשלח לקורס קציני בצי המלכותי הבריטי בפורטלנד. לקראת נסיעתו נדרש, כמקובל באותם ימים, לעברת את שם משפחתו. תוך חצי שעה היה עליו למסור את בחירתו. ישב על הרציף בכניסה לנמל ובעודו חושב, חלפה למולו הצוללת אח"י רהב (צ-73). כך בחר להחליף את שמו ל"רהב".
בקיץ 1960 יצא רהב לאנגליה עם עוד שני קצינים: סגן צבי פז וסרן יוסף הררי החניך הבכיר. הקורס נערך בדרום אנגליה בבסיס של הצי המלכותי הבריטי. החומר המקצועי כלל גם שליית מוקשים. עם שובו הוצב במשחתת אח"י חיפה, אשר לא נשאה טורפדו, כמפקד מחלקת טנ"ץ. לאחר תפקיד זה עבר לשירות בטרפדות.
טרפדות
רהב הוצב כמפקד טרפדת באילת מסוף 1961 ועד אמצע 1965, ואז הוצב לפלגת הטרפדות בחיפה כמפקד טרפדת ט-204. במרץ 1966 קודם לדרגת סרן, ומונה לסגן מפקד פלגה 914.
בתפקיד זה גיבש יחד עם מפקד הבסיס, אל"ם יצחק גזית, את העיקרון כי בכל פעם שספינה יוצאת לים היא תהיה כשירה לקרב. המוכנות מתבטאת לא רק בכשירות מערכות ההשטה, הניווט ואמצעי הלחימה, אלא גם במודעות הצוות לכוננות לחימה וסגל הבסיס לאחריות על השילוח. עיקרון זה הנחה את רהב בכל תפקידיו.
מלחמת ששת הימים וקרב רומני
במלחמת ששת הימים פיקד רהב על כוח טרפדות שפעל בים התיכון. מיד לאחר המלחמה התארגן חיל הים לסיורים לאורך חופי חצי האי סיני, לצורך אבטחת החוף. לאחר המלחמה החלו ספינות מכמורת ישראליות לפקוד את חופי סיני העשירים בדגה, שהיו סגורים בפניהן לפני המלחמה. גם הדייגים המצריים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו לדוג באזור. בתחילת יולי 1967 התברר לישראל שחיל הים המצרי מבצע סיורים ליליים חשאיים של כלי שיט מלחמתיים מול חוף סיני מעבר לקו הפסקת האש ועד סמוך לאל עריש. נוכחות מצרית חמושה, מזרחית לקו הפסקת האש, סיכנה את ספינות הדיג הישראליות ואת כוחות צה"ל בסיני.
בתגובה לסיורים הליליים המצריים לאורך חופי סיני החליט מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל, לשנות את שגרת הסיורים ולקיימם בשעות החשיכה, ולהפוך אותם למעשה למארב. ב-11 ביולי 1967 הביא סיור מסוג זה לתוצאות, כאשר כוח של שתי טרפדות (אח"י "דיה", ט-204, ואח"י "איה", ט-203) בפיקוד רהב, בליווי המשחתת "אח"י אילת" בפיקוד סא"ל יצחק שושן, נתקלו בשתי ספינות טורפדו מצריות מול חופי רומני, בצפון סיני. בקרב שהתפתח, שנודע בשם "קרב רומני", הוטבעו שתי ספינות הטורפדו המצריות, האחת על ידי הטרפדות והשנייה על ידי המשחתת.
ספינות סער
לאחר המלחמה קיבל רהב הודעה שהוא מתוכנן לשמש כקצין נשק בספינה השלישית אח"י מזנק בתקן סרן. רהב שבתפקידו כסגן מפקד פלגת הטרפדות לא נראה שיחזור להיות בתפקיד שאינו פיקוד על ספינה. כמו כן היה בתקן רס"ן והמשמעות הייתה ירידה בדרגה. מפקד חיל הים אברהם בוצר חזה שלא ימצאו קציני ים ותיקים בכמות מספקת לאיוש כל הספינות בבנייה ושינה את התקן למפקדי ספינת טילים מדרגת סא"ל לדרגת רס"ן.
ב-15 ביולי 1968 מונה רהב למפקד אח"י חיפה, החמישית בסדרת סער 2, שהייתה עדיין בבנייה. רהב נשלח למספנה בשרבור שבצרפת כדי להצטרף לאח"י אילת (סער 2) בפיקוד אלי לוי, ושימש בה כקצין משמרת גשר בהפלגה משרבור לישראל. נתיב ההפלגה כלל שלושה קטעים של כ-1000 מיל ימי - במהירות 30 קשר, עם כניסה לתדלוק בגיברלטר ובאוגוסטה סיציליה. ההפלגה עברה ללא חוויות מיוחדות. רהב חזר לאח"י חיפה (סער 2) בשרבור בחודש האחרון ערך את ניסויי הים של הספינה ולמד לתמרן איתה.
יציאת אח"י חיפה (סער 2) משרבור נעשתה לפי כללי הימאות הטובה והנוהלים המחייבים. כולל פגישת פרידה אצל האדמירל הצרפתי מפקד הזירה. להפלגה הצטרף רס"ן יעקב ניצן שתוכנן לפקד על אח"י עכו, אך במפרץ ביסקאיה נתקלה הספינה בגלי עומק גבוהים והתקשתה להתקדם על הנתיב. לא ניתן היה להפליג ב-30 קשר בגלל חבטות בתחתית. בהקטנת המהירות התחפר חרטום הספינה ומים שטפו בעוצמה את הסיפון וכופפו את מגן הגלים.
