cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארי סיידלר
החיים באוסטרליה
הוריו של סיידלר היגרו לסידני בשנת 1946, (בעת שעבד אצל מרסל ברויאר בניו יורק). בתחילת 1948, כתבה לו אמו שהיא שוכרת את שירותיו ומזמינה אותו לבוא לסידני לעצב את ביתם. סיידלר הגיע לסידני ב־20 ביוני 1948 (ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-25), ללא שום כוונה להישאר באוסטרליה, אלא רק עד לגמר הקמת הבית. הבית נודע כבית רוז סיידלר (1948–1950), בווארונגה, בשפלה נידחת של פרבר בחוף הצפוני העליון של סידני. פרויקט זה היה בית המגורים המודרני לחלוטין והראשון שביטא במלואו את הפילוסופיה והשפה הוויזואלית של הבאוהאוס באוסטרליה וזכה בפרס סולמן לשנת 1951. בעקבות הפרסום העצום לו זכה בית זה, פנו נוספים לסיידלר כדי שיתכנן עבורם את בתיהם. עם כל כך הרבה לקוחות והנאתו מהאקלים של סידני ונופי הנמל שלה, סיידלר החליט להישאר באוסטרליה. בית רוז סיידלר הפך למוזיאון-בית בשנת 1991.
בשנת 1966 הוא סייע להובלת ההפגנות להשארת ירן אוטזון בתפקידו כאדריכל הראשי של בית האופרה של סידני.
הוא היה חבר מייסד של אגודת האדריכלים האוסטרלית. בשנת 1984 הוא הפך לאוסטרלי הראשון שנבחר לחבר האקדמיה לארכיטקטורה, פריז, ובשנת 1987 הוא נבחר לחבר מסדר האבירות האוסטרלי, כבוד אותו קבל כשהוא לבוש בחליפה ובעניבת הפרפר, שהפכו לסימן ההכר שלו. במהלך השנים הוענקו לסיידלר גם חמש מדליות - ובכלל זה מדליית סולמן - פרס האדריכלות המכובד מטעם המכון האדריכלי האוסטרלי המלכותי, פרס מטעם המכון האוסטרלי המלכותי לאדריכלים בשנת 1976, מדליית זהב המוענקת מטעם מלך בריטניה, ופרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 1996.
חיים אישיים
הארי סיידלר נסע לאוסטרליה בשנת 1948 בדרכונו הקנדי (אותו קיבל באמצע שנת 1946). בשנת 1958 עת התגורר באוסטרליה כבר עשור שנים, ביקש לחדש את דרכונו הקנדי אך לא יכול היה לממש זאת, מכיוון שהיה קנדי מתאזרח שלא התגורר בקנדה כבר יותר משלוש שנים. הוא הפך לאזרח אוסטרלי בסוף 1958 וקיבל דרכון שאיפשר לו לנסוע לעבודה ולירח הדבש שלו. הארי סיידלר נישא לפנלופה אוואט, בתו של קלייב אוואט ב־15 בדצמבר 1958; לזוג נולדו שני ילדים.
סיידלר אהב לצלם ארכיטקטורה ברחבי העולם וחלקם של הצילומים מתועדים בספר הצילום שלו "המסע הגדול", "The Grand Tour". הוא גם נהנה לעשות סקי.
פנלופה סיידלר, אדריכלית בזכות עצמה, רכשה את התואר הראשון באדריכלות מאוניברסיטת סידני והצטרפה למשרד סיידלר ושות' (Seidler and Associates) בשנת 1964 כאדריכלית ומנהלת פיננסית. היא תכננה יחד עם בעלה את בית הארי ופנלופה סיידלר בקילארה (פרבר של סידני) שזכה בפרס ה- נ.ס.ו וילקינסון בשנת 1967.
ב־24 באפריל 2005, סיידלר לקה בשבץ מוחי ממנו לא התאושש לעולם, ונפטר מאלח דם בסידני ב־9 במרץ 2006 בגיל 82.
מודרניזם ועקרונות עיצוב
סיידלר טען שהמונח "סגנון בינלאומי" הוא הגדרה בלתי נכונה ולכן התנגד לכך שהמונח ישמש לתיאור האדריכלות המודרנית או העיצובים הארכיטקטוניים שלו, שכן שניהם השתנו עם הזמן ככל שהתפתחו השימוש החברתי וטכנולוגיות הבניין. סיידלר התעקש כי מודרניזם אינו סגנון אלא מהלך תמידי. הוא נהג להסביר כי בארכיטקטורה המודרנית של לה קורבוזיה משנות העשרים של המאה העשרים מוקמו עמודים במרחק של 6 מטרים זה מזה, ואילו באמצע שנות השמונים טכנולוגיית הבטון הדרוך אפשרה מפתחים של 34 מטר ללא עמודים, והתוצאה הייתה ביטוי ויזואלי שונה ופתיחות באדריכלות. Harry Seidler oral history with Ken Henderson, 21 April and 21 May 1986, National Library of Australia oral history collection, cassette TRC 2173 transcript page 3 notes "modern architecture set out to solve problems of the time and it must, by definition remain in constant flux, it is not a style, it fought against stylism, ... to call it a style ... is an utter misunderstanding of what it set out to do. To demonstrate that one can still say that we may like or still love buildings Le Corbusier built in the 1920s, but they could not be reasonably built today (ed 1986) because technology has taken giant steps – I mean, you have office buildings that have columns at six metre centres. In other words, to span long distances was not feasible, not technically applicable to that time, it just wasn't known how to do that, economically or efficiently. Therefore those buildings by today's standards are outmoded." (Page 4) "pre-stressed concrete was ... not normally used in building (in early twentieth century). Whereas today, you can build buildings that have giant spans. We just built a building in Hong Kong that has 34 meter spans ... from one side to the other ... (hence no need for) columns everywhere"; Harry Seidler essay "Planning and architecture at the end of our century" sub-heading 'Opposition to Modern architecture' in Harry Seidler: Four Decades of Architecture by Kenneth Frampton and Philip Drew (Thames & Hudson, London & New York, 1992) p. 381; page 384 notes that this essay was based on the lecture entitled "A methodology" at the RIBA in London (10 January 1984) and 1987 Habitat Lecture at the Centre for Human Settlements, University of British Columbia, Vancouver, Canada; Harry Seidler, "Movement Against Style" Keynote address at Royal Australian Institute of Architects' International Convention 'Challenge of Excellence', Melbourne, 9 March 1992 (video at Deakin University) or online ""You know there’s a great misconception about that modernism is a style. It isn’t. It is a methodology of approach, that is in constant flux, constant change. It was a conviction that what man’s eye seeks in our era, in our time, is not the ponderous solidity of traditional architecture where everything was built to four walls around a room and spaces that were finite. But rather our eyes seek transparency, lightness... being able to look through things." at https://vimeo.com/16877925; "In the Mind of the Architect", Australian Broadcasting Corporation TV series episode 1 (2000) see full transcript at http://www.abc.net.au/arts/architecture/ep_trn1.htm
בעבודותיו של סיידלר בא לידי בטוי שילוב של השפעות מארבעה מאסטרים גדולים ומודרניים שתחתם למד או איתם עבד: ולטר גרופיוס, מרסל ברויאר, יוזף אלברס ואוסקר נימאייר. סיידלר שמר על קשרים עם ארבעת המנטורים שלו גם לאחר שהגיע לאוסטרליה. סיידלר סייע לכך שוולטר גרופיוס נאם בוועידת מכון האדריכלות האוסטרלי המלכותי (RAIA) בסידני בשנת 1954. סיידלר שיתף פעולה עם מרסל ברויאר בתכנון שגרירות אוסטרליה בפריז (מכיוון שלמרסל ברויאר היה משרד בפריז) וסיידלר היה האדריכל שניהל את הפרויקט של מרסל ברויאר עבור מפעל טורין בפנרית' שבדרום סידני, בשנות השבעים. סיידלר הזמין את יצירות האמנות של יוזף אלברס למרכז ההשקעות של חברת MLC באמצע שנות השבעים. הוא גם שמר על קשר הדוק עם אוסקר נימאייר באמצעות מכתבים וביקורים בריו דה ז'ניירו.
