cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ברבדוס–מקסיקו
היסטוריה
מדי שנה, ממשלת מקסיקו מציעה מלגות לאזרחי ברבדוס ללימודי תואר שני במוסדות להשכלה גבוהה במקסיקו.
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים, כגון הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1995) והסכם למניעת כפל מס ומניעת העלמת מס בענייני מס הכנסה (2008).
סחר
בשנת 2018, הסחר בין ברבדוס למקסיקו הסתכם ב-12 מיליון דולר. היצוא העיקרי של ברבדוס למקסיקו כולל: נחשולי מתח, נייר, גומי מגופר ושנאים חשמליים. היצוא העיקרי של מקסיקו לברבדוס כולל: מקררים ומקפיאים; מסכים ומקרנים; מכונות כביסה וייבוש; טלפונים וטלפונים ניידים; ותנורים. בין 1999 ל-2017, ההשקעה הישירה של ברבדוס במקסיקו הסתכמה ב-76 מיליון דולר. במקסיקו פועלות 35 חברות ברבדיות. החברה הרב-לאומית המקסיקנית Cemex פועלת בברבדוס.
אגושטיניו נטו
חייו המוקדמים
נטו נולד בשנת 1922 בעיר איקולו אה בנגו (Ícolo e Bengo) שבמחוז בנגו (Bengo Province) באנגולה ולמד בבית הספר התיכון בעיר הבירה, לואנדה. אביו, שכונה אף הוא אגושטיניו נטו, היה כומר בכנסייה מתודיסטית גדולה ואימו הייתה מורה בגן ילדים. לאחר שסיים את בית הספר התיכון, עבד נטו בשירותי הבריאות של הממשלה בשנים 1944 - 1948. לאחר מכן, קיבל נטו מלגה מהכנסייה המתודיסטית, עבר לפורטוגל ולמד רפואה באוניברסיטאות של קוימברה וליסבון עם התמחות בגינקולוגיה. הוא שילב את חייו האקדמיים עם פעילות פוליטית חשאית ומהפכנית. מעצרו הראשון מיני רבים התרחש בשנת 1948 בליסבון, בה למד רפואה. PIDE, כוח משטרת הביטחון בראשותו של ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, עצרו אותו בשנת 1951 למשך שלושה חודשים על פעילותו הבדלנית. הוא נעצר שוב בשנת 1952 על הצטרפותו לתנועה הפורטוגזית למען אחדות הנוער הדמוקרטית, אשר התנגדה למשטרו של סלאזר. בשנת 1955 נעצר בשלישית והוחזק עד 1957. בשנת 1956, בעודו בכלא, כתב נטו את השיר "אנחנו מוכרחים לחזור" (“Havemos de voltar”). בשנת 1958 הוא סיים את לימודיו ובשנת 1959 חזר לאנגולה עם אשתו הפורטוגזית מריה אאוחניה. נטו נעצר שוב ביוני 1960 בנוכחותם של מטופליו, ונמלט כדי להנהיג את המאבק כנגד השלטון הקולוניאלי. כאשר אנגולה קיבלה עצמאות בשנת 1975, הוא הפך לנשיא וכיהן בתפקיד עד מותו בשנת 1979.
קריירה פוליטית
בדצמבר 1956 התמזגה המפלגה הקומוניסטית של אנגולה (PCA) עם מפלגת המאבק המאוחד על אפריקנים באנגולה (PLUA) והוקמה התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA). המזכיר שלה היה נשיא ה-PCA, ויריאטו דה קרוז, ונשיאה היה נטו. נטו נעצר ב-6 ביוני 1960 עקב הקמפיין שניהל כנגד הממשל הקולוניאלי הפורטוגלי באנגולה. מטופליו ותומכיו צעדו לשחרורו מהעיר בנגו עד העיר קאטטה, אך נעצרו כאשר חיילים פורטוגלים ירו בהם, הרגו 30 ופצעו 200, במה שנודע בשם "טבח איקולו ובנגו". בהתחלה, הגלתה ממשלת פורטוגל את נטו לרפובליקת כף ורדה  ואז, שוב, הוא נשלח לכלא בליסבון, כאשר בסך הכול ריצה תקופת מאסר של שנתיים. לאחר פניות מחאה לממשלת סלזאר שקראו לשחרורו, הושם נטו במעצר בית, ממנו ברח ב-1962 עם אשתו ושני ילדיהם, תחילה למרוקו ולאחר מכן לקונגו. בסוף 1962 הוא נבחר לנשיא הפופולרי ביותר של MPLA. ב-1962 ביקר נטו בוושינגטון וביקש מממשלתו של ג'ון קנדי ​​סיוע במלחמתו כנגד פורטוגל, אך ממשלת ארצות הברית דחתה אותו כיוון שהיה לה עניין בנפט של אנגולה, ובחרה במקום זאת לתמוך במפלגתו האנטי-קומוניסטית של הולדן רוברטו (Holden Roberto), "החזית הלאומית לשחרור אנגולה" (FNLA). נטו נפגש עם צ'ה גווארה ב-1965 והחל לקבל תמיכה מקובה. בנוסף, קיבל נטו סיוע מגרמניה המזרחית וברית המועצות וב-1970 אף קיבל עזרה ראשונה מהסינים. בעקבות מהפכת הציפורנים בפורטוגל באפריל 1974, בה עברה פורטוגל ממדינה בעלת שיטת ממשל פשיסטית דיקטטורית לשיטת ממשל דמוקרטית, התחרו שלוש סיעות פוליטיות על השליטה באנגולה. אחת מהשלוש הייתה ה-MPLA, אליה השתייך נטו. ב-11 בנובמבר 1975 זכתה אנגולה לעצמאות מלאה מהפורטוגלים וחולקה בין שלוש תנועות העצמאות שלה, ונטו הפך לנשיא לאחר שה-MPLA, בסיוע קובני, תפסו את השליטה על החלק המרכזי של המדינה. הוא הקים מדינה של מפלגה אחת, וממשלתו פיתחה קשרים הדוקים עם ברית המועצות ועם מדינות אחרות בגוש המזרחי ובמדינות קומוניסטיות אחרות, ובמיוחד בקובה, אשר סייעה ל-MPLA במידה ניכרת במלחמתה מול ה-FNLA שקיבלו סיוע מארצות הברית ומול האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) שקיבלו סיוע מדרום אפריקה. עד אמצע 1975, ה-MPLA מנה 20,000 חיילים וציוד ניכר שקיבלו מהסובייטים.
נטו נפטר בבית חולים במוסקבה, בעודו עובר ניתוח עקב הסרטן שבגופו, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-57. ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש החליף אותו כנשיא. אנגולה הייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים כאשר עלה דוש סנטוש לשלטון, והוא הקדיש את שלטונו ליצירת יציבות אזורית על ידי ניסיון להשיג פתרון מוסכם על כל הצדדים - MPLA, FNLA ו-UNITA.
קריירה ספרותית
נטו נודע לראשונה בשנת 1948, כאשר פרסם ספר שירים בעיר לואנדה והצטרף לתנועה תרבותית לאומית שנועדה "לגלות מחדש" את התרבות האנגולית המקומית. את ספרו השני פרסם בעת ששהה במעצר בכף ורדה. יצירותיו הספרותיות של נטו נכתבו בעיקר בפורטוגל, והוא זכה להכרה רחבה כמשורר מחונן. שיריו משקפים את התנאים הקשים של החיים האפריקאיים תחת הממשל הפורטוגלי ואת כמיהתו של העם לחופש ולצדק. הוא פרסם שלושה ספרי שירה בחייו, כאשר כמה משיריו הפכו לנכנסי צאן ברזל במוזיקה של אנגולה.
מותו ומורשתו
אגושטיניו נטו נפטר ב-10 בספטמבר 1979 במוסקבה בגיל 56, לאחר ניתוח סרטן והפטיטיס (Hepatitis). הוא ניהל מאבק ארוך בסרטן הלבלב ובהפטיטיס כרונית, שבסופו של דבר לקחו את חייו. הוא טופל פעמים רבות בברית המועצות עקב רמתם הגבוהה של אנשי הרפואה שם. מעטים ידעו על מצב בריאותו של הלאומן האפריקאי, משום שחבריו ועמיתיו חשבו שמוטב להסתיר מידע זה, כדי לא להציג את חולשותיו.
הכוכב האדום בלגרד (הוקי קרח)
מועדון ההוקי קרח הכוכב האדום (בסרבית: KHK Crvena zvezda) הוא מועדון הוקי קרח מבלגרד, סרביה המשחק כיום בליגה הבינלאומית להוקי ובליגת ההוקי הסרבית. המועדון הוא חלק מארגון הספורט הכוכב האדום.
הכוכב האדום הוקם בשנת 1946 ותחילה שיחק בליגת ההוקי קרח היוגוסלבית עד 1991. מאז 1992, המועדון זכה בשש אליפויות הליגה הלאומית בסרביה, כשהאליפות הלאומית האחרונה שלה הגיעה בשנת 2018. הכוכב האדום שיחק שתי עונות בליגה הפנונית ששוחקה בין השנים 2007 ו-2009.
שפתן ראשתני
שפתן ראשתני (שם מדעי: Semicossyphus) הוא סוג של דגים ובו שלושה מינים ממשפחת השפתוניים. כל המינים חיים במימי האוקיינוס השקט.
מאפיינים
למינים אלה יש ראש מגודל עם שפתיים גדולות וחזקות ובהן שינים גדולות והם בעלי מצח מוגבה. הסנפירים גדולים אך סנפירי החזה שלהם קטנים. צבעם ורוד עם חלקי גוף שחורים ולעיתים הלסת התחתונה בהירה יותר.
