cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנדידו (מתאבק)
All Elite Wrestling (2022–היום)
בנדידו ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ב-28 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, כשקיבל קרב חוזר על אליפות העולם של ROH נגד האלוף, כריס ג'ריקו; לעומת זאת, הוא הפסיד בקרב זה. ב-11 בנובמבר, נודע באופן רשמי שבנדידו חתם על חוזה בארגון לאחר הניצחוון בקרב שלו מול רוש במסגרת התוכנית השבועית Rampage.
Command & Conquer: Red Alert
Command & Conquer: Red Alert (בתרגום ישיר לעברית: לשלוט ולכבוש: כוננות עליונה) הוא משחק מחשב מסוגת אסטרטגיה בזמן אמת מסדרת משחקי Command & Conquer, אשר פותח על ידי חברת Westwood Studios.
העלילה מבוססת על מציאות אלטרנטיבית, ומתארת מלחמה בין ברית המועצות לבין בעלות הברית, על שליטה באזור אירופה.
Red Alert הוא המשחק השני הנושא את הכותרת Command & Conquer, ומהווה למעשה פריקוול למשחק הקודם אשר יצא בשנת 1995. (כאשר Command and Conquer המקורי מתאר את העתיד בהנחת ניצחון סובייטי ב-Red Alert) בהמשך יצא משחק המשך נוסף למשחק זה, בשם Red Alert 2, אשר מתאר את המשך הסכסוך בהנחת ניצחון בעלות הברית ב-Red Alert.
מקור השם Red Alert (התראה אדומה בעברית) בצבע האדום המקושר לקומוניזם, כך ששמו ניתן לפירוש כ"התראת קומוניזם", מהסיכונים הגדולים יותר למערב במאה ה-20.
ב-31 באוגוסט 2008, Electronic Arts, אשר קנתה את חברת Westwood Studios, הוציאה את המשחק מחדש כתוכנה חינמית.
משחקיות
Red Alert היא סדרת משחקי אסטרטגיה בזמן אמת בהם השחקן מפקד על צבא ואחראי על איסוף משאבים, בניית בסיסים, אימון יחידות ולחימה בצבא האויב. במשחק השחקן בוחר אחד ממספר צבאות, ומנהל קרבות באמצעות טנקים, חיילים ואמצעי לחימה אחרים במטרה להשמיד את האויב, או להשיג מטרה מסוימת, למשל השתלטות על בניין כלשהו.
ב־Red Alert קיים ממשק משתמש עשיר ומתקדם לתקופתו. דוגמה לכך היא היכולת לתת הוראות רבות שיתבצעו ברצף. כמו כן, מדובר במשחק אסטרטגיה בזמן אמת ואחד הראשונים אשר שילב את היכולת לבחור לשחק משחק יחיד נגד מחשב או נגד שחקן אחר ברשת האינטרנט.
הקרבות ב־Red Alert כוללים שלושה תחומי לוחמה: לוחמה יבשתית, אווירית וימית. כל צד (הסובייטים או בעלות הברית) יכול לבנות ספינות קרב (וצוללות, לסובייטים וליורי), מסוקים, מטוסים (או ספינות אוויר, במקרה של הסובייטים) וכוחות קרקע (חי"ר ושריון), אך לכל צד יש יכולות משלו, הכופים אסטרטגיה מעט שונה.
עלילה
עלילת Red Alert מתרחשת בציר זמן שונה מציר הזמן שלנו כיום. בסרטון הפתיחה ניתן לראות את המדען היהודי-גרמני אלברט איינשטיין חוזר בזמן בעזרת מכשיר ה-Chronosphere אשר המציא בניו מקסיקו ב-1946 לגרמניה בשנת 1924 ומעלים את אדולף היטלר מרצף הזמן בלחיצת יד מיד עם שחרורו ממעצר על מנת לנסות ולמנוע את מלחמת העולם השנייה, וחוזר לאחר מכן ל-1946. כתוצאה מכך, המלחמה מעולם לא פורצת, גרמניה לא מתחזקת ויחסיה עם שאר אירופה נשארים ביחסי שלום.
אך תוכניתו של איינשטיין מייצרת תוצאת לוואי בלתי רצויה. ברית המועצות אשר פעלה תחת פיקודו של יוסיף סטלין מצליחה להתחזק, וללא ריסונה בידי גרמניה הנאצית יכול היה סטלין לנסות ולהגשים את חזונו לכבוש את כל אירופה ולהפיץ אליה את הקומוניזם. סטלין פולש לגרמניה ומשם לשאר אירופה, ומשם מתפתחת מלחמה עקובה מדם בין צבא ברית המועצות לבעלות הברית אשר כוללות את כל מדינות אירופה האחרות, בהובלת ארצות הברית, לעצירת ההשתלטות הקומוניסטית העולמית.
המשחק יכול להגמר באחת משתי אפשרויות, לפי הצד אותו השחקן משחק. כאשר השחקן משחק את ברית המועצות הסובייטית, ברית המועצות אכן מצליחה להשתלט על כל אירופה, אך סטלין נרצח על ידי קיין (העומד בראש האחווה של NOD בסדרת הטיבריום). כאשר השחקן בוחר בצבאות בעלות הברית, תוכניתו של סטלין נבלמת, וברית המועצות לא מצליחה להשתלט על כל אירופה, וסטלין נהרג על ידי מפקד מצבאות בעלות הברית.
אילנה קלוס
תחילת דרכה
קלוס נולדה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה למשפחה יהודית.
היא בת הזוג של שחקנית הטניס האמריקאית בילי ג'ין קינג מאז שנות ה-1980. השתיים שיחקו יחד טניס זוגות.
קריירת טניס
לפני שהפכה לשחקנית מקצועית, קלוס זכתה בשנת 1972 באליפות הנוער בוימבלדון.
זכתה באליפות דרום אפריקה בטניס זוגות ב-1973, 1975, ו-1977, יחד עם לינקי בושוף, ששיחקה כשותפתה ברוב הפעמים בטניס זוגות.
שיחקה גם במכביה בשנת 1973, וזכתה במדליות זהב במשחקי זוגות נשים וזוגות מעורבים, ובמכביה של שנת 1977 זכתה במדליית כסף בזוגות מעורבים.
ב-1974 זכתה בתואר האליפות לנוער באליפות ארצות הברית הפתוחה. הייתה השחקנית מספר 1 הצעירה ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה. ב-1973 זכתה גם בתואר בסינסינטי מאסטרס, יחד עם פאט ווקדן.
דורגה במקום הראשון בעולם במשחק זוגות ב-1976. בשנה זו, זכתה באליפות זוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה, בפתוחה האיטלקית, בטורניר ארצות הברית על משטח חימר, בפתוחה הגרמנית ובטורניר הילטון הד; וכן בתואר זוגות מעורבים בפתוחה הצרפתית.
ב-1977 זכתה באליפות קנדה, אליפות גרמניה ואליפות בריטניה על מגרש חימר.
ב-1979 דורגה במקום ה-19 בעולם בטניס נשים.
ב-1999 זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה לזוגות ובאליפות זוגות מעורבים, בסיבוב גילאי 35 ומעלה.
גביע הפדרציה
בשנות ה-1970 היא הייתה 12-5 במשחקי גביע הפדרציה.
היכלי תהילה
קלוס הוכנסה ליד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט ב-2006, המכיר בהישגים יוצאי דופן של ספורטאים יהודים. היא הוכנסה להיכל התהילה היהודי בשנת 2010.
World Team Tennis
קלוס הצטרפה לקבוצת הטניס "San Francisco Golden Gaters" בליגת "טניס קבוצות העולמי", World Team Tennis (WTT) בשנת 1974, והגיע לגמר ה-WTT עם הקבוצה ב-1975. היא עזבה את הקבוצה לפני עונת 1976 כדי להתמקד בטורניר אירופה על משטחי חימר. היא חזרה לקבוצה בעונת 1978. ב-1983 היא החלה לאמן את קבוצת "שיקגו פייר" והביאה אותה לניצחון באליפות WTT, וזכתה בתואר מאמנת השנה. ב-1985, קלוס שיחקה בקבוצת "מיאמי ביץ' ברייקרס" ואף אימנה את הקבוצה. היא הפכה לסמנכ"לית WTT ב-1987, ולמנכ"לית הארגון ב-1991. מאז 2001, היא CEO ונציבת הליגה.
ג'רלד דארל
ג'רלד (ג'רי) מלקולם דארל (באנגלית: Gerald ('Gerry') Malcolm Durrell; 7 בינואר 1925 - 30 בינואר 1995) היה חוקר טבע, מטפל בחיות, סופר ומנחה טלוויזיה, שהתפרסם בעיקר הודות לייסוד הגוף שנקרא בהמשך בשם קרן דארל לשימור חיות וגן החיות ג'רזי על האי ג'רזי שבתעלת למאנש בשנת 1958, כמו גם במספר רב של ספרים המבוססים על המשלחות שלו לאיסוף חיות, עבודתו עם חיות ומאמצי השימור שלו.
ילדותו בהודו ובקורפו
דארל נולד בג'אמשדפור, אז מחוז ביהר שבהודו להורים ממוצא אנגלי ואירי, שאף הם נולדו בהודו. הוא היה ילדם הרביעי והצעיר של לואיזה פלורנס דארל (לבית דיקסי) ולורנס סמואל דארל. אביו של דארל היה מהנדס גשרים בריטי, וכיאה למעמד המשפחה בילה דארל בינקותו את רוב זמנו בחברת האיה - המטפלת. דארל זוכר, כנראה, ביקור בגן החיות בהודו ומייחס את אהבת חייו לבעלי חיים למפגש הראשון הזה. המשפחה עברה לאנגליה לאחר מות אביו בשנת 1928.
