cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
P-51 מוסטנג
P-51H ודגמי הניסוי הקלים
ל־XP-51J הייתה שלדה קלה הבנויה סביב מנוע אליסון V-1710-119 שתאם בהערכותיו למנוע RM-14SM של רולס-רויס. המנוע סבל מקשיים רבים שתוקנו במהלך תוכנית הניסוי, ובסופו של דבר הותקן המנוע במטוסי P-82 החל מדגם E ומעלה.
ה־P-51H יוצא מתוכנית הניסוי XP-51F, והותקן בו מנוע פקארד V-1650-9 שהפיק 1,380 כוחות סוס ב־3,000 סיבובים לדקה, ו־2,270 כוחות סוס בכוח חירום מלא. בנוסף, הוארכה שלדת המטוס ב־30 סנטימטר כדי לתקן בעיות יציבות שאפיינו את הדגמים הקלים. במטוס הותקנו כונסי מאייד מוקטנים, כונסי מקרן מוגדלים וכן מדחף ארבעה־להבי של אארופרודקטס. כ־370 יחידות נמסרו לשירות זמן קצר לפני כניעת יפן והדגם מעולם לא היה בשירות מבצעי.
P-82
המוסטנג הכפול פותח בתגובה לדרישת חיל האוויר האמריקאי למטוס קרב עם טווחים גדולים מאוד. מטוס חד מנועי לא יכול לשאת כמות דלק שתספיק לטווח כזה גם עם בידונים (מכלי דלק נתיקים), ולכן, התשובה היחידה היא לייצר מטוס דו מנועי. הצורה המקובלת של מטוסי קרב דו מנועיים בזמנו הייתה גוף מרכזי עם כנפיים גדולות עליהן הורכבו המנועים, או מבנה מרכזי קטן עם כנפיים עליהן הותקנו מנועים שבתיהם שימשו גם כמבנה חיצוני שכלל הגאי כיוון וגובה (דוגמת ה־P-38). בניגוד גמור להלך הרוח, בנורת'־אמריקן החליטו פשוט לשלב שתי שלדות של מטוסי מוסטנג. שתי השלדות חוברו בהגאי הגובה ובכנף אמצעית וכל אחת מהן תמכה בכנף חיצונית אחת. דגם זה חסך הרכבת מבנה מרכזי בין המנועים, ובכך חסך בגרר מיותר. בנוסף, צוות המטוס שמנה שני אנשים, יכלו לתמוך ולעזור זה לזה בזמן טיסות ארוכות מאוד. הדגם שפותח עשה שימוש בשלדה של מטוסי XP-51F ובניסויי טיסה הוכח שהוא מסוגל להגיע למהירויות של 753 קמ"ש, ולטווח מרבי עם מכלים נתיקים של כ־3,000 קילומטר. הפיתוח הסתיים לאחר סוף מלחמת העולם השנייה ולכן ההזמנות שעמדו על כ־500 מטוסים צומצמו לכ־40 יחידות שסופחו ליחידות אימון, וכן מספר יחידות של מטוסים אשר הותקן עליהם מכ"ם והם שימשו כמטוסי קרב־לילה. הצלחתו של המטוס בתפקיד זה גרמה לייצור של מספר מאות יחידות של מוסטנגים כפולים לקרב לילה, וחלקם אף הספיקו להשתתף במלחמת קוריאה.
בתחילה - המוסטנג כמטוס תקיפה (מנוע אליסון)
טייסת מספר 2 הייתה הראשונה בחיל האוויר הבריטי שהטיסה מטוסי מוסטנג סימן 1. הטייסת הוסמכה והפכה למבצעית באפריל 1942, וביצעה את תקיפתה הראשונה על שדה תעופה גרמני בצרפת הכבושה. ב־27 ביולי באותה שנה, הפציצו מטוסי הטייסת מטרות בחבל הרוהר שבגרמניה, במרחקים שהיו לא נגישים לרוב מטוסי הקרב בזמנו. חיל האוויר האמריקאי שמר על שני מטוסי מוסטנג סימן 1 לתוכניות ניסוי, ולמעשה, נשכחו המטוסים ולא טסו טיסות מבצעיות במשך תקופה ארוכה, ושימשו כפלטפורמות ניסוי לתותח חדש. לאחר תוכנית הניסוי במטוסים, הביעו קצינים בחיל האוויר האמריקאי עניין במטוס, ולהפתעתם גילו שהממשל האמריקאי כבר רכש כ־150 יחידות לתוכנית השאל־החכר (Lend/Lease), שנועדה להעברת אמצעי לחימה לבריטניה ולבעלות בריתה האחרות של ארצות הברית. המטוסים שנרכשו נשאו ארבעה תותחים בקוטר 20 מ"מ במקום החימוש הרגיל של שישה מקלעים של המוסטנג סימן 1. המטוס סומן בפי הבריטים מוסטנג סימן 1A, ו־P-51 אפאצ'י בפי האמריקאים (על אף שהכינוי לא דבק בו). מתוך 150 המטוסים שנרכשו, 93 נמסרו לחיל האוויר הבריטי, שניים נשארו בידי נורת'־אמריקן ו־55 המטוסים הנותרים נמסרו לידי חיל האוויר האמריקאי. אלה הותאמו לשאת מצלמה מיוחדת אשר הותקנה בפנל שקוף בדיוק אחרי ראשו של הטייס. המטוסים שירתו בהצלחה כמטוסי סיור וביון למרחקים גדולים מאוד. האבדה הראשונה של דגם זה נגרמה בגלל אש נ"מ ידידותית אשר בלבלה בין המוסטנג לבין Bf 109. דגמים אלו נשארו בשירות עד שהוחלפו במטוסי מוסטנג מדגמים C ו־D.
באפריל 1943, כנף קרב־הפצצה 27, הראשונה שצוידה במטוסי A-36, השתתפה בתקיפות על האי פנטלריה שבמצר סיציליה ממסלולי המראה במרוקו, וימים ספורים לאחר שהאי נכבש, השתמשו מטוסי הכנף במסלולי ההמראה שבו כדי לתקוף בסיציליה. ב־35 ימי לחימה ביצעו המטוסים למעלה מ־1,000 גיחות תקיפה. כנף קרב־הפצצה 311 בהודו לחמה בהצלחה בקרב על דרך לדו בין הודו לסין. סך הכול, ביצעו מטוסי ה־A-36 23,373 גיחות בזירות המזרח הרחוק והמזרח התיכון שבהן הוטלו 8,000 טון חימוש. בנוסף, הם רשמו לזכותם 84 הפלות, ו־17 מטוסים שנהרסו על ידם על הקרקע. 117 מטוסים אבדו כתוצאה מפעילות אויב הן באוויר והן בקרקע.
ה־P-51A שירת בעיקר כמטוס קרב־הפצצה, אך כנף קרב 23, שהגרעין שלה בא מקבוצת הנמרים המעופפים, השתמשה במוסטנג כמטוס קרב וטסה בו במשימות ליווי מפציצים.
המוסטנג כמטוס קרב (מנוע מרלין)
במהלך ההפצצות על גרמניה הסבו מטוסי הקרב של הלופטוואפה אבדות כבדות למפציצי בעלות הברית.על מנת לצמצם אבדות אלו נזקקו המפציצים לליווי של מטוסי קרב, אלא שטווח מטוסי הקרב היה קצר, עד שהמוסטנג (מנוע מרלין) הגיע לזירה. בתחילה הגיע טווח הפעילות של מטוסי הקרב האמריקאים (ועימם המפציצים) רק עד אזור הגבול המערבי של גרמניה, ולכן הפצצת היום האמריקאית הראשונה על גרמניה הייתה על וילהלמסהאפן במערב גרמניה ב-27 בינואר 1943. בדרכם למשימה לוו המפציצים על ידי מטוסי ספיטפייר ו־P-47 ת'נדרבולט, ובהמשך על ידי מעט מטוסי הלייטנינג הזמינים בלבד, אף על פי שהיו נחותים יחסית למטוסי הקרב הגרמנים. בספטמבר 1943 הגיעו לזירה מטוסי קרב P-47 ת'נדרבולט עם טווח מוגדל שאפשרו הפצצות עד לקו פרנקפורט-המבורג במרכז גרמניה.
הערכת הביצועים של מטוסי ה־P51-B של חיל האוויר האמריקאי הייתה: טוב מאוד - מהירות בטיסה אופקית, כושר תמרון, שיעור הגלגול; טוב - נסיקה, יציבות; סביר - ראות בטיסה אופקית; לא טוב - רדיוס פניה, ראות על הקרקע.
המוסטנג דגם B ואילך (עם מנוע מרלין) היה עדיף על מטוסי הקרב האחרים של בעלות הברית ובנוסף היה לו טווח פעולה ארוך, וזאת בשל קיבולת הדלק הגבוהה שלו, היכולת לשאת מכלים נתיקים, והגרר הנמוך של השלדה שהעניק לו יכולת לטוס במהירות גבוהה יותר בפחות דלק. המוסטנג היה מסוגל ללוות את המפציצים עד לעומק גרמניה, ולכן נבחר המטוס על־פני מתחריו, ובנובמבר 1943 קיבלה כנף קרב 354 (שבמקור הייתה כנף קרב־הפצצה) את מטוסי P-51B הראשונים שלהם. פחות משנה מאוחר יותר כמעט כל כנפות הקרב של חיל האוויר השמיני היו מצוידות במטוסי מוסטנג.