הם חיים בימים הממוזגים, בין אצות קלפ ומחפשים חסרי חוליות כמו רכיכות, קיפודי ים ולובסטרים למאכל.
אצל דגים אלה ישנה תופעה המכונה דיכוגמיה ובה הנקבות יכולות להיהפך לזכרים ברגע שהם מגיעות לגודל מסוים.
נדידת בעלי חיים
נדידת בעלי חיים היא תנועה של אוכלוסיות בעלי חיים על פני מרחקים גדולים מבית גידול אחד למשנהו. הנדידה מתרחשת בזמנים קבועים בשנה, וכוללת תנועות דו כיווניות בלבד. בעלי החיים יוצאים ממקום מסוים, עוברים לתקופה מסוימת למקום אחר, וחוזרים לאחר זמן מה לנקודת המוצא. הנדידה נערכת לשם חיפוש אחר מזון, חיפוש אחר אזורי מחיה עדיפים, חיפוש אחר אספקה של מזון זמין או מחיפוש אחר אתרי רבייה. ישנם דפוסי תנועה נוספים, כגון תפוצה או הגירה שבהם גם בעלי החיים עוברים מרחקים ארוכים, אך לא חוזרים לנקודת המוצא.
בעלי חיים נודדים
העופות הם בעלי החיים הידועים יותר מכולם בנדידה שלהם, אך גם יונקים שונים, וחלק מהדגים והחרקים נודדים. בעלי חיים רבים נוהגים לנדוד: פרסתניים אפריקנים רבים, שהידוע שבהם הוא הגנו הכחול, נודדים עם תחילת עונת היובש בסרנגטי לאזורים שבהם קיימת אספקה של עשב טרי, לצד פרסתנים נוספים כדאמאליסק הסהר, בובאל קוקה, צבי תומסון ואימפלה; נדידה זו מכונה "הנדידה הגדולה". גם באסיה פרסתנים כצבי יעלי מונגולי, סאיגה ואנטילופה טיבטית נודדים בשל מחסור במזון או בשל מזג אוויר קפוא ברחבי הערבה האסייתית והרמה הטיבטית. אחת לזמן מסוים, קבוצות גדולות של חגבים יכולות להתקבץ יחדיו ללהקת ארבה המונה מיליוני פרטים ולנדוד בחיפוש אחר טרף. נדידה זו מזיקה מאוד לחקלאות, מפני שהארבה נוהג לחסל כל מקור מזון שהוא נתקל בו תוך זמן קצר יחסית.
נדידת עופות היא תופעה זואולוגית, המתרחשת פעמיים בשנה, כאשר עופות רבים נודדים מאתרי הקינון (בדרך-כלל באזורים קרים יחסית) למעונות-חורף באזורים חמים יותר. העופות נודדים בין אירופה לאפריקה, בין אמריקה הצפונית והדרומית ואף בין הקטבים. רובם של העופות הנודדים האירופאים עוברים במסלול הנדידה דרך ארץ ישראל, ואף שוהים בה לילה או יותר. מיעוטם, כמו השלוים, חוצים את הים התיכון ונוחתים בחוף הצפוני של אפריקה. מספר העופות שנאמד בכל "גל נדידה" שכזה הוא כחצי מיליארד, מהם כחצי מיליון חסידות. שחפית הקוטב היא המיטיבה לנדוד מבין כל העופות וככל הנראה גם מבין כל בעלי החיים, והיא נודדת מהקוטב הצפוני לקוטב הדרומי ובחזרה.
גם מינים שונים של יונקים ימיים, כגון לווייתנאים, נודדים מרחקים גדולים מאוד עם חילוף עונות השנה בחיפוש אחר אספקת פלנקטון טרייה ומזג אוויר מתאים יותר; במהלך נדידה זו לעיתים נעים הלווייתנאים מאזור אחד הקטבים ועד לקו המשווה, ואף יותר מכך. גם טורפים ימיים מסוימים, כגון כלבי ים, נוהגים לנדוד. הפרפרים והעשים הם העיקריים שבין החרקים הנודדים. מיני פרפרים מסוימים, כגון הדנאית המלכותית, נוהגים לנדוד (בעיקר בשל שינויי מזג אוויר). הנדידה תופסת את רוב ימי חייה של הדנאית המלכותית, ובמהלכה היא עוברת מרחק של יותר מ-4,500 קילומטרים, מצפון אמריקה הצפונית למרכז מקסיקו. הסיבה העיקרית לנדידה בקרב דגים, כמו במקרה של הסלמון שחוזר לאתר הולדתו כדי להטיל ביצים ומת בתום מסע זה, היא חיפוש אחר אתרי רבייה.
אורכן של הנדידות שונה ממין למין, במהלך הנדידה יכולים לעבור בעלי החיים מרחקים קצרים או ארוכים, מסיבות שונות: חיפוש אחר מקורות מזון זמינים; נדידה לאזור בו מזג אוויר מתאים יותר; אתרי רבייה, וכיוצא בזה. הנדידה יכולה להתרחש בתקופות שונות: בהתאם לעונת השנה; בהתאם לשלב התפתחותי כלשהו בחייו של בעל החיים; או בהתאם לשינויים החלים בסביבתו או בתזונה שלו.
נדידה בין דורית
אצל בעלי חיים שאורך חייהם קצר, מתקיימת לעיתים נדידה בין דורית. פרט עושה את הדרך הלוך, ותוך כדי הנדידה הלוך מתרבה, וצאצאיו עושים את הדרך חזור. אחד מהמינים המפורסמים והנפוצים בעולם שעושים זאת הוא נימפית החורשף העובר בדרכו גם בתחומי ישראל.
ניווט
אחת השאלות הגדולות בנוגע לנדידת בעלי החיים, היא כיצד מצליחים בעלי החיים למצוא את דרכם במהלך הנדידה, גם כשאתר היעד נמצא במרחק רב, המגיע לעיתים עד מאות או אלפי קילומטרים מאזור המחיה הרגיל של בעלי החיים? שאלה זו מתחדדת לנוכח העובדה שבעלי חיים רבים, כגון הסלמון והדנאית המלכותית, מבצעים את הנדידה פעם אחת בחייהם בלבד, וכך נפסלה הטענה המסבירה את ההתמצאות במעקב של בעלי החיים הצעירים יותר אחרי אלו שכבר עברו מסעות אלו; יתרה מכך, במהלך נדידה לעיתים עופות צעירים עוקפים עופות בוגרים יותר, שכבר עברו את המסע.
כיום ידוע שבעלי חיים מסוימים, כגון חלק מן העופות והלווייתנאים, מסתמכים על השדה המגנטי של כדור הארץ בנדידתם. אחרים, כגון הפרסתניים האפריקנים, רגישים לקולות בתדרים נמוכים מאוד ומסוגלים לשמוע את קול הגשמים והסערות גם כשזה נמצא במרחק עשרות קילומטרים מהם, וכך מכוונים את כיוון נדידתם. בעלי חיים אחרים, כגון מיני עופות מסוימים, מסתמכים על מיקום השמש והכוכבים בשמים, ואילו אחרים משלבים בין גורמים אלה לבין השעון הביולוגי שלהם או דפוסי הנדידה התורשתיים הטבועים בחומר הגנטי שלהם.
גלריה של חיות נודדות
באוויר:
הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית
הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית (באנגלית: United States Atomic Energy Commission) המוכרת גם כ-AEC (ראשי התיבות של סיומת שמה באנגלית) הייתה סוכנות של ממשלת ארצות הברית שנוסדה אחרי מלחמת העולם השנייה בידי הקונגרס האמריקני במטרה לטפח ולבקר את התפתחות המדע והטכנולוגיה של האטום בזמן שלום. הנשיא הארי טרומן חתם על חוק האנרגיה האטומית של 1946 ב-11 באוגוסט 1946. פעולה זו העבירה את השליטה באנרגיה אטומית מידי הצבא לידיים אזרחיות, החל מ-1 בינואר 1947.
פעולה זו שיקפה את האופטימיזם האמריקני שלאחר המלחמה, לאור הכרזת הקונגרס על הרצון ליישם אנרגיה אטומית לא רק בצורת נשק גרעיני לשם הגנה על האומה, אלא גם על מנת לקדם שלום עולמי, לשפר את רווחת הציבור ולחזק את התחרות החופשית בשוק הפרטי. טקס החתימה היה שיאו של ויכוח סוער שנמשך חודשים ארוכים בין פוליטיקאים, מתכננים צבאיים ומדעני גרעין על גורלו של מקור אנרגיה חדש זה. הנשיא טרומן מינה את דייוויד ליליאנטאל (David Lilienthal) כיושב ראש הראשון של ה-AEC.
הקונגרס העניק לוועדה האזרחית החדשה עצמאות וסמכויות יוצאי דופן על מנת למלא את יעודה. כך למשל על מנת לאפשר לוועדה חופש מוחלט בגיוס מדענים ואנשי מקצוע, היו המועסקים של הוועדה פטורים מהחובות של מערכת השירות הציבורי. בשל הצורך באבטחה נרחבת היו כל מתקני הייצור והכורים הגרעיניים שייכים לממשלה, בעוד שמידע טכני ותוצאות מחקרים היו בפיקוח של הוועדה. מערכת המעבדות הלאומית נוסדה ממתקנים שהוקמו במסגרת פרויקט מנהטן. המעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) הייתה אחת המעבדות הראשונות שקיבלה אישור מתוקף חקיקה זו, כמתקן המופעל על ידי קבלן, למלא את היעוד של הוועדה החדשה.
