cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות וימבלדון 1966
תחרות הגברים
במשחק הגמר, מנואל סנטנה מספרד נפגש עם דניס רלסטון מארצות הברית וניצח אותו ב-3 מערכות.
טפליק
תולדות היישוב
טפליק נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1582 הועברה לבעלות משפחת אוסטרוגסקי. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי טפליק
הקהילה היהודית בטפליק, נתפרסמה על ידי רבנותו של הרב שמשון אהרן פולונסקי ששימש בה רב משנת 1901 במשך 21 שנה. הוא כונה כל ימיו על שם מקומו זה כ"הרב מטפליק". בהמשך ימיו הוא עלה לירושלים ושימש רב בשכונת בית ישראל.
אליפות וימבלדון 1966
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם מריה בואנו מברזיל וניצחה ב-3 מערכות.
טפליק
יהודי טפליק
ב-26 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת סרט זרוע. זמן קצר לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות מצד הגרמנים. לגטו שבעיירה לא הועברה אספקת מזון, ועל יושביו הוטלו תשלומי כופר. במרץ 1942 הוסעו רבים מיושבי הגטו למחנות עבודה, בהם רובם נספו או נרצחו.
ב-27 במאי 1942 נרצחו בבורות ירי ליד העיירה 769 מיהודי הגטו, וכן כ-520 יהודים שגורשו לאזור מבוקובינה. כ-40 יהודים שהושארו בגטו, יחד עם מגורשים נוספים מבוקובינה שהובאו לעיירה, נרצחו בשנת 1943.
אליפות וימבלדון 1966
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. ממנצחי תחרות 1965 רק ג'ון ניוקומב השתתף בתחרות. 4 זוגות דורגו:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה נפגשו עם דניס רלסטון מאוסטרליה ובילי ג'ין קינג מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
ישראל באליפות
בשנת 1966 בתחרות גברים השתתף אלעזר דודמן. בסיבוב הראשון הוא הוגרל למשחק נגד פטריק ביוסט מצרפת והפסיד לו ב-4 מערכות.
מרכוס אדוארדס
מרכוס אדוארדס (באנגלית: Marcus Edwards; נולד ב-3 בדצמבר 1998 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
ב-15 בינואר 2018 הושאל אדוארדס לנוריץ' סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-30 במרץ ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בהפסד 0–2 לפולהאם במסגרת המחזור ה-39 בליגה לעונת. ב-10 באפריל חזר לטוטנהאם הוטספר.
ב-30 באוגוסט 2018 הושאל אדוארדס למשך עונה אחת לאקסלסיור רוטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 2–4 לדן האג במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת. ב-18 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לוויטסה ארנהם במסגרת המחזור ה-18 בליגה. בסך הכל ערך אדוארדס 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה שלו במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם אדוארס על חוזה לארבע עונות בוויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 77 הופעות ליגה והבקיע 17 שערים.
הוברמן
הוברמן הוא שם משפחה.
1918 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1918.
דניאל פרסקיב
דניאל גאורגה פרסקיב (ברומנית: Daniel George Paraschiv; נולד ב-24 באפריל 1999 בבראשוב שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הרמנשטאדט מליגת העל הרומנית ובנבחרת רומניה.
רב
רב הוא תואר כבוד לאיש בעל סמכות רוחנית ותורנית ביהדות. התואר בעיקרו תיאר דמות כתלמיד חכם או פוסק הלכה אולם בהמשך התואר מופנה גם לצדיק או לסמכות הרוחנית בבית כנסת או במוסדות דתיים. לעיתים גם עסקן בענייני קודש נקרא רב.
דניאל פרסקיב
קריירת מועדונים
ב-1 ביולי 2021 חתם פרסקיב בצ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית, ממנה הושאל לוולונטר מליגת העל הרומנית, ולהרמנשטאדט מליגת המשנה הרומנית, איתה העפיל לליגת העל הרומנית. ב-1 ביולי 2022, לאחר ההעפלה לליגת העל הרומנית, חתם על חוזה קבוע בהרמנשטאדט.
רב
באופן מסורתי תפקדו הרבנים כאחראים על השיפוט וכאליטה האינטלקטואלית בקהילה היהודית. בתקופה המודרנית הוגדר תפקידם מחדש בעיקר לתחום הדת. בקבוצות חרדיות ממשיכים רבנים להחזיק בסמכויות רבות ולעיתים אף יותר משהיו להם בעבר.
דניאל פרסקיב
קריירה בינלאומית
ב-20 בנובמבר 2022 ערך פרסקיב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 0–5 על נבחרת מולדובה במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
רב
בתקופת חז"ל
המילה "רב" לקוחה מארמית ומשמעותה "גדול" כלומר גדול בתורה.
התואר "רבי" ניתן בתחילה אך ורק לתנאים אשר נסמכו איש מפי איש החל ממשה רבנו (למשל רבי מאיר). תנא אשר לא קיבל סמיכה אבל היה בכל זאת תלמיד חכם קראו לו בשם אביו (למשל בן עזאי ובן זומא). לראש הסנהדרין, ובעצם לשושלת בית הלל, קראו "רבן" ("רבינו" בתרגום מילולי מארמית). ישנם תנאים שאינם מוזכרים עם תואר שכזה, כגון הלל ושמאי, ועליהם נאמר "גדול מרבן - שמו". לאחר חתימת המשנה והעברת המרכז התורני מארץ ישראל לבבל, נקראו הסמוכים בבבל בתואר "רב" בלבד, כאשר אמוראי ארץ ישראל המשיכו להיקרא "רבי".
בקהילה היהודית האירופאית, מסוף תקופת הראשונים ואילך, הרבנים היו שכירי הקהילה, מונו ומומנו על ידי הפרנסים ותפקידם לכוון את בני הקהילה לחיות על פי ההלכה. הספרדים ועדות המזרח כינו את מנהיגיהם בתואר "חכם" (בעיקר בשל כך ש"רב" בערבית פירושו 'אל'), אך כיום גם הספרדים מכנים בשם "רב".
תואר כבוד
למונח רב שימוש נוסף כשם תואר, והוא משמש כצירוף כבוד בתרבות החברה היהודית. על פי מאמר חז"ל - מלכתחילה הוא נועד לציין דרגה משנית בסולם דרגות הכבוד, אולם כיום משמעותו שונה והוא מציין מחד גיסא אדם שהוסמך לרבנות או שעוסק בתחום ההלכה היהודית, ומאידך גיסא הוא משמש ככינוי כבוד לאדם הפועל בתחומי היהדות, כהוראת תורה והפצת יהדות או אף עקב עשייה ציבורית גרידא.
נהוג להוסיף את התחילית "רב" (ובכתב בקצרה ר' - קיצור זה נהגה בשפה העברית: רֶבִּי/רַבִּי, ובשפת היידיש: רֶבּ) ככינוי כבוד שגרתי ליהודי, גם כאשר אינו מוסמך כרב. בבתי כנסת בהם עדיין שומרים על מנהגי אשכנז, נהוג להעלות כל אדם לתורה עם כינוי זה, ובבתי הכנסת הספרדיים בעיקר מצפון אפריקה נהוג להעלות כל אדם לתורה עם הכינוי רִיבִּי. בכינוי זה כונו כל היהודים אשר היו תלמידיהם של הרבנים, (כבר לפני 700 שנה) בניגוד להולכים אחרי הקראים כפי שהסביר זאת הרשב"ץ בפירושו לפרקי אבות. במגזר החרדי מקובל לכנות בתואר "הרב" גם אישים מכובדים שאינם רבנים, כגון חברי הכנסת החרדים.
רבנות בדורות האחרונים
המונח רבי או רבי חסידי משמש כיום לזיהוי אדמו"ר או ראש חצר חסידית שאינו בהכרח רב פוסק הלכה. ביידיש השם נכתב רעבע ונהגה רֶבֶּה. לצורך פסיקת הלכה יש בחלק מן החסידויות ובקהילות אחרות רב שזה תפקידו, ולעיתים מכונה מו"ץ (מורה צדק).
בקהילות החסידיות, אשת הרב, הרבנית (ה"רבעצען"), מהווה דמות מרכזית המעורבת בחיי הקהילה ומהווה מנהיגת הנשים.
באנגלית, מכונים הרבנים האורתודכסים Rabbi. אולם כאשר מונח זה מתורגם לעברית בצורת "ראביי", הוא משמש בארצות הברית את האורתודכסים בהתייחסות לרבנים (והרבות או הרבניות) הרפורמיים והקונסרבטיביים. לעיתים, לתוספת חיזוק, התואר ראביי מושם במירכאות. התואר 'ראביי' הפך בעיני רפורמים לתואר גנאי שמייצג עמדה שפוסלת את היהדות הלא-אורתודוקסית. הרבנים והרבות מקבוצות אלו חותמים את תוארם כ'רב' או 'רבה' (בהתאם למגדר).
מהות תפקידו של הרב
כיום המונח "רב" לרוב מתייחס לתפקידים הבאים: מקובל כי על פוסקי הלכה לקבל סמיכה לרבנות או לעשות שימוש חכמים. חלקם, בפרט בציבור הדתי לאומי והספרדי בישראל, מחזיקים בסמיכה לרב עיר או רב שכונה לאחר שעברו את מבחני הרבנות הראשית הנצרכים עבור תפקידים אלה.
פוסק הלכה
רב המשמש כפוסק הלכה, עליו לעבור מסלול של לימוד ומבחנים כדי להיסמך לתפקיד זה. יהודים רבים שהוסמכו כרבנים אינם עוסקים ברבנות בפועל. במוסד הרבנות הראשית לישראל, התואר רב הראשון שניתן מעיד על לימוד וכבוד, ומעיד טכנית רק על הגעה לרמת לימוד גבוהה, ולא בהכרח על עבודה או התפקיד שאותו מבצע האדם. התואר מתייחס לרמת הידע, ואין אדם יכול לכהן בתפקיד אלא אם כן נבחן ונמצא מתאים לכך ("נסמך לרבנות").