צורת עבודתו של סיידלר השתנתה ככל שטכנולוגיות הבניין השתנו: מבתי העץ שלו בשנות החמישים (שרבים מהם הדהדו את צורת הבית הדו-גרעיני של מרסל ברויאר), לבתים ומגדלים מבטון מזוין בשנים 1960–1980, ופיתוח של קוים מעוגלים (בצורות המתוכננות) עם ההתקדמות בטכנולוגיית הבטון בשנות השמונים ואילך, כמו גם התפתחויות בטכנולוגיית הפלדה שאפשרה גגות מעוקלים בשנות התשעים ואילך (למשל בית ברמן). סיידלר תועד (בשנת 1980) כמי שאומר כי תכנון הפנים שעיצב אוסקר נימאייר בבנק בואה-ויסטה (Boavista) בריו בשנת 1946 (שאותו ראה סיידלר ב -1948) עם הקווים המעוגלים שיצרו יחסי פנים - חוץ חדשים, השפיע לבטח על השימוש שהוא עשה באינטראקציות מעוגלות בגני משחקים ובקירות תמך חיצוניים מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות ה-70. לאחר שחגג 50 שנה של עשייה אדריכלית באוסטרליה, ציין סיידלר כי ההתפתחויות בטכנולוגיות הבניין הם שאפשרו עושר צורני רב יותר במגדל הדירות שאת תכנונו עמד לסיים "לא הייתי יכול לבנות את 'בנין אופק' לפני עשרים שנה ... בטכנולוגיית הבניין של אז, שטווח המפתחים שאיפשרה היה מוגבל מאוד. (אבל 'בנין אופק') התאפשר כתולדה מטכנולוגיה כמו בטון דרוך שהיא ... כלכלית ומהירה. זה גם נותן לך חופש צורני גדול יותר. בימינו אנו יכולים לייצר מפתחים עצומים ולעשות זאת לא רק (על ידי) הכנסת רשת פלדה או משהו אחר לבטון אלא על ידי הכנסת תיל פלדה עם יכולת מתיחה גבוהה, דבר המקל על יצירת מפתחים גדולים ושינוי צורת הבניין ושהיה קשה מאוד להשיגו בדרך אחרת."
בעוד שמבקרים מסוימים מתייגים את השימוש של סיידלר בבטון חשוף ובלתי צבוע בשנות ה-60 וה-70 כ"ברוטליסט" (הלקוח מהבטוי הצרפתי 'בטון ברוט'), סיידלר סירב לקבל את המינוח משום שהיה ביקורתי כלפי הברוטליסטים הבריטים שאת עבודתם כינה "חיקויים פתטיים של לה קורבוזיה". המבנים המונוליטיים הכבדים של 'הברוטליסטים' היו ההפך מהאסתטיקה החזותית של סיידלר של שקיפות וקלילות ויכולת להביט דרך האדריכלות, דרך החללים ודרך מרחבים אדריכליים מגוונים.
בשנות ה-60 וה-70 עבד סיידלר עם האדריכל ומהנדס הקונסטרוקציה האיטלקי פייר לואיג'י נרווי בתכנון מגדלי המשרדים של כיכר אוסטרליה ושל מרכז MLC, בסידני, בניין אדמונד ברטון (לשעבר נקרא משרדי קבוצת סחר) בקנברה, ושגרירות אוסטרליה בפריז בשנות השבעים. אותן קורות "טי" (T) מעוצבות של נרווי שימשו את סיידלר בבניין משרדי סיידלר שלו עצמו במילסונס פוינט (סידני) שהושלם בשנת 1973. מאוחר יותר עבד סיידלר עם יורשו של נרווי, מריו דזידרי, על פרויקט מרכז ריברסייד בבריסביין.
סיידלר למד מוולטר גרופיוס (כאחד משלושת האלמנטים הנדרשים לאדריכלות טובה) לתכנן מערכות יעילות לבניית מבנים. בשונה מתכנון בתים פרטיים, הדבר כלל "הקלה על תהליכי הבנייה על ידי מערכת המאפשרת חזרתיות של האלמנטים". זו הסיבה שהאדריכל, היסטוריון ומבקר האדריכלות קנת פרמפטון, כינה את העיצובים של סיידלר שאינם בתים פרטיים - "אדריכלות איזוסטטית". (יציבה ומאוזנת) בשנות השבעים והשמונים השתמש סיידלר בגאומטריה של רביע המחבר את הקו הישר לקו המעוקל, דבר שאיפשר פרישת קורות מבניות זהות בגודלן על פני רדיוס הרביע. ניתן לראות זאת בתכנון של סיידלר בשגרירות אוסטרליה בפריז ובמרכז התרבות והתיאטרון קארלייקה באוסטרליה.
סיידלר ראה הקבלה בין ארכיטקטורה מודרנית טובה לבין הגאומטריה המבנית הבסיסית של אדריכלות הבארוק, ובמיוחד כפי שבא הדבר לידי בטוי בעיצובים של האדריכל האיטלקי פרנצ'סקו בורומיני (שתוארו על ידי ההיסטוריון ומבקר האדריכלות זיגפריד גידיון בספרו "חלל, זמן ואדריכלות אותו" קרא סיידלר כסטודנט לאדריכלות). העיצובים של סיידלר משנת 1969 ואילך הציגו לעיתים קרובות רבעי מעגלים ועקומות מהופכות זו לזו (למשל קירות גינה תומכים של בית התערוכות פטיט וסביט, ווסטלי, 1969, ובית הדירות באקפולקו 1969–1970). החל משנות ה-80 של המאה ה-20 שילב סיידלר בתוכניותיו קימורים מצועצעים (למשל בית האנס, מועדון הונג קונג) וכמה מבקרים כינו זאת כראשית התקופה "הבארוקית" של סיידלר.
הגישה החזותית של סיידלר לסידור מרחבי דו-ממדי ותלת־ממדי הייתה עקבית לאורך כל הקריירה שלו ושיקפה את מה שלמד סיידלר מהמורה שלו לאסתטיקה חזותית, יוזף אלברס. סיידלר הצהיר שהוא למד יותר על עיצוב מיוזף אלברס מאשר בכל בית ספר לאדריכלות. אלברס הצהיר כי עיצובים עם מרכז כובד חזותי גבוה היו דינמיים יותר מאשר עיצובים המעוגנים בקרקע - וזו הסיבה שסיידלר השתמש (בעיצובים שאינם בניני מגדלים) ב"לוחות תומכה המרחפות באוויר ונראות כאילו הן מתכחשות לעובדה שמסה היא משהו מוצק וכבד". סיידלר נהג לטעון כי "מבחינה אסתטית אנו רוצים לאבד את הגשמיות". בעקבות אלברס, התנער סיידלר גם מסימטריות מסורתיות או עיצובים מודרניים דמויי רשת סטאטית (ושעל כן משעממת), ובמקום זאת "קיזז" אלמנטים מנוגדים ליצירת "הבהוב" ו"מתח חזותי" שיהיו דינמיים יותר ויזואלית וכך גם יעניינו את העין. כפי שניתן לראות בתבנית החלון של מגדל הבלוז פוינט של סיידלר (1958–1962) והתלת ממדיות בסידור הסינקופי של המרפסת במגדל הוריזון (1995–1998).
סיידלר הגדיר את עקרון העיצוב החזותי-מרחבי של האדריכלות המודרנית כ"פירוק המוצקות הקונבנציונלית" והחיבור המרחבי בין הנופים. הוא אמר כי המהות החזותית של האדריכלות המודרנית היא "לא המוצקות המגושמת של האדריכלות המסורתית בה הכל נבנה לארבעה קירות סביב חדר וחללים מוגדרים וסופיים. אלא תחת זאת, העיניים שלנו מחפשות שקיפות, קלילות ... ואת היכולת להביט דרך הדברים". הוא סיפר על עבודתו הראשונה, בית רוז סיידלר. "הבית הזה מפוצץ את המשטחים התוחמים בית או חלל רגילים, והופך אותם לרצף של תוכניות העומדות חופשיות בזכות עצמן, שדרכן העין לא יכולה לראות סוף, ואתה נותר מסוקרן כלפי מה שמעבר, אתה תמיד יכול לראות משהו צף אל המרחק, מבלי שהחזון שלך יופרע או יחסם, זה רצף (של חלל), שאני מאמין שהעין של האדם של המאה ה-20 וחושיו מגיבה אליהם בצורה חיובית, אנחנו חושקים בזה". בהתייחסו שוב לתוכנית בית רוז סיידלר, הוא אמר ש"(ישנן) תוכניות של אינטראקציה בין קירות מוצקים וקירות זכוכית - מוצקים וחללים הולכים זה אחר זה ויוצרים זרמי חלל ביניהם". סיידלר גם מוסיף ומפרט עקרונות לסידור מרחבי תלת־ממדי, שהושפע מאוד מציורו של תיאו ואן דוסבורג "בניית זמן-חלל מס' 3" (1923) בו יש התערבות בחלל וזרימה מרחבית בין תוכניות מרחפות היוצרות "פתיחות שהיא כל כך הרבה יותר עדינה מכפי שנעשה כשהיא פתוחה לחלוטין כפי שנעשה לעיתים קרובות כל כך" "האדריכלות בתקופה האחרונה הייתה מודאגת מאוד מהשפה העיצובית של ניצול המרחב הפנימי שמאפשר מבט בו-זמני בדברים, קישור הנופים בין האלמנטים שלהם. . . . כמו שאמר לה קורבוזיה, 'במקום שהעין והתודעה ייעצרו בפתאומיות על ידי קצוות ויכילו משטחים, כפי שהיה מקובל בעבר, הם מונחים כעת ברצף תוך גישוש וחקר, מבלי שאף פעם יבינו לגמרי את תעלומת השכבות המכוסות" בנוגע לעיצוב שלו את בית גיסינג אמר סיידלר: "בשלושה ממדים, בעובדה שהעין מתפתה תמיד להביט מעבר ולעולם לא ממש חווה את הכל, יש פיתוי בראיית הדברים שאינם ניכרים לגמרי. התחושה המרתקת של הדבר שמעבר אליו שבפועל נשלל ממך, מפתה את האדם לנסות לחקור את הפנים."
