cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבולה
גילוי
שני המינים שזוהו ב-1976 היו אבולה-זאיר (EBO–Z) ואבולה-סודאן (EBO–S). ההתפרצות בסודאן הראתה שיעור תמותה נמוך יותר — 50% — בהשוואה ל-90% של המין אבולה-זאיר. ב-1990 זוהה מין נוסף ברסטון בווירג'יניה שבארצות הברית, בקופים שיובאו מהפיליפינים; המין נקרא "אבולה-רסטון". נראה כי מין זה התפשט באוויר, אך לא גרם למוות של בני אדם; אף על פי שהנגיף זוהה אצל ארבעה אנשים, איש מהם לא חלה.
התפרצויות מאוחרות יותר
ב-2012 הודיעו ממשלת אוגנדה וארגון הבריאות העולמי על התפרצות אבולה במחוז קיבאלה שבמדינה. לפי הדיווחים, 20 בני אדם נדבקו במחלה ו-14 מהם מתו כתוצאה ממנה. מתוך כ-2,300 מקרי אבולה שזוהו עד שנת 2005 בעולם, שני שלישים מהחולים מתו (כ-1,500). בעלי החיים שנשאו את המחלה בין ההתפרצויות לא זוהו.
החל מאוגוסט 2018 החלה התפרצות במזרח קונגו, שבה נספו (נכון למאי 2019) מעל 1,000 אנשים.
באוגוסט 2022 הודיע משרד הבריאות של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו על התפרצות אבולה במחוז צפון קיבו הגובל באוגנדה ורואנדה. ריצוף גנטי של הנגיף הראה שהוא קשור להתפרצות קודמת באזור זה של המדינה בין השנים 2018 ל-2020 ולא היה מדובר בהתפרצות חדשה. וכל זה קורה לאחר שרק ביולי 2022 הכריזה המדינה על סופה של התפרצות אבולה נפרדת בחלק אחר של המדינה האפריקאית הגדולה. ההתפרצות הייתה ההתפרצות ה-15 של המחלה מאז 1976.
התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014)
בינואר 2014 פרצה במחוז קונאקרי שבגינאה מגפת אבולה הנחשבת לאלימה והקשה ביותר מאז גילויו של הנגיף, כאשר עד אוקטובר 2014 נרשמו כ-4,500 מקרי מוות במערב אפריקה. המגפה אף התפשטה למאלי, ליבריה וניגריה.
ההתפרצות, שנמשכה כשנתיים, עד לדעיכה סופית בינואר 2016, הפכה להתפרצות הנרחבת ביותר של האבולה אי פעם וגבתה את חייהם של 11,315 אנשים.
בשנת 2021 החלה התפרצות נוספת של אבולה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובגינאה.
תסמינים וסימפטומים
נגיף האבולה קטן מאוד, וצורתו כצורת תולעת. הוא משתייך למשפחת הנגיפים החוטיים והוא בדרך כלל מועבר בדם על ידי המקרופאג'ים, וכשהוא יוצא מהם – הם מתים.
המחלה מועברת במגע ישיר בין נוזלי גוף. תקופת הדגירה נמשכת בין יומיים לבין שלושה שבועות. התסמינים הראשונים הם חום גבוה (מעל 39 מעלות צלזיוס), כאב ראש, כאב גרון, כאב שרירים, כאב בטן וכאב פרקים, סחרחורת, תשישות ובחילה. תסמינים אלו, האופייניים גם לדיזנטריה, שפעת ומחלות אחרות, מקשים על זיהוי נכון של המחלה.
בהמשך מתחילים דימומים מכל פתחי הגוף. צואה, שלשול וקיא מכילים דם, העיניים אדומות, נקודות אדומות מופיעות על העור כתוצאה משטפי דם פנימיים, דימום מתרחש מהפה, מהאף, מפי הטבעת, מאיברי המין ומנקבים בעור שנעשו כתוצאה מזריקות. לחץ הדם נמוך והדופק מהיר. קיים ריכוז גבוה של חלבון בשתן. מוות מתרחש כשבוע עד שבועיים לאחר הופעת התסמין הראשון, בדרך כלל כתוצאה מדימום פנימי חמור ומכשל של איברים ומערכות בגוף. המחלה חשוכת מרפא.
נגיף האבולה עורר פחד רב בציבור, במיוחד בעולם המערבי. מספר סרטי קולנוע וספרים בשנות ה-90 התבססו על פעולת הנגיף ועל התסמינים שהוא מעורר ותיארו – באופן שגוי – מחזות אימה. רבים מאמינים כי תסמיני המחלה נוראיים בצורה קיצונית: חולים יורקי דם, בעלי עור נוזלי ונמס ופנים חסרות הבעה וחיוורות כסיד. המציאות רחוקה מכך: דימום חיצוני מסיבי מתרחש רק אצל מיעוט זעיר של החולים; הדימום לרוב מתון ואיטי. התסמין העיקרי הוא תשישות.
מייקל גמבון
סר מייקל גמבון (באנגלית: Michael Gambon; נולד ב-19 באוקטובר 1940) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי יליד אירלנד. הוא זכה לפרסום בינלאומי בעקבות תפקידו כאלבוס דמבלדור בסדרת סרטי הארי פוטר.
ביוגרפיה
גמבון נולד בדבלין שבאירלנד. כשהיה בן 5 היגרה משפחתו לאנגליה והוא גדל בקמדן טאון שבלונדון. ב-1963 נבחר על ידי סר לורנס אוליבייה להצטרף לתיאטרון הלאומי הבריטי, ועד מהרה החל לגלם תפקידים ראשיים. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב"אותלו", סרטו של לורנס אוליבייה משנת 1965. אחרי כן שיחק בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה, הבולט שבהם היה בסדרת הטלוויזיה "The Borderers" של ה-BBC. בתיאטרון היה ידוע במיוחד בתפקידיו במחזות של אלן אייקבורן. ב-1980 גילם את התפקיד הראשי בהפקה של "חיי גלילאו", ולאחר מכן הופיע בקביעות גם בתיאטרון הלאומי וגם ברויאל שייקספיר קומפני. בשנת 1987 זכה גמבון לשבחים רבים ולפרסי דרמה על תפקידו במחזה "מראה מעל הגשר".
גמבון נחשב לשחקן אופי מוכשר והוא זכה להכרה נרחבת כשהופיע ב-1986 בסדרת הטלוויזיה "הבלש המזמר" מאת דניס פוטר, על תפקידו זה זכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה. תפקידו החשוב הראשון בקולנוע היה בסרט "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" של פיטר גרינוויי מ-1989 לצידה של הלן מירן.
ב-1992 גילם את דמותו של המפקח מגרה, גיבור ספריו של הסופר ז'ורז' סימנון, בסדרת הטלוויזיה "מגרה" של רשת ITV. ב-1997 שיחק בדמות דוסטויבסקי בסרט "המהמר" של הבמאי ההונגרי קרול מאק, שנושאו הוא כתיבת הספר "המהמר". בסוף שנות התשעים הופיע בסרטי קולנוע כגון "רוקדים בלונאסה" (1998), "פלנקט ומקלין" (1999), ובסדרות טלוויזיה ביניהם "רעיות ובנות" (לפי רומן של אליזבת גסקל) בתפקיד שזיכה אותו בפרס באפטא. כישרונו הקומי התגלה בסרטים כגון "Endgame" ו-"Perfect Strangers".
בשנת 2004 שיחק בחמישה סרטים: בקומדיה של וס אנדרסון "עמוק במים", בסרט הגנגסטרים הבריטי "לאייר קייק", בדרמה התיאטרלית "להיות ג'וליה" ובסרט הפנטזיה "סקיי קפטן", ובסרט "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" גילם את דמותו של אלבוס דמבלדור, מנהל בית הספר הוגוורטס. גמבון התחיל לגלם את התפקיד אחרי מותו של ריצ'רד האריס ב-2002. ב-2005 שב וגילם את אלבוס דמבלדור בסרט ההמשך הארי פוטר וגביע האש. גמבון שב וגילם את דמות דמבלדור לאורך כל יתר סדרת הסרטים עד סיומה בשנת 2011.
ב-2016 גילם את דמותו של מורטימר בסדרת ה-BBC "הכתר החלול".
ב-1992 קיבל גמבון תואר CBE, ובשנת 1998 קיבל תואר אבירות. על שמו קרוי סיבוב/פנייה במסלול התחרות של טופ גיר, אחרי שהחליק מהמסלול בפנייה זו במסגרת אתגר "הידוענים במכונית במחיר סביר" של התוכנית.
מזרעה
מַזְרַעָה (בערבית: المَزْرَعَة, בתרגום חופשי: החווה) הוא כפר ליד נהריה ומועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. בכפר ישנם שלושה בתי ספר, בי"ס יסודי ובי"ס חטיבת ביניים.
היסטוריה
לאחר שהשיג שליטה בעכו, דאהר אל-עומר השתלט על מזרעה יחד עם הכפרים האחרים על החוף מצפון לעכו, הכריז על אדמותיהן כאדמות של השלטון (ג'יפתליק) ופיתח את הכפרים. לאחר הקמת אמת עכו נספחה מזרעה לאמה. האמה העוברת בתחומי מזרעה נקראת "אמת סולימאן פאשה". את הכפר חוצה נחל בית העמק, הנקרא בערבית "ואדי מג'נונה". במזרעה שוכן הבית אשר שימש את הבהאא אללה, מייסד הדת הבהאית כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה. במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 תושבים ובסקר 1922 נמנו 218 נפשות.
