cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסק דין האח והאחות
הדיון בבתי הדין הרבניים
בשנת 1923 נישאו בּוֹלֶק בורקובסקי וחוה גינצבורג בכנסייה שבעיירה הפולנית לוּקוֹב. הוריה של חוה, שהתנגדו נחרצות לנישואים, הפעילו לחצים על בורקובסקי להתגייר. הוא הסכים, אך פרטי גיורו, האופן שבו בוצעה המילה והשאלה אם טבל – כל אלו לא היו ברורים. כעבור כמה שנים, משעלו הוריה של חוה לארץ, באו אחריהם גם בני הזוג בורקובסקי, שבינתיים נולד להם ילד. בארץ נולד להם ילד נוסף. כעבור שנים נפרדה חוה מבעלה הראשון ללא גט והכירה גבר אחר, יהושע (אוטו) לנגר, שאתו התחתנה בשנות ה-40 בטקס יהודי דתי, ונולדו להם שני ילדים: חנוך ומרים. בתחילת שנות ה-50 בקשה חוה מבורקובסקי שיצהיר שהילדים שנולדו (חנוך ומרים) אינם ילדיו, למרות שהוזהרה שבעקבות זאת הם יירשמו כממזרים. בעקבות זאת רשם בית הדין הרבני בתל אביב ב-1956 את הילדים כפסולי חיתון.
ב-1966, בעת שהיו חנוך ומרים בשירות צבאי, הם ביקשו להתחתן ועל כן פנו לבית הדין בפתח תקווה. לצורך בירור הנושא הופיעו בפני בית הדין עדים, שהמשמעותי בהם היה בולק בורקובסקי עצמו. הוא טען בתוקף שהוא יהודי כשר ושגיורו התבצע כהלכה. מאחר שלא היו עדים לגיור, הייתה חשיבות לשאלה אם מנהל בורקובסקי אורח חיים יהודי. על פי ההלכה, אורח חיים כזה כשלעצמו יכול להעמיד אדם בחזקת גר ולהוות אישוש לטענה שהתגייר. בורקובסקי טען שהוא מניח תפילין מדי יום ושומר שבת. בית הדין ערך לו בחינה קצרה ביהדות. בורוקובסקי ידע לומר שמניחים תפילין בבוקר, ולא בשבת. לעומת זאת, לא ידע כיצד מניחים תפילין (אמר שמניחים תפילין של ראש לפני תפילין של יד), לא ידע את פתיחת פיוט לכה דודי, ובעיקר - טעה בהשלמת הפסוק שמע ישראל. מכרים של בורוקובסקי העידו שאכלו עמו חזיר וראו אותו הולך לכנסייה, אולם מנגד היו גם שהעידו שנחשב בקהילה ליהודי כשר. בסופו של דבר פסק בית הדין לדחות את בקשת האח והאחות להינשא.
האח והאחות ערערו לבית הדין הרבני הגדול בירושלים. בהרכב ישבו שלושה דיינים. שניים מהם, מבכירי פוסקי ההלכה בישראל, הביעו השקפות מנוגדות. הרב שאול ישראלי, סבר שיש מקום לפסול את יהדותו של בורקובסקי ולהקל בדינם של האחים, גם בעקבות חוסר יכולתו של בורקובסקי להשלים את קריאת "שמע ישראל". לעומתו, הרב יוסף שלום אלישיב, סבר שיש להתייחס בצורה מקלה יותר אל דיני הגיור ולקבוע שאף אם הגר עובר על דברי חז"ל, אין בכך סתירה לכך שהוא רואה את עצמו כיהודי, מאחר שבקהילה היהודית שהוא חי בה מקובל כך: "בזמננו יש לדון שהתנהגות בדרכי יהדות שעל ידה נקבעת גרות לובשת קצת צורה אחרת".
בית הדין בפתח תקווה שמע עדים נוספים, בין השאר את עדותו של גבאי שסיפר כי תקופה ארוכה היה בורקובסקי מבקר בבית הכנסת בשבתות, ומצד שני עדויות אחרות לפיהן נצפה עומד בתפילה חסר מעש. לבסוף הכריע בית הדין שנית שבורקובסקי יהודי וקביעת הממזרות תקפה. התיק הושב לדיון נוסף בערכאת הערעור בבית הדין הרבני הגדול. אל הרבנים אלישיב וישראלי הצטרף הרב עובדיה יוסף. בניגוד לפסק דין הביניים, התקבלה הפעם פה אחד החלטה קצרה ולא מנומקת - לא לשנות את פסק הדין של בית הדין בפתח תקווה.
הפיכת הפרשה לציבורית
האח והאחות שבקשתם סורבה פנו במכתב לשר הביטחון משה דיין בבקשה שיסייע להם. דיין איים שאם הבעיה לא תיפתר הוא יעלה בכנסת חוק לנישואים אזרחיים. ראש הממשלה גולדה מאיר קיבלה אותם לשיחה ומצוקתם נגעה ללבה. בעקבות הפרשה העלתה סיעת הליברלים העצמאיים הצעת חוק שנועדה להתיר נישואים אזרחיים לפסולי חיתון, והדבר גרם משבר קואליציוני. במקביל ללחץ הציבורי של האח והאחות להתיר אותם מממזרותם, פעלו בורקובסקי ובניו הבוגרים יותר נגד הפרסומים שהוא אינו יהודי.
במקביל, נעשתה פנייה אל הרב גורן בעודו הרב הצבאי הראשי, אשר בדק את התיק וחיווה את דעתו שניתן להתיר את האח והאחות לבוא בקהל. דיין פנה אל הרב הראשי הספרדי דאז, הרב יצחק נסים בבקשת עזרה, והרב ניסים ניסה למצוא בית דין שידון בפרשה מחדש. הרכב דיינים בבית הדין בירושלים בראשות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שאליו פנה הרב ניסים החליט שאין לו סמכות לדון בנושא במקום בית הדין בפתח תקווה.
בספטמבר 1971 הודיעו שבעת דייני בית הדין הרבני הגדול שהם מוכנים לשוב ולדון בתיק. אולם האח והאחות התמהמהו בהחלטה אם לפנות אל בית הדין הגדול, שמא החלטה שלילית שלו תסתום את הגולל על הפרשה.
הפרשה ריחפה מעל מערכת הבחירות לרב הראשי, כפי שמתאר אחד הביוגרפים של הרב עובדיה יוסף, שלמה צזנה:
בסופו של דבר הרב גורן אכן נבחר לרב ראשי כמחליפו של הרב איסר יהודה אונטרמן, שהיה בעל השקפה מחמירה בעניין האח והאחות. לצד הרב גורן נבחר הרב עובדיה יוסף כראשון לציון וכמחליפו של הרב ניסים.
פסיקת בית הדין המיוחד
הרב גורן הפעיל את סמכותו כרב ראשי וכינס בית דין רבני מיוחד להכריע בעניין. תשעה רבנים כונסו ורק אחד מהם, הרב גורן עצמו, הזדהה בשמו. השאר שמרו על אנונימיות "כדי למנוע מהם וממשפחותיהם איומים, פגיעות והשמצות מצד קבוצות המהלכים אימים וזורעים טרור", כלשונו של הרב גורן. בשלב מסוים התפרסמה זהותו של הרב שלום מזרחי שנבחר אז לבית הדין הגדול כאחד מהדיינים בהרכב. לאחר שנים טען הרב איתם הנקין כי בין הרבנים הנוספים היו אף הרב אליעזר שפירא - דיין בית הדין בירושלים ולימים דיין בבית הדין הגדול (שאף פרסם מאמר בעד הרב גורן בהצופה), הרב שלמה ילוז - אז אב"ד אשדוד (הפסק נדפס בספרו שו"ת אשר לשלמה), הרב יעקב ניסן רוזנטל - אב"ד חיפה והרב שמואל תנחום רובינשטיין (אשר כפי הנראה חזר בו אחר כך), הוא מביא את דבריה של ד"ר משלוב המאמתת אף את זהותם של הרב יוסף גליקסברג רבה של גבעתיים והרב חיים פרדס מתל אביב.
בית דין מיוחד זה, שלדברי הרב גורן הורכב מדיינים, מאבות בתי דין ואף מדיין של בית הדין הרבני הגדול, הכריע לטהר את הממזרים, בעיקר בשל ערעור על עצם קיומה של הגירות.