רהב החליט להיכנס לנמל לוריין (ברטאן) בכוונה להמתין יממה ולתת לים להירגע. מפקד השייטת הדר קמחי הגיע למקום, העריך את המצב וקבע להקדים את היציאה. לאחר כ-8 שעות המשיך בהפלגה. הים היה גבוה אך ניתן היה להתקדם וכך הגיעה הספינה לגיברלטר. לאחר מנוחה של יממה יצאה לדרך לנמל אוגוסטה שם התקבלה הספינה בחביבות על ידי הצי האיטלקי והמשיכה לנמל חיפה.
תאונה קטלנית
באח"י חיפה (סער 2) הותקנה לראשונה מערכת טילי גבריאל. ב-19 בפברואר 1969, בעת האימונים הראשונים בהפעלת תותח 40 מ"מ שהיה מוצב על הספינה אירעה תאונה קטלנית שבה נהרג טוראי. רהב הלך אישית להודיע למשפחה והביא את האב לראות בדיוק את המקום בו התרחשה.
רהב נשלח לדווח לרמטכ"ל, רב-אלוף חיים בר-לב, בהנחה שיודח מפיקוד. הרמטכ"ל הביע את חוסר שביעות רצונו המוחלט, אך בהמלצת מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר, החליט בר-לב להשאיר את רהב בפיקוד על אח"י חיפה (סער 2).
בסיס הדרכה
בספטמבר 1970 מונה כמדריך ראשי בבסיס ההדרכה של חיל הים. חיל הים היה בעיצומו של תהליך קליטת ספינות הטילים החדשות, ורהב היה אחראי על החלפת נושאי ההכשרה - מנושאים שעסקו בעיקר בהפעלת משחתות, למקצועות ספינות הטילים. בסיס ההדרכה של חיל הים קלט את השיטות החדשות שפותחו אז במחלקת ההדרכה להגדרת מטרות אופרטיביות להדרכה. כן נערכו ביקורים בכל בסיסי ההדרכה של צה"ל, ואומצו נהלים שונים שהתקיימו בהם. במקביל לתפקיד זה למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת חיפה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
קליטת ספינות סער 4
ב-12 ביוני 1972 מונה למפקד פלגת ספינות הטילים מדגם סער 4, והועלה לדרגת סא"ל. הוטלה עליו המשימה להביא את שתי הספינות החדשות, אח"י רשף ואח"י קשת, שנבנו באותה עת במספנות ישראל, לכשירות מבצעית. לאחר ההבאה לכשירות מבצעית היה רהב אמור להעביר את שתי הספינות לבסיס חיל הים בים האדום, בהפלגה סביב יבשת אפריקה.
לשם לימוד התנאים באוקיינוס ההודי נשלח רהב בנובמבר 1972 לדרום אפריקה והפליג מנמל דרבן (דרום אפריקה) באניית צים 'א.מ. נהריה' לאילת.
השמדת סירת מחבלים
בנוסף לתפקידו בהשלמת בנייתן של הספינות החדשות, שולב רהב בפעילות שייטת ספינות הטילים, בפיקודו של אלוף-משנה שבתאי לוי (לימים תת-אלוף וסגן מפקד חיל הים). בליל 7 בספטמבר 1972 יצא רהב כמפקד מחליף על ספינת סער 3 אח"י חנית לסיור מניעה מול חוף דרום לבנון. במכ"ם התגלתה מטרה קטנה, וכאשר התקרבה אליה הספינה הישראלית כדי לזהותה נורתה מן הסירה רקטת RPG-7 שפגעה בתורן. המטרה התגלתה כסירת מחבלים שהייתה בדרכה לביצוע פיגוע בשטח ישראל. רהב הרחיק את "אח"י חנית" מטווח נשק המחבלים. נערך מחדש בחסות החשיכה, פתח באש והשמיד את הסירה על כל אנשיה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הופעל תותח אוטו מלרה 76 מ"מ בקרב לילי בהכוונת מכ"ם. הייתה זו התגובה המיידית של חיל הים לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שהתרחש יומיים קודם לכן.
הובלת פושטים
במבצע אביב נעורים, שהתקיים בליל 9 באפריל 1973, הופעלו כל ספינות השייטת. רהב נקרא לפקד על זוג ספינות אח"י אילת בפיקוד אילן שדה ואח"י חרב בפיקוד שמואל פרס, שמשימתן הייתה הורדת לוחמי סיירת מטכ"ל בפיקוד אהוד ברק, בסירות גומי, בפיקוד דני אבינון. ואיסופם לאחר שפשטו על בתי מנהיגי המחבלים בביירות. רהב ביצע אישית את תזמון פעילות סירות הגומי. שהגיעו לחוף בו זמנית עם חזרת הפושטים ופינו אותם ללא השהיה.
מלחמת יום הכיפורים
רהב פיקד על "אח"י קשת" ו"אח"י אילת" בקרב פורט סעיד, ועל אח"י רשף ואח"י קשת בקרב דמיאט. בקרב זה הוטבעו שלוש ספינות טילים של המצרים. ספינות הטילים השיגו שליטה ימית מלאה בזירת הים התיכון וניצלו אותה גם לצורך הפגזת מתקני חוף שונים, ובהם הפגזת מתקני הדלק בחוף בניאס, על ידי כוח של כמה סטי"לים ובהם הפלגה בפיקודו של רהב.