בימי המנדט הבריטי התגוררו בכפר כ-30 משפחות שהתפרנסו בדוחק מחקלאות ועבודה במחנות הצבא הבריטי. באוגוסט 1938 הוטל על הכפר, יחד עם הכפרים האחרים באזור, קנס קולקטיבי בעקבות התנקשות ביהודי באזור.
לאחר מלחמת העצמאות הועברו למזרעה שנותר ברובו ריק, ערבים מכפרים אחרים במסגרת המדיניות לריכוז בני המיעוטים במספר כפרים. בין השאר הועברו אליו ערבים מבצה וערביי אום אל פרג' שהראשונים שבהם פונו למזרעה בפברואר 1949 והשאר הוכרזו כנפקדים ופונו מבן עמי למזרעה ב-14 בספטמבר 1953. כן פונו למזרעה תושבים מאל עאבסיה בינואר 1950.
התושבים התגוררו במקום בצריפונים ופחונים בציפייה לשוב לכפריהם המקוריים. בשנת 1959 עודדה המדינה את התושבים בעזרת הלוואות לבנות בתי אבן, ובנובמבר 1960 התקיים טקס של חנוכת הבתים.
הכפר מזרעה השתייך למועצה אזורית געתון, אחד משני כפרי מיעוטים במועצה, יחד עם שיח' דנון. בשנת 1955 אספו תושבי הכפר 728 לירות תרומה לקרן המגן. באוקטובר 1959 נחנך בכפר בית ספר. בשנת 1964 פעלה המועצה להקים בכפר מסגד. בשנת 1969 הוכנה תוכנית מתאר לכפר. בינואר 1972 נחנך כביש גישה לכפר. בכפר יש רוב מוסלמי ומתגורר בו מיעוט נוצרי.
בסוף 2016 אושרה תוכנית לבניית 728 יחידות דיור בתמהיל מגוון על אדמות מדינה במזרעה.
ערן פריאון
קריירה מוזיקלית
פריאון נולד בתל אביב בשנת 1974, בגיל 16 החל לנגן עם להקת הפאנק-מטאל 'סקאפולד' (Scaffold). לאחר שירותו הצבאי, הוא השתתף בהקמת להקת 'היווניה', אשר פרסמה שנה מאוחר יותר את השיר 'היווניה הגדולה שמחה' אשר הגיע למקום הראשון במצעד השירים העבריים למשך מספר שבועות ואף נכלל במקום ה-30 במצעד השנתי של 1997. לאחר מכן עבר פריאון בשנת 1999 לארצות הברית, שם החל להפיק שירים למספר אמנים, בעיקר בתחום ההיפ הופ, ביניהם; ביונסה, מוב דיפ, ג'י יוניט, שון פול, ביני מאן, פיטבול ואמפייר אייסיס.
במהלך שנת 2004 החל פריאון לעבוד עם האולפן הניו-יורקי 'סאונדטראק' (Soundtrack), שם החל לעבוד על הפקות של פסי-קול למספר סרטים וסדרות. ב-2006 חזר פריאון לישראל והקים את חברת ההפקות 'פריאון מיוזיק', אשר הפיקה והלחינה פסי-קול ומנגינות בעיקר לסדרות ופרסומות מקומיות ובינלאומיות. בחברה משתף פעולה פריאון עם אחיו, עופר פריאון ועם יקיר בן טוב, שניהם שותפים לכתיבה והפקת פסקול האח הגדול ופרויקטים נוספים. בין החברות להן הפיקה החברה את מנגינות הפרסומות ניתן למנות את סיטרואן, טבע, בראץ, מוטורולה, לוי שטראוס, תנובה ושטראוס. עם זאת, כאמור, החברה מוכרת במיוחד עבור ההפקה המוזיקלית של מספר סדרות ישראליות ובינלאומיות, בהן; ארץ נהדרת, האח הגדול (בגרסתה הישראלית), הכוכב הבא (כולל גרסאות בינלאומיות), לעוף על המיליון (כולל מספר גרסאות בינלאומיות), כלוב הזהב והסדרה בום!. הסדרות הבינלאומיות כוללות בין היתר את הוליווד הילס (רשת MTV), NCIS (רשת CBS) וללא עקבות (רשת CBS).
Tristitia
Tristitia היא להקת בלקנד דום/דת' מטאל גותי משוודיה.
היסטוריה
הלהקה נוסדה בהלמשטאד (Halmstad), שוודיה, בשנת 1992 בידי הגיטריסט לואיס ב. גאלווז (Luis B. Galvez). האהבה שלו לדום מטאל ומלודיות מלאות צער הביאה להקמת להקה עם זמר הדת' מטאל הגותי תומאס קארלסון (Thomas Karlsson) ונגן הבאס הארי יובונן (Harri Juvonen). ללהקה הם קראו "טריסטיטיה", שפירושה בלטינית הוא "צער". הם הקליטו את תקליט הדמו הראשון, Winds of Sacrifice, שלהם באפריל 1993. בינואר 1994 הם הקליטו דמו שני, Reminiscences of the Mourner. הדמו השני התקבל בצורה טובה יותר מהדמו הראשון וכתוצאה מכך חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הצרפתית Holy Records.
במרץ 1995, עם המתופף ברונו נילסון (Bruno Nilsson), קארלסון בשירה וגאלווז בגיטרות, יצרה הלהקה את האלבום הראשון שלה, One with Darkness. בקיץ של 1996 הם הקליטו את אלבומם השני, Crucidiction. באלבומם השלישי, The Last Grief באה לידי ביטוי שילוב של שירה בסגנון הבי מטאל/דום מטאל אטמוספירי, על ידי זמר ריקארד בנטיסון (Rickard Bengtsson) מהלהקה Last Tribe שנשכר לצורך שירה באלבום זה בלבד, ושילוב של ריפי גיטרות של דום מטאל עם גיטרות קלאסיות. בסתיו 2002 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי Garden of Darkness, שאותו הקליטה באולפני Darkside Studios בעירם, הלמשטאד. לאלבום זה תרם זמר הדת' מטאל סטפן פרסון (Stefan Persson) את קולו כדי ליצור אלבום כבד, אפל וקודר יותר. זה היה אלבומם האחרון ואחריו פעילות הלהקה הוקפאה.
לובסטר
השם לובסטר ניתן גם לסרטנים אחרים ביניהם: לובסטרי סקוואט, לובסטרי שונית , לובסטרים קוצניים והכפניים המכונים "לובסטרים ישנוניים".
מאפיינים
הלובסטר משתייך לחסרי חוליות ובעלי שלד חיצוני קשה המשמש להגנה. כמו רוב פרוקי הרגליים, הלובסטר חייב להשיל את המעטפת שלו כדי לגדול והוא פגיע מאוד במהלך ההשלה. מקום מחייתו המקובל בדרך כלל הוא בחול סלעי, שם הוא חי, לרוב לחוד, בנקיקים או במאורות מתחת לסלעים. והשתלבותו בסביבה עוזרת לו להסתתר מפני טורפים פוטנציאליים. הלובסטר אוכל בדרך כלל אוכל חי המורכב משלל דגים, רכיכות, סרטנים אחרים, תולעים וגם צמחים.
אריכות ימים
הלובסטר גדל במשך כל חייו ובניגוד לרוב החיות הוא מזדקן לאט מאוד. תכונות שונות שלו אף עשויות להשתפר עם הגיל. לדוגמה, ככל שלובסטר מתבגר יותר הוא גם נעשה פורה יותר. לובסטר גם מסוגל לייצר מחדש גפיים שלמות, בתהליך רגנרציה, אפילו בגיל מבוגר. בשל כך, ישנם מדענים הטוענים שבאופן תאורטי, הלובסטר מסוגל לחיות לנצח, אם לא יחלה, ייפצע או ייטרף. על פי חלק מהחוקרים, חיי הנצח האפשריים הללו של הלובסטר נובעים מהעובדה שכל תאיו מסוגלים לייצר טלומראז, בעוד שבכל ממלכת החי כמעט, רק תאי גזע, תאי מין ותאי סרטן עושים זאת (וראו גם יסעורון אטלנטי ו-Turritopsis nutricula). על פי אותם חוקרים, כתוצאה מקיומו של הטלומראז בתאי הלובסטר, הטלומרים שבקצה כל כרומוזום בתאים שלו, אינם מתקצרים, והתאים אינם מזדקנים ואינם מגיעים לגבול הייפליק, וכתוצאה מכך, הלובסטר יכול לחיות לכאורה עד אינסוף.
לובסטר כמזון
הלובסטר הוא בעל חשיבות מבחינה כלכלית, משום שהוא אחד ממאכלי הים.
מנות לובסטר מפורסמות הן לובסטר ניוברג ולובסטר תרמידור. יש מסעדות בהן מכניסים לובסטר בעודו חי, לסיר של מים רותחים. טענות הנוגעות לסבל הכרוך בשיטת המתה זו גרמו להוצאתה מהחוק במספר מדינות.
