cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2008 בישראל
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2008)
ג'וליה מקנזי
ג'וליה מקנזי (באנגלית: Julia McKenzie; נולדה ב-17 בפברואר 1941) היא שחקנית, זמרת ובמאית תיאטרון אנגלייה. היא ידועה מתפקידיה בטלוויזיה כהסטר פילדס, עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א, בסדרה הקומית "Fresh Fields" ובסדרת ההמשך "French Fields", ובתפקיד מיס מארפל בסדרת הטלוויזיה "מארפל".
מקנזי כיכבה במספר רב של מחזות זמר, וב-1977 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה ברביו "Side by Side by Sondheim" בברודוויי. על תפקידיה בווסט אנד זכתה פעמיים בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר; ב-1982 בהפקה המחודשת של "ברנשים וחתיכות" וב-1993 על ההפקה המחודשת של "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" מאת סטיבן סונדהיים. היא גם כיכבה בהפקה המקורית של מחזות הזמר "Follies" (ב-1987) ו-"אל תוך היער" (ב-1990) מאת סונדהיים.
תיאטרון
ב-1986 הופיעה מקנזי בהפקה של הווסט אנד למחזה "Woman in Mind" מאת אלן אייקבורן וזכתה על תפקיד זה בפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר. היא המשיכה והופיעה בשתי הפקות של הווסט אנד למחזות זמר של סונדהיים, ושיחקה בתפקיד סאלי במחזמר "Follies" בתיאטרון שאפטסברי ב-1987, ובתפקיד המכשפה במחזה "אל תוך היער" בתיאטרון פניקס ב-1990. ב-1993 כיכבה שוב במחזה של סטיבן סונדהיים בתפקיד גברת לובט בהפקה המחודשת של "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" משנת 1993 בלונדון. התפקיד זיכה אותה בפרס אוליבייה שני ב-1994.
ב-31 במאי 1987 הופיעה מקנזי בתיאטרון הלאומי במופע המחווה "Happy Birthday, Sir Larry" לציון יום הולדתו השמונים של לורנס אוליבייה בנוכחותו של אוליבייה עצמו.
טלוויזיה
בטלוויזיה כיכבה מקנזי לצדה של איירין הנדל בסיטקום "Maggie and Her" בשנים 1978 עד 1979. ב-1981 כיכבה בסדרה יחד עם גארת' האנט. היא זכתה לפופולריות בקרב צופי הטלוויזיה הבריטית בתפקיד הסטר בסדרה הקומית "Fresh Fields" לצדו של אנטון רוג'רס ששודרה בשנות השמונים של המאה העשרים, ובסדרת ההמשך "French Fields" עליו נבחרה על ידי המגזין "TV Times" כשחקנית הקומית האהובה ביותר במשך חמש שנים רצופות. ב-1985 הייתה מועמדת על תפקיד זה לפרס באפט"א להופעת הבידור הטובה ביותר. היא שיחקה בתפקיד גברת פרות'בי בעיבוד לרומן "Blott on the Landscape", ובתפקיד תושבת מידסומר המעורבת בשורה של רציחות בפרק בסדרה "רציחות במידסומר". בקולנוע השתתפה מקנזי בסרטים "Hotel du Lac", "שירלי ולנטיין", "צעירים יפים ומבריקים" ובסרט "These Foolish Things".
ב-2007 חזרה מקנזי להופיע עם אנטון רוג'רס (שוב בתפקידי בעל ואשה) בקומדיה "You Can Choose Your Friends" של רשת ITV. עוד ב-2007 כיכבה בסדרת הדרמה של BBC1 "קרנפורד" המבוססת על ספרה של אליזבת גסקל לצדם של מייקל גמבון וג'ודי דנץ'. היא גילמה את גברת פורסטר, אלמנה של איש צבא בעלת אמצעי מחיה מצומצמים והקשורה מאוד לפרה שלה, בסי.
ב-2008 פורסם שמקנזי מועמדת להחליף את ג'רלדין מקיואן בסדרת הטלוויזיה "מיס מארפל" על פי ספרי מארפל של אגאתה כריסטי. הפרק הראשון בו גילמה מקנזי את מיס מארפל היה העיבוד לספר "A Pocket Full of Rye". שאר הסרטים בעונה היו "Murder is Easy" (תעלומת הבלש החובב), "They Do It with Mirrors" (הרצח מאחורי הקלעים) ו-"Why Didn't They Ask Evans" (מדוע לא ביקשו את אוונס). העונה הבאה של הסדרה שודרה ב-2010 וכללה את הסרטים "The Pale Horse", כ "The Secret of Chimneys", "הגרניום הכחול", ו-"The Mirror Crack'd from Side to Side" (תעלומת הרצח המשולש). ב-2012 הופקה עונה שישית ובה הסרטים "הרצח באיים הקריביים", "Greenshaw's Folly" ו-"Endless Night", ששודרו ב-2013.
בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים של לונדון ב-2012 היא שיחקה בדמות המלכה אליזבת בסרט קצר בשם "Happy and Glorious". באותה שנה שיחקה בתפקיד בטי ניקולס בסדרת הטלוויזיה "העיר" של רשת ITV.
ב-26 בדצמבר 2013 שיחקה מקנזי בתפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי לספר "Gangsta Granny" מאת דייוויד ואליאמס.
ב-2015 הופיעה מקנזי בתפקיד שירלי מוליסון במיני-סדרה "כיסא פנוי" של ה-BBC.
עבודות נוספות
למקנזי מספר רב של הופעות ברדיו בהן בעיבודים למחזה "Blithe Spirit", לקומדיה "The Country Wife", ולספר "חדר עם נוף". היא הקליטה ספר שמע של "מבעד למראה" ספרו של לואיס קרול.
היא ביימה את ההצגות "Stepping Out", "פיטר פן", הקונצרט, "מגנוליות מפלדה", הרביו "Putting It Together".
חיים אישיים
מקנזי נשואה לשחקן-במאי האמריקאי ג'רי הרט מאז 1971.
זכויות להט"ב בחוף השנהב
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בחוף השנהב מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כחוקית בשטח המדינה מאז ומעולם. מאחר שחוף השנהב היוותה בעבר קולוניה צרפתית, עד לקבלת העצמאות שלה בשנת 1960, היא שהביאה לכך שחוקי צרפת שררו גם בקולוניה. בדומה לצרפת, שבה מאז שנחקק חוק העונשין בשנת 1791 שלא הפליל עוד פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה, כך גם בחוף השנהב, הקוד הפלילי הקולוניאלי לא הטיל עונש פלילי נגד הומוסקסואליות, בניגוד לרוב מדינות אפריקה שהיו בעבר קולוניות של האימפריה הבריטית שהפלילה קיום יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בקוד הפלילי שלה, שנותר ברובן במקומו לאחר קבלת העצמאות של המדינות עד היום.
אף על פי המעמד החוקי של הומוסקסואליות במדינה מאז ומעולם, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק. כמו כן, לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
מעמד בחוק
קיום מעשים מיניים בהסכמה באופן פרטי (בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד) הוגדר כחוקי בחוף השנהב מאז ומעולם, בעקבות היותה של חוף השנהב קולוניה צרפתית לשעבר וכמי שלא ירשה חוקים לאיסור "מעשי סדום" מצרפת בעבר, בניגוד לקולוניות בריטיות רבות לשעבר של האימפריה הבריטית ברחבי העולם שהגדירו "מעשי סדום" כקיום יחסי מין (אנאליים ואוראליים) בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד שלא למטרות רבייה.
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בחוף השנהב, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף. על פי נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית, "אנשים וזוגות גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות אינם מוכרים בחוק ככשירים לאמץ בחוף השנהב".
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בחוף השנהב. במרץ 2010, בעת שהשתתף בכנס של תוצאות הסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם בחוף השנהב שנערכה על ידי מועצת האו"ם לזכויות אדם, נציג משלחת חוף השנהב הצהיר כי המדינה תתחיל "לנקוט צעדים כדי להבטיח אי-אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית".
