cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאב חנוך ארליך
ביוגרפיה
הוא פרסם עשרות מחקרים בנושאי ידיעת הארץ, וכתב מדור קבוע בענייני ארץ ישראל במוסף שבת של העיתון מקור ראשון. הוא שימש מדריך בנושא יהודה ושומרון במכון לנדר, ומרצה במכללת מורשת יעקב-אורות ישראל. ארליך עוסק בתיעוד אתרי עתיקות בכפרים ערביים ביהודה ושומרון.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
פיגוע הדריסה בירושלים (אוקטובר 2014)
ב-22 באוקטובר 2014 דרס מחבל פלסטיני באמצעות מכוניתו קהל אנשים שהמתין בתחנת הרכבת הקלה בגבעת התחמושת. בפיגוע נהרגו תינוקת ישראלית בת שלושה חודשים ועולה חדשה מאקוודור בת 22, וכמו כן נפצעו גם שבעה אנשים נוספים. השוטרים ירו במחבל לאחר שברח ממכוניתו, וניסה להימלט מהזירה, והוא מת לאחר מכן מפצעיו.
הפיגוע
אדל-רחמן שלודי בן ה-21, תושב הכפר סילוואן, נסע במכונית אביו במהירות רבה אל תוך הקהל שהמתין בתחנת הרכבת הקלה בירושלים. לדברי גורמים ביטחוניים בישראל הוא היה חבר בארגון הטרור חמאס. דובר המשטרה מיקי רוזנפלד ציין ש"זה היה פיגוע טרור ... הנהג ... תושב סילוואן, היה פעיל טרור, ריצה עונש בכלא בישראל על פעילות טרור." הנהג נורה למוות בעת שניסה להימלט מהמקום.
הפיגוע הוא אחד מסדרת מתקפות אלימות פלסטיניות נגד אזרחים ישראלים במהלך הקיץ והסתיו של 2014, ותואר בתקשורת כסוג של אינתיפאדה חדשה.
בני משפחתו של אדל-רחמן שלודי ציינו כי הם סבורים שהוא איבד שליטה על מכוניתו, וכי ההריגה בוצעה שלא במכוון. ב-ynet הוערך, לאחר שיחות עם בני משפחתו של שלודי, שפיגוע הדריסה בוצע לאחר ששמע שמועה כוזבת בתחנת רדיו בערבית ששוטרים ממשטרת ישראל נכנסו למסגד אל-אקצא בנעליים על מנת לחלל את המסגד.
ב-14 בנובמבר ניתנה ההוראה להרוס את ביתו של המחבל שלודי, והבית נהרס ב-19 בנובמבר 2014.
השפעה
בעקבות הפיגוע בכל תחנות הרכבת הקלה בירושלים הוצבו בטונדות זמניות אשר בעקבות ההסלמה המתמשכת הן הפכו קבועות.
לורן קוסיילני
לורן קוסיילני (בצרפתית: Laurent Koscielny; נולד ב-10 בספטמבר 1985 בטיל, צרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
ראשית דרכו
קוסיילני נולד בטיל, צרפת. בגיל 8 החל קוסיילני לשחק כדורגל במגוון קבוצות נוער מקומיות. הקריירה המקצועית שלו החלה בשנת 2004, בקבוצת גנגאן, קבוצה ממנה יצאו כישרונות רבים דוגמת דידייה דרוגבה ופלורן מאלודה. בשלוש עונות בקבוצה הבוגרת של גנגאן ערך קוסיילני 47 הופעות בכל המסגרות, בהן תפקד בעיקר במגן ימני. קוסיילני החליט לעבור לטור מהליגה הצרפתית השלישית, כדי לשחק בעמדת הבלם. בעונתו הראשונה בטור, עלתה הקבוצה לליגה הצרפתית השנייה. בעונת, עונתו השנייה בטור, שיחק קוסיילני ב-34 משחקי ליגה באותה עונה וכבש 5 שערים. קוסיילני הראה יכולות הגנה מרשימות במדי טור ונכלל בהרכב העונה בליגה הצרפתית השנייה.
לוריין
ב-16 ביוני 2009 חתם קוסיילני בלוריאן, העולה החדשה לליגת העל הצרפתית, על חוזה למשך 4 שנים. בעונתו היחידה במועדון, שיחק בעיקר בעמדת הבלם, עמדתו המועדפת, והבקיע 3 שערים ב-35 הופעות בליגה. את שערו הראשון במדי לוריין כבש ב-7 במרץ 2010, במשחק ליגה נגד אולימפיק מרסיי שנערך בסטאד ולודרום, והסתיים בתוצאת תיקו 1-1. שער נוסף שלו היה במשחק נגד בורדו, בו הוא הבקיע 11 דקות משריקת הפתיחה. עם זאת, רבע שעה מאוחר יותר, הוא הורחק בכרטיס אדום ישיר לאחר שעשה עבירה ברחבה על מרואן שמאח'.
2010/2011
עם הגעתו של קוסיילני לארסנל קיבל השחקן את חולצה מספר 6, שהייתה שייכת לפניו לבלם המזוהה עם ארסנל, פיליפ סנדרוס. רכישתו של קוסיילני הייתה מפתיעה, בעיקר בשל העובדה ששלוש שנים לפני כן הוא עוד שיחק בליגה הצרפתית השלישית. ארסן ונגר, מאמן ארסנל, הסביר את רכישת קוסיילני, בכך שאמר שכרגע במרכז ההגנה של ארסנל משחקים בעיקר שחקנים נמוכים, והוא רצה להוסיף גובה להגנה. הופעת הבכורה של קוסיילני במדי ארסנל הייתה ב-17 ביולי 2010, במשחק הכנה נגד בארנט. חודש לאחר מכן, התקיימה הופעת הבכורה שלו כשחקן ארסנל במסגרת רשמית, במחזור הפתיחה של הפרמייר ליג, נגד ליברפול באצטדיון אנפילד. במשחק זה, שהסתיים בתיקו 1-1, הורחק קוסיילני בדקה ה-94 לאחר שספג כרטיס צהוב שני. את שער הבכורה שלו בארסנל כבש ב-11 בספטמבר 2010, בניצחון קבוצתו 1–4 על בולטון וונדררס.
ב-15 בספטמבר 2010 ערך קוסיילני את הופעת הבכורה שלו בתחרות יבשתית כלשהי, בניצחון ארסנל 0–6 את ספורטינג בראגה באצטדיון האמירויות במסגרת ליגת האלופות. קוסיילני זכה לשבחים רבים על הופעותיו נגד סנדרלנד במסגרת הליגה, ונבחרת טוטנהאם הוטספר במסגרת גביע הליגה. ב-7 בנובמבר קיבל קוסיילני כרטיס אדום ישיר בדקה ה-92, בהפסד הביתי של ארסנל 0–1 לניוקאסל יונייטד. זה היה הכרטיס האדום השני שנשלף לעברו של קוסיילני בעונת.
2011/2012
ב-28 באוגוסט 2011 שותף קוסיילני בתבוסה הגדולה ביותר של ארסנל מזה שנים, כאשר הפסידה 8–2 למנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד. ב-17 בספטמבר כבש קוסיילני שער עצמי בהפסד 4–3 לבלקברן רוברס. ב-19 באוקטובר נבחר קוסיילני לאיש המשחק בניצחון 0–1 על אולימפיק מרסיי בשלב הבתים של ליגת האלופות. ב-2 בינואר 2012 הבקיע הבלם את שערו הראשון בעונת, בהפסד 2–1 לפולהאם. ב-6 במרץ כבש קוסיילני את שער הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות, בניצחון 0–3 על מילאן במשחק הגומלין של שלב שמינית הגמר. למרות הניצחון, לא עלתה ארסנל לרבע הגמר, מפני שבמשחק הראשון ניצחה מילאן 4–0. ב-13 במאי, במחזור האחרון של הליגה האנגלית כבש קוסיילני שער ניצחון נגד וסט ברומיץ' אלביון, ובכך הבטיח לארסנל את המקום השלישי בטבלה ואת ליגת האלופות בעונה הבאה. בסיום העונה נבחר קוסיילני לשחקן הרביעי החשוב ביותר מבין שחקני ארסנל באותה עונה, על ידי אוהדי הקבוצה.
2012/2013
ב-24 ביולי 2012 האריך קוסיילני את חוזהו בארסנל עד שנת 2017. שער הבכורה של קוסיילני בעונה זו היה ב-23 בספטמבר, במשחק ליגה נגד מנצ'סטר סיטי, שהתקיים באצטדיון איתיחאד והסתיים בתיקו 1-1. ב-30 באוקטובר כבש קוסיילני שער בדקה ה-88 נגד רדינג במסגרת גביע הליגה, שער שעזר לארסנל לחזור מפיגור 0–4 לניצחון 5–7 בתוספת הזמן.
ב-13 במרץ 2013 כבש קוסיילני את השער השני בניצחון ארסנל 0–2 את באיירן מינכן באליאנץ ארנה, בשלב שמינית גמר ליגת האלופות. למרות ניצחונה של ארסנל, לא עלתה הקבוצה לשלב הבא, מפני שבאיירן ניצחה 1–3 באצטדיון האמירויות, ולה היו יותר שערי חוץ. ב-19 במאי, במחזור האחרון של הליגה האנגלית בעונת, כבש קוסיילני את שער הניצחון והשער היחיד במשחק נגד ניוקאסל יונייטד, שער שהבטיח לארסנל את המקום הרביעי בליגה ואת פלייאוף ליגת האלופות בעונה הבאה.