הפסק
פסק דינו של הרב גורן פורסם בהרחבה בחוברת שהוציא זמן מה לאחר פרסום ההחלטה. הרב גורן טען כי ההלכה שבית דין לא יכול "לבדוק אחר בית דין אחר" אינה תקפה בימינו, בפרט בעניין ממזרות ששקול לדיני נפשות, וכי אין פסול הלכתי בכך שרק אב בית הדין מזהה עצמו בשמו והדיינים האחרים נותרים אלמונים. לגופו של מקרה קבע הרב גורן כי אין עדות שבורקובסקי התגייר בבית דין, אין ידיעות ברורות על האופן שבו נימול וטבל, ודבריו שניהל אורח חיים יהודי הם חסרי שחר, לאור העובדה שלא ידע להשלים את פסוק שמע ישראל או את לכה דודי. הוא הוסיף כי הרב שחיתן את חוה לנגר בשנית ודאי שמע על נישואיה הראשונים, אך לא ייחס להם חשיבות משום שבורקובסקי הוחזק כלא יהודי. הרב אלישיב סירב לקבל את העדים שבורקובסקי חי כגוי, משום שהם עצמם התבררו כחוטאים: אחד מהם העיד שאכל עמו טרפה והאחר העיד שהוא עצמו חי בעבר עם נוצרייה. על כך ענה הרב גורן שעל פי ההלכה, אין אדם משים עצמו רשע, ועל כן, על פי הכלל פלגינן דיבורא, העדים אינם נאמנים להגיד רע על עצמם, אולם הם נאמנים בחלק דבריהם שבו הם מעידים בגנות חברם. בנוסף קיימים עדים כשרים לכל הדעות המעידים שבורקובסקי לא ידע כיצד להתפלל. מטעמים הלכתיים רבים הכלל שלפיו אדם יכול לבוא ולהעיד על היותו גר (מדין הפה שאסר הוא הפה שהתיר), אינו תקף במקרה זה. בראש ובראשונה, כלל זה חל רק לגבי אדם אשר הכול סבורים שהוא יהודי כשר, דבר שאינו קיים כאן. הרב גורן ציין עוד כי נוספו מסמכים חדשים שלא באו בפני בתי הדין הקודמים, ולפיהם העידו עובדים סוציאליים כי בורקובסקי גידל את בנו ברוח הנצרות. על כל אלו הוסיף הרב גורן טעמים נוספים המחזקים את פסיקתו שאותם פירט בהרחבה בחוברת. עוד הביא דעה שלפיה גם גר שהתגייר כהלכה, אם שב לסורו והפסיק לקיים מצוות - גרותו פוקעת, ולדבריו במקרה זה ניתן לצרף שיטה זו כדי לקבוע שגרות האב אינה תקפה.
הרב בצלאל ז'ולטי הגיב בכתב לפסק של הרב גורן. הוא כתב שאין בעדויות שהגר עבר על עבירות אלו או אחרות, להפקיע את חזקת הגירות של בורקובסקי, שהרי הוא ידוע בציבור כגר. עוד כתב שאסור היה לקבל את העדים משום שהדבר היה שלא בפני בעל דין. בתגובה לדברי הרב גורן שאין חובה להזכיר את שמות חברי בית הדין הביא הרב זולטי שזו מחלוקת הפוסקים האם צריך המיעוט לחתום על פסק הדין, אך ברור שהדיינים חייבים לחתום על הפסק שלהם. הוא ציטט את המובא כי "מעשה בית דין" נחשב רק לכזה אם חתמו עליו שלושה דיינים. הרב גורן כתב כי כשם שחזקת שלוש שנים אינה חזקה אם אין עימה טענה כך גם הגר צריך להסביר את האופן שבו נתגייר, אחרת אין לו חזקת גירות. הרב ז'ולטי ענה שכאן אין מדובר בטענות משפטיות אלא בחזקת הנהגה, המבוססת על פרסומו בציבור של האדם כגר, גם אם אינו טוען זאת כלל.
התגובות לפסיקה
תגובת החרדים לפסק הדין הייתה קשה. מועצת גדולי התורה התכנסה בראשות הרב משה חברוני בהרכב מורחב שכלל לראשונה את הרב אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך, ופרסמה קול קורא המכריז על בטלות פסק הדין והכרזה ש"אין לסמוך כלל" על כל פסיקותיו של הרב גורן. במקביל פורסמו מודעות החתומות על ידי גדולי רבני הציבור החרדי בארץ ישראל התוקפות את הרב גורן, בהן הוכרז "שכל הוראותיו של איש זה בטלין ומבוטלין ואסור לסמוך עליו כלל וכלל", והשוו אותו לרבני היהדות הרפורמית.
בכתב העת הפרדס תואר "מעמד מחאה ענק" באולם וגשל בבני ברק. הרב הסטייפלר שלח נציג שקרא את דבריו באירוע. עוד נאמו הרב שך, הרב שמואל וואזנר, האדמו"ר ממכנובקה ואחרים. הרב יעקב לנדא אמר שפסק הדין ניתן כדי למצוא חן בעיני חילונים. הרב יחזקאל אברמסקי, הרב חיים שמואלביץ, הרב משה חברוני והרב שלמה זלמן אוירבך פרסמו מחאה נגד "חילול השם הנורא והשמתם ללעג של דרכי ההוראה". במאמר המערכת של המודיע נכתב כי "הרב גורן חיסל בעיה פוליטית לזמן מוגבל, אך אנו חוששים שבכך גם חיסל את עצמאותה של המערכת הרבנית בישראל". בבני ברק הודיעו על התארגנות לכתיבת ספר יוחסין נפרד שיסמל את חוסר האמון ברישומי הייחוסין של הרבנות הראשית. החרדים טענו שהשמירה שהושמה על הרב גורן נועדה להציג אותו כמאוים למרות שלא היה איום אמיתי, וכן שלא היה הרכב חשאי אלא הרב גורן החליט לבדו. בעקבות הפסיקה התפטר הרב אלישיב מבית הדין הרבני הגדול. הרב עובדיה יוסף הכחיש את הפרסומים שהוא הצטרף לפסק של הרב גורן ואמר כי הוא נאבק קשות כדי לא להצטרף לבית הדין של הרב גורן. גם הרבי מנחם מנדל שניאורסון יצא בתוקף נגד המהלך ממקום מושבו בניו יורק. הוא אמר שיש בפרשה זו תקדים מסוכן, הן משום התניית בחירת רב במתן היתר והן משום שאנשי הממשלה הצהירו כי האח והאחות מותרים לבוא בקהל עוד לפני פסק הרבנים. איבת החרדים לרב גורן לא שככה עד פטירתו של הרב. הוויכוח בנושא נמשך במשך זמן מה כאשר הצופה יוצא נגד הביקורת החרדית והחרדים יוצאים נגד הביקורת בהצופה.
אצל רוב הציבור הדתי לאומי זכה הרב גורן לתמיכה רבה, בפרט מהרב צבי יהודה קוק. אולם היו גם רבנים מהציונות הדתית שיצאו נגד הפסק, כגון הרב שאול ישראלי, אחד הרבנים החשובים בציבור זה. גם הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט רבה של שכונת אחוזה בחיפה טען שלאחר שבית דין (במקרה זה של פתח תקווה) פסק מה שפסק, אסור על פי ההלכה לערער בפני שום בית דין אחר, וציין כי את המוסד "בית הדין הרבני הגדול לערעורים" הכתיב שלטון המנדט הבריטי בעת הקמת הרבנות הראשית, ואין לו תוקף הלכתי.
החרדים טענו לגיחוך פסק הדין על ידי רשויות המדינה עצמה, כשבעקבות עתירה של בורקובסקי פסק בג"ץ ב-1 באפריל 1973, בהסכמת נציג המדינה מישאל חשין, כי פסק דינו של הרב גורן אינו משנה את מעמדו של בורקובסקי ומבחינה משפטית ומנהלית הוא ימשיך להיות מוכר כיהודי על ידי רשויות מדינת ישראל.
למחרת חתונתם של האח והאחות התנפלו על הרב גורן ארבעה בחורי ישיבה חרדים, תוך שהם צועקים לעברו קללות, בעת שהשתתף בלווייתו של הרב ישראל בארי. משתתפי ההלוויה הרחיקו את התוקפים מהרב עד להגעת המשטרה. האירוע גונה על ידי הרב שך.
נבחרת אנגליה בכדורסל
נבחרת אנגליה בכדורסל יצגה את אנגליה בטורנירי כדורסל בינלאומיים.
נבחרת אנגליה נחשבה לאחת מהנבחרות החלשות באירופה.
הנבחרת העפילה 4 פעמים לאליפות אירופה בכדורסל, כאשר בשלוש מהפעמים האלה היא סיימה במקום האחרון. רק ב-1955 הצליחה הנבחרת להימלט מהמקום האחרון ולסיים במקום ה-12 מתוך 16 נבחרות. בשנת 1948 התמודדה הנבחרת במשחקים האולימפיים בלונדון תחת דגל בריטניה וסיימה במקום ה-20. בשנת 2005 התאחדה נבחרת אנגליה עם נבחרות סקוטלנד וויילס כדי להרכיב את נבחרת בריטניה בכדורסל במטרה לייצג את בריטניה בכבוד באולימפיאדת 2012 שנערכה בלונדון. היא סיימה במקום התשיעי.
תיק משפטי
תיק משפטי הוא קובץ המסמכים הנאסף בבית משפט או בבית דין והמלווה הליך משפטי. תיק משפטי נוצר כאשר אחד הצדדים פותח בהליך משפטי, כגון תובענה או המרצת פתיחה, במטרה לבקש מהרשות השיפוטית סעד מסוג כלשהו. תיק משפטי מכיל, בין היתר, את האלמנטים הבאים:
המושג "תיק משפטי" נובע מהעובדה כי האינפורמציה הנ"ל מוחזקת בתיק ממשי, אם כי כיום מבוצע בבתי המשפט בישראל הליך של מיחשוב, במטרה להפוך את התיקים לתיקים ווירטואליים, כולל מתן אפשרות לציבור נגישות דרך האינטרנט. המערכת פועלת כיום באופן מלא עבור בית המשפט העליון, ובאופן חלקי בעבור בתי המשפט האחרים.
שיטה ישנה
שלושה פרמטרים מזהים את התיק:
דוגמה: רע"א 10273/07 – תיק מסוג "רשות ערעור אזרחי" מס' 10273 אשר נפתח בשנת 2007.
שיטה חדשה
התיק מוגדר על פי מספר רץ, חודש ושנת פתיחה.
לדוגמה, תיק מס' 4455-01-08 הוא תיק מספר 4455 שנפתח בחודש ינואר (01) 2008.