תגלית חדשה ב-2021
לובסטר מיוחד בצבעו, הנקרא על ידי החוקרים "צמר גפן מתוק" ונחשב תגלית נדירה של 1 ל-100 מיליון, נתפס בפורטלנד שבמדינת מיין בארצות הברית והועבר לאקווריום מיוחד, לשימור.
אע'לבים
האע'לבים (בערבית: أغالبة) היו שושלת אמירים מוסלמים ששלטו על ממלכה צפון אפריקאית שהקיפה את שטחי טריפולי, תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה (איפריקיה) בשנים 800–909.
ממלכת האע'לבים קמה כתוצאה מהתמוטטות שלטונו של בית עבאס בחלקיה המערביים של החליפות המוסלמית. מאמצע המאה ה-8 והלאה החלו לקום בחבלים שונים בצפון אפריקה נסיכויות ח'אריג'יות שונות, שהיו למעשה עצמאיות לחלוטין מהשלטון העבאסי. במקביל, במהלך המאה ה-9, הצליח המנהיג המוסלמי אידריס בן עבדאללה לרכז סביבו ערבים וברברים כדי להקים נסיכות עצמאית באזור מרוקו של ימינו.
תגובתו של הח'ליף העבאסי הארון אל רשיד הייתה בהקמתו של מחוז חדש בצפון אפריקה בעל פיקוד עצמאי. מושכות השלטון על מחוז זה, ששטחו כלל את תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה, הופקדו בידיו של אבראהים אבן אל-אע'לב. אע'לב ויורשיו שמרו על קשר רשמי עם המזרח והכירו בעבאסים כשליטים החוקיים של העולם המוסלמי, אולם למעשה שלטו בממלכתם בעצמאות גמורה.
תקופת שלטונם של האע'לבים הייתה תקופה של שגשוג כלכלי ותרבותי בצפון אפריקה. עיר הבירה של הממלכה, קירואן, הפכה לאחד מהמרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב ולמרכז בינלאומי גדול של סחר. הארץ עברה גם מהפכה חקלאית כאשר האע'לבים יזמו את בנייתם של מפעלי השקיה רבים ברחבי הארץ, תיקונן של תעלות השקיה ישנות והרחבתם של השטחים החקלאיים בממלכה. התעשייה המקומית פרחה, בעיקר בשל הגדלת השימוש במחצבי הארץ השונים (כגון ברזל, עופרת, אלמוגים ונחושת). הערים השונות התפתחו והוקפו במבצרים, המטבע המקומי התבסס, ושורה של מחנות מבוצרים הוקמו לאורך קו החוף.
תרומה חשובה נוספת להתפתחותו של האסלאם בצפון אפריקה תחת שלטונם של האע'לבים היה בביסוס האסכולה המאליכית כאסכולת השריעה הבולטת באזור זה, אסכולה ששולטת בצפון אפריקה עד ימינו. מהלך זה הובל על ידי המשפטן המוסלמי סחנון, מתלמידיו המובהקים של מאלכ אבן אנס, מייסד האסכולה. סחנון ארגן את המערכת המשפטית בממלכה והחדיר את עיקרי האסכולה לכל ארצות המערב המוסלמיות.
שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה הופסק על ידי הפאטימים. הללו, בעזרת קשריהם עם שבט כתאמה הברברי, ניצלו את התמרמרות האוכלוסייה המקומית בשל נטל המיסים הכבד שהטילו השליטים האע'לבים והצליחו לכבוש את הארץ מידם של האחרונים. עיר הבירה קירואן נפלה לידי הפאטימים בשנת 909 ובכך תמה תקופת שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה.
אמילי בלאנט
אמילי אוליביה לורה בלאנט (באנגלית: Emily Olivia Laura Blunt; נולדה ב-23 בפברואר 1983) היא שחקנית בריטית-אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב על משחקה בתפקיד נטאשה בסרט הטלוויזיה "בתו של גדעון" (2005). הופעתה המשמעותית הראשונה הייתה בסרט הבריטי "אהבה של קיץ" (2004). פריצתה הגדולה הייתה בסרט "השטן לובשת פראדה" (2006) שזיכה אותה במועמדויות לפרסי גלובוס הזהב ובאפט"א. בנוסף, היא שיחקה בסרטים "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" (2007), "ויקטוריה הצעירה" (2009), "איש הזאב" (2010), "כנגד כל הסיכויים" (2011), "לופר" (2012), "קצה המחר" (2014), "סיקאריו "(2015) "מרי פופינס חוזרת" (2018), "מקום שקט" (2018) ו"מקום שקט 2" (2021).
ביוגרפיה
בלאנט נולדה בלונדון. אביה פרקליט ואמה מורה. יש לה שלושה אחים: פליסיטי, סבסטיאן וסוזנה. מגיל 7 עד 14, סבלה בלאנט מגמגום. המורה למשחק בבית הספר סייעה לה להתגבר על הגמגום דרך משחק.
קריירה
את הופעת הבכורה שלה עשתה בלאנט ב-2001 במחזה התיאטרון "The Royal Family". פריצתה הייתה בשנת 2004 בסרט "קיץ של אהבה", בו שיחקה בתפקיד טמזין. הסרט מגולל את סיפור אהבתן של שתי נערות: מונה, בת מעמד העובדים, וטמזין, בת המעמד הגבוה. היא חלקה עם שותפתה לסרט, נאטלי פרס, מועמדות לפרס פריצת השנה בסרט הבריטי העצמאי. באותה שנה התארחה בפרק בסדרה "פוארו". ב-2005 זכתה בלאנט בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט הטלוויזיה "בתו של גדעון". ב-2006 היא גילמה בסרט "השטן לובשת פראדה" את אמילי, העוזרת הראשונה של מירנדה פריסלי, לצד מריל סטריפ ואן האת'וויי. על תפקידה זה קיבלה בלאנט מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2007 שיחקה בלאנט לצד טום הנקס וג'וליה רוברטס בסרט המועמד לפרס אוסקר "מלחמתו של צ'ארלי וילסון", ובשנת 2008 שיחקה שוב לצד הנקס בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול". בשנת 2009 שיחקה בסרט "ויקטוריה הצעירה" בו היא מגלמת את המלכה ויקטוריה בצעירותה, תפקיד שהביא לה מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב. בנוסף, היא שיחקה בסרט "מטרה פראית" בו היא מגלמת את רוז, אישה המתאהבת במתנקש שנשכר להרוג אותה. באותה שנה היא דיבבה את ג'ולייט בסדרה "משפחת סימפסון".
בתחילת 2010 שיחקה בלאנט בסרט "איש הזאב" לצד בניסיו דל טורו ואנתוני הופקינס. הסרט נחל אכזבה בקופות אך זכה בפרס אוסקר בקטגוריית האיפור. באותה שנה היא שיחקה בסרט "מסעות גוליבר" שלטובתו היא ויתרה על תפקיד בסרט "איירון מן 2". בשנת 2011 היא שיחקה בסרטים: "החבובות" ו"נגד כל הסיכויים" ודיבבה את דמותה של יוליה בסרט ההנפשה "נומיאו ויוליה".
בשנת 2012, היא כיכבה בסרטים: "עד החתונה זה יעבור", "לופר", "לדוג סלמון בתימן", "האחות של אחותך" ו"ארתור ניומן". ב-2014 שיחקה בלאנט בסרטים "קצה המחר" ו"אל תוך היער" ודיבבה את דמותה של נאוקו בגרסה האנגלית לסרט "הרוח העולה".
בשנת 2016 שיחקה בלאנט בתפקיד ראשי במותחן "הבחורה על הרכבת", תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך. בשנת 2018 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט האימה "מקום שקט", לצד בעלה ג'ון קרסינסקי, שגם ביים את הסרט. על תפקידה בסרט זכתה בפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2018 בלנאט שיחקה בסרט: ״מרי פופינס חוזרת״ סרט ההמשך לסרט: ״מרי פופינס", בסרט זה שיחקה בתפקידה של מרי פופינס.
חיים אישיים
בלאנט חיה בלונדון ובוונקובר לסירוגין. ב-2005 היא הכירה את הזמר הקנדי מייקל בובלה בטקס פרסי הטלוויזיה האוסטרלים במלבורן, ואף השתתפה באלבומו "Call Me Irresponsible". הם נפרדו ב-2008, ובנובמבר באותה שנה התחילה בלאנט לצאת עם השחקן האמריקאי ג'ון קרסינסקי. הם התארסו באוגוסט 2009 ונישאו ביולי 2010. לזוג שתי בנות: הייזל, שנולדה ב 2014, ובשנת 2016 נולדה בתם השנייה, ויולט.
ב-2015 בלאנט התאזרחה כאמריקאית בנוסף על אזרחותה הבריטית, והיא בעלת אזרחות כפולה.
השחקן סטנלי טוצ'י נשוי לאחותה של בלאנט, פליסיטי.
סיניה נתניהו
סיניה נתניהו (נולדה בשנת 1965) היא ד"ר לכלכלה, מומחית לכלכלת משאבי טבע ותשתיות מים. שימשה בתפקיד המדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה מיוני 2011 ועד לאוגוסט 2018.
ביוגרפיה
נולדה בישראל ליעקב ונעמי הללי. למדה לתואר ראשון במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת מרילנד בארצות הברית, ואת עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטה זו בתחום כלכלת חקלאות ומשאבי טבע. במשך השנים עסקה בשירותי ייעוץ בתחומי סביבה וכלכלה לממשלות בישראל ובחוץ לארץ ולארגונים בינלאומיים ובהם אונסק"ו והאיחוד האירופי.