בטרם הקמתה של הוועדה לפיקוח גרעיני (NRC ראשי תיבות של Nuclear Regulatory Commission) היה הפיקוח הגרעיני באחריות ה-AEC כפי שקבע הקונגרס תחילה בחוק האנרגיה האטומית של 1946. שמונה שנים אחר כך החליף הקונגרס חוק זה ב"תוספות לחוק האנרגיה האטומית" (Atomic Energy Act Amendments) של 1954, שלראשונה איפשר הקמת תחנות כוח מסחריות המבוססות על אנרגיה גרעינית. החוק העניק ל-AEC הן את התפקיד של מקדם השימוש באנרגיה גרעינית והן את התפקיד של הפיקוח על הבטיחות במתקנים. תקנות הבטיחות של ה-AEC נועדו להבטיח את בריאות הציבור וביטחונו מהסכנות של האנרגיה הגרעינית מבלי להטיל מגבלות מחמירות מדי שיבלמו את צמיחת הענף. זוהי מטרה קשה להשגה, בייחוד בתעשייה חדשה, ובתוך זמן קצר עוררו התקנות של ה-AEC מחלוקת רצינית. מספר הולך וגדל של מבקרים טען במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 שהתקנות של ה-AEC אינן מחמירות דיין בתחומים חשובים אחדים, כולל תקני הגנה כנגד קרינה, בטיחות של כור גרעיני, מיקום תחנות הכוח, וההגנה על הסביבה.
בהגיע 1974 היו תקנות ה-AEC שנויות עד כדי כך במחלוקת שהקונגרס החליט לבטל את הסוכנות. תומכים ומתנגדים של האנרגיה הגרעינית כאחד הסכימו כי תפקיד קידום האנרגיה הגרעינית ותפקיד הפיקוח עליה חייב להינתן לגופים שונים. חוק הארגון מחדש של האנרגיה משנת 1974 העביר את תפקיד הפיקוח של ה-AEC לגוף חדש ה-NRC, שהחל לפעול ב-19 בינואר 1975, ואת תפקיד קידום האנרגיה למנהל מחקר ופיתוח האנרגיה ששולב אחר כך במחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
אנדי רם ויוני ארליך
אנדי רם ויוני ארליך (מכונים לעיתים בתקשורת הספורט גם "אֶנְדִיוֹנִי"), הם טניסאים ישראלים ששיחקו יחד בתחרויות טניס זוגות. הם הצמד המצליח ביותר בתולדות הטניס הישראלי לדורותיו. הישגי השיא שלהם היו, זכייה בטורניר גראנד סלאם, שתי השתתפויות בטורניר המאסטרס היוקרתי, העפלה לשלב חצי הגמר בבית העליון של גביע דייוויס במסגרת נבחרת ישראל, ופעמיים העפלה לשלב רבע הגמר במשחקים האולימפיים.
היסטוריה
רם וארליך שניהם ילידי דרום אמריקה אשר עלו לארץ בגיל צעיר. השניים גדלו יחד במגרשי הטניס ובגיל צעיר נחשבו, בעיקר אנדי רם, להבטחות טניס גדולות כספורטאים יחידים. עד שנת 2003 נראה היה שהם אינם מצליחים לממש את הציפיות מהם כשחקנים בודדים, כאשר כל אחד מהם בנפרד מעולם לא הצליח להיכנס למאיה הראשונה בדירוג הטניס העולמי. בשנת 2003 שיתוף פעולה מקרי ביניהם בטורניר הזוגות בווימבלדון הצליח מעל הצפוי: השניים הצליחו להעפיל לחצי הגמר. באותו טורניר העפיל אנדי רם גם לגמר הזוגות המעורבים יחד עם בת זוגו אנסטסיה רדיונובה. הישגים אלו דחפו את השניים להשקיע את מירב המאמץ שלהם בטורנירי הזוגות, החלטה שעתידה להפוך אותם לאחד הזוגות הטובים בעולם הטניס.
בשנת 2004 השתתפו השניים באולימפיאדת אתונה והגיעו לשלב רבע הגמר. בשנת 2005 המשיכה ההתקדמות של הצמד, והם דורגו בסוף השנה במקום השמיני. מקום זה לא הספיק להם בשביל השתתפות בטורניר גביע המאסטרס והם הגיעו אליו רק כמחליפים.
בשנת 2006 ו-2007 המשיכה התקדמות השניים, ובסוף שתי עונות אלו השתתף הצמד בגביע המאסטרס בסוף העונה. אנדי רם זכה להישגים מרשימים גם בזוגות מעורבים כאשר ב-2006 זכה בטורניר הזוגות המעורבים בווימבלדון יחד עם ורה זבונרבה, ובכך הפך לישראלי הראשון אשר זוכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו לבוגרים. ביוני 2007 שחזר רם הישג זה כאשר זכה בטורניר הרולאן גארוס בזוגות מעורבים יחד עם שותפתו הצרפתייה נטלי דשי.
בינואר 2008 זכו רם וארליך לראשונה כצמד בטורניר גראנד סלאם, עם ניצחון בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה (ניצחון אשר הבטיח להם את ההשתתפות בטורניר המסכם בשאנגחאי).
במרץ 2008 זכו השניים בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס, אחד מהטורנירים היוקרתיים של העונה (על סך פרסים של 3.589 מיליון דולר) לאחר שניצחו את דניאל נסטור וננאד זימוניץ' 6-4, 6-4. בנוסף הם העפילו באותו החודש גם אל המקום הראשון בעולם בדירוג הזוגות השנתי של הATP. באולימפיאדת בייג'ינג הודח הצמד כבר בסיבוב הראשון.
בעונת 2009, בעקבות פציעה של ארליך והידרדרותו בדירוג העולמי, התפצל הצמד, ושני הטניסאים המשיכו את פעילותם במשחקי הזוגות עם שותפים אחרים.
בעונת 2010 נפגשו לראשונה פנים מול פנים בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה, כשארליך משחק עם ג'ורדן קר ורם משחק עם ג'וליאן נואלה. בסיום המשחק שארך 3 שעות וכלל שוברי שוויון רבים ניצחו יוני ובן זוגו בתוצאה 5:7, 7:6 (7:3) ו-6:7 (9:11).
ביוני 2011 הם זכו בטורניר איסטבורן, לאחר שניצחו בגמר את ספי ודמיטרוב בשתי מערכות. כמה ימים לאחר מכן הם הודחו בסיבוב ראשון של טורניר וימבלדון.
באוגוסט 2011 זכו בטורניר וינסטון סיילם, לאחר שניצחו בגמר את כריסטופר קאס הגרמני ואלכסנדר פייה האוסטרי בשתי מערכות. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידו בסיבוב השני ליורגן מלצר מאוסטריה ופיליפ פצשנר מגרמניה בשתי מערכות.
בספטמבר 2011 הפסידו לזוג הקנדי בארבע מערכות במסגרת גביע דייוויס. באפריל 2012 ניצחו את הצמד הפורטוגלי והעלו את ישראל לניצחון חלק במסגרת גביע דייוויס. במאי 2012 זכו בטורניר בלגרד שבסרביה.
באוגוסט 2012 הם ניצחו בשמינית הגמר של טורניר הטניס באולימפיאדת לונדון (2012) את הצמד רוג'ר פדרר (ראשון בעולם) וסטאן ואוורינקה (24) משווייץ, זוכי מדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג,6:1, 6:7, 3:6. ברבע הגמר הם הפסידו לבוב ומייק בריאן 7:6 (7-4), 7:6 (12-10).
בספטמבר 2012 במפגש נגד נבחרת יפן בדייוויס שנערך ביפן, הם ניצחו את הצמד טצומה איטו ויוצ'י סוגיטה בארבע מערכות, ותרמו תרומה חשובה לניצחון 2–3, ולהעפלה לבית העליון. במפגש זה אנדי נפצע בשריר הירך האחורי.
במאי 2013 חזר הזוג אנדי יוני לשחק לראשונה לאחר שאנדי רם נפצע, בטורניר ראולן גרוס והעפילו לסיבוב השני לאחר 6–7 ו4–6 מול זוג איטלקי.
ביולי 2013 העפילו אנדי ויוני לחצי גמר טורניר אטלנטה לאחר שניצחו את פיינליסטי ווימבלדון של אותה שנה איבן דודיץ' מקרואטיה ומרסלו מלו מברזיל 5-7 6-4 8-10, אך בחצי הגמר הפסידו לאדוארד רוג'ר וסלין מצרפת ואיגור סליג'ינג מהולנד.
בתחילת אוגוסט 2013 הגיעו עד לגמר צ'לנג'ר ונקובר.
בדצמבר 2015 חזרו חד פעמית לשחק יחד באליפות ישראל לזוגות, וזכו באליפות לאחר שניצחו בגמר את הזוג דודי סלע ואמיר וינטרוב בשתי מערכות.
רגולה (רובע)
רגולה (באיטלקית: Regola) הוא שמו של הרובע השביעי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה. מקור השם במילה "ארנולה" (בלטינית: Arenula) שמשמעה "חול רך" וזה בכלל החול שנותר באזור לאחר ההצפות שנגרמו על ידי נהר הטיבר, שהרובע נמצא לחופו. לוגו הרובע מתאר צבי רץ.
היסטוריה
בעת העתיקה, בתקופת האימפריה הרומית היה האזור בו נמצא כיום הרובע חלק משדה מרס, והיה ממוקם בו ה"טריגאריום" (בלטינית: Trigarium) - האצטדיון בו התאמנו רוכבי הטריגה (מרכבה עם שלושה סוסים).