האיים הבריטיים
האיים הבריטיים (באנגלית: British Isles, בריטיש איילס) הם קבוצת איים, ובהם חמש מדינות ושטחים תלויים במערב יבשת אירופה:
האיים של בריטניה
מונח שונה, אך דומה באופן מבלבל – האיים של בריטניה (באנגלית: British Islands בריטיש איילנדס) – כולל רק מה שעדיין בשליטתה של הממלכה המאוחדת.
האיים הם:
קרח תשע
קרח תשע היא להקת רוק ישראלית שפעלה בשנים 1993–1999. שירי הלהקה הושפעו מסגנון הבריטפופ, שאפיין להקות בריטיות כגון סווייד ופאלפ, והיא נחשבת לחלוצה בסגנון זה בישראל.
חברי הלהקה הם נעם רותם (שירה וגיטרות), רועי הדס (גיטרה בס וקולות), אוהד קוסקי (גיטרות וקולות) ואורי מייזלמן (תופים ומצילות). את ההפקה המוזיקלית ערכו משה לוי ואסף תלמודי.
רקע
קרח תשע הוקמה בשנת 1993 בכפר סבא, כשנעם רותם תקלט במסיבת פורים ופגש את אורי מייזלמן, אוהד קוסקי ורועי הדס. נעם היה בן 19 ושאר חברי הלהקה בני 16. שם הלהקה לקוח מספרו של קורט וונגוט "עריסת חתול", שבו "קרח תשע" הוא גביש הגורם לקפיאת כל המים שעימם הוא בא במגע. ב־1995 הקליטה הלהקה סקיצות בהפקתו של שי להב, חבר להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, ושימשה להקת חימום בהופעות של להקת מוניקה סקס. בין גרסאות הכיסוי שביצעה הלהקה הייתה גרסה ל"אני וסימון ומואיז הקטן" של יוסי בנאי.
בינואר 1999 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "קרח תשע", גם הוא בהפקת לוי ותלמודי, שהניב את הלהיטים "שמש" ו"החברה שלי לשעבר". באלבום התארח שלומי שבן בנגינת פסנתר, בהקלטתו הראשונה באלבום שלא הכיל מוזיקה קלאסית. בשנת 2000 הוציאה הלהקה את להיטה האחרון, "אסף אמדורסקי", שעסק באישה המעריצה את הזמר. אסף אמדורסקי עצמו נהג לשלב את השיר בסיבוב ההופעות שליווה את אלבומו המצליח "מנועים שקטים". חודשים ספורים לאחר צאת הסינגל התפרקה הלהקה.
בתחילת 2001 התאחדה הלהקה למספר הופעות, ואף הקליטה שיר חדש ששמו "אין מספיק לילה". השיר לא הופץ רשמית מעולם, אך ניתן למצוא גרסת בוטלג שלו באינטרנט.
בסוף שנת 2012 התאחדה קרח תשע שוב, והקליטה מחדש שיר מאלבומה השני, "אחד מהטובים". הסינגל יצא בראשית ינואר 2013, וב־6 בפברואר אותה שנה ערכה הלהקה מופע איחוד במועדון הבארבי.
משען (דיור מוגן)
משען היא רשת דיור מוגן לקשישים. החברה מנהלת 9 בתי דיור מוגן בפריסה ארצית רחבה, מעסיקה כ-1,400 עובדים ומשרתת כ-3,000 דיירים. הרשת מנהלת גם שלושה כפרי ילדים המיועדים לילדים ונוער במצוקה. הכפרים הם בית אפל הנמצא בגן יבנה, אונים ועלומים בכפר סבא.
היסטוריה
משען נוסדה בשנת 1931 בידי ההסתדרות הכללית בתל אביב במטרה לסייע לחברים הכושלים הזקוקים לעזרה. לצורך כך נתבקשו חברי ההסתדרות לחתום על הוראת קבע למשען. הדוחף להקמת משען היה משה בריינהנדלר, אליו חבר זלמן ארן. פעילה מרכזית במשען בשנים הראשונות הייתה דבורה נצר. בשנים הראשונות סייעה משען לנזקקים במימון טיפול רפואי, הבראה והכשרה מקצועית ולקשישים שכבר אינם יכולים לעבוד. בשנה הראשונה חתמו כ-400 חברים על הוראת קבע למשען ובשנת 1935 הגיע המספר ל-600. בין התורמים למשען היו גם מאות אנשים שאינם חברי הסתדרות, במיוחד מבין עולי גרמניה. בדצמבר 1935 הוקמה אגודת משען גם בחיפה.
החל בשנת 1937 קיימה משען מועדונים עבור ילדים למחוסרי עבודה וקייטנה בחופשת הקיץ. באותה שנה גם החלה משען לחלק מזון לנזקקים. לקראת סוף שנות ה-40 החלה משען לנהל כפרי ילדים לילדים ונוער במצוקה.
לאחר הקמת מדינת ישראל דנו במשען על הכיוון העיקרי שלו: האם יש לכוון בעיקר לסיוע לפרט או שיש לנהל מוסדות סיוע כמו כפרי ילדים ובתי אבות. זאב ויינר הוביל קו של התרכזות בהקמת מוסדות לעומת חברים אחרים שדרשו להמשיך את הפעילות בסיוע לפרט. עוד מספר שנים התטלטל משען בין שתי העמדות, אולם בסופו של דבר הקו של ויינר שהיה למנהל משען גבר ומשען נודעה בעשורים שלאחר מכן כרשת של בתי אבות וכפרי ילדים.
בתי אבות
במשך שנים רבות נוהל משען על ידי זאב ויינר. בשנת 1998 בוצע מהלך אסטרטגי של מעבר לניהול מרכזי דיור מוגן המציעים מערך שירותים נרחב יותר מבית אבות סטנדרטי. נכון לשנת 2011 משען מנהלת 9 מרכזי דיור מחיפה ועד באר שבע.
רשת משען נמצאת עד היום בבעלות ההסתדרות החדשה. ההתמקדות של הנהגת החברה היא במרכזי דיור מוגן והיא סגרה מספר בתי אבות סיעודיים או הסבה אחרים לפתרון דיור מוגן מקיף עבור בני גיל הזהב המבקשים לחיות חיים פעילים, חברתיים ומוגנים לצד תמיכה רפואית ומערך שירותים היקפי רלוונטי. הרשת ממשיכה לספק שירותים סיעודיים לקשישים וגם שירותים רפואיים צמודים לתשושי נפש, פעילות זו מנוהלת במסגרת מחלקות ייעודיות במרכזי הדיור המוגן ולא במודל של בתי אבות סיעודיים מלאים.
זורלו החזקות
זורלו החזקות הוא קונצרן טורקי המחזיק במפעלי טקסטיל, מפעלים לייצור מכשירי חשמל ביתיים, חברות אנרגיה ושירותים פיננסיים. מטה זורלו החזקות ממוקם באיסטנבול.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי אחמד זורלו, כמפעל קטן לטקסטיל וחנות בגדים. במשך השנים החברה הקימה מפעלים נוספים ברחבי טורקיה והחלה לייצור ביגוד עובר מותגי אופנה מאירופה וארצות הברית.
בשנת 1993 החליטה להיכנס לתחום האנרגיה, במטרה לבנות יכולת עצמאית לאספקת חשמל וקיטור למפעליה. לצורך כך הוקמה חברת בת בשם "Zorlu Energy ", שהחלה להקים מתקנים לייצור חשמל גם עבור חברות אחרות. בשנת 1994 רכשה את Vestel יצרן טורקי של מכשירי חשמל ביתיים. בשנת 1998 הקימה לראשונה מפעל מחוץ לטורקיה.זורלו מחזיקה ב 3 תחנות כוח על בסיס גז בישראל דוראד אנרגיה רמת נגב אנרגיה ואשדוד אנרגיה עם שותפות של חברות ישראליות זורלו אנרגיה מחזיקה גם בתחנת הכוח הגיאו טרמית הגדולה ביותר בתורכיה וכן מחזיקה פרוייקטים נוספים בתורכיה בתחום הסולארי וכן ברוסיה תחנת כוח על בסיס גז לזורלו 21 סניפים העולם שהוקמו בשנת 2020 עם פריסת אלפי עמדות טעינה לרכבים חשמליים בעיקר באירופה במזרח התיכון וישראל. חוץ מתחום האנרגיה זורלו הם בעלים של נכסים רבים המפורסם שבהם הוא זורלו סנטר שכולל את מלון רפאלס היוקרתי מרכז מותגי על 3 מגדלי דירות המשקיפות אל הבוספורוס. זורלו פעילה גם בתחום הטקסטיל ומוכרת גם בישראל לרשת כיתן ורדינון ורשתות יוקרה נוספות. מפעל וסטל מייצר מוצרי חשמל לבית עבור 350 מותגים בעולם ומוצריו נמכרים גם בישראל. בשנת 2023 זורלו השיקה את הרכב החשמלי Tog ובקרוב הוא ימכר גם בישראל.
פעילות בישראל
במאי 2004, חתמה "זורלו" על הסכם עקרונות עם חברת "דוראד אנרגיה" להקמה ותחזוקה של תחנת הכוח דוראד, בעלות של כמיליארד דולר. טקס החתימה נערך באנקרה, בהשתתפות שר האנרגיה והתשתיות, יוסף פריצקי, ובמעמד עמיתו הטורקי. בינואר 2005, "זורלו" נכנסה גם כשותפה בבעלות על תחנת הכוח, כאשר רכשה 25% מהמניות.
