cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפגש ותיקי המלחמה בגטיסברג, 1913
המפגש
אירועי המפגש נפתחו רשמית ב-1 ביולי, יום שניתן לו הכינוי יום ותיקי המלחמה, והם כללו נאום של ג'ון וואנאמייקר (John Wanamaker), לשעבר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. האירועים ב-2 ביולי, היום הצבאי, כללו בין היתר הקראה של נאום גטיסברג ומסדר של ותיקי המלחמה באתר הקרב. בערב נערכה פשיטה ספונטנית של ותיקי צבא האיחוד על מגורי ותיקי הקונפדרציה במחנה הגדול, שלאחריה נערכו מצעדים משותפים והודלקו מדורות שדה.
ה-3 ביולי היה היום האזרחי או יום המושלים. באותו יום נערכו 65 מפגשים יחידתיים ונחנכה האנדרטה לכבוד גנרל ויליאם ולס (William Wells) מצבא האיחוד, שעוטר במדליית הכבוד על לחימתו בגטיסברג. אחר הצהריים נערכה באוהל הגדול התכנסות של ותיקי המלחמה מניו יורק, שבה הועלה שוב הרעיון להקים באתר את אנדרטת השלום (שאכן נחנכה שם 25 שנים לאחר מכן). בערב נערך באתר מופע זיקוקין די-נור.
היום האחרון לאירועים היה 4 ביולי, היום הלאומי. באותו בוקר נחנכה אנדרטת מדינת פנסילבניה, הגדולה באנדרטאות שבשדה הקרב של גטיסברג. בשעה 11 הגיע לאוהל הגדול נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שהגיע למקום ברכבת מיוחדת. הוא נשא נאום אודות אחדות לאומית, ובין השאר אמר:
וילסון עזב את המחנה לאחר השמעת ההמנון הלאומי.
בהמשך היום נערכה מחווה לחללי המלחמה שכללה חמש דקות דומייה בכל אזור גטיסברג. דקות הדומייה נפתחו בתרועת חצוצרה ובצלצול פעמונים בגטיסברג, והן נקצבו על ידי יריות תותחים ברקע. במהלך היום, מחמש בבוקר ועד 11 בלילה, פקדו את דרכי האתר יותר מ-7,000 מכוניות.
כמחצית הוותיקים עזבו את האתר ב-2 וב-3 ביולי, ופירוק המחנה החל מיד לאחר מעמד המחווה ב-4 ביולי. אחרון הוותיקים עזב את המקום ב-8 ביולי, ועד 15 באוגוסט הושלם פירוק המחנה.
אודות המפגש הופק הסרט United at Gettysburg.
ב-3 ביולי 1938 נחנכה מצפון מערב לגטיסברג אנדרטת השלום ואש התמיד לזכר המפגש ב-1913. הטקס התקיים במסגרת מפגש ותיקי המלחמה שנערך לרגל מלאת 75 שנים לקרב. באותו מפגש השתתפו כ-1,870 מוותיקי המלחמה מכלל 8,000 הוותיקים שהיו בחיים באותה עת.
הם לא יעברו!
הם לא יעברו! (בצרפתית: !Ils ne passeront pas; בספרדית: !No pasarán¡) היא סיסמה פוליטית אנטי-פשיסטית.
הקריאה "הם לא יעברו!" מוזכרת לראשונה כסיסמתו של גנרל רובר ניוול הצרפתי בהקשר לקרב ורדן, אך יש המשייכים את הסיסמה למפקדו של ניבל, מרשל פיליפ פטן. הסיסמה שמשה שוב במלחמת העולם הראשונה, בקרב השני על המארן, כשהופצו פוסטרים עם הסיסמה הזו.
גם במלחמת האזרחים של ספרד, בתקופת מצור מדריד, הפריחה המנהיגה הקומוניסטית דולורס איברורי את הסיסמה לעידוד רוח המגינים. מאוחר יותר היא גם כתבה ספר אוטוביוגרפי בשם "הם לא יעברו!". כשנכבשה מדריד על ידי כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, בירך הגיס החמישי בעיר את הבאים בקריאות "הם עברו!" (¡Han pasado!). הזמרת הלאומנית סליה חמז אף הקליטה את השיר "עברנו!" (Ya Hemos Pasao) שלעג לרפובליקנים המובסים.
גם הכוחות המגינים על קו מאז'ינו במלחמת העולם השנייה השתמשו בסיסמה הזו.
מדלינג
מדלינג (בגרמנית: Mödling) היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה ובירת מחוז מדלינג, נמצאת במרחק 14 ק"מ מווינה. אוכלוסיית העיר מונה 20,405 תושבים נכון ל-2001, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר.
גאוגרפיה
מדלינג נמצאת באזור אינדוסטריפירטל, אחד מארבעת אזוריה של אוסטריה. העיר שוכנת בגובה 246 מטר מעל פני הים, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר, כשחלקים גדולים ממנו מיוערים. בעיר עובר נחל מדלינגבאך שמתחיל ביער וינה.
היסטוריה
הממצאים העתיקים ביותר בעיר הם כבר מתקופת האבן החדשה. לאחר ניצחונו של קרל הגדול על האבארים בשנת 803 התיישבו באזור תושבים פרנקים-בווארים. בימי הביניים העיר הייתה מקום מגוריהם של שושלת המלוכה באבנברג, שהתגוררו בטירה בעיר, ושם העיר היה "Babenbergerstadt" (באבנברגשטט - העיר של בבנברג). עם הזמן השם הפך לפי הסדר ל"מדילינה","מדליקך", ולבסוף "מדלינג".
בזמן המצור הראשון על וינה בידי העות'מאנים בשנת 1529 חלקים גדולים מהעיר נהרסו.
חדשן חדקרן
מאפיינים
ישנם חילוקי דעות באשר למטרת החט. בעבר שיערו שהחט מיועד לשבירת מעטה הקרח או שהוא חלק ממערכת האקולוקציה. לפי השערות מאוחרות יותר, החט נועד למשוך נקבות, בשל הנוהג של זכרים לשפשף את חטיהם אחד בשני. בסוף שנת 2005 העלה מחקר של צוות בפקולטה לרפואת שיניים מאוניברסיטת הרווארד בראשות מרטין נוויאה (Martin Nweeia) השערה שהחט משמש למעשה כסוג של איבר חישה. אולם בקנדה פורסם שלפי הממצאים הלווייתנים משתמשים בחט שלהם כדי לצוד - הם נותנים בעזרתם מכות מהירות ומהממים את דגי הבקלה המשמשים להם מזון.
אורך גוף החדשן הוא הזכרים שוקלים עד  והנקבות בסביבות 1,000 קילוגרם. צבע הגחון בהיר עם כתמים חומים, אך הגב, הצוואר, הראש והסנפירים כהים, כמעט שחורים.
התנהגות ותזונה
חדשן חדקרן ניזונים בעיקר מדגי בקלה המצויים מתחת למעטה הקרח. באזורים מסוימים תזונתם יכולה לכלול דיונונים, חסילונים וסוגים אחרים של דגים. חוקרים גילו שכאשר ישנו מחסור במזון הם אפילו טורפים גורי כלבי ים. הם משתמשים בחט הארוך שלהם כדי להמם את הטרף.
הם בדרך כלל חיים בלהקות של כ-5 עד 10 פרטים, לעיתים כמה להקות מתאחדות בעיקר בקיץ כאשר הם מתקבצים ליד אותו החוף.
הזכרים לעיתים משפשפים את חטיהם זה בזה, ממצאים גילו שקיימים כ-10 מיליון עצבים זעירים אשר משמשים לחישה וייתכן שפעולת השפשוף היא למעשה דרך לנקות את התעלות הקטנות, פעולה המקבילה לצחצוח שיניים.
תפוצה
אוכלוסיית חדשן חדקרן מוערכת בין 20,000 עד 50,000. הם נמצאים בעיקר בחלק הצפוני של האוקיינוס האטלנטי והצד הרוסי של האזור הארקטי. פרטים נצפים באופן תדיר במפרצים שלאורך החוף המזרחי של גרינלנד וברצועה מתמשכת בין צפון גרינלנד מזרחה לרוסיה. הנקודה הצפונית ביותר שבה נצפה חדשן חדקרן הוא קו הרוחב 85° צפון. בחודשי הקיץ הם מתקרבים לחופים ובחורף כשהים מתחיל לקפוא הם מתרחקים מהחופים ושורדים בעזרת בקעים וחורים הפעורים במעטה הקרח. באביב כשהקרח מתחיל להמס הם שבים למפרצים קרוב לחוף.
הטורפים העיקריים של חדשן חדקרן הם דובי הקוטב וקטלנים. לאינואיטים מותר לצוד מין זה באופן חוקי כיוון שהם מקור חשוב לוויטמינים באקלים הצפוני. בטקס מסורתי לאחר הציד, חבורת הציידים אוכלת את הכבד חי מתוך כבוד לבעל החיים. ארגוני זכויות בעלי חיים רבים (כגון PETA) מוחים מזה זמן רב-נגד הציד.
