cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנת האטום האירופית
מבנה האמנה
אמנת האטום האירופית כוללת מבוא ו-234 סעיפים המפורטים תחת שש כותרות. מספר הסעיפים הצטמצם ל-177 לאחר החתימה, על האמנה לתיקון האמנה בדבר האיחוד האירופי (The treaty on European union-EU treaty) והאמנה להקמת הקהילה האירופית (The treaty establishing the European union - EC treaty) בדצמבר 2007.
שלדן ויליאמס
קריירה מקצועית
באוגוסט 2012 חתם על חוזה בקבוצת אלאן שאלון מליגת העל הצרפתית, אשר סיימה את עונת 2012/2013 במקום הרביעי. לאורך העונה קלע ויליאמס 12.8 נקודות בממוצע למשחק בליגה הצרפתית, ו-11.3 נקודות למשחק ביורוליג.
אמנת האטום האירופית
מבנה האמנה
בסיום האמנה, מצורפים שני פרוטוקולים. האחד בדבר יישום האמנה על האזורים הלא-אירופיים של ממלכת הולנד והפרוטוקול השני, נוגע לחוק בית המשפט לצדק של הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית. בשנת 2012, נוספו כותרות, סעיפים ונספחים נוספים. אך לא בוצעו שינויים קונקרטיים.
יחסי חוץ
הנציבות מנהלת משא ומתן ולבסוף חתימה על הסכמים, המסדירים שיתוף פעולה גרעיני עם מדינות שלישיות. כל ההסכמים כפופים לאישור המועצה. המדינות החברות מחויבות להודיע לנציבות על כל טיוטה ראשונית של הסכמים או חוזים עם מדינה שלישית, ארגון בינלאומי או אזרח של מדינה שלישית. נכון לעכשיו, ישנם הסכמים עם מדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה.
שלדן ויליאמס
קריירה מקצועית
בשנים 2013–2015 שיחק בקבוצת טיינג'ין גולד ליונס מליגת העל הסינית, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 21.3 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק.
אמנת האטום האירופית
עתיד האמנה
בניגוד לאמנת האיחוד האירופי (The EC treaty), באמנת האטום האירופית, מעולם לא בוצעו שינויים גדולים והיא בתוקף עד היום. במשך שנים שמרה סוכנות האטום האירופית על אישיות משפטית נפרדת, תוך שותפות באותם המוסדות, עד למיזוג הסופי עם האיחוד האירופי.
שלדן ויליאמס
חייו האישיים
בנובמבר 2008 התחתן ויליאמס עם הכדורסלנית קנדיס פארקר, ובמאי 2009 נולדה להם בת משותפת בשם ליילה. בנובמבר 2016 נפרדו ויליאמס ופארקר, ובאפריל 2018 התגרשו באופן רשמי.
ולטר הנגיד
ולטר הנגיד (לטינית: Galterius cancellarius; אנגלית: Walter the Chancellor) היה אדמיניסטרטור בכיר בנסיכות אנטיוכיה בראשית המאה ה-12. הוא כתב את החיבור "מלחמות אנטיוכיה" (לטינית: "Bella Antiochena") המכיל שני ספרים נפרדים. חיבור זה משמש כמקור ההיסטורי העיקרי לתקופת שנות העשרה של המאה ה-12 באזור צפון סוריה. בתקופה זו החלו להיווצר בריתות ויריבויות שונות בין הנסיכות שנוצרה בעקבות מסע הצלב הראשון ובין הנסיכויות המוסלמיות השכנות.
לא ידוע דבר על ולטר ממקורות נוספים מלבד חיבורו. ככל הנראה הוא היה ממוצא צרפתי או נורמני, מקרב האוכלוסייה שהרכיבה את נסיכות אנטיוכיה המוקדמת. לפי סגנון כתיבתו, השזור בפרפראזות על פסוקים תנ"כיים לצד אזכורים של כותבים קלאסיים כמו קיקרו, ניתן להניח כי היה בעל רקע קלריקלי משכיל. כמו כן, ולטר מסביר בראשית חיבורו שמטרת הכתיבה היא להראות את השגחת האל על הנוצרים, ומכאן ראיה נוספת למוצאו הדתי האדוק. ולטר שימש בתפקיד הנגיד (Chancellor) של נסיכות אנטיוכיה, לכל הפחות בשנים 1114–1122. עם זאת, שמו לא מוזכר בחוזים רשמיים כלשהם של הנסיכות מהתקופה. ידוע ששימש בתפקיד הנגיד לכל היותר עד לשנת 1127.
הספר הראשון של ולטר סוקר את האירועים בשנים 1114–1115, אז התגבשה ברית בין רוג'ר מסלרנו שליט אנטיוכיה לבין השליטים המוסלמים השכנים אל-גאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq) וטוגתכין  שליט דמשק כנגד בורסוק בן בורסוק (Bursuq of Hamadan). הברית התפרקה לפני המערכה, שהתרחשה לבסוף ב-14 בספטמבר בקרב תל דנית, אז הביס הצבא הצלבני את המוסלמים.
הספר השני נכתב לאחר התבוסה הצלבנית של רוג'ר בשנת 1119. ולטר בוודאות נכח בקרב אגר סאנגויניס ב-28 ביוני 1119, אז הובסו הכוחות של רוג'ר בידי אל-גאזי (בעל-בריתו לשעבר). ככל הנראה ולטר נלקח בשבי בקרב זה, והובל לחלב, שם עברו השבויים הנוצרים עינויים רבים. הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, כנראה רק בראשית 1120. רק לאחר שחרורו החל לכתוב את הספר השני של "מלחמות אנטיוכיה". הספר השני עוקב אחר האירועים שהובילו לקרב וסוקר את תוצאות הקרב ואת אחריתו. ולטר מתאר אירועים שהתרחשו במחצית השנייה של שנת 1119, אף שהיה בשבי באותה תקופה. כך למשל, הוא מספר על ההכנות בעיר אנטיוכיה למקרה של מצור מוסלמי, וכן על הגעתו של בולדווין השני מלך ירושלים לנסיכות ועל התבוסה שהנחיל לאל-גאזי באוגוסט של אותה שנה. ניתן להניח כי ולטר כתב על האירועים בשבי ממקור ראשון, ואילו ביחס לאירועים שהתרחשו באותה תקופה מחוץ לחאלב הסתמך על עדויות שמיעה. הספר השני מסתיים במותו של אל-גאזי בשנת 1122.
חיבורו של ולטר שימש את ויליאם מצור בכתיבתו ההיסטורית במחצית השנייה של המאה ה-12. חיבורים אחרים בני התקופה, כמו מתיה מאדסה או אלברט מאאכן, נכתבו ללא השפעה מכתביו של ולטר. הספר "מלחמות אנטיוכיה" הופיע בימי הביניים בסמיכות לחיבורים של פולקו משארטר ושל ריימונד מאגילר. בשנת 1611 הספר נדפס לראשונה לאחר עריכה, והדפסות נוספות בשפת המקור התרחשו בשנים 1876, 1895 ו-1896. בשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור במהדורה מדעית מורחבת.
אובלד שחור-זנב
אובלד שחור-זנב (שם מדעי: Oblada melanura) הוא מין של דג ממשפחת הספרוסיים החי בים התיכון. דג זה יחידי בסוגו.
אורכו של דג זה 30 סנטימטרים והוא בעל גב חום כחול וצדדים אפורים-כספיים. לאורך גבו כ-10 פסים כהים וזנב שחור, ובעקבות זאת קיבל את שמו.
דג זה תואר על ידי החוקר קארולוס ליניאוס ב-1758.
אלן ג'ונסון
אלן קנת' ג'ונסון (באנגלית: Allen Kenneth Johnson; נולד ב-1 במרץ 1971) הוא אתלט עבר מארצות הברית, הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996) ו-4 פעמים אלוף עולם (גטבורג 1995, אתונה 1997, אדמונטון 2001 ופריז 2003) בריצת 110 מטר משוכות.
הוקו הצינור
הוקו הצינור (שם מדעי: Pipile) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת ההוקיים שבסדרת התרנגולאים. הוא קרוב משפחה של הפנלופה הדומה לו מאוד.
עופות ההוקו חיים באמריקה הדרומית ביערות גשם ובביצות. הם עופות שחורים בעלי גרון חשוף בצבע אדמדם וציצת ראש לבנה שהיא סימן ההיכר שלהם. העיניים שחורות ומוקפות בלבן. רגליהם ארוכות וורודות והם מבלים רוב זמנם על הענפים. אורכם הממוצע 60–70 ס"מ.
אלן ג'ונסון
ביוגרפיה
ג'ונסון נולד בוושינגטון די. סי. הוא התאמן בהדרכתו של קרטיס פריי.
הוקו הצינור
עופות ההוקו מחפשים מזון על קרקע היער וניזונים מפירות, זרעים שונים, חרקים ומזונות דומים.
