cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מומינטרול
מומינטרול, או בקיצור מומין (בשוודית: Mumintrollet, בפינית: Muumipeikko) הוא דמות ספרותית, הגיבור בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, המדבבים יובל סגל, ירון דגן ויהונתן השילוני דיבבו את קולו של מומינטרול.
אישיות
מומינטרול הוא בעל אופי נוח ומתפשר, ושוחר הרפתקאות וטבע, אף על פי שרק לעיתים רחוקות הוא מעז לצאת להרפתקאות לבדו. הוא סקרן ומתעניין בכל אשר רואות עיניו. לפי השקפתו, העולם מלא בדברים מרתקים. הוא גם מחונך ומנומס, אבל מעט נאיבי. מומינטרול נהנה לאסוף אבנים וצדפים, ואוהב את הים, כמו כל משפחתו. מומינטרול אוהב גם לחלום ולהרהר.
מומינטרול בעל אופי רגיש מאוד, אבל אף פעם לא שומר טינה. הוא רואה את עמק המומינים כמקום הבטוח והמעניין ביותר בעולם, לכן הוא כה סקרן ואמיץ. תכונות אלה מאפשרות לו לממש את רצונו להבין ולגלות דברים מוזרים ויצורים משונים בלי לחשוש. הדבר היחיד שגורם למומינטרול לחוש ברע הוא הבדידות והפחד להישאר לבדו.
בהרפתקנותו, מומין מזכיר מאוד את אביו. כאשר מומינאבא מוצא תירוץ טוב להרפתקה, מומינטרול תמיד מוכן להצטרף אליו.
בסדרת ספרי המומינים ניתן להבין בהתפתחות האישית שלו מילד קטן ומפוחד שנצמד לאימו בספר "המומינים והשיטפון הגדול" לנער צעיר שמסוגל להתמודד פחדיו בספר "מומינאבא והים".
משפחת המוצא
מומינטרול הוא בנם היחיד של מומינאמא ומומינאבא, אשר מתגוררים יחד בבית המומינים שבעמק המומינים. מומינטרול אוהב את מומינאמא ואת משפחתו מעל הכל. לפיו, אין בעיה שמומינאמא לא מסוגלת לפתור. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחה של משפחת מומין.
יחסיו עם חבריו הקרובים
שני חבריו הקרובים ביותר של מומין הם סניף וסנופקין. יש לו אמון גדול בחבריו והוא תמיד דואג כאשר אחד מהם לא מאושר.
בכל נובמבר, כאשר סנופקין נודד דרומה לתקופת החורף, הוא משאיר למומינטרול מכתב מיוחד. במכתב זה הוא מבטיח לשוב לעמק המומינים ביום הראשון של האביב. מומינטרול מחכה בקוצר רוח לשובו ותחושת הבדידות מעיקה עליו.
כמו כן, מספר פעמים נרמז כי מומין מאוהב בסנורקה, אותה פגש לראשונה כאשר הציל אותה מצמח קטלני בספר "כוכב השביט". ניתן לראות בסנורקה בתור חברתו של מומין, אולם יחסיהם אינם מתוארים כך בסדרת הספרים. בסדרת האנימה לעומת זאת מומין מאוהב בסנורקה בסתר, ומפגין זאת בחשאי. כאשר סנורקה הופכת לחברתו, מומינטרול לומד שאהבה מסוגלת לגרום לאושר ולהתרגשות אך גם לתחושות עגמומיות ודכדוך.
מקור השם
כאשר ינסן למדה בצעירותה אמנות בסטוקהולם והתגוררה אצל קרוביה השוודים, נהג דודה לעצור אותה מלסחוב מזון וסיפר לה על "מומינטרול" שמתגורר בארון ונושף אוויר קר במורד צווארם של אנשים. טרול הוא יצור נפוץ מאוד במיתולוגיה ובפולקלור הסקנדינבי בכלל והפיני (משם הגיעה הסופרת) בפרט. לטרולים חזות מאיימת לעיתים, אך טרולים רבים הם ידידותיים ובעלי ארשת חברותית וכוונות טובות. כזה הוא המומין, שנוצר כיצור מכוער והתפתח לדמות עגלגלה ושוחרת שלום.
סנטיאגו רמון אי קחאל
סנטיאגו רמון אי קחאל (בספרדית: Santiago Ramón y Cajal; 1 במאי 1852 – 17 באוקטובר 1934) היה רופא היסטולוג, פיזיולוג ופתולוג ספרדי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1906. מחקריו החלוציים במבנה המיקרוסקופי של המוח היו מקוריים ורבי השפעה, והוא נחשב בעיני רבים לחוקר המוח הגדול בכל הזמנים.
תולדות חייו
רמון אי קחאל נולד לחוסטו רמון-קסאסוס ואנטוניה קחאל בפטיליה דה אראגון, שבחבל נווארה, ספרד. רמון-אי-קחאל היה ילד מרדני ועבר בתי ספר רבים בעקבות התנהגות לא נאותה, ואף נכלא בגיל 11 כאשר הרס את שער העיירה באמצעות תותח שהכין בביתו. הוא היה צייר נלהב, ובתקופה מסוימת שימש גם סנדלר וספר. את לימודיו הגבוהים החל בבית הספר לרפואה בסרגוסה וסיים אותם ב-1873.
לאחר מיונים קפדניים נבחר לשרת כקצין רפואי בצבא הספרדי. הוא השתתף במשלחת לקובה בשנים 1874–1875, שם נתקל לראשונה במלריה ובשחפת. לאחר שחזר לספרד, התחתן עם סילווריה פאניינאס-גרסיה ב-1879, ולזוג נולדו ארבע בנות ושלושה בנים. רמון-אי-קחאל מונה לפרופסור בולנסיה ב-1881, וב-1883 קיבל את תואר הדוקטור לרפואה במדריד. לאחר מכן זכה בתוארי פרופסורה בברצלונה ובמדריד. הוא היה מנהל המוזיאון של סרגוסה בשנת 1879, המנהל של המוסד הלאומי להיגיינה (1899), ומייסד המעבדה למחקרים ביולוגיים (1922; שמה שונה לאחר מכן למוסד קחאל).
רמון אי קחאל מת במדריד בשנת 1934 ונטמן בבית הקברות דה לה אלמודנה.
פעילותו המקצועית
מחקרו המפורסם ביותר של קחאל היה על המבנה של מערכת העצבים המרכזית. קחאל השתמש בשיטות צביעה היסטולוגיות שפותחו על ידי המדען בן זמנו, קמילו גולג'י. גולג'י מצא כי בצביעה של רקמות מוח בחומצת כסף כרומטית, רק מספר קטן של נוירונים נצבעו בצבע כהה. תגלית זו סייעה לקחאל לגלות את פרטי המבנה של נוירון בודד, והובילה אותו למסקנה שרקמת המוח בנויה מיחידות נפרדות, תאים אוטונומיים, ולא מרשת של נוירונים מחוברים. קחאל סיפק בזאת את ההוכחה המרכזית לתיאורית הנוירון. נוסף על כך, הוא הציג תיאור מפורט (בתוספת איורים) של סוגים שונים של תאי עצב ושל הַקשרים ביניהם. איוריו המרהיבים והמדויקים להפליא, משמשים עד היום למטרות לימודיות.
מחקרו פורסם ב-1889, וב-1906 הוא זיכה את קחאל ואת גולג'י בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה. רמון אי קחאל קיבל אותות הוקרה רבים, ובהם: תואר דוקטור של כבוד לרפואה באוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת וויסבורג ואוניברסיטת קלארק.
הוא פרסם יותר ממאה מאמרים מדעיים בצרפתית, בספרדית ובגרמנית. עם הבולטים שבהם נמנו: חוקים והצעות למחקרים מדעיים, התנוונות והתחדשות של מערכת העצבים, יסודות ההיסטולוגיה, ורעיונות חדשים על האנטומיה של מרכזי עצבים. לצדם פרסם סדרה של חמישה ספרי מדע בדיוני בשם "סיפורי חופשה" תחת השם "דוקטור בקטריה".
לאון פאסי
לאון (אריה) פאסי (ביוונית: Λέων Πασύ; 1906 – 1964 ) היה אצן יהודי יליד יוון, אלוף יוון ואלוף ישראל בריצות הבינוניות, אלוף המשחקים הבלקניים (1932) בריצת 800 מטר ובעל שתי מדליות ארד מהמכביות, בריצת 400 מטר (הראשונה 1932) ובריצת 800 מטר (השנייה 1935).
ביוגרפיה
פאסי נולד וגדל בקוואלה. היו לו שלושה אחים אתלטים, יצחק, ג'ק ואלברט.
באליפות יוון שנערכה בשנת 1927 זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר.
במשחקים הבלקניים שנערכו באתונה, יוון בשנת 1932 זכה פאסי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:02.6 דקות. בתחרויות האתלטיקה של המכביה הראשונה שנערכו באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר, אחרי פריץ דויטשר מאוסטריה (52.9 שניות) וגס היימן מארצות הברית.
במשחקים הבלקניים שנערכו בזאגרב, קרואטיה בשנת 1934 זכה פאסי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 400 מטר ומדליית ארד בריצת 800 מטר.