חדשן חדקרן בתרבות
באגדות האסקימואים חדשן חדקרן נוצר כאשר אישה האוחזת צלצל נמשכה לאוקיינוס, התלפפה מסביב לצלצל והתאחדה עם לבנתן לבן וכך נוצר חדשן חדקרן.
בימי הביניים באירופה האמינו שהחטים של החדשן מקורם מהחדקרן האגדי והם בעלי כוחות קסומים, הויקינגים וסוחרים צפוניים אחרים מכרו חטים אלו במחיר רב. מהחטים היו יוצרים ספלים, שלפי האמונה, היו יכולים לסתור את השפעתו של כל רעל אשר היה נמסך במשקה שבתוכם. במאה ה-16 קיבלה המלכה אליזבת הראשונה חט בשווי 10,000 לירה שטרלינג (מחירה של טירה דאז) שבו השתמשה בתור שרביט.
האמת על מקורם של החטים התגלתה כאשר חוקרי טבע ומגלי ארצות ביקרו באזור הארקטי. ב-1555 אולאס מגנוס (Olaus Magnus) פרסם איור המתאר יצור דמוי-דג עם קרן על מצחו, וב-1577 תיאר מרטין פרובישר (Martin Frobisher) את הקרן צומחת ישר. האגדות לגבי מקור החטים באו לסיומם באופן רשמי כאשר ב-1638 הזואולוג הדני אולה וורם (Ole Worm) נתן הרצאה פומבית על החט של חדשן חדקרן.
בספרו של ז'ול ורן 20,000 מיל מתחת למים, מאמינים האנשים בתחילה שהצוללת של קפטן נמו, הנאוטילוס, היא סוג של חדשן חדקרן.
בסרט הטלוויזיה מבוסס הסדרה פיוצ'רמה, Bender's Big Score, חלק נכבד מן העלילה מלווה את גידולה של נקבת חדשן ושחרורה לחופשי, כסמל של הקרבה למען האחר מצד הדמות הראשית פיליפ ג'יי פריי.
חדשנים מופיעים גם בסרט עידן הקרח 4: יבשת בתנועה כמלוויו של הנבל הראשי, קפטן גאס.
בנוסף חדשני חדקרן מופיעים בסדרת האנימציה סטאר נגד כוחות הרשע.
זיפיוס חלול-חרטום
זיפיוס חלול-חרטום (שם מדעי: Ziphius cavirostris) הוא מין יחיד בסוגו (Ziphius) במשפחת לווייתני המקור והנפוץ ביותר מביניהם. אורכו - עד שבעה מטרים, ומשקלו מגיע עד לחמישה טון וחצי.
מאפיינים
לסתו העליונה קצרה במעט מן התחתונה. בלסת התחתונה 2–4 שיניים ובעליונה אין שיניים כלל. הוא ניזון בעיקר מדיונונים. צבעו לא אחיד, לרוב אפור עם כתמים לבנים בגחון. שוכן באוקיינוס האטלנטי והשקט ומגיע גם לים התיכון ולחופי ישראל.
למרות העדפתו למגורים בעומק של קילומטר ויותר והימנעותו מהתקלות בספינות, הוא נצפה פעמים רבות בידי בני-אדם.
המין והסוג תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בשנת 1823, על-פי גולגולת לא שלמה מחופה הים-תיכוני של צרפת, במחוז שפך הרון.
באפריל 2008 נסחפה אל חוף הכרמל בחיפה, גופת לוויתן באורך 7 מטר. ביולי 2002 נמצא זכר צעיר בחוף סידנא-עלי בהרצליה, הניסיונות להצילו לא צלחו ובמהלך הנתיחה נמצאו שקיות פלסטיק בבטנו. ב-20 ביולי 2018 נצפו שישה לווייתנים כ-150 ק"מ מערבית לחיפה. בשנת 2019 נפלט לחוף דור פגר של נקבה ממין זה. הפגר נאסף על ידי אנשי רשות הטבע והגנים ואנשי מחמל"י, לצורך נתיחת הגופה
R4
רובה הסער TR פותח ויוצר על ידי התעשייה הצבאית הדרום אפריקאית ב־1982 עבור הצבא הדרום אפריקאי, במטרה להחליף את ה־R1 מבוסס ה-FAL הבלגי וה-R2 מבוסס ה-הקלר וקוך G3. רובה הסער R4 מבוסס בחלקו הרב על רובה הסער הישראלי "גליל" ומיוצר תחת רישיון מתע"ש.
ה־R4 שימש את הצבא הדרום אפריקאי בנמיביה ובמהומות באנגולה.
הרובה נמצא בשימוש ביחידות של משטרת דרום אפריקה ומשטרת האיטי. קיימת גרסה מקוצרת (ה-R5) וגרסת מיקרו (ה-R6).
ממזרח שמש
ממזרח שמש הוא בית מדרש למנהיגות חברתית בהשראת מורשת יהודי המזרח וחכמי ארצות האסלאם, הפועל משנת 2000. בית המדרש עוסק בלימוד מקורות יהודיים תוך התעמקות בסוגיות חברתיות, זאת במטרה להכשיר מנהיגות חברתית המודעת לערכים החברתיים של היהדות בכלל, וליהדות ארצות האסלאם, לגווניה השונים, בפרט. שם בית המדרש נלקח מהפסוק.
בית המדרש פועל במסגרת עמותת "כל ישראל חברים" והוא כולל פעילויות רחבות היקף במגוון תחומים כגון: פיתוח מנהיגות סטודנטים בקהילותיהם, פיתוח מנהיגות רבנית־חברתית, ליווי של מתנדבים בשנת שירות, פיתוח מנהיגות נשים המחוברת לקהילה, הכשרת מנחים לקבוצות מנהיגות יהודית־חברתית, ועוד. סה"כ בשנת 2014 היו כ-1,000 משתתפים בפעילות הארצית.
את בית המדרש הקים וניהל בשנים הראשונות יהודה מימרן. אחר כך החליף אותו אלי ברקת.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
כרמל צרפתי
כרמל צרפתי היא שכונה בחיפה השוכנת בשיפוליו הצפון-מערביים של הר הכרמל. השכונה נקראת כך בעקבות החסות שקיבלו מייסדי המנזר הכרמליתי השוכן בה מהקונסול הצרפתי, שסייע בתיווך במגעים להקמת המנזר מול הסולטאן העות'מאני ב-1769.
גאוגרפיה
גבולה המערבי של השכונה הוא מתחם סטלה מאריס, משם יורד מדרון ההר צפונה ומערבה לעבר הים התיכון; גבולה המזרחי הוא הכרמל המרכזי והדר, וגבולותיה הצפוניים והדרומיים הם ואדיות. הרחוב שעולה אל השכונה ממערב הוא "דרך צרפת", והוא מתחבר עם הרחוב הראשי, הארוך, רחוב טשרניחובסקי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה רובו של השטח שעליו נמצאת השכונה בבעלות המסדר הכרמליתי. בשנת 1936 הועתק לשכונה מנזר גבירתנו של הכרמל (ששכן לפני כן בבת גלים בתחומי בית החולים רמב"ם). הכרמליתים הציבו שני שערים בדרכים המובילות למנזר, השער המערבי בקצה דרך סטלה מאריס, והמזרחי בקצה שדרות הציונות של היום, שהיווה גבול בין השטח שבבעלות המנזר ל"כרמל הגרמני" (הטמפלרי). בשנות ה-40 נבנו מספר בתי מגורים - רובם בסגנון הבאוהאוס, שהוחכרו בדמי מפתח לבריטים, לערבים וליהודים. לאחר מכן חילק המנזר חלק מהשטחים למגרשים ומכר אותם ליהודים ולערבים. עד הקמת מדינת ישראל נבנו מעט בתים על מגרשים אלה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הופקע קו הרכס שבין שני המנזרים על ידי הצבא הבריטי, שהקים לאורכו מחנות צבא.
כרמל צרפתי היא שכונת מגורים שקטה של המעמד הבינוני-גבוה. בשכונה ממוקמים אתרים ומוסדות חיפאיים ידועים, בהם מנזר גבירתנו של הכרמל, המכללה האקדמית לחינוך גורדון, מרכז החינוך והמרכז ליהדות מתקדמת על שם ליאו בק, בית הלוחם חיפה (מרכז ספורט המשמש את נכי צה"ל), בית הספר היסודי "רמות", בית הספר היסודי "טשרניחובסקי" ובית ספר "גיל" לחינוך מיוחד. כמו כן מארחת השכונה קן של תנועת הנוער העובד והלומד (המכונה "קן כרמ"צ"), שהוקם בשנת 1957 ופעל תחילה במעון דֹב שלימים מבניו הנטוּשים נהרסוּ. לימים נבנה בשנות ה-60 מבנה הקן שקים עד היום ברחוב אדמונד פלג; ומאז 2010 גם שבט של הצופים. בלב השכונה הוקם "מרכז תרבות צרפת ע"ש גסטון דֶפֵר", שבמתחם שלו נמצא גם "מרכז קריגר לאמנויות הבמה".
שכונת משנה של הכרמל הצרפתי היא רמת שאול, שהוקמה עם שנות העלייה ההמונית כשיכונים ארוכים מרובי-כניסות ובהם 2–3 קומות. בשנת עליית גומולקה נבנו שיכונים נוספים, מרווחים יחסית למקובל באותה תקופה.
