cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משחקי הרצון הטוב
רקע
המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1986 במוסקבה. 3,000 אתלטים ב-79 מדינות שונות השתתפו במשחקים. מספר שיאי עולם נקבעו באותם משחקים, על ידי סרגיי בובקה (קפיצה במוט), ג'קי ג'וינר קרסי (קרב שבע), מיכאל היבנר ואריקה סלומה (אופניים). גם בגרסה השנייה של המשחקים שנערכה בסיאטל נשברו שיאי עולם, על ידי מייק בארומן (שחייה), ונדייז'דה ריאשקינה (הליכה תחרותית).
המשחקים שנערכו ב-1994 בסנקט פטרבורג היו המשחקים הראשונים מאז התפרקות ברית המועצות. רוסיה השיגה חמישה שיאי עולם בהרמת משקלות במשחקים האלו. משחקים אלו היו גם אירוע הספורט הגדול הראשון עם תחרות רשמית של כדורעף חופים (כדורעף החופים נכנס לאולימפיאדה באטלנטה 1996).
בשנת 1999, זכו משחקי הרצון הטוב בפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית הכוריאוגרפיה הטובה ביותר בגין טקס הפתיחה של האירוע.
בשנת 2001 נערכה באוסטרליה הגרסה האחרונה של המשחקים. לאחר מכן המשחקים בוטלו בעקבות מדרוג נמוך.
ריאזאן
ריאזאן היא עיר במחוז הפדרלי המרכזי של רוסיה ובירת מחוז ריאזאן. העיר נמצאת על הגדה הימנית של נהר אוקה, כ-200 ק"מ דרומית-מזרחית למוסקבה. בריאזאן מתגוררים 537,622 בני אדם.
העיר מהווה מרכז תעשייתי, צבאי ומדעי גדול ומשרתים אותה 2 תחנות רכבת, תחנת אוטובוס ו-2 נמלי ים. בעתיד מתוכננת הסבת שדה תעופה צבאי לנמל תעופה בינלאומי אזרחי.
היסטוריה
הקרמלין של ריאזאן נבנה בסוף המאה ה-11 על ידי הרוסים על מנת לדחוק את רגליהם של העמים הפינים שישבו באזור והיה למעשה המתחם הבנוי הראשון שהיווה את הגרעין לעיר העתידית. הקרמלין הראשון נבנה מעץ, אך לאחר מכן מבני העץ הוחלפו באבן. מקור החלקים השמורים העתיקים ביותר של הקרמלין הוא במאה ה-15.
אזכורה הראשון של העיר מתוארך לשנת 1301. היא מוזכרת בשם "פרסיאלב-ריאזאנסקי". בתקופה זו העיר הייתה חלק מנסיכות ריאזאן הגדולה שהייתה עצמאית משנת 1129. ככל הנראה, השליט הראשון של העיר היה נסיכה של צ'רניגוב, יארוסלב סביאטוסלאביץ'.
העיר ממוקמת בגבול בין אזורים מיוערים לאזורי הערבה והייתה נתונה לפלישות רבות של נוודים מהדרום. ריאזאן ניצבת סמוך לריאזאן הישנה, שהייתה העיר הרוסית הראשונה שסבלה מהפלישה המונגולית של באטו חאן. היא נהרסה ב-21 בדצמבר 1237 על ידי המונגולים ואיבדה את מעמדה הרם ברוסיה. לאחר הרס העיר עברה בירת הנסיכות לפרסליאבל. שמה של פרסלבל שונה ברבות הימים ל"ריאזאן" ופרסליאבל היא בעצם ריאזאן המוכרת כיום. ריאזאן העתיקה נמצאת במרחק של 50 ק"מ משם. בסופו של דבר שולבה הנסיכות ויחד איתה גם העיר בתוך נסיכות מוסקבה במאה ה-16.
ריאזאן המודרנית
ריאזאן היא עיר שמשתנה במהירות, במיוחד באזורים הקרובים לרחוב נובוסיולוב (תושבים חדשים) ולדרך מוסקובקסקיה. קניונים גדולים הופיעו בשנים אחרונות. בעיר שוכנת האקדמיה של חיל הצנחנים של רוסיה. בשנת 1939 גרו בה פחות מ-100,000 תושבים וכיום גרים בה מעל לחצי מיליון בני אדם.
בגלל הקרבה היחסית למוסקבה (כשלוש שעות ברכבת קלה) בעיר מתנהלים חיי לילה פעילים. בכל סוף שבוע מתקיימים במועדונים ובפאבים המקומיים הופעות והצגות. לצדם קיימים מקומות בילוי מסורתיים כגון מסעדות ובתי קפה שגם הם פורחים.
ארכיטקטורה
גרעינה של העיר העתיקה הוא הקרמלין שיסודותיו הונחו בשנת 1095. הקרמלין נמצא בצדה הצפוני של העיר בכף גבוה ליד חיבור הנהרות לבד וטרובז'. ליד הקרמלין נמצא מנזר ספסקי הכולל בתוכו את הכנסיות "בוגויאלניה" (גילוי האל) ו"פראוברז'ניה" (שינוי).
רוב המבנים העתיקים בעיר בנויים בסגנון הקלאסי, בהם הגימנסיה (כיום המבנה משמש את המכון לחקלאות), בית אספת האצולה, בית החולים. בתקופה הסובייטית עברה העיר מודרניזציה רבה ונוספו לה מבנים רבים. בין היתר נבנו בה אולם קונצרטים, תחנת רכבת ומבנים אחרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה בנייה רבה למגורים באזורים חדשים בכל הכיוונים למעט הצפון. בשנות ה-40 וה-50 נוספו שכונות פריאוקסקי (פירוש השם "ליד אוקה") וגורושה. בשנות ה-60 וה-70 כביש למוסקבה. בשנות ה-80 נבנו שכונות קאנישבו בצפון מערב ודאשקובו-פסוצ'ניה במזרח. בשנות ה-90 כמעט שלא הייתה בנייה נרחבת ונבנו בעיקר מבני יוקרה. שכונה שלמה של בתי יוקרה נבנתה במרכזה העתיק של העיר.
העיר מקושטת בפסלים לכבודם של פבלוב, לנין ויסנין מברונזה וגרניט ופסל לכבודו של פולטייב מגרניט.
Les biches
"Les Biches" (צרפתית: האיילות) הוא סרט צרפתי משנת 1968 בבימויו של קלוד שברול. הסרט, שהוא מלודרמת מתח, מתאר משולש רומנטי בין גבר ושתי נשים המקיימות גם יחסים לסביים. בישראל הופץ הסרט ב-1968 תחת השם "אהבת נשים". עם יציאתו לאור נחשב הסרט לנועז בעקבות היותו בין הסרטים הראשונים שהתייחסו לנושא הלסביות. המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, תיאר את הסרט כאחד משורת סרטיו של שברול שהם "תרגילים שנונים ופרוורטיים, סוחפים ביופיים, העוסקים באהבה, רצח, אשמה ופיצוי".
ריאזאן
ממשל ופוליטיקה
עיריית ריאזאן אחראית לניהול ענייני העיר והיא יושבת באחוזת מאלשין. העירייה אחראית לניהול אדמיניסטרטיבי ופיננסי של כל 4 רבעי העיר ו-26 שכונות העיר, שבראש כל אחד מהם עומדים פרפקטים.
שורש 51
שורש 51, או גאן בּוּ (בסינית: 干部; בפין-יין: Gànbù) הוא השורש החמישים-ואחד של הכתב הסיני. פירושו "יבש" או "נגדי" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
Les biches
תקציר העלילה
פרדריק (סטפאן אודראן), אישה בעלת אמצעים, פוגשת על גשר בפריז צעירה חידתית בשם Why (ז'קלין ססאר) בעת שזו מציירת על המדרכה. היא מפתה אותה בעת שזו רוחצת באמבטיה בדירתה של פרדריק ומאוחר יותר משכנעת את הצעירה לנסוע איתה לאחוזתה בריביירה ולהישאר עמה שם. באחוזה נמצאים גם המבשלת ושני ברנשים צבעוניים (כנראה הומוסקסואלים) שמסייעים בעבודות הבית ומבדרים את הנשים. אל תוך האידיליה הזו נכנס האדריכל פול (ז'אן-לואי טרנטיניאן) המפתה את Why ובהמשך קושר רומן גם עם פרדריק אכולת הקנאה. המתח בין הדמויות הולך ועולה עד לסיום הטרגי.
ריאזאן
ממשל ופוליטיקה
בכיר ריאזאן נמצאים גם משרדי ממשלת מחוז ריאזאן — הדומה המחוזית של ריאזאן, ממשלת המחוז, משרדי מושל מחוז ריאזאן ונציגויות מחוזיות של הממשלה הפדרלית.
שורש 51
במילון קאנגשי יש 9 תווים בלבד (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה. ברוב המקרים הוא משמש כרכיב פונטי בלבד ולא מעניק משמעות לתו, כגון ב 肝 (שפירושו כבד, ונהגה גם הוא "גאן").