לאון פאסי זכה בגביע תסאליה בתחרויות שנערכו בסלוניקי בפברואר 1935 בתחרויות האתלטיקה של המכביה השנייה שנערכו באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.8 דקות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (2:02.4 דקות) ופרנץ אורגלר מגרמניה (2:04.8 דקות) וסיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר. באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל, שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים, בנובמבר אותה שנה הוא זכה במקום הראשון בארבעה מקצועות, ריצת 400 מטר (53.2 שניות), ריצת 800 מטר (2:09.9 דקות), ריצת 1500 מטר (4:45 דקות) וריצת שליחים 4x400 מטר.
באליפות מכבי שנערכה בירושלים באפריל 1936 זכה בריצת 800 מטר בשיא ארץ ישראל חדש של 2:02 דקות, לפני פלקסמן.}
במהלך מלחמת העולם השנייה נפל פאסי בשבי הגרמני.
חיים אישיים
פאסי נישא ב-1935 לרבקה אמרה והם עברו להתגורר בקביעות בתל אביב.לזוג נולדו 3 ילדים. רבקה עבדה כמורה. במלחמת העולם השנייה איבד את כל בני משפחתו שנישארו בייוון לאחר שנירצחו במחנות הריכוז וההשמדה באירופה.
נובל בונגו-קולו
די נובל ריצ'י בונגו-קולו (בצרפתית: Dy Nobel Ritchy Boungou Colo; נולד ב-26 באפריל 1988 בברזוויל, הרפובליקה של קונגו) הוא כדורסלן קונגולזי-צרפתי המשחק בעמדת הסמול פורוורד, במועדון הכדורסל פריז מליגת הכדורסל הצרפתית השנייה (LNB Pro B).
בונגו-קולו משחק גם בנבחרת צרפת בכדורסל.
קריירה
בונגו-קולו, בנו של דיפלומט קונגולזי, נולד בעיר ברזוויל שברפובליקה של קונגו.
החל את קריירת המשחק שלו בגיל 15 כאשר שיחק כשחקן נוער בקבוצת הכדורסל המקומית של העיר ז'וביזי-סור-אורז'.
בשנת 2007 כאשר הוא בן 19, חתם לראשונה על חוזה מקצועני לשנתיים בקבוצת הכדורסל אורליאן כאשר בסופן העמיד ממוצעים של 15.7 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-4.1 חסימות.
בשנת 2009 חתם על חוזה בקבוצת הכדורסל היירס טולון כאשר זאת שיחקה בליגת הכדורסל הצרפתית הראשונה.
בשנת 2011 חתם בקבוצת הכדורסל הצרפתית לה-מאן סארת אך נחתך ממנה בחודש ינואר 2012.
בחודש פברואר 2012, חתם בקבוצת הכדורסל לימוז' במהלך עונה זו זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הצרפתית השנייה וזכה בתואר ה-MVP של המשחק.
ארי פליישר
לורנס ארי פליישר (באנגלית: Lawrence Ari Fleischer; נולד ב-13 באוקטובר 1960) הוא איש תקשורת יהודי אמריקאי שהיה דובר הבית הלבן ה-24, תחת ממשל בוש, בין השנים 2003-2001. כיום משמש כיועץ תקשורת לליגת ה-NFL.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בתאריך 19 ביוני 2013, חתם בונגו-קולו על האכת חוזה עם לימוז' על לשנת 2016.
ארי פליישר
תחילת דרכו
פליישר סיים את תיכון "פוקס ליין הייסקול" בבדפורד, ניו יורק ב-1978 ולמד בקולג' מידלבורי שבוורמונט, לימודים אותם סיים ב-1982. עבד כדוברו של ג'ון פוסל, מועמד רפובליקני למושב בקונגרס מטעם מדינת ניו יורק. לאחר מכן, עבד כדוברו של חבר הקונגרס נורמן לנט. מ-1985 ועד 1988 היה מנהל שטח של "הוועדה הרפובליקנית לבחירות לקונגרס", האחראית על כל מערך גיוס ובחירת המועמדים הרפובלקנים לבית הנבחרים. ב-1988 שימש כדוברו של חבר הקונגרס, ג'וזף דיוגוארדי.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בחודש יולי 2014, השתתף בליגת הקיץ של ה-NBA.
ארי פליישר
תחילת דרכו
בין השנים 1994-1989 שימש כדוברו של הסנאטור פיט דומינצ'י. לאחר תפקיד זה, מונה לדובר ועדת המיסים בבית הנבחרים, תפקיד בו שימש במשך כחמש שנים. ב-1992 שימש כמנהל תקשורת בקמפיין הבחירות של הנשיא המכהן דאז, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהתמודד מול ביל קלינטון.
דובר הבית הלבן
פליישר שימש כמנהל התקשורת של אליזבת דול כאשר זו התמודדה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2000. לאחר שדול פרשה מהמרוץ הוא הצטרף לקמפיין של ג'ורג' וו. בוש. כאשר נבחר בוש לנשיאות ארצות הברית, מינה את פליישר לתפקיד דובר הבית הלבן.
לפליישר מיוחס השימוש במושג "פיגועי רצח" (homicide bombing), שהשתמש בו כדי לתאר את מה שקרוי בפי כל "פיגועי התאבדות", באפריל 2002, על מנת להדגיש את הקונוטציה של הטרור עם הטקטיקה שלה.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בחודש אוקטובר 2014 קבוצתו השיגה ניצחון ראשון במפעל עם 61:70 ביתי על צ'דביטה זאגרב כאשר בונגו-קולו הצטיין עם 17 נקודות ובחודש נובמבר של אותה שנה שיחק עם קבוצתו נגד קבוצת מכבי תל אביב.
ארי פליישר
דובר הבית הלבן
ב-19 במאי 2003, הוא הודיע כי יתפטר מתפקידו זה, כשהוא מציין כי הסיבה היא רצונו לבלות זמן רב יותר במחיצת אשתו וכן לעבוד במגזר הפרטי. הוא הוחלף בסגן דובר הבית הלבן סקוט מקלאלן ב-15 ביולי 2003.
פרשת פליים
פליישר נחשב לדמות מרכזית בפרשת ההדלפה של שמה של סוכנת ה-CIA, ולרי פליים; הוא העיד כי סקוטר ליבי, מי שהועמד לדין בסופו של דבר ושימש אז כראש המטה של סגן הנשיא דיק צ'ייני, סיפר לו שוולרי פליים היא סוכנת, מספר שבועות קודם למועד שבו הצהיר במשפט על כך שנודע לו הסטאטוס שלה מפי עיתונאי.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בתאריך 29 באוגוסט 2016, לאחר חמש שנים בלימוז', חתם בונגו-קולו לשנה אחת במועדון הכדורסל הרוסי, חימקי מוסקבה שאומנה על ידי דושקו איבנוביץ' שרצה להחתים את השחקן כשאימן פנאתינייקוס.
ארי פליישר
פרשת פליים
ב-7 ביולי 2003 נשאל פליישר לגבי ג'ו וילסון, בעלה של הסוכנת פליים, שגריר ארצות הברית לשעבר, שכתב מאמר מערכת באותה עת, המבקר את המודיעין עליו נסמך הנשיא בוש כדי לבנות את התיק מול דעת הקהל האמריקאית לפלישה בעיראק. באופן ספציפי, נתבקש פליישר להגיב לטענה של וילסון כי נשלח לניז'ר לחקור את הטענות כי סדאם חוסיין ביקש לרכוש "עוגה צהובה" של אורניום ולא מצא שום ראיה שזה אירע אי פעם.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בתאריך 5 ביולי 2017, עזב את חימקי מוסקבה.
ארי פליישר
פרשת פליים
ב-29 בינואר 2007, פליישר העיד בפתיחת משפטו של סקוטר ליבי, כי ליבי סיפר לו ב-7 ביולי 2003, במהלך ארוחת צהריים, לגבי פליים, שהיא אשתו של וילסון. כתב רשת הטלוויזיה MSNBC, דייוויד שאטר, סיכם את העדות של פליישר בתוכנית הפוליטית "הארדבול":
נובל בונגו-קולו
קריירה
בתאריך 21 באוגוסט 2017, חתם בקבוצת הכדורסל הספרדית סביליה ממנה נחתך בחודש דצמבר 2016.
ארי פליישר
פרשת פליים
פליישר העיד כי "המידע לגבי אשתו של וילסון היה חדש עבורי. זז היה הפעם הראשונה ששמעתי זאת". הוא העיד גם כי דן ברטלט, יועץ הנשיא לענייני תקשורת, סיפר לו את אותו דבר במטוסו של הנשיא, רק ימים לאחר מכן, בטיסה לנז'יר עם הנישא בוש. לאחר מכן, פליישר העביר את האינפורמציה הנ"ל למגזין טיים, לכתב ג'ון דיקרסון, ולכתב רשת החדשות NBC, דייוויד גרגורי באוגנדה, במהלך המסע לאפריקה.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בתאריך 6 בפברואר 2018, חתם בקבוצת הכדורסל האיטלקית אוקסיליום טורינו וזכה איתה בגביע האיטלקי.
ארי פליישר
פרשת פליים
דיקרסון הכחיש שאי פעם התקיימה כזו שיחה. פליישר נתן את התדרוך האחרון שלו ב-14 ביולי 2003.
נובל בונגו-קולו
קריירה
בחודש פברואר 2019, חתם על חוזה עד סוף העונה עם קבוצת חובנטוד בדאלונה.
בחודש יולי 2019, חזר לצרפת וחתם במועדון הכדורסל פריז.