בין 1998 ל-2005 הייתה חברת סגל אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע במחלקה להנדסת תעשייה וניהול ומרצה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2009–2011 עבדה כמנהלת בכירה בחטיבת הפיתוח העסקי של חברת תה"ל לתכנון מים ועסקה במימון הפרויקטים שהחברה מפתחת בישראל ומחוץ לישראל.
ביוני 2011 התמנתה למדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה, ופרשה מתפקידה באוגוסט 2018 לאחר 7 שנים בתפקיד. בסוף 2020 מונתה למנהלת התוכנית לסביבה והערכת השפעות בריאותיות באזור אירופה בארגון הבריאות העולמי.
ב-1998 ערכה יחד עם מנחה הדוקטורט שלה, פרופסור ריצ'רד ג'סט, את הספר "Conflict and Cooperation on Trans-Boundary Water Resources (Natural Resource Management and Policy)" העוסק בקונפליקטים ושיתופי פעולה סביב מקורות מים חוצי גבול מדינתי.
חיים אישיים
הייתה נשואה לפרופ' נתן נתניהו ולהם בן ובת.
אברהם צליוק
אברהם צליוק (15 בספטמבר 1903 – 21 ביולי 1965) היה רופא אף אוזן גרון, מחלוצי הטיפול והחינוך של הילד החירש בישראל, הקים והיה למנהלו הראשון של בית הספר לחירשים "ניב" בחיפה (1965–1949).
ביוגרפיה
צליוק נולד באודסה אוקראינה לרבקה (לבית דונוביץ) ולנחום. עלה לארץ ישראל עם סבתו אסתר לפני המהפכה הרוסית (1917). אחיו ישראל ואמו עלו בעקבותיהם, ב-1925. למד וסיים בהצטיינות את גימנסיה הרצליה בתל אביב. למד רפואה בסורבון (אוניברסיטת פריז) וסיים בהצטיינות בשנת 1928.
במרפאתו הפרטית עסק במחלות אף אוזן גרון. בנוסף עסק בפיתוח מכשירים רפואיים עם הפרופ' פרנץ אולנדורף מההפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
הקים בשנת 1949 את בית הספר לחרשים "ניב" בחיפה. פעל רבות לשילובם של ילדים חירשים בכתות רגילות.
תפקידים ציבוריים
צליוק היה יו"ר אגודת מכבי חיפה, פעיל ב, כיהן כיו"ר הרופאים לידידות צרפת - ישראל, וכסגן יו"ר הר"י בחיפה והיה חבר במועדון רוטרי חיפה.
מחזאי
צליוק כתב סיפורים ומחזות. כתב את המחזות: "כיתה מיני רבות", "על אם הדרך" בביצוע להקת הכרמל שהייתה הלהקה הצבאית של חטיבת כרמלי שפעלה בחיפה ובאזור הגליל המערבי.
לעיתים השתמש בשם עט א. אבידורי או אברהם צליוק-אבידורי.
בית ספר ניב בחיפה
ב-1949 הקים צליוק את בית ספר לחירשים "ניב" בחיפה. עד אמצע שנות ה-40 לא פעלה בחיפה כל מסגרת חינוכית לילדים עם ליקוי בשמיעה.
כמה מן הילדים החירשים בעיר נשלחו ללמוד בבית הספר לחירשים בירושלים. צליוק, הגה ב-1946 את הרעיון להקים בית ספר לילדים אלה. בתחילה היה זה בית ספר פרטי בניהולו. צליוק הכשיר בקליניקה שלו גננות ומורות לטפל בילדים ולהקנות להם דיבור בשיטה מיוחדת שפיתח. בשנת 1948, במלחמת העצמאות, בתקופת המצור על ירושלים, לא יכלו הילדים החירשים מחיפה והקריות להגיע לבית הספר לחירשים בירושלים. הורי הילדים פנו למשרד החינוך בבקשה להקים בית ספר בחיפה עבור ילדיהם. בשנת 1949 עבר בית הספר לרשות משרד החינוך ועיריית חיפה.
צליוק הקים וניהל את בית הספר עד מותו. עם הקמתו שכן בית הספר בצריף בדרך העצמאות ולאחר מכן עבר לרחוב אלנבי ליד המושבה הגרמנית.
צליוק נקט את גישת החינוך האוראלי שהייתה נהוגה בבית הספר בירושלים. גישה זו שלטה במערכת החינוך בישראל עד אמצע שנות ה-70 במאה ה-20, כפי שכתב בערך 'חרשות-אלמות' באנציקלופדיה העברית.
.
אלסנדרו ואליניאנו
אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (באיטלקית: Alessandro Valignano, בסינית: 范禮安 – פָאן לְייֵן; 15 בפברואר 1539 – 20 בינואר 1606) היה מיסיונר ישועי איטלקי שתרומתו העיקרית הייתה בהשגחה על הפצת הדת הקתולית במזרח הרחוק, ובמיוחד ביפן.
ואליניאנו הצטרף לישועים ב-1566 ונשלח כאחראי על המיסיון הישועי במזרח הרחוק ב-1573. מינויו של איטלקי לפקח על האזור שבשליטת פורטוגל באסיה היה נתון בזמנו במחלוקת ומוצאו, כמו גם מדיניות ההתפשטות הסתגלנית שנקט, הובילו לעימותים רבים עם מיסיונרים אחרים.
השכלה וקבלת מינוי "המבקר"
ואליניאנו, בנם של האציל ג'מבטיסטה ואליניאנו (Giambattista Valignano) ואיזבלה דה סנגרו (Isabella de 'Sangro) נולד בקיאטי (Chieti) שבממלכת נאפולי ב-1539. הוא נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת פדובה. ב-1562 הואשם שדקר אישה ונכלא בוונציה. לאחר מספר חודשים שוחרר הודות להתערבותו של הארכיבישוף של מילאנו, קרלו בורומו (Carlo Borromeo) ורק אחרי ששילם פיצוי לקורבן לכאורה. ב-1565 עקר לרומא, שם למד להכיר ולהוקיר את מסדר הישועים ובמיוחד התרשם מהסיפורים אודות המיסיונים שהקימו בעולם. שנה אחר כך הצטרף כפרח כמורה לבית הספר הישועי שבכנסיית סנט'אנדראה שבגבעת הקווירינליס (Sant'Andrea al Quirinale) והחל ללמוד פילוסופיה בקולגיום רומאנום. הוא מונה למנהל בית פרחי הכמורה, אבל המשיך את לימודיו בתאולוגיה נוצרית (1571-1569) שבסיומם הוא קיבל הסמכה לכמורה כישועי.
תחילה מילא משרות שונות בארגון הישועים, אבל כנראה שהתובנות שגילה בלימודיו כלפי הבשורה הנוצרית שכנעו את חברי הכנסייה שהוא האדם האידיאלי להוביל את בשורת הקונטרה-רפורמציה במזרח. באוגוסט 1573, בגיל 34 בלבד, שבע שנים לאחר שהצטרף למסדר, הוא מונה ל"מבקר הכללי של המיסיונים בהודו המזרחית" וקיבל על עצמו את הנדר הרביעי.
אחריותו של ואליניאנו בתפקיד ה"מבקר" (בלטינית: visitare) הייתה לבחון ובמקרה הצורך לבצע ארגון מחדש של המבנה הארגוני והשיטות של המיסיונים בכל רחבי הודו, סין ויפן. הוא קיבל חופש פעולה מלא לפעול על פי שיקול דעתו, מנדט יוצא דופן בהתחשב בגילו הצעיר, והוא היה כפוף אך ורק לראש המסדר של הישועים ברומא. לאווירת הסמכות שהקרין נוספה עובדת היותו גבוה במיוחד עד כדי כך שגרם "לאנשים באירופה לסובב את ראשם ולהתקהלויות ביפן".
ב-1573 עזב ואליניאנו את רומא לפורטוגל והפליג לגואה, המושבה הפורטוגזית בהודו (מרץ 1574). ואליניאנו ערך ביקורים בכל המיסיונים הישועים במזרח: בהודו, במלזיה, באיי מאלוקו ובמקאו שעל חופי סין. מקאו הפכה לבסיסו העיקרי של פעילותו והוא יסד בה קולג' ישועי, אבל בסופו של דבר ניתנה עיקר פעילותו ותשומת לבו ליפן.
הפעילות המיסיונרית בסין
מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5 כשהנסטוריאנים שכנסייתם נחשבה כמינות נדחקו למרכז אסיה ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין. המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618-907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
ניסיון נוסף לייבא את הנצרות לסין נעשה בימי הקיסר משושלת יואן, קובלאי חאן. האפיפיור שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצריים שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין, אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג שירשה את שושלת יואן על כניסת זרים לסין והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
הישועים ראו באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלכיור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו. ואליניאנו היה הראשון שהבין את סיבת הכישלונות הקודמים. הניסיונות הקודמים נעשו בצורה בלתי מתוכננת, כשהמיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות מנהגים מערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי. ואליניאנו החליט שיש לבצע סינון קפדני של האנשים אותם ישלח לסין, ולהכין אותם היטב למשימה על ידי הכרות מעמיקה עם התרבות הסינית ולימוד השפה הסינית. כבסיס יציאה נבחרה מקאו, המושבה הפורטוגזית שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין. מקאו הייתה מושבה משגשגת וסינים רבים חפשו בה עבודה. הישועים הקימו מיסיון במקאו כבר ב-1571, אם כי עיקר פעילותם הייתה דווקא ביפן.