בשנים 2006 - 2007 חתמה, בשותפות עם חברת אדלטק, על הסכמים להקמת ארבע תחנות כוח פרטיות במפעלים בישראל. במפעל "אגן כימיקלים" באשדוד, במפעל חיפה כימיקלים במישור רותם, בשטח מפעל מכתשים אגן בנאות חובב, בשטח מפעל סולבר באשדוד.
בשנת 2013, החלה זורלו במגעים לרכישת גז טבעי משדה הגז לוויתן, בכמות שנתית של 3 מיליארד מ"ק (BCM). זאת במסגרת הפרויקט להנחת צינור גז מלוויתן לטורקיה, שלא יצא לפועל לבסוף.
עם הקמת תחנות הכוח בשנת 2013 זורלו הקימה חברת תפעול הנותנת שירותי תפעול ואחזקה לתחנות הכוח בישראל ובעולם.
טורי קרייג
אוסטרליה וניו זילנד
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2014, חתם קרייג בקבוצת קיירנס טייפנס מליגת העל האוסטרלית. בשתי עונותיו בקבוצה קלע 10.2 נקודות בממוצע למשחק.
בעונות 2015 ו-2016 שיחק עבור "ולינגטון סיינטס" מליגת העל הניו זילנדית, אשר פועלת בחודשי הקיץ. בעונתו הראשונה זכה בתואר ה-MVP של הליגה, לאחר שרשם ממוצעים של 20.4 נקודות ו-9.1 ריבאונדים למשחק, ובעונה העוקבת הוביל את הסיינטס לזכייתם התשיעית באליפות הליגה, עם 20.9 נקודות ו-9.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
במאי 2016 חזר קרייג לשחק בליגה האוסטרלית, כשחתם על חוזה בקבוצת בריזביין בולטס. לאורך עונתו היחידה בקבוצה קלע 15.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה זכה בתואר "שחקן ההגנה של העונה".
דנוור נאגטס
ביולי 2017 שיחק עבור דנוור נאגטס בליגת הקיץ של ה-NBA, ולאחר שהרשים את ראשי הקבוצה זכה ל"חוזה כפול"; במסגרת החוזה שיחק לסירוגין עבור דנוור בליגת ה-NBA ועבור סו פולס סקייפורס בליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-39 משחקיו עם הנאגטס קלע 4.3 נקודות בממוצע למשחק, וב-15 משחקיו עם הסקייפורס הצטיין עם ממוצע של 22.9 נקודות למשחק. לקראת עונת חתם על חוזה NBA סטנדרטי לשתי עונות בדנוור, עבור כ-4 מיליון דולר. באותה עונה הפך לשחקן קבוע ברוטציית הקבוצה, ותרם 5.7 נקודות בממוצע למשחק. ב-1 בפברואר 2019 קלע שיא קריירה ב-NBA של 22 נקודות, בניצחון מול יוסטון רוקטס.
מילווקי באקס
לקראת עונת חתם על חוזה במילווקי באקס.
פיניקס סאנס
ב-18 במרץ 2021 הועבר בטרייד ממילווקי לפיניקס סאנס, בתמורה לפיצוי כספי.
ΜTorrent
μTorrent (הסימן μ הוא האות היוונית "מו" הנהגת גם "מיו", ולכן הגייתה: "מיו-טורנט") או יוטורנט היא תוכנת קליינט של ביטורנט. האות היוונית μ המשמשת לסימון "מיקרו" ומופיעה בשם התכנה, מתייחסת לשימוש הדל יחסית במשאבי המחשב שהיה לה בתחילת דרכה, כאשר תוכננה כך שתצרוך מינימום משאבי מחשב תוך שהיא מספקת פונקציונליות הדומה לתוכנות קליינט פופולריות אחרות המשתמשות במשאבים רבים יותר כגון Vuze או BitComet. מאז רכישת התוכנה על ידי BitTorrent, Inc ב-7 בדצמבר 2006, התוכנה גדלה מאוד והפכה כבדה מאוד על משאבי המערכת. בעשור הראשון של שנות ה-2000 עד לאמצע העשור השני, היה זה הקליינט הנפוץ ביותר של ביטורנט מחוץ לסין, שם "Xunlei" הוא קליינט הביטורנט הנפוץ ביותר. מאז, ירדה הפופולריות של התוכנה באופן דרמטי עקב המודל הזדוני שלה.
התוכנה תומכת במערכות ההפעלה Windows, Linux, OS X ו- Android.
התוכנה נמצאת בפיתוח מאז שהושקה הגרסה הראשונה שלה בשנת 2005. על אף שהתוכנה פותחה במקור על ידי המתכנת השוודי לודוויג סטרייגוס (Ludvig Strigeus), מ-7 בדצמבר 2006, קוד התוכנה הוא בבעלות ומתוחזק על ידי חברת BitTorrent, Inc.
היסטוריה
המתכנת השוודי לודוויג סטרייגוס החליט ליצור לקוח ביטורנט אשר יהיה קטן ויעיל בהרבה מתוכנות הלקוח של ביטורנט אשר היו קיימים באותה העת והשתמשו במשאבי מערכת רבים. במהלך הרבעון האחרון של 2004 החל סטרייגוס לעבוד על יצירת התוכנה (הגרסה הראשונה של התוכנה נוצרה ב-17 באוקטובר 2004), בעיקר בשעות הפנאי שלו לפני ואחרי שעות העבודה. בהמשך חדל מלפתח את התוכנה במשך שנה שלמה. סטרייגוס חידש את העבודה על יצירת התוכנה ב-15 בספטמבר 2005, ושלושה ימים לאחר מכן, השיק את גרסה הבטא הראשונה של התוכנה (1.1 beta) אשר הייתה זמינה תחת רישיון חופשי.
ב-7 בדצמבר 2006, μTorrent נרכשה על ידי חברת BitTorrent, Inc.
ב-18 בספטמבר 2007, שוחררה התוכנה BitTorrent 6.0 אשר מהווה גרסה מחודשת למותג של μTorrent. על אף שבגרסאות קודמות, μTorrent הייתה תוכנה חופשית וקוד פתוח, החל מגרסה זו, התוכנה הפכה לתוכנה חינמית וקניינית.
ב-15 ביולי 2011 הודיעה חברת BitTorrent, Inc כי תחל להציע גרסה בתשלום של תוכנת μTorrent הנקרא "μTorrent Plus" אשר תכלול פיצ'רים נוספים כגון המרת קבצים, אנטי וירוס מובנה ונגן מדיה. ב-6 באוקטובר 2011, גרסת הטרום אלפא של μTorrent Plus הושקה. נכון לפברואר 2012 ניתן לרכוש ולהוריד את גרסה 3.1 של תוכנת μTorrentPlus.
פעילות זדונית של התוכנה
בשנת 2010, משתמשים שהתקינו את התוכנה או שדרגו אותה לגרסה 2.2, החלו לדווח כי סרגל הכלים של קונדואיט, הנחשב לחוטף דפדפנים וכן לנוזקה בכלל, הותקן במחשבם ללא ידיעתם. באוגוסט 2012, החלה התוכנה להציג פרסומות בגרסה החינמית של μTorrent. במרץ 2015, החלה התוכנה להתקין באופן אוטומטי כורה ביטקוין בשם Epic Scale וליצור בכך עומס על משאבי המערכת ובכללם מעבד המחשב והכרטיס הגרפי. בנוסף, משתמשים טוענים שהתוכנה כבדה מאוד, הן על משאבי המערכת והן בדיסק הקשיח, ביחס למה שהיא הייתה בתחילת דרכה.
ניבן ענקי
זוהי המורנה השנייה בגדולה, לאחר המין ניבן נפיל שאורכו 4 מ', אך היא הכבדה שבמורנות. אורכה של מורנה זו מגיע ל-3 מ' ומשקלה ל-30 ק"ג. צבעה הוא זהוב-אפור עם נקודות שחורות על העור. למורנה לסתות חזקות ורצועת סנפיר מהגב עד הזנב הגדול.
המורנה חיה בשוניות אלמוגים ברחבי האזור האינדו פסיפי מחופי מזרח אפריקה וים סוף (כולל במפרץ אילת) עד לאיי פיטקרן, הוואי ופולינזיה.
המורנה קרניבורית המחכה לטרפה במארב בין סלעים ואלמוגים ותוקפת עם לסתותיה דגים אחרים, תמנונים ושאר חסרי חוליות. מורנה זו היא אחת מהחיות המעטות היודעות לטרוף זהרונים הדורים.
מלך הצפון
מלך הצפון (באנגלית: The Northman) הוא סרט מותחן נקמה היסטורי אפי אמריקאי בבימויו של רוברט אגרס, שכתב את התסריט יחד עם המשורר והסופר האיסלנדי סיון. עלילת הסרט מתרחשת בתחילת המאה העשירית באיסלנד ומככבים בה השחקן אלכסנדר סקושגורד בדמותו של הנסיך הנורדי אמלת', ולצדו ניקול קידמן, וילם דפו, אניה טיילור-ג'וי, אית'ן הוק וביורק.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-21 באפריל 2022, ובארצות הברית ב-22 באפריל 2022.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מגוללת אפוס העוסק בנסיך הנורדי אמלת', המבקש לנקום את מות אביו.
פיתוח וליהוק
באוקטובר 2019, הוכרז כי הבמאי רוברט אגרס יביים סאגת נקמה אפית ויקינגית, אותה הוא גם יכתוב יחד עם התסריטאי סיון. השחקנים ניקול קידמן, אלכסנדר סקושגורד, אניה טיילור-ג'וי, ווילם דפו ניהלו משא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים של הסרט. בדצמבר, אושר שכל השחקנים לוהקו לסרט, יחד עם אישור על ליהוקו של קלייס באנג לצוות השחקנים. הסרט החל רשמית את תהליך ההפקה בדצמבר 2019 והתעתד להתחיל את צילומיו בבלפסט במהלך שנת 2020.
