cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יסמין קסארי
יסמין קסארי (בערבית: ياسمين قصري; בצרפתית: Yasmine Kassari; נולדה ב-3 באוקטובר 1970) היא במאית קולנוע מרוקאית הידועה בשל יצירות רב-שכבתיות על התפוצה המרוקאית.
קסארי עברה לגור בפריז כנערה, שם סיימה את התיכון ונרשמה ללימודי רפואה. לאחר שלמד רפואה במשך שנתיים, היא החליט שהיא רוצה להיות במאית, ונרשמה ללימודי קולנוע ב- INSAS (Institut National Supérieur des Arts du Spectacle) בבריסל. כסטודנטית היא עבדה גם עבור חברת ההפקה Les films de la drève, שם הודרכה על ידי ז'אן-ז'אק אנדריה. בשנות ה-1990, היא ביימה שלושה סרטים קצרים ובשנת 2000 היא ביימה את הסרט התיעודי באורך מלא Quand les hommes pleurent (כשגברים בוכים) על הגירה מרוקאית לספרד. סרטה משנת 2004 L'Enfan endormi (הילדה הישנה) זכה בפרס אמבר הגדול לסרט הטוב ביותר וכן בפרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים Bos'Art.
פנטסטיקס
פנטסטיקס (אנגלית: Fantasticks) הוא מחזמר משנת 1960 עם מוזיקה של הארווי שמידט לפזמוניו של טום ג'ונס. הוא מספר סיפור אלגורי, המבוסס על המחזה "הרומאנטים" של אדמון רוסטאן. המחזמר רץ ברציפות 42 שנה והפך למחזמר הוותיק ביותר בעולם.
המחזמר עוסק בשני אבות שכנים המערימים על ילדיהם, לואיזה ומאט, בהעמדת סכסוך ביניהם על מנת ששניהם יתאהבו. האבות שכרו שחקנים נודדים על מנת לביים חטיפה מדומה, כך שמאט הצליח בצעד אמיץ להציל את לואיזה, מה שסיים את הסכסוך לכאורה. כאשר הילדים מגלים את התרמית, הם דוחים את "משחק האהבה" שאורגן להם ונפרדים. לאחר מכן חווה כל אחד מהם חוויות מאכזבות ביותר של העולם האמיתי, שנראים כרצף של פנטזיות מקבילות. הם חוזרים אחד לשני חבולים אך מפוקחים, ומחדשים את הנדר שלהם עם יותר בגרות.
המופע עלה לראשונה באוף ברודוויי ורץ בסך הכל 42 שנים עם 17,162 הופעות, מה שהפך אותו, כאמור, לוותיק ביותר על הבמה. הוא זכה בפרס הטוני למצוינות בתיאטרון ב-1991. הסיפור הפיוטי וההפקה הקלילה, רבת הדמיון, כולל שירים מוכרים כמו "מנסה להיזכר", "עוד מעט ירד גשם" ו"הם היו אתם" סייעו, לדעת מבקרים שונים, להפוך את המחזמר לכל כך עמיד. המחזמר גרר אחריו הפקות רבות בכל רחבי ארצות הברית ולפחות ב-67 מדינות נוספות בעולם, כולל הפקות מקומיות של תיכוניסטים. בסביבות 250 הפקות חדשות של המחזמר עולות מדי שנה. הוא מועלה בדרך כלל עם צוות שחקנים קטן, תזמורת של שניים-שלושה נגנים ועיצוב תפאורה מינימליסטי. הוא גם זכה לגרסה קולנועית וטלוויזיונית. המופע עלה מחדש באוף-ברודוויי בשנת 2006 ורץ למעל עשור.
שלמה חנוך רבינוביץ
רבי שלמה חנוך הכהן רבינוביץ (ה'תרמ"ב – י"ח באב ה'תש"ב; 1882 – 1942) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ראדומסק.
קורות חייו
הרב שלמה חנוך הכהן נולד לרבי יחזקאל, האדמו"ר מראדומסק, מחבר "כנסת יחזקאל". הוא היה נינו של רבי שלמה, מייסד השושלת, בעל "תפארת שלמה". הרב התחנך ב"חצר" של אביו האדמו"ר, ולמד תורה מפי הגאון מאמסטוב. היה בעל כישרונות גדולים, ואחדים מחידושיו בהלכה שחידש מימי נעוריו נדפסו בספרי שו"ת שונים. אחרי נישואיו עסק במסחר והצליח מאוד בעסקיו. לאחר שנפטר אביו האדמו"ר בי"ח בחשוון תרע"א, עלה לכס האדמו"רות והוא בן 29. הוא נודע בכך שלמרות היותו אדמו"ר מפורסם, היה קשור ואף נסע לאדמו"רים אחרים (למשל, לר' ישראל מצ'ורטקוב), כך שהיה גם אדמו"ר וגם חסיד. מפעלו הגדול היה ייסוד רשת ישיבות "כתר תורה". הרשת הקיפה שלושים ושש ישיבות ברחבי פולין וגליציה, ויחד עם חתנו, הרב דוד משה רבינוביץ, ניהל את הרשת. תוך כדי הנהגתו הרוחנית, הוא המשיך לעסוק במסחר וזכה לעושר רב. את רוב כספו הקדיש להחזקת הישיבות ולתמיכה בעניים. למרות עיסוקיו, הוא שקד על הכנת שיעוריו שהצטיינו בסדר ובדייקנות. הוא היה מאורגן מאוד וקבע זמנים מדויקים ללימוד כל מקצועות התורה בזמניהם, ולכך חינך את חסידיו ותלמידיו. האדמו"ר זכה לחסידים רבים, ושמעו יצא גם בגליציה. כך קרה שבקרקוב היו יותר שטיבלך של ראדומסק מאלה של גור. הוא היה ידוע גם בספרייתו הגדולה שכללה כתבי יד יקרים, והייתה הספרייה היהודית השנייה בגודלה בפולין (הראשונה הייתה של הרבי מגור).
בתקופת השואה
בפרוץ המלחמה נפש האדמו"ר בצד הגליצאי של הרי הקרפטים. באותו זמן היה מקום מגוריו הקבוע בסוסנוביץ, ולפי מה שמסופר בספר "קדוש השם" של הרב שמעון הוברבנד חיפשוהו הגרמנים כבר בתחילת הכיבוש, ומכיוון שלא מצאו אותו בביתו הוציאו את זעמם על אחד מגדולי תלמידיו וירו בו. האדמו"ר לא חזר לביתו אלא נסע ללודז', שם הייתה לו אפשרות לעזוב את פולין. אך הוא לא נעתר להפצרות חסידיו לברוח, ואמר: רצוני להיות עם כל היהודים. בחנוכה ת"ש (1939) יצא מלודז' והגיע לוורשה, חבול בגופו ומרוט זקן. שם התאכסן בבית אחד מחסידיו. חסידים רבים התקבצו לשמוע את תורתו ולהשתתף בתפילות וב"טיש" שניהל. למרות חולשתו ממחלת הסוכרת ומהתלאות, המשיך בלימודו ודחה הצעות לברוח. אף על פי שכאן כבר היה חסר אמצעים כספיים, המשיך לתמוך בנצרכים וארח נזקקים על שלחנו. הוא המשיך במנהגו לבקר אדמו"רים אחרים למרות הסכנות הכרוכות בכך. כדי לשחררו מעבודות כפייה רשמו אותו כעובד בחברת "חסד של אמת", אך עד מהרה עלה עליו ועל משפחתו הכורת.
בשבת י"ח אב תש"ב, בשעה 4, פרצה פלוגת חיילים לביתו, רח' נובוליפקי 30, עברה מדירה לדירה והרגה באותו בית 150 איש, ביניהם את האדמו"ר ואת כל משפחתו. הרבי נקבר באוהלו של האדמו"ר מנובומינסק. לפי גרסה אחת אמר הרבי לרוצחים לפני מותו: אני יודע שבאתם להרגני, ואני בוחר למות בביתי ולא אי שם בקרון מלא רעל.
משפחתו
בתו היחידה, רייזל, נישאה לרבי דוד משה רבינוביץ, שהיה בן דודו האדמו"ר רבי נתן נחום רבינוביץ מקרימילוב. הרב דוד משה שימש כראש רשת הישיבות והיה מועמד לעמוד בראש ישיבת חכמי לובלין אחר פטירת הרב מאיר שפירא. נולד להם בן יחיד, אברהם אלימלך יחזקאל אהרן, שנפטר בהיותו בגיל ארבע ונטמן בבית החיים בעיר סוסנוביץ.
שפוט: דיוקן עצמי
"שפוט: דיוקן עצמי II" (1979-1978 בקירוב) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי אורי ליפשיץ.
תיאור
הדפסו של אורי ליפשיץ הוא הידוע בסדרה בת שבעה הדפסים שיצר האמן בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1979-1978 בקירוב. שישה מבין הדפסים אלו הודפסו בסדרות בנות 6 עותקים (כ"א) אמנם בכל הספרות העבודה מתוארכת לשנת 1980, אולם היא הוצגה בתערוכה "אמן - סדנה - הדפס" שהתקיימה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בפברואר שנת 1979. תצלום העבודה אף הופיע על כריכת ספר התחריטים והדפסי האבן של האמן.
במרכז העבודה, כמו בכל הדפסי הסדרה, מופיע תצלום דיוקנו העצמי של האמן. ליפשיץ גזר את הראש מן התצלום והוא צולם על ידי אריק קילמניק בתהליך של הטיה, כך שבכל אחד מן ההדפסים מופיע הראש בפרספקטיבה שונה ונטוייה יותר. התצלום הועבר אל לוח הדפסה עשוי אבץ באמצעות תצריב צילומי. מעל התצלום מופיעים כתמי צבע, היכולים להתפרש כדימוי דל דם נוזל, סימן של ספרית ימים ושרבוטים נוספים, שנוצרו על ידי אקווטינטת סוכר. בצדו העליון השמאלי של ההדפס מופיע דימוי של דובי, שנותר בטכניקה של תצריב. דימוי זה כבר הופיע בסדרת הדפסים "בובות ורובים" של ליפשיץ משנת 1974. בנוסף, בטקסט בכתב ידו של ליפשיץ מופיע שם הסדרה - "שפוט" ו-"Convicted" - בעברית ובאנגלית.