מטוסי הלופטוואפה נאלצו להילחם במטוסי המוסטנג המעולים ועקב כך נשחק כוחם. ההשפעה של מטוסי המוסטנג על הזירה הייתה כה משמעותית, עד כי מפציצי חיל האוויר המלכותי חזרו לבצע הפצצות יום אותן זנחו בתחילת המלחמה.
הלופטוואפה פיתח טקטיקות חדשות כדי לתקוף את מבני המפציצים תוך הימנעות מכניסה לקרבות אוויר עם מטוסי הליווי מדגם מוסטנג. הם ניצלו מבנים גדולים של מטוסי מסרשמיט אשר חומשו בחימוש כבד. מבנים אלו הופיעו בפתאומיות ותקפו ביחד את המפציצים, ולאחר יעף אחד בלבד היו מנתקים מגע וחוזרים לבסיסם, לפני שמטוסי הליווי יכלו להגיב וליירטם. המבנים הללו היו קשים לארגון וכן לתמרון באוויר והם יורטו לעיתים על ידי מטוסי מוסטנג שבאו למשימת ליווי או חזרו ממנה. אך כאשר זה התאפשר והמבנה הגדול של מטוסי הקרב הצליח להתארגן ולתקוף את המפציצים, התוצאות היו הרסניות. הדחיפות בהשגת עליונות אווירית של האמריקאים יצרה נוהל תקיפה שיטתית של שדות תעופה על ידי המוסטנגים (בדרך כלל אלו החוזרים מהמשימה הראשונה), וגרימת אבדות גבוהות ככל הניתן למטוסי האויב בעודם על הקרקע. לאחר מכן תוכננו משימות תקיפה ייעודיות של מטוסי מוסטנג על שדות תעופה. תקיפות אלו מנעו מהלופטוואפה את היכולת להעלות לאוויר מבנים גדולים, והמטוסים שהצליחו לעלות לאוויר וניסו ליירט את המפציצים היו הרבה יותר קלים להפלה. כתוצאה מכך עלה שיעור האבדות של הלופטוואפה. אבדות אלו תרמו רבות לא רק להקטנת האבדות של המפציצים אלא שחקו את הלופטוואפה אשר איבד עשרות מטייסיו, ואף מהמנוסים שבהם, מדי יום.
טייסים אמריקאיים הצליחו גם לרשום הפלות של מטוסי הקרב הסילוניים החדישים של הגרמנים ה־Me-262, אשר היה מהיר בהרבה מה־P-51 אך לא היה זריז כמוהו, וכן היה מאוד פגיע בנחיתות.
בזירת האוקיינוס השקט, השתתף המוסטנג בעיקר בסוף המערכה. עיקר פעילות מטוסי המוסטנג הייתה ליווי מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס מעל יפן. המוסטנג היה המטוס היחיד חוץ מה־P-47 ת'נדרבולט דגם N שיכול היה לבצע משימה זאת, אך כאן המוסטנגים רשמו הישגים פחות מרשימים מהישגיהם באירופה. למרות חולשתו של חיל האוויר היפני וחוזקם של מטוסי הסופרפורטרס, ספגו המוסטנגים 114 אבדות מול 221 הפלות בלבד. בנוסף, הגיחות הארוכות שחקו את הטייסים, עד כדי החזרת הטייסים מהחזית לאחר סבב של 15 משימות בלבד.
מלחמת קוריאה
בסוף מלחמת העולם השנייה, הוצב חיל האוויר החמישי בבסיסים ביפן ואחריותו ומשימת העיקרית הייתה הגנה על שמי יפן, איי ריוקיו, איי מריאנה הצפוניים והפיליפינים. משימתו המשנית הייתה שמירה על כוח תקיפה מתאים למשימות שונות, וכן יכולת לספק סיוע אווירי. עם הקיצוצים שחלו בסוף מלחמת העולם השנייה, החיל התקשה לעמוד במשימותיו המשניות והתרכז איפוא במשימתו העיקרית.
רוב כנפות הקרב של החיל צוידו במטוסי ה־F-80, שהיו מטוסי הקרב הסילוניים הישנים בשירות חיל האוויר. מטוסים אלו לקו בטווח מצומצם של כ־362 קילומטר בלבד. אפילו עם תוספת של מכל נתיק מוגדל שהגדיל את הטווח ל־560 קילומטר, הבסיסים היחידים שיכלו לתמוך במטוס נמצאו ביפן, ולכן יכולתם להגיע לקוריאה ולבצע משימה כלשהי הייתה מוגבלת מאוד. מסיבה זו, החיל היה צריך להשיג מטוס ישן אף יותר, אך כזה שיוכל להמריא מבסיסים אחרים וכן בעל טווח וזמן טיסה גדולים יותר. מפקד חיל האוויר החמישי לוטננט ג'נרל סטרטמאייר הורה על הסבת שש טייסות מסך כוחותיו למטוסי F-51D (לאחר הקמת חיל האוויר האמריקאי כל מטוסי הקרב קיבלו את הסימון F במקום P).
עם פרוץ מלחמת קוריאה וכיבוש רוב חצי האי על ידי כוחות הצפון, נאלצו רוב טייסות החיל להמריא מיפן אל קוריאה כדי לבצע משימות סיוע אווירי. אלו, בוצעו הן על ידי חיל האוויר האמריקאי והן על ידי חיל האוויר הדרום קוריאני.
מטוסי ה־P-51 לא נבנו לצורך המשימה הזאת, ומנועיהם המקוררים במערכת קירור נוזלי היו רגישים מאוד לאש האויב, גם מנשק קל. כל הטייסות סבלו קשות גם עם הופעתו של המיג־15 בזירה, ועד שנת 1953 כלל הטייסות הוסבו למטוסי F-86 סייבר החדישים.
המטוסים הראשונים ומלחמת העצמאות
עם ההחלטה על הקמת חיל האוויר הישראלי, יצאו שליחי הרכש של צה"ל בחיפושים אחר רשימה ארוכה של מטוסי קרב עבור החיל החדש, בהם המסרשמיט Bf-109, הספיטפייר ה־P-47 ת'נדרבולט ובראשה - המוסטנג. בקיץ 1948, הצליחו אנשי הרכש לרכוש ארבעה מטוסי מוסטנג נטולי חימוש בארצות הברית. על מנת להתגבר על האמברגו שהטילה ממשלת ארצות הברית, פורקו המטוסים ונארזו על ידי דוד בנעט ואחרים למשלוח בארגזים עליהם נכתב "מכונות חקלאיות". עם הגיעם לארץ, הורכבו שלושה מן המטוסים, עקב מחסור בחלפים, אולם רק לשניים מהם אולתר חימוש חלקי, והם נכנסו לשירות בנובמבר 1948. המוסטנגים היו מטוסי הקרב המתקדמים ביותר של חיל האוויר במלחמת העצמאות, ועלו בביצועיהם על כל מטוסי הקרב שהיו ברשות חילות האוויר הערביים. משימותיהם הראשונות כללו סיורים אוויריים וליווי של מטוסי הצילום של חיל האוויר.
ההפלה הראשונה של מטוס המוסטנג בחיל האוויר הייתה הפלתו של מטוס צילום בריטי מסוג מוסקיטו P.R.34. המטוס, אשר זכה לכינויי "צ'רלי צהריים" עקב הדיוק הבריטי של טיסותיו בצהרי היום, ערך מספר טיסות סיור בשמי הארץ מדי חודש, אשר הטרידו מאוד את אנשי המבצעים של חיל האוויר. נעשו מספר ניסיונות ליירט את המטוס עם מטוסי האוויה S-199 והספיטפייר, אולם אלו לא היו מסוגלים להגיע לגובה הטיסה הרב - כ־28,000 רגל (כ־9,300 מטר). עם כניסת מטוסי המוסטנג לשירות, הוחלט לנסות ליירט את המטוס בעזרתם, וב־20 בנובמבר 1948, הצליח טייס המח"ל וויין פיק לנסוק לגובה הטיסה של המוסקיטו הבריטי, ותוך שהוא נאבק בחוסר החמצן ירה במקלעיו לעבר המטוס והפילו. עקב הפלת המטוס הפסיקו הבריטים את טיסות הסיור שלהם בשמי הארץ.
זוג מטוסי המוסטנג הראשונים המשיכו בטיסות הסיור והליווי ואף ביצעו מספר משימות תקיפה, במשך המלחמה, ורשמו מספר הפלות של מטוסי אויב.
שלב ההתעצמות
עם סיום מלחמת העצמאות, לאחר השלמת רכישתם של מטוסי ספיטפייר נוספים בצ'כיה ובאיטליה, ולאחר שהמאמצים לרכישת מטוסי סילון נחסמו בארצות הברית ובבריטניה, וניתקלו בסירוב מנומס בצרפת, הוחלט על רכישתם של מטוסי מוסטנג נוספים. בתחילה נרכשו מטוסים נוספים בארצות הברית, כ"חלקי חילוף", אולם ב־1952 הושלמה עסקה, רשמית עם ממשלת שוודיה לרכישת מטוסי מוסטנג מעודפי חיל האוויר השוודי, אשר החל לקלוט את מטוסי ה־J-29 הסילוניים, שנודעו בכינוי "החבית המעופפת". מטוסים מפורקים נוספים נרכשו באיטליה. בכך גדלה מצבת מטוסי המוסטנג של חיל האוויר מ־3 מטוסים בינואר 1949, ל־55 מטוסים בינואר 1954.