בהסמכה לרבנות קיימות שתי דרגות: "יורה יורה" (מו"ץ - מורה צדק) - תעודה אותה מקבל מי שנבחן על הלכות שבת, נידה, אבלות, איסור והיתר, מקוואות ומעט הלכות נישואין. ו"ידין ידין" (דיין) - תעודה אותה מקבל מי שהשלים את הלימודים בהלכות הנוגעות לדיני ממונות (בעיקר חלק חושן משפט - חו"מ). קיימים הבדלים בין המוסדות המסמיכים לרבנות באשר לקביעת החומר המדויק הנדרש לשם ההסמכה לרבנות. בנוסף לשתי דרגות אלו קיימת דרגת הסמכה נוספת של רב עיר - תעודה אותה מקבל מי שהשלים את הלימודים בהלכות הנוגעות ל"אורח חיים" ו"יורה דעה".
באופן רשמי סמיכה ברבנות הראשית לישראל תלויה בשש שנות לימוד בישיבה אחרי גיל שמונה עשרה, אם כי ייתכנו יוצאים מהכלל, המלצת רב מוכר (לרוב הרב המכין את התלמיד למבחני ההסמכה) ובחינות הסמכה.
פסיקת הלכה
רב שהוסמך קיבל את הסמכתו על ידי לימוד חומר תאורטי רב, מורכב ומרובה פרטים בנושאים הלכתיים שונים. בהתאם לרמת הלימוד (בנושאי הלכה שונים דרוש גם ניסיון מעשי בהוראת הלכה ולא רק לימוד תאורטי) יכול הרב להודיע לשואלים אותו מה ההלכה במקרה מסוים. עם זאת רק רב פוסק מוסמך להכריע בהלכה שאינה כתובה כהלכה פסוקה אלא כהכרעה על פי כללי ההלכה.
עריכת חופה וקידושין, וגירושין
על אף שלפי ההלכה נוכחות רב בחופה אינה הכרחית, לפי תקנה קדומה נדרשת נוכחות של רב מסדר קידושין, על מנת למנוע בעיות הלכתיות (נישואין שאין להם תוקף או אסורים על פי ההלכה). בדומה לכך, גם הליך הגירושין (באמצעות גט מהגבר לאישה, שאף הוא מעשה פרטי) מבוצע בפיקוחו של רב.
בהתאם לפקודת הנישואין והגירושין (רישום), 1919, מסדירה מדינת ישראל את הליכי רישום הנישואין והגירושין במרשם האוכלוסין באמצעות פקיד מנהלי שנקרא רושם נישואין וגירושין. הפקודה קובעת כי לפי דיני ישראל הרשות הרושמת תהיה הרב. הסמכות למנות רבנים כרושמי נישואין וגירושין בהתאם לפקודה נתונה בידי ראש הממשלה.
תיקון מספר 1 לחוק הרבנות הראשית לישראל, מסמיך גם את מועצת הרבנות הראשית למנות רושמי נישואין ליהודים, בנוסף לסמכות המצויה בידי ראש הממשלה לגבי כל תושבי המדינה.
רב עיר
בהתאם לחוק הרבנות הראשית לישראל, הסמכות למתן כשירות לכהן כרב עיר נתונה למועצת הרבנות הראשית לישראל.
בחירת רב עיר מוסדרת בתקנות שירותי הדת היהודיים (בחירות רבני עיר), תשס״ז–2007.
בהתאם לחוק שירותי הדת היהודיים, שר המשפטים רשאי להעמיד רב עיר לדין משמעתי על יסוד אחד מאלה:
חוק זה קובע גם כי "רב עיר לא יקבל כל תמורה או טובת הנאה אחרת לבד ממשכורתו בעד טקסי נישואין שערך."
נכון לספטמבר 2017 כיהנו בישראל 95 רבני ערים. יחד עם ראש המועצה הדתית, אחראי רב עיר על אספקת שירותי דת ביישוב ועל טיפול בענייני הלכה, ובפרט רישום נישואין ומתן תעודות כשרות.
מסגד אל-פתאח אל-עלים
אל-פתאח אל-עלים (בערבית: مَسجِد الفَتّاح العَليم, "מסג'ד אלפתאח אלעלים") הוא מסגד באזור בירת מצרים החדשה.
גובה המינרט של המסגד כ-95 מטרים.
דיוקנו של ד"ר גאשה
דיוקנו של ד"ר גאשה (בצרפתית: Portrait du Dr Gachet) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך.
ואן גוך צייר שתי גרסאות של יצירה זו, שתיהן ביוני 1890, בחודשים האחרונים לחייו של האמן. הגרסה הראשונה נמכרה בשנת 1990 במחיר של 82.5 מיליון דולרים.
תיאור היצירה
שתי היצירות מתארות את ד"ר גאשה כשהוא ישוב לצד שולחן, והוא משעין את ראשו על ידו הימנית. ד"ר פול גאשה היה רופאו של ואן גוך בחודשי חייו האחרונים. הרופא מחזיק בידו השמאלית את צמח האצבעונית ממנו מייצרים דיגיטליס - התרופה הצמחית הראשונה שהוכחה יעילותה, ולכן הצמח מראה לצופה את מקצועו של האדם המצויר בתמונה.
ההשראה ליצירה וציור היצירה
שתי היצירות צוירו באוור-סור-אויס בסמוך לפריז.
ואן גוך מאוד התרשם מהציור מעשה ידי אז'ן דלקרואה "טורקוואטו טאסו בבית משוגעים". ואן גוך ראה יצירה זו בעת שהיה עם ידידו, האמן פול גוגן במוזיאון פאבר שבמונפלייה. לאחר שראה את היצירה כתב לאחיו, תיאו ואן גוך, וביקש כי ימצא עבורו העתק של היצירה. בעקבות השפעת היצירה רצה ואן גוך לצייר את מושא היצירה כאדם שהוא "עצוב אך עדין, ועדיין צלול ואינטליגנטי", ובדומה ליצירה שמר על קומפוזיציה בה הדמות המרכזית ביצירה נשענת על יד אחת ואינה מביטה בצופה.
רכישות היצירה
הגרסה הראשונה של הציור נמכרה על ידי כלתו של ואן גוך עבור 300 פרנקים בשנת 1897. היצירה נמכרה לפאול קסירר בשנת 1904 ובאותה שנה לקסלר, ובשנת 1910 נמכרה לדרואה. בשנת 1911 נרכשה היצירה על ידי גלריית סטאדל בפרנקפורט שבגרמניה והוצגה בגלריה עד שנת 1933. בשנה זו, בשל עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוחבאה התמונה בחדר אחורי בגלריה, אולם בשנת 1937 נמצאה על ידי השלטונות הנאצים והוגדרה כ"אמנות מנוונת". היצירה הועברה לידי הרמן גרינג אשר מכר אותה לסוחר אמנות באמסטרדם עבור 53,000 דולרים, וזה מכר אותה לאספן זיגפריד קרמרסקי. קרמרסקי נמלט עם היצירה לניו יורק, והיצירה הוצגה בהשאלה במוזיאון המטרופוליטן. היצירה נמכרה על ידי יורשיו של קרמרסקי ב-15 במאי 1990 עבור סכום של 82.5 מיליון דולרים ונרכשה על ידי איש העסקים היפני ריאוי סייטו. בעת מכירתה, ובשל המחיר בו נרכשה, נחשבה היצירה לתמונה היקרה ביותר בעולם באותה עת. סייטו הכריז כי היצירה תישרף לאחר מותו, ואפרה יושם עם אפרו, אולם בעקבות המחאה הציבורית חזר בו מדבריו. לאחר מותו נעלמה היצירה, והועלו חשדות כי אכן נשרפה, אולם בראשית 2007 התברר כי נמכרה לאספן פרטי.
גרבוז
גרבוז הוא שם משפחה יהודי.
אמיל הלפרדסון
אמיל הלפרדסון (באיסלנדית: Emil Hallfreðsson, תעתיק מדויק: אמיל הלפרד'סון; נולד ב-29 ביוני 1984 ברייקיאוויק) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בקבוצת וירטוס ורונה ובנבחרת איסלנד.
הלפרדסון עבר לטוטנהאם הוטספר בתחילת שנת 2005, כאשר עד אז בילה את הקריירה שלו בקבוצת הפנרפיירדיר מליגת העל האיסלנדית. יש לו מספר הופעות במדי הנבחרת מתחת לגיל 21 של איסלנד. הוא מעולם לא שיחק בליגה במדי הקבוצה האנגלית, והושאל למשך שנה לקבוצה השוודית מאלמה. לאחר מכן שיחק במשך תקופו קצרות בלין אוסלו וברג'ינה, ממנה הושאל לבארנסלי האנגלית ב-2009.
בשנת 2010 עבר לקבוצת הלאס ורונה האיטלקית. ב-30 בינואר 2016 הושאל לאודינזה. ב-31 ביולי 2018 חתם בפרוזינטנה. ב-1 במרץ 2019 חזר לאודניזה וחתם עד לסוף העונה.
ארסן
אַרְסֶן (Arsenic), הידוע גם בשם זַרְניך, הוא יסוד רעיל ביותר ממשפחת המתכות למחצה שסמלו הכימי As ומספרו האטומי 33.