תנאי מחיה
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2011 בחוף השנהב מצא כי, "'לא הייתה אפליה רשמית על רקע נטייה מינית בתעסוקה, דיור, אי מתן אזרחות, גישה לחינוך או לשירותי בריאות. עם זאת, על פי הדיווחים, סטיגמטיזציה חברתית נגד להט'ב הייתה נפוצה, והממשלה לא פעלה נגדה במהלך השנה. על פי הדיווחים, גברים הומוסקסואלים קיבלו אלימות פיזית, עונשי מאסר, אלימות מילולית, השפלה וסחיטה באיומים על ידי שוטרים, ז'נדרמרים ואנשי הכוחות המזוינים. במהלך השנה על פי דיווחים, אנשי הכוחות המזוינים של חוף השנהב הכו והתעללו בגברים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, שרובם היו עובדי מין. תלונות במשטרה לא הוגשו מחשש לנקמה. לפי הדיווחים, מצבם של אזרחי להט'ב השתפר לאחר המשבר שהתרחש לאחר הבחירות באותה שנה, אך נותר רעוע. ארגוני זכויות הלהט'ב המעטים במדינה פעלו בזהירות כדי להימנע מלהוות מטרה לקבלת אפליה על ידי אנשי הכוחות המזוינים וחברי כוחות דה-דפנס וא-דה-סיקוריט לשעבר. עם זאת, עיתונים דיווחו על ציון מסיבת סילבסטר שנערכה בהצלחה על ידי קבוצת לסביות באביג'אן'."טורו קלבר, נשיא קבוצת זכויות הלהט"ב בחוף השנהב "LGBT group Alternative Côte d'Ivoire", הצהיר בספטמבר 2011 כי רופא סירב להעניק שירות לפני מספר שנים לחולה בגלל נטייתו המינית של המטופל. קלבר וכמה מחברי הקבוצה מחו בעקבות האירוע מחוץ למרכז הבריאות בו עבד הרופא, ובסופו של דבר הסתיימו בכך שהמטופל קיבל את הטיפול. קלבר הצהיר למעמד אזרחי להט"ב בחוף השנהב באומרו כי, "בסך הכל, עדיין קיימת אפליה נגד אנשים הומוסקסואלים, אך בדרך כלל אנו נעים לעבר סובלנות יחסית עם הזמן".
אלברט פון קליקר
רוּדוֹלְף אַלְבְּרְֶט פוֹן קֶלִיקֶר (בגרמנית: Rudolf Albert von Koelliker; 6 ביולי 1817 – 2 בנובמבר 1905) היה אנטומיסט, פיזיולוג והיסטולוג שווייצרי שתרם להפיכת האנטומיה המיקרוסקופית לנושא רפואי עצמאי, והיה המייסד של ההיסטולוגיה המודרנית המיושמת באופן שיטתי, ושל הפיזיולוגיה של התא.
ביוגרפיה
אלברט קליקר נולד בציריך בשווייץ. השכלתו המוקדמת הייתה בציריך, והוא התחיל ללמוד באוניברסיטה שם בשנת 1836. אולם לאחר שנתיים, הוא עבר לאוניברסיטת בון, ולאחר מכן לזו של ברלין, והפך לתלמידם של הפיזיולוגים הנודעים ושל פרידריך גוסטב יאקוב הנלה. הוא סיים את לימודיו בפילוסופיה בציריך ב-1841, וברפואה בהיידלברג ב-1842. התפקיד האקדמי הראשון בו מילא היה זה של לאנטומיה תחת הנלה, אך כהונתו בתפקיד זה הייתה קצרה. ב-1844 חזר לאוניברסיטת ציריך כפרופסור לפיזיולוגיה ו. גם שהותו כאן הייתה קצרה; ב-1847 אוניברסיטת וירצבורג, ששימעו הגיע אליה, הציעה לו את תפקיד הפרופסור לפיזיולוגיה ולאנטומיה מיקרוסקופית והשוואתית. הוא קיבל את המינוי, ובווירצבורג הוא נשאר מאז, מסרב לכל ההצעות המפתות אותו לעזוב את החיים האקדמיים השקטים של העיירה הבווארית, שבה מת.
רבים מזיכרונותיו המרובים שפרסם, (כולל המאמר הראשון שכתב) והופיעו ב-1841, לפני שסיים את לימודיו, היו על מבנה של בעלי חיים מהסוגים המגוונים ביותר. בולטים ביניהם היו המאמרים שלו על המדוזות ויצורים נלווים. פעילותו בכיוון זה הובילה אותו לערוך טיולים זואולוגיים לים התיכון ולחופי סקוטלנד, וכן לקחת על עצמו, יחד עם ידידו, את העריכה של ה-Zeitschrift für Wissenschaftliche Zoologie (כתב עת לזואולוגיה מדעית), אשר ייסד בשנת 1848, ושהמשיך תחת ידיו להיות אחד מכתבי העת הזואולוגיים החשובים ביותר.
ידו הייתה אחת הראשונות שצולמו על ידי חברו וילהלם רנטגן.
עבודתו
קליקר תרם לחקר הזואולוגיה. מאמציו המוקדמים יותר הופנו לחסרי חוליות, וזיכרונותיו על התפתחות הסילוניות (שהופיעו ב-1844) נחשבים ליצירה קלאסית. עד מהרה עבר לבעלי חוליות, וחקר את הדו-חיים ועוברי היונקים. הוא היה בין הראשונים, אם לא הראשון ממש, שהכניסו לענף זה של מחקר ביולוגי את הטכניקה המיקרוסקופית החדשה יותר - שיטות ההקשחה, החיתוך וה. חלק ניכר מההתקדמות שעשתה האמבריולוגיה במהלך האמצע והמחצית השנייה של המאה ה-19 קשור בשמו. ההרצאות שלו על התפתחות, שפורסמו ב-1861, הפכו באחת לעבודה מכוננת.
אבל לא זואולוגיה ולא אמבריולוגיה הביאו לקליקר את התהילה. אם הוא תרם הרבה למען ענפי מדע אלה, הוא תרם עוד יותר להיסטולוגיה, הידע על המבנה הזעיר של רקמות התאים של בעלי החיים. בין תוצאותיו המוקדמות יותר הייתה ההדגמה ב-1847 ששריר חלק או לא מפוספס מורכב מיחידות נפרדות, מתאי שריר בעלי גרעין. בעבודה זו הוא הלך בדרכו של רבו הנלה. שנים ספורות לפני כן, היה ספק אם לעורקים יש שרירים בדפנותיהם - בנוסף, לא היה בסיס היסטולוגי מוצק עדיין לאותן דעות לגבי פעולת מערכת העצבים על מחזור הדם, שהודגמו, והייתה לו השפעה כה גדולה על התקדמות הפיזיולוגיה.
תרומותיו של קליקר להיסטולוגיה היו רבות; שריר חלק,, עור, עצמות, שיניים, כלי דם וקרביים נחקרו כולם על ידי קליקר. התוצאות אליהן הגיע תועדו בחלקן בזיכרונות נפרדים, בחלקן בספר הלימוד הגדול שלו על אנטומיה מיקרוסקופית, שראה אור לראשונה ב-1850.
הביוכימאי האמריקאי טען כי קליקר היה בין הראשונים שהבחין בסידור הגרגירים ב של שריר מפוספס במשך תקופה של שנים שמתחילה בסביבות 1850. גרגירים אלה נקראו מאוחר יותר סרקוזומים על ידי האנטומיסט השוודי בשנת 1890. סרקוזומים אלו נודעו אחר-כך בשם המיטוכונדריון - תחנות הכוח של התא. במילותיו של לנינגר, "יש לזקוף לזכותו של קליקר גם את ההפרדה הראשונה של המיטוכונדריון ממבנה התא". בשנת 1888 הוא חילץ גרגירים אלו משרירי חרקים, שבהם הם שופעים מאוד, ומצא שהם מתנפחים במים, והראה יש להם ממברנה.
במקרה של כמעט כל רקמה, הידע הנוכחי שלנו מכיל מידע שקליקר גילה לראשונה - בזכות עבודתו על מערכת העצבים שמו זכור ביותר. כבר בשנת 1845, בעודו בציריך, הוא סיפק הוכחה ברורה לכך שסיבי עצב הם רציפים עם תאי עצב, והניח את הבסיס לכל מחקר מאוחר יותר באשר לפעולות מערכת העצבים המרכזית.
מחוות וכיבודים
קליקר קיבל תואר אצולה על ידי יורש העצר לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ב-1897, ולכן הותר לו להוסיף את התואר "פון" לשם משפחתו. באנגליה, שבה ביקר יותר מפעם אחת, ושם התפרסם, החברה המלכותית הפכה אותו לעמית ב-1860, וב-1897 העניקה לו את אות ההערכה הגבוה ביותר שלה, מדליית קופלי.
מין הלטאה, , נקרא לכבודו.
קיצור המחבר הסטנדרטי Koell. משמש לציון אדם זה כמחבר כאשר מצטטים שם מדעי.
הטרוגנזה
בשנת 1864 החיה קליקר מחדש את התיאוריה של אטיין ז'ופרואה סנט-אילר לפיה האבולוציה מתקדמת בצעדים גדולים, תחת השם הטרוגנזה. קליקר היה מבקר של דרוויניזם ודחה את התאוריה של האב הקדמון הכולל, במקום זאת הוא תמך בתאוריה של לפי קווים נפרדים. לדברי ההיסטוריון האמריקאי, תאוריית האבולוציה הלא-דרוויניסטית של קליקר קשרה את "הטרנספורמיזם האורגני לשלושה רעיונות כלליים, כולם בניגוד לתפיסתו של דרווין: המקור הרב של צורות חיים, הגורמים הפנימיים לשונות ו"קפיצות פתאומיות" (הטרוגנזה) בתהליך האבולוציוני". קליקר טען כי ההטרוגנזה פועלת על פי חוק כללי של התקדמות אבולוציונית,.
ראיית מנהרה
ראיית מנהרה (גם: ראיית צינור, באנגלית: Tunnel vision) היא אובדן עם שימור הראייה המרכזית, וכתוצאה מכך שדה ראייה מצטמצם לכדי עיגול קטן דמוי מנהרה.