מאירה פרי להמן תיארה את השימוש הסדרתי בצילום כ"הולך וקטן, הולך ו'נמחץ', עד שבהדפס האחרון הוא נראה כאילו מגובה, כחלק מרצפה".. האלימות העצמית המופיע בעבודות הביאה את גדעון עפרת לתאר את סדרת העבודות כמבטאות "תהליך הדרגתי של חיסול האני".
ויטבסק (כדורגל)
ויטבסק (בבלארוסית: ФК Віцебск) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר ויטבסק. נוסד בשנת 1960 ומתמודד בליגת העל הבלארוסית. התואר היחיד שלו הוא זכייה בגביע הבלארוסי בעונת 1998.
זהרה רובין
חייה
רובין גדלה וחונכה מינקותה בקיבוץ בית-זרע שבעמק הירדן. היא השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1950 במוסד החינוכי שומריה שבקיבוץ משמר העמק.
לאחר תקופה בה הקימה משפחה ועבדה בענפי המשק השונים בקיבוצה, יצאה ללימודי פיסול אצל הפסל יעקב אפשטיין במכון לאמנות פלסטית בבת-ים. לאחר מספר שנים השתלמה בפיסול בשיש אצל הפסלת דליה מאירי במכללת עמק יזרעאל. היא חברת קיבוץ בית זרע ובו היא חיה ויוצרת.
רובין חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל ובארגון האומנים של התנועה הקיבוצית. הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בישראל ובארצות אחרות והשתתפה במספר גדול של תערוכות קבוצתיות. מאות מפסליה מצויים בידי אספנים ברחבי העולם. פסל "יונת השלום" שעיצבה הוענק לראש ממשלת איטליה צ'יריאקו דה מיטה (Ciriaco de Mita) ולשר החוץ האיטלקי ג'וליו אנדראוטי בעת ביקורם בישראל באפריל 1989.
יצירתה
כיום עוסקת רובין במגוון כלי ביטוי בתחום האמנות הפלסטית ומתמקדת בעיקר ביצירת פסלי ברונזה. בנוסף יוצרת רובין פסלי שיש ועץ, ציור תבליטי, ציור רך, שטיחי קיר, וקירות-תבליט.
פסלי הברונזה
של רובין עוסקים במגוון של נושאים אנושיים. בהם התבגרות, זוגיות, נשיות, פריון, הורות. בהשפעת החיים באזור כפרי, ילדות משוחררת בחיק הטבע והתבוננות בתהליכים וצורות בטבע הדומים ומקבילים לחיי אדם - נוצרו פסלים העוסקים בנביטה, צמיחה, פריחה, הבשלה, קמילה והמשכיות החיים. סדרות אחרות הן בעלות צביון ארוטי המשותף לצומח ולאדם. בשנים האחרונות נוטה הפסלת לעסוק בבעיות של קשרים ונתקים בינאישיים. בשאלות של שיתוף והפרדה, מוזרות ומקובלות, התרחקות והתקרבות, הבעה צורנית לרגשות מצטברים, העברת רגשות ותחושות בין בני זוג, הבעת כמיהה לקשר, אהבה לקן משפחתי.
הציור התבליטי
הוא מעין פיסול שטוח. זוהי טכניקה ייחודית שפיתחה רובין, של שילוב חומרים שונים. טכניקה שבעזרתה היא מביעה, בצורה פלסטית ורגישה, את תחושותיה מול סביבתה. הניגודים הנוצרים בין האמנית לסביבתה האנושית, יוצרים קונפליקטים ומתחים שמעצם היותם סוערים, קשים ובלתי פתורים - משפיעים רבות על עיצובה של היצירה.
ציור רך
הוא ציור שבו הנחת קווצות סיבים צבעוניים על תשתית של גיליון לבד מחליפה את משיכות המכחול על משטח הציור. בסיום הציור מקובעים הסיבים בתשתית הלבד. אלו הן תמונות גדולות ממדים. ברובן הן יצירות מופשטות או של יצורים דמיוניים והן מצטיינות בעושר צורני וציבעוני רב.
ציור על עץ
תיעוד
"תיק האומנית" בו תיעוד מקיף על חייה האומנותיים, נמצא ב"מרכז המידע לאמנות ישראל על שם גבריאל שרובר" של מוזיאון ישראל.
מדבריו של מאיר נחושתן, מנהל המוזיאון ע"ש אורי ורמי נחושתן, ל"השבוע" אחרי תערוכת יחיד שקיימה במוזיאון ב-1982 "... זהרה היא פסלת מרשימה ... עבודותיה יפות ומעודנות מאד ועשירות בגוונים רבים של הפטינה שלהן. יש בהן עוצמה והן מבהירות שאמנית זאת יודעת להתמודד עם חומר הברונזה ולגבש עמדה אישית"
מיכאיל שישמן, קיסר בולגריה
מיכאיל שישמן (בבולגרית: Михаил Шишман) או מיכאל אָסֶן השלישי (Михаил Асен III) היה קיסר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1323 ל-1330. השם בו הוא מוכר בימינו, הוא שיבוש של שמו הנכון מהכתבים הבולגרים העתיקים: מיכאיל אסן השלישי, בנו של שישמן ולא מיכאיל שישמן.
חייו של מיכאיל שישמן
מיכאיל שישמן היה בנם של הדספוט שישמן, משושלת אסן, ששלט בווידין ונכדתו של איוון אסן השני. תאריך לידתו איננו ידוע במדויק, אך ידוע שהיה זה לאחר שנת 1280.
גאורגי טרטר השני שנפטר ב-1323 לא הותיר אחריו יורש, ואצילי בולגריה בחרו את מיכאיל כקיסר בולגריה. הקיסר של האימפריה הביזנטית, אנדרוניקוס השלישי, ניצל את המצב באימפריה הבולגרית וכבש מספר ערים בדרום בולגריה. מיכאיל שישמן אסף צבא גדול נגד הביזנטים שצרו על העיר פלובדיב. אומנם הביזנטים הצליחו לכבוש את העיר, אבל מיכאיל שישמן שחרר את צפון תראקיה.
מיכאל שישמן חתם על חוזה שלום עם אנדרוניקוס השלישי, שבעקבותיו נשא לאישה את אחותו של הקיסר הביזנטי. לשם כך התגרש מאשתו הראשונה, אחותו של קיסר סרביה. בעקבות הגירושים הידרדרו יחסי בולגריה ודספוטט סרביה. מיכאיל הלך לעולמו לאחר קרב נגד הסרבים. הוא נפצע ונפל בשבי ב-28 ביולי 1330, ונפטר ארבעה ימים, מאוחר יותר.
קוסימן
קוסימן (שם מדעי: Crossarchus) הוא סוג של טורפים קטנים ממשפחת הנמייתיים בעלי אף מוארך, החיים במאורות בקרקע ויוצאים לצוד בלילות ביערות ובביצות סבוכות במערב אפריקה מאוגנדה עד סיירה לאון.
מסכת קינים
מַסֶּכֶת קִנִּים היא המסכת האחת-עשרה והאחרונה בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה. יש בה שלושה פרקים, העוסקים בקינים - זוגות של עופות המיועדים לקרבן - שנתערבו זה בזה.
המסכת נחשבת קשה, אך בעל ידע מתמטי עשוי לעשות שימוש בידע זה כדי להקל על עצמו את לימוד המסכת.
יסודות הדינים במסכת
ישנם שני סוגי קורבנות הבאים מן העוף: חטאת ועולה. קיימים מספר הבדלים בתהליך ההקרבה בין החטאת לעולה, וההבדלים העיקריים הם: דם חטאת העוף ניתן בחצי התחתון של המזבח (מתחת 'חוט הסיקרא', הקו המפריד בין חציו העליון של המזבח לבין חציו התחתון), ואילו דם עולת העוף ניתן בחצי העליון של המזבח. לאחר מתן הדם, חטאת העוף נאכלת על ידי הכהנים במקדש, ואילו עולת העוף מוקטרת על גבי מערכת העצים שבראש המזבח. קרבן שדמו לא ניתן במקום המיועד לו - פסול. לפיכך, אין להביא עוף לקורבן כאשר יש ספק אם הוא הוקדש לעולה או לחטאת, שכן אי אפשר להקריבו באופן שתהיה ודאות שהוא הוקרב כהלכה.
התורה ציוותה על כמה אנשים (כגון זב וזבה, או יולדת ומצורע עניים) להביא צמד קורבנות של עולה וחטאת מן העוף. צמד כזה, נקרא במשנה קן (בלשון המשנה קן היא נקבה). קן יכולה להיות מפורשת - בעליו של הקרבן כבר קבע איזה מן העופות מוקדש לחטאת ואיזה לעולה - או סתומה - הקן הגיע לידי הכהן בטרם נקבע איזה לחטאת ואיזה לעולה, והכהן המקריב צריך להחליט על כך. ברגע שעוף אחד מקן סתומה מוקרב לעולה, בן-זוגו נקבע להיות חטאת, ולהפך.
המקרים המובאים במסכת באים להדגים איך למצוא את המספר המקסימלי של העופות שניתן להקריב לכתחילה (או של העופות שהוקרבו כראוי, בדיעבד), לאחר שהתערבבו.
מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, לאחר שהסתיים בדיון בקורבנות הבהמה וכל מה שנלווה להם, ותם אף הדיון בתוכניות המקדש, הגיע תורה של מסכת קינים. כאמור מסכת זו עוסקת בעופות שנתערבו זה בזה, ומקרה זה לא רק שמקרי ביותר (שכן ייתכן והעופות לא יתערבו), אלא גם שהדיבור עליו מועט יחסית (מספר המשניות בו - חמישה עשר - הוא הקטן ביותר בסדר ואף במשנה כולה). ולכן סודרה המסכת בסוף הסדר.
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 15 משניות.
מפרשי המסכת
מסכת זו נחשבת קשה ולכן, בנוסף על מפרשי המשניות הרגילים (רמב"ם, ר' עובדיה מברטנורא, תוספות יום טוב, וכו'), רבים פירשו את המסכת - כאשר חלק מהפירושים שונים בתכלית זה מזה בהבנת המסכת.
חיים נחמן ביאליק
חיים נַחמן ביאליק (י' בטבת תרל"ג, 9 בינואר 1873 – כ"א בתמוז תרצ"ד, 4 ביולי 1934) היה משורר לירי, מגדולי משוררי ישראל בעת החדשה, סופר, מסאי, מתרגם, עורך ומו"ל שהשפיע רבות בשירתו ובפעליו על התרבות העברית החדשה, וזכה לתואר "המשורר הלאומי". יצירותיו תורגמו למספר שפות זרות.
נעוריו
נולד בכפר ראדי הסמוך לז'יטומיר, בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) לדינה פריבה ויצחק יוסף ביאליק. בגיל שש עבר עם הוריו לז'יטומיר, ואביו פתח שם בית מרזח. באותה שנה התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו האדוק יעקב משה ביאליק, ששקד על התורה כל העת, ולא השגיח בהתעללות שעבר חיים נחמן בידי בני דודיו שקינאו בכישרונו. ההתייתמות וחוויותיו ממראות בית המרזח, שבו התבזה אביו בהענקת שירותים לאנשים שתויים, באו לידי ביטוי ביצירתו של ביאליק, ובמיוחד במחזור השירים "יתמות".
בשנת 1890 ה'תר"ן הגיע ביאליק בן ה-17 לישיבת וולוז'ין, בראשותו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), ושהה בה כשנה וחצי. לימוד גמרא לא היה הסיבה המרכזית בגינה הגיע לישיבה, אלא רצונו העז לרכוש השכלה כללית. ביאליק חשב שהוא מגיע לישיבה שבה לומדים גם לימודי חול, אך התאכזב כשגילה כי בסדרי הישיבה לומדים רק קודש. במהלך החודשים הראשונים לשהותו בישיבה התמיד ביאליק לשקוד על תלמודו, אך בהמשך השתלב בחברה ה"משכילית" שבישיבה, שעסקה גם בלימודי חול ובפעילות ציונית. ביאליק היה אחד הבחורים הפופולריים בחוג ה"משכילי", ויצאו לו מוניטין של צעיר רהוט ושנון הבקיא בתנ"ך ובעברית.
בישיבה כתב ביאליק את שירו "אל הציפור", ונמנה עם מקימי האגודה הציונית הסודית "נצח ישראל". הוא אף חיבר את המניפסט שלה ופרסמו בעילום שם בעיתון "המליץ".
בעת המרד נגד הנצי"ב מצד חלק מהבחורים, על הרקע הכוונה למנות את בנו הרב חיים ברלין לראשותה, לא התערב ביאליק. הוא רק השאיר לנצי"ב מכתב עלום שם, מנומס ומליצי. ראש הישיבה השתבח באיכות הלשון במכתב והבטיח פרס למי שיחשוף את הכותב. עקב הסכסוך החמור, ששיתק את הלימודים, עזב ביאליק את וולוז'ין. יותר ממאה תלמידים ליוו אותו לתחנת הרכבת "שתי פרסאות" עד תחנת הרכבת. הוא כתב מאוחר יותר בפואמה המתמיד: הגבעה מעליה נפרד מחבריו כונתה לימים "גבעת ביאליק". יחסו הדו-ערכי לשהותו בוולוז'ין, שנמסכו בו נוסטלגיה וכבוד ללומדי התורה לצד תסכול וסלידה מצרות האופקים והניוון של העולם המסורתי, התבטא בשירים כמו "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ".
באודסה
בשנת 1892 ה'תרנ"ב הגיע ביאליק לאודסה, מוקדה של ההשכלה והתרבות היהודית החדשה בדרום רוסיה. ביאליק חשש מתגובת סבו האדוק לכך שישתקע במוקד של פריקת עול, והסתיר את נסיעתו. אודסה הפכה בהמשך למקום מגוריו העיקרי: הוא שהה בה כמעט ברצף בין 1900 ל-1921 (תר"ס-תרפ"א), למעט שנה בוורשה ב-1904 ה'תרס"ד, וכתב בה את רוב יצירותיו.
עם הגעתו לראשונה העירה, התארח ביאליק במשך מספר חודשים בביתו של הרב אברהם יואל אבלסון. הרב נתן לליליינבלום את מחברת השירים שלו, וזה הפנה אותו לאחד העם, אשר המליץ עליו בפני עורך ה"פרדס" י"ח רבניצקי. רבניצקי היה לימים שותפו במפעלותיו. בחוברת הראשונה של "הפרדס", בשנת תרנ"ב, התפרסם שירו של ביאליק "אל הצפור".
אחרי כחצי שנה שב לז'יטומיר אל סבו, ששכב על ערש דווי. מאחר שישיבת וולוז'ין נסגרה, לא היה יכול עוד לטעון שהוא שוהה שם. השיבה לז'יטומיר הייתה כרוכה בייאוש גדול, שלימים קיבל ביטוי בשירו "בתשובתי", ונראה היה לו שנסתם הגולל על שאיפותיו. במהלך השנה בה ישב בבית סבו בעל כרחו, כתב כעשרים שירים, בהם הוא מציג את עצמו כאסיר מדוכא השואף למרחבים.
בשנת 1893 שידכו לו סבו ובני המשפחה את מאניה לבית אָוֶרְבּוּך, בת למשפחת סוחרי עצים אמידה מהעיירה הסמוכה קורוסטישיב. לאחר נישואיו נכנס ביאליק לעסקיהם. לו ולאשתו לא היו ילדים כל חייהם. בתקופה זו כתב כמה יצירות שנחשבות למרכזיות בשירתו, בהם השירים: "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ", "מֵתֵי מִדְבָּר הָאַחֲרוֹנִים", ואת הפואמה "הַמַּתְמִיד".
בשנת ה'תרנ"ט 1899 נפתח באודסה החדר המתוקן בהנהלת הסופר והפדגוג ש. בן-ציון, וחברי הוועד הציעו לביאליק להורות ב"חדר" החדש. ביאליק הסכים והחל לעבוד כמלמד בחדר. שנותיו הראשונות באודסה היו תקופה מאושרת בחיי ביאליק, ובה חיבר את שירים רבים וביניהם "צפרירים", "שירתי", "זהר" ו"משירי החורף". קובץ השירים הראשון שלו ראה אור בשנת ה'תרס"א 1901.
יחד עם י"ח רבניצקי, ש. בן ציון, אלחנן ליב לוינסקי ומאיר דיזנגוף, ייסד ב-1902 את הוצאת "מוריה", שמטרתה הייתה להוציא לאור ספרי לימוד הכתובים בשפה העברית.
בשנת ה'תרס"ג 1903, בגיל שלושים, חיבר רשימה אוטוביוגרפית לבקשת פרופ' יוסף קלוזנר.
בעקבות פרעות קישינב, שהיו בסוף פסח של אותה שנה, כתב ביאליק שתיים מיצירותיו הידועות ביותר, שהיו גם הקשות והחריפות ביניהן: "עַל הַשְּׁחִיטָה" ו"בְּעִיר הַהֲרֵגָה". פואמה זו פורסמה לראשונה בעיתון "הזמן". בגלל דרישת הצנזור הרוסי קוצצו ממנה מספר שורות, ושמה שונה ל"משא נמירוב", כאילו הייתה אודות גזירות ת"ח-ת"ט.
פרסום הפואמה, שכללה תיאורי זוועה וביקורת נוקבת על החולשה וחוסר האונים של היהודים שהסתתרו והתפללו בעוד נשיהם ובנותיהם נאנסות, עורר הד גדול. היא נתפשה בציבור כקריאה לאימוץ ערכי גבורה וגבריות, ולצורך בארגון הגנה עצמית ועמידה נחושה מול הפורעים.
ביאליק השתתף בשלושה קונגרסים ציוניים, הקונגרס השמיני ב-1907, הקונגרס ה-11 ב-1913 והקונגרס ה-17 ב-1931. ביאליק ביקר בארץ ישראל בפעם הראשונה (ביחד עם רבניצקי) בשנת 1909. הוא נחת בחוף יפו ב-29 במרץ. הוא התקבל בהערצה רבה על ידי היישוב היהודי הקטן בארץ. מיפו יצא לסיור במושבות ארץ ישראל. נלווה אליו לחלק מסיור זה הסופר הצעיר ש"י עגנון, שהתגורר ביפו. בכך החלה ידידותם, שנמשכה עד לפטירתו של ביאליק.
באותה עת כתב בין היתר את סיפורו "מאחורי הגדר" סיפור אהבה בין נער יהודי בשם נֹח (היפוך הצירוף ח"נ – חיים נחמן) לנערה גויה, המנכר את הגיבור ממשפחתו. סיפורים מרכזיים נוספים שלו הם "סָפִיחַ", "יום הששי הקצר" ו"החצוצרה נתביישה". בין השנים 1910 ל-1920, בנוסף לחיבורם של שירים חשובים כמו "מְגִלַּת הָאֵשׁ", ו"צָנַח לוֹ זַלְזַל", עסק ביאליק בייחוד בכתיבת מסות. הוא חיבר את "הלכה ואגדה" ו"גילוי וכיסוי בלשון", שהן מהחשובות ביותר במסות בספרות העברית החדשה.