בתקופת כהונתו של הקיסר אוגוסטוס היה האזור בו נמצא כיום הרובע חלק מהרובע התשיעי מבין 14 רובעי רומא, והוא נקרא בשם "קירקוס פלאמיניוס" (בלטינית: Circus Flaminius).
בתקופת ימי הביניים היה הרובע חלק מהאזור השיש מבין שבעה אזורי רומא (אף שגבולות הרבעים באותה עת לא היו מוגדרים היטב).
בשנת 1586, עת הוקם רובע בורגו הוגדרו גבולות רובע רגולה, והוא הפך לרובע השישי של העיר, שנקרא Arenule et Chacabariorum - על שם החול מחד, ועל שם חרשי הנחושת (באטלקית: chacabariis) שהתגוררו ברובע.
בשנת 1875 נבנו על גדות נהר הטיבר הרציפים שנועדו למנוע הצפת הרובע על ידי הנהר. לצורך בניית הרציפים נהרסו חלק מבתי הרובע הסמוכים לנהר, ושוני תוואי חלק מהרחובות - דבר ששינה את אופיו של הרובע.
צ'ארלס לייל
ביוגרפיה
מאמרו הראשון, "On a recent formation of freshwater limestone in Forfarshire", התפרסם בשנת 1822.
בשנת 1832 נישא למרי הורנר, בתו של ליאונרד הורנר, שהיה גם כן חבר בחוג הגאולוגי של לונדון. הזוג הטרי בילה את ירח הדבש בשווייץ ובאיטליה בסיור גאולוגי של האזור.
בין השנים 1830–1838 פורסם בשלושה חלקים ספרו הראשון והחשוב ביותר, עקרונות הגאולוגיה, שבו פרסם ממצאים התומכים בעקרון האחידות.
במהלך שנות הארבעים של המאה ה-19 סייר לייל בארצות הברית ובקנדה וכתב שני ספרי טיולים ומדריכי גאולוגיה פופולריים. לאחר השריפה הגדולה בשיקגו, היה לייל מהראשונים שתרם ספרים לשיקום ספרייתה הציבורית של העיר.
אשתו של לייל, מרי, נפטרה בשנת 1873. לייל נפטר שנתיים לאחר מכן, בזמן שערך את המהדורה ה-12 של עקרונות הגאולוגיה.
בזכות עבודתו החשובה, הוענקו ללייל תוארי אבירות ואצולה, מדליית קופלי ומדליית וולסטון וכן נקראו על שמו שני מכתשים במאדים ובירח והר (mount Lyell) במערב טסמניה שבאוסטרליה. על מידת ההערכה לה זכה ניתן ללמוד מכך שנקבר במנזר וסטמינסטר.
קריירה וכתבים חשובים
לייל עבד כעורך דין לתקופה קצרה בשנות העשרים של המאה ה-19, אך עקב הידרדרות ראייתו נטש את תחום המשפט, ופנה לעסוק בתחום הגאולוגיה במשרה מלאה בשנת 1827 לערך. בשנות ה-30 של המאה ה-19. מונה לפרופסור לגאולוגיה בקולג' המלך בקינגס קולג' לונדון.
עקרונות הגאולוגיה
ספרו הראשון של לייל, הודפס בשלושה כרכים ופורסם בין השנים 1830–1833. הוא זכה להצלחה רבה ונחשב לספרו החשוב והמשפיע ביותר, ושלושת הכרכים הודפסו במהדורות רבות במהלך חייו, כאשר לייל הוסיף לכל מהדורה חומר חדש, ארגן מחדש את החומר הקיים ועדכן את מסקנותיו לאור העדויות החדשות שאותרו. למרות זאת רבים מחבריו (צ'ארלס דרווין, לדוגמה) סברו שהמהדורה הראשונה הייתה הטובה ביותר שנכתבה. ספריו אלו גם היוו מקור הכנסה חשוב החל משנות ה-30' ואפשרו לו עצמאות כלכלית.
לייל, ולפניו ג'ון פלייפיר, היו התומכים העיקריים בתאוריה של האטון. כתגובה לקטסטרופיסטים כתב לייל את הספר עקרונות הגאולוגיה. בספר הציג לייל הוכחות משכנעות מרחבי אירופה לתאוריות של האטון, ואת עקרון האחידות סיכם לייל בביטוי: ההווה הוא המפתח לעבר. רק לאחר מחקרו של לייל זכה עקרון האחידות להכרה מדעית. ביסוס עקרון האחידות בקרב הקהילה המדעית הוא הישגו החשוב ביותר של לייל וחשיבותו הגדולה של הספר.
על פי תצפיותיו ומחקריו של לייל, ניתן היה לבאר אירועים באמצעות גורמים טבעיים בלבד, ללא צורך בהישענות על הסברים דתיים (כדוגמת המבול), ולהוכיח כי התהליכים שפעלו בעבר זהים לתהליכים הפועלים כיום וכי המנגנונים בטבע הם כוללניים מטבעם. מכאן, שהמנגנונים הגאולוגיים (אירוזיה, גאות ושפל, זרמים ימיים, תנועות קרחונים וכו') פעלו בעבר באותה צורה שהם פועלים כיום וצייתו לאותם החוקים. על פי מחקריו, לא הייתה שום אפשרות להסבר מדעי של העבר מבלי לעשות אנלוגיה לאירועים מודרניים.
הפירוש של לייל השפיע עמוקות על צ'ארלס דרווין. ב-27 בדצמבר 1831 יצאה ספינת המחקר אה"מ ביגל (HMS Beagle) למסע בן חמש שנים לדרום אמריקה. לייל ביקש מרוברט פיצרוי, קברניט הספינה, לחפש בולדרים תועים שניתקו מסביבתם המקורית במהלך המסע. דרווין הצטרף למסע כבן לווייתו של הקברניט, ולפני היציאה פיצרוי נתן לו את הכרך הראשון של עקרונות הגאולוגיה. עוד לפני כן, פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו שלימד בוטניקה באוניברסיטת קיימדברידג', המליץ לדרויין לקרוא את הספר, אך הזהיר אותו מפני המסקנות מרחיקות הלכת שלו. במהלך שהותו בדרום אמריקה קיבל דרווין את הכרך השני של עקרונות הגאולוגיה, שדן ברעיונותיו של למארק בהרחבה. לייל דחה רעיון האבולוציה האורגנית של למארק והציע תאוריה חלופית המסבירה את הגיוון במינים. למרות זאת רבים ממכתביו מעידים שהיה פתוח יותר לרעיון האבולוציה.
אף על פי שדרווין ולייל דנו ברעיונות אבולוציוניים משנת 1842, לייל המשיך לדחות את הרעיון בתשע המהדורות הראשונות של עקרונות הגאולוגיה. לייל עודד את דרווין לפרסם את ממצאיו, ולאחר שדרווין פרסם בשנת 1859 את ספרו מוצא המינים לייל הוסיף לבסוף אישור פושר לאבולוציה במהדורה העשירית של עקרונות הגאולוגיה.
Geological Evidences of the Antiquity of Man
ספר זה חיבר בין רעיונותיו של לייל לגבי שלושה נושאי מפתח מהגאולוגיה של התור הרביעוני בלוח הזמנים הגאולוגי: קרחונים, אבולוציה ועידן גזע האדם. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1863 והודפס בשלוש מהדורות באותה שנה. המהדורה הרביעית הודפסה בשנת 1873. הספר זכה להצלחה, אך פירושו של לייל לאבולוציה בספר זה גרם לאכזבה, שכן כנוצרי אדוק, לייל התקשה לחבר בין אמונותיו הדתיות לרעיון הברירה הטבעית.
תרומות מדעיות
תחומי התעניינותו של לייל בגאולוגיה כללו נושאים מגוונים - מהרי געש דרך סטרטיגרפיה, פלאונטולוגיה ותורת הקרחונים ועד נושאים שכיום יוגדרו כארכאולוגיה פרהיסטורית ופלאואנתרופולוגיה.
עקרון האחידות
דוקטרינה זו הוצעה על ידי ג'יימס האטון. האטון הניח כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים). לעקרון האחידות בניסוחו של האטון קמה במהלך המאה ה-19 תנועת התנגדות בדמות הקטסטרופיסטים ועקרון האחידות לא קיבל הכרה על ידי הקהילה המדעית. תצפיותיו ומחקריו של לייל, שפורסמו בספרו הראשון והחשוב ביותר עקרונות הגאולוגיה הביאו להכרה מדעית בדוקטרינה זו. לייל טבע את הביטוי המסכם את עקרון האחידות: "ההווה הוא המפתח לעבר".
פירושו של לייל לעקרון האחידות השפיע עמוקות על דרווין. עקרון האחידות תרם להבנתו שתהליכי השינוי מתרחשים גם באורגניזמים חיים, וכי השינוי בהם הוא איטי ותמידי. הקביעה התאולוגית בדבר בריאת האדם ביום השישי סתרה את תצפיותיו של דרווין והובילה אותו למסקנה כי המינים החיים על פני כדור הארץ הם המשכם הישיר והמתמיד של מינים שנכחדו זה מכבר. בעקבות מסע זה ומחקרים נוספים פרסם דרווין את מוצא המינים והביא למהפכה בתחום החשיבה המדעית.
סטרטיגרפיה
במהלך מסעותיו בדרום צרפת ובאיטליה לייל הסיק שאפשר למיין את שכבות הסלע המוקדמות על פי הכמות והאחוז של מאובנים ימיים בתוך השכבות. בהתבסס על הנחה זו הוא הציע לחלק את התור השלישוני לשלוש תקופות- פליוקן, מיוקן ואאוקן.