ארי פליישר
פרשת פליים
ב-18 ביולי 2005, העיתון "בולמברג" דיווח כי בעדותו תחת שבועה בפני חבר המושבעים שחקרו את ההדלפה, פליישר הכחיש כי ראה מזכר שהופץ על מטוסו של הנשיא ב-7 ביולי 2003, מזכר שציין את שמה של פליים בהקשר לשליחות של וילסון וציין אותה כ"סוכנת חשאית" של ה-CIA. למרות עדות זאת, בכיר לשעבר בממשלו של בוש שגם כן היה באותה עת במטוס, העיד כי ראה את פליישר מעיין במסמך.
רוג'ר טוני
רוג'ר ברוּק טוֹני (באנגלית: Roger Brooke Taney; 17 במרץ 1777 – 12 באוקטובר 1864) היה נשיא בית המשפט העליון החמישי של ארצות הברית משנת 1836 ועד מותו. טוני כתב את דעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857 שקבע שאפרו-אמריקאים לא יכלו להיחשב כאזרחים אמריקאים ושהקונגרס לא יכול לאסור את קיומה של עבדות בטריטוריות של ארצות הברית. קודם לכניסתו לבית המשפט העליון כיהן טוני כתובע הכללי וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
ארי פליישר
פרשת פליים
בעל הטור, רוברט נובאק, המזוהה עם ההדלפה העיתונאית בפרשה, התקשר לפליישר ב-7 ביולי 2003, עוד בטרם הנסיעה של פליישר במטוסו של הנשיא בוש לאפריקה. לא ברור עד היום אם פליישר החזיר צלול לנובאק. בנוסף, פליישר גם מוזכר בניירות כתב האישום כנגד סקוטר ליבי, של מי שמונה להיות החוקר המיוחד לפרשה, פטריק פיצ'ג'רלד. ניירות כתב האישום מצהירים כי ליבי סיפר לפליישר שפליים היא עובדת עבור ה-CIA ושעובדה זו אינה כה ידועה.
רוג'ר טוני
ב-1835, לאחר שהדמוקרטים השיגו את השליטה בסנאט, מינה ג'קסון את טוני במקומו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון. טוני כיהן כנשיא שקידם את זכויות המדינות, אך בית המשפט העליון בראשותו לא דחה את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שרבים ממבקריו של טוני חששו ממנה. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כבר זכה להערכה רבה, וכמה מפקידי הממשל הנבחרים פנו לבית המשפט העליון ליישב את הוויכוח הלאומי בנוגע לעבדות. אף על פי שטוני לא החזיק עבדים בבעלותו, הוא זעם על המתקפות מהצפון על מוסד העבדות, והוא שאף לעשות שימוש בפסק הדין דרד סקוט כאמצעי להסרה אחת ולתמיד של סוגיית העבדות כציר לעימות ברמה הלאומית. פסק הדין המנומק שלו הכעיס צפוניים רבים וחיזק את הרגשות נגד העבדות במפלגה הרפובליקנית. בבחירות לנשיאות של 1860 ניצח הרפובליקני אברהם לינקולן.
ארי פליישר
פרשת פליים
לאחר שחתם על הסכם חסינות, פליישר העיד כי חשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים לאחר ששמע זאת מליבי. למרות זאת, בסופו של דבר נתגלה כי ריצ'רד ארמיטאג' היה הראשון שחשף את זהותה של פליים בפני עיתונאים, סגן מזכיר המדינה, ולא סגן הנשיא צ'ייני או סקוטר ליבי.
רוג'ר טוני
לאחר בחירתו של לינקולן, תמך טוני במדינות הדרום הפורשות, אך לא התפטר מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון. במלחמת האזרחים הוא חלק על הפירוש הרחב של הנשיא לינקולן בנוגע לסמכות הרשות המבצעת. בפסק הדין אקס פארטה מרימן הוא קבע שהנשיא לא יכול להשעות את צו הביאס קורפוס. עם מותו של טוני ב-1864 הוא הושמץ מאוד בצפון והוא נחשב לדמות היסטורית שנויה במחלוקת. פסק הדין דרד סקוט נחשב כאחד מהחלטות בית המשפט העליון הגרועות ביותר שניתנו אי פעם, אם כי חוקרים רבים רואים את ההיבטים האחרים של תקופת כהונתו של טוני באור חיובי.
ראשית חייו
רוג'ר טוני נולד במחוז קלברט שבמרילנד למייקל טוני החמישי. סב-סבו, מייקל טאני הראשון, התיישב ב-1660 במרילנד והמשפחה הייתה למשפחת בעלי אדמות קתולים בולטת. מאחר שאחיו הבכור, מייקל טוני השישי, היה צפוי לרשת את המטע המשפחתי, עודד אותו אביו ללמוד משפטים. בגיל 15 הוא נשלח ללמוד בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה, שם הוא למד אתיקה, לוגיקה, שפות, מתמטיקה ונושאים אחרים. לאחר סיום לימודיו בדיקינסון ב-1796 הוא למד משפטים באופן עצמאי בהנחייתו של השופט ג'רמייה צ'ייס באנאפוליס. ב-1799 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
ראשית הקריירה הפוליטית
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד, פתח טוני משרד עורכי דין מצליח בעיר פרדריק. בעידודו של אביו, הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של מרילנד מטעם המפלגה הפדרליסטית. בסיועו של אביו, ניצח טוני בבחירות, אך במסע הבחירות לבחירה מחדש הוא הפסיד. הוא המשיך להיות חבר בולט במפלגה הפדרליסטית במשך כמה שנים, עד שפרש ממנה על רקע תמיכתו במלחמת 1812. ב-1816 הוא ניצח בבחירות לכהונה של חמש שנים בסנאט של מרילנד. ב-1823 הוא העביר את עסקיו המשפטיים לבולטימור, שם הוא זכה לפרסום בשל יכולות ההתדיינות שלו. ב-1826 ייצגו טוני ודניאל ובסטר את הסוחר היהודי סולומון אטינג בתיק שהתקיים בו דיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-1827 מונה טוני כתובע הכללי של מרילנד. הוא תמך באנדרו ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של ג'קסון ושימש כמנהל מערכת הבחירות שלו במרילנד בבחירות של 1828.
עמדתו של טוני בשאלת העבדות הייתה מורכבת. ב-1819 הוא שחרר את העבדים שהיו בבעלותו ואף העניק פנסיה לאלו שהיו זקנים מדי כדי לעבוד. הוא הגן על כומר מתודיסטי מתנגד העבדות שהואשם בהסתה להתקוממות עבדים כאשר גינה את העבדות בהתכנסויות. בטיעוני הפתיחה שלו בתיק זה, גינה טוני את מוסד העבדות כ"כתם בדמותנו הלאומית".
התובע הכללי
כתוצאה מפרשיית התחתונית שאירעה ב-1831, ביקש הנשיא אנדרו ג'קסון מרוב חברי הקבינט שלו להתפטר, כולל מהתובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין. גקסון פנה לטוני כדי למלא את מקומו של ברין וטוני היה ליועצו המשפטי הבכיר של הנשיא. באחת מחוות הדעת המשפטיות שהוא כתב לנשיא, טען טוני שההגנות של חוקת ארצות הברית לא יכולות להיות מיושמות כלפי עבדים שחורים משוחררים. בשלב מאוחר יותר של הקריירה שלו הוא בחן מחדש את הסוגיה. כמו קודמיו בתפקיד המשיך טוני לעסוק בעריכת דין באופן פרטי במקביל לכהונתו כתובע הכללי והוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית בולטימור בתיק שנוהל בבית המשפט העליון של ארצות הברית והיווה ציון דרך משפטי, ברון נגד בולטימור.
מזכיר האוצר
לאחר הבחירות הסלים ג'קסון את מאבקו בבנק. כאשר סירב מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן לאשר את הוצאת הפיקדונות הפדרליים מהבנק, הדיח אותו ג'קסון ומינה במקומו את טוני. טוני דאג להעברתם של הפקדונות מהבנק הלאומי אל בנקים מועדפים בזיכיון מדינתי, שנודעו בכינוי בנקי מחמד. ביוני 1834 דחה הסנאט של ארצות הברית את מינויו של טוני כמזכיר האוצר והותיר אותו ללא תפקיד בקבינט. היה זה המקרה הראשון שמועמדות לתפקיד בקבינט לא אושרה על ידי הסנאט.
מינויו
על אף דחיית אישור מינויו של טוני כמזכיר האוצר על ידי הסנאט, בינואר 1835 מינה אותו ג'קסון למלא את מקומו של שופט בית המשפט העליון, גבריאל דובאל. מתנגדיו של טוני דאגו לכך שההצבעה על מועמדותו לא התקיימה לפני תום מושב הסנאט, וכך הפילו את מועמדותו. בבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1834 וב-1835 גדל ייצוגם של הדמוקרטים בבית. ביולי 1835 הציג ג'קסון את מועמדותו של טוני להחליף את נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שנפטר באותו חודש. אף על פי שמתנגדיו של טוני מהמפלגה הוויגית ניסו גם כעת להכשיל את מינויו, אושר המינוי במרץ 1836. טוני היה לקתולי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
בית המשפט תחת נשיאותו
במהלך 35 שנות נשיאותו שלט ג'ון מרשל בבית המשפט העליון ביד רמה וחוות דעתו בפסק הדין מרבורי נגד מדיסון סייעה לו לבסס את מעמדם של בתי המשפט הפדרליים כזרוע שוות סמכות מול שאר רשויות הממשל. לתדהמתם של חסידי זכויות המדינות, פסיקותיו של בית המשפט בתקופתו של מרשל במקרים כמו אישרו את כוחם של החוק והממשל הפדרליים מול אלו של המדינות. ויגים רבים האמינו שטוני היה "שכיר חרב פוליטי" ודאגו בשל הכיוון שהוא יוביל אליו את בית המשפט העליון. אחד מבעלי בריתו העיקריים של מרשל, השופט ג'וזף סטורי, נשאר לכהן בבית המשפט כאשר טוני התמנה כנשיא, אך השופטים אשר מונו על ידי ג'קסון היו לרוב בבית המשפט. אף על פי שטוני עצמו הוביל את בית המשפט להלך רוח לטובת זכויות המדינות, לא דחה בית המשפט בראשותו את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שממנו חששו ויגים רבים.