בשנת 1935 עברה המשפחה לאי היווני קורפו, בו נשארה עד 1939. השהות בקורפו הייתה בעלת השפעה רבה על דארל, וכמה מספריו מתארים תקופה זו בצורה הומוריסטית - תקופה זו הייתה היסוד לספר "משפחתי וחיות אחרות" ולספרים שבאו אחריו, "חיות, ציפורים וקרובים" ו"גן האלים". בשנים אלה לא למד דארל בבית ספר אלא בבית, אצל ידידי משפחה שונים ואצל מורים פרטיים, בעיקר מכרים של אחיו הבכור לורנס דארל (לימים, סופר מפורסם). אחד מהם, רופא, מדען ומשורר יווני בשם תיאודור סטפנידאס, היה לידידו ומחנכו של דארל, ורעיונותיו הותירו רושם בל יימחה על דארל הצעיר. יחד היו חוקרים ובוחנים את דוגמאות החי המקומי, שדארל היה משכן בכל כלי אפשרי, ממבחנות ועד אמבטיות. גורם נוסף שהשפיע על דארל בשנותיו המעצבות היו, לדבריו, כתבי חוקר הטבע הצרפתי ז'אן-אנרי פאבר. דארל היה אובססיבי לבעלי חיים ולטבע כבר מילדותו, ובתקופה שבה חי בקורפו כילד וכנער אסף בעלי חיים מקומיים רבים שגידל כחיות מחמד - החל בכלבים, עבור בשחפים, ינשופים, עקרבים ואתון, וכלה בקיפודים - ועוד חיות רבות אחרות.
בילדותו בילה דארל רבות עם משפחתו, אחיו לארי (לורנס דארל) ולזלי, אחותו מרגו (מרגרט), ואמו לואיזה פלורנס [דיקסי] דארל. כן התלווה אל המשפחה ספירו (ספירידיון), נהג מונית דובר אנגלית שנכנס לחיי משפחת דארל מיד עם בואם לקורפו.
דארל הצעיר ומשפחתו התקבלו בכבוד מלכים באי היווני הקטן, כיאה לדוברי האנגלית ונתיני המלך היחידים (כמעט) באי. מעמד זה עזר לדארל הצעיר להיכנס לכל בית בקורפו רעב ולצאת מאותו הבית שבע.
השנים בלונדון וגן החיות ויפסנייד
המשפחה חזרה לאנגליה בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בגיל 15 מצא דארל שאיננו יכול להסתגל להשכלה פורמלית. אף על פי שהיה קשה למצוא עבודה במשך המלחמה ובשנים שאחריה, בייחוד לצעיר שלמד בבית, עבד דארל רב-התושייה כעוזר בחנות למכירת דגי נוי וחיות מחמד. זיכרונות מתקופה זו אפשר למצוא בספר "סנדל וכל השאר" (Fillets of Plaice - השם הוא פרפרזה על שם ספר זכרונות של אחיו הבכור לורנס דארל, שהוציא לאור ידיד המשפחה, Spirit of Place). דארל קיבל צו גיוס בשנת 1943, אבל עקב בעיות רפואיות קיבל פטור משירות צבאי והתבקש לתרום למאמץ המלחמתי בעבודה בחווה. לאחר המלחמה, בשנת 1945, החל דארל לעבוד בגן החיות ויפסנייד בבדפורדשייר כמטפל זוטר או מתלמד. בצעד זה הגשים חלום שלו משחר ילדותו: לדבריו, המילה הראשונה שהגה הייתה "Zoo" (גן חיות). חוויותיו בויפסנייד מתוארות בספרו "משוגע על חיות" (Beasts in my Belfry).
המשלחות הראשונות לאיסוף בעלי חיים
דארל עזב את גן החיות ויפסנייד במאי 1946 כדי להצטרף למשלחות לאיסוף חיות בר של אותה תקופה, אבל נדחה, מחמת חוסר ניסיונו. משלחות חיות הבר של דארל החלו במסע בשנת 1947 לקמרון הבריטית עם חוקר הציפורים ג'ון יילאנד (Yealland), מסע שמימן בירושה מאביו בסך 3,000 לירות שטרלינג, שקיבל בהגיעו לגיל 21. החיות שהביא בשובו נמכרו לגני חיות בלונדון, צ'סטר, פיינטון, בריסטול ומנצ'סטר. מסעותיו אלה נמשכו עשרות בשנים, שבמהלכן התפרסם בעבודתו למען שימור חיות הבר.
בהמשך למשלחת המוצלחת הזאת באו עוד שתיים עם עמיתו לטיפול בחיות מגן החיות ויפסנייד, קן סמית: ביקור חוזר בקמרון הבריטית ונסיעה אל גיאנה הבריטית (גויאנה) בשנים 1949 ו-1950. במסע הראשון פגש אישיות אפופת מסתורין, אצ'ירימבי השני, הפון מבאפוט, מנהיג מערב-אפריקאי רודני, שהיה לידידו ועזר לו בהמשך בארגון משימות נוספות.
דארל ערך עשרות מסעות נוספים בשנים הבאות, בין היתר לפרגוואי, לארגנטינה, לסיירה לאון, למאוריציוס, למדגסקר ולמקסיקו. במהלך זמן זה התפרסם בזכות עבודתו לשימור חיות הפרא.
עקב מסירותו לבעלי חיים, שיכן דארל והאכיל את חיותיו בתנאים הטובים ביותר שבנמצא, נשמר מהפרזה באיסוף דגימות ולא אסף חיות בעלות "ערך תצוגה" בלבד, שהיו מכניסות מחירים גבוהים. נהלים אלה, שבידלו אותו ממשלחות איסוף חיות אחרות של תקופתו, גרמו לכך, שעד סוף משלחתו השלישית היה ג'רלד דארל מרושש וחסר-כל. יתרה מזו, עקב סכסוך עם ג'ורג' קנסדייל, מפקח גן החיות של לונדון, הוחרם דארל בקהיליית גני החיות הבריטיים ולא יכול היה לקבל עבודה ברובם, עד שלבסוף מצא תעסוקה באקווריום בגן החיות של מנצ'סטר, לתקופת מה.
ב-26 בפברואר 1951 לאחר חיזור ממושך, נשא דארל לאישה את תושבת מנצ'סטר ז'קלין (ג'קי) סוניה וולפנדן. הם נישאו בסתר בגלל התנגדות מצד אבי אשתו. לאחר נישואיהם הצטרפה ג'קי אל דארל ברוב משלחות החיות שלו, עזרה בהקמת גן החיות בג'רזי ובניהולו, וכתבה שני ספרי זיכרונות מצחיקים שהיו לרבי-מכר, על השיטות של דארל לגיוס כספים למאמצי השימור שלו. לחץ העבודה של דארל, התנודות במצב רוחו והיותו אלכוהוליסט הביאו לבסוף לגירושין בשנת 1979.
בעידודה ובהמרצתה של אשתו ג'קי ועל סמך עצתו של אחיו הבכור לורנס, החל דארל לכתוב דיווחים אוטוביוגרפיים לצורך גיוס כספים. ספרו הראשון - The Overloaded Ark נחל הצלחה עצומה, ועודד את דארל להמשיך בכתיבה. אף כי זכויות היוצרים שלו בבריטניה הכניסו לו רק 50 לירות שטרלינג, הרי תמורת הזכויות להוצאת הספר בארצות הברית קיבל 500 לירות שטרלינג והצליח לגייס די כסף למימון משלחת רביעית לדרום אמריקה בשנת 1954. משלחת זו נתקלה בהפיכה בפרגוואי ונכשלה.
היסודות לגן החיות בג'רזי
הופעת הספר "משפחתי וחיות אחרות" בשנת 1956 פרסמה את דארל ברבים כסופר וכתוצאה מכך, לראשונה, כחוקר טבע. התמלוגים על הספר, שהגיע לרשימות רבי המכר באנגליה, עזרו למימון המשלחת הבאה של דארל.
אכזבתו הגדלה והולכת של דארל מאופן ניהולם של גני חיות בימים ההם, ואמונתו שגני חיות צריכים לפעול בראש ובראשונה כמאגרי שימור של מינים בסכנת הכחדה, הביאו אותו להרהר באפשרות לייסד גן חיות משלו. מסעו בשנת 1957 לבאפוט, בפעם השלישית והאחרונה, נועד בעיקר לאיסוף בעלי חיים שיהוו את אוסף הליבה לגן חיות משלו. משלחת זו גם צולמה לסרט, בניסיון הראשון של דארל לצלם את עבודתו עם בעלי חיים. הצלחת הסרט "חברברי הסוואנה" (To Bafut with Beagles) ותוכנית הרדיו "פגישות עם בעלי חיים" המתעדת את זיכרונותיו, עשו את דארל לאורח קבוע במחלקת הטבע של ה-BBC בעשרות השנים הבאות, ובד בבד סיפקו מימון נחוץ ביותר למפעלי השימור שלו.
בשובו מבאפוט, התיישב דארל בבית ההארחה של אחותו, מרגרט דארל, בעיר החוף בורנמות. החיות שוכנו בגנים ובמוסך על בסיס זמני, בעוד דארל מחפש אתרים מתאימים לגן-חיות. למגינת לבו, דחו הן עיריית בורנמאות' והן זו של פּוּל את רעיונותיו לגן-חיות.