בשנת 1991 הודה סיידלר כי ביתו הראשון (בית רוז סיידלר) שנבנה מעץ, אף על פי שמגיני השמש פונים צפונה "הוא פגיע מדי לשינויי טמפרטורה. . . לא הערכתי במלואה את עוצמת השמש האוסטרלית". לפיכך, בהמשך הקריירה שלו, הוא שאף להשתמש בחומרים יציבים יותר מבחינה תרמית כמו בטון מזוין ולתת מענה לאקלים האוסטרלי על ידי שימוש נרחב בגגונים ובסוככי גשם מפוארים ומעוצבים על גורדי השחקים שלו (כמו מרכז ריברסייד, גרוסנבור פלייס, ו-QV1), מרפסות גדולות ומקורות בבתים שלו, כמו גם עיצוב הממקסם את מראות הנוף ואת ההנאה של מבט על החוץ מבפנים.
שיתוף פעולה עם אמנים חזותיים
סיידלר שיתף פעולה באופן נרחב ונלהב עם אמנים חזותיים ביצירת הבניינים שלו. בעוד שבין האמנים ששיתפו עמו פעולה נמצאות דמויות מפורסמות או ראויות לציון כמו אלכסנדר קלדר, פרנק סטלה, לין אוצון, נורמן קרלברג, צ'ארלס או. פרי (השניים האחרונים היו לימים סטודנטים של יוזף אלברס), הלן פרנקנטלר, סול לוויט ורבים אחרים, ללא ספק החשוב ביותר מביניהם היה המנטור שלו יוזף אלברס. סיידלר כלל יצירות של אלברס - אולי האדם היחיד שהכי השפיע על פילוסופיית העיצוב שלו - במספר פרויקטים ובמיוחד במרכז MLC עם 'מחווה' לכיכר (שנרכש לאחר מכן על ידי קרן אלברס, והעיצוב האחרון שהוזמן על ידי אלברס 'היאבקות' בצד המזרחי של כיכר MLC). סיידלר גם איפשר בשנת 1966 את קיומה של תצוגת שטיחי קיר של לה קורבוזיה וויקטור וסרלי בלובי הקרקע של מגדל כיכר אוסטרליה - אשר הוחלפו בסוף שנת 2003 בציור קיר סול לוויט. סיידלר גם בחר ושילם עבור עבודות האמנות האוסטרליות שיישלחו בשנת 1977 לצרפת לקראת פתיחת שגרירות אוסטרליה בפריז בתחילת 1978. כפי שמעיד פול ברטיזאן בדברי ההספד שלו לסיידלר, יצירות אמנות אלה לא היו 'אמנות פלופ' גרידא; הן באמת תוכננו להשתלב במבנים ולהשלים את עיצובם: "ברבים מהפרויקטים שלו עבד סיידלר עם אמנים שעבודותיהם הפכו למרכיב מהותי בעיצובים שלו."
בית מוריי
בית מוריי (באנגלית: House of Moray) הוא בית מלוכה שמלך בסקוטלנד בין השנים 1040–1058. מוצאו של בית המלוכה משבט קנל לואיירן (Cenél Loairn) והוא נקרא על שם אזור מוצאם של המלכים - ממוריי שבסקוטלנד.
מלכי דאל ריאטה
מספר מלכים השייכים לשבט קנל לואייר מלכו בדאל ריאטה בראשית המאה השמינית קודם לכיבוש הממלכה על ידי אואנגוס הראשון, מלך הפיקטים:
מלכי סקוטלנד (מלכי אלבה)
לאחר מותו של דאנקן הראשון בשנת 1040 שלטו שני מלכים מבית מוריי על סקוטלנד: מקבת' השתלט על המלוכה לאחר שהרג את דאנקן השני. שלטונו של מקבת' היה ארוך ומוצלח, אולם בנו של דאנקן השני, מלקולם השלישי הדיח את מקבת' ואת יורשו (בנו החורג) לולאך והשיב לשלטון את בית דאנקלד.
צאצאיו של לולאך: מאל סנכטאי מק לולאך ואואנגוס ממוריי (נהרג בשנת 1130) נשאו את התואר "מלכי מוריי" ולא את התואר "מלכי אלבה" (כינוייה של סקוטלנד באותה עת). אואנגוס נפטר בלא צאצאים זכרים ולאחר התואר עבר לויליאם פיץ דאנקן (אף שלא שלט במוריי).
יונה (כבל)
יונה הכבל התת-ימי של בזק בינלאומי הוא מערכת כבלי תקשורת תת-ימית בים התיכון המקשר בין תל אביב לבארי, איטליה. המערכת, שנמצאת בבעלות מלאה של חברת בזק, באורך 2,300 ק"מ.
המערכת מוכנה לשירות מסחרי מאז ינואר 2012, ופועלת כיום באמצעות ערוצי 40G ויכולה לתמוך בערוצי 100G בעתיד, ובכך להגדיל הקיבולת של הכבל ליותר מ-12.8 טרה-ביט לשנייה (Tbit/s). המערכת מבוססת על ציוד תקשורת של חברת אלקטל-לוסנט.
ביוני 2017 דווח כי הכבל נפגע פעמיים בחודשים האחרונים, חברת בזק הכחישה כי מדובר בחבלות מכוונות.
בתולים (סרט)
בתולים הוא סרט קולנוע דרמה-קומית ישראלי, שיצא לאקרנים ב-17 בנובמבר 2022. בסרט משתתפים מאור לוי וחן אמסלם-זגורי כשלצידם משתתפים עמוס תמם, ליאנה עיון ועוד. את הסרט ביים וכתב מאור זגורי וזהו סרטו הקולנועי הראשון.
עלילה
הסרט מספר את סיפור התבגרותו של נער רגיש ויחסיו עם אימו בשנה בה הוא מגלה את מיניותו. סיפור על אשמה וחרטה אותן הוא נושא בתרמילו במסעו לאבד את בתוליו ביישוב בערבה. על רקע נופי המדבר, בישראל של שנות ה-90, בין מציאות להזיה, הוא נסחף לתוך מערבולת ארוטית של גילויי הגוף והנפש. במטרה להתעמת עם עברו ולהיפרד מנעוריו. במהלך הסרט מתגלה כי אחיו נהרג על ידו לפני שנים רבות אבל הוא מדבר איתו כתוצאה ממחלתו הסכיזופרנית.
מוקסין המים
מוקסין המים (שם מדעי: Agkistrodon piscivorus; קרוי גם: מוקסין הכותנה, מוקסין הביצות ומוקסין שחור) הוא מין נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בביצות באמריקה הצפונית.
מאפיינים
המוקסין הוא נחש גדול השוחה רוב הזמן במים ונח על ענפים מתים. הוא נפוץ בביצות, נהרות ואגמים בדרום ארצות הברית באלבמה, ארקנסו, פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, קנטקי, לואיזיאנה, מיסיסיפי, מיזורי, נברסקה, דרום ניו ג'רזי, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, אוקלהומה, וטקסס וגם בקצוות של טנסי, וקנזס.
אורכו הממוצע 80 ס"מ, אם כי נמצאו פרטים באורך כפול.
המוקסין הוא טורף שיאכל כל חיה קטנה שתימצא בדרכו לרבות: חלזונות, שפמנונים, סרטני נהרות, דגים שונים, צפרדעים, לטאות, נחשים אחרים, צבים צעירים, צאצאי אליגטורים, עופות קטנים וגוזלים ויונקים קטנים. בגן החיות של מיאמי תועד מכשיר עיקוב שהושתל בבטנו של נחש מסוג פיתון בורמזי שנטרף בידי נחש מוקסין המים
אצל הצעירים ישנו זנב צהוב היכול להתפתל קלות ולהידמות לתולעת. הנחש מפתה עם הזנב יצורים המתקרבים לאכול את ה"תולעת" ואז מוכשים.
אויביו העיקריים הם נחשים אחרים, צבים נשכנים, אליגטורים, עופות דורסים ויונקים טורפים. המוקסין מתגונן מאויביו על ידי הצטנפות לכדור ופעירת פיו הלבן והמפחיד שהקנה לו את שמו - מוקסין הכותנה.
לעודד
לעודד (באנגלית: Cheer) היא מיני-סדרה אמריקאית דוקומנטרית של נטפליקס, שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-8 בינואר 2020.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר 40 חברות צוות המעודדות של מכללת נבארו שבטקסס ואחרי מאבקיהן לזכות באליפות המעודדות הארצית שנערכת מדי שנה בעיר דייטונה  שבפלורידה.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes דורגה הסדרה ב-93%, וכמו כן זכתה בסיקור נרחב של התקשורת האמריקאית.
עמנואל קארר
ביוגרפיה
קארר נולדה למשפחה עשירה ברובע ה-16 של פריז. אביו, לואי קארר ד'אנקוס, היה מנהל בחברת ביטוח. אמו הלנה, היא היסטוריונית, בתם של מהגרים גאורגים. היא חברת האקדמיה הצרפתית וחברה לשעבר בפרלמנט האירופי. היא בת דודה של נשיא גאורגיה סלומה זוראבישווילי. לקארר יש שתי אחיות: נטלי קארר, עורכת דין, ומרינה קארר ד'אנקוס, רופאה, מנחת טלוויזיה וסופרת. הוא אחיינו של המלחין ניקולא זורביצ'ווילי ובן דודו של הפילוסוף פרנסואה זורביצ'ווילי.