Les biches
ביקורת
רוב המבקרים שיבחו את הבמאי על יצירת סרט מהוקצע ואלגנטי היוצר אווירה קרירה ודקדנטית. המבקר אורי קליין מזהה סרט זה כראשון בסדרת יצירות קולנועיות מעולות שביים שברול בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. לעומתו, הגדיר זאב רב-נוף את הסרט בעת הקרנתו בישראל (1968) כ"לא חשוב" ועל אף שכתב בביקורתו: "שאברול מביים בקרירות אלגנטית, ביופי צבעוני מלוטש וחסר תאווה, עם מנות של הומור מחושבות היטב.", הוא תוקף את הבמאי על התסריט הבלתי אפשרי, כיוון שלטענתו, כל המשברים שבחלקו השני של הסרט אינם סבירים והגיוניים מבחינת אפיונן המוקדם של הדמויות הראשיות. ביקורת אחרת רואה את הסרט כדרמה פסיכולוגית ולא כסרט מתח, שבו יותר מכל, נחשפות דמויות שכבת הבורגנות הצרפתית כחסרות נשמה וכריקניות, דבר שאינו הופך אותן למעניינות יותר. עזריה רפפורט מזהה ככוונתו המרכזית של הבמאי את הוקעת אורח החיים הנהנתני והריקני של הבוהמה הבורגנית.
ריאזאן
צבא
בתחומי העיר נמצאים בסיס צבאי גדול: בסיס דיאגילבו המשמש את גדוד המשמר האווירי ה-203 של חיל הצנחנים ויחידת מפציצים האסטרטגיים מדגם טופולב Tu-95. כמו כן נמצאים בעיר בית הספר לקציני חיל הצנחנים ובית הספר לקציני חיל הקשר.
שורש 51
התפתחות
במקור, הדמות מתארת מעין מזלג המשמש כנשק המשמש לציד או במלחמה, או לחלופין או עלי או מגן.
Les biches
ביקורת
שברול עצמו ראה בסרט חלק מתהליך בקריירה שלו בו עבר מסרטים הממוקדים בדמויות הגבריות אותם ביים בתחילת הקריירה שלו כבמאי, לסרטים המתמקדים בדמויות הנשיות.
ריאזאן
ספורט
בעיר מספר רב של מתקני ספורט. הגדול שבהם הוא קומפלקס הספורט המרכזי ובו אצטדיון בעל תכולה של 25,000 איש.
Les biches
ביקורת
הביקורת שיבחה במיוחד את משחקה של סטפאן אודראן (אשתו של שברול באותה עת ששיחקה בכמה מסרטיו). היא זכתה על משחקה בסרט בפרס "דוב הכסף" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1968.
ריאזאן
ספורט
בנוסף משמש היכל הקרח אולימפיסקי כמגרש הבית של קבוצת ההוקי קרח המקומית ומגרשי כדורגל קטנים יותר כדוגמת אצטדיון אולימפץ, אצטדיון לוקומוטיב, ומתקן הספורט "אגרוקומפלקס".
בעיר פועלות 4 ברכות שחייה ומתקני ספורט שונים כמו ההיפודרום העירוני ומתקני החלקה על הקרח.
העיר מהווה למרכז ספורטיבי פעיל ובה מועדוני ספורט בענפי ספורט שונים: כדורגל, הוקי קרח, כדורעף, כדורסל ועוד.
מועדוני הספורט העיקריים בעיר הם:
ערים תאומות
לריאזן תשע ערים תאומות:
ניקולא-שארל בוקסה
רובר ניקולא-שארל בוקסה (בצרפתית: Robert Nicolas-Charles Bochsa; 9 באוגוסט 1789, מונמדי, מאוז, צרפת – 6 בינואר 1856, סידני, אוסטרליה) היה נבלאי ומלחין צרפתי.
ביוגרפיה
אביו של ניקולא-שארל היה מוזיקאי והבן ידע לנגן בחליל ובפסנתר כבר בגיל שבע. בשנת 1807 יצא ללמוד בקונסרבטואר של פריז. בשנת 1813 התמנה לנבלאי של התזמורת הקיסרית והחל בכתיבת אופרות עבור האופרה קומיק. ואולם בשנת 1817 הסתבך במעשי חיקוי, הונאה וזיוף ונמלט ללונדון כדי להימנע מתביעה משפטית. הוא נשפט, הורשע בהיעדרו ונידון להטבעת אות קלון ולעבודת פרך.
בלונדון, מוגן מן החוק הצרפתי, עזר לייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה בשנת 1821 והיה למנהלה, אך בשנת 1826, כשהתגלה דבר הרשעתו בפלילים, נאלץ להתפטר. אז התמנה למנהל מוזיקלי של תיאטרון הוד מלכותה בלונדון. בשנת 1839 הסתבך שוב בשערורייה, כשהסתלק עם זמרת האופרה אנה ריבייר-בישופ, אשת המלחין הנרי ראולי בישופ. הזוג הנמלט הופיע בצוותא באמריקה, באוסטרליה וברחבי אירופה (מלבד בצרפת). בנאפולי התמנה בוקסה למנהל רג'ו תיאטרו סאן קרלו (בית האופרה המלכותי של נאפולי) ונשאר שם למשך שנתיים. הזוג הגיע לסידני עם בהלת הזהב בדצמבר 1855, והספיק להופיע בקונצרט אחד בלבד לפני מותו של בוקסה. בישופ מוכת היגון הזמינה מצבה מעוצבת, שהציגה דמות (סמל לאנה) שרועה לרגלי עץ, שנבל נשען אל גזעו בשביל הקבר שבבית הקברות קמפרדאון בסידני.
אישה תחת השפעה
תקציר העלילה
מייבל לונגטי היא עקרת בית מסורה בפרברי לוס אנג'לס, שאוהבת ומוקירה את בעלה פועל הבניין ושלושת ילדיה. ניק בעלה הוא חברותי ואהוד על עמיתיו עובדי העירייה, בעל נאמן ואוהב המתקשה לרדת לסוף דעתה של אשתו – אישה כנה, ישירה ונוירוטית שקשייה להתמודד עם תסכול חיי היומיום, הרגישות והרצון שלה לשאת חן בעיני כולם, מובילים אותה להתנהגות חריגה בעיני בני משפחתה וחבריה הקרובים. ניק מגיע למסקנה כי מייבל מסוכנת לעצמה ולילדיהם ומחליט לאשפז אותה במוסד פסיכיאטרי למשך שישה חודשים. בתקופת העדרה מגלה ניק כי המציאות בלעדיה אינה קלה יותר, ומתקשה לתפקד כהורה "נורמלי" יותר מאשתו.
הפקה
ג'ון קסאווטס כתב תסריט למחזה על פי בקשתה של אשתו - ג'ינה רולנדס (אשר מככבת בסרט בתפקיד הראשי) והחליט לעבד אותו לסרט קולנוע. כשניסה לגייס כספים נאמר לו שוב ושוב כי אף אחד אינו מעוניין לראות אישה משוגעת בגיל העמידה. קסאווטס משכן את ביתו ולווה כספים ממשפחתו ומכריו, כולל חברו פיטר פאלק אשר שיחק לצידו ובבימויו בעבר, וגם בסרט זה מגלם את התפקיד הראשי. פאלק תרם מכספו האישי חצי מיליון דולרים. חברי הצוות היו חבריו, עמיתיו, וסטודנטים לקולנוע. ג'ינה רולנדס דאגה לאיפור ולתלבושות. מלבד הדמויות הראשיות השתתפו גם אמו של קסאווטס ואביה של רולנדס בתפקידים המשניים. תהליך ההפצה גם הוא נתקל בקשיים, חברות ההפצה סירבו להסתכן והוא פרסם והפיץ את הסרט בעצמו. הוא התקשר ישירות לבתי הקולנוע ושכנע אותם להציג את סרטו, הקרין את הסרט בבתי אמנות וקמפוסים של מכללות לקולנוע, וקיים דיון עם הקהל לאחר ההקרנה. הסרט הוקרן בפסטיבל סן סבסטיאן (שם זכתה ג'ינה רולנדס בפרס השחקנית והוא עצמו בפרס הבימוי). רק שנתיים מאוחר יותר החל הסרט "להמריא". הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בניו יורק וזכה לתשומת לב.
הדייט שלי לחתונה
הדייט שלי לחתונה (באנגלית: The Wedding Date) הוא סרט רומנטי בבימויה של קלייר קילנר שיצא בשנת 2005. הסרט מבוסס על רומן רב-מכר של אליזבת יאנג.
קאט אליס היא רווקה ניו יורקית שחוזרת אל בית הוריה שבלונדון לכבוד החתונה שעומדת להיערך לאחותה הצעירה איימי. קאט נדהמת לגלות שארוסה לשעבר ג'פרי, שזרק אותה לפני שנתיים, הוא השושבין של אד, בעלה לעתיד של אחותה. מחשש למפגש עמו וכדי להרשימו היא שוכרת נער ליווי בשם ניק מרסר. העניינים מסתבכים כאשר מגלים כי אחותה של קאט, איימי, ניהלה רומן מהצד עם ג'פרי כאשר עוד היה עם קאט, והיא חושפת את רגשות האשמה לפני אד.
יד לבנים (באר שבע)
בית יד לבנים הוא מבנה ציבור בבאר שבע, המשמש את ארגון יד לבנים בעיר. הבניין קיבל את ייעודו בשנת 1983 כמבנה המשמש אנדרטה ויד זיכרון לחללי מערכות ישראל. המקום משמש להנצחת החללים, לטקסי זיכרון ולאירועים חברתיים למשפחות ולאורחים.