כרמל צרפתי מוגדרת מבחינה מוניציפלית כתת-רובע של רובע הכרמל. לפי הגדרה פורמלית זו נכללות בכרמל הצרפתי גם שתי שכונות קטנות ממזרח לה, "רמת התשבי" ו"כרמל צפוני", המזוהות יותר עם מרכז הכרמל, וכוללות את רחוב התשבי ושדרות הנשיא והרחובות היוצאים מהם, ואף מספר רחובות היוצאים משדרות הציונות.
ספרות רוסית
ספרות רוסית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו ברוסיה ומדינות אחרות בשפה הרוסית. עד המאה השבע עשרה רוב היצירה הספרותית ברוסיה הייתה בשפת הכנסייה הסלאבונית, אך עם המודרניזציה שהנהיג פיוטר הגדול שכללה בין השאר רפורמות בגרסת האלפבית הקירילי עבור רוסית, החלו לצאת לאור יצירות ספרות בשפה הרוסית. הקשרים עם אירופה גרמו ליישום סוגות הספרות באירופה על החומר הרוסי האותנטי.
המאה השמונה עשרה בספרות הרוסית
הנסיך אנטיוך קנטמיר חיבר שירה תוך ערבוב בין הנאו קלאסיציזם לייצוג החיים הרוסיים תוך שימוש בשיטה הברתית שהייתה נפוצה בצרפתית ופולנית. שירה בשיטה הטונית-סילאבית המתאימה יותר לרוסית חוברה על ידי ואסילי קירילוביץ' טרדיאקובסקי והובאה לדרגה עילאית יותר על ידי מיכאיל ואסיליביץ' לומונוסוב ואלכסנדר פטרוביץ' סומרוקוב, מייסד הדראמה הרוסית ששילב בין צורות אירופאיות לתכנים רוסיים במעשיות ובמחזות שלו.
במהלך תקופת שלטונה של יקטרינה השנייה ניכרה השפעת תקופת ההשכלה האירופאית על הספרות הרוסית. הדרמות שכתבה קתרינה עצמה שילבו סגנון קלאסי עם גוון סאטירי, וכך עשה גם ניקולאי נוביקוב. סאטירה משולבת עם מוטיבים ריאליסטיים הופיעה במחזות של דניס פונביזין מחבר הדרמה הלאומית הראשונה של רוסיה, "בריגדיר" ומחזות נוספות.
בשלהי המאה השמונה עשרה התחלה של רדיקאליות פוליטית בוטאה ביצירות רדישצ'ב. הרגשנות שפותחה בתקופה ההיא באה לידי ביטוי בדרמות ולדיסלאב אוזרוב ובסיפורים הקצרים של ניקולאי קרמזין מחלוצי הסוגה ברוסיה.
המאה התשע עשרה בספרות הרוסית
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה פותח סגנון רוסי מודרני, ריאליסטי וער לאומית. סגנון זה אשר הוצל על ידי הרומנטיציזם וההשפעה האירופאית קודם על ידי אלכסנדר פושקין שנחשב לגדול משוררי רוסיה. שירתו של מיכאיל יוריביץ' לרמונטוב שמרה על מצוינות סגנון זה לפרק זמן קצר. הייאוש שפורט ביצירתו של המשורר הרומנטי יבגני ברטינסקי משקף את האווירה תחת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות השלושים של המאה התשע עשרה נקרע קרע תרבותי בין הסלאביסטים למערביסטים. מנהיג המערביסטים היה המבקר ויסאריון גרגוריביץ' ביילינסקי שהדגיש את חשיבות מערכת היחסים בין הספרות לחיים הלאומיים של העם, מה שקידם את הריאליזם הספרותי הרוסי. ניקולאי גוגול הנחשב לאחד המייסדים של הריאליזם הספרותי שגילה גם פן פנטזי מורבידי בסיפוריו הסאטיריים.
באמצע המאה התשע עשרה ריאליזם חסר רחמים, לא חסר הומור, פותח על ידי איוון גונצ'רוב כאשר אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי חיבר מספר רב של מחזות שאינם מוצגים עוד. השירה של טיצ'ב העניקה חשיבות פילוסופית לאירועים יומיומיים. ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב יצר פיוטים למטרות חברתיות.
שלהי המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בספרות הרוסית
על רקע האוטוקרטיה הצארית ברוסיה נכתבו יצירות הפרוזה מהגדולות ביותר בספרות הרוסית, רובן בעלות נטייה לריאליזם, כמו כן יצירות המופת של תקופה זאת מציגות נטייה חזקה למיסטיות, בחינה עצמית ומלודרמטיות. איוואן טורגנייב השיג מעמד עולמי עם רומאנים מתוחכמים בהם הטיח ביקורת בחברה הרוסית.
ביקורת גדולה ושבחים רבים הורעפו על הגאונות המיוסרת והאידיאליזם המוסרי והדתי שבוטאו בחיבורי פיודור דוסטויבסקי, ועל הרומאנים המנומנטליים, חודרי החברה של לב טולסטוי. שני סופרים אלו הם מענקי הספרות העולמית. אך עם הסיפורים הרגישים באופן מבריק והמחזות של אנטון צ'כוב בא תור הזהב של הספרות הרוסית פחות או יותר אל קצו.
תגובה נגד הריאליזם באה בדמות עליית הסימבוליזם ששגשג משנות התשעים של המאה התשע עשרה עד שנות העשרה של המאה העשרים ואשר בא לידי ביטוי ביצירתו של פיודור סולוגוב, אינוקנטי אננסקי, אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק, קונסטנטין באלמונט ואלכסיי רמיזוב. תגובה זאת בלטה גם בחיבוריו הדתיים והפילוסופיים של ולדימיר סולוביוב וברומאנים ההיסטוריים של דמיטרי מרז'קובסקי.
ב-1912 האסכולה האקמאיסטית, אותה הוביל ניקולאי גומיליוב דגלה בחזרה לדימויים פואטיים ממשיים יותר. המשוררים אוסיפ מנדלשטם ואנה אחמטובה השתייכו גם כן לקבוצה זאת. בתחום הבדיון הדמויות הבולטות היו וסבולוד גארשין, ולדימיר קורולנקו ומקסים גורקי אשר בלט בספרות בתקופה שלפני מהפכת 1917. הד לריאליזם המשולהב שלו ניתן למצוא אצל חסידו ליאוניד אנדרייב, בעת שאיוואן בונין, שהיה גם כן חבר בחוג מקורביו של גורקי, כתב בנימה יותר ריאליסטית ומסורתית. לאחר מהפכת אוקטובר חלק מהסופרים (איוואן בונין, אלכסנדר קופרין, אלכסיי טולסטוי ועוד) עזבו את רוסיה הסובייטית ועבדו לאירופה.
הספרות הסובייטית
בתקופת "המדיניות הכלכלית החדשה (נא"פ)" (1922-1928) שיזם לנין התנהל ויכוח רב על הדיקטטורה הספרותית עם קבוצת ה"על המשמר" שתמכה בה וקבוצתו של ולדימיר מאיאקובסקי שהתנגדה לה. האחים סרפיון, קבוצה שכללה את קונסטנטין פדין, מיכאיל זושצ'נקו, וסבולוד איבאנוב, וניאמין קאברין, יבגני זמיאטין ולב לונטס דגלו בעצמאות ספרותית והרשמיים שהדגישו את חשיבות מבנה השיר אף על פני תוכנו. בתקופה זאת התרחשה הלידה מחדש של הרומן בחיבורים הסאטיריים של אילף ופטרוב, ונכתבו הרומנים הפסיכולוגיים והרומנים הרומנטיים של ליאוניד לאונוב ויורי אולשה. מיכאיל אלכסנדרוביץ' שולוחוב העניק לרומן העוסק במהפכה גוון אפי, וב-1928 מקסים גורקי חזר להיות לפופולריות אדירה.
הספרות לאחר המלחמה
האווירה השתנתה פעם נוספת ב-1946 עם תחילת המערכה אותה יזם אנדריי ז'דאנוב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית. הבידוד תרבותי והדיקטטורה התרבותית שכפתה המפלגה היו בעלי השפעה הרסנית על הספרות הרוסית. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 סופרים מסוימים שהוכלמו קודם זכו לחסד חדש, אלו שעדיין היו בחיים הורשו להוציא לאור שוב.
נובלה "ההפשרה" של איליה ארנבורג תיארה את יאוש הסופרים שנידונו לכתוב בהתאם למדיניות המשטר ועל שמה נקראה תקופת שלטונו של חרושצ'וב כההפשרה של חרושצ'וב. במהלך תקופה זאת עודדו יחסים תרבותיים עם ארצות זרות. כאופוזיציה לתעמולה המפלגתית ספרות ביקורתית כלפי החברה הסובייטית התקבלה לזמן קצר באופן סביר. אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו שובחו רבות על הנון-קונפורמיזם ביצירותיהם. ווזנסנסקי שובח בזכות מקוריותו ושימושו בשפה. בין החיבורים המוערכים של יבטושנקו הוא "באבי יאר", מחאה רהוטה כנגד האנטישמיות הסובייטית. בנוסף בתקופה זו בלטו משוררים צעירים כמו רוברט רוז'דסטבנסקי ובלה אחמדולינה.