אלן ג'ונסון
ביוגרפיה
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בלונדון, אנגליה בשנת 1994 זכה ג'נסון במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברצלונה, ספרד במרץ 1995 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.39 שניות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.00 שניות, לפני טוני ג'ארט מבריטניה (13.04 שניות) ובן ארצו רוג'ר קינגדום (13.19 שניות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.95 שניות, לפני בן ארצו מרק קריר (13.09 שניות) ופלוריאן שווארתוף מגרמניה (13.17 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 הגן ג'ונסון על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאת השנה בעולם של 12.93 שניות, לפני שיאן העולם קולין ג'קסון (13.05 שניות) ואיגור קובאץ' מסלובקיה (13.18 שניות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק בשנת 1998 זכה ג'ונסון במדליית כסף בריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.10 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיים ג'ונסון במקום 16 לאחר שלא התייצב לריצת חצי הגמר בריצת 110 מטר משוכות, בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה חלש עבורו של 13.48 שניות ולא הצליח לזכות בפעם השלישית ברציפות בתואר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים ג'ונסון במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.23 שניות, מאית אחת בלבד אחרי חבריו לנבחרת טרנס טראמל ומארק קריר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה ג'ונסון בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.04 שניות, לפני אנייר גארסיה מקובה (13.07 שניות) ודדלי דוריבאל מהאיטי (13.25 שניות). ובמשחקי הרצון הטוב שנערכו בבריזביין, אוסטרליה אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.16 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, אנגליה במרץ 2003 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.47 שניות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה הוא זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.12 שניות, לפני טרנס טראמל (13.20 שניות) וליו שיאנג מסין (13.23 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.36 שניות. באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים במקום 32 בריצת 110 מטר משוכות, לאחר שלא סיים את הריצה. בשלב המוקדמות הוא קבע בתוצאה של 13.45 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ג'ונסון במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.10 שניות, אחרי לאדג'י דקורה מצרפת ( 13.07 שניות) וליו שיאנג (13.08 שניות).
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה באתונה בשנת 2006 זכה ג'נסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 12.96 שניות.
ביולי 2010 פרש ג'ונסון מאתלטיקה תחרותית, בגיל 39.
שיאים אישיים
אצטדיון
אולם
התפתחות המדע בעת העתיקה
מדע, כפי שהוא נתפש בעת החדשה, הוא האיסוף השיטתי של ידע אודות העולם; הוא כולל תצפית, ניסוי והסקה שיטתיים ואובייקטיביים, פיתוח ידע זה להסברים כוללניים ונרחבים ככל האפשר, תיעוד הידע והפצתו. המדע בעת העתיקה הכיל מאפיינים חלקיים של המדע המודרני, כאשר בתקופה זו מספר הניסויים האמפיריים היה נמוך משמעותית מהתקופה המודרנית.
את התפתחות המדע באירופה נהוג לחלק לשתי תקופות: תקופת הפריחה בעולם העתיק ופריחת המדע בתקופה המודרנית, שלאחר הרנסאנס. בין שתי התקופות, בימי הביניים, דעך המדע. המדע בעת העתיקה בלט בהתפתחותו ביוון העתיקה. התפתחות זו הייתה כה מרשימה עד שאחת מאבני הנגף בהתקדמות המדעית במשך כ-2,000 השנה שלאחר מכן, היה הרעיון האירופי כי ליוונים הייתה הסמכות המדעית העליונה, וכי כל הידע כבר נמצא וקיים. הידע באותן תקופות, אשר לא נבדק על דרך הניסוי, עובד ופורש כך שיותאם לאמונות השולטות, והפקפוק בו נאסר.
תחילת היווצרות תהליך המדע
התהליך המדעי החל עם ההבחנה הראשונה ורישום ההבחנות. בתקופת האבן, חי האדם על בשר החיות - אותן המית. במערת מו שבדרום צרפת נמצאו רשומי תאו שצייר האדם הקדמון, המהווים מחקר אנטומי נאמן, בו מפלח החץ בדיוק את מקום הלב. רשומים אלה, מראים ידע ותועלת בקטל חיות.
המעבר לחברה אגררית: מאוחר יותר, שם האדם לבו לעובדה כי גרעיני עשבים מסוימים טובים במיוחד למאכל; מגרעינים אלה אפשר לגדל עשבים נוספים, ובבחירת אדמה מתאימה יש באפשרותו לגדל עשבים רבים כאלו; כן גילה כי בגרוד האדמה, הצמחים משתרשים טוב יותר כתוצאה מכך, באו האיכרים שבעבודתם מיישמים את המדע שהתפתח מהבחנות.
רישום הזמן
חקלאות היא פעילות עונתית (הבחנה נוספת של אנשי המדע הקדמוניים), והופיע הצורך בלוח עזר לזריעה ולקצירה. בהבחנותיהם, ראו כי כוכבים מסוימים הם בעלי התייחסויות קבועות לשמש, ואלה התאימו לתקופות השונות.
עיסוקם בכוכבים למטרה פשוטה זו של הטבת תנאי מחיה, הביאה להבחנות, אשר אפשר לכנותן אקדמיות. לפני כחמשת אלפים שנה לערך, יכלו האסטרונומים בשומר, להינבא על ליקוי חמה.
האסטרונומים טענו לתופעה החוזרת כל שמונה עשרה שנה ואחד עשר יום. רשימות מדויקות שנערכו משך יותר מ-360 שנה, מעידות על הכשדים, שללא מכשירים כגון אלו שיש בידינו כיום, חישבו את אורך השנה כ-365 ימים, 6 שעות, 15 דקות ו-41 שניות - כלומר, רק 26 דקות ו-26 שניות ארוכה מדי.
עריכת לוחות שנה, היא תופעה אופיינית לתרבויות רבות - לוחות השנה של תרבות המאיה ושל האצטקים רחוקים מרחק חצי כדור הארץ מלוחות המזרח התיכון, אך גם הם מצוינים בהבחנותיהם.
התפתחות הגאומטריה
בעבוֹר הנילוס על גדותיו, היה סוחף את הסימנים הטבעיים אשר הבדילו בין חלקות העיבוד של חקלאים שונים. אי לכך, חייבת הייתה להמצא שיטה, לפיה יסומנו הגבולות בכל שנה. הייתה זו תחילת הגאומטריה השימושית. המצרים המציאו משולש קבוע בעל זווית ישרה, העשוי מחבל בעל קשרים בריבועים קבועים של שלוש, ארבע וחמש יחידות (היחידות התבססו על אורך הזרוע מקצה האמה ועד המרפק), קשרים אלה נתקעו באדמה בעזרת יתדות.
מתחבולות שימושיות כגון אלה, פיתחו היוונים מאוחר יותר את השיטות ההגיוניות של הגאומטריה (אף על פי שציורים סיניים מן המאה העשירית לפני הספירה, מראים שאנשי המזרח הקדימו את משפט פיתגורס המפורסם - האומר כי ריבוע הצלע הארוכה של משולש ישר-זווית שווה לסכום ריבועי שתי הצלעות האחרות; וחפירות בתל-אל-הרמל ליד בגדאד מראות שהרבה מהגאומטריה האוקלידית היה ידוע מעשית כ-2,000 שנה לפני הולדת אוקלידס).
התפתחות הספירה
עם קיבוץ הקהילות ותחילת המסחר - בא גם הצורך לשיטת ספירה. הדרך הנוחה ביותר הייתה, כדרכו של ילד, מנייה באמצעות האצבעות. לכן קיימת מאז התקופה הקדומה ביותר, שיטת הספירה לפי עשר אצבעות - השיטה העשרונית. כמו כן, היו חורצים קווים ומקלות, כדרך הנבלים בסרטי המערב הפרוע החורצים קווים בקת האקדח כדי לשמור את מנין קרבנותיהם. מאוחר יותר, גילו כי קל יותר למנות בעזרת חלוקי נחל; הצעד הבא היה להעמיד חלוקים. אלה בצורה נוחה, כך נוצרה החשבונייה.
אנשי מקסיקו ופרו השתמשו בחשבוניות לפני שהגיעו הספרדים לעולם החדש. לסינים ולמצרים, היו חשבוניות אלף שנים לפני התקופה הנוצרית. הרומאים שאלו שיטה זו מן האטרוסקים.
עם סכום החשבון, היה צורך ברישום למזכרת, וכך הוכנסו הספרות. הספרות בהן משתמשים אנו כיום מקורן מן ההודים והן, כנראה, ראשי התיבות של שמות הספרות. הספרה אפס היא, כנראה, דמות ביצה שעדיין לא התבקעה.
התפתחות הניווט
בעזרת כוכבים, אותם הכירו, יכלו בני האדם לנווט עצמם על פני הקרקע (המדובר בארצות, בהן השמים בהירים רובה של שנה); אך מתחת לפני הקרקע היה זה עניין שונה לחלוטין. לפני חמשת אלפים שנה החלו הפרסים לחפור קאנאטים (תעלות אופקיות, לאורך נתיבי המעיינות התת-קרקעיים); לתעלות אלה היו מחפורות אנכיות במרחקים שונים וכך הגיעו עד למקורות המים שבהרים. בכריית בורות אלה נעזרו, לשם מציאת הכיוון, במצפנים פרימיטיביים בעלי אבן שואבת.