גורמים
בין הגורמים לראיית מנהרה:
מכשירים אופטיים
משקפות, טלסקופים ומיקרוסקופים גורמים לחוויה של ראיית מנהרה בשל העיצוב של הרכיבים האופטיים.
צבא בייאנג
ראשית הצבא (עד 1900)
צבא בייאנג נוצר מתוך צבא Huai, שפעל לראשונה במהלך מרד טייפינג. בניגוד לצבא המסורתי, צבא הוי היה בעיקר מיליציה המבוססת על נאמנויות אישיות ולא מוסדיות. צבא הוי היה מצויד תחילה בתערובת של כלי נשק מסורתיים ומודרניים. הקים את הצבא, לי הונג-ג'אנג, שהשתמש בהכנסות המכס והמיסוי של חמישה מחוזות שבשליטתו בשנות ה-80 וה-90 כדי לחדש את הצבא ולבנות צי מודרני (הצי של בייאנג). בניית הצי והצבא היו בערך באותו זמן, והשם ״צבא בייאנג״ התייחס לכוחות צבאיים שבשליטתו. המונח "Beiyang", שמשמעותו המילולית היא "צפון האוקיינוס", התייחס למקור ההכנסות מהמכס שנגבה בצפון סין. עם זאת, המימון היה בדרך כלל לא סדיר וההכשרה לא הייתה שיטתית. הצבא הוקם נגד תוקפנות יפן, כדברי היועץ הצבאי הבריטי קפטן ויליאם מ. לאנג. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 צבא בייאנג היה הצבא האזורי הטוב ביותר בסין. מלחמת סין–יפן הראשונה (1894–1895) התנהלה כמעט כולה על ידי צבא בייאנג, ללא תמיכה של כוחות ממחוזות אחרים. בזמן המלחמה, הצי של בייאנג, שכלל שתי ספינות קרב הופתע ממכונות היריה של הצי היפני. כמו כן, חילות הרגליים של צבא יפן, נוהל על ידי האקדמיה הצבאית, שהכשירה קצינים מקצועיים, מה שהביא לניצחון על צבא בייאנג.
עליית יואן שה-קאי (1901–1908)
לי הונג-ג'אנג נפטר בשנת 1901 והוחלף על ידי יואן שה-קאי, שקיבל על עצמו את מינויו של לי להיות המושל של אזור ז'ילי - האזור שסביב בייג'ינג. ב־1895 קיבל יואן את הפיקוד על הצבא החדש. מאוחר יותר הפכו רבים מקציניו לדמויות מובילות בתקופת המצביאים. הם כללו את ג'אנג שון (שניסה לשקם את שושלת צ'ינג ב-1917), שו שיצ'אנג (נשיא הרפובליקה של סין 1918–1922), קאו קון (נשיא 1922–1924 ומנהיג הזירה הצבאית של ז'ילי), דואן צ'ירוי (ראש הממשלה במהלך רוב 1916–1920) ואחרים. אחרי 1901, יואן שה-קאי פיקח על המוסדות הצבאיים של הקיסר, בעיקר על צבא בייאנג. הוא ייסד את האקדמיה הצבאית של באודינג, שאיפשרה לו להרחיב את צבאו, יחד עם כמה בתי ספר צבאיים אחרים. הכוח הצבאי גדל ל 20,000 חיילים בשנת 1902. כשהוקמה הוועדה לארגון מחדש של הצבא בדצמבר 1903, צבא בייאנג הפך למודל שעל פיו היו צריכים להתארגן הכוחות הצבאיים של מחוזות האחרים. בקיץ 1904 היו שלוש אוגדות מלאות ובשנת 1905 הגדיל יואן את צבא בייאנג לשש אוגדות של יותר מ־10,000 איש בכל אחת מהן. חטיבה שביעית הוקמה בשנת 1907. אף על פי שכמה יחידות היו ממוקמות בשלושת המחוזות הצפון-מזרחיים במנצ'וריה, הבסיס העיקרי של צבא בייאנג היה בבודינג, ליד טיאנג'ין. לדעתם של משקיפים זרים היה צבא בייאנג הכוח הצבאי הגדול ביותר, המאובזר והמקצועי הטוב ביותר בסין באותה עת שלא היה כוח צבאי מערבי ו / או קולוניאלי.
בשליטת צ'ינג (1909–1910)
קיסר סין הוותיק, מת ב-15 בנובמבר 1908 ובמקומו התמנה פוי שהיה בן שלוש שנים לקיסר החדש. יורש העצר ואביו של פוי, הנסיך צ'ון, פיטר את יואן שה-קאי, אבל יואן שמר על הקשרים האישיים שלו בצבא בייאנג. בזמן מהפכת 1911, הפיקוד על הצבא בייאנג היה כביכול בידי שר ממשלת צ׳ינג, אבל בפועל יואן שה קאי עדיין היה מסוגל לתמרן את המהלכים בגלל נאמנות אישית של הקצינים אליו. ארבע חטיבות היו ממוקמות בז'ילי, החטיבה השלישית נמצאה בצפון מזרח סין והדיוויזיה החמישית בשאנדונג. כמעט כל הקצינים היו סינים אתניים, שרבים מהם הוחזרו מיפן. החימוש לא היה סטנדרטי, אבל היה טוב יותר מבחינה זו מאשר קודם או מאוחר יותר. רוב החי"ר היו חמושים עם רובים תקניים יפניים או גרמניים.
מהפכת 1911
אירועי המהפכה הצביעו על כך שצבא בייאנג, שהווה את ליבו של הצבא החדש עם 36 הדיוויזיות, היה בהחלט הכוח הצבאי הדומיננטי בתוך סין. השליטה על הנאמנויות המפוצלות, הייתה המפתח לכוח הפוליטי בסין שלאחר 1911. ההתקוממות שהובילה למעשה את מהפכת 1911 התקיימה בווצ'אנג ב-10 באוקטובר. ארבעה ימים לאחר מכן ארגנה הקיסרות של צ'ינג את הצבאות החדשים בצפון, ובמיוחד את צבא בייאנג, לשלושה כוחות: הראשון, שיישלח להילחם בווצ'אנג בפיקודו של שר הצבא יינצ'אנג,. הכוח השני, אשר יפעל ככוח מילואים ויישלח לחזית לפי הצורך, בפיקודו של פנג גוזאנג. השלישי, יגן על הבירה, תחת פיקודו של זאיטאו. הצבאות הראשון והשני כללו כ-25,000 איש כל אחד, או שתי חטיבות. הראשון כלל אלמנטים מן המחלקות השנייה, הרביעית והשישית של צבא בייאנג, שהיו כוחות של ממשלת צ'ינג, שהוכשרו על ידי יואן שה-קאי.
ב־12 באוקטובר נצטווה יינצ'אנג לקחת שתי חטיבות של צבא בייאנג (הארמייה הראשונה) לאורך קו הרכבת בייג'ינג-הנקו כדי לדכא את ההתקוממות בווצ'אנג. הוא תקף את הצבא המהפכני בפיקודו של הואנג שינג ב-27 באוקטובר. בכוח הארטילריה שלהם ותותחי הצי הקיסרי, תקף חיל הרגלים של בייאנג את המורדים. נגד כוח מהפכני לא מצויד וללא מקלעים. הטקטיקות האלה עבדו בצורה מושלמת.
באותו יום נצטווה יואן שה-קאי לפקד על הכוחות בווצ'אנג. הוא סירב, במקום זאת הביא למינויים של שניים מנאמניו הקרובים ביותר, פנג גוזאנג ודואן צ'ירוי. הלחימה נמשכה בהובי עוד חודש. בזמן הזה יואן ניהל משא ומתן עם נציגי הקיסר ועם המהפכנים, כאשר צבא בייאנג משמש במו״מ כנשק עוצמתי בידיו. התוצאה הסופית הייתה שיואן נבחר לנשיא זמני של הרפובליקה של סין.
צבא בייאנג בשלטון (1911–1915)
בתקופה 15–1911, יואן שה קאי נשאר האדם היחיד שיכול להחזיק את צבא בייאנג מאוחד. הוא וחסידיו התנגדו בתוקף לכל ניסיון של הקואומינטאנג להכניס זרים אל שרשרת הפיקוד שלהם. הם ניהלו מו״מ על הלוואה של 25 מיליון ליש"ט מקונסורציום בנקאי, כדי לתמוך בצבא בייאנג, למרות התנגדות קואומינטאנג. בשנת 1913 מינה יואן שה-קאי ארבעה מסגניו הנאמנים כמושלים צבאיים במחוזות הדרומיים: דואן צ'ירואי באנהוי, פנג גוז'אנג בג'יאנגסו, לי שון בג'יאנגשי וטאנג שיאנגמינג בהונאן. החבורה הצבאית המאוחדת של בייאנג הגיעה עתה למקסימום השליטה הטריטוריאלית שלה. היא הפעילה שליטה איתנה על צפון סין ועל מחוזות היאנגצה. במהלך 1914 יואן תכנן שינויים בחוקה כדי להעניק לעצמו סמכויות לצאת למלחמה, כמו כן להפעיל כוחות חירום משמעותיים.