באוגוסט 2020, ביורק, קייט דיקי ואית'ן הוק לוהקו לצוות השחקנים של הסרט, כשמקביל נודע שחברת ההפצה "Focus Features" תהיה אמונה על הפצת הסרט בצפון אמריקה, בזמן שסרטי יוניברסל תהיה אמונה על הפצת הסרט ברחבי העולם. בספטמבר 2020, ביל סקושגורד הודיע שהוא החליט לפרוש מהפקת הסרט בעקבות בעיות בלוח הזמנים שלו. הוא הוחלף מאוחר יותר בגוסטב לינץ'.
צילומים
צילומי הסרט התעתדו להתחיל במרץ 2020, אך נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. הצילומים החלו באוגוסט 2020 בטור הד, מחוז אנטרים ובבאליגלי שליד לרן שבצפון אירלנד. בספטמבר 2020, צילומי הסרט עברו למאלין, מקום בחצי האי אינישובן שבמחוז דניגול. הצילומים תמו בתחילת דצמבר 2020.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחינו רובין קרולן וסבסטיאן גיינסבור.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-22 באפריל 2022.
שיווק
הקדימון הראשון של הסרט הוקרן לראשונה במהלך כנס ה-CinemaCon, שהתקיים בשלהי אוגוסט 2021.
איליקיט מיור
איליקיט מיור (בלטינית, Illicit major, מילולית: לא חוקי ראשי) הוא כשל סילוגיסטי בסילוגיזם קטגורי, שהופך לא תקף משום שהמונח הראשי שלו אינו מופץ בהנחה הראשית אבל מופץ במסקנה.
דוגמאות
המונח הראשי כאן הוא "יונקים" (המונח האמצעי הוא "סוסים"). הוא אינו מופץ לתנאי האמצעי (כל א' הם ב', אך לא כל ב' הם א'), אך מופץ במסקנה (ג' אינם ב'). כדי להפוך את הסילוגיזם לתקף צריך לשנות את ההנחה הראשית כך שתתקיים בה הפצה דו-צדדית. לדוגמה:
לירון רביבו
לירון רביבו (נולדה ב-29 בדצמבר 1993) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית ודוגמנית ישראלית. התפרסמה לראשונה כמתמודדת בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות".
ביוגרפיה
רביבו נולדה במושב בית עוזיאל, למשפחה מסורתית ממוצא מרוקאי. היא חלק משלישיית תאומות לא-זהות ביחד עם אחיותיה נוי ועמית. בצעירותה רקדה בלהקת בת שבע.
שירתה בצה"ל בחיל המודיעין.
התפרסמה לראשונה בשנת 2015 כאשר התמודדה כשורדת בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות" ששודרה בערוץ 2 אצל רשת. לאחר מכן, למדה בבית הספר למשחק מול מצלמה "טכניקה".
משחק והנחיה
בילדותה השתתפה בתוכנית הילדים "1, 2 הופ!", ובפרסומת למאמא עוף.
ב-2009 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "רמזור" בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2016 החלה רביבו להנחות את תוכנית התיירות "החופשה המושלמת" לצידו של אוריאל יקותיאל בערוץ 2 של רשת. בסוף אותה שנה, החלה לשחק את דמותה של שמש ראובני בסדרת הנוער "פלאשבק" בערוץ הילדים למנויי HOT - כשעל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס "שחקנית השנה" בטקס נבחרי הילדים.
בתחילת שנת 2017 הצטרפה לצוות המנחים של ערוץ הילדים, היא החלה להגיש לצידו של יהונתן בשן את העונה השנייה של שעשועון הילדים "הצלצול האמיתי" בחודש יולי של אותה שנה החלה להנחות את תוכנית הקיץ "הבנים והבנות" בערוץ הילדים. עוד באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה "פולמון" בהוט בידור ישראלי.
בקיץ 2017 רביבו הנחתה את תוכנית הרשת "Coke TV Wow Show" של קוקה-קולה בישראל, לצד ליאור דובדבני.
בחנוכה 2017 השתתפה ב"סטורי של פסטיגל - אגדה מעכשיו".
ב-2018 שיחקה בתפקיד ראשי בהצגה "ביוש" בתיאטרון חיפה, העוסקת בתופעת השיימינג.
בנוסף ב-2018, רביבו עם שתי אחיותיה נוי ועמית, השתתפו ביחד בעונתה החמישית (עונת הנשים) של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" ב-HOT3.
החל מ-13 במרץ 2019 משחקת בסדרת הנוער "התחנה" בערוץ KidZ למנויי HOT.
ב-2020 נמתחה בתוכנית של עפר שכטר "אמבוש" ברשת 13. בנוסף בשנה זו, החלה להגיש ב"ישראל בידור".
דוגמנות
בשלהי 2015 רביבו הצטרפה לקמפיין של מותג האופנה הישראלי "קסטרו" לצד הפרזנטורית לירז דרור, ולצד נטע אלחמיסטר ויערה בנבנישתי. לאחר מכן, הצטלמה לקמפיין קיץ 2016 של "קסטרו" לצד הפרזנטורים לירז דרור ועומר דרור, ולצד התאומות נוי והדר קרקו.
בנוסף ב-2016 הובילה רביבו יחד עם עומר דרור וישראל אהרוני את הקמפיין לטלוויזיות "סמסונג". באפריל 2016 נבחרה לשמש כפרזנטורית של יבואנית מוצרי החשמל "LyVent".
בנוסף לכך רביבו כיכבה על שערים של כתבי עת ישראליים, ובהם: "סטילטו", (פעמיים), ופעמיים ב"פנאי פלוס" כשבנוסף גם דורגה בו במקום הראשון ברשימת "20 הרווקים והרווקות הנחשקים" לשנת 2016. לאחר מכן נבחרה למקום השלישי בסקר נבחרי השנה של "ראש אחד" לשנת 2016.
חיים אישיים
ב-2018 נישאה לאיש העסקים, אליאב בן חמו לאחר זוגיות של שנתיים, וב-2019 נולד בנם הבכור. הם מתגוררים בתל אביב. באפריל 2021 חשפה שהיא בהריון בשנית, ב-18 באוקטובר 2021 ילדה את בנה השני.
זה בא אליי
זה בא אליי הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-10 במרץ 2021. זהו השיר החמישי מתוך אלבומה הרביעי שטרם יצא.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דלומי, ביחד עם איתי שמעוני וצליל קליפי, והופק על ידי ינון יהל, והוא בסגנון הפופ הלטיני, שאפיין את אלבומה הראשון, "קצת אחרת" ואת הסינגל הקודם שלה "רציתי שזה יכאיב". השיר מאופיין באווירה אופטימית ועליזה, ודלומי מתארת בו כיצד הטוב מגיע אליה גם כשאינה מצפה לו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של דלומי בסמוך לצאת הסינגל עצמו, ובוים על ידי תמר גורן. הוא נוצר בהשראת טלנובלות ספרדיות. דלומי נראית בקליפ כמוכרת בחנות פרחים, עוקבת אחרי גבר שמוצא חן בעיניה. לאורך כל השיר הוא אינו מבחין בה, ורק בסופו הוא שם לב אליה.
ביקורת
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
איליקיט מינור
איליקיט מינור (לטינית- illicit minor, מילולית: לא חוקי משני) הוא כשל סילוגיסטי בסילוגיזם קטגורי, שהופך לא תקף משום שהמונח המשני שלו אינו מופץ בהנחה המשנית אבל מופץ במסקנה.
דוגמאות
המונח המשני כאן הוא "אכילת קש" (המונח הראשי הוא "יונקים" והאמצעי הוא "סוסים"). הוא אינו מופץ לתנאי האמצעי (כל א' הם ג', אך לא כל ג' הם א'), אך מופץ במסקנה (ב' הם ג'). כדי להפוך את הסילוגיזם לתקף צריך לשנות את ההנחה הראשית כך שתתקיים בה הפצה דו-צדדית. לדוגמה:
שורש 41
במילון קאנגשי יש 40 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ברסטצ'קה
ברסטצ'קה (באוקראינית: Берестечко, ברסטצ'קו; בפולנית: Beresteczko, ברסטצ'קו; ביידיש: ברעסטעטשקע) היא עיירה על שפת נהר הסטיר, 30 ק"מ דרום מערב לדובנה. העיירה נמצאת בצפון מערב חבל ווהלִין ההיסטורי, כיום בצפון מערב אוקראינה. ליד ברסטצ'קה היו שתי עיירות נוספות, בורמל וליבוטשיבקה שביחד כונו בב"ל. בימי שלטון האימפריה הרוסית העיירה הייתה שייכת לפלך דובנה, ואילו בשלטון פולין בין שתי מלחמות העולם השתייכה לפלך הורוכוב.
היסטוריה
ב-1547 העניק הדוכס הגדול של ליטא, זיגמונט השני אוגוסט, זכות לבעל המקום, הנסיך סמך פרונסקי, להקים יישוב.
ב-1651 נערך ליד ברסטצ'קה קרב בו הביסו הפולנים את צבאות הקוזאקים והטטארים של חמלניצקי.
