cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הממלכה המאוחדת
צפון אירלנד
הקמתו של צבא הרפובליקה האירי הזמני (IRA), שהתפלג מה-IRA הרשמי והמרקסיסטי, וקמפיין שקרא להפעלת אלימות והובל על ידי ארגוני טרור נאמנים כגון איגוד ההגנה של אלסטר ואחרים, כמעט וגרמו לפריצתה של מלחמת אזרחים בצפון אירלנד. לאורך שנות ה-70 ושנות ה-80 פעילים קיצוניים משני הצדדים ניהלו מסע הדדי של רציחות אכזריות, ולעיתים הקורבנות היו אזרחים תמימים. בין האירועים הזכורים ביותר לרעה היו הפיגועים בלה-מון, אניסקילן והפיגוע באומה.
מספר פוליטיקאים בריטים, ובייחוד השר לשעבר מטעם מפלגת הלייבור טוני בן, טענו שבריטניה צריכה לסגת מאירלנד. אולם, מדיניות זאת נתקלה בהתנגדות של מספר ממשלות איריות שבאו זו אחר זו, שפעלו לפי תרחיש שלהם בשם "תרחיש יום האבדון" שנועד למקרה של נסיגה בריטית. לפי התרחיש יתרחשו עימותים בין כל חלקי האוכלוסייה, שבעקבותיהם אלפי אנשים, נשים וטף יוגלו כפליטים ל"צד" של הקהילה שלהם בפרובינציה; לאומנים יברחו למערב צפון אירלנד ויוניוניסטים שיברחו למזרח צפון אירלנד. החשש הגדול ביותר היה ממלחמת אזרחים שתכלול לא רק את צפון אירלנד, אלא גם את רפובליקת אירלנד ואת סקוטלנד, שלתושביהן היו קשרים עם אחת או יותר מבין הקהילות בצפון. מאוחר יותר, החשש מפני נסיגה בריטית אפשרית כונה בשם בלקניזציה של צפון אירלנד (שם זה הושפע מהפירוק האלים של יוגוסלביה והאלימות שנגרמה בעקבותיו).
בראשית שנות ה-70 ננעלה ישיבה של הפרלמנט הצפון אירי לאחר שהממשלה של האזור (בראשותו של בריאן פולקנר) סירבה להסכים לדרישתה של הממשלה הבריטית לוויתור על כוחות אכיפת החוק, והוצא צו ישיר בנושא על ידי ממשלת בריטניה ב-24 במרץ 1972. מספר מערכות חדשות של ממשל נוסו ונכשלו, כולל חלוקת כוח תחת סאנינגדייל, ייפוי כוח מתגלגל וההסכם האנגלו-אירי. בשנות ה-90, לאחר שהקמפיין של ה-IRA נכשל בהשגת מטרתו (תמיכה ציבורית רחבה או נסיגה בריטית), ובייחוד האסון (מבחינת יחסי ציבור) שהיה באנינסקילן, ובמקביל להחלפתו של המנהיג הרפובליקני המסורתי רואירי או בראדאיי בגרי אדמס, נחלש העימות המזוין והחל משא ומתן. שינויים אלה לוו בהופעתם של מנהיגים חדשים בדבלין (אלברט ריינולדס) ולונדון (ג'ון מייג'ור), ושל היוניוניסט דייוויד טרימבל.
מגעים שהחלו ביוזמתם של אדמס וג'ון האם, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת הלייבור, התרחבו למשא ומתן כלל-מפלגתי, שב-1998 הניב את הסכם יום שישי הטוב שאושר על ידי רוב התושבים בצפון אירלנד וברפובליקת אירלנד. ברפובליקה האירית אף תוקנה החוקה האירית כך שטענה שהייתה כתובה בה, שהרפובליקה טוענת לבעלות על צפון אירלנד, הוחלפה בהכרה רשמית בזכות הקיום של צפון אירלנד, במקביל להכרה ברצון הלאומני לאירלנד מאוחדת.
לפי התנאים של הסכם יום שישי הטוב, נבחרה אספת נבחרים חדשה לצפון אירלנד מתוך מטרה ליצור את המועצה המחוקקת של צפון אירלנד. כל מפלגה שעוברת את אחוז החסימה זכאית למנות חבר אחד מטעמה לממשלה ולבקש משרת שר. מנהיגה של מפלגת אלסטר היוניוניסטית, דייוויד טרימבל, התמנה לראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד ("השר הראשון"). סגן ראש ה-SDLP, שיימוס מאלון, התמנה לסגן השר הראשון של צפון אירלנד, על אף שמאוחר יותר הוא הוחלף על ידי מנהיג המפלגה שלו, מארק דורקאן.
הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי
המאה ה-19 הביאה לשיגשוג בממלכה המאוחדת. מספר גורמים תרמו לכך: שלטון יציב בראשות המלכה ויקטוריה ששלטה בין השנים 1837 עד 1901, קידמה טכנולוגית שסייעה להציב את בריטניה בראש המהפכה התעשייתית ושליטה צבאית שסייעה להשתלטות על קולוניות רבות ועשירות (הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קניה, דרום אפריקה ועוד).
בשנת 1879 פתחה בריטניה בעימות נגד שבט הזולו שהתפתח לכדי מלחמה עקובה מדם הידועה בתור מלחמת הזולו. במהלך מלחמה זו, ספגו הבריטים את אחת המפלות הקשות מידיהם של ילידים החמושים בחניתות בקרב איסאנדלוואנה.
שליטתה של בריטניה באימפריה שהייתה נתונה למרותה התרופפה במהלך התקופה שבין מלחמות העולם. הלאומיות הפכה לכוח פוליטי משמעותי בחלקים אחרים של האימפריה, ובייחוד בהודו ומצרים.
בין 1867 ו-1910 העניקה הממלכה המאוחדת מעמד של דומיניון לאוסטרליה, קנדה וניו זילנד (משמעות המעמד היא עצמאות כמעט מלאה, אבל עדיין חלק מהאימפריה). הן הפכו לחברות בחבר העמים הבריטי, שהוא איגוד לא רשמי השומר על קשרים קרובים בין המדינות החברות בו, שירש את מקומה של האימפריה הבריטית. בתהליך שהחל עם העצמאות של הודו ופקיסטן ב-1947 וישראל ב-1948, שאר האימפריה הבריטית פורקה באופן כמעט מלא. כיום, רוב המושבות הבריטיות לשעבר משתייכות לחבר העמים, וכמעט כולן כחברות עצמאיות. אולם, ישנן 13 מושבות בריטיות לשעבר – כולל ברמודה, גיברלטר, איי פוקלנד, ואחרות – שבחרו להמשיך את הקשרים הפוליטיים עם לונדון וידועות כטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
אף על פי שהוא מאופיין על ידי לאומיות כלכלית ופוליטית, חבר העמים הבריטי מאפשר לממלכה המאוחדת להביע עמדה בעניינים הנוגעים להרבה מדינות מתפתחות, והוא פורום שבו המדינות יכולות להעלות בעיות לצורך דיון. מדינות ידועות שאינן חברות בו הן אירלנד, ארצות הברית והמושבות וחבלי החסות לשעבר במזרח התיכון. בנוסף, חבר העמים מסייע במדינות הללו בשימור מוסדות הנגזרים מהניסיון הבריטי, כגון דמוקרטיה פרלמנטרית בסגנון וסטמינסטר.
1900 - 1945: מלחמות העולם
הרעיונות והאידיאלים הוויקטוריאניים המשיכו להתפתח במהלך המאה ה-20, ואחד הגורמים המשפיעים ביותר על הממלכה המאוחדת בתקופה זו היה פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הצבא הבריטי לא היה אחד המעסיקים הגדולים במדינה, ומצבת כוח האדם הרגילה שלו הייתה 247,432 חיילים בתחילת המלחמה. ב-1918 היו בצבא כחמישה מיליון אנשים וגודלו של חיל האוויר המלכותי (שנוצר מאיחוד בין שירות האוויר המלכותי וגדודי התעופה המלכותיים) היה שווה לזה של הצבא כולו שלפני המלחמה. שלושת מיליון ההרוגים הבריטיים בתקופת המלחמה כונו "הדור האבוד", וגרמו לצלקות עמוקות בחברה הבריטית; אצל חלק מהתושבים נוצרה תחושה שאובדנם אינו זוכה להתייחסות מספקת בבריטניה, ואף נכתבו מספר שירים בנושא. הפקעת הרכוש גרמה לאנשים רבים ברחבי המדינה (וגם כאלה משאר חלקי האימפריה) להתקרב זה אל זה, והתקרבות זאת הייתה עתידה להשפיע בצורה מהותית על השינויים החברתיים שחלו לאחר המלחמה.
הרפורמות החברתיות שהתחילו במאה ה-19 נמשכו גם במאה ה-20 כאשר מפלגת הלייבור הבריטית נוסדה ב-1900. הלייבור לא השיגה הישגים משמעותיים עד לבחירות הכלליות של 1922. לויד ג'ורג' אמר לאחר מלחמת העולם הראשונה כי "האומה נמצאת עכשיו במצב מוצק", וחוק הדיור (1919) שלו אפשר להקים בנייני דירות להשכרה במחירים סבירים שאפשרו לאנשים שגרו בשכונות העוני הוויקטוריאניות לעבור לאזורים טובים יותר. אולם, שכונות העוני נשארו על כנן במשך מספר שנים נוספות, כאשר הרכבת הקלה חוברה לחשמל זמן רב לפני הבתים. חוק ייצוג האנשים (1918) נתן לנשים את זכות ההצבעה, וב-1928 כל אזרחי הממלכה יכלו להצביע.