פסק דין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן
אחד התיקים המרכזיים הראשונים שבהם דן בית המשפט בנשיאותו של טוני היה פסק הדין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן (Charles River Bridge v. Warren Bridge). ב-1785 העניק בית המחוקקים של מסצ'וסטס זיכיון לחברה שתבנה גשר על נהר צ'ארלס. ב-1828 העניק בית המחוקקים לחברה אחרת זיכיון לבניית גשר שני, גשר וורן, כמאה מטרים מעבר לגשר הראשון. בעלי גשר נהר צ'ארלס הגישו תביעה, בטענה שהזיכיון שהוענק להם נתן להם מונופול להפעלה של הגשרים באותו חלק של הנהר. עורך הדין שייצג את בעלי הגשר, דניאל ובסטר, טען שמדינת מסצ'וסטס הפרה את כאשר התעלמה מהמונופול שאותו היא העניקה ללקוח שלו. התובע מטעם מסצ'וסטס, סיימון גרינלי, קרא תיגר על הפירוש של וובסטר לזיכיון, בציינו שבזיכיון לא ניתן במפורש מונופול לגשר נהר צ'ארלס. הוא טען שבעוד שסעיף הסחר מונע ממחוקקי המדינה להפר את ההוראות המפורשות של החוזה, יכול בית המשפט לפרש את תנאי החוזה במקרה שהם מתנגשים עם רווחתה הכללית של המדינה. טוני פסק לטובת מסצ'וסטס בנימוק שכל פירוש אחר עלול למנוע את פיתוח התשתיות, מאחר שבעלי הזיכיון האחר עלולים לדרוש פיצויים עבור שלילת זכויות המונופול המפורשות שלהם.
פסק דין בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי
בפסק דין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" (Briscoe v. Commonwealth Bank of Kentucky), שנדון ב-1837 והיה התיק המשמעותי השלישי של טוני, הוא התעמת מול מערכת הבנקאות, במיוחד זו המדינתית. נושים ממורמרים דרשו את פסילתם של שטרות שהוצאו על ידי הבנק של קנטקי במהלך הבהלה של 1819 כדי לסייע לשיקום הכלכלה. הבנק נשען על ביטחונות אוצר קנטקי והערך של קרקעות ציבוריות שלא נמכרו, ומכל בחינה היו שטרות אלו מהסוג שנאסרו בחוקה הפדרלית. בריסקו דרש שמנפיקי השטרות יחויבו לשלם את החובות בשטרות בטוחים או במתכות יקרות ערך, כפי שהותנה בחוזים. פקידי הממשל של קנטקי טענו שהבנק החייב לא הנפיק שטרות מהסוג שנאסר בחוקה.
פסק דין בנק אוגוסטה נגד ארל
בפסק הדין "בנק אוגוסטה נגד ארל" (Bank of Augusta v. Earle) שנדון ב-1839, הצטרף טוני לשבעה שופטים נוספים שהצביעו להפוך על פיה החלטה של בית משפט בדרג נמוך שאסר על תאגידים מחוץ לאלבמה לנהל פעולות עסקיות בתחומי המדינה. דעת הרוב של טוני קבע שתאגידים מחוץ לאלבמה (או כל מדינה אחרת) יכולים לבצע פעולות עסקיות בתחומיה כל עוד בית המחוקקים של המדינה לא העביר חוק מפורש שאוסר על כך.
פסק דין פריג נגד פנסילבניה
בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" (Prigg v. Pennsylvania), שנדון ב-1842, הסכים בית המשפט בראשותו של טוני לשמוע מקרה הנוגע לעבדות, עבדים, בעלי עבדים וזכויות המדינות. בית המשפט קבע שהאיסור החוקתי נגד חוקי המדינה שישחררו כל "אדם המוחזק לצורכי עבודה במדינה אחרת", אסר על פנסילבניה להעניש אדם ממרילנד שתפס שפחה לשעבר ואת הילד שלה, ולקח אותם בחזרה למרילנד ללא קבלת צו מבתי המשפט של פנסילבניה המאשר את המעשה. בחוות הדעת שלו בבית המשפט, טען השופט ג'וזף סטורי שלא רק שנאסר על המדינות להתערב באכיפת חוקי העבד הנמלט הפדרליים, אלא שגם נאסר עליהן לסייע לאכיפת חוקים אלו. בחוות דעת שהסכימה עם דעה זו, טען טוני שההבטחה החוקתית לזכויות בעלי העבדים לבעלות על הרכוש והאיסור בפרק 5 של החוקה כנגד מניעת עבדים מלשוב לאדוניהם במדינות הדרום, כופים על המדינות לאכוף את חוקי העבד הנמלט הפדרליים.
בית המשפט בראשותו של טוני גם דן במקרה של עבדים שנלקחו בספינת העבדים לה אמיסטאד. השופט ג'וזף סטורי כתב בהחלטתו על זכויותיהם של אנשים חופשיים להגן על עצמם מפני צוות האונייה ולקבל את חירותם. טוני הצטרף לדעתו של סטורי שהתקבלה פה אחד, אך לא כתב את דעתו האישית בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
פסק דין תיקי ההיתרים
בפסק דין "תיקי ההיתרים" (License Cases) שנדון ב-1847 פיתח טוני את התפישה של "סמכות השיטור" (Police power) הוא כתב ש"במקרה בו מדינה מעבירה חוק להסגר, או חוק הקובע עונשים על עבירות, או חוק להקמת בתי משפט... בכל מקרה חוקים אלו מפעילים את אותה סמכות, רוצה לומר, כוח הריבונות, הסמכות למשול על אנשים ועל רכוש במגבלות השליטה שלה". תפישה רחבה זו של סמכות המדינה סייעה לספק הצדקה חוקתית לממשלות המדינות לקחת על עצמן תחומי אחריות חדשים, כמו ביצוע עבודות ציבוריות והקמתם של בתי ספר ציבוריים.
פסק דין לותר נגד בורדן
דעת הרוב של טוני בפסק הדין "לותר נגד בורדן" (Luther v. Borden) שנדון ב-1849 סיפקה יסוד הגיוני חשוב להגבלת הסמכות הפדרלית השיפוטית. בית המשפט שקל בנוגע לסמכותו שלו להוציא פסיקות בנושאים שנראו כפוליטיים מעצם טבעם. מרטין לותר, סנדלר במקצועו, שהיה חלק מתנועת המרד הדורי, שפעלה לשינוי הקריטריון לזכות הבחירה ברוד איילנד מבעלות על קרקע (כפי שהיה בחוקת המושבה משנת 1663) לבעלות על רכוש בערך של 134 דולר, תבע את לותר בורדן, איש מיליציה של המדינה, על כך שביתו נבזז. לותר ביסס את תביעתו על הטענה שממשלת המרד הדורי הייתה הממשלה הלגיטימית ברוד איילנד ושמעשהו של בורדן כלפיו בביתו היה צעד פרטי ללא סמכות חוקית. בית המשפט של המדינה דחה את הטענה, באומרו שלא בוצעה שום הסגת גבול. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין. ההחלטה יצרה הבחנה בין שאלות פוליטיות לשאלות משפטיות. טוני עמד על כך ש"הסמכויות שניתנו לבתי המשפט על ידי החוקה הן סמכויות שיפוטיות, והן מוגבלות לתחום זה בלבד, שהוא תחום משפטי ולא פוליטי". דעת הרוב בפסק הדין פירשה את "סעיף האחריות" (Guarantee Clause) בפרק 4 חלק 4 לחוקת ארצות הברית. טוני קבע שעל פי פרק זה הקונגרס רשאי להחליט על הקמת ממשלה בכל אחת מהמדינות. החלטה זו הייתה בעלת חשיבות, בשל הדוגמה שהיא הייתה לריסון עצמי שיפוטי. דמוקרטים רבים קיוו ששופטי בית המשפט העליון יכירו בלגיטימיות של מובילי הרפורמה ברוד איילנד. עם זאת, סירובם של השופטים לעשות זאת, המחיש את עצמאותו של בית המשפט ואת הנייטרליות שלו באווירה הטעונה מבחינה פוליטית. בית המשפט הראה שהוא יכול להעלות את עצמו מעל הפוליטיקה ולקבל החלטות בעצמו.