בדצמבר 1915 הכריז יואן שה-קאי על עצמו קיסר. למהלך זה התנגדו כמעט כל הגנרלים והקצינים של הצבא בייאנג מהמפקדים הראשיים ומטה. יותר מכך, מחוזות מרוחקים רבים כמו יונאן התנגדו לו בגלוי. יואן נאלץ לסגת מרעיונותיו הקיסריים. גם הגנרלים ידידיו דואן ופנג סירבו לתמוך בו בשלטון. בסופו של דבר, הגנרל היחיד שנשאר נאמן היה ג'אנג שון הבלתי נסבל. יואן מת כעבור זמן קצר. לאחר מותו התפצל צבא בייאנג לקליקות בראשותם של מפקדיו הבכירים דון צ'ירוי יצר את קליקת אנווי, ואת קליקת ז'ילי, ייסד פנג גוואזנג. לאחר מותו של פנג, לקחו את הפיקוד קאו קון וו פאיפו. פירוק האחדות וכוחו של צבא בייאנג, שיחק לידיהם של שליטים צבאיים אזוריים כגון כוחותיו של יאן שיאן בשאנשי וז׳ונג זולין בקליקה של פניטאן.
פיזור צבא בייאנג (1916–1919)
לחץ ממפקדי בייאנג מנע מכל דמות פוליטית של השמאל להשתלט על ממשלת הרפובליקה של סין. במשך כמעט עשור לאחר מותו של יואן, סדר היום של המצביאים המובילים של בייאנג היה לאחד את סין על ידי איחוד מחדש של צבא בייאנג ולאחר מכן כיבוש הצבאות המחוזיים.
מאמצע שנת 1916 הצליח ג׳אנג שון, גנרל שמרני, לשמור על אחדות הצבא באמצעות מגעים ומשא ומתן. כפי שעשה יואן שה-קאי, הגנרלים בבייאנג השתמשו בכוחם הצבאי כדי ללחוץ על הפרלמנט לבצע חקיקה כרצונם. בעקבות מחלוקת עם הנשיא לי יואן-הונג על הלוואה מיפן בתחילת 1917, דואן צ׳ירוי הכריז על עצמאות מהממשלה יחד עם רוב הגנרלים האחרים מצבא בייאנג. ג'אנג שון היה בעת ההיא עם צבאו בבייג'ינג וב־1 ביולי זעזע את העולם הפוליטי הסיני בהכרזה על שיקום שושלת צ'ינג. כל הגנרלים האחרים גינו את ההכרזה והנושא התמסמס. חיסולו של ג'אנג שון לאחר זמן קצר הרס את מאזן הכוחות בין הפלגים היריבים של פנג ודואן ופתח עשור של מלחמת המצביאים.
פנג גוזאנג עבר לבייג'ינג כדי לטעון לנשיאות לאחר שהבטיח את מינויו כמפקד צבאי בג'יאנגשי, בחוביי ובג'יאנגסו. שלושת המחוזות האלה הפכו לבסיסי הכוח של הקליקה הצבאית של ז׳ילי. דואן צ'ירוי חזר לתפקידו כראש ממשלה. אנשיו שלטו באזור בייג'ינג. באמצעות מימון יפני לבניית כוחותיו, דואן המשיך להיאבק עם פנג גואזנג. פנג סולק בסופו של דבר מהחיים הפוליטיים ב-1918, כאשר שו שיצ'אנג, המדינאי הוותיק של בייאנג, הפך לנשיא. סגנו קאו קון החליף אותו כמנהיג קליקת ז'ילי. בסוף מלחמת העולם הראשונה, דואן שלט על הייצוג הסיני באמנת ורסאי והשתמש בוועידת השלום בשאנגחאי ב-1919 כדי להפעיל לחץ על המיליטריסטים שאינם מצבא בייאנג שתמכו בממשלת סאן יאט-סן בגואנגג'ואו. דואן המשיך לקבל מימון יפני לצבא שלו, ובתמורה הוא היה מוכן להעניק ליפן את הזכויות המשפטיות הגרמניות בשאנדונג (ראה תנועת 4 במאי).
מלחמה (1919–1925)
לפני מאי-יוני 1919, צירוף כלשהו של לחימה ומשא ומתן בין ראשי בייאנג העיקריים היה צפוי להוביל לאיחוד צבאי, אשר בתורו יאפשר להחזיר את התהליכים הפוליטיים החוקתיים שיואן שה-קאי שיבש. ב־1919 התבססו שלוש הקליקות הצבאיות הגדולות של הצבא, שניים מהם - אנהווי וז'ילי - ישירות מצבא בייאנג, והשלישי, פנגטיאן בראשות ג'אנג דזוו-לין, ממזוג של יחידות מצבא בייאנג וכוחות מקומיים. הם היו מוכנים לקבל כסף ונשק מכל מקור כדי לשרוד, והפלגים החלשים יותר התמזגו עם החזקים.
ההיסטוריה של מלחמות המצביאים הגדולות עד 1925 מסבירה את כישלונם של כל המפקדים הצבאיים בסין לאחד את הכוח הפוליטי והצבאי. מרבית דרום סין נותרה מחוץ לשליטת בייאנג והפכה לחממה של תנועות הקואומינטנג והתנועה הקומוניסטית הסינית.
המשלחת הצפונית
הקואומינטאנג הקים את הצבא המהפכני הלאומי בעזרת ברית-המועצות והמפלגה הקומוניסטית הסינית. צ'יאנג קאי-שק, יצא למבצע הצבאי הגדול שנקרא "המשלחת הצפונית" ב-1926 בניסיון להביא את השליטים הצבאיים תחת שליטתו. כמה מאנשי המלחמה של צבא בייאנג הובסו על ידי כוחותיו של צ'יאנג, והצבא המהפכני הלאומי הפך בהדרגה לדומיננטי בסין. תקופת השליטים המצביאים הסתיימה באופן רשמי ב־1928, כאשר רוב השליטים הלוחמים הובסו או יצרו ברית עם הקואומינטאנג, אם כי לעיתים קרובות הייתה זה רק ברית לכאורה. מלחמת האזרחים הסינית, שנוצרה כתוצאה מהקרע בין צ'יאנג לקומוניסטים, כבר הייתה בעיצומה. בשנת 1930 החלה "מלחמת המישורים המרכזיים" לאחר שכמה משליטי המלחמה שהתחברו עם הקואומינטאנג התאכזבו וניסו להפיל את צ'יאנג. הם לא היו הצליחו לבצע זאת. חוסר שיתוף פעולה ביניהם, ויריבות בין השליטים, המשיכו להטריד את סין במשך רוב השנים שלאחר מכן, ובסופו של דבר הביאו להתמוטטות משטרו של צ'יאנג במלחמת האזרחים הסינית ב-1949.
Beg, Steal or Borrow
Beg, Steal or Borrow (בעברית: אתחנן, אגנוב או אשאיל) היה השיר שייצג את הממלכה המאוחדת בתחרות האירוויזיון של שנת 1972 שביצעה הלהקה האנגלית המשחרים החדשים.
את השיר כתבו והלחינו טוני קול, סטיב וולף וגריים הול. בערב התחרות דייוויד מקיי ניצח על התזמורת.
נושא השיר הוא אהבה למאהב קודם. זוג האוהבים היו צריכים להיות יחד, ואחד מהם "יתחנן, יגנוב או ישאיל" כדי להחזיר את אהבתו של השני.
בתחרות שובץ השיר במקום החמישי, אחרי השיר "Amanece" של חיימה מוריי מספרד ולפני השיר "Småting" בביצוע גרטה קאופלנד ובני בורג מנורווגיה. השיר קיבל 114 נקודות והגיע למקום השני מתוך 18, עם 14 נקודות פחות מהשיר הזוכה, Après toi.
הוועד לסיוע לשעת חירום
הוועד לסיוע לשעת חירום (באנגלית: Emergency Rescue Committee ראשי תיבות: ERC) היה ארגון סיוע לפליטים שנרדפו וברחו מהמשטר הנאצי בצרפת הכבושה בין השנים 1940–1942. הצלתם של אינטלקטואלים ואמנים אירופיים רבים אורגנה על ידי העיתונאי האמריקאי וריאן פריי. לאחר מעצרו וגירושו של פריי ממרסיי, הארגון היה מעורב בהקמת ועדת ההצלה הבינלאומית.
הקמה, פעילות
הארגון נוסד בניו יורק ביוני 1940 על ידי המהגרים האוסטרים קארל פרנק (מאוחר יותר שינה את שמו לפול האגן) וג'וזף באטינגר בתמיכת תומאס ואריקה מאן. הסיבה לכך הייתה התבוסה הצבאית הקודמת של צרפת לוורמאכט. בהפסקת שביתת הנשק שנכפתה ב-22 ביוני 1940 נאלצה צרפת להסגיר כל אדם שהתבקש על ידי השלטונות הגרמניים. הדבר העמיד את המהגרים הפוליטיים ויהודים מגרמניה ומאוסטריה במיוחד בסיכון להיקלע לציפורני הגסטפו והאס אס.