ב-1963 הממשלה ואיחוד הסופרים הסובייטים עסקו בהוקעה קשה של סופרים בדלנים, הרומן האפי של פסטרנק, "דוקטור ז'יוואגו" (1957) שזכה בביקורת גדולה ובשבחים רבים ברחבי העולם המערבי, נאסר לפרסום בברית המועצות. והסופר אולץ בלחץ הממשל לסרב לקבלת פרס נובל. לאחר נפילת חרושצ'וב ב-1964 הואץ המאבק לשחרור הספרות מההשפעות הפוליטיות.
סופרים מפורסמים כגון ווזנסנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין דרשו במופגן קץ לצנזורה הממשלתית. סופרים כמו אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל נאסרו עקב פרסום יצירות מערביות בלתי מאושרות בהן הייתה ביקורת כלפי המשטר הסובייטי. הרומן הראשון של סולז'ניצין, "יום בחייו של איבן דניסוביץ'" (1962), שתיאר חיים במחנה ריכוז, האנטי סטאליניזם שלו התאים לאקלים הפוליטי של התקופה, אך חיבוריו הביאו עליו גלות מרוסיה ב-1974. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 סופרים רבים כמו ולדימיר אקסיונוס, פרידריך נזננסקי, אדוארד טופול ונוספים עזבו את ברית המועצות.
מספר יצירות ספרותיות כמו למשל בית פוקשין פורסמו מחוץ לגבולות ברית המועצות ובעקבות כך נאסרו להפצה במדינה.
לאחר נפילת המשטר הסובייטי ב-1991 שב ב-1994 סולז'ניצין למולדתו לאחר עשרים שנות גלות. קמו אז גם סופרים צעירים ששיקפו את פני רוסיה לאחר השלטון הקומוניסטי כשהם מתמקדים בנושאים פחות חברתיים ויותר אישיים בשירה ובסיפורת. אחת מסופרים אלה היא לינור גורליק - מראשוני הסופרים הרוסיים שזכו לפרסום ברשת האינטרנט. גורליק כותבת סיפורים קצרים שמשקפים את האבסורד בחיים ברוסיה הפוסט-סובייטית.
בתחום מדע בדיוני בלטו האחים סטרוגצקי ואיוואן יפרמוב.
משפט חוקתי
משפט חוקתי הוא הענף המשפטי העוסק בחוקים יסודיים השולטים בתחום הכוחות והסמכות של גופים שונים, ביחס לחקיקה וליישום של חוקים אחרים בידי הממשלה.
חוקה מחייבת את הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת, ומגבילה את המצבים שבהם ניתן לחוקק ולפרש חוקים ולהחיל או להפעיל כוח. חוקות עשויות להתייחס לגופים שונים, כולל ארגונים, אגודות, אנשים ללא מדינה, מדינות, ערים או פדרציות (ארצות הברית, למשל).
בדרך כלל, משפט חוקתי הוא המשפט של חוקים ומנהגים יסודיים אלו במדינה. לא לכל מדינה יש חוקה, אך לכל מדינה יש חוקי מדינה שעשויים להיות מורכבים מסוגים שונים של חובות מוסכמות, כגון חוקים מנהגיים, חוקים שבעל פה וחוקים כתובים, ויש אופנים מסוימים שבהם מפרשים אותם.
גם במדינות שיש להן חוקה רשמית לפעמים לא כל החוקים המהווים חלק מהמשפט החוקתי נמצאים בה. המשפט החוקתי יכול להיות גם שיטת פירוש, המונחית על ידי היסטוריה, מנהג ומוסכמות חוקתיות לא כתובות. ניתן להשוות, לדוגמה, בין החוקה הכתובה של ארצות הברית לבין המשפט החוקתי הבריטי שמגיע ממקורות שונים הכוללים את המגנה כרטה, את המשפט המקובל (common law), ומקורות מנהגיים אחרים. בארצות מסוימות, כמו גרמניה וישראל, ידועה החוקה כחוק (או חוקי) יסוד.
ניתן לחשוב על משפט חוקתי כחוקים מסדר שני, או כ"חוקים על איך לחוקק". באופן כללי, חוקות עשויות להיות מסוג פדרטיבי, שבו כמה רמות של הממשלה קיימות יחד עם תחומים שונים של סמכות שיפוטית על חקיקה, יישום ואכיפה. דוגמה לחוקה שכזו היא זו של ארצות הברית. משפט חוקתי עשוי להיות גם מסוג יוניטרי (אחיד), כאשר כוחות הממשל נמצאים כולם בגוף אחד של ממשל וחקיקה. גם במדינות יוניטריות יש בדרך כלל העברה של סמכויות לרשויות מקומיות או עירוניות, אך הממשל המרכזי יכול להחזיק שוב בסמכותו בכל זמן שירצה.
בישראל
עם הקמת המדינה נעשה ניסיון לחוקק חוקה על ידי האספה המכוננת (שקדמה לכנסת הראשונה) אבל ניסיון זה לא צלח, ולכן התקבלה "החלטת הררי" שקבעה כי המדינה תאשר חוקי יסוד, אשר לבסוף יקובצו כולם לחוקה אחת.
עם זאת, לאורך העשורים הראשונים לקיומה של המדינה לא ניתן לחוקי היסוד מעמד גבוה יותר מאשר לחוקים רגילים והם נחשבו לשווי ערך להם (למעט לעניין "שריונם" בפני שינוי).
המצב השתנה בשנת 1992, עם חקיקת שני חוקי יסוד חדשים: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. על בסיס חוקים אלו החליט בית המשפט העליון בשנת 1995 (בפסק דין בנק המזרחי), שחוקי היסוד כולם הם במדרגה עליונה מעל לחוקים רגילים, ולמעשה ההתייחסות לכלל חוקי היסוד תהיה התייחסות כאל חוקה.
שולה באסקט
שולה באסקט (בצרפתית: Cholet Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר שולה בחבל פיי דה לה לואר, הקבוצה מתמודדת בליגת העל הצרפתית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1975 על ידי מישל לז'ה. בעונת 1982/83 העפילה לליגה השנייה (פרו B). בסיום עונת 1985/86 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז עונת 1988/89.
בעונות 1990/91, 1993/94 הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי גמר גביע המחזיקות. בעונת 1997/98 הגיעה עד לחצי גמר גביע קוראץ' והודחה על ידי קבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 2008/09, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה מאיטליה 77-75.
בעונות 2009/10 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה, לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף מול קבוצת לה מאן סארת 65-81.
הנדריק ואן באלן
הנדריק ואן באלן (פלמית: Hendrick van Balen; בערך 1573 – 17 ביולי 1632) היה צייר בארוק פלמי ומעצב ויטראז'ים. הנדריק ואן בלן התמחה בתמונות קטנות. הנושאים האהובים עליו היו סצנות מיתולוגיות ואלגוריות ובמידה פחותה נושאים דתיים. האמן מילא תפקיד חשוב בחידוש הציור הפלמי בראשית המאה ה-17 והיה ממוריו של אנתוני ואן דייק.
ביוגרפיה
הנדריק ואן באלן נולד באנטוורפן. תאריך הולדתו אינו ידוע אך ככל הנראה היה 1573 מכיוון שכך נרשם תיעוד הלידה בכנסיית סנט ג'ורג' באנטוורפן. הוריו היו הסוחר וילם ואן באלן ומכטלד ואן אלטן. משפחתו הייתה אמידה ובכך הצליחה לתת להנדריק הכשרה טובה שכללה לימוד של מספר שפות.
ואן באלן היה תלמידו של אדם ואן נורט ואולי גם של מרטן דה פוס. הוא היה חבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנים 1592–1593 בגיל 17. בשנים 1608–1609 היה הדיקן השני של הגילדה ובשנים 1609–1610 היה הדיקן הראשון.
משנת 1595 עד 1602 למד אמנות במהלך נסיעה לאיטליה. אף כי אין תיעוד של מסעו הזה, עם שובו לאנטוורפן הוא הפך לחבר בגילדת הרומאים. בה היה תנאי החברות שהייה ברומא. בשנת 1613 בחרה בו הגילדה כדיקן. בשנת 1605 התחתן הנדריק ואן באלן עם מרגריט ברירס באנטוורפן. לזוג נולדו 11 ילדים ושלושה מבניהם הפכו לציירים: יאן ואן באלן, חאספארד ואן באלן והנדריק ואן באלן הבן. בתו מריה נישאה לצייר תיאודור ואן תולדן. בשנת 1613 ליווה את רובנס במשימה דיפלומטית לרפובליקה ההולנדית. כאן הם פגשו את הנדריק גולציוס ואמנים אחרים מהארלם.
ואן באלן ניהל במשך למעלה משלושים שנה סדנה מצליחה והיו בה תלמידים רבים. הוא היה המורה של בנו יאן ואן באלן וכן של הציירים הפלמיים המובילים אנתוני ואן דייק ופרנס סניידרס. הוא היה בן זמנו של כמה מהאמנים הפלמיים הידועים ביותר, כמו רובנס ויאן ברויגל האב.