פסק דין ג'נסי צ'יף נגד פיציו
פסק הדין "ג'נסי צ'יף נגד פיציו", שנדון ב-1852, עסק בתחום המשפט הימי. תיק זה התייחס להתנגשות שאירעה בימת אונטריו ב-1847. מדחף הספינה "ג'נסי צ'יף" פגע בסקונר "קובה" וגרם לטביעתה. בתביעה שהגיש על פי חוק משנת 1845, שהרחיב את המשפט הימי לימות הגדולות, טען בעלי ה"קובה" שרשלנות מצד צוות ה"ג'נסי צ'יף" גרמה לתאונה. עורך הדין של ה"ג'נסי צ'יף" האשים את ה"קובה" וטען שהתאונה התרחשה בתחומי המרחב הימי של מדינת ניו יורק, ולפיכך מחוץ לתחומי השיפוט של הממשל הפדרלי. שאלת המפתח החוקתית הייתה האם המקרה שייך לתחום השיפוט של בתי המשפט הפדרליים. חשיבותו של המקרה לא נגזרה מהעובדות של מקרה התאונה, אלא מהשאלה אם חוק המשפט הימי הורחב לימות הגדולות. באנגליה, רק נהרות המושפעים מגאות ושפל היו כשירים לשיט. לפיכך, על פי החוק האנגלי, בתי המשפט הימיים, שתחומי השיפוט שלהם הוגדרו על נתיבי מים כשירים לשיט, מצאו שתחום השיפוט שלהם הוגבל למקומות שבהם הייתה השפעה לגאות והשפל. בארצות הברית, המרחבים העצומים של הימות הגדולות והשתרעותם של נהרות היבשת, שהגיעו למאות קילומטרים, לא הושפעו מתנאי הגאות והשפל. ועדיין, ספינות גדולות יכלו לשוט בנתיבי מים אלו, כשהן נושאות עליהן נוסעים ומשאות. טוני פסק שחוקי השיפוט הימי של בתי המשפט בארצות הברית חלים על גופי מים שניתן לשוט בהם, ללא קשר לתופעות הגאות והשפל. דעת הרוב של טוני יצרה פירשו רחב חדש לחוק השיפוט הימי הפדרלי. על פי פסיקתו החוק משנת 1845 הוא בסמכות הקונגרס לקבוע את תחומי השיפוט של בתי המשפט הפדרליים. "אם חוק זה עומד בדרישות החוקה, הוא חייב לבסס את הקביעה שהימות הגדולות וגופי מים כשירים לשיט הקשורים אליהם הם בתחום חוקי השיפוט הימי, כפי שהיו בתוקף כאשר כוננה חוקת ארצות הברית". פסיקתו של טוני ציינה הרחבה משמעותית של סמכות השיפוט הפדרלי והייתה צעד חשוב ליצירת עקרונות ימיים פדרליים אחידים.
פסק דין סטרדר נגד גרהאם
בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלה ארצות הברית להיות מפולגת על רקע שאלות העבדות. ב-1851 כתב טוני את דעת הרוב בפסק הדין "סטרדר נגד גרהאם" (Strader v. Graham), שבו בית המשפט קבע שעבדים מקנטקי שקיימו הופעה מוזיקלית באוהיו, שהייתה מדינת חירות, המשיכו להיות עבדים בשל העובדה שהם שבו לקנטקי מרצונם. לפירוש הצר של טוני הצטרפו הן השופטים תומכי העבדות בבית המשפט העליון והן מתנגדי העבדות. בעוד שבית המשפט נמנע מלהיות חלוק בשאלת העבדות, הוויכוחים בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות של ארצות הברית ובנוגע לחוק העבד הנמלט 1850 המשיכו להסעיר את האומה האמריקאית.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד
בשעה שלא עלה בידו של הקונגרס ליישב את הוויכוח בשאלת העבדות, כמה מנהיגים, הן מהצפון והן מהדרום, האמינו שרק בית המשפט העליון יוכל ליישב את המחלוקת. פשרת 1850 כללה סעיפים שהובילו להגשת עתירות לבית המשפט העליון הנוגעות לעבדות בטריטוריות, אך עד להגשת התיק דרד סקוט נגד סנדפרד ב-1856 לא הוגשה כל תביעה מתאימה. ב-1846 הוגשה תביעה על ידי דרד סקוט, עבד אפרו-אמריקאי שחי במיזורי, שהייתה מדינת עבדות, בה הוא תבע את אדונו כדי שיוכר כאדם חופשי. סקוט טען שהוא זכה בחירותו בדין כבר בשנות ה-30, כאשר הוא התגורר עם אדונו הקודם, הן במדינת החירות אילינוי והן בחלק של טריטוריית לואיזיאנה שבו נאסר על העבדות על פי פשרת מיזורי. הוא זכה בתביעתו בבית המשפט של מיזורי, אך פסק הדין נהפך על פניו על ידי בית המשפט העליון של מיזורי. לאחר סדרה של תמרונים משפטיים, הגיע התיק בסופו של דבר לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1856. אף על פי שהתיק נגע לנושא הטעון של העבדות, הוא זכה בתחילה לתשומת לב מועטה מהעיתונות ומהשופטים עצמם.
בפברואר 1857 החליט רוב של שופטי בית המשפט לשלול את חירותו של סקוט מכיוון שהוא שב למיזורי ולפיכך חל עליו התקדים של פסק הדין סטרדר נגד גרהאם. עם זאת, לאחר יומיים בהם התנגדו השופטים מהצפון להחלטה, החליטו טוני וארבעת עמיתיו מהדרום לכתוב פסק דין מורחב שיאסור על פיקוח פדרלי על העבדות בטריטוריות. כשאר הדרומיים בבית המשפט, טוני זעם על מה שהוא ראה כ"תוקפנות צפונית" כלפי העבדות, מוסד שהוא האמין שהיה גורלי ל"חיי וערכי הדרום". יחד עם נשיא ארצות הברית הנבחר ג'יימס ביוקנן, שהיה מודע למשמעות הנרחבת של ההחלטה הממשמשת ובאה, קיוו טוני ובעלי בריתו בבית המשפט שהמקרה של דרד סקוט יוריד את שאלת העבדות באופן זמני מעל סדר היום הלאומי. בשקפו את תקוותיו אלו, אמר ביוקנן בנאום ההשבעה שלו ב-4 במרץ 1857 ששאלת העבדות "תיושב סופית" בקרוב בבית המשפט. כדי להימנע מהעדפה מפלגת, שאפו טוני ועמיתיו הדרומיים לזכות בתמיכו של לפחות שופט צפוני אחד שיצטרף להחלטת בית המשפט. לבקשת השופט ג'ון קאטרון, שיכנע הנשיא ביוקנן את השופט הצפוני רוברט קופר גריר להצטרף לדעת הרוב במשפט דרד סקוט.
מלחמת האזרחים
כמי שהתמודד על מצע שבו הובעה התנגדות לעבדות, ניצח אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, והביס את המועמד שהיה מועדף על טוני, ג'ון ברקינרידג'. בתגובה פרשו כמה ממדינות הדרום והקימו את קונפדרצית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"). באפריל 1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית כשהמהלך הפותח שלה היה קרב פורט סאמטר. שלא כמו עמיתו ג'ון קמפבל, טוני לא התפטר מתפקידו כדי להצטרף אל הקונפדרציה, אך הוא האמין בזכותם החוקתית של מדינות הדרום לפרוש והאשים את הנשיא לינקולן בפרוץ המלחמה. מעמדתו כשופט קרא טוני תיגר על גישתו הרחבה יותר של לינקולן בנוגע לסמכות הנשיאותית והפדרלית במהלך המלחמה. הוא לא קיבל את ההזדמנות לפסוק נגד התוקף החוקתי של הצהרת האמנציפציה, או חוק הגיוס אך הוא ישב בראש הרכב השופטים בשני תיקים חשובים במהלך המלחמה.
פסק דין אקס פארטה מרימן
לאחר שאנשי מדינות הדרום הפורשות הרסו שני גשרים חשובים וקווי טלגרף במרילנד, השעה הנשיא לינקולן את צו הביאס קורפוס ברוב שטחי המדינה. צו זה אפשר לצבא לעצור ולכלוא תומכי פרישה חשודים למשך זמן בלתי מוגדר מבלי שיובאו לפני בית משפט. לאחר המהומות בבולטימור ב-1861, עצרו קציני צבא האיחוד את חבר בית המחוקקים של המדינה, ג'ון מרימן, שבו הם חשדו כי הוא היה שותף למעשי החבלה. הקצינים התירו למרימן להיות בקשר עם עורכי דינו, שהעבירו דרישה לצו הביאס קורפוס בבית המשפט המחוזי של מרילנד. בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט זה, ישב טוני בראש ההרכב שדן בפסק הדין אקס פארטה מרימן. טוני קבע שרק לקונגרס מוקנית הסמכות להשעות את חוק הביאס קורפוס, והורה על שחרורו ממעצר של מרימן. הנשיא לינקולן התעלם מהוראתו של טוני וטען שהחוקה מעניקה לנשיא את הסמכות להשעות את החוק. אף על פי כן, הוא ביקש מהקונגרס לקבל את סמכות השעיית החוק, שחוקק ב-1863 את "חוק השעיית הביאס קורפוס" (Habeas Corpus Suspension Act).
פסק דין תיקי הפרס
ב-1863 הובא לפני בית המשפט העליון המקרה של "תיקי הפרס" (Prize Cases), שעלה בעקבות תפיסתן על ידי צי האיחוד של ספינות שסחרו עם נמלי הקונפדרציה. החלטה נגד תפיסת הספינות הייתה מהווה מכה לניהול המלחמה על ידי לינקולן, שכן המצור על נמלי הדרום ניתק את סחר הכותנה של הקונפדרציה עם מדינות אירופה, שהיה חיוני עבורה. דעת הרוב בבית המשפט העליון, שנכתבה על ידי השופט גריר, קבעה שתפיסות הספינות היו חוקיות ושלנשיא הייתה את הסמכות לכפות מצור ללא הכרזת מלחמה על ידי הקונגרס. טוני הצטרף לדעת המיעוט המנוגדת שנכתבה על ידי השופט סמואל נלסון, שטען שהנשיא חרג מסמכותו כאשר הורה על הטלת מצור ללא הסכמה מפורשת של הקונגרס.