לאחר שגשוג קצר ימים שהתרחש לאחר תום המלחמה החל השפל הגדול שהורגש ברחבי העולם. האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר היו צפון אנגליה וויילס, שם האמיר שיעור האבטלה עד לכ-70%. השביתה הכללית בבריטניה פרצה ב-1926 בתמיכת הכורים (שרמת השכר שלהם ירדה מאוד), אולם השביתה לא עזרה והשביתה נחשבת כגורם שהתחיל את התדרדרותה האיטית של תעשיית הפחם הבריטית. ב-1936 200 מובטלים צעדו מג'ארואו ללונדון על מנת להראות את מצבם החמור של עובדי התעשייה העניים, אולם צעדת ג'ארואו (שנודעה גם בשם "מסע הצלב של ג'ארואו") השפיעה במידה מעט ורק לקראת מלחמת העולם השנייה חל שיפור מסוים בתעשייה. ספרו של ג'ורג' אורוול, הדרך לרציף ויגן, נותן סקירה קצרה על הקשיים של אותה תקופה.
מלחמת העולם השנייה נחשבת לעיתים כהמשך ישיר של המלחמה הקודמת עם מרווח קצר של שלום, אולם העימותים הנוגעים לחברה הבריטית היו שונים. השלב הראשון של המלחמה כונה המלחמה המדומה שבו הושמעו איומים על נקיטת צעדים מלחמתיים (שלא התבצעו לבסוף), ואיומים אלה גרמו להוצאתם של אלפי ילדים מהערים והעברתם לאזורים הכפריים שבצפון המדינה. ב-1939 מספרם של הילדים שפונו גדל פי עשרה, כאשר חיילי חיל המשלוח הבריטי היו בצרפת, אולם רובם חזרו לערים ונשארו שם עד סוף המלחמה.
אחרי נפילת צרפת, פנו הגרמנים ליעדם הבא במסגרת מטרתם להשתלט על אירופה כולה, וביולי 1940 הם פתחו בקרב על בריטניה. בין החודשים יולי - ספטמבר נערכו מספר קרבות אוויר בין טייסי הלופטוואפה לבין טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי. מטרתם של הגרמנים הייתה השגת עליונות אווירית בזירה שתאפשר להם להתחיל במבצע ארי הים - הפלישה המתוכננת לבריטניה.
הגרמנים הגזימו בהערכת עתודותיהם של הבריטים ופתחו במתקפה שמטרתה הייתה השמדת תעשיות האוויר שלהם. בלילה שבין ה-25 וה-26 באוגוסט הופצצו המפעלים בברמינגהאם וב-31 באוגוסט, וכן בין ה-4 ל-6 בספטמבר הופצצה ליברפול.
ב-5 בספטמבר הוציא אדולף היטלר פקודת מבצע הקוראת להפצצות רצופות של כל הערים הבריטיות ביום ובלילה. הלופטוואפה החל בהפצצות ליליות של מרכזי האוכלוסייה, ובראש ובראשונה לונדון. ההחלטה להפסיק ולהפציץ את בסיסי חיל האוויר ומפעלי התעשייה האווירית, ולהתחיל להפציץ מטרות אזרחיות היטיבה עם חיל האוויר המלכותי ואפשרה את שיקום יכולת הלחימה שלו.
מספר האבדות שספגו הכוחות המזוינים של המדינה היה כמחצית מאשר במלחמה הקודמת, אולם השיפור הגדול שחל בתחום התעופה גרם לכך שהיו יותר אבדות בקרב האזרחים והאיום של המלחמה שהתחוללה באירופה נראה יותר מוחשי.
השנים הראשונות של המלחמה, שבהן הממלכה עמדה כמעט לבדה מול הנאצים, בנוסף על כך שהבליץ לא הצליח לשבור את רוחם של התושבים, עזרו ללכד את החברה הבריטית לאחר המחלוקות של העשור הקודם.
ההתמקדות בנושא החקלאות כאמצעי לאספקת מזון לאומה גרם למספר אנשים להכיר את אזורי הכפר לראשונה, ונשים מילאו תפקיד חשוב במאמץ המלחמתי כחלק מצבא הנשים היבשתי; כמו כן, בכוחות המזוינים היו כחצי מיליון נשים, כולל הנסיכה אליזבט (לימים המלכה), שהתאמנה כנהגת אמבולנס. מידת החופש שהנשים קיבלו באמצעות עבודות אלו, ועבודתן במפעלים של עובדים ממין זכר שהתגייסו למאמץ המלחמתי, נחשבת כאחד הגורמים שהובילו להתפתחות מהפכת המגדר.
המחצית השנייה של המאה ה-20
בשלהי מלחמת העולם השנייה הצליחה מפלגת הלייבור, בראשותו של קלמנט אטלי, לנצח בבחירות הכלליות. מצע המפלגה היה צדק חברתי ומדיניות שמאלנית כגון יצירת שירות בריאות לאומי והכנת דירות נוספות להשכרה. באותו זמן הממלכה המאוחדת הייתה ענייה, ונשענה על הלוואות מארצות הברית (שהחזרתן הסתיימה בפברואר 2007) שסייעו לה לבנות את התשתיות הפגועות. במהלך השנים שלאחר המלחמה הונהגה מדיניות של קיצוב מזון והפקעת קרקעות, והמדינה סבלה מאחד החורפים הקשים ביותר בהיסטוריה. למרות זאת, המורל הלאומי עלה בעקבות אירועים כגון נישואיה של הנסיכה אליזבת ב-1947 ופסטיבל בריטניה.
בראשית שנות ה-50 המשיכה המגמה של בנייה מחדש ומספר מהגרים מחלקים אחרים של האימפריה הוזמנו על מנת לסייע במאמצי השיקום. בחלוף שנות ה-50 איבדה הממלכה המאוחדת את מעמדה כמעצמת על ולא יכלה עוד לשמור על האימפריה הגדולה שלה. מצב זה הוביל לדה-קולוניזציה, ונסיגה מרוב המושבות עד 1970. אירועים כגון מלחמת סיני גרמו לבריטניה להיראות יותר ויותר חלשה בעיני העולם. אולם, שנות ה-50 ושנות ה-60 היו שנות שגשוג באופן יחסי לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובמהלכן החלה מודרניזציה ברחבי בריטניה, עם בנייתם של הכבישים המהירים הראשונים.
בשנות ה-70 ושנות ה-80 בריטניה החלה להשתלב בקהילה הכלכלית האירופאית, ולבצע מודרניזציה בכלכלה שלה. למרות זאת, בשנים הללו אחוזי האבטלה עלו מאוד והדה-תיעוש גרם לפגיעה ברוב תעשיות הייצור של המדינה. שביתת הכורים הגדולה (1984 – 1985) חיסלה את תעשיית כריית הפחם בממלכה, בעקבות גילוי מקורות של גז טבעי בים הצפוני. בתקופה זו ה-IRA החל להיאבק על נושא צפון אירלנד גם בבריטניה הגדולה עצמה, ופתח במסע טרור על האי.
לאחר קשיים בשנות ה-70 וה-80, ונקודת השפל ביום רביעי השחור, תחת ממשלתו של ג'ון מייג'ור, החלה בשלהי שנות ה-90 מגמה של צמיחה כלכלית מתמשכת שנכון להיום נמשכת כבר 15 שנים. הסכם יום שישי הטוב הביא לתחילת הסוף של העימות בצפון אירלנד בעיני רבים; מאז המאורע הזה, כמעט ולא הייתה אלימות חמושה הקשורה לאזור.
למרות שקיעת האימפריה הבריטית לאחר 1945, המשיכה בריטניה להיות מוקד תרבות עולמי גם לאורך המאה העשרים וראשית המאה ה-21. לאחר דשדוש בהשפעה התרבותית העולמית לטובת ארצות הברית בשנות החמישים, חזרה בריטניה להיות המדינה המשפיעה באופן הרב ביותר על התרבות העולמית, יחסית לגודלה. ההשפעה התרבותית של בריטניה בתחום הספרות משתרעת מהטרילוגיה שר הטבעות מאת ג'.ר.ר. טולקין, משנת 1954 ועד הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג. בתחום התיאטרון, מוביל ה'ווסט אנד' הלונדוני לצד אחיו "ברודוויי" הניו יורקי. בתחום המוזיקה הביאה בריטניה לעולם את להקת הביטלס, ההרכב המוזיקלי המפורסם ביותר בעולם גם כיום וכן להקות, זמרים ויוצרים רבים, כגון: קווין, אלטון ג'ון, פינק פלויד, רובי ויליאמס, ג'ורג' מייקל, דייוויד בואי ואחרים.
בשנת 1999 החל הפרלמנט בתהליך שבו ניתנו סמכויות אוטונומיות לממלכות שמרכיבות את הממלכה המאוחדת. במסגרת זו כוננו מחדש הפרלמנטים של סקוטלנד, ווילס וצפון אירלנד. גם השפות של האזורים הללו "הוחזרו לחיים" והחלו לשמש בבתי הספר, וזאת במקביל לאנגלית. בצפון אירלנד, תמו 30 שנות ההצרות לאחר הסכם יום שישי הטוב (נחתם ב-10 באפריל 1998).