בנייתו כבית כנסת
בית יד לבנים נבנה במטרה לשמש כבית כנסת רב-קהילתי שמטרתו לתרום למיזוג העדות והגלויות הרבות בעיר באר שבע. את הרעיון להקמת בית הכנסת העלה ראש העיר, דוד טוביהו בשנת 1959 והשלד הוקם עד שנת 1961 במרכז האזרחי. בית הכנסת היה אמור להכיל 800 מקומות לגברים ועוד 400 מקומות בעזרת הנשים ולכלול בקומת המרתף מוזיאון.. אדריכלי המבנה היו יוחנן רטנר ומרדכי שושני. בשנים 1962-1963 הושלם הכותרת בראש המבנה, אך עד 1970 לא הונח עליו גג והמבנה לא הושלם. בשנת 1970 הועלה הרעיון ליעד את המבנה ליד לבנים, מכיוון שנטען שקרבתו לציר המרכזי הראשי של העיר, לא התאים כבית כנסת לתושבי העיר, בגלל אי הסכמה לסגור את הציר הראשי למכוניות בשבת. עם זאת, נמשכו המאמצים למצוא מימון להשלמת מבנה בית הכנסת, ואף הגיעה הצעה של נציגים של היהדות הרפורמית להשלים את המבנה.
העברה לארגון יד לבנים
ארגון "יד לבנים" המקומי בבאר שבע, הוקם בעקבות צורך של המשפחות השכולות להנציח את הנופלים מאזור הנגב. בתחילה החזיק הארגון בסניף הנצחה בבניין עיריית באר שבע. בנפרד, קבוצת משפחות שכולות רצו גם הן לקבל מבנה הנצחה שיתן להן מענה. המבנה הועבר ליד לבנים בסוף שנות ה-70. בסוף שנות ה-70 הוחל בהשלמת המבנה לצורך יד לבנים, בעבודות שנעשו על ידי רסקו. אולם העבודות התקדמו בעצלתיים בגלל בעיות מימון והחלטת הממשלה על הקפאת בנייה. בינואר 1982 יצאה העירייה במגבית ציבורית לגיוס מימון לבנייה.
ב-18 באפריל 1983 נחנך המבנה כ"יד לבנים". ששון בר-צבי, מראשוני באר-שבע היה ראש צוות ההקמה ויו"ר ראשון (בהתנדבות). מיום פתיחת המבנה והפיכתו ל"יד לבנים" הוחלט שהמקום יהווה לא רק אתר הנצחה, אלא גם כמקום לפעילויות תרבותיות ותמיכה למשפחות השכולות.
חלוקת המבנה
הקירות התוחמים את המבנה עשויים כעין עמודים מצולעים ההולכים וצרים כלפי מעלה ומסתיימים בסדרת גגות, שבהם קבועים החלונות. המקום נמצא בסמוך לבניין עיריית באר שבע, כאשר רחבה גדולה מפרידה ביניהן.
במקום ישנם גופים הפועלים לטיפול בבעיות היומיום בעמותת יד לבנים בשיתוף עיריית באר שבע בסניף ארגון יד לבנים ועובדי העירייה.
קומה ראשונה
קומת הקרקע מיועדת להנצחה. תהליך ההנצחה מבוסס על שבעה תהליכים שמייסדים את המטרה והם: יצירת קשר עם משפחת החלל, איסוף חומר על החלל, יצירת דף קלף של יזכור, יצירת אלבום אישי, הנפקת השם בלוח השיש, הנפקת תמונה בחדר ההתייחדות והנצחה בספרי יזכור.
באולם ההנצחה ישנו מומנט פיסולי הנקרא "שבעה שופרות" ובו יש שבעה שופרות ושבעה ספסלים שהיושבים עליהם יפנו לכיוון קירות שמות הנופלים. הפסל נבנה על ידי האמן נחשון רימר מקיבוץ אורים. השופרות הם סמל מקראי, שבעבר היו משתמשים בו בזמן יציאה למלחמה או במצב שלום. במקרא השופרות מוזכרים ב-17 מקומות. המבנה של בית יד לבנים עמד 10 שנים עד שקבעו שישמש כיד לבנים. בשנת 1997 פורסמה ביד לבנים תחרות לאמני הדרום לעיצוב נר התמיד (בעקבות עודף בתקציב של צה"ל) בנר התמיד הכוונה לנר המנציח לעד את הנופלים. כתוב בתורה "לא תעשה לך פסל ומסכה" ולכן הרצון היה שהאלמנט הפיסולי יתייחס לשמות הנופלים. רימר ראה את השופר אשר נמצא ביד לבנים. השופר במקורות הוא מהסלים העתיקים ביהדות, הוא מהסיפור על עקידת יצחק לאחר שאברהם מוריד את יצחק מן מהמזבח הוא רואה בשיח איל שנלכד את האיל הוא מעלה במזבח במקום יצחק. מהקרנים של האיל נוצרו השופרות. השופר משמש לשלוש מטרות: תרועה משמשת לאסוף את העם או את החיילים, תקיעה הסימן לצאת לקרב, שברים משמעים את השברים לאחר המערכה לזכר הנופלים, ומכאן שאב רימר את הרעיון ליצור בבית יד לבנים אלמנט פיסולי שהשופרות הן המרכז.
תיאור הקומה:
קומה שנייה
בקומה השנייה נמצא אולם האודיטוריום, בו מתקיימים אירועים שונים, כגון מועדני זמר, מסיבות סיום, טקסים, הרצאות, סרטים ועוד. האודיטוריום משמש גם לאזכרות. ישנן גם תערוכות שמשתנות בהתאם לבקשות שונות (של אמנים ושל המשפחות). לאורך השנה מוצגת "תערוכת התנ"ך", הפתוחה לקהל הרחב, של האומן פילוף רטנר אשר תרם למקום ויצר תמונות ופסלים המספרים את סיפורי התנ"ך. במקום מוצגות גם תערוכות מתחלפות.
קומה שלישית
בקומה השלישית אולם ובו 100 מקומות, המשמש לכנסים ואירועים שונים. בקומה זו יש שני משרדים נוספים: האחד רא"ם– ראש ארגון מתנדבים, השני מחלקת קשרי חוץ של עיריית באר שבע וכן "קרן באר שבע לפיתוח העיר".
לוקמיה לימפוציטית כרונית
תסמינים
תאי-B הם תאי דם לבנים בעלי תפקיד ייחודי. כאשר קיימים גורמי מחלה (פתוגנים), תאי-B נכנסים לפעולה באופן תקין, ואז הם מתמיינים לתאי פלסמה. תאי הפלסמה מייצרים אימונוגלובולינים הנקראים גם "נוגדנים" המסייעים להגן על גופנו כנגד זיהומים ומחלות. באנשים עם CLL ,תאי-B עוברים שינוי ממאיר (סרטני) והופכים לתאי לוקמיה. חשוב להדגיש כאן כי אצל אנשים רבים ה-CLL נותרת יציבה למשך חודשים ושנים רבות, ויש לה מעט השפעה, אם בכלל, על סגנון חייהם או על בריאותם הכללית. כ-30 אחוזים מהאנשים המאובחנים עם CLL ,לעולם לא יזדקקו לטיפול כלשהו במחלתם, ויכולים לשרוד שנים רבות, על אף האבחון.
אצל אחרים, תאי הלוקמיה מתרבים באופן בלתי מבוקר, חיים זמן ארוך מן הרגיל ומצטברים במח העצם, במחזור הדם, בקשרים של בלוטות הלימפה, בטחול ובאזורים אחרים בגוף. אלו הם תאים לא תקינים, ולכן אינם יכולים לתפקד כראוי. ללא טיפול לאורך זמן, מספר יוצא דופן של לימפוציטים מצטברים במח העצם ומפריעים לייצור הנורמלי של תאי הדם. יכולה להיווצר ירידה בייצור של תאים אדומים, תאי דם לבנים תקינים וטסיות, ולכן חלק מחולי ה-CLL מפתחים אנמיה, זיהומים חוזרים ונטייה לדמם. תאים אדומים הנעים במחזור הדם יכולים להינזק גם מנוגדנים המכוונים נגד תאי הדם האדומים.
"לא מטפלים כדי לא להזיק" - לחולים לוקח זמן רב עד שהלוקמיה מתקשה והטיפול פוגע במערכת החיסונית ומכניס את החולה לסיכון ועלול אף לגרום לזיהום.
שכיחות
בישראל מאובחנים מדי שנה כ-450 בני אדם עם CLL .על אף ש-CLL היא סרטן מסוג שאינו שכיח באופן יחסי, בישראל ובעולם המערבי זהו סוג הלוקמיה המאובחן בשכיחות הגבוהה ביותר. הגיל הממוצע באיבחון הוא 72 שנה. מרבית האנשים המאובחנים עם CLL (כמעט %80 ) הם בני למעלה מ-60 שנה. CLL נדירה מתחת לגיל 40 .CLL שכיחה יותר בגברים מאשר בנשים.
גורמים
קיימת הערכה ההולכת וגוברת שייתכן כי אצל חלק מן החולים ישנה נטייה תורשתית לפתח CLL. הסיכון להתפתחות CLL אצל קרוב משפחה מדרגה ראשונה כגון אב, אם, אח, אחות או ילד/ה של חולה עם CLL, גבוה בערך פי 7 מהממוצע באוכלוסייה. עם זאת, כיוון שהסיכון להתפתחות CLL בגלל הרקע המשפחתי שלו נמוך ביותר, רובם הגדול של בני המשפחה לעולם לא יפתחו CLL. בשלב זה, לא מומלץ לערוך בדיקות לאיתור CLL רק עקב היסטוריה חיובית במשפחה. מומלץ לבקש ייעוץ נוסף אם 3 או יותר מבני משפחתך הקרובים חלו ב-CLL, או בסוג אחר של סרטן דם.