מותו
רוג'ר טוני נפטר ב-12 באוקטובר 1864, בגיל 87, בעצם היום בו התקיים במדינתו מרילנד משאל עם שאישר את ביטול העבדות. בבוקר המחרת הודיע פקיד בית המשפט העליון ש"נשיא בית המשפט העליון הגדול והטוב איננו עוד". טוני שירת כנשיא בית המשפט 28 שנים ו-198 ימים, תקופת הכהונה השנייה באורכה מבין כל נשיאי בית המשפט העליון לדורותיהם. הוא גם היה נשיא בית המשפט המבוגר ביותר בעת כהונתו. בעת פטירתו היה טוני כמעט חסר פרוטה והוא הותיר אחריו פוליסת ביטוח חיים בשווי של 10,000 דולר ואיגרות חוב חסרות ערך של מדינת וירג'יניה.
הנשיא לינקולן לא פרסם שום הודעה פומבית בתגובה למותו של טוני. הנשיא ושלושה חברי הקבינט, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, התובע הכללי אדוארד בייטס והאחראי על הדואר ויליאם דניסון, נכחו בטקס האשכבה של טוני בוושינגטון. רק בייטס הצטרף למסע ההלוויה שיצא לפרדריק ולטקס הקבורה בבית הקברות של הכנסייה האוונגליסטית סנט ג'ון שבעיר. במקומו של טוני מינה לינקולן את סלמון צ'ייס, מתנגד עבדות תקיף מאוהיו.
מורשתו
לאחר מותו נותר טוני דמות מעוררת מחלוקת. מזכיר הצי גדעון ולס דיבר בשמם של צפוניים רבים כאשר הוא אמר שפסק הדין דרד סקוט "מנע מטוני כבוד כאדם וכשופט". בראשית 1865 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק למימון הקמתה של פרוטומה של טוני שהוצבה בהיכל בית המשפט העליון לצד אלו של ארבעת קודמיו. בתגובה אמר הסנאטור צ'ארלס סמנר ממסצ'וסטס:
ג'וורג' טיקנור קרטיס, אחד מעורכי הדין שטענו בפני טוני בשמו של דרד סקוט, רחש הערכה רבה לטוני על אף החלטתו בפסק הדין. בכרך של זכרונות שנכתב עבור אחיו, תיאר קרטיס את טוני באופן הבא: הביוגרף ג'יימס סיימון כתב ש"מקומו של טוני בהיסטוריה "קשור בקשר בל ינתק לפסק הדין הרה האסון שלו בפרשת דרד סקוט". סיימון טוען שחוות דעתו של טוני בפסק דין זה "סימלה נטישה של הגישה הזהירה והפרגמטית לבעיות חוקתיות שהייתה סימן ההיכר של ראשית ימיו של טוני כשופט". ההיסטוריון דניאל ווקר האו כתב ש"המזיגה של ריבונות המדינה, הגזענות הלבנה, אהדת המסחר והדאגה לסדר החברתי שהיו מנת חלקו של טוני, היו אופייניים לתורת המשפט הג'קסונית". הפרופסור למשפטים ברנרד שוורץ הגדיר את טוני כאחד מעשרת השופטים הגדולים ביותר של בית המשפט העליון, בכותבו ש"שגיאתו המונומטלית של טוני בתיק דרד סקוט לא צריכה להאפיל על הישגיו הרבים מספור בבית המשפט. טוני היה שני רק לג'ון מרשל בהנחת היסודות למשפט החוקתי שלנו". המורשת הדו-צדדית של טוני צוינה על ידי שופט בית המשפט העליון אנטונין סקאליה בחוות דעת המיעוט שהוא כתב בתיק "הורות מתוכננת נגד קייסי" (Planned Parenthood v. Casey):
הנצחתו
על שמו של טוני נקרא מחוז במיזורי. ספינה של משמר החופים של ארצות הברית, האחרונה ששרדה את המתקפה על פרל הארבור, נקראה על שמו. ביולי 2020 הוסר שמו מספינה זו. על שמו הייתה קרויה גם אונייה מסדרת האוניות ליברטי ששירתה החל מפברואר 1942 ושנה לאחר מכן טובעה על ידי צוללת גרמנית. ב-1993 שונה שמו של בית הספר על שם טוני שבטמפל הילס, מרילנד לשמו של השופט העליון ת'ורגוד מרשל. פסל בדמותו של טוני ניצב בעבר בשטחי בית המדינה של מדינת מרילנד, אך ב-2017 הוא הוסר. באותה שנה הסירה גם העיר בולטימור פסל של טוני שהוצב בשטחה.
ב-22 ביולי 2020 הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית, ברוב של 305 תומכים מול 113 מתנגדים, על הסרת פרוטומה של טוני (בנוסף לפסלים של דמויות שהיו חלק מהקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים) בקפיטול ולהחליף אותה בפרוטומה של השופט ת'ורגוד מרשל, השופט האפרו-אמריקאי הראשון בבית המשפט העליון, וזאת בעקבות פסיקתו כי אפרו-אמריקאים לא יוכלו להיחשב כאזרחים אמריקאים. החוק קרא להסרת הפרוטומה של טוני תוך 30 יום מקבלת החוק. הפרוטומה הוצבה בחדר ההלבשה הישן הסמוך לאולם בית המשפט העליון הישן בבניין הקפיטול. החוק גם "יצר תהליך שיבטיח שפרוטומה של מרשל תוצב במקום זו של טוני תוך שנתיים לפחות".
אליעזר גרינבוים
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא צרפת, לאחר שסירב להצטרף ללגיון הזרים. עם כניעת צרפת, חזר לפעולה בתנועה הקומוניסטית, שירדה בינתיים למחתרת. לאחר כשנה נאסר ונשלח למחנות ריכוז בטורטל ובבון לה רולנד. בניגוד להוראות המפלגה הקומוניסטית, שאסרה להינצל באמצעות שיתוף פעולה עם הכובש הנאצי, המליץ לאסירים אחרים לצאת לעבודה חקלאית, ובכך הציל אותם משילוח למחנות בפולין. הוא עצמו ציית להוראות המפלגה, ונשאר במחנה, עד יוני 1942, עת הועבר למחנה ההשמדה אושוויץ, והוצב במחנה בירקנאו, שם התמנה לקאפו הממונה על צריף. תפקידו היה מורכב ורגיש ביותר, שכן הוא היה צריך לדאוג שהסדר והכללים יישמרו היטב, משום שמעליו היה ממונה פושע פלילי פולני שהגיב באלימות קשה כלפי כל הפרת סדר. הוא נהג לעיתים ביד קשה ובאלימות כלפי אסירים אחרים, ולפי כמה טענות אף הרג אסירים (ראו להלן). במקביל לכך, השתתף בפעולות המחתרת הפולנית הקומוניסטית במחנה. עם התקדמות הצבא האדום לעבר אושוויץ, הועבר ב-1944 למחנה בוכנוואלד. בבוכנוואלד האשימוהו אסירים שבאו עמו מבירקנאו באכזריות כלפי אחיו. האסירים החליטו להקים ועדה שתשפוט אותו, והיא זיכתה אותו מהאישומים.
אחרי השואה
לאחר תום המלחמה המשיך בפעילות למען הניצולים, וניסה לשכנע את הניצולים מפולין שיחזרו למולדתם ויהיו נאמנים לשלטון הקומוניסטי החדש במדינה. הדבר לא מצא חן בעיני הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, ולדרישתה הוא הוחזר לפריז. בפריז הואשם על ידי שני ניצולי שואה כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו. הוא נאסר ונחקר במשך שמונה חודשים, אך התביעה בוטלה מחוסר ראיות.
מותו
עם פרוץ מלחמת העצמאות, ביקש גרינבוים להתגייס להגנה, אך נתקל בסירוב בשל היותו קאפו. יום לאחר שהוקמה המדינה וכולם חויבו בגיוס, התגייס למשמר העם. הוא צורף ליחידתו של, מפקד "העתודה החבלית", שנשלחה לתגבר את הכוחות המגינים על קיבוץ רמת רחל. בשל עברו הצבאי במלחמת האזרחים בספרד, הוצב כמקלען. בדרך לקיבוץ, נפצע גרינבוים מרסיס שספג בלסתו כתוצאה מפגז שפגע במשוריין שבו נסע. הוא נמלט מהמשוריין ותפס מחסה, שממנו המשיך לירות בעודו מדמם. כשניתנה פקודה לסגת, הוא החל בזחילה אחורה, וכשהרים את ראשו ספג כדור ישיר ונהרג, ב-22 במאי. בעקבות נפילתו, התאבדה חברתו סטפה רוזנצוויג (בתו של שמואל אברהם פוזננסקי).
לאחר מותו, פרסמו גורמים חרדיים בירושלים כרזות רחוב, שבהן נטען כי גרינבוים לא נהרג מאש אויב אלא כתוצאה מירי מכוון של כוחותינו, כנקמה על היותו קאפו. טענה זו המשיכה להישמע על ידי גורמים חרדיים. רוב החוקרים שוללים טענה זו, ורואים בה חלק מהמאבק של החברה החרדית באביו, יצחק גרינבוים. כמו כן, נשמעו טענות המייחסות למותו מניעים אובדניים, שכן לפי חלק מהעדויות הוא הסתער חשוף ללא כל הגנה.