מאז היווסדו ועד לכיבושה המוחלט של צרפת על ידי גרמניה הנאצית בסוף 1942, הארגון סייע למתנגדים האינטלקטואלים לנאציזם לברוח לארצות הברית. רוב המהגרים נכלאו והצטופפו יחדיו במחנות מאובזרים כשהמלחמה החלה, וחששו ממעבר למחנות ריכוז, מעינויים וממוות.
העיתונאי וריאן פריי נשלח למרסיי על ידי ועד הסיוע וההצלה, שם גייס צוות הכולל את מרים דבנפורט, מרי ג'יין גולד וכמה מאלה המאוימים ברדיפה בעצמם, כמו הסופר הנס זאהל והכלכלן אלברט הירשמן. עבודתם נעה בין מתן תמיכה חומרית לארגון בריחה, באמצעים חוקיים ובלתי חוקיים. היה צריך להשיג ניירות וויזה, לקנות מקומות עגינה ולארגן מסלולים סודיים מעבר לגבול הספרדי.
אישים רבים חבים את חייהם לארגון ולפריי: בסך הכל ניצלו יותר מ-2,000 איש. ולטר בנימין, שהוברח על ידי פריי והוועד לסיוע לשעת חירום, שם קץ לחייו בספרד מחשש שיישלח חזרה לצרפת.
מסעה של "קפטן פול למרל"
ב-19 במרץ 1941 הפליגה הספינה Capitaine Paul Lemerle, שנשכרה על ידי הארגון, ממרסיי למרטיניק. הייתה זו ספינת משא שייעודה הוסב להבאת הפליטים האירופים למקום מבטחים. על הסיפון הייתה בעיקר קבוצה של מהגרים שקיבלו אשרות ביקור אמריקאיות חתומות על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין ד' רוזוולט. אחת הנוסעות הבולטות הייתה אנה זגרס, שעבדה על טיוטות הרומן טרנזיט במהלך המעבר למקום מבטחים.
אומרים שקברניט הספינה הזהיר את הנוסעים ש"מרטיניק היא חרפתה של צרפת", ולכן הפליטים נכלאו במחנה פואנט רוז מיד עם הגעתם, ורק בעלי דרכונים צרפתיים הורשו לחצות את מפרץ פור-דה-פראנס לכמה שעות. חלק מהנוסעים יכלו אז להמשיך בנסיעה מפור-דה-פראנס. משם המשיכו על סיפון האונייה Duc D'Aumale לארצות הברית, והגיעו ב-21 במאי 1941 לניו יורק.
Higher Love
Higher Love (בעברית: אהבה גבוהה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האנגלי סטיב וינווד. השיר יצא לאור ב-20 ביוני 1986, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל מתוך האלבום, Back in the High Life.
וידאו קליפ
ב-12 בספטמבר 2012, העלה וינווד לערוץ היוטיוב שלו את הווידאו קליפ המלא של השיר כאשר במקור הקליפ צולם בשנת 1986, אשר זכה למעלה מ-13 מיליון צפיות.
רשימת השמעה
סינגל אירופאי / אמריקאי (תקליטור)
סינגל אירופאי (תקליטור)
סינגל אמריקאי (תקליטור)
גרסת קייגו וויטני יוסטון
Higher Love (בעברית: אהבה גבוהה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ויטני יוסטון, והופק על ידי התקליטן הנורווגי קייגו. השיר יצא לאור ב-28 ביוני 2019, על ידי חברות התקליטים תקליטי RCA וסוני מיוזיק, כסינגל מתוך האלבום, Golden Hour.
השיר הגיע אל המקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, והראשון במצעד השירים שבסקוטלנד.
רקע וכתיבה
השיר הוא מעין חידוש לשיר "Higher Love" של סטיב וינווד, אך ההפקה שונה באופן מוחלט מן המקור. את קולה של ויטני יוסטון, הקליטו כבר בדצמבר 1989. בדצמבר 2018, השתמש קייגו בהקלטה, תוך שערך והפיק אותה מחדש. לבסוף, יצא השיר תחת שמה של יוסטון ושמו של קייגו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. בסך הכל, צבר השיר ברשת הזרמת המדיה הזו למעלה מ-700 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה קייגו לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי שלו, אשר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-25 מיליון צפיות. ב-26 באוגוסט 2019, פורסם הקליפ הרשמי של השיר, אשר כולל בתוכו קטעים קצרים מתוך קליפ שירה של יוסטון, "".
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-65 מיליון צפיות. בנוסף לכך, בוים הקליפ על ידי האנה לוקס דייוויס.
פרויקט הייל מרי
פרויקט הייל מרי (באנגלית: Project Hail Mary) הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי אנדי ויר (לעיתים מתורגם כאנדי וייר), שיצא לאור באנגלית בשנת 2021 ויצא בעברית בנובמבר 2021.
תקציר
דוקטור ריילנד גרייס הוא מורה למדעים בחטיבת ביניים בארצות הברית, לאחר שנטש את הקריירה הקודמת שלו כביולוג מולקולרי. הוא מגויס על ידי אווה סטראט, ראש כוח משימה של האו"ם, כדי למצוא את הסיבה לכך שכוחה של השמש נעלם, מה שעלול לשים קץ לאנושות.
עלילה
חללית החולפת לצד נוגה מגלה חיידקים חד-תאיים המתרבים ללא שליטה סביב השמש, וסופחים ממנה כמויות עצומות של אנרגיה סולרית, אשר עלולות להשיב את עידן הקרח בתוך 30 שנים. גרייס מכנה את החיידק "אסטרופג" (ביוונית: "אוכל כוכבים"). גרייס מגלה במהרה שהם משתמשים בפחמן דו-חמצני כדי להתרבות, ופולטים כמויות יוצאות דופן של אנרגיית אור כדי לנדוד בין נוגה לשמש. מדענים אחרים חושבים במהירות להשתמש ביצורים כמקור דלק בעל תפוקה גבוהה.
תהליך הכתיבה
בראיון לעיתון הניו יורק טיימס אמר ויר כי לאחר שכתב את הספר "לבד על מאדים" הוא החל לכתוב אופרת חלל בשם "ז'ק", שעסקה בחומר המסוגל לספוג קרינה אלקטרומגנטית ולהשתמש בו עבור מסע בין-כוכבי. לאחר שכתב 75,000 מילים הוא נטש את הספר ועבר לכתוב את "ארטמיס", אך כמה מהאלמנטים בו יובאו מאוחר יותר לספר "פרויקט הייל מרי".
ביקורות
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות,  וכיכב ברשימות רבי-מכר שונות,   ביניהן גם ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
פרסים
הספר זכה בפרס הדרקון לספר המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנת 2021.
עיבודים נוספים
בתחילת 2020 מכר ויר את זכויות העיבוד הקולנועי של הספר למטרו גולדווין מאייר תמורת 3 מיליון דולר. במאי הסרט יהיו פיל לורד וכריסטופר מילר ואת תפקידו של דוקטור ריילנד גרייס יגלם ראיין גוסלינג.
קראוות בני חסאן
קראוות בַּנִי חסַּאן (בערבית: قراوة بني حسّان) הוא כפר פלסטיני במחוז סלפית, כשלושים קילומטר דרום-מערבית משכם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה גרו בו כ-4,612 תושבים בשנת 2016. שטח הכפר הוא כ-9,684 דונם, מתוכם כ-507 שטח בנוי.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר מיושב ברציפות החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. ממזרח ומדרום לגרעין העתיק של הכפר נמצאים מספר מערות ואתרי קבורה שהיוו את הנקרופוליס של היישוב בעת העתיקה. ביניהם:
על גבעה שמצפון לכפר, יש אתר ארכאולוגי גדול בשם "ח'רבת פרדוס" (בערבית: خربة فردوس), שהיה מיושב בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית–ביזנטית, השם הורדוס בערבית הוא פרדוס. אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל מצאו בתוך הכפר מבנה מרשים שנקרא קלעת פרדוס, "על שמו של מלך שקברו נמצא בדרום הכפר". ואשר לקבר, הם מציינים שהאתר הנקרא "קבר אל-מלכ פרדוס", גל אבנים ארוך הקרוב לדיר א-דרב המופיע במפות של המרכז למיפוי ישראל בשם "קבר אל מלכּ בּירזֶון". האתר נפגע במסגרת בנייה פלסטינית.
בתקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 18 בתים בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, והעריך שגרו בו כ-300 תושבים, וכתב:
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בקראוות בני חסאן אוכלוסייה של 313 מוסלמים. המספר גדל במפקד 1931 ל-352 נפש, שהתגוררו ב-89 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 450 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 9,685 דונם, שמתוכם הוקצו 105 למטעים וחקלאות שלחין, 2,820 לגידולי דגנים, ואילו 30 דונם סווגו כשטח בנוי.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של קראוות בני חסאן הייתה 667 נפש.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, קראוות בני חסאן עברה לשליטה ישראלית.