ייתכן ומקור המצפנים בפרס; ייתכן ומקורם הוא בסין. על כל פנים, מצפן זה הגיע לים התיכון, בו קיבל את צורת המצפן המגנטי אשר עזר בכל המסעות הגדולים. משך הזמן, על ידי השימוש שמצא פארדיי למגנט, נוצל זה להפקת החשמל.
התפתחות החשיבה המדעית
כך התפתח הידע האנושי דרך מציאת פתרונות לבעיות יום יום, על ידי הבחנות, מאיסוף תצפיות (כמו בלוחות השנה של כוהנים) ומיצירת שיטות. אולם אלה היו תרבויות עבדים, בהן העבדים עבדו והאדונים חשבו. מתח זה יצר מעמד עליון, אשר עסק במדע שלא לצורכי פתרון בעיות היום-יום, אלא מתוך שאיפות אינטלקטואליות. עובדה זו ניכרת בעיקר ביוון העתיקה, מקום שם הגיעה התפתחות המחשבה הקלאסית לשיאה.
ביוון, התבונה נחשבה לתכונה הנאצלה ביותר באדם. אנשים כאריסטו (322-384 לפני הספירה), אשר למעשה ערכו הבחנות וניסויים מדויקים, כמחקריו על הטבע או מחקרו "חלקי החיות", מעוררים את התפעלות חוקרי המדע הניסויי בני זמננו. עקב זאת, אפשר לומר כי אריסטו במחקריו הביולוגיים היה חוקר ניסויי היוצא מן הפרט אל הכלל; אך בתאוריות שלו, על התבל ומקומו של האדם בה, פעל, כמורו אפלטון, על דרך ההיקש (בניגוד לשיטה המדעית האמפירית).
חקר היקום
אריסטו הציב את תיאורית התבל, בה העולם הוא מרכז עטוף במעטה של אטמוספירה. סביבו, נמצאים היסודות הנאצלים, אדי האדמה, המים, האוויר והאש; אחריהם באים כוכבי הלכת במסלולם. מעל לכל, תחום ההרמוניה האלוהית היוצרת את התנועה הסיבובית של מערכת השמים (ג'ורדנו ברונו, שהעז, כמעט אלפיים שנה מאוחר יותר, לתקוף מושגים אלה - עלה על המוקד).
אפלטון (427-347 לפני הספירה), הוא האחראי למקום המתמטיקה בחינוך המודרני, לא עקב היותה מכשיר עזר למטרות שימושיות, אלא כתרגיל במחשבה הגיונית. אפלטון היה תאורטיקן של המופשט, לכן כיוון שכל סטיה בתנועת העולמות (הכוכבים) לא הייתה תואמת את התבל המושלמת שיצר, הרי שכל הגופים השמימיים חייבים, לדעתו, לנוע במעגלים וחייבים להיות כדורים שלמים. עיקרון זה היה שימושי למדי להנחיות, אולם יסודו בטעות.
קפלר (1630-1571), חסיד נאמן של אפלטון, דחה את טענת אפלטון בדבר הכוכבים הנעים סביב השמש במעגלים, והראה כי מסלולם הוא אליפטי. מאוחר יותר, באמצעות הטלסקופ, הבחין גלילאו גליליי כי הירח הוא מחוספס ונמצאים בו הרים דומים לאלה הנמצאים על כדור הארץ. כך הופרך הרעיון האפלטוני של "שלמות הגופים השמימיים".
שקיעת המדע
שקיעתו של המדע וירידתו מגדולתו, אירעו בתקופת ימי הבינים. מוכרות לכל התמונות מימי הביניים, בהן מתוארים האלכימאים כדמויות מרושעות המשתפות פעולה, בסודי סודות, עם השטן.
אולם, לא כאלה היו האלכימאים; הם היו חוקרי ניסוי אשר הופיעו קודם זמנם. אמת שדרכם מוטעית הייתה לעיתים, אולם, ללא הבחנה נודו על העזתם לחקור את הטבע, בניגוד למצוות אוגוסטינוס הקדוש שאסר על חקר התופעות. "בל תצא מפתח ביתך", אמר אוגוסטינוס הקדוש (430-354 לספירה) "חזור לעצמך, כי באדם פנימה אמת תשכון". לפרקים, יצאו אנשים "מפתח ביתם"; אנשים כגון רוג'ר בייקון, ויליאם מאוקהאם ודנס סקוטוס, כולס נזירים פרנסיסקאניים מתקופת המאה השלוש עשרה, אשר עמדו על יישום עקרונות חקר הניסוי לניסיונות השונים.
האלכימאים לא טעו בהאמינם כי שינוי המתכות הפשוטות לזהב הוא בר ביצוע (כיום עקרון התמורות שבתורת האטום). תקופת ציד המכשפות פגעה באלכימאים, כיוון שהכנסייה החרימה את דמוקריטוס, שחי במאה שלפני אפלטון (400--470 לפני הספירה). דמוקריטוס טען (על דרך ההיקש), שהכל בנוי מאטומים, כולל בני האדם; והחיים הם פעולות הגומלין בין האטומים. לעומת האטומים היסודיים של דמוקריטוס שלטו ארבעת היסודות של אמפדוקלס ואריסטו - אדמה, מים, אוויר ואש.
עליית המדע
תקופת הרנסאנס סימנה את עליית קרנו של המדע. לאחר נפילת קונסטנטינופול (1453), הוצף העולם במבול של השכלה; דחף חדש ניתן לספרות ולאמנויות, דחף מהול בערגה לתור הזהב של יוון העתיקה. פליטים מן המזרח הביאו עמם למערב נוסחים מושלמים של הקלסיקנים היווניים, כגון אפלטון ואריסטו, בנוסף לידע חדש במדעי הטבע שנתרם על ידי הערבים.
עם ואת, היה זה גלוי מחדש של העבר ודחית החדש; נטייה זו הביאה בעקבותיה את גינוי הגישה המדעית של דנס סקוטוס, עד כדי הנצחת שמו במושג האנגלי "Dunce" - כינוי למטומטם.
על אף הדחיה, גורמים מתסיסים בעלי ערך החלו בפעולתם (המצאת הדפוס, המסעות הגדולים וגילוי אמריקה). המדע השימושי באותם "ניסיונות" מסע גדולים, גילה עובדות אודות עולמנו אשר לא היו בנמצא בספרות הקלאסית. קופרניקוס, טיכו ברהה, יוהאנס קפלר וגלילאו גליליי גילו עובדות בנוגע לשמים. גילבר, רופאה הפרטי של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה, בחוקרו את מצפן הימאים, גילה את המגנטיות ואת "המגנט הגדול - העולם"; הייתה זו תקופה של רעיונות מהפכניים אשר התמרדו נגד המדע המסורתי בן אלפיים השנים.
עידו רוזנברג
עידו רוזנברג (נולד ב-24 בפברואר 1984 בקריית אונו) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה, מדבב ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
עידו רוזנברג גדל בראשון לציון. למד נגינה בפסנתר, למד בבית ספר לאומנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, עד שנת 2002. המשיך את לימודי המשחק בבית צבי ברמת גן וזכה בפרס צבי קליר על הצטיינות בלימודים.
תיאטרון
ביים את המופע "ילדים של שמחה- ערב שירי ריטה" בבית צבי. ב-2011 ביים את מופע המחווה ליוסי בנאי "מרוב אהבה" של הפקת בית צבי בתיאטרון רמת גן.
בתיאטרון הספרייה ברמת גן גילם את ג'יימי ב"משהו יפה", את אנדי ב"אנדורה", את תפקיד המנחה בקברט, את האדון הצעיר ב"הלילה הקצר ביומושנה".
שיחק את ג'ימי ב"היום בו עמדתי מלכת",כמו כן ב"בראבו! שרים 90 להבימה" וב"הטוב הרע והנערה" והציג מופע יחיד של שאנסונים.
ב-2007 ביצע מספר שירים שהוקלטו במסגרת המופע "ללא מילים" בתיאטרון החאן בירושלים.
בתיאטרון הבימה שיחק את בילי בהצגה "העז או מי זאת סילביה" מאת אדוארד אולבי, את ג'יימס ב"אכזר ורחום", את נפתלי ב"הכבש השישה עשר" וביוסף וכותונת הפסים המשגעת. בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגה "משפחה חמה".
הופיע כמו כן ב "ע' 17" ,"כנר על הגג", "האריסטוקרטים", "ריצ'רד השלישי" ובתפקיד מקס ב"שגעון באופרה" מאת קן לודוויג הפקה של תיאטרון חיפה עם תיאטרון הקאמרי, בתפקיד כריסטיאן ב"סיראנו" מאת אדמון רוסטאן, בתפקיד הירו ב"דבר מצחיק קרה". שיחק את היימון בהצגה "אנטיגונה", את אליאב בהצגה "חברון". בתיאטרון חיפה שיחק ב"שיגעון באופרה".