גרינבוים נטמן זמנית בבית העלמין שייח' באדר, ובכ"ח באלול ה'תש"י, 10 בספטמבר 1950, הועבר קברו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הערכת דמותו
דמותו של גרינבוים מהווה עד היום מוקד למחלוקת היסטורית ואידאולוגית חריפה.
מחד, יש הרואים בו גיבור, כי לטענתם התנהגותו הקשה כלפי האסירים נועדה למלטם מעונשים חמורים וממוות. בנוסף, מציינים כי לכל אורך שהותו באושוויץ הוא שרת גם במחתרת הפולנית-קומוניסטית במחנה.
מן העבר השני נמצאים רבים הרואים בו קאפו אכזר וסדיסט ומשתף פעולה נאלח. התייחסות זו מגיעה בעיקר מצדם של ניצולים שהכירוהו מאושוויץ, וכן מיהודים חרדים. טענה זו משמשת לעיתים קרובות את ההסברה החרדית בנושא השואה, כדי להציג את הפשעים שביצעו הציונים, לטענתם, בתקופת השואה (אמנם אליעזר גרינבוים היה אנטי ציוני, אך אביו היה ממנהיגי הציונות). בהקשר זה נטען לא אחת כי פשעיו כוונו בעיקר כלפי יהודים חרדים ורבנים.
בתווך, נמצאים קולות האומרים כי לא ניתן להעריך מוסרית ושיפוטית את מעשיו, משום שנעשו בתקופה ובתנאים חריגים במיוחד.
את גרסתו לאירועים העלה על הכתב בשנים שלאחר המלחמה. היא פורסמה לאחר מותו בקובץ גווילי אש, יחד עם רשימה בנושא היסטורי, לאחר שאביו הפעיל לחץ כבד שיצירותיו יוכנסו לקובץ.
אזכורים בתרבות
בספרו פיפל, מזכיר הסופר יחיאל די-נור (ק. צטניק) קאפו אכזרי, סדיסט ואנטי-דתי בשם "פרוכטנבוים", אשר היה "אדון ראש המשרתים" בבלוק 10. די-נור מתאר אותו במילים הבאות:
בכך מרמז כנראה די-נור לזהותו של האיש: אליעזר גרינבוים היה בנו של המנהיג הציוני יצחק גרינבוים, והשם "פרוכטנבוים" הוא משחק מילים המרמז לכך: פרוכט פירושו "פרי" ו"בוים" הוא עץ, ובכך אולי מאשים את האב, היות שהבן הוא המשכו ופריו של האב. שנים מאוחר יותר, דינור נדרש על ידי בני משפחת גרינבוים להצהיר כי לדמותו של פרוכטנבוים אין קשר לאליעזר, אך הוא סרב.
בשנת 2002 שודר בערוץ 2 סרטו של הבמאי דובי קרויטורו "הבן של גרינבוים", סרט תיעודי אודות מסעו של מתי רגב-גרינבוים אחיינו של אליעזר, למציאת מסמכים ועדויות שיעזרו לו לנקות את שמו של דודו.
בשנת 2014 ביים אורי ברבש את הסרט "קאפו בירושלים", ששואב השראה מסיפורו של אליעזר גרינבוים. את הסרט הפיק חיים שריר, את תסריטו כתב מוטי לרנר והוא צולם בידי יורם מילוא. בסרט משתתפים בין השאר: גיל פרנק, מיה דגן, איצ'ו אביטל, אברהם סלקטר, נתי רביץ, דרור קרן, אודי פרסי, אריה צ'רנר, טטיאנה אוליאר, אלכס קרול ואמנון וולף. בתחילת 2015 הסתיימה עריכת הסרט. לרנר עיבד את הסרט למחזה וזה תורגם לאנגלית בידי רוי איזקוביץ'.
טיי בארל
טיילר ג'רלד "טיי" בארל (באנגלית: Tyler Gerald "Ty" Burrell; נולד ב-22 באוגוסט 1967) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו כפיל דאנפי בקומדיה של רשת ABC משפחה מודרנית. על תפקיד זה הוא זכה ב-2011 וב-2014 בפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בקומדיה, וב-2013 זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
ביוגרפיה
בארל גדל בקליפורניה שבארצות הברית. לפי הסדרה "מצא את שורשייך" סבתא רבתא-רבתא-רבתא-רבתא שלו הייתה אישה ממוצא אפרו-אמריקאי שהייתה שפחה. משפחתו ניהלה עסק משפחתי. בנערותו עסק בפוטבול. ב-1993 הוא קיבל מאוניברסיטת "Southern Oregon University" תואר ראשון בתיאטרון. בעת לימודיו באוניברסיטה הוא עבד כמוזג ב"פסטיבל שייקספיר" באורגון. בהמשך קיבל תואר שני באמנות מטעם אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בין עבודותיו הראשונות בתחום המשחק ניתן לכלול את הופעותיו בסרט בלאק הוק דאון ובהצגות מקבת' (ברודוויי), Corners (אוף ברודוויי), The Blue Demon, Burn This, ו-Show People. הוא היה תסריטאי משני ושחקן בהפקה המקורית של הקומדיה The Red Herring O' Happiness שבוימה על ידי ראסל דיבל. עבודותיו בתיאטרון כוללות גם הופעה וכתיבה בהצגה Babble לצד אחיו של בארל, דאנקן. אחת מהופעותיו הראשונות של בארל בטלוויזיה הייתה כקצין מבחן בחוק וסדר: מדור מיוחד.
ב-2004 שיחק בסרט האימה "שחר המתים".
בהמשך הוא לוהק לתפקיד אוליבר בארנס, מנתח פלסטי רדוד עם כוונות טובות, בקומדיית המצבים של CBS, Out of Practice (2006). הסדרה בוטלה לאחר זמן קצר. לאחר ביטול הסדרה גילם בארל את אלאן ארבוס בסרט "פרווה: דיוקן דמיוני של דיאן ארבוס".
ב-2008 לקח בארל חלק כשחקן בסרט הענק הירוק המבוסס על קומיקס בעל אותו שם.
ב-2007 הוא שיחק בסרט אוצר לאומי: ספר הסודות ובקומדיית המצבים בחזרה אליכם, בה שיחק לצד פטרישיה היטון וקלסי גראמר, של רשת Fox. הסדרה בוטלה ב-2008.
בארל ידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרה בת 11 העונות קומדיית המצבים של ABC משפחה מודרנית. הסדרה התחילה ב-23 בספטמבר 2009, והסתיימה ב-8 באפריל 2020. הוא היה מועמד על תפקידו בסדרה לפרס אמי ב-2010, וזכה בפרס בשנה לאחר מכן. היה מועמד עוד מספר פעמים וזכה בפרס זה שוב בשנת 2014.
חיים אישיים
בארל נישא להולי, בשנת 2000. הם התגוררו בניו יורק עד מעברם לסולט לייק סיטי ב-2008. בהמשך העתיק הזוג את מגוריו לדרום קליפורניה בשל עבודתו של בארל במשפחה מודרנית. ב-18 במרץ 2010 דווח לתקשורת כי בארל ואשתו אימצו ילדה, פרנסס. בארל הוא מעריץ מושבע של Oregon Ducks, פורטלנד טרייל בלייזרס וניו יורק מטס.
שדי
במקרא
ההופעה הראשונה של השם במקרא היא בפרשת לך לך, יהוה מתגלה לאברהם ואומר לו "אני אל שדי". בפרשת וארא אלוהים מתגלה למשה ואומר לו שלשלושת האבות התגלה בשם אל שדי ולא בשם "יהוה": זו הפעם האחרונה שמופיע בתורה השם "אל שדי". בסך הכל מופיע הצירוף "אל שדי" שבע פעמים בתנ"ך, חמש פעמים בספר בראשית, פעם אחת בספר שמות ופעם אחת בספר יחזקאל. השם "שדי" ללא "אל" מופיע 30 פעמים במקרא, 23 מהן בספר איוב, 3 בתורה ו-4 בשאר התנ"ך.
במחקר
חוקרי המקרא העלו מספר השערות על מקור השם שדי. החוקר ארנסט קנאף סבר שמקורו מהמילה שדה, והוא בא לציין את שמו של אל המדבר. לפי תאוריה של ויליאם פוקסוול אולברייט מקור השם הוא במילה האכדית שַׁאדּוּ שפירושה הר, ומשמעות השם היא "אל ההרים". השערה אחרת מקשרת את שדי לשד, במשמעות של אלת פריון. נפתלי הרץ טור-סיני קישר את השם עם המילה הארמית "שָדִי" שפירושה זרק או ירה, ומשמעות השם לפיו היא האל המשליך חיצי ברק ורעם.
ייתכן גם, ששדי המקראי נגזר מן המילה הערבית משורש ש-ד-ד (ش د د) בהגיית: אישטדה (شْتَدَّ) בהוראת להיות תקיף, להחמיר, להתעצם.
שמות תאופוריים
השם "אל-שדי", שלא כשאר חלק משמות אלוהי ישראל אינו מתועד בכתב האכדי ולא בחיתי ומקורו לכאורה - סתום, ומשויך לרובד הקדום שבכינויי האלוהות הישראלית ומצוי בשמותיהם של ישראלים מן השלוחה המצרית-ישראלית-הקדומה, דוגמה לכך מופיעה בשמות התאופוריים צורישדי, עמישדי ושדיאור - שלושתם מאבות הנשיאים במדבר.