על פי הסכמי אוסלו הכפר מוגדר כשטח B. למורדות הכפר שוכן ערוץ אלמגור (בערבית "אל-מאג'ור") של נחל קנה. מצדו השני של הערוץ נמצא היישוב חוות יאיר.
ב-30 באפריל 2022 נתפסו בכפר שני מחבלים שביצעו פיגוע ירי בכניסה לאריאל בו רצחו אדם אחד.
ב-11 בפברואר 2023 הגיעו מתנחלים יהודים לכפר, התעמתו עם התושבים וירו למוות באחד מתושבי הכפר. ב-10 במרץ 2023 סוכל ניסיון פיגוע של תושב הכפר במאחז הסמוך "דורות".
חינוך
בקראוות בני חסאן ארבעה בתי ספר. בית ספר יסודי לבנים, בית ספר יסודי לבנות, בית ספר תיכון לבנות ובית ספר תיכון מעורב.
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה מוענק מדי שנה, החל משנת 1901, לאנשים אשר תרמו תרומה ייחודית או ביצעו מחקר יוצא דופן בתחום הפיזיולוגיה או הרפואה. הפרס מוענק על ידי מכון קרולינסקה השוודי.
בין השנים 1901–2020 הוענקו 111 פרסי נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. הפרס הוענק ל-222 זוכים מתוכם 12 נשים ו-57 יהודים. סכום הפרס לשנת 2020 נקבע על 10 מיליון קרונות שוודיות לפרס נובל מלא. ברברה מקלינטוק היא האישה היחידה שקיבלה פרס נובל מלא לשנת 1983 שלא חולק. חתן הפרס הצעיר ביותר - פרדריק בנטינג, היה בן 32 כשזכה בפרס הרפואה לשנת 1923 על גילוי האינסולין. חתן הפרס המבוגר ביותר - פייטון רוס, היה בן 87 כאשר הוענק לו פרס הרפואה לשנת 1966 על גילוי נגיפים הגורמים לגידולים.
לייזר דיודה
לייזר דיודה (הקרוי גם לייזר מוליך-למחצה או לייזר הזרקה, באנגלית: laser diode) הוא רכיב הפולט קרן לייזר על ידי שימוש בתכונות החשמליות והאופטיות של הדיודה.
דיודה
דיודה עשויה ממוליך למחצה המחולק לשני אזורים המזוהמים על ידי אטומים של יסודות אחרים כך שחלק אחד מזוהם באטומים להם יש אלקטרון עודף בשכבת ההולכה (השכבה החיצונית) אשר יכול לנוע בחופשיות בין אטומים (אלקטרונים חופשיים) - חלק ה-n-type; וחלק שני מכיל אטומים להם אלקטרון חסר בשכבה החיצונית היוצר חור - חלק ה-p-type. חיבור של שני האזורים האלה גורם לאלקטרונים החופשיים מהחלק הראשון לעבור לחלק השני כתוצאה מדיפוזיה ולהיכנס לחורים בתהליך הנקרא רקומבינציה (התמזגות). מעבר האלקטרונים יוצר אזור שלילי בצד הp-type וחיובי בצד הn-type וביחד הם יוצרים את אזור המחסור. הפרש הפוטנציאלים באזור המחסור יוצר שדה חשמלי הגורם לתנועה של אלקטרונים (סחיפה) בכיוון ההפוך לכיוון הדיפוזיה (מ-p ל-n) עד שמגיעים למצב של שיווי משקל בין הדיפוזיה לסחיפה, ומתקבל צומת שהוא מחסום מתח המונע ממטענים לעבור. מקור מתח חיצוני המחובר כך שהוא יוצר מתח בין שני האזורים של הדיודה הגדול ממחסום המתח (ממתח קדמי) משחרר את המחסום ומאפשר מעבר של מטענים דרך הצומת וגורם לזרם. במעבר של אלקטרונים דרך הדיודה ממשיכה להתרחש רקומבינציה בין חורים לאלקטרונים אשר גורם לפליטה של אנרגיה.
תנאים ליצירת לייזר (לזירה)
לייזר דיודה בנוי ממוליך למחצה ויסודות מזהמים מיוחדים כך שבעת רקומבינציה האנרגיה המשתחררת תהייה בצורת אור (פוטון) ולא בצורת חום. אנרגיה זו תלויה בהרכב הכימי של הדיודה ושווה לפער האנרגיה בין הרמה המוליכה (מעוררת), בה נמצא האלקטרון, לרמה הלא מוליכה בה נמצא החור (רמת הערכיות). הרקומבינציה מתרחשת בצורה ספונטנית וגורמת לפליטה ספונטנית של אור ובכך מתקבלת דיודה פולטת אור (LED). פוטונים שנפלטו בצורה ספונטנית המכילים אנרגיה השווה להפרש רמות האנרגיה של האלקטרונים יכולים לפגוע באלקטרון הנמצא ברמה המעוררת ולגרום לו "ליפול" לרמת הערכיות ולפלוט עוד פוטון בנפילה. תהליך זה נקרא פליטה מאולצת. על מנת שתהייה פליטה מאולצת שתגרום ללזירה הזרם העובר דרך הדיודה צריך לעבור זרם סף מסוים שיגרום לכניסה מרובה של אלקטרונים לדיודה אשר תביא להיפוך אוכלוסין, תנאי הכרחי ללזירה אשר בו ישנם יותר אטומים במצב מעורר מאשר במצב יציב. במצב של היפוך אוכלוסין ההסתברות שפוטון יפגע באלקטרון מעורר גבוהה מאוד וכך נוצרת תגובת שרשרת שגורמת לעוד ועוד פוטונים המכילים את אותה אנרגיה ובעלי אותן תכונות להשתחרר בעוד אספקת הזרם החיצונית דואגת להחזיר את האלקטרונים למצב מעורר. כך מקבלים לייזר -מקור אור האחיד בתכונותיו האופטיות.
האזור בדיודה בו מתבצעת הפליטה המאולצת והעירור מחדש של האלקטרונים נקרא התווך הפעיל. כדי ליצור הגבר לתופעה ניתן לבנות את הדיודה כך שמצדדיו של התווך הפעיל יתווסף עוד סוג של זיהום למוליך למחצה אשר יגרום לשינוי במקדם השבירה שלו כך שיהיה נמוך יותר מהתווך ובכך תיווצר כליאה של האור כתוצאה מהחזרה פנימית מלאה הנובעת מחוק סנל (Snell's law). בנוסף ניתן להוסיף מראה המחזירה 100% מהאור בקצה הדיודה ממנו לא נרצה שיצא אור כדי להגביר את אפקט השרשרת. ההגברה המתקבלת בלייזר הדיודה מאוד גבוהה ולכן מספיק תווך פעיל קצר מאוד לקבלת לזירה.
קנת באוארסוקס
קנת באוארסוקס (בשם מלא באנגלית: Kenneth Dwane "Sox" Bowersox; נולד ב-14 בנובמבר 1956, פורטסמות') הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ביוגרפיה
קנת באוארסוקס נולד בפורטסמות' וגדל בקליפורניה. לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1978 עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה. לאחר סיום הלימודים קנת באוארסוקס סיים קורס טיס. בשנת 1979 הוא סיים לימודי תואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה. באוארסוקס קיבל הסמכה של טייס ניסוי והיה טייס ניסוי של מטוסים "ווט A-7 קורסייר II" ו-"מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט".
שירות בתחום החלל
בשנת 1987 באוארסוקס התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-50 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (ריצ'רד ריצ'רדס) היה מפקד צוות. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה מחקר בתחום חוסר כבידה. במשימת STS-61 באוקטובר 1993 הוא היה טייס מעבורת החלל אנדוור (ריצ'רד קובי היה מפקד צוות). צוות ביצע עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל. בשנת 1995 הוא טס כמפקד צוות על סיפון מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-73. במהלך הטיסה בוצעו מחקרים בתחום חוסר כבידה. במשימת STS-82 בתחילת 1997 הוא היה מפקד מעבורת החלל דיסקברי. צוות ביצע עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל.
משלחת קבועה מס' 6 לתחנת החלל הבין-לאומית
בשנת 2002 בטיסת STS-113 (ג'ים ות'רבי היה מפקד טיסה) באוארסוקס הגיע לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד משלחת קבועה מס' 6. המשלחת כללה גם ניקולאי בודארין מרוסיה ודונלד פטיט מארצות הברית. הצוות היה מתוכנן לפעול בתחנת החלל במשך 4 חודשים. ב-2 בדצמבר 2002 משלחת מס' 5 בפיקוד של ולרי קורזון עזבה את תחנת החלל ומשלחת מס' 6 החלה לפעול לפי תוכנית.
ב-15 בינואר 2003 באוראסוקס ופטיט ביצעו פעילות חוץ רכבית. המטרה הייתה להכין לשימוש חלק חדש של תחנת החלל - P1. הפעילות הסתיימה לאחר כ-7 שעות.