בנוסף ביים מופע בהשתתפות ענת מגן-שבו בבית ציוני אמריקה. שיחק במחזות זמר - בבית לסין שיחק את אדי ב "אחים בדם" (לצידה של מיה דגן ואחרים) ואת מוריץ ב"אביב מתעורר" (לצידה של נינט טייב ואחרים).
ב-2014 כיכב במופע הומאז' לשלישיית "הטוב הרע והנערה" אותו ערך וביים. בבית לסין הופיע בין השאר, ב"נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט, גילם את אהרון יואל ב"ארץ הצללים", הקוסם מארץ עוץ.
בנוסף ביים את המחזמר נסיך מצרים בהשתתפות מאיה בוסקילה, גיא זו-ארץ ואחרים. ובחנוכה 2015 ביים את המחזמר המכבים.
שיחק במחזמר "שיער" בתפקיד ווף לצד עוז זהבי, מירב פלדמן, חן אמסלם, דן שפירא ואחרים. בנוסף, ב-2016, לוהק לתפקיד טוני במחזמר "סיפור הפרברים" בתיאטרון הקאמרי (לצד משי קליינשטיין, גלעד שמואלי, רונה-לי שמעון ואחרים).
ב-2016 הופיע במופע קברט מוזיקלי יחיד בתיאטרון הקוביה ובמקביל, דיבב ב"מגלים עם דורה", ב"וונדר מציל את העולם" וב"דורה וחברים: בעיר הגדולה".
ב-2017 החל לשחק במחזמר "היירספריי" בתפקיד לינק.
ב-2018 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "מר גרין" בכיכובו, לצידו של גדי יגיל.
ב-2019 ביים את ההצגה "אפס ביחסי אנוש" בתיאטרון בית לסין ובנוסף, החל לשחק במחזה "דברים שאני יודעת" בתיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
ב-2021 ביים את המחזמר "עד קצה הקשת" בתיאטרון הקאמרי.
נוסף לעיסוקיו על הבמות, מלמד בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה, "בית צבי".
ב-2021 ביים את המחזה "משחקים בחצר האחורית" בתיאטרון בית ליסין.
ב-2022 ביים את המחזה "בואו נפתח את זה" בתיאטרון הקאמרי.
טלוויזיה
שיחק בתפקיד ראשי במיני-הסדרה של איתן פוקס "תמיד אותו חלום" בתפקיד מאיר (שודרה ב-2009), בסדרה "בילי" בתפקיד אהרון, וכמו כן ב"חקירה פנימית" (2008), "חטופים" (2009) וב"מעורב ירושלמי" (2006).
דיבוב
בנוסף דיבב בסרטים ותוכניות מתוכם "כוורת בסרט" (2007), "חברך העכברוש" (2007), "מועדון החברים של מיקי מאוס" (2007), "בולט" (2008), "קים פוסיבול" (2008), "רוץ דייגו, רוץ" (2010), "בקוגן" (2010), "אלפא ואומגה" (2010), "דורה מצילה את ממלכת הגבישים" (2010), "דורה מצילה את נסיכת השלג" (2010), "הרפתקת יום ההולדת של דורה" (2010), מגה-מוח (2010), "דורה ביער המכושף" (2012), "ארץ אוז" (2013), "מגלים עם דורה - דורה מצילה את ממלכת הים" (2013), "מגלים עם דורה - הרפתקה מסביב לעולם" (2013), "מגלים עם דורה - הרפתקת הריקודים של דורה" (2013), "רובוט ומפלצת" (2013), "הממלכה הסודית" (2013), לשבור את הקרח (2013; בתפקיד אולף), "בית ספר לפיות" (2013), "מגלים עם דורה - ההרפתקה הפיראטית של דורה" (2013) "גרוג'בנד" (2013-2014), "טבע תום" (2014), "הי-מן ושליטי היקום" (2014), "שי-רה: נסיכת הכוח" (2014), "קדחת הקרח" (2015; בתפקיד אולף), הקול בראש (2015), "לעוף על זה" (2015), לשבור את הקרח- ההרפתקה של אולף (2017), מרי פופינס חוזרת (2018), פליימוביל: הסרט (2019), לשבור את הקרח 2 (2019), משפחת וילובי (2020), מעל ומעבר לירח (2020), היה היה איש שלג (2022).
אגם ברינץ
אגם ברינץ (בגרמנית: Brienzersee) הוא אגם השוכן באזור הרמה הברנית, בין הערים אינטרלאקן במערב וברינץ במזרח, בקנטון ברן שבשווייץ. האגם קרוי על שם העיר ברינץ השוכנת על חופו המזרחי.
גאוגרפיה
שטח האגם הוא 29.8 קמ"ר והוא האגם ה -11 בגודלו בשווייץ והשלישי בגודלו בקנטון ברן אחרי אגם תון ואגם ביל. אורך האגם כ-14 ק"מ בכיוון מזרח-מערב ורוחבו כמעט שלושה ק"מ. היקפו של אגם ברינץ הוא כמעט 35 ק"מ. עומקו המירבי הוא 260 מטר. אגן ההיקוות שלו הוא בשטח של כ-1,100 קמ"ר. רצפת האגם מחולקת לשני אגנים נפרדים: באחת יש שכבת משקע של כ-300 מטר ובשנייה של כ-550 מטר. שטורם ומאטר סיווגו את המשקע על קרקעית האגם לארבעה איזורים שונים:
העיר הגדולה ביותר על גדות האגם היא ברינץ. באזור האגם ממוקמות גם העיירות רינגגנברג, נידרד, אוברריד, בוניגן ואיזלטוולד.
תחבורה
ספינות נוסעים פועלות באגם לפחות משנת 1839. כיום פועלות באגם חמש ספינות המנוהלות על ידי חברת הרכבת המקומית בקו המחבר את תחנת הרכבת אינטרלוקן אוסט, הנמצאת 1.3 במורד הארה מהקצה הדרום מערבי של האגם, אל ברינץ בצפון מזרח האגם. בקו מספר תחנות לאורך האגם.
לאורך הגדה הצפונית של האגם יש כביש מקומי ומסילת ברזל, ולאורך גדתו הדרומית יש כביש מהיר שרובו עובר במנהרות.
נופש
אגם ברינץ מציע רק כמה מקומות רחצה פראיים בגלל המדרונות התלולים, אך נחשב לאגם הנקי ביותר בשווייץ. ישנן ארבעה מרחצאות חוף הפזורות סביב האגם: הבריכה החיצונית של נידריד, לידו בוניגן, לידו איזלטוולד ולידו ברינץ.
כריס ווד (שחקן)
כריסטופר צ'ארלס ווד (באנגלית: Christopher Charles Wood; נולד ב-14 באפריל 1988) הוא שחקן טלוויזיה אמריקאי. מוכר בעיקר בשל תפקידו כקאי פארקר בסדרה "יומני הערפד" ובתפקיד מון-אל בסדרה "סופרגירל".
ביוגרפיה
ווד נולד בשם כריסטופר צ'ארלס ווד בעיר דבלין, אוהיו. בשנת 2010 סיים את לימודיו לתואר ראשון באמנויות הבמה באוניברסיטת אלון בקרוליינה הצפונית, שם הכיר את השחקן גרנט גאסטין והשניים ניהיו חברים.
בשנות העשרים המוקדמות לחייו, אביו של ווד נפטר עקב מצב נפשי ירוד לא מאובחן שגרם לתסמינים פסיכוטיים. מותו נגרם בשל אי-ספיקת לב. ווד מאמין שלא הצליח להשיג לאביו את העזרה לה היה זקוק בגלל הסטיגמה וחוסר המודעות סביב בריאות הנפש.
מאז מות אביו, ווד הפך לשגריר פעיל למודעות לבריאות הנפש וחבר במועצת המנהלים של הארגון האמריקאי לבריאות הנפש. באוקטובר 2017, הוא השיק קמפיין מודעות לבריאות הנפש ואת האתר "IDONTMIND" הפועל להפחתת הסטיגמה סביב בריאות הנפש ולספק משאבים וחינוך.
קריירה
לאחר סיום לימודיו, בשנים 2010-2011 גילם את מלכיור בסיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר "אביב מתעורר".
בשנת 2013 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "יומני קארי בראדשו". בנוסף, שיחק בתפקיד אורח בסדרת המשטרה "המפענחת: פשעים חמורים".
בשנת 2014 החל הופיע בתפקיד משנה בתור קאי פרקר בעונה השישית והשמינית של הסדרה הפופולרית "יומני הערפד".
בשנת 2016 גילם את דמותו הראשית של השוטר ג'ייק ריילי בסדרה "בלימה" ב-The CW, הסדרה אשר מבוססת על סדרה בלגית בשם "Cordon", בוטלה לאחר עונה אחת.
ביולי 2016 ווד לוהק לעונה השנייה של הסדרה "סופרגירל" של רשת הטלוויזיה The CW בתפקיד מון-אל, ושיחק גם בעונה השלישית של הסדרה.
בשנת 2020 חזר בתפקיד אורח לשחק את קאי פרקר בסדרה "מורשות".