משימה חשובה של חיל הים במהלך המלחמה הייתה אבטחת נתיבי הים לישראל. ספינות סער 4 שהיו בעלות הטווח הרחוק ביותר נשלחו למרכז הים התיכון כדי להגן על אוניות הסוחר שהפליגו לישראל. עצם הופעתן של הספינות, שהוכיחו את יכולתן בקרבות הטילים, באזור סיציליה, הרתיעה את המצרים, ומשחתת מדגם סקורי שהייתה באזור התרחקה ללוב.
הפלגה לארצות הברית
עם סיום תפקידו יצא רהב עם שתי ספינות סער 4, אח"י תרשיש ואח"י יפו, למבצע פעמון החירות - הפלגה לארצות הברית, שחגגה אז את יובל 200 השנים להיווסדה. לאחר סיום הביקור בארצות הברית ערכו הספינות ביקור בנמל קרטחנה בקולומביה, להצגת היכולת לציי דרום אמריקה. מאוחר יותר נרכשו מספר ספינות סער 4 וסער 3 על ידי הצי הצ'ילאני.
Naval Command College רהב המשיך עם הספינות בדרך חזרה עד גיברלטר, שם מסר את הפיקוד לרס"ן שאול חורב. משם טס רהב ל'מכללה לפיקוד של הצי האמריקאי' בניופורט, רוד איילנד, לשנת לימודים.
מפקדת חיל הים
עם שובו של רהב לישראל מונה לראש מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חיל הים. המחלקה האחראית על הגדרת הצורך והאפיון של האמצעים בשימוש בחיל ופיתוח מערכות הנשק העתידיות. בתפקיד זה נמצא מ-יולי 1977 עד ינואר 1979.
פיקוד על זירת חיפה
ב-2 בפברואר 1979, הועלה רהב לדרגת תת-אלוף וקיבל את הפיקוד על בסיס חיפה. רהב הנהיג בו שורה ארוכה של שיפורים, שנבחנו במעקב יום-יומי על פי דיווחי היציאה של הספינות לים, על פי העיקרון
הלחימה במחבלים מלבנון
בצד העבודה הארגונית והניהולית, התברר מיד כי הלחימה במחבלים תהיה המשימה העיקרית. ב-22 באפריל 1979 חדרו מחבלים לנהריה ורצחו שוטר, אב ותינוקת. ועדת החקירה של מצ"ח מצאה שכל הכוחות היו עירניים ועשו ככל יכולתם, אך לא הצליחו למנוע את החדירה; זאת, משום שבליל החדירה שררו תנאים שלא איפשרו לתצפיות מערך הגילוי, בטכנולוגיה שהייתה אז, להבחין בסירת הגומי של המחבלים.
האירוע הקשה היה זרז לשדרוג מערכות כללי בבסיס חיפה וכולם נרתמו להתחדשות ושיפורים מחויבים: חשיבותו של קצין המודיעין הזירתי הועלתה לרמה של מפקד פלגה. נעשו שינויי מיקום של מפקדות הפלגה הטכנית והתחזוקה, הוקם מוקד טכני לוגיסטי וכלי הרכב שהקצבתם לבסיס נעשתה לפי תנאי שירות חולקה בשעות העבודה לשימוש הפלגה הטכנית. נוספה תצפית מכ"ם בראס ביאדה מעבר לגבול לבנון ותצפית נוספת בחוף נחשולים שסגרה את הפער במרכז קטע החוף בין חיפה לחדרה.
המאמצים נשאו פרי: בעת כהותנו של רהב הצליחו כוחות הבסיס למנוע תשעה ניסיונות חדירה של מחבלים מהים. מערך הגילוי החופי, סיורי הדבורים וספינות הטילים, הצליחו לסכל את כל החדירות ולשמור על הביטחון השוטף בחוף.
ביקור סאדאת בחיפה
בתקופת פיקודו של רהב זכה בסיס חיפה לארח ביקורים של כלי שיט מציים ידידותיים רבים. ביקור חשוב במיוחד היה אירוח אוניות הצי המצרי שליוו את אנואר סאדאת בביקורו השני בארץ (4–7 בספטמבר 1979). בסוף שנת 1979 קלט בסיס חיפה מחדש שש ספינות טילים אשר פינו את בסיס מפרץ שלמה.
בפיקוד על הבסיס נעזר רהב בהפעלת תיבת דואר שבה כל איש צוות יכול היה להעלות טרוניות, השגות וגם הצעות לשיפור, ישירות למפקד הבסיס. לקראת יום העצמאות נעשה דירוג הצטיינות שבו השתתפו כל החיילים. הנבדקים שעברו את ההישג הנדרש קיבלו תעודות הוקרה ממפקד הבסיס. בעל הניקוד הגבוה ביותר נשלח כחייל מצטיין לבית הנשיא. בסיס חיפה זכה לשבחים על כי הכפיל את מספר "נערי רפול" - מקא"ם - שנקלטו בהצלחה בבסיס חיפה.