כללי
הנדריק ואן באלן התמחה בתמונות קטנות. הנושאים האהובים עליו היו סצנות מיתולוגיות ואלגוריות ובמידה פחותה נושאים דתיים. הוא גם יצר מספר עיצובים ויטראז'ים.
בעוד שהייתה לו העדפה ברורה לממדים הקטנים של הציורים בקריירה המאוחרת שלו, היצירות המוקדמות של ון באלן כללו מספר תמונות גדולות. אלה מראות את השפעתו של מורו אדם ואן נורט. נראה כי היצירות המאוחרות שלו מאופיינות בלוח הצבעים עשיר ועדין, נצבעו לאחר הגעתו של ואן דייק לסדנא שלו. המראות המיתולוגיים והתנ"כיים של הנדריק ואן באלן נצבעו לרוב על צלחות קטנות או על לוחות נחושת. עבודותיו כללו לרוב דמויות עירום בסצנה מיתולוגית או דתית. ואן באלן צייר גם נופים. ואן באלן שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים כמו יוס דה מומפר, אברהם גוברטס, יאן ברויגל האב ורובנס.
אנתוני ואן דייק רשם כמה דיוקנאות של המאסטר שלו: רישום גיר שחור (1627–1632), המהווה מקור מחקר ל"איקונוגרפיה של ואן דייק", סדרת הדפסי אנשים מפורסמים, ושני רישומי שמן (בערך 1630).
ציורי גרלנד
הנדריק ואן באלן שיחק תפקיד חשוב בהתפתחות הז'אנר של ציורי גרלנד, המציגים בדרך כלל זר פרחים סביב דימוי או דיוקן מסורתי. יחד עם יאן ברויגל האב, הוא צייר את הציור הראשון הידוע בסביבות 1607–1608 עבור הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו, אספן אמנות נלהב ורפורמטור קתולי. בורומאו ביקש שהציור יהיה תשובה להשמדת תמונות הבתולה, מאה שנים קודם וכך שילב גם את האינטרסים שלו ברפורמה הקתולית וגם באומנויות. ברויגל, המומחה לטבע דומם, צייר את זר הפרחים, ואילו ואן באלן צייר את דמותה של הבתולה.
ז'אנר ציורי הגרלנד נוצר בהשראת פולחן הכבוד בחצר הבסבורג (אז שליטי דרום הולנד) ובאנטוורפן בכלל. ציורי גרלנד היו בדרך כלל תוצר של שיתופי פעולה בין צייר טבע דומם לצייר דמויות. הז'אנר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה.
דוגמה לציור גרלנד שיתופי שהוא עשה עם יאן ברויגל האב הוא זר הפירות סביב אלה המקבלת מתנות מארבע העונות. ישנן שתי גרסאות לציור זה באופן מסורתי, המדליון במרכז הציור מתאר את סיבילה, האלה הקדושה הקדומה של האדמה והטבע כפי שהיא תוארה בשנת 1774 באוסף של ויליאם החמישי, נסיך האורנג' בהאג.
הוצע זיהוי של האלה עם סרס, אלת החקלאות הרומית הפוריות ויחסי האימהות. הסיבה היא שלאלת במדליון אין אף אחת מהתכונות שקשורות באופן מסורתי לסיבלה. סביב המדליון תלוי זר של פרחים, ירקות ופירות – מחווה לאלה ומעשי השפע והפוריות. ואן באלן צייר את המדליון ואילו ברויגל צייר את הזר השופע, את הדמויות שמסביב ואת בעלי החיים הרבים.
בואינג 737 MAX
המטוס נכנס לראשונה לשירות בחברת התעופה המלזית מלינדו אייר. המטוס שנכנס הוא מדגם MAX-8.
בעקבות שתי התרסקויות, באוקטובר 2018 ובמרץ 2019, אשר גבו את חייהם של 346 איש, קורקעו כל המטוסים שנבנו עד אותו זמן מדגם זה. לאחר שהבעיה בהם זוהתה, לדברי חברת בואינג, המטוסים היו צפויים לחזור לשירות בתחילת שנת 2020. אולם ב-16 בדצמבר 2019, לאחר שהחזרת המטוסים לשירות לא אושרה על ידי מנהל התעופה הפדרלי, הודיעה חברת בואינג על הפסקת ייצור הדגם באופן זמני. ב-18 בנובמבר 2020 רשות התעופה הפדרלית התירה שוב לחדש את הפעילות של המטוס, ב-9 בדצמבר 2020 גול הייתה לחברה הראשונה שמפעילה את המטוס בטיסות נוסעים סדירות מאז קורקעו המטוסים בעקבות האסונות.
תאונות ותקריות
בין מרץ 2017 למרץ 2019, הצי העולמי של מטוסי 737 הפעיל 500,000 טיסות וחווה שתי תאונות קטלניות, עם שיעור תאונות של ארבע תאונות למיליון טיסות, בעוד שהדורות הקודמים של בואינג 737 היו בממוצע 0.2 תאונות למיליון טיסות.
ב-29 באוקטובר 2018 התרסקה טיסה 610 של ליון אייר שהתבצעה במטוס מדגם בואינג 737-8MAX בטיסה פנים אינדונזית בין ג'קרטה לפנגקאל-פינאנג. כל 181 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נספו.
הוועדה הלאומית לבטיחות תחבורה של אינדונזיה פרסמה את הדו"ח הסופי שלה על ההתרסקות ב-25 באוקטובר 2019, ומייחסת את ההתרסקות ל-MCAS שדחף את המטוס לצלילה עקב נתונים מחיישן פגום של זווית התקפה. בעקבות התרסקות ליון אייר, בואינג פרסמה הנחיה ידנית תפעולית, שייעצה לחברות תעופה כיצד לטפל בקריאות שגויות בתא הטייס.
ב-10 במרץ 2019 התרסקה טיסה 302 של אתיופיאן איירליינס שהתבצעה במטוס מדגם בואינג 737-8MAX בטיסה בין אדיס אבבה לקניה, כל 149 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נספו. עדויות שאוחזרו באתר ההתרסקות מצביעות על כך שבזמן ההתרסקות, המטוס נטה לצלול, בדומה לטיסה 610 של ליון אייר.
הערות שוליים
Foreskin
קליבר
המונח נפוץ בעיקר בהקשר של כלי ירייה, אך נעשה בו שימוש גם בתחומים אחרים.
כלי ירייה
בכלי ירייה, הקליבר הוא הקוטר הפנימי של הקנה. בקנה מחורק נמדד הקוטר בנקודה הרחבה ביותר. הקליבר של כלי ירייה מתוצרת בריטניה וארצות הברית מצוין באינצ'ים, ובמרבית המדינות האחרות - במילימטרים.
הקליבר משמש גם כיחידת מידה לאורך קנים (בעיקר בתותחים). במקרים אלו, יחולק אורך הקנה בקוטרו. למשל, קנה שאורכו 800 אינץ' וקוטרו 16 אינץ', יסומן כקליבר 50/ "16, קרי קוטר "16 ואורך "800 = 50 * "16. לעיתים מצוין האורך באמצעות האות "L": למשל, תותח 75mm/L48 הוא תותח בקוטר 75 מילימטר ובאורך 3,600 מילימטר.
בנוגע לנשק קל, המונח "קליבר" מתייחס גם לסוג הכדור, Cartridge, ולא רק לקוטר הרובה. כך למשל כדור 7.62 מ"מ נאט"ו וכדור 0.30 קרבין שניהם בקוטר אך מדובר בתחמושת שונה, ולכן הם דורשים קנה ומכלולים שונים.
שיטת הסימון
ישנן שלוש שיטות לסימון קליברים של כלי ירייה. השתיים הנפוצות מבניהן הן:
השיטה האירופאית - ציון הקליבר במילימטרים: בשיטה האירופאית יצוין ראשית קוטר הקנה (ולא הקליע, כפי שמקובל לחשוב; רובה M16 מוגדר כ-5.56 מ"מ אבל זהו קוטר הקנה, בעוד קוטרו של הקליע הוא 5.70 מ"מ, והוא נדחס אל הקנה מעצמת הדחף שיוצרים הגזים תוצרי שריפת חומר הנפץ). אחריו יופיע אורך התרמיל. למשל: 5.56x45 מ"מ נאט"ו. כלומר - קנה בקוטר 5.56 מ"מ, ותרמיל באורך 45 מ"מ.
השיטה האמריקאית - ציון הקליבר באינץ'. בשיטה האמריקאית כלל לא יצוין התרמיל, וקוטר הקנה יוצג באינץ', למשל: , כלומר - קנה בקוטר.
כך ניתן, למשל, להתקל בשני הסימונים ו-7.62x51 מ"מ נאט"ו, כאשר בעצם מדובר באותו כדור (גרסה אזרחית וגרסה צבאית).
כמו כן קיימת שיטה שלישית, בריטית.