דארל הקים את הפארק הזואולוגי ג'רזי (Durrell Wildlife Park) לשיכון אוסף החיות הגדל והולך שלו. האתר שנבחר לגן החיות, בית אחוזה מן המאה ה-16, Les Augres Manor, הגיע לידיעתו של דארל במקרה, לאחר חיפוש ממושך וחסר תוצאות אחר מקום מתאים. דארל חכר את האחוזה והקים את גן החיות שלו על קרקעות האחוזה שתוכננו מחדש. דארל קיבל על עצמו עוד משלחת, מוצלחת יותר הפעם, לדרום אמריקה, לאסוף מינים בסכנת כליה לגן החיות שלו בשנת 1958. גן החיות נפתח לקהל בשנת 1959.
ככל שגדל גן החיות והתרחב, צמח עמו מספר הפרויקטים היזומים להצלת חיות בר בסכנה בחלקים אחרים של העולם. דארל תרם את חלקו בייסוד קרן ג'רזי לשימור חיות בר, ב-6 ביולי 1963, במטרה להתמודד עם האתגרים, המכבידים יותר ויותר, שבניהול גן-חיות, חיות-בר ובית-גידול.
בשנת 1971 פתחה הקרן אגף בינלאומי, The Wildlife Preservation Trust International, בארצות הברית כדי לעזור ביתר הצלחה למאמצי שימור בינלאומיים. באותה שנה קנתה הקרן את אחוזת גן החיות בג'רזי מבעליה, רב-סרן יו פרייזר, ובכך העניקה לגן החיות משכן של קבע.
היוזמה של דארל הניעה את החברה לשימור החי והצומח לייסד בג'רזי בשנת 1972 את הוועידה לריבוי בשבי של מינים בסכנת הכחדה כעזר להמשך קיומם, שהפכה לאחת הוועידות היוקרתיות ביותר בתחום. בשנת 1972 הפכה הנסיכה אן לפטרונית הקרן, פעולה שכיוונה את זרקורי התקשורת אל דארל ועזרה לגיוס כספים.
בשנת 1970 היה המפעל של קרן ג'רזי לשימור חיות בר לגן החיות המוביל בתחום הריבוי בשבי, ששם לו למטרה להצליח בתחום זה בקרב מינים כמו גורילת שפלה מערבית ובעלי חיים שונים מן האי מאוריציוס. דארל ביקר מספר פעמים במאוריציוס ותיאם שם מאמצי שימור בקנה מידה גדול, שכללו תוכניות ריבוי בשבי של ציפורים וזוחלים מקומיים, שיקום סביבתי של Round Island, הכשרת צוות מקומי והקמת מתקני שימור במקום ומחוצה לו. כל אלה הביאו בסופו של דבר להקמת קרן מאוריציוס לחיות בר בשנת 1984.
דארל פגש את אשתו השנייה, לי מקג'ורג' דארל, ב-1977 כשהרצה באוניברסיטת דיוק, שם עבדה לי על הדוקטורט שלה בתקשורת בעלי חיים. הם נישאו בשנת 1979. היא כתבה במשותף עמו מספר ספרים, ביניהם The Amateur Naturalist ולאחר מותו הייתה למנהלת לשם כבוד בקרן.
ב-1978 פתח דארל את מרכז ההכשרה לאנשי שימור טבע בגן החיות, ה"אוניברסיטה-זוטא", במילים שלו. נכון ל-2005 השתלמו במרכז ההכשרה הבינלאומי יותר מאלף חוקרי טבע, וטרינרים של גני חיות ואדריכלי גני-חיות מ-104 ארצות. לדארל היה חלק גם בעיצוב קבוצת המומחים לריבוי בשבי של איחוד השימור העולמי בשנת 1982.
בשנת 1985 הקים דארל את הקרן לשימור חיות הבר בקנדה. המגבית הרשמית להצלת חיות מהכחדה החלה לפעול בשנת 1991, תקופה בה גני חיות בריטיים נקלעו לצרות וגן החיות של לונדון היה בסכנת סגירה.
אחרית ימיו
ב-1982 הוענק לו אות מסדר האימפריה הבריטית.
הצירוף של חיי-תלאות תחת כיפת השמים עם שתיינות כבדה יצר אצל דארל בעיות בריאות בשנות ה-80'. הוא עבר ניתוח החלפת עצם בירך בניסיון להתגבר על שיגרון, אבל סבל מבעיות כבד. בריאותו התדרדרה במהירות אחרי המסע למדגסקר בשנת 1990. ב-30 בינואר 1995 מת דארל מסיבוכים לאחר ניתוח השתלת כבד. אפרו קבור בשטח גן החיות ג'רזי.
מדיניותו של דארל לגבי גני חיות
דארל הקדים את זמנו כאשר קבע את התפקיד שגני חיות במאה העשרים צריכים למלא, בעיקר ב- Stationary Ark. רעיונותיו מושתתים על היסודות הבאים:
גם רעיונותיו של דארל בנושא שיכון הדיירים בגני חיות מצביעים על סדרי העדיפויות שלו. ואלה עקרונות היסוד שלאורם בנויות המכלאות בג'רזי:
גן החיות ג'רזי היה הראשון לשכן אך ורק מינים בסכנת הכחדה, והיה מן החלוצים בתחום הרבייה בשבי. גם מרכז ההכשרה הבינלאומי וארגון הוועידה לרבייה בשבי הם חלוצים נודעים בתחומם.
ספריו שתורגמו לעברית
דארל חיבר 37 ספרים שתורגמו ל-31 שפות. ספרו הפופולרי ביותר, "משפחתי וחיות אחרות", עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה ששודרה בארצות רבות.
להאסה אפסו
לֵהָאסָה אַפְּסוֹ הוא כלב מהסוג "כלבי לוויה זעירים״. גזע זה היה ייחודי לטיבט במשך שנים ארוכות. הלהאסה אפסו הראשון הגיע למערב רק בשנת 1921. כשהלהאסה אפסו הגיע למדינות המערב חל בלבול מסוים והוא סווג לאותה קבוצה עם הטרייר הטיבטי והשי טסו. בשנת 1934 הכירו בשלושתם כגזעים נפרדים.
מאפיינים גופנים
ראש - מכוסה בפרווה שופעת שנופלת קדימה ומכסה את העיניים.
עיניים - כהות, בגודל בינוני.
אוזניים - שמוטות לצדי הראש. לפעמים קצוות האוזניים כהים יותר
גוף-חסון ויציב, מותניים שריריים וגב ישר.
פרווה-ארוכה, כבדה, חלקה.
זנב-נישא מעל הגב.
גובה- 28-25 ס"מ
משקל- 8-5 ק"ג
הופעתו המשעשעת של הלהאסה אפסו מאפיינת את מזגו הנוח, הוא פותח במשך שנים רבות ככלב לוויה ושעשוע נאמן - זהו כלב לוויה פיקח ונחוש, אשר בזכות אופיו הנוח ידוע גם ככלב טיפולי. שנים רבות הייתה זו מסורת בקרב הנזירים הטיבטים אשר חיו במנזרים שבשטחי עיר הבירה להאסה; הנזיר המצטיין זכה במתנה מיוחדת - בכלב להאסה אפסו, אשר שימש לו חבר ומלווה. אסור היה למכור את הכלבים האלה או לסחור בהם, וניתן היה לקבלם רק במתנה.
מקור הגזע
מקור שמו הוא שילוב של שם עיר הבירה הטיבטית 'להאסה' והמילה 'אפסו', שהיא ככל הנראה שיבוש המילה הטיבטית 'ראפסו', אשר פירושה 'זקן עז'. אכן, על פרוותו של הלהאסה אפסו להיות מחוספסת קלות למגע כמו שיער של עז טיבטית. לאחר שפותח גזע האב התפצל הגזע לשני גדלים: האחד גדול - טרייר טיבטי, והאחר קטן - הלהאסה אפסו, אשר נוצר כדי לשמש בן לוויה לנזירים בטיבט. בשנת 1901 הביאה עמה מק'לרן מוריסון כמה כלבי להאסה אפסו מטיבט לאנגליה, ושם החלו לראשונה לגדל אותם מחוץ לטיבט. בשנת 1902 אישרה ההתאחדות האנגלית לכלבנות את הגזע, ואת התקן הראשון לגזע, (אשר הוכר באותה תקופה בשם 'להאסה טרייר').
ב-1935 כתבה ההתאחדות הכלבנית האמריקנית (AKC) את התקן האמריקני של הגזע, עד שנכתבו התקנים המודרניים יותר, אשר על פיהם מגדלים את הגזע כיום. התקן האמריקני המעודכן נכתב ב-1978, הקנדי ב-1982 והאנגלי והאירופי (F.C.I) ב-1987, ועל פיו הלהאסה אפסו שייך לקבוצה 9, כלבי לוויה ושעשוע. כיום הלהאסה אפסו פופולרי מאוד במערב אירופה ובאמריקה, ובתי הגידול המפורסמים והגדולים לגזע נמצאים באיטליה (דאל'אלבריקו) ובהולנד (אל-מינגס).
כלב טיפולי
בזכות טיפוח נכון של הגזע קיבל הלאסה אפסו במשך השנים אופי נוח מאוד לאנשים ולילדים. כלב זה קשור לסביבה שבה הוא חי, פיקח מאוד ועקשן, ולכן זקוק למשמעת ולסדר יום קבוע. מכיוון שהלאסה אפסו הוא כלב לוויה קלאסי הוא נוח מאוד, וכמעט אינו מורגש בבית. הוא יכול להישאר שעות רבות לבד, והוא מקבל את בני הבית בשמחה רבה. הלאסה אפסו אינו מותאם בשום אופן לגידול מחוץ לבית. הוא מסתדר מצוין עם בעלי חיים אחרים כמו חתולים וארנבות, אך אינו אוהב כלבים זכרים אחרים בסביבתו. עם זאת, הוא יודע לזהות זכרים חזקים ממנו, ונמנע מ'להתעסק' אתם. כאשר מגדלים בבית שני 'להאסות', זכר ונקבה, הנקבה היא זו ש'מנהלת את העניינים'. הלאסה אפסו אינו תוקפני ואיננו מרבה לנבוח. הוא אינו זקוק לפעילות רבה, ולרוב הוא כלב חזק ובריא. בעקבות שנים רבות של שהייה באוויר הדליל של הרי טיבט ותנאי מזג האוויר הקיצוניים ששררו שם פרוותו מבודדת מקור ומחום, ואין לו נשירה עונתית, ולפיכך הוא אינו אלרגני לבני אדם.