המאה ה-21
מאז שנת 2000 הפופולריות של טוני בלייר הייתה בירידה כמחאה על החלטתו לחבור לארצות הברית במלחמה העולמית בטרור. מאז החלטה זו, חיילים בריטיים שירתו באפגניסטן ועיראק, וטרוריסטים מארגון אל-קאעידה ביצעו מספר פיגועים בלונדון ב-2005. דבר זה היה במקביל להפסקה כמעט מוחלטת של פיגועי ה-IRA ברחבי הממלכה. כמו כן, בלייר היה ראש הממשלה היחיד מטעם הלייבור שניצח בשלוש מערכות בחירות רצופות. אולם, ב-7 בספטמבר 2006, בעקבות ירידת התמיכה הציבורית עקב תמיכתו בנושא עיראק, כמו גם העלייה במספר חברי הלייבור שקראו להתפטרותו, בלייר הודיע שהוא לא יתמודד בפעם הרביעית על התפקיד. ממשיכו היה שר האוצר גורדון בראון, שהתמנה לתפקיד ב-27 ביוני 2007.
למרות הצמיחה הכלכלית המתמשכת, הצעות מדיניות אחרות כגון חובת נשיאת תעודת זהות ורפורמות בחינוך גרמו לירידה נוספת בפופולריות של הלייבור. כמו כן, בשנת 2005 הוכרז שאולימפיאדת 2012 תיערך בלונדון. במאי 2010 התמנה דייוויד קמרון לתפקיד ראש הממשלה, וניק קלג מונה כסגנו. ביולי 2016 החליפה תרזה מיי את קמרון בתפקיד ראש הממשלה, בעקבות תוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי. משאל זה נגמר בניצחון תומכי הנפרדות.
בשלוש שנות שלטונה היא ניסתה מיי לאשרר את הסכם הפרישה בין האיחוד האירופי והפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה. לאור הכישלון השלישי באשרור הסכם זה, ב-24 במאי 2019 הודיעה מיי על התפטרותה מראשות הממשלה. מחליפה, בוריס ג'ונסון, אשרר בפרלמנט את ההסכם. פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי הושלמה סופית ומעשית ב-31 בדצמבר 2020.
הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019 הסתיימו בתבוסת הלייבור והשמרנים יותר מעשור בשלטון. באופן חריג, במשך רוב העשור השני של המאה ה-21, המפלגה השמרנית לא השיגה רוב בפרלמנט ונאלצה להיעזר בסיעות אחרות.
במהלך העשור, התחזקה המפלגה הלאומית הסקוטית, בעיקר על חשבון הלייבור. מפלגה זו שאפה לקדם את עצמאות סקוטלנד. למרות זאת, משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014) הסתיים ברוב להישארות בבריטניה. לאור הברקזיט, דרשה המפלגה משאל נוסף. בוריס ג'ונסון דחה את הדרישה.
המשא ומתן על ההסכם שעסק בפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי כלל מחלוקת בולטת סביב מעמדה של צפון אירלנד. לצורך התמודדות עם המחלוקת, נוצר "פרוטוקול אירלנד", המחלוקות נמשכו לאחר הפרישה.
מטאל ג'אקט
מטאל ג'אקט (באנגלית: Full Metal Jacket) הוא סרט בבימויו ובהפקתו של סטנלי קובריק המבוסס על ספר מאת הסופר גוסטב האספורד הנקרא "The Short-Timers". כותרת הסרט באנגלית מתייחסת לסוג התחמושת המקובלת במרבית צבאות העולם שבה השתמש חיל הרגלים במלחמה – קליע בעל מעטפת מתכת.
הסרט עוסק במלחמת וייטנאם מנקודת מבטם של חיילי המארינס האמריקאים, המוצגים כמכונות מלחמה מאומנות היטב בסדרת אימונים קשוחה, שנועדה להפוך נער צעיר ללוחם אימתני שלא ניתן לעוצרו בשום צורה. בחלקו הראשון עוסק הסרט בתקופת האימונים ובחלקו השני מתרחשת קפיצה קדימה בזמן אל לב המלחמה, שם מתמקדת העלילה בסיפורה של מחלקה אחת. קובריק מציג בסרטו את וייטנאם כעולם אחר עם חוקים משלו. הוא מתאר את המלחמה כמלאה בסתירות וממחיש את תחושת חוסר האינדיבידואליות של החיילים, ואת היצרים האנושיים האפלים ביותר כמתפרצים ללא שליטה. החלק העוסק בהכשרת הלוחמים השפיע על צבאות רבים בעולם והביא אף לשינויים בחוקי המותר והאסור של מפקדי ההכשרות - במארינס נאסר על המפקדים להתייחס למשפחתו של טירון או להכותו.
תקציר העלילה
חלקו הראשון של הסרט, העוסק בהכשרת הטירונים, מעביר לצופה את האווירה הקשוחה והיחסים בין מפקד ההכשרה הארטמן לבין חייליו. את המפקד מגלם מפקד מארינס אמיתי לשעבר, רונלד לי ארמי, שבמקור היה אמור ללמד שחקן אחר איך להתנהג ובסופו של דבר, בעקבות התלהבותו של קובריק, שיחק את התפקיד בעצמו. לחלק מהטירונים קשה יותר ולחלק פחות, אך חייל אחד, לאונרד "גומר פייל" לורנס (וינסנט ד'אונופריו), מתקשה יותר מכולם. לאחר תקופה ארוכה של התעללויות משתפר פייל והופך לאחד המובילים במחלקה, אך במקביל חווה משבר נפשי חמור ובלילה שלפני העזיבה יורה במפקדו ומתאבד.
חלקו השני של הסרט, הארוך מביניהם, מובא מנקודת מבטו של סמל, ג'יי.טי. "ג'וקר" דייוויס, אחד מחייליו לשעבר של הארטמן, אותו מגלם מת'יו מודין. ג'וקר, כתב בעיתון הצבאי, משכנע את מפקדיו לרדת לשטח עם חברו הצלם הצבאי ולהתלוות למחלקת מארינס, שם נמצא חבר נוסף מההכשרה, "קאובוי". הסרט עוקב אחר הרפתקאות המחלקה בשטח האויב, בעיקר בעיר הואה. העלילה מתארת חללים שסופגת המחלקה וראיונות שנערכים עם הלוחמים בהם נחשפת השקפת עולמם, הזוועות, הדילמות, האלימות, ההומניות, האכזריות ושגרת החיים במלחמה. בסרט משתתף גם אדם בולדווין כמאגיסט המטורף של המחלקה.
מוזיקה
בנוסף למוזיקה המקורית שהולחנה עבור הסרט על ידי בתו של קובריק, ויויאן קובריק, הסרט מלווה במוזיקה משנות השישים ושנות השבעים. השיר המוכר ביותר המופיע בפס-קול הוא שירה של הזמרת ננסי סינטרה "These Boots Are Made For Walkin". בסיום הסרט, הצגת כתוביות הסיום מלווה בשירם של הרולינג סטונז "Paint It Black", שעם הזמן הפך להיות מזוהה עם מלחמת וייטנאם.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2015
הבחירות הפדרליות בקנדה 2015 (באנגלית: Federal Election, ובאופן רשמי: 42nd Canadian general election), נערכו ב-19 באוקטובר 2015, ובמהלכן נבחרו חברי בית הנבחרים של קנדה. בבחירות זכתה המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, ובכך הגיעה לסיומה תקופה של כמעט 10 שנים רצופות שבהן קנדה הייתה תחת הנהגתו של ראש הממשלה סטיבן הרפר. כמה שעות אחרי פרסום התוצאות, הארפר התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
תחילת המירוץ הייתה עוד בחודש אוגוסט, מה שיצר את אחד המרוצים הארוכים בתולדות המדינה. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 68.3%.
סקרים
גרף המבטא מגמות בתוצאות סקרי דעת קהל בנושא הבחירות הפדרליות בקנדה, 2015:
תוצאות
המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, זכתה בבחירות לרוב בפרלמנט, והדיחה את ראש הממשלה המכהן מטעם המפלגה השמרנית סטיבן הרפר. הליברלים זכו ב-148 מושבים ועלו מ-36 בבחירות הקודמות ל-184. זהו הגידול המספרי הגדול ביותר בתולדות המדינה. זהו שיא של מושבים המוחזקים בידי מפלגה אחת מאז שנת 1984. זוהי התוצאה הטובה ביותר עבור הליברלים מאז שנת 1949. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית NPD חוותה מפלה גם היא, וירדה מ-95 מושבים מהבחירות הקודמות ל-44. המפלגה השמרנית הפסידה 60 מושבים ואיבדה את הרוב הפרלמנטרי.
טרודו הושבע לתפקידו ב-4 בנובמבר.
הרכב בית הנבחרים של קנדה:
אפולון פטרס
אפולון פטרס (ביוונית: Α.Σ. Απόλλων Πατρών), היא קבוצת כדורסל יוונית מהעיר פטרס, המתמודדת בליגת העל היוונית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 כחלק ממועדון הספורט "אפולון" שהוקם עוד בשנת 1926. בעקבות ביטול מחלקת הכדורגל של המועדון בשנת 1968, החלה הקבוצה לתפוס תאוצה ובסיום עונת 1970/71 העפילה בפעם הראשונה לליגה הבכירה. הקבוצה שרדה עונה אחת בלבד וירדה חזרה לליגה השנייה. בסיום עונת 1978/79 העפילה הקבוצה בפעם השנייה לליגה הבכירה.