חיים אישיים
במרץ 2017, התחיל ווד לצאת עם מליסה בנויסט, לצדה שיחק בסדרה "סופרגירל". ב-10 בפברואר 2019 השניים התארסו, וב-1 בספטמבר באותה השנה התחתנו. בספטמבר 2020 נולד בנם הבכור.
מלחמת ההתשה בבקעת הירדן
מלחמת ההתשה בבקעת הירדן התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל-ירדן, במקביל למלחמת ההתשה שניהלו ישראל ומצרים סביב תעלת סואץ. במלחמה זו התעמתה ישראל מול ארגוני הטרור הפלסטינים ומול ממלכת ירדן. ארגוני הטרור הפלסטיניים, שנדחקו על ידי פעולות מערכת הביטחון הישראלית משטחי הגדה המערבית של הירדן אל שטחי הגדה המזרחית (ממלכת ירדן), החלו בביצוע פעולות נגד יישובי עמק בית שאן ובקעת כנרות שכללו: ירי מרגמות, מיקוש, חדירות ליישובים, ירי נשק קל ופעולות חבלה נגד אזרחים וכוחות צה"ל. צה"ל הגיב גם בצורה הגנתית: יצירת קו הגנה לאורך נהר הירדן שכלל גם (בפעם הראשונה בצה"ל) גדר מערכת, וגם בצורה התקפית של פעולות פשיטה מעבר לנהר הירדן, שהנרחבת שבהן הייתה פעולת כראמה באביב 1968. גם צבא ירדן השתתף בלחימה; לרוב, בדרך של השתתפות בימי קרב ארטילריים שהתפתחו לעיתים בגזרה וגם בעת שכוחות צה"ל פשטו אל תוך שטח ירדן.
חוליות של ארגוני טרור פלסטינים חדרו גם לשטחי יהודה ושומרון שממערב לבקעת הירדן, ומולן פיתח צה"ל את שיטת הלחימה, שזכתה לשם מרדף, במטרה לחסום את החוליות מלהגיע למרכזי אוכלוסייה בשטחים שבשליטת ישראל. אזור זה של מדבר שומרון, גב הרי יהודה והרי השומרון זכה בעקבות כך לכינוי "ארץ המרדפים". הלחימה הגיעה גם לגזרות הדרומיות יותר, אם כי בצורה מוגבלת. פעולות איבה היו גם לאורך כל חלקו הדרומי של גבול ישראל-ירדן: משני עברי ים המלח, באזור שמדרום לים המלח ואף בערבה. מקובל לראות את סיום מלחמת ההתשה בגבול ישראל-ירדן בספטמבר 1970 יחד עם אירועי ספטמבר השחור שבהם דיכא המשטר ההאשמי ביד חזקה את הארגונים הפלסטיניים ששגשגו בירדן בשנות הלחימה וכפה עליהם להעביר את בסיסיהם לסוריה וללבנון. במשך שלוש השנים בהן נמשכה המלחמה, נרשמו בגזרה זו 5,840 פעולות של ירדן וארגוני הטרור הפלסטינים נגד ישראל. מהן 660 נגד מטרות אזרחיות בפעולות אלו נהרגו 141 ישראלים ונפצעו 800. כ-1,000 מחבלים פלסטיניים נהרגו בפעולות אלו וכ-400 נפלו בשבי הישראלי. לצבא ירדן היו כ-300 הרוגים ולדיוויזיה של הצבא העיראקי היו עוד כמה עשרות הרוגים. לצה"ל אבדו 7 מטוסים בחזית הירדנית.
רקע
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) השתלטה ישראל על שטחי הגדה המערבית. בזמן המלחמה ובשבועות הבאים אחריה חצו את הירדן כ-200 עד 250 אלף פליטים פלסטינים, מהגדה המערבית מזרחה, והצטרפו אל הפליטים הפלסטינים במחנות הפליטים בממלכת ירדן שנמצאו שם כבר ממלחמת העצמאות. בכך הם הטילו מעמסה כלכלית על המשק הירדני, שכבר נפגע עקב איבוד הגדה המערבית, שהייתה אחראית ל-35–40 אחוזים מהתוצר הלאומי הירדני. הגעת הפליטים החדשים לירדן שינתה את המאזן הדמוגרפי בממלכה והביאה לכך שקרוב ל-40% מתושבי הגדה המזרחית היו עתה ממוצא פלסטיני, דבר שעשוי היה לפגוע בשאיפות האינטגרציה שהיו למשטר ההאשמי לגבי האוכלוסייה הפלסטינית הוותיקה.
ירדן, ששאפה להפגין את המשך ריבונותה על תושבי הגדה המערבית ועל המקומות הקדושים בה, המשיכה לשלם את משכורות עובדי המדינה שנותרו לשבת בגדה המערבית, במיוחד את אלו של הממסד הדתי. גם מדיניות "הגשרים הפתוחים" שהנהיג שר הביטחון הישראלי, משה דיין, הקלה על שימור השפעתה של ירדן בשטחים שתחת שלטון ישראל. במקביל, התקיימה ועידת הפסגה הערבית בחרטום בה התקבלו "שלושת הלאווים" שמנעו מחוסיין, מלך ירדן לנהל משא ומתן נפרד עם ישראל, התקבלה באו"ם החלטה 242 ובנובמבר 1967 החלה שליחותו הדיפלומטית של שליח האו"ם, גונאר יארינג להשגת הסדר מדיני בין ישראל ושכנותיה הערביות.
בסוף יוני 1967, כשבועיים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, התכנסה הוועדה המרכזית של הפת"ח, שפעל עד אותה עת בעיקר בחדירות משטחי הגדה המערבית אל שטחי ישראל שבתוך הקו הירוק, והחליטה על ריכוז הפעולות בשטחים שנכבשו על ידי ישראל. בסיוע עיראקי וסורי הוחדרו מאות חוליות מהגדה המזרחית לגדה המערבית. תאים מחתרתיים אורגנו במרבית הערים והכפרים. סיוע בנשק ובכספים הגיע מירדן והתושבים המקומיים סיפקו מזון.
כבר ביולי מיקם מפקד הפת"ח, יאסר ערפאת, את מפקדתו בשכם ומשם יצא מספר פעמים לביקורים בסוריה. המחבלים התמקמו ביישובים, אך את הנשק וחומרי החבלה אחסנו גם במערות ובחורבות סמוכות. התארגנות זו, שהגיעה לשיא כוחה בספטמבר 1967, החלה לתת אותותיה ובספטמבר בוצעו 13 מעשי חבלה, באוקטובר 10, בנובמבר 18 ובדצמבר 20. נוצרו גם קשרים עם ערבים ישראלים. מעשי החבלה כללו בעיקר מטעני נפץ בירושלים, אך גם בתל אביב, בחיפה ובערים אחרות, מהם נהרגו ונפצעו אזרחים רבים.
בספטמבר 1967 פתחו כוחות הביטחון הישראלים בפעולות נרחבות נגד המחבלים ביהודה ושומרון. צה"ל שיפר את מערך אבטחת הגבול החדש על נהר הירדן וצמצם מעבר של חוליות חדשות ושל העברת נשק ואמצעי חבלה. השב"כ הקים רשת של סוכנים שחדרו לארגוני החבלה והצליחו להעביר מידע רב על ההתארגנויות. בשלב הראשון (אוגוסט 1967) פעלו כוחות צה"ל בשטחים הפתוחים וסרקו מערות וחורבות בהן התמקמו מחבלים. בשלב השני כותרו ערים וכפרים, הוכרז בהם עוצר, נאספו הגברים למקום מרכזי וסייענים של השב"כ שפניהם הוסתרו הצביעו על חשודים בסיוע לטרור. בתי מחבלים וסייעניהם פוצצו. בניגוד לציפיות הפת"ח, לא התעורר מרי בקרב האוכלוסייה האזרחית והיא הסתייגה מהמחבלים. עד סוף 1967 הצליחה ישראל להרוס את גרעין מפקדת הפת"ח בשכם ואת הרשת הראשית של החזית העממית לשחרור פלסטין בחברון. נלכדו רשתות בירושלים, קבטיה, טולכרם, טמון, בית לחם ובית פוריק. בתקופה זו נהרגו 200 מחבלים וכ-1,000 נתפסו ובינואר 1968, למעשה, נשבר כוחם של הארגונים בגדה ובוצעו 6 מעשי חבלה בלבד. המחבלים נטשו את רעיונם ל"מהפכה עממית מזוינת" ונסוגו אל מעבר לירדן והעבירו את רוב פעילותם לאזור הירדן נגד יעדים אזרחיים וצבאיים ישראלים הסמוכים לנהר.
התפתחות הלחימה
האירוע הראשון התרחש ב-19 ביוני 1967, בעת שנתגלה מטען חבלה סמוך לקיבוץ גשר. תקרית הירי הראשונה הייתה ב-6 באוגוסט 1967 - טנדר שנסע בין מעוז חיים וכפר רופין הותקף מהמארב ללא נפגעים. העקבות הובילו אל מעבר לנהר הירדן. בספטמבר 1967 נעצרו על ידי כוחות הביטחון הישראלים כ-100 אנשי ארגונים פלסטינים בגדה ובתגובה התגברו באוקטובר החדירות מעבר הירדן. ב-1 באוקטובר חדרו לפחות שתי חוליות לחמדיה ולכביש הסמוך, הניחו ארבעה מטענים, שאחד מהם התפוצץ, וירו למוות בחייל בן הקיבוץ.