ביאליק תרגם שורה של יצירות קלאסיות אירופיות לעברית, ביניהן, נוסח מקוצר ברוסית של יצירת המופת הספרדית "דון קישוט" מאת מיגל דה סרוואנטס, "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר, "וילהלם טל" מאת שילר, ושירים של היינריך היינה. הוא תרגם מיידיש את "הדיבוק" לש. אנ-סקי. הקים יחד עם רבניצקי ושמריהו לוין את הוצאת "דביר", וערך עם רבניצקי את "ספר האגדה" (1908–1911). מאחורי העיסוק המוגבר במסות, והתרגום והליקוט של מעשיות זרות, ניצב משבר קשה בחייו של ביאליק. במקביל להפיכתו למשורר לאומי, הוא חש כי יבש מעיין יצירתו השירית. "צָנַח לוֹ זַלְזַל" שנכתב באלול תרע"א (1911) היווה מעין קינה מראש על האובדן הצפוי:
לאחר מכן, כמעט שלא הוסיף ביאליק לכתוב שירה. עד מותו בשנת 1934 כתב רק עוד תשעה שירים. ארבעה שירים נכתבו בתרע"ה-תרע"ו (1915–1916), שניים בתרפ"ג (1923) ושלושה בתרצ"א (1931).
בשנת 1918 ייסד באודסה עם רבניצקי ודרויאנוב את המאסף לזכרונות, אתנוגרפיה ופולקלור, "רשומות". המאסף שם לו למטרה לבטא את ההוויה והמסורת של כל תפוצות ישראל. עד 1921 התגורר ביאליק כמעט ללא הפסקה באודסה. באותה שנה, הוצאת "מוריה" נסגרה על ידי השלטון הקומוניסטי החדש. בעקבות התערבותו האישית של הסופר הרוסי מקסים גורקי, ובהוראתו המיוחדת של לנין, ניתנה לביאליק רשות לעזוב את ברית המועצות עם קבוצה של כמה סופרים יהודים.
בארץ ישראל
בשנת 1921 הגיע ביאליק לברלין, שם עסק רבות בהוצאת ספרים בשפה העברית במסגרת הוצאות הספרים "מוריה" ו"דביר". בשנת 1922 עבר, בעצת רופאו, לעיר המרחצאות באד הומבורג, והתגורר בה כשנתיים. באותה תקופה הכיר את הציירת וסופרת הילדים תום זיידמן פרויד, אחייניתו של זיגמונד פרויד. הם הקימו ביחד את הוצאת "אופיר" לספרי ילדים בעברית, וביאליק תרגם את חרוזיה של פרויד בספר "מסע הדג" מ-1924. ההוצאה התפרקה עקב חילוקי דעות עם בעלה.
ב-1924 עלו ביאליק ורעייתו לארץ ישראל. כעבור שנה וחצי עברו להתגורר בבית בתל אביב, ואליהם הצטרפו חותניו. ביאליק ואשתו אמצו כלב לו קראו "קאפי".
בשבתו בתל אביב, תרם ביאליק להפיכתה למרכז התרבותי והספרותי של היישוב. בתחילת 1927 הנהיג את מסורת "עונג שבת" – מפגשי תרבות שנערכו מדי שבת אחר הצהריים, ובמסגרתם ניתנו הרצאות בקשת רחבה של נושאים ובהם ספרות, היסטוריה, יהדות והגות, על ידי טובי המרצים והמלומדים. ב-1929 הקים הנדבן שמואל בלום את בית "אוהל שם" כאכסניה למפגשי "עונג שבת".
ב-1928 פרסם את "אלוף בצלות ואלוף שום", מקאמה הומוריסטית לילדים שהומחזה מאז כמה פעמים. ב-1933, חגג היישוב את יום הולדתו השישים בטקסים ובאירועים, וכל תלמידי בתי הספר בתל אביב הוכרחו לנכוח ולחלוק לו כבוד. לרגל האירוע יצאה מהדורה מחודשת של כתביו וכן יצא הספר "שירים ופזמונות לילדים". זמן קצר לאחר מכן עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו.
לאורך שבע שנותיו האחרונות סבל ביאליק מאבנים בכליות. ב-1934 נסע לווינה לצורך טיפול. הוא נפטר שם ב-4 ביולי (כ"א בתמוז תרצ"ד), עקב סיבוך בניתוח. מותו גרם לאבל כבד ביישוב. לאחר העברת גופתו לארץ ישראל, עברו על פני ארונו והשתתפו בהלווייתו כ-100,000 איש. הוא נטמן בבית הקברות טרומפלדור.
הערכת שירתו
יצירת ביאליק כוללת שירים ליריים, שירי תוכחה, סיפורים, אגדות, מאמרים, פירושים, וגולת הכותרת: הפואמות "המתמיד", "מתי מדבר", "בעיר ההרגה", "הבריכה", ו-"מגילת האש". ביאליק החשיב את מראות הטבע שחזה בילדותו כמקור השראתו. הוא השתמש באגדה למבע לירי ובעולמו הנפשי האוטוביוגרפי כלבוש לדברי אגדה. כמעט כל צירופי-המלים שבשיריו מבוססים על מקורות מהמקרא או מספרות חז"ל או מאוצר היצירה העממי, תוך הקניית משמעויות חדשות למטבעות לשון עתיקים. שירתו מתאפיינת בצמצום ופשטות, באמת-בניין חמורה, בקיפול עולמות מלאים תחת ניבים מעטים.
המקורות הכתובים העיקריים שהשפיעו על יצירת ביאליק היו המקרא, מדרשי חז"ל ואגדותיהם, ושירת יהדות ספרד של ימי הביניים. בנוסף לכך השפיעו עליו במיוחד המשוררים הבאים. ביאליק העריץ את יל"ג, ראה בו את רבו ומורו כל ימיו, כפי שהתבטא למשל בשיר הקינה "אל האריה המת", והתרשם מהאופן בו שילב יל"ג את שפת המקרא והתלמוד. במחזות הרמח"ל ראה אבטיפוס לשירה העברית החדשה, וראה עצמו כממשיך מהלכו הספרותי. בתחילת דרכו חיבר שירים בהשפעה מובהקת של שירת פרוג. כמשורר לירי ביאליק הושפע מהשירים והמאמרים של מרדכי צבי מאנה. הוא חיבר את השיר "אל הציפור" בעקבות שירו של מאנה "משאת נפשי", כן שירי טבע אחרים שלו שואבים משירתו. ביאליק הקפיד על אמת-בניין חמורה, ברוח "נוסח אודסה" של מנדלי מוכר ספרים ואחד העם, בהם ראה את מוריו. מחוץ למקורות יהודיים, ביאליק הכיר היטב את השירה הרוסית. הוא אהב מאוד את שירת פושקין, ויש קוים מקבילים בין שירתו לבין משוררי הרומנטיקה, הריאליזם והסימבוליזם הרוסי.
שתי תקופות בהתפתחות ביאליק כמשורר. האחת, המשורר הלירי שרבים מיהודי מזרח אירופה הזדהו עם שיריו בהם ראו את בבואת עצמם.השנייה, משורר הייסורים והתוכחה שהוכתר כמשורר הלאומי. כתב שאול טשרניחובסקי:
ביאליק והתרבות העברית
יעקב רבינוביץ ראה את ביאליק כמי שלא רק פעל בכל שדות הספרות העברית המתחדשת, משירה ועד הגהה ותיקון גופנים, אלא היה מעורב למכביר ביצירתם של רבים אחרים. ביאליק עודד משוררים וסופרים וחוקרים צעירים, בשיחות בעל-פה, בתשובות למכתבים שנשלחו אליו, בעריכת ספריהם והוצאתם לאור.
ביאליק היה ממייסדי "ברית עברית עולמית" בברלין בשנת 1931. ביאליק החל בפעולות לחידוש השפה העברית עוד בישיבת וולוז'ין והתמיד בעיסוק בתחום זה כל חייו. הוא היה שותף בוועדות לחידושי מילים בתחומים כתברואה, חשמל, טכניקה ודפוס. ביצירתו חידש ביאליק מילים עבריות אשר רבות מהן נקלטו בשפה ובהן המילים "מטוס", "תגובה", "גחלילית", "שלדג", "פַקָּח", "קדחתני", "מצלמה", "מענק" ו"פריון". כך גם המילים "יבוא" ו"יצוא". הוא חידש יותר מ-300 מילים, והעניק משמעות חדשה לכ־100 מילים מן המקורות. ביאליק העיר פעם על התקבלות תחדישיו:
כינוס אוצר המילים הקדום היה חשוב משום שביאליק העדיף לנצל מילים קיימות מרבדים קדומים של השפה על פני המצאת מילה חדשה. ביאליק התנגד ליצירת מילים חדשות באמצעות הוספת הסיומת "יה" או "יון". כך, למשל, הציע "סוכך" ו"אספוג" במקום חידושיו של בן יהודה מטרייה וסופגנייה.
לביאליק מייחסים פניני-לשון וחידודים מרובים. למשל הגדרתו את משחק הביליארד (מתחרז בהברה אשכנזית): "עומדים שני לצים, אוחזים בעצים, מכים בביצים; והמטיב להכניס ללוך (חור), הרי זה משובח". בפסח, כשראה מצות עם מי סודה, הוא קרא לזה: "לחם צר ומים לחץ".