תכונות
ארסן דומה מאוד מבחינה כימית לזרחן, הוא מספיק דומה כדי להשתלב במקומו בתהליכים ביולוגיים וכך לגרום להרעלה. כשארסן מחומם הוא מתחמצן לAs2O3 ומפיץ ריח המזכיר שום. לארסן בצורתו הגבישית היציבה ביותר צבע אפור מבריק והוא מתפורר בקלות. קיימות גם צורות פחות יציבות בצבעים צהוב ושחור. צורתו החיצונית מזכירה מתכת, על אף שאיננו שייך לקבוצה זו. טמפרטורת הרתיחה שלו היא 614 מעלות, ובתנאים רגילים הוא בכלל לא מופיע בצורת נוזל, אלא ממריא ממצב מוצק ישירות לגז. גם בעת הקירור, הגז הופך מיד לגבישים, ולא לנוזל. רק בתנאי לחץ גבוה ניתן לצפות בצורת הנוזל של ארסן, כאשר עבור לחץ של 28 אטמוספירות טמפרטורת ההתכה שלו עומדת על 817 מעלות צלזיוס. במגע עם מים, פולט הארסן גז רעיל העלול אף לגרום למוות.
שימושים
בשל תכונותיו הרעילות, משמש הארסן בתעשיית הדברת המזיקים ובעיקר בתעשיית ההדברה החקלאית ובשל תכונות אלו גם הפך ליסוד פופולרי לשימוש בתעשיית הלוחמה הכימית. עם השנים התפתחו הרכבי חומרי ההדברה כך שיהוו סכנה מינימלית לחקלאים אשר מרססים בהם את השדות, וכיום משתמשים בארסן הלבן (ארסן חמצני) ברוב תהליכי ההדברה. החומר גליום ארסניד (GaAs) משמש כמוליך למחצה בשבבים, בתור תחליף מוצלח אך יקר לסיליקון. הארסן גם משמש כחומר מחזק בתרכובות שונות בטמפרטורות גבוהות. הוא מצוי בצבעים, חומרי ומוצרי קרמיקה, זיקוקין די-נור, לייזרים ועוד. למרות ואף בניגוד לתכונותיו הרעילות, לפני גילוי הפניצילין שימש הארסן כתרופה לטיפול במחלת העגבת.
היסטוריה
המונח "ארסן" מקורו בשפה הפרסית, ואין לו כל קשר למילה "ארס" בעברית. ידוע כי עוד בתקופת היוונים והרומאים היו בשימוש תרכובות ארסן. בעיקר היו משתמשים בתרכובות גופרית בתור רעל. גם מימי הביניים קיים תיעוד על אלכימאים אירופאים ומלומדים סינים שידעו להכין ולהשתמש בתרכובות ארסן שונות. בעבר רווחה האמונה כי אבני בזואר מסוגלות לנטרל את כל הרעלים, ביניהם ארסן. נראה כי סוג מסוים של בזואר אכן מסוגל לנטרל את הארסן, בתגובה כימית.
בשנת 1649 הראה יוהאן שרדר שתי דרכים לבידוד ארסן מתוך תרכובת.
בתקופה הוויקטוריאנית, ארסן שעורבב עם חומץ וגיר נאכל על ידי הנשים על מנת לשפר את גוון פניהן.
ב הארסן היה אחד החומרים ששימשו להכנת צבע ירוק לטפטי קיר. בעבר הועלתה הסברה שנפוליאון בונפרטה מת באי סנט הלנה בשל הרעלת ארסן שנמצא בריכוז גבוה בצבעי הקיר שבביתו. הימצאות ארסן בטפטים הביאה למספר ניכר של מקרי תמותה באנגליה ב, עד להבנת התופעה על ידי מספר רופאים. על אף דרישה ציבורית להתערבות רגולטורית בתחום נמנעה מכך הממשלה, דבר שהוביל את הצרכנים לדרוש ישירות מהיצרנים להתחייב שאין ארסן במוצריהם, וחלקם נענו לדרישות הצרכנים. בתחילת המאה ה-20 עדיין היו מספר חברות שהשתמשו בארסן אולם מוּדעוּת הצרכנים לבעיה הובילה להחרמת חברות אלו ולסגירתן בסופו של דבר.
בשנת 1900 התרחשה באנגליה הרעלת מזון המונית עקב חדירת ארסן לבירה, מההרעלה נפגעו כ-6000 איש, מהם 70 מצאו את מותם.
בשנת 2010, מחקר אסטרוביולוגי במימון נאס"א גילה מיקרואורגניזם המשתמש בארסן כאבן בניין של ה-DNA, במקום בזרחן, המשמש את שאר עולם החי. מאוחר יותר פורסמו עדויות סותרות.
צורה בטבע
את הארסן מוצאים לרוב בטבע כשהוא בתרכובת עם גופרית או חמצן, וכן בכמה סולפידים מתכתיים. ארסן מופק בעיקר ממחצבות של ארסנופיריט (FeSAs, פיריט הברזל) אשר נמצאים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, נורווגיה וספרד.
ייצור ארסן
לאחר מכן, מחממים את תחמוצת הארסן עם פחמן כך:
הרעלה
הארסן (ארסן תלת-חמצני) רעיל (LD50) במנות הגדולות מ-35 מ"ג/ק"ג משקל גוף בעכברים, ו-15 מ"ג/ק"ג משקל גוף בחולדות. הסימנים להרעלת ארסן דומים מאוד לתסמינים של מחלת הכולרה: שלשולים, הקאות, בחילות, ירידה דרסטית בחום הגוף שמלווה בהכחלה של אזורים שונים בגוף ולבסוף מוות.
ארסן במזון
ארסן נמצא במרבית המזון והשתייה של אדם ממוצע, לרוב במינונים מזעריים. במספר בדיקות מעבדה של בשר עוף נמצא ארסן בריכוזים גבוהים. מקור הארסן בזרזי גדילה ותרופות שבהם משתמשים בתעשיית העופות. בסוף 2012 נמדדו רמות של ארסן במגוון רחב של אורז ומוצריו, כגון דגני בוקר, בבדיקה מדגמית של כמאתיים מוצרים שעשה מנהל המזון והתרופות האמריקאי. במדידות נמצאו הבדלים גדולים ברמות הארסן בכלל והארסן האי-אורגני בפרט במוצרים שונים. הרמה הממוצעת נעה בטווח שבין 2.2 מיקרוגרם ל-7.2 מיקרוגרם ארסן למנת הגשה (גודל המנה שונה ממוצר למוצר). כמו כן נמצאו באופן עקבי רמות גבוהות יותר של ארסן באורז מלא מאשר באורז לבן, מפני שהוא נוטה להצטבר בקליפת הגרגירים.
על סמך הממצאים האלה קבעו מומחי הבריאות כי רמות הארסן באורז אינן מסכנות את בריאות הצרכנים בטווח המיידי, כלומר לא יגרמו להרעלת ארסן. עם זאת, הממצאים הללו הניעו תוכנית לניטור רמות הארסן באורז ובמוצריו כדי להעריך אם קיים סיכון בצריכתם בטווח הארוך.
באזורים מסוימים בעולם, בעיקר בדרום אמריקה ואסיה, מי שתייה מזוהמים בארסן שאינו אורגני.
AISE
AISE או הסוכנות למודיעין וביטחון חוץ (Agenzia Informazioni e Sicurezza Esterna) היא סוכנות הביון הממשלתית של איטליה שנוסדה ב-3 באוגוסט 2007 במסגרת הרפורמה בקהילת המודיעין האיטלקית. הסוכנות הוקמה כיורשת שירות הביון והביטחון הצבאי שפעלה כסוכנות הביון הממשלתית מאז 1977.
הסוכנות פועלת מחוץ לתחומי איטליה למען הגנת האינטרסים שלה בחו"ל ועוסקת באיסוף מודיעין אנושי. הסוכנות פועלת על פי חוק שנחקק באוגוסט 2007 ולפיו סמכויותיה מקבילות לאלה של ה-CIA האמריקאי.
תפקיד הארגון
AISE יכול לבצע פעולות רק מחוץ לטריטוריה הלאומית של איטליה, כמו גם שגרירויות איטליה בחו"ל. למעשה, החוק אוסר במפורש על AISE לפעול באיטליה, למעט אם הדבר הכרחי בהחלט לביצוע פעולותיה. במקרה זה, הכלל מחייב כי הפעולות במדינה ייעשו רק בשיתוף עם ה-AISI והמנהל הכללי של DIS ידאגו לצורות התיאום והקישור הנדרשות על מנת למנוע חפיפה של פונקציות או טריטוריה..
מבנה הארגון
AISE כפוף לראש ממשלת איטליה אשר משמש כרשות המופקדת על ההנהלה הבכירה והאחריות הכוללת למדיניות המידע לביטחון איטלקי. עם זאת, ה-AISE יפועל בשיתוף פעולה עם משרד הביטחון, משרד החוץ ומשרד הפנים.
אוניברסיטת שפילד
אוניברסיטת שפילד (באנגלית: University of Sheffield) היא אוניברסיטה ציבורית בשפילד, דרום יורקשייר שבאנגליה. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1905 כתוצאה מאיחוד של שלושה מוסדות אקדמיים. האוניברסיטה ממוקמת בשני קמפוסים מרכזיים בשפילד, אשר בהם ישנן שש פקולטות ומחלקות רבות. בשנים 2015–2016 למדו באוניברסיטה כ-27 אלף סטודנטים (19 אלף סטודנטים לתואר ראשון, וכ-8,000 לתארים מתקדמים). האוניברסיטה נחשבת לטובה ברמה בין-לאומית, ולרוב נמצאת במקום גבוה בדירוגים בין-לאומיים. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות עולמית, חברה בקבוצת ראסל וחברה ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
היסטוריה
אוניברסיטת שפילד נוסדה כאיחוד של מספר מוסדות. הוותיק שבהם הוא, אשר נוסד בשנת 1828. המוסד השני היה פירת' קולג' אשר נוסד בשנת 1879 כחלק מהרחבה של אוניברסיטת קיימברידג'. במוסד זה נלמדו בעיקר מקצועות מדע ואמנות. בשנת 1884 נוסד בעזרת פרית' קולג'. שלושת המוסדות אוחדו ליצירת בשנת 1897. באותה התקופה שפילד הייתה העיר הגדולה היחידה באנגליה ללא אוניברסיטה. הקולג' הפך לאוניברסיטה בשנת 1905. בחנוכת האוניברסיטה הרשמית, אשר התקיימה ביולי של אותה השנה, נכחו המלך אדוארד השביעי ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק.
עם פתיחתה, היו באוניברסיטת שפילד כ-114 סטודנטים, אשר מספרם גדל במהרה ל-1,000 בשנת 1919. בזמן מלחמת העולם הראשונה חלק מהלימודים הוסבו לכדי לימוד ייצור נשק והכנת תרופות. מאז שנות ה-20 האוניברסיטה התרחבה והתנהלה בשני קמפוסים. לאחר מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה שילשה את גודלה, ופתחה מחלקות חדשות. במהלך שנות ה-50 וה-60 האוניברסיטה גדלה אט אט ובתקופה זו נבנו מבנים רבים. מגמת התרחבות זו המשיכה גם משנות ה-80 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.
פקולטות
לאוניברסיטה יש, נכון לשנת 2022, חמש פקולטות הכוללות 50 מחלקות ו-82 מרכזי מחקר ומכוני מחקר, בנוסף פקולטה בין-לאומית:
צ'אטאליה
צ'אטאליה (בהונגרית: Csátalja) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בצ'אטאליה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,841 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 1,323 תושבים.
שמו של הכפר צ'אטאליה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1543.
יהודי צ'אטאליה
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. משנת 1885 היו כפופים יהודי הכפר לקהילה העיר באיה עד לשנת 1944 אז נרצחו יהודים רבים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע
מרכז ישראל-פלסטין למחקר ומידע (ראשי התיבות באנגלית הן IPCRI - איפקרי) הוא ארגון ישראלי-פלסטיני משותף, שמושבו בירושלים. הארגון נוסד בשנת 1988 כשמטרתו המוצהרת היא קידום פתרון בר קיימא לסכסוך הישראלי פלסטיני.
הארגון מתמקד בקידום שיתוף פעולה אזורי ותחומי פעילות העיקריים של הארגון הם:
פונקציית ויירשטראס
פונקציית ויירשטראס היא הדוגמה הראשונה שפורסמה לפונקציה רציפה בכל נקודה על הישר הממשי אך לא גזירה באף נקודה.
לפי משפט הקטגוריה של בייר, אוסף הפונקציות הרציפות הגזירות בנקודה אחת לפחות הוא קבוצה מקטגוריה ראשונה. בצורה פשטנית אומר המשפט כי "רוב" הפונקציות הרציפות אינן גזירות באף נקודה, אולם המשפט אינו מצביע על פונקציה מסוימת כזו. הדוגמה הראשונה שפורסמה לפונקציה כזו היא זו שנתן קארל ויירשטראס בשנת 1872 (היסטורית, הדוגמה של ויירשטראס קדמה להוכחת משפט הקטגוריה).
פונקציית ויירשטרס מורכבת מאינסוף עותקים של הרמוניה בסיסית, העוברת שני שינויי סקלה (במשרעת ובתדירות).
גרף הפונקציה הוא פרקטל, שממד האוסדורף שלו הוא.
ניתן להוכיח שהפונקציה רציפה, משום שהטור מתכנס במידה שווה (ממבחן M של ויירשטראס), וכל סכום חלקי מהווה פונקציה רציפה (ולכן נוכל להשתמש במשפט הגבול האחיד, הגורס כי אם סדרת פונקציות רציפות מתכנסת במידה שווה, אז הפונקציה הגבולית רציפה). ההוכחה שהפונקציה אינה גזירה באף נקודה מורכבת יותר.
אל-מוואחידון
התגבשות המוואחידון
בשנת 1120 נדד עבדאללה אבן תומארת מאזור אלג'יר אל מרוקו ועצר בעיר פאס שם הוא תקף את אחותו של שליט העיר שהלכה ללא חג'אב לכיסוי ראשה וגופה כמנהג נשות הברברים; הוא גורש מהעיר ופנה למרקש שם הוא נכנס לוויכוח דתי-תאולוגי ציבורי עם כוהני הדת שבעיר; אלו דיווחו לאמיר עלי אבן יוסף כי אבן תומארת הוא כופר מסוכן ודרשו כי הוא יאסר וישפט; האמיר החליט שלא לעורר את חמת ההמון והמטיף הכריזמטי עליו וגירש את אבן תומארת מהעיר אל כפר לא ידוע, שם עבר אבן תומארת להתגורר במערה. בדרשה שנשא בשנת 1121 עבדאללה אבן תומארת טען בפני תומכיו שהוא משושלת הנביא מוחמד; על כך הוסיף את הטענה שהוא המהדי, שפירושו המונחה נכונה (בידי האל),או מדריך מטעם האלוהים, שיושיע את העולם מאלימות ואי-צדק, ויחזיר את האסלאם למסורותיו המקוריות של הנביא מוחמד. לאחר הכרזה זו הוא ברח אל מקום מסתור בהרי האטלס וקיבץ סביבו שבטים מקומיים. בשנת 1124 הם הקימו את מבצר טינמל ששימש מאז כמרכז רוחני ומפקדה צבאית של האל-מוואחידון. במשך שמונה שנים שכנו אבן תומארת ותומכיו במבצרם ונקטו שיטות של לוחמת גרילה כנגד הצבא של המוראביטון.
בטינמל ארגן אבן תומארת את תומכיו תחת מבנה חברתי דמוי קומונה שלה מערכות שליטה מוקפדות; בגרעין עמדה משפחתו של המהדי ולצדה שתי מועצות: מועצת העשרה שהייתה מורכבת מתומכיו הראשונים והנאמנים ביותר של המהדי ומועצת החמישים בראשות ראשי בתי האב של שבט המסמודה והמטיפים החשובים ביותר.
מות המהדי ובניית הח'ליפות
בשנת 1130 יצא צבא המוואחידון להתקפה ראשונה על מעוזי השלטון והטיל מצור על העיר מרקש; לאחר 40 יום יצא חיל המצב מהעיר ובקרב עקוב מדם באזור אל-בוחירה מחץ את הצרים, רוב שדרת הפיקוד של המוואחידון הושמדה לוחמיהם נהרגו או ברחו ללא סדר אל טינמל; זמן קצר לאחר מכן מת עבדאללה אבן תומארת. למרות המפלות הקשות לא התפרקה תנועת אל-מוואחידון. את מקומו של המהדי תפס עבד אל-מואמין שאיחד את שורות התנועה; בשנת 1132 הוא תקף את מבצר תַסגימוּת, פירק את שעריו ונשא אותם אל טינמל בצעד של התרסה.
עבד אל-מואמין
עבד אל-מואמין הביס את שושלת המוראביטון, ששלטה באותה עת בצפון אפריקה, ובמשך שנות שלטונו (1163–1130) הרחיב את שליטתו. ב-1145 מת השליט המוראביטי בתאונה וכך, ב-1147, כבשו המוואחידון את מרקש, בירת המוראביטון, הכיבוש נסתיים בטבח וטיהור בכל התומכים במשטר הקודם והרס סמלי השלטון של המוראביטון והעיר עצמה הפכה לבירת האימפריה החדשה. שנתיים לאחר מכן הכריז על עצמו עבד אל-מואמין כ"אמיר של מרקש" ובפעם הראשונה היה המגרב מאוחד תחת משטר מקומי; הוא שילב את האויבים של הח'ליפות בתוך המערך השלטוני והצבאי לאחר שנכנעו ובנה את הכוח הנדרש להרחבת שטחי ההשפעה של המווחידון. ב-1147 פלשו המוואחידון תחת הנהגתו של עבד אל-מוּאְמִין לחצי האי האיברי וכבשו את סביליה, שהפכה לבירת הפרובינציה; עבד אל-מואמין המשיך ואיחד את פסיפס ממלכות הטאיפה, שהרכיבו את אל-אנדלוס, שהפכה לפרובינציה מרכזית בח'ליפות. לאחר כיבוש אל-אנדלוס מיריביו המוסלמים, אל-מואמין ניהל מערכה שלא הוכרעה כנגד הנסיכויות הנוצריות של חצי האי האיברי. הוא נפטר בשנת 1163 לאחר שהביא את הח'ליפות לשיא התפשטותה מזרח עד תוניס וטריפולי. תחת שלטונו נבנה מסגד בסביליה שלאחר מכן הפך לבסיס לקתדרלת סביליה, מבניה זו נותרה החירלדה (בספרדית: Giralda) ששני השלישים התחתונים נבנו בסגנון בנייה שאופייני למוואחידון.