בסיום העונה נבחר קוסיילני לשחקן השני החשוב ביותר מבין שחקני ארסנל באותה עונה, על ידי אוהדי הקבוצה.
2013/2014
עונת החלה אצל קוסיילני בהרחקה, לאחר שנשלף לעברו כרטיס צהוב שני, בהפסד 1–3 לאסטון וילה במחזור פתיחת הליגה האנגלית. עם זאת, שיתוף הפעולה של קוסיילני עם פר מרטסאקר הגרמני הביא את ארסנל להיות הקבוצה שספגה הכי מעט שערים בפרמייר ליג עד פגרת החורף.
הגאי
הגאי הוא אדם אשר מוסמך להחזיק בהגה האונייה. תעודת הגאי מוקנת למי שצבר כ-30 שעות בהחזקת הגה במגוון של תנאי מזג אוויר ומעבר דרך תעלות.
לורן קוסיילני
2013/2014
ב-22 בפברואר 2014 כבש קוסיילני את שער הבכורה שלו לעונה זו, בניצחון 1–4 על סנדרלנד. ב-28 באפריל כבש שער נוסף, בניצחון 0–3 על ניוקאסל.
הגאי
השימוש בהגה יד מבוצע לעיתים רחוקות ובעיקר בעת כניסה ויציאה מן הנמל או בעת מעבר בתנועה, כמו כן רב החובל או הקצין במשמרת יכול לצוות על החזקת הגה בכל רגע בהתאם לשיקול דעתו. ברוב האוניות נמצא היום בשימוש הגה אוטומטי אשר שומר על קורס הקבוע מראש, כמו כן הוא מבצע שינויי קורס ומודיע על כך מבעוד מועד.
לורן קוסיילני
2013/2014
ב-9 במאי 2014 חתם קוסיילני על חוזה ארוך טווח בארסנל. ב-17 במאי כבש הבלם שער שוויון בגמר הגביע האנגלי נגד האל סיטי, שהסתיים בניצחון 2–3 ובזכייה בתואר קבוצתי ראשון של קוסיילני.
2014/2015
קוסיילני פתח את עונת עם שער מול קריסטל פאלאס במשחק מחזור הפתיחה של הפרמייר ליג, בו ניצחה לבסוף ארסנל 1-2. באוקטובר לפני משחקי הנבחרת נפצע ונעדר לשבעה חודשים. ב-11 בינואר הבקיע את שערו הראשון לעונה זו, בניצחון 0–3 על סטוק סיטי. ב-10 בפברואר הבקיע שער נוסף בניצחון 1–2 על לסטר סיטי. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע האנגלי.
הגאי
כל מלח יכול לקבל תעודת הגאי. תעודה זו היא אחד מתנאי החובה להסמכה לחובל.
פקודות הגה
על מנת למנוע טעויות או בלבול בזמן תמרון קיים סטנדרט לפקודות ההגה, בזמן תמרון כאשר רב החובל או נתב נמצאים בגשר הם אלו אשר נותנים את הפקודה, מקובל שקצין המשמרת יחזור עליה בקול רם ולאחר מכן ההגאי יחזור עליה שוב ובכך כולם אישרו כי שמעו את הפקודה. לאחר ביצוע פעולת ההגה מקובל לחזור על הפקודה ולציין כי היא בוצעה.
לורן קוסיילני
2015/2016
ב-24 באוקטובר 2015 הבקיע את שערו הראשון לעונה, בניצחון 1–2 על אברטון. בעקבות ספסולו של פר מרטסאקר ופציעתם של סנטי קאסורלה ומיקל ארטטה שימש קוסיילני בחלק המשחקים בתור קפטן. ב-2 בינואר 2016 הבקיע את שער הניצחון נגד ניוקאסל. ב-9 באפריל הבקיע את שער השוויון בתיקו 3-3 נגד וסטהאם יונייטד.
הגאי
פקודות הגה
כאשר ניתנת פקודה להגאי לשינוי קורס יש לנקוב בקורס כאשר כל ספרה תאמר בנפרד, לדוגמה 85 מעלות יאמר: אפס, שמונה, חמש מעלות. ולא שמונים וחמש מעלות. בדומה לכך הקורס 265 יהיה שניים, שש, חמש מעלות ולא מאתיים שישים וחמש מעלות. כמו כן כל הפקודות יאמרו ויענו באנגלית בלבד, הפקודות ניתנות בפורמט הבא:
לורן קוסיילני
בורדו
בינואר 2022 נאמר לקוסיילני מהנהלת המועדון כי שכרו יקר מידי, לאחר שלא הסכים לרדת בשכר, הוא הוקפא והועזב מהקבוצה.
הגאי
פקודות לוח ההגה
EASE TO 5 - העברת ההגה חזרה ל 5 מעלות (כאשר ההגה יהיה לדוגמה 10 מעלות), לאחר הביצוע יש לענות כמו לפקודה לשינוי ההגה.
לורן קוסיילני
בורדו
ב-26 במרץ 2022 הודיע קוסיינלי על פרישה מכדורגל.
נבחרת צרפת
במהלך עונתו השנייה של קוסיילני בטור, עונת, הציעו לקוסיילני נציגים מנבחרת פולין לשחק במדי הנבחרת הלאומית של פולין. הצעה זו התאפשרה לו, מפני שסבו של קוסיילני הוא פולני שהיגר לצרפת. באוגוסט 2010 דווח כי קוסיילני ביטל פגישה עם מאמן נבחרת פולין פרנצישק סמודה. בריאיון לכלי תקשורת פולנים, אמר לוקאש פביאנסקי, חברו של קוסיילני לקבוצה ושוער נבחרת פולין על קוסיילני: "הוא מחכה לסימן מהצרפתים וכמובן מעדיף לשחק שם. אפשר להבין אותו, זאת המדינה שלו. בכלל, הוא אמר לי שמלבד שם המשפחה אין לו שום דבר משותף עם פולין. התחלתי לקרוא לו 'פולני' בחדר ההלבשה, אבל לא נראה לי שזה יעזור". מאוחר יותר אמר קוסיילני: "אני לא רוצה לאבד סיכוי לשחק עבור נבחרת צרפת. היא בראש סדר העדיפויות שלי. אני רוצה לשחק בנבחרת הלאומית של צרפת".
הגאי
קישורים חיצוניים
Steuermann Кормчий
לורן קוסיילני
נבחרת צרפת
קוסיילני זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת ב-3 בפברואר 2011, לקראת משחק ידידות נגד. למרות זאת, הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הייתה ב-11 בנובמבר, בניצחון צרפת 0–1 על.
הופעת הבכורה של קוסיילני במשחק רשמי הייתה ברבע גמר יורו 2012, כאשר הוא שיחק משחק מלא בהפסד 0–2 ל. למרות ההפסד, קוסיילני נבחר לשחקן המצטיין של המשחק על ידי התקשורת הצרפתית. ב-15 בנובמבר 2013 קיבל קוסיילני כרטיס אדום בהפסד 0–2 ל במסגרת פלייאוף העלייה למונדיאל 2014, מה שהיה הכרטיס האדום הראשון שלו במדי נבחרת צרפת. למרות ההפסד, ניצחה צרפת את אוקראינה במשחק הגומלין 0–3 ועלתה למונדיאל 2014, שם נכלל קוסיילני בסגל הנבחרת.
מועדונים
נכון ל-.
נבחרת צרפת
נכון ל-.
נוקיה 1280
נוקיה 1280 (באנגלית: Nokia 1280) הוא טלפון סלולרי שיוצר בעבר על ידי חברת נוקיה. הטלפון הוכרז לראשונה בשנת 2009 ויצא בסופו של דבר בשנת 2010.
האיטים הודים
האיטים הודים הם תושבי האיטי, שמוצאם הוא הודי. נכון לשנת 2011, ישנם כ-10,000 תושבים בהאיטי, שמוצאם הוא ממדינת הודו או מתת-היבשת ההודית.
סקירה כללית
הקהילה ההודית בהאיטי מורכבת בעיקר מאנשי עסקים. רוב המהגרים מתת היבשת ההודית הם ממדינת הודו.
במהלך רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, רבים מבני הקהילה ההודית איבדו את בתיהם ופנו לממשלת הודו בבקשה להעניק להם סיוע כספי לבניית חייהם מחדש. ההודים שרצו לחזור להודו, לא יכלו לעשות זאת, משום שלא היו טיסות מהאיטי ואליה, והדרך היחידה לטוס להודו הייתה דרך הרפובליקה הדומיניקנית השכנה, שלא איפשרה זאת.
תחיית הלשון העברית
תחיית הלשון העברית היא תהליך שהתחולל באירופה ובארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמסגרתו הפכה השפה העברית מלשון כתובה וליטורגית המשמשת בעיקר לצרכים דתיים או ספרותיים ללשון מדוברת, רב-מערכתית ולאומית. תהליך זה לא היה תהליך לשוני גרידא, אלא הוא השתבץ במערכת רחבה של תהליכים שחלו בעם ישראל באותה תקופה, ובעיקר במהפכה הציונית ובהתפתחות היישוב העברי החדש בארץ ישראל. תהליכים אלה הביאו, בסופו של דבר, להקמת מדינת ישראל כמדינה לאומית עברית.