ראש מספן הים
ב-18 במאי 1981 מונה רהב לראש מספן הים, המספן האחראי לפעילות המבצעית, לפעילות האימונים, להדרכה ולפעילות השוטפת של חיל הים. בתפקיד זה ניהל את פעולות חיל הים במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
במלחמה זאת הופעל חיל הים במלוא עצמתו, למשך זמן ארוך. החיל עמד היטב בכל המשימות שהוטלו עליו: ספינות הסער בודדו את זירת לבנון מהתערבות סורית, הנחתות העבירו רכב משוריין להנחתה בחופי לבנון תוך איגוף התנגדות המחבלים בצור ובצידון, ואף הנחיתו כוחות מצפון לביירות. תותחי ספינות הסער הנחיתו אש על מוצבי מחבלים בחוף בהיענות מהירה לדרישת הכוחות בחוף ובמדויק. צוללות תצפתו על הנמלים וכוחות שייטת 13 פשטו מהים. חיל הים היה מוכן היטב לפעילות המבצעית, וביצע באופן מלא את כל הפעילות המבצעית ודרישות שיתוף הפעולה עם כוחות הקרקע, ואף הקדים אותן. רהב השתתף בניהול הלחימה עד חודש ספטמבר 1982.
חינוך מורשת ימית
עמותת בוגרי קציני ים - בשנת 2006 נבחר רהב כיו"ר עמותת הבוגרים של בית הספר לקציני ים עכו, ופעל בה יחד עם חברו רב חובל צבי מריאנסקי. הוא מילא תפקיד זה עד חודש ספטמבר 2014 שאז מסר את הניהול לתא"ל מיל' רפי אפל אך המשיך להיות בקשר קרוב עם הבוגרים וסגל בית הספר.
מורשת ימית - העיסוק במורשת הימית בו החל בהיותו בעמותת הבוגרים נעשה עיסוק עיקרי. ותרומתו באה לידי ביטוי באתר משמר המורשת הימית ובערכי הזירה הימית בויקיפדיה העברית.
חיים אישיים
לרהב שבעה ילדים. בשנת 1962 נישא לשולמית ממשפחת ווליניץ וממנה יש לו שני בנים, גל ועמית. בשנת 1972 נפרדו. ב-1977 נישא בשנית לאפרת, ממנה נולדה לו בת בשם דונה. באפריל 1985, אימצו בנות תאומות, אנה ואלמה. שתיהן שירתו בחיל הים, וכיכבו בסרטה של נילי טל, "הנערות מברזיל". אפרת רהב נפטרה בדצמבר 1999 ורהב נישא בשנת 2004 לאלנה ממשפחת פידאייב, שהביאה עמה בן ובת.
ניקולא סלבי
ניקולא סָלְבי (באיטלקית: Nicola Salvi) או ניקולו סלבי (באיטלקית: Niccolò Salvi; 6 באוגוסט 1697 – 8 בפברואר 1751) היה ארכיטקט איטלקי; בין הפרויקטים שלו ישנה מזרקת טרווי המפורסמת ברומא, איטליה. חבר האקדמיה של ארקדיה משנת 1717.
ביוגרפיה
היה לארכיטקט רק לאחר שלמד מתמטיקה ופילוסופיה. המנטור שלו באדריכלות היה האדריכל האיטלקי אנטוניו קנוורי, שהיה האדריכל הראשי של מלך פורטוגל. ב-1728 עבר קנוורי לליסבון, וסלבי נותר ברומא ללא מורו. באותה תקופה החל לתכנן, תחילה מבנים קטנים וקישוטים.
ב-1732 ערך קלמנס השנים עשר תחרות לבניית שני מבנים גדולים. אחד היה בניית חזית חדשה לכנסיית יוחנן הקדוש, והשני בניית מזרקה בטרווי. סלבי התמודד בשתי התחרויות, ואף שעיצובו זכה לביקורות מצוינות, לבניית החזית נבחר אדריכל אחר. לבניית המזרקה נבחר עיצובו של סלבי. הוא נפטר לפני שהסתיימו העבודה, שאותה סיים ידידו פייטרו בראקי.
בן רד
בן אליהו, שנודע בשם הבמה: בן רד (נולד ב-23 במאי 1971), הוא שדרן רדיו ישראלי המשדר את התכנית "נותן ברוק" ברדיו כאן 88 (ובעבר ב-88FM) וכן את התוכנית "רוק ישראלי" בכאן גימל.
ביוגרפיה
בוגר תיכון אלון ברמת השרון.
את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין.
בשנת 1993 הקים את תחנת הרדיו "גלי השרון" ששידרה מקיבוץ גליל ים, אז גם שינה את שמו לשם הבמה: בן רד. בשנת 1995 הוא החל לעבוד בקול ישראל. בין השנים 1999–2002 למד בן ארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
אחרי הפסקה ארוכה של 12 שנים, בינואר 2009, בן חזר לקול ישראל לתחנת הרדיו 88FM, שם החל להגיש את תוכניתו "נותן ברוק". עד מהרה תפסה התוכנית תאוצה ופופולריות בזכות עמוד הפייסבוק שלה, "נותן ברוק - בן רד", שהפך בית לקהילת הרוק הגדולה בישראל, בין היתר בשל השקת קמפיין להבאת להקת פרל ג'אם לישראל שלא צלח כמו גם סכסוך מתוקשר עם רוג'ר ווטרס בדף הפייסבוק של האומן. בשנת 2017 לאחר הקמת תאגיד השידור הישראלי, היה בן בין היחידים שהושאר במשרתו כמגיש ברדיו 88FM המתחדש בשל הצלחת תוכניתו.
רד הושעה ב-2 ביוני 2010 לאחר שמתח ביקורת על פרסומת של בנק דיסקונט ששודרה במסגרת התכנית שלו; לדברי הבנק לא הם עמדו מאחורי השעייתו.