קארר למד בתיכון Lycée Janson-de-Sailly ובמכון למדע המדינה פריז.
קריירה
כחלופה לשירות צבאי, קארר לימד צרפתית במשך שנתיים בסורבאיה שבאינדונזיה. לאחר מכן הפך למבקר קולנוע.
בשנת 1988 פרסם קארר את הספר "Hors d'atteinte", רומן על אישה שמשאירה את חייה ליד המקרה. עבודתו הבאה, שפורסמה ב-1993, הייתה "Je suis vivant et vous êtes morts", ביוגרפיה בדיונית של סופר המדע הבדיוני האמריקאי פיליפ ק. דיק. אחריו יצא רומן, "La Classe de neige", שזכה בפרס פמינה ב-1995, ועובד לסרט על ידי קלוד מילר.
לאחר פרסום הספר "La Classe de neige", קארר הפנה את תשומת לבו למקרה של הרוצח ז'אן קלוד רומן. הוא התכתב עמו בכלא וצפה במשפטו. בעקבות כך כתב ספר, "L'Adversaire", יצא לאור בשנת 2000, הפך לרב מכר בצרפת ותורגם ל-23 שפות. הוא עובד לסרט באותו שם על ידי הבמאית ניקול גרסיה.
בשנת 2007 פרסם קארר את "Un roman russe" על ביקור ברוסיה ושורשיו הרוסיים. בספר הוא חשף כי סבו מצד אמו עבד כמתרגם עבור כוחות הכיבוש הגרמניים במלחמת העולם השנייה ונעלם ב-1944, ככל הנראה נהרג על ידי חברי ההתנגדות הצרפתית.
קארר היה בחופשה בסרי לנקה כשהצונאמי באוקיינוס ההודי הכה ב-2004. הוא היה בבית המלון שלו ולא היה בסכנה, אבל השתמש בחוויה כהשראה לספרו הבא, "D'autres vies que la mienne", שיצא לאור ב-2009.
בשנת 2011 פרסם את הספר "לימונוב", רומן ביוגרפי על הסופר הרוסי והמתנגד הפוליטי אדוארד לימונוב.
בשנת 2014 פרסם את הספר "Le Royaume" ("המלוכה"), שילוב בין כתיבה אוטוביוגרפית על סיפור חזרתו בתשובה עד להתפכחותו מהקתוליות, וכתיבה תיעודית ובדיונית על עליית הנצרות הקדומה. הספר עורר שערורייה באוניברסיטה הפרנציסקנית של סטובנוויל וראש המחלקה לאנגלית, שכלל את הספר בסילבוס לסמינר מתקדם, הודח מתפקידו.
בשנת 2016 פרסם קארר אוסף ממאמרי העיתונות שלו, "Il est avantageux d'avoir où aller". מהדורה שפורסמה באנגלית ב-2019 עם הכותרת "97,196 מילים: מסות" כוללת מאמר על עמנואל מקרון שנכתב ב-2017 עבור "הגרדיאן".
בספרו "יוגה" משנת 2020, קארר כותב על חווית הדיכאון שלו ועל ארבעה חודשים בילה בבית החולים סנט אן בפריז, שם אובחן כדו קוטבי וטיפל בקטמין, טיפול בנזעי חשמל וליתיום.
מספטמבר 2021 עד יוני 2022 עקב קארר אחר משפט מבצעי פיגועי נובמבר 2015 בפריז. מאמריו השבועיים פורסמו ב-"לה נובל אובזרווטר" בצרפת, "אל פאיס" בספרד, "לה רפובליקה" באיטליה ו-"Le Temps" בשווייץ. בספטמבר 2022 פורסמו מאמרים שלו, עם חומר נוסף, בצורת ספר עם הכותרת "V13" (בצרפת המשפט ידוע בשם V13 מכיוון שההתקפות התרחשו ביום שישי ה-13).
חיים אישיים
קארר היה נשוי פעמיים ויש לו בת ושני בנים.
ספריו
בצרפתית
סנאי אפור
סנאי אפור או סנאי אמריקני (שם מדעי: Sciurus carolinensis) הוא מין של סנאי ממשפחת הסנאיים החי ביערות באמריקה הצפונית.
הסנאי האפור נפוץ ביערות בארצות הברית וגם במזרח קנדה, מניו ברנזוויק ועד מניטובה וצפון טקסס. הוא הועבר על ידי האדם גם לאירופה ואפריקה.
אורך גופו 23–30 ס"מ בממוצע, ומשקלו 400–600 גרם.
הוא ניזון מקליפות עצים, ניצנים, פירות יער, זרעים ואיצטרובלים שונים, אגוזי מלך ושאר אגוזים, פטריות וירקות מגידול אנושי. לפעמים אף יצוד חרקים וחיות קטנות נוספות (כולל עופות קטנים) ואף יאכל פגרים.
דוד עזריאלי
דוד יהושע עזריאלי (באנגלית: David Azrieli; 10 במאי 1922 – 9 ביולי 2014) היה יזם, פילנתרופ ואיש עסקים ישראלי-קנדי. מילא תפקיד מרכזי בהבאת רעיון הקניונים לישראל. שימש כמנכ"ל קבוצת עזריאלי, הבונה ומחזיקה 16 קניונים בישראל, בהם מגדלי עזריאלי ומגדל עזריאלי שרונה בתל אביב וקניון ירושלים (בשכונת מלחה).
עזריאלי תרם לפרויקטים רבים, כמו בי"ס לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב וקמפוס חדש לאוניברסיטת קרלטון באוטווה, קנדה. באמצעות הקרן הציבורית שלו בקנדה, שבראשה עומדת בתו נעמי עזריאלי, ועמותת עזריאלי הפרטית, שבראשה עומדת בתו דנה עזריאלי, תרם עזריאלי עשרות מיליוני דולרים בשנה.
קורות חיים
דוד עזריאלי נולד בשנת 1922 במקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki), פולין. הוריו נספו בשואה, והוא הצליח לשרוד, כשברח לצד הגבול הרוסי, ומשם, עם צבא אנדרס שעבר דרך אוזבקיסטן ואיראן, הגיע לארץ ישראל. מסעותיו ודרך הצלתו מובאים בספרו: "צעד אחד לפנים".
ב-1942 עלה לישראל ומשנת 1944 למד אדריכלות בטכניון, לימודים שנאלץ להפסיק עם תחילת מלחמת העצמאות. הוא עבר קורס קצינים ושירת בחטיבה 7 שהוקמה אז, והשתתף בקרבות לטרון. לאחר מכן הועבר לחיל האוויר, שם שירת כקצין חינוך ורווחה. בשנת 1954 היגר למונטריאול, קנדה. וב-1957 נישא לסטפני. לזוג ארבעה ילדים.
בשנת 1958 הקים עזריאלי במונטריאול את חברת Canpro investments, שפעלה בעסקי נדל"ן בקנדה ובארצות הברית. הודות לפעילותו זאת שוק הנדל"ן זכה לצמיחה ניכרת ועל כך זכה עזריאלי לאות הוקרה מממשלת קנדה ב-1984 ואות הוקרה מקוויבק ב-1999. בשנת 1982 הקים את קבוצת עזריאלי והחל בבניית הקניון השני בישראל, קניון איילון ברמת גן (הראשון היה הדיזנגוף סנטר), ואחריו קניונים נוספים, וכן הקמת מגדלי עזריאלי בסוף שנות ה-90, תחילת שנות האלפיים. בנוסף, עזריאלי השקיע גם בתחומי התעשייה, התעבורה, ההתפלה והבנקאות, בין היתר באמצעות חברת גרנית הכרמל שבשליטת קבוצת עזריאלי.
על עזריאלי נמתחה ביקורת על רכישת בית ואן-הורן במונטריאול ב-1973, בית שהוגדר כ"פנינה ארכיטקטונית". כוונתו להרוס את האחוזה נתקלה בביקורת עזה. עם זאת, עזריאלי נותר איתן בדעתו להרוס את המבנה לצורך פיתוח הקרקע, ובשעות הבוקר המוקדמות של ה-8 בספטמבר 1973, בחסות החשיכה, הביא להריסת המבנה ההיסטורי באמצעות דחפורים.
מחלוקת נוספת התעוררה לאחר שבשנת 2008 בעקבות תרומה של 5.5 מיליון דולר, החליטה אוניברסיטת קרלטון לשנות את שמו של בית הספר לארכיטקטורה ל"בית הספר עזריאלי לארכיטקטורה ואורבניזם".
במרץ 2012 פורסם כי עלות שכרו של עזריאלי כיו"ר דירקטוריון קבוצת עזריאלי עמדה בשנת 2011 על 21 מיליון ש"ח. שנה אחר כך פורסם כי עלות שכרו של עזריאלי כיו"ר דירקטוריון הקבוצה בשנת 2012 עמדה על 23 מיליון ש"ח.