התהליך הביא גם לשינויים לשוניים בשפה. אף שבתודעתם של מחוללי התהליך הם רק המשיכו את השימוש בשפה "מהמקום שבו נפסקה חיותה", הרי לאמיתו של דבר הם יצרו מצב לשוני חדש, שמאפייניו שאובים גם מן השפה העברית על כל תקופותיה וגם מן השפות האירופיות שעל רקען התחולל התהליך, למשל היידיש (במידה מסוימת גם על הארמית התלמודית, הערבית ושפות נוספות). הלשון החדשה שנוצרה היא העברית הישראלית בת-זמננו.
מאות מילים חודשו באותה התקופה, בעיקר על ידי חיים נחמן ביאליק, ביניהן: תגובה, צרצר מטוס וצרצר ואליעזר בן-יהודה, ביניהן: אקדח, חשמל, תשבץ, גלידה ועוד.
העברית מימי חז"ל עד תקופת ההשכלה
ראשית לכול - העברית הקלאסית השתמרה באוצר גדול יחסית של מקורות שהיו מוכרים היטב, בראשם המקרא (בעיקר החלקים ששימשו לצרכים ליטורגיים, כלומר התורה, ההפטרות, המגילות וספר תהילים) והמשנה. מלבד המקרא והמשנה הייתה העברית של המקורות מוכרת גם מהתפילה, מהפיוטים, מהמדרשים ומשאר ספרי ארון הספרים היהודי שנכתבו בעברית.
במהלך ימי הביניים נעשה שימוש בעברית כלשון כתב בספרות הרבנית - שכללה ספרי פסיקת הלכה, שאלות ותשובות וספרי הגות, אך גם לצורכי תרבות כגון שירה ומעט ספרות. ברוב המקרים, ובוודאי בתקופה ובאזור שעל רקעם צמח תהליך התחייה, כלומר באירופה במאות ה-18 וה-19, השימוש בעברית לא היה טבעי, אלא עמוס במליצות ובמובאות, בצורות לא-דקדוקיות ובבלילה של לשונות לעז, בעיקר ארמית. יתר על כן, חלקה של הספרות הרבנית לא נכתב כלל בעברית, אלא באחת מלשונות היהודים האחרות, כמו ארמית, ערבית יהודית, יידיש וכיוצא בזה.
מחקרים הראו שעם התפתחות החסידות חלה התעוררות בדיבור בשפה העברית, בעיקר בשבת, כן יצאה קריאה להנחלת הלשון באופן נרחב יותר. הוויכוח עם תנועת ההשכלה הביא לירידת מגמה זו ומיתונה, בד בבד עם התחזקות המחקר, הכתיבה והדיבור העבריים בקרב המשכילים.
שינויים בהגייה
השימוש בעברית לא היה רק בלשון כתב. העברית הייתה בשימוש גם כלשון הגויה, בבתי הכנסת ובבתי המדרש. באופן זה נשתמרו כללי ההגייה של העברית והאופן שבו מבטאים את העיצורים והתנועות. עם זאת, בשטח זה חלו שינויים רבים בשפה בהשפעת לשונות מקומיות, והתפתחו דרכי הגייה שונות, שניתן לחלק אותן באופן כללי לשלוש קבוצות: גם בתוך כל סוג היה מגוון רחב של דרכי הגייה; לדוגמה, כפי שתואר לעיל, במסגרת ההגייה האשכנזית, הגיית יהודי פולין לא הייתה כהגיית יהודי ליטא, ושתיהן שונות מהגיית יהודי הונגריה או יהודי גליציה. הבדלים אלו נשתמרו גם בשפות היהודיות של אותן הארצות, ובמקרה של יהודי אירופה, היידיש בוטאה אף היא עם ההגייה המקומית (למשל: פשטידת קוגל - בפולין, קיגל - בגליציה, או: א יוּד (יהודי) בפולין, א יִיד בגליציה).
דיגלוסיה
על פי עדויות שמצאו החוקרים מתברר שבחמישים השנים שקדמו לתחילת תהליך התחייה כבר היה קיים דיבור עברי בשוקי העיר ירושלים. היהודים הספרדים שדיברו לאדינו או ערבית והיהודים האשכנזים שדיברו יידיש נזקקו לשפה משותפת לצורך מסחר, ולצורך זה דיברו ביניהם בעברית. אומנם היה זה שימוש בעברית כשפה מדוברת, ואולם ברור שהעברית לא שימשה כשפת אם ילידית אלא רק כשפה משותפת בתחום מצומצם, מעין לינגואה פרנקה של היהודים.
המצב הלשוני שעל רקעו התרחש תהליך התחייה היה עדיין מצב של דיגלוסיה, כלומר של שימוש בשתי לשונות, אחת לכתיבה - לשון תרבות, שנחשבה "גבוהה" ואיכותית, כדוגמת הלטינית או היוונית - ואחת לדיבור, לשון עממית ו"פשוטה". בכל ארצות אירופה התנהל במאות האחרונות תהליך של יציאה ממצב זה, שראשיתו באנגליה במאה ה-16, ואולם עדיין השפה שהייתה מדוברת בחיי היום-יום לא הייתה לשון התרבות והספר; הרוסי דיבר רוסית עממית וכתב רוסית גבוהה או צרפתית, הגרמני דיבר בניב מקומי וכתב בגרמנית תקנית, וכן הלאה. כך גם אצל היהודים, הלשון המדוברת הייתה יידיש, ולשון הכתב הייתה עברית לצרכים דתיים, ולשון התרבות המקומית - רוסית, צרפתית, גרמנית וכדומה - לצרכים חילוניים.
תחיית העברית הספרותית
התהליך של תחיית העברית נע למעשה בשני קווים מקבילים: תחיית העברית הכתובה-הספרותית ותחיית העברית המדוברת. בעשרות השנים הראשונות התהליכים האלה היו מנותקים זה מזה ואף התרחשו במקומות שונים: העברית הספרותית התחדשה בערי אירופה, ואילו העברית המדוברת התפתחה בעיקר בארץ ישראל (היו ניסיונות לדיבור עברי גם באירופה, אולם הם נבלעו במגוון העצום של תנועות אידאולוגיות שפעלו ביהדות אירופה בתחילת המאה ה-20). המפגש בין התהליכים התחיל רק בתוך המאה העשרים, ונקודת ציון חשובה בעניין זה היא עלייתו של חיים נחמן ביאליק לארץ ישראל ב-1924. גם לאחר המעבר של העברית הספרותית לארץ נשאר הבדל ניכר בין מאפייני העברית הספרותית והמדוברת, וההבדל הזה קיים גם היום; מאפיינים של דיבור עברי חדרו ללשון הדיאלוג בספרות רק החל משנות ה-40 של המאה ה-20 (בספריהם של משה שמיר וס' יזהר), וללשון הנרטיב בספרות רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 (מפורסמים בהקשר זה ספריו של אתגר קרת).
העברית של תקופת ההשכלה
תהליך מקדים לתחיית העברית הספרותית התרחש בספרות של תנועת ההשכלה באירופה. המשכילים שביקשו להתרחק מן התרבות הרבנית והיידישאית שכנגדה פעלו, החליטו שספרות יפה ראויה להיכתב בעברית, ודווקא בעברית מקראית. סוגי הלשון האחרים ששימשו את היהודים נראו בעיניהם משובשים ולא ראויים לכתיבה, וביניהם לשון חז"ל הלשון הארמית-יהודית ויידיש שבה עירוב של עברית, גרמנית-פרנקית, ושפות סלביות. הספרות המשכילית שנכתבה בעברית התבססה על שני עקרונות מרכזיים: טהרנות לשונית (פוריזם) ומליצה. פוריזם היה עיקרון שלפיו בטקסט שנכתב הופיעו אך ורק מילים שמקורן במקרא (גם אם במשמעות לא מקראית). עקרון המליצה התבסס על הבאת פסוקים וביטויים שלמים כצורתם מן המקרא, וככל שטקסט ספרותי הכיל יותר מליצות כך נחשב איכותי יותר. מאפיין לשוני נוסף שהעלה את קרנו של הטקסט היה שימוש מרובה במילים יחידאיות. כדוגמה לטקסט משכילי, הנה פסקת הפתיחה של הרומן "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו:
לצד הספרות הקימו אנשי תנועת ההשכלה עולם של עיתונות עברית. החל מ"קהלת מוסר", ניסיון הבוסר של משה מנדלסון בשנות ה-50 של המאה ה-18, דרך "המאסף", "ביכורי העתים" ו"כרם חמד", ועד "המגיד", "המליץ", "החלוץ", "הצפירה", "השחר" ואחרים. המשכילים שמרו על הקשרים ביניהם באמצעות כתבי עת ועיתונים עבריים שהופצו ברחבי הקהילות באירופה וכללו פובליציסטיקה, מאמרים בחכמת ישראל וקטעי ספרות ושירה. כתבי עת אלה תרמו תרומה חשובה להתחדשות העברית ולהרחבת השימוש בשפה לז'אנרים נוספים.