ב-1 בפברואר 2003 התרחש אסון קולומביה. כתוצאה מכך הופסקו טיסות של מעבורות חלל וסוכם על הארכת שהות המשלחת בתחנות החלל עד ל-מאי 2003.
ב-4 בפברואר לתחנת החלל הגיע חללית מסע פרוגרס M-47 עם ציוד ומצרכים לצוות התחנה.
ב-8 באפריל 2003 באוראסוקס ופטיט ביצעו פעילות חוץ רכבית נוספת. המטרה הייתה להמשיך הכנות להפעלת חלק P1 ולשנות חיבורים של כבלי פיקוד לחלקים S0 ו-P1. הפעילות הסתיימה לאחר כ-7 שעות.
ב-28 באפריל לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-2 עם משלחת מס' 7 בפיקוד יורי מלנצ'נקו. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל צוות חדש, חברי משלחת קבועה מס' 6 נכנסו לחללית סויוז TMA-2 וחזרו לכדור הארץ לאחר כ-160 ימי פעילות בחלל. בגלל בעיה טכנית הנחיתה בוצע כ-400 ק"מ מאתר המתוכנן.
לאחר פרישה מנאס"א
בשנת 2006 באוארסוקס פרש מנאס"א. הוא מונה לתפקיד ניהולי בSpaceX ופרש ממנה בשנת 2011.
בשנת 2019 הוא חזר לנאס"א ומונה לתפקיד ניהולי.
On the Run II Tour
On the Run II Tour הוא סיבוב ההופעות השני המשותף של ג'יי זי וביונסה על מנת לקדם את האלבומים שלהם Lemonade ,4:44 ואת אלבומם המשותף Everything Is Love. ההכרזה על סיבוב ההופעות נעשתה לראשונה ב-12 במרץ 2018 ולאחר מכן ב-6 ביוני אותה שנה התחיל סיבוב ההופעות בווילס והסתיים ב-4 באוקטובר אותה שנה בסיאטל. זהו סיבוב ההופעות הראשון שלהם מזה 4 שנים מאז סיבוב ההופעות הקודם On the Run Tour בקיץ 2014. ב-31 במאי 2018 נחשף שדי ג'יי חאלד והרכב האר אנד בי Chloe x Halle יהיו זמרי החימום בצפון אמריקה.
ב-16 ביוני במהלך הופעתם בלונדון הזוג הוציא את אלבומם המשותף "Everything Is Love", לשירות הסטרימינג שלהם טיידל. הם חשפו לראשונה את הקליפ לשיר Apeshit במהלך ההופעה ובסוף הקליפ כתבו "ALBUM OUT NOW". באותו יום הקליפ גם הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של ביונסה זאת לראשונה שהם מוצאים אלבום כצמד שנקרא The Carters.
הצלחה מסחרית
סיבוב ההופעות זכה להצלחה מסחרית אדירה כאשר גרף 253.5 מיליון דולר מ-48 הופעות בלבד (5.2 מיליון דולר פר הופעה בממוצע) ובכך הפך לסיבוב ההופעות השלישי המרוויח ביותר לשנת 2018. גם מכירות הכרטיסים היו חסרות תקדים אשר מכירות הכרטיסים לכל ההופעות הסתכמו בסכום של 2,177,049 כרטיסים (כ-45,355 כרטיסים פר הופעה בממוצע).
הכרטיסים להופעות נמכרו במהירות אדירה, הכרטיסים להופעות בהולנד אזלו תוך שעה אחת בלבד (97,869 כרטיסים) וכך גם בפריז (111,615 כרטיסים), לנדובר (81,964 כרטיסים), מזרח רד'רפורד (99,755 כרטיסים), שיקגו (86,602 כרטיסים), יוסטון (88,022 כרטיסים), אטלנטה (105,170 כרטיסים), פסדינה (106,550 כרטיסים) ובלונדון.
איב ארדן
איב ארדן (באנגלית: Eve Arden, נולדה בשם יוניס מרי קווידנס, באנגלית: Eunice Mary Quedens; 30 באפריל 1908 – 2 בנובמבר 1990) הייתה שחקנית קולנוע, רדיו, במה, וטלוויזיה וקומיקאית אמריקאית. היא הופיעה בתפקידים ראשיים ומשניים במשך כמעט שישה עשורים.
ארדן החלה את הקריירה שלה בברודוויי בראשית שנות ה-30. היא שיחקה בקומדיות רבות בין היתר עם האחים מרקס. היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט מילדרד פירס משנת 1945.
בהמשך הקריירה שלה שיחקה ארדן את המורה בסדרת הטלוויזיה "מיס ברוקס שלנו", תפקיד עליו זכתה בפרס אמי הראשון עבור השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה. היא שיחקה גם כמנהלת בית הספר בסרטים "גריז" ו"גריז 2".
ביוגרפיה
איב ארדן נולדה כיוניס מרי קווידנס ב־30 באפריל 1908, במיל וואלי, קליפורניה, לצ'ארלס פיטר קוודנס, בנם של צ'ארלס הנרי אוגוסטוס קוודנס ומטה דיארקס, ולוסיל פרנק, בתם של ברנרד פרנק ולואיזה מרטנס. לוסיל, אמה התגרשה מאביה בגלל התמכרותו להימורים.
אף שלא הייתה קתולית, יוניס הצעירה נשלחה לבית ספר במנזר דומיניקני בסן רפאל, קליפורניה. לאחר מכן למדה בתיכון במיל וואלי עד גיל 16. לאחר שעזבה את בית הספר, הצטרפה לחבורת 'תיאטרון סטוק' בניהולו של הנרי "טרי" דאפי.
קולנוע
את הופעת הבכורה שלה בקולנוע היא עשתה בשמה האמיתי בסרט שיר האהבה משנת 1929. הסרט היה אחת ההצלחות הראשונות של סרטי קולומביה. בשנת 1933 עברה להתגורר בניו יורק, שם קיבלה תפקידים משניים בהפקות בימתיות רבות בברודוויי. בשנת 1934 היא לוהקה למופע "שיגיונות זיגפלד" של זיגפלד פולי, התפקיד הראשון בו זכתה בשם הבמה איב ארדן. כשאמרו לה לאמץ שם במה לתוכנית אמצה לעצמה את שמה הפרטי איב משם הבושם "ערב (איב) בפריז" של חברת הקוסמטיקה "אליזבת ארדן" ואת שם משפחתה של הקוסמטיקאית אליזבת ארדן. בין השנים 1934 - 1941 הופיעה בהפקות נוספות בברודוויי ביניהן "המצעד" ו-"חם מאוד לחודש מאי".
תפקידי המסך הרבים הזכורים שלה כוללים תפקיד משנה כחברתה של ג'ואן קרופורד ב"מילדרד פירס" (1945), עליה קיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא שיחקה לצד דני קיי בסרט "הנער מברוקלין" משנת 1946. לצידה של דוריס דיי היא שיחקה בסרט תה לשניים" (1950) וכמזכירתו של ג'יימס סטיוארט בסרט המתח של אוטו פרמינגר אנטומיה של רצח משנת 1959. ארדן התוודעה לדור חדש של צופי קולנוע כשגילמה את מנהלת בית הספר גב' מקגי בסרט "גריז" (1978) וב"גריז 2" משנת 1982.
רדיו וטלוויזיה
בזכות היכולת של ארדן לבצע תסריטים שנונים היא הופיעה תמידית ברדיו, והייתה לשחקנית קבועה בתוכנית הרדיו, הקצרה של דני קיי בשנת 1946, בה הופיעו בין היתר המוזיקאים הארי ג'יימס וליונל סטנדר.
המופע של קיי נמשך עונה אחת, אך כישרונה הקומי של ארדן הוביל לתפקידה הידוע ביותר, זה של המורה לאנגלית בתיכון מדיסון, קוני ברוקס, ב"מיס ברוקס שלנו". ארדן גילמה את הדמות ברדיו בין 1948 ל-1957, בגרסת טלוויזיה של התוכנית בין השנים 1952–1956 ובסרט עלילתי משנת 1956.
גילומה של ארדן את העלמה ברוקס היה כה פופולרי עד כי היא הפכה לחברת כבוד באיגוד החינוך הלאומי, קיבלה פרס משנת 1952 מטעם אגודת מורים במכללת המורים בקונטיקט "על האנשה של המורה האמריקני", ואף קיבלה הצעות עבודה להוראה.
חיים אישיים
ארדן הייתה נשואה לנד ברגן בין השנים 1939 ל-1947. היא ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם דני קיי בשנות הארבעים (ככל הנראה החל מעבודתם המשותפת בברודוויי. היא הייתה נשואה לשחקן ברוקס ווסט. (1916–1984) משנת 1952 ועד מותו בשנת 1984 ממחלת לב, בגיל 67. לווסט ולה ארבעה ילדים; כולם למעט הצעיר אומצו.
מותה
ב־12 בנובמבר 1990 נפטרה ארדן מדום לב, בגיל 82, בביתה, על פי תעודת הפטירה שלה. גופתה נשרפה ואפרה קבור בבית העלמין ווסטווד וילג 'פארק, ווסטווד, לוס אנג'לס, קליפורניה.