ב-21 באפריל 2020 - עת הושעתה תוכניתו בטענה כי הוא בחופשת מחלה כפויה בשל מגפת הקורונה - כתב בן פוסט בפייסבוק שבו שטח את קורות חייו ואת האשמותיו כלפי אלדד קובלנץ ותאגיד השידור הישראלי שלדבריו מקדמים אשכנזים על פני יהודים לא-אשכנזים באופן גס ובוטה. כשבועיים לאחר מכן אמר בראיון רדיופוני (דרך תוכנת "Zoom") ליערה זרד ולימור סמימיאן-דרש ב"גלי ישראל" כי לצערו אין מקום ליהודים יוצאי ארצות האסלאם בשמאל הישראלי, אליו השתייך (היה מצביע מפלגת העבודה הישראלית). בן אליהו שוקד על ספר מקיף שהוא כותב על יהדות בבל.
אלכסיי צ'אדוב
אלכסיי אלכסנדרוביץ' צ'אדוב (ברוסית: Алексе́й Алекса́ндрович Ча́дов; נולד ב-2 בספטמבר 1981, סולנצבו, מחוז מוסקבה, כיום חלק מהעיר מוסקבה) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי. אחיו הצעיר של השחקן אנדריי צ'אדוב.
ביוגרפיה
אלכסיי נולד בסולנצבו בפרברי העיר מוסקבה. יחד עם אחיו אנדריי, הם גודלו על ידי אמם גלינה פטרובנה, לאחר שאביהם מת כשאלכסיי היה בן 5. לאם לא היה כל קשר לתחום הקולנוע. בשנות לימודיו בבית ספר התמקד בלימודים במגמת התיאטרון.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התקבל ללימודי תיאטרון במכון על שם שצ'פקין תחת הדרכתו של ולדימיר פרוחורוביץ'. בשנת 2003 סיים את לימודיו במכון יחד עם אחיו אנדריי והחל לשחק בסרטי קולנוע במקביל ללימודיו במכון.
קריירה
התפקיד הקולנועי הראשון היה בסרט מלחמה בבימויו של אלכסיי בלבאנוב והוא זכה לפופולריות רבה. בזכות תפקידו הוא זכה בפרס פטיבל מונטריאול בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
ב-2003 אלכסיי הוזמן על ידי הבמאי אנדריי פרושקין לתפקיד קוסטיה זוטיקוב בסרט הדרמה "משחקי הפרפרים". באותה שנה הוא שיחק בסרט נוסף של בלבאנוב, "האמריקאי", בו גילם תפקיד לצדו של מייקל ביהן, כשהצילומים נערכו באירקוטסק, אך כשהצוות נסע לנורליסק להמשך צילומים ביהן עזב ללוס אנג'לס ולא המשיך את הצילומים ובעקבות זאת הפקת הסרט לא הושלמה מעולם.
זמן קצר לאחר מכן, אלכסיי הוזמן לצלם בסרטים שוברי קופות והוא הופיע בסרט הערפדים "משמר הלילה" בו גילם את דמותו של הערפד קוסטיה.
ב-2005 הבמאי אלכסנדר ולדינסקי הזמין אותו לגלם את דמות הכומר בסרטו אני חי. במהלך הצילומים אלכסיי שיחק לראשונה עם אחיו צ'אדוב ולאחר מכן הופיע בשלל סרטים כמו הפלוגה התשיעית, חום ובטרילוגיית "אהבה בעיר הגדולה".
משנת 2018 מגלם את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה צוות אוויר.
פני רוזנפלד
פאני "בובי" רוזנפלד (באנגלית: Fanny "Bobbie" Rosenfeld; 28 בדצמבר 1904 – 14 בנובמבר 1969). הייתה אתלטית יהודייה-קנדית, אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות אולימפיות ושיאנית עולם. נחשבה לספורטאית אישה הגדולה ביותר בקנדה בחמישים שנים הראשונות של המאה ה-20. הייתה כוכבת כדורסל, הוקי קרח, סופטבול וטניס.
קורות חיים
רוזנפלד נולדה בדניפרופטרובסק שבאוקראינה לשרה ומקס. משפחתה היגרה לקנדה כשהייתה תינוקת והתיישבה בבארי (Barrie), שבאונטריו. בשנת 1922 עזבה משפחתה לטורונטו. בשנת 1924 זכתה באליפות טורונטו בטניס על משטח דשא.
באליפות קנדה באתלטיקה לנשים שנערכה בשנת 1925 זכתה רוזנפלד ביום אחד בתואר האליפות במספר ענפים: בזריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל, ריצת 220 יארד, ריצת משוכות, ובקפיצה לרוחק ומקום שני בהטלת כידון ובריצת 100 יארד. אותה שנה בתחרות אתלטיקה היא השוותה את שיא העולם בריצת 100 יארד (11.0 שניות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים. רוזנפלד זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי בטי רובינסון מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 12.2 שניות ולפני בת ארצה אתל סמית' (12.3 שניות). לאחר מכן היא הובילה את נבחרתה לזכייה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 48.4 שניות, לפני ארצות הברית (48.8 שניות) וגרמניה (49.0 שניות), כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה הקנדית שיא עולם חדש של 49.3 שניות. נוסף לכך, סיימה במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:22.4 דקות.
רוזנפלד סבלה מדלקת מפרקים שאילצה אותה לפרוש מספורט תחרותי כבר בשנת 1933. שנה לאחר מכן, היא אימנה את נבחרת הנשים של קנדה באתלטיקה למשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בלונדון.
בשנת 1969 נפטרה רוזנפלד בטורונטו.