בזכות אופיים הנוח והייחודי של כלבי הלאסה אפסו, כמה מהם משמשים כלבים טיפוליים לילדים ולאנשים בעלי צרכים מיוחדים. ומשתמשים בו בין השאר בפעילות טיפולית ולימודית בבתי הספר ובמוסדות. הגזע נוחל הצלחה רבה בקרב התלמידים והמטופלים. הלאסה אפסו מאפשר לכל אחד לגעת בו, לסרק אותו ואף להציק לו קצת בלי לאיים או לנשוך.
תקן לכלבי תצוגה
על פי התקן אירופי, הלאסה אפסו צריך להיות ארוך מעט יותר מגבוה - הגובה התקני שלו בין 25 ל-27 ס"מ ומשקלו התקני חמישה עד שבעה ק"ג. הוא בעל צוואר ארוך יחסית, זנבו מונח גבוה על גבו, וראשו גבוה מעט מהזנב. את הלאסה אפסו ניתן לראות במגוון רחב של צבעים תקניים, מלבן, דרך 'אוף וייט', אפור, 'אפור צפחה' (שילוב של אפור ולבן) חול, זהוב, חום, 'טרי קולור' (שחור לבן וחום), שחור לבן וגם שחור. לעיתים נדירות מאוד הוא יהיה בצבע אחד בלבד - ברוב המכריע של המקרים ישולב הצבע הלבן למשל בצבע כהה בקצות האוזניים והרגליים, ובצבע השחור יהיה צבע שונה בקצות הרגליים, ולעיתים גם בקצות האוזניים, בקצה הזנב ובחזה. את פרוותו של הלאסה אפסו יש להבריש מדי יום ולשמור שלא ייווצרו בה קשרים ולא ייתפס בה לכלוך. בתערוכות ובתצוגות רבות ניתן לראות כלבי להאסה אפסו ששערם אסוף ברולים – כדי למנוע את שחיקת הפרווה וכדי להגיע למלוא הפוטנציאל של אורכה.
להאסה אפסו בישראל
על פי ספר הגידול בהי"ל (ההתאחדות הישראלית לכלבנות), את שני הכלבים הראשונים הביא לארץ ד"ר ביאליק מקריית מוצקין בשנת 1989. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים הביאה רינה מנשה זוג נוסף של כלבים ממערב אירופה, ואלה השתתפו בכמה תערוכות בארץ. ב-1995 הביאה לארץ משפחת ואן מירושלים זוג 'להאסות' ממזרח אירופה, להם הייתה לפחות המלטה אחת מאושרת, ועד שנת 1998 הגיעו על פי הרישומים שלושה כלבים נוספים.
במשך כל התקופה נשאר הגזע אנונימי וחי בצלם של כלבים זעירים אחרים שהפופולריות שלהם הלכה וגדלה. בשנת 1999 הביא בית הגידול מ.ד. לאפיס, זכר ונקבה מבית גידול באיטליה, ובעזרת כלבה שנולדה בארץ להורים מצ'כיה החל הגזע לעשות חיל בישראל. כלבים מבית גידול זה זכו בתארים 'אלוף ישראל' ו'אלוף בינלאומי', והולידו צאצאים, שגם הם נחלו הצלחה עולמית וזכו בתארים "אלוף ואלופת ישראל" וכן בתארים בינלאומיים. כך החל הגזע להיות פופולרי גם בישראל. עם השנים הביא בית גידול זה עוד כמה זכרים ונקבות מאיטליה, מאנגליה ומהולנד. ובהם סאצ'י - אלוף ישראלי ובינלאומי אשר הגיע לאחר שזכה באליפות איטליה, סולו - אלוף ישראל ואלוף בינלאומי הנוכחי. חילס- הרכש מהולנד אלוף שכבר הספיק להעמיד צאצאים רבים. כיום יש בארץ כ-100 כלבי להאסה אפסו בעלי תעודות. ב 2009 קם בית גידול נוסף לגזע - בית הגידול של פיוטר מנסקי, המתבסס על כלבים שמקורם ברוסיה וכלבה שנקנתה בארץ. בבית הגידול הזה ישנו זכר ושלוש נקבות. על פי ההי"ל, הלהאסה אפסו שייך בארץ לחוג הישראלי לכלבים זעירים.
למבורגיני איסלרו
למבורגיני איסלרו (באיטלקית: Lamborghini Islero) היא מכונית ספורט בתצורת קופה בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט האיטלקית למבורגיני אשר יוצרה בין השנים 1968 – 1969 בעיירה Sant'Agata Bolognese במטרופולין של בולוניה  במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה.
יחסי איטליה–אלבניה
יחסי איטליה–אלבניה מתייחסים ליחסים הנוכחיים, התרבותיים וההיסטוריים של אלבניה ואיטליה.
בגלל נוכחותם החזקה של אלבנים באיטליה ונוכחותה ההיסטורית של קהילת ארבארשה שם, שתי המדינות נהנות כיום מיחסים דיפלומטיים ידידותיים מאוד. ישנם קשרים ברמה גבוהה בין ממשלות אלבניה ואיטליה. שתי המדינות חברות בארגונים בינלאומיים רבים, וחולקות דעות פוליטיות משותפות על הבלקן והעולם, כאשר איטליה היא תומכת חזקה במועמדותה של אלבניה להצטרפות אל האיחוד האירופי. במהלך ביקורו האחרון של ראש ממשלת איטליה מתאו רנזי בטירנה, הוא החשיב את אלבניה כבעלת בריתה הקרובה ביותר של איטליה באזור.
קיימת מידה רבה של קווי דמיון היסטוריים ותרבותיים בין אלבנים ואיטלקים אשר סייעה מאוד ליחסי התרבות. אלבניה היא גם ביתם של 20,000 מהגרים איטלקים והיא מונה 5,000 קהילות של ילידי איטליה.
המדינות הן גם חברות בארגון האמנה הצפוני האטלנטי (נאט"ו) ומועצת אירופה. כחברה ומייסדת האיחוד האירופי (EU), איטליה תומכת באלבניה בדרכה לשילוב בגוש האירו ונחשבת לאחת התומכות החזקות ביותר באלבניה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקם הפרוטקטורט האיטלקי על אלבניה על ידי ממלכת איטליה, במאמץ להבטיח את אלבניה העצמאית דה-יורה הנמצאת תחת שליטה איטלקית. הפרוטקטורט התקיים מ-23 ביוני 1917 עד קיץ 1920. מ-4 ביוני עד 3 בספטמבר 1920 התרחשה סדרה של קרבות בין כוחות איטלקיים שהחזיקו בכל אזור ולורה, ולאומנים אלבנים המחולקים בקבוצות קטנות של לוחמים, וקרבות אלה נקראו לימים "מלחמת ולורה", שסיימה את הפרוטקטורט האיטלקי מעל אלבניה.
מאוחר יותר בתקופת המלוכה ותקופת שלטונו של המלך זוגו, איטליה הפכה לבעלת בריתה הקרובה ביותר של אלבניה, והכריזה שוב על חסות דה-יורה על הממלכה הקטנה. איטלקית נלמדה כשפה שנייה בכל בתי הספר במדינה, והכלכלה הייתה תלויה מאוד בהלוואות וסיוע כספי שניתן מאיטליה. באביב 1925 נחתמו שני ויתורים חשובים עם איטליה; הראשון היה הזכות להקמת בנק לאומי והשני אישור הקמת חברה איטלקית (SVEA), לפיתוח כלכלת אלבניה. בהמשך הוקם הבנק הלאומי של אלבניה עם בירת איטליה ואיטליה סייעה בהנפקה והצגת המטבע הרשמי של אלבניה, הלק. ב-7 באפריל 1939 פלשו כוחותיו של מוסוליני לאלבניה. למרות התנגדות עיקשת מסוימת, במיוחד בדורס, האיטלקים כבשו עד מהרה את אלבניה. המלך זוג נאלץ לגלות, והמדינה הפכה לחלק מהאימפריה האיטלקית כממלכה נפרדת באיחוד אישי עם הכתר האיטלקי.
לאחר כניעת איטליה בשנת 1943, גרמניה הנאצית כבשה את אלבניה ואחרי תום מלחמת העולם השנייה נותקו היחסים בין איטליה לאלבניה. במהלך השלטון הקומוניסטי באלבניה המדינה הייתה מבודדת ולא התקיימו יחסים עם מדינות המערב, כולל איטליה.
יחסים כלכליים
איטליה היא השותפה העיקרית לייצוא של אלבניה, עם 42.8% מהיצוא וגם שותפת הייבוא העיקרית עם 33.4% מכלל המוצרים המיובאים על ידי אלבניה. איטליה היא אחת התורמות הגדולות ביותר לאלבניה וגם תומכת גדולה בשילוב האירו-אטלנטי של הרפובליקה של אלבניה. שתי המדינות חולקות גבול ימי ויש ביניהן אזור כלכלי בלעדי. איטליה מימנה פרויקטים שונים בתחומים רבים, ובין השאר בתחום הפוליטי, השיפוטי, אנרגיה ותיירות.