עם חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נמצאה העיר סמוך לגבול הקיסרות האוסטרית (גליציה) וקשרי המסחר בין הקיסרות האוסטרית והרוסית סייעו להתפתחות העיר וגידול האוכלוסייה. נהר הסטיר הקיף אותה מכל ארבעת הצדדים ומראה של אי הוקנה לה וגשרים עליו אפשרו את הגישה. עצי ערבה גדלו לחופיו ושייט סירות בו היה אחד הבילויים. בחורף היה הנהר קפוא. הביצות מסביב הקשו את הגישה לעיר. ברוב השנים היו העגלות אמצעי התחבורה היחידי. בשנות העשרים הונהג קו אוטובוס לדובנה, שם הייתה תחנת הרכבת. הגשר הגדול הוביל לפרבר שהיו בו טחנת קמח גדולה, תעשיית דייג ובירה. רוב חנויות העיר היו מרוכזות ברחוב רוּטס, שבצידו האחד עבר הרחוב הראשי של העיירה ובו חנויות ובתי היהודים, ובצידו השני רחוב שומם ללא חנויות ששכנה לה שם הכנסייה והיה הומה בחגי הנוצרים.
תולדות הקהילה היהודית
ב-1577 נמנו כבר 50–60 יהודים. בשנים 1648–1649, עם גזירות ת"ח-ת"ט, חיו בעיר כ-1,050 יהודים, אך מעל 1,000 נרצחו בפרעות ונותרו בה רק 12 יהודים. בסוף המאה ה-18 נמנו בעיר כ-500 יהודים, אך במגפת דֶבֶר נספו רובם. בשנת 1937 נמנו בעיר 2,625 יהודים, כ-400 משפחות, מתוך 7,500 תושבים.
היהודים גרו במרכז ומיעוטם בפרברים. רוב הגויים היו אוקראינים ומיעוטם פולנים. היחסים עם האוקראינים היו טובים, אך גרועים עם הפולנים. התנכלויות ליהודים היו בעיקר בחג הפסח. תושבי העיר האוקראינים נמנו ברובם על האוּנדה, מפלגת לאומנים אוקראינים, והיהודים ברובם היו ציונים. העיירה הקטנה הזאת הייתה סמל של עיירה יהודית על כל מוסדותיה. חברה שהתנהלה על פי חוקי המוסר והתבססה על תורה, עבודה וגמילות חסדים. חברה יעילה של עמלים ובעלי מלאכה, של אנשי מסחר זעיר. בעיר היו מוסדות צדקה רבים שדאגו לחלשים ופעילות סוציאלית ענפה. הוקם "בית הלחם", כל יום שישי אסף הנוער תרומות עד הצהרים ואחר כך חילקו לנזקקים לחם וחלות לשבת. בחורף נהגו לאסוף עצים ולחלקם עם עגלה למי שלא הייתה ידו משגת. כמו כן, הוקם ארגון "לינת צדק"שנתן עזרה רפואית של תרופות והחלפת בני משפחה בטיפול בחולים.
הקהילה היהודית ניהלה חיי דת מלאים. חיי העיר השתלבו בחיבת ציון, והיא תפסה מקום חשוב בגובה התרומות לקרנות הלאומיים: קק"ל וקרן היסוד. במשך תקופה ארוכה, תפקיד סגן ראש העיר היה בידי יהודי. היו בעיר כמה בתי כנסת שהגדול בהם נבנה במאה ה-19 ושימש את פשוטי העם. לידו הוקם בית כנסת קטן לחייטים. היה בית מדרש שבו התפללו האמידים יותר ובעלי השקפה ציונית. בית הכנסת האוסטרי-קלויז שימש את היהודים האדוקים מתנגדי הציונות. שנים נוספים היו של חסידי טריסק ואולקה שהיו במשך תקופה ארוכה בריב, בעיקר על נושא השחיטה. המתפללים בטריסקי-קלויז היו אמידים יותר וציונים, ואלה שבאוליקר-קלויז היו אדוקים שייצגו את בעלי המלאכה והעניים.
העולה הראשון מהעיירה לארץ ישראל היה ר' יוסף סופר שעלה ב-1758 וחי בצפת ובפקיעין. ראשית התנועה הציונית הייתה עם יסוד האגודה "ציונה" ב-1906. הפעילים אספו תרומות ליישוב הארץ, ייסדו ספריה ואת "אגודת חובבי שפת עבר" ללימוד העברית. כן נוסד חוג "בנות ציון" שממנו באו אחר כך העולות הראשונות לארץ ישראל. קבוצת צעירים הקימה את "האגודה הלאומית של הוועד היהודי" וזו פתחה מועדון, ספריה, וארגנה אירועים ציוניים. האגודה דרשה הגשמת הציונות ולא רק מתן תרומות והטפה. ממנה נוסדה אחר כך תנועת "החלוץ" בעיירה. ברסטצ'קה הייתה לשם דבר באזור בהקניית הרעיון החלוצי וההגשמה, והיו יוצאים ממנה מדריכים לעיירות הסמוכות. קראו לה "ירושלים דווהלין" ולא הייתה עוד עיירה בחבל ארץ זה שתשווה לה בהשגים אלה. חלוצים ראשונים מהעיירה שעלו לארץ ישראל היו כבר בעלייה השנייה. העולה הראשון בעליה זאת היה יוסף קליבנר.
במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה שלטו האוסטרים בעיר במשך 13 חודשים ועשו רבות לשיפור המראה החיצוני ואיכות החיים. נסללו כבישים וניטעו עצים. האוסטרים העדיפו קשר עם היהודים שמצאו עמם שפה משותפת, וכאשר נסוגו, הצטרפו אליהם כמה יהודים חייבי גיוס.
בעת הצהרת בלפור ב-1917 הייתה בעיר חגיגה גדולה. עקב הקרבה לגבול, העיר הייתה מופצצת ביום ובלילה ללא הפסק. לאחר מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, הייתה העיר במשך 7–8 חודשים ללא שלטון. צעירים יהודים ארגנו הגנה עצמית ורכשו נשק חם. האימון היה בידי חיילים יהודים ששירתו בצבא הרוסי. ההגנה היהודית פעלה ביחד עם ההגנה של העירונים הנוצרים ושתיהן מנעו מקרי פוגרום ושוד. היהודים נהגו לפתוח את ביתם לחיילים היהודים שחלפו בעיר.
בין שתי מלחמות עולם
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם לא שפר מצבה של העיר. ריחוקה ממסילת הרכבת וחוסר כבישים סלולים באזור מנעו את קידומה. אמנם היה לה מעמד עירוני, אך הייתה קשורה למרכז הנפתי בהורוכוב. היו בה כמה טחנות קמח, בתי בד להפקת שמן והפקת זפת. מנסרה ובתי מלאכה לעיבוד עורות. יהודים עסקו בחקלאות ועבדו באדמות הרוזנים הפולנים. התוצרת הייתה נשלחת דרך נהר הסטיר שהיה מחובר בתעלות לנהרות רוסיה. ביצוא החקלאי עסקו 20 חברות יהודיות. 75% מהמסחר היה בידי יהודים. המסחר הזעיר נערך בירידים שהתקיימו פעמיים בחודש ואז היו מגיעות לעיירה כ-500 עגלות איכרים. במקביל נשלחו סחורות מהעיר לירידי דובנה ולוצק. היהודים שלטו במלאכת החייטות, כובענות, ספרות ופרוונות, אך לא בסנדלרות. היהודים הקימו אגודות סוחרים זעירים ובעלי מלאכה שנעזרו בקופות גמילות חסדים ובבנק העממי שנוסד ב-1930. רוב בעלי החנויות היו שקועים בחובות ונזקקו להלוואות. מספר היהודים האמידים היה קטן.
בהשראת הפעילים הציונים נפתח "חדר מתוקן" ובו למדו עברית, רוסית ומלאכה שהיה משקל כנגד בית הספר לנערים יהודים שנפתח בחסות הממשלה. עד פתיחת בית הספר "תרבות" למדו הילדים בבית הספר הפולני והרוסי. ב-1918 נפתח בית הספר יהודי ששמר על עצמאותו עד שהצטרף בשנות ה-20 לרשת "תרבות". בין מוריו היה המשורר המפורסם יצחק למדן. בית הספר היה למורת רוחו של השלטון הפולני, והיה קושי לקבל רישיון להקמתו. על מנת להחזיקו היו עושים נשפים והצגות. בשנותיו הראשונות הוא הוחרם על ידי החוגים הדתיים. תפקידו של בית הספר לא נסתיים עם גמר שעות הלימוד. מוריו ומחנכיו עמדו על המשמרת על מנת להקנות לדור הצעיר תודעה לאומית, אהבת ישראל ורעיון העצמאות בארץ ישראל.
היו בעיר תנועות "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "השומר הצעיר", גורדוניה ובית"ר. הן הכשירו מאות בני נוער לעבודת כפיים. הצעירים היו נוהגים לאסוף תרומות עבור קק"ל ועזרו בהפצת העיתונים העבריים. בתנועות הנוער התאגדו כל שכבות האוכלוסייה והרעיון הארץ ישראלי הוא שאיחד את כולם. ב-1923 הוקם קיבוץ הכשרה של "החלוץ" בעיירה כפלוגה של חוות ההכשרה בקלוסובה, ובמקביל חלק נסעו להכשרה שם. מספר צעירים יצאו להכשרה בגליציה, וכן הוקם קיבוץ הכשרה של הרוויזיוניסטים. תנועת ה"שומר הצעיר" נוסדה ב-1921 בצורתה הצופית ומנתה בהמשך 200 חניכים. תנועת החלוץ הצעיר נוסדה ב-1924 על ידי בוגרי בית הספר תרבות. בתנועות הנוער היו נערים בגיל 9–18 וכשבגרו יצאו בקבוצות של 10–20 אנשים אל ההכשרות. בשנים 1926–1928 היה משבר בתנועות החלוציות בעיירה, עקב הגבלת העלייה על ידי הבריטים ושמועות על ירידה מהארץ ודברי דיבה שהוצאו עליה. המפלגות הפעילות היו הציוניות סוציאליסטיות – "התאחדות" ו"פועלי ציון". כן פעל חוג סוציאליסטי של "הבונד" שהתרכז בפעילות תרבותית ביידיש. בשנות ה-30 חדרו קומוניסטים יהודים לאגודות המקצועיות וניסו להיאבק בציונים הסוציאליסטים.