אנטון שטאך
אנטוך לוי שטאך (בגרמנית: Anton Levi Stach; נולד ב-15 בנובמבר 1998 בבוכהולץ שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מיינץ 05 מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
שטאך גדל במחלקות הנוער של בוכהולצר FC, ורדר ברמן, JFV נורדווסט ואוסנבריק.
ב-1 ביולי 2020 חתם שטאך בגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה. הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד. בתום העונה העפילה גרויטר פירט לבונדסליגה.
ב-31 ביולי 2021 חתם שטאך במיינץ 05 מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
שטאך היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21.
שטאך היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
במרץ 2022, זומן שטאך לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן האנזי פליק, לצמד משחקי הידידות מול נבחרות ישראל והולנד. ב-26 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת ישראל במשחק ידידות.
מירב שמיר
מירב שמיר (נולדה ב-18 בינואר 1988) היא שוערת כדורגל ישראלית-אמריקאית, המשחקת כיום במועדון הבונדסליגה 2 הגרמני MSV Duisburg והיא השוערת הפותחת של נבחרת ישראל בכדורגל נשים.
ראשית חייה
שמיר נולדה בישראל, למשפחה יהודית. היא גדלה בעיר נתניה, עד שמשפחתה עברה איתה לארצות הברית, כשהייתה בת שנתיים.
שמיר החלה לשחק כדורגל כשהייתה רק בת ארבע וכילדה צעירה החלום שלה היה "לשחק כדורגל במכללה ובסופו של דבר לשחק בנבחרת הלאומית".
קריירת מועדונים
לאחר ששיחקה בנבחרת ארצות הברית במשחקי המכביה השמונה-עשרה, פנה צוות הנבחרת הלאומית לשמיר בדבר הצטרפותה לקמפיין שלהם להעפיל לגביע העולם בכדורגל נשים 2011. לאחר מכן שמיר עזבה את בבוסטון קולג' כדי להצטרף לנבחרת הלאומית ולהשלים את התואר באוניברסיטת תל אביב בזמן ששיחקה באס"א תל אביב. לאחר שלוש שנים ב- אס"א תל אביב, לאחר שלקחה שלוש אליפויות ליגה עליונה וגביע ישראל, הצטרפה מירב לטלסטאר של ארדיוויזי (הליגה הראשונה) בהולנד. לאחר שתי עונות מוצלחות עם טלסטאר, עשתה שמיר את המעבר לגרמניה וחתמה במועדון הבונדסליגה השני, 1. FC Lübars, הידוע גם כמועדון הרטה BSC.
במועדון FC Lübars, הייתה לשמיר עונה מוצלחת. שמיר שמרה על הרשת נקייה בעשרת המשחקים הראשונים שלה, ושברה את שיאו של מנואל נוייר במספר המשחקים הרב ביותר, מבלי לספוג שער. היא סיימה את העונה עם 15 שערים נקיים ב-20 משחקים, ועזרה ללובארס לסיים במקום הראשון ולזכות בליגה. בשל בעיות כלכליות, מועדון FC Lübars לא הצליח לעלות לליגה הראשונה.
שמיר חתמה ב-דיסבורג לקראת 2015–16. MSV מתחרה גם בבונדסליגה השנייה לאחר שהודחה מהבונדסליגה הראשונה לאחר עונת 15–2014.
רובה מיני
רובה מיני (בצרפתית: Fusil Minié) היה מוסקט ששימש את חיל הרגלים של צבא צרפת מאמצע המאה ה-19 ובהמשך נכנס לשימוש צבאות אירופאים שונים והשם "רובה מיני" הפך לשם כללי של רובים מסוג זה. רובה המיני שייך לקטגוריית רובי המוסקט בעלי קנה מחורק וטעינה דרך פתח הקנה. רובה מיני הוא כלי נשק בעל חשיבות היסטורית בהיסטוריה של כלי הירי מאחר שהוא תוכן על מנת להשתמש בתחמשת חדשה שזכתה לשם כדור המיני (Balle Minié). תחמיש זה שתוכנן לאפשר טעינה מהירה של רובים נטעני לוע ולשפר את הביצועים הבליסטיים של הכדור היה צעד נוסף בדרך לביסוס מעמד הרובה בכלל כנשק העיקרי לגדודי חיל רגלים הצרפתים, ולאחר מכן ליחודת חי"ר של הצבאות השונים. את הדחיפה לפיתוח הרובה והתחמושת הביאו קשיים שנתקל בהם הצבא הצרפתי בלחימה צפון אפריקה, שם מצאו החיילים הצרפתיים כי רובי המוסקט שלהם לא מתאימים ללחימה מול רובים ארוכי-קנה וארוכי-טווח ששימשו את הצבאות היריבים. הצלחת הרובה והכדור הביאו לכך שכל הצבאות האירופאיים העיקריים הכניסו גרסה מייצור מקומי של רובה המיני לשימוש הצבאות שלהם.
רקע
לפני כניסת קליעי "מיני" ורובי מיני לשימוש כלי הנשק החם העיקרי בידי חיילים היו רובי מוסקט בעלי קנה חלק שהשתמשו בכדורי מתכת יצוקים כתחמושת, מוסקטים בעלי קנה מחורק היו נכנסו לשימוש מוגבל מאחר שדרשו שכל הטענה של כדור דרך פתח הקנה תעשה תוך שימוש במוט מיוחד ופטיש עץ לדחיפת התחמיש אל קצה הקנה.
הרובה קיבל את שמו מהתחמושת ובעיקר הקליע שהומצא בשנת 1947 על ידי איש הצבא והממציא הצרפתי קלוד-אטיין מיני, הקליע שזכה לשם "קליע מיני" בקוטר של 0.54 עד 0.58 אינץ' (14–18 מ"מ) תוכנן עם בסיס קוני חלול עבור רובי מוסקט הנטענים דרך לוע הקנה. הקליע נכנס לשימוש עם המצאת רובה המיני בשנת 1849 ונכנס לימוש בהצלחה רבה אך במספרים מוגבלים במלחמת קרים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נעשה שימוש במספרים גדולים של רובים מתוצרת ארצות הברית שתוכננו, נבנו והשתמשו בתחמושת על בסיס רובה וקליע המיני הצרפתי. במהלך הלחימה התברר כי בגין התכונות הבליסטיות המשופרות כדורי העופרת החרוטיים בעלי הקליבר הגדול, בשילוב עם הסחרור המהיר יצרו פצעים איומים. בדיקות בליסטיות שנערכו על ידי הצבא הצרפתי ב-1849 הוכיחה שקליע שנורה ממרחק של 15 מטר הצליח לחדור לשני לוחות של עץ, כל אחד בעובי של כסנטימטר וחצי המוצבים במרחק של כ 50 ס"מ אחד מהשני.
עקרון פעולת הרובה והתחמושת
רובה מיני השתמש בכדור "מיני" יצוק מעופרת בעל צורה חרוטית-גלילית, מעט קטן יותר מקדח הקנה, עם שלושה חריצים היקפיים חיצוניים שהיו מצופים בגריז ושקע חרוטי בבסיסו. בעת הירי הגז שנוצר משריפת אבק השריפה בקנה דחף בכוח את בסיס הקליע והרחיב את קוטרו כנגד הקנה המחורק ובכך יצר אטימה של הקנה הגדלת מהירות לוע וטווח מרבי והצמדה לסלילי הקנה שייצבו את הכדור במעופו והגדילו משמעותית את האפשרות לירי מדויק.
שימוש
רובה מיני שמש את הצבא הצרפתי עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 ולהכנסתם לשימוש של רובים הנטענים מבית בליעה הממוקם בחלק האחורי של הקנה מסוג רובה טבטייר.
בצבא הבריטי
במקביל יוצרו רובי מיני עבור צבאות אחרים שהבולטים שבהם היו רובה אנפילד Pattern 1851 שהיה בשימוש הצבא הבריטי משנת 1851 עד 1855 וממנו ייוצרו 34,000רובים רובה זה הוחלף ברובה אנפילד Pattern 1853 שהיה בשימוש נרחב משנת 1853 עד לשנת 1867 וממנו ייוצרו 1,500,000 רובים.
עם פרוץ מלחמת קרים היה הצבא הבריטי בתהליך של הוצאת מוסקטים חלקי-קדח והכנסת רובי מיני לשימוש. בתחילת המלחמה שלוש מתוך ארבע הדיוויזיות של צבא השדה בחצי האי קרים השתמשו ברובי אנפילד מיני מדגם 1851, שאר הגדודים של הצבא שפעלו ברחבי לאימפריה עדיין השתמשו במוסקט מדגם 1842. עד סוף 1853 הוכנס לשימוש רובה-מוסקט אנפילד דגם 1853 לכל יחידות הצבא הבריטי.
בצבא האמריקאי
מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה המלחמה העיקרית בה נעשה שימוש נרחב ברובי-מוסקט מסוג מיני מדגמים שונים. מחקרים מודרניים מצביעים כי השימוש ברובי מיני על ידי חיילי צבא הצפון וצבא הדרום היה רחוק מלהפיק את מירב היתרון שהציע הנשק החדש, וזאת מאחר שירי מדויק חייב אימון וניסיון של היורה היו רוב החיילים המשתמשים ברובי המיני לסוגיו טירונים שקיבלו הכשרה מוגבלת בקליעה מאחר שבאימונים הדגש היה על קצב האש. יתר על כן, רוב הקרבות של מלחמת האזרחים נערכו בטווח קרוב יחסית תוך שימוש בטקטיקות של ירי צפוף וקצב אש גבוה. כך אבדה השפעת הדיוק היחסי לטווחים ארוכים של רובי המיני. כדור המיני נורה במסלול פרבולי גבוה, כתוצאה מכך, חיילים חסרי ניסיון רבים שלא התאימו את הכוונות לטווחים ירו את מירב באש מעל לראש האויב.
אנפילד דגם 1853
רובה-מוסקט אנפילד 1853 מבוקש מאוד על ידי אזרחים המשתתפים בשחזור קרבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, כמו גם כל ידי אספני נשק חם היסטורי של הצבא הבריטי, וכן אזרחים המשתמשים בנשק לספורט וציידים וזאת בשל איכותו, הדיוק והאמינות שלו. חברות מודרניות מייצרות רפרודוקציה מודרנית של רובה אנפילד 1853, אשר זמין בשוק האזרחי. החברה הבריטית Parker Hale יצרה גם רפרודוקציות של רובה-מוסקט אנפילד 1853 ושל מוסקטון אנפילד דפוס 1861 בשנות ה-70.
ספרינגפילד 1861
במקביל לשימוש באנפילד 1853 החל צבא הצפון להחליף באופן הדרגתי את המוסקטים חלקי-קדח שהיו בשימוש ברובה מתוצרת ספרינגפילד דגם 1861, בסך הכל יוצרו יותר מ-1,000,000 מוסקטים מדגם 1861 מתוכם 265,129 בין 1 בינואר 1861 ל-31 בדצמבר 1863 על ידי חברת הנשק ספרינגפילד והשאר על ידי קבלני משנה שונים, בהמשך המלחמה ובעקבות סדרת שיפורים יצא לשימוש רובה מיני ספרינגפילד 1863.