ביקורים רשמיים
ב-24 בנובמבר 2008 ערך ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, ביקור ממלכתי בטירנה, שם נפגש עם מקבילו ראש הממשלה סאלי ברישה. במהלך ביקור זה נחתם הסכם להקמת שתי תחנות כוח פחמיות, הממומנות על ידי איטליה שיסייעו בהגברת הכלכלה של אלבניה.
נשיא איטליה, ג'ורג'ו נפוליטנו, ביקר בטירנה ב-4 במרץ 2014, שם נפגש עם הנשיא, ראש הממשלה ויו"ר הפרלמנט. הוא גם קיים פגישה עם הקהילה האיטלקית המתגוררת בטירנה. מאוחר יותר ב-10 במרץ, ממשלות של שתי המדינות חתמו על הסכם על שיתוף פעולה באנרגיה לקידום חיבור ושילוב של מערכות אנרגיה חשמלית וגז טבעי בשתי המדינות, מה שהיה החלטה חשובה לפרויקט הצינור הטרנס אדריאטי, שיוביל גז טבעי, החל מיוון דרך אלבניה והים האדריאטי לאיטליה והמשך למערב אירופה.
ב-20 בדצמבר 2014 ביקר ראש ממשלת איטליה, מתאו רנצי באלבניה, במהלך ביקור ממלכתי בו נפגש עם ראש הממשלה של אלבניה אדי רמה, הנשיא בויאר נישני וחברי הקהילה האיטלקית בטירנה. במהלך פגישה זו נחתם הסכם להכרה בפנסיות. במהלך נאומו אמר ראש הממשלה רנצי כי אלבניה היא בעלת בריתה הקרובה ביותר של איטליה באזור וכי איטליה תומכת באופן מלא בשילוב עתידי של אלבניה באיחוד האירופי.
ב-13 באוקטובר 2016 ביקרה נשיאת בית הנבחרים של איטליה לורה בולדריני בטירנה, ותמכה שוב בנתיב האינטגרציה של אלבניה וברפורמה המשפטית שעברה הפרלמנט לאחרונה.
כף לבלון
כף לבלון או קייפ לבלונד (באנגלית: Cape Leblond; בצרפתית: Cap Leblond) היא לשון יבשה המהווה את הקצה הצפוני של האי לאבוזייה, שבאיי ביסקו, ארכיפלג המצוי למול החוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
בארגנטינה נקראת לשון היבשה בשם נקודת פלורידה (בספרדית: Punta Florida).
מקור השם
שארקו קרא ללשון היבשה על שמו של נשיא החברה הגאוגרפית הנורמנדית (Norman Geographical Society), שמקום מושבה ברואן בחבל נורמנדי שבצפון צרפת.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, 1960, P 181
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 364
מאקוקו
מאקוקו (בצרפתית: Makokou) היא עיר בגבון ובירת מחוז אוגואה-איווינדו, כ-370 ק"מ מזרחית לליברוויל, בירת המדינה.
גובהה של העיר הוא 308 מטרים ואוכלוסייתה בשנת 2004 עמדה על כ-16,600 תושבים.
העיר שוכנת על הנהר וסמוכה לפארק הלאומי איווינדו. היא התפתחה סביב כריית עפרת ברזל; עד היום העיר נחשבת כמרכז לכריית עפרות ברזל ובאים אליה עשרות כורים על מנת למצוא עפרות ברזל.
סניף של הרכבת הטרנס-גבונית תוכנן במקור כדי לסיים את בניית העיר, אך תוכנית זו ננטשה, כנראה מסיבות פוליטיות.
בעיר נמל תעופה אחד, נמל התעופה של מאקוקו.
סיכוך נרתיקי
סיכוך נרתיקי (באנגלית: Vaginal lubrication) הוא הפרשת נוזל המיוצר באופן טבעי, אשר מסכך את הנרתיק אצל נשים. סיכוך קיים תמיד בנרתיק, אך הייצור שלו גדל משמעותית בסמוך לביוץ ובמהלך עוררות מינית לקראת קיום יחסי מין. יובש בנרתיק הוא המצב בו סיכוך זה אינו מספיק, וכתוצאה מכך לעיתים נעשה שימוש בחומרי סיכה מלאכותיים להגברתו. ללא סיכוך מספיק, קיום יחסי מין עלול להיות כואב. בבטנת הנרתיק אין בלוטות, ולכן הנרתיק נשען על שיטות סיכוך אחרות. פלזמה מדפנות הנרתיק כתוצאה מדחיסת דם בכלי הדם נחשבת כמקור הסיכוך העיקרי, ובלוטות ברטולין, שנמצאות מעט מתחת לפתח הנרתיק ומצידיו, מפרישות גם ריר כדי להגביר את הפרשות דפנות הנרתיק. קרוב לביוץ, ריר צוואר הרחם מספק סיכוך נוסף.
הפרשות נרתיקיות
הפרשות נרתיקיות (באנגלית: Vaginal discharge) הן תערובת של נוזלים, תאים וחיידקים המסככים ומגנים על הנרתיק. תערובת זו מיוצרת כל העת על ידי תאי הנרתיק וצוואר הרחם והיא יוצאת מהגוף דרך פתח הנרתיק. ההרכב, הכמות ואיכות ההפרשה משתנים בין פרטים כמו גם בשלביה השונים של ההתפתחות המינית ומערכת הרבייה. הפרשות נרתיקיות נורמליות עשויות מדוללות ומימיות או לחלופין סמיכות ודביקות, ועשויות להיות בצבע שקוף או לבן. הפרשות נרתיקיות רגילות עשויות להיות גדולות בנפחן, בדרך-כלל אין להן ריח חזק, והן גם אינן קשורות בדרך-כלל עם עקצוץ או כאב. בעוד שרוב ההפרשות מייצגות את התפקוד התקין של הגוף, שינויים בהפרשות יכולים להצביע על זיהום או תהליכים פתולוגיים אחרים. זיהומים העלולים לגרום לשינויים בהפרשות מהנרתיק כוללים זיהום פטרייתי נרתיקי, וגינוזיס חיידקי ומחלות מין. המאפיינים של הפרשות נרתיקיות שאינן תקינות משתנים בהתאם לגורם, אך המאפיינים הנפוצים כוללים שינוי בצבע, ריח רע, ותסמינים נלווים כמו גירוד, צריבה, כאבי אגן או כאב במהלך קיום יחסי מין.
הפרשות תקינות
הפרשות נרתיקיות תקינות מורכבות מריר צוואר הרחם, נוזל נרתיקי, נשולת תאי נרתיק וצוואר הרחם וחיידקים.
מרבית נוזלי ההפרשות נרתיקיות הם ריר המיוצר בבלוטות של צוואר הרחם. השאר מורכב מדית מדפנות הנרתיק ומהפרשות מבלוטות ברטולין וסקין. המרכיבים המוצקים הם תאי אפיתל שנשרו מדפנות הנרתיק וצוואר הרחם וכן חלק מהחיידקים המאכלסים את הנרתיק. חיידקים אלה החיים בנרתיק אינם גורמים לרוב למחלות. למעשה, הם יכולים להגן על האדם מפני חיידקים זיהומיים וגורמים פולשניים אחרים על ידי ייצור חומרים כמו חומצה לקטית ומימן על-חמצני המעכבים גדילה של חיידקים אחרים. ההרכב התקין של חיידקים בנרתיק (פלורת הנרתיק) יכול להשתנות, אך נשלט לרוב על ידי לקטובצילוס. בממוצע ישנם כ-108 עד 109 חיידקים למיליליטר הפרשה נרתיקית.
ברניקי הראשונה
ברניקי (ברניקה) הראשונה (ביוונית: Βερενίκη; 340 לפנה"ס - בין 279 ל-268 לפנה"ס), הייתה אצילה ממקדוניה היוונית שנישאה לתלמי הראשון מלך מצריים ומייסד השושלת התלמיית והפכה למלכה במצרים העתיקה. בנה תלמי השני ירש את אביו.
סיכוך נרתיקי
הפרשות תקינות
הפרשות נרתיקיות רגילות הן שקופות, לבנות או לבן שבור. מידת הסמיכות שלהן נעה בין חלבית לגושית, וריחן קל בדרך-כלל או שכלל אינו קיים. מרבית ההפרשות נוצרות בחלקו העמוק ביותר של הנרתיק, כיפת הנרתיק (Posterior fornix), ויוצא מהגוף במהלך היום עם זליגתו מטה נוכח כוח הכבידה. אישה אופיינית בגיל הפוריות מייצרת כ-1.5 גרם (חצי כפית עד כפית) של הפרשות נרתיקיות מדי יום.
במהלך עוררות מינית ויחסי מין, כמות הנוזלים בנרתיק גדלה כתוצאה מהידחסות כלי הדם המקיפים את הנרתיק. הידחסות זו של כלי הדם מגדילה את נפח הדית מדפנות הנרתיק. לדית יש pH נייטרלי, כך שעלייה בייצורו יכולה לשנות באופן זמני את ה-pH הכללי של הנרתיק להיות יותר נייטרלי. לזרע יש pH בסיסי והוא יכול לנטרל את חומציות הנרתיק עד 8 שעות.
ההרכב והכמות של הפרשות נרתיקיות משתנים כאשר האישה מתקדמת בשלבים השונים של ההתפתחות המינית והרבייתית.
ברניקי הראשונה
משפחתה
ברניקי נולדה במחוז אאורדיה שבצפון יוון של היום. אביה היה אציל מקומי לא ידוע בשם מאגס. סבה מצד אמה אנטיגונה, היה אציל בשם קסנדרוס שהיה אחיו של אנטיפטרוס שהיה מצביא בצבאו של פיליפוס השני מלך מוקדון וכן בצבאו של בנו אלכסנדר הגדול. בזמן מסעותיו של אלכסנדר הוא שימש כעוצר של מוקדון.