רעידות אדמה והרי געש
לפני מחקריו ותצפיותיו של לייל, תופעות כגון רעידות אדמה הובנו על פי ההרס להן גרמו. בספרו עקרונות הגאולוגיה הסביר לייל את הגורמים לרעידות אדמה. לייל חקר רעידות אדמה והתפרצויות געשיות שאירעו בתקופה האחרונה (150 שנים אחרונות) על פי עדויות של חוסר התאמה סטרטיגרפי, העתקים ותופעות נוספות באזור ההתרחשות. תצפיותיו על הרי געש תמכו בהיווצרות של הרי געש על ידי בנייה הדרגתית, בניגוד לדעותיהם של גאולוגים קודמים, שסברו שהרי געש נבנו בתהליך מהיר ודינמי.
קרחונים
בעקרונות הגאולוגיה הציע לייל שקרחונים ימיים יכולים לשמש כאמצעי הסעה לסלעים תועים. בתקופות התחממות עולמית, קרחונים מתנתקים מהקוטב וצפים. כשהקרחון נמס הוא משאיר משקעים על הקרקע. בנוסף, לייל האמין שהצטברות של חלקיקים מחודדים המכסים את מרבית כדור הארץ (הידועים כיום כאדמת לס) מקורם במרבצים ששקעו ממי שיטפונות הרים.
כיום לא כל המנגנונים שהציע לייל לתהליכים גאולוגיים מקובלים על גאולוגים, אך רבים מרעיונותיו עמדו במבחן הזמן.
לילו וסטיץ'
לילו וסטיץ' (באנגלית: Lilo and Stitch) הוא סרט אנימציה של חברת וולט דיסני שיצא לאקרנים במהלך שנת 2002. הסרט זכה להצלחה מסחרית רבה ולביקורות חיוביות רבות.
תקציר
על אי טרופי ושופע מקבוצת איי הוואי, ילדה קטנה ובודדה בשם לילו מאמצת כלב קטן ותמים לכאורה שנפל מכוכב אחר. לילו קוראת ל"כלב" שלה סטיץ', למרות שאינה יודעת שהוא עבר ניסוי גנטי ועבר לכדור הארץ. סטיץ' נשאר עם לילו מפני שהיא משמשת בשבילו מגן אנושי (לא במודע אצל לילו) כדי לחמוק מציידי הגולגולות מהחלל החיצון, ג'ומבה ופליקלי, שבאו ללכוד אותו ולהחזיר אותו למקום שממנו ברח. בסופו של דבר רק האמונה הבלתי מעורערת של לילו במילה "אוהנה", שפירושה "משפחה אוהבת", היא המילה שנותנת לסטיץ' דבר שלא חווה בחייו - אהבה.
סצנות שנחתכו
הרבה דברים יסודיים שהיו בגרסאות הראשונות שיצרו הכותבים לסרט נמחקו או השתנו. במקור סטיץ' היה ראש ארגון פשע בין-גלקטי, בזמן שג'ומבה היה אחד משותפיו לשעבר שהמועצה הבין-גלקטית שלחה כדי לתפוס את סטיץ'. במקור סטיץ', נאני, ג'ומבה ופליקלי טסו בבואינג 747 דרך מרכז העיר הונולולו כדי להציל את לילו. בעקבות פיגוע התאומים, שינו את הנוף להרי קאואיי. כמו כן, החליפו את המטוס בחללית של ג'ומבה. עוד סצנה שיצאה מהעריכה, הייתה סצנה שבה לילו שמנסה להפוך את סטיץ' לאזרח למופת. היא מזהירה תיירים על החוף על התקרבות צונאמי תוך ניצול קריאות צופרי האזעקה, כשהיא בעצם ידעה שהם פעלו לשם בדיקה. הסצנה המקורית שבה ג'ומבה תוקף את הבית של לילו היה אלים מדי על פי מבחן הקהל, ולכן הוא הוחלף לגרסה יותר קומית. הייתה גם סצנה שבה לילו הציגה בפני סטיץ' את פאדג' (דג אהוב עליה), מקרה שבסופו סטיץ' גורם למותו של הדג. לילו קוברת את הדג בקבר של הוריה, וסטיץ' לומד להבין טוב יותר את ההשלכות למעשיו, וגם מקבל מושג טוב יותר על המשמעות של מוות. עוד סצנה שהוסרה הייתה סצנה שבה נאני מביאה פיצה לחדר של לילו, ולילו מספר סיפור לפני השינה לבובה ולאחותה על דוב ידידותי ומסריח. הסיפור הוחלף בשיחה בין נאני ללילו על המשפחה שלהם, כי במבחני הקהל ראו שהצופים נוטים לטעות ולחשוב שנאני היא אמא של לילו. בסצנת המשפט המקורי שפותח את הסרט, שופטים את סטיץ' בזמן שג'מבה לא מופיע. הסצנה הזו הוחלפה בסצנה שבה שופטים את ג'ומבה על כך שיצר את סטיץ'.
סרטי המשך וסדרות
בעקבות ההצלחה הגדולה של הסרט, יצא בשנת 2003 סרט המשך בשם "סטיץ': הסרט", שמהווה מעין פיילוט לסדרת טלוויזיה בשם לילו וסטיץ', ששודרה מ־2003 עד 2006. בשנת 2005 יצא הסרט לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ', שמבחינה עלילתית הוא למעשה ההמשך הישיר לסרט הראשון. בשנת 2006 יצא סרט המשך שלישי בשם לירוי וסטיץ' שסוגר את עלילת סדרת הטלוויזיה. שלושת סרטי ההמשך יצאו ישירות למדיה ביתית (Direct-to-video).
מלבד הסדרה הנ"ל, יצאה בשנת 2008 סדרת אנימה בשם סטיץ'! המבוססת על הדמויות, ששודרה במשך שלוש עונות, עד שנת 2011, ושהיא הפקה של השלוחה היפנית של אולפני דיסני.
חידוש בלייב אקשן
ב-2024 צפויה לצאת לאקרנים גרסת לייב אקשן לסרט בשם "לילו וסטיץ'", בבימויו של דין פליישר קמפ.
בורגו (רובע)
בורגו (באיטלקית: Borgo) או אי בורג'י (באיטלקית: I Borghi) הוא שמו של הרובע הארבעה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר אריה, אשר הופיע על שלט האצולה של האפיפיור סיקסטוס החמישי אשר הפך את הרובע לחלק מהעיר רומא ולרובע ה-14 של העיר.
הרובע גובל בקריית הוותיקן ובכיכר פטרוס הקדוש במערב, בנהר הטיבר במזרח, ברובע פראטי בצפון וברובע טרסטוורה בדרום.
רובע זה אינו שייך למוניצ'יפיו I בדומה למרכז רומא, אלא למוניצ'יפיו 18, יחד עם רובע פראטי.
העת העתיקה
האזור המהווה כיום את רובע בורגו, היה, בתקופת האימפריה הרומית חלק מהרובע ה-14 מבין רובעי רומא כפי שהעיר חולקה על ידי הקיסר אוגוסטוס. לאחר החלוקה נקרא הרובע בשם "טרנסטיברים" (בלטינית: Transtiberim - "מעבר לטיבר") וכן "אגר וטיקאנוס" (Ager Vaticanus) על שם האוגורים (חוזי העתידות הצופים בציפורים) האטרוסקים שהיו באזור בעבר (גבעת ג'יאניקולו הסמוכה אפשרה צפייה בציפורים).
קוני
{{פירושונים|
בורגו (רובע)
העת העתיקה
קודם לתקופת האימפריה שימש האזור בעיקר כאזור קבורה, ולא כאזור מגורים בשל המלריה שהייתה נפוצה בו. בתקופת האימפריה הרומית נבנו באזור וילות רבות וגנים ("הורטי" של עשירי רומא, ובהם הגנים של אגריפינה, רעייתו של גרמניקוס שנקראו "הורטי אגריפינה" (Horti Agrippinae), וגני דמיטיה לונגינה, רעייתו של דומיטיאנוס שנקראו "הורטי דמיטיאה" (Horti Domitiae) לרגלי גבעת הוותיקן הצטלבו שתי דרכים רומאיות: הויה קורנליה, אשר התחברה לויה אורליה בסמוך לטרקוויניה והוויה טריאומפאליס (דרך המצעדים הרומית), שהתחברה בהמשך לויה קאסאיה.
הקיסר קליגולה בנה על גבעת הוותיקן את ה"קירקוס גליאנוס" אשר הורחב על ידי הקיסר נירון. במרכז מגרש הקירקוס ניצב אובליסק (אשר ניצב גם כיום במרכז כיכר פטרוס הקדוש, למול בזיליקת פטרוס הקדוש.
הקיסר נירון החליף את גשר העץ מעל הטיבר, עליו עברה דרך המצעדים, בגשר אבן, אשר את שרידיו ניתן לראות גם כיום, והקיסר אדריאנוס בנה מאוזוליאום בסמוך לנהר (המהווה כיום את טירת סנטאנג'לו).
ימי הביניים
במהלך ימי הביניים נהרס הגשר שבנה נירון, ומאוזוליאום הדריאנוס הפך לטירה המגינה על העיר. על אף הביזות הרבות של העיר וכיבושה על ידי כובשים שונים, המשיכו עולי רגל נוצרים לעלות לקברו של פטרוס הקדוש.