דגם 1861 היה רובה שייצורו היווה ציון דרך עבור צבא ארצות הברית, והונפק לשימוש של כל חיילי חיל הרגלים בעוד שלפני כן היה השימוש במוסקטים מוגבל ליחידות "מוסקטרים" – יחידות רובאים מתמחים בהפעלת הנשק. עם הכנסתה לשימוש של תחמושת מודרנית בעלת תרמילי מתכת וקליעים אינטגרליים הוסבו רובי המיני מדגם ספרינגפילד 1861 ו 1863 לרובים בעלי מערכת טעינה אחורית עד להחלפתם ברובי ספרינגפילד 1873.
דגם 1861 פופולרי מאוד בקרב משחזרי קרבות מלחמת האזרחים ואספנים כאחד בשל הדיוק, האמינות והרקע ההיסטורי שלו. אמנם קיימים רובי ספרינגפילד שבמקור יוצרו במאה ה-19 אך אלו רובי אספנות יקרים. וחברות שונות מייצרות רפרודוקציות מודרניות הנאמנות למקור.
יציאה משירות
רובה המיני יצא משירות כאשר רובים בעלי טעינה אחורית ותחמושת מודרנית החלו להופיע בשדה הקרב. במלחמת שלזוויג השנייה ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה שנערכו בשנות השבעים של המאה ה-19 נלחמו חיילים של ממלכת פרוסיה מול יריבים אירופאיים כשהם משתמשים ברובה דרייס שהיה בעל טעינה אחורית ומערכת טעינה מהפכנית שהשתמשה בבריח על מנת לסגור את בית הבליעה. שינויים מהפכניים אלו בתחמושת ותכנון רובים הפכו את רובי המיני וקליעי המיני למיושנים והם הוצאו מהשימוש.
מנדרין אוריינטל (הונג קונג)
מנדרין אוריינטל (הונג קונג) (באנגלית: Mandarin Oriental, Hong Kong; בסינית: 香港文華東方酒店) הוא מלון חמישה כוכבים השוכן בדרך קונאט בסנטרל, הונג קונג, ומצוי בבעלות חברת Mandarin Oriental Hotel Group. המלון נפתח ב-1963 כ-"The Mandarin" ומהר מאוד זכה במוניטין של מוסד אלגנטי, המעניק שירותים ברמה גבוהה. ב-1967, ארבע שנים בלבד לאחר פתיחתו, כלל מגזין פורצ'ן את מלון מנדרין (לצד ריץ בפריז, גראנד ברומא וקונאט בלונדון) כאחד מ-11 המלונות הטובים ביותר בתבל. ב-2005 השקיע המלון 150 מיליון דולר בשיפוץ 501 חדרי אורחים, 10 מסעדות ואולמות רבים, כמו גם בנייתה של ספא בת שלוש קומות; הספא של המלון היא אחת משלושה מרחצאות הספא בהונג קונג, שזכו בחמישה כוכבים מפורבס טרוול גייד.
המנדרין
מנדרין אוריינטל, הונג קונג, נקרא במקור המנדרין (The Mandarin), נבנה באתר בו שכן בעבר מבנה המלכה הקולוניאלי על המזח בסנטרל הונג קונג. מראשיתו, הרעיון היה ליצור מלון שנטוע היטב בתרבות המזרחית, ויספק שירות אדיב ברמה שבדרך כלל ניתן להתנסות בה רק באסיה. העלות המקורית של הבנייה הסתכמה ב-42 מיליון דולר הונג קונג, בעוד שעיצוב הפנים העפיל לסכום גבוה יותר ב-50% ועלה 66 מיליון דולר הונג קונג, לא נחסך שום מאמץ כדי לשוות פאר למלון. ג'ון הווארת, מחברת האדריכלות Leigh & Orange, נשכר על מנת לעצב את הבניין, בעוד שעיצוב הפנים הופקד בידיו של דון אשטון, ארט דיירקטור הוליוודי לסרטים כמו הגשר על הנהר קוואי, Indiscreet ו"בילי באד" המנדרין הושק רשמית לעסקים באוקטובר 1963, ובהיתמרו ל-25 קומות היה זה הבניין הגבוה ביותר בהונג קונג. בנוסף לכך, היה המלון הראשון בהונג קונג שהנהיג טלפונים בחיוג ישיר והראשון באסיה שכלל אמבטיה בכל חדר אורחים. ב-1967, ארבע שנים בלבד לאחר פתיחתו, כלל מגזין פורצ'ן את מלון מנדרין לצד ריץ בפריז, גראנד ברומא וקונאט בלונדון כאחד מאחד עשר המלונות הטובים ביותר בתבל. ב-2009 דירג קונדה נאסט טראבלר את המלון במקום 88 בעולם. השחקן ההונג קונגי הידוע לזלי צ'ונג (Leslie Cheung) התאבד במלון. ב-1 באפריל 2003 קפץ Cheung מהקומה ה-24 של המלון. העדויות הראו שהוא סבל מדיכאון.
קבוצת מנדרין אוריינטל
ב-1974 הבעלים של מנדרין ייסד חברת ניהול מלונות בשם Mandarin International Hotels Limited. מטרת הקבוצה הייתה להתרחב באסיה ולהפעיל מלונות שישקפו את אמות המידה של השירות שיהיו זהות עם הנכס שלהם בהונג קונג.