סיכוך נרתיקי
בקרב ילודים
אצל ילודים ממין נקבה, הפרשות נרתיקיות מתרחשות לפעמים בימים הראשונים שלאחר הלידה. זה נובע מחשיפה לאסטרוגן בזמן השהות ברחם אמם. הפרשות נרתיקיות בילודים עשויות להיות לבנות או בהירות בעלות מרקם רירי, או שהן עשויות להיות דמיות מהשלה חולפת של רירית הרחם.
עקדת יצחק
עֲקֵדַת יִצְחָק (עקדה משמעותה קשירה) היא סיפור מקראי המופיע ב: אברהם עקד את יצחק בנו האהוב על מזבח ועצים במטרה לשוחטו ולשורפו כקורבן, על פי מצוותו של אלוהים, וברגע האחרון שלפני פעולת השחיטה, מלאך אלוהים ציווה אותו להימנע מלשחוט את בנו, ושיבח אותו כי הוא "ירא אלוהים". אברהם נשא את עיניו וראה איל אחוז בקרניו בסבך העצים, אותו הקריב על המזבח תחת בנו. מעשה זה נחשב במסורת היהודית ובמסורות נוספות כאות מופת למסירות נפש ואמונה באלוהים, ולניסיון הקשה ביותר מבין עשרה ניסיונות שנתנסה אברהם על ידי האל, ועמד בו.
ברניקי הראשונה
משפחתה הראשונה
בשנת 325 לפנה"ס נישאה לאציל מקומי וקצין בצבא בשם פיליפוס, שהיה נשוי לפני כן ובעל ילדים. מנישואיה אלה נולדו שלושה ילדים: בעלה פיליפוס מת בשנת 318 לפנה"ס לערך.
סיכוך נרתיקי
בגיל ההתבגרות
במהלך גיל ההתבגרות, ההורמון אסטרוגן מתחיל להיות מיוצר על ידי השחלות. עוד לפני הופעת הווסת (עד 12 חודשים לפני הווסת, בדרך-כלל במקביל לצמיחת השדיים ) עולה כמות ההפרשות הנרתיקיות וחלים שינויים בהרכבן. אסטרוגן מביא להבשלת רקמות הנרתיק וגורם לייצור מוגבר של גליקוגן על ידי תאי אפיתל של הנרתיק. רמות גבוהות יותר של גליקוגן בתעלת הנרתיק תומכות בצמיחת לקטובצילוס על-פני מיני חיידקיים אחרים. כאשר חיידקי לקטובצילוס משתמשים בגליקוגן כמקור מזון, הם ממירים אותו לחומצה לקטית. לכן הדומיננטיות של לקטובצילוס בתעלת הנרתיק יוצרת סביבה חומצית יותר. למעשה, ה-pH של הנרתיק ושל ההפרשות הנרתיקיות לאחר גיל ההתבגרות נע בין 3.5 ל 4.7.
עקדת יצחק
סיפור המעשה
לאחר שכרת אבימלך ברית עם אברהם, ציווה אלוהים את אברהם ללכת אל ארץ המוריה, המזוהה ביהדות עם הר הבית, ולהקריב על אחד ההרים את יצחק, בנו האהוב שנולד בדרך נס.
ברניקי הראשונה
נישואיה לתלמי
לברניקי ולתלמי נולדו שלושה ילדים:
סיכוך נרתיקי
בהריון
במהלך ההיריון נפחן של ההפרשות הנרתיקיות עולה כתוצאה מעלייה ברמות האסטרוגן והפרוגסטרון בגוף. ההפרשות הן בדרך-כלל לבנות או מעט אפורות, ועשויות להתלוות בריח מעופש. ההפרשה הרגילה של ההיריון אינה מכילה דם או גורמת לגירוד. רמת ה-pH של הפרשות מהנרתיק בזמן הריון נוטה להיות חומצית יותר מהרגיל בגלל ייצור מוגבר של חומצה לקטית. סביבה חומצית זו מסייעת בהגנה מפני זיהומים רבים, אם כי היא גם מעלה אצל נשים את הרגישות לזיהומים פטרייתיים נרתיקיים.
ברניקי הראשונה
נישואיה לתלמי
פירוס, בעלה של בתה אנטיגונה, הנציח אותה בקוראו לעיר חדשה שהקים באפירוס בשם ברניקי. בנה, תלמי השני פילדלפוס, קרא על שמה נמל חדש שהקים לחוף ים סוף (ברניקי טרוגלודיטיקה). לאחר מותה תלמי השני ומאוחר יותר גם תלמי החמישי הוציאו צו שנתן לה כבוד אלוהי.
עקדת יצחק
סיפור המעשה
במקרא מתואר דו-שיח קצר בין האב לבנו, שנשא עליו את עצי העולה, ותמה על כך שאין שה לקורבן, ואת תשובתו של אברהם המסתיר זאת ממנו:. לאחר שהבין יצחק שהוא למעשה השה, נראה שלא התנגד למעשה, ולפי חלק מהמדרשים אף ביקש מאברהם שיאסור (יקשור) את ידיו ורגליו כדי שלא ייבהל ויזוז כשיראה את המאכלת, מה שעלול לגרום לאברהם להטיל בו מום ובכך לפסול את הקרבן. אברהם עקד את יצחק על גבי מזבח והתכונן להקרבתו. לאחר שאברהם לקח את המאכלת קרא אליו מלאך אלוהים:. לאברהם נגלה איל, ואותו העלה אברהם לעולה במקום בנו.
בספר דברי הימים נקרא הר הבית, עליו הוקם בית המקדש בירושלים, "הַר הַמּוֹרִיָּה".
עקדת יצחק במדרש
על פי המשנה במסכת אבות, האיל הוא אחד מעשרת הדברים שנבראו בערב שבת בין השמשות. במדרש פרקי דרבי אליעזר מובא שחלקים מאותו האיל נותרו לשימוש עתידי בעם ישראל: האפר מונח על יסוד מזבח הפנימי, מהגידים נעשו מיתריו של כינורו של דוד המלך, מהעור נעשתה חגורתו של אליהו הנביא וקרניו משמשים לשני שופרות: הראשון שבו תקעו במעמד מתן תורה, ובשני עתידה להיות תקיעת השופר של ביאת המשיח. עם זאת, מספר פרשנים מקשים על המדרש הזה בטענה שדין הקרניים של קורבן העולה להישרף, ואם כן מדוע לא נשרפו ומדוע אין בהם דין מעילה.
ניתוח המעשה
לאורך כל הסיפור המקראי אין תיאור של רגשות של אברהם או של יצחק. התורה בונה את הדרמה העומדת להתחולל דווקא דרך מיעוט ביטויים של רגש וריבוי של פעלים, מעידים על אינטנסיביות של עשייה. אחד הביטויים שלכאורה מבטאים את הלך הנפש של אברהם, הוא הכינוי שלו ליצחק – "בני".
בסיפור עקדת יצחק מוצגת לראשונה בתנ"ך אהבה, בדבריו של אלוהים לאברהם: . המדרש, ועל פיו רש"י, מפרש פסוק זה בצורת דיאלוג בין האל לאברהם: האל אומר "קח נא את בנך" ואברהם עונה "שני בנים יש לי"; האל מוסיף "את יחידך" ואברהם עונה "זה יחיד לאמו וזה יחיד לאמו"; האל מוסיף "אשר אהבת" ואברהם עונה "את שניהם אני אוהב"; ורק אז מצווה האל מפורשות: "את יצחק".
לאחר העקדה
רבנו בחיי מציין כי לאחר העקדה הטקסט לא מזכיר יותר את יצחק: כתוב "וַיָּשָׁב אַבְרָהָם אֶל נְעָרָיו" ולא "וישובו אל הנערים". יצחק לא מופיע גם באירוע הבא: מות אמו, שרה. לפי רבנו בחיי, ייתכן כי לאחר העקדה יצחק נשאר על הר המוריה במשך שלוש שנים, עד לנישואיו לרבקה. המקרא מספר כי לאחר העקדה עבר אברהם לשבת בבאר שבע, וכי שרה מתה בקרית ארבע, ויש שראו בכך תיאור של התפרקות המשפחה בעקבות הטראומה של העקדה.
הסיבות לעקדה
במסורת הפרשנית הועלו שלוש סיבות אפשריות שבעטין דרש אלוהים ביצוע מעשה שכזה:
אף שאלוהים מבטיח לו, ובציווי זה סותר את הבטחתו, אברהם כמעט ציית לאל, ובטרם ימית את יצחק, הגיע מלאך ומנע ממנו את המעשה, ובמקומו הראה לו איל שנאחז בסבך בקרניו להעלותו במקום בנו.
על פי חז"ל, הפסוק ששולל את קורבן המולך,, מתייחס אל עקדת יצחק, וטוען שהציווי לאברהם היה מהפה ולחוץ ולא עלה כלל על לבו של האל. רש"י ממשיך קו זה ואומר שבציווי של העקדה לא נאמר לשחוט את יצחק אלא להעלות אותו לעולה, ולאחר שאברהם מעלה אותו על המזבח הוא מקבל הוראה להוריד אותו משם.
הגמרא מספרת את הרקע לצווי העקדה. לפי סיפור זה השטן שרצה לקטרג על אברהם, בא לפני הקב"ה ואמר לו: (כלומר אתה הענקת לו מתנה שאין לאמוד את ערכה, והוא עשה סעודה גדולה ולא העניק לך אפילו מתנה קטנה בלבד). ענה הקב"ה לשטן:  (כלומר כל הסעודה שעשה הייתה לכבודי, וההוכחה לכך אם אומר לו לזבוח את בנו הוא יעשה כך). מיד אמר הקב"ה לאברהם "קח נא את בנך...".