המיסיונרים הראשונים בסין
אף שרוג'רי וריצ'י הסכימו כי הדרך שהתווה ואליניאנו לשכנע את הסינים בצדקת הנצרות היא להראות כיצד האמונות הסיניות המסורתיות מתמזגות עם התאולוגיה הנוצרית, התפתחו ביניהם חילוקי דעות לגבי הדרך הנכונה. ריצ'י שהעדיף את חברת המשכילים הסינים דגל בשילוב עם הקונפוציאניזם, בעוד שרוג'רי שהתערה בחברתם של פשוטי העם דגל במסורות הנפוצות יותר של בודהיזם וטאואיזם.
ב-1584 השלים רוג'רי כתיבת קטכיזם (מדריך להלכות ולתפילות של הדת הנוצרית) בסינית, הספר הראשון בסינית שנכתב בידי אירופאי. הספר הודפס ורוג'רי וריצ'י נהגו לחלק אותו לידידיהם כמתנה. רוג'רי נהג לבקר בכפרים בסביבה והצליח להטביל לנצרות כמה משפחות שהיוו את הגרעין של הקהילות הנוצריות הראשוניות בסין.
ההצלחה
בינתיים עשה מטאו ריצ'י חיל. כשמטרתו הסופית היא בייג'ינג הוא עבר מג'אוצ'ינג לשאוגואן, עיר גדולה נוספת בגואנגדונג, משם לנאנצ'אנג, בירת מחוז ג'יאנגשי ואחר כך לנאנג'ינג בירת מחוז ג'יאנגסו ובירת סין בתחילת שלטון שושלת מינג, כשבכל מקום הוא דואג להקים מיסיון ישועי שאויש בדרך קבע. ב-1601 הצליח ריצ'י סוף סוף לקבל אישור לשהות בבירת סין, בייג'ינג, והתגורר בה עד מותו ב-1610. בתקופה זו הוא הצליח להמיר לנצרות כמה אלפי סינים שהיוו את הגרעין שממנו צמחה הקהילה הנוצרית קתולית בסין, ששרדה את הגזירות שבאו בשנים שאחר כך, ואת הטינה העזה שעוררו בשל קשריהם עם "הזרים" שבאה לידי ביטוי בפוגרומים שהתבצעו כלפיהם, בייחוד במרד הבוקסרים.
האסטרטגיה המיסיונרית של ואליניאנו
ואליניאנו נסע ממקאו ליפן ושהה בה במשך שלוש תקופות: 1582-1579, 1592-1590, ו-1603-1598.
ביקורו הראשון של ואליניאנו ביפן נערך בין 1579 ל-1582 והוא עיצב אסטרטגיה בסיסית כיצד יש לגרום לאנשים לרצות להתנצר, המכונה בדרך כלל "סתגלנות". הוא שם דגש על הגברת השפעתם של הישועים יותר מאשר על דבקות בעיקרי האמונה. הוא השתדל להימנע מחיכוכים תרבותיים בכך שהתפשר עם מנהגים יפניים שעמדו בניגוד לערכי הקתוליות. אסטרטגיה זו עמדה בסתירה לזו שהייתה נהוגה על ידי חברי מסדרי הקבצנים (מנדיקנטים) כדוגמת הפרנציסקנים והדומיניקנים שוואליניאנו עמל קשה על מנת למנוע את כניסתם ליפן. ב-1581 הוא כתב את "כללי הטקס של המיסיונרים ליפן" (Il Cerimoniale per i Missionari del Giappone) ובו קבע קווים מנחים לישועים. בספר הוא מיפה בין ההיררכיה של הישועים לזו של זן בודהיסטים אף על פי שהוא תעב אותם. הוא טען שכדי למנוע מהיפנים לבוז להם, חייב כל ישועי להתנהג בהתאם למעמד אליו הוא שייך. עקב כך, נהגו האבות הישועים להגיש ארוחות פאר לדאימיו ולטייל ברחובות נגסאקי בלוויית משרתים יפנים חמושים. ביקורת על חיי פאר אלו ועל הגישה האדנותית שהפגינו הישועים ביפן הושמעה לא רק מיריביהם במסדרי הקבצנים, אלא אף על ידי כמה מהישועים עצמם. בנוסף, הוראותיו המפרטות את המנהגים והגינונים היפנים מעידות כי הבנתו את התרבות היפנית הייתה שטחית.
כפי שנצטווה על ידי אב מסדר הישועים, הוא הקדיש את מאמציו לטפח כמרים יפנים. הוא אילץ את האב פרנסיסקו קברל (Francisco Cabral 1609-1529) להתפטר ממשרתו כאחראי על המיסיון הישועי ביפן משום שקברל התנגד לתוכניותיו. אבל קברל לא היה היחיד שחלק על ואליניאנו. למעשה, ואליניאנו היה בדעת מיעוט בין הישועים ביפן. הוא היה אופטימי לגבי הכשרת כמרים ילידים, אך ישועים רבים פקפקו בכנותם של המומרים היפנים. וגם ואליניאנו עצמו אימץ השקפה שלילית לאחר ביקורו השני ביפן, אם כי הוא לא איבד תקווה. לאחר מותו של ואליניאנו, השתקפו הדוחות השליליים מיפן במדיניות מרכז מסדר הישועים ברומא בעשור השני של המאה ה-17 והארגון הגביל בצורה משמעותית את התנצרותם והסמכתם לכמורה של קתולים יפנים. באופן אירוני דווקא רדיפות המשטר של שוגונות טוקוגאווה אילצו את הישועים להסתמך יותר ויותר על המאמינים היפנים. למרות מדיניות המרכז, הסמיך הקולג' הישועי במקאו שנוסד בידי ואליניאנו כתריסר כמרים יפנים בלא שקיבלו הדרכה מספקת.
בביקורו הראשון ביפן נחרד ואליניאנו ממנהגים של אנשי המיסיון אותם חשב לרשלניים במקרים הקלים או לפוגעניים ובלתי נוצריים במקרים החמורים יותר.
מאוחר יותר כתב ואליניאנו, שעל אף שהמיסיון זכה לכמה הצלחות ניכרות בתקופתו של פרנסיסקו קברל, השיטות הכלליות בהם עשה האחראי על המיסיון לקו מאוד בחסר. בנוסף לבעיות שיצרו קשיי לימוד השפה היפנית והגזענות של האירופאים, נהגו חלק מהישועים ובמיוחד קברל "להתייחס בלא יוצא מהכלל למנהגים היפניים כאל סטיות ודיברו בזלזול עליהם. כשבאתי ליפן לראשונה אנשינו (ההמון בדרך כלל מחקה את המנהיג) הראו חוסר רצון ללמוד את המנהגים של היפנים, אך בעת נופש ובהזדמנויות אחרות נהגו להתלונן עליהם, להתווכח נגדם, ולהביע את דעתם שדרכינו עדיפות ובכך להכעיס מאוד את היפנים ולגרום להם לשאט נפש."
מכתביו של ואליניאנו משתמעת האמונה בהשפעה שיש למנהיגים ולכן באחריותם להתנהגותם של אלו הסרים למרותם. לפי כך, כל משגה בהתנהגות המיסיון כלפי היפנים הוא בהכרח כתוצאה ישירה של היד הקשה בה נקט קברל. ואליניאנו החל מיד לבצע רפורמה בהיבטים רבים של עבודת המיסיון, וכשהתאפשר הוא חתר תחת סמכותו של קברל כאחראי על המיסיון הישועי ליפן.
לימוד השפה
לימוד השפה היפנית היווה את אחת הבעיות המרכזיות בהתנהלות המיסיון. לפני שה"מבקר" הגיע ליפן, כתבו לו שבע עשרה מהמיסיונרים שמינה בעצמו והתלוננו שכמעט ולא קיימת הדרכה בלימוד השפה. קברל מחה וטען כי אירופאים אינם מסוגלים ללמוד יפנית ואפילו אחרי חמש עשרה שנות לימוד ה"אבות" מסוגלים בקושי רב להטיף, אפילו למומרים.
פעולתו הראשונה של ואליניאנו בהגיעו ליפן הייתה לחייב את כל המיסיונרים החדשים המגיעים ליפן להקדיש שנתיים ללימוד השפה. מיסיונרים חדשים אלו ידעו את השפה ברמה אחרת לגמרי ממאמציו הנלהבים אך היהירים של המיסיונר הראשון ליפן, פרנסיסקו חאווייר. ב-1595 יכול היה ואליניאנו להתרברב במכתב כי הישועים לא רק שהדפיסו מילון וספר על הדקדוק היפני אלא גם כמה ספרים נוספים (בעיקר על חייהם של הקדושים והקדושים המעונים) ביפנית בלבד. רוב החומר על הדקדוק והמילון נאסף בשנים 1603-1590, וכשהושלם היה כרך מקיף כשהמילון עצמו כלל כ-32,798 ערכים.
בעוד שקברל פעל למנוע מיפנים להתקדם מעבר לדרגת אחים במסדר הישועים, התעקש ואליניאנו שיש להתייחס אליהם בשוויון מוחלט כמו לכל אירופאי, ובעוד שפרחי הכמורה היפנים היו חייבים ללמוד לטינית לשימוש בסקרמנטים, העיר המבקר שהאירופאים הם שצריכים ללמוד את מנהגי היפנים, ולא ההפך. דעה, זו הייתה הפוכה לחלוטין לדעתו המוצהרת של קברל שהיפנים חייבים להסתגל לרעיונות ודרכי המחשבה המערביים.
הקמת הסמינרים
הנושא הראשון על סדר יומם של הסמינרים היה הדרכת השפה. ואליניאנו הבהיר שכל החניכים בסמינר, בלא תלות ברקעם, חייבים לקבל השכלה הן בלטינית והן ביפנית. לאחר שהונחו היסודות למדו הסטודנטים תאולוגיה, פילוסופיה ודוקטרינה נוצרית. הייתה זו תוכנית חינוך ישועית טיפוסית, ששיקפה את ההשכלה הישועית באירופה. אבל היו כמה הבדלים משמעותיים. למשל, כיוון שהסמינר בארימה היה מנזר בודהיסטי מוסב, ומכיוון שוואליניאנו הדגיש את הצורך בהסתגלות תרבותית, הושארה התפאורה המקורית כמעט בלא שינוי. תבנית זו חזרה על עצמה בסמינרים אחרים באתרים אחרים. ב-1580 הוא ציין ב"עקרונות לניהול סמינרים יפנים", חוברת הדרכה המדקדקת בפרטים על שיטות הסמינר, כי "יש להחליף את שטיחי הטטמי מדי שנה" וכי בתוך הסמינר חייבים הסטודנטים ללבוש "קטבירה" (בגדי קיץ) או קימונו מכותנה כחולה" ומחוץ לסמינר יש ללבוש "דוֹבּוּקוּ" (מעיל שחור). התלמידים נצטוו לאכול אורז לבן עם רוטב ותוספת של דג.
מטרתו של ואליניאנו הייתה ברורה. הסמינרים היו מוסדות ישועים טיפוסיים שבהם החינוך היה הומניסטי וסקר נושאים תאלוגיים, אבל אורח החיים בהם היה יפני לחלוטין. הם תוכננו בקפדנות למזג, ככל שניתן, בין הרגישויות של היפנים יחד עם אידאולוגיה אירופית. בקצרה, הם היו המקום המושלם לאמן מטיפים יפנים, אנשים שיוכלו לפנות גם למשפחותיהם ולידידיהם וגם לחברה היפנית. ישנם חוקרים הסוברים שוואליניאנו פעל לשכפל את המוסד היפני של "דוֹג'וּקוּ", או נזירים מתלמדים. זוהי כנראה פרשנות הולמת, שכן נראה שהסמינרים הקתולים משכו אליהם רבים מבני המשפחות האצילות העשירות שנהגו באופן מסורתי לחיות כנזירים בודהיסטים מתלמדים, אם כי על פי המסורת הישועית הטיפוסית לא הייתה הגבלה לקבל לסמינרים רק את בני קבוצת אוכלוסייה זו.
ההצלחה של הרפורמות בסמינרים
לא ברור מה הייתה מידת הצלחתן של הרפורמות של ואליניאנו, למרות האידיאליזם הצרוף שבבסיסן. הן בוודאי עודדו מומרים יפנים להצטרף למסדר. בעשור שלאחר ביקורו הראשון של ואליניאנו הצטרפו כשישים יפנים לישועים כפרחי כמורה. אך היו גם בעיות. רק מעט נזירים בודהיסטים נאלצו לחיות תחת חוקי העוני כפי שנכפו על ידי הישועים, ומכיוון שנתינת מתנות היא חלק חשוב מאוד בקשרים החברתיים של היפנים, גרם האיסור על פרחי הכמורה על קבלתן לניכור בינם לבין משפחותיהם.
בנוסף, התלמידים חשו נפגעים בשל התרגילים הרוחניים שהמציא מייסד מסדר הישועים איגנטיוס מלויולה ובמיוחד הדגש על הוידוי ועל בחינת המצפון שהתקבלו על ידי חניכי התרבות היפנית כבלתי נאותים ביותר. ואליניאנו, קברל ואחרים דיווחו לעיתים קרובות כיצד התרבות היפנית הדגישה את הצורך בהדחקת הרגש ובהסתרתו. בעיה זו הוחמרה בשל חוסר יכולתם של רוב הישועים לדבר יפנית שוטפת או להבין את השפה. חשיפת המחשבות הנסתרות של היחיד לאחר באמצעות מתורגמן, נראתה כהפרה בוטה של המנהגים החברתיים.
ודבר אחרון, ויסודי אף יותר, התרבות היפנית לא ראתה ואינה רואה גם כיום בחיי דת כנפרדים לחלוטין מהחיים החילוניים כפי שהישועים הבינו זאת. בתוך רוב הקהילות הבודהיסטיות מקובל, ואף מצופה מאנשים ונשים צעירים לשהות בבידוד כמה חודשים או שנים כנזירים או כנזירות. אבל בעוד שבתרבות היפנית מקובל מצב בו נזיר נודר למשך תקופה מוגבלת ואז חוזר לעיסוקיו הקודמים, הרי שהכנסייה הקתולית של תקופת הקונטרה רפורמציה, עם הדגשים ששמה על ייעוד בחיים ועל כמורה נצחית, לא הייתה מוכנה בכלל להסכין עם מצב בו נזיר או כומר חוזר לחייו כחילוני.
מרקנטיליזם ונמל נגסאקי
ככל שהמיסיון הישועי ביפן הלך והתרחב במהירות החלו להצטבר קשיים כלכליים. כסף נדרש על מנת לממן את כל המוסדות הישועים: הסמינרים, בתי הספר, בתי הדפוס והמיסיונים. הקונפליקט הנצחי "בין אלוהים וממון" כפי שתיאר זאת ואליניאנו התחולל ברוב ההיסטוריה של המיסיון.
בתחילה ניסו השליטים המקומיים היפנים, הדאימו, להתחבב על ראשי הישועים במטרה להבטיח שספינות הסוחר הפורטוגזיות יערכו ביקורים בנמל המקומי שלהם בתדירות גדולה יותר. כל זה השתנה ב-1580 כאשר האב ויללה (Vilela) הצליח לשכנע את הדאימו ששלט על נמל נגסאקי, אומורה סומיטאדה (大村純忠), להתנצר. בתור שי הועבר הנמל, שאז היה כפר דייגים קטן בלבד, לחסות המסדר, כמו גם המצודה שבנמל.
ראש מסדר הישועים ברומא, הזדעזע למשמע החדשות על צבירת רכוש בוטה זו והורה בתקיפות כי השליטה הישועית בנגסאקי תהיה זמנית בלבד. אך קברל וואליניאנו העדיפו להתעלם בצורה מנומסת מהוראה זו, כפי שהתעלמו מרוב ההצעות שהגיעו מאירופה, בייחוד משום, כפי שהסביר ואליניאנו אחר כך, העיירה הפכה עיר מקלט לנוצרים שנרדפו ונעקרו ממקומות מגוריהם.
תחת שליטתם של הישועים גדלה נגסאקי מעיירה שבה רחוב אחד לנמל בינלאומי שהתחרה בגואה ובמקאו. הבעלות של הישועים על נמל נגסאקי נתנה להם מונופול על מיסוי הסחורות המיובאות ליפן. המסדר היה פעיל במיוחד בסחר הכסף היפני, בו נשלחו כמויות גדולות של כסף יפני לנמל קנטון בסין תמורת משי סיני, אבל ראשי המיסיון היו מודעים לפגם הבסיסי בעצם המעורבות של המסדר בעסקאות המרקנטיליסטיות והיו נחושים לצמצם את המסחר למינימום.
עימותים עם רומא
פגיעה זו בערכי הכנסייה לא עברה בשקט. ראשי המיסיונים האירופאים האחרים באזור והסוחרים שסחרו עם יפן דאגו לדווח לאפיפיור על הפרה זו של חובות המסדר. בסופו של דבר נאלץ האפיפיור להתערב וב-1585 הורה הכס הקדוש על הפסקה מיידית של כל הפעולות המרקנטיליסטיות של המסדר. ואליניאנו פנה בתחינה נרגשת לאפיפיור, באומרו שהוא יפסיק מיד כל סחר אם יהיה מקור אחר שיוכל לשלם מדי שנה את 12,000 הדוקטים שנדרשו לכסות את ההוצאות השנתיות שלהם. נטישת מסחר המשי, הוא אמר, תהיה שקולה לנטישת המיסיון ליפן, דבר שהיה ללא ספק נכון. במכתב לראש המסדר ביקש ואליניאנו רחמים ומעל לכל אמון. "הוד קדושתך צריך להותיר את העניין למצפוני, משום שבעזרת האל אני בטוח שאמשיך להרהר בדבר, ואף להתחשב בשם הטוב של המסדר ביפן ובסין, ולכשייראה הדבר בעיני אפחית ולבסוף אפסיק לחלוטין את המסחר".