טיפול
למרבית האנשים אין תסמינים של המחלה בעת האבחון הראשוני. במקרים כאלו, אנשים לעיתים קרובות אינם זקוקים לטיפול כלשהו במשך זמן רב, מלבד בדיקות סדירות הנקראות לעיתים קרובות 'להתבונן ולהמתין' או watch & wait אצל הרופא שלהם במטרה לנטר בזהירות את בריאותם. חולים אחרים עלולים להזדקק לטיפול מיד לאחר אבחונם.
לעיתים החולה אינו זקוק לטיפול. במצב זה, נהוג שהרופא עורך מדי פעם בדיקות רפואיות הכוללות בדיקות דם. אם החולה סובל מאנמיה, יינתן לו עירוי דם אם הוא סובל מחוסר בטסיות דם. במקרים מסוימים. לפעמים מבצעים הקרנה לקשרי לימפה אזוריים, או לטחול כאשר הוא גורם לאי נוחות. הטיפול הניתן למרבית חולי ה- CLL הם טיפולים ביולוגיים, המותאמים לחולים לפי נתונים המתקבלים מבדיקות הדם שלהם. (בעבר שולב גם טיפול כימותרפי בעירוי או בכדורים, אך כיום החולים מקבלים כמעט תמיד טיפול ביולוגי).
שיעורי ההישרדות מהמחלה נמוכים וזאת לרוב בגלל אי יכולת של מח העצם לייצר רכיבי דם באופן תקין. לרוב, החולים במחלה זו יפתחו סרטן שני.
הערות שוליים
慢性骨髓细胞性白血病
מינה צמח
מינה צמח (נולדה ב-3 ביולי 1936) היא סטטיסטיקאית ישראלית. ניהלה את מכון המחקר לסקרי דעת קהל במשרד הפרסום "דחף", ומאז 2013 היא מועסקת במכון "מדגם", שהוקם על ידי מנו גבע.
ביוגרפיה
מינה צמח נולדה לעדה וחיים כצנלסון בתל אביב, במשפחה דתית מתונה, כשהיא השנייה בשתי בנות. אביה היה יועץ משפטי של עיריית תל אביב בימי כהונתו של ישראל רוקח בראשות העירייה, ונפטר מאירוע מוחי כשהייתה בת 11. לאחר פטירת בעלה, אמה של צמח החלה לעבוד כספרנית.
מינה צמח למדה בבית הספר היסודי "הכרמל" ובתיכון עירוני א', ולאחר מכן שירתה בצה"ל במערך הפסיכוטכני. למדה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה וסטטיסטיקה ותואר שני בפסיכולוגיה. השלימה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת ייל בפסיכולוגיה חברתית ומודלים מתמטיים בפסיכולוגיה ב-1966. לאחר שובה לישראל מארצות הברית, לימדה באוניברסיטה העברית סטטיסטיקה ופסיכולוגיה.
יחד עם ד"ר משה קרוי, כתבה ספר על סקרים, וספר נוסף, יחד עם ורדה מילבאוור, שעוסק בסיכום מחקרים השוואתיים בין נשואים ללא-נשואים.
ב-1972 החלה לעבוד ב"מודיעין אזרחי" ופיתחה שם את נושא סקרי דעת הקהל. צמח זכתה לפרסום לראשונה בליל הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, כשפרסמה סקר שחזה את עליית הליכוד לשלטון. אחרי הבחירות לכנסת השתים עשרה, החליפה את חנוך סמית כחזאית הבחירות של הערוץ הראשון. בהמשך עבדה כסוקרת הראשית של ערוץ 2 וידיעות אחרונות.
ב-1980 הצטרפה צמח למשרד הפרסום "דחף" בתפקיד מנהלת מכון המחקר לסקרי דעת קהל. היא מילאה תפקיד זה עד לסיום פעילותו של משרד "דחף" בשנת 2013. מכון המחקר בראשותה ערך מחקרים וסקרים בנושאי פוליטיקה, אך גם בנושאים נוספים הקשורים לתחום השיווק או לתרבות הפופולרית.
ב-12 בפברואר 1989, הוצתה דלת דירתה. אלמוני שהתקשר לעיתון ידיעות אחרונות אמר שארגון "הסיקריקים", אחראי להצתה, מאחר שצמח פרסמה מספר ימים קודם סקר, בו נמצא כי 53% מהציבור בישראל מוכן לקיים משא ומתן עם אש"ף.
במאי 2013, עם סגירתו של משרד הפרסום "דחף", עברה לכהן כשותפה במכון המחקר "מדגם - ייעוץ ומחקר בע"מ" אשר הוקם ב-1988 בידי מנו גבע.
בעשור השני של המאה ה-21 היא משמשת מרצה לסטטיסטיקה בבית הספר "סמי עופר" לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, ומנחה את התוכנית "שוברים כלים" בערוץ הכנסת, יחד עם רוני מילוא.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת, בעת שמדגמיה הציגו תוצאות רחוקות מתוצאות האמת, הודיעה על פרישה מעיסוק בסקרי בחירות עבור חדשות 12.
משפחתה
אמהּ של צמח, עדה כצנלסון, הייתה תושבת תל אביב המבוגרת ביותר, כאשר נפטרה בגיל 108 בשנת 2010.
מינה צמח הייתה נשואה לפרופ' עדי צמח, אך נפרדה ממנו ב-1972, וממנו יש לה בן: ד"ר אריאל צמח, מרצה למשפט בינלאומי. לאחר גירושיה, בן זוגה במשך שנים רבות היה הפרסומאי והבעלים של "דחף" אליעזר ז'ורבין.
אמיל פרין
אמיל-סזאר-ויקטור פֶּרין (בצרפתית: Émile-César-Victor Perrin; 9 בינואר 1814 - 8 באוקטובר 1885) היה צייר צרפתי, שנודע בעיקר כבמאי תיאטרון ואמרגן. חתנו היה קמי דו לוקל.
ביוגרפיה
פרין למד אצל אנטואן-ז'אן גרו ואיפוליט דלארוש. הוא החל בקריירה של ציור היסטורי והציג בסלון הפריזאי. בין התחייבויותיו לאופרה-קומיק חזר לפרקי זמן קצרים לציור.
פרין היה מנהל האופרה-קומיק ממאי 1848 עד נובמבר 1857, ושוב לזמן קצר ב-1862, כש"גילה" את גאלי-מארי, ששרה ברואן. מיולי 1854 עד ספטמבר 1855 ניהל במקביל את התיאטרון הלירי, ובמשך כהונתו הקצרה השתפר מעמדו האמנותי והחברתי של התיאטרון, אם כי הוא פרש, מאוכזב מן התוצאות שהשיג התיאטרון. וגנר תיאר אותו באותה תקופה כ"אדם שנון, אמיד וצייר".
בדצמבר 1862 התמנה פרין למנהל האופרה הלאומית של פריז. בתקופה זו העסיק את ביזה בנגינת פרטיטורות שלמות שהוגשו לאופרה, אף כי לא סייע למלחין להביא את יצירותיו הוא לביצוע שם. ויקטורין סרדו תיארה במכתב את פרין כ"הפכפך, קפריזי וחסר יציבות מאין כמותו". הוא פוטר מן האופרה במאי 1870 אחרי שהאשימו אותו שאינו פטריוט במידה מספקת.
סשנת 1875, נקרא לשמש בורר במחלוקת בין ביזה למנהלי האופרה-קומיק בשאלת ההכנות לכרמן, אף כי הוא תיעב את היצירה.
פרין היה מנכ"ל הקומדי פרנסז מ-1871 עד מותו. ב-1876 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות של צרפת.
אלכסנדר מקווין
אלכסנדר מקווין (באנגלית: Alexander McQueen; 17 במרץ 1969 – 11 בפברואר 2010) היה מעצב אופנה אנגלי הידוע בזכות עיצוביו יוצאי הדופן. מקווין עבד חמש שנים כמעצב הראשי בבית האופנה ז'יבנשי (Givenchy) בטרם פתח בית אופנה ומותג משלו. עיצוביו הדרמטיים של מקווין, אותם לבשו ידועניות בולטות כריהאנה, ביורק וליידי גאגא, זכו להערכת מבקרי האופנה. מקווין זכה ארבע פעמים בפרס המעצב הבריטי של השנה.
ילדותו וחינוכו
מקווין נולד ברובע לואישם בלונדון. בן חמישי לרונלד, נהג מונית וג'ויס, מורה למדעי החברה. הוא גדל בבית משותף צנוע בבעלות הרשות המקומית. כבר בגיל צעיר החל לעצב לבוש לשלוש אחיותיו, והכריז כי הוא רוצה להיות מעצב אופנה. בגיל 16 עזב את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כשוליה בבית אופנת עילית Anderson & Sheppard. לאחר מכן עבד בבית אופנת עילית לגברים Gieves & Hawkes ואצל מעצבי תלבושות התיאטרון Angels and Bermans.
קריירה
עוד בעודו שוליה בלונדון זכה לשרת לקוחות בולטים, בהם מיכאל גורבצ'וב והנסיך צ'ארלס. בגיל 20 הוא עבד אצל מעצב האופנה קוג'י טאטסומו ונסע למילאנו שם עבד אצל רומאו גילי. בשנת 1994 שב ללונדון וביקש להתקבל לעבודה כמתרגל גזירה, לבית הספר היוקרתי לאופנה Central Saint Martins College of Art and Design. לאור תיק העבודות המרשים שהציג הוא שוכנע על ידי מנהל בית הספר להתקבל כתלמיד ללימודי תואר שני במוסד. הוא קיבל תואר שני בעיצוב אופנה ואוסף הבגדים שהציג בסיום לימודיו נקנה בשלמותו על ידי מעצבת האופנה הבולטת איזבלה בלאו.