גילו של יצחק
סוגיית גילו של יצחק בעת המאורע היא נושא השנוי במחלוקת. על פי פשט המקרא, היה יצחק נער, כיוון שאברהם אומר זאת בסיפור. אמנם פירוש המילה "נער" במקרא אינה מתארת בהכרח גיל צעיר, אלא תפקיד. לפי ספר היובלים היה בן שש עשרה. על פי חז"ל וחלק מהמפרשים, גילו של יצחק היה שלושים ושבע, ויש גורסים עשרים ושש. אבן עזרא קובע שהיה בן קרוב לשלוש עשרה שנה, והכריחו אביו ועקדו שלא ברצונו, ודוחה בדבריו את אלו שסוברים שהיה בן חמש, בכך שבן חמש איננו יכול לשאת עליו את עצי העולה כפי שמתואר בסיפור. לתפישׂת אלו שסוברים שהיה מבוגר, הניסיון בעקדה היה לא רק של אברהם אלא גם של יצחק. וכך מספרת הגמרא: על הוויכוח בין ישמעאל ליצחק
ביהדות
על פי ספר היובלים, השטן הוא שהציע לנסות את אברהם, בנוסח הדומה מאוד לפתיחת ספר איוב:
לפי ספר היובלים, העקדה התרחשה בשנת 2,003 לבריאת העולם, ב-15 בחודש הראשון, שהוא מועד הפסח בלוח השנה במגילות קומראן. לפי פסיקתא רבתי, העקדה הייתה בראש השנה. לפי חשבון סדר עולם המקובל בחז"ל, היה זה בשנת 2085 ליצירה (1675 לפנה"ס).
במסורת השומרונים
הנוסח השומרוני של סיפור העקדה נבדל מנוסח המסורה בשני היבטים מהותיים:
א. במקום "ארץ המוריה" נכתב "ארץ המוראה".
ב. המילים "ביום השלישי" מופיעות בסוף פסוק ג' ולא בתחילת פסוק ד' -.
השומרונים מפרשים כי "אחד ההרים" בארץ המוראה הוא כינוי להר גריזים, אותו מראה הקדוש ברוך הוא לאברהם ביום השלישי, עם התקרבו לטווח ראייה מההר, הנראה למרחוק. לטענת החוקר יאיר זקוביץ נתמך פירוש זה בדמיון הלשוני בין המילה מוריה/מוראה לבין אתר אלון מורה בו הקים אברהם לראשונה מזבח עם הגיעו לארץ כנען. בכל אחד משלוש הרגלים פוקדים השומרונים את האתר אותו הם מזהים כמזבח יצחק על הר גריזים.
בנצרות
סיפור עקידת יצחק השפיע גם על מוטיבים ראשיים בדת הנוצרית, על ידי פרשנות טיפולוגית. בשני המקרים מדובר על מעשה הקרבה עילאי למען אלוהים. יצחק מתואר כשה התמים שיעלה על המזבח, ואילו ישו נקרא "שה האלוהים" (Agnus dei). ישנו אף דמיון צורני: ישו מתואר כנושא את הצלב שעליו נצלב, בדומה ליצחק שנושא עליו את עצי העולה שאמורים לשרוף אותו. אימוץ המסורות לגבי עקידת יצחק במסורת הנוצרית הוא מרכזי, ולכן הועתק אתר ההקרבה מהר הבית שעל-פי המסורת היהודית לגבעת הגולגולתא, היכן שנקבר ישו, וכיום נמצא במתחם כנסיית הקבר.
ההוגה הנאופלאטוני אלכסנדר מליקופוליס (סביב 300 לספירה) ציין בחיבורו כי לדוקטרינה של הכנסייה על כך שישו "ויתר על עצמו תמורת המחילה על החטאים", מספקת "ההיסטוריה היהודית" דוגמה ב"הכנת בנו של אברהם לקורבן לאל".
באסלאם
סיפור העקדה מופיע גם בקוראן: לא מצוין מי מבניו של אברהם תוכנן להיעלות כקורבן. חלק מהפרשנים המוסלמים סבורים שהיה זה יצחק, אולם הדעה המקובלת בקרב הפרשנים היא שישמעאל היה הבן שתוכנן להיעלות כקורבן, מכיוון שהערבים מחשיבים עצמם כצאצאיו והם מזהים את מקום העקדה במכה. לעומת זאת בשיעה מקובל לראות את הבן שתוכנן להיעלות כקורבן כיצחק, מכיוון שרוב השיעים הם לא ערבים ובזיהוי זה הם מביעים תרעומת על הפלייתם על ידי הערבים הסונים.
סיפור העקדה מקושר לחג הקורבן (עיד אל אדחא), שהוא חג מרכזי באסלאם.
סיכוך נרתיקי
בגיל המעבר
עם הירידה ברמות האסטרוגן שמגיעה עם גיל המעבר אצל נשים, הנרתיק חוזר למצב הדומה לתקופה שלפני גיל ההתבגרות. באופן ספציפי, רקמות הנרתיק מדלדלות, הופכות פחות אלסטיות; זרימת הדם לנרתיק פוחתת; תאי האפיתל על-פני השטח מכילים פחות גליקוגן. עם ירידה ברמות הגליקוגן, פלורת הנרתיק מכילה פחות לקטובציליס, וה-pH לאחר מכן יורד לטווח של 6.0-7.5. הכמות הכוללת של הפרשות נרתיקיות יורדת בגיל המעבר. בעוד שזהו מצב תקין, זה יכול להוביל למצבים של יובש בנרתיק וכאבים במהלך קיום יחסי מין.
עקדת יצחק
בהגות
יש הרוצים לטעון שלא ברור מה הייתה גדולתו של אברהם במעשהו. חלק מפולחני האלילים של העמים הכנעניים כלל הקרבת צאצאים כמעשה שגרה. כנגד כך, יש המפרשים שזה היה הניסיון הגדול לאברהם שבמשך כל שנות חייו עסק ב "מפעל חיים" של הפצת האמונה באל אחד ונלחם כנגד אותם עובדי אלילים המקריבים את בניהם. אברהם טען שהאל לא חפץ בקרבן אדם. כשאברהם התבקש להעלות לעולה את בנו, הדבר סתר את מפעל חייו הן מבחינת תוכן הדברים והן מבחינת זאת שלא יהיה ממשיך לדרכו. זה היה חלק עיקרי בקושי של הניסיון ואברהם נבחן האם יקיים את ציווי האל למרות זאת. יש המביאים חיזוק לנושא הנבואה מניסיון העקדה. אברהם אבינו לא היה מעלה את בנו לעולה אם לא שהיה ברור לו ללא צל של ספק כי האל ביקש זאת ממנו.
סיכוך נרתיקי
יובש בנרתיק
יובש בנרתיק או סיכוך נרתיקי שאינו מספיק אצל נשים עלולים לגרום לדיספראוניה, שהיא סוג של הפרעת כאב מיני. בעוד שיובש בנרתיק נחשב לאינדיקטור להפרעה בעוררות מינית, הוא עלול להיווצר גם כתוצאה מהתרגשות ומגירויים לא-מספיקים או משינויים הורמונליים הנגרמים כתוצאה מגיל המעבר (שעלולים לגרום לאטרופיה נרתיקית), מהריון או מהנקה. גירוי ממשחות וקצף למניעת הריון יכול גם לגרום ליובש בנתיק, וכך גם פחד וחרדה מפני אינטימיות מינית. יובש בנרתיק יכול להיות גם סימפטום של תסמונת שגרן, הפרעה אוטואימונית כרונית בה הגוף משמיד בלוטות המייצרות לחות.
נשים מבוגרות מייצרות פחות סיכוך נרתיקי ורמות אסטרוגן מופחתות עשויות להיות קשורות ליובש מוגבר בנרתיק.
עקדת יצחק
בהגות
יש שביקרו את אברהם על נכונות להקריב את בנו. לדוגמה הסופרת שולמית הראבן גרסה שהיה עליו להתנגד ולטעון כי מדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל, וזאת בהתאם לאמירתו כי "השופט כל הארץ לא יעשה משפט" (בראשית יח). הסופר עמוס עוז בספרו "שלום לקנאים" מפרש כי על פי אמירה זו של אברהם, האל אינו מעל לחוק, ולכן הראבן מבקשת לגזור כי היה על אברהם לעמוד על החוק כשקיבל את הציווי האלוהי. עוז מוסיף כי ניתן למצוא סיוע לעמדתה של הראבן בתלמוד הבבלי מסכת תענית ד', ע"א, ובירמיהו יט ה.
הפילוסוף הדני סרן קירקגור, בספרו חיל ורעדה מבקש לנתח את מושג האמונה מתוך דמותו של אברהם. הוא מתחיל בהנחת היסוד שאברהם הוא אביר האמונה. על ידי ניתוח מעשה העקדה הוא מבין שהמאמין הוא זה שמצליח לעשות את התנועה הכפולה: מחד לוותר על העולם, לבטל את רצונו מול רצון האל, ועם זאת לחיות בתוך הסופי ולהאמין באבסורד. כלומר, לעקוד את בנו, מתוך אהבה ובלי שמץ של היסוס, ובו בעת להאמין שיצחק יחיה. קירקגור מדמה את אברהם לרקדן שיש בכוחו לדלג אל-על לעבר האינסוף בתנועה של ויתור אינסופי על כל שיש לו, ולנחות חזרה מטה אל הסופי: הוא חי בתוך הסופי, אך באוויר הפסגות. המעשה של אברהם, על פי קירקגור, הוא כפירה באתי, בניגוד למי שמקריב את חייו לטובת הכלל, והוא גיבור טרגי, אברהם מקריב את בנו ולא את עצמו, ובלי שיינתן לו שום נימוק לכך. ככה קירקגור מעמיד את היחס שלו עם אלוהים מעל לאתי, מעל ל"כללי" שהיגל העמיד כחשוב ביותר מבחינה אתית. בספר מתת מוות דרידה טוען שהפרדוקס הזה שבו בוגדים בחובה האתית מתוך חובה אישית הוא לא רק נחלתו של אברהם אבינו, אלא הוא המאפיין של חי היום יום שלנו, ככה על פי דרידה, במידת מה כולנו עוקדים את בנינו מעצם זה שאנחנו מעדיפים כל הזמן את עצמנו על פני הכללי המופשט.