בשטח הרובע, בקרבת הקבר, נבנו אכסניות ובתי חולים לעולי רגל (כגון בית החולים של רוח הקודש שנבנה בשנת 1198 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי). מאחר שהרובע נמצא מחוץ לחומות אורליאנוס היה הרובע נתון להתקפות ולביזות רבות. בזיליקת פטרוס הקדוש נבזזה מספר פעמים, ונשרפה על ידי המוסלמים בביזה שנערכה בשנת 847.
בשנת 852 בנה האפיפיור לאו הרביעי את החומות שנקראו על שמו חומת ליאונינה. בעת בניית החומה נחשב הרובע לעיר עצמאית מרומא שנקרא עיר לאונינה (בלטינית: Civitas Leonina), ולעיר מונו שופטים משלה וראש עיר משלה. רק בשנת 1586 הפכה העיר שנית לרובע של רומא (הרובע ה-14) בהוראת האפיפיור סיקסטוס החמישי. חומת ליאונינה המחברת בין הוותיקן לטירת סנטאנג'לו נקראת כיום "הפאסטו" ("מעבר בורגו") ושימשה מעבר חירום של האפיפיור שאיפשר לו להימלט ממגוריו בוותיקן אל הטירה. במהלך ימי הביניים הייתה אוכלוסיית הרובע דלילה ביותר. מרבית בתי הרובע היו מפוזרים, וביניהם היו גני ירקות רבים. כמו כן ברובע היו כנסיות רבות. דרומית לטירת סנטאנג'לו, על גדת הנהר נבנה "נמל לאונינו" (Porto Leonino), דרכו הובאו חומרי בנייה לבזיליקת פטרוס הקדוש.
העולים לרגל לבזיליקה התגוררו בעיר רומא, מעברו השני של הנהר, וחצו את הנהר אל הרובע על גשר סנטאנג'לו, עברו תחת שער קסטלו (Porta Castello - "פורטה קסטלו" - שער הטירה) בדרכם אל הבזליקה, ובהמשך עברו דרך אכסדרת עמודים שכונתה ה"פורטיקה" (Portica).
בתקופת שהותם של האפיפיורים באביניון פחת מספר העולים לרגל ופחתה אוכלוסיית הרובע, ומבנים שונים הוזנחו וקרסו (בהם הפורטיקה).
תקופת הרנסאנס
תחייתו של הרובע החלה במקביל לתחילת תקופת הרנסאנס. מרכזה המנהלי והכלכלי של רומא עבר מאזור הקמפידוליו לאזור מרכז שדה מרס בעקבות בנייה מחודשת של אמות המים של העיר - דבר שאפשר מגורים במקומות המרוחקים במקצת מהנהר. במקביל, האפיפיורים עזבו את ארמון הלטרן ועברו לקיריית הוותיקן שהפכה למרכז הכוח בפוליטיקה הרומאית. מעבר זה הביא לבנייה מחודשת של בזיליקת פטרוס הקדוש, ועולי הרגל הרבים שהגיעו לבזיליקה דרך הרובע הביאו לפריחה כלכלית של הרובע.
בתקופת כהונתו של האפיפיור ניקולאוס החמישי תכנן ברנרדו רוסלינו הקמת שלוש דרכים חדשות ואכסדראות עמודים שיובילו לבזיליקה. מותו של האפיפיור עצרה את התוכניות. האפיפיור סיקסטוס הרביעי הקים דרך חדש במקביל למעבר בורגו וקרא לה על שמו "ויה סיסטינה" (via Sistina) לימים "בורגו סנטאנג'לו".
בראשית המאה ה-16 החלו להיבנות ברובע ארמונות רבים עבור ראשי הכנסייה ובהם הפאלאצו ברנקוניו דל'אקווילה שתוכנן על ידי רפאל והפאלאצו קפריני שתוכנן על ידי דונאטו בראמאנטה.
על מנת להקל על תנועת עולי הרגל נסללה דרך חדשה שנקראה "ויה אלכסנדרינה" על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי בשנת 1500 (ונקראה על שמו). לימים נקראה הדרך "בורגו נואבו".
קוני
אישים:
אינפוטיינמנט
בתחום תקשורת ההמונים, המונח אינפוטיינמנט מתייחס באופן ביקורתי לתופעה של הטיית התוכן במהדורות החדשות לכיוון בידורי.
אמצעי תקשורת ההמונים, מטבעם, לא יכולים לספק תמונה שלמה ומורכבת של המציאות לכל פרטיה ופניה. גם כאשר עיתונאים ועורכי חדשות שואפים לאובייקטיביות מרבית, בחירת חלקי המציאות שיוצגו בתקשורת ואופן הצגתם משקפים סדר יום ותפיסה חברתית-פוליטית מסוימת. כך, במשטרים או בתקופות שבהם התקשורת נשלטה על ידי הממשלה, תמונת המציאות שהוצגה בחדשות לעיתים קרובות הייתה מוטה או אף מגויסת לטובת סדר היום והאינטרס של הממשלה.
בורגו (רובע)
תקופת הרנסאנס
תור הזהב של הרובע הגיע לשיאו בעת כהונתם של האפיפיורים מפירנצה ליאו העשירי וקלמנס השביעי, שניהם ממשפחת מדיצ'י. בעת שלטונו של קלמנטוס התגוררו ברובע כ-4,926, מרביתם אנשי כנסייה שאינם תושבי העיר רומא. תשעה מ-25 החשמנים השייכים לקוריה הרומאית, התגוררו ברובע, כאשר לכל אחד מהם היו מאות משרתים ויועצים שהתגוררו עימם ברובע. בהתאם, גם אמנים רבים (ובהם רפאל) בנו את ביתם ברובע.
אינפוטיינמנט
במקביל לאופי הבידורי שמקבלות תוכניות החדשות, תוכניות בידור וסאטירה מרכזיות מקבלות צביון "חדשותי" (כדוגמת "החרצופים" ו"ארץ נהדרת"). הדברים מגיעים לידי כך, שהחשיפה התקשורתית לה זוכות הדמויות הסאטיריות של פוליטיקאים ואישי ציבור היא לעיתים גדולה יותר מהחשיפה לה זוכות דמויותיהם האמיתיות.
בורגו (רובע)
תקופת הרנסאנס
לאחר הביזה שוקם הרובע, האפיפיור פאולוס השלישי שיקם את חומותיו, ובנה חומות מגן נוספות.
הרובע המשיך לגדול, ובשנת 1565 האפיפיור פיוס הרביעי החל בבניית שלושה רחובות חדשים, כולן צפונית למעבר בורגו, בשל הגידול בשטח הרובע לכיוון זה. הוא קרא לרחובות "בורגו פיו" (על שמו), "בורגו ויטוריו" (על שם הניצחון בקרב לפאנטו בשנת 1571 ו"בורגו אנג'ליקו" (שמו קודם להיבחרו לאפיפיור). על מנת להגדיל את מספר תושבי הרובע הורה האפיפיור על מתן הקלה במיסים לתושבי רומא שיעברו להתגורר בעיר האפיפיור, וחומות חדשות (בהם שער חדש - "שער אנג'ליקה" - Porta Angelica) נבנו על מנת להגן על השכונות החדשות של הרובע. במסגרת הרחבה הרובע נהרסו מספר מנזרים וכנסיות מימי הביניים ובהם, בשנת 1564 כנסיית סנטה מריה אין טרנספוטינה.
הרובע ה-14 של רומא
ב-9 בדצמבר 1586, הכריז האפיפיור סיקסטוס החמישי על בורגו כרובע ה-14 מבין רובעי רומא, ובכך הפך את הרובע להיות שוב חלק מהעיר.
בראשית המאה ה-17 שיקם האפיפיור פאולוס החמישי את האקווה טראיינה העתיקה שהובילה מים אל הרובע.
במהלך המאה ה-18 וה-19 שמר הרובע על אופיו, אולם המעמד הבורגני שהתגורר ברובע עברה בהדרגה למרכז שדה מרס. ברובע נותרו בעיקר אנשי דת ועובדי הוותיקן, אכסניות לעולי רגל וחנויות של חפצי קדושה.
בעת כיבוש רומא על ידי נפוליאון בונפרטה, הורה מושל העיר קמיל דה טורנו על הריסת בתי הספּינה (spina) - טור הבתים שעמד במקום בו עברה ה"ספּינה" - השידרה המרכזית של הקרקוס גליאנוס, אולם העבודות הופסקו מחוסר תקציב.
לאחר נפילת נפוליאון המשיכו תושבי הרובע לתמוך באיחוד איטליה, וכאשר, בעקבות הקמת ממלכת איטליה הוצע לאפיפיור שהרובע יישאר חלק ממדינת האפיפיור הגיבו תושבי הרובע בהפגנות אלימות. סירוב האפיפיור פיוס התשיעי להצעה, והחלטתו להישאר כלוא בוותיקן הביאה להפסקת ההפגנות.
בעקבות הפיכת רומא לבירת ממלכת איטליה נהרסו חומות הרובע שנבנו על ידי פיוס הרביעי, ובהם גם שער אנג'ליקה, על מנת להקל על התנועה בין הרובע לרובע פראטי.
המאה ה-20
בשנת 1936, בהוראת בניטו מוסוליני, ובהסכמת האפיפיור פיוס ה-11 הושלמה הריסת הספּינה, והרחוב תוכנן מחדש על ידי האדריכלים מרצ'לו פיאצ'נטיני ואטיליו ספאקארלי. בטקס שנערך ב-23 באוקטובר 1936 מוסוליני עצמו עמד על גג מבנה והחל בהריסתו בגרזן. ב-8 באוקטובר 1937 הסתיימה הריסת המבנים, ונותרה רחבה רחבה בין בזיליקת פטרוס הקדוש וטירת סנטאנג'לו, אף שעבודות בניית השדרה שכללה שתי שדרות אובליסקים לא הסתיימו עד שנת 1950 (בשל עיכובים שנגרמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
כחלק מהעבודות נהרסו כל בתי הרובע שהיו דרומית לפאסטו ונבנתה דרך חדשה שנקראה ויה דלה קונסיליאציונה על שם ההסכמים הלטרניים שנחתמו בשנת 1929 בין איטליה לקריית הוותיקן.