עזרא ביק
הרב עזרא אהרן ביק (נולד ב-1950) הוא ר"מ בישיבת הר עציון, מייסד אתר תורת הר עציון (לשעבר בית המדרש הווירטואלי), סופר ועורך.
ביוגרפיה
הרב ביק נולד בארצות הברית לשיינה (סוניה) ולישעיהו (צ'ארלס) ביק, ממנהיגי תנועת המזרחי בארצות הברית, בנו של הרב חיים יחיאל מיכל ביק ונצר לשושלת הרבנית ביק-רפפורט. הוא גדל בשכונת פורסט הילס בקווינס.
הרב ביק למד והוסמך לרבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק וכן בישיבה יוניברסיטי שם למד בחברותא עם הרב מרדכי ויליג אצל הרב אהרן ליכטנשטיין. במקביל ללימודיו הרבניים הוא השלים תואר M.S בפילוסופיה יהודית בישיבה יוניברסיטי ותואר M.A בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה.
הרב ביק שימש כמרצה בבית הספר שטרן לנשים שבישיבה יוניברסיטי. בשנת ה'תשל"ז עלה עם משפחתו ארצה והחל לכהן כר"מ בישיבת הר עציון. בשנת ה'תשנ"ג הוא הקים את בית המדרש הווירטואלי של הישיבה - תורת הר עציון ע"ש ישראל קושיצקי. באתר למעלה מ-30,000 שיעורים, בעברית ובאנגלית. כיום, הרב ביק משמש כמנהל האתר וכר"מ של תוכנית הסטודנטים בישיבה. בנוסף, הוא משמש כיועץ ההלכתי של מיזם "דרכיה" שמטרתו חיבור בין נשים לעולם ההלכה.
בשנת 2010 יצא ספרו הראשון "י"ג מידות של רחמים" שעוסק במשמעותן ופירושן של י"ג מידות וזכה לפרסום רב. בשנת 2014 הוציא את הספר "תפילת שמונה עשרה ויסודות האמונה" שעוסק במקורה, פירושה ומשמעותה של תפילת שמונה עשרה. שני הספרים יצאו בהוצאת מגיד ותורגמו לאנגלית. כמו כן, ערך את הסדרה Torah MiEtzion -"תורת עציון" שמאגדת מאמרים שנכתבו בשיטת הפשטות המתחדשים על חמישה חומשי תורה בעברית (יחד עם יונתן פיינטוך) ובאנגלית (יחד עם הרב יעקב ביזלי). בנוסף, פרסם הרב ביק מאמרים במגוון כתבי עת, בעברית ובאנגלית.
הרב ביק נשוי לאיטה, מרצה בכירה למדעי המדינה באוניברסיטת אריאל לשעבר והם הורים לחמישה. הם מתגוררים באלון שבות.
אוונסוויל
אוונסוויל (באנגלית: Evansville) היא בירת מחוז ונדרבורג במדינת אינדיאנה בארצות הברית. העיר נמצאת על גדות נהר אוהיו בדרום-מערב אינדיאנה. באוונסוויל מתגוררים 117,429 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה באינדיאנה, אחרי אינדיאנפוליס ופורט ויין. במטרופולין של העיר מתגוררים 358,676 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
באזור ישבו אינדיאנים מאות שנים לפני בואם של האירופאים לאזור, וגם לאחר בואם של האחרונים במאה ה-17 הם עדיין שלטו בו. ב-1805 אנשי לנאפי ויתרו על השטח סופית והעבירו אותו לידי המושל הצבאי של טריטוריית אינדיאנה באותו זמן ויליאם הנרי הריסון.
ב-1812 יו מק'גרי הבן רכש שטח של 441 אקר באזור וקרא לו "מק'גרי'ס לנדינג" (McGary's Landing). כדי למשוך יותר אנשים להתיישב באזור ב-1814 הוא שינה את שם ההתיישבות לאוונסוויל כהוקרה לקולונל רוברט מורגן אוונס, שהיה גיבור מלחמה מקומי במלחמת 1812 ופעל לפיתוח ההתיישבות. ב-7 בינואר 1818 אוונסוויל הפכה לבירת מחוז ונדרבורג.
העיר החלה לצמוח בעשורים שלאחר מכן ובייחוד אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. אוונסוויל הפכה למרכז כלכלי ומסחרי אזורי והיא קלטה מהגרים רבים מאירופה, בעיקר מגרמניה. העיר המשיכה לצמוח גם בתחילת המאה ה-20 עד שהצמיחה נעצרה כמו ביתר ארצות הברית במהלך השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20.
במלחמת העולם השנייה אוונסוויל הפכה למרכז תעשייתי לייצור כלי נשק ובכך התגברה סופית על השפעות השפל הגדול. בשלב מסוים נפתח בעיר מפעל לייצור P-47 ת'נדרבולט בו יוצרו חלק ניכר מכלל המטוסים מדגם זה.
כלכלה
אוונסוויל היא המרכז הכלכלי של דרום-מערב אינדיאנה בפרט ושל אזור משולש הגבולות של אינדיאנה, קנטקי ואילינוי בכלל. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה ומסחר.
חינוך
בעיר נמצאים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אוונסוויל ואוניברסיטת דרום אינדיאנה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי אוונסוויל, המציע טיסות לשיקגו, אטלנטה, דאלאס, דטרויט ושארלוט.
בעיר עוברים כביש בין-מדינתי 69, המקשר בין המדינות מישיגן וטקסס, וכביש בין-מדינתי 64, המקשר בין המדינות וירג'יניה ומיזורי.
האב, הבן וראש העיר
הסינגלים שיצאו מתוך האלבום הם "הניחי את החרב" בהשתתפות הזמרת דנה ברגר ו"רוח וצלצולים" בהשתתפות הראפרית אקו.
איכון הד
איכון הד (בלעז: אקולוקציה), הנקרא גם ביו-סונאר, הוא סונאר ביולוגי, שבעלי חיים שונים משתמשים בו כדי להתמצא במרחב. בעלי החיים הללו משדרים קריאות (גלי קול) ומקשיבים להדים החוזרים מאובייקטים הנמצאים בסביבתם. הם משתמשים בהדים במטרה למקם ולזהות את האובייקטים, וכן לשם ניווט, חיפוש מזון וציד בסביבות שונות.
בין בעלי החיים המשתמשים באיכון הד נמצאים יונקים וציפורים, כשהבולטים מביניהם הם הלאורסיאתריה (קבוצת יונקי שלייה מפותחים), ובתוכם העטלפים.
מחקר מוקדם
המדען האיטלקי לאדזרו ספלנצאני מהמאה ה-18 הסיק באמצעות סדרה של ניסויים כי כשעטלפים עפים בלילה הם מסתמכים על חוש נוסף מלבד חוש הראייה, אך הוא לא גילה שהם משמיעים קולות כדי לעשות זאת. הוא הבחין כי עטלפים יכולים לנווט כשעיניהם מכוסות ובחושך מוחלט. סדרת הניסויים שביצע הובילה אותו למסקנה ב-1799 שאף על פי שעטלפים לא מרבים להשתמש בעיניים שלהם, כיסוי של אוזניהם או פגיעה בהן עלולים להיות קטלניים עבורם, שכן כתוצאה מכך הם נתקלים בכל חפץ שבדרכם ולא מסוגלים לתפוס טרף. מכך הסיק שהעטלפים מסתמכים על חוש השמיעה לצורכי ניווט, אך לא ידע להסביר כיצד. הממצאים שלו נגדו את ההגיון ואת ההנחה הרווחת שהעטלפים אילמים, ולא התקבלו באותה התקופה. ז'ורז' קיווייה,זואולוג צרפתי ואבי הפלאונטולוגיה המודרנית, התנגד נחרצות לרעיון וטען כי העטלפים משתמשים באיברים של מגע לצורך ניווט. השפעתו הרבה באותה התקופה הביאה לכך שלא קיימו יותר מחקרים בנושא למשך לפחות כ-100 שנה.
רעיון הסונאר הביולוגי עלה לראשונה ב-1912 על ידי סר היירם מקסים. הוא הציע, כי ייתכן והעטלפים משתמשים בתדירויות קול נמוכות הנוצרות מטפיחות הכנפיים שלהם כדי לחמוק ממכשולים. זאת, בדומה לסונארים המותקנים על גבי אוניות ומאפשרים להם להימנע מהיתקלות בקרחונים. בשנת 1920, שלל המילטון הטרידג', פיזיולוג אנגלי, את רעיון זה בטענה שתדירויות קול נמוכות לא יתאימו להתחמקות ממכשולים קטנים, אך ייתכן ונעשה שימוש בתדירויות קול אולטרסוניות שיותר מותאמות למטרה.
רק כ-30 שנים מאוחר יותר, ב-1932, הבחין החוקר ההולנדי סוון דייקגראף ביכולתם של עטלפים לחמוק מחפצים תוך שימוש בקול (ככל הנראה הוא הצליח לשמוע את התדרים הנמוכים ביותר בהם משתמשים עטלפים מסוימים).