מדידת הקליבר של רובה Shotgun
רובה Shotgun (נקרא בעברית פעמים רבות גם "רובה ציד") הוא רובה חלק-קדח היורה תחמושת שונה מרובים מחורקי-קדח. את קוטר הקנה (gauge) מודדים ביחידת ה-gauge. יחידה זו מודדת את קוטר הקדח (החלק הפנימי של הקנה) לפי המשקל של כדור עופרת שקוטרו כקוטר הקנה. משקלו של כדור עופרת של 2 gauge חצי פאונד, ואילו משקלו של כדור של 10 gauge הוא עשירית פאונד, וקטן יותר. רובה שהקליבר שלו הוא 2 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא חצי פאונד, ואילו רובה שהקליבר שלו הוא 10 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא עשירית פאונד. לכן, הרובה בקליבר 2 gauge בעל קנה עבה ורחב יותר מאשר רובה בקליבר 10 gauge. ההמרה מ-gauge למילימטרים היא מהצורה כאשר c הוא קבוע מספרי שכולל יחידות, d_n הוא קוטר הרובה במילימטרים ו-n הוא מספר ה-gauge. בדרך כלל, ככל שהקליבר גדול יותר, עוצמת הירייה גדולה יותר.
בילי בוב תורנטון
ויליאם רוברט "בילי בוב" ת'ורנטון (באנגלית: William Robert "Billy Bob" Thornton; נולד ב-4 באוגוסט 1955) הוא שחקן, במאי קולנוע, מוזיקאי ומחזאי אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על תסריטו לסרט "סלינג בלייד" ב-1996 ופרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרות "פארגו" ו"גוליית".
קורות חיים
תורנטון נולד בהוט ספרינגס, ארקנסו שבארצות הברית לווירג'יניה רוברטה, מדיום במקצועה, ולוויליאם ריימונד תורנטון, שעסק בהוראת היסטוריה ואימון כדורסל. תורנטון הוא האח הבכור מתוך שלושה אחים. את ילדותו בילה באלפין ובמארבן שבמדינת ארקנסו. בנעוריו היה שחקן בייסבול מצטיין וניסה את מזלו במייג'ור ליג בייסבול בקבוצת קנזס סיטי רויאלס, אך בעקבות שבר בעצם הבריח ויתר על קריירה מקצוענית. תורנטון למד פסיכולוגיה באוניברסיטת הנדרסון בארקדלאפיה ארקנסו, אך נשר מהלימודים לאחר שני סמסטרים בלבד.
בסוף שנות ה-80 עבר תורנטון להתגורר בלוס אנג'לס במטרה לפתח את קריירת המשחק שלו. בתחילת הדרך נאלץ לעבוד בטלמרקטינג וניהול מסעדת מזון מהיר בין אודישן לאודישן. בנוסף, תורנטון תפף ושר עם להקת רוק דרום-אפריקאית בשם "ג'אק האמר".
כאשר תורנטון עבד ככותב באירוע עסקי, פגש את במאי הסרטים בילי ויילדר, שייעץ לו לעבוד בתור תסריטאי.
קולנוע וטלוויזיה
בתחילת דרכו בהוליווד השתתף תורנטון בתוכנית המערכונים של רשת CBS " Hearts Afire".
בשנת 1990 שיחק בתור באק מריל בסדרת הטלוויזיה "נערי הכרך", המבוסס על הספר באותו שם משנת 1967.
בשנת 1992 הופיע בתפקיד רציני ראשון, שמשך את תשומת לבם של המבקרים, בסרט "One False Move". ב-1993 השתתף בסרט "הצעה מגונה" לצד השחקנים דמי מור ורוברט רדפורד, וכעבור שנה שיחק בסרטו של סטיבן סיגל "על קרקע בוערת", ובקומדיה "להתלבט" בכיכובו של אית'ן הוק. ב-1995 שיחק בסרט "הכוכבים נפלו על הנרייטה" בהפקתו של קלינט איסטווד.
שנת 1996 נחשבת לשנת הפריצה של תורנטון, עם זכייה בפרס אוסקר על תסריטו לסרט "סלינג בלייד". תורנטון גם שיחק בסרט, וזכה על תפקידו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
כעבור שנה שיחק תורנטון כמוסכניק משונה ועקשן בשם דארל, לצד שון פן וג'ניפר לופז, בסרטו של אוליבר סטון "סיבוב פרסה". כן שיחק בסרטו של רוברט דובאל "המטיף".
בשנת 1998 קיבל תורנטון מועמדות שנייה לפרס אוסקר, הפעם לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "תוכנית פשוטה". על תפקיד זה קיבל גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בהמשך השנה הופיע בשובר הקופות של מייקל ביי "ארמגדון", בתור מנהל נאס"א דן טרומן, לצדו של ברוס ויליס. בנוסף הופיע במותחן הפוליטי של מייק ניקולס "צבעי השלטון" לצד ג'ון טרבולטה.
ב-1999 שיחק תורנטון לצד אנג'לינה ג'ולי וג'ון קיוזאק בסרט "מגדל פיקוח". ב-2001 הופיע תורנטון לצד האלי ברי והית' לדג'ר בסרט "מונסטר בול". על תפקידו בקומדיית הפשע "בנדיטס" קיבל מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב. כמו כן, גם זכה לשבחים רבים ומועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב, על משחקו בסרט של האחים כהן "האיש שלא היה שם". ובאותה שנה ביים את הקומדיה "מפגש סוער" שגם שיחק בו בתפקיד ראשי לצד לורה דרן.
בשנת 2003 קיבל תורנטון מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בקומדיה "סנטה בשקל". בסרט גילם את ווילי סטוקס, אדם מובטל שמתחפש לסנטה קלאוס כדי לשדוד קניונים ברחבי ארצות הברית. באותה שנה גם השתתף בקומדיה "אכזריות בלתי נסבלת", לצד השחקנים ג'ורג' קלוני וקתרין זיטה ג'ונס.
תורנטון גילם בשנת 2004 את דמות הגיבור האמריקאי דייווי קרוקט, בדרמת המלחמה בהפקת רון הווארד "האלמו". באותה שנה שיחק בסרט "קריסטל", לצד וולטון גוגינס. ב-2005 שיחק בסרט הפשע "קרח דק" לצד ג'ון קיוזק וקוני נילסן, ובקומדיית הספורט של ריצ'רד לינקלייטר "הכי גרועים בליגה". ב-2006 שיחק תורנטון בקומדיה "בית ספר לנוכלים" לצד בן סטילר ובדרמה "החוואי האסטרונאוט". שנה לאחר מכן שיחק בסרט "מר וודקוק" לצד שון ויליאם סקוט וסוזן סרנדון. ב-2008 שיחק תורנטון בשובר הקופות "לכודים ברשת", לצדו של השחקן העולה שיה לה-באף. שנה לאחר מכן, כיכב בדרמת הפשע "לילות אל. איי" לצידם של קאסט שחקנים משובח כגון: קים בייסינגר, וינונה ריידר, ג'ון פוסטר, ג'סיקה סטרופ ואמבר הרד.
בשנת 2012 שיחק בסרט "פורעי החוק".
בשנת 2014 שיחק בדרמה המשפטית של דייוויד דובקין "השופט" בתפקיד התובע דוויט דיקהאם, ושיחק בסרט "קאט בנק". עוד בשנת 2014 הופיע בתפקיד ראשי, של הרוצח המצמרר והפסיכופת לורן מאלוו, בסדרת הטלוויזיה "פארגו" עליו זכה בפרס גלובוס הזהב.
באוקטובר 2015 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "משברים בע"מ", בהפקתו של ג'ורג' קלוני, ובכיכובה של סנדרה בולוק. הסרט מבוסס על סרט דוקומנטרי משנת 2005. באותה שנה שיחק בסרט המפלצות "גריזלי" לצד תומאס ג'יין.
בשנת 2016 החל לשחק את התפקיד ראשי בסדרת הדרמה "גוליית" של רשת פריים וידאו. על הופעתו בסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר של שחקן בסדרת דרמה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-74 שהתקיימו בינואר 2017. בהמשך השנה שיחק בדרמת המלחמה הקומית "כתבת אמריקאית" בכיכובה של טינה פיי, המגלמת עיתונאית שיוצאת לסקר את ימי המלחמה בפקיסטן ואפגניסטן.
בשנת 2018 שיחק לצדם של אמבר הרד ותיאו ג'יימס במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989. ב-2019 שיחק בסרט "מיליון רסיסים קטנים" שמבוסס על הספר באותו שם מאת ג'יימס פריי.
בשנת 2020 לוהק לסרט הפעולה "האיש האפור", לצידם של כריס אוונס וראיין גוסלינג. הסרט יצא לאקרנים במהלך 2022.
בשנת 2021 התארח בסדרת הטלוויזיה "1883" בתור המרשל ג'ים קורטרייט.
בשנת 2023 כיכב לצד רובין רייט במותחן הפשע "Devil's Peak" בדמותו של צ'ארלי.
בימוי
בשנת 2012 ביים וכתב את סרטו הרביעי "המכונית של ג'יין מנספילד", דרמה עלילתית שסובבת את אווירת אלבמה של שנת 1969. בסרט השתתפו שחקנים מהשורה הראשונים, בהם רוברט דובאל, ג'ון הרט, קווין בייקון ורוברט פטריק.