במשך כל אוקטובר 1967 המשיכו חדירות מחבלים אל אזור עמק בית שאן, שלוו בהתקפות על כלי רכב, מיקושי דרכים חקלאיות והטמנת מטענים ביישובים. למחרת יום הכיפורים תשכ"ח חדרה חוליה של 6 מחבלים למעוז חיים, הטמינה מטענים ופוצצה ארבעה מהם תוך גרימת נזק כבד. ב-5 בנובמבר, יום לאחר פיצוץ מטענים בשדה אליהו וגילוי חוליה באזור בית שאן, החל בפעם הראשונה דו-קרב ארטילרי בהשתתפות צבא ירדן ופגזים נפלו בחצר כפר רופין ובמעוז חיים.
ב-7 בפברואר 1968 הייתה הסלמה נוספת, לאחר ששלושה חברי אשדות יעקב איחוד ומתנדב נהרגו בעליית טרקטור על מוקש. באותו יום התלקח דו-קרב ארטילרי באזור גשר דמיה וגשר אלנבי בו נהרגו 3 חיילי צה"ל ונפצעו 11. הרדיו הירדני דיווח כי המלך חוסיין פיקד אישית על הכוחות בגשר דמיה. כעבור שלושה ימים התפתח יום קרב ארטילרי בכל הגזרה - מגשר בצפון ועד גשר עבדאללה בדרום. ב-15 בפברואר חלה הסלמה נוספת כשבשעות הלילה נורו במשך 3 שעות 150 פגזים על כפר רופין ומעוז חיים והסבו נזקים כבדים בשני הקיבוצים. ביום שלמחרת התחולל יום קרב שכלל ארטילריה צה"לית, חיל השריון (חטיבה 7 בפיקוד שמואל גונן) וחיל האוויר הישראלי תקף לראשונה בצורה נרחבת. הותקפו גם יישובים ירדנים ששימשו כבסיסי מחבלים. מבין היישובים בישראל ספג קיבוץ גשר את הנזק הכבד ביותר. עוד הופגזו על ידי הארטילריה הירדנית תל קציר, אשדות יעקב, ירדנה, בית יוסף, וחמדיה. הייתה זו הפעולה הנרחבת ביותר מאז מלחמת ששת הימים. התקיפה הישראלית הנרחבת הביאה למנוסת פליטים ירדנים מאזור אירביד לאזור עמאן ולפגיעה קשה בתעלת הע'ור המזרחית שהובילה מים מהירמוך לבקעת הירדן לצורכי חקלאות. בעקבות ההתקפה הישראלית ביקש המלך חוסיין את התערבות ארצות הברית להשגת הפסקת אש. ישראל נאותה להפסקת אש לאחר התחייבותו של חוסיין ללחימה בארגוני המחבלים. ואמנם, חוסיין הכריז על שינוי במדיניותו ועל מלחמה בארגונים הפלסטיניים שקנו אחיזה בשטח הממלכה. הצהרות אלו נתקלו בהתנגדות פנים ירדנית שחוגים נרחבים בה, כולל ראש הממשלה, בהג'ת א-תלהוני, תמכו באותה עת בפליטים הפלסטינים
שר הביטחון, משה דיין, העיד כי עד תקרית 15 בפברואר 1968 התנגד לפגיעה בחקלאים הירדנים שליד הירדן כמענה להתקפות על היישובים הישראלים, וזאת למרות דרישת תושבי עמק בית שאן ועמק הירדן. לאחר מכן, מדיניות ממשלת ישראל וצה"ל השתנתה וגרסה פגיעה בירדן וביישובים הירדנים שנותנים מחסה לארגונים כדי שהאזרחים והממלכה יגבילו את פעולת המחבלים. אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר, אמר בריאיון ל"מעריב" בפסח 1968: "לעשות את החיים נסבלים לנו ובלתי-נסבלים להם". למרות הצהרות השלטון הירדני על מלחמה באלמנטים חבלניים, בפועל כמעט ולא נעשו פעולות נגד הארגונים הפלסטינים. סיוע ירדני אף ניתן למחבלים ב-11 במרץ 1968 בעת שנפתחה אש צה"ל על חוליה שחדרה ליד קיבוץ גשר ובסיס ירדני סמוך חיפה באש על נסיגת המחבלים.
פעולת כראמה
ב-21 במרץ 1968, שלושה ימים לאחר שאוטובוס תלמידים ישראלי עלה על מוקש סמוך לבאר אורה שבערבה ושני מלווים נהרגו, יצא צה"ל, בפעם הראשונה מאז מלחמת ששת הימים, לפעולה התקפית נרחבת. חטיבת הצנחנים וחטיבת השריון 7, בסיוע כוחות חי"ר ושריון נוספים ובסיוע הנדסה, תותחנים ואוויר, חצו את הירדן בגשר דמיה ובגשר אלנבי במטרה לכבוש את העיירה כראמה שנשלטה על ידי ארגוני המחבלים ושימשה כמרכז וכמפקדה עבורם. הכוחות הישראלים, שפעלו תחת אלוף פיקוד מרכז, עוזי נרקיס, נתקלו בהתנגדות עזה מצד הירדנים ומצד הארגונים הפלסטינים. אמנם כראמה נכבשה, חלק גדול מבתיה פוצץ על ידי כוח צה"ל ומחבלים רבים נהרגו ונשבו, אך גם צה"ל ספג אבדות קשות ונאלץ לסגת לאחר יום לחימה קשה בעת שכוחותיו בגזרות השונות היו נתונים לירי טנקים ותותחים ירדני רצוף. בנסיגתו הותיר צה"ל בשטח ירדן מספר טנקים וכלים נוספים שלא היה ניתן לחלצם ואלו נפלו שלל בידי הירדנים.
ישראל נוכחה כי פעולות רחבות היקף אינן משפיעות בטווח הבינוני והרחוק על היקף הטרור וכי הפעולה רק חיזקה את אחיזת ארגוני המחבלים בבקעת הירדן, וחיזקה את מעמדם בעולם הערבי.
החוקר הפלסטיני, קלוביס מקסוד, טען ב-1997 כי בעקבות פעולת כראמה: "הפך אש"ף לערבים להתגלמות התקווה שחזרה לפעֵם ולתחושת הייעוד מחדש. ההמונים הערבים חסרי המנהיגות התאכזבו, גם אם לא התפכחו, מתבוסת יוני 1967. הם הפקידו על אש"ף (שוב, מבלי להטיל ספק) את קביעת המדיניות, יצירת המנהיגות וגיבוש אסטרטגיות למאבק המחודש. הענקת המנהיגות לאש"ף הייתה מוקדמת מדי, וניתנה בדרך חפוזה וללא בדיקה, גם על ידי ההנהגה הערבית הרשמית, שהתרשמה מגאות התמיכה העממית בארגון."
פעילות התקפית של צה"ל
הפעילות ההתקפית של צה"ל הייתה בדרך של הפצצות אוויריות ופשיטות רגליות ומוסקות מעבר לנהר הירדן. מאות פשיטות בוצעו על ידי צה"ל מעבר לירדן. רובן פשיטות ליליות בכוחות קטנים ברגל או על גבי מסוקים. הכוחות נהגו לצלוח את הירדן, למקם מארבים ולתקוף בתי מחבלים. הפשיטות על בסיסי מחבלים התבצעו גם ממזרח לים המלח ודרומה לו. תקיפות חשובות של ישראל: בגזרת בקעת הירדן
בגזרת ים המלח והערבה
מרדפים
את שיטת המרדף פיתחה חטיבת הבקעה בפיקוד רפאל איתן. בתקופת המח"ט השני, אריק רגב, אפריל-יולי 1968, בוצעו 10 מרדפים בהם נהרגו 60 מחבלים ונשבו 10. עד 1972 בוצעו 130 מרדפים. בתקופה הראשונה של המרדפים נהגו הכוחות לבצע הסתערות מיידית על המחבלים ברגע שאותרו והטווח אליהם התקצר. לאחר שצה"ל ספג אבדות בשיטה זו, בעיקר במפקדים בכירים יחסית, שונתה השיטה ובשלב הראשון לאחר האיתור והכיתור הונחתה הפגזה ארטילרית ובשלב השני החלה התקדמות זהירה. נקבע כי המפקדים הישירים של הכוחות ימשיכו להיות ממוקמים בחוד, אולם קצינים נלווים לא יצטרפו אל הלחימה. שיטה זו צמצמה את אבדות צה"ל. הנחיה זו נבעה גם מההערכת הפיקוד הצה"לי שמצב שבו עשרות חיילים מצוידים במיטב הנשק והחימוש נמצאים במרדף אחרי כמה מחבלים, אינו יוצר סיכון המצריך התערבות מפקדים בכירים בלחימה הפיזית. זאב דרורי טוען שהשתתפות הקצינים הבכירים במרדפים לא רק שלא סייעה, אלא במקרים רבים פגעה בתפקוד ובפיקוד הכוחות האורגניים.
התגוננות הצד הישראלי
צה"ל ומערכת הביטחון הישראלית נקטו במספר צעדים כדי להגביר את השמירה על קו הגבול עם ירדן ואת ההגנה הסבילה על היישובים הסמוכים לגבול. אחד הצעדים הראשונים היה הקמת חטיבת הבקעה בתחילת נובמבר 1967. הייתה זו חטיבת חי"ר, שהתבססה בתחילת דרכה על צנחנים במילואים, בפיקוד רפאל איתן (ואחריו אריה רגב ויהודה רשף) שעסקה בביטחון השוטף של כל אזור בקעת הירדן, כולל סיורים, מארבים, פשיטות ואיוש מוצבים. כוח נוסף שעסק בפעילות בגזרה היה סיירת חרוב, סיירת של פיקוד המרכז שגדלה להיקף גדודי במהלך מלחמת ההתשה. מאמצע נובמבר 1967 אף הייתה נוכחות קבועה של כוחות שריון ישראלים בגזרת בקעת הירדן.
גדר המערכת
בתחילת מלחמת ההתשה המכשול היחידי במעבר הגבול היה נהר הירדן והצמחייה שעל גדותיו. בתחילה הציב צה"ל נקודות תצפית לאורך הגבול ופרש גדרות תיל בערוצי נחלים שנחשבו כנתיבי חדירה לגדה המערבית. נערכו סיורים על קו הגבול באופן סדיר תוך הסתייעות בגששים. רק במרץ 1968 הוחל בהקמת גדר מערכת על פי תכנונו של אריה רגב, ששימש באותה עת כקצין מבצעים של חטיבת הבקעה. קו הגבול מוקש ושולבו בו אמצעי התרעה אלקטרוניים. הוקמו מוצבים בשטחים שולטים ומול מעברות הירדן. נסללו כבישים לגישה מהירה של כוחות ודרכי טשטוש לגילוי עקבות של חוליות שחדרו. הקו כלל רצועת מיקוש ברוחב של 100–120 מטר מצידה המזרחי של גדר המערכת. בסך הכל הניח צה"ל מעל 250 אלף מוקשים נגד אדם בקו זה. עוד שולבו בקו ההגנה "ממטרות", וגדר מערכת אלקטרונית מסוג "קרן היסוד", שכללה מטענים ששולבו בגדר. מרכיב חשוב בקו ההגנה היו דרכי הטשטוש. דרך טשטוש ראשית הסמוכה לגדר ברוחב של 40 מטר שחודשה בקביעות על ידי דיסוק (דיסקוס נגרר על ידי טרקטור) ודרכי טשטוש בעומק קו ההגנה לזיהוי עקבות בעת מרדף. בסך הכל הוכשרו בגזרה מעל ל-600 ק"מ של דרכי טשטוש. כביש המערכת הישראלי נסלל כמה מאות מטרים מערבית לגדר המערכת.
גם לאורך הערבה הוכשר בצד הישראלי קו הגנה. הוא כלל מערכת גדרות רגילות לאורך כל גבול הערבה, פרט לצפון הערבה שם קרקע החוואר היא בלתי עבירה וחסכה הצבת גדר. הוקמו קטעי גדר מערכת אלקטרונית שהסתכמו באורך של כ-70 ק"מ ונפרשו בקטעים שנחשבו כמועדים לחדירות. בין הגדרות הונחו מוקשים נגד אדם ו"ממטרות". הוכשרה דרך טשטוש ברוחב 20 מטר ודרכי טשטוש בעומק השטח לסיוע במרדפים.
למרות המערכת שבנה צה"ל הצליחו חלק מחוליות המחבלים לצלוח את הירדן. לרוב היו אלו חדירות בכוחות קטנים שפעלו לטווח קצר, לצורך מיקוש.
כדי להילחם בחדירות המחבלים לשטח שבשליטת ישראל הרבה צה"ל להשתמש במארבים. בתחילה מארבי בטן, וכשאלו לא הביאו את התוצאות המקוות, הוכנס לשימוש מארב הדגן שבו נעזרו לוחמי החי"ר של צה"ל באמצעי ראיית לילה ובקומנדקרים נושאי מקלעים. באותה עת הוכנס לשירות מכ"ם ה"קשת" שסייע בגילוי תנועות אדם באזור גדר המערכת.
מיגון יישובים והקמת היאחזויות
במקביל לעיבוי קו ההגנה על נהר הירדן, פיתח צה"ל סביב יישובי עמק בית שאן וכנרות הגנה סבילה: נחפרו ביישובים תעלות קשר רבות (תוך כדי הרס הנוי בחלק מהיישובים) ונבנו בחלקם מקלטים מרווחים יותר שיועדו גם ללינה. ילדי חלק מהיישובים לנו קרוב לשלוש שנים במקלטים באופן קבוע. בתוכנית העבודה של הממשלה לגבי בית שאן, היו צריכים להיבנות 31 מקלטים, אולם בפועל נבנו רק חמישה מקלטים לפני התקפת הקטיושות בספטמבר 1968. בישובי עמק בית שאן היו משברים חברתיים על רקע הלחימה. גידול הילדים במקלט היווה בעיה. דובר על פינוי ומשפחות עזבו. מפקדי הצבא הגיעו ליישובים במטרה לחזקם ולהבטיח להם שצה"ל מנסה לעשות הכל כדי לסייע להם. אנשי המשקים דרשו מאלוף פיקוד הצפון לכבוש את הגלעד כפי שכבשו את רמת הגולן במלחמת ששת הימים ולהרחיק הסוללות הירדניות והעיראקיות. משה דיין שרטט בשיחה עם תושבים בסוף אפריל 1968 את עקרונות הממשלה:
למרות הצהרות אלו המשיכו היישובים לסבול מירי מרגמות, הפגזות ארטילריה וירי קטיושות. קיבוץ כפר רופין, לדוגמה, ספג 58 הנחתות אש והעיירה בית שאן ספגה 40 הנחתות אש.
בעידוד הממשלה יצאו ילדים ומשפחות מישובי הקו לנופש בעורף, אולם לא היה בכך כדי להקל בהרבה על הבעיות. כמו כן, אזרחים מן העורף התנדבו לסייע ליישובים שבקו האש על ידי הגעה ליישובים למספר ימים וסיוע בעבודה במקום. דרכי העפר החקלאיות באזור צופו באספלט למניעת מיקוש. למרות כל פעולות צה"ל התגברו פעולות המיקוש של הארגונים הפלסטיניים. במהלך השנה הראשונה ללחימה (1968-1967) בוצעו 145 פעולות מיקוש. במהלך השנה השנייה (1969-1968) בוצעו 413 פעולות מיקוש.
ממשלת ישראל החלה גם בהקמת היאחזויות נח"ל בבקעת הירדן. בפברואר 1968 עלתה לקרקע היאחזות מחולה שמדרום לעמק בית שאן. חודש לאחר מכן עלתה לקרקע היאחזות קליה שבצפון ים המלח. היאחזות ארגמן עלתה לקרקע בסוף 1968. היאחזויות משואה וגִלגל עלו על הקרקע בינואר 1970.
ממלכת ירדן והארגונים הפלסטינים
לטענת משה דיין, הצבא הירדני לא פעל ביוזמתו כנגד ישראל. אבל יחידותיו שהיו מוצבות לאורך הגבול סייעו למחבלים; הן בסיוע בחציית הירדן, והן בחיפוי באש בעת נסיגת חוליות המחבלים, ואף הצטרפו אליהם, בארטילריה ובמרגמות בהפגזה על היישובים הישראלים.
שמעוני ולוין טוענים כי ניתן להבחין בארבעה שלבים ביחסי השלטון הירדני עם הארגונים הפלסטיניים:
הארגונים הפלסטינים
גורמי ההיסטוריה הצבאית בישראל רואים ארבעה שלבים בריכוזי ארגוני המחבלים:
הפעילות ההתקפית של צה"ל, בעיקר על ידי הפגזות ארטילריות והפצצות של חיל האוויר על ריכוזי מחבלים ועל תשתיות כמו תעלת הע'ור, הביאו לנטישת חקלאים ירדנים את בקעת הירדן. בתחילה שבו חלק מהחקלאים לכפריהם עם הרגיעה בין התקריות, אך באפריל 1968 הם נטשו את בקעת הירדן ועברו למחנות פליטים ליד עמאן, אירביד וסלט. בשלב זה, השתלטו המחבלים על השטחים שהתפנו בבקעת הירדן. רק בשלב שני, לאחר גבור ההפצצות וההפגזות על ריכוזי המחבלים הם נסוגו אל ההר. עם חסימת צירי החדירה והצליחה של הירדן על ידי כוחות צה"ל, הגבירו המחבלים את ירי המרגמות ומספטמבר 1968 עברו לירי קטיושות.
כמו כן, מסוף 1968 התגברה פעילות המחבלים משטחי סוריה ולבנון כנגד ישראל. בתחילת נובמבר 1969 נחתם "הסכם קהיר" שהבטיח לארגונים הפלסטינים אחיזת קבע בלבנון.