הדמיון בין שני הסיפורים
קיים דמיון רב בין שני הסיפורים, סיפור עקדת יצחק וסיפור גירוש הגר וישמעאל הקודם לו. בשני הסיפורים קדם צו ה' לאברהם קודם למעשה. בשני הסיפורים מצווה ה' על אברהם להיפרד מבניו לתמיד. בסיפור המובא בבראשית כ"א קיים סיכון כמעט ודאי למות הילד ובסיפור עקדת יצחק המוות הוא ודאי אילולא ה' עוצר בעד אברהם. שתי הדרישות המובאות בסיפורים מבקשות להדגיש את גודל הקורבן שאברהם נאלץ להקריב. בשני הסיפורים אברהם מזדרז להיענות לבקשת ה'. בשני הסיפורים קיים סיכון כמעט ודאי למוות אלמלא עזרת ה'. בשני הסיפורים מברך ה' את שני הבנים בהבטחה לאומית: זרע ומקום התיישבות ובהבטחה אישית. יש הטוענים כי ההקבלה מבקשת להדגיש כי גירושו של ישמעאל הוא עקדה בפני עצמה. לאחר הגירוש והעקדה דואגים שני ההורים לנישואי בנם ואף לאישה ממולדתם. הגר תיקח לישמעאל אישה ממצרים ואברהם ייקח ליצחק מחרן מולדתו.
השוני בין שני הסיפורים
בסיפור עקדת יצחק פני אברהם ויצחק לכיוון הר המוריה ואילו פני הגר ובנה לכיוון מדבר באר שבע. לאברהם יש מטרה ברורה, לקיים את צו ה' ואילו הגר נשלחת מבית אדוניה ללא מטרה לכיוון המדבר. בין אברהם ויצחק מתנהל דו-שיח ואילו הגר ובנה אינם משוחחים. העיר באר שבע היא המקום הראשון אליו מגיעה הגר ואילו בסיפור העקדה מסתיים הסיפור בבאר שבע שם מתיישב אברהם.
בתרבות
בספרות ובשירה מקובל השימוש בעקדת יצחק כמדיום להעלאת שאלות בדבר רחמי האל. הפער הקיים בין תדמית האל הרחום והחנון לזוועות שמתרחשות לעיתים בעולמו, עוררו הוגים משחר ההיסטוריה לעסוק בנושא זה. וסיפור העקדה, בו לבסוף מצטייר האל כמי שחומל על יצחק ומונע את אביו מלהמיתו, משמש יפה לשאלה מדוע לא חמל במקרים אחרים. כך לדוגמה בשירו של וילפרד אוון, המתאר את המוני חיילים שנשלחו אל מותם במלחמת העולם הראשונה:
אחת מסצנות המפתח בפרק פתיחת העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים" מבוססת על סיפור עקדת יצחק - נייגן, מנהיג קבוצת "המושיעים", מאלץ את ריק גריימס, מנהיג השורדים, לקטוע את ידו של בנו קרל באמצעות גרזן. תוך שימוש בכלי שכנוע פסיכולוגיים מרושעים, נייגן גורם לריק כמעט ולבצע את הקטיעה, וברגע האחרון עוצר אותו ומציל את ידו של קרל.
גם בסדרה על טבעי יש אזכור לעקידה כאשר בפרק האחרון של עונה 14 "אלוהים" נותן לדין אקדח שבו הוא אמור לירות בג'ק, חצי ארכי-מלאך וחצי אדם שדין התייחס אליו כאל בנו, מה שאמור להרוג גם את היורה. ברגע השיא דין מכוון את האקדח כלפי ג'ק ומוכן להקריב את שניהם למען עתיד האנושות, וג'ק כורע על ברכיו ומוכן למות אך דין לבסוף לא מסוגל לירות וזורק את האקדח. "אלוהים" שצפה בסקרנות במעשה מתאכזב מהחלטתו של דין ואומר לו שהוא ציפה להקרבה בדיוק כמו שאברהם ויצחק ביצעו עבורו.
בספרו של א"ב יהושע מר מאני, אברהם מאני עוקד את בנו באזור הר הבית, כעין השלמתה של עקדת יצחק המקורית. הדרך בה ממשיכה השושלת היא על ידי כך שאברהם מאני בועל את כלתו, לאחר שלפי דבריו בנו יוסף חוזר לזרעו והוא ובנו הופכים לאחד.
במוזיקה
סיפור העקדה השפיע על קטעי מוזיקה רבים על פני ההיסטוריה:
Marc-Antoine Charpentier's Sacrificium Abrahae (H.402, oratorio for soloists, chorus, doubling instruments, and bc; 1680–81)
ג'ון הברל
ג'ון הברל (באנגלית: John Haberle; 1856 – 1933) היה צייר אמריקאי בסגנון הטרומפ-לויל (אילוזיה). טבע הדומם שלו של חפצים רגילים נצבע בצורה כזו שאפשר לטעות בזיהוי החפצים עצמם. הוא נחשב לאחד משלוש הדמויות המרכזיות - יחד עם ויליאם הארנט וג'ון פטו - שציירו בצורת זו טבע דומם בארצות הברית ברבע האחרון של המאה ה -19.
קריירה
סגנונו של הברל מאופיין בעיבוד מוקפד של אובייקטים דו־ממדיים. הוא הדגיש במיוחד את תיאורי חפצי נייר, כולל שטרות כסף. הציור "מגירה של רווק" (1890–1894) אופיינית לגישתו: ניירות שונים, כולל שטרות, בולי דואר, תמונות, קלפי משחק, כרטיסים וגזרי עיתון, מוצגים על גבי משטח מישורי במהותו. חפצים אחרים - משקפי ראייה, מסרק, צינור, גפרורים וכן הלאה - הם רדודים מספיק בנפחם כדי לא לקלקל את האשליה.
כמו ויליאם הארנט, הוא הוזהר על ידי השירות החשאי להפסיק לצייר כסף מנייר, אך הוא המשיך בכך לאורך כל שנות יצירתו כמו הציור "שינויי הזמן" (1888). הוא צייר נושאים אחרים כמו "ציפחה" (כ־1895), "סלסלת בוטנים קלויים טריים" (1887), "צינור החימר" (1889) ועוד.
במהלך הקריירה שלו הציג הברל עבודות במוסדות אמנות כמו האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק והאקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה בפילדלפיה. בשל הפופולריות של סגנונו והנושאים שצייר, עבודתו הוצגה גם במקומות שאינם מקובלים להצגת אמנות, כמו חנויות ספרים, סלונים, חנויות משקאות ובתי מלון.
בשנת 1893, בעיות עיניים שלו גרמו להברל להתרחק מעבודות מפורטות, אף שהוא המשיך לצייר. בין עבודותיו המאוחרות יותר ציורים של פרחים בסגנון משוחרר יותר, ובשנת 1909 הוא צייר את הציור האחרון שלו בסגנונו המיוחד - "הלילה הגדול", באוסף המוזיאון לאמנות אמריקאית בקונטיקט.
הברל נפטר בשנת 1933 בניו הייבן, קליפורניה.
אורן מוברמן
אורן מוברמן (נולד ב-4 ביולי 1966) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע ישראלי אמריקאי הפועל בארצות הברית.
ביוגרפיה
מוברמן נולד בישראל וגדל בגבעתיים. בגיל 12 עזבה משפחתו את ישראל בעקבות אביו שעבד כמנהל בשלוחה האמריקאית של בנק לאומי. מוברמן למד בתיכון יהודי במנהטן והיה פעיל בשבט צופי צבר בקווינס. הוא חזר לארץ כדי לשרת בצבא, ואת שירותו עשה בנח"ל המוצנח. אחרי השחרור חזר לניו יורק, והחל בלימודי קולנוע בברוקלין קולג'. בזמן הלימודים החל לכתוב ביקורות קולנוע בעיתון ישראלי מקומי בניו יורק ולאחר מכן כתב גם במגזין האמריקאי Interview, טור שכלל ראיונות עם אנשים בתחום הקולנוע.
תפקידו הראשון בעסקי הקולנוע היו כעוזר הפקה בסרט "Vanya on 42nd Street", של הבמאי לואי מאל. לאחר מכן כתב את התסריט לסרט "" שזכה בשני פרסים בפסטיבל ונציה. בנוסף, כתב ביחד עם טוד היינס את התסריט לסרטו הביוגרפי על בוב דילן, אני לא שם.
סרטו הראשון כבמאי, "השליח", זכה להצלחה רבה והוקרן לראשונה בשנת 2009 בפסטיבל סאנדנס, זכה בפרס דוב הכסף לתסריט בפסטיבל ברלין. הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אוסקר, בהם לתסריט הטוב ביותר.
סרטו השני "" מ-2011, אותו כתב בשיתוף עם ג'יימס אלרוי. הסרט זכה לביקורות מעורבות, ורוב השבחים הלכו לוודי הרלסון, כשחקן הראשי בסרט.