עם כניסתם של מטוסי הגלוסטר מטאור הסילוניים לשירות חיל האוויר ב־1953, ותחילתם של אימונים משותפים ביניהם ובין מטוסי המוסטנג, נתגלתה עליונותו המוחלטת של מטוס הקרב הסילוני הראשון על מטוס הבוכנה, ועם יציאתם של מטוסי הספיטפייר משירות חיל האוויר במהלך 1955, נותרו מטוסי המוסטנג מטוסי הקרב הבוכנתיים האחרונים בשירות חיל האוויר.
מבצע קדש
בתחילת שנת 1956 הועברו מרבית מטוסי המוסטנג לבית הספר לטיסה ולאחסון ב"בדק מטוסים" בלוד לקראת קליטתם של מטוסי המיסטר החדשים, אולם ערב מבצע קדש הוחלט על החזרתם לשירות. קליטתם של מטוסי מיג 15 ומפציצים בינוניים מדגם איליושין Il-28 בחיל האוויר המצרי, עוררו חשש כבד בישראל, וחיל האוויר ערך תוכניות לתקיפתם של המטוסים המתקדמים בעודם על הקרקע. הכוונה הייתה לנצל את הטווח הארוך של מטוסי המוסטנג (כ־1600 ק"מ, כ־50% יותר מטווחם של מטוסי הסילון שהיו אז בשירות חיל האוויר) על מנת לתקוף את שדות התעופה הרחוקים דוגמת כברית, דוורסואר ושדה התעופה פאיד. בסופו של דבר, שיתוף הפעולה עם בריטניה וצרפת הביא להצבתם של מטוסי קרב צרפתים על אדמת ישראל, אשר הגנו על שמי המדינה ואף יצאו לתקיפות בעומק מצרים, ולדחיית תוכנית זו. התוכנית, אשר כונתה "תוכנית צלע", שימשה בסיס למבצע מוקד - מבצע התקיפה האווירית אשר פתח את מלחמת ששת הימים, והביא להשמדתם המעשית של חילות האוויר הערביים ביומה הראשון.
בסופו של דבר, היו אלה מטוסי המוסטנג אשר פתחו את מבצע קדש. משימתם הראשונה, מבצע מספריים, שעתידה הייתה להפוך למשימה המפורסמת ביותר של מטוסי המוסטנג במהלך שירותם בחיל האוויר, הייתה לנתק את קווי הטלפון המצריים העיקריים בחצי האי סיני. המתקנים המיוחדים שפותחו למשימה זו היו כבלי מתכת שצוידו במשקולות בקצותיהם, אשר חוברו לכנפי המטוסים. אלה נתקו במהלך הטיסה, והטייסים נאלצו לקרוע את הכבלים בעזרת כנפי המטוס ולהבי המדחף. בהמשך מבצע קדש ערכו המוסטנגים כ־180 גיחות תקיפה, סיור וצילום אווירי במהלך המבצע, במהלכן הופלו שבעה מטוסים ושמונה נוספים ניזוקו. ההתפתחות הניכרת ביכולותיהן ודיוקן של מערכות נגד מטוסים הפכו את מטוסי הבוכנה האיטיים לפגיעים במיוחד בזירת הלחימה המודרנית, ומיקומו של הרדיאטור בגחונו של המוסטנג תרם מאוד לפגיעותו. עקב כך, הוחלט לאחר המבצע על הוצאתם משירות של כלל מטוסי הבוכנה של חיל האוויר. מטוסי המוסטנג הועברו לשמש כמטוסי כוננות לשעת חירום, כמטוסים גוררי מטרות וכמטוסי אימון בבית הספר לטיסה, עד להוצאתם משירות, בינואר 1961.
המוסטנג האחרון וישראל יצחקי
כבר בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20 החלו מספר קצינים בכירים בחיל האוויר, לעסוק ברעיון של הקמת מוזיאון למורשת החיל, והרעיון התגבש סופית למוזיאון חיל האוויר בידיו הנאמנות של יעקב טרנר. טרנר עסק רבות באיסוף והבאת מטוסים היסטוריים אשר שרתו בחיל האוויר מכל מקום אפשרי. במהלך מאמצים להביא ארצה מטוס מדגם "דה הבילנד דראגון ראפיד" פגש טרנר ברב־סרן ישראל יצחקי - טייס מילואים שהיה חובב נלהב של מטוסים עתיקים, ואשר חלומו הגדול היה שחזורו של מטוס מוסטנג למצב טיסה והטסתו. יצחקי התנדב בשמחה לסייע למוזיאון החדש, ולאחר שסייע לטרנר בהבאת ה"ראפיד" לארץ, התנדב יצחקי לשפץ מטוס מוסטנג למצב טיסה, כשבתמורה יינתן לו להטיס את המטוס, לכשיושלם השיפוץ.
החל ביוני 1987, פרסם העיתון ידיעות אחרונות סדרת כתבות אודות המטוס וישראל יצחקי, בעקבות תחקיר שערכו העיתונאים מרדכי גילת, מרסל זהר ושרה ארנון. הכתבות, אשר יחד עם ממצאי התחקיר פורסמו בהרחבה גם בעיתונות השוודית, תקפו את יצחקי על כך שלקח במרמה את רכוש חיל האוויר ומכר אותו למען רווח אישי. ב־1988, לאחר חקירת משטרה, הוגש נגד יצחקי כתב אישום בגין גנבת מטוס, קבלת דבר במרמה, זיוף מסמכים ועברות נוספות. וב־1992 הורשע יצחקי בעברות שיוחסו לו, והוא נידון לשנתיים מאסר בפועל. יצחקי הגיש ערעור לבית המשפט העליון, וזה זיכה אותו מחלק מההאשמות, והפחית את עונשו לשישה חודשי מאסר על תנאי.
לאחר שעבר מספר שיפוצים, והחליף מספר ידיים, חזר מטוס המוסטנג לדוקספורד שבאנגליה, שם נצבע מחדש בצבעיו המקוריים מתקופת שירותו בטייסת הקרב מספר 78 מימי מלחמת העולם השנייה. באוסף המטוסים במוזיאון חיל האוויר בחצרים ניצב כיום מטוס מוסטנג אחר, אשר אינו כשיר לטיסה.
בשירות חילות אחרים
המוסטנג שירת בשירות פעיל בקרוב ל־30 חילות אוויר בהם גם מטוסי שלל אצל גרמניה הנאצית ויפן. ברית המועצות קיבלה לידיה מספר מטוסי מוסטנג מדגמים מוקדמים אלו נמצאו לא מתאימים לשירות מבצעי ונשלחו לטייסות אימונים, מאוחר יותר דרך תוכניות השאלה הרוסים קיבלו מספר מטוסים מדגם B ו־D אך גם אלו לא שירתו בחזית.
הרבה מדינות אפריקאיות וכן מספר מדינות דרום אמריקאיות קיבלו לידיהן מספר מוגבל של מטוסי מוסטנג ששימשו בעיקר כמטוסי צילום ותקיפה קלים. חיל האוויר של הרפובליקה הדומיניקנית היה האחרון להוציא את מטוסי המוסטנג משירות פעיל בשנת 1984.
מדינות מזרח אסיה כגון הפליפינים, קוריאה הדרומית והרפובליקה הסינית (טאיוואן) הפעילו מטוסי מוסטנג כחלק עיקרי מכוחות האוויר שלהם. קוריאה הדרומית הייתה המדינה היחידה מביניהן שעשתה שימוש מבצעי בהם במלחמת קוריאה במהלך המלחמה הטייסות הוסבו למטוסי F-86 סייבר.
המפעילים השניים בסדר הגודל אחרי ארצות הברית היו בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי (אוסטרליה, קנדה, דרום אפריקה וניו זילנד). חילות האוויר הללו עשו שימוש בכלל הדגמים החל ממוסטנג סימן 1 ועד דגמים D ו־K, אוסטרליה אף יצרה ברישיון אחרי המלחמה מטוסי מוסטנג שסומנו CA-18.
מפעילים פרטיים
לאחר מלחמת העולם השנייה הרבה מטוסי מוסטנג הועברו לשירות ביחידות מילואים וכן במשמר הלאומי הצעיר, אך כל השאר, מאות מטוסים נמכרו כפסולת מלחמה במחירים נמוכים של לעיתים כ־1,500 דולר. מטוסים אלו עברו הסבה לתצורה אזרחית ופורקו מהם מכשירי הקשר הצבאיים, החימוש וכן מערכת דיחוס האוויר לתא. מטוסים אלו נרכשו לרוב על ידי טייסים ותיקי המלחמה, טייסי מרוצים, מוזיאונים וכן משוגעים לדבר המחזיקים ומתחזקים מטוסים אלו מכספם הפרטי. חברת קבליר איירקרפט רכשה את הזכויות וכן את השרטוטים מחברת נורת' אמריקן והתמחתה בייצור מטוסים חדשים לרוב לטובת חילות אוויר של מדינות דרום אפריקה וכן הסבה של שלדות צבאיות לתצורה אזרחית. מאוחר יותר קבליר הסבו מספר שלדות מתצורה אזרחית לתצורה צבאית שנשלחו למדינות דרום אמריקה שפעלו בעיקר כמטוסי צילום.