במלחמת העולם השנייה
העיר הופצצה על ידי הגרמנים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר שלושה שבועות נכנסו לעיר הסובייטים והחילו משטר קומוניסטי. נאסרה הפעילות הציונית ולימוד עברית. בית הספר "תרבות" והמוסדות הסוציאלים נסגרו. בתי העסק הגדולים הוחרמו והייתה פגיעה גם בבעלי המלאכה הזעירים והחנוונים. הוכנה תוכנית לאסור את פעילי תנועות הנוער, אך הם הצליחו לברוח מבעוד מועד. שערי ההגירה ננעלו ונותק קשר המכתבים. במועצת העיר היו עתה רק אוקראינים. בבתי הכנסת לא נגעו לרעה. העיר התמלאה בפליטים מאזורי ורשה ולודז', שבהמשך גורשו על ידי הצבא האדום בעגלות חורף לפנים רוסיה. בשנת 1940 נצטוו בני 18–20 להתגייס לצבא הרוסי. הגיוס החפוז לצבא האדום נכשל והמגויסים שבו לבתיהם. רק מעט יהודים שעבדו במשרדים סובייטיים התפנו לעורף.
עם הפלישה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 הגרמנים מינו יודנראט שהורכב מעסקני ציבור. הם הטילו עבודת כפייה על היהודים ותשלום כופר של כמה מאות אלפי רובלים. ב-8 באוגוסט 1941 הגיע לעיר גדוד אס אס. הם אספו 300 יהודים באזור הארמון, אילצו אותם לחפור בורות, רצחו אותם וקברו אותם באותם הבורות. רק שלושה הצליחו לברוח. החל מ-5 באוקטובר ועד 14 באוקטובר 1941 הוקם גיטו בעיר אשר הוקף בגדר בגובה 2.5 מטר. נאסר הקשר עם הגויים מחוץ לגיטו וניתן היה לצאת רק בקבוצות עבודה. היהודים הועסקו בעבודות פרך של כריתת עצים, עבודות חקלאיות ומתן שירותים. רק לבעלי מקצוע הותר לגור מחוץ לגטו. בגטו, ארבע משפחות גרו בחדר אחד ומנת המזון הייתה כ-100 עד 140 גרם לחם לנפש מדי יום.
במשך שלושה ימים, החל מ-7 בספטמבר 1942, נרצחו כ-4,500 מיהודי ברסטצ'קה והסביבה ונקברו בבורות הריגה. הגטו הוקף בשוטרים והיהודים הובלו לשני בורות, שם נרצחו ונקברו. הילדים הושלכו לבורות בעודם בחיים. יהודים שהצליחו להסתתר בגטו נרצחו בשלושת הימים שלאחר מכן. מקום הקבר הוא ב"רנצינה", ליד אחוזת ליאסין בדרך לסמוליב. בחצר רציברובסקי, יש קבר נוסף ללא מצבה. בודדים היהודים שהצליחו להינצל. הם חזרו לעיירה לאחר שיחרורה באמצע אפריל 1944, אך נאמר להם על ידי תושבי העיר האוקראינים לעזוב מייד, אחרת ירצחו.
בית הכנסת המרכזי ששרד משמש היום בית חרושת לנקניקים.
אליפות וימבלדון 1914
אליפות וימבלדון 1914 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-4 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
לאחר הפסקה של מספר שנים בתחרויות, השתתף נורמן ברוקס (אוסטרליה) והוא זכה בתחרויות גברים וזוגות גברים. טוני וילדינג (אוסטרליה) זכה בתואר אלוף בתחרויות זוגות גברים ובמקום שני בתחרויות גברים וזוגות מעורבים. הטניסאית בריטית אתל לרקומב זכתה בתחרות זוגות מעורבים ובמקום השני בתחרות נשים וזוגות נשים.
לאחר אליפות זו התחרויות הופסקו לארבע שנים עקב מלחמת העולם הראשונה, והן חזרו להתקיים ב-1919.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1913 על התואר. לתחרות זו נרשמו 104 טניסאים, מהם 100 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים נורמן ברוקס (אוסטרליה) ניצח את אוטו פרויצהיים (גרמניה) ב-5 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד טוני וילדינג מניו זילנד (מנצח אליפות וימבלדון 1913) וניצח ב-3 מערכות. לנורמן ברוקס זה היה ניצחון שני (הראשון היה בשנת 1907).
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 51 טניסאיות (מהם 48 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות אתל לרקומב (מנצחת בשנת 1912) נפגשה עם אליזבט ריין (ארצות הברית) וניצחה ב-2 מערכות. במשחק אליפות היא שיחקה נגד מנצחת אליפות 1913 דורותי דאגלס צ'יימברס והפסידה ב-2 מערכות. לדורותי דאגלס צ'יימברס זו הייתה הזכייה השביעית.
תחרות זוגות גברים
בתחרות הזוגות השתתפו 44 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1912. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות של השלב הראשון הזוג שכלל את טוני וילדינג ונורמן ברוקס נפגש עם האחים לוו הבריטים וניצח אותם ב-3 מערכות. במשחק על האליפות נורמן ברוס וטוני וילדינג שיחקו נגד הזוג הבריטי הרברט רופר-בארט וצ'ארלס דיקסון שהיו מנצחי תחרות בשנת 1913 וניצחו ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים
תחרויות זוגות הנשים נערכו ללא יתרון למנצח בתחרות בשנה הקודמת. בתחרות השתתפו 20 זוגות, כמעט כל המשתתפות היו בריטיות (כמו בתחרות הנשים). הזוג המנצח של השנה הקודמת לא נרשם לתחרות. בגמר התחרות הזוג שכלל את הבריטיות אדית האנם ואתל לרקומב נפגש עם הזוג אגנס מורטון (בריטניה) ואליזבת ריין (ארצות הברית). הזוג מורטון/ריין ניצח בשתי מערכות וזכה בתואר.
אד מקמהון
אדוארד ליאו פיטר "אד" מקמהון הבן (באנגלית: , 6 במרץ 1923 - 23 ביוני 2009) היה קומיקאי, מנחה שעשועוני טלוויזיה, כרוז וידוען אמריקאי. בנוסף, כתב מקמהון ארבעה ספרים.
מקמהון שירת בחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, ועוטר בזכות שירותו זה שש פעמים במדליית האוויר של ארצות הברית.
הוא החל את דרכו בטלוויזיה מיד עם שחרורו מהצבא, בתפקידו הידוע ביותר, ככרוז ושותפו להגשה של ג'וני קרסון בתוכניתו "The Tonight Show" החל משנת 1962. בתפקיד זה שימש עד שג'יי לנו החליף את קרסון ב-1992. מקמהון הגיש גם את תוכנית הכישרונות "Star Search" בין 1983 ל-1995 ואת התוכנית "TV's Bloopers & Practical Jokes" של רשת NBC (שעברה בהמשך ל-ABC), אותה הנחה עם דיק קלארק בין השנים 1982 ל-1986. בנוסף, הוא הנחה את הגרלת הלוטו הארצית.
מקמהון הגיש מדי שנה את המשדר המיוחד של ג'רי לואיס לרגל חג העבודה האמריקאי. הוא הופיע במספר פרסומות, הבולטת שבהן עבור הבירה באדווייזר. במהלך הקריירה שלו הופיע מקמהון בכמה סרטי קולנוע בתפקיד משנה, ועל-פי העיתון "Entertainment Weekly" הוא נחשב לאחד משחקני המשנה הטובים ביותר בכל הזמנים.
ב-2002 זכה לפרסום נרחב לאחר שהגיש תביעת ענק נגד חברת הביטוח שלו, בטענה שהוא ואשתו ואנשים נוספים חלו כתוצאה מעובש רעיל שגדל בביתו שבבוורלי הילס אחרי שיפוץ צינור מים. טענותיו אושרו ב-2003, והוא זכה לפיצויים בסך 7 מיליון דולר. מאוחר יותר עלה שמו שוב לכותרות, לאחר ששקע בחובות לבנקים, ואלה הוציאו צו עיקול על אחוזתו בלוס אנג'לס בשווי 4.5 מיליון דולר, אך המיליארדר דונלד טראמפ התגייס לעזרתו.
במרץ 2008 דווח שמקמהון סובל משבר בצווארו בשל נפילה שהתרחשה בשנת 2007. בפברואר 2009 הוא אושפז בבית החולים לצורך טיפול בדלקת ריאות, אך שמועות טענו כי חלה בסרטן העצם. ב-23 ביוני 2009 נפטר. סוכנו של מקמהון לא פירט את סיבת מותו.
לינדה לאבין
לינדה לאבין (באנגלית:  Linda Lavin; נולדה ב-15 באוקטובר 1937) היא שחקנית וזמרת יהודייה-אמריקאית זוכת פרס טוני מתוך שש מועמדויות עבור כיכובה במחזה "בדרך לברודוויי" מאת ניל סיימון וזוכת שני פרסי גלובוס זהב עבור תפקידה בתור אליס הייט בסדרה הקומית "אליס" (1985-1976).