בעונת 1996/97 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע היווני, אך הפסידה לקבוצת אולימפיאקוס 80-78. בנוסף הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי גמר הגביע בעונת 2003/04. בעונת 2006/07 ירדה הקבוצה לליגה השנייה מהמקום ה-13. בסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה.
השתתפות באירופה
הקבוצה השתתפה במשך שלוש עונות רצופות בגביעי אירופה. בעונות 1996/97 (הודחה על ידי טורק טלקום ברבע הגמר), 1997/98 (הודחה על ידי הפועל אילת בשמינית הגמר) בגביע ספורטה. ובעונת 1998/99 הודחה על ידי קבוצת דיז'ון באסקט ברבע גמר גביע קוראץ'.
הקבוצה מארחת בהיכל הספורט תופאלוס בעיר, המכיל 4,500 מקומות ישיבה.
המנון ונואטו
אנו, אנו, אנו (ביסלמה: Yumi, Yumi, Yumi) הוא ההמנון הלאומי של ונואטו. ההמנון נכתב והולחן על ידי פרנסואה וינסן אסאב ואומץ רשמית בשנת 1980.
ראש ממשלת דנמרק
ראש ממשלת דנמרק (בדנית: statsminister, מילולית: "שר המדינה"), הוא העומד בראש הממשלה של דנמרק. לפני יצירתו של התפקיד, לא היה קיים בדנמרק תפקיד זה הנפרד מראש המדינה, קרי המלך, ששימש כראש הרשות המבצעת. במסגרת החוקה של שנת 1849 הפכה דנמרק למונרכיה חוקתית, כוחו של המלך הוגבל ונוצר התפקיד של ראש הממשלה. הראשון שכיהן בתפקיד זה היה אדם וילהלם מולטקה.
ראש הממשלה יושב בראש הקבינט אשר באופן רשמי ממונה על ידי המלך. בפועל המינוי של ראש הממשלה מסתמך על התמיכה שהוא מקבל מהפרלמנט (Folketing). מאז תחילת המאה ה-20 לא זכתה אף מפלגה ברוב בפרלמנט וראש הממשלה היה צריך להרכיב קואליציה של מפלגות כדי להקים ממשלה. יחד עם זאת, רק ארבע ממשלות מאז מלחמת העולם השנייה, זכו לרוב בפרלמנט והממשלות היו זקוקות לתמיכה של מפלגות מחוץ לקואליציה.
מאז יוני 2019 מכהנת מדה פרדריקסן כראשת הממשלה.
יצירת התפקיד
החל משנת 1699 ועד לשנת 1730 היה תוארו של נושא המשרה הלא-מלכותי הבכיר ביותר – "הנגיד הגדול" (בדנית: storkansler) ומ-1730 ועד 1848 נקרא תפקיד זה "שר המדינה" (בדנית: statsminister). תארים אלה קדמו לתפקיד הנוכחי של ראש הממשלה. יחד עם זאת, שלא כמו התפקיד הנוכחי, הנגיד הגדול ושר המדינה לא היו באופן רשמי אלה שעומדים בראש הממשלה. למלך הייתה סמכות שלטונית כמונרך אבסולוטי החל משנת 1661 ועד לכינון החוקה הליבראלית בראשית המאה ה-19.
משרת ראש הממשלה הוא חלק מהמונרכיה החוקתית כפי שעוצבה ב-1848 ונחתמה כחוקת דנמרק ב-5 ביוני 1849. החוקה החדשה מיסדה מערכת פרלמנטרית על ידי כינון פרלמנט בעל שני בתים שכללה את הרשות המחוקקת (Rigsdagen) ואת מועצת ההנהגה (Council Presidum). הראשון לעמוד בראש מועצת ההנהגה היה אדם וילהלם מולטקה שהחל את כהונתו ב-22 במרץ 1848. מולטקה והשניים שהחזיקו בתפקיד אחריו נשאו בתואר premierminister (מילולית: ראש הממשלה). החל מ-1855 והלאה ראש הממשלה היה מכונה בפשטות "נשיא המועצה" (Konseilspræsident). ראש הממשלה החמישי קארל כריסטיאן האל (Carl Christian Hall) שכיהן בתפקיד החל משנת 1857, היה הראשון מראשי הממשלה של דנמרק שעמד בראש מפלגה פוליטית, המפלגה הלאומית הליברלית.
התפקיד הנוכחי
משרת ראש הממשלה הנוכחית נוצרה ב-1 בינואר 1914, כשמועצת ההנהגה הפכה להיות גוף הכפוף לראש הממשלה. לפני כן הייתה המועצה גוף שכונס בצורה בלתי רשמית על ידי ראש הממשלה. שמו של התפקיד שונה שוב בשנת 1918 בתקופת כהונתו של קארל תאודור זאהלה (Carl Theodor Zahle) ל"שר המדינה", כפי שנעשה גם במדינות השכנות שוודיה ונורווגיה וכך נותר התואר עד היום.
באמצע המאה ה-19 התפתחה בדנמרק מערכת מפלגות חזקה, כשראש הממשלה היה מנהיג מפלגות השמאל או הימין. בשנת 1924 הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הגדולה בפרלמנט.
בתקופת הכיבוש הגרמני של דנמרק הממשלות בראשותם של וילהלם בול (Vilhelm Buhl) ואריק סקווניוס (Erik Scavenius) שיתפו פעולה עם הכובשים הנאצים. ב-29 באוגוסט 1943 התפטרה ממשלת דנמרק מתוך רצון להפסיק את שיתוף הפעולה עם הגרמנים. מכאן והלאה נוהלו כל הפעולות הממשלתיות על ידי מזכירי המשרדים הממשלתיים השונים ומצב זה נמשך עד לשחרור דנמרק על ידי בעלות הברית ב-5 במאי 1945. מאחר שבאופן רשמי לא קיבל המלך כריסטיאן העשירי את התפטרותה של הממשלה, היא כיהנה באופן מעשי עד לסוף המלחמה.
בבחירות הכלליות שנערכו ביוני 2015 איבד גוש השמאל-מרכז את הרוב שהיה לו בפרלמנט ותפקיד ראש הממשלה שב אל לארס לקה ראסמוסן מנהיג גוש הימין-מרכז. ב-2019 ניצח גוש השמאל בבחירות וראסמוסן הודיע על התפטרותו.
תפקידים וסמכויות
חוקת דנמרק מגדירה את המלך כראש המדינה ובעל הסמכות העליונה לפעול באמצעות השרים. באופן רשמי המלך ממנה ומפטר את שרי הממשלה, כולל את ראש הממשלה. במובן מסוים על פי החוקה לראש הממשלה יש סמכות שהוקנתה לו על ידי הריבון, קרי המלך.
למרות שראש הממשלה הוא הדמות הפוליטית המובילה במדינה, אין לו את הכוחות של עמיתיו במדינות אירופה האחרות. הסיבה לכך נובעת בעיקר מהעובדה שאף מפלגה לא מסוגלת להשיג רוב בפרלמנט, כך שהממשלה תמיד מבוססת על קואליציה של שתי מפלגות או יותר. מאז שנת 1901 לא זכתה אף מפלגה לרוב כזה ובמשך רוב השנים אף לא כיהנה ממשלת רוב. עקב מצב זה ראש הממשלה נחשב ל"ראשון בין שווים". בנוסף, כתוצאה מהשליטה המוגבלת שיש להם על הפרלמנט, ראשי הממשלה חייבים לגייס רוב לכל פעולת חקיקה בפני עצמה.
למרות שכאמור המלך ממנה את הממשלה, הוא עושה כן רק לאחר שהמועמד לתפקיד גייס רוב בפרלמנט לתמיכה בממשלתו. הגושים הפוליטיים שנוצרים בדרך כלל הם הסוציאל-דמוקרטים עם המפלגות מגוש המרכז-שמאל והמפלגה הליברלית עם מפלגות המרכז-ימין. במקרה שלא מתגבשת קואליציה ברורה, מקיים המלך סדרת התייעצויות ובסופו של תהליך זה מקבל ראש המפלגה הגדולה בגוש שמגבש את הרוב בפרלמנט את התפקיד להרכיב את הממשלה על ידי משא ומתן עם מנהיגי המפלגות האחרות בקואליציה.
ראש הממשלה מנהל את ישיבות הממשלה השבועיות והוא זה שמחליט על סדר היום. ראש הממשלה עומד גם בראש משרד ראש הממשלה (statsministeriet). בסמכותו לפזר את הפרלמנט (אם כי רשמית זהו תפקידו של המלך) והוא מחויב לעשות כן בחלוף 4 שנים לבחירות הקודמות. לראש הממשלה אין סמכות בנוגע לאזורים האוטונומיים של דנמרק, איי פארו וגרינלנד. לעומת זאת לפרלמנט כן יש סמכות בעניין מאחר שכל החוקים שמחוקקים הפרלמנטים של האזורים האוטונומיים חייבים לקבל את אשרור הפרלמנט הדני.