הטסת המטוס
המבנה האווירודינמי של הכנפיים והגוף אפשרו גרר נמוך במהירויות גבוהות, מה שתרם לביצועים מצוינים בתנאים אלו. המגדש בעל שתי מהירויות ושני שלבים של המרלין יצרו יחס דיחוס מצוין אשר בגובה התעלה על הדיחוס של מנוע האליסון בעודו פועל על הקרקע. תכונות אלה אפשרו ביצועים מצוינים של המנוע בגובה רב, ועקב כך, לנצילות גבוהה יותר של הדלק, ומעטפת ביצועים כללית משופרת של המטוס. המטוס הראה גם נתוני פנייה יפים בכל גובה, וכן הוכיח את עצמו בקרבות אוויר במלחמה. לפני הופעתו של דגם B מטוסי המוסטנג סבלו ממהירות גלגול נמוכה יחסית שהקשתה על תמרונים במהירות גבוהה. הבעיה נבעה עקב זליגת אוויר דרך בית המאזנות בעת ניהוג, בעיה זאת נפתרה עם התקנת חציץ גמיש אשר היה מונע את הזליגה ובכך הגדיל משמעותית את מהירות הגלגול. המבנה האווירודינמי הכללי גרם לדחיית הופעת תנאי "דחיסות" (מצב בו המטוס חווה תופעות של מהירויות על־קוליות), אשר כללו בין השאר גלי הדף בזרימת האוויר אשר היו גורמים לתת לחץ על משטחי ההיגוי, מה שלא היה מאפשר ניהוג. המטוס היה בר שליטה במהירות מאך 0.8, כאשר שאר המטוסים החלו לסבול מתופעות דחיסות במהירויות נמוכות יותר, דבר שאפשר למטוס להשיג את יריביו ואפילו לנתק מגע כרצונו כיוון שאף מטוס בוכנה אחר לא יכול לתמרן במהירויות אלו.
ביצועים בהשוואה למטוסי קרב אחרים
כאשר בחיל האוויר השמיני נבחנו מטוסי קרב שונים לטובת ליווי מפציצים לעומק גרמניה, נבחנו גם ביצועיהם השונים. הדגמים שנבחנו היו P-47D-10 ת'נדרבולט, מוסטנג P-51B וה־P-38J-5 לייטנינג.
יחסית ל־P-38 למוסטנג היה יתרון גדול בקצב גלגול שאפשר לו להפוך כיוונים מהר מאוד כך שהלייטנינג לא היה מסוגל לשים את הכוונת שלו על יריבו. מבחינת תאוצה בכוח חירום מלא, ה־P-38 יוכל להאיץ בהתחלה לכמה עשרות מטרים לפני המוסטנג, אשר לאחר מכן יגיע לתאוצה המקסימלית שלו וישיג את הלייטנינג. בצלילה למוסטנג היה יתרון בתאוצה מעל מהירויות של 325 קשר (602 קמ"ש). כמו כן למוסטנג היה יתרון ברור בקצב פנייה אשר אפשר לו לתמרן אל מאחורי הלייטנינג, וכאשר המוסטנג היה בנחיתות למנוע מה־P-38 להגיע למצב ירי.
בהשוואה ל־Bf-109 המוסטנג נהנה מיתרון במהירות בכל הגבהים, וכן יתרון בקצב פנייה עדיף והיה שקול מולו במהירות גלגול. וכן כמו מול שאר מטוסי הקרב הבוכנתיים, המוסטנג נהנה בביצועי צלילה הן בתאוצה והן במהירות צלילה מרבית, אך לעומת זאת המוסטנג לקה במהירות טיפוס מקסימלית הנחותה לזאת של המסרשמיט. הטקטיקה המיטבית בירוט המסרשמיט היא שימוש ביתרון המהירות, במגננה מומלץ לפנות חזק ולאחר מכן לצלול כדי ליצור מרחק מהיריב וכן לבנות יתרון מהירות.
בהשוואה לפוקה־וולף FW-190 המוסטנג נהנה מיתרונות במהירות מרבית, מהירות נסיקה וכן מהירות צלילה. בהקשר של קצב פנייה המכונות הראו ביצועים דומים, ובהקשר לקצב גלגול הפוקה־וולף התעלה על המוסטנג. הטקטיקה העדיפה בקרב מול המטוס היא טיפוס חד כדי לבנות יתרון גובה, ולאחר מכן תקיפה במהירות גבוהה מלמעלה. במצב של נחיתות מומלץ לפנות חזק ולאחר מכן לצלול בתאוצה מרבית כדי לבנות מרחק, יתרון מהירות וליצור הזדמנות לטפס כדי ליצור יתרון גובה. למרות יתרונות גדולים אלו בביצועי המטוס מול מטוסי אויב המוסטנג לקה בחימוש חלש יותר. בעוד למוסטנג היו שישה מקלעים, מטוסים גרמנים השתמשו בתותחים בעלי קליבר גדול, שפגיעה אחת מהם הייתה יכולה להיות קטלנית.
דני שפירא השווה בין 3 המטוסים: המוסטנג, המסרשמיט והספיטפייר :
מאיזאורה
מאיזאורה (שם מדעי: Maiasaura) הוא סוג של דינוזאור הדרוזאור בעל "מקור ברווז" וקרוב משפחתם של האדמונטוזאורוס וההדרוזאורוס. פירוש שמו המדעי "לטאת אמא טובה".
מאפיינים
דינוזאור זה התגלה במונטנה, ארצות הברית, ב-1979 בידי החוקרים רוברט מקלה וג'ק הורנר (היועץ המדעי של סרטי פארק היורה) והוא חי בה לפני 76 מיליון שנה. הוא הגיע באורכו ל-9 מטר והיה מהגדולים בבני המשפחה. פיו היה גדול ובעל שיניים חזקות ללעיסת מזון צמחי קשה ונראה שהיה יכול לנפח את גרונו כמו קרובי משפחתו. הרגליים הסתיימו בכפות שטוחות שהזכירו פרסות. הצעירים כנראה נעו על רגליהם האחוריות אך הבוגרים נאלצו להיתמך בארבע רגליים.
מאובני הדינוזאור נמצאו סמוך לקינים עם צעירים, מה שמרמז על כך שהדינוזאור בנה קינים ושמר עליהם ועל הצעירים. מאפיין זה העניק לו את שמו המדעי: "לטאת אמא טובה". ככל הנראה דינוזאורים אלה חיו בעדרים גדולים סמוך לגדות נהר ונדדו יחדיו. להגנתם מטורפים הם הסתמכו על העדרים ועל זנבם הארוך והחזק.
בריוש
בְּרִיּוֹשׁ (בצרפתית: Brioche) הוא מאפה מהמטבח הצרפתי עשוי מבצק שמרים עשיר במיוחד, שתכולת הביצים והחמאה הגבוהה שבו מעניקה לו פנים רך ואוורירי. לבריוש קרום כהה, מוזהב ומבריק מהברשת ביצים או לעיתים ביצים בתוספת חלמונים. בבריוש אחוזי החמאה הם בדרך כלל ביחס של בין 1:4 ל 9:10 יחידות חמאה לקמח, כשברוב הפעמים היחס הוא 1:2. הצורה המפורסמת ביותר של הבריוש, היא ה- Brioche a Tete כלומר בריוש עם כובע. בריוש כזה נאפה בתבנית עגולה מסולסלת והוא מורכב משני חלקי בצק. החלק העליון הוא כדור המונח מעל החלק התחתון ולכן מזכיר כובע. ניתן לאפות אותו ככיכר או כמאפה אישי. כיום יש הממלאים אותו במילויים שונים, מתוקים או מלוחים.
מקור
הבריוש נולד בנורמנדי במאה ה-14. לחם הבריוש מוזכר כבר בימי הביניים, אז הכינו אותו באופן דומה למאפה הנוכחי.
אטימולוגיה
המילה הופיעה לראשונה בשנת 1404, אך מקור השם שנוי במחלוקת. בין ההשערות הדמיוניות ניתן למנות את ההנחה שהשם נגזר מהמילה  bris ו- hocher, הנחה אחרת לפיה מקורו במילה Briochins (תושב הקומונה סן-בריו (Saint-Brieuc)), והנחה שלישית, לפיה נובע השם מפועל בצרפתית עתיקה, broyer, שפרושו "לטחון".
איסי בן יהודה
איסי בן יהודה היה תנא שחי בדור החמישי לתנאים (סוף המאה השנייה ותחילת המאה השלישית). הגיע מהוצל שבבבל לארץ ישראל, ולכן נקרא גם "יוסף הבבלי", "איסי איש הוצל" או "איסי בר נתן". היה תלמידו של רבי אלעזר בן שמוע.
מדבריו ידועה דעתו כי החיוב "מפני שיבה תקום", שלדעת חכמים נאמר רק על תלמיד חכם, נאמר לדעתו על כל זקן, ואפילו "זקן אשמאי".
זהותו
במסכת פסחים מובא: הוא יוסף איש הוצל, הוא יוסף הבבלי, הוא איסי בן גור אריה, הוא איסי בן יהודה, הוא איסי בן גמליאל, הוא איסי בן מהללאל. ומה שמו? איסי בן עקביה שמו.
מסופר אודותיו:
רב אסי, תלמידו של רב, ייחס את עצמו לממשיכו של איסי בן יהודה. על כך מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק מסוים בהלכות נדה. לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה לרב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון. רב אסי לא שמע בבירור את קולו של רב, וחשב כי הוא אומר מילה דומה בארמית שמשמעותה שונה - "גדייה", כלומר: אם לא יסכים לדבריך, כרות אותו על ידי שמתא. לאחר פטירתו של רב בא רב אסי לשילא ואמר לו כי רב חזר בו מפסקו. נענה שילא: אם היה רב חוזר בו מפסקו, הוא היה אומר לי זאת, שהרי ידע שנוהג אני על פי פסקיו. כאשר ראה רב אסי ששילא מסרב להשמע לדבריו, הוא הטיל עליו שמתא, כהוראתו של רב (כפי שחשב בטעות). בא אליו שילא ואמר לו: האם אינך דואג ממאמר חז"ל "והוי זהיר בגחלתן שלא תכווה"?! נענה רב אסי: כוחי גדול כשל התנא איסי בן יהודה, שנקרא גם איסי בן גור אריה, איסי בן גמליאל, ואיסי בן מהללאל (השם איסי דומה לשם אסי), "אסיתא דנחשא דלא שלט ביה רקבא" - כרפואה שנוצרת על ידי ארס של נחש, שלא שולט בו רקבון. נענה שילא בר אבינא: אני הוא שילא בר אבינא, פטיש החזק השובר את ארס הנחש. כאשר אמר זאת שילא, חלה רב אסי בחולי חמור, ולא יכול היה להרפא ממנו. כאשר נרפא מחולי אחד נפל לחולי אחר וחוזר חלילה, עד שנפטר. מיד לאחר שנפטר עוד לפני שנקבר רב אסי, אמר רב שילא לאשתו: הכיני לי תכריכים, נאלץ אני להפטר מכיוון שחושש אני מרב אסי שלא ילשין עלי אצל רב בשמים. אשתו הכינה לו תכריכים והוא נפטר. החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ההדסים של הדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום בשמים.
וולטר מרץ'
וולטר סקוט מרץ' (Walter Scott Murch; נולד ב-12 ביולי 1943) הוא עורך קולנועי ואיש סאונד אמריקני זוכה פרס האוסקר. מרץ' ייחודי בכך שהוא משלב את עבודת העריכה הוויזואלית עם עריכת הסאונד.
חייו
מרץ' נולד לצייר וולטר טאנדי מרץ' בניו יורק בשנת 1943. לאחר סיום התואר הראשון באמנות ב-1965 באוניברסיטת ג'ונס הופקינס השתתף בתוכנית לבוגרים בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה לחלק מחבורה של קולנוענים צעירים שכללה דמויות כג'ורג' לוקאס וג'ון מיליוס.
את עבודתו הראשונה כקולנוען החל כאיש הסאונד בסרטו של הבמאי פרנסיס פורד קופולה אנשי הגשם (1969). לאחר מכן עבד עם ג'ורג' לוקאס על סרט המדע הבדיוני THX 1138, ועם קופולה על "הסנדק". בשנת 1974 היה אחראי על הסאונד בסרטו של קופולה "השיחה", ועל עבודתו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם הראשונה. ב-1978 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת סרטו של פרד זינמן "ג'וליה". הוא ידוע ביותר בשל עבודתו על הסאונד בסרטו של קופולה "אפוקליפסה עכשיו" שהוקרן לראשונה ב-1979, אך להקרנתו קדמו כשנתיים של עריכה. בסרט זה היה מרץ' שותף אף לעריכה. בשל עבודתו על הסרט זכה מרץ' בפרס האוסקר על הסאונד, ובמועמדות לפרס על העריכה. בעבודה על סרט זה טבע מרץ' את המושג "מעצב קול" בתיאור עבודתו.
ב-1985 ניסה את ידו כבמאי בסרט "בחזרה לארץ עוץ", אך הסרט כשל בקופות, אם כי צבר קהל אוהדים ומעמד של סרט פולחן.
בשנת 1990 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת "רוח רפאים" ו"הסנדק 3". על הסרט "הפצוע האנגלי" משנת 1996 זכה בשני פרסי אוסקר, על הסאונד, ועל העריכה. כן היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט "קולד מאונטיין" בשנת 2003.
בשנת 2001 כתב מרץ' ספר על עריכה קולנועית בשם "במצמוץ העין" (In the Blink of an Eye). הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "אסיה", בתרגום ינץ לוי בשנת 2008. כן היה הנושא לספרו של הסופר הקנדי מייקל אונדאטג'ה "The Conversations" המתעד את שיחותיהם של השניים על קולנוע, שהרקע להן הסרטת "הפצוע האנגלי" שנכתב על פי ספרו של אונדאטג'ה. ב-2007 הוקרן סרט תיעודי על חייו שנקרא "מרץ'", המתעד את תהליך עבודתו ודעותיו על קולנוע ועריכה.
מרץ' ידוע בשל יכולתו האמנותית והטכנית, והוא הוכיח את יכולתו ביצירת חידושים טכניים רבים, כמו גם בעבודה במספר מערכות ושיטות עריכה שונות.
אסק ואמבלה
במיתולוגיה הנורדית, אסק ואמבלה (או אסקר ואמבלה - מנורדית עתיקה - Askr ok Embla), זכר ונקבה בהתאמה, הם בני האדם הראשונים שנוצרו על ידי האלים. בני הזוג מופיעים גם באדה הפואטית, לקט של סיפורים מסורתיים שנכתב במאה ה-13, ובאדה הפרוזאית שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון. בשני המקורות, שלושה אלים (שלוש הוא מספר טיפולוגי במיתולוגיה הנורדית), אחד מהם אודין, מוצאים את אסק ואמבלה, ומעניקים להם מתנות גשמיות ורוחניות. מספר תאוריות הוצעו כדי להסביר את מקורן של הדמויות, ולעיתים יש אליהם התייחסויות בתרבות הפופולרית.
סמדרבו
סמדרבו (בסרבית קירילית: Смедеревo) היא עיר בסרביה על גדות נהר הדנובה. העיר ממוקמת במחוז פודונבייה, וב-2002 עמדה אוכלוסייתה כולל בפרוורים על 109,809 נפש. בניב הלטיני העתיק נקראה העיר וגם האזור הסובב לה סמנדריה, Semendria. העיר מרוחקת 46 קילומטרים מהבירה בלגרד.
אסק ואמבלה
אטימולוגיה
בנורדית עתיקה, המילה askr התייחסה לסוג מסוים של עץ מילה, אך האטימולוגיה של אמבלה איננה ברורה, ושתי משמעויות אפשריות למונח אמבלה לרוב מוצעות. המשמעות הראשונה היא אולמוס. משמעות זו בעייתית, ומגיעים אליה באמצעות קביעת מקור המילה *Elm-la ל-*Almilōn וכתוצאה מכך ל-almr (אולמוס). ההצעה השנייה היא "צמח מטפס", שמגיעים אליו מ-Ambilō, שאולי קשור למונח היווני ámpelos) ἄμπελος), מונח שמשמעותו היא גם צמח מטפס. האטימולוגיה השנייה העלתה מספר תאוריות.
סמדרבו
היסטוריה
שבטים שהגיעו מאזור דאקיה ותראקיה התיישבו באזור במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס. הקמת העיר החדשה מיוחסת לנסיך (דספוט), דוראד ברנקוביץ' (1377-1456) אשר שלט באזור מטעם ממלכת הונגריה וב-1430, הקים את מבצר סמדרבו כעיר הבירה הסרבית החדשה.
אסק ואמבלה
אטימולוגיה
לפי בנג'מין ת'ורפ "גרים אומר שהמילה אמבלה, אמלה, משמעותה אישה עסוקה, מ-ambl ,aml ,ambr ,amr, עבודה חרוצה, באותו הקשר של משייה ומשיאנה, השמות הפרסיים הקדומים של הגבר והאישה הראשונים, שגם הם נוצרו מעצים".
סמדרבו
היסטוריה
השלטון ההונגרי הסתיים ב-1439, עם הכיבוש על ידי הסולטאן מוראט השני, שליט האימפריה העות'מאנית, לאחר מצור בן חודשיים ימים. ב-22 באוגוסט 1444, הוחזרה העיר לשליטת הנסיך ברנקוביץ' במסגרת הסכם שלום שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לממלכה ההונגרית. ברנקוביץ' חבר למצביא ההונגרי יאנוש הוניאדי וכשהפר הוניאדי את חוזה השלום עם העות'מאנים, נותר ברנקוביץ' נייטרלי, אך סרביה הפכה לשדה קרב בין הממלכה ההונגרית לבין האימפריה העות'מאנית. ב-1448, לאחר תבוסת הוניאדי בקרב קוסובו השני, עצרו אותו חייליו של ברנקוביץ' והוא נכלא לתקופה מסוימת במצודת סמדרבו. ב-1454 החריב הסולטאן מהמט השני את סרביה, כבש את סמדרבו, אך לאחר מספר חודשים עלה בידי ברנקוביץ' לכובשה מחדש. ב-1459, עם מותו של הנסיך ברנקוביץ', הצליח מהמט השני לכבוש העיר והיא הפכה למצודת גבול עות'מאנית, והפכה לזירת קרבות בין צבא הממלכה ההונגרית לעות'מאנים, עד להכרעת ההונגרים ב-1526 על ידי סולימאן הראשון.
אסק ואמבלה
עדויות
בסטנזה ה-17 של שיר האדה הפרוזאית ולוספה (Völuspá), ולוה (völva - נביאה ומוטיב חוזר במיתולוגיה הנורדית) מדקלמת שיר שעל פיו הוניר, לודור ואודין מצאו פעם את אסק ואמבלה על יבשה. ולוה אומרת שהשניים היו מסוגלים לעשות מעט מאוד, היו חסרי גורל, וכן ששלושה אלים נתנו להם שלוש מתנות:
סמדרבו
היסטוריה
בשל מיקומה האסטרטגי, החלה העיר להתפתח באופן מואץ והעות'מאנים הכריזו על העיר וסביבתה כמחוז (סנג'ק). ב-1806, במהלך התקוממות הסרבים כנגד האימפריה העות'מאנית הפכה העיר לבירה הזמנית של סרביה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית והמבצר העתיק הפך להיות מחסן כלי נשק. ב-5 ביוני 1941, החריד פיצוץ עז את המבצר, גרם לנזק כבד ואלפי נפגעים בעיר.
אסק ואמבלה
עדויות
אין הסכמה על משמעות שלוש המתנות, ולכן התרגומים שונים זה מזה.
סמדרבו
דמוגרפיה וכלכלה
הגידול המואץ באוכלוסיית העיר מיוחס למספר רב של פליטים סרבים שהגיעו לעיר לאחר מלחמת קוסובו. 94.47 אחוזים מהתושבים הם בני סרבים. מבחינה כלכלית, מהווה סמדרבו את מרכז תעשיית הפלדה הסרבית ובמפעלים השונים מועסקים 7,000 מתושבי העיר. כמו כן קיים מפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים. בסביבות העיר יש ריכוזים של גידולים חקלאיים בעיקר מטעי פירות וכרמים. בעיר פועלת אוניברסיטה אחת המקבלת חסות אקדמית מאוניברסיטת מידלסקס, הפועלת בצפון לונדון.
אסק ואמבלה
עדויות
הפרק הרביעי בספר האדה הפרוזאית, ההטעיה של גילבי (Gylfaginning) מספר כי שלושת האחים וילי, וֶה ואודין הם הבוראים של הגבר והאישה הראשונים. לפי הספר, פעם אחת הלכו האחים לאורך חוף ומצאו שם שני עצים. הם לקחו את העץ ומהם בראו את שני בני האדם הראשונים: אסק ואמבלה. אחד מהם נתן להם את נשמת החיים, השני את התנועה ואת השכל, והשלישי נתן להם צורה, דיבור, שמיעה וראייה. מעבר לכך, שלושת האחים גם העניקו להם בגדים. אסק ואמבלה נהיים לאבות הקדמונים של האנושות וניתן להם בית במידגארד.
סמדרבו
הקהילה היהודית
תיעוד לקהילה יהודית בסמדרבו מצוי בתעודות עות'מאניות מ-1688 בהקשר להגעתם של פליטים יהודים מהעיר לניקופול בעקבות פלישת ההבסבורגים לאזור סמנדריה. ב-1841 לאחר הכרתה של סרביה כנסיכות אוטונומית תועדה עלילת דם בעיר במהלכה הואשמו בני הקהילה ברציחתו של נער נוצרי והנהגת הקהילה בבלגרד פנתה לשלטונות בבקשה להגן על יהודי סמדרבו. ב-1873 לאחר עלייתו לשלטון של הנסיך מילאן הרביעי גורשו יהודי סמדרבו מהעיר והורשו לחזור אליה לאחר מספר שנים.
אסק ואמבלה
מקור פרוטו-הודו-אירופאי
תאוריה על בסיס פרוטו-הודו-אירופאי הוצעה על סמך האטימולוגיה לאמבלה "מטפס". בחברות הודו-אירופיות, נרמזת אנלוגיה שיוצרת זיקה בין הבערת אש ליחסי מין. מטפסים, שהם צמחים שקל יחסית להדליק, היו הבסיס למדורה, ומעליהם הניחו את העץ קשה יותר, שנדלק אחריהם.
סמדרבו
הקהילה היהודית
ב-1896 מנתה הקהילה 139 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה קטן מספרה לכדי 83 נפשות. באפריל 1941 נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובמדינה הוטל משטר צבאי. באוגוסט החלו מעצרים של הגברים היהודים בסרביה ובכלל זה בסמדרבו והם הוצאו להורג עד פברואר 1942. מדצמבר 1941 ועד מאי 1942 נכלאו והוצאו להורג כל הנשים והילדים. שלושה מבני קהילת סמדרבו שרדו את השואה.
אסק ואמבלה
מקור פרוטו-הודו-אירופאי
עוד ראיות לקשר נמצאות במצבת המלך ביישוב קיביק, סקונה, שוודיה שנבנתה בתקופת הברונזה הנורדית.
חוקר התרבות ההודו-אירופאית האסטוני-אמריקאי יאן פובל טוען כי "מיתוסים עתיקים מלאים בסיפורים שחוקים בסגנון של אדם וחוה. במסורת ההודו-אירופאית, אלו נעים בין יאמה ויאמי הוודים, מסיה ומסיהנאג האיראניים, לאסקר ואמבלה האיסלנדיים, כשהחומרים הגולמיים המועדפים הם עצים או אבנים, עם שיני דרקון או חומר עשוי עצמות אחר שמוסיפים סתם בשביל הכיף".
במחקר ההשוואתי שלו שחקר את מקור האדם מעץ בחברה ההודו-אירופאית, אנדרס הולטגארד ציין כי "נדמה כי מיתוסים של מקור האדם מעצים או מעץ (חומר) קשורים במיוחד לאירופה העתיקה, להודו-אירופה ולחברות שדוברות שפות הודו-אירופאיות באיראן ובאסיה הקטנה. בניגוד לכך התרבויות של המזרח הקרוב מראות שסיפורים אנתרופוגניים מספרים כי האדם מגיע מחימר, אדמה, מאדמה או מדם דרך בריאה אלוהית".
מקורות גרמאניים אחרים
שתי דמויות עץ "שגובהן יותר מגובה אנושי" נגלו בשלזוויג, גרמניה. שתי הדמויות מתארות גבר ואישה עירומים. האנטיקווארית האנגליה הילדה אליס דוידסון העירה כי שתי הדמויות הללו אולי מציגים את "האדון והגברת" של הואניר, קבוצה של אלים נורדיים, וש"עוד זיכרון של שתי הדמויות הללו אולי שרד במסורת של בריאת אסק ואמבלה, הגבר והאישה שייסדו את המין האנושי, שנבראו על ידי האלים מעצים על שפת הים".
דמות בשם Æsc (אנגלית עתיקה: "עץ מילה") מופיעה כבנו של הנגסט בגנאלוגיה האגלו-סקסונית של מלכי קנט. כתוצאה מכך הוצעו תאוריות שלדמויות אולי יש בסיס בתקופה קדם-נורדית במיתולוגיה הגרמאנית.
רשימת שמות גמדים
באחד מבתי השיר שקודמים לבריאת אסק ואמבלה ב-Völuspá (השירה המפורסמת ביותר באדה הפואטית הנורדית) מופיעה רשימת שמות של גמדים, והבית העשירי נחשב לפעמים לכזה המתאר את יצירתם של בני האדם מהיבשה. משמעות פוטנציאלית של זה היא שהגמדים יצרו את בני האדם, ושלושת האלים נתנו להם חיים. קרולין לארינגטון, חוקרת אנגליה של ספרות ימי הביניים, מעלה תאוריה שלפיה בני האדם באופן מטאפורי מיוחסים לעצים ביצירות קדם-נורדיות (לדוגמה - "עצי תכשיטים" לנשים ו"עצי קרבות" לגברים) מפני שמקור בני האדם לפיהם הוא בעצים, אסק ואמבלה.
במברג (פירושונים)
{{פירושונים| גאוגרפיה:{{ש}} גרמניה ארצות הברית ספורט: אישים: אחר:
היסטוריה של אירלנד - מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה
האיחוד ולאחריו
"חוק האיחוד" משנת 1800 איחד את הפרלמנטים של אנגליה ושל אירלנד ולמעשה יצר מדינה אחת - "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". על פי הסכם האיחוד, הובטח לאירים כי הם יזכו לשוויון זכויות מלא בממלכה המאוחדת ו"חוק המבחן" אשר דרש מעובדים בשירות הציבורי להצהיר כי הם כופרים בעיקרי האמונה הקתולית יבוטל. בנוסף, הוענקו לאירלנד חמישית מן המושבים בפרלמנט של הממלכה המאוחדת, דהיינו 100 נציגים בבית הנבחרים. האיחוד התקבל על כן בברכה על ידי האירים ואושר בפרלמנט האירי. אולם, עד מהרה הסתבר לאירים כי לא מן האיחוד תצמח האמנציפציה של הקתולים באירלנד. המלך ג'ורג' השלישי, שראה בכהונתו כראש הכנסייה האנגליקנית משום מניעה למתן שוויון זכויות לקתולים, מנע את ביטול האפליה נגד הקתולים, דבר שהביא להתפטרות ראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן אשר תמך באמנציפציה הקתולית. הפרלמנט הבריטי התעסק בעיקר בענייני אנגליה ולא התעניין בבעיות אירלנד. רובם של חברי הפרלמנט ושל חברי הקבינט אפילו לא ביקרו באירלנד.