הכבלים הלשוניים שבהם כבלה את עצמה הספרות המשכילית הקשו יותר ויותר על כתיבה חופשית ורחבת היקף. אם ב"אהבת ציון", רומן המתרחש ברקע מקראי, הצליח מאפו לתת תיאורים סבירים של הדמויות, המקומות והעלילה, הרי כשתיאר ב"עיט צבוע" את הטיפוסים ביהדות ליטא של זמנו נאלץ לעשות שימוש גם בלשון חז"ל. כשפנו סופרי ההשכלה לעסוק בעלילות המתרחשות בזמנים מודרניים יותר הורגש יותר ויותר המחסור באוצר מילים רחב מספיק לצורך התיאור; קל וחומר כשביקשו לכתוב ספרי מדע וטבע או לתרגם ספרות יפה מלשונות אירופה. את המחסום שנוצר פרץ, בשנות ה-80 של המאה ה-19, מנדלי מוכר ספרים.
מנדלי מוכר ספרים
מנדלי (שלום יעקב אברמוביץ, 1836–1917) החל את כתיבתו בעברית כסופר משכילי וכתב ספרות לפי כל כללי העברית המשכילית. בשלב מסוים פנה לכתוב ביידיש וערך גם בשפה זו מהפכה לשונית, שהתבטאה בהרחבת השימוש ביידיש המדוברת לצורכי ספרות יפה. אחרי הפסקה גדולה חזר ב-1886 לכתוב בעברית, אבל החליט לוותר על השימוש בכללי העברית המקראית והכניס לתוך אוצר המילים והדקדוק שלו את לשון חז"ל והלשון הרבנית של ימי הביניים. בספרו "בסתר רעם" שיצא לאור ב-1886 פתח סגנון חדש בכתיבה העברית, סגנון קולח ומגוון המשקף את היידיש שדוברה בסביבתו, ומשתמש בכל הרבדים ההיסטוריים של העברית. לצורך ספריו העבריים, שהיו בחלקם תרגום של הספרים שכתב ביידיש, נזקק ללשון שתייצג דיבור עממי שוטף, מתובל בהלצות ובתיאורים מפורטים, ואת הצורך הזה סיפק בהשתחררות מכבלי המליצה המקראית המשכילית, בפנייה למטבעות לשון ואוצר מילים חז"ליים ובשילוב מאפיינים תחביריים מן השפות האירופיות.
שפתו של מנדלי נתפסה כ"לשון סינתטית", כלומר מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים, ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים. בזמן האחרון עברו החוקרים לתפיסה שלשונו ממשיכה בהמשך ישיר את הספרות הרבנית והחסידית של תחילת העת החדשה, עם הוספה של יסודות חדשים, בעיקר דקדוקיים.
המשך תהליך התחייה הספרותית
הסגנון של מנדלי אומץ בהתלהבות על ידי סופרי התקופה והתפשט במהירות. הוא הורחב גם לתחומים נוספים: אחד העם כתב ב-1889 מאמר בשם "לא זה הדרך" שנחשב כמופת לכתיבה עיונית בסגנון החדש, וביאליק הרחיב, עם פרסום שירו הראשון "אל הציפור" ב-1889, את השימוש בסגנון החדש לצורך כתיבת שירה. נעשה מאמץ גדול לכתוב גם ספרי טבע ומדע בעברית, ולשם כך אף הורחב אוצר המילים הטכני והמדעי. באירופה נוסדו עיתונים וכתבי עת בשפה העברית, וישיבות ודיונים של כנסים ציוניים ואחרים נערכו ונרשמו בעברית. הכתיבה העברית הלכה והתרחבה, ועם מעבר הסופרים והמשוררים לארץ ישראל, בעיקר בעלייה השנייה, השפיעה העברית הספרותית החדשה במידה מסוימת גם על תהליך תחיית הדיבור שהתנהל באותה תקופה בארץ.
על אף ההתקרבות הגאוגרפית והלשונית בין התהליכים, נשארה העברית הכתובה שונה במאפיינים רבים מן העברית המדוברת, יותר מאשר בשפות אחרות שיש להן לשון דיבור ולשון כתב. אוצר המילים, הדקדוק והתחביר העבריים מתנהגים אחרת במסמך כתוב ובדיבור זורם. גם הייצוג של העברית המדוברת בספרות היה בתחילה בסגנון גבוה ורשמי מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה העשרים חדרו מאפיינים סגנוניים של העברית המדוברת לתוך לשון הדיאלוג הספרותי.
תחיית העברית המדוברת
אליעזר בן-יהודה (1858–1922) מוחזק באופן עממי כ"מחיה השפה העברית", ואולם בחינה של העובדות מגלה שעיקר תרומתו הייתה בתחומים הרעיוניים והסמליים: הוא העלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, הוא פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, הוא עמל על כתיבת מילון עברי מקיף והוא זה שפעל להשארת הנושא בתודעה ונלחם נגד מתנגדי התהליך. אך חוקרים רבים טוענים היום כי הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן יהודה בירושלים, אלא במושבות העלייה הראשונה והעלייה השנייה ברחבי הארץ. שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית. עדיין, זכותו של בן יהודה עומדת לו בהיותו המחולל והמנהיג הסמלי של תחיית העברית.את תהליך תחיית העברית המדוברת ניתן לחלק לשלושה שלבים עיקריים, המקבילים באופן כללי לעלייה הראשונה, לעלייה השנייה ולתקופת המנדט הבריטי. בתקופה הראשונה התרכזה הפעילות בבתי הספר העבריים במושבות ובחוגו של בן-יהודה; בתקופה השנייה הורחב השימוש בעברית להתכנסויות ולפעילויות ציבוריות, בעיקר במושבות; ובתקופה השלישית הפכה העברית ללשון ששימשה את היישוב כולו לכל צרכיו, לרבות הכרזת העברית כלשון רשמית על ידי ממשלת המנדט. כל השלבים התאפיינו בהקמת מוסדות רבים מסוגים שונים שהתייחדו בפעילות בשפה העברית באופן אידאולוגי ופעיל, ועל רקע זה יש להבין את הקמתן של (בסדר לא כרונולוגי) הגימנסיות העבריות: הגימנסיה העברית בירושלים, גימנסיה הרצליה בתל אביב ובית הספר הריאלי העברי בחיפה, וכן הקמתם של האוניברסיטה העברית, הגדודים העבריים, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים, וגולת הכותרת - תל אביב, העיר העברית הראשונה.
לכל אורך התהליך סימנה העברית, הן בעיני מחולליו והן בעיני מתנגדיו הרבים, את האנטיתזה ליידיש: כנגד היידיש הגלותית, הרבנית וה"בעל-ביתית" עמדה העברית החילונית והציונית, שפת החלוצים עובדי האדמה - שפת המהפכה של העם היהודי ההופך להיות העם העברי בארצו. היידיש כונתה בזלזול "ז'רגון" ומי שדיבר ביידיש נתקל בהתנגדות חריפה.
העלייה הראשונה: בן יהודה ובתי הספר העבריים
עם התעוררות התנועות הלאומיות באירופה במהלך המאה ה-19 נכבש גם אליעזר בן-יהודה ברעיון הלאומי. התפיסה ששלטה אז באירופה הייתה שאחד הקריטריונים המגדירים עם הראוי לזכויות לאומיות הוא הדיבור בשפה משותפת המהווה "לשון תשתית" של החברה ושל הפרט. בן יהודה ביטא לראשונה את ההשקפה הזו במאמרו "שאלה לוהטה" (שנדפס תחת הכותרת "שאלה נכבדה") בשנת 1879 (תרל"ט), ובשנת 1881 (תרמ"א) עלה לארץ ישראל ובא לירושלים.
ההתקדמות הייתה איטית מאוד בשלב זה ונתקלה בקשיים רבים: ההורים התנגדו לכך שילדיהם ילמדו בשפה לא שימושית, שלא תעזור להם כשיבקשו להתקדם ללימודים גבוהים, שהיו בדרך כלל בצרפתית; בתי הספר היו ברמה נמוכה, בתי ספר ארבע-שנתיים של ילדי איכרים; והיה מחסור גדול באמצעים לשוניים עבריים, ואפילו חסר במילים שימושיות לחפצים בחיי היום-יום, שלא לדבר על ספרי לימוד. בנוסף לא הייתה הסכמה על המבטא: חלק מהמורים לימדו בהגייה אשכנזית וחלקם בהגייה ספרדית.
ב-1895 התאספו כל המורים העבריים בארץ ישראל, ומספרם היה שלושה עשר בסך הכול. בשנת 1903 הוקמה הסתדרות המורים העבריים, ובאספת היסוד שלה השתתפו שישים מורים וגננות. התהליך לא עשה כברת דרך כמותית בשלב הראשון, אולם היו לו הישגים חשובים בגיבוש גרעין של כמה מאות צעירים דוברי עברית ילידית ובהוכחה שעברית יכולה לתפקד כשפה מדוברת בחיי יום-יום.
העלייה השנייה: תל אביב והמושבות
עם בואם של אנשי העלייה השנייה בשנת תרס"ד 1904, החלה העברית לפרוץ מן המסגרת המשפחתית ומבתי הספר אל המרחב הציבורי. אנשי העלייה השנייה, שהונעו מאידיאלים של שלילת הגלות ותרבותה היידישאית, הקימו תאים חברתיים סגורים יחסית של אנשים צעירים בעלי תפיסת עולם משותפת. בתאים חברתיים אלה - בעיקר במושבות - שימשה העברית בכל ההתכנסויות הציבוריות. אמנם עדיין לא דוברה בכל הבתים ובמסגרות פרטיות, אך תפסה את מקומה כלשון הבלעדית שבה נערכו עצרות-העם, הכינוסים והדיונים הרבים שאפיינו את התקופה. גם הקונגרס הציוני אימץ את העברית כשפתו הרשמית. אנשי העלייה השנייה שהגיעו מאירופה כבר הכירו את העברית הספרותית החדשה שהתפתחה שם, והזדהו עם רעיון הדיבור העברי כמנוף לקיום לאומי של עם ישראל בארץ. לאלה הצטרפו גם בוגרי בתי הספר העבריים במושבות, שכעת כבר הקימו משפחות והולידו ילדים שהעברית הייתה, לראשונה, שפתם הילידית היחידה.
ב-1909 הוקמה העיר העברית הראשונה, תל אביב. ברחובותיה כבר דוברה העברית בכל מקום, גם בחנויות ובבתי הקפה, אבל עדיין לא בתוך הבתים והמשפחות. כל הפעילות המנהלית בעיריית תל אביב התנהלה בעברית, ועולים חדשים או מי שעדיין לא אימץ את הדיבור העברי נאלצו לנסח את דבריהם בעברית; דיבור בשפה אחרת ברשות הרבים לא התקבל בעין יפה. גם שלטי הרחובות והמודעות נכתבו עברית. הסופר יהואש סיפר ב-1913 על תל אביב כי:
במקביל נמשכה ההתרחבות של החינוך העברי, והוקמו עוד ועוד מוסדות חינוך בעברית, לרבות בתי ספר תיכוניים (הגימנסיות העבריות). המורים העבריים הקימו מחדש את ועד הלשון, שכעת החל לפעול באופן רחב יותר ולקבוע כללי שפה אחידים, במקום הפעילות הלא-אחידה שהתקיימה עד אז; ועד הלשון קבע לעצמו כמטרה "להכשיר את הלשון העברית לשימוש בתור לשון מדברת בכל ענייני החיים", ניסח כללים בענייני ההגייה והדקדוק והציע מילים ומונחים לשימוש בבתי הספר ובקרב הציבור הרחב. החלה גם פעילות נרחבת של הוצאת ספרי לימוד ועזרי הוראה בעברית, שחסרונם הורגש היטב, ואף הוחל בכתיבת שירי ילדים בעברית (כגון שיריו של לוין קיפניס ושירי הילדים של ביאליק).
את שיא התקופה מסמל אירוע שהתרחש לקראת סופה: מלחמת השפות. בשנת 1913 ביקשה חברת עזרה של יהודי גרמניה להקים מוסד אקדמי על-תיכוני ללימודי הנדסה, והתעקשה ששפת הלימוד בו תהיה גרמנית. היישוב העברי קם כולו כנגד החלטה זו ובסופו של דבר הכניע את חברת העזרה, והטכניון הוקם כמוסד לימודים עברי. מאורע זה סימן באופן מוחלט את קבלת העברית כשפתו הבלעדית של היישוב.
מיזם החייאת השפה נתקל בספקנות בעולם. בשנת 1911 כתב הבלשן תאודור נלדקה במסגרת מאמר על שפות שמיות במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה: The dream of some Zionists, that Hebrew – a would-be Hebrew, that is to say – will again become a living, popular language in Palestine, has still less prospect of realization than their vision of a restored Jewish empire in the Holy Land. כלומר "חלומם של ציונים אחדים, שהעברית – כלומר מה שמתיימרת להיות עברית – תיעשה שוב לשפה חיה ועממית בפלשתינה, סיכוייו להתגשם פחותים עוד יותר מן הסיכויים להתגשמות חזונם על אימפריה יהודית מחודשת בארץ הקודש."
תקופת המנדט: רב-מערכת עברית
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבר היה ברור שהעברית תהיה השפה המדוברת בארץ ישראל. אמנם העולים שהמשיכו להגיע מן התפוצות לא דיברו עברית כשפת אם, אך ילדיהם למדו אותה, ורק אותה, כשפה ילידית; וכל הפעילות התרבותית והיומיומית בארץ התנהלה בעברית. בתקופה זו הדיבור העברי היה כבר עובדה מוגמרת, והתהליך הפך לתהליך של התפשטות ולא של יצירה. בתל אביב הוקם גדוד מגיני השפה, שקיים פעילות נרחבת למען הדיבור העברי, לעיתים גם בשיטות כוחניות. יהודים שדיברו בשפות אימם ברחוב נענו בתגובה "יהודי, דבר עברית", וכנסים שהתקיימו ביידיש פוצצו על ידי חברי הגדוד (אפילו בשנות ה-50 נאסר על צמד הקומיקאים דז'יגאן ושומאכר להופיע ביידיש).
במינוח של איתמר אבן-זהר, בארץ ישראל הייתה קיימת בשלב זה "רב-מערכת עברית חילונית". את החותם הרשמי לתהליך נתנה מועצת חבר הלאומים, שהכירה בעברית כאחת מן השפות הרשמיות בארץ ישראל, בעקבות ההכרה של ממשלת המנדט הבריטי (בין השאר בהשתדלותו של בן יהודה). מעתה התנהלו כל ענייני האדמיניסטרציה של היישוב בעברית, גם כלפי חוץ. פעילות זו היוותה הקדמה נוחה לקביעתה של השפה העברית כלשון הרשמית של מדינת ישראל, פחות משבעים שנה לאחר שפרסם בן יהודה את מאמרו הראשון.
הפקידות הבריטית הקשתה על התהליך. הדבר התבטא לדוגמה בהנחיה לשימוש בשלוש הלשונות (גם בעברית) באזורים עירוניים וכפריים, שהאוכלוסייה היהודית בהם היא יותר מחמישית מכלל האוכלוסייה (שפה רשמית חייבת להיות בשימוש תמיד), ובמקומות האחרים בארץ ישראל ישתמשו בשפה הערבית או בערבית ובאנגלית. ביטוי אחר לכך ניתן בסירוב להשתמש באותיות עבריות במברקה הארצישראלית (ראו גם מאבקו של ישראל עמיקם במשך 25 שנה מול הממשל הבריטי, להכנסת הלשון העברית למברקה בישראל).
רשת החינוך "תרבות"
במקביל, החלה השפה העברית להיות אלטרנטיבה בעלת משקל גם בריכוזים היהודיים מחוץ לארץ ישראל. בתחומי פולין ההיסטורית (כיום בשטחי פולין, ליטא, אוקראינה, בלארוס) החלו בתי ספר עבריים לצוץ כפטריות אחר הגשם, והתאגדו לרשת חינוך שנקראה "תרבות". באופן חדשני, לימדו מוסדות החינוך ברשת "תרבות" את כל הלימודים, כולל הלימודים הכלליים, בשפה העברית. הרשת פעלה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ומנתה עשרות גני ילדים ובתי ספר יסודיים ותיכוניים. בתקופת פריחתה למדו בה מעל 45,000 תלמידים, בשפה העברית. רשת "תרבות" חדלה להתקיים עם הכחדת יהדות פולין בשואה. רשת החינוך כיוונה באופן מובהק לציונות, וראתה בעלייה לארץ יעד נכסף. רבים מהצעירים שעלו לארץ בעליית הנוער היו בוגריה.
תמיכה וההתנגדות לדיבור העברי; גורמי הצלחת התהליך
כבר מראשיתו של תהליך תחיית הדיבור העברי הוא נתקל בהתנגדות מכיוונים רבים. החרדים התנגדו לשימושה של "לשון הקודש" לצורכי חול. וגם על רקע ההתנגדות הכללית לציונות. מן הכיוון ההפוך התנגדו לו אלו שסברו שהיהודים צריכים להתערב בעמי אירופה ולדבר את לשונם. גישה אחרת, היידישיזם, קיבלה את הרעיון שצריכה להיות שפה לאומית לעם היהודי, אולם סברה ששפה זו צריכה להיות דווקא היידיש. רבים זלזלו ברעיון החייאת הדיבור העברי משום שלא האמינו שניתן לחולל שינוי נרחב כל-כך; הרצל כתב בספרו "מדינת היהודים" שלא ייתכן שמדינת היהודים תתנהל בעברית, כי "מי מאתנו יודע עברית במידה מספקת כדי לבקש בשפה זו כרטיס רכבת?".
הגורם הראשון במעלה שהביא להצלחת החייאת הדיבור העברי הוא ההקשר האידאולוגי של התהליך. תהליך התחייה היה חלק משינוי רחב היקף שעבר על החברה היהודית כולה בעת החדשה, ועיקרו עזיבת תרבות השטעטל הדתית והגלותית. מחיי העברית תיעלו את עזיבת העיירה והדת לכיוון של הקמת תרבות חדשה דוברת עברית בהגייה ספרדית, אופוזיציה ליידיש ולהגייה האשכנזית. השילוב של המטען הציוני והלאומי יחד עם ההתנגדות לתרבות העיירה השוקעת הביא לתנופה של התרבות העברית בארץ ישראל, שהזדהתה גם עם ערכים של עבודת אדמה, חלוציות וטבעיות.
מלבד הגורם האידאולוגי סייעו לתהליך התחייה גורמים שעמדו ברקע התהליך. בנימין הרשב מנה שלושה גורמים עיקריים: השילוב החד-פעמי של כל הגורמים האלה אפשר לאידאולוגיה לפעול את פעולתה ולהצמיח תרבות עברית ילידית בארץ ישראל.