ביוגרפיה
לאבין נולדה בעיר פורטלנד, מיין שבארצות הברית למשפחה שלקחה חלק פעיל בקהילה היהודית המקומית. הוריה הם לוסיל (לבית פוטר), זמרת אופרה ולאיש העסקים דייוויד ג'יי. לאבין. משפחתה של לאבין הייתה פעילה בפעילות הקהילה היהודית המקומית בפורטלנד. לאבין היא בוגרת בית ספר מייפליט ומכללת ויליאם ומרי.
טלוויזיה
את דרכה בתעשיית הבידור החלה לאבין בטלוויזיה בתפקידי אורח שזימנו לה את תפקיד הבלשית ג'ניס וונתוורת' בסדרת המשטרה הקומית "ברני מילר". לאבין עזבה את התוכנית בעונתה השנייה על מנת לשחק בתפקיד הראשי בעיבוד הטלוויזיוני הקומי "אליס" לסרט "אליס לא גרה כאן יותר". הסדרה הייתה ללהיט גדול של רשת CBS ולאבין ששיחקה את אליס הייט זכתה על משחקה בשני פרסי גלובוס הזהב רצופים בשנים 1978 ו-1979 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית. בשנת 2013 שיחקה לאבין בקומדיית המצבים של שון הייז "שון מציל את העולם" בתפקיד לורה אמו של גיבור העלילה שון האריסון (הייז).
בקולנוע לאבין מיעטה להופיע, היא שיחקה בסרטו של אלן רנה "אני רוצה ללכת הביתה" ובקומדיות "תוכנית גיבוי" ו"את, אני והשאר".
תיאטרון
ללאבין קריירת תיאטרון מפוארת המתפרסת על טווח של למעלה מ-40 שנות עשייה. היא זכתה בפרס טוני בשנת 1987 על הופעתה במחזה של ניל סיימון "בדרך לברודוויי". היא הייתה מועמדת לחמישה פרסי טוני נוספים בין היתר על תפקידיה במחזות "יומנה של אנה פרנק" בתפקיד גברת ואן דאן ו" The Tale of the Allergist's Wife ".
בשנת 1999 גילמה את הדמות הראשית של רות' שטיינר במחזה "הרומן הראשון שלי" מאת המחזאי דונלד מרגוליס שהוצג בהפקה מקומית בלוס אנג'לס.
חיים אישיים
ללאבין לא נולדו ילדים והיא הייתה נשואה לשחקנים רון ליבמן וקיפ ניבן.
כיום מתגוררת לאבין בניו יורק עם בעלה השלישי המוזיקאי סטיב באקונס.
נבחרת סקוטלנד בכדורסל
היא העפילה פעמיים לאליפות אירופה בכדורסל: בשנת 1951 הפסידה בכל משחקיה וסיימה במקום ה-16. בשנת 1957 הצליחה הנבחרת לנצח פעמיים את אלבניה וסיימה במקום ה-15.
בשנת 2005 התאחדה נבחרת סקוטלנד עם נבחרות אנגליה וויילס כדי להרכיב את נבחרת בריטניה בכדורסל במטרה לייצג את בריטניה בכבוד באולימפיאדת 2012 שנערכה בלונדון. היא סיימה במקום התשיעי.
דיטריך אקרט
דיטריך אֶקָרט (בגרמנית: Dietrich Eckart; 23 במרץ 1868 - 26 בדצמבר 1923) היה עיתונאי, מחזאי, משורר ופוליטיקאי גרמני. ממבשרי הנאציזם וממקימי מפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה גלגולה המוקדם של המפלגה הנאצית.
ביוגרפיה
אֶקָרט נולד לאנה וכריסטיאן אקרט, נוטריון ועורך דין, בנוימרקט שבממלכת בוואריה. משפחתו הייתה קתולית אדוקה. אמו מתה כשהיה בן עשר. דיטריך הצעיר גורש ממספר בתי ספר ובשנת 1895 מת גם אביו והוריש לו כסף רב. הוא למד משפטים באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, ומאוחר יותר עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, והיה חבר נלהב בקורפוס הסטודנטים הגרמני. בתקופה זו הוא התמכר לשתייה. לבסוף החליט ב-1891 להתחיל לעבוד כעיתונאי, מחזאי ומשורר. הוא עבר לברלין בשנת 1899, שם הוא כתב מספר מחזות, לעיתים קרובות אוטוביוגרפיים, והפך לבן חסותו של הרוזן גיאורג פון הולסן-האסלר (1858–1922), המנהל האמנותי של התיאטרון הפרוסי המלכותי.
בברלין, הפך אקרט למחזאי ידוע, והחל להביע דעות אנטישמיות וגזעניות. ב-1912 הוא העלה גרסה חדשה למחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן. אצל אקרט מרמזים הטרולים במחזה ליהודים, בעוד הנער הנורווגי גיבור העלילה מגלם את האירופאי הטוב. מחזותיו העניקו לאקרט כסף רב, וכן מעמד חברתי וקשרים. בתקופה זו הוא החל לפתח אידאולוגיה פולקיסטית. ב-1913 התחתן עם רוז מארקס, אלמנה אמידה מבאד בלנקנבורג, וחזר למינכן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך אקרט לעורכו של כתב העת האנטישמי "Auf gut Deutsch", והחל לעבוד עם אלפרד רוזנברג וגוטפריד פדר. הוא ביקר בחריפות את המהפכה הגרמנית ואת רפובליקת וויימאר שקמה בעקבותיה, וראה בחוזה ורסאי בגידה. הוא סייע בהפצת אגדת תקיעת הסכין בגב, על פיה גרמניה מעולם לא הובסה במלחמה אלא נבגדה בידי היהודים וגורמי השמאל. הוא אף היה מקורב לאגודת תולה, אולם מעולם לא היה חבר בה באופן רשמי. אקרט רצה להפיץ את רעיונותיו לכל שכבות האוכלוסייה, ולפיכך בינואר 1919 הקים יחד עם פדר, אנטון דרקסלר וקרל הרר את מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP). עד מהרה הצטרף אדולף היטלר למפלגה והפך לחבר פעיל בה. בפברואר 1920 שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית" (NSDAP); הידועה יותר בתור המפלגה הנאצית. הוא היה המו"ל המקורי של עיתון המפלגה, הפלקישר באובכטר, והיה זה שכתב את שיר הלכת שהפך להמנון הבלתי רשמי של האס-אה, Deutschland erwache ("גרמניה התעוררי").
אקרט ראה בהיטלר מעין משיח שיגאל את גרמניה. הוא הפך למורה הרוחני של היטלר, חלק עמו רעיונות וסייע לו לסדר את האידאולוגיה הנאצית. הוא גם הכיר להיטלר את אלפרד רוזנברג והלנה בקשטיין, ופתח בפניו את כתבי יוסטון סטיוארט צ'מברלין. ביוני 1921, כאשר היטלר ואקרט היו במסע התרמה בברלין, פרץ מרד בתוך המפלגה הנאצית במינכן. חברי הוועד הפועל שלה רצו להתמזג עם המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית (DSP). היטלר חזר למינכן ב-11 ביולי והתפטר בכעס. חברי הוועדה הבינו שהתפטרות הדמות הציבורית המוכרת ביותר שלהם ודוברם המוביל תביא לקריסת המפלגה. אקרט התבקש על ידי הנהגת המפלגה לדבר עם היטלר, ולהבהיר את התנאים לחזרתו של היטלר. היטלר הודיע שיחזור בתנאי שיחליף את דרקסלר כיו"ר המפלגה, וכי מטה המפלגה יישאר במינכן. הוועדה הסכימה והיטלר חזר למפלגה ב-26 ביולי 1921.
ב-9 בנובמבר 1923 השתתף אקרט בפוטש במרתף הבירה שהיטלר הוביל יחד עם אריך לודנדורף. בעקבות כישלון הפוטש, הוא נעצר ונכלא בכלא לנדסברג יחד עם היטלר ופקידי מפלגה אחרים. בשל היותו דמות ציבורית מוכרת שוחרר זמן קצר לאחר מכן. ב-26 בדצמבר של אותה שנה מת מהתקף לב בברכטסגאדן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הם קראו רחובות וכבישים על שמו של אקרט, הקימו קרן לשימור זכרו, ובנו אנדרטאות לזכרו. היטלר הקדיש לו את הכרך השני של "מיין קמפף". הרגימנט ה-5 של יחידות גולגולת המת נקרא דיטריך אקרט על שמו. ב-1935 פרסם אלפרד רוזנברג אוסף של כתביו.
גלושה
השליטה באזור עברה מיד ליד, מראשית העת החדשה, בין ממלכות ומדינות פולין, ליטא, רוסיה, גרמניה הנאצית ואוקראינה. ובין השאר, היה שייך לחבל פּוֹלֵסְיֵה, כיום דרום מערב ביילרוסיה. כל כיבוש הביא בעקבותיו פגיעה קשה ביהודי האזור.
תולדות הקהילה היהודית
יהודים חיו בגלושה לפחות מאז 1800. בראשית המאה ה-20 חיו בה 139 יהודים, מתוך 825 תושבים. במפקד האוכלוסין ב-1921 נמנו 224 יהודים ב-40 בתי אב. בסמוך שכן לו הכפר גלושה זוטא, או בשמותיו האחרים, לִישְׁקֶע ומָאלָה גלוּשָׁה, וב-1921 נמנו בו 135 יהודים ב-35 בתי אב.