cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל דור (גיטריסט)
קריירה מוזיקלית
את דרכו המוזיקלית החל כגיטריסט ויוצר בלהקת "האחים והחיות". הלהקה הוציאה את אלבומה "אל הדממה" בחברת "הד ארצי" ופעלה במשך 6 שנים. בין השנים 2001–2008 ביצעה הלהקה כ-200 הופעות, ביניהן הופעות בפסטיבלים (בובמלה, בראשית) ובמועדון הבארבי. חבריה התארחו מספר פעמים בערוץ 24 ובתוכנית האירוח של ליאור שליין. דור כתב את אחד השירים הידועים של הלהקה, "אבודים".
במקביל הקליט סינגל בשם "שיר המטריה" השיר הפך לאחד המומלצים של רשת ג' במשך 3 שבועות ברציפות, לשיר השבוע ברדיו קול הים האדום ולשיר השבוע ברדיו ירושלים.
בשנת 2009 החל במסע הופעות יחיד, "דניאל דור במחווה לבוב דילן", הופעת סולו אקוסטית המוקדשת לשיריו של דילן. לאורך 3 שנים ביצע מעל 300 הופעות ברחבי הארץ, תחת ניהול עצמי.
בשנת 2010 החל בסיבוב הופעות בשם "דניאל דור - רוק פוזיטיבי", מלווה על ידי טל מרקוס בגיטרה בס ונמרוד ליברמן בתופים. ביחד ביצעו כ-100 הופעות עד ליציאת אלבום הבכורה של דור, "רוק פוזיטיבי", בנובמבר 2012. לקראת הוצאת האלבום התארח דור בתחנות הרדיו 88FM, רשת ב' ב"לילה חי מאוד", גלי צה"ל, ותחנות רדיו נוספות.
בשנים 2015-2016 יצר דניאל פרויקט מוזיקלי דוקומנטרי בשם Songman Project שעסק בפלסטינים המטיפים לאי אלימות, שירי הפרויקט הושמעו בתחנות הרדיו והפרויקט נוגן בג'אם 88 באירוח איציק יושע.
בשנת 2019 החל דניאל בהופעות עם חומרים חדשים באנגלית, כולל הופעה במסגרת פסטיבל הפסנתר במוזיאון תל אביב.
בשנת 2020 שחרר אי.פי. בשם "Leaving Circumstances" אותו הפיק עצמאית, האלבום זכה לביקורות מפרגנות באתר Bandcamp, בגלי צה"ל והושמע רבות בתחנות רדיו בישראל.
בשנת 2021 ביצע הופעות בקוסטה ריקה, לוס אנג'לס והחל לעבוד על אלבומו הבא שטרם שוחרר.
אניגמה (פירושונים)
{{פירושונים|* אניגמה – מכונת הצפנה ששימשה את גרמניה הנאצית.
ראו גם
}}
לאו העשירי
לֵאוֹ העשירי (בלטינית: Leo X; נולד בשם ג'וֹבאני די לוֹרֶנצוֹ דֵה מֵדִיצִ'י; 11 בדצמבר 1475 – 1 בדצמבר 1521) היה האפיפיור משנת 1513 ועד מותו. בתקופתו התחילה הרפורמציה.
בחירתו לתפקיד
בגיל 38 בלבד נבחר לאפיפיור, אולי כאיזון לקודמו הלוחמני יוליוס השני. לפי השגריר הוונציאני, אמר עם היבחרו: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות; הבה ניהנה ממנה!" הציטוט הזה, גם אם אמינותו ההיסטורית מוטלת בספק, נהפך לסמל של כהונתו כאפיפיור. הוא ערך משתאות והעלה מחזות וקונצרטים בארמונו, והרעיף כספים ביד נדיבה על בני משפחתו ועירו, אבל גם על החולים והנזקקים.
פעולות דתיות ותרבותיות
בהשוואה לקודמיו, הקפיד על מילוי חובותיו הדתיות; אך בראש מעייניו עמדו הספרות והאמנות. בתקופתו הפכה רומא לאבן שואבת לסופרים ולמשוררים מכל אירופה, לא כולם דווקא מהשורה הראשונה, שחיו על שולחנו. הוא המשיך להעסיק את רפאל, שהגיע לרומא בהזמנתו של יוליוס השני. בתקופתו של לאו הגיע רפאל לפסגת הקריירה שלו בעבודותיו בקפלה הסיסטינית ובחדרי הוותיקן (Stanze). רפאל היה אחראי גם על המשך בנייתה של בזיליקת סן פייטרו, אך זו לא התקדמה מפאת מחסור בתקציב.
לאו קיבל בירושה מקודמו את ועידת הלטראנו החמישית. הוועידה התכנסה כמשקל נגד לוועידה שהתכנסה בפיזה בתמיכתם של לואי ה-12 והקיסר מקסימיליאן, ושנועדה להחליף את סמכותו של האפיפיור באזורים מסוימים במועצות דתיות מקומיות. היה בוועידה ניסיון לערוך רפורמות חיוניות בכנסייה, אך בשל העדר תמיכה של האפיפיור היא התפזרה ב-1517 ללא הישגים משמעותיים.
הספר העברי הראשון שבו נדפס איסור לחזור ולהדפיס את הספר הוא ספר התנ"ך הראשון (שנדפס בשלמות עם פירושים חשובים הנקרא מקראות גדולות והוא הספר הראשון בעברית המחולק לפרקים ולפסוקים ושמספר הפסוקים צוין בגיליון) נוסח ההסכמה היה כך: לבל יהין איש להדפיס ספרים אלה ולא לגרום להדפסתם עם תרגום או בלא תרגום, אף לא הפירושים העבריים לתנ"ך במשך עשר שנים משנת 1515, וכן לא לטפל בהדפסתו. ומי שיעבור יחול עליו חרם האפיפיור לאו העשירי, וכן אובדן הספרים בארצות הכנסייה הרומית הקדושה.
מהלכים פוליטיים
במישור הפוליטי נהג לאו, כמו קודמיו, כנסיך רנסאנס לכל דבר. הוא מינה לארכיבישוף של פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י (מאוחר יותר האפיפיור קלמנס השביעי). ב-1517, לאחר ניסיון התנקשות בחייו, מינה לא פחות מ-31 קרדינלים חדשים ובכך היטה לטובתו את הקולגיום (המועצה) של הקרדינלים.
ב-1513 פלש לאיטליה לואי ה-12 כדי לממש את תביעותיו למילאנו ונאפולי. כדי להתגונן מפניו ליאו כרת ברית עם ספרד; צרפת נוצחה בקרב נוברה (Novara) ונסוגה. שנתיים מאוחר יותר, עם עלייתו של פרנסואה הראשון לכס הצרפתי, פלשו הצרפתים בשנית. הפעם הם ניצחו את ספרד, האימפריה הרומית הקדושה ואנגליה בקרב מריניינו (Marignano). בעקבות הקרב נחתם בין פרנסואה ולאו הקוֹנְקוֹרְדָט של בולוניה, שהקנה למלך צרפת סמכויות מעשיות רחבות במינויים כנסייתיים בצרפת, אך הכיר בעליונותו הפורמלית של האפיפיור.
בסכסוך הירושה של האימפריה הרומית הקדושה לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן תמך ליאו בפרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה. כאשר בסופו של דבר זכה בכתר קרלוס הראשון מלך ספרד, התייצב בכל זאת לצדו ונגד פרנסואה מלך צרפת.
לאו ולותר
הכנסייה הקתולית נקלעה לקשיים כלכליים כתוצאה מהמלחמה עם צרפת, בניית כנסיית סן פייטרו, מסע הצלב המתוכנן נגד הטורקים ופזרנותו הכללית של לאו העשירי. כדי לגייס כסף לקופת הכנסייה נאלץ לאו למכור אינדולגנציות ומשרות כנסייתיות ולקחת הלוואות בריבית קצוצה. שיטת האינדולגנציות קדמה אמנם ללאו במאות שנים, אך איתרע מזלו והוא כיהן בתקופה שבה פרסם מרטין לותר את תשעים וחמש התזות שלו, בתגובה לדרשותיו של נזיר דומיניקני שהטיף לאינדולגנציה, והתחיל בכך את תנועת הרפורמציה.
לאו ניסה לגרום ללותר לחזור בו מדבריו בדרכים שונות, ואף פרסם את הבולה Exsurge Domine שבה הוקיעוֹ ככופר. לאחר שלא חזר בו, נידה אותו מהכנסייה בבולה Decet Romanum Pontificem. רעיונותיו של לותר התפשטו במהירות בצפון אירופה, אך לאו לא התייחס ברצינות הראויה לאיום שעמד לפתחה של הכנסייה הקתולית; הוא הניח שכפי שהכנסייה שרדה דורות רבים של מינים, כך תגווע גם תנועתו של לותר.
לאו העשירי נפטר ממחלת המלריה בדצמבר 1521.
נחל ימה
נַחַל יַמָּה הוא נחל אכזב קצר בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, המהווה אחד מיובליו של נחל יבנאל.
ראשיתו של הנחל במושבה יבנאל ובמספר מעיינות בסביבתה, ואפיקו יורד מזרחה במורד בקעת יבנאל.
שמו של הנחל נגזר משם היישוב התלמודי כפר ימה, אשר זוהה בידי חז"ל עם יבנאל המקראית, ואשר מקומו בחורבת ימה הסמוכה למוצא הנחל (ח'רבת ימא).
אנפה מסורטטת גדולה
אנפה מסורטטת גדולה (שם מדעי: Botaurus stellaris) היא מין עוף השייך לסוג אנפה מסורטטת, אשר בו נמצאים שלושה מינים מלבדה. היא משויכת למשפחת האנפתיים. היא נפוצה במרבית אירופה, בצפון אפריקה, ובמרכז ומזרח אסיה. אוכלוסייתה העולמית של האנפה המסורטטת הגדולה נאמדת ב-110,000–340,000 פרטים.
מאפיינים
האנפה המסורטטת הגדולה היא עוף גדול וצבעה חום. אורכה 69–81 ס"מ מוטת כנפיה 100–130 ס"מ. ומשקלה כ-1.1 קילוגרם
עוף זה מסתווה היטב בין קנים. בדרך כלל חייה האנפה ביחידות, ונעה בחשאי בחיפוש אחר דגים (בעיקר צלופחאים), דו-חיים וחסרי חוליות קטנים למזון. כאשר חשה האנפה המסורטטת כי נראתה, היא קופאת על מקומה ומפנה מקורה לכיוון מעלה, במטרה להסתוות בין הקנים. היא פעילה בעיקר בשעות הזריחה ובשעות בין הערביים.
האנפה המסורטטת הגדולה נמנית עם המינים המוגדרים במסגרת הסכם השימור של עופות מים נודדים אפריקנים-אירואסיותיים (The Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds; AEWA).
כולם רוצים את האמת
כולם רוצים את האמת הוא אלבום הסולו השני של שי 360 בעברית. מכירת האלבום החלה ב-3 בספטמבר 2009. באלבום 16 שירים באורך כולל של למעלה משעה (לא כולל רמיקס נוסף).
את פזמונו של השיר "מה אתה אומר" ביצע הראפר הישראלי רון נשר (סקיי).
באלבום מתארחים אמנים רבים כמו סאבלימינל, מומי לוי, מטרו, מייקל הרפז, סיוון, יונתן דרור, צ`ולו, תומר רז, אלון שר, ד"ר צ'אן, 51%, יאמאנז, כלא 6, פלד ואורטגה, דנידין, ודי ג`יי בריינדד.
לינדה מזרחי
לינדה מזרחי-אמזלג (נולדה ב-5 באוקטובר 1982) היא סופרת ישראלית ומוציאה לאור.
ביוגרפיה
מזרחי נולדה בתל אביב וגדלה בחולון. בצה"ל שירתה בחיל הרפואה ולאחר השחרור עבדה כקוסמטיקאית. תחילה ניהלה בלוג אינטרנטי בשם "הרומן הרומנטי". לאחר שכתבה את ספרה הראשון, "תפסתי אותך", החליטה להוציא את הספר באופן עצמאי. לשם כך הקימה בשנת 2015 חנות אינטרנטית חדשה לממכר ספרים בשם "ביבוקס ספרים ברשת". בתחילה נמכרו באתר ספריה בלבד, אך כיום החנות משווקת גם ספרים של כותבים אחרים, בגרסה דיגיטלית ומודפסת כאחד. מזרחי נשואה, אם לשלושה ומתגוררת בבאר יעקב. בנוסף לעבודתה כמוציאה לאור, מזרחי מעבירה גם הרצאות וסדנאות כתיבה.
ספריה
כתבה טרילוגיית ספרים בשם "גולד" - הספר הראשון בהם הוא "תפסתי אותך" (2015, עצמאית), הספר השני הוא "עכשיו תורי" (2016, עצמאית) והספר השלישי הוא "לקחת סיכון" (2017, יהלומים). כתבה את הספר "בטווח הסכנה" בשיתוף פעולה עם הסופרת פאני רצר, והוא ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים'. ספרה החמישי, "בין המילים" ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים', תורגם לאנגלית ונמצא במגעים להפקתו לסרט. הספר "לחיות את הרגע" ראה אור בתחילת שנת 2019 בהוצאת 'יהלומים', ונכנס לעשירייה הפותחת של רשת צומת ספרים בחודש מרץ. בנוסף לספרים אלו, מזרחי פרסמה גם שני סיפורים קצרים באנתולוגיות - "יותר מסתם אגדות" ו"חלומות בהקיץ".
צ'אנג סונג-טק
קורות חיים
החל משנת 1965 למד כלכלה פוליטית באוניברסיטת קים איל-סונג. בשנים 1969–1972 למד באוניברסיטת מוסקבה. לאחר חזרתו מברית המועצות התחתן עם קים קיונג הוי, אחותו הצעירה של קים ג'ונג-ייל. צ'אנג סונג-טק היה סגן ראש מחלקת ההדרכה וההכוונה של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה.
במערב נחשב למי שעתיד לרשת את מקומו של קים ג'ונג-ייל. אולם, בעת שימוע בפרלמנט הדרום קוריאני ב-24 בינואר 2004 הוכרז שסונג-טק הודח מתפקידו בעקבות טיהורים פוליטיים במפלגה. סונג-טק נראה לראשונה בחזרה בפומבי במרץ 2006, מאז ההדחה, כשלקח חלק במשלחת של קים ג'ונג-ייל ברפובליקה העממית של סין. באוקטובר 2007 הכריזה סוכנות הידיעות המרכזית של קוריאה על מינויו לראש המזכירות של המפלגה האחראי על גופי ביטחון הפנים והגופים הממונים על ביטחון הלאומי (המשטרה החשאית). החל מדצמבר 2008 קודם לעמוד בראש מחלקת ההדרכה והארגון. החל משנת 2009 היה חבר בוועדה הלאומית להגנה ומשנת 2010 סגן יושב ראש הוועדה.
בוועידת המפלגה השלישית בשנת 2010 נבחר כחבר-מועמד בלשכה הפוליטית של המפלגה, ואילו אשתו נבחרה לחברה בלשכה הפוליטית. בוועידת המפלגה הרביעית בשנת 2012 נבחר כחבר ללשכת הפוליטית, ואילו אשתו נבחרה, בהמשך לחברותה בלשכה הפוליטית, למזכירות המפלגה. אחרי מות קים ג'ונג איל ב-2011, סין, בהנהגתו של הו ג'ינטאו, ניסתה לקדם את השפעתה בסיוע קבוצה פרו-סינית בהנהגת סונג-טק.
בהתאם להחלטת הלשכה הפוליטית של המפלגה ב-8 בדצמבר 2013 הודח מתפקידיו כסגן יו"ר הוועדה הלאומית להגנה ורשות מחלקת ההדרכה והארגון. סונג-טק הודח, לכאורה, בעקבות: "פשעי שחיתות" וכן, "שימוש בסמים, יחסים מגונים עם נשים, הימורים ועוד פשעים". בעקבות ההדחה הוצא משורות המפלגה ונעצר. סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית פרסמה תמונתו בעת המעצר. מספר ימים לאחר מכן הודיעה סוכנות הידיעות של המדינה כי הוא הוצא להורג, יחד איתו חוסלה הסיעה הפרו-סינית במפלגה.
מריאן מור
קורות חייה ופועלה
נולדה בקירקווד, מיזורי. אמה הייתה מרי וורנר, ואביה היה ג'ון מילטון מור, מהנדס מכונות וממציא; אביה סבל מהתמוטטות עצבים טרם לידתה של מור, והיא לא פגשה אותו מימיה. מור גדלה בבית סבה הכומר, אבי אמה, עד מותו ב-1894. ב-1905 החלה ללמוד במכללת ברין מאר בפנסילבניה, וסיימה לאחר 4 שנים תואר ראשון בהיסטוריה, משפטים ומדע המדינה. לאחר מכן לימדה בבית ספר בפנסילבניה, והחל מ-1915 החלה להתפרנס מכתיבת שירה. ב-1919 פורסם במגזין הספרות "Others" שירה הידוע ביותר, "Poetry"; מאז פרסמה מור מגוון גרסאות נוספות של שיר זה.
מור עוררה עניין בקרב סופרים ומשוררים אמריקאים ידועים, בהם ת"ס אליוט, וולאס סטיבנס ועזרא פאונד. מ-1925 עסקה מור גם בעריכת כתב העת הספרותי "The Dial", ועודדה משוררים צעירים כגון אליזבת בישופ ואלן גינסברג.
ב-1933 זכתה בפרס שירה ע"ש הלן הייר לווינסון. אוסף השירה שלה, שיצא ב-1951, זכה לפרסים רבים, בהם פרס הספר הלאומי, פרס פוליצר ופרס בולינגן. מור הפכה לסלבריטי בחוגי הספרות בניו יורק, השתתפה באירועי ספורט המוניים, והייתה ידועה בהופעותיה בלבושה הייחודי - כובע שלוש פינות וגלימה שחורה. היא המשיכה לפרסם שירים בכתבי עת שונים, בהם The Nation וניו ריפבליק, וכן הוציאה אוספי שירה וביקורת.
מור התכתבה עם המשורר עזרא פאונד החל מ-1919, גם במהלך תקופת מאסרו אחרי מלחמת העולם השנייה. היא התנגדה לאנטישמיות שלו ולתמיכתו בפאשיזם. עמדותיה היו רפובליקניות שמרניות והיא תמכה בנשיא הרברט הובר.
מור התגוררה החל משנות ה-30 בברוקלין שבניו יורק, וב-1966 עברה למנהטן. היא לא נישאה מעולם. ב-1968 לקתה בשבץ. היא נפטרה ב-1972, ונקברה בגטיסבורג, פנסילבניה, סמוך לקבר אימהּ. טרקלין ביתה וארכיון מסמכיה והתכתבויותיה שמורים במוזיאון וספריית רוזנבך בפילדלפיה.
הפיגוע בשגרירות איראן בביירות (2013)
הפיגוע בשגרירות איראן בבירות היה פיגוע התאבדות כפול שהתרחש מול שגרירות איראן בביירות, לבנון ב-19 בנובמבר 2013, השגרירות ממוקמת בשכונת ביר חסן, בשולי הפרבר הדרומי השיעי של בירות, מעוז חזבאללה. בפיגוע נהרגו 23 איש וכ-160 נוספים נפצעו.
רקע
המאמץ של ממשלת סוריה בזמנו לחסל את מעוז המורדים בקלאמון, אזור לאורך גבול לבנון עם קשרים חזקים עם העיירה הלבנונית-סונית ארסל, בתמיכת החזבאללה, הוערך על ידי כמה אנליסטים כגורם העלול להעלות את המתיחות בלבנון.
הפיגוע
הפיגוע החל כאשר מחבל מתאבד, שנהג באופנוע. , פוצץ עצמו סמוך למחסום שבפתח השגרירות. כעבור מספר דקות הגיעה לפתח השגרירות מכונית תופת מסוג שברולט בלייזר 4X4, הנהוגה על ידי מחבל מתאבד נוסף, בה הוטמנו בין 50 למאה קילוגרם חומרי נפץ. עדי ראייה שהתראיינו לערוץ אל-מיאדין, המזוהה עם חזבאללה, טענו כי המחבל המתאבד הראשון לא פוצץ עצמו אלא נהרג מאש מאבטחי השגרירות. דווח כי שישה מבנים בקברבת השגרירות ניזוקו. הפצצות הרסו כמה חזיתות בניינים ופגעו קשות בשערי השגרירות, אך גרמו נזק קל למדי לבניין השגרירות עצמה.
הפיגוע נועד להשמיד את חלקו של המבנה שמול הכניסה משום שבצד זה נמצאת לשכת השגריר האיראני גזאנפר רוקנאבאדי, שהיווה את מטרת הפיגוע , ואף היה אמור לעזוב את השגרירות כדי להשתתף בפגישה במשרד התרבות בסביבות זמן הפיגוע. השגריר לא נפגע, אך נספח התרבות האיראני אברהים אנסארי נהרג.
קורבנות
לפי משרד הבריאות של לבנון לפחות 23 בני אדם נהרגו ו-147 נפצעו בפיגוע בפיצוץ נהרג גם ראש הביטחון של השגרירות, פעיל חזבאללה רצ'ואן מחמד פארס, וחמישה אנשי ביטחון איראניים נפצעו.
לקיחת אחריות
השיח' הלבנוני הסוני סראג' אלדין זריקאת, המזוהה עם גדודי עבדאללה עזאם, ארגון טרור אסלאמי-סוני, דיווח בחשבון הטוויטר שלו כי גדודי עבדאללה עזאם עומדים מאחורי המתקפה. בקבלת האחריות נאמר, כי הפעולות בלבנון תמשכנה עד שימלאו שתי דרישות: האחת, נסיגת חזבאללה ("מחנה איראן") מסוריה, והשנייה, שחרור אסירי הארגון שבבתי הכלא הלבנונים. ב-31 בדצמבר, דווח כי הרשויות בלבנון עצרו את מג'ד בן מוחמד אל-מג'יד, המנהיג הסעודי של גדודי עבדאללה עזאם.
מנהיג חזבאללה חסן נסראללה אמר בראיון לטלוויזיה בדצמבר כי התקיפה "קשורה לשירותי המודיעין הסעודיים " בגלל "הזעם של ערב הסעודית על איראן בשל כישלונה" בסוריה.
תגובות
חזבאללה ערך הלוויה לעשרה מאנשיו בביירות ב-20 ו-23 בנובמבר, בהן השתתף גם השגריר האיראני. סגן מנהיג חזבאללה, נעים קאסם, הבטיח להמשיך בתמיכה בממשלת סוריה באומרו שההתקפות הן "כאבים בלתי נמנעים בדרך לניצחון". בראיון לתחנת רדיו בלבנון אמר נעים קאסם, כי: " אלו [הם] ידיהם הנפשעות של התכפירים [קרי, אלקאעדה] ושל ישראל, שנהנים מחוסר היציבות במדינה".
בראיון לערוץ אל-מיאדין ב-19 בנובמבר 2013 אמר השגריר האיראני כי "הישות הציונית וסוכניה עומדים מאחורי פיגוע הטרור". דוברת משרד החוץ האיראני, מרזיה אפקהאם, האשימה את ישראל בפיגוע, אותו כינתה "פשע בלתי אנושי ומעשה מרושע שנעשה על ידי הציונים ושכירי החרב שלהם".
בנוסף להאשמת ישראל, האשימו בתקשורת הלבנונית וברשתות החברתיות ,את ערב הסעודית במעורבות בפיגוע. יומיים לאחר הפיגוע קראה שגרירות ערב הסעודית בלבנון לאזרחיה לעזוב את לבנון ולנקוט באמצעי זהירות.
הרשות הפלסטינית גינתה ב-24 בנובמבר את הפיגוע נגד השגרירות. לדבריה, השתתפות פלסטיני "בפעולה נפשעת זו" הוא מעשה יחיד המשרת רק את אויבי הבעיה הפלסטינית.
ערב הסעודית קראה לכל אזרחיה השוהים בלבנון לעזוב את המדינה.
הפיגוע גונה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, סין, צרפת, סוריה, בריטניה וארצות הברית. טום פלטשר, שגריר בריטניה בביירות, תרם דם והביע סולידריות עם הנפגעים.
מואב (יוטה)
מקור השם
ההשערה המקובלת היא שהעיירה קרויה על שם ארץ מואב המוזכרת בתנ"ך, ששכנה מזרחית לנהר הירדן. את שמה קבע ויליאם פירס (William Pierce), מנהל הדואר הראשון במקום, בשל אמונתו שמואב ההיסטורית וחלק זה של מדינת יוטה, שתיהן הן "הארץ המרוחקת". עם זאת, היסטוריונים אחרים טוענים כי לשם המקום שורשים בשפת הפאיוט, וקושרים את השם הנוכחי למילה "מואפה" שפירושה "יתוש". חלק מהתושבים הקדומים של האזור ניסו לשנות את שם העיירה משום שלפי המסופר בתנ"ך תוארו המואבים כעובדי אלילים וכמי שעסקו בגילוי עריות. ב-1885 עשה מנהל הדואר הנרי קראוס (Henry Crouse) ניסיון לשנות את השם לאובדליה (Uvadalia), וב-1890 הוכנה עצומה שעליה חתמו 59 תושבים שדרשה את שינוי השם לווינה (Vina). שני הניסיונות כשלו.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-19 שימש האזור סביב מואב של ימינו כנקודת חצייה של נהר הקולורדו לאורך השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail) שחיבר בין סנטה פה בניו מקסיקו ללוס אנג'לס בקליפורניה. במהלך אספת המורמונים הכללית באפריל 1855 הוחלט לשלוח ארבעים איש להקמת מיסיון לאינדיאנים בני שבט היוט בקצה הצפוני של העמק המכונה "העמק הספרדי" (משום שהשביל הספרדי הישן עבר דרכו). ההחלטה הייתה חלק מהמאמץ להקים רשת של יישובים מורמונים שישמשו כחגורת הגנה חיצונית למרכז בסולט לייק סיטי, וגם רצון לשלוט על נקודת החצייה של הקולורדו שמצפון ליישוב. הקבוצה, בהנהגתו של אלפרד בילינגס (Alfred Billings), הקימה סמוך למיקומה הנוכחי של מואב את מיסיון הר אלק (Elk Mountain Mission) ובו מבצר מאבן, גדרה ומכלאה לבעלי החיים שהביאו והם זרעו מיד תבואה ונחלו הצלחה בגידולה.
היחסים עם האינדיאנים בני היוט היו מורכבים, מצד אחד נעשו ניסיונות לקרב אותם על מנת לנצר אותם, ניסיונות שנחלו הצלחה מועטה, ומצד שני החלו בני היוט לפשוט על מאגרי המזון של המתיישבים והם העבירו אותם לתוך המצודה. ב-23 בספטמבר 1855 התקיפו בני היוט את המבצר, הרגו שלושה מהמתיישבים, פצעו את בילינגס, והעלו באש את החציר ויבולי התירס. המתיישבים הנותרים החליטו לנטוש את היישוב ולעבור לישובי המורמונים מצפון.
המקום נשאר נטוש עד 1877, שאז הגיע למקום מגדל בקר בשם ויליאם גרנסטף (William Granstaff) והתיישב במבנים הנטושים של מיסיון הר אלק. בהדרגה הצטרפו אליו מתיישבים נוספים, והקהילה התפתחה. ב-1881 הוקם במקום בית ספר מורמוני. ב-1883 נבנתה מסילת הברזל של חברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad) בין דנוור לסולט לייק סיטי, שאומנם עברה בתומסון ספרינגס (Thompson Springs), כ-60 קילומטרים צפונית למואב, אבל אפשרה קשר חשוב לרשת הרכבות הארצית. מעבורת על הקולורדו החלה לפעול ב-1885 וגשר פלדה הושלם ב-1912. עם זאת, העובדה שהרכבת לא עברה במקום, וקיומם של נקודות חצייה נוספות על הקולורדו (ליז פרי, גשר נאוואחו, סכר הובר) הסיטה את נתיבי המסחר מהעיירה. אופי כלכלת המקום השתנה, ממסחר עם נוסעים שעברו במקום למשלוח של התוצרת החקלאית המקומית, בעיקר פירות: אפרסקים, תפוחי עץ וענבים, לשווקים מרוחקים. תוך זמן קצר נשכחה העובדה שמואב הייתה אחת מנקודות החצייה הטבעיות הבודדות של הקולורדו, אם כי הצבא האמריקני המשיך להתייחס למקום כנקודה אסטרטגית והציב עליו שמירה עד מלחמת העולם השנייה.
ב-1890 הפך היישוב למושב מנהל מחוז גרנד שהוקם. המקום הוכרז רשמית כעיירה בשם מואב ב-20 בדצמבר 1902. בדצמבר 1936 הוא הוכרז כעיר מדרגה שלישית (third-class city).
כלכלת העיירה הייתה מבוססת על חקלאות, אבל בהדרגה היא עברה לכרייה. כבר ב-1898 גילו מחפשי זהב מרבצים של קרנוטיט בהרי לה סאל (La Sal Mountains) דרומית מזרחית למואב. מינרל צהוב ירקרק ורדיואקטיבי זה מכיל אורניום, ונדיום ואשלגן. דוגמאות ממינרל זה נשלחו למארי קירי עבור מחקריה. בעשור השני והשלישי של המאה ה-20 נתגלו בסביבה מרבצים של אורניום וונדיום. אחר-כך נתגלו אשלג ומנגן, ולבסוף גז טבעי ונפט. בשנות ה-50 של המאה ה-20 כונתה מואב "בירת האורניום של העולם" ("Uranium Capital of the World") לאחר שהגאולוג צ'ארלס סטין (Charles Steen) גילה מרבץ עשיר של אורניום דרומית לעיירה. תגלית זו חפפה לתחילת עידן הנשק הגרעיני והאנרגיה הגרעינית בארצות הברית והחלו שנות השגשוג הכלכלי במואב.
במהלך השגשוג הכלכלי גדל מאוד מספר התושבים. ב-1941 התגוררו ביישוב 883 תושבים. ב-1956 כבר התגוררו בעיירה כ-4,000 איש וב-1960 נמנו בה 4,682 תושבים. ב-1956 הוקם בסמוך לעיירה המפעל השני בגודלו בארצות הברית לעיבוד אורניום, שהעסיק כ-200 עובדים. הגידול באוכלוסייה הוביל לתנופת בנייה של בתי מגורים, בתי ספר, מלונות, חנויות ועסקים. במקביל החלו מ-1957 לפעול בסמוך למואב שלושה שדות נפט שתרמו גם הם לכלכלת העיירה עד שהבארות יבשו בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הדרישה לאורניום הלכה ופחתה מתחילת שנות ה-60 בשל הפסקת הקמת תחנות כוח גרעיניות וסיום המלחמה הקרה. אוכלוסיית העיירה הצטמצמה דרסטית ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עמדו בתים ריקים רבים בעיירה, וכמעט כל מכרות האורניום נסגרו.עם זאת, נתגלה אוצר טבע חדש במואב – אשלג. מפעל אשלג מודרני הוקם במואב ב-1963 והוקמה מסילת ברזל שחיברה בין המפעל של חברת הגופרית של מפרץ טקסס (Texas Gulf Sulphur Company) שבסמוך למואב לקו הרכבת בין דנוור לסולט לייק סיטי.
ב-1949 שוכנע ג'ון פורד, במאי סרטי המערבונים, להשתמש באזור כרקע לסרטו "Wagon Master" ("מדריך שיירות"). פורד צילם בתחילת 1939, עשר שנים קודם לכן, את הסרט "מרכבת הדואר" באזור מוניומנט ואלי דרומית למואב. חוואי מקומי ממואב בשם ג'ורג' וייט (George White) שכנע את פורד להציץ על הנוף הטבעי במואב. מאז צולמו באזור סרטים רבים, תוך שימוש בפארקים הלאומיים הסמוכים: ארצ'ס וקניונלנדס.
התיירות היא, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, התעשייה העיקרית במואב. כבר ב-1906 החל העיתון המקומי לפרסם את אפשרויות התיירות במקום, וב-1909 הוקם מועדון המסחר של מואב שנועד לפרסם את יתרונותיו של המקום כאתר תיירות ונופש. התיירות קיבלה תנופה עם הכרזת המונומנט הלאומי ארצ'ס (שהפך בהמשך לפארק לאומי), אם כי עקב השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור מעט מבקרים. אחרי מלחמת העולם השנייה החל השיגעון לשיט בקולורדו לתפוס תאוצה ומאז שנות ה-70 הוא ענף חשוב בתעשיית התיירות באזור. ציון דרך חשוב נוסף בהפיכת מואב ליעד תיירות ונופש חשוב היה ב-1964: הקמת הפארק הלאומי קניונלנדס, שמואב הייתה הכניסה הצפונית אליו. בשל סרטיו של ג'ון פורד, ובשל מאמרים בכתבי עת הפך המקום לאתר חביב על צלמים, חובבי רפטינג, אוהבי טיולים בחיק הטבע, מטפסי צוקים, ומתחילת המאה ה-21, רוכבים על אופני הרים. מואב היא גם יעד פופולרי לנהיגת שטח כמו גם לקפיצות בסיס ולהליכה על חבל, שהשימוש בו מותר באזור זה. כ-25 קילומטרים דרומית למואב שוכן "חור בסלע" (Hole N' The Rock), בית בן 14 חדרים המשתרע על שטח של 460 מ"ר שנחצב בסלע אבן החול, שהנשיונל ג'יאוגרפיק הכתיר כאחד מתוך עשר האטרקציות לצד הדרך בארצות הברית. אוכלוסיית מואב צומחת זמנית בחודשי האביב והקיץ עם הגעתם של עובדים זמניים רבים המועסקים על בסיס עונתי בתעשיית התיירות והנופש.
בתחילת המאה ה-21 החל גל של רכישת בתים לנופש. החורפים הקלים יחסית והקיצים המהנים משכו לאזור אנשים רבים שרכשו בתי קיט. ב-2009 העיירה נכללה ברשימת 20 העיירות הטובות ביותר במערב ארצות הברית של כתב העת Sunset. בדומה למצב בערי קיט אחרות במערב ארצות הברית החלה מחלוקת בנוגע לתושבים חדשים אלו ובתיהם, שבמקרים רבים נשארים ריקים במרבית השנה. תושבים רבים במואב מודאגים שהעיירה תחווה שינויים דומים לאלו שחוו תושבי העיירות וייל ואספן בקולורדו הסמוכה. מחירי דירות מאמירים, עליית יוקר המחיה, וההשפעות של אלו על עובדים בעלי הכנסה נמוכה ובינונית.
תיאור כללי
מואב שוכנת במזרח מדינת יוטה, בעמק ברמת קולורדו, דרומית לנהר הקולורדו, בגובה 1,227 מטרים מעל פני הים. העיירה שוכנת 29 קילומטרים מקו הגבול בין יוטה לקולורדו. שטח העיירה 9.4 קמ"ר, וכולו יבשה.
אקלים
כמות המשקעים השנתית הממוצעת במואב היא 229 מילימטרים. בממוצע יש במואב 55 ימי גשם בשנה. השנה הגשומה ביותר הייתה 1983, שבה ירדו 417 מילימטרים, והיבשה ביותר הייתה 1898 שבה ירדו 110 מילימטרים גשם. החודש הגשום ביותר היה יולי 1918 (168 מילימטרים), והיממה הגשומה ביותר הייתה 23 ביולי 1983 (70 מילימטרים).
כמות השלג השנתית הממוצעת לשנים 1981–2011 הייתה 18 סנטימטרים. החורף המושלג ביותר היה בשנים 1914–1915, שבו ירדו 190 סנטימטרים שלג, והחודש המושלג ביותר היה דצמבר 1915, שבו ירדו 117 סנטימטרים של שלג.
דמוגרפיה
מספר התושבים במואב טיפס בחדות בעקבות השגשוג הכלכלי שהביאו תעשיות האורניום והנפט והגיע במפקד האוכלוסין של 1980 לשיא של כל הזמנים של 5,333 תושבים. עם סגירת המכרות והתייבשות שדות הנפט עזבו תושבים רבים, ועל פי המפקד של 1990 התגוררו בעיירה 3,971 תושבים, ירידה של כרבע במספר התושבים. מאז החלה התאוששות בעקבות הגידול בתעשיית התיירות. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיר 5,046 תושבים, וב-2013 מעריכים שהתגוררו בעיירה 5,130 תושבים.
מרבית התושבים נוצרים המשתייכים לזרם המורמוני, אבל חלק מהתושבים משתייך לזרמים אחרים: פנטקוסטליזם, בפטיזם, הכנסייה הקתולית, הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
תחבורה
לפני בניית מסילת הברזל שקישרה בין דנוור לסולט לייק סיטי ב-1883 הייתה מואב נקודה אסטרטגית שבה ניתן היה לחצות את נהר הקולורדו. שירות מעבורת לחציית הנהר בתשלום הסתיים כאשר נבנה גשר קבוע מעל לנהר ב-1911. גשר זה הוחלף בגשר חדש ב-1955, שהוחלף על ידי גשר חדש ב-2010. הגשר של שנת 1955 פורק אחר-כך. מספרו של הכביש העובר על הגשר שונה מספר פעמים ונכון ל-2014 הוא כביש 191 של ארצות הברית.
הרכבת הגיעה קרוב למואב ב-1962 כאשר הוכנה שלוחה מקו הרכבת שבין דנוור לסולט לייק סיטי למפעל האשלג במכרה ערוץ קיין (Cane Creek potash mine), כ-30 קילומטרים מערבית למואב. למואב לא היה מעולם שירות של רכבת נוסעים, אם כי קו הרכבות היומי "קליפורניה זפר" (California Zephyr), המחבר בין שיקגו באילינוי לאמריוויל בסמוך לסן פרנסיסקו בקליפורניה, הציע בעבר כרטיס למואב דרך אחת מתחנות הביניים: תומפסון ספרינגס (Thompson Springs, הרכבת כבר לא עוצרת בה), גרין ריוור (Green River) ביוטה או גרנד ג'נקשן (Grand Junction) בקולורדו.
ניתן להגיע לעיר בטיסה באמצעות אחת משלוש טיסות יומיות שיוצאות מדנוור ונוחתות בשדה התעופה הקטן Canyonlands Field, כ-33 קילומטרים ממרכז מואב.
חינוך
בעיירה פועלים בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון מחוזי. בנוסף יש בעיירה שלוחה של אוניברסיטת המדינה של יוטה.
אתר צילומים לקולנוע ולטלוויזיה
למואב יש היסטוריה כאתר צילומים לסרטי מערבונים ולסדרות טלוויזיה בסוגת המערבונים, המנצלים את הנוף המדברי מחד ואת הקניונים המרהיבים מאידך. בין הסרטים הידועים ביותר:
נעמי סימן-טוב
נעמי סימן-טוב (נולדה ב־26 בנובמבר 1952) היא ציירת, כותבת ומרצה לאמנות ישראלית.
ביוגרפיה
נעמי סימן-טוב נולדה בשנת 1952 בסופיה, בולגריה. בשנת 1953, בגיל שלושה חודשים, עלתה עם הוריה לישראל על האניה "ארצה", כחמש שנים לאחר גל העלייה הגדול של יהודי בולגריה ב בשנת 1948 עם הקמת המדינה, מתוך משבר ואכזבה מן המשטר הקומוניסטי שתלו בו תקוות רבות.
המשפחה הגיעה תחילה למעברת שער העלייה במבואותיה הדרומיים של חיפה והתגוררה שם כשנה. משם נדדה המשפחה בין מקומות שונים בארץ בעקבות עבודתו של האב כרופא, ובהמשך השתקעה ברמת גן למשך כ-12 שנים, שם סיימה סימן-טוב את לימודיה בתיכון אהל שם.
לאחר שירותה הצבאי בפרקליטות הצבאית הראשית, כמזכירתה של דליה דורנר, אז הסנגורית הצבאית הראשית, למדה בשנת 1972 במכון אבני לאמנות אצל הצייר גבי בן זנו. לאחר מכן למדה כשנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ופילוסופיה, אולם לא סיימה את התואר.
בין השנים 1975–1976 התגוררה בבית ספר שדה חצבה, עם מי שהיה אז בעלה פול ונדנבוש. בחצבה עבדה כגננית, ואילו בעלה הדריך טיולים ועבד כעוזר מחקר של אמוץ זהבי וזוהר צוק רמון בנושא מזיקים לחקלאות. שם נולדה בתה, איה ערבה ונדנבוש.
בין השנים 1977–1981 למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון. בין מוריה היו גדעון גכטמן, אליהו גת, רפי לביא, יאיר גרבוז, משה גרשוני ורן שחורי.
במקביל לפעילותה כאמנית, החל משנות ה-80 לימדה אמנות במוזיאון תל אביב ובמדרשה לאמנות, כחלק מהמכללה האקדמית בית ברל. בין השנים 1992–2010 כתבה באופן שוטף על אמנות – ביקורות, מאמרים וראיונות עם אמנים במקומון "תל אביב" של ידיעות תקשורת, בעיתון הארץ ובעיקר בעיתון "העיר" של רשת שוקן. עוד כתבה בכתבי עת מקצועיים לאמנות – "סטודיו", ו"ערב רב". סימן-טוב ייסדה את כתב העת לאמנות "המדרשה", וערכה את חמשת הגליונות הראשונים. בהם כרך שהוקדש לראשונה בישראל לאחד ממבקרי מבקר האמנות הנחשבים למשפיעים ביותר במאה העשרים, קלמנט גרינברג, מי שניסח במאמריו את המצע התאורטי של המודרניזם. בנוסף ערכה כרך מבוקש על צילום, ובו מאמרים קנוניים העוסקים בשאלת מעמדו של הצילום בתרבות ובאמנות המודרנית.
סימן-טוב הקימה ואצרה יחד עם הסטודנטים את הגלריה לאמנות בקלמניה, בית ברל, שהציגה אמנים צעירים בראשית דרכם, בהם: מיכל הלפמן, יגאל נזרי, דינה שנהב, אדם רבינוביץ ונעמי טליתמן. בשנת 2011 יזמה וערכה אנתולוגיה של מאמרים תאורטיים סביב יצירתו של האמן יאיר גרבוז בשם "יאיר גרבוז: רדימיידעלה".
נכון ל-2020 מתגוררת בתל אביב-יפו.
פיסול ומיצב
בסלון הסתיו, שהתקיים בשנת 1981 בחנויות הריקות של קניון דיזנגוף סנטר בתל אביב, הוצגה עבודה ששוחזרה בשנת 1992 בתערוכה "הולכת על זווית" בגלריה קלישר חמש. המיצב כלל, בין היתר, עבודות על הקיר ואובייקטים המונחים על הרצפה המקיימים ביניהם דיאלוג זיג-זגי: צילום שחור-לבן של פרפורמנס, קופסת קרטון עם חול, ציורים, כדים וערמת ספרים. על תערוכת היחיד הראשונה בגלריה שנער ברחוב בוגרשוב בתל אביב.
המיצבים הוצגו גם ב"אולם 6" – סדרת תערוכות שאצר גדעון עפרת בבית האמנים בירושלים, בניסיון להתחקות אחר הדור החדש של ראשית שנות ה-80, הדור שהוא כינה "פוסט-מודרני".
בריסטולים
בתערוכה גדולה ומקיפה שהציגה סימן-טוב בגלריה רדיוס, בשנת 1983, הוצגו לראשונה ציורים, שהיו למעשה רישומים שנעשו בעטי לבד (טושים) על בריסטולים סטנדרטיים של בית ספר בגוונים דהויים ותעשייתיים. השימוש באמצעים מצומצמים ומינוריים באופיים נבע מתוך רצון ליצור באמצעים ביתיים ופשוטים ככל הניתן, לפעול במדיום אחד, שאינו תובע הפקה טכנית, כספית ולוגיסטית כמו המיצבים. כמו כן, בתוך הגל החדש של "חזרה לציור" בראשית שנות ה-80, הרישומים גילמו געגוע או חיפוש אחר מקור ראשוני ומשותף של תרבות וויזואלית מקומית, למשל וועדת הקישוט בבית הספר היסודי. הם שילבו קשקושים אקראיים שנעשים בהיסח הדעת, עם דגמים של שטיחים, בצורת עבודה שמזכירה רקמת גובלן.
ציורים על שמיכות
מתחילת דרכה עסקה סימן-טוב בשאלה של אפשרות לכונן שפה נשית, שתהיה שונה מן השפה ההגמונית הגברית בהיסטוריה של האמנות. בשלב הבא בעבודתה, החל מאמצע שנות ה-80 ואילך, היא ציירה על מצע רדי-מייד שלקוח מן הספירה הדומסטית, הנחשבת לנשית - שמיכות צמר, בעיקר צמר סינתטי, קנויות ובצבעי שמן, לעיתים ישירות על השמיכה ולעיתים על צבע בסיס לבן. השמיכות מגיעות בגדלים שונים - שמיכה זוגית, יחיד ושמיכת תינוק – בדוגמאות ובצבעים שונים. הציורים על השמיכות, "נכס של פליט", כפי שאמרה באחד הראיונות ב-1995, כללו מוטיבים של טבע דומם, פרחים על שולחן, מעוותים, מקוטעים, מחקים קוביזם מסוגנן בנוסח הישראלי, פורטרטים מעוותים ודגמים. לעיתים עבדה עם המצע הצמרי של השמיכה, או עם הדגם של השמיכה, ולעיתים נגדה.
בסוף שנות ה-80 פנתה סימן-טוב לציור בסגנון מעט שונה, לכאורה קל יותר מן הכובד הפיזי-ממשי של השמיכות: ציורים בצבע שמן על נייר. אלה היו ציורים בשכבות צבע שקופות, בעיקר ירוק וכחול, אשר שילבו עבודה ספונטנית ומהירה, עם דימויים של פרחים, מים, בקבוקים, דגמים שחוזרים על עצמם וטריקים של הטעיית העין (trompe l'oeil) של מסקינטייפ.
ציורים משנות ה-90 ואילך
החל משנות ה-90 פנתה סימן-טוב לציור הנחשב כמסורתי – שמן על בד קנבס לבן – כהמשך לעיסוקה במצע ובשאלות אודות