חיים אישיים
תורנטון הוא אביהם הביולוגי של ארבעה ילדים מנישואיו: אמנדה ספייס ברומפילד (1979) מאשתו הראשונה; ויליאם וונגסטון (1993) והארי ג'יימס (1994) מאשתו הרביעית; ובלה (2004) מאשתו הנוכחית, לה נישא ב-2014, למרות הצהרות קודמות שלו על כך שאיננו מתכוון להינשא פעם נוספת.
לתורנטון שני אחים צעירים יותר, ג'ימי דון, שנפטר ב-1988 מהתקף לב; וג'ון דייוויד. אחיו המנוח של תורנטון כתב מספר שירים, שניים מהם, "Island Avenue" ו-"Emily", הוקלטו ונכנסו לאלבום הבכורה של תורנטון ב-2001.
הרכבת התחתית של בייג'ינג
הרכבת התחתית של בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京地铁; בפיניין: Běijīng dìtiě) היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערך התחבורה הציבורית של העיר בייג'ינג בסין. הרכבת נמצאת בבעלות עיריית בייג'ינג. הקו הראשון נפתח בשנת 1969, וכיום ישנם 22 קווים שמהם 20 קווי מטרו, קו אחד של רכבת ריחוף מגנטי, וקו אחד של רכבת קלה. המערכת משתרעת לאורך של 636.8 קילומטר וכוללת 391 תחנות.
הרכבת התחתית היא הוותיקה בסין, השנייה באורכה במדינה לאחר הרכבת התחתית של שאנגחאי, והיא מערכת הרכבות התחתיות העמוסה בעולם, עם 3.78 מיליארד נסיעות בשנת 2017, וממוצע של 10.35 מיליון נסיעות ביום.
בשנת 2002 החלו עבודות מאסיביות להרחבת הרשת, עד שנה זו פעלו שני קווים בלבד. למרות עבודות אלו מערכת הרכבת התחתית עדיין לא עונה על הצרכים של העיר, ותוכנית הפיתוח קוראת להרחיב את הקווים ל-998.5 קילומטר שישרתו 18.5 מיליון נסיעות ביום עד 2021.
תעריף נסיעה
מודל התמחור של הנסיעה שונה ממחיר קבוע למודל של תשלום מבוסס מרחק נסיעה בדצמבר 2014, למעט בקו Airport Express. המחיר מתחיל מ-3 יואן סיני עבור נסיעה של עד 6 קילומטר ועולה בהדרגה (ראו טבלה מטה).
מחיר הנסיעה ב-Airport Express הוא 25 יואן סיני ללא תלות במרחק הנסיעה. ילדים שגובהם עד 1.3 מטר לא משלמים עבור הנסיעה במידה והם מלווים במבוגר ששילם עבור הנסיעה. אזרחים ותיקים מעל גיל 65, אנשים עם מוגבלויות, קצינים בדימוס, אנשי צבא, משטרה ויוצאי צבא שנפצעו בזמן פעולה, ואנשי המשטרה העממית המזוינת של סין נוסעים ברכבת התחתית ללא תשלום.
מונורייל
בשנת 2014 רשות התכנון בבייג׳ינג בחנה הקמה של קווי מונורייל באזורים בעיר בהם הקמת קו תת-קרעי עלול להיות קשה לביצוע. למרות שקו מונורייל יכול לשנע כמות נמוכה של אנשים ביחס לקו רכבת תחתית והוא פועל במהירות נמוכה יותר, קווי מונורייל זולים משמעותית מקווי רכבת תחתית והם שקטים יותר.
התכנון של קו בודד שכלל 21 תחנות אושר והעבודות החלו ב-2014, אך בתחילת 2015 העבודות הופסקו והתוכניות להקמת מונורייל נגנזו בגלל התנגדות תושבים וקיבולת נמוכה של הקו.
קו 28
באוגוסט 2015 רשויות התכנון הציעו להקים מסיעון תת-קרקעי שיעבור דרך המע"ר של בייג׳ינג. לפי פרסומים מ-2018 הוחלט לבסוף להקים את קו 28 כקו רכבת תחתית ולא כמסיעון. הקו הוא באורך 8.77 ק"מ והוא כולל 9 תחנות.
מפרץ גואנטנמו
מפרץ גואנטנמו (בספרדית: Bahía de Guantánamo) הוא טריטוריה של ארצות הברית (חלקו הדרומי של המפרץ) באי קובה. שטחה 116 קמ"ר ושוכן בה בסיס של צי ארצות הברית, הבסיס האמריקני הוותיק ביותר שאינו שוכן על אדמת ארצות הברית.
היסטוריה
קובה נכבשה על ידי ארצות הברית בסופה של מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898. עם סיומה של המלחמה החילה ארצות הברית ממשל צבאי בקובה כדי להעביר את מוסדות השלטון לממשלה קובנית עצמאית ואזרחית. ב-1901 החלה ארצות הברית בהעברת השלטון לידי הקובנים ובמסגרת זו חוקקה ב-2 במרץ 1901 את תיקון פלאט המסדיר את יחסי שתי המדינות ומבטיח את זכותה החוקית של ארצות הברית להתערב בפוליטיקה הקובנית. התיקון נכפה על קובה בידי שר המלחמה האמריקאי ב-8 ביוני 1901 והתיקון לחוקת קובה אושר בידי הנציגים הקובנים ב-12 ביוני 1901.
על פי סעיף 7, הבטיח התיקון את השליטה האמריקאית בחלק מהטריטוריה הלאומית הקובנית בכך שקבע כי ארצות הברית תורשה להחזיק כוח צבאי וימי במפרץ גואנטנמו ותשלם עבורו 2,000 מטבעות זהב (כ-4,000 דולר כיום) בכל שנה. החוזה זכה להתנגדות בקרב תושבי קובה שקיבלה את עצמאותה ב-20 במאי 1902, אך חודש מספר פעמים על ידי ממשלות הבובות הקובניות.
בין הבסיס הצבאי לבין שטחה של קובה מפרידים שדות מוקשים מהגדולים בעולם. ארצות הברית וקובה הניחו כל אחת שדה מוקשים, אך השדה האמריקני פונה לאחר 1996 בהוראת הנשיא ביל קלינטון.
ב-22 בינואר 2009 הוציא נשיא ארצות הברית ברק אובמה צו המורה על סגירת מתקן המעצר בגואנטנמו בתוך שנה ומסירת ההליכים המשפטיים של העצירים בידי התובע הכללי. הדבר לא נעשה והמתקן המשיך להתקיים עד תום כהונתו של אובמה כנשיא ופועל גם כיום.
המודי בלוז
המודי בלוז (באנגלית: The Moody Blues) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1964.
היסטוריה
בשנת 1973 לקחה הלהקה הפסקה מפעילות וחבריה פנו לפרויקטים אישיים, שהמפורסם שבהם הוא השתתפותו של ג'סטין הייווארד בגרסה המוזיקלית של ג'ף ויין "מלחמת העולמות".
בשנת 1977 שבה הלהקה לפעילות אך הוציאה שמונה אלבומים בלבד ב-25 שנות פעילותה לאחר הקאמבק. אלבומה האחרון יצא בשנת 2003 לכבוד חג המולד ונקרא "דצמבר". בשנת 2007 יצא אלבום עם אוסף הקלטות ישנות מהשנים 1967–1970 באולפני ה-BBC.
המודי בלוז זכו להצלחה גדולה בארצות הברית, בריטניה ובשאר העולם. ב-2003 יצא אלבומם האחרון.
גריים אדג', המתופף ומייסד-שותף, הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 2021.
עלי שמח'אני
עלי שׁמח'אני (בפרסית: علی شمخانی; נולד ב-29 בספטמבר 1955) הוא פוליטיקאי ומצביא איראני. מכהן כמזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן. בעבר היה מפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית ומפקד חיל הים האיראני בדרגת אדמירל. כיהן כשר ההגנה של איראן בין השנים 1997–2005.
ביוגרפיה
שמח'אני נולד ב-29 בספטמבר 1955 באהוואז שבח'וזסתאן, איראן, למשפחה ממוצא ערבי. לפני המהפכה האיראנית, שמח'אני היה חבר בקבוצת גרילה איסלאמיסטית חשאית בשם "מנסורון", שהייתה מעורבת במאבק מזוין נגד שושלת פהלווי. לאחר המהפכה הוא הצטרף למוג'אהדין של המהפכה האסלאמית. הוא למד הנדסה ב'אוניברסיטת שהיד צ'מראן באהוואז'.
שמח'אני שימש כמפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית בדרגת אדמירל. מאוחר יותר, הוא פיקד גם על הצי של חיל הים האיראני, בנוסף לצי של משמרות המהפכה. בשנת 1988 הוא מונה לשר משמרות המהפכה.
מאוגוסט 1997 ועד אוגוסט 2005 הוא כיהן בתפקיד שר הביטחון של איראן בממשלתו של מוחמד ח'אתמי. מחליפו בתפקיד היה מוסטפא מוחמד נג'אר.
בשנת 2001 התמודד שמח'אני בבחירות לנשיאות איראן. בשנת 2005 מונה לנהל את המרכז למחקרים אסטרטגיים של צבא איראן והחזיק בתפקיד זה עד 2013. הוא שימש גם כיועץ צבאי למנהיג העליון, עלי ח'אמנאי.