מאפיינים לשוניים
התהליכים הלשוניים שחלו בשפה העברית בתקופת התחייה מתאפיינים בהשפעה שבאה משלושה כיוונים שונים: מן הירושה ההיסטורית של העברית; מתכונות של שפות אירופה, שהיו השפות הדומיננטיות בתודעת מחיי העברית; ומתהליכים עצמאיים שחלו בתוך העברית, כשם שהם חלים בכל שפה חיה. בתודעת בני התקופה עצמם הייתה התייחסות בעיקר למרכיב הראשון, ולפי השקפתם הם אכן חידשו, או ניסו לחדש, את העברית שהייתה מדוברת בימי המקרא ובימי חז"ל. עם הזמן גברה המודעות לפעולת המרכיב השני, בעיקר אצל מתקני לשון שניסו להתריע נגד חדירת גורמים זרים בלשון. ההכרה שהעברית הישראלית היא שפה העומדת בפני עצמה התגבשה רק בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם פעולתם של חיים רוזן וחיים בלנק.
הרחבת אוצר המילים וחידושי לשון
התהליך הלשוני המוכר ביותר ביחס להחייאת העברית הוא הרחבת אוצר המילים שלה. בתחילת תהליך התחייה עמדו הדוברים בפני מחסור חמור במילים שיביעו מעשים וחפצים שבחיי היום-יום. כשביקש בן יהודה מאשתו דבורה להכין לו כוס קפה עם סוכר, אמר לה: "קחי כך ועשי כך, והביאי לי כך ואשתה". את המחסור באוצר המילים ניתן היה להשלים על ידי שאיבה מן המאגר ההיסטורי של העברית, לעיתים תוך החלפת משמעות או גיוון בין משמעויותיהן של מילים שוות-משמעות מתקופות שונות (ילד - תינוק, ארוחה - סעודה), על ידי יבוא מילים מלשונות זרות או על ידי יצירת מילים חדשות באמצעות כלי גזירה שהיו קיימים בעברית או שהתחדשו. פעילות חידושי המילים התנהלה גם על ידי יחידים וגם על ידי ארגונים. מבין היחידים, המחדש המוכר ביותר היה בן יהודה עצמו. מלבדו חידשו מילים עוד אישים רבים, בהם יוסף קלאוזנר, ביאליק ורבים נוספים. מבין הארגונים מוכר בעיקר ועד הלשון העברית.
פעילות הרחבת אוצר המילים התנהלה עוד בתקופת ההשכלה (גם בימי הביניים היו חידושי מילים). אנשי ההשכלה, נאמנים לסגנון המקראי שלהם, השתמשו בעיקר במילים מקראיות נדירות או לא מוכרות, בדרך כלל תוך שינוי המשמעות שלהן (למשל מכונה, ביקורת). הייתה נטייה לבחור מילה הקרובה בצלילה למילה הלועזית שביקשו לתרגמה לעברית. לעיתים אף נטבעו בדרך זו צירופים המחקים את צליליהן של מילים לועזיות ("דילוג רב" = טלגרף; "לו כמו תוף" = קטר, בצרפתית locomotive), אך חידושים מסוג זה כמעט שלא שרדו. שיטת חידוש נוספת הייתה תרגום של צירופי מילים מן השפות האירופיות כצורתן, למשל תפוח-אדמה, ספר-מילים (=מילון), מורה שעות (=שעון). עם תחילת הדיבור העברי הועדף חידוש מילים יחידות על פני צירופי מילים, בין אם על ידי שקילת שורשים ובין אם על ידי הוספת תחיליות או סופיות למילים קיימות (בינלאומי, מילון, משאית). מילים רבות נוצרו כהלחם של שתי מילים (רכבל, קרנף).
בין מחדשי המילים היו ויכוחים רבים באשר לדרכי חידוש המילים. ויכוח אחד היה סביב שאילת מילים משפות אירופה. בן יהודה התנגד לכך וניסה להפוך את כל המילים הלועזיות לעבריות. בסופו של דבר גברה הגישה האחרת, ומילים בעלות צליל זר התאזרחו בכמות מסוימת בעברית הישראלית (בדומה ללשון חז"ל) תוך התאמת למערכת הפונולוגית העברית (אנציקלופדיה, אקטואלי). ויכוח אחר התקיים סביב שאילת שורשים וצורנים מן הערבית.
הגייה
שאלת ההגייה ה"נכונה" של העברית נידונה עוד מתחילת המאה ה-19. אנשי תנועת ההשכלה העדיפו את ההגייה הספרדית של העברית, שלדעתם שימרה תכונות רבות יותר של העברית הקלאסית. לעומת זאת, תחיית העברית הכתובה התקיימה על פי ההגייה האשכנזית; הדבר בולט בעיקר בשירים שנכתבו, שיש בהם חריזה אשכנזית (כגון "אוקיינוס" עם "לבנות", בשירו של ביאליק "ציפורת") והטעמה מלעילית (כמו בהמנון מדינת ישראל - "התקווה").
עם תחילת הדיבור העברי עלתה במלוא חומרתה שאלת ההגייה. בפרט התלבטו בשאלה זו המורים בבתי הספר העבריים. ההחלטה שנתקבלה הייתה ללמד שנתיים בהגייה המוכרת לתלמידים ושנתיים בהגייה האחרת (בתי הספר היו ארבע שנתיים). החלטה זו לא הייתה יכולה לשמש לצרכים מעשיים, ובסופו של דבר החליט ועד הלשון, אחרי דיונים ארוכים, לאמץ את ההגייה הספרדית (ובכלל קבע כאחת ממטרותיו "לשמר את תכונתה המזרחית של הלשון"). בין הנימוקים היו העובדה שההגייה הספרדית משמרת את מערכת העיצורים הקדומה וכן את השווא הנע, הדגש החזק וההטעמה הדקדוקית; האחידות של ההגייה הספרדית לעומת הסוגים השונים של ההגייה האשכנזית (אנשי ועד הלשון, אשכנזים ברובם, לא הכירו את מגוון ההגיות השונות של עדות המזרח); העובדה שהדיבור העברי בשוקי ירושלים התקיים בהגייה ספרדית; וכן העובדה שההגייה הספרדית נתפסה כ"אסתטית" יותר על רקע היחס הכללי של החלוצים לתרבות המזרח.
מה שהתקיים למעשה אצל הדוברים הוא איבוד ההבחנות שהיו קיימות בהגייה האשכנזית ולא היו קיימות בהגייה הספרדית, בעיקר ההבחנה בין קמץ לפתח, בין צירה לסגול ובין ת רפה ודגושה. ואולם הדוברים לא הצליחו לאמץ הבחנות שהיו קיימות בהגייה הספרדית, ובכללן הגיית העיצורים הלועיים והנחציים, השוואים הנעים והדגשים החזקים (הדוברים אימצו את מערכת ההטעמה הדקדוקית). למעשה התקבלה מערכת הגייה חדשה, שהיא בבחינת המכנה המשותף הנמוך של ההגייה הספרדית והאשכנזית. שלמה גויטיין, שהיה הממונה על הוראת העברית מטעם ממשלת המנדט, קבע כי:
תכנון לשון
חוקרי תחיית הלשון העברית הצביעו על ייחודו של תהליך זה כמקרה מיוחד של תכנון לשון. המאפיינים של תכנון לשון, כפי שתוארו על ידי בלשנים חברתיים, קיימים בתהליך החייאת הדיבור העברי: בחירת הלשון המתוכננת (עברית) והעדפתה על פני לשונות אחרות (יידיש ועוד); הרחבת השימוש בלשון לתחומים חדשים, במקרה זה דיבור, כתיבה מדעית ועיתונאית ואדמיניסטרציה; העמדת תקן לשוני לשפה וחיבור ספרי דקדוק, מילונים, ספרי לימוד ומדריכים; והרחבת השפה עצמה - בדקדוק ובאוצר מילים - כדי שתוכל לשמש לצרכים החדשים. במסגרת תכנון הלשון נכללות גם פעולות שמטרתן העלאת יוקרתה של השפה המתוכננת בעיני המשתמשים בה.
המלחמה נגד שמרנות הלשון
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הדיבור והכתיבה התקנית נשמרו בקפדנות, נכתבו מאמרים בעיתונות ושודרו כתבות ופינות ברדיו ל"שיפור העברית".
החל מאמצע שנות ה-80 החלה מגמה של לחץ גובר נגד שמרנות לשונית. הותרה הצגתם של שלטי חוצות לועזיים, בעיקר בשפה האנגלית, חברות גדולות שינו את שמותיהן לשמות לועזיים השימוש במילים לועזיות גבר, ונכתבו מאמרים ואף ספרים נגד שמרנות עברית, לכך נוספה סוגה של תוכניות סאטירה וסטנד-אפ הלועגים לדיבור התקין, ותומכים בשגיאות הדיבור העממיות. נוסף לכל אלו הצטרפו גם אנשי המחנות הניצים בפוליטיקה הישראלית, בטענות של מחטף השפה ושימושה לטובת רעיונות וגישות מדיניות שאינן כשרות או מוסריות. מגמות אלו לוו גם בזירה המשפטית, בעיקר מצד ארגונים ערביים, למען הגדרת מדיניות רב-לשונית במדינת ישראל.