קיימת בקרה תמידית על ראש הממשלה. הפרלמנט רשאי להביע אי אמון בראש הממשלה ומשנעשה הדבר, עומדת בפני ראש הממשלה הברירה להתפטר או לפנות למלך בבקשה לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות. בכל מקרה בו ראש הממשלה מתפטר, מת או שנבצר ממנו למלא את תפקידו, מבקש המלך מהמנהיג הבא של הקואליציה לעמוד בראש ממשלת מעבר עד לבחירת ממשלה חדשה.
Guild Wars (סדרת משחקים)
Guild Wars (בתרגום חופשי מאנגלית לעברית: "מלחמת גילדות") היא סדרת משחקי מחשב מקוונים, מז'אנר משחקי התפקידים ההמוניים (MMORPG). המשחקים פותחו על ידי ArenaNet, חברת בת של חברת המשחקים הקוראנית NCsoft, והסדרה היא מסדרות המשחקים המצליחות ביותר בז'אנר זה. בסדרה שלושה פרקים שעומדים בפני עצמם וחבילת הרחבה אחת, שדורשת לפחות אחד מהפרקים הקודמים. המשחקים יצאו לאור בשנים 2005 - 2007.
עלילת המשחקים מתרחשת בעולם פנטסטי בשם טיריה (Tyria), וכל פרק מגלה לשחקן יבשת חדשה בעולם ומציג קו עלילה חדש. בכל פרק על השחקן להשלים משימות קואופרטיביות (4 - 8 שחקנים) כדי להתקדם, והדמות של השחקן נכנסת לנעלי הגיבור שיציל את טיריה מהאנטגוניסט התורן. המשחק מספק שתי אפשרויות למשחק קואופרטיבי: שיתוף פעולה עם שחקנים אנושיים אחרים, או חבירה לדמויות שנשלטות על ידי המחשב (Non-player characters) כדי להשלים את המשימות. בנוסף לקו העלילה הראשי קיימים קווסטים משניים רבים שהשחקן יכול להשלים על מנת לעלות ברמה (עד לרמה מקסימלית של 20), בדומה למשחקים אחרים בז'אנר. כמו כן, קיים מצב תחרותי בו על השחקן ליצור קבוצה ולהתחרות בשחקנים אחרים במגוון מצבי משחק, ואף להתחרות בטורנירים יומיים או חודשיים, וכן בתחרויות נושאות פרסים של עד $100,000.
Guild Wars שונה ממשחקי תפקידים המוניים מסורתיים בכמה תחומים. רכישת פרק בסדרה מאפשרת משחק מקוון ללא הגבלה וללא דמי מנוי, בניגוד לרוב המשחקים המסחריים בז'אנר. הרמה המקסימלית נמוכה, וניתן להגיע אליה ללא השקעה של זמן רב. ההבדל בין הדמויות במשחק לא נקבע על ידי הציוד, מאחר שגם הציוד הטוב ביותר זמין כמעט לכל השחקנים, אלא על ידי האסטרטגיה שבהם הם בוחרים להשתמש בהן בקרב, והיכולת שלהם להגיב לתנאים המשתנים בשדה הקרב.
המשחקים בסדרה זכו להצלחה ביקורתית ומסחרית. המבקרים ציינו לשבח את הגרפיקה והעיצוב האמנותי של המשחק, הערך הרב שהוא נותן תמורת המחיר, היעדר דמי המנוי החודשיים והגישה המקורית שלו לז'אנר משחקי התפקידים ההמוניים. באפריל 2009 הודיעה NCsoft שיותר מ-6 מיליון יחידות של משחקי Guild Wars השונים נמכרו עד כה. ArenaNet ו-NCsoft הכריזו על פיתוח משחק ההמשך, Guild Wars 2, במרץ 2007, ב-28 ביוני 2012, הודיעה ArenaNet שהמשחק שוחרר ב-28 באוגוסט 2012 ואלו שהזמינו מהדורה מוקדמת של המשחק יכלו לשחק החל מ-25 באוגוסט.
סביבת המשחק
המשחק מציג סביבה תלת־ממדית עם תנועה מוגבלת של הדמויות - לא ניתן לעבור מעל "מכשולים" במפה, והדמות מוגבלת לחלקים מסוימים שלה. האזורים בעולם המשחק מתחלקים לשני סוגים: ערים (Outposts) ואזורי משחק (Explorable areas). בערים, השחקנים יוצרים את הקבוצה, מקבלים משימות מדמויות ממוחשבות (non player characters), עוסקים במסחר ומתקשרים ביניהם בצ'אט המקומי; באזורי המשחק נמצאים האויבים והקרבות שמהווים את המטרות של קו העלילה הראשי והקווסטים המשניים. כל אזורי המשחק ב-Guild Wars הם ארעיים - כאשר שחקן עוזב את העיר נוצר "עותק" (Instance) של האזור במיוחד בשביל הקבוצה שלו, שאינו נגיש לשחקנים אחרים. כתוצאה מכך אין במשחק תחרות על משאבים או על הזכות לבצע משימה מסוימת, אך גם לא ניתן להצטרף לקבוצה לאחר שעזבה את העיר.
כל הערים בעולם המשחק נגישות לכלל השחקנים שרכשו את המשחק, ללא הגבלת אזור גאוגרפי, אולם קיימים מחוזות ("עותקים" של עיר מסוימת) נפרדים לאזורים גאוגרפיים ושפות שונות, לנוחות המשתמשים. גם המעבר בין מחוזות אלו חופשי. ירידה במספר השחקנים באזורים מסוימים בעולם גרמה לכך שמחוזות רבים נטושים כמעט לחלוטין, והשחקנים מתרכזים בעיקר במחוזות האמריקאים והאירופיים, בהם עדיין קיימת קהילה גדולה. במשחק לא קיימת מערכת שמחלקת את השחקנים לשרתים באופן שרירותי ומונעת מעבר דמויות משרת משחק אחד לאחר (דוגמת מערכת ה-"realms" של World of Warcraft), אלא רשת שרתים שמתנהגת כמו שרת אחד גדול. כתוצאה מכך, המשחק זמין באופן רציף, בניגוד לרוב המשחקים בסוגה בהם שרתים יכולים "להתמלא" ולמנוע כניסה של שחקנים, ויוצאים לתקופות תיקונים ועדכונים לעיתים תכופות. ב-Guild Wars, לעומת זאת, נערכים "עדכונים חיים" - כאשר יוצאת גרסה חדשה של המשחק השחקנים יכולים להמשיך לשחק, והמשחק יעדכן את עצמו בפעם הבאה שמפעילים אותו.
הדמויות
במהלך יצירת הדמות השחקן בוחר מקצוע ראשי מתוך עשרה מקצועות אפשריים. לדמויות ששייכות לכל מקצוע מבנה גוף ואנימציה משותפים שמגדירים אותן, וכן תווי פנים ייחודיים למקצוע זה, כך שקיים הבדל ויזואלי ברור בין המקצועות. השחקן יכול לבחור את צבע העור, המין, תווי הפנים, הגובה ושמה של הדמות במהלך יצירת הדמות. הרמה המקסימלית של הדמויות היא 20, וכל רמה מעניקה לדמות נקודות אפיון (Attribute points) נוספות שמאפשרות לה להגביר את כוחותיה ולהתקדם במשחק, עד למספר מקסימלי של 200 נקודות אפיון, וכן נקודות חיים ונקודות אנרגיה נוספות. המצב התחרותי של המשחק (PvP) מתקיים רובו ככולו לאחר הגעה לרמה המקסימלית, 20.
במשחק קיימים שני סוגים של דמויות: דמויות PvE ודמויות PvP. דמויות PvE נוצרות ברמה 1, ויש להן גישה לכל חלקי המשחק, אולם על השחקן לעלות ברמות ולרכוש ציוד אם ברצונו להיות תחרותי במצב ה-PvP. דמויות PvP נוצרות ברמה המקסימלית, ויש להן גישה אך ורק למצב התחרותי במשחק. לדמויות PvP גישה מיידית לציוד המקסימלי במשחק, ואפשרות לקבל יכולות וציוד מותאם אישית, ללא צורך בביצוע משימות או קווסטים. מטרתן של דמויות ה-PvP היא לאפשר משחק תחרותי מיידי בכל המקצועות ללא השקעת זמן רב מצד השחקן בפיתוח הדמות, בניגוד למשחקי תפקידים המוניים אחרים.
מקצועות
המקצוע הוא סיווג דמות שקיים ברוב משחקי התפקידים, ויש לו תפקיד מרכזי במשחקיות של Guild Wars. המקצוע הראשי (Primary proffesion) נקבע במהלך יצירת הדמות ולא ניתן לשנותו, ואילו את המקצוע המשני (Secondary proffesion) ניתן לשנות באופן חופשי. בכל מקצוע קיימים כמה אפיונים (Attributes), וכ-100 יכולות, כולן ייחודיות למקצוע זה, כך שכל יכולת קשורה לאפיון מסוים. ככל שיותר נקודות אפיון מושקעות באפיון מסוים, היכולות הקשורות לאפיון זה אפקטיביות יותר במהלך הקרב. בדרך כלל יבחר השחקן ב-2 - 3 אפיונים וישקיע בהם את נקודות האפיון העומדות לרשותו. למרות שאפשר לשנות את המקצוע המשני בכל שלב, באופן כללי היכולות שמקושרות למקצוע הראשי אפקטיביות יותר, כך שההפרדה בין התפקיד שכל מקצוע ממלא נשמרת במידה רבה.