אבו יעקוב יוסף
אבו יעקוב יוסף (ערבית: أبو يعقوب يوسف) היה הח'ליף השני של המוואחידון, הוא עלה לשלטון בשנת 1163 תחת התואר יוסף הראשון. הוא חזר ודבק בעקרונות של הפיקה הט'אהרי; אבו יעקוב היה מלומד ואיש דת מוסלמי בזכות עצמו ובחצרו פעלו המלומדים אבן רושד ואבן טופייל. כשליט קיצוני וחסר פשרות הוא החל את הרפורמות של המווחידון. רפורמות אלו הידקו את השליטה של המוסלמים על עמדות כוח באל-אנדלוס ובפורטוגל; תחילה סולקו נוצרים ויהודים מתפקידים רשמיים; בהמשך הוכרזה מלחמת קודש, שבמהלכה הוצאו טקסים דתיים לא מוסלמים אל מחוץ לחוק; לאחר מכן החלה מערכה להמיר תחת איום במוות את דתם של הכופרים, מאידך המומרים היו תמיד תחת חשד ומעקב. הרפורמות החמירו תחת שלטונו של אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" שקבע קוד לבוש מיוחד ליהודים והכביד את ידו עליהם על מנת להפוך את חייהם לבלתי נסבלים.
בשנת 1170 פלש יוסף הראשון אל ולנסיה וקטלוניה; ב-1171 קבע את מקום מושבו בסביליה, שם הוא ציווה על מפעלי בנייה גדולי ממדים ובהם מצודת סביליה (האלקזאר).
באביב של שנת 1184 יצא יוסף הראשון למסע מלחמה כנגד אפונסו הראשון, מלך פורטוגל; הצבאות נפגשו מול חומות העיר סנטרם שבמרכז פורטוגל, אך עוד בטרם הקרב החל, יוסף פיצל את צבאו: הוא פקד שחציו יעלה על ליסבון; בכך הוא זרע בלבול בקרב הצבא המוסלמי: חלק מהכוחות הבינו כי נתנה הוראה לנסיגה ובתוהו שנוצר נורה יוסף ומת מפצעיו ביום 29 ביולי 1184. הצבא המוסלמי נסוג משדה הקרב וגופתו של הח'ליף נקברה בטינמל.
אבו יוסף יעקוב אל-מנצור
אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" (ערבית: ابو يوسف يعقوب المنصور) שנולד בשנת 1135, היה הח'ליף השלישי של המוואחידון; הוא נטל את התואר ואת מושכות השלטון בעודו מביא את גופת אביו יוסף הראשון לקבורה במרוקו. שלטונו התאפיין במסעות צבאיים שהרחיבו את גבולות הח'ליפות והרחיקו את האויבים מהגבולות, במקביל ראתה הח'ליפות פריחה כלכלית שנבעה מהתפתחות והסתעפות המסחר ואיתה פריחה במחקר המדעי, באדריכלות ובפילוסופיה. במהלך שנות שלטונו יזם אל מנסור מפעלי בנייה גדולים ובהם מסגד קוטוביה במרקש.
בתקופת שלטונו עבר מרכז הכובד של פעילות הח'ליפות לאפריקה ובירתה במרוקו חזרה להיות במרכז, באפריקה נאלץ אל-מנסור להתמודד עם שרידי הח'ליפות הקודמת וכנגד מתנגדים מבית ועל פי הצורך יצאו מאפריקה צבאות אל חצי האי האיברי למסעות כיבוש ועונשין.
קרב אלארקוס
ניצחונו הגדול ביותר היה קרב אלארקוס ביום 18 ביולי 1195 כנגד צבא נוצרי מאוחד תחת פיקודו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. הנוצרים ניצלו את פקיעת הסכם שביתת הנשק בין הצדדים, את מחלתו של אל-מנסור ואת העובדה שמושל אל-אנדלוס (אחיו של אל-מנסור) יצא מהפרובינציה הספרדית למרוקו כדי לתפוס את השלטון; הם נעו בכוחות מאוחדים לכיוון אל-אנדלוס. אל-מנצור הגיב במהירות, הוא מחץ את ההתנגדות מבית ונחת עם צבאו על חופי ספרד; הצבאות נפגשו לא רחוק מטולדו ובקרב הקשה הובסו הנוצרים, הצבא הקסטילי הושמד ואיתו רוב האצילים. הצבא המוסלמי סבל אבדות כבדות בקרב ולכן לא היה יכול לנצל את ההצלחה ולעלות על טולדו; הצבא לא יכול היה להפוך גם את מסעות עונשין לאחר מכן להזדמנות להרחבת תחומי ההשפעה של הח'ליפות.
הח'ליף הוסיף לשמו את הכינוי "אל-מנסור באללה" (המנצח בשם האלוהים) אך בריאותו הרופפת והצורך להיות במרכז ענייני הח'ליפות החזירו אותו למרוקו בשנת 1198; הוא מת בפברואר 1199.
מוחמד א-נאסר
א-נאסר לדין אללה מוחמד אבן אל-מנסור (ערבית: الناصر لدين الله محمد بن المنصور) היה הח'ליף הרביעי של המוואחידון; הוא עלה לכס ביום מותו של אביו אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור" ושלט עד יום מותו. בתקופת שלטונו החלו להיווצר בקיעים ולהתגלות סימני אי יציבות בח'ליפות. תחילה נאלץ א-נאסר להתמודד עם מרידה של השבט הברברי בנו ע'אניה ולמנות את סגנו הווזיר אבו מוחמד אבן אבי חאפז למשרת מושל אפריקה; לאחר מכן הפנה את תשומת לבו למתרחש באל-אנדלוס, בשנת 1211 חצה א-נאסר את מיצרי גיברלטר עם צבא גדול והצליח להדוף את הנוצרים מגבולות הפרובינציה.
לבקשתם של שליטי הנסיכויות הנוצריות בחצי האי האיברי, הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השלישי על מסע צלב נגד המוסלמים; בספרד נוצרה ברית של ארבעה נסיכים נוצרים מקסטיליה, אראגון, נווארה ופורטוגל; ובשנת 1212 נפגשו הצבאות בקרב לאס נאווס דה טולוסה שנערך בסיירה מורנה שבספרד, לפני הקרב ערכו הנוצרים פרעות בקהילה היהודית הקטנה של טולדו. הנוצרים תקפו את המחנה המוסלמי בהפתעה, הח'ליף ברח וצבאו הושמד. הניצחון נתן דחיפה משמעותית למאמצים של הנסיכויות הנוצריות להדוף את המוסלמים מכל ספרד; מבצרים חשובים על גבול אנדלוסיה נתפסו לאחר הקרב והיוזמה עברה לידי הנוצרים. הח'ליף הצליח לברוח משדה הקרב ולחזור למרקש, שם מת שנה לאחר מכן בשנת 1213.
עבד אל-וואחד
אבו מוחמד עבד אל-וואחד היה הח'ליף של מרוקו למשך מספר חודשים במהלך שנת 1224. הוא היה בנו של הח'ליף אבו יעקוב יוסף ואחיו הצעיר של הח'ליף יעקוב אל-מנסור. כמצביא הוא נלחם בראש צבאות המוואחידון במסעות מלחמה באל-אנדלוס ושימש כמושל מאלגה וסביליה לתקופות קצרות. לאחר מינויו לח'ליף נקרעה הח'ליפות במאבקים על כס השלטון בעיקר מול שליטי אל-אנדלוס ואחיו, בהם אבו אל-עלא אידריס מושל קורדובה, אבו מוסא מושל מלגה, ואבו אל-חסן מושל גרנדה; בנוסף, קמו לו מתנגדים במרוקו – ראשי השבטים המקומיים, שהונהגו על ידי מושל טינמל; האחרון הצליח לכבוש את מרקש ולרצוח את הח'ליף החדש בחניקה בספטמבר 1224. ההיסטוריה האסלאמית של הח'ליפות מתייחסת אליו לעיתים בכינוי "המודח". המתנגדים לכהונתו של אל-וואחד טענו לאי סדרים ושאלת חוקיות בחירתו לח'ליף אך ייתכן ודווקא ניסיונו הרב, ייחוסו ותמיכתו במשטר ריכוזי פעלו כנגדו: המושלים באל-אנדלוס חששו כי האוטונומיה הגדולה ממנה נהנו תחת שלטון יוסוף השני תתבטל תחת שלטונו של אל-וואחד ושאפו למנות שליט בעל ניסיון מועט וניתן להשפעה.
עבדאללה אל-עאדל
אבו מוחמד עבדאללה אל-עאדל היה ח'ליף מרוקו כחלק משושלת של המוואחידון; הוא היה בנו של הח'ליף יעקוב אל-מנסור ואחיו של הח'ליף מוחמד א-נאסר. הוא היה מושל של פרובינציית אל-אנדלוס במשותף עם אחיו ובשנת 1224 עלה לשלטון לאחר שהח'ליף הנבחר נרצח כחלק ממזימה בין שליטי אל-אנדלוס ומרקש. תקופת שלטונו הקצרה הביאה את הח'ליפות שסבלה מלחצים פנימיים וחיצוניים לקריסה.
תפיסת השלטון הרצחנית הייתה הפרה של המסורת של המשפחה השלטת של המוואחידון ושיגרה גלי הלם בקרב העילית השולטת; באמצעות המהלך המהיר הצליח הח'ליף החדש לדכא את המתנגדים באל-אנדלוס; שלושה מאחייניו של אל-עאדל (בניו של אבו חאפז מושל פרובינציית אפריקה), שהביעו התנגדות עיקשת, פוטרו ממשרתם – אבו זיאד מושל וולנסיה, עבדאללה מושל חָאאֵן המכונה "אל-בַּיַּאסִי", ואבו דבוס. אל-ביאסי, שלא השלים עם הגזירה, תפס עם קבוצה קטנה של תומכים עמדה על גבעה שולטת בסמוך לעיר באיסה וקרא למרד נגד אל-עאדל. בחורף של שנת 25–1224 יצא צבאו של אל-עאדל לכבוש את מעוז המורדים אבל ללא הצלחה; קבוצת המורדים הקטנה הצליחה להביס את הצבא שעלה לגבעה. הכישלון דבק באל-עאדל ויצר לו מוניטין של מפסידן חסר יכולת, מה שערער את הביטחון של בני בריתו וחייליו. על מנת להבטיח את הישרדותו, אל-ביאסי כרת ברית עם פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, שמצידו ראה בפיצול הכוחות המוסלמיים הזדמנות פז לקידום האינטרסים של ממלכת קסטיליה.
שיתוף הפעולה בין צבאות נוצרים לבין המורדים המוסלמים עלה לבסוף על שרטון, ובהתקוממות עממית של תושבי קורדובה נרצח אל-ביאסי. ב-4 באוקטובר 1227 הוטבע אל-עאדל באמבט בארמונו שבמרקש ואת הכיסא והתואר תפס הח'ליף היריב יחיא אל מועתסם ממרוקו.
יחיא אל-מועתסם
אבו זכריא אל-מועתסם יחיא אבן א-נאסר (ערבית: أبو زكرياء المعتصم يحيى بن الناصر) היה ח'ליף שישב על כס השלטון משנת 1227 עד 1229. הוא היה מועמד של פשרה בין ראשי השבטים וסמל לקריסת ופיצול הח'ליפות; במהרה ירדה קרנו של יחיא אל-מועתסם בעיני ראשי השבטים שהמליכו אותו והוא הוחלף על ידי אבו אל-עלא אידריס; כאשר הלה מת, חזר יחיא אל-מועתסם לתמונה ודרש את כס השלטון אך ראשי השבטים העדיפו את אבו אל-וואחד השני על פניו. יחיא אל-מועתסם ישב בארמון הח'ליף במרקש, בה שלט עד למותו בשנת 1236.
אבו אל-עלא אידריס
אבו אל-עלא אל-מאמון אידריס אבן אל-מנצור (ערבית: أبو العلا المأمون إدريس بن المنصور) שלט כח'ליף בחלק משטחי הח'ליפות של המוואחידון משנת 1229 עד מותו בשנת 1232. עם מותו של עבדאללה אל-עאדל פרצה מלחמת אזרחים בין הטוענים לכתר הח'ליפות: אידריס אבו אל-עלא שנתמך על ידי הענף האל-אנדלוסי של נסיכי הח'ליפות, ויחיא אל-מועתסם שהיה בן חסותה של חצר הח'ליף במרקש. אידריס פנה לעזרתו של פרננדו השלישי, מלך קסטיליה ובעזרת צבא של ממלכת קסטיליה והבטחה לשקט באל-אנדלוס העביר את כל צבאו למרוקו; הוא כבש את מרקש בשנת 1228 והרג במתנגדיו; כתוצאה מפעולותיו, אל-אנדלוס התרוקנה מנוכחות צבאית מוסלמית, שיכלה לעצור את שטף המתקפה הנוצרית. אידריס היה שליט חלש שנתמך על ידי חיילים נוצרים, עבורם בנה כנסייה במרקש. בשנת 1232 הוא איבד את השליטה בעיר לח'ליף יחיא אל-מועתסם ומת בעת שצעד אל עבר מרקש בראש צבאו. בעת המאבקים בין המתמודדים המוסלמים על הכס, אבדה השליטה באל-אנדלוס, ערים מרכזיות החליפו את המושלים של המוואחידון בשליטים מקומיים; הבולט שבהם היה מוחמד אבן יוסף אבן הוד-אל-ג'וד'מי משושלת בנו הוד (שליטי סרגוסה); הוא הצליח להמריד את מרכז אל-אנדלוס כנגד הח'ליפות; בשנת 1228, בה נטש אבו אל-עלא אידריס את סביליה בדרכו למרוקו, ניסה אבן הוד אל-ג'וד'מי להכתיר עצמו כח'ליף עצמאי.
התפוררות השליטה של המווחידון באל-אנדלוס הפילה את הערים המוסלמיות לידי הנוצרים כפרי בשל; אבן הוד ניסה תחילה לעמוד כנגד המתקפה הנוצרית אך צבא אל-אנדלוס המוסלמית הובס והושמד בקרב אלנגה בשנת 1230. במהלך 20 השנים הצליחה הרקונקיסטה לדחוק את המוסלמים מספרד. באותה שנה, נסיכות ליאון כבשה את הערים בדחוס ומרידה, ואילו צבא אראגון השתלט על מיורקה; קורדובה נכבשה בשנת 1236 על ידי צבא קסטיליה; וולנסיה נכבשה על ידי ארגון בשנת 1238; באותה שנה מת אל-הוד וחלק מהערים הנותרות בשליטה מוסלמית ניסו לחזור לחיק הח'ליפות אך בשלב זה לא היו המוואחידון גורם בעל יכולת צבאית או פוליטית מעבר לגבולות העיר מרקש. לבסוף נכבשה הבירה לשעבר של הח'ליפות – סביליה: פרננדו שלישי מלך קסטיליה נכנס לעיר המובסת ב-22 בדצמבר 1248. כל שנותר מאל-אנדלוס המוסלמית הייתה ממלכת גרנדה, שנשלטה על ידי מוחמד הראשון, מייסד השושלת הנאסרית ; היא נפלה ב-2 בינואר 1492.
עבד אל-וואחד השני
אבו מוחמד א-רשיד עבד אל-וואחד אבן אל-מאמון (ערבית: أبو محمد الرشيد عبد الواحد بن المأمون) היה שליט ח'ליפות המווחידון, כאשר יחיא אל-מועתסם התחרה בו על תואר הח'ליף. בתקופת המאבק בין הח'ליפים הללו נכנס תהליך ההתפוררות של השלטון של המוואחידון במרוקו לשלב הסופי; בעוד יחיא אל-מועתסם שולט במרקש, בשנת 1236 עבר השלטון במערב אלג'יריה לידי השושלת הזיאנידית; לאחר מכל נוצרה השושלת החאפיזית בתוניסיה. בשנת 1242, בעודו מתכונן לעלות על העיר פאס שהכריזה על עצמה כאמירות עצמאית, נמצאה גופתו של הח'ליף טבועה בבריכת ארמונו.
אבו אל-חסן א-סעיד אל-מועתדיד באללה
אבו אל-חסן עלי א-סעיד בן אל-מאמון "אל-מועתדיד באללה" (ערבית: أبو الحسن علي السعيد بن المأمون, المعتضد بالله) עלה לשלטון לאחר מות אחיו אל-וואחד השני ונלחם בקרבות מאסף כושלים נגד צבא השושלת המרינית; בשנים 1248-1244 המרינים הצליחו לכבוש את הערים תאזה, רבאט, סלא, מקנס ופאס; פס נקבעה כבירתם. כל שנותר מהח'ליפות של המוואחידון הייתה השליטה בעיר מרקש. אל-מועתדיד באללה נהרג בשנת 1248 במהלך קרב מול צבא השושלת החאפיזית.
אידריס השני
אבו אל-עלא אל-ואת'ק באללה אידריס בן מוחמד מוכר גם בכינוי אבו דבוס (ערבית: أبو العلا الواثق بالله إدريس بن محمد بن أبي عبد الله محمد بن أبي حفص بن عبد المؤمن, أبي دبوس) היה הח'ליף האחרון של שושלת המוואחידון. עלייתו של אידריס השני לכס השלטון התאפשרה בזכות השושלת המרינית, ששלטה למעשה במרוקו והונהגה על ידי אבו יוסוף יעקוב בן עבד אל חק; ניסיונם של המרינים לכבוש את מרקש, העיר האחרונה בידי המוואחידון, לא צלח; לכן הם החליטו לתמוך באידריס השני במאבק על השליטה בעיר נגד עומר אל מורתדא; אידריס השני אכן תפס את העיר בשנת 1266, אך סירב לעמוד בהתחייבותו להעביר את מרקש לידי המרינים. לאחר מצור ארוך, בשנת 1269 העיר נפלה לידי עבד אל-חק; אידריס השני נרצח בידי אחד מעבדיו.
יחס ללא-מוסלמים
בספרות האקדמית, שושלת אל-מוואחידון נזכרת כשושלת שהנהיגה מדיניות מדכאת ביחס ללא-מוסלמים, ו"סיימה את מה שנותר מהדו-קיום הדתי בספרד". לאחר כיבושיה הראשונים, הנהיגה השושלת באזורים מסוימים מדיניות שהותירה את המיעוטים הלא-מוסלמים (במיוחד יהודים, אך גם נוצרים) בפני ברירה בין מוות, התאסלמות או גירוש. אזכורים לרדיפות מופיעים במקורות נוצריים, מוסלמיים ויהודיים.
על פי מקור נוצרי, הכרוניקה של אלפונסו השביעי, מלך לאון, לאחר כניסת אל-מוואחידון לחצי האי האיברי, הם טבחו באצולה המוסלמית שקדמה להם (כנראה מבני אל-מוראביטון), בנוצרים מקומיים, וביהודים "שישבו במקום מהעת העתיקה".
על פי כרוניקות מוסלמיות, רדיפת היהודים והנוצרים נערכה בכל הטריטוריות שבשליטת אל-מוואחידון, כולל בערי תוניסיה שנכבשו מאוחר יותר. על פי כרוניקה אחת, עבד אל-מואמין אסף את היהודים והנוצרים לאחר כיבוש מרקש (1147) ונתן להם את הברירה בין התאסלמות, גירוש או מוות. מספר מקורות מוסלמים מציינים שלא נותרו יהודים, נוצרים או מבני תפילה שלהם בטריטוריה של אל-מוואחידון.
על רקע רדיפות אל-מוואחידון חיבר הרמב"ם, שבעצמו נמלט למצרים עקב הרדיפות, את חיבורו איגרת השמד. באיגרתו, שיועדה ליהודים באזורי המצוקה, הרמב"ם ייעץ לבחור בברירת ההתאסלמות למראית עין במקום מוות על קידוש השם. עוד הוא הוסיף שעל היהודים לנסות להימלט מאזור הגזרות בהקדם האפשרי, כך שהם יוכלו לחזור לקיים את דתם באופן מלא. ואכן, בעקבות הרדיפות, יהודים רבים נמלטו מהטריטוריות שהיו בשליטתה של שושלת אל-מוואחידון צפונה לשטחים נוצריים, או מזרחה לשטחים מוסלמיים סובלניים יותר. רבים אחרים התאסלמו למראית עין, ואחרים נהרגו על קידוש השם או במהלך הכיבושים של אל-מוואחידון. התופעה של התאסלמות יהודית למראית עין בלבד גרמה לכך שהשליט, אבו יוסוף יעקוב, הוציא צו שכפה אף על יהודים מתאסלמים ללבוש בגדים מזהים. על פי כרוניקאי מוסלמי, אבו יוסף יעקוב הצהיר "אם הייתי בטוח שהם מוסלמים אמתיים, הייתי נותן להם להתערבב עם מוסלמים אחרים על ידי נישואים ודרכים אחרות. אבל אם הייתי בטוח שהם כופרים, הייתי הורג את הגברים מקרבם, לוקח את ילדיהם כשבויים ומוסר את רכושם למוסלמים". אולם, הוא לא היה בטוח באף אחת מהאפשרויות, והעדיף לאלץ אותם ללבוש סממנים מזהים מיוחדים אך לא להמשיך לרודפם.
יש רמזים ועדויות לקיום יהודי גלוי החל משלהי ימיו של השליט עבד אל-מואמין. לעומת זאת, הקהילות הנוצריות הקטנות שחיו במגרב טרם אל-מוואחידון לא השתקמו מהרדיפות ולמעשה פסקו מלהתקיים.
אזור בקרה מרחבית
בתעופה אזרחית, אזור בקרה מרחבית (באנגלית: Area Control Center או ACC) הוא מתקן האחראי על אכיפת כללי טיסת מכשירים או "כט"מ" על מטוסים הנמצאים בטיסה בגובה רב במרחב פיקוח תעופתי כלשהו. אזורי בקרה מרחבית עשויים להתחלק בתורם למגזרים.
בדרך כלל מקבל אזור הבקרה המרחבית טיסות לטיפולו מאזור בקרה שכן או מאזור בקרה טרמינלית (Terminal Control Area או TCA), המופקד על התנועה האווירית בגובה נמוך של עד 18,000 רגל בסביבתו של נמל תעופה כלשהו, ובדרך כלל עד טווחים של 50 עד 100 ק"מ מנמל התעופה. אזור הבקרה מעביר בתורו את הטיסות שבאחריותו לטיפולם של גורמים דומים. רוב אזורי הבקרה האווירית בעולם מופעלים על ידי רשויות ממשלתיות וגבולותיהם נקבעים על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO). מתקנים מסוימים אחראיים גם על התעבורה האווירית שמעל לאוקיינוסים.
בישראל
בישראל שני אזורי בקרה מרחבית - צפוני ודרומי - שקו הגבול ביניהם עובר בין פלמחים במערב לגבול ישראל-ירדן כ-10 ק"מ צפונית מים המלח במזרח. האזור הצפוני אחראי גם על הנתיבים אוויריים לירדן, אך לא על אזור הבקרה הטרמינלית של נמל התעופה בן-גוריון.
DMZ (מחשוב)
באבטחת מחשבים, DMZ (ראשי תיבות של demilitarized zone) או אזור מפורז (המכונה לפעמים רשת היקפית או רשת משנה מסודרת) היא רשת משנה פיזית או לוגית המכילה את השירותים של הארגון הפתוחים לרשת חיצונית, ולא מהימנה, בדרך כלל גדולה יותר, כגון האינטרנט. המטרה של DMZ היא להוסיף שכבת אבטחה לרשת המקומית (LAN) של הארגון: צומת רשת חיצוני יכול לגשת רק למה שנחשף ב-DMZ, בעוד שאר הרשת של הארגון מוגנת מאחורי חומת אש. ה-DMZ מתפקד כרשת קטנה ומבודדת הממוקמת בין האינטרנט לרשת הפרטית.
אין לבלבל את זה עם מארח DMZ, תכונה הקיימת בחלק מהנתבים הביתיים, אשר לעיתים קרובות שונה מאוד מ-DMZ רגיל.
השם הוא מהמונח "אזור מפורז", אזור בין מדינות שבו פעולות צבאיות אינן מותרות.
נימוק
ה-DMZ נתפס כלא שייך לאף אחת מהרשתות הגובלות בו. מטאפורה זו חלה על השימוש במחשוב שכן ה-DMZ פועל כשער לאינטרנט הציבורי. זה לא מאובטח כמו הרשת הפנימית, ולא לא מאובטח כמו האינטרנט הציבורי.
למארחים ב-DMZ מותרת רק קישוריות מוגבלת למארחים ספציפיים ברשת הפנימית, מכיוון שהתוכן הקיים ב-DMZ לא בהכרח מאובטח כמו התוכן ברשת הפנימית. באופן דומה, התקשורת בין מארחים ב-DMZ ולרשת החיצונית מוגבלת גם כדי להפוך את ה-DMZ למאובטח יותר מהאינטרנט ומתאים לאכלס שירותים מיוחדים אלה. זה מאפשר למארחים ב-DMZ לתקשר עם הרשת הפנימית והחיצונית כאחד, בעוד חומת אש מתערבת שולטת בתעבורה בין שרתי ה-DMZ לבין לקוחות הרשת הפנימיים, וחומת אש אחרת תבצע רמה מסוימת של שליטה כדי להגן על ה-DMZ מהרשת החיצונית.
תצורת DMZ מספקת אבטחה נוספת מפני התקפות חיצוניות (ב-WAN, אך בדרך כלל אין לה כל השפעה על התקפות פנימיות (ב-LAN) כגון רחרוח תקשורת באמצעות רחרחן (מנתח פקטות) (באנגלית: Sniffer), שימוש במתקפת ARP Spoofing או זיוף דואר אלקטרוני.
זה גם נוהג טוב לפעמים להגדיר אזור צבאי מסווג נפרד (CMZ), אזור צבאי מפוקח מאוד הכולל בעיקר שרתי אינטרנט (ושרתים דומים שמתממשקים לעולם החיצוני כלומר לאינטרנט) שאינם נמצאים ב-DMZ אלא מכילים מידע רגיש על גישות לשרתים מסוימים בתוך הרשת המקומית (הפנימית) כמו שרתי מסד נתונים. בארכיטקטורה כזו, ל-DMZ יש בדרך כלל את חומת האש של האפליקציה וה-FTP בעוד שה-CMZ מארח את שרתי האינטרנט. שרתי מסד הנתונים יכולים להיות ב-CMZ, ב-LAN או ב-VLAN נפרד לגמרי.
כל שירות שניתן למשתמשים ברשת החיצונית יכול להיות ממוקם ב-DMZ. הנפוצים ביותר מבין השירותים הללו הם:
שרתי אינטרנט המתקשרים עם מסד נתונים פנימי דורשים גישה לשרת מסד נתונים, שאולי אינו נגיש לציבור ויכול להכיל מידע רגיש. שרתי האינטרנט יכולים לתקשר עם שרתי מסד נתונים ישירות או דרך חומת אש של יישומים מטעמי אבטחה.
הודעות הדואר האלקטרוני ובמיוחד מסד הנתונים של המשתמשים הם חסויים, ולכן הם מאוחסנים בדרך כלל בשרתים שלא ניתן לגשת אליהם מהאינטרנט (לפחות לא בצורה לא מאובטחת), אך ניתן לגשת אליהם משרתי דואר אלקטרוני החשופים לאינטרנט.
שרת הדואר בתוך ה-DMZ מעביר דואר נכנס לשרתי הדואר המאובטחים/פנימיים וגם מטפל בדואר יוצא.
מטעמי אבטחה, עמידה בתקנים משפטיים כגון HIPAA וסיבות נוספות לניטור, בסביבה עסקית, ארגונים מסוימים מתקינים שרת proxy בתוך ה-DMZ. יש לזה את היתרונות הבאים:
שרת פרוקסי הפוך, כמו שרת פרוקסי, הוא מתווך, אך נעשה בו שימוש הפוך. במקום לספק שירות למשתמשים פנימיים המעוניינים לגשת לרשת חיצונית, הוא מספק גישה עקיפה לרשת חיצונית (בדרך כלל האינטרנט) למשאבים פנימיים. לדוגמה, גישה ליישום אחורי, כגון מערכת דואר אלקטרוני, יכולה להיות מסופקת למשתמשים חיצוניים (כדי לקרוא מיילים מחוץ לחברה), אך למשתמש המרוחק לא תהיה גישה ישירה לשרת הדואר האלקטרוני שלו (רק שרת ה-proxy ההפוך יכול לגשת פיזית לשרת האימייל הפנימי). זוהי שכבת אבטחה נוספת שמומלצת במיוחד כאשר יש צורך לגשת למשאבים פנימיים מבחוץ, אך ראוי לציין שהעיצוב הזה עדיין מאפשר למשתמשים מרוחקים (ועלולים להיות זדוניים) לדבר עם המשאבים הפנימיים בעזרת ה-proxy. מכיוון שה-proxy מתפקד כממסר בין הרשת הלא מהימנה למשאב הפנימי: הוא עשוי גם להעביר תעבורה זדונית (למשל לניצול ברמת האפליקציה) לכיוון הרשת הפנימית; לכן יכולות זיהוי התקפות וסינון ה-proxy הן חיוניות במניעת תוקפים חיצוניים לנצל נקודות תורפה הקיימות במשאבים הפנימיים שנחשפים דרך ה-proxy. בדרך כלל מנגנון פרוקסי הפוך כזה מסופק על ידי שימוש בחומת אש שכבת יישומים המתמקדת בצורה ובתוכן הספציפיים של התעבורה במקום רק בשליטה בגישה ליציאות TCP ו-UDP ספציפיות (כפי שחומת אש רגילה הייתה עושה), אלא פרוקסי הפוך הוא בדרך כלל לא תחליף טוב לעיצוב DMZ מחושב היטב מכיוון שהוא צריך להסתמך על עדכוני חתימה מתמשכים עבור וקטורי התקפה מעודכנים.
חומת אש בודדת
ניתן להשתמש בחומת אש בודדת עם לפחות 3 ממשקי רשת ליצירת ארכיטקטורת רשת המכילה DMZ. הרשת החיצונית נוצרת מ- ISP אל חומת האש בממשק הרשת הראשון, הרשת הפנימית נוצרת מממשק הרשת השני, וה-DMZ נוצר מממשק הרשת השלישי. חומת האש הופכת לנקודת כשל אחת עבור הרשת ועליה להיות מסוגלת להתמודד עם כל התעבורה העוברת ל-DMZ וכן לרשת הפנימית. האזורים מסומנים בדרך כלל בצבעים – לדוגמה, סגול עבור LAN, ירוק עבור DMZ, אדום עבור אינטרנט (וגם לעיתים קרובות צבע אחר משמש עבור אזורים אלחוטיים).
חומת אש כפולה
הגדרה זו נחשבת מאובטחת יותר מכיוון שיהיה צורך להתפשר על שני מכשירים. יש אפילו יותר הגנה אם שתי חומות האש מסופקות על ידי שני ספקים שונים, כי זה מפחית את הסבירות ששני המכשירים סובלים מאותן פרצות אבטחה. לדוגמה חור אבטחה שנמצא קיים במערכת של ספק אחד סביר פחות להתרחש במערכת האחרת. אחד החסרונות של ארכיטקטורה זו הוא שהיא יקרה יותר, הן ברכישה והן בניהולה. הפרקטיקה של שימוש בחומות אש שונות מספקים שונים מתוארת לעיתים כמרכיב של אסטרטגיית אבטחה "הגנה לעומק".
מארח DMZ
חלק מהנתבים הביתיים מתייחסים למארח DMZ, שבמקרים רבים הוא למעשה כינוי שגוי. מארח DMZ של נתב ביתי הוא כתובת יחידה (למשל, כתובת IP) ברשת הפנימית שכל התעבורה נשלחת אליה שאינה מועברת בדרך אחרת למארחי LAN אחרים. בהגדרה, לא מדובר ב-DMZ (אזור מפורז) אמיתי, שכן הנתב לבדו אינו מפריד בין המארח לרשת הפנימית. כלומר, מארח ה-DMZ מסוגל להתחבר למארחים אחרים ברשת הפנימית, בעוד שמארחים בתוך DMZ אמיתי מונעים להתחבר לרשת הפנימית על ידי חומת אש שמפרידה ביניהם, אלא אם חומת האש מאפשרת את החיבור.
חומת אש עשויה לאפשר זאת אם מארח ברשת הפנימית מבקש תחילה חיבור למארח בתוך ה-DMZ. מארח ה-DMZ אינו מספק אף אחד מיתרונות האבטחה שרשת משנה מספקת, והוא משמש לעיתים קרובות כשיטה קלה להעברת כל היציאות לחומת אש/התקן NAT אחר. טקטיקה זו (הקמת מארח DMZ) משמשת גם עם מערכות שאינן מתקשרות כראוי עם כללי חומת אש רגילים או NAT. זה יכול להיות בגלל שלא ניתן לנסח כלל העברה בחומת האש מבעוד מועד (מספרי יציאות TCP או UDP משתנים למשל, בניגוד למספר קבוע או טווח קבוע). זה משמש גם לפרוטוקולי רשת שעבורם אין לנתב תכנות לטפל (מנהרות 6in4 או GRE הן דוגמאות אבות טיפוסיות).
PH
pH (קיצור המילים: power/potential Hydrogenium. בעברית: ערך הֲגָבָה או רמת חומציות) הוא מדד לרמת חומציות של תמיסה מימית, המתבסס על ריכוזם של יוני הידרוניום בתמיסה. את המושג הציג לראשונה הכימאי הדני סרן סרנסן ב -1901. pH מוגדר על פי הנוסחה:.
כאן היא האקטיביות של יוני המימן בתמיסה, ששווה בקירוב ל-\ [H^+]שהוא ריכוז יוני המימן בתמיסה. \ \log_{10} הוא הלוגריתם לפי בסיס 10. הריכוז נמדד במולים לליטר (מוכר גם בשם מולריות).
מדידת pH
ניתן למדוד את רמת ה-pH בעזרת אינדיקטור pH או באמצעות שימוש במד pH אלקטרוני. אינדיקטורים הם חומרים המשנים את צבעם לפי רמת ה-pH של התמיסה שבה הם נמצאים. לכל אינדיקטור יש רגישות לטווח pH מצומצם, שבו הוא משנה את צבעו. קיימים גם אינדיקטורים אוניברסליים המורכבים משילוב של מספר אינדיקטורים, ומאפשרים שינוי צבע רציף בטווח pH גדול מאוד. אינדיקטורים מפורסמים לדוגמה הם לקמוס, פנולפתלאין, מתילן אדום, מתילן כחול וקונגו אדום. גם תה והחומר האדום בכרוב אדום (אנתוציאנין) יכולים לשמש כאינדיקטורים.
מד pH אלקטרוני מתבסס על השפעת החומציות על התכונות החשמליות של התמיסה. מדי pH אלקטרוניים הם מדויקים מאוד ומאפשרים מדידה ברמת דיוק של מאית יחידת pH. המדידה נעשית על ידי מדידת פוטנציאל החיזור התקני של התמיסה (למעשה, במד pH קיימת ממברנת זכוכית, המאפשרת למדוד רק את השפעת ריכוז יוני ההידרוניום על פוטנציאל החיזור, ולהתעלם מהשפעת המומסים האחרים). מתוך הפוטנציאל ניתן לחשב את ריכוז היונים על ידי שימוש במשוואת נרנסט.
טווח הערכים של ה-pH
הערך מתייחס לרמת החומציות של מים מזוקקים, או תמיסה מימית נייטרלית אחרת בטמפרטורה של 25 מעלות סלציוס. משמעותו של pH=7 היא שריכוז יוני ההידרוניום ( +H3O) שווה לריכוז יוני ההידרוקסיד ( -OH). מי ברז או מי גשם אינם טהורים, ומכילים חומרים מומסים שונים, ולכן ה-pH שלהם עשוי להיות שונה במעט מ-7.
ערכי pH הגבוהים מ-7 הם בסיסיים יותר, בהם ריכוז ה +H3O נמוך מריכוז -OH. ערכים נמוכים מ-7 מייצגים חומציות לוגריתמי (לפי בסיס 10), כלומר ההבדל בין pH 1 ל-pH 2 הוא יחס ריכוזים שונה פי 10.לדוגמה, בקפה שחור עם ערך pH=5 החומציות גבוהה פי 100 מבמים, בעגבנייה, שלה pH=4 החומציות גבוהה פי 1,000 מבמים, בחומץ עם ערך pH=3 החומציות היא פי 10,000 מבמים, וכן הלאה.
התחום הנפוץ של סולם ה-pH הוא בין 0 ל-14, ורוב התמיסות בטבע הן בתחום pH זה. עם זאת, אין שום משמעות מיוחדת לערכים 0 או 14 שמונעת לעבור אותם, ועבור חומצות או בסיסים חזקים במיוחד ייתכן pH שחורג מתחום זה. למשל, לתמיסת HCl רוויה (בריכוז 37% משקלי) יש pH= -1.1 בערך, ולעומת זאת לתמיסה רוויה של NaOH יש pH=15 בערך. בטבע נמצאו אף תמיסות בעלות pH= _3.6.
ישנן כמה סיבות שבגללן pH שלילי אינו נפוץ והוא קשה למדידה:
הערה: הסימון +H לסימון יוני מימן נפוץ מאוד בספרות, אם כי הוא אינו מדויק מבחינה כימית. למעשה, יון המימן מגיב עם מולקולת המים לתת יון הידרוניום +H3O, ואינו קיים כפרוטון בסביבה מימית. למרות זאת, השימוש בסימון +H השתרש, וניתן להשתמש בו, כל עוד משמעותו מובנת.
pH של תמיסה נייטרלית
pH של תמיסה נייטרלית הוא 7. הסיבה לכך היא שגם מים מזוקקים מכילים יוני הידרוקסיד (אך גם יוני הידרוניום בריכוז זהה). הימצאות יוני הידרוניום נובעת מכך שמים מתפרקים באופן טבעי לפי התגובה:
תגובה זו נקראת תגובת דיסוציאציה. זוהי תגובת שיווי משקל, ולכן מכפלת ריכוזי היונים קבועה (כאשר הטמפרטורה קבועה). בניסויים נמצא כי מכפלת הריכוזים שווה כמעט בדיוק. בתמיסה נייטרלית, ריכוז יוני ההידרוניום שווה לריכוז יוני ההידרוקסיד. אם משלבים נתון זה עם כך שמכפלתם שווה ל \ 10^{-14} בטמפרטורה של 25°C, אפשר להסיק כי בתמיסה נייטרלית מתקיים:
, ולכן,
.
זהו ריכוז נמוך מאוד, והוא לרוב זניח כאשר מחשבים pH של תמיסה של חומצה או בסיס.