להידללות רמת השפה העברית בקרב צעירים תרמה גם תרבות המרשתת. בשנת 2010 (ה'תש"ע) משרד החינוך החליט להילחם בתופעה, ובכנסת הוחלט לקרוא לשנה "שנת עברית" (במשחק מילים עם ראשי התיבות של השנה העברית).
מיגל דליבס
מיגל דליבס סטיין (בספרדית: Miguel Delibes Setién ; 17 באוקטובר 1920 – 12 במרץ 2010) היה סופר ספרדי.
ראשית חייו
דליבס נולד בוַואיַּאדוֹלִיד בשנת 1920 כשלישי מבין שמונת ילדיהם של אדולפו דליבס ומריה לבית סטיין. האב, נולד ונפטר בעיר מויידו שבקנטבריה, שבה בילה מיגל רבות מחופשות הקיץ בילדותו. השם דליבס הוא שם צרפתי במקור "דליב" ובא מטולוז. סבו מצד האב של הסופר היה אחי המלחין הצרפתי ליאו דליב והוא עבר לספרד כדי להשתתף בבניית פסי הרכבת בקנטבריה. האב, אדולפו דליבס, היה פרופסור למשפטים בבית ספר למנהל עסקים בוואיאדוליד. דליבס למד במכללה הקתולית "גברתנו מלורד" שבוואיאדוליד. אחרי פריצת מלחמת האזרחים בספרד התגייס לחיל הים במחנה הלאומני. הוא שירת על הסיירת הכבדה "קנאריאס" שפעלה באזור מאיורקה.
בסוף המלחמה ב-1939 חזר לעיר הולדתו ולמד מסחר ומשפטים. אחר כך למד בבית הספר לאמנויות ומלאכות בוואיאדוליד, שבו שכלל את מיומנויותיו באמנויות הפלסטיות. ב-1941 התחיל לעבוד כקריקטוריסט בעיתון מוביל בעירו, El Norte de Castilla. ב-23 באפריל 1946 התחתן עם אנחלס דה קסטרו, שהפכה לאחת המוזות שלו בכתיבה. את ירח הדבש בילה הזוג במויידו, קנטבריה.
תחילת הקריירה הספרותית
בשלוש השנים שלאחר נישואיו התגבשה דרכו כסופר. ב-1947 התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו La sombra del ciprés es alargada  (צל הברוש מאורך) שזכה כעבור שנה בפרס נדל ושציין את הופעתו בזירת הספרות הספרדית. ב-1948 פורסם, תחת צנזורה כבדה, הרומן השני שלו, Aún es de día (עדיין יום) באותה תקופה גדלה משפחתו: ב-1947 נולד בנו מידל, לימים ביולוג ידוע. ב-1948 נולדה אנחלס, שעתידה להיות ביולוגית וחוקרת, וב-1949 בנו השלישי, חרמאן. השנה 1950 היוותה התחלת שלב חדש בקריירה של דליבס ככותב. אחרי שלקה בהתקף שחפת, פרסם את הרומן השלישי שלו El camino פוסט-מלחמתית. באותה שנה נולדה בתו אליסה, לימים בוגרת לימודי ספרדית וצרפתית.
ב-1952 התמנה דליבס לסגן מנהל העיתון "El Norte de Castilla" ואז עימותיו עם הצנזורים הפכו לישירים ולתדירים יותר. הסופר התחיל לפרסם ספר חדש כל שנה:Mi idolatrado hijo Sisí (בני הנערץ סיסי) (1953), La partida (הנסיעה) (1954), Diario de un cazador (יומנו של צייד) (1955), שזוכה בפרס הלאומי לספרות יפה,  Un novelista descubre América  (פרוזאיקן מגלה אמריקה) (1956), Siestas con viento sur (סיאסטות עם רוח הדרום) (1957), שהביאה לו את הפרס פסטנראת,  Diario de un emigrante (יומנו של מהגר) (1958)  ו La hoja roja (העלה האדום) (1959). רומן אחרון זה היה אקזיסטנציאליסטי בתכניו ודן בצלם שעל סף פרישתו נזכר בחייו. ב-1956 נולד בנו חואן דליבס, גם הוא לימים ביולוג בדומה אחיו וחובב ציד דיג, ב-1958 מונה הסופר מנהל של העיתון "אל נורטה דה קסטיליה".
יצירתו הספרותית
דליבס כתב יותר משישים ספרים. תחומי עניינו בכתיבתו המגוונת כוללים, בין השאר, יחסים אנושיים ומחאה חברתית, סיפורי מסעות, ציד ודיג, פובליציסטיקה ואוטוביוגרפיה. יצירתו נודעת הן בזכות איכותה המעולה הן בזכות כמוּתה ועקביות פרסומה. ראשית הקריירה הספרותית של דליבס בשלושה רומנים, שכבר הראשון בהם, "צל הברוש מאורך" (1948) – ספר אקזיסטנציאליסטי המתמקד בחרדותיו של אדם הנמשך למוות ומשום כך נמנע מליצור קשרים עם הזולת – זיכה את כותבו בפרס נאדאל הנכסף. שני הרומנים שדליבס פרסם לאחר מכן, "עדיין יום" (1949) ו"הדרך" (1950), התחילו לקבע את המוניטין שיצאו לכותבם. הראשון שבהם הוא מעין וריאציה אפלולית ונוגה על סיפור היפה והחיה, ואילו השני הוא סיפור חניכה, המספר על הלילה האחרון בכפר של נער העומד לעזוב את ביתו ולעבור להתגורר בפנימייה בעיר. במהלך אותו לילה נזכר הצעיר בילדותו, והוא מגולל את קורותיה. הילדות היא אחד העניינים השגורים ביותר בכתיבת דליבס, שהשתמש בטכניקות שונות כדי לתאר אותה – אחת הייחודיות שבהן היא נקודת המבט של הילד עצמו, כפי שעולה למשל מהרומן "הנסיך המודח" (1970).
העניין שגילה דליבס לאורך כל דרכו הספרותית בילדים ובעולמם נובע לדבריו מ"העדפת האנשים הפרימיטיוויים, היצורים בשלבי היווצרותם". לפי תפישת דליבס "הילד הוא האדם בתגובותיו האותנטיות והספונטניות, בלי צִעצוע וייפוי", ואילו החינוך, כמוהו כתרבות העיר, הוא "מה שבהתחלה מלביש תחפושת ובסופו של דבר מלביש מדים". רבים מספרי דליבס מביאים באמצעות סיפורי החניכה הכלולים בהם את סיפור חניכתה של ספרד מולדתו. אף־על־פי שכתיבת דליבס היא בעיקרה ריאליסטית, הרי עומק דמויותיו ועיצובן המאלף, עושר לשונו ורגישותו חסרת־הפניות כלפי הסבל האנושי מקנים לה נופך מקסים ומזעזע גם יחד. אלה הופכים את הקריאה בספרים דוגמת "בני הנערץ סיסי" (1953), "החולדות" (1962), "מלחמות אבותינו" (1975) ו"התמימים הקדושים" (1981) לחוויות מעשירות ובלתי־נשכחות.
Q (ג'יימס בונד)
Q הוא כינוי לדמות בדיונית בסדרת סרטי וספרי ג'יימס בונד. שמו האמיתי מוזכר פעם אחת בספרים: רב-סרן רותרויד.
Q משמש כראש "ענף Q" - חטיבת המחקר והפיתוח הבדיונית של שירות הביטחון החשאי הבריטי. דמות זו ידועה בשל המוטיב הסדרתי בסרטים שבמסגרתו Q מתדרך את בונד לפני כל פעילות מבצעית. בתדריכים אלו, Q מציג לבונד את האמצעים הטכנולוגיים שישמשו אותו במהלך המבצע.
רקע
Q הופיע ב-21 מתוך 24 סרטי הסדרה. שלושת הסרטים שבהם לא הופיע הם "חיה ותן למות" (1973), "קזינו רויאל" (2006) ו"קוונטום של נחמה" (2008). הדמות הופיעה גם בהפקות שאינן רשמיות, כגון הסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא".
בנובלות של איאן פלמינג הדמות כמעט ואינה מופיעה, אלא רק בספרים של סופרים מאוחרים יותר.
גילום הדמות
לאורך השנים גילמו את Q שחקנים שונים. בסרט הראשון בסדרה, "ד"ר נו", אשר יצא לאקרנים בשנת 1962, מגלם את Q השחקן פיטר ברטון. בשנים 1963–1999 גילם את Q השחקן הוולשי דזמונד לואלין. הוא נבחר לתפקיד לאחר שברטון לא יכול להתפנות להמשך הסרטים. לואלין שיחק ב-17 סרטים – האחרון שבהם, "העולם אינו מספיק", יצא לאקרנים מעט לפני מותו של לואלין. בסרט זה, Q מציג בפני בונד את דמותו של ג'ון קליז, R, כיורשו המיועד. קליז החליף את לואלין לאחר מותו בסרט "למות ביום אחר". בנובמבר 2011 נודע כי השחקן בן וישו הוא שיגלם את הדמות בסרט "סקייפול". וישו, אשר היה באותה העת כבן 31, הוא הצעיר ביותר שגילם את הדמות. הוא גילם את Q גם בסרטים "ספקטר" ו"לא זמן למות".