שלא כמו במשחקים אחרים, במהלך קרב כל דמות יכולה להחזיק בשמונה יכולות בלבד, מתוך מגוון של יותר מ-1,000, ובחירת היכולות האלו לפני הקרב קובעת את מידת ההצלחה. אלמנט זה מוסיף רובד של אסטרטגיה, שכן על השחקן לבחור יכולות שפועלות היטב זו עם זו, וכן משלימות את היכולות של שאר הדמויות בקבוצה. כל מקצוע משמש תפקיד אחר בקבוצה ולרוב צירוף של מספר מקצועות שונים בקבוצה הוא האפקטיבי ביותר.
ב-Guild Wars קיימים עשרה מקצועות שונים: שישה מקצועות שמשותפים לכל הפרקים, שניים שדורשים רכישה של הפרק השני בסדרה, Guild Wars Factions, ושניים שדורשים את רכישת הפרק השלישי, Guild Wars Nightfall.
קרבות
הקרבות ב-Guild Wars הם מהירים יחסית לז'אנר המשחקים ההמוניים, והם דורשים זמני תגובה מהירים, אסטרטגיה ותכנון מראש, במיוחד במצב ה-PvP. קרבות לא נמשכים יותר מכמה דקות בדרך כלל, ומוות יכול להיגרם לדמות תוך כמה שניות. השחקן משפיע על הסביבה במהלך הקרב באמצעות ה-יכולות (Skills) שעומדות לרשותו. לכל יכולת מצורף תיאור קצר שמתאר במדויק את האפקט לו היא גורמת, ואת הנזק או הריפוי שהיא מייצרת, או האפקטים שהיא מייצרת. ניתן להשתמש ביכולות על הדמות עצמה, על בעלי ברית או על אויבים, בהתאם לסוג היכולת ולתיאור שלה.
לפני היציאה לאזור המשחק, על השחקן לבחור עד 8 יכולות (Skills), שלא ניתן להחליף עד החזרה לעיר. לכל יכולת מקושרת לאפיון (Attribute) שמשפיע על מידת האפקטיביות שלה בקרב. תחת אפיון מסוים נכללות בדרך כלל עשרות יכולות שמטרתן דומה: למשל, הגבלת כמות הנזק שבעל ברית סופג לפרק זמן קצוב, או גרימת נזק לאויבים על פני שטח רחב. רבים מאפיונים אלו משמשים למטרות דומות (גם אם במקצועות שונים), ולשחקן יש אפשרויות רבות מאוד בעת תכנון היכולות של דמות, ורבות עוד יותר בעת תכנון היכולות של קבוצת דמויות. בשל ההגבלה על מספר היכולות הזמינות לשימוש ביציאה לאזורי המשחק, על השחקן לבחור יכולות שעובדות היטב עם היכולות האחרות שלו, או עם יכולות חבריו לקבוצה, כדי להצליח במשימות.
הבנייה (Build) של הדמות הוא מושג המתאר את צירוף היכולות, הציוד וחלוקת נקודות האפיון של הדמות. מאחר שהבנייה חשובה כל כך להצלחה במשחק, הרבה מהדיונים של קהילת השחקנים עוסקים בהמצאת בניות למטרות שונות. החברה המפתחת, ArenaNet, משנה את העוצמה של היכולות והתכלית שלהן באופן תכוף (כל חודש בערך), כך שהשחקנים צריכים להסתגל לתנאים החדשים ולהמציא בניות חדשות.
עבור מקצועות אשר גורמים נזק לאויב בעיקר באמצעות כלי נשק, קיים אפיון הקשור לכלי הנשק ומשפר את יעילותו בקרב, ויכולות אשר מוסיפות בונוסים שונים למכה הבאה של כלי הנשק. יכולות שלא גורמות לנזק (או ריפוי) ישיר, גורמות לאפקטים שונים על דמות אחת או יותר, שמשפיעים על המשך הקרב: מצבים גופניים (Conditions), קסמים מתמשכים, חיוביים או שליליים (Enchantments, Hexes), ועוד. אפקטים אלו מסתיימים לאחר זמן קצוב מראש או כאשר משתמשים ביכולת אחרת שנועדה להסיר אותם. לכל יכולת יש "קטגוריה" אחת או יותר, המצוינות בתיאור היכולת, וקובעות כיצד תתרחש האינטראקציה של היכולת עם יכולות אחרות.
הגמול המיידי מקרבות במצב הקואופרטיבי (PvE) הוא זהב וכלי נשק או שריון שמשמשים בעיקר למערכת המסחר של המשחק. הבסת מפלצות חזקות יותר מספקת לשחקן נשק בעיצוב נדיר או ייחודי. כישלון במהלך הקרב בדרך כלל גורר מוות, שגורם ל"עונש מוות": ירידה של 15% במספר נקודות החיים והאנרגיה הרגיל של הדמות שנפלה בקרב. עונש זה מצטבר בכל מיתה עד לעונש מקסימלי של 60%-, ומסתיים רק כאשר הדמות חוזרת לעיר. קטילת מפלצות והרווחת נקודות ניסיון מוביל לביטול הדרגתי של העונש.
קרבות ה-PvP מספקים "Faction", מעין מטבע בעזרתו השחקן יכול לקנות יכולות או ציוד חדש עבור דמויות PvP, וכן קיימים הישגים עבור כל מצב PvP שמעניקים לשחקן תואר (Title), שמעיד על הניצחונות שצבר במצב זה. מוות בקרבות PvP לא תמיד גורר "עונש מוות", ודמויות שנפלו מוחזרות לחיים באופן אוטומטי, לאחר זמן מה, בחלק ממצבי המשחק התחרותי.
מצב ה-PvE
Player versus enviroment - PvE - הוא מצב המשחק הקואופרטיבי, והוא דומה מאוד למקובל בז'אנר ה-MMORPG. השחקן חוקר את עולם המשחק והורג מפלצות, משלים משימות וקווסטים כדי לקדם את העלילה, עולה ברמה ומקבל גמול בצורת זהב, נשק ושריון, יכולות ונקודות ניסיון. את רוב הדברים שהשחקן מרוויח ניתן לחלק בין הדמויות השונות של השחקן, או לחלופין למכור לדמות ממוחשבת תמורת זהב.
קו העלילה של כל משחק נחשף באמצעות דיאלוגים בין הדמות לבין דמויות ממוחשבות, וכן באמצעות סרטונים במהלך המשימות. הסרטונים משתמשים במנוע המשחק בזמן אמת, ואינם סרטוני אנימציה. המשימות מקדמות את קו העלילה, ומאפשרות לשחקן להשתתף בקרבות עיקריים נגד האויב המרכזי של כל אחד מהפרקים. הקווסטיים המשניים משמשים בעיקר כדי לספק רקע על העלילה, ונקודות ניסיון אותן צוברת הדמות כדי לעלות רמה.
בדומה למשחקים אחרים בז'אנר, קיימים אזורים מאתגרים יותר שמיועדים לשחקנים ברמה המקסימלית, שסיימו את קו העלילה הראשי ומחפשים אתגר נוסף. עבור חלק ממשימות אלו ניתן ליצור קבוצה של 12 שחקנים, והן דורשות יכולת ארגון וכן תיאום מוקדם של הבנייה שכל שחקן מביא לקרב. כמו כן, קיים "מצב קשה" (Hard Mode), מצב בו לכל המפלצות יכולות נוספות ורמה גבוהה מאוד (22 ומעלה), והן נעות מהר יותר. ניתן לבחור לשחק במצב קשה לפני היציאה למשימה, והוא זמין עבור כל תוכן ה-PvE, בכל המשחקים בסדרה. הצלחה חלקים המאוחרים ובמצב הקשה של המשחק דורשת תכנון מראש של הקבוצה ואסטרטגיה ברורה, אולם קיימים גם אובייקטים חד-פעמיים שניתן לרכוש, אשר נותנים לקבוצה בונוסים של חצי שעה בכל פעם, והופכים את ה-Hard Mode לידידותי יותר.
מצב ה-PvP
Player versus player - PvP - הוא מצב המשחק התחרותי במשחק. חלק זה של המשחק נפרד כמעט לחלוטין מעולם ה-PvE, וניתן למעשה לשחק בו בלי לגשת לעולם ה-PvE כלל. יחד עם זאת מצב ה-PvP מספק פרסים רבים בהם ניתן להשתמש בעולם ה-PvE, כך שהתמקדות ב-PvP לא פוגע בהישגי השחקן בתחומי ה-PvE. המשחק התחרותי ב-Guild Wars הוא קבוצתי, ומוגבל לאזורי PvP בלבד. ברוב מצבי ה-PvP ניתן לשתף דמויות ממוחשבות, המצוידות ופועלות באופן זהה לשחקנים אנושיים. דמויות אלו נשלטות על ידי המחשב, אך שחקן אנושי יכול לפקד על עד ארבע דמויות.
ב-Guild Wars קיימים מספר מצבים תחרותיים:
פרקי הסדרה
כל פרקי הסדרה עומדים בפני עצמם - אינם דורשים את רכישת המשחקים הקודמים בסדרה. הפרקים מתחברים לכדי משחק יחיד, ודמויות יכולות לעבור באופן חופשי בין פרק לפרק (כל פרק נמצא על יבשת נפרדת בעולם המשחק), לאחר ביצוע קווסט מיוחד. כל האובייקטים במשחק זמינים למי שרכש אחד מהפרקים, אולם קיימות יכולות ושירותים שונים של דמויות ממוחשבות, שדורשים רכישת פרק מסוים.
העלילה במשחק הראשון בסדרה - Guild Wars Prophecies - עוסקת באנשי אסקלון, ממלכה בעולם פנטסטי בסגנון ימי הביניים. בני האדם נלחמים נגד הצ'אר, יצורים חתוליים תבוניים ההולכים על שתיים, המאיימים להשמיד את ממלכת אסקלון (הצ'אר הם גזע פנטסטי ייחודי למשחקי Guild Wars). לאחר שהצ'אר גורמים לאירוע קטסטרופלי בו נהרסת רוב הממלכה, הגיבור יוצא בעקבות הנסיך רוריק אל הארצות שמעבר להרים. בהמשך המשחק, עוברת העלילה להתמקד באויב שגרם באופן עקיף להשמדת הממלכה, ה-Lich, ובנבואה המובילה את הגיבור להתמודדות מולו. השחקן יגיע לאזורים שונים ביבשת הגדולה ביותר מבין שלוש היבשות בעולם המשחק - יבשת טיריה.
העלילה במשחק השני בסדרה - Guild Wars Factions - מתרחשת ביבשת המזכירה את המזרח הרחוק. באימפריית הדרקון פורצת מגפה קטלנית, ההופכת גופות, אנשים וחיות ליצורים נתעבים וצמאי דם. השחקן נכנס לנעלי גיבור צעיר הלומד במנזר שינג ג'יי. הגיבור מתלווה אל אב המנזר הראשי ומוצא את מקור המגפה - אויב בן מאות שנים שהגיע ממלכת המתים על מנת להחריב את האימפריה. הגיבור חייב לאחד את שני הפלגים ביבשת כנגד הפולש לפני שהמגפה תשמיד את שניהם, ובמהלך מסעו השחקן בוחר לאיזה משני הפלגים להצטרף.
Guild Wars Eye of the North היא חבילת הרחבה שדורשת לפחות אחד מהמשחקים הקודמים בסדרה. המשחק מתרחש כעשור לאחר האירועים ב-Guild Wars Prophecies, ובו הגיבור מצטרף מחדש לאנשי אסקלון לשעבר, שהקימו מוצב בהרי ה-Shiverpeak. העלילה עוקבת אחר המאבק של חמישה גזעים שונים ביבשת טיריה - שניים מהם חדשים לגמרי - נגד הארכי-אויב האגדי של גזע הגמדים, ששוכן במעמקי הרי ה-Shiverpeak. במהלך המשחק השחקן מתוודע מקרוב לגזעים השונים (כולל גזע הצ'אר העוין), וכל מקצוע מקבל יכולות חדשות ועיצובי נשק חדשים. ההרחבה כוללת לראשונה מבוכים, שפזורים בכל האזורים החדשים שההרחבה מוסיפה לעולם המשחק. ההרחבה מהווה גשר עלילתי ל-Guild Wars 2, וחותמת את סדרת המשחקים.
פיתוח המשחק
המשחק פותח על ידי ArenaNet, חברה שהוקמה ב-2000, כאשר מפתחים בכירים בחברת המשחקים בליזארד פרשו כדי ליצור משחק עם תפיסה חדשה לז'אנר משחקי התפקידים ההמוניים ומודל עסקי אחר. החברה הודיעה על פיתוח Guild Wars באפריל 2003. בתקופה בה מספר משחקי MMORPG היו בפיתוח, בחרה ArenaNet לתפוס את הנישה של משחק ללא דמי מנוי, מתוך אמונה ששחקנים יעדיפו שלא להתחייב למשחק אחד, אלא לנסות משחקים רבים. ג'ף סטריין, ממייסדי החברה, טען שהמודל העסקי לפיו ניתן לשחק באינטרנט לזמן בלתי מוגבל ללא תשלום נוסף, הוא האופטימלי ליצירת מותג משחקים שישרוד לאורך זמן. תחזוקת המשחק והשרתים תיתמך על ידי משחקים נוספים בסדרה שיצאו כל חצי שנה ויוסיפו תוכן.
הפיתוח של כל פרק הושפע מדעותיה של קהילת השחקנים של המשחק לאורך השנים. המשחק השתנה לעיתים תכופות מאז שיצא לראשונה ב-2005, ומעבר לתוספות התוכן התבצעו שינויים רבים למכניקת המשחק, האינטליגנציה המלאכותית והממשק. למרות שהסדרה הסתיימה באופן רשמי מלבד עדכוני תוכן מזדמנים, קבוצת מפתחים ב-ArenaNet עדיין עובדת על Guild Wars, מעדכנת אלמנטים שונים במשחק, מתקנת באגים, ומפקחת על האיזון בין הבניות והמקצועות השונים. מרבית המפתחים של Guild Wars עברו לעבוד על משחק ההמשך, Guild Wars 2.
ישראל היום
עיתון הדפוס מעוצב בפורמט טבלואיד, עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית הישראלית. כדי למשוך קהל קוראים גדול, הוא מתאפיין בסגנון כתיבה קליל ותמציתי בשפה מדוברת ועוסק במגוון נושאים, מאקטואליה וכלכלה ועד תרבות, ספורט ורכילות.
מאז הקמתו נמצא העיתון בבעלותם של משפחת אדלסון – איל ההון היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון (עד מותו) ואשתו מרים אדלסון.
לאורך שנות פעילותו, רבים ראו בעיתון אמצעי תעמולה בידי הליכוד בכלל ובנימין נתניהו בפרט. על רקע תדמית זו, העיתון עמד במוקד מספר מחלוקות פוליטיות והצעות חקיקה.
היסטוריה
העיתון "ישראל היום" הוקם אחרי שאיל ההון היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון גויס על ידי קבוצת שלמה בן צבי לרכוש נתח בעיתון "ישראלי". הקשר בין אדלסון לבן צבי לא עלה יפה, ואדלסון, באמצעות חברת "ניוזקו" שבבעלותו ובבעלות אשתו, הקים ב־30 ביולי 2007 את "ישראל היום", ששמו הוא גרסה ישראלית לשמו של היומון האמריקני הנפוץ ביותר, "USA Today" (בין שני היומונים אין קשר עסקי).
לתפקיד עורכו של העיתון מונה עמוס רגב, לתפקיד המו"ל מונה אשר בהרב ולתפקיד המנכ"ל מונתה ציפי קורן. במאמץ לרכוש מעמד ואמינות גייס העיתון לשורותיו עיתונאים ותיקים ומוכרים, ובהם דן מרגלית, שעזב את "מעריב", ומאוחר יותר מרדכי גילת, שעזב את "ידיעות אחרונות". העיתון הצטרף למועצת העיתונות בישראל. בחודש הראשון לפעולתו הוקדשו כל שטחי הפרסום בעיתון לפרסום חינם לגופים הפועלים לתועלת הציבור.
בשנת 2010 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לעורך "ישראל היום" עמוס רגב. בין נימוקי הפרס: "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית" וכן "מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
בשנת 2010 הפך "ישראל היום" ליומון הישראלי בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר בימי חול. מאז 2017 הוא הנפוץ ביותר גם בסופי השבוע.
באפריל 2017 החליף בועז ביסמוט את עמוס רגב בתפקיד עורך העיתון. עם כניסתו לתפקיד ביצע ביסמוט מהלכים שונים, בהם פיטוריהם של דן מרגלית ומרדכי גילת ועוד עשרה עובדים בעלי משכורות גבוהות, וצמצום תפוצת העיתון בסופי שבוע ל-450 אלף גיליונות.
החל מחודש מאי 2018 משמשת מרים אדלסון כמו"ל "ישראל היום" ועמיר פינקלשטיין כמנכ"ל.
בתחילת 2021 הצטרפה לכתבי העיתון חוקרת מאבו דאבי, ד"ר נאג'את אל-סעיד, כפרשנית ובעלת טור בעיתון.
בינואר 2022, הודיע בועז ביסמוט על פרישה מהעיתון. זמן קצר אחריו סיים את עבודתו בעיתון גם אריאל שמידברג, סגן העורך הראשי ומנהל מחלקת הדיגיטל לאחר 15 שנה בעיתון.
לאחר פרישתם של השניים, התבצעו שינויים משמעותיים בהנהלת העיתון: עמר לחמנוביץ מונה לתפקיד העורך הראשי, ואורי דגון לראש מערכת החדשות. איתן אורקיבי נבחר לכהן כעורך המוסף הפוליטי ומוריה קור כעורכת מדור הדעות.
מבנה
בימי חול כולל העיתון חלק יחיד, קונטרס החדשות וכן מדורים קבועים: דעות, תרבות, כלכלה, פנאי (תשבצים יומיים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות; ומדורים לא קבועים, כגון: תיירות, אופנה, אוכל, אינטרנט, רכב, עיצוב וריגושים, ניו־אייג', הכנסת ועוד.