בליטורגיה
את השם שדי נוהגים לכתוב על המזוזה מבחוץ כסגולה לשמירה, מכיוון ששדי הוא ראשי תיבות שומר דלתות ישראל. גם בתפילין מקובל לראות את הש' שחקוקה על תפילין של ראש ביחד עם קשרי התפילין כיוצרים את האותיות "שדי". בעל חסד לאברהם כתב שלפני קיום ברית מילה האדם נחשב כשד, וכאשר מקיים את הברית נוספת לו י' שהופכת את ה"שד" ל"שדי".
תאוריה ביקורתית של גזע
התאוריה הביקורתית של גזע, ובאנגלית Critical Race Theory (בקיצור CRT) היא תאוריה ביקורתית הבוחנת את המשפט בארצות הברית ויחסו לסוגיות של גזע בארצות הברית, ובכך לחשוף גישות גזעניות בליברליזם האמריקאי לאורך ההיסטוריה. התאוריה הביקורתית של גזע בוחנת נושאים חברתיים, תרבותיים ומשפטיים, בעיקר בכל הקשור לגזע ולגזענות בארצות הברית. רוב המחקר בתחום זה נעשה על ידי אקדמאים בתחומי המשפטים ומדעי החברה ופעילי זכויות אזרח בארצות הברית.
היסטוריה
התאוריה הביקורתית של גזע צמחה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 בכתביהם של מספר חוקרי משפט אמריקאים, בהם דריק בל, אלן פרימן, קימברלי קרנשו, ריצ'רד דלגאדו, שריל האריס, צ'ארלס ר' לורנס השלישי, מארי מאצודה ופטרישיה ג'ייוויליאמס. השיח בנושא החל כתנועה חברתית בשנות השמונים, ודן מחדש בתאוריות של הגישה הביקורתית למשפט עם התמקדות בנושאי גזע ופוליטיקה של זהויות. התאוריה הביקורתית של גזע מבוססת על תיאוריה ביקורתית ומבוססת על כתביהם של מספר הוגי דעות, בהם אנטוניו גראמשי, סוג'ורנר טרות', פרדריק דאגלס וויליאם א"ב דו-בויז, בשילוב רעיונות מתנועות חברתיות אמריקאיות, בהן "הכוח השחור", "צ'יקאנו" והפמיניזם הרדיקלי של שנות השישים והשבעים. חוקרי המשפט בתחום זה קיימו מפגש רשמי ראשון בשנת 1989, בכנס אקדמי תחת הכותרת "התפתחויות חדשות בתאוריה ביקורתית של גזע". דוברי הכנס קישרו את הגישה הביקורתית למשפט לשכיחותם של מקרי גזענות ממוסדת בארצות הברית. לאחר מכן התקיימו כנסים נוספים בנושא זה.
קיימות גישות מגוונות בקרב חוקרי התאוריה הביקורתית של גזע, אך הם מסכימים בנוגע לעקרונות הבסיסיים של התאוריה, לפיהם גזענות ותוצאות הנבדלות על פי גזע הן לרוב תוצאה של גזענות ממוסדת ולא של מקרי גזענות פרטיים. התאוריה ממפה דינמיקות חברתיות וממוסדות מורכבות, משתנות ולעיתים קרובות גם מוסוות, המביאות לתוצאות אלה. על פי חוקרי התאוריה, הפרדה גזעית ועליונות לבנה הם מנגנונים של הבניה חברתית בין-מגזרית המסייעת לשמר את האינטרסים של האדם הלבן נגד קהילות הנדחקות לשוליים.
לאחר מחאות ג'ורג' פלויד הוחלט בצבא ארצות הברית להוסיף לימודי תאוריה ביקורתית של גזע לתוכנית הלימודים של האקדמיה הצבאית. רמטכ"ל צבא ארצות הברית, הגנרל מארק מילי, התייחס לכך: "הרבה מאתנו צריכים ללמוד הרבה יותר על התיאוריה, תהיה מה שתהיה ... אני חושב שזה חשוב, דווקא לאלה מאתנו הלובשים מדים, שיהיה לנו ראש פתוח ונקרא הרבה ... וחשוב שנתאמן ונבין. החיילים שלנו מגיעים מכל קצוות החברה וחשוב שהמפקדים שלנו יבינו מאיפה הם באים."
ביקורת אקדמאית
שני פרופסורים למשפטים, דניאל א. פרבר וסוזאנה שרי, פרסמו מאמר ביקורתי על תאוריה ביקורתית של גזע, בו טענו שאין הוכחות לנכונותה, היא מסתמכת יותר על נרטיבים מאשר על עדויות, וסותרת את עקרונות שלטון החוק. לדבריהם, התאוריה (יחד עם תאוריות דומות, בהן פמיניזם רדיקלי והגישה הביקורתית למשפט) עלולה להוביל שלא במתכוון להשלכות אנטישמיות ורגש אנטי-אסיאתי, כי עלול להשתמע ממנה שהצלחתם האקדמאית והעסקית של יהודים ואסייתיים בארצות הברית נובעת מיתרון בלתי-הוגן שהוא חלק ממערכת של גזענות ממוסדת.
מאמרם של פרבר ושרי ספג ביקורת נוקבת בשורת מאמרים שפורסמו בכתב העת Harvard Law Review. המבקרים מצביעים על כך שהצלחה אישית אינה עדות לכך שלא קיימת גזענות ממוסדת, ואין קשר בין הדברים.
גם מבקרים אחרים, בהם המשפטן ריצ'רד פוזנר, טוענים כי תאוריה ביקורתית של גזע מערערת את האמון בשלטון החוק, וסותרת את עיקרון השוויון בפני החוק עליו מבוססת מערכת המשפט האמריקאית.
ביקורת פוליטית
תאוריה ביקורתית של גזע עוררה מחלוקות פוליטיות בארצות הברית מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. מבקרי התאוריה במערכת הפוליטית טוענים שהיא מבוססת על הנחת יסוד לפיה חוקת ארצות הברית משקפת עליונות לבנה ונועדה להנציח אותה, וכי היא מעודדת חוקרי משפט לקדם חוקים שאינם שוויוניים.
אחת הדוגמאות לטענות המבקרים היא בקשתו של עורך הדין ג'וני קוקרן במשפט הרצח של או. ג'יי. סימפסון, בו ביקש מחבר המושבעים לזכות את סימפסון למרות הראיות נגדו, מפני שלטענתו הוא סבל מגזענות ממסדית.
בתקופת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית (2020) דונלד טראמפ ותומכיו קידמו התנגדות לתאוריה ביקורתית של גזע. הוא הוציא צו נשיאותי האוסר הקצאת תקציבים לתוכניות חינוך הכוללות בין נושאי הלימוד "פריבילגיה לבנה" או "תאוריה ביקורתית של גזע", בטענה שאלו מהוות "תעמולה והסתה לא-אמריקאית". צו זה בוטל על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-20 בינואר 2021.
מאז שנת 2020, מחוקקים שמרנים בארצות הברית מנסים לאסור או להגביל הוראה של התאוריה הביקורתית של גזע בנוסף לתוכניות חינוכיות אחרות נגד גזענות. ב-10 מדינות בארצות הברית נחקקו חוקים מסוג זה. חוקים אלו קודמו, בין השאר, על ידי מושל איידהו בראד ליטל ומושל פלורידה רון דה-סנטיס. מבקרי המאמצים הללו טוענים, כי המחוקקים השמרנים מציגים באופן שגוי ומוליך שולל את עקרונותיה ואת חשיבותה של התאוריה, וכי המטרה של חוקי האיסור האלה היא להשתיק דיון ושיח רחבים יותר על גזענות, שוויון, צדק חברתי וההיסטוריה של הגזע. ארגונים רבים העוסקים בחינוך, מחקר ומדיניות, בהם האגודה ההיסטורית האמריקאית, חתמו על עצומות הקוראות לבטל חוקים אלה.
מדיניות מבוססת-גזע
אחד הנושאים הקשורים לתאוריה ביקורתית של גזע הוא, אוסף חוקים וכללים שנועדו ליישם העדפה מתקנת כלפי מיעוטים גזעיים בארצות הברית. מדיניות כזו נועדה בדרך כלל לשיפור מעמדם של אפרו-אמריקאים. בין הדוגמאות למדיניות מבוססת-גזע ניתן למצוא חוקים למניעת אפליה גזעית, איסור אפליה, מכסות לימודים לבני מיעוטים והגדלת תקציבי החינוך בשכונות עוני.
חוקים אלה משיגים שתי מטרות עיקריות: פיצוי על אפליה שננקטה בעבר, וקידום שוויון הזדמנויות כיום.
טיטוס לאביינוס
טיטוס לאביינוס (בלטינית: Titus Labienus; 98 לפנה"ס – 17 במרץ 45 לפנה"ס), איש צבא רומאי אשר פעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
שנותיו הראשונות
לאביינוס נולד בשנת 98 לפנה"ס למשפחה ממעמד הפרשים באזור פיקניום שבאיטליה וככל הנראה היה מיודד בתחילת הקריירה שלו עם פומפיוס שנולד באותו אזור.
לאביינוס התחיל את שירותו הצבאי כטריבון צבאי בקיליקיה תחת הפרוקונסול פובליוס סרווילוס וטיה איסאוריקוס בזמן מלחמתו בשודדי הים בין השנים 78-75 לפנה"ס.