דוד עזריאלי תרם רבות לאוניברסיטת קרלטון שבקנדה, לשם חזר ללימודי אדריכלות וסיים בשנת 1997 תואר שני בהצטיינות. כמו כן תרם למחלקה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, שנקראת על שמו ולשורה של פרויקטים בתחום החינוך בקנדה, ישראל וארצות הברית, ביניהם הענקת מלגות לסטודנטים, תמיכה במחקר מדעי, העצמת תלמידי בתי ספר תיכוניים וקידום פעולות למניעה נשירה בקרבם, קידום מצוינות במחקר והוראת השואה במטרה להרחיב את הנצחתה, קידום איכות חייהם של מבוגרים הסובלים מעיכוב התפתחותי ותמיכה במצוינות בהוראת מוזיקה ואומנות.
בתחילת 2013 תרם עזריאלי 40 מיליון ש"ח לעזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים. הכסף יושקע בבניית קמפוס חדש, אשר יתפרס על שטח של כ-30 דונם.
ב-2014 תרם לשלוחת הטכניון במתחם שרונה הנקראת "קמפוס הטכניון בשרונה על שם עזריאלי".
במרץ 2014 הושם פסל גדול בכניסה לקניון עזריאלי בשם "המסע הציוני", המראה את עזריאלי בראש קבוצה הכוללת חלוץ, איש ההגנה, אחות רחמנייה, אדריכל (עזריאלי עצמו), אשת עסקים, מדען ואיש הייטק. עיריית תל אביב הורתה להסיר את הפסל, בנימוק שלא ניתן היתר להצבת הפסל. בנובמבר 2014 הועבר הפסל לרחבת קניון חיפה, אף הוא בבעלות עזריאלי, ובמרץ 2015 נחנך הפסל במקומו החדש.
ב-9 ביולי 2014 נפטר דוד עזריאלי וכעבור ימים ספורים נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
גירושין נוסח אמריקה
גירושין נוסח אמריקה (באנגלית: Strange Bedfellows) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1965, בבימויו של מלוין פרנק, עם רוק הדסון, ג'ינה לולובריג'ידה וגיג יאנג בתפקידים הראשיים.
זה סרטם השני של הדסון ולולובריג'ידה לאחר "בבוא ספטמבר" (1961).
תקציר העלילה
קרטר הריסון (רוק הדסון) הוא מנהל בכיר בתאגיד נפט אמריקאי ענק. באחד מנסיעותיו ללונדון, הוא נפגש בטוני וינסנט (ג'ינה לולובריג'ידה), ציירת איטלקייה ופעילת ציבור. הם מתאהבים מיד ונישאים בנישואי בזק. האופי שלהם שונה, טוני היא אימפולסיבית ונוטה להתלהב וקרטר יותר סולידי ומנומס. הם רבים כל הזמן וטוני זורקת עליו חפצים עד שהוא נמלט מלונדון וממשיך את עיסוקיו בנפט בעיקר עם ערבים.
כעבור שבע שנים הם נפגשים שוב בלונדון במטרה לממש את הגירושין. לטוני יש כעת בן זוג, הארי ג'ונס (אדוארד ג'אד). קרטר מלווה במנהל יחסי הציבור של התאגיד, ריצ'רד ברומוול (גיג יאנג). בפגישה הראשונה שלהם אצל עורך הדין מתבונן קרטר בטוני ומתאהב בה מחדש ומתחיל לחזר אחריה והיא נענית לו לדאבונו של הארי.
מנהל התאגיד, ג'.ל. סטיבנס (הווארד סט. ג'ון) מתקשר לקרטר ומודיע לו על רצונו למנות אותו למנהל קשרי החוץ של התאגיד עם משכורת שמנה ורכב יוקרה. קרטר מופתע לטובה אבל ברומוול אומר לו כי הבוס לא מעוניין שבתפקיד זה יעמוד גרוש אלא אדם סולידי בעל משפחה וממריץ בו לבטל את תהליך הגירושין.
טוני ממשיכה בפעילות לזכויות האדם ומארגנת הפגנה גדולה בשגרירות ארצות הברית נגד הכוונה לאסור הצגת פסל של פסל איטלקי אינו "צנוע". טוני מתכוונת להגיע לשגרירות בבגד גוף חושפני על סוס לבן כמו ליידי גודייבה ולמסור שם איגרת תקיפה לשגריר.
הבעיה היא שבאותו הזמן יגיע למקום גם מנהל התאגיד ותפרוץ שערורייה. קרטר קונה פרחים ורוצה לשלוח לטוני. הוא נכנס לחנות "משלוחים" אך לא מבין שזה משרד לקברנים והקברן (טרי תומאס) משתתף בצערו ומציע לו ארונות...
קרטר וברומוול מכינים תוכנית בו נוסע קרטר למקום מסוכן ומבקש מטוני שתלווה אותו, כל זה כדי שלא תשתתף בהפגנה. הארי מטרפד את התכנית ומגלה לטוני את המזימה והיא רוכבת על הסוס לשגרירות ומחוללת מהומה בה היא נעצרת עם קרטר.
הם עומדים למשפט על הפרעה לציבור. קרטר מודה כי הוא אשם וכי הוא מתפטר מהתאגיד כי הוא אוהב את טוני. היא מתאהבת בו שוב והם חוזרים ביחד והבוס שהחליט בתחילה לפטר אותו, מקבל אותו שוב.
חשבון השטן
חשבון השטן (באנגלית: The Devil's Arithmetic) הוא סרט טלוויזיה משנת 1999 שבוים על ידי הבמאית דונה דייץ'. הסרט מבוסס על ספרה של ג'יין יולן שיצא לאור ב-1988, ומככבות בו קירסטן דנסט ובריטני מרפי.
תקציר העלילה
חנה שטרן (קירסטן דנסט) היא נערה יהודייה אמריקאית שמואסת בסיפורי הזיכרונות של דודתה על זוועת השואה. בליל הסדר היא הולכת לפתוח את הדלת לאליהו הנביא. באופן פלאי היא חוזרת אחורה בזמן לשנת 1942 ומוצאת עצמה בעיירה יהודית טיפוסית בפולין, שם היא פוגשת את רבקה, דודתה בצעירותה (בריטני מרפי). היא מגיעה בזמן שנערכת חתונה, שבסיומה מגיעים חיילים נאצים הלוקחים את תושבי העיירה למחנה ריכוז.
חנה, המודעת לכך שחזרה לתקופת השואה, חווה את השואה על בשרה ומחזקת את הסובבות אותה בסיפורים על חייה האמיתיים באמריקה ובעקבות המסע האישי שלה גם סיפורים על הקוסם מארץ עוץ. לבסוף מתחלפת חנה עם דודתה החולה כדי להצילה ומגיעה לתאי הגאז. כשהיא נמצאת על סף מוות היא מתעוררת כשכל משפחתה סביבה. לאחר מכן היא מדברת עם דודתה בנושא השואה ומתוך הידע שלה (על דברים שדודתה לא סיפרה לה) מתברר שהיא לא חלמה אלא באמת חזרה אחורה בזמן. הסרט מסתיים עם המסר של תודעת השואה על רקע המשפחה השרה שירי חג בפסח. ובלי שאף אחד ידע היא נזכרת במה שקרה.
TV7 (בולגריה)
TV7 היה ערוץ טלוויזיה בולגרי, שהיה בבעלות קראון מדיה EAD. הערוץ שידר תוכניות בידור, תוכניות טלוויזיה וסרטים. הערוץ היה הערוץ הבולגרי הראשון שעבר לשידור בפורמט מסך רחב 16:9. הערוץ היה זמין ביותר מ-50 ערים ויישובים ברחבי המדינה ובכך היווה רשת הטלוויזיה היבשתית החמישית בתפוצתה בבולגריה ששודרה ללא תשלום.
היסטוריה
באוגוסט 2007 השיק TV7 שני ערוצים נוספים - Super7 - ערוץ לילדים ואת ערוץ Sport7, שהיה ערוץ ספורט, בשותפות עם מפעילת שירות הטלוויזיה Cabletel עד שנסגרה בשנת 2009. בשנת 2010 שינו הערוצים את האריזה הגרפית שלהם. ב-3 במרץ 2012 השיק הערוץ ערוץ חדשות שנקרא News7.
שינה בצה"ל
לצה"ל הייתה מדיניות רשמית המחייבת לאפשר לחיילים לפחות שש שעות שינה בזמן שיגרה. חיל הרפואה המליץ למטכ"ל לאורך שנים, לפחות משנת 2011, להעלות את מינימום שעות השינה בשגרה משש לשבע. באפריל 2020 שונתה הפקודה כך שמשך השינה המחייב הוא לפחות 7 שעות שינה, מלבד במצבי חירום שבהם קיום הפקודה עלול להביא לפגיעה ממשית בביצוע משימה ביטחונית חיונית או במצבים שונים המפורטים בנספח א' בפקודה.
TV7 (בולגריה)
היסטוריה
באביב 2013 השתנה לוח השידורים של הערוץ עם העלאת תוכניות חדשות, אך מאז 2014, עקב קשיים כלכליים רוב התוכניות הפסיקו את שידורן. מאז דצמבר 2015 הופסקו גם שידורי הטלוויזיה עקב התחלת תהליכי דיני חדלות פרעון. כתוצאה מכך ב-1 בפברואר 2016 הפסיק הערוץ להפיק תוכניות מקוריות חדשות עקב פשיטת רגל, והחל לשדר שידורים חוזרים בלבד. הערוץ נסגר רשמית ב-17 בספטמבר אותה שנה לאחר שנשלל ממנו רישיון השידורים שלו על ידי המועצה הבולגרית לתקשורת אלקטרונית.