מפקדי צה"ל במלחמה
בלחימה השתתפו כל שלושת הפיקודים של צה"ל : פיקוד הצפון ופיקוד המרכז לאורך נהר הירדן וים המלח ופיקוד הדרום בערבה.
הנצחה ואזכורים בתרבות
אתר ההנצחה המרכזי לחללי צה"ל בעת המלחמה הוא אנדרטת הבקעה הנמצאת בסמוך לפצאל ומנציחה את שמות חללי צה"ל ונפגעי פעולות איבה בבקעת הירדן בכל שנות השלטון הישראלי במקום. אתרי הנצחה נקודתיים קיימים בעוד מספר מקומות, כגון אנדרטת המערה (ליד מעלה אפרים), המנציחה את חללי צה"ל במרדף שנערך במרץ 1969.
בעיירה כראמה קיים ציון לחללי צבא ירדן בפעולת כראמה.
ב-1969, בזמן הלחימה, יצא למסכים סרטו של מיכה שגריר, "המלחמה לאחר המלחמה", שעסק בין היתר במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
רוב האזכורים למלחמה בתרבות הישראלית הם בשירים של להקות צבאיות שנכתבו בשנות המלחמה ועד לאמצע שנות ה-70, כמו "מרדף", "ארץ המרדפים", "בלדה לחובש", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "הימים האחרים", "האיש מן הבקעה", ו"שריונים 69", שנוסח הבית הראשון בו:
הופעה אקוסטית בזאפה
הופעה אקוסטית בזאפה הוא אלבום הופעה חיה של הזמרת הישראלית מירי מסיקה. האלבום יצא בינואר 2011.
האלבום מורכב מתקליטור ודיסק DVD של שירי ההופעה והוא מתעד את הופעתה של מסיקה במועדון הזאפה בתל אביב בשנת 2010.
עונת 1980 בגביע ליברטדורס
עונת 1980 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-21 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-16 בפברואר 1980 ותחרות הסתיימה ב-6 באוגוסט 1980. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של נסיונל בפעם השנייה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
אמיר פיינטוך
אמיר פיינטוך (נולד ב-1968) הוא מנהל ישראלי שהיה מנהל בכיר בחברת אינטל העולמית. הוא ניהל את קבוצת הפיתוח העיקרית של החברה - Platform Engineering Group PEG שבה עובדים, נכון ל-2016, כ-30,000 איש. בנוסף כיהן כסגן נשיא בכיר בחברה.
ביוגרפיה
פיינטוך נולד בחיפה בשנת 1968. בילדותו למד בבית הספר הריאלי בעיר ושירת בחיל הים. לפי דבריו בריאיון ל"גלובס", כבר בילדותו חלם לנהל יום אחד חברות מאוד גדולות, ולכן לאחר הצבא למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
להיי-טק, הגיע דרך עבודה במרכז טיפוח עסקים בגליל, באמצע שנות ה-90. שם נתקל ביזמים, שרובם הגיעו מארצות הברית, כגון אביגדור וילנץ, שהקים אז את "גלילאו".
פיינטוך החל את דרכו בחברת טקסס אינסטרומנטס, ובהמשך עבר לחברת אתרוס. לאחר שהאחרונה נרכשה על ידי קוואלקום בשנת 2011, עבר אליה פיינטוך ובמהרה התקדם לתפקידי הנהלה שונים עד שהגיע לתפקיד סגן הנשיא, והפך לישראלי הבכיר בחברה. במהלך שנותיו בקוולאקום צבר פיינטוך ניסיון רב בתחום הטלפונים הניידים, בתחום מערכות התקשורת וה-WiFi, ובתחום מערכת על שבב.
בשנת 2015 הצטרף לאינטל לתפקיד הנחשב שלישי בחשיבותו בחברה. לפי הערכות, הסיבה לצירופו של פיינטוך לאינטל היה ניסיונו הרב בפיתוח מעבדים למכשירים ניידים והיכרותו את שוק המובייל, ולאור העובדה שאינטל מתכננת להיכנס לתחום זה. במאי 2016 היה בין המנהלים הבכירים באינטל שהובילו את המהלך לשינוי החברה מחברת מחשבים לחברה שמייצרת גם התקנים בתחום האינטרנט של הדברים. בתפקידו ניהל פיינטוך באינטל כ-30,000 עובדים.
באפריל 2019 הצטרף לקרן הון הסיכון פיטנגו בתור שותף עצמאי (Venture partner).
קתרין סורלנד
קתרין סורלנד (בנורווגית: Kathrine Sørland; נולדה ב-25 במרץ 1980) היא דוגמנית ומגישת טלוויזיה נורווגית.
ביוגרפיה
סורלנד נולדה בסטוונגר, נורווגיה.
בשנת 2001 נבחרה למיס נורווגיה. בשנת 2002 השתתפה בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון והייתה אחת הפייבורטיות של הקהל לזכייה, נבחרה לסגנית השלישית.
בתחרות מיס תבל 2004 היא נבחרה לייצג את מדינתה בפעם השנייה ועלתה לשלב 15 המועמדות הסופיות.
היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה בטלוויזיה הנורווגית ובין היתר בשנת 2006 הנחתה את העונה הראשונה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של נורווגיה", "כוכבים שרים"- תוכנית מציאות למפורסמים בנורווגיה המתחרים בשירה ואקסטרים מייקאובר.
כשחקנית היא הופיעה בשלושה סרטים וביניהם בסרט "יוהאן: הילד המשוטט" לצד קריס קריסטופרסון ובמיני סדרה לטלוויזיה.
ג'יימס וולסי
ג'יימס וולסי (באנגלית: Robert James Woolsey, Jr, נולד ב-21 בספטמבר 1941) היה ראש ה-CIA האמריקאי ה-16 במשך כשנתיים (5 בפברואר 1993 - 10 בינואר 1995), בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון, וכיום חוקר מדיניות החוץ האמריקאית, עיתונאי ופובליציסט נאו-קונסרבטיבי.
קורות חיים
וולסי נולד ב-1941, בטלסה, העיר השנייה בגודלה באוקלהומה, ארצות הברית, גדל בה וסיים בית ספר תיכון. למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד וסיים ב-1963, בהצטיינות. קיבל את מלגת רודז ולמד בעזרתה לתואר שני באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. קיבל את ה-MA כעבור שנתיים וחזר לארצות הברית. למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1968 קיבל תואר ראשון נוסף במשפטים.
בתקופת לימודיו בייל היה וולסי פעיל מרכזי בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. הוא אף ייסד והנהיג במשך כשנה את קבוצת אוהדי יוג'ין מקרתי, איש השמאל, בייל. הקבוצה תמכה במירוצו של מקרתי בפריימריס במפלגה הדמוקרטית, כנגד הנשיא הדמוקרטי המכהן לינדון ג'ונסון, לפני הבחירות של 1968 לנשיאות ארצות הברית.
בנוסף לפעילותו הפוליטית ולימודיו היה וולסי בתקופה זו גם עורך הג'ורנל המשפטי של ייל.
וולסי נשוי לסוזן לבית היילי, ד"ר לפסיכולוגיה (אוניברסיטת הרווארד), ומנהלת בכירה במסגרת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) ויש להם שלושה בנים.
קריירה מקצועית
עם סיום לימודיו באוניברסיטת ייל התגייס וולסי לצבא ארצות הברית והגיע לדרגת קפטן (סרן), כששירת בשנים 1969–1970 כיועץ למשלחת האמריקאית לשיחות עם הסובייטים בווינה ובהלסינקי על פירוק הנשק SALT-1. הוא המשיך כיועץ לוועדת השירותים המזוינים של הסנאט האמריקאי עד 1973, ואז פרש ועבר למשך כארבע שנים לשוק הפרטי, כעו"ד המתמחה במשפט אזרחי, במסגרת משרד עריכת דין גדול בוושינגטון. ב-9 במרץ 1977 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לסגן מזכיר הימייה (התפקיד האזרחי השני בחשיבותו במשרד זה) וכיהן בתפקיד כמעט שלוש שנים, עד 7 בדצמבר 1979, עת חזר לאותו משרד עריכת דין בו החל את דרכו המקצועית והפעם כבר כשותף בכיר.
ראש ה-CIA
ב-1993 הוחזר וולסי לשירות הממשלתי על ידי הנשיא הדמוקרטי החדש ביל קלינטון, הפעם כראש ה-CIA, תפקיד שמילא כשנתיים, עד 1995. המינוי נועד כנראה לקרב את הדמוקרטים הנאו-קונסרבטיביים אל הנשיא, לבל יערקו למפלגה הרפובליקנית. עם זאת, לדברי וולסי עצמו, בפועל לא רק שיחסיו עם קלינטון היו רעים, אלא שאף "לא היו קיימים". לדברי הסופר והעיתונאי ריצ'רד מיניטר, השניים לא נפגשו בארבע עיניים ולו פעם אחת במהלך כל תקופת כהונתו של וולסי בראשות ה-CIA.