ב-10 בספטמבר 2013 מונה על ידי הנשיא חסן רוחאני למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי. במאי 2023 עזב את תפקידו.
פרסים ועיטורים
בשנת 2003 קיבל שמח'אני את "מדליית האומץ", המדליה הצבאית הגבוהה ביותר באיראן, על ידי הנשיא מוחמד ח'אתמי.
בשנת 2004 קיבל שמח'אני את עיטור עבד אל-עזיז אל סעוד, המדליה הגבוהה ביותר בערב הסעודית, מהמלך פהד. זאת כהוקרה על תפקידו הבולט בתכנון וביישום פיתוח היחסים עם מדינות ערב במפרץ הפרסי. הוא השר האיראני הראשון שקיבל עיטור זה.
בשנת 2005 הוענק לו עיטור על שמונה שנות כהונתו כשר ביטחון.
דולפינן
דולפינן (שם מדעי: Tursiops) הוא סוג של דולפין המכיל שלושה מינים: דולפינן מצוי (Tursiops truncatus) ודולפינן אנקולי (Tursiops aduncus) וכן דולפינן אוסטרלי (Tursiops australis).
מאפיינים פיזיים
הדולפיננים הם יונקים ימיים אפורים, כאשר צבעו של חלקם העליון כהה יותר מצבעו של חלקם התחתון. לסתותיהם מוארכות, ויחד הן יוצרות את החרטום של הדולפינן. אפם של הדולפיננים הוא למעשה חור הנשיפה שנמצא במעלה ראשם. את מחיצת אפם ניתן לראות כאשר חור הנשיפה פתוח.
אורכם של דולפיננים בוגרים נע בין שניים לארבעה מטרים, ומשקלם נע בין 150 ל-650 קילוגרמים. עם זאת, במרבית חלקי העולם אורכם של הדולפיננים הוא שני מטרים וחצי ומשקלם בין 200 ל-300 ק"ג, כאשר הזכרים ארוכים במעט מן הנקבות, אך כבדים מהן בצורה משמעותית. גודלם של הדולפיננים משתנה באופן משמעותי בהתאם לבתי הגידול בו הם חיים. מרבית המחקרים בתחום זה נעשו בצפון האוקיינוס האטלנטי, שם חוקרים זיהו שני אקוטיפים. הדולפיננים האלו, שחיים במים חמים ורדודים יחסית, נוטים להיות בעלי גוף קטן יותר מאשר קרוביהם החיים במים קרים יותר. הסנפירים האחוריים והגביים של הדולפיננים מורכבים מרקמות חיבור, והם אינם מכילים עצמות או שרירים. הם מתקדמים במים על ידי הנעת הסנפיר האחורי מעלה ומטה. הסנפירים הצדיים משמשים להיגוי ולקביעת כיוון התנועה; הם מכילים עצמות שהן בבירור הומולוגיות לרגליים הקדמיות של יונקים יבשתיים (מהם התפתחו הלווייתנאים לפני 50 מיליוני שנים לערך).
טקסונומיה
בסוג דולפינן קיימים כיום שלושה מינים:
מכיוון שהמין השני התפצל מהראשון רק לאחרונה, קיים חוסר בהירות רב בנוגע להבדלים בין שני המינים. תפוצתם של שני המינים חופפת במידה ניכרת, מה שהוביל את איגוד השימור העולמי (IUCN) לקבוע את מצב שימורם של שני המינים כ'מצב לא ידוע'.
בשנת 2011 גילו החוקרים מין חדש:
הצרעות
הצרעות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס והוצגה לראשונה בשנת 422 לפנה"ס.
תקציר העלילה
גיבורי המחזה הם פילוקליאון ("החבר של קליאון") ובנו בְּדֶליקליאון ("השונא של קליאון"). פילוקליאון מכור להליכי בית המשפט האתונאי - ומבלה את כל זמנו כמושבע השופט את בני עירו.
בדליקליאון רוצה לסייע לאביו להיגמל וכולא אותו בביתו. פילוקליאון מנסה להימלט מביתו ולהגיע לבית המשפט באמצעים שונים. חבריו לחבר המושבעים (חברי המקהלה המחופשים לצרעות) מגיעים לעזרתו. בדליקליאון ומשרתיו נלחמים בצרעות, ומגרשים אותן. בדליקליאון מנהל ויכוח עם אביו ומוכיח לו ולמקהלה שכאשר הם משמשים כמושבעים הם בעצם משרתים של הדמגוגים. פילוקליאון משתכנע ונשאר בביתו. על מנת לסייע לאביו להיגמל, מקים בדליקליאון בית משפט בביתם, ובהיעדר מועמדים להישפט, שופט את הכלב המשפחתי מאחר שאכל גבינה סיציליאנית - ביקורת על הגנרלים האתונאים המקבלים שוחד מהסיציליאנים, אויבי אתונה.
במשפט דמה זה, מגן בדליקליאון על הכלב, וכשהוא מורשע, מגיעים קבוצת ילדים הלבושים כגורי הכלב לבמה לבקש רחמים. פילקליאון אינו משתכנע, אולם בדליקליאון מחליף את קופסאות ההצבעה של המושבעים (בו החליטו על אשמה או זכאות) וכך שיטה באביו להצביע בעצם "אינו אשם" במקום "אשם". עם ספירת הקולות מתעלף פילוקליאון כשהוא מגלה שהכלב יצא זכאי, מאחר שמעולם לא זיכה איש.
עם תום המשפט הולכים הבן והאב לסימפוזיון ובהיפוך תפקידים מלמד הבן את האב איך להתנהג בסימפוזיון. במשתה משתכר פילוקליאון ומעליב את כל הנוכחים, חוטף את הנערה הנגנית והופך את ארון הלחם. המשתתפים האחרים מגישים נגדו תביעות, אך הוא לועג להם. המחזה מסתיים בכך שפילוקליאון קורא לשלושה סרטנים המייצגים את המחזאים הטרגיקנים של אתונה (בניו של קרסינוס, בנו של קסנוקלס) להשתתף בתחרות ריקודים נגדו.
תרגומים
המחזה תורגם לעברית על ידי זיוה כספי בשנת 2000 ופורסם בהוצאת מאגנס.
טיילר בריז
מתיאס קלמנט (באנגלית: Mattias Clement; נולד ב-19 בינואר 1988) הוא מתאבק קנדי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה טיילר בריז.
החיים שלפני
קלמנט נולד בקנדה והחל להתאמן באקדמיה של מתאבק ECW, WCW ו-WWE לשעבר, לאנס סטורם, בקלגרי.
מחלקות הפיתוח (2010–2015)
לאחר שקלמנט חתם על חוזה עם ארגון ה-WWE, הוא ערך את קרב הבכורה שלו ב-2 בדצמבר 2010 בארגון הפיתוח FCW שבו ניצח בקרב נגד ביג אי, דארן יאנג ורומן ליאקי. בחודש לאחר מכן קלמנט התאבק תחת השם מייק מקגארת', שם שהחזיק מעמד שלושה חודשים עד ששונה בחודש אפריל לשם מייק דלטון. דלטון ערך את קרב הבכורה הטלוויזיוני שלו ב-17 ביולי 2011 בהפסד לאלכסנדר רוסב. את ניצחונו הראשון רשם ארבעה חודשים בדיוק לאחר מכן על פיטר אורלוב. ב-15 בדצמבר דלטון זכה בקרב הבאטל רויאל אשר קבע את זהות הטוען לכתר לאליפות במשקל כבד של FCW. בקרב זה דלטון כשל בניסיונו לזכות באליפות נגד ליאו קרוגר, אך ב-2 בפברואר 2012 זכה באליפות כשהוא מביס את אותו קרוגר. תקופת כהונתו נמשכה כשלושה שבועות כאשר הוא מפסיד את האליפות בחזרה לקרוגר. כשהארגון FCW שינה את שמו לשם NXT, דלטון ערך את הופעת הבכורה שלו בקרב זוגות ב-20 ביוני ביחד עם CJ פרקר בהפסדם לאסנשיין (קנת' קמרון וקונור אובריאן). דלטון רשם את ניצחון הבכורה שלו בקרב זוגות עם ג'ייסון ג'ורדן על הוניקו וקמאצ'ו ב-1 באוגוסט.
בתחילת שנת 2013 דמותו של דלטון לא קיבלה תשומת לב ואהדה מצד הקהל, והאחראים בארגון אמרו לו שבשביל להישאר איתם הוא צריך להמציא את עצמו מחדש עם דמות חדשה. ב-24 ביולי בתוכנית NXT קלמנט הגיע בדמות הילית (דמות ששנואה על הקהל) של מתאבק נרקיסיסט שמצלם תמונות סלפי באייפון שלו ואפילו במהלך הקרבות, שם הבמה של דלטון שונה לטיילר בריז. לאחר שבריז ו-CJ פרקר הפסידו לאנזו וקאס בקרב זוגות, זאת בגלל שפרקר סירב לצאת ולהכניס במקומו את בריז, נקבע קרב בין השניים ב-16 באוקטובר, קרב שאותו בריז ניצח. שבועיים לאחר מכן בקרב חוזר פרקר הוא זה שניצח, מה שלמעשה סיים את הפיוד ביניהם.