העיתון קטן יחסית לעיתונים הנפוצים בישראל. מדור הדעות שלו, המשתרע על שני עמודים, דומה בגודלו לזה של "ידיעות אחרונות" ו"מעריב". בדרך כלל, מתפרסמים במדור זה ארבעה מאמרים, ביקורת הטלוויזיה, קריקטורה מאת שלמה כהן, סטיקר יומי ודעות הקוראים. מדור הפנאי של העיתון משתרע על שני עמודים. מדור הכלכלה השתרע בהתחלה על עמוד אחד בלבד וכלל ידיעות מ"דה־מרקר", ובאמצע יולי 2008 פתח העיתון במדור כלכלי עצמאי בעל שלושה או ארבעה עמודים. מדור הספורט משתרע על פני ארבעה עד שישה עמודים. מדור התרבות משתרע על פני שני עמודים.
בגיליון יום שישי כולל "ישראל היום" את החלקים הבאים:
בעקבות חקיקת חוק הלאום החל להופיע ב-24 באוגוסט 2018 דגל ישראל בפינה השמאלית העליונה של עמוד השער של העיתון.
תפוצה
בתחילת דרכו מנתה תפוצת העיתון כ־250,000 עותקים, וכ-150,000 עותקים של מהדורת סוף השבוע. בתחילת 2010 מנתה כ־315,000 עותקים, אך בראשית 2011 ירדה בהדרגה לכ־275,000 עותקים. עד שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום למנויים לצד הפצה חינם בנקודות הפצה, באוקטובר 2011 חולקו 100,000 גיליונות למנויים אל ביתם. השאר מחולקים בתחנות רכבת, בקניונים, ברשתות השיווק הגדולות ובמוקדי חלוקה נוספים. לאחר שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום לצד חלוקה בחינם לא פורסמו נתונים בדבר מספר הקוראים המשלמים בעד העיתון. ב־2010 הדביק "ישראל היום" את היומון "ידיעות אחרונות", בשיעור חשיפה של 35.2 אחוז. נכון למחצית השנייה של 2016, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 38.6%.
בשנתיים הראשונות לקיומו לא יצא "ישראל היום" בימי שישי ובערבי חג, פרט לשני מקרים מיוחדים: בעקבות חשיפת הפרשה שבה נחשד אהוד אולמרט בקבלת כספים שלא כדין ועם מציאת גופתה של הילדה הנעדרת רוז פיזם. מנובמבר 2009 מחולק היומון גם ביום שישי, בגיליון סוף שבוע מורחב. מהדורה זו הופצה בכ־255,000 עותקים ומתחילת 2010 בכ־350,000 עותקים. בהמשך הוגדלה התפוצה לכ־375,000 עותקים, אך בתחילת 2011 חזרה תפוצתה של מהדורת סוף השבוע לכ־350,000 עותקים. במאי 2017 הודפס העיתון בכ-275,000 עותקים בימי חול, וב-450,000 עותקים בימי שישי וערבי חג. ביולי 2020 דווח כי התפוצה ירדה לכ-175,000 בימי חול ולכ-300,000 בשישי וערבי חג.
מאוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, בשעה שבנקודות ההפצה העיתון מחולק חינם.
אתרי אינטרנט ויישומים
אתרי האינטרנט של "ישראל היום" בעברית ובאנגלית מציגים עדכוני חדשות שוטפים, כתבות, פרשנויות, וידאו, הסכתים ושידורים חיים. לצד אתרי חדשות בעברית ובאנגלית, ל"ישראל היום" אפליקציות בשתי השפות. באתר מוצג מאגר גיליונות של העיתון המודפס מנובמבר 2007. האתר מציע גם ניוזלטר יומי בעברית, וביוני 2011 השיק העיתון ניוזלטר באנגלית.
במרץ 2014 רכש העיתון תמורת 3 מיליון ש"ח את אתר האינטרנט "nrg מעריב" ושינה את שמו ל"nrg". האתר הופעל על ידי העיתון עד לסגירתו בינואר 2018.
תוכנית עסקית
לדברי המו"לים של "ישראל היום", העיתון מושתת על תוכנית עסקית המבוססת על הכנסות מפרסום מודעות, שתביא אותו לרווחיות, אך הם נמנעו מציון לוח זמנים להשגת יעד הרווחיות. כחברה פרטית העיתון אינו מפרסם דוחות כספיים, אך ההערכות הן שבשלוש השנים הראשונות לפעילותו הגיעו הפסדיו ל־250 מיליון ש"ח. להערכתו של שלמה בן־צבי, שהיה שותפו של אדלסון בחינמון "ישראלי", ההפסדים היו גבוהים עוד יותר. לטענת העיתון "הארץ", הפסדי "ישראל היום" עד 2014 הגיעו ל-730 מיליון ש"ח. החל באוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, אשר נועד לממן את עלות ההפצה.
עד דצמבר 2013 הודפס העיתון בבתי הדפוס של "הארץ" ו"גלובס", אז רכש "ישראל היום" את בית הדפוס ששימש את העיתון "מעריב" לשם הדפסה עצמאית של העיתון. בית הדפוס משמש כיום להדפסת מספר עיתונים נוספים, בהם גלובס והעיתון החרדי יתד נאמן.
למרות מהלכים אלו, לטענת העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר מיקי רוזנטל, בעשור 2010–2019 הפסיד "ישראל היום" למעלה ממיליארד ש"ח.
הצעה לתיקון פקודת העיתונות
בדצמבר 2009 העלתה קבוצה של חברי כנסת הצעת חוק פרטית לתיקון פקודת העיתונות, לפיה השליטה בעיתון ישראלי תהיה בידי אנשים שהם אזרחי ישראל ותושביה. הועלתה טענה כי ההצעה מכוונת לאסור או לבטל את בעלותו של שלדון אדלסון ב"ישראל היום" ואת תמיכתו בעיתון. היוזמה להגשתה יוחסה על פי גורמים שונים לארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות", ולעופר נמרודי, מו"ל "מעריב". נמרודי אף התריע ש"ישראל היום" עלול להביא לסגירת "מעריב" ולפגיעה קשה ב"ידיעות אחרונות". עמוס רגב, עורך "ישראל היום", התריע בתגובה להצעת החוק כי היא מכוונת לסתימת פיות.
הצעת חוק נוספת שכוונה נגד "ישראל היום" הגישה חברת הכנסת מרינה סולודקין (שהייתה אחת מאלו שהעלו את הצעת החוק הפרטית). בהצעה זו הוצע להגביל לשנה את חלוקתם ללא תשלום של עיתונים. ב־2 ביוני 2010 נדחתה ההצעה בקריאה טרומית ברוב של 61 מתנגדים מול 14 תומכים. הצעת חוק שלישית, שאותה הגישו חברי הכנסת סולודקין, מירי רגב ודוד רותם (כולם נמנו עם מי שהעלו את הצעת החוק הראשונה), ביקשה לאסור מכירת מוצר או שירות "במחיר טורפני", שהוא מחיר הנמוך ב־50% או יותר מעלות הייצור של המוצר או מעלות הספקתו של השירות.
במרץ 2014 הגיש חבר הכנסת איתן כבל הצעת חוק לתיקון פקודת העיתונות שכוונה נגד "ישראל היום". בהצעה תמכו חברי כנסת משבע סיעות מהאופוזיציה ומהקואליציה. לפיה, כל עיתון שמוגדר כאחד מארבעת העיתונים היומיים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בארץ יחויב להימכר בעבור לא פחות מ־70% ממחירו של העיתון היומי הנפוץ והזול ביותר. בתגובה נפתחה ב"ישראל היום" פינה אשר ביקרה את החוק, את תומכיו ואת בעלי "ידיעות אחרונות" ופרסמה אישים בכירים ומפורסמים שהתנגדו לחוק, בהם נשיאת מועצת העיתונות והשופטת בדימוס דליה דורנר. לקראת ההצבעה על הצעת החוק יצא "ישראל היום" במסע פרסום נרחב נגדה. ההצעה אושרה בקריאה טרומית ב־12 בנובמבר 2014 כאשר תמכו בו 43 ח"כים לעומת 23 ח"כים שהתנגדו ו9 נמנעו, אך הבחירות הוקדמו בידי נתניהו והכנסת פוזרה חודש לאחר מכן, בין השאר כדי למנוע את העברת החוק.
הפולמוס סביב העיתון
בהיותו ראש הממשלה מתח אהוד אולמרט ביקורת בפני בעל העיתון, שלדון אדלסון, שנחשב למקורבו של נתניהו, בטענה שהיומון נוקט עמדה פוליטית. ביקורת על "ישראל היום" נמתחה גם מפי פוליטיקאים שהיו אז עם נתניהו בממשלה: אביגדור ליברמן השווה אותו לעיתון הרוסי "פראבדה" וטען כי הוא עיתון פרסונלי ולא אידאולוגי. דברים דומים טען גם נפתלי בנט. הסופר אהוד בן עזר, שהיה בעל טור ב"ישראל היום", חדל לכתוב בו את טורו, לאחר שלדבריו נפסל טור דעה שכתב, שבו צידד באולמרט. בתחקיר תוכנית הטלוויזיה "המקור" ששודר בפברואר 2013 נטען כי העורך הראשי של העיתון, עמוס רגב, מתערב בתכנים של כתבי העיתון כדי שיסקרו באופן חיובי את נתניהו. שבועון החדשות "האקונומיסט" טען שהכותרות של "ישראל היום" מאושרות בקביעות בלשכת ראש הממשלה, אך "ישראל היום" ולשכת ראש הממשלה הכחישו טענה זו.