הרובע כיום
רבים מתושבי הרובע הם אנשי דת נוצריים ועובדי קיריית הוותיקן. התושבים נוהגים לקרוא לעצמם "בורגיצ'יאני" (Borghiciani) על מנת להבדילם מיתר תושבי העיר.
בשנת 2000, בשל עולי הרגל הרבים שהגיעו לעיר, עלו מחירי השכירות ברובע, במטרה להשכיר את הדירות לתיירים, ואמנים רבים שהתגוררו ברובע נאלצו לעזבו. בשל עולי הרגל הרבים שהגיעו נפתחו ברובע חנויות רבות של מזכרות ומזון מהיר.
אתרים בעלי חשיבות
ברובע נמצאים טירת סנטאנג'לו וכן ארמון טורלוניה, ארמון פניטנציירי וארמונות נוספים, בית החולים סנטו ספיריטו וכנסיות רבות בהם סנטה מריה אין טרספונטינה, סנטה ספיריטו אין סאסיה, סן לורנצו אין פיסקיבוס, סנטי מיקלה אי מאגנו, וכן מעבר בורגו.
בשר עוף
בשר עוף הוא בשר למאכל שמקורו בעופות, ובעיקר בתרנגול הבית, תרנגול הודו וסוגים נוספים של פסיוניים כמו שליו וחוגלה. בלשון הדיבור קרוי בשר זה "עוף". בשר העוף נחשב לרוב קל להכנה, ואינו דורש עיבוד מיוחד (כמו יישון בבשר בקר).
עופות מאכל
במינוח "בשר עוף" מקובל להתייחס בעיקר לתרנגול הבית. הנפוצים שבעופות המאכל הם תרנגולות, ברווזים, אווזים, תרנגולי הודו, טווסים, יונים ושליו.
חלקי העוף
בשר העוף נחלק למספר נתחים:
הכנת העוף למאכל
בשר עוף נאכל בדרך כלל לאחר בישול. בשר עוף שאינו מבושל עשוי להכיל חיידקי סלמונלה. ישנן מספר דרכים מקובלות להכנת בשר העוף למאכל: שליקה, אפייה, צלייה או טיגון.
ניתן לבשל עופות בשלמותם (לאחר הוצאת חלקי הפנים), מפורקים או טחונים. לבישול העוף בשלמותו מתאימות שליקה, אפייה וצלייה. עוף שלם ניתן גם למלא. עוף מפורק וחלקי פנים ניתן לבשל גם על ידי טיגון. בשר עוף טחון מתאים בעיקר לשליקה או צלייה, בדרך כלל כקציצות או כמילוי לנקניקיות.
השפעות בריאותיות
תעשיית העופות משתמשת בזרזי גדילה ותרופות המכילות ארסן שאינו אורגני. ארסן הוא חומר רעיל, ואכילת עוף שגודל בצורה זו גורמת להצטברות כמויות גדולות של ארסן בכבד וברקמות השומניות. התוצאה במינון מצטבר עלולה להתבטא במחלות לב וכלי דם, בסרטן, בפגיעה במערכת העיכול ובתפקוד המנטלי והקוגניטיבי. הרשויות במרבית מדינות העולם מתירות שימוש בתרופות אלו, ולכן לעיתים קרובות נמצא בבדיקות מעבדה ריכוז גבוה של ארסן בבשר עוף. כיום אסור על פי חוק במדינת ישראל להשתמש בזרז גדילה לעופות המכיל ארסן.
כשרות
בתורה ניתנה רשימה של עופות אסורים באכילה, וכל היתר הותרו. במשך הדורות נשכח זיהויים של חלק מהעופות האסורים והתעוררו ספקות לגבי עופות שונים. בשל הבלבול ניתנו בספרות ההלכה סימנים שונים לזיהוי עופות טהורים, כך למשל נמסר כי עופות דורסים אסורים כולם, וכן סימנים נוספים. בסופו של דבר נקבע בהלכה כי כל עוף שאין מסורת רצופה על אכילתו אסור באכילה.
הכנתו של עוף לאכילה מצריכה שני שלבים:
תקופת בין המלכים
תקופת בין המלכים (בטורקית: Fetret Devri) או האינטרגנום העות'מאני (אנגלית Ottoman Interregnum) הוא שמה של תקופת אינטרגנום שהחלה לאחר קרב אנקרה שהתחולל ב-1402, ואשר בה לא היה סולטאן עות'מאני בפועל. בקרב אנקרה הובס צבאו של באיזיט הראשון בידי הטימורים בפיקודו של טימור לנג.
הנסיכים העות'מאנים נהפכו לווסאלים של המונגולים, לאור שיטת השלטון המונגולית שהייתה עקיפה. כתוצאה מכך, במשך תקופה של 11 שנים (עד 1413) לא הייתה סולטנות עות'מאנית בפועל. לאחר מותו של טימור לנג בשנת 1405 החל מאבק ירושה ארוך בין שלושת בניו של ביאזיט, שבסופו עלה לשלטון מהמט הראשון. הוא הקים מחדש את המדינה העות'מאנית.
הדיוויזיה ה-326 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-326 (בגרמנית: 326. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה ה-326
הדיוויזיה הוקמה ב-9 בנובמבר 1942, והועמדה תחת פיקוד מקס דנרליין. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש דרום צרפת, ובפברואר 1944 נשלחה לצפון צרפת. במהלך המערכה בנורמנדי לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2, ובאוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה בקרב פאלז.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326
ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בהונגריה כדיוויזיית פולקסגרנדיר, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-579 שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944 על בסיס שרידי הדיוויזיה ה-326. ב-21 בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, ובמהלך הקרב על הבליטה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-67 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, וב-12 באפריל 1945 היא הושמדה בכיס הרוהר.
קורטונה
קורטונה (באיטלקית Cortona) היא עיר בנפת ארצו בטוסקנה, באיטליה. קורטונה היא העיר הגדולה בחלקו הדרומי של עמק קיאנה (Valdichiana), עליו היא צופה ממרומי גבעה. סיפורה ההיסטורי של טוסקנה כולה משתקף במבניה וסמטאותיה. בעיקרה היא עיר ימי ביניימית, אולם יש בה גם מבנים מתקופת הרנסאנס, ושרידים רומיים ואטרוסקיים. העיר היא מרכז האומנות הכי חשוב באזורה, אחרי ארצו.
היסטוריה
במקור קורטונה הייתה שייכת למחוז אומבריה, ונכבשה והורחבה על ידי האטרוסקים, שקראו לה "קורטון". בסופו של דבר קורטונה נהייתה לקולוניה רומאית תחת השם "קוריטו". שמותיה העתיקים של קורטונה ואגדות מוצאה תועדו על ידי המגלה והחוקר ג'ורג' דניס. בשלבים האחרונים של המלחמה הגותית באמצע המאה ה-6 קורטונה הותקפה ונהרסה.
קורטונה נהייתה לעיר גיבלינית במאה ה-13, עם מטבע משל עצמה. בשנים 1325-1409 משפחת רניארי-קזאלי שלטה בעיר. לאחר שהמלך לאדיסלאוס מנאפולי כבש את העיר בשנת 1409, הוא מכר את העיר לבית מדיצ'י בשנת 1411. בשנת 1737 נכחד בית מדיצ'י וקורטונה נלקחה תחת חסותו של בית לורן. בעקבות מלחמות העצמאות של איטליה, הפכה טוסקנה, כולל קורטונה, לחלק מממלכת איטליה בשנת 1861.
אתרי העיר
קורטונה מלאה במבנים מימי הביניים וממוקמת על גבעה תלולה בגובה 660 מטר, וחובקת את כל הנוף של עמק קיאנה (chiana). מכיכר גריבאלדי יש תצפית לעבר אגם טראזימנו, שבו התרחש קרב טראסימנו בין חניבעל לצבא הרומי. חלקים מהחומה האטרוסקית עדיין נראים ביסודות של החומה הנוכחית של קורטונה. הרחוב הראשי של העיירה, ויה נציונלה, הוא הרחוב היחיד בקורטונה ללא שיפוע, והוא עדיין קרוי על ידי המקומיים רוגה פיאנה.
בתוך פלאצו קזאלי (Palazzo Casali) נמצא מוזיאון האקדמיה האטרוסקית המציג פריטים שונים מהתרבויות האטרוסקיות, הרומיות והמצריות, כמו כן מוצגי אמנות מימי הביניים ומהרנסאנס. המוזיאון הוקם בשנת 1727 כאשר אונופריו בלדלי תרם לאקדמיה דל קורטונה את אוסף העתיקות ואת הספרייה הפרטית שלו. אחד החפצים הידועים במוזיאון הוא מנורה אטרוסקית תלויה שנמצאה ליד קורטונה בשנת 1840 ונרכשה על ידי המוזיאון בסכום גדול של 1600 סקודי פלורנטיני. המנורה העשויה מברונזה היא מהמחצית השנייה של המאה הרביעית לפני הספירה. לבסיסה צורת ראש של גורגונה והיא מעוטרת בדמויות של- silejes וסירנות או הרפיות מנגנות על חלילי פאן. בין כל שני קנים נמצאת דמות של אל הנהר היווני אָכֶלוּס. במוזיאון ישנן יצירות נוספות כגון “בנדיקטוס הקדוש” של אנדריאה קומודי, המדונה של פינטורקיו (Pintoricchio), "המדונה, הילד והקדושים" של פייטרו דה קורטונה, (Pietro da Cortona) וגם עבודה של לוקה סיניורלי. יצירות האמנות העיקריות של העיר הן שני פנלים שנוצרו בידי פרה אנג'ליקו ונמצאים כיום במוזיאון הבישופות, ״הבשורה״ ו״מדונה והילד עם קדושים״. יצירת אמנות נוספת של פרה אנג'ליקו היא פרסקו מעל הכנסייה לכנסיית סן דומיניקו, שצייר האמן במהלך שהותו בקורטונה בשנת 1436. במוזיאון הבישופות ישנה גם עבודה של ג'וזפה מריה קרספי, הקרויה ״האקסטזה של סנט מרגרט״. מוזיאון האקדמיה האטרוסקית כולל את הציור הידוע Maternità משנת 1916 שצייר האמן המקומי ג'ינו סווריני. במוזיאון יש גם עבודות של פייטרו דה קורטונה.
וילה בראמאסולה נבנתה בשנת 1504 ושימשה כמקום צילום של הסרט הידוע תחת שמש טוסקנה.
אדריכלות הרנסאנס
שתיים מהכנסיות של קורטונה הן דוגמאות לאדריכלות הרנסאנס.
תחבורה
העיר מקושרת למסילת ברזל, והתחנה הקרובה ביותר אליה היא קמושיה-קורטונה, במרחק 3 ק״מ. מהעיר יוצאות רכבות לפירנצה, רומא, פוליאנו ופרוג'ה.
שפתן ראשתני גלאפגוס
שפתן ראשתני גלאפגוס (שם מדעי: Semicossyphus darwini) הוא מין של דג ממשפחת השפתוניים החי במימי האוקיינוס השקט סמוך לחופי אמריקה הדרומית ובעיקר לחופי איי גלאפגוס.
אורך דג זה מגיע עד 70 ס"מ ומשקלו עד 4 ק"ג. הוא דומה במראהו לשפתן ראשתני קליפורני המצוי צפונה יותר וכמוהו בעל לסתות ושיניים גדולות, מצח מוגבה, עיניים אדומות וגוף בצבע שחור וורוד. הוא בעל סנפירים גדולים וכתם צהוב מעל סנפיר החזה.
דג זה מצוי בימים שסביב פרו, אקוודור ואיי גלאפגוס במים שופעים במזון. הוא ניזון מחסרי חוליות גדולים ימיים ובעזרת לסתותיו מרסק אותם.
פאריונה
פריאונה (באיטלקית: Parione) הוא שמו של הרובע השישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור שמו של הרובע אינו ידוע, וככל הנראה הוא נקרא על שם חומה שהייתה בסמוך לרובע (המילה "פאריטונה" באיטלקית של ימי הביניים משמעה "חומה גדולה"), או הכוונה לקירות אצטדיון דמיטיאנוס שהיה ממוקם ברובע.
לוגו הרובע מציג גריפין – חיה שמקורה במיתולוגיה היוונית. הגריפון נבחר כסמל הרובע, מאחר שהוא מייצג אצילות וגאווה.
היסטוריה
בתקופת הרפובליקה הרומית, השטח בו ממוקם כיום הרובע היווה חלק משדה מרס - אזור בו נהג הצבא הרומי להתאמן. מאוחר יותר, בראשית תקופת האימפריה הרומית, עם גידולה של העיר, הפך האזור לרובע התשיעי מבין 14 רובעי רומא בתקופתו של הקיסר אוגוסטוס. ימים זכה הרובע לכינוי "קירקו פלאמיניו" (בלטינית: Circo Flaminio). באזור נבנה אצטדיון גדול (לימים פיאצה נבונה) על ידי הקיסר דומיטיאנוס, והקיסר פומפיוס בנה ברובע קוריה (אשר שימשה את הסנאט הרומאי).
לאחר נפילת האימפריה הרומית, נותר אזור הרובע מיושב.
בתקופת ימי הביניים כונה הרובע, שהיה הרובע השמיני של העיר, בשם "רובע פאריונה וסן לורנצו אין דמאסו" (בלטינית: Parione e S. Lorenzo in Damaso) על שם כנסיית סן לורזו אין דאמאסו הממוקמת ברובע (ואשר נבנתה במאה הרביעית.
בין השנים 1200–1400, בשל מיקומו של הרובע במרכז העיר מחד, אך בסמוך לנהר הטיבר מאידך, גדלה אוכלוסיית הרובע. הקמת הקמפו די פיורי שהיווה שוק מרכזי סייע להתפתחות הרובע.
בתקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי עבר מבנה הרובע שינוי ארגוני שכלל הרחבת הרחובות, שיקום הבניינים והקמת גשר סיסטו (באיטלקית: "ponte Sisto" - "פונטה סיסטו" - על שם האפיפיור) המקשר את הרובע לרובע טרסטוורה בעברו השני של הנהר.
במהלך המאה ה-16 עברה מרבית הפעילות המסחרית מהקמפו די פיורי לאזור הפיאצה נבונה, הרחבה יותר, ובמהלך המאה ה-17 שונתה הכיכר ושופצה על ידי ג'ובני לורנצו ברניני אשר פנה את מזרקת ארבעת הנהרות באמצעיתה.
לאחר איחוד איטליה, הקמת ממלכת איטליה והפיכת רומא לבירתה, נבנתה באזור זה דרך ויטוריו אמנואלה השני - אשר ייעל את התנועה העוברת ברובע.
אתרים בעלי חשיבות
דרומית לכיכר נבונה ניצבת כיכר פאסקווינו המשמשת לפרסום מודעות ודעות שונים.
חוקת יוגוסלביה
חוקות יוגוסלביה:
מוס דף
יאסין ביי (באנגלית: Yasin Bey; נולד כדנטה טרל סמית' ב-11 בדצמבר 1973), המוכר בשם הבמה שלו מוס דף (Mos Def), הוא ראפר, זמר ושחקן אמריקאי. דף הועמד לשבעה פרסי גראמי, לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
ביוגרפיה
נולד בברוקלין, ניו יורק כבן הבכור למשפחה בת 12 ילדים. אביו היה חבר בתנועת אומת האסלאם והוא גדל עם אימו.
קריירת מוזיקלית
מוס דף נודע כאחד המוזיקאים הבולטים בסצנת ההיפ הופ המחתרתי של סוף שנות ה-90. הוא התחיל את קריירת ההיפ הופ שלו בשנת 1994, תחת הרכב שנקרא Urban Thermo Dynamics. בשנת 1996, השתתף מוס דף באלבומיהם של הרכבי ההיפ הופ "Da Bush Babees" ודה לה סול.
ב-1998 חבר דף לטאליב קוולי לצמד שנקרא בלאק סטאר ובאותה שנה הוציאו השניים את האלבום Mos Def & Talib Kweli Are Black Star. מתוך האלבום הצליחו הסינגלים "Definition" ו-"Respiration" נכנסו למצעד הבילבורד הוט 100 והאלבום עצמו זכה לשבחים מהמבקרים.
אלבום הבכורה שלו, Black on Both Sides, יצא לאור ב-1999. הוא כולל הופעות אורח של באסטה ריימס, טאליב קוולי וקיו-טיפ. האלבום הגיע למקום הראשון ב מצעד אלבומי הראפ של הבילבורד, הגיע למעמד זהב בארצות הברית ומכר כ-500 אלף עותקים סך הכל במדינה.
קריירת משחק
בשנים 1995-1994 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה והמיסתורין "מסתורי קוסבי" בכיכובו של ביל קוסבי.
בשנת 2001 שיחק את דמותו של פרנק מילר בסרט הטלוויזיה "Carmen: A Hip Hopera" מבית היוצר של MTV.
בשנת 2002 שיחק בקומדיה הרומנטית "כשדריי פגש את סידני" בכיכובה של קווין לטיפה. בשנת 2004 הוא גילם את ויוויאן תומאס בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "יצירת האלוהים"; על תפקיד זה הוא זכה בפרס NAACP Image.
בשנת 2005 גילם את פורד פרפקט בעיבוד הקולנועי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "קדימה, תריץ אחורה" של הבמאי מישל גונדרי.
אנואר חדיד
מוחמד אנואר ג'רארד חדיד (באנגלית: Anwar Mohamed Gerard Hadid; נולד ב-22 ביוני 1999) הוא דוגמן ואקטיביסט אמריקאי. אחיהן הצעיר של ג'יג'י חדיד ובלה חדיד.
ביוגרפיה
חדיד נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית, לאב פלסטיני-אמריקאי ולאם הולנדית-אמריקאית. אביו הוא מוחמד חדיד, יזם נדל"ן שנולד בנובמבר 1948 בנצרת, ישראל למשפחה מוסלמית. אמו היא יולנדה חדיד (לבית ואן דן הריק) – דוגמנית עבר שנולדה וגדלה בפפנדרכט שבהולנד למשפחה נוצרית. אחותו הבכורה של חדיד היא הדוגמנית המצליחה ג'יג'י חדיד, ולו אחות גדולה נוספת אף היא דוגמנית בלה חדיד. לו גם שתי אחיות-למחצה הגדולות ממנו, מנישואיו הראשונים של אביו, ועוד חמש אחיות חורגות מאביו החורג.
חדיד ואחיותיו גדלו בחווה בסנטה ברברה, ועברו למאליבו כשהיה בבית ספר יסודי.