אבל ואליניאנו היה חייב להשיג מימון ממקור כלשהו. בהגיע שנת 1580 כבר החזיק המסדר קהילה של 150,000 איש, 200 כנסיות מאוישות בידי 85 ישועים, כולל עשרים יפנים וכ-100 פרחי כמורה. עשור אחר כך היו 136 ישועים ביפן ויחד עם הצוות הנלווה אליהם היו כ-600 איש הנסמכים לחלוטין על המסדר שיממן את קיומם. כל זאת, בנוסף לבנייה ותחזוקה של כנסיות, בתי ספר, סמינרים ובתי דפוס שעלו ממון רב. על רקע העוני הרב ששרר אז ביפן לא היה זה מפתיע שוואליניאנו אישר למיסיון להסתמך על מסים שנגבו בנמל נגסאקי.
ערוב ימיו וההידרדרות של המיסיון ביפן
אלסנדרו ואליניאנו הפעיל את סמכותו כ"מבקר" לפקח על כל המיסיונים הישועיים באסיה מהנמל הפורטוגזי הראשי, מקאו, אך המוקד העיקרי לפעילותו היה תמיד המיסיון ליפן. לקראת סוף המאה ה-16 הלך והתדרדר מצבו של המיסיון הישועי ביפן בשל גזרות שהטיל עליו שליטי יפן, תחילה העוצר טויוטומי הידיושי, ואחר כך החמירו השוגונים של שושלת טוקוגאווה את המצב עוד יותר.
טוקוגאווה איאיאסו פעל במרץ למנוע את כל הניסיונות האירופאים לחדש את הקשר עם יפן, מסיבות דתיות או אחרות, לאחר שעלה לשלטון ב-1603. כל הסמוראים ואנשי הצבא נצטוו להתכחש לנצרות ולהסיר סמלים נוצרים מלבושם. אחר כך נצטוו גם השליטים המקומיים, הדאימו, ופשוטי העם לעמוד גם הם באותם המגבלות. ב-1636 חוקק השוגון אִיֶימיצו את צו ה"סאקוֹקוּ" (מילולית "ארץ קשורה בשרשראות") ששם קץ לכמעט כל קשר עם העולם החיצון. על ספינות יפניות נאסר לעזוב את המדינה באיום של הוצאה להורג של צוותיהן, ובאופן דומה, כל יפני שניסה לחזור ליפן מחו"ל הוצא להורג, והסחר עם המערב הצטמצם לתחנת הסחר ההולנדית באי המלאכותי דג'ימה במפרץ נגסאקי. את מדיניות הבידוד הפסיק הקומודור האמריקני מת'יו פרי ב-1853 בכוח באמצעות הכנסת צי של ספינות קרב למימי יפן. יפן החלה אז תקופה של מודרניזציה מהירה (תקופת מייג'י) והארץ נפתחה שוב לקהיליה הבינלאומית.
ואליניאנו מת במקאו בינואר 1606. אחד ממעריציו הישועים ציין בדברי השבח שלו "באלוהים אנחנו מקוננים לא רק על המבקר הקודם שלנו ואבינו, אלא, כפי שיש הסוברים כך, השליח של יפן."
מורשת
ואליניאנו סלל את הדרך ליחסים קרובים יותר בין עמי אסיה לעמי אירופה על ידי תמיכה ביחס שווה לכל בני האדם. הוא העריץ את העם היפני ובחזונו ראה את יפן כאחת המדינות הנוצריות המובילות בעולם. בציטוט ידוע מכתביו נאמר כי היפנים " לא רק שעולים על כל עמי המזרח, הם עולים גם על האירופאים" (אלסנדרו ואליניאנו, 1584, " Historia del Principo y Progresso de la Compania de Jesus en las Indias Orientales (1542-64)" – ההיסטוריה של ראשית והמשך מסדר ישו באינדים המזרחיים"). ואליניאנו שלח לאירופה ארבעה אצילים יפניים בראשות מנסיו איטו (伊東マンショ), שהיה השליח הרשמי הראשון מיפן לאירופה.
הוויכוח בין הישועים שתמכו בפילוסופיה שהתווה ואליניאנו לשילוב מסורות מקומיות (קונפוציאניזם, טאואיזם בסין, פולחן האבות ביפן, הברהמינים בהודו) בפולחן הנוצרי כדרך המהירה ביותר לנצר תרבויות שלמות, לבין המסדרים הנוצריים האחרים (בייחוד הדומיניקנים) שטענו כי אלו סממנים של עבודת אלילים וכי הם עומדים בסתירה מוחלטת לדת הקתולית הטהורה, התרחש במהלך כל המאה ה-17 ותחילת ה-18 וכונה המחלוקת על הטקסים הסיניים. הוויכוח הסתיים בניצחונם של הדומיניקנים כאשר ב-1715 הכריז האפיפיור קלמנס האחד עשר, בבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה"), כי הוא אוסר על הערצת קונפוציוס כחלק מהפולחן הנוצרי בסין. תגובת קיסר סין, קָאנְגשִׂי, להכרזה, שבה הורה גירוש כל המיסיונרים מסין, הוכיחה את צדקתו של ואליניאנו. אבל כ-30 שנים אחר כך, ב-1742, אישר גם האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר את ההכרזה של קלמנס האחד עשר. ב-1773 ביטל האפיפיור קלמנס הארבעה עשר את מסדר הישועים ובכך קיבע את ההחלטה למשך זמן רב. רק ב-1939 שינה האפיפיור פיוס השנים עשר החלטות אלו.
דוד ליבוביץ
קורות חיים
ליבוביץ נולד בטומסק שבסיביר. היה פעיל בתנועת "החלוץ". בשנת 1927 עלה לארץ ישראל. כבעל הכשרה בטכנולוגיה התקבל לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה וכמנהל הטכני של בית הספר. מרבית המצאותיו היו כלים חקלאיים: שכלולים בכלים חקלאיים, מקלפת תירס, "תותח חפרפרות" (כלי ירייה להשמדת חפרפרות) ועוד.
הצטרף לארגון "ההגנה", שם נפצע בעת הדרכה בחומרי חבלה. היה מראשוני התע"ש, תכנן ובנה את מרגמת הדוידקה, שהופעלה בהצלחה בחזית ירושלים ובחזיתות נוספות.
היה נשוי לשולמית לבית מולדבסקי, בת אחותו של העסקן והמו"ל נחום טברסקי, והיה אב לשניים: צבי וחנה.
נטמן בבית העלמין הדרום.
בשנת 1973, ארבע שנים לאחר מותו, הוענק לו פרס מיוחד במסגרת פרס ביטחון ישראל.
עירית חולון קבעה לוחית זיכרון על הבית שהוקם על בית מגוריו של דוד ליבוביץ בחולון ברחוב אליהו קראוזה 34.
אלן ג'ונסון-סירליף
אֶלן ג'ונסון-סירליף (באנגלית: Ellen Johnson-Sirleaf, נולדה ב-29 באוקטובר 1938) היא פוליטיקאית ליברית אשר כיהנה כנשיאת ליבריה בשנים 2006–2018. היא האשה הראשונה שנבחרה להנהגת מדינה ביבשת אפריקה. מכונה בפני תומכיה "אשת הברזל", כפי שכונתה בשעתה ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר. כלכלנית בהכשרתה. זכתה, יחד עם שתי נשים נוספות, בפרס נובל לשלום לשנת 2011, על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם.
תחילת דרכה
ג'ונסון סירליף, נולדה במונרוביה, בירת ליבריה לאם ממוצא מעורב של שבט הקרו וגרמניה, ואב משבט הגולה. ולמרות שעל פי מוצאה היא לא נחשבת "ליברית אמריקאית" כלומר צאצאית של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה, לעיתים קרובות היא זוהתה עם הקבוצה. אביה היה פעיל פוליטי והיה הראשון משבטו שישב בפרלמנט. היא התחתנה בגיל 17 לג'יימס סירליף ובשנת 1961 התגרשה ממנו בגלל התעללות מצידו. באותה התקופה עבדה כספרנית ונאלצה לגדל את ארבעת ילדיה בבית הרוס. היא למדה בתיכון מתודיסטי במונרוביה, ובהמשך קיבלה תואר בחשבונאות מהקולג' לעסקים במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית ולאחר מכן תואר בכלכלה מאוניברסיטת קולורדו, וכמו כן קיבלה תואר בניהול ציבורי (Master of Public Administration) מאוניברסיטת הרווארד ב-1971, והייתה פעילה בארגונים חברתיים. עם גמר הלימודים היא חזרה לליבריה ועבדה בממשלתו של ויליאם טולברט והייתה לעוזרת של שר האוצר.
מאבקים פוליטיים וגלות כפוייה
בתום לימודיה האקדמיים שבה ג'ונסון סירליף לליבריה ומונתה לעוזרת שר האוצר בממשלתו של ויליאם טולברט. ב-1979 מונתה להיות שרת האוצר של ליבריה. בזמן שהייתה שרת האוצר של ליבריה היא תמכה בעקביות בכלכלה החופשית ובמערב ובזכות זה הייתה לחביבת האמריקאים וקרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי. סמ"ר סמואל דו תפס את השלטון ב 12 אפריל 1980 בהפיכה צבאית; טולברט נרצח וכל ארבעת חברי ממשלתו הוצאו להורג בידי כיתת יורים. דו ותומכיו השתלטו על המדינה והובילו טיהור נגד הממשלה הקודמת. סירליף קיבלה בתחילה תפקיד בממשלה החדשה כנשיאת הבנק הליבריאני לפיתוח והשקעות, אם כי היא ברחה מהארץ בנובמבר 1980 לאחר שביקרה בפומבי את דו ואת מועצת הגאולה לעם על ניהולם של המדינה. שנה לאחר מכן נרצח הנשיא טולברט על ידי רב-סמל סמואל דו ובוצעה הפיכה במדינה שבעקבותיה נאלצה לעבור לגלות בקניה, שם עבדה בסיטיבנק, המספק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים. התמיכה האמריקאית והבינלאומית למעשה הצילו את חייה בתקופות שבהן עברה משפטי ראווה, נשפטה למאסר ויציאה לגלות.
מדיניות
כמו כן פעלה להשיג השקעות זרות וסיוע חוץ, ובין השאר חתמה עם נשיא סין, חו ג'ינטאו, על שבעה הסכמי סחר בין המדינות, בעת ביקורו של ג'ינטאו בליבריה בפברואר 2007. בנוסף דאגה ג'ונסון-סירליף לחידוש אספקת החשמל לבירה מונרוביה תוך 150 יום מכניסתה לתפקיד, כשהיא מכריזה כי "חיבור העיר לרשת החשמל מסמל את המסע שליבריה עושה מחושך לאור".
סירליף התמקדה רבות בבעיות הנשים במדינה. הנושא של אונס לפני כהונתה היה טאבו והיא קידמה חוקים חדשים שהרחיבו את ההגדרה של אלימות מינית וגם ענישה וההשלכות של אונס. היא הבטיחה לאכוף את החוקים נגד אונס בלי פחד וזה עבר בחקיקה של המדינה. על אף כינויה אשת הברזל הצהירה ג'ונסון כי היא רוצה להביא "רגישות אימהית" לנשיאות כדי לרפא את הפצעים העמוקים שנגרמו ב14 שנים של מלחמות אזרחים עקובות מדם, מלחמות שהרסו את ליבריה עד היסוד. סירליף הצליחה לשמר את השלום לאחר מלחמת האזרחים, לחזק את יחסי החוץ, לתקן את הכבישים ואת התשתיות בליבריה. סירליף גם שיפצה בתי ספר ובתי חולים וקידמה את מצב הפליטים במדינה. סירליף היא הראשונה להילחם בשחיתות ואכן זכתה לשבחים על מאבקה ועקשנותה על שקיפות במכרזי הענק לשיקום תשתיות. סירליף נלחמה בשחיתות מבית והדבר בא לידי ביטוי בכך שהשעתה את בנה מתפקידו וקנסה אותו. בנה, צ'ארלס סירליף היה סגן נגיד הבנק המרכזי של ליבריה והוא הושעה מכיוון שלא הצהיר במועד על נכסיו כפי שאמור היה לעשות עם מינויו. סירליף ביקשה לייצג לא רק את עצמה אלא את אפריקה כולה. מגזין פורבס הכתיר אותה כאחת מ-10 הנשים הכי משפיעות בעולם.
מדיניות חוץ
כבר בתחילת דרכה כנשיאת ליבריה שמרה על יחסים קרובים עם שכנותיה ביבשת. ביקורה הראשון מחוץ לגבולות ליבריה היה למען מפגש עם נשיא חוף השנהב לורן גבאגבו במטרה לשפר את היחסים בין ליבריה לחוף השנהב, בעקבות תמיכת חוף השנהב בארגון המורדים MODEL בעת מלחמת האזרחים השנייה בליבריה.
החל מתחילת דרכה הייתה סירליף בעלת יחסים קרובים לארצות הברית. היא הייתה הנשיאה הראשונה והיחידה אשר איפשרה להקים מטה צבאי של ארצות הברית באפריקה, אך בסופו של דבר המטה לא הוקם בליבריה אלא בגרמניה. במרץ 2006, פנתה סירליף לקונגרס האמריקאי במטרה שיעזור לה "להפוך את ארצה לנקודת אור, דוגמה לשאר מדינות אפריקה למה שאהבה וחירות יכולות להשיג".
סירליף וישראל
ביקורה הראשון היה ב-2007 כאורחת מרכזית בכנס של נשים מנהיגות של משרד הביטחון. ביוני 2016 הגיעה סירליף לישראל כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם. היא הודתה לישראל על הסיוע במאבק באבולה ודיברה על הצורך לנתץ חומות בהקשר של הסכסוך הישראלי פלסטיני. בביקורה היא נפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר האנרגיה יובל שטייניץ ושרת המשפטים איילת שקד. כמו כן היא ביקרה ביד ושם, בכותל המערבי ובמקומות הקדושים. בביקורה אמרה: "במהלך ביקורי עם משלחתי, אנו רוצים ללמוד מההתקדמות המשמעותית שישראל עשתה, ובעיקר בתחום החקלאות שבו אנו מתפלאים כל פעם מחדש. מה שעשיתם בתחום המים הוא דבר מדהים. יש הרבה דמיון בין ליבריה לבין ישראל. אני רוצה להודות לישראל על הסיוע שלה במהלך משבר האבולה, כאשר היא הצטרפה יחד עם כוחות אחרים ויוזמות בילטרליות על מנת לעזור לנו לנצח את המחלה"
זכויות להט"ב
בדצמבר 2011, הילרי קלינטון נשאה נאום בו הודיעה כי ארצות הברית תפעל למען שימור זכויות הקהילה הגאה בעולם. ברוב מדינות אפריקה כיום, קיימים חוקים פליליים כנגד הומוסקסואליות. בליבריה יחסים הומוסקסואליים נחשבים ללא חוקיים וניתן להיאסר עד שנה בעוונם. בפברואר 2012 עלתה הצעת חוק כי תקופת המאסר על יחסים הומוסקסואליים תעלה ל-10 שנות מאסר, סירליף התנגדה לקבלת חוק זה אך עם זאת אינה נלחמה לביטול שנת המאסר שקיימת עד היום. מקורבים לסירליף טוענים כי אם תתקומם למען ביטול המאסר זוהי התאבדות פוליטית מבחינתה.
אלן ג'ונסון סירליף שמרה על הסטטוס קוו הקיים בליבריה בנוגע לקהילת הלהט"ב. מצד אחד טענה כי אין מקום לביטול המאסר משום שהחברה אינה מוכנה לקבלת שינויים כה גדולים אך מצד שני לא הייתה מוכנה לחתום על חוקים חדשים שמחמירים את ההתנהלות בליבריה כנגד קהילת הלהט"ב.
פרסים והוקרה
ב-2011 זכתה בפרס נובל לשלום, יחד עם בת ארצה לימה בואי ועם תוואכול כרמאן מתימן. הפרס הוענק להן על "מאבקן הלא-אלים לקידום זכויות הנשים ולדמוקרטיה".
מלבד פרס נובל זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (2007), פרס אינדירה גאנדי (2012), ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
חורבת ניסיה
חורבת ניסיה היא אתר ארכאולוגי בתחומי היישוב פסגות בהרי בנימין. דעת מיעוט במחקר מזהה את האתר עם העיר המקראית העי.
האתר והממצאים
שטחו של האתר הוא כ-15 דונם, ועל פי ההערכות חיו בו כ-400 נפש. באתר נמצאו שרידי יישוב כנעני, בהם במה שנשתמרה היטב. היישוב היה מיושב גם בתקופה הישראלית, בתקופת בית שני ובתקופה הביזנטית, ואולי אף מאוחר מכך. באתר קיימים שרידי מבנים, מערות קבורה, יקב, שני מקוואות טהרה חשמונאיים, בית בד ואולי גם שרידי חומה. בצפון-מערב האתר נמצאת מערת מסתור מימי מרד בר כוכבא.
עיקר הממצאים באתר הם מתקופת הברזל ומתקופת בית שני. באתר נתגלו תכשיטים, חרפושיות מצריות, צלמיות, כלי נשק וכלי חרס החל מתקופת הברונזה התיכונה. כמו כן, נמצא מטבע מימי המרד הגדול. בצדו האחד נכתב "שנת שתיים" ומוטבע ציור של אמפורה, ועל צדו השני נכתב "לחירות ציון" לצד ציור של עלה גפן. המטבע מופיע כיום בסמלו של יקב פסגות שמיקומו המקורי היה בסמוך לאתר, והעתק שלו מוטבע על חלק מיינות היקב. נמצא גם מטבע מימי אדריאנוס. הממצאים הניידים נמצאים כיום במוזיאון רוקפלר.
זיהוי עם העי המקראית
החל משנת 1979 חפרה את האתר משלחת חוקרים אמריקנית בראשות ד"ר דייוויד ליווינגסטון. המשלחת חפרה את האתר במשך 16 עונות חפירה, עד שנת 2002. לדעת ליווינגסטון, חורבת ניסיה היא העיר המקראית העי. זיהוי זה מסתמך בראש ובראשונה על מיקומה הגאוגרפי של העי שנמצאת מזרחית לבית אל המקראית, כמתואר במסע אברהם ובספר יהושע.ליווינגסטון חלק על הזיהוי המקובל של בית אל המקראית בכפר ביתין הצפוני לחורבת ניסיה, וזיהה אותה דווקא בעיר הפלסטינית אל-בירה. באתר ישנם ממצאים המעידים על יישוב כנעני מתקופת הברזל, עובדה היכולה להלום את הזיהוי.