בשנת 1803 עם חידוש המאבק כנגד נפוליאון ביבשת אירופה, ראו מהפכנים אירים בראשות רוברט אמט את ההזדמנות לחדש את המרידה כנגד האנגלים, אשר הגיעה לקיצה הטראגי בשנת 1798 עת נהרגו אדוארד פיצג'רלד ווולף טון. ב-23 ביולי 1803 החלו המורדים להרים את ראשם בדבלין אך לא הצליחו לעשות הרבה מעבר לניסיון כושל לכיבוש טירת דבלין, שהדרדר למהומה כללית, במהלכה נרצח נשיא בית המשפט העליון של אירלנד. אמט נתפס כעבור כחודש, נשפט, והוצא להורג ב-20 בספטמבר. מילותיו האחרונות לבית המשפט זכורות לכל תלמיד אירי:
האמנציפציה של הקתולים
עתה קם לאומה האירית מנהיג דגול, הקתולי דניאל או'קונל. לאחר מאבק פוליטי ארוך מחוץ למסגרת פרלמנטרית החליט או'קונל להיבחר לבית הנבחרים. בתקופה זו, לאחר "חוק האיחוד" מ-1800, שלחה אירלנד מאה נציגים לבית הנבחרים האנגלי בוסטמינסטר, ועל פי החוק היה על נציגים אלה להיות פרוטסטנטים. בשנת 1828 הצליח או'קונל להיבחר, על אף שהיה קתולי, אך נמנע ממנו לשמש בתפקידו שכן לא יכול היה להישבע אמונים למלכה ויקטוריה, ראש הכנסייה האנגליקנית. בחירתו, ובחירתו מחדש בשנת 1829 אילצו את הממשלה הבריטית (בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון) לבטל את ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה. ביטולן של ההגבלות חל לא רק על קתולים, אלא גם על כל הדתות שאינן מאוגדות במסגרת "הכנסייה של אירלנד".
אך השגת האמנציפציה לקתולים לא הייתה סופו של המאבק, אלא תחילתו. בד בבד עם ביטול המגבלות על הקתולים העביר הפרלמנט חוק שהגדיל את הדרישה המינימלית לרכוש שיהיה בחזקתו של מועמד לפרלמנט, וכך נמנעה בפועל המועמדות לפרלמנט מרובם של הקתולים, שהיו עניים מרודים, כך שביטול המגבלות על כניסתם של הקתולים לפרלמנט נעשה מן השפה ולחוץ. או'קונל נאלץ לקבל צעדים אלו בשתיקה.
עם זאת, היו השנים הבאות שנים של התקדמות במעמד הקתולים באירלנד. הם החלו לשאת במשרות ציבוריות, ולהשתלם במקצועות חופשיים, ובמיוחד בערים האיריות.
החל משנת 1824 מיפו הבריטים את אירלנד. הם משקיעים במשך עשרים השנים הבאות, עד שנת 1846, 860.000 לירות שטרלינג במיפוי בקנה מידה 1:10560. מטרת המיפוי משולשת: 1. מיפוי, 2. מיסוי, 3. הפיכת השמות האירים לאנגליים. אלפי חיילים, קצינים, כורים ומלחים בריטים וגם מובטלים אירים מועסקים במלאכה, שמנסה למחוק את השפה האירית מהמפה.
או'קונל נשא עתה את דגל ה"ביטול" "Repeal". בשורה של עצרות עם "מפלצתיות" (כפי שכינה אותן או'קונל עצמו) טען או'קונל כי המענה לצרכיה של אירלנד הוא ביטולו של חוק האיחוד, והפיכתה של אירלנד למלוכה נפרדת, תחת המלכה ויקטוריה. מאבק זה נחל כישלון, מכמה סיבות. רוחה של שנת 1798 עת התאחדו הפרוטסטנטים בצפון והקתולים בדרום לתנועת "האירים המאוחדים", חלפה זה מכבר. הפרוטסטנטים במחוז אלסטר הצפוני הבינו כי פרלמנט אירי חופשי יהיה בעל רוב קתולי, וככזה, יטיל עליהם את אותן המגבלות שהטיל הפרלמנט המאוחד על הקתולים. מאבקו של או'קונל נתקל בהתנגדות עזה בצפון, עד כדי כך שבשנת 1841 גורש או'קונל מעצרת בבלפסט, בליווי משטרתי. ממשלת אנגליה אף היא לא שבעה רצון מן המאבק החדש, ולאחר עצרת בשנת 1843 בה נכחו כמיליון איש, בגבעה הקדושה של טארה, שם הוכתרו מלכי אירלנד בימי קדם, הוציאה הממשלה תקנה לפיה נאסרו עצרות המונים. או'קונל, אשר היה מטיבו שומר חוק, והתבטא פעם כי חירותה של אירלנד אינה שווה טיפת דם אחת, נאלץ לציית.
בסוף שנות הארבעים נחתו על התנועה הלאומית האירית שתי מכות. האחת, הפחותה מביניהן, מותו הפתאומי של או'קונל בשנת 1847 בעת שטייל באיטליה, והשנייה, "רעב תפוחי האדמה הגדול".
רעב תפוחי האדמה הגדול
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הקרוי אף "הרעב הגדול" (בגאלית: "An Gorta Mór") הוא השם שניתן לרעב ששרר באירלנד בין השנים 1846 ו-1849.
החקלאות האירית - הסתמכות על יבול אחד
בין הגורמים העיקריים לרעב הייתה ההסתמכות של איכרי אירלנד על יבול אחד למחייתם, תפוח האדמה. תפוח האדמה מכיל אנרגיה רבה, וקל מאוד לתרבות ולגידול. בתקופת הרעב הגדול הייתה נהוגה באירלנד השיטה הבאה לגידול תפוחי האדמה: חריש וזריעת השדה בזרעי תפוח האדמה. את יבולי השנים הבאות יצרו בכך שהשאירו אחוז מסוים מתפוחי האדמה טמונים באדמה. שיטה זו לא דרשה עישוב או השקיה. תפוח האדמה הפך ליבול העיקרי שגידל החוואי האירי, לאחר שהובא לאדמת אירלנד ב-1650 לערך (על אף שלא השיג את מעמדו העיקרי על השולחן האירי עד לשנת 1780). אפילו חלקות אדמה קטנות יכלו לספק מספר קלוריות מספיק לקיומה של משפחה, ולהאכיל חזירים ובכך ליצור מקור לבשר, ולהכנסה נוספת. הדבר הביא לגידולה של האוכלוסייה החקלאית באירלנד.
החלוקה של הקרקעות באירלנד
מצב זה אך הסתבך בשל המסורת האירית של "חלוקת משנה", לפיה אדמה אינה מועברת מאב לבנו הבכור, אלא חולקה באופן שווה בין הבנים הזכרים, לעיתים אף בין בנים בלתי חוקיים. מסורת זו הייתה מסורת קלטית עתיקה, והתייחסה לא רק לירושה של מקרקעין, אלא גם של תוארי אצולה. במאה התשע עשרה היה פירושה של מסורת זו שהחוות החקלאיות הלכו וקטנו מדי דור, דבר שהביא לכך שמספר היבולים שניתן היה לגדל בחווה זו היה מצומצם ממילא, והיבול המתאים ביותר, שיכל בהשקעה נמוכה יחסית לספק מזון למשפחה גדולה היה תפוח האדמה.
השפעת כלכלת השוק החופשי
כאשר החל הרעב הסיוע שקיבלה אירלנד מבריטניה היה מעט מדי ומאוחר מדי. חלק מן החוקרים מאשימים את מדיניות "השוק החופשי" אשר מבחינה אידאולוגית התנגדה להתערבות המדינה בכלכלה. ממשלתו ה"טורית" של לורד רוברט פיל החלה להילחם ברעב באמצעות ייבוא דגן מהודו, אך עד מהרה הוחלפה בממשלה הליברלית של הלורד ג'ון ראסל, מתנגד קולני להתערבות המדינה בכלכלה, ומאמין גדול במדיניות השוק החופשי. פיל החל את הקריירה שלו באירלנד, והפגין עניין בבעיות האי. ראסל ראה בכך אך מטרד, במקרה הטוב (ישנם היסטוריונים אירים המאשימים את ממשלת ראסל במדיניות מכוונת של השמדת עם). עובדה מדהימה היא כי גם בעת הרעב המשיך הייצוא של יבולים מאירלנד, יבולים שיכולים היו להציל את חייהם של רעבים רבים. יש האומרים כי ייצוא זה שמר על כמה מן האחוזות במצב כלכלי טוב, וכך נמנע פינוים של הדיירים ומותם ברעב, והתמוטטות אגודות הצדקה שחשבונותיהן שולמו על ידי אחוזות אלו. הפתרון של פיל היה פשוט - המשיכו לייצא על מנת להרוויח כסף. בכסף ניתן לייבא דגן הודי זול על מנת להאכיל את הרעבים. ראסל, לעומתו, המשיך בייצוא, אך הפסיק את ייבוא הדגן מהודו.
הרעב הגדול
למרות שאין לדעת מהו מקורו של הכימשון, ב-1845 הכתה הפטרייה ברחבי אירופה, והפכה את תפוחי האדמה לעיסה שחורה, ספוגית ובלתי אכילה. העיתון האירי "פרימנ'ס ג'ורנל" כתב בכותרתו הראשית מ-27 ביוני 1846 כי המחלה הגיעה לאירלנד והשמידה יבולים במחוז מאיו. בשנת 1847, הזכורה בהיסטוריה האירית כ"47' השחורה", רוב היבולים באי כולו הושמדו במחלה. חנויות מזון ומחסני חירום הצליחו לשמור על התזונה של חלק מן האוכלוסייה, אך הכימשון שב והכה ב-1849, וזו הפעם לא היו כל מחסנים שיכלו להסתמך עליהם. התוצאה הייתה רעב, אך רעב שהכה בחלקים שונים של האי ובחלקים שונים של האוכלוסייה ברמות שונות.