דרכו כמעצב
תצוגותיו המוקדמות של מקווין יצרו את תדמיתו כמעצב מעורר מחלוקת, והיוצר תדהמה בצופיו, עם מכנסיים אותם כינה bumsters (כינוי באנגלית לזונות ממין זכר), ואוסף שאותו כינה Highland Rape (מילולית: אונס בהרים). מקווין נודע בזכות תצוגות אופנה ראוותניות, יוצאות דופן. כך למשל, תפאורת תצוגת אביב 2003 הייתה ספינה שטבעה, בתצוגת אביב 2005 משחק שח אנושי, ובתצוגת אביב 2006 הולוגרמות בגודל אנושי של הדוגמנית קייט מוס, הלבושה בבד ארוך ומסתלסל.
עבודתו בז'יבנשי
בשנת 1996 רעש עולם האופנה כאשר נשיא LVMH, ברנרד ארנו, מינה את מקווין למעצב הראשי של בית האופנה העילית ז'יבנשי (Givenchy), לאחר פרישת ג'ון גליאנו. מיד עם הגיעו למקום עבודתו החדש העליב מקווין את מייסד בית האופנה וקרא לו "לא רלוונטי". תצוגת האופנה הראשונה שלו בבית ז'יבנשי הייתה בגדר כישלון, ואפילו מקווין, בראיון שנתן בשנת 1997, כינה אותה "זבל". עיצוביו של מקווין בז'יבנשי התמתנו, אולם עדיין המשיכו להפגין את רוח המרדנות שליוותה אותו והוא גרם למחלוקת כאשר בתצוגת סתיו 1998 כלל רובוטים להרכבת מכוניות אשר התיזו צבע על בדי כותנה לבנים, ודוגמנית קטועת הרגליים - איימי מולינס - צעדה בתצוגה על רגלי עץ מעוצבות. מקווין נותר בבית האופנה ז'יבנשי עד תום חוזהו במרץ 2001.
הישגיו
מקווין היה אחד ממעצבי האופנה הצעירים ביותר בבריטניה שזכה בפרס המעצב הבריטי של השנה, בו זכה ארבע פעמים בין השנים 2003-1996. בזכות עבודתו זכה בתואר האבירות CBE וכן בתואר מעצב האופנה הבינלאומי של השנה לשנת 2003. בדצמבר 2000 יצר מקווין שותפות עם קבוצת האופנה גוצ'י, אשר רכשה 51% מחברתו ומקווין מונה כמנהל קריאטיבי. החברה תכננה לפתוח חנויות של המותג בלונדון, מילאנו, וניו יורק, וכן להתחיל בשיווק בשמים. בשנת 2005 נוצר שיתוף פעולה בין מקווין לחברת הלבשת והנעלת הספורט פומה, והוא עיצב סדרת מיזעים לחברה. נכון לסוף שנת 2007 פעלו תחת המותג אלכסנדר מקווין בוטיקים בלונדון, לוס אנג'לס, מילאנו, ולאס וגאס. בין לקוחותיו נמנו הידועניות ניקול קידמן, פנלופה קרוז, שרה ג'סיקה פרקר, וריהנה. ליידי גאגא לובשת את בגדי מקווין לעיתים קרובות במופעיה ובסרטי וידאו שהקליטה.
חייו הפרטיים
מקווין היה הומוסקסואל, וטען כי גילה את זהותו המינית עוד בהיותו בן שש. הוא סיפר למשפחתו על נטיותיו המיניות בגיל 18 ולאחר תקופה סוערת, השלימה משפחתו עם זהותו המינית. הוא לא הסתיר מן הציבור את היותו הומוסקסואל, ובקיץ 2000 התחתן באופן לא-רשמי עם חברו ג'ורג' פורסיית, בן 24, מפיק סרטים דוקומנטריים במקצועו. יחסיהם הסתיימו לאחר שנים ספורות.
בחודש מאי 2007 זכה מקווין לתשומת לב התקשורת לאחר שידידתו הקרובה, איזבלה בלאו, התאבדה. בלאו עקבה אחר הקריירה של מקווין לאורך שנים ארוכות.
מקווין היה צולל נלהב, אשר הירבה לצלול באיים המלדיביים, ואף שאב השראה לעבודתו האומנותית מצלילותיו. כך למשל, את תצוגת סתיו 2009 קרא בשם "אטלנטיס של אפלטון".
מקווין התאבד בביתו ב-11 בפברואר 2010, כשבוע לאחר שאימו נפטרה.
זאב הרצוג
זאב הרצוג (נולד בשנת 1941) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום תקופת בית ראשון, ומאנשי הזרם המינימליסטי בארכאולוגיה.
ביוגרפיה
זאב הרצוג היה תלמיד בולט של יוחנן אהרוני. הוא קיבל את התואר דוקטור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1977, ומשמש שם מאז מרצה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום וראש המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר.
הרצוג חפר יחד עם יגאל ידין בתל חצור ותל מגידו, ויחד עם אהרוני בתל ערד, ותל באר שבע. לאחר מות אהרוני המשיך בחפירות בתל ערד ובתל באר שבע ולחקור אתרי התנחלות בבקעת באר שבע. הרצוג חקר את קשרי הגומלין שהיו אז בין אזור זה לבין קפריסין. על קשרים אלה מצביעים כלים מיובאים מקפריסין, שנמצאו בתל באר שבע, שככל הנראה היו קשורים עם עיר-המדינה כתיון שבקפריסין (בשטחה של לרנקה של ימינו) ששגשגה באותה עת. עדות נוספת הם מאות צלמיות שנמצאו באזור, להן ארבע רגליים של בעל חיים, ככל הנראה סוס, וגוף אנושי. השילוב בין ראש אנושי לגוף של סוס אינו אופייני ליהודה, אלא לתרבות שרווחה בעולם האגאי.
הרצוג ניהל חפירות בתל מיכל שליד הרצליה ובתל גריסה שעל גדות הירקון. בשנת 1997, לאחר יותר מעשרים שנה של הפסקה בחפירות ביפו העתיקה, חידש הרצוג את החפירות באתר. החפירות מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם החברה לפיתוח יפו העתיקה, התרכזו בקצה הדרומי של גן הפסגה, באזור המכונה "גן שער רעמסס". באזור זה נחשפה מצודת השלטון המצרי, שחלקים משער הכניסה שלה נחשפו בחפירות יעקב קפלן בשנים 1974-1956. מטרת המשלחת של הרצוג הייתה לחשוף את חלקיה הפנימיים של המצודה, ממערב לשער שנחשף בידי קפלן.
הרצוג וישראל פינקלשטיין פיתחו את התיקון הגדול בכרונולוגיה של תקופת הברזל, ובכך איחרו את כל מה שיוחס לממלכה המאוחדת במאה העשירית - למאה התשיעית. כתוצאה מכך הממלכה המאוחדת נותרה ללא ממצאים ארכאולוגיים בשטח. "שערי שלמה" בתל גזר, תל מגידו, תל חצור התאחרו לימי רחבעם או מאוחר יותר. בשנת 2004, פרסם מאמר, יחד עם לילי זינגר אביץ, בו הציע שיטת תיארוך למערכת הכרונולוגית של תקופת הברזל בארץ ישראל, שאינה מתייחסת באופן בלעדי לתיארוך מוחלט של האתרים, אלא להגדרת השלבים השונים על פי שינויים תרבותיים שניתן לזהות באמצעות הממצא החומרי, בדגש על הממצא הקרמי. לפי תיארוך זה ו"תקופת הברזל 2" מתחלקת ל: תקופת הברזל 2א' (925-880/800 לפנה"ס), תקופת הברזל 2ב' (800-732/701 לפנה"ס), ותקופת הברזל 2ג' (732/701-538 לפנה"ס).
חיים אישיים
הרצוג נשוי לסוציולוגית חנה הרצוג ואב לשלושה ילדים, אחד מהם הוא הכלכלן חן הרצוג.
מפרסומיו
ספרים: מאמרים:
ניקול ואידיסובה
ניקול ואידיסובה (בצ'כית: Nicole Vaidišová, תעתיק: ניקול ואידישובה; נולדה ב-23 באפריל 1989) היא שחקנית טניס צ'כית, דורגה בעבר, במקום 7 בעולם בדירוג ה-WTA.
קריירה
במאי 2006 העפילה לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה, ושלושה חודשים מאוחר יותר, באוגוסט 2006, נכנסה לראשונה לרשימת עשר הטניסאיות הטובות בעולם, כשהיא בת 17 בלבד.
בשנת 2007 העפילה לחצי גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה. החל מראשית 2008 ירד כושר המשחק של ואידיסובה באופן משמעותי והיא החלה להידרדר בדירוג העולמי. בין היתר בעקבות זאת פרשה מנבחרת צ'כיה ולא הגיעה למפגש נגד נבחרת ישראל בפלייאוף גביע הפדרציה.
אלפס
אִלְפָּס הוא כלי בישול המיועד לאידוי, כמו מחבת עמוקה בעלת מכסה. זהו כלי רחב ונמוך, להכנת תבשילים מאודים, להרתחה ולבישול ירקות, בשר ודגים.
הבישול באלפס, היה כשלב שני לאחר שלב ראשון של בישול בקדרה, עניים היו מסתפקים רק בבישול בקדרה.
בימי קדם יוצר האלפס מחרס, ולו מכסה תואם ומהודק. בארץ ישראל נודעו כפר שיחין וכפר חנניה הקדום כמקומות ייצורם של כלי חרס, בהם אלפסים, באיכות גבוהה. האלפסים היו מעוצבים כך שניתן היה להשתמש בהם גם כשהיו האחד מעל השני. את מכסה האלפס, שיש לו ידית ונקב, ניצלו גם לסינון ירקות בתוך אידויים.
רבי שמעון בר יוחאי ממשיל את בריאת העולם ליצירת האלפס: "תמיה אני כיצד נחלקו אבות העולם על בריאת העולם, שאני אומר: שמיים וארץ לא נבראו אלא כאלפס הזה וככיסוי" (הסבר: כמו שהאלפס והכיסוי שלו הם שני דברים שמייצרים ביחד כך גם השמיים והארץ נבראו יחד ואין מקום למחלוקות בנוגע למה נברא קודם ).
כיום השם "אלפס" מצוי בשימוש נדיר בלבד, ובדרך כלל אין מבחינים בינו לבין שאר סירים.
אורן קפריסאי
אורן קפריסאי (שם מדעי: Pinus brutia) הוא מין עץ מחטני ממשפחת האורניים, הקרוב למינים אורן ירושלים ואורן קנרי.
תפוצה
העץ גדל בגבהים נמוכים של עד 600 מטר אם כי בדרום תפוצתו ניתן למצוא אותו בגבהים של עד 1,200 מטר.
מרבית תפוצתו של האורן היא בטורקיה, אם כי ניתן למצוא אותו גם באיים האגאיים המזרחיים, בקפריסין, בחצי האי קרים, באיראן, בגאורגיה ובאזורים במערב סוריה, לבנון ובישראל. שמו העברי הוא אורן קפריסאי, אף כי השם המקובל בשפות רבות בעולם הוא אורן טורקי.
מאפיינים
זהו עץ בינוני בגובהו המגיע לגובה של 20–35 מ', והיקף גזעו אינו עולה על מטר אחד.
העלים המחטניים מופיעים בזוגות, אורכם 10–16 סנטימטר וצבעם ירוק בהיר. האצטרובלים כבדים וקשים, אורכם 6–11 סנטימטר ורוחבם 4–5 סנטימטר כאשר האצטרובל סגור. זמן ההבשלה של האצטרובל הוא 24 חודשים, והוא נפתח בהדרגה במשך כשנה-שנתיים. הזרעים מופצים על ידי הרוח.
שימושים
האורן משמש כעץ לבנייה ונגרות הן באזור הגידול הטבעי והן באזורים החורגים מאזור תפוצתו הטבעי, כגון פקיסטן. כמו כן, הוא משמש כצמח נוי במיוחד באזורים בעלי אקלים יבש כגון קליפורניה ואריזונה.
בישראל מגדלים אותו כעץ נוי בגנים ובמיוחד בחורשות הקרן הקיימת, מאז התגלה כי הוא עמיד יותר מאורן ירושלים לפגעי טוואי התהלוכה.
מבחני יושרה תעסוקתית
מבחני יושרה תעסוקתית הם מבחני דיווח-עצמי, המשמשים לבחינת רמת המהימנות והאמינות של מועמדים לעבודה. מעסיקים רבים עושים שימוש במבחני יושרה במסגרת תהליכי מיון, על מנת להעריך את הסיכון הפוטנציאלי של מועמדים להיות מעורבים בהתנהגויות לא נאותות כגון גנבה, הפרת נהלים ועוד. לשם כך, תוצאות מבחני היושרה מהוות חלק מהשיקולים בקבלת ההחלטות באשר להעסקתם של עובדים.
מבדקי יושרה תעסוקתית הפכו פופולריים במיוחד החל משנות ה-80 של המאה ה-20 בקרב אנשי משאבי אנוש וביטחון, כתחליף אפשרי למבדקי הפוליגרף, שהוצאו משימוש במיון התעסוקתי בארצות הברית בעקבות החוק להגנת עובדים מפני בדיקות פוליגרף (EPPA) מ-1988. כיום, מבחני יושרה נפוצים ברחבי העולם, נחקרו במחקרים רחבי היקף ונחשבים לרוב ככלי מיון מהימנים ותקפים.
קיימים מספר ספקים בעולם המציעים מבחני יושרה, וחשוב שארגונים יבדקו כי מבחנים ספציפיים אכן עומדים בסטנדרטים המקצועיים הנדרשים והמקובלים. ואכן, לאחרונה פורסמו הנחיות כיצד לבחור מבחן יושרה, וכיצד להטמיע אותם בארגונים.
שימוש במבחני יושרה בארגון מאפשר למנהל הביטחון \ מנהל מניעת אובדן להשפיע על תהליך הגיוס (שער הכניסה הראשי לארגון), עם זאת הדבר מצריך תכנון ושיתוף פעולה בין מחלקת הגיוס למחלקת הביטחון כדי שלא לפגוע בתהליך הגיוס [15].
סוגים
מבחני יושרה הם שאלוני דיווח עצמי המבוצעים באמצעות נייר ועפרון או במתכונת ממוחשבת/ אינטרנטית, ולרוב דורשים בין 10 ל-30 דקות למילוי. קיימים שני סוגים עיקריים של מבחני יושרה: מבחנים גלויים ומבחנים מבוססי-אישיות.
מבחני יושרה גלויים
מבחני יושרה גלויים בדרך כלל כוללים שאלות ישירות לגבי עמדותיו של הנבחן בנוגע להתנהגויות לא נאותות. עמדות אלו מודדות, בין היתר, הצדקות וסלחנות כלפי מעשים לא נאותים בעבודה. למשל, כאשר מעשים לא נאותים נתפסים כשכיחים, לא חמורים או מוצדקים, עולה מידת הסיכון של מעורבות אישית במעשים דומים בעתיד. לעיתים כוללים המבחנים חלק נוסף, בו נבדקות התנהגויות לא נאותות בעבר כגון רקע פלילי, שימוש בסמים, הפרת נהלים ועוד.
דוגמאות למבדקי יושרה גלויים הן: PSI (London House Personnel Selection), שאלון רייד (Reid Report), סקר סטנטון (Stanton Survey), פרופיל שלב II (Phase II Profile) וכן מבחנים של לוגיפס (LOGIPASS) מבחן של חברת פסיפס(psiphas) וכן מבחן של חברת מידות (IntegriTEST) וכן מבדק מהימנות של חברת אינטגריטי מטר (IntegrityMeter), הפועלות בישראל ובעולם. מבחן פסיפס, מעריך את הנטייה לעבריינות תעסוקתית, יושרה כללית, מחויבות לארגון, עבריינות רכוש, דיווח אמת, שימוש בסמים, מתן שוחד וקבלתו, הרגלי שתייה והימורים, נטייה לאלימות, הטרדה מינית, ואבטחת מידע. מבחן מידות, למשל, מעריך את רמת הסיכון לגנבות, שוחד, הפרת נורמות, חוסר אמינות, שימוש בסמים, תוקפנות, רקע תעסוקתי, רקע פלילי, ועוד. שאלון רייד מעריך התנהגות חברתית, שימוש בסמים ואלכוהול, רקע תעסוקתי, אופטימיות, התמדה, השפעה, הערכה של מערכות יחסים בינאישיות, איפוק ונכונות לסייע לאחרים במשימות[7]. סקר סטנטון מסייע לזהות אם אדם בעל סיכון לגנוב סחורה, לנצל לרעה ימי מחלה, להפר את מדיניות החברה, להעניק הנחות ללא רשות, והתנהגויות לא נאותות אחרות[8].
מבחנים מבוססי אישיות
מבחנים מבוססי-אישיות כוללים שאלות להערכת מאפייני אישיות שנמצאו קשורים להתנהגויות לא נאותות. הפריטים במבדקים מסוג זה מעריכים לרוב מצפוניות, יציבות רגשית ונעימות. עם זאת, נראה כי מצפוניות היא הנבאי הטוב ביותר מבין חמשת גורמי האישיות(Big5) בהקשר התעסוקתי[9]. דוגמה לשאלות טיפוסיות במבדק מבוסס-אישיות היא למשל – "מה אתה יותר: הגיוני או הרפתקן?"[3]
דוגמאות למבדקי יושרה מבוססי-אישיות הם ה-Personnel Reaction Blank; מבחן ה- Personality Employment Inventory (PDI), ושאלון האישיות של Hogan (Hogan Personality Inventory). ה- Personnel Reaction Blankמבוסס על שאלון ה- CPI (California Psychological Inventory), והוא בודק חברותיות, מהימנות, מצפוניות, ערכים, ריסון עצמי וקבלת מוסכמות. מבחן ה- PDI מיועד להעריך סטייה של עובדים מהנורמה; ובאופן ספציפי, בודק בעיות עם סמכות, חיפוש ריגושים, עוינות, חוסר אחריות וסוציאליזציה. מבחן האישיות של Hogan מודד עוינות כלפי סמכות, חיפוש ריגושים, מצפוניות, זהות מקצועית לא ברורה וחוסר רגישות חברתית[11] [10].
מבחני יושרה בתהליך המיון
מבדקי יושרה מיועדים לזהות עובדים פוטנציאליים בעלי סיכון מסוים להיות מעורבים בהתנהגויות לא נאותות כגון גנבות, הפרת נהלים, תוקפנות, חשיפת מידע מסווג ועוד. זיהוי מועמדים לא מתאימים מסוג זה עשוי לסייע למעסיק לצמצם בעיות שעלולות להתעורר לאחר העסקתם. מבחני יושרה יכולים לשמש גם לבדיקת פוטנציאל הסיכון בקרב עובדים קיימים, ולא רק מועמדים, במיוחד בצמתי החלטה כגון: לפני מתן קידום או קביעות.
יש לזכור, כי מבחני יושרה הם כלי תומך החלטה, וככל שיעשה שימוש במספר אמצעים הבודקים את מהימנותו של המועמד (למשל ראיונות תחקיר, בדיקות רקע, בדיקות ממליצים), כך יגבר הסיכוי לקבל את ההחלטה הנכונה ביותר לגביו.
שילוב מבחני יושרה בתהליך המיון מצריך מעורבות של מנהל הביטחון \ מנהל מניעת אובדן בתהליך הגיוס. מעורבות כזו מאפשרת למנהל הביטחון להשפיע על תהליך הגיוס (שער הכניסה המשמעותי ביותר בארגון) ומאפשר למחלקת הגיוס להיעזר ביכולות המקצועיות של מחלקת הביטחון (למשל: ביצוע תשאול בהתאם לממצאי המבדק). עם זאת יש לקבוע במדויק את מסגרת שיתוף הפעולה בין המחלקות כדי שלא לפגוע בתהליך הגיוס (למשל: היערכות לביצוע תשאול בלי לעכב את גיוס המועמד מעבר לנדרש).
תוקף
קיימת ספרות רחבה בנושא התוקף של מבחני יושרה, המבוססת על ניתוחי-על של מאות מחקרים ומאות אלפי נבדקים, וממנה עולה בבירור כי מבחני יושרה מצליחים לנבא התנהגויות לא נאותות בעבודה באופן מובהק[12].
בנוסף על התוקף, מחקרים רבים הוכיחו כי בניגוד לכלי הערכה רבים אחרים, מבחני יושרה אינם מפלים קבוצות מיעוט מבחינת גזע, מין או גיל [13].
ביקורת
הביקורת העיקרית כלפי מבחני יושרה נוגעת לאחוזי הטעות של המבחנים - בהקשר של הפסילה השגויה של מועמדים, מושג הנקרא "חיוביים שגויים" (False positives). כלומר, מועמדים שקיבלו ציונים נמוכים יחסית במבחן, אך בפועל כנראה לא יהיו מעורבים בהתנהגויות לא נאותות. עם זאת, ידוע כי בעיה זו מושפעת סטטיסטית משיעור נמוך של מעשים חמורים באופן כללי. למשל גנבות, שמתגלות בקרב כ־5% מהעובדים[14]. במקרה כזה, אף בקרב מבחן המצליח לאתר מראש את כל הגנבים, אם הוא "פוסל" 10% מהנבחנים בלבד, חצי מהם יהיו למעשה "חיוביים שגויים".
סוגיה אחרת קשורה ליכולת של מועמדים לזייף במבחני יושרה. מרבית המבחנים כוללים מנגנונים שנועדו לזהות זייפנות. למשל, חלק מהמבחנים משתמשים באלגוריתמים מורכבים שמבוססים על מספר אלמנטים של דפוסי התגובה של הנבחן על מנת לזהות זיופים, מעבר לתשובות הישירות לשאלות, כגון סולמות של רצייה חברתית וזמני תגובה. על כן, ייתכן כי חלק מהמועמדים יקבלו ציונים נמוכים עקב מענה לא כנה בעוד שחלק אחר מהמועמדים יבחרו מראש לענות בכנות, כדי לא להיפסל.
הטענה האחרונה היא שמבחני יושרה עשויים להפר סטנדרטים משפטיים ואתיים, אולם היא אינה מבוססת, מכיוון שהמבחן אינו נחשב כבדיקה פיזיולוגית או קלינית. יש לציין בהקשר זה כי מבחני יושרה מותרים בכל העולם ואסורים רק במדינה אחת בארצות הברית (מסצ'וסטס).
הערות שוליים
7. "Reid Report". Vangent, Inc. Retrieved 12 April 2012.
8. "The Stanton Survey". The Plotkin Group. Retrieved 12 April 2012.
10. Sackett, P., Burris, R. L., & Callahan, C. (1989). Integrity Testing for Personnel Selection: An Update. Personnel Psychology, 3(42), 491-501. doi:10.1111/j.1744-6570.1989.tb00666.x.
11. Wanek, J. (1999). Integrity and Honesty Testing: What Do We Know? How Do We Use It? International Journal of Selection and Assessment, 4(7), 183-195. doi:10.1111/1468-2389.00118.
12. Ones, D. S., Viswesvaran, C., & Schmidt, F. L. (1993). Comprehensive meta-analysis of integrity test validities: Findings and implications for personnel selection and theories of job performance. Journal of Applied Psychology (Monograph), 78, 679-703.
14. Murphy, K. R. (1993). Honesty in the workplace. Pacific Grove, Ca: Brooks/Cole Publishing.
15. מבחן אמינות בתהליך הגיוס - שיתוף פעולה שוטף עם מחלקת הביטחון מגדיל את הסיכוי להצלחה בגיוס - אינטגריטי מטר.
צנרת תעשייתית
צנרת תעשייתית היא מערכת של צינורות לשינוע זורמים.
הזורם בצנרת יכול להיות נוזל כמו מים או דלק, לחלופין הוא יכול להיות גז כמו קיטור, גז טבעי או אוויר. הזורם יכול להיות תערובת של מספר חומרים, במצבי צבירה שונים, כגון: תערובת של נוזל עם גז, נוזל ומוצק, או מוצק וגז וכיוצא בזאת.
הנדסת צנרת היא הענף בהנדסת מכונות העוסק בצינורות וכולל: תכנון, ביצוע ותפעול של מערכות צנרת כדי שיעמדו בדרישות כמו בחירת תוואי, חומר מבנה, תפקוד, לחץ ושיתוך. המהפכה התעשייתית והשימוש התעשייתי בקיטור העלו את הצורך בצנרת חזקה ויעילה לגזים ולנוזלים חמים ובלחץ גבוה.
הצנרת יכולה להיות מותקנת כשהיא קבורה מתחת לקרקע, בתעלות תת-קרקעיות או מותקנת על גבי הקרקע או על גשרי צנרת מעל הקרקע. בקווי הצנרת מותקנים מגופים, אביזרים ואלמנטים לבקרת הלחץ, הספיקה, הטמפרטורה, איכות הזורם, בצד משאבות, מפוחים, או מדחסים ומכלים, והם לרוב חלק בלתי נפרד מהדיון על הצנרת וחלק בלתי נפרד מהתכנון, הביצוע והתפעול. התכנון של הצנרת התעשייתית או הצנרת התהליכית מתחיל אצל מהנדס התהליך, והוא יוצא לאור בצורת תזרים תהליכי הכולל את הצנרת, המכשור והציוד הנלווה. מהנדס הצנרת ומתכנני הצנרת בוחרים את הצינור המתאים, התוואי, תמיכות ופרטים נוספים כדי שהמערכת תפעל כראוי.
צנרת יכולה להיות בקוטר של 8\1 אינץ' (כשלושה מילימטר) עד קוטר של עשרות אינצ'ים 48 או מספר מטרים. את הצנרת צריך לתכנן כך שתעמוד במאמצים הנוצרים ממשקל הצינור והזורם בו, משקל הבידוד, מהלחץ בתוך הצינור או מחוץ לצינור, מאמצים הנוצרים כתוצאה מההתפשטות של הצינור בהיותו חם ומכוחות חיצוניים כמו רעידות אדמה, רוחות, עומס שלג וכדומה. כדי לחשב מערכת מורכבת של צנרת העומדת בעומס מורכב של לחץ וטמפרטורה בנוסף למשקל ולכוחות רוח ורעידות אדמה אפשריים, מהנדסי הצנרת משתמשים בתכנות ייעודיות לחישוב צנרת המחשבות בשיטת האלמנטים הסופיים ומציגות את התוצאות של המאמצים והתזוזות תחת עומס בצורה גרפית נוחה לזיהוי ולהבנה.
הענף המטפל בצנרת בקוטר קטן למבנים ובצנרת הספקה בתחום העירוני או הכפרי כמו גם קווי הספקת מים וניקוז נקרא שרברבות. צנרת זו נמצאת בתחום ההנדסה האזרחית.
זמן תל אביב 2009
זמן תל אביב 2009 הייתה תערוכת צילומים שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות לכבוד היות העיר תל אביב בת מאה שנה ולצד חגיגות המאה לתל אביב.
התמונות צולמו בעשר השנים האחרונות. תל אביב לא הייתה בתצלומים האלה הנושא העיקרי שבחר כל צלם לצלם, הם לא נוצרו לצורך התערוכה והם נאספו כתצלומים בנושא תל אביב לצורך התערוכה. הצילומים בתערוכה הציגו תמונות יפות ומעניינות של תל אביב אבל לא הציגו אוסף שלם של תמונות המאפיינות את העיר.
האמנים בתערוכה מפנים את מבטם מן העיר הסואנת ושוקקת החיים, המוצגת לפעמים כעיר ללא הפסקה, רובם פונים אל מחוזות שקטים ומבודדים מעט. בתערוכה צילומים המציגים נקודות ציון וסמלים היסטוריים של תל אביב כמו תחנת הכוח רדינג, נמל יפו ומגדל שלום הנוכחים בנוף המצולם לצד סימני היכר מאוחרים יותר של העיר כמו מתחם הבורסה, מגדלי עזריאלי והקריה.
לכבוד התערוכה הוציא המוזיאון קטלוג הכולל דברי מבוא, תיאור נושאי העבודות, רשימת המשתתפים בתערוכה ותצלומים המוצגים בתערוכה וכן שני סיפורים של אתגר קרת ושיר של גרייס פיילי. הטקסט כתוב בעברית ובאנגלית.
סרגיי בונדרצ'וק
סרגיי בונדרצ'וק (ברוסית: Сергей Фёдорович Бондарчук; 25 בספטמבר 1920 – 20 באוקטובר 1994) היה שחקן תסריטאי ובמאי קולנוע סובייטי. בעל התואר אמן העם של ברית המועצות (1952), חתן פרס סטלין (1952, 1984) ופרס לנין (1950) וזכה בפרס אוסקר עבור הסרט מלחמה ושלום.
על פעילותו הציבורית בונדרצ'וק קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין (1967, 1980), עיטור מהפכת אוקטובר (1974), עיטור הדגל האדום של העמל (1970) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1980)
ביוגרפיה
סרגיי בונדרצ'וק נולד בכפר בסביבת חרסון (אוקראינה) למשפחת איכרים. לאחר מספר שנים המשפחה עברה לטגנרוג בה סרגיי למד בבית הספר והחל להתעניין בתיאטרון. בשנת 1937 הוא התחיל להופיע בתיאטרון העירוני ובשנת 1938 עבר לרוסטוב על דון בו למד משחק. בתחילת מלחמת העולם השנייה סרגיי בונדרצ'וק גויס לצבא. בשנת 1946 הוא התקבל לVGIK לשנת לימודים השלישית אצל סרגיי גרסימוב וסיים את לימודיו בשנת 1948. בתקופה זו הוא התחתן בפעם הראשונה.
בשנת 1948 בונדרצ'וק החל להצטלם בקולנוע, תחילה בסרט של מורו סרגיי גרסימוב "הגוורדיה הצעירה". באותה שנה הוא התחתן עם שחקנית אינה מקרובה שגם השתתפה בסרט. בשנת 1951 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "טאראס שבצ'נקו", יוסיף סטלין אהב את הסרט ולבונדרצ'וק הוענק תואר אמן העם בגיל צעיר בלי שהיו לו תארים קודמים כמקובל. בשנת 1955 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "אוטלו" של סרגיי יוטקביץ' והכיר את אירינה סקובצבה, אשתו השלישית. איתה בונדרצ'וק התגורר עד סוף חייו.
בשנת 1959 בונדרצ'וק החל לביים. את סרטו הראשון "גודל של בן אדם" הוא צילם על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב. בונדרצ'וק גילם גם את התפקיד הראשי. סרט זה זכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנות ה-60 בונדרצ'וק צילם סרט מלחמה ושלום ב-4 פרקים. בסרט זה הוא גילם אחד התפקידים הראשים ליד אשתו. הסרט זכה להכרה בעולם וזכה לפרס אוסקר. לאור הכרה בינלאומית, בונדרצ'וק היה בין במאים סובייטים בודדים שהותר לו לביים ולהצטלם מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנת 1971 בונדרצ'וק ואשתו החלו ללמד בVGIK ובשנת 1974 הוא מונה לפרופסור.
בשנות ה-70 הוא המשיך לביים סרטים, כאשר בדרך כלל הוא עצמו שיחק את התפקיד הראשי ושיתף בסרט את אשתו וילדיו.
עוד בשנות ה-60 בונדרצ'וק רצה לצלם סרט על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב "הדון השקט". בשנת 1990 הוא חתם על חוזה עם חברה אנגלית בהשתתפות מפיקים איטלקים. תקציב שהוקצב לסרט הסתיים עוד בטרם עבודה הסתיימה. הפרויקט הסתיים, כסדרת טלוויזיה בשם זה רק בשנת 2006 על ידי בנו של הבמאי.
סרגיי בונדרצ'וק נפטר בשנת 1994 ממחלת לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פליקס דה ולדון
פליקס וייס דה ולדון (באנגלית: Felix Weihs de Weldon; 12 באפריל 1907 – 3 ביוני 2003) הוא פסל אוסטרי-אמריקני. פסלו המפורסם ביותר הוא אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית, המתארת חמישה נחתים וחייל הצי האמריקני שמניפים את דגל ארצות הברית באיוו ג'ימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
פליקס דה ולדון נולד בווינה, אוסטרו-הונגריה ב-12 באפריל 1907. הוא למד בבית הספר היסודי סנט אגיצ'ינס, וב-1925 רכש תואר ראשון באמנות מקולג' מרצ'טי, מכינה קדם-אוניברסטאית פרטית. ב-1927 רכש תואר שני באמנות ותואר שני במדעים מהאקדמיה לאמנויות ומבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת וינה, וב-1929 רכש תואר דוקטור.
בגיל 17 רכש הכרה ראשונית כפסל, לאחר שפיסל פסל דיוקן למחנך והדיפלומט האוסטרי פרופ' לודו הרטמן. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף למושבות אמנים בצרפת, איטליה וספרד. דה ולדון עבר בסופו של דבר ללונדון, שם קיבל מספר עבודות, ובהן פיסול דיוקנו של המלך ג'ורג' החמישי.
בעקבות זאת נסע לאחר מכן לקנדה לפסל את דיוקנו של ראש הממשלה מקנזי קינג, וכך הגיע לראשונה לצפון אמריקה, והוא החליט להשתקע בארצות הברית. דה ולדון הצטרף לצי האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשתחרר בדרגת "צייר ברמה השנייה" (Painter Second Class - PTR-2). ב-1945 קיבל אזרחות אמריקנית.
ב-1950 הנשיא הארי טרומן מינה את דה ולדון לחבר הוועדה האמריקנית לאמנויות יפות. ב-1956 מונה מחדש על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר וב-1961 מונה שוב על ידי ג'ון פיצג'רלד קנדי. ב-1959 הוענק לו תואר אביר כבוד על שירותו למלוכה הבריטית. (אם כי, מאחר שלא היה אזרח בריטי, הוא לא נשא את התואר "סר".)
פליקס דה ולדון נפטר ב-3 ביוני 2003.
עבודתו הפיסולית
כ-1,200 מפסליו של ולדון ממוקמים בשבע יבשות ברחבי העולם. (פסל דיוקן של ריצ'רד בירד מאת דה ולדון ממוקם במצר מקמרדו שבאנטארקטיקה.)
עם סיום מלחמת העולם השנייה, החליט הקונגרס האמריקני להפקיד את דה ולדון על פיסול אנדרטה לזכר קרב איוו ג'ימה, בסגנון ריאליסטי, על בסיס תצלומו המפורסם של ג'ו רוזנטל, מסוכנות Associated Press, שצולם ב-23 בפברואר 1945. בעת עבודת הפיסול נעזר דה ולדון בשלושה מתוך ששת החיילים שהרימו את הדגל בתצלום, שסייעו לו כמודלים. פיסולם של שלושת החיילים האחרים, שמתו בקרב לאחר מכן, נעשה בעזרת תמונותיהם. דה ולדון עבד על הפסל במשך תשע שנים, ונעזר במאות פסלים אחרים. עם סיום פיסולו הוצב הפסל בן 100 הטונות לתצוגה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, שם הוא ניצב כיום.
דה ולדון אף עיצב את הפסל טוגו נגרה, האנדרטה הלאומית של מלזיה, שאותה הוזמן להקים על ידי ראש הממשלה הראשון של מלזיה, טונקו עבדול רחמן, כאשר זה ביקר בארצות הברית באוקטובר 1960; במהלך ביקורו ביקר באנדרטת חיל הנחתים שהקים דה ולדון, אז פנה אליו אישית בבקשה לעצב את האנדרטה הלאומית של מלזיה. דה ולדון קיבל לאחר מכן את תואר הכבוד "טאן סרי", המקביל בחשיבותו לתואר אבירות במלזיה.
דה ולדון נפטר ב-2 ביוני 2003 בגיל 96 בוודסטוק, וירג'יניה. אחד מבניו, דניאל דה ולדון, מפיק, שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי, החל לעבוד לאחר מותו, יחד עם אלן נלסקו, על סרט ביוגרפי על חייו של אביו, בשם "דה ולדון - האדם שמאחורי האנדרטאות".
יחידה 10003
יחידה 10003 (ברוסית: Войскова́я ча́сть № 10003 ,в/ч 10003) הייתה יחידה צבאית רוסית, שהוקמה במשרד ההגנה של ברית המועצות (והמשיכה לפעול גם כחלק ממשרד ההגנה הרוסי), כדי לחקור אפשרויות לשימוש צבאי בתופעות על-טבעיות.
קסאבייה ולה
קסאבְיֶיה וָלָה (בצרפתית - Xavier Vallat; 7 ביולי 1891 - 6 בינואר 1972) היה פוליטיקאי צרפתי אנטישמי ששימש כראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים בתקופת צרפת של וישי ונמנה עם האחראים העיקריים לשואת יהודי צרפת, מבין הצרפתים משתפי הפעולה. על חלקו ברדיפת היהודים נדון ולה לאחר המלחמה לעשר שנות מאסר.
יחידה 10003
היחידה הייתה קיימה משנת 1989 עד 2003. בשנים 1997 – 2003 היא פעלה כמחלקה של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בשם המחלקה האנליטית-מומחית לכישורים אנושיים בלתי רגילים ולכלי נשק מיוחדים (ברוסית: Экспертно-аналитическое управление по необычным возможностям человека и особым видам вооружений, בקיצור ЭАУ ГШ ВС России).