דורית פורת
דורית פורת (נולדה ב-1944) היא מתעמלת עבר וכוראוגרפית. הייתה חברה בנבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים ובהתעמלות אומנותית בין השנים 1962 – 1968 והיא המקימה והכוריאוגרפית של להקת גלים במחול.
ביוגרפיה
פורת היא מקיבוץ אפיקים, ובוגרת הוראת החינוך הגופני במכון וינגייט וסמינר אורנים. היא ייצגה את ישראל באליפויות עולם ותחרויות בינלאומיות, ביניהן: הגימנסטרדה העולמית בווינה (1964) ואליפות העולם בדורטמונד שבגרמניה (1966). בשנת 1967, במסגרת אירועי ספורט הפועלים בווינה זכתה עם נבחרת ישראל בשתי מדליות: זהב קבוצתי וכסף אישי במכשיר הקורה.
לאחר סיום לימודיה, עסקה בהוראת החינוך הגופני בבתי ספר בעמק הירדן (תיכון ויסודי) ובהדרכה פדגוגית בסמינר למורים באוהלו.
בשנת 1970 פנתה פורת לריקוד וכוריאוגרפיה, הקימה את להקת גלים במחול, והיא המנהלת האמנותית והכוריאוגרפית של הלהקה עד היום.
פורת מונתה כמפיקה וכוריאוגרפית בארבעה מופעי פתיחה המוניים של כינוסי הפועל: בשנת 1979 בכינוס הפועל ה-11 והגדול בכינוסים, בשנת 1983 בכינוס הפועל ה-12 בסימן 60 שנות קיומה של התארגנות "הפועל", בשנת 1987 בכינוס הפועל ה-13 ובשנת 1991 בכינוס הפועל ה-14.
בנוסף לניהול הלהקה, בשנים 2001–2014 פורת ניהלה את המרכז למחול של המועצה האזורית עמק הירדן שנתן חסותו ללהקה.
מספטמבר 2014, הפכה הלהקה לעצמאית, וחזרה לפעול כיזמות פרטית בביתה הראשון בקיבוץ אפיקים.
בדצמבר 2016 הוענק לפורת עיטור הכבוד "לאיש כפועלו" על ידי ועדת העיטורים של מרכז הפועל, וזאת לציון שירות מיוחד המאדיר את שמו של הפועל.
בספטמבר 2018 הוענק לפורת פרס עמק הירדן לשנת תשע"ח על תרומתה לאזור. על התעודה שניתנה לפורת כתוב: "פרס המועצה האזורית עמק הירדן ניתן לה – על תרומתה להנחלת יסודות המחול לגווניו וסוגיו השונים למאות רקדניות ורקדנים בעמק הירדן וברחבי הארץ. על היותה פורצת דרך ויוצרת בקנה מידה בינלאומי, על הקמת להקת 'גלים במחול' אשר ייצגה את ישראל ברחבי העולם כולו, על ניהול והובלה של המרכז למחול בעמק הירדן במשך 14 שנים והפיכתו למוסד תרבותי מוביל ומעורר השראה; גוף אשר חינך את בוגריו לאהבת המחול וחשף את אנשי עמק הירדן אל אחד מתחומי היצירה האסתטיים והמוקפדים ביותר".
גלריית דגלי קנדה
List of Canadian flags Liste kanadischer Flaggen Liste des drapeaux canadiens Bandeiras do Canadá Bandiere delle province e territori del Canada カナダの旗一覧 Lijst van vlaggen van Canada pt:Anexo:Bandeiras das províncias e territórios do Canadá ธงในประเทศแคนาดา 加拿大旗幟列表
מיכאילו רומנצ'וק
מיכאילו רומנצ'וק (באוקראינית: Михайло Романчук; נולד ב-7 באוגוסט 1996) הוא שחיין אוקראיני, פעמיים ברציפות סגן אלוף עולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019), אלוף עולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018) ואלוף אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-1500 מטר חופשי. נוסף לכך, הוא פעמיים ברציפות אלוף אירופה (גלאזגו 2018 ובודפשט 2021) ושיאן אירופה (בריכת 25 מטר) במשחה ל-800 מטר חופשי ואלוף אירופה (גלאזגו 2018) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
רומנצ'וק נולד וגדל ברובנו.
הוא נשוי לקופצת קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת האוקראינית מרינה בך-רומנצ'וק.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים רומנצ'וק במקום 15 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:01.35 דקות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:37.14 דקות, אחרי גרגוריו פלטריניירי (14:35.85 דקות) ולפני מק הורטון מאוסטרליה (14:47.70 דקות).
אלוף עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי. בשיא אליפות חדש של 14:09.14 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (14:09.87 דקות) והנריק כריסטיאנסן (14:19.39 דקות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:37.63 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (14:36.54 דקות) ולפני גרגוריו פלטריניירי (14:38.75 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.32 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 7:47.01 דקות.
2020
רומנצ'וק השתתף בליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL, שנערכה בבודפשט בחודשים אוקטובר נובמבר 2020. במסגרת הליגה הוא קבע ב-21 בנובמבר אותה שנה במשחה הזמנה ל-800 מטר חופשי שיא אירופה חדש של 7:25.73 דקות, שיפור לשיא בן 8 השנים של יאניק אנייל מצרפת (7:29.17 דקות).
2021
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי	בתוצאה של 7:42.61 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (7:43.62 דקות) וגבריאלה דטי (7:46.10 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:39.89 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (14:42.91 דקות) ודומניקו אצ'רנצה מאיטליה (14:54.36 דקות).
אליפות ישראל בשחמט 2018
אליפות ישראל בשחמט 2018 הייתה אליפות ישראל ה-32 בשחמט, התקיימה בין התאריכים 11–20 בדצמבר 2018 במלון "אחוזת אסיינדה ביער" שבמעלות-תרשיחא.
התחרות אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט בשיתוף ובתמיכת מפעל הפיס, והועברה בשידור ישיר באתר האיגוד.
באליפות הנשים זכתה יוליה שוויגר (שדורגה ראשונה גם בתחילת התחרות), בעלת דרגת אמן בינלאומי, שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות, והקדימה באיכות הנקודות את מרסל אפרוימסקי (שדורגה שנייה גם בתחילת התחרות), בעלת דרגת רב-אמן לנשים. הייתה זו זכייתה הראשונה של שוויגר באליפות ישראל.
האליפות הפתוחה הסתיימה בניצחונו של רב-אמן אלון גרינפלד (שדורג תשיעי בתחילת התחרות לפי מד כושר) שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות, והקדים בהתרת שובר השוויון את רב-אמן יבגני פוסטני (שדורג ראשון בתחילת התחרות). הייתה זו זכייתו השנייה של גרינפלד בן ה-54 באליפות ישראל, כאשר הפעם הקודמת הייתה 34 שנים קודם לכן בשנת 1984.
כללי
באליפויות הפתוחה התקיימו 9 סיבובים לפי השיטה השווייצרית.
את התחרות ניהלו אסי פילוסוף ואלון כהן רביבו, השופט הראשי ואחראי על השיבוצים היה ירון ליניק. שופטים נוספים: בתחרות הפתוחה - שאול ויינשטיין ובתחרות הנשים - אילנה דוד. אלמוג בורשטיין הוא יו"ר ועדת הערעורים.
קצב המשחקים היה: 40 מסעים ראשונים ל-90 דקות ועוד 30 דקות לסיום המשחק, עם תוספת של 30 שניות לכל מסע, החל מהמסע הראשון.
התרת שוויון הנקודות התבצעה לפי שיטת בוכהולץ.
קרן הפרסים עמדה על 75,000 ש"ח.
משתתפות
עם 15 המשתתפות נמנו ארבע חברות נבחרת ישראל: יוליה שוויגר, מרסל אפרוימסקי, מאשה קלינובה ומיכל להב (שתי האחרונות היו גם אלופות ישראל, להב האלופה היוצאת).
תוצאות התחרות
הפתעת התחרות הייתה צעירת המשתתפות, נוגה אוריין בת ה-11, שצברה 4 נקודות.
סיבוב שני
לאחר הסיבוב השני הובילו עם מלוא שתי הנקודות האפשריות מיכלבסקי, זנן, בקלצ'וק וא. גרינפלד.
סיבוב רביעי
לאחר הסיבוב הרביעי הוביל בתחרות מיכלבסקי עם 3.5 נקודות מ-4 אפשריות.
סיבוב חמישי
לאחר הסיבוב החמישי מובילים בתחרות א. גרינפלד, מיכלבסקי ופוסטני עם 4 נקודות מ-5 אפשריות, לפני סמירין ושטיינברג עם 3.5 נקודות.
סיבוב שישי
בסיבוב השישי במשחקי הצמרת מיכלבסקי ופוסטני סיימו בתיקו, סמירין גבר על א. גרינפלד וזנן ושטיינברג סיימו בתיקו. לאחר סיבוב זה מובילים שלושת רבי האמנים שדורגו ראשונים בתחילת התחרות: מיכלבסקי, פוסטני וסמירין, שצברו 4.5 נקודות מ-6 אפשריות. אחריהם עם 4 נקודות: א. גרינפלד, בקלצ'וק ושטיינברג.
תוצאות התחרות
טבלת הנקודות בצמרת התחרות (מד הכושר נכון ל-1 בדצמבר 2018):