בעלי האחוזות הגדולים שחיו באנגליה, נאלצו לממן אגודות צדקה על חשבונם לפי מספר האנשים שחיו בשטח האחוזה. דבר זה הביא לכך שאדם שפיגר בתשלום דמי החכירה פונה מביתו, ונשלח ל"סדנאות עבודה", המוניות, שם בדרך כלל מת ברעב. רבים מבעלי האחוזות מימנו את הגירת דייריהם לחו"ל כדי למנוע את הסתמכותם על אגודות הצדקה. ספינות אלו, שיצאו למדינות שמעבר לים, נודעו בכינוי "ארון מתים צף". מהגרים רבים, חלשים מחודשים ושנים של רעב, חלקם לוקים בכולרה מתו במהלך הנסיעה הארוכה.
לא ניתן לדעת בדיוק כמה אנשים מתו ברעב. היסטוריונים העריכו את המספר בין 750,000 ומיליון. כיום, בעקבות מחקרים דמוגרפיים והיסטוריים שנעשו עומדת ההערכה על חצי מיליון איש שמתו ברעב.
תוצאות הרעב
הרעב היווה מכה דמוגרפית לאוכלוסיית האי האירי, שרק בימים אלו הצליח האי להשתקם ממנה. האוכלוסייה באי עלתה מחמישה מיליון ליותר משמונה מיליון נפש בין שנת 1800 ל 1845. בסוף המאה התשע עשרה הייתה אוכלוסיית האי 4.4 מיליון נפש בלבד. היה זה השילוב של רעב, הגירה המונית, וירידה בפריון, אשר הוביל למהלומה דמוגרפית זו.
אף מפלגה פוליטית אירית לא נוצרה כתוצאה מן הרעב. רק בשנת 1880 תחת צ'ארלס סטיוארט פרנל, כמעט ארבעים שנה לאחר הרעב, הוקמה תנועה לאומית אירית, "התנועה לשלטון הבית". היסטוריונים משערים כי ההלם של הרעב גרם לשאיפות האיריות הלאומיות להירדם לשנים רבות. במילים אחרות - לאנשים היה אכפת פחות מפוליטיקה.
אם האירים על אדמת אירלנד נראו סובלניים לפוליטיקאים הבריטים ולבית המלוכה הבריטי, המהגרים היו סובלניים פחות. מהגרים רבים לאמריקה נקשרו מהר לאגודות רפובליקניות ולארגונים כמו ה"פניאנים", והפכו לקיצוניים יותר מאחיהם שבבית. הרעב הפך למצע המרכזי של המהגרים הזועמים. העיתונאי האירי המהגר ג'ון מיטשל כתב:
פזורה ומרי - "אירלנד החדשה" וה"פניאנס"
עוד בימי הרעב הגדול עצמם, המשיך המרי ברחבי אירלנד, כאשר ויליאם סמית' או'בריאן, הקים, ב-1847 תנועה בשם "אירלנד החדשה" אשר קראה למרידה אלימה כנגד השלטון האנגלי. ב-29 ביולי 1848 עמד או'בריאן בראש מרידת איכרים בעיר בלינגרי במחוז טיפררי, אשר דוכאה ללא מאמץ רב על ידי השלטונות. או'בריאן יצא לגלות.
בגלות, בפזורה האירית בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה, היה טמון עתידה של ההתנגדות האירית החמושה. גלי ההגירה האירים יצרו במדינות אלו ריכוזים של אירים, אשר היו חופשיים מן המגבלות הדתיות והחוקיות המוטלות עליהם באירלנד, הגיעו לעמדות של כוח, צברו ממון, והיו בעלי שנאה יוקדת לשלטון האנגלי.
ב-1867 תכננו מנהיגי הפניאנס בארצות הברית, בחבל לנקשייר, ובאירלנד, לתאם מרידה מתוכננת במספר מוקדים. המרידה סוכלה כתוצאה מהלשנה. המרידה המתוכננת הפכה לכמה התפרצויות בלתי משמעותיות, שהסתיימו במעצרם של רוב מנהיגי הפניאנס באירלנד, ובמנצ'סטר. ההתמרדות הייתה כה שולית, עד כי האירוע המשמעותי ביותר במהלכה כונה "הקרב בערוגת הכרוב של האלמנה מק'ורמיק".
הפעולה המשמעותית ביותר הייתה מאסרו של אחד ממנהיגי הפניאנס, ריצ'רד ברק, בנובמבר 1867. ברק נחבש בכלא בלונדון, אך בעודו ממתין למשפטו נערך ניסיון לחלצו באמצעות פיצוץ תא הכלא בו שהה. בפיצוץ נהרגו שנים עשר אנשים ונפצעו כמאה ועשרים. פעולה זו, בליבה של לונדון, נטעה בלבו של ראש הממשלה הבריטי ויליאם יוארט גלאדסטון את ההחלטה לפתור את המשבר האירי.
"שלטון הבית לאירלנד" - באט, פרנל וגלאדסטון
האיש שעתיד היה להיות מכונה "מלכה הבלתי מוכתר של אירלנד", צ'ארלס סטיוארט פרנל למד בקולג' מגדלנה, באוניברסיטת קיימברידג', והמשיך לקבלת משרה של מושל במחוזו, מחוז ויקלו. בשנת 1874 נכנס לפרלמנט כנציג מפלגת "שלטון הבית", מפלגה שבראשה עמד אייזיק באט.
שני מאבקים ניהל פרנל בבית המחוקקים. הראשון, המאבק בשמו נבחר, המאבק לשלטון הבית. השני החל בשנת 1877, כאשר ייסד מייקל דייויט את "ליגת האדמה" אשר קראה להפחתת דמי החכירה, ולרפורמה קרקעית שתאפשר לאיכרים האירים לרכוש את אדמתם. כאשר הצטרף פרנל למאבק זה, קיבל המאבק האירי לעצמאות תנופה, ונשען על הקיפוח רב השנים של האיכר האירי בידי בעל האחוזות האנגלי.
הצלחתו הראשונה של פרנל הייתה קבלת "חוק הקרקעות" אשר צמצם מאוד את דמי החכירה ששילם האיכר האירי עבור ההחזקה באדמתו, בשנת 1881. החוק קבע כי דמי החכירה ייקבעו על ידי בית דין מיוחד. פרנל, שהחוק היה אף מעבר לציפיותיו, מיהר לחבל בפעולת בתי הדין, על מנת להשיג ויתורים נוספים מן הממשלה. בסמוך לכך נתקבל "חוק הכפייה" אשר הסמיך את המשנה למלך באירלנד לעצור כל אדם ולהחזיק בו ככל שיחפוץ. לאחר קבלת החוק היה אחד הצעדים הראשונים שננקטו על פיו, מאסרו של פרנל. הדבר אך הגביר את הפרות החוק, ובאפריל 1882 שוחרר פרנל מכלאו בתנאי שיסייע לשמירת החוק, תמורת שינויים ושיפורים בחוק הקרקעות.
המאמצים להשגת שלום ולהסכמה על שלטון בית ספגו מהלומה כאשר ב-6 במאי 1882 נרצחו בפניקס פארק שבדבלין השר לענייני אירלנד הלורד פרדריק קבנדיש, ותת השר לענייני אירלנד, ט.ה. ברק. עד כמה שחיזק הרצח את ידי הקיצוניים שבשני הצדדים, (וזו אכן הייתה מטרתו), סייע הרצח לשכנע את גלאדסטון כי יש לפעול למען "שלטון בית" לאירלנד, וכי פרנל הוא האיש שעמו יש לשאת ולתת.
באפריל 1886 נוצרו הנסיבות הפוליטיות אשר אפשרו את העלאת הצעת חוק "שלטון בית" לאירלנד. גלאדסטון מונה לכהונתו השלישית כראש ממשלה, וממשלתו הייתה תלויה במידה רבה באנשיו של פרנל. גלאדסטון לקח על עצמו את קידום "שלטון הבית", וכהרגלו העניק למאבק נופך מוסרי. בנאום בן שלוש וחצי שעות טען כי בכך יהיה צדק היסטורי לאומה זו. הצעתו פילגה את מפלגתו הליברלית, והחוק נכשל בעת הקריאה השנייה. גלאדסטון נאלץ לפזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות, אשר הנושא היחיד בהן היה "שלטון הבית". הוא נכשל בבחירות אלו, והמפלגה השמרנית, בראשות הלורד סולסברי, תפסה שוב את השלטון.
בשנת 1890 היה פרנל מעורב בשערורייה, עת נתגלו יחסיו עם פילגש נשואה. הדבר גרם להדחתו, ולפיצול מפלגתו. כמה חודשים לאחר מכן מת, כפי הנראה כתוצאה מן המתח והעומס שנגרמו לו בתקופה זו. את מקומו כמנהיג האירים בפרלמנט לקח ג'ון רדמונד.
ב-1892 נבחר גלאדסטון לכהונה רביעית. בפברואר 1893 הציע מחדש את הצעת חוק שלטון הבית. זו הפעם התקבלה ההצעה בפרלמנט, אך נדחתה בבית הלורדים.
תחילת המאה העשרים – רפורמות אגרריות ותסיסה בצפון
בינתיים שגשגה מאוד הכלכלה בצפון אירלנד. בלפסט קיבלה מעמד של עיר בשנת 1888 ועד מהרה הפכה לעיר הגדולה והמשגשגת באירלנד, ובה תעשיית סריגים גדולה ומפותחת ומספנה ענקית. תושבי בלפסט ומחוז אלסטר, הפרוטסטנטים ברובם, חששו כי מתן "שלטון בית" יטביע את הצפון התעשייתי והמשגשג בים של איכרים קתולים עניים, אשר כצעד ראשון להפגנת עצמאותם יטילו מכסים והגבלות על המסחר עם אנגליה אשר היווה את רוב פרנסתם.