משנתו היהודית
ביאליק הפריד בין אמונות דתיות לבין המשכיות התרבות היהודית. על פי תפיסתו, אין להבין את כל גודל ועומק היצירה והמסורת היהודית רק במונחים דתיים, ויש להמשיכה תוך התאמתה לימינו. במובנים אלה היה הוא תלמידו המובהק של אחד העם. ניתן לזהות מספר יסודות במשנתו להמשכיות זו. הוא הטיף ל"כינוס", לאיסוף של הנכסים הספרותיים מן המסורת היהודית והפיכתם למקור לתרבות הציונית החדשה. ביאליק שלל את הטענה שליצירות העבר אין תוקף ותועלת, וראה בהן משאב ראשון במעלה לרוח הלאומית. הוא עצמו ורבניצקי ערכו ביחד את "ספר האגדה", לקט של מדרשים מכל כתבי חז"ל.
לטענת ביאליק חיי תרבות כרוכים בשפה, בספרות, ביצירה ובאמנות, אך הם קשורים יותר מכך באורחות חיים, בהכרעות משותפות, בבניית רשות רבים בעלת אופי מסוים ובמחויבות עמוקה. בשפתו של ביאליק תרבות נבנית על יסודות של אגדה והלכה. ביאליק טען שתרבות שאין בה הלכה היא "תרבות אוננית". במרכז תפיסתו התרבותית-הלכתית העמיד ביאליק את השבת, שבה ראה יסוד חברתי ותרבותי ראשון במעלה לעיצוב קלסתרו הרוחני של העם. הרעיון והיישום של יום שבועי שבו נוהגים בקדושה, מהווה לטעמו של ביאליק את היסוד של התרבות העברית ואת מתנתה הגדולה לתרבויות העולם.
ב-1930 התנגד ליצירת טקסים מחודשים עבור הפסח, אלא קבע שיש לחוג בצורה מסורתית, ולהוסיף רק מעט ובצורה אורגנית, ללא חידוש יתר.
ביאליק בזמר העברי
לביאליק שירים רבים המולחנים בזמר העברי. החל משירו הראשון "אל הציפור" והמשך בשירים כמו "ברכת עם" ("תחזקנה"), "ביום קיץ, יום חום", "ים הדממה פולט סודות", "אחרי מותי", "הכניסיני תחת כנפך" או "קומי צאי".
מלחינים הרבו לעסוק במזמורים ובפזמונות של ביאליק. נחום נרדי התאים בין היתר מנגינות בעלות אופי "ים תיכוני" לשירים כמו "בין נהר פרת ונהר חדקל" או השיר "יש לי גן", שהולחנו במיוחד עבור הזמרת ברכה צפירה. צפירה הרבתה לשלב בהופעותיה משירי ביאליק, בליווי נרדי ליד הפסנתר. פזמונות אחרים שהולחנו הם "מנהג חדש" ("מנהג חדש בא למדינה"), "שיר העבודה והמלאכה" ("מי יצילנו מרעב?"), "שבת המלכה", "תרזה יפה", "לא ביום ולא בלילה", "בין העצים הירקרקים - (אונטער די גרינינקע בוימעלעך)", "לא ידע איש מי היא" ואחרים.
רבים משירי הילדים של ביאליק הולחנו גם כן, כגון "קן ציפור", "שתי בנות" (צילי וגילי), "מקהלת נוגנים" (יוסי בכינור), "פרש" (רוץ בן סוסי), "נדנדה" (נד-נד, נד-נד), "בגנת הירק" (בערוגת הגינה, מסביב לחבית), "הפרח לפרפר" (פרפר, פרפר, פרח חי), "מעבר לים", ו"לכבוד החנוכה" (אבי הדליק נרות לי).
בין מבצעי שיריו של ביאליק מוכרים במיוחד ביצועיה של נחמה הנדל באלבום שהוקדש לשירי ביאליק, הביצועים ל"הכניסיני תחת כנפך" של אסתר עופרים וריטה, הביצוע של אריק איינשטיין בלחן חדש של מיקי גבריאלוב והלחן של נורית הירש בביצועו של יהורם גאון.
טמבורה
הר טמבורה (אינדונזית: Gunung Tambora) הוא הר געש השוכן באי האינדונזי סומבאווה. ב-1815 אירעה בטמבורה ההתפרצות החזקה ביותר בזמנים המודרניים, במדד התפרצות געשית 7. התפרצותו שהתחילה בתחילת אפריל ושהמשיכה באמצע יולי, השפיעה על אזור נרחב כולל איי מלוקו, ג'אווה, חלקים מסולאווסי, סומטרה ובורנאו. גשמי אפר געשי השפיעו גם על האיים באלי ולומבוק. כ-100,000 בני אדם מתו כתוצאה מזרמים פירוקלסטיים, רעב ומחלות. 1816 נודעה כ"שנה ללא קיץ" בשל תנאי מזג אוויר קיצוניים שגרמה ההתפרצות שהשפיעו אף עד צפון אמריקה.
חיים נחמן ביאליק
ביאליק בזמר העברי
בשנת 1991 הוציא גיל אלדמע את המחרוזת זר שירי ביאליק לילדים, שכלל את תווי השירים : נד נד (נדנדה (שיר)), פרפר פרפר, קן ציפור, רוץ בן סוסי, בגינה, בערוגת הגינה, מקהלת נוגנים, גדוד העיר, אופניים, גד גדי, עלי באר, מעבר לים, שתי בנות, היש כעוללי, שיר העבודה והמלאכה, ליצירותיו של ביאליק, בהשתתפות המלחינים מנשה רבינא, יצחק אדל, נחום נרדי, דניאל סמבורסקי, ולעיבודו של גיל אלדמע.
טמבורה
ההר הוא חלק מטבעת האש באוקיינוס השקט.
חיים נחמן ביאליק
ביאליק בזמר העברי
בשנת 2008 יצא אלבום אוסף המאגד את שיריו המולחנים של ביאליק, ובו נכללו גם שירים חדשים, ביניהם "רועת הכוכבים" של נתן סלור ויסמין אבן.
בשנת 2010 הוציאה להקת "אל המשורר" אלבום הנושא את שם הלהקה ובו שירו הגנוז של ביאליק "אל המשורר". חברי הלהקה הלחינו את כל שירי האלבום וביצעו בעיבודים מודרניים שירים נוספים שלו, שלא נכנסו לאלבום.
טמבורה
התפרצותו של הר טמבורה בשנת 1815 הייתה אחד מהאירועים אשר הוביל לתחילת חקר הוולקנולוגיה, מכיוון שחוקרים רבים בני התקופה ניסו להבין מה היו הגורמים שהובילו לתופעה שהשפיעה בצורה כה דרמטית על אזורים רבים כל כך. בחפירה שנערכה ב-2004 גילו ארכאולוגים שרידים של תרבות שנהרסה ונקברה בהתפרצות, וקיבלה את הכינוי "פומפיי של המזרח", האתר נשאר שלם מתחת לשלושה מטרים של שאריות של סלע פירוקלסטי ומספק מידע משמעותי על התרבות שנעלמה. נכון לעשור השני של המאה ה-21, הר טמבורה נמצא תחת פיקוח הדוק על הפעילות הוולקנית שלו, מכיוון שהתפרצות חזקה שלו עלולה להשפיע על מיליוני אינדונזים.
חיים נחמן ביאליק
דמותו הציבורית
עוד משלב מוקדם של דרכו האמנותית זכה ביאליק להכרה רחבה כמשורר הלאומי, ונודעה לו השפעה רבה בחיי הציבור. יצירתו נכנסה לקאנון הספרותי העברי, והיא נלמדת בבתי הספר היסודיים והתיכוניים ונחקרת באוניברסיטאות. ספרות עיונית ענפה העוסקת בה התפרסמה לאורך השנים. מספר מהדורות של מכלול יצירת ביאליק יצאו לאור, בהן "ספר היובל" שיצא לאור בשנת החמישים לחייו, ב-1923. מהדורות שיצאו לאחר מותו כוללות גם כתבים נוספים על היצירות שפורסמו בחייו - מכתבים, נאומים, רשימות שונות ויצירות גנוזות מתוך ארכיונו.
טמבורה
מאפיינים גאוגרפיים
הר טמבורה נמצא באי האינדונזי סומבאווה, שהוא חלק מאיי סונדה הקטנים. האי סומבאווה הוא חלק מקשת איים בשם קשת הסונדה, שרשרת של איים געשיים המרכיבים את החלק הדרומי ברצף של הארכיפלג האינדונזי. הר הטמבורה יצא לעצמו חצי אי מתוך האי סומבאווה.
האי סומבאווה מוקף מצפון ומדרום בקרום אוקייני, ונוצר בגלל תהליך הפחתה שהתרחש מתחתיו. לפני התפרצותו בשנת 1815, היה גבוה יותר מ-4,300 מטר, מה שהפך אותו באופן זמני לאחת מהפסגות הגבוהות ביותר בארכיפלג האינדונזי.
חיים נחמן ביאליק
דמותו הציבורית
על דמותו הציבורית של ביאליק העיבה עוד בחייו עלילת שווא כאילו התבטא נגד הספרדים, שמקורה בעיוות אמירה של אריה לייב סמיאטיצקי. במקור, אמר סמיאטיצקי כי 'איך אפשר לשנוא את הערבים, הלא הם דומים לפרענקים', אך הציטוט המעוות, שיוחס לביאליק ולא לסמיאטיצקי, היה 'אני שונא את הערבים על שהם דומים לפרענקים'. ביאליק עצמו הזדעזע כששמע שהדברים יוחסו אליו: "שמע, בני, הדברים שהשמעת פסולים מעיקרם, ואיני יודע אם הם מופצים בזדון או כהומור-נפשע. ורק זאת אומר: אין עלילה נוראה מזו, והשם ירחם על עמו כשהם חוטאים". כתוצאה מעלילה זו התעורר בסוף שנות ה-60 פולמוס ציבורי כאשר נכנס למחזור שטר כסף בן 10 לירות עם דיוקנו, והיא אף מצאה את ביטויה באזכורים לדמות ביאליק בכתביהם של משוררים וסופרים כגון קובי אוז, איתן נחמיאס גלס ויוסי סוכרי.
טמבורה
רקע
תא המאגמה הגדול שמתחת להר התרוקן בעקבות התפרצויות קודמות, ובמשך כמה שנים של העדר פעילות געשית, הלך והוזן תא המאגמה במאגמה.
חיים נחמן ביאליק
הנצחתו
לכבוד יום הולדתו ה-60 קבעה עיריית תל אביב פרס ספרותי על שמו, פרס ביאליק, לספרות יפה ולמחשבת ישראל. רחוב ביאליק בתל אביב, שבו התגורר, נקרא על שמו עוד בחייו, וכן נקראו על שמו הרחובות בתל אביב: שדרות ח"ן (ראשי תיבות של שמותיו: חיים נחמן) ו"אלוף בצלות" על שם יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום".
טמבורה
רקע
טרם התפרצותו, הגיעה פסגתו של טמבורה לגובה מוערך של כ-4,200 מטר. הוא נחשב להר כבוי או בלתי פעיל עד 1812, אז החלה התעוררותו, שהתבטאה בעיקר ברעידות אדמה והתפרצויות מינוריות של אדים ואפר. במהלך התפרצותו הראשונה נפלט עמוד עשן ואפר לגובה של כ-25 קילומטרים, והיא נשמעה למרחק של עד אלף קילומטר.
ההתפרצות
ב-10 באפריל 1815, התרחשה התפרצות שנייה, גדולה יותר מן הראשונה ומכל התפרצות אחרת בהיסטוריה: 7 במדד התפרצות געשית (Volcanic Explosivity Index). נפלטו ממנו 150 קילומטרים מעוקבים של מגמה, בצורת עמוד עשן, אפר ופומיס שהגיע לגובה של 43 ק"מ. בהתאם לכך, רעשי הפיצוץ חצו מרחקים גדולים אף יותר, ונשמעו בסומטרה (2,500 ק"מ מערבה מסומבאווה) ובאיי מאלוקו (1,400 ק"מ מזרחה מסומבאווה). לאחר ההתפרצות השנייה, עומד גובהו של טמבורה על 2,863 מטר.
חיים נחמן ביאליק
הנצחתו
לאחר מותו הונצח ביאליק במספר רב של אופנים. ימי ביאליק היה מפעל הנצחה שהופק בשנת פטירתו, כלל תערוכה ומופעים שחגגו את התרבות העברית המתחדשת, והתקיים בין התאריכים 16 באפריל 1935 עד 25 במאי 1935 ביריד המזרח בתל אביב.
הציבור חש לקרוא בשם המשורר חשוך הילדים את בניו ובנותיו, ובדרך זו נפוץ שם המשורר באופנים שונים בתפוצות הגולה וברחבי ארץ ישראל, ממטולה ועד אילת: חן, בת־חן, ביאליק, ביאליקה ועוד.
על שמו נקראו העיר קריית ביאליק, המושב גבעת ח"ן והיישוב השיתופי כפר ביאליק, שהוקם על ידי עולים מגרמניה בשנת מותו של ביאליק. בשנת 1935 נקראה על-שמו הוצאת הספרים "מוסד ביאליק". כן נקראו על שמו בתי ספר ורחובות ברבות מערי ישראל.
טמבורה
ההתפרצות
גורם נוסף למזג האוויר הקר במיוחד היה שפל חסר-תקדים בעת המודרנית של פעילות שמש. שפל זה מכונה מינימום דלטון על שם מטאורולוג האנגלי ג'ון דלטון.
חיים נחמן ביאליק
הנצחתו
בשנת 1959, במלאת 25 שנים לפטירתו, הונפק בול דואר עם דיוקנו.
באוגוסט 1970 נכנס למחזור שטר כסף בן 10 לירות עם דיוקנו.
טמבורה
תוצאות ההתפרצות
האפר שנפלט מטמבורה כיסה את איי סומבאווה (60-50 ס"מ) ולומבוק, ולאחר שנישא מערבה בעזרת מונסונים, כיסה אף את האי באלי בשכבה עבה בעומק של כ-36 ס"מ; כך נהרסה הצמחייה באיים אלו. מי השתייה זוהמו ותרמו להפצת מחלות מידבקות. 95% אחוזים מיבול האורז הושמד, ועל תושבי האיים סומבאווה ובאלי ריחפה סכנת גוויעה ברעב; דיווחים מאוחרים מתארים כיצד עשרות אלפים מהם ביקשו למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות, עבור קילוגרמים ספורים של אורז.
ההתפרצות יצרה אנומליות אקלימיות עולמיות בשנים שלאחר מכן, כששנת 1816 נודעה כ"שנה ללא קיץ" בשל השפעת ההתפרצות על מזג האוויר בצפון אמריקה ובאירופה. בחצי הכדור הצפוני, היבולים נכשלו ובעלי החיים רבים מתו, מה שהוביל לרעב הגרוע ביותר של המאה.
חיים נחמן ביאליק
הנצחתו
בשנת 1977 הופיע שירו "למתנדבים בעם" על שובל הבול "התנדבות". בשנת 1984 הופיע שיר הילדים שלו, "מעבר לים" על בול בסדרה "ספרי ילדים". בשנת 2013 הופיע שיר הילדים שלו, "רוץ בן סוסי" על בול בסדרה "מוזיקה ישראלית -שירי ילדים". בשנת 2017 נכלל בול עם מילות שירו "הכניסיני תחת כנפך" בסדרה "מוזיקה ישראלית - שירי אהבה".
טמבורה
התפרצויות נוספות של ההר
לאחר ההתפרצות הגדולה של 1815, הר טמבורה התפרץ לפחות 3 פעמים נוספות, הפעם בקנה מידה קטן בהרבה מאשר בשנת 1815. לאחר ההתפרצות של שנת 1967, נחשב ההר לבטוח עד כדי כך שיצאו טיולים מודרכים אל פסגתו.
חיים נחמן ביאליק
יצירתו
כתביו של ביאליק יצאו לאור בחייו בארבע מהדורות: כינוס ראשון בוורשה ב-1901, כינוס שני בקרקוב ב-1908, כינוס שלישי בברלין ב-1923 וכינוס רביעי בתל אביב ב-1933. שתי המהדורות הראשונות כוללות רק שירים, ובמהדורה השלישית נוסף לכרך השירים כרך של סיפורים ומסות ושני כרכים של תרגומים (דון קישוט ווילהלם טל). המהדורה הרביעית (בכרך אחד) כללה את השירים, הסיפורים והמסות (ללא התרגומים).
טמבורה
התפרצויות נוספות של ההר
בשנת 2011 הועלו בתקשורת חששות שהר הגעש צפוי להתפרץ בקרוב. חששות אלו נגרמו בעקבות עלייה משמעותית במספר רעידות אדמה הפוקדות את האי, מכמות של פחות מחמש בחודש ליותר מ-200 בחודש, בתוך חמישה חודשים. אפר החל לצאת מהר הגעש והגיע עד לגובה של 1,400 מטרים. סימנים אלו עוררו השערות על אפשרות להתפרצות קרבה. בסופו של דבר, למרות פעילות סייסמוגרפית מוגברת שנמשכה עד שנת 2013, לא התקיימה התפרצות בעוצמה חזקה. אריק קלמטי, וולקנולוג מומחה לנושא שהתראיין למגזין מדעי בסוף שנת 2011, אמר שכל התפרצות עתידית של הר טמבורה צפויה גם היא להיות קטנה יחסית, מכיוון שהרי געש נוטים לתקופות ארוכות מאוד בין התפרצויות ענק - תקופות שעשויות להגיע למאות או אלפי שנים. עם זאת, על פי קלמטי, כאשר הר געש עם עבר כה קטלני מתחיל להגביר פעילות געשית, כדאי להיות ערניים לכך. עליית רמת ההתראה הגעשית, לדבריו של קלמנטי, נובעת במקרה זה בעיקר בעקבות החלטת מדיניות להגביר את המודעות לנושא, ולא מכיוון שעתיד להתרחש אסון.
מחקר ארכאולוגי וגאולוגי
בחפירה שנערכה ב-2004 גילו ארכאולוגים שרידים של תרבות שנהרסה ונקברה בהתפרצות 1815, וקיבלה את הכינוי "פומפיי של המזרח", האתר נשאר שלם מתחת לשלושה מטרים של שאריות של סלע פירוקלסטי ומספק מידע משמעותי על התרבות שנעלמה.
בין שכבות המשקע מתקופת ההתפרצות, גילו החוקרים כדי חרס, קערות ארד ואת שרידיהם של בתים חרבים על יושביהם. הרלדור סיגורדסון, וולקנולוג מאוניברסיטת רוד איילנד, העומד בראש צוות החפירות, אמר שהכפר כולו, על יושביו ותרבותו, נשמרו מתחת למעטה שכבת האפר, דבר המעניק לממצאים חשיבות תרבותית רבת משמעות.
על פי סיגורדסון, המקומיים דיברו שפה ייחודית, שאינה דומה לשפות השגורות בהודו או בסין. אולם, זמן קצר לאחר הגעת האירופאים לטמבורה נכחדו כל בני האזור, ונמחקה השפה המקומית. החוקרים הביעו תקווה לשפוך אור על התרבות הנכחדת בזכות הממצאים הארכאולוגיים שימצאו, ובנוסף, למצוא רמזים לסכנות געשיות פוטנציאליות נוספות.
הממצאים במקום החפירה מצביעים על האפשרות שתושבי טמבורה קיימו קשרי סחר עם הודו-סין. כלי חרס שנמצאו במקום דומים לאלה המצויים בווייטנאם.
הר טמבורה בתרבות
בניסיון להסביר את אסון טבע של 1815, נוצר סיפור עם סומבאווי אודות סיבת ההתפרצות: נסיך טמבורה עורר עליו את זעמו של אללה, משום שהגיש לחג' מוסלמי בשר לא כשר, ולאחר מכן הרגו.
התפרצותו של טמבורה מזוהה בתור הגורם העיקרי להופעתן של יצירות רומנטיות ידועות עד היום. במהלך 183 הימים שבין אפריל לספטמבר 1816 (שנה לאחר התפרצות טמבורה), חוותה שווייץ 130 ימי גשם. ביוני התאסף בווילה דיודאטי (Villa Diodati) "מעגל ביירון-שלי", שכלל את הסופרים לורד ביירון, ג'ון פולידורי, מרי גודווין (לימים מארי שלי) ובעלה לעתיד פרסי ב' שלי. סופה עזה שנמשכה שלושה ימים רצופים מנעה מהם לנפוש בחוץ, ולכן בילו את זמנם בכתיבת סיפורי אימה. אז, עלה במארי שלי הרעיון לכתיבת "פרנקנשטיין", והיא השלימה את הטיוטה הראשונה של הספר במרץ 1817. לורד ביירון עצמו כתב את הפואמה המפורסמת "חשכה" (Darkness) כתוצאה משהייתו זו בשווייץ. ייתכן שהפואמה היוותה השראה ל"שקיעה" של אייזק אסימוב. כמו כן, חברו של ביירון, ג'ון פולידורי, כתב את הסיפור הקצר "הוומפיר" באותם ימים. "הוומפיר" נחשב לסיפור הראשון (והמשפיע ביותר עד ימינו), על סוגת הסיפורת העוסקת בערפדים. את השינוי באטמוספירה בעקבות התפרצות טמבורה היטיב לתאר ויליאם טרנר בציורu משנת 1828 של תעלת צ'יצ'סטר בסאסקס, המדגיש את הגוונים הצהובים של השמים גם שנים לאחר התפרצות הר הגעש.
שירלי ג'קסון
שירלי הארדי ג'קסון (באנגלית: Shirley Hardie Jackson; 14 בדצמבר 1916 - 8 באוגוסט 1965) הייתה סופרת אמריקאית, שזכתה להכרה בעיקר בזכות כתיבתה בתחומי האימה והמסתורין. במהלך קריירת הכתיבה שלה, שנמשכה כמעט שלושה עשורים בין 1940 ל-1965, היא כתבה שישה רומנים, שני ספרי זכרונות ולמעלה מ-200 סיפורים קצרים שהתפרסמו במגזינים ידועים כגון הניו-יורקר. ג'קסון, ילידת סן פרנסיסקו, קליפורניה, למדה באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, לאחר התאקלמותה, היא נהייתה פעילה במגזין הספרותי של האוניברסיטה ופגשה שם את בעלה לעתיד, סטנלי אדגר היימן. הזוג התמקם בצפון בנינגטון, ורמונט בשנת 1940. אחרי שהיימן הצליח לבסס לעצמו קריירה יציבה בתור מבקר ספרותי, ג'קסון החלה בקריירת הכתיבה שלה.
ג'קסון זכתה להצלחה צנועה בשנות ה-40, עם פרסום של 6 סיפורים קצרים בניו-יורקר ומספר מגזינים נוספים. במהלך תקופה זו, עקב נישואיה לסטנלי היימן והולדת בנם הבכור, עבודתה נעשתה בקיטועים תוך כדי גידול ילדה הבכור ומאוחר יותר בתם השנייה. ג'קסון הצליחה להשלים את ספר הביכורים שלה הדרך החוצה את הקיר ולפרסמו ב-1948. "הדרך החוצה את הקיר" היה רומן אוטוביוגרפי למחצה על ילדותה בקליפורניה המתאר את תהליך ההתדרדרות הנפשית של נערה חדשה בעיירה קטנה שמרנית וחשדנית.זמן קצר לאחר פרסום ספרה הראשון, ג'קסון זכתה לתשומת לב משמעותית מהציבור בזכות סיפורה הקצר "ההגרלה", שמתאר סוד אפל שמצוי בבסיס קיומה של עיירה אמריקאית נידחת. הסיפור פורסם לראשונה בניו יורקר ביוני 1948, והפך לסנסציה עם פרסומו. "ההגרלה" זכה לכמות התגובות הגבוהה ביותר שקיבל הניו יורקר אי פעם עבור יצירה בדיונית ההצלחה הגדולה של הסיפור ביססה את ג'קסון ככותבת נחשבת. ג'קסון המשיכה לפרסם סיפורים קצרים רבים במגזינים ועיתונים במשך שנות ה-50, חלקם נאספו ופורסמו מחדש בממואר שלה מ-1953 חיי בינות לפראים שמכיל סיפורים קצרים רבים שפרסמה בעבר, המתארים את חיי המשפחה שלה עם ילדיה ובעלה. ב-1959, פרסמה ג'קסון את "מי מתגורר בבית היל", מותחן אימה על-טבעי שנחשב בידי רבים כאחד מסיפורי הרוחות הטובים ביותר שנכתבו אי פעם. הספר זכה לעיבוד מוערך כסדרת טלוויזיה בשנת 2018 באותו השם בנטפליקס.
ג'קסון הייתה מתבודדת, ונשארה בצפון בנינגטון במשך שנות חייה האחרונות, וסרבה לדבר על העבודה שלה עם הציבור. ב-1960, הבריאות שלה החלה להתדרדר משמעותית כתוצאה מעלייה במשקל ועישון כבד, שלבסוף הובילו למותה כתוצאה מהתקף לב בשנת 1965, בהיותה אך בת 48. ג'קסון הוזכרה פעמים רבות כמקור ההשפעה על סופרים רבים ומגוונים, ביניהם ניל גיימן, סטיבן קינג, שרה ווטרס, ג'ואנה האריס, ריצ'רד מת'סון ועוד.
תחילת חייה
ג'קסון נולדה ב-14 בדצמבר 1916 בסן פרנסיסקו, קליפורניה ללסלי וג'רלדין ג'קסון. משפחתה הייתה בעלת שורשים אנגליים, ואמא ג'רלדין התחקתה אחר העץ המשפחתי שלהם עד לגיבור המלחמה נתנאל גרין שלחם במלחמת העצמאות האמריקאית. ג'קסון גדלה בבורלינגיים, קליפורניה פרבר של מעמד הביניים בסן פרנסיסקו. יחסיה עם אמא ג'רלדין היו מתוחים ומרוחקים, שכן ג'רלדין אשר התחתנה בגיל צעיר, נכנסה מהר מדי להריון עם שירלי. עובדה שאכזבה אותה, מאחר שהיא תכננה לבלות עם בעלה הצעיר והנאה, ולא לטפל בתינוקת. ג'קסון נתקלה פעמים רבות באי יכולת להסתדר עם בני גילה, ובילתה זמן רב בכתיבה, למורת רוחה של אמא שלה. בהיותה נערה, ג'קסון סבלה מבעיות משקל, שהובילו לחוסר ביטחון עצמי שאיתו היא התמודדה לכל אורך חייה הבוגרים. חוסר ביטחון זה הועצם על ידי דרישותיה המתמשכות של אמא, ג'רלדין, אשר ציפתה משירלי הצעירה להקפיד יותר על מראה וטיפוח. ג'קסון הלכה לתיכון בורלינגיים, שם היא ניגנה בכינור בתזמורת בית הספר. במהלך שנת ה-יב' שלה, משפחת ג'קסון עברו לרוצ'סטר ניו-יורק, בעקבות מעבר זה עברה ג'קסון לתיכון ברייטון, ממנו קיבלה תעודת גמר ב-1934. לאחר מכן, המשיכה ללימודים באוניברסיטת רוצ'סטר, שם הוריה הרגישו שהם יכולים להמשיך ולפקח עליה ועל לימודיה. ג'קסון לא הייתה מרוצה מלימודיה שם ובהתאם קיבלה ציונים נמוכים שהניבו הזהרות ולבסוף הפסקת לימודים לאחר 3 שנים. ג'קסון לקחה שנת הפסקה מלימודיה, ולאחר עברה לאוניברסיטת סירקיוז, שם היא פרחה יצירתית וחברתית. בסירקיוז היא קיבלה תואר ראשון בעיתונאות. בזמן שהותה בסירקיוז, ג'קסון הפכה למעורבת במגזין הספרותי של האוניברסיטה, שם היא פגשה את בעלה לעתיד, סטנלי אדגר היימן, שהפך מאוחר יותר למבקר ספרות. בתקופה זו, פרסמה ג'קסון את הסיפור הראשון שלה "ג'ניס". סיפור של 250 מילים, שמתאר נערה שמדברת עם חברתה בטלפון, ומספרת לה באגביות על ניסיונה להתאבד.
לאחר סיום הלימודים, ג'קסון והיימן התחתנו ב-1940, ועברו בין תחנות שונות עד שלבסוף התמקמו בצפון בנינגטון, ורמונט. היימן התחיל לעבוד בתור מדריך בקולג' בנינגטון. ג'קסון התחילה לכתוב חומרים בד בבד עם התבוססות המוניטין של היימן כמבקר ספרותי. הזוג נודע בזכות אירוח נדיב של אורחים באופן תדיר בביתם. הם הקיפו את עצמם בכישרונות ספרותיים כגון ראלף אליסון. שניהם היו קוראים נלהבים, שספרייתם האישית נאמדה ב-25,000 כותרים. לזוג היו ארבעה ילדים: לורנס (לורי), ג'ואן (ג'ני), שרה (סלי) וברי, שזכו בעצמם לתהילה ספרותית, כיוון שאמם, יצרה גרסאות ספרותיות שלהם, בסיפוריה הקצרים.
לפי הביוגרפית של ג'קסון, נישואיה להיימן סבלו ממתחים אדירים בשל בגידותיו הרבות, בעיקר עם תלמידות שלו, חרף בקשותיה הנשנות של ג'קסון שיפסיק. לבסוף, ג'קסון הסכימה בעל כורחה לדרישתו של היימן לקיים יחסים פתוחים, דרישה שהיימן החשיב כאחת המעניקה לו צידוק מוסרי לפעולותיו, עליהן הוא דיווח לג'קסון באופן שוטף. היימן שלט גם בכספים של הבית, והקציב לג'קסון חלק מההכנסות שלה לפי ראות עיניו, למרות העובדה שלאחר הצלחת "ההגרלה" ועבודות מאוחרות יותר שלה, ג'קסון הרוויחה יותר ממנו.
מי מתגורר בבית היל ועבודות אחרות 1959-1954
ב-1954 ג'קסון פרסמה את קן הציפור, ספר שעוקב אחר אישה עם אישיוּיוֹת מרובות ויחסיה עם הפסיכיאטר שלה. אחד מהעורכים של ג'קסון, רוג'ר שטראוס, קרא לספר "רומן מושלם", אבל בית ההוצאה שיווק אותו כסיפור אימה פסיכולוגי, למורת רוחה של ג'קסון. ספרה הבא, החוגה, פורסם ארבע שנים לאחר מכן, ותיאר משפחה אקסצנטרית ועשירה שמאמינים שהם נבחרו לשרוד כשסוף העולם יתרחש. שנה לפני כן ג'קסון פרסמה את הממואר השני שלה לגדל שדים (1957) שעוקב אחר התמות של קודמו חיי בינות לפראיים (1953), ומתאר דרך סיפורים קצרים את חיי המשפחה של ג'קסון ומשפחתה.
הרומן החמישי של ג'קסון מי מתגורר בבית היל (1959), עוקב אחר קבוצה של אנשים שמשתתפים במחקר על-טבעי במצודה שטוענים שהיא רדופת רוחות רפאים. הרומן, ששילב בין העל-טבעי והפסיכולוגיה האנושית, הפך לדוגמה בולטת ומוערכת לסוגת ה"בית הרדוף", ותוארה על ידי סופר האימה הנודע סטיבן קינג, כאחד מסיפורי האימה החשובים ביותר של המאה ה-20. בנוסף לאלו, ג'קסון פרסמה את המחזה המוזיקלי "הילד הרע", המבוסס על אגדת הילדים הנזל וגרטל.
התדרדרות בבריאות ומוות 1965-1960
בזמן ש"מי מתגורר בבית היל" פורסם, ג'קסון סבלה ממספר בעיות בריאותיות. היא סבלה ממשקל יתר והייתה מעשנת כבדה, מה שהוביל לאסתמה כרונית, כאבי מפרקים, תשישות וסחרחורות שהובילו להתעלפויות, אשר שויכו לבעיות בליבה. בסמוך למותה, ג'קסון הלכה לפסיכיאטר שטיפל בהתקפי חרדה חמורים, שהיא הסתירה מבעלה למשך תקופות זמן ארוכות. כדי להקל על החרדה והאגרופוביה הרופא נתן לה מרשם לברביטורט, תרופה שבאותה העת נחשבה לבטוחה. במשך שנים רבות היו לה מרשמים לאמפטמינים להורדת משקל, שייתכן והשפיעו בעקיפין על החרדה שלה, מה שהוביל למעגל של שימוש בשתי תרופות שביטלו האחת את האפקט של השנייה. כל אחד מהגורמים הללו, או כולם יחדיו, יכלו לתרום להתדרדרות בבריאות שלה. ג'קסון התוודתה בפני חבריה שהיא הרגישה שמתנשאים עליה על תפקידה כ"אשה למופת", ומנודה על ידי אנשי העיירה שבה חיה, נורת' בנינגטון. מצב זה הוביל אותה לשימוש מוגבר באלכוהול בנוסף למשככי הכאבים והאמפטמינים.
למרות בריאותה המתדרדרת, ג'קסון המשיכה לכתוב ולפרסם מספר עבודות בשנות ה-60, לרבות הרומן האחרון שלה, תמיד גרנו בטירה (1962), סיפור מתח גותי. הספר נכלל ברשימה של 'עשרת הרומנים הטובים ביותר' של שנת 1962 מטעם מגזין טיים. בשנה שלאחר, היא פרסמה ספר ילדים בשם 'תשע משאלות קסומות', שמתאר ילד שנפגש בקוסם שנותן לו תשע משאלות למימוש.
פרסומים לאחר מותה 2015-1968
ב-1968, בעלה של ג'קסון פרסם כרך של עבודות של ג'קסון לאחר מותה בשם "בואו איתי" ("Come along with me") שהכיל את הרומן האחרון והלא גמור שלה, בנוסף ל-14 סיפורים קצרים שלא פורסמו בעבר, ושלוש הרצאות שהיא נתנה בוועידת כותבים בקולג'ים בשנותיה האחרונות.
ב-1996, ארגז של סיפורים שלא פורסמו בעבר, נמצא באסם מאחורי הבית של ג'קסון. חלק מהסיפורים האלו, יחד עם מספר סיפורים שפורסמו בעבר רק במגזינים שונים, פורסמו באוסף שכותרתו "עוד יום רגיל" ("Just an Ordinary Day"). העזבון של ג'קסון זמין בספריית הקונגרס. הניו יורקר פרסם בגיליון של ה-5 באוגוסט 2013 סיפור בשם "פרנויה", שנטען שנמצא בספריית הקונגרס. אוסף נוסף של סיפורים קצרים ומאמרים מאת ג'קסון, שלא פורסמו בעבר, יצא לאור ב-2015 תחת השם "תנו לי לספר לכם" ("Let Me Tell You").
דנדי (כדורגל)
מועדון הכדורגל דנדי (באנגלית: Dundee Football Club), נוסד ב-1893, הוא מועדון כדורגל מקצועני הממוקם בעיר דנדי שבסקוטלנד.
באופן שאינו רגיל לערים בגודלה של דנדי, בעיר משחקות שתי קבוצות מקצועניות ברמה גבוהה, מועדון הכדורגל דנדי ודנדי יונייטד. בין שתי הקבוצות קיימת יריבות מרה, אף על פי שהאצטדיונים שלהן ממוקמים במרחק של כמאה מטרים זה מזה. המשחקים בין הקבוצות מחזיקים בשיא הבריטי של "משחק החוץ הקרוב ביותר".
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1893 לאחר שילוב של שתי קבוצות - Our Boys ו-East End. את משחקם הראשון ערכו ב-12 באוגוסט 1893 מול גלאזגו ריינג'רס וסיימו בשוויון 3-3. הקבוצה עברה לאצטדיונה הנוכחי, אצטדיון דנס פארק בשנת 1899. בשנותיהם הראשונות לא הצליח המועדון באופן מיוחד, והגביע הסקוטי ב-1910 היה תוארם היחיד עד לשתי זכיות בגביע הליגה בשנות ה-50.
דנדי זכו באליפות סקוטלנד פעם אחת בלבד בשנת 1962, תחת שרביטו של המאמן בוב שאנקלי, אחיו של ביל שאנקלי. בשנה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה עד למעמד חצי גמר גביע האלופות היוקרתי אחרי ניצחונות על קבוצות כמו ספורטינג ליסבון ואנדרלכט, לפני שהפסידו למילאן.
מאז עידן הזהב של הקבוצה בתחילת שנות ה-60, זכתה דנדי בתואר אחד בלבד - גביע הליגה בעונת 74–1973. בשנת 2000 החתים המועדון את אחד השחקנים הבולטים שעברו בשורותיו - הארגנטיני קלאודיו קאניג'ה, שעבר מאוחר יותר לשחק בריינג'רס. שחקן בולט נוסף שעבר במועדון הוא פבריציו רבאנלי האיטלקי. בעונת 05–2004 סיימו דנדי במקום האחרון בליגת העל הסקוטית וירדו לליגה הסקוטית הראשונה.
בסיום עונת 12–2011 סיימה דנדי במקום השני בליגת המשנה מה שהיה אמור להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגת המשנה אבל הורדתה של גלאזגו ריינג'רס עד לליגה המקצוענית הרביעית והאחרונה הביאו לחזרתה של דנדי לליגה הבכירה אחרי 7 שנות היעדרות. בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה לליגה השנייה בסקוטלנד. בעונה שלאחר מכן חזרה לליגת העל הסקוטית. ב-2015/2016 הורידה דנדי את היריבה המרה דנדי יונייטד לליגת המשנה כשניצחה אותה. דנדי עצמה סיימה במקום השמיני.
בסיום עונת 2018/2019 ירדה דנדי חזרה לצ'מפיונשיפ כשסיימה במקום האחרון בליגה עם 5 ניצחונות ו-6 תוצאות תיקו בלבד, מתוך 38 משחקים. כעבור שנתיים העפילה דנדי חזרה לליגה הסקוטית הבכירה, ובסיום עונת 2021/2022 נשרה שוב לליגת המשנה.
ציפי פליישר
ציפי פליישר (נולדה ב-20 במאי 1946) היא מלחינה, מוזיקולוגית חוקרת הזמר העברי ומרצה למוזיקה ישראלית.
ביוגרפיה
ציפי פליישר נולדה בשנת 1946 בחיפה. סיימה תואר בוגר בתאוריה, בקומפוזיציה ובניצוח מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים; תואר ראשון בלשון עברית, בשפה וספרות ערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון מטעם אוניברסיטת תל אביב; תעודת מורה מוסמך למוזיקה מטעם המדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב; תואר מוסמך בחינוך מוזיקלי מטעם אוניברסיטת ניו יורק (NYU); תואר מוסמך בבלשנות שמית מטעם אוניברסיטת תל אביב; ותואר דוקטור במוזיקולוגיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטור שלה (1995), בהנחיית פרופ' בתיה חורגין, עסקה באופרה "מדיאה" מאת כֶּרוּבּיני, וניתוחה המעמיק תוך מיזוג שיטות הניתוח של היינריך שנקר וז'אן לה-רו. (Jan laRue)