cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קליף בנץ
קליף סטיוארט בנץ (באנגלית: Cliff Stewart Bentz; נולד ב-12 בינואר 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אורגון. בנץ, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר לקונגרס האמריקאי בבחירות 2020 אחרי תריסר שנות כהונה בבית המחוקקים המדינתי באורגון. מחוז הקונגרס אותו הוא מייצג מכסה בערך שני שלישים מהמדינה מצד מזרח, מזרחית לעמק וילאמט, והוא המחוז השביעי בגודלו בארצות הברית, ולשם השוואה הוא גדול פי 8.1 משטח מדינת ישראל.
ביוגרפיה
סבו של בנץ, פול סטיוארט, עבר למחוז הארני ב-1916 ורכש חווה קטנה, סחר לאט בחוות עד שקיבל את החווה המשפחתית הנוכחית.
בנץ ​​נולד בשנת 1952 לקנת' ואן בנץ בסיילם, עיר הבירה של אורגון, וגדל במספר חוות חקלאיות משפחתיות ביישובים פילדס ודרוסי אשר במחוז הארני. בשנת 1970 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון רג'יס השכן בעיירה סטייטון. ב-1974 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מזרח אורגון, וכעבור שלוש שנים קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של מכללת לואיס ולארק. בשנים 1977–1980 עבד במשרד עורכי הדין יטורי רוז (Yturri Rose) באונטריו שבאורגון, וב-1980 החל להיות שותף במשרד. הוא התמחה בדיני חקלאות, מים ומקרקעין.
הוא החל את דרכו הפוליטית כחבר בוועדת מקורות המים של אורגון בין השנים 1988 ל-1996. במשך שנתיים, בין השנים 1994–1996 היה יושב ראש הוועדה. ב-22 בינואר 2008 מונה בנץ בידי נציבי המחוז אל בית הנבחרים המדינתי של אורגון כנציג מחוז הבחירה ה-60, במקומו של טום באטלר אשר התפטר מתפקידו. בפריימריז הרפובליקנים גבר על טים ק. סמית', ולאחר מכן בבחירות הכלליות התמודד ללא התנגדות. בבחירות 2010 נבחר לתקופת כהונה נוספת, לאחר שרץ ללא התנגדות הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות.
ב-8 בינואר 2018 הושבע כחבר הסנאט המדינתי באורגון. בעקבות זאת התפטר ממושבו בבית הנבחרים של אורגון, והחל את כהונתו כסנאטור מטעם מחוז הבחירה ה-30. ב-20 ביוני 2019, כל 11 חברי הסיעה הרפובליקנית בסנאט המדינתי, כולל בנץ, סירבו להופיע לעבודה בקפיטול מדינת אורגון, חלקם אף נמלטו מגבולות המדינה. מטרתם הייתה למנוע הצבעה על "HB2020", הצעת חוק בעניין מסחר ומכסים ששאפה להפחית את פליטת גזי החממה עד 2050 כדי להילחם בשינויי האקלים באמצעות הגדלת המס על הדלק. הסנאט כולל 30 מושבים, אך אחד נותר לא מאויש בעקבות מוות פתאומי של אחד הסנאטורים. ללא הסנאטורים הרפובליקנים, 18 הסנאטורים הדמוקרטיים שנותרו לא יכלו להגיע למניין מינימלי בן 20 סנאטורים כדי לקדם את ההצבעה.
ב-3 בינואר 2020 התפטר בנץ ממושבו בסנאט המדינתי של אורגון כדי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במהלך בחירות 2020. הוא הודיע כי יתמודד במחוז הקונגרס השני של אורגון, שיוצג עד אותה העת בידי גרג וולדן, אשר הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית גבר על 10 מעמיתיו, וביום הבחירות הכלליות ניצח את אלכס ספנסר, מועמדת המפלגה הדמוקרטית ואת פטריק ארצ'ר העצמאי. ב-3 בינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, בנץ הושבע לתפקידו בקונגרס.
חיים אישיים
בנץ נשוי ללינדזי, וטרינרית, הם מתגוררים בעיר אונטריו ולהם שני ילדים. לבנץ שישה אחים. הוא קתולי אדוק ולומד בכנסיית הסקרמנט הקדושה באונטריו. הוא עמד בראש מועצת בית הספר הקתולי של סנט פיטר במשך חמש שנים.
ביעור לולים
חיסול לולים או ביעור לולים הוא כינוי להמתת כל התרנגולים בלול עופות. ביעור נעשה בין היתר עקב גילוי סימני מחלה בלול או בסביבתו. המחלות הנפוצות הן המחלות הוויראליות ניוקאסל ושפעת העופות, שמתפרצות לעיתים קרובות בעולם ובישראל. עקב הצפיפות בלולים ההדבקה מתרנגול אחד למשנהו מתרחשת במהירות. לעיתים בעת גילוי נגיפים בלול כלשהו, מחסלים את הלול ולולים נוספים ברדיוס שנקבע על ידי משרד החקלאות. קיימות מספר שיטות לחיסול לולים.
ביעור בקצף
שיטה זו מתאימה לחיסול עופות שמגודלים על הקרקע, כגון תרנגולים ותרנגולים הודו לבשר. בשיטה מציפים את הלול בקצף לכיבוי אש. פיזור הקצף נעשה על ידי חברה קבלנית בעזרת זרנוקים או מכונה ייעודית. הקצף בעל הבועיות הקטנות חוסם את דרכי הנשימה של העוף וגורם למוות בחנק.
על פי פרסומי היצרן הצפה בקצף אמורה לחסל 95% מהעופות בתוך 7 דקות, ואת כל העופות אחרי 15 דקות מתחת לקצף. במציאות חלק מהתרנגולים נשארים בחיים או גוססים ויש להמית אותם המתת חסד (במליקה או דריסה). אך לא ניתן לדעת מה קורה מתחת לקצף ולאתר תרנגולים חיים או גוססים.
שיטת חיסול זו היא בטוחה לאדם ויעילה יחסית, והיא השיטה שהתקבלה על ידי משרד החקלאות נכון ל-2016. בתיאור הניסויים שנערכו הציג אחד החוקרים מאבק במשך 4 עד 6 דקות. העופות מנסים להיאבק ולהרים את ראשיהם מעל הקצף. לבסוף הם נחלשים ושוקעים והקצף מכסה אותם. בתיעוד של טל גלבוע שנעשה כשעה לאחר שהמבערים סיימו את מלאכתם ויצאו מהשטח, נראים פגרים מכסים את הקרקע וביניהם תרנגולים חיים או גוססים ואפרוחים שנאבקים בקצף.
ביעור בגז
בשיטה זו מזרימים ללול גז פחמן דו-חמצני, או חנקן, ארגון או תערובת גזים. השיטה מתאימה ללולים שאפשר לאטום. כדי לחסוך בגז קיימת אפשרות לכסות את התרנגולים ביריעות פלסטיקה ולהזרים את הגז מתחת ליריעה. קיימים גם תאי גזים קטנים לחיסול כמויות קטנות. בדרך כלל משתמשים בפחמן דו-חמצני בגלל זמינותו, אך ההמתה בפחמן דו-חמצני גורמת לעופות סבל נוסף יחסית לגזים האינרטיים.
חיסול לולים שגרתי
חיסול לולים נעשה באופן שגרתי בתעשיית הביצים ובשר העוף ללא קשר למחלה, כדי להחליף את תרנגולות בלול מטילות, ולצורך שחיטה למאכל. לולי מטילות מחוסלים אחת לשנה וחצי או שנתיים, כאשר המטילות תשושות או פצועות וקצב ההטלה יורד. בישראל מקובלת בין השאר המתה במתקן נייד המורכב על משאית שעוברת בין הלולים ומספקת שירותי השמדה. על המשאית מותקן מסוע מסתובב שבנקודה אחת בו קיים מגע של חשמל חי. התרנגולות מוצאות מהכלובים ופועלים תולים אותן מרגליהן על האנקולים שבמסוע. לאחר קבלת מכת החשמל האנקול משחרר אוטומטית את התרנגולת לתוך מכולת פגרים. תיעוד פעולת משאית החשמול.
בלולי פטמים נעשית המתה לצורך מאכל. תרנגולי פטם מומתים בגיל של כ-40 יום, אפרוחי הודו נקבות בגיל כ-14 שבועות וזכרים כ-18 שבועות. התרנגולים מוצאים מהלולים לתוך כלובי הובלה ומוסעים למשחטה, שם מתבצעת ההמתה.
שיטות אחרות
בעולם ולעיתים בישראל קיימת קבירה בחיים. כמו כן תועדו אמצעי ביעור כמו השלכה לאשפה בתוך שקיות פלסטיק. בעולם השלישי מקובלת גם השלכה לאש. בישראל קיימות בלולים משרפות קטנות לחיסול מספרים קטנים של תרנגולים וכילוי הפגרים.
טיפול בפגרים
הפגרים נקברים או נשלחים למתקן כילוי, או משמשים לייצור מזון לבעלי חיים או חיות מחמד, או לייצור קומפוסט.
סלביאנסקי באזאר
פסטיבל האמנות הבינלאומי "סלביאנסקי באזאר בויטבסק" (בבלארוסית: Міжнародны фестываль мастацтваў "Славянскі базар у Віцебску") הוא פסטיבל אמנות בינלאומי שנתי, המתקיים בויטבסק מאז 1992.
הפסטיבל נתפס כאירוע תרבותי נפוץ של שלוש מדינות: בלארוס, רוסיה, אוקראינה. מאפיין מיוחד של הפסטיבל הוא התחרות הבינלאומית של מבצעי שירי אסטרדה ותחרות מוזיקת ​​ילדים בינלאומית (מאז 2003). מאז 1993 סלביאנסקי באזאר חבר בארגון FIDOF. בנוסף לתחרויות, הפסטיבל מיוצג באופן נרחב לא רק בתרבות שירים, אלא גם מגוון של אומנויות - אומנויות חזותיות, תיאטרון, קולנוע ויצירה עממית. ימי הפסטיבל כוללים מפגשים יצירתיים עם דמויות שונות של תרבות עולמית, הצגת הפקות וסרטים תיאטרליים, תערוכות אמנות וכן ירידים בהשתתפות בעלי מלאכה.
"סלביאנסקי באזאר בויטבסק" ממצב עצמו כ"פעולה תרבותית רחבת היקף, בין-מדינית, של איחוד רוסיה ובלארוס, המתמקדת באיחוד כוחות יצירה רב-לאומיים, כל הערך החשוב ביותר שכל אחת מהתרבויות הלאומיות מפורסם בזכות, האינטראקציה וההתערבות בין תרבויות שונות, אחדות רוחנית. עמי העולם, הקמת קהילה שלווה. הפסטיבל בעל אופי המוני פתוח, תורם להחייאתם והתפתחותם של התרבות והאמנות האמנותית בכלל. פסטיבל נועד לתמוך בכישרונות צעירים וחדשנות באמנות.
הדיוויזיה ה-91 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בינואר 1944, והועמדה תחת פיקוד ברונו אורטלר. במרץ 1944 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה מוטסת, וזמן קצר לאחר מכן היא הוצבה בנורמנדי. ב-6 ביוני 1944 צנחו בשטח הדיוויזיה לוחמי הדיוויזיה המוטסת ה-101, ובמהלך הקרבות נהרג מפקד הדיוויזיה וילהלם פאליי. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה בנורמנדי, ובאוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה. בנובמבר אותה שנה הוקמה הדיוויזיה מחדש, אולם עד מהרה שונה שמה לדיוויזיה ה-344.
מטאו פוליטנו
מטאו פוליטנו (באיטלקית: Matteo Politano, נהגה: [matˈtɛːo poliˈtaːno]; נולד ב-3 באוגוסט 1993), הוא כדורגלן איטלקי המשחק כשחקן כנף וכחלוץ שני במועדון נאפולי מהסרייה א' הליגה הבכירה באיטליה, ובנבחרת איטליה.
רומא והשאלה לפרוג'ה
פוליטנו גדל במחלקת הנוער של רומא, איתה זכה במספר תארים במסגרת טורנירי הנוער עד שביולי 2012, הוא הושאל לפרוג'ה מהסרייה ג' בה חווה עונת השאלה מוצלחת כששימש כחלוץ הפותח של הקבוצה וכבש 8 שערים ב-33 הופעות.
פסקארה
בסיום העונה ב-30 ביוני 2013 חתם פוליטנו בפסקארה מהסרייה ב'. פוליטנו שיחק בפסקארה שתי עונות בהן הרשים עם 6 שערים ב-31 הפועות בליגה בעונתו הראשונה ו-5 שערים ב-41 הופעות בליגה בעונתו השנייה. בסיום העונה רומא החזירה אותו לשורתיה, רק כדי למכור אותו לאחר מכן לססאולו מהסרייה א'.
ססואולו
כאמור ב-2 ביולי 2015, החתימה ססואולו את פוליטנו על עסקה זמנית עם אופציה לרכישה. בעונתו הראשונה במועדון כבש פוליטנו 5 שערים ב־28 הופעות, ססאולו סיימה את העונה במקום ה-6 שזיכה אותה בכרטיס לליגה האירופית לקראת עונת 2016/2017. מה שהביא את ססואולו ביוני 2016 לממש את האופציה לרכישת פוליטנו. גם בעונה שלאחר מכן המשיך פוליטנו ביכולתו הטובה וסיים את העונה עם 5 שערים ב-32 הופעות. העונה הבאה עונת 2017/2018 הייתה עונת שיא מבחינת פוליטנו כשהוא כובש 10 שערים ב־36 הופעות בליגה, ומושך את עיניהן של המועדונים הגדולים במדינה.
אינטר מילאנו
ואת הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון הוא ערך ב-19 באוגוסט 2018 במחזור הפתיחה של עונת 2018/2019 נגד קבוצת האם שלו ססואולו, משחק שהסתיים בהפסד חוץ של אינטר 0–1. . ב-18 בספטמבר 2018, ערך פוליטנו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 2–1 נגד טוטנהאם הוטספר בסן סירו במשחק הראשון בשלב הבתים.
ב-29 בספטמבר 2018, הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור אינטר במשחק הליגה נגד קליארי, בניצחון הביתי של אינטר 2–0. בסיום העונה היה פוליטנו השחקן השדה עם מספר ההופעות הרב ביותר בקבוצה, לאחר שרשם 48 הופעות בכל המסגרות (36 בליגה, 10 בליגת האלופות ו-2 בגביע האיטלקי); כשרק השוער סמיר הנדנוביץ' משחק יותר ממנו. כתוצאה מכך, ב-19 ביוני 2019 מימשה אינטר את האופציה לרכישת פוליטנו מססואולו.
עם זאת, עם מינויו של המאמן אנטוניו קונטה לקראת עונת 2019/2020 והחלפת המערך מ- 4–3–3 ל- 3–5–2, פוליטנו איבד במהרה את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה. ובינואר 2020, אינטר סיכמה עם רומא על טרייד בין פוליטנו ללאונרדו ספינאצולה, פוליטנו עבר את הבדיקות הרפואיות ברומא לקראת הטרייד, אך העסקה בוטלה לאחר שאינטר לא הייתה מרוצה ממצבו הפיזי של ספינאצולה. ולבסוף העבירה אותו לנאפולי בהשאלה.
נאפולי
ב-28 בינואר 2020, עבר פוליטנו כאמור לנאפולי בחוזה השאלה לשנתיים עם סעיף המחייב את נאפולי לרכוש אותו בסיום החוזה. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש פוליטנו 2 שערים ב-15 הופעות. אך בעונה הבאה הוא כבר הפך לבורג משמעותי יותר, הוא כבש 9 שערי ליגה ב-37 הופעות ו-11 שערים ב-50 הופעות בסך הכל במדי הקבוצה. וכמסוכם בחוזה נאפולי רכשה אותו בסיום העונה.
מועדונים
מעודכן ל-15 במרץ 2023
נבחרת
מעודכן ל-26 במרץ 2023
תארים
נאפולי
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הפוש הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הפוש הטוב ביותר הוענק לראשונה ב-2009.
כתר הוצאה לאור
כתר הוצאה לאור היא אחת מחברות ההוצאה לאור הגדולות בישראל, המחזיקה גם מפעלי דפוס. החל משנת 2005 מתבצעת פעילות ההוצאה לאור שלה דרך חברת הבת, כתר ספרים. ההוצאה נשלטת מאז 1992 על ידי חברת ההשקעות ארלדן השקעות.
היסטוריה
כתר הוצאה לאור נוסדה ב-1958 כ"מפעל תרגומי המדע הישראלי בע"מ", ביוזמת טדי קולק שביקש למצוא עבודה לעולים אקדמאיים ממזרח אירופה. מפעל תרגומי המדע העסיק מאות מתרגמים שתרגמו פרסומים מדעיים עבור מדינות שונות, כמו ארצות הברית, אנגליה ומדינות סקנדינביה, בעיקר מרוסית לאנגלית. במרץ 1961 הוסבו מפעלי תרגומי המדע לחברה ממשלתית. בשנת 1964 החלה החברה בתרגום ספרים להפצה באופן חופשי שלא על פי הזמנה והחל משנת 1965 הוציאה ספרי מדע מקוריים של מחברים ישראליים. בשנת 1966 לקחה על עצמה את הוצאת אנציקלופדיה יודאיקה. בשנה שלאחר מכן החלה ההוצאה בתרגום ספרי מדע לעברית.
בשנת 1968 נמכרה החברה, שכל מניותיה הוחזקו עד אז על ידי החברה הממשלתית "מניב", לקונצרן "כלל" שמינתה את ג'ורג' וייז ליו"ר מועצת המנהלים, ובשנת 1969 נמכרה מחצית ההוצאה למפעלי נייר חדרה. אולם לאחר כשנתיים יצאה נייר חדרה מהשקעה זו. באמצע שנות ה-70 סבלה ההוצאה מהפסדים כבדים בעקבות הוצאת אנציקלופדיה יודאיקה ובעקבות זאת הועברה הבעלות על ההוצאה מכלל תעשיות לחברה האם "כלל", כדי לשחרר את "כלל תעשיות" מחובות ההוצאה.
ב-1984 רכשה כתר את הוצאת שקמונה, אשר המשיכה להוציא ספרים תחת השם "שקמונה", בהם מדריכי טיולים (בפרט מדריך לפיד הפופולרי מאת יוסף לפיד, שהיה מדריך הטיולים הראשון בעברית ליוצאים לחו"ל) ואלבומים בנושאי ארץ-ישראל, בהם הכרך המפואר "עמוד האש" מאת יגאל לוסין, שליוה את סדרת הטלוויזיה בשם זה.
בתחילת 1987 הונפקו 25% ממניות החברה בבורסה ובשנת 1990 מכרה כלל את מניותיה בחברה להוצאת מקמילן. בשנת 1992 רכש אשר רשף באמצעות החברה שבבעלותו ארלדן השקעות את המניות של הוצאת מקמילן.
בשנת 2002 הגיעה כתר להסכם עם הוצאת מעריב על כך שכתר תנהל את כל פעילות ההוצאה לאור של ספריית מעריב. לאחר עשר שנים, בשנת 2012 נמכרה הוצאת מעריב במלואה לכתר. בשנת 2006 חתמה כתר על הסכם שיווק עם הקיבוץ המאוחד-ספריית הפועלים הוצאת הקיבוץ המאוחד-ספרית פועלים. כוונתה לרכוש מחצית מהוצאת הקיבוץ המאוחד (שפורסמה בטרם עת כעובדה מוגמרת) לא התממשה.
בשנת 2005, הוקמה חברת בת כתר ספרים, ש-52% ממניותיה בבעלות כתר הוצאה לאור ו-48% בבעלות סטימצקי, אליה הועברה פעילות ההוצאה לאור של החברה. כתר הוצאה לאור המשיכה לנהל ישירות את פעילות הדפוס שלה. בשנת 2008 מכרה סטימצקי לכתר הוצאה לאור את רוב מניותיה בכתר ספרים.
במרץ 2016 מכרה כתר את כתר ספרים ל"הוצאת מודן" אך השאירה בידיה את פעילות הדפוס וההפצה.
כתר הוצאה לאור חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
פעילות
במשך השנים כתר הוציאה לאור ספרים מכל הסוגים כמעט, ובנוסף מפעילה בית דפוס גדול המספק שירותי דפוס גם לבתי הוצאה לאור אחרים. בין סופריה הקבועים ניתן למנות את עמוס עוז, אלונה קמחי, ישראל סגל, בתיה גור, שולמית לפיד ואמנון ז'קונט.
יחסי אוסטריה–אלבניה
יחסי אוסטריה–אלבניה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים של אוסטריה ואלבניה.
ממלכת הבסבורג
ג'ורג'ו בסטה היה איטלקי ממוצא אלבני, אשר פיקד על צבא האימפריה הרומית הקדושה במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, ופרדיננד השני, ארכידוכס אוסטריה ראה אותו כממשיכו של סקנדרבג. במהלך אותה מלחמה סייעו מורדים אלבנים לכוחות האוסטרים, והניצחון האוסטרי במלחמה זו נגד האימפריה העות'מאנית היווה את הבסיס לעלייה של ממלכת הבסבורג ולשקיעת האימפריה העות'מאנית.
לאחר סיום המלחמה הטורקית הגדולה, הבסבורגים השיגו בשלום זיטוויטורוק (1606) את ההסכמה הטורקית כי הקתולים באימפריה העות'מאנית יכולים לחיות לפי דתם. זה אושר בחוזה שלום נוסף משנת 1615. בהסכם קרלוביץ (1699) ושלום פוז'ארוואץ (1718), האוסטרים החזיקו בזכות חסות לגבי הקתולים בהרי הצפון של אלבניה, אשר היו תחת שליטת העות'מאנים. כחלק ממגנת פולחן זו, נתמכו כלכלית שיפוץ מבני כנסיות והכמורה.
הקונסוליות האוסטריות הראשונות נפתחו בשנת 1751 בדורס ובשנת 1801 בשקודרה. בשנת 1860 הקימו הישועים סמינר בשקודרה, ובשנת 1870 הוקם בעזרת אוסטריה-הונגריה בית ספר תיכון תאולוגי של המסדר הפרנציסקני. האוסטרים כיוונו אפוא להגביר את השפעתם בצפון אלבניה הקתולית. במחצית השנייה של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה אוסטריה הפעילה קווי תחבורה מאלבניה לאירופה.
עמאות אלבניה
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ב-28 בנובמבר 1912, אלבניה הכריזה על עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית בוולורה. נסיכות אלבניה נהנתה בתחילה מתמיכת שר החוץ האוסטרו-הונגרי לאופולד פון ברכטולד. מדינה אלבנית עצמאית הייתה אינטרס של וינה, על מנת למנוע את התפשטות סרביה ואיטליה באזור. אוסטריה-הונגריה דאגה בהצלחה להכרת אלבניה על ידי המעצמות הגדולות באירופה בוועידת שגרירי לונדון בדצמבר 1912. עם זאת, השטחים האלבנים נכבשו ברובם על ידי כוחות יוונים, מונטנגרים וסרבים. במאי 1913 הכירו מדינות הבלקן באמנת לונדון באלבניה. קביעת הגבול האלבני נקבעה על ידי ועדה בינלאומית, שבה אוסטריה-הונגריה ורוסיה התווכחו כמעט על כל כפר.
וינה תמכה בווילהלם, נסיך ויד הגרמני, שבשנת 1914 שלט בדורס במשך שישה חודשים כנסיך אלבניה. אלבניה הכריזה על עצמה כנייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם זאת כדי למנוע ממדינות ההסכמה, איטליה, מונטנגרו וסרביה לכבוש את המדינה, כבשו האוסטרים והגרמנים בשנת 1916 את המדינה, ואיגנץ טרולמן פון לובצ'נברג מונה למושל הצבאי באלבניה.
ב-22 בינואר 1922 כוננו הרפובליקה האוסטרית הראשונה והרפובליקה האלבנית יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1925 תפס את השלטון באלבניה אהמט זוגו, אשר היה קצין בצבא האוסטרי במהלך המלחמה. זוגו מינה קצינים אוסטריים לבנות מחדש את הצבא האלבני. בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, ובשנת 1939 נכבשה ממלכת אלבניה על ידי איטליה הפשיסטית. בשנת 1943, לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, נכבשה אלבניה על ידי הוורמאכט, אשר שלט במדינה עד לשחרורה בשנת 1944.
לאחר המלחמה
בשנת 1955, לאחר כינונה מחדש של אוסטריה באמנת המדינה האוסטרית, כוננה אוסטרה מחדש את יחסיה עם הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה בפברואר 1956, ועד לשנת 1991 היא יוצגה שם על ידי שגרירותה ביוגוסלביה. מאז הפלת הדיקטטורה הקומוניסטית באלבניה, התקיימו פגישות סדירות בין המדינות ברמה הפוליטית הגבוהה ביותר. מאז 1992 מתקיים עקרון האומה המועדפת ביותר בין שתי המדינות. זה הביא לחתימה על הסכמים פוליטיים וכלכליים רבים. בשנת 1995 נפתח בטירנה משרד תיאום של סוכנות הפיתוח האוסטרית, המתמקד בעיקר בפעילות פיננסית וטכנית בצפון אלבניה. אוסטריה נחשבת לאחת התומכות החשובות ביותר של אלבניה בתוך האיחוד האירופי. במשא ומתן על הסכם הייצוב וההתאחדות וליברליזציה של ויזה, אלבניה תמיד קיבלה את תמיכתה של אוסטריה, ובשנת 2014 קיבלה מעמד של מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי, בין השאר בזכות תמיכתה של אוסטריה.
בשל חששה ממשבר ההגירה באירופה, חתמה אוסטריה בשנת 2016 על הסכם בעניין הפליטים. בשנת 2017 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה משטרתי, ועל הסכם לשיתוף פעולה צבאי, שבמסגרתו מדריכים אנשי יחידות הרריות אוסטרים את מקביליהם האלבניים.
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-3 קונסוליות באייזנשטדט, גראץ, זלצבורג, סנקט פלטן ופילאך. מאידך, אוסטריה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה וקונסוליות בשקודרה וולורה.
.gw
.gw היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD) השייכת לגינאה ביסאו. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-2014.
סיומת זו הועברה רבות בין גופים שונים עד שנרשמה תחת גינאה ביסאו.
היסטוריה
ב-10 ביולי 2014, הועברה חסותה של הסיומת מIANA לARN (הרשות הרגולטורית הלאומית - טכנולוגיות מידע ותקשורת של גינאה ביסאו)
הסיומת נפתחה לציבור הרחב בנובמבר 2014.
ליאורה בן-יצחק
ליאורה בן-יצחק (נולדה ב־13 בינואר 1950) היא משוררת וסופרת ישראלית. כתבה עד כה שישה ספרי שירה וספר ילדים אחד. צ'לנית בעברה.
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ העוגן. שיריה התפרסמו בכתבי עת, ביניהם "מֹאזנים", "שבו", "כרמל" ו"עתון 77". מנחה סדנאות לכתיבה יוצרת לילדים, לנוער ולמבוגרים.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
חיים אישיים
מתגוררת בהוד השרון. אם לשני בנים.
סרגיי קורסקוב
סֶרְגֵי סֶרְגֵייֶבִיץ' קוֹרְסַקוֹב (ברוסית:  Серге́й Серге́евич Ко́рсаков; 22 בינואר 1854 – 1 במאי 1900) היה רוסי, הידוע במחקריו על פסיכוזה אלכוהולית. על שמו תסמונת קורסקוף ו.
נעורים והשכלה
סרגיי קורסקוב נולד ב, בנו של מנהל בית החרושת לזכוכית שם. בגיל 16 למד רפואה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1875 הוא עבד כרופא בבית החולים לחולי נפש "פראובראז'נסקי" (ברוסית: Преображенский) מ-1875 או 1876, והייתה לו שם הזדמנות מספקת לבחון את ההשפעות של האלכוהוליזם. מ-1876 עד 1879, הוא צבר ניסיון לתואר דוקטור במרפאה למחלות עצבים אצל. בשנת 1880 הוא פרסם את התיאור המפורט הראשון של צורה של אמנזיה המופיעה בעיקר אצל אלכוהוליסטים. בשנת 1887 הוא תיאר מקרים שונים של מחלות עצבים אלכוהוליות (באמצעות שיתוק אלכוהולי) עם תסמונות נפשיות בולטות. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה בשנת 1887 על עבודתו "על שיתוק אלכוהולי" (Об алкогольном параличе).
הערכה ומורשת
קורסקוב היה אחד מגדולי הנוירו-פסיכיאטרים של המאה ה-19 ופרסם עבודות רבות בנושאי, פסיכיאטריה ורפואה משפטית. מלבד מחקריו על פסיכוזה אלכוהולית, הוא טבע את המושג פרנויה. בין ספריו: "הפרעות זיכרון חולניות והאבחון שלהן" (Болезненные расстройства памяти и их диагностика, 1890), שבו תיאר בפרוטרוט את הפרעות הזיכרון של מי שמתמכר לאלכוהול, וספר לימוד מצוין על פסיכיאטריה שפורסם ב-1893. כהומניסט, הוא השתדל לטפל בחולים ללא ריסונם באמצעות, מה שלא היה פופולרי במיוחד בקרב צוות בית החולים ("כמה שפחות כפייה על החולה, יותר כפייה על הרופא").
קורסקוב הצטער על כך שהסטודנטים נאלצו לבזבז את האנרגיות שלהם על צורכי חיים פשוטים כאשר הם צריכים להתרכז בלימודים. כיו"ר "החברה לקידום תלמידים נזקקים" ניסה להקל על מצבם הכלכלי. אבל היו לו גם ציפיות מהתלמידים:
קורסקוב חקר את ההשפעות של אלכוהוליזם על מערכת העצבים והפנה את תשומת הלב למספר מקרים של אלכוהולית עם תסמינים נפשיים בולטים (תסמונת קורסקוף).
כמארגן מוכשר, קורסקוב היה גורם מרכזי בהקמת אגודת הנוירופתולוגים והפסיכיאטרים במוסקבה. על שמו כתב העת: "כתב העת לנוירופתולוגיה ופסיכיאטריה על שם קורסקוב " (ברוסית: Журнал невропатологии и психиатрии имени Корсакова).
יחסי ירדן–סוריה
יחסי ירדן–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין הממלכה הירדנית ההאשמית לבין הרפובליקה הערבית הסורית. יש לשתי המדינות היסטוריה משותפת כאשר ירדן הייתה החלק הדרומי של סוריה בתקופת השלטון העות'מאני עד הסכם סייקס–פיקו בו קיבלה צרפת את השליטה על סוריה והממלכה המאוחדת את השליטה על ישראל וירדן. ההסכם הוא מה שגרם לשתי המדינות להתחלק ואם לא היו מתחלקות סביר להניח שהיו נשארות מדינה אחת עד היום.
שתי המדינות נלחמו יחד נגד ישראל במגוון מלחמות ושתי המדינות היו שונאות ישראל עד שנת 1994 בה ירדן חתמה על הסכם השלום עם ישראל.
1921 עד 1946
ב-1921 ביקש מייסד מדינת החסות הבריטית "אמירות עבר הירדן", עבדאללה הראשון, לפלוש לסוריה, שממנה גורשו אחיו ההאשמים על ידי הצרפתים, ואשר ראה בה עבדאללה חלק מן הממלכה ההאשמית המובטחת. ב-1946, כששתי המדינות זכו לעצמאות, המלך עבדאללה לא זנח את תוכניתו להפוך גם למלך סוריה מלבד מלך ירדן. סוריה הבחינה במזימות של עבדאללה להקמת "ממלכת ההאשמים הגדולה", פירשה זאת כהתערבות בענייניה הפנימיים והגישה תלונה רשמית בנושא לליגה הערבית.
1960 עד 1979
בשנת 1956 היו היחסים בין סוריה לירדן טובים ואף פורסם על הסכם הגנה הדדי שגובש בין המדינות. אולם, באפריל 1957 בעקבות הדחת ראש ממשלת ירדן, סולימאן א-נאבולסי על ידי המלך חוסיין, וקשר זרקא שזכה לתמיכת גורמים בסוריה, נוצרה מתיחות בין המדינות. בתחילת אוגוסט 1957 איימה ירדן על סוריה בהתנגשות צבאית אם לא תופסק ההסתה נגד ירדן בעיתונות הסורית והמדינות ריכזו כוחות צבאיים על גבולם המשותף. מספר ימים לאחר מכן פורסם חילוקי הדעות יושבו, אולם בנובמבר 1957 הודיע חוסיין על פרישה מהברית עם מצרים וסוריה.
בשנות ה-60, ובמיוחד בעקבות ההפיכה בסוריה בפברואר 1966, הייתה סוריה מקורבת לברית המועצות, בעוד ירדן הייתה מקורבת לארצות הברית. שבירות המשטר בסוריה הביאה לחששות לניסיון הפיכה ירדנית אמריקאית במטרה להביא את סוריה למעגל ההשפעה המערבי. היו שטענו שמטרת הסכם ההגנה מצרים-סוריה שנחתם ב-4 בנובמבר 1966 נועד למנוע הפיכה כזאת.
המתיחות הירדנית-סורית החריפה בשנות השישים המאוחרות של המאה העשרים כאשר אש"ף וירדן הסתכסכו. סוריה תמכה באש"ף בסכסוך והטילה תחילה סנקציות על ירדן. בספטמבר 1970 שלחה סוריה מחלקה משוריינת מצבאה לירדן כדי לחזק את הכוחות הפלסטיניים שהותקפו על ידי צבא המלך חוסיין. ביולי 1971 ניתקה סוריה את היחסים הדיפלומטיים עם ירדן בעקבות סוגיה זו והחלה עוינות בין השתיים.
למרות זאת, הידרדרות ביחסים התרחשה בשנת 1977 כאשר ירדן תמכה בהסכם השלום של ישראל עם מצרים שיזם אנואר סאדאת. בעקבות זאת ירדן הטילה על סוריה את האשמה בהקמתה של תנועת האחים המוסלמים בסוריה כאשר היא טוענת שמקימי התנועה הם מתאזרחים שהיגרו לירדן מסוריה.
1980 עד 1989
כמשקל נגד לסוריה, שיפרה ירדן את קשריה עם עיראק והפכה לאחד הסוחרות העיקריות איתה. ב-1981 האשימה ירדן את סוריה כמי שעומדת מאחורי חטיפת הנספח הצבאי הירדני בביירות, בירת לבנון. בנוסף לכך, היא האשימה את ריפעת אל-אסד, אחיו של הנשיא אסד, בניהול מזימה להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן.
מ-1982 ועד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים נעשו שוב מאמצי ההתקרבות בין שתי המדינות.
1990 עד היום
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה השתפרו היחסים בין ירדן לסוריה. לאחר הסכם השלום בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן ההאשמית, שבה יצרה ירדן קשרים דיפלומטיים עם ישראל, ירדן הייתה נקודת מעבר חשובה לאנשי עסקים סורים שעסקו בעסקים ברשות הפלסטינית.
ב-26 במאי 2014 גירשה ירדן את שגריר סוריה, בהג'ת סולימאן, שלפי דבריה של דובר משרד החוץ הירדני, סבאח אל-רפי, הוכרזה כאישיות בלתי רצויה בשל "התבטאויות פוגעניות, באמצעות קשריו האישיים או בכתיבה בתקשורת ובמדיה החברתית, נגד הממלכה."
שתי המדינות נלחמות נגד המדינה האסלאמית אך בניגוד אינטרסים.
רובן דיאש
רובן דוש סנטוש גאטו אלבש דיאש (בפורטוגזית: Rúben dos Santos Gato Alves Dias; נולד ב-14 במאי 1997) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם במנצ'סטר סיטי ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים
דיאש התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אסטרלה אמדורה, וכעבור שנתיים עבר לבנפיקה ליסבון. ב-30 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בבנפיקה ליסבון ב'. ב-7 במרץ 2016. בעונת השתתף עם קבוצת הנוער בליגת האלופות לנוער עמה הגיע לגמר המפעל.
ב-16 בספטמבר 2017 ערך דיאש את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת שלו נגד בואבישטה. ב-29 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד ויטוריה סטובאל. בסיום העונה, נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הפורטוגזית, והאריך את חוזהו בבנפיקה עד 2023.
ב-29 בספטמבר 2020 חתם דיאש במנצ'סטר סיטי לשש שנים. כחלק מהעסקה סיטי שילמה כ-54 מיליון יורו והעבירה לבנפיקה את ניקולאס אוטמנדי. ב-27 בפברואר כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 1–2 על וסטהאם יונייטד. במנצ'סטר סיטי זכה להכרה כאחד משחקני ההגנה הטובים בעולם, כשהוא זוכה לשבחים על מנהיגותו, קריאת המשחק שלו וההגנה חסרת הפשרות אותה סיפק.
כבר בעונתו הראשונה במנצ'סטר סיטי ובפרמייר ליג זכה עם מנצ'סטר סיטי בתואר האליפות, הגיע לגמר ליגת האלופות, ואף זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית כשהוא שחקן ההגנה הראשון שזוכה בתואר מזה 32 שנה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, דיאש שיחק נבחרת הצעירות של פורטוגל. ב-15 במרץ 2018 דיאש זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת המשחקים נגד ו, אך נקע את הקרסול ולא לחת חלק במשחקים.
ב-28 במאי 2018 דיאש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד. דיאש נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018. ב-17 בנובמבר 2020 כבש צמד שערים ראשונים במדי הנבחרת בניצחון נבחרתו 2–3 על נבחרת קרואטיה במסגרת ליגת האומות.
ב-19 ביוני 2021 הבקיע דיאס שער עצמי בהפסד של נבחרתו 2–4 לנבחרת גרמניה במסגרת שלב הבתים ביורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
דיאש היה בזוגיות עם כוכבת הפופ הפורטוגלית אפריל אייבי מ-2018 עד ספטמבר 2021.
ממלכת בוסניה
בשנים 1499-1495 יאנוש קורווין, בנו מחוץ לנישואים של מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, נשא עדיין את התואר "מלך בוסניה". מרבית תושבי בוסניה היו כפריים והמרכזים העירוניים היו מועטים. עם הערים החשובות של הממלכה נמנו דובוי, יאיצה, סרברניק, סרברניצה, טשאן ופודוויסוקי. המכרות, העיקר מכרות הכסף, היו מקור חשוב להכנסות עבור מלכי בוסניה.
רקע
בימי הביניים באנות בוסניה הייתה מדינה שבשיא כוחה כללה את מרבית השטחים של בוסניה והרצגובינה של ימינו, וכן שטחים בדלמטיה, בקרואטיה, סרביה ומונטנגרו. על אף היותה בת חסות של ממלכת הונגריה, בפועל הייתה בוסניה מדינה עצמאית. הבאנות בוסניה התקיימה עד שנת 1377, כשהועלתה למעמד ממלכה עם הכתרתו כמלך של טוורטקו הראשון.
היסטוריה
בשנת 1353 הבאן סטייפן השני קוטרומאניץ' נפטר והובא לקבורה במנזר הפרנציסקני במילאם, על יד ויסוקו. הוא השאיר אחריו מדינה בוסנית חזקה, מתקדמת מבחינת כלכלית וצבאית, בעוד כוחה תלוי בשיתוף הפעולה של כמה משפחות אצילים בוסנים ששלטו באזורים שונים של הממלכה.
את שיא עוצמתה השיגה ממלכת בוסניה בימי מלכה הראשון, טוורטקו הראשון, לבית המלוכה קוטרומאניץ', הוא הוכתר רשמית כמלך בוסניה ב-26 באוקטובר 1377. בזמנו הפכה ממלכת בוסניה לאחת המדינות המשפיעות והחזקות ביותר בחצי האי הבלקן לפני הכיבוש הטורקי.
האזור הנקרא הרצגובינה היה מורכב בימי הביניים מכמה ישויות מדיניות: זחומלייה (חוּם) מסביב לעיר בלאגאי וטרבוניה, מסביב לעיר טרביניה. הן נשלטו על ידי נסיכים חצי-עצמאיים, לרוב תחת חסות מלכי סרביה. שטחי הרצגובינה בימי ביניים כללו את הרצגובינה של ימינו וגם חלקים ממונטנגרו ודרום דלמטיה. השם "הרצגובינה" אומץ בשנים 1435–1448 בימי סטייפן ווקצ'יץ' קוסאצ'ה, הקנז של דוכסות סאבה הקדוש, שחיזק באותה תקופה את עצמאותו. לאספות של אצילי הרצגובינה - שנקראו "סטאנאק", הייתה השפעה רבה.
שלטונו של טוורטקו הראשון
בשנת 1353 עלה על כס באנות בוסניה טוורטקו הראשון בן ה-15. בשנת 1363 הוא פתח במלחמה נגד מלך הונגריה לאיוש הגדול. הסכסוך הסתיים בחתימת הסכם שלום, שאישר לבוסניה זכויות רחבות תחת חסות פורמלית של הונגריה. ב-1366 פרץ בבוסניה מרד שהדיח את טוורטקו. אולם בשנה הבאה הוא חזר לשלטון. ב-1370 החזיר טוורטקו הראשון לבוסניה את גבולותיה הקודמים ויזם כמה פשיטות אל חוף הים האדריאטי ובמערב סרביה.
בשנת 1372 הוא כרת ברית עם הנסיך לזר חרבליאנוביץ', אחד השליטים האזוריים שבסרביה המפולגת. ב-1373 יחד עם לזר, תקף טוורטקו את אחוזתו של ניקולה אלטומאנוביץ, שהיה החזק באצילי סרביה באותה תקופה. בעקבות ניצחונם הם חילקו ביניהם את האחוזות של אלטומאנוביץ' שנפלו בידיהם. טוורטקו סיפח חלקים מזחומליה, את החלק העליון של הנהרות דרינה ולים וכן את המחוזות אונוגושט וגאצקו. שאר השטחים שהיו בשליטת אלטומאנוביץ' -האזורים החופיים דרצ'וויצה (הרצג נובי של ימינו), קונאוולה ווטרביניה, סופחו על ידי שליט זטה, ג'וראג' באלשיץ' אך בשנת 1377 איבד אותם לטובת טוורטקו.
ב-26 באוקטובר 1377 הוכתר טברטקו במנזר מילשבה והכריז על עצמו כ"מלך הסרבים, של בוסניה וחוף הים (פרימוריה או פומוריה) ושל הארצות המערביות". הוא הכריז עצמו מלך סרביה מכיוון שסבתו הייתה בת לשושלת נמאניץ' והיו לו תביעות לכתר המלכותי של סרביה. תביעה זאת הייתה מציאותית מכיוון שעם מות סטפאן אורוש בשנת 1371 השושלת נמאניץ' הגיעה לקצה. המלך ההונגרי לאיוש הגדול לבית אנז'ו, שלח לטוורטקו את כתר המלכות של סרביה. לפי רוב המחקרים ההיסטוריים (של צ'ושקוביץ', אנג'ליץ', לוברנוביץ', פיליפוביץ') הטקס התקיים במילה על ידי ויסוקו בכנסייה שנבנתה בזמנו על ידי סטפאן קוטרומאנוביץ' שנקבר שם לצד דודו, סטייפאן השני. לעומת זאת היסטוריונים אחרים, רובם מסרביה, סברו שטקס ההכתרתו של טוורטקו התנהל במנזר מילשבה.
אחרי תבוסתו של ניקולה אלטומאנוביץ', קם הנסיך לזר חרבליאנוביץ' כשליט החזק ביותר בתחום האימפריה הסרבית לשעבר. הוא ביקש לאחד מחדש את השטחים הסרבים והכנסייה האורתודוקסית הסרבית ראתה בו המנהיג המתאים ביותר לרשת את זכויות השושלת נמאניץ'. הכנסייה, שהייתה הכוח המלכד החזק ביותר בקרב הסרבים באותם הזמנים, לא תמכה בשאיפות ההגמוניות של טוורטקו.
בשנת 1390 שלט טוורטקו גם בקרואטיה ובאיים רבים בים האדריאטי והפך למלך קרואטיה ודלמטיה. פרט לכך כרת ברית עם רפובליקת רגוזה וערב להגנתה. טוורטקו השלים את תארו הרשמי ל"מלך רשקה, בוסניה, דלמטיה, קרואטיה ושל חוף הים". תארו המלא, לפי המנהג הביזנטי, ציין את כל העמים והישויות הגאוגרפיות שבשליטתו - "מלך בוסניה, סרביה, קרואטיה, חום, אוסורה, סולי, דלמטיה, דוני קראי".
ב-14 במרץ 1391 מת המלך טוורטקו. בשנות שלטונו הייתה בוסניה לראשונה ולאחרונה המדינה החזקה בחצי האי הבלקני, השנייה מבחינה זו רק לאימפריה העות'מאנית.
שקיעת הממלכה
אחרי מות טוורטקו הראשון, כוח ממלכתו דעך בהדרגה. האימפריה העות'מאנית פלשה כבר לאירופה ובמחצית הראשונה של המאה ה-15 העמידה בסכנה ממשית את ארצות הבלקן.
אחיו של טוורטקו, סטייפן דאבישה ירש את מקומו. בימי שלטונו הופיעו הסימנים הראשונים לשקיעת הממלכה. הכוח המלכותי המרכזי נחלש לטובת מספר פאודלים שנהגו בתחומי שלטונם כמו שליטים עצמאים. בימי המלחמה על כתר הונגריה בין הקיסר זיגיסמונד לבית לוקסמבורג וללדיסלאו לבית אנז'ו, מלך נאפולי, ניסה דאבישה לתמרן בין המחנות היריבים כדי לשמור על נכסי הממלכה כפי שירש אותם מטוורטקו. הצד המנצח, זיגיסמונד, פלש לבוסניה וכפה עליה את חסותו. הוא החזיר לממלכת הונגריה את ערי הנמל שעל החוף הדלמטי והכריז עצמו ליורשו של טוורטקו. בשטחים שהחזיק נמצא המנזר האורתודוקסי הסרבי מילשבה, שאחסן את שאריות הקדוש סאווה, הארכיבישוף הסרבי הראשון.
דאבישה מת בשנת 1395 וכתר המלכות עבר לידי אלנה גרובה, אלמנתו של טברטקו. היא שלטה שלוש שנים. אחריה הגיע לשלטון בוסניה סטייפן אוסטויה. בשנת 1403 הוא יצא למלחמה נגד רגוזה בעילה שהרפובליקה הדלמטית הפכה למקלט לאויביו. בתום המלחמה הוא הגיע לפתע להסכם שלום עם הקיסר זיגיסמונד, אף על פי שקודם לכן הכיר במלך לדיסלאו כמלך הונגריה. ב-1404 התרחשה הפיכה וחרבויה ווקצ'יץ' ופאודלים אחרים הדיחו את אוסטויה והמליכו במקומו את אחיו, טוורטקו השני.
אוסטויה נמלט להונגריה וביקש עזרה מזיגיסמונד. הקיסר העמיד לרשותו כוחות צבאיים שעזרו לו לשוב לבוסניה ולכבוש את בובובאץ. שאר בוסניה נשארה תחת שלטונו של טוורטקו השני כשבפועל הכוח בממלכה הוחזק בידי חרבויה ווקצ'יץ'. כעבור שנים אחדות יחסי הכוחות השתנו בצורה מכרעת: זיגיסמונד הביס סופית את מלך נאפולי, לדיסלאו, ובשנת 1408 פלש לבוסניה בראש חיל של 60,000 לוחמים וניצח את טוורטקו השני ואת ווקצ'יץ' בקרב דובור. הוא החזיר את כתר בוסניה לסטייפן אוסטויה שמצדו הכיר בחסותו של זיגיסמונד. בשנים האחרונות לשלטונו של אוסטויה שרר במדינה תוהו ובוהו עקב עימותים בלתי פוסקים בין הפאודלים השונים ובתוכם גם המלך עצמו. אוסטויה הלך לעולמו בשנת 1418 והוריש את הכתר לבנו סטייפן אוסטואיץ'.
ב-1419 נחתמה ברית בין בוסניה לרפובליקה הוונציאנית. כעבור שנה פשט על בוסניה טוורטקו השני ובעזרת הטורקים ב-1421 החזיר לעצמו את השלטון. טוורטקו חי ביחסים טובים עם השכנים, שילם מס לסולטן פרש חסותו על האורתודוקסים והפטארים. העם קרא לו "הצודק". אחרי מותו עלה על כס המלכות סטייפן טומאש, בנו של המלך סטייפן אוסטאויץ'. ב-19 במאי 1445 הכיר בו האפיפיור אאוגניוס הרביעי כמלך בוסניה. ב-26 במאי 1446 התחתן סטייפן טומאש עם קתרינה, בת של ה"הרצג" (דוכס) סטייפן ווקשיץ' קוסאצ'ה, אירוע ששם קץ לאי היציבות באזור.
בשנת 1461 נפטר המלך סטייפן ובמקומו עלה לשלטון המלך האחרון של ממלכת בוסניה, סטייפן טומאשביץ', שכיהן שנתיים קודם לכן כדספוט סרביה והובס על ידי הטורקים. סרביה סופחה לאימפריה העות'מאנית. ב-1461 הוא פנה לאפיפיור עם בקשה לסיוע לקראת האיום הבלתי נמנע של הפלישה העות'מאנית. בנובמבר הגיע לביקור שליח דיפלומטי (לגאט) של האפיפיור פיוס השני והביא למורת רוחו של מלך הונגריה מתיאש, כתר מלכות בשביל המארח הבוסני. בשנה הבאה בתיווך הכס הקדוש הושג בכל זאת שלום וסטייפן טומאשביץ' הכיר את עצמו כבן חסות של המלך מתיאש והתחייב לתמוך בו נגד הקיסר פרידריך השלישי. ב-1463 הפסיק סטייפן לשלם את המיסים לטורקים והסולטן מהמט השני בעצמו הוביל את צבאו לבוסניה. סטייפן נפל בשבי ביישוב קליוץ', הובל ליאיצה והוצא להורג במקום הקרוי מאז "שדה המלך".
המלך סטייפן טומאשביץ',מצא את עצמו נבגד ונטוש על ידי המעצמות האירופיה האחרות מול הסכנה המוסלמית.
נפילת ממלכת בוסניה הייתה אחת הסיבות לפריצת המלחמה בין ונציה לאימפריה העות'מאנית (1479-1463). בן ברית של ונציה היה מלך הונגריה, מתיאש קורווינוס, שהצליח בסתיו 1463 לכבוש את שטחי בוסניה ולהקים מחדש, באופן פורמלי, את ממלכתה. המגנט ההונגרי-קרואטי ניקולה אילוצ'קי (מיקלוש אוילאקי) הועלה לזמן קצר לכס המלכות של בוסניה ולהרצג סטייפן ווקצ'יץ' הוחזרו אדמותיו. אולם בשנה הבאה כבש הסולטן בחזרה את מרבית שטחי בוסניה. ב-1495 הסכם שלום בין הונגריה לאימפריה העות'מאנית חילק את בוסניה בין שתי הממלכות.
לקריאה נוספת
Dušan Bataković (dir) - Histoire du peuple serbe, Age de l'Homme, Lausanne, Paris, 2005
נחל חצץ
נחל חצץ הוא נחל קצר בצפון הנגב, אשר שפיעתו בעת עונת הגשמים יורדת מרכס חתירה לכיוון מערב, לעבר נחל הרועה.
תוואי הנחל
תחילתו של הנחל בכמה ערוצים היורדים מגב רכס חתירה ומתרכזים לערוץ אחד. בחלקו העליון מתחתר בסלעי גיר אשר מתוארך לגיל הטורון, אך במקום מתרכזים ערוציו של הנחל הוא מתחתר בין סלעי קרטון וצור אשר גילם מתוארך לגיל וצור מגיל תקופת הסנון.
צמחיית הנחל וסביבתו
על שתי גדות ערוצו של הנחל ניתן לחזות במדרגות חקלאיות, ובאפיקו מתרכזת צמחייה. בקרבת בנחל גדלים צמחים נדירים וביובלו הדרומי צומחים נרקיסים בעונה. בין היתר ניתן לחזות בשיחי קרקש צהוב. בהמשך בגדתו הצפונית של הנחל ניתן לראות ארבעה בורות מים, אשר אחד מהם והגדול שבהם שבהם הואחצוב כחדר תת-קרקעי, עם קירות תומכים בסלעי הקרטון. בחורף המאגרים מלאים במים. מערכת חקלאית קדומה נמצאה באזור שפכו של הנחל. והם מתוארכים לתקופה הביזנטית.
חורבת חצצה
שרידי החורבה ממוקמים במפגש הנחל עם נחל הרועה קיים מבנה צפונית-מזרחית לקיבוץ שדה בוקר. מבנה הכולל כמה חדרים אשר אחד מהם מרוצף. המבנה מחולק לשני אגפים, ובכל אחד חצר פנימית. בחלקו הדרומי של המבנה קיים בור מים. בעת חפירה אריכואולוגית שהתקיימה במקום נמצאו חרסים מהתקופה הרומית מזמן שלטונם של הנבטים באזור הנגב.
ג'יימס או'קיף
ג'יימס אוקיף (באנגלית: James Edward O'Keefe III; נולד ב-28 ביוני 1984, מחוז ברגן, ניו ג'רזי) הוא אקטיביסט אמריקאי שמרני הידוע בפעילות במסווה וביצוע הקלטות סתר בקרב דמויות באקדמיה, בממשלה ובשירותים החברתיים בארצות הברית, בניסיון לחשוף שחיתות ועבירות על החוק של עובדים או נציגים של אותם ארגונים.
פעילות מוקדמת ופרויקט וריטאס
פעילותו של או'קיף זכתה לתשומת לב רבה ב-2009 כאשר ביצע הקלטות וידאו במשרדי ארגון ACORN, הקלטות שחשפו עבירות פליליות שביצעו עובדי הארגון. הדבר הביא לעצירת התקציבים והתרומות לארגון, מה שהוביל לסגירתו ב-2010. ב-2011 התחזה או'קיף לנציג קרן מוסלמית ונפגש עם מגייס תרומות של רשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית, NPR, שהסכים לקבל תרומה בסך 5 מיליון דולר. מגייס התרומות אמר שהם מכנים עצמם "הרדיו הלאומי הפלסטיני" ואין להם בעיה לפעול להנחלת ערכי האסלאם לבקשת התורמים. חשיפת ההקלטה הובילה להתפטרות מגייס התרומות ומנכ"לית תחנת NPR.
החל מ-2010 פעילותו של או'קיף היא במסגרת הארגון שהקים Project Veritas שמטרתו לחשוף שחיתות, הונאות, מרמה והתנהגות בלתי הולמת. בפרויקט זה הוא שיתף פעולה עם לאורה לומר.
ביוני 2017 פרסם במסגרת פרויקט וריטאס סרטוני מצלמה נסתרת החושפים מפיק ברשת CNN ומגיש ברשת, המודים כי אין אמת בפרסומים נגד טראמפ בנושא רוסיה וכי "רוב הדיווחים בנושא הם שטויות בשביל רייטינג".
טנרק קיפודי קטן
טנרק קיפודי קטן (שם מדעי: Echinops telfairi) הוא מין של יונק ממשפחת הטנרקיים, האנדמי לדרום האי מדגסקר. זהו המין היחיד בסוגו והוא קרוב גם למין טנרק קיפודי גדול. מין זה תואר ב-1838 והשם המדעי נקרא לכבוד החוקר האירי צ'ארלס טפאייר. מין זה דומה מעט לקיפוד אף שהוא משויך לקבוצת האפרותריה, ומקור הדמיון נובע מאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה.
תיאור
טנרק זה דומה במראהו לקיפוד עם פנים חדות מעט והוא בעל זנב קצר, כפות רחבות ופרווה קצרה לגופו למעט הקוצים המחודדים שמעל הגב. צבעו לרוב צהוב או צהבהב והקוצים אפורים עד לבנים בדומה לקיפוד אירופי. הפנים בעלות חושים חדים ובעיקר אוזניים בולטות, אף מחודד בעל זיפי שפם ארוכים והוא בעל שיניים חדות. אורכו של הטנרק כ-13 עד 17 ס"מ ומשקלו הוא עד 0.2 ק"ג. לטנרקים בניגוד ליונקים אחרים ישנו פתח ביב.
התנהגות
זהו מין נחבא אל הכלים החי ביערות פתוחים ויבשים, שיחיות ובערבות סוואנה והוא נפוץ לרוב בדרום-מערב האי. לרוב הוא פעיל במשך הלילה וביום נח מתחת לגזעים, בין סלעים ועלים או בעצים חלולים. הטנרק רגיש למזג אוויר חם או קר מדיי ונכנס למצב תרדמת כדי לחסוך אנרגיה.
הטנרק הוא טורף בעל חושים מחודדים והוא טורף הניזון לרוב מחרקים, אך גם מבעלי חוליות קטנים. לרוב הוא צד לבד, פרט לאם עם גוריה. הוא עצמו בעל מעט טורפים בשל מבנה הקוצים המגונן שעל גבו, איתם הוא יכול להתכדר להגנה.
אדוארד פורטונאט, מרקיז באדן-באדן
אדוארד פורטונאט, מרקיז באדן-באדן (בגרמנית: Eduard Fortunat von Baden-Rodemachern; 17 בספטמבר 1565 – 8 ביוני 1600) היה מארקגראף של באדן-רודמאכן ובאדן-באדן.
ביוגרפיה
אדוארד נולד ב-17 בספטמבר 1565 בלונדון, והיה בנם של כריסטוף השני, מרקיז באדן-רודמאכרן והנסיכה השוודית ססיליה ואסה. הוא קיבל את שמו מהמלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שהייתה הסנדקית שלו. את השנה הראשונה שלו בילה בארמון המפטון קורט, אנגליה.
כשאביו נפטר ב-1575, הוא הפך למרקיז באדן-רודמאכרן. האפוטרופוס שלו, וילהלם החמישי, דוכס בוואריה, העניק לו חינוך קתולי ובשנת 1584 הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות, כפי שכבר עשתה אמו.
הסכסוך בין קתולים לפרוטסטנטים פילג את משפחתו של אדוארד, וב-18 בנובמבר 1589 הוא אירח קולוקיון בבית העירייה בבאדן כדי לדון בטענות היחסיות של הקתוליות (שיוצגו על ידי יוהאן פיסטוריוס), הלותרניות (משיוצגו על ידי אנדריי ויעקב הירברנד), וכן הקלוויניזם, שיוצגו על ידי שריוס, אך הוא גרם רק להקשחה של נקודות המבט.
ב-13 במרץ 1591 בבריסל הוא ערך נישואים לא-כנסייתיים עם מריה ואן אייקן, בתו של יוס ואנדר אייקן, מושל ברדה, שאותם הוא הסדיר רק ב-14 במאי 1593, לאחר שהיא ילדה לו בת. בסופו של דבר נולדו להם ארבעה ילדים, אך בין היתר בשל הדרגה הפחותה של אשתו, הם מעולם לא הוכרו כיורשיו על ידי ארנסט פרדריק, מרקריב באדן-דורלאך, שירש אותו.
בשנת 1587 הוא ביקר את קרוביו בשוודיה, וליווה את בן דודו זיגיסמונד השלישי ואסה, מלך האיחוד הפולני-ליטאי (וגם מאוחר יותר מלך שוודיה) לפולין ובשנת 1588 מונה על ידו לעמוד בראש המכסים והמכרות הפולניים. באותה שנה הוא ירש את באדן-באדן, ואיחד אותה מחדש עם באדן-רודמאכרן. עם זאת, הוא התייחס ללותרנים בחומרה ובזבז את משאבי השטח, ונישואיו וילדיו לא אושרו על ידי קרוביו. בעקבות כך, בשנת 1594, קרוב משפחה, ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, השתלט על כל באדן-באדן. (בניו של אדוארד הוחזרו לשלטון רק בשנת 1622 לאחר קרב וימפפן, כאשר הקתוליות שלהם נתנה להם יתרון. )
אדוארד ירש חובות מהוריו והחמיר אותם. לאחר שאיבד את משפחתו, הוא חי בטירות שונות וניסה לגייס כסף על ידי טבעת כסף, אלכימיה וכישוף שחור, והביא את פול פסטלוצי מקלבלה ומסקרלו מצ'יו מפדובה כדי לסייע לו, והצליח לגרום כאב לארנסט פרידריך על ידי הדבקת סיכות בדמות שעווה. הוא גם מדווח כמי שביקש להרוג את ארנסט פרידריך בהרעלה.
בשנת 1597 נשלח לגרמניה כדי לגייס שכירי חרב מטעם ממשלת ספרד. בשנת 1598 הוא השתתף בניסיונו של בן דודו זיגיסמונד להחזיר את שוודיה מידי דודו קרל התשיעי ובקרב סטנגברו אדוארד נתפס ונכלא לזמן קצר על ידי הדנים.
הוא מת בשנת 1600 בטירת קסטלאון כתוצאה מנפילה במורד גרם מדרגות אבן, אולי בעודו שיכור.
מריה רייבסקיה-איבנובה
מריה רייבסקיה-איבנובה (באוקראינית: Марія Раєвська-Іванова; 1840 – 1912) הייתה ציירת ומורה לאמנות. בשנת 1868, היא הפכה לאישה הראשונה באימפריה הרוסית שזכתה בתואר "אמנית חופשית" מטעם האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ביוגרפיה
היא נולדה למשפחה של בעלי קרקע והתחנכה בבית. לאחר מכן, היא למדה באירופה במשך חמש שנים בצרפת, איטליה ודרזדן, והשתתפה בקורסים באתנולוגיה, ארכאולוגיה, תולדות האמנות ובלשנות בנוסף לשיעורי האמנות הרגילים שלה.
בנוסף לציור והוראה, היא הייתה מחברת מאמרים וחוברות על הוראת אמנות, וכן ספר לימוד לרישום (1879).
בעלה, סרגיי אלכסנדרוביץ', היה גם מורה וכיהן במועצת העיר חרקוב. בנה, אלכסנדר סרגייביץ', היה מהנדס טכני שעזר לתכנן כמה סוגים מוכרים של קטרים רוסיים.
הר באבה
הר באבה (בבולגרית ובמקדונית: Баба планина) הוא הר בשטח מקדוניה הצפונית, החולש על העיר ביטולה, ופסגתו הגבוהה ביותר, פֶּלִיסְטֶר, (המכונה גם: "הקיר האדום"), היא השלישית בגובהה במדינה. תצורת המסיב של הר זה הופכת אותו לקו פרשת מים לזרימת הנהרות באזור בין הים האדריאטי לים האגאי.
גאוגרפיה
בשטח ההר שוכן הפארק הלאומי פליסטר, שהוא השני בגודלו במקדוניה הצפונית, המיוער בעצים מחטניים ובו מגוון בעלי חיים כגון דובים, איילי בר, זאבים, חזירי בר ומספר מיני נשרים, קוראים וקאקים. בנחלים הזורמים במקום ישנם דגי טרוטה, המכונים "טרוטת אוחריד". בעונת החורף מהווה האזור אתר לתיירות סקי.
פסגת הפליסטר היא אחת מפסגות ההרים הדרומיות ביותר בבלקנים, שיש לה מאפייני אקלים אלפיניים. באזור קיימים שני אגמים, המכונים "עיני פליסטר", בשל צורתם. הגדול מביניהם ממוקם בגובה של 2,218 מטרים, אורכו 233 מטרים, רוחבו 162 מטרים ועומקו 14 מטרים והשני, בגובה של 2,180 מטרים, אורכו 79 מטרים, רוחבו 162 מטרים ועומקו 3 מטרים.
היסטוריה
מיקומו האסטרטגי של ההר הפך אותו לזירת קרבות לאורך ההיסטוריה. כך, בעת מלחמת הבלקן הראשונה הביסו באזור זה, כוחות סרביים בראשות הגנרל (ולימים וויווד) פטר בויוביץ' את הצבא העותמ'אני, המשיכו וכבשו את ביטולה ושחררו את מקדוניה מעול 500 שנות שלטון האימפריה העות'מאנית. בעת מלחמת העולם הראשונה, ב-18 במאי 1917, התחולל על פסגת הפליסטר קרב הר באבה, שנודע גם כ"קרב מונסטיר השני" ו"קרב הצוק האדום". הצבא הצרפתי ניסה לכבוש את הפסגה, שעליו הגנה אוגדת הרגלים השישית הבולגרית בפיקודו של מאיור גנרל בוריס דראנגוב, תוך שימוש בהפגזה כבדה על הפסגה. הצרפתים נהדפו תוך שהם מותירים אלפי נפגעים. בנרטיב ההיסטורי הבולגרי כונתה הפסגה לאחר הקרב שיפקה המקדונית, על שם קרב הגבורה שניהלו כוחות רוסים ומתנדבים בולגרים במעבר שיפקה, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית.
ח'אן יונס (נפה)
נפת ח'אן יונס היא אחת מנפות הרשות הפלסטינית. הנפה ממוקמת ברצועת עזה סביב העיר ח'אן יונס.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2007, בנפה חיו כ-280,000 נפשות שחיו בכ-40,262 משקי בית. האוכלוסייה התרכזה ב-3 עיריות, 2 תת-נפות כפריות, ומחנה פליטים אחד.
לנפה חמישה מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית, וב-2006 החמאס זכה בכל המושבים.
ערים
מקור:
לנדון
ראו גם
}}
בחירה חופשית
בחירה חופשית או רצון חופשי הם ביטויים הבאים לציין שהתנהגותו של האדם (מעשיו, החלטותיו, מחשבותיו ורגשותיו) הם פרי רצון עצמאי ובן-חורין, ואינם קבועים מראש ומוכתבים בידי הסיבתיות הדטרמיניסטית ואף לא על ידי הגורל, או כוחות על-אנושיים. לפי תפיסה זו לאדם יש יכולת להחליט וחופש לבחור את מעשיו והלכי-רוחו, ובכך לקבוע במידה רבה את השתלשלות חייו.
בניגוד לרעיון הבחירה החופשית עומדת ההשקפה הפטליסטית שלפיה גורלו של האדם קבוע מראש, השקפות דתיות מסוימות שלפיהן הכל בידי שמיים, ההשקפה הדטרמיניסטית, הרואה כל התנהגות אנושית כנובעת משרשרת נסיבתית קודמת הכרחית, ועקרונות מסוימים בפיזיקה, שמצביעים על כך שכל מאורע נקבע באופן הסתברותי ו/או אקראי. תפיסות אלו רואות את האדם כמי שנשלט על ידי כוח חיצוני, על-אנושי, אלוהי או טבעי, אשר קובע באופן מוחלט את התנהגותו וגורלו בחייו, ולפרט אין אפשרות לשנות עובדה זו.
לשאלה זו קיימות השלכות דתיות ואתיות. מצד אחד, חלק מהדתות המונותאיסטיות הכפיפו לשליטת האל כל מאורע, וייחסו לו גם את בחירותיו של האדם; ומאידך, אחד העקרונות העומדים בבסיס המוסר, ובכלל זה המוסר המונותאיסטי, הוא שהאנושות נתבעת על מעשיה ונדרשת לתת עליהם דין וחשבון, ועיקרון זה מבוסס על אחריותו של האדם על מעשיו ובחירתו החופשית בהם.
הגדרת המושג וגבולותיו
הדוגלים בבחירה חופשית רואים באדם יצור שמסוגל לקבל החלטות מתוך שיקול דעת. עמדה זו מתאימה לאינטואיציה הבסיסית של מרבית בני האדם הרואים במעשיהם תוצאה של בחירה. האמונה בחופש הרצון אינה מכחישה את קיומן של השפעות על האדם, כגון גורמים פסיכולוגיים או פיזיקליים, אלא גורסת שאלה אינם מכתיבים את עתידו של האדם והוא עדיין נשאר בעל יכולת לבחור. היכולת של האדם לבחור אינה גוזרת שכל פעולות האדם הן בהכרח תוצאות של בחירה. יכולים להיות מצבים שהאדם אינו מפעיל שיקול דעת אלא פועל מתוך אינסטינקט או הרגל.
בעיות
הסתירות הקיימות בין מה שנראה כמחייב את עקרון הבחירה החופשית, מתוך האתיקה ומתוך התחושה האישית של האדם כבוחר מרצונו, לבין מה שנראה כשולל את עקרון הבחירה החופשית, כמו עקרון הסיבתיות ועוד, הפכו את שאלת הרצון החופשי לאחד הנושאים העיקריים והחשובים בפילוסופיה, והובילו הוגים רבים למסקנות המניחות בחירה חופשית יחסית או חלקית, ולא מוחלטת.
בעיית הבחירה החופשית כוללת צרור בעיות העולות מתוך סתירות, אמיתיות או מדומות, בין תחושות אינטואיטיביות שונות ומערכות אמונות:
התחושה האינטואיטיבית – חופשיות וסיבתיות
באופן אינטואיטיבי אנו סבורים כי לפחות לעיתים אנחנו יכולים לבחור אם לפעול בדרך מסוימת. מצד שני, חלקנו סבורים באופן אינטואיטיבי או מתוך התבוננות וחשיבה הגיונית, שהטבע הוא אחיד, ושלכל מאורע ישנם סיבות ותנאים הגורמים לו, וכך אנחנו רואים גם את מעשינו כמושפעים מטבענו המולד ומהסביבה שהשפיעה עליו. שתי התחושות הללו סותרות זו את זו, כיוון שהראשונה מניחה חופש רצון והשנייה מניחה סיבתיות.
מערכות אמוניות – אחריות וגורל
בתרבות האנושית הרווחת מקובל בדרך כלל להניח כי האדם אחראי למעשיו, והוא נושא באחריות לפעולות שעשה או נמנע מלעשות. על פי הגישה האינטואיטיבית, אחריות זו היא גם המצדיקה את מערכת הענישה והשכר. מצד שני, בתרבויות שונות רווחת תחושה עמוקה המאמינה בגורל ובפטליזם, ורואה את מעשיו של האדם כנקבעים על פי כוח שלא ניתן לעמוד מפניו. אך אם מעשיו של האדם נקבעו מראש, נראה כאילו אין הצדקה לשכר ולעונש. אם הכוכבים קובעים שאדם יעשה מעשה פשע, הוא אינו אחראי למעשה, ואין לדרוש ממנו דין וחשבון. במיוחד חזקה הטענה הזאת בהקשר הדתי: אם מלכתחילה אלוהים ברא אדם כך שיפשע, לא ראוי להענישו אחר כך.
דחייה של עקרון הדטרמיניזם אינה פותרת את בעיית האחריות והצידוק לענישה, כיוון שאם מעשי האדם אינם מושפעים מסביבתו, ואין להם סיבות, הרי שהם אקראיים, ואין אחראי כלשהו שאפשר להטיל עליו את האחריות למעשה ולהענישו על כך. לא ניתן להיות אחראים למה שקורה באופן אקראי.
טיעון הבטלן (The Idle Argument)
את שמו קיבל טיעון הבטלן מדוגמה קונקרטית למצב מסוג זה. נאמר שאני עומד להיבחן מחר. מישהו חכם, עם יכולת ניבוי בלתי מוגבלת, ניבא את הציון שאקבל (הציון הוא אירוע א'), וכתב את הציון בפתק (הכתוב בפתק הוא אירוע ב'). את הכתוב בפתק אינני יכול לשנות, ומכיוון שאני בטוח שהוא זהה לציון שאקבל, גם את ציון הבחינה לא אוכל לשנות. אם כן, כדאי לי להתבטל (ולגלות מחר שהכתוב בפתק, כמו גם הציון האמיתי, הוא "נכשל").
בפרדוקס ניוקום השתמש ניוקום באותו טיעון, בכיוון הפוך: אם אני יכול לקבוע את אירוע א' (הציון) אני יכול לקבוע גם את אירוע ב' (הכתוב בפתק). בפרדוקס אירוע א' הוא ויתור על סכום כסף מסוים (לצורך המחשה 100 דולר), ואירוע ב' הוא סכום כסף גדול יותר (נאמר 1,000 דולר) שניתן לבוחר בעבר (נאמר, הושם בחשבון הבנק שלו, בלי שיוכל לדעת אם הושם או לא). אם החכם ניבא שהבוחר יוותר על 100 הדולר, הוא שם בחשבון הבנק של הבוחר 1,000 דולר. הפרדוקס הוא בכך שהבוחר יכול עתה לקבוע את העבר באמצעות בחירתו, להשפיע על קיום 1,000 הדולר בחשבונו.
עמדות וניסיונות פתרון
למכלול בעיות אלו לא ניתן בפילוסופיה פתרון מוסכם, ואף אין פתרון המתקרב להסכמה. את העמדות השונות ניתן לסווג כך:
דטרמיניסטים
פילוסופים רבים נקטו "דטרמיניזם קשה" שלפיו לכל מאורע יש סיבה קבועה מראש. בין פילוסופים אלו נמנה דמוקריטוס, שהשתייך לאסכולה האטומיסטית בפילוסופיה הקדם-סוקרטית. דמוקריטוס טען שתנועת האטומים ומיקומם היא שרירותית מבחינת תכליתה, והכרחית מבחינת סיבותיה. כמו כן, על פי תפיסתו של הפילוסוף היהודי ההולנדי ברוך שפינוזה, ההשקפה שהאדם הוא בעל חופש בחירה היא, במילים אחרות, ההנחה שרצונו של האדם אינו כפוף לחוקיות הכללית השלטת בטבע. יוצא שעל פי הנחה זו, הרצון מתחיל שרשרות סיבתיות בלי שהוא עצמו יהיה חוליה בשרשרת כזאת. לתפיסתו הדבר מהווה אבסורד. על פי תפיסתו כל רצון הוא אירוע נפשי, ובתור שכזה הוא נקבע על ידי סיבות נפשיות קודמות. בתור דוגמה לכך שמקורה של הטעות הוא מחוסר ידיעה אמר שפינוזה: כל עיקרה של הדעה בדבר הרצון החופשי מקורה בכך שהאדם יודע את מעשיו, אך על סיבתם אינו חושב אפילו בחלום.