שינה בצה"ל
משך השינה המומלץ
המלצתם הכללית של המומחים לשינה מספיקה נעה בטווח 7–9 שעות ביממה לבוגר צעיר. בהמלצה מעודכנת יותר הגבול התחתון הוא 7 שעות ואין גבול עליון. זאת משום שייתכנו מצבים בהם שינה ארוכה יותר מ-9 שעות עדיפה. מצבים אלו כוללים חוסר קודם בשינה, בוגרים צעירים שזקוקים לשינה ארוכה יותר או קיומה של מחלה. אגף הרפואה בצבא ארצות הברית מנחה להציב את השינה בעדיפות עליונה לטובת המשימה ולאפשר 7–8 שעות שינה לחיילים באימונים, לפני פעילות מבצעית ובמהלך פעילות מבצעית ממושכת. משך שינה קצר מכך פוגע בין היתר בפעילויות הבאות- זיהוי איום והערכת רמת האיום, הכוונת אש ותיאום טקטי ברמת הכיתה. לפי פקודת חיל האוויר האמריקאי על טייסי החיל לישון לפחות 8 שעות ברציפות לפני טיסה.
בשנת 2011 המליץ חיל הרפואה לקבוע בפקודת מטכ"ל מינימום של 7 שעות שינה לחיילים, אולם ההמלצה לא נתקבלה. בהקשר לכך אמר קצין רפואה ראשי לשעבר תא"ל במילואים פרופסור נחמן אש "היה נכון לאשר את ההמלצה הזאת וזה היה מביא לתפקוד והישגים טובים יותר של החיילים". ד"ר דליה שכטר עמית, נוירולוגית מומחית ומנהלת המכון לרפואת שינה ועייפות בבית החולים שיבא תל השומר, אמרה בהקשר לכך "צריך לשקול את זה שוב - רוב האנשים הבוגרים צריכים 7–8 שעות שינה ומהניסיון שלי עם חיילים גם שש השעות שניתנות להם לא מקוימות". בשנת 2015 הובאה ההמלצה להאריך את שעות השינה שוב בפני המטכ"ל, כולל המלצה לשנת צהריים קצרה במקרי חסך שינה. באפריל 2020 נכנסה הפקודה החדשה לתוקף.
חיילים באופן כללי
בפועל, במקרים רבים, חיילים לא קיבלו את מינימום שעות השינה שהמתחייב מהפקודות. היו לכך מספר סיבות:
בשנת 1980 כתב חיים לסקוב, נציב קבילות החיילים, כי אין כמעט הקפדה בצה"ל על מתן מינימום שעות השינה הנדרשות לחיילים כדי שלא יפלו מהרגליים. עם זאת, גורמים בצה"ל נהגו להכחיש את הנורמה הזאת ולטעון שהמקרים של מניעת שינה שנתגלו הם חריגים שטופלו.
בשנים 2007–2013 נרשמו בין 20–60 קבילות על אי מתן שעות שינה מספיקות.
בתרגיל מילואים שנערך במאי 2017, רס"ן במילואים, מפקד פלוגה, מני איתן, סירב לשתף את פלוגתו בחלק מהתרגיל כי סבר שחייליו לא ישנו מספיק, בהתאם לכללי הבטיחות. בעקבות זאת הודח מתפקידו.
נהגים וצוותי אוויר
בצה"ל קיימת הכרה עמוקה בסכנות של נהיגה במצב של עייפות ועל כן יש פקודות מחמירות על היקף השינה שיש לאפשר לנהגים ובאופן כללי צה"ל עומד על פקודות אלו בתוקף. לצה"ל פקודת מטכ"ל מיוחדת הנוגעת לנהגים, הקובעת להם לפחות שבע שעות שינה, הקפדה על השלמת שעות שינה לאחר שמירה ומניעת נהיגה ארוכה ברצף. בדומה לנהגים, גם לאנשי צוות אוויר מפורטות הוראות שינה מורחבות.
מקרים של התארגנות נהגים המסרבים לנהוג בטענה של חוסר שעות שינה מתקבלים בהבנה.
תוצאות מיעוט השינה
מכיוון שרוב הבוגרים הצעירים, במיוחד אלו העוסקים בפעילות הכשרה אינטנסיבית, זקוקים ליותר משש שעות שינה כדי לתפקד בעירנות, סובלים רבים מהחיילים מחוסר שינה ועייפות, שלהם תוצאות שליליות ליכולות קוגניטיביות, בריאות וליכולת ביצוע המשימה.
במהלך השנים אירעו אסונות בהם חיילים נפצעו או נהרגו ובחקירה נטען שעייפות של חייל הייתה מהגורמים לאסון. למשל, אחד ההסברים להתרחשות אסון צאלים ב' היה עייפות הלוחמים.
בתביעות של חיילים להכרה בהם כנכי צה"ל עולה לעיתים התיאור של שעות שינה מועטות כאחד הגורמים לפגיעה בחייל.
הנסיך שארל, רוזן פלנדריה
הנסיך שארל, רוזן פלנדריה (10 באוקטובר 1903 – 1 ביוני 1983), היה בנו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, אשר כיהן כעוצר במקום אחיו לאופולד השלישי, מלך הבלגים בין השנים 1944–1950.
ביוגרפיה
שארל נולד ב-10 באוקטובר 1903, לאלברט הראשון, מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, וב-31 בינואר 1910 קיבל את התואר "רוזן פלנדריה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח שארל יחד עם אחיו לבריטניה, שם שהו בווקינגהם, ברקשייר, בעוד אביו נשאר לפקד על הצבא הבלגי בחזית איזר. בשנת 1915 החל שארל את לימודיו בבית הספר ויקסנפורד, ובשנת 1917 החל ללמוד במכללה הימית המלכותית, אוסבורן, ולאחר מכן במכללה האקדמית המלכותית בריטניה. בשנת 1926 הוסמך שארל כלוטננט משנה בצי המלכותי, ולאחר מכן הוא חזר לבלגיה.
בשנת 1950 חזר אחיו לאופולד השלישי לבלגיה ושב למלא את חובותיו המלוכניות לאחר משאל עם. שארל פרש מהחיים הציבוריים, התגורר באוסטנד והחל לעסוק ביצירות אמנות, ועל יצירותיו חתם: "קארל ואן ולאנדרן" (שארל מפלנדריה).
בשנת 2003 התגלה כי לשארל יש בת בשם איזבל ויבו, שנולדה בשנת 1938 כתוצאה מקשר עם ז'קלין וורלי, בתו של אופה בבריסל, ובשנת 2012 נפגש עמה בן דודה לורן, נסיך בלגיה.
ספריית מלאטסטיאנה
ספריית מלאטסטיאנה (באיטלקית: Biblioteca Malatestiana) היא ספרייה ציבורית בצ'זנה (Cesena) שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
היסטוריה
ספריית מלאטסטיאנה הייתה הספרייה העירונית הראשונה באירופה, קרי ספרייה בבעלות העיירה (Commune) שדלתותיה פתוחות לכל. את בניית הספרייה הזמין אדון צ'סנה, מלאטסטה נובלו (Malatesta Novello), ועל כן היא מוכרת גם בשם ספריית מלאטסטה נובלו. מתאו נוטי (Matteo Nuti) פיקח על בניית הספרייה שהחלה ב-1447 והסתיימה ב-1452.
ספריית מלאטסטיאנה היא הספרייה היחידה מסוגה בעולם אשר שימרה את המבנה, הריהוט והאביזרים, וכתבי היד המופקדים בה מיום היפתחה לפני כ-550 שנים. הכניסה לספרייה היא מעשה ידיו של אגוסטינו די דוצ'ו (Agostino di Duccio 1418–1481), ודלת האגוז המרהיבה שלה גולפה בידי כריסטופורו דה סאן ג'ובאני (Cristoforo da San Giovanni) ב-1454.
פנים הספרייה מעוצב בסגנון אופייני לרנסאנס האיטלקי המוקדם. האולם המרכזי מזכיר בעיצובו בזיליקה ובו שלושה אולמות תווך המחולקים באמצעות עשר שורות של עמודי אבן מקומית לבנים הכולאים ביניהם אחד עשר חללים פתוחים המופרדים באמצעות קמרונות. תקרת האולם המרכזי בנויה בצורת קמרון חבית ובסופה פעור פתח בצורת חלון רוזטה אשר מתחתיו ניצבת מצבת קברו של מלאטסטה נובלו. ריהוט הספרייה כולל 58 שולחנות שצידם מרופד. החלל מואר באמצעות 44 חלונות בסגנון ונציאני המספקים תאורה מספקת לקריאה.
בספרייה שמורים כ-250,000 ספרים, בהם 287 ספרי אינקונבולה, כ-4,000 ספרים בני המאה ה-16 ו-1,753 כתבי יד מהמאות ה-16 וה-17; המכסים מספר תחומי ידע בהם דת, כתבים קלאסיים ביוונית ולטינית, מדעים ורפואה. בספרייה שמורים גם למעלה מ-17,000 מכתבים וחתימות. כתב היד העתיק ביותר בספרייה הוא עותק מהאטימולוגיות מאת איזידורוס מסביליה.
בשנת 2005 נכללה הספרייה בתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו, העוסקת בשימור המורשת העולמית הכתובה. בספטמבר 2008 הנפיק הדואר האיטלקי בול המוקדש לספרייה כחלק מהסדרה "המורשת התרבותית והאמנותית של איטליה".
אברהם רייזן
אברהם (אברום) רייזן (בכתיב יידי: אַבֿרהם רייזען; בבלרוסית וברוסית: Абрам Рэйзен; לעיתים גם: רייזין (Рейзин), ריזין או ריזן; 1 באפריל 1876, קוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – 31 במרץ 1953, ניו יורק) היה משורר יידיש, מספר, סופר ילדים ומחזאי, עורך ועיתונאי יהודי-אמריקאי ממוצא מזרח אירופי.
תולדות חייו ויצירתו
אברהם רייזן נולד בעיירה קוידנוב (קוידענאָוו; כיום דזרז'ינסק, Дзяржынск) שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לסופר העברי והיידישאי קלמן רויזין (יק"ר), מחבר ספר השירים העברי "יונה הומיה" (ברדיצ'ב, 1894). אברהם למד עברית מגיל צעיר, אצל אביו ואחר כך אצל סופר עברי אחר, ישעיה-ניסן גולדברג (יכנה"ז). ראשית כתיבתו הייתה בשתי הלשונות. שירו הראשון ביידיש נדפס כשהיה רק בן 15, אצל העורך י"ל פרץ.
רייזן סיים את לימודיו במינסק, וגויס לצבא הרוסי. בתום שירותו יצא לוורשה, ושם הצטרף לחבורת סופרי היידיש הצעירים שחברו לפרץ. רייזן נמנה עם מנהיגי הקבוצה, והיה מקורב מאוד לפרץ. בוורשה החל את עבודתו העיתונאית, וכן ערך ספרי לימוד ביידיש, אנתולוגיות של שירה ומקראות לילדים. שיתף פעולה עם אחיו הצעיר, זלמן רייזן, אשר נתפרסם לימים כמי שחיבר את הלקסיקון הגדול והשלם של סופרי היידיש.
בשנת 1908 השתתף רייזן באירוע המכונן של תרבות היידיש, ועידת צ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כלשון לאומית יהודית. רייזן, ששהה עד אז תקופות קצרות בארצות הברית, היגר אליה סופית בשנת 1911, והשתקע בניו יורק עד סוף ימיו. בניו יורק פרחה עבודתו העיתונאית, והוא הפך לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש החדשה. הוא הקים עיתון שבועי Dos Naye Land בו התפרסם בין היתר גם שאול רסקין. רייזן כתב גם עבור עיתון "פֿאָרװערטס". שיריו הולחנו והפכו לשירי עם מוכרים, שהושרו על ידי ציבורים גדולים של דוברי היידיש.
בשנת 1928 יצא רייזן לסיור גדול באירופה, וביקר בין השאר גם בברית המועצות, שבה הוצא להורג אחיו זלמן עשר שנים אחר כך (כנראה בשנת 1938) בעת משטרו של סטלין. אברהם רייזן היה קומוניסט ובעל השקפה פוליטית קיצונית, אך הדבר לא סייע להצלת חיי אחיו ושאר הסופרים היהודים.
בין שירי העם שלו בולטים שירי המחאה והמהפכה, שהתחבבו על הקהל, וכן שורה של סיפורים קצרצרים שהיו מאוד פופולריים בין שתי המלחמות.
אחד משיריו הוא השיר היידי "א סוכה א קליינע" המתאר סוכה רעועה העומדת ליפול, אך עומדת בכל זאת. השיר מדמה את הסוכה לעם היהודי, שחי ומתקיים אלפיים שנה אף על פי שפעמים רבות דומה כי לא ישרוד.
בראשית דרכו הספרותית כתב רייזן מספר סיפורים ומערכונים בעברית. כתב למעלה מ-100 כרכים של סיפורת, שירה, מערכונים ומאמרים. שירים בודדים שלו, מתקופתו האמריקאית, תורגמו לעברית והובאו בכמה אנתולוגיות.
יחיאל מיכל היילפרין
הרב יחיאל מיכל היילפרין (ה'תרי"ז - י"ח בשבט ה'תרס"ט, 1909) היה רב ראשי ואב בית דין של קהילת האשכנזית בטבריה.
חייו
נולד בפולין לרב שמואל אריה היילפרין. בשנת ה'תר"ם (1880 לערך) עלה לארץ ישראל, והתיישב בטבריה. עם פטירתו של הרב אברהם צבי הלוי בסביבות שנת ה'תרנ"ו (1896 לערך), התמנה תחתיו כרב ואב"ד האשכנזים בטבריה.
התכתב בענייני הלכה עם רבני דורו, בהם הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, רבי דוד ועקנין מטבריה ורבי שמואל סלנט מירושלים.
לקראת שנת השמיטה ה'תרס"ג, פנו אליו נציגים מטעם חיים מרגליות קלווריסקי (ממונה יק"א בגליל) בבקשה להרחיב את היתר המכירה. יחד עם חברים בבית הדין הספרדי, התיר להם עשיית מלאכות האסורות מן התורה בקרקע שנמכרה לגוי. לאחר שקנאי טבריה ערערו על ההיתר, נשלח פסק הדין לרבי אברהם בורנשטיין, והוא אישר אותו, וכך הונהג באותה השנה במושבה יבנאל.
נפטר בי"ט בשבט ה'תרס"ט, (פברואר 1909). את מקומו מילא הרב משה קליערס.
אלכסנדר מיכאילין
אלכסנדר ויצ'סלבוביץ' מיכאילין (ברוסית: Александр Вячеславович Миха́йлин; נולד ב-18 באוגוסט 1979) הוא ג'ודוקא רוסי. מיכאילין מתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג והוא זוכה מדליית הכסף מאולימפיאדת לונדון 2012. מיכאילין מחזיק ב-3 מדליות זהב ו-2 מדליות ארד מאליפויות עולם וב-11 מדליות מאליפויות אירופה.
תחילת הדרך
בגיל 19, התחרה מיכאילין באליפות רוסיה 1997 וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר ליורי סטיופקין. בשנת 1999 החל לזכות בתארים משמעותיים וב-24 בינואר השתתף בטורניר 'Moscow International Tournament' וזכה במדליית הזהב כשניצח בקרב הגמר את האלוף האולימפי לשעבר אנטל קובאץ' ההונגרי. כחודש לאחר מכן התחרה בטורניר 'World Masters Munich' וזכה במדליית הארד. ב-22 במאי השתתף באליפות אירופה שנערכה בברטיסלאבה וזכה במדליית הארד.
ב-7 באוקטובר באותה השנה השתתף באליפות העולם שנערכה בברמינגהאם וזכה במדליית הארד. בקרב הראשון הוא ניצח את דאנו פנטיץ' הסרבי, בשמינית הגמר ניצח את באסל אל גארבאווי המצרי וברבע הגמר גבר על לאוניד סביריד הבלארוסי. בקרב חצי הגמר פגש את ג'אנג סונג-הו הקוריאני, הפסיד ונשר לקרב על מדליית הארד מול סטפן טרנו הצרפתי. בקרב על הארד מיכאילין היה יותר פעיל לאורך הקרב והצרפתי ספג שידו (עברה), פחות מדקה לסיום הקרב מיכאילין הצליח להפיל את הצרפתי וקיבל ניקוד ווזארי שהספיק עד לסוף הקרב.
ב-26 בנובמבר 2000, התחרה מיכאילין באליפות רוסיה וזכה בשתי מדליות זהב בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח. באליפות אירופה 2001 הוא התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית הזהב. בשמינית הגמר הוא ניצח את ג'רום דרייפוס הצרפתי, ברבע הגמר את סלים טטרוגלו הטורקי, בחצי הגמר את רמאז צ'וצ'ישווילי הגיאורגי ובגמר גבר על דניס ואן דר חיסט ההולנדי.
אלוף העולם 2001-2005
באליפות העולם 2001 שנערכה במינכן מיכאילין זכה בשתי מדליות זהב בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוחה. ב-26 ביולי הוא התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וניצח בקרב הראשון את הצרפתי ג'רום דרייפוס, בשמינית הגמר ניצח את סונג פן הסיני וברבע הגמר ניצח באיפון את אלוף העולם המכהן שיניצ'י שינוהארה היפני. בחצי הגמר מיכאילין ניצח את סעיד מחמוד מירן האירני ובגמר ניצח את סלים טטרוגלו הטורקי. ב-29 ביולי, שלושה ימים לאחר מכן התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח. בקרב הראשון גבר על מוחמד דביטאו ממאלי, בשמינית הגמר ניצח את יאסויוקי מונטה היפני וברבע הגמר את עבדולו טנגרייב האוזבקי. בחצי הגמר ניצח את הברזילאי דניאל אנדריי הרננדס ובגמר גבר באיפון על אריק זאבי הישראלי 24 שניות מפתיחת הקרב.
ב-16 במאי 2002 התחרה באליפות אירופה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר ובו הפסיד להולנדי דניס ואן דר חיסט. בנובמבר זכה בטורניר 'World Masters Bucharest' כשניצח בגמר את סלים טטרוגלו הטורקי. עוד באותה השנה זכה בטורניר 'Grand Prix Moscow' עם ניצחון בגמר על בן ארצו הרוסי טימור בוצ'וקורי. באליפות אירופה 2003 שנערכה בדיסלדורף זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח עם ניצחון בגמר על דניס ואן דר חיסט. באליפות אירופה בשנת 2005 מיכאילין זכה שוב במדליית הזהב. ברבע הגמר ניצח את הישראלי אנדריאן קורדון, בחצי הגמר את דניס ואן דר חיסט ובגמר ניצח את הפולני יאנוש ווינרוביץ'. ב-3 בדצמבר הוא השתתף באליפות אירופה הפתוחה שנערכה במוסקבה בה יכל ג'ודוקא מכל משקל להשתתף, מיכאילין זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לטאמרלן טמנוב הרוסי.
באליפות אירופה הפתוחה בשנת 2006 זכה מיכאילין במדליית הזהב עם ניצחון בגמר על אדם אוקרואשווילי הגיאורגי. עוד באותה השנה זכה במדליית ארד בטורניר 'Super World Cup Tournoi de Paris', מדליית כסף בטורניר 'Super World Cup Hamburg' ומדליית זהב בטורניר 'Super World Cup Moscow'. באליפות אירופה 2007 שנערכה בבלגרד התחרה מיכאילין בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד כאשר ניצח בקרב על המדליה את מתיאס סראיי הסלובני. ב-1 בדצמבר הוא השתתף באליפות אירופה הפתוחה שנערכה בוורשה וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את איהר מקראו הבלארוסי.
תחילת היריבות עם טדי רינר
באליפות העולם הפתוחה 2008 שנערכה בלובלואה-פרה שבצרפת, זכה מיכאילין במדליית הכסף. בקרב הראשון גבר באיפון על הרומני דניאל מטיי, בשמינית הגמר ניצח את הצרפתי המקומי ז'אן סבסטיאן בונויסין וברבע הגמר ניצח את יאנוש ווינרוביץ' הפולני. בחצי הגמר ניצח באיפון את מתיו בטאיי הצרפתי ובגמר פגש צרפתי נוסף, טדי רינר והפסיד. באליפות אירופה 2009 הוא זכה במדליית הארד לאחר ניצחון על אנדראס טולצר הגרמני בקרב על המדליה. עוד באותה השנה זכה במדליית כסף בגראנד סלאם פריז היוקרתי כאשר הגיע עד הגמר והפסיד שוב לטדי רינר. עוד זכה במדליית זהב בגראנד סלאם מוסקבה כשניצח בגמר את הגרמני אנדראס טולצר.
באליפות העולם 2011 שנערכה בפריז, מיכאילין התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד. בקרב הראשון הוא ניצח את עבדולו טנגרייב האוזבקי, בקרב השני את איהר מקראו הבלארוסי, בשמינית הגמר את הרומני ולאדוט סימיונסקו. ברבע הגמר הפסיד לקים סונג-מין הקוריאני ונשר לבית הניחומים שם ניצח את בארנה בור ההונגרי ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה מיכאילין גבר על אוסקר ברייסון הקובני. כחודשיים לאחר מכן מיכאילין התחרה באליפות העולם הפתוחה שנערכה בטיומן וזכה שוב במדליית הארד כשניצח בקרב על המדליה את הקוריאני קים סונג-מין. ב-11 בדצמבר מיכאילין התחרה בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את צ'ו גו-האם הקוריאני.
באליפות אירופה 2012 שנערכה בצ'ליאבינסק שברוסיה, זכה מיכאילין במדליית הזהב. בחצי הגמר ניצח את יאנוש ווינרוביץ' הפולני ובגמר ניצח את בארנה בור ההונגרי תוך פחות מ-40 שניות לאחר תרגיל אוצ'י מטה שעליו קיבל ניקוד איפון.
לונדון 2012-הווה
באולימפיאדת לונדון 2012, מיכאילין התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הכסף. ב-3 באוגוסט מיכאילין השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים, בקרב הראשון הוא ניצח את סדריק מנדמבו קביקה מקונגו, בשמינית הגמר את כריסטופר שרינגטון הבריטי וברבע הגמר את רפאל סילבה הברזילאי. בחצי הגמר ניצח את אנדראס טולצר הגרמני ובגמר הפסיד לטדי רינר הצרפתי.
בגיל 37, בפברואר 2018, מיכאילין זכה במדליית זהב בטורניר 'European Open Sofia' לאחר שניצח בגמר את בנג'מין הרמגניס הבלגי.
ואל הויל
ואלרי אן הויל (באנגלית: Valerie Anne Hoyle; נולדה ב-14 בפברואר 1964) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת אורגון. טרם שירותה בקונגרס של ארצות הברית, בשנים 2019–2023 כיהנה כנציבת העבודה של אורגון, וקודם לכן הוסיפה לייצג את מחוז הבחירה ה-14 בבית הנבחרים של אורגון.
ביוגרפיה
באוגוסט 2009 מונתה הויל לבית הנבחרים של אורגון במקומו של כריס אדוארדס, שמונה בתורו סלסנאט המדינתי. ב-2010 נבחרה לראשונה לתקופת כהונה מלאה, כאשר ניצחה את דווייט קון הרפובליקני ואת קווין פרוסיוו העצמאי. ב-6 בנובמבר 2012 נבחרה הויל בשנית לתקופת כהונה נוספת. לפני כינוס בית הנבחרים של 2011 נבחרה הויל לעוזרת מנהיג הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי. לאחר מכן הייתה סגנית יו"ר-עמיתה של ועדת המשנה להשכלה גבוהה, וכיהנה בוועדות הבריאות והעבודה של בית הנבחרים. לאחר בחירות 2012 נבחרה למנהיגת הרוב בבית הנבחרים של אורגון בעקבות היבחרה של קודמתה בתפקיד, טינה קוטק, ליו"ר בית הנבחרים.
זמן קצר לפני מושב 2014, חבר בית הנבחרים כריס גארט מונה לכס השיפוט בבית המשפט לערעורים של אורגון, והויל התמנתה ליושבת ראש ועדת הכללים של בית הנבחרים. הויל שימש גם כיו"ר-עמיתה של קבוצת העבודה למניעת התעמרות בזקנים. בעקבות התפטרותו של מושל אורגון ג'ון קיצהבר בפברואר 2015 אשר הביאה את מזכירת המדינה קייט בראון למשרת המושל, פורסמו השערות כי הויל עשויה להחליף את בראון בתפקיד מזכירת המדינה. הויל התפטרה מתפקידה כמנהיגת הרוב ב-2015 כדי להתמודד לתפקיד מזכירת המדינה של אורגון. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2016 הגיעה למקום השני, ולא נבחרה למועמדת מפלגתה.
בשנת 2018 התמודדה הויל לנציבת העבודה של אורגון. בבחירות הכלליות גרפה 52% מקולות הבוחרים וזכתה ב-17 מתוך 36 מחוזות אורגון. ב-1 בדצמבר 2021 הודיעה הויל על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של אורגון בבית הנבחרים של ארצות הברית. את המחוז ייצג במשך שנים רבות פיטר דיפאזיו, שפרסם כי בכוונתו לפרוש מן החיים הפוליטיים. בבחירות 2022 נבחרה לבית הנבחרים האמריקאי, וכהונתה החלה בראשית ינואר 2023.
Destiny's Child: Live in Atlanta
Destiny's Child: Live in Atlanta (בעברית: דסטיניז צ'יילד: הופעה חיה באטלנטה) הוא אלבום הופעה של להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד, אשר מתעד את הופעתה של הלהקה בסטייט פארם ארנה, שבאטלנטה, ג'ורג'יה, במסגרת סיבוב ההופעות האחרון שלה "Destiny Fulfilled ... And Lovin' It".
אלבום ההופעה יצא לאור ב-28 במרץ 2006 בארצות הברית על ידי קולומביה רקורדס.
רקע והצלחה
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי ה-DVD האמריקאי עם מכירות של 500 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו ובכך שבר שיא של אלבום ה-DVD עם הפתיחה הגדולה ביותר בהיסטוריית המדינה.
הישג חסר תקדים זה הוביל אותו להיות זכאי למעמד זהב כבר בשבוע הראשון ליציאתו וכעבר 3 חודשים בלבד היה זכאי למעמד פלטינה עם מכירות של מיליון עותקים.
קופה איירליינס קולומביה
קופה איירליינס קולומביה (בספרדית: Copa Airlines Colombia; נקראה במקור Aero República - אארו רפובליקה), היא חברת תעופה קולומביאנית, השנייה בגודלה בקולומביה בתנועת נוסעים בינלאומית (אחרי אוויאנקה) והשלישית בגודלה בתנועת נוסעים פנימית. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו שבבוגוטה.
תולדות החברה
באפריל 2006 רכשה חברת התעופה של פנמה, קופה איירליינס, את החברה. ב-6 באוקטובר 2010 הכריזה החברה על החלפת שמה לקופה איירליינס קולומביה, כדי לאחד את פעולותיה עם חברת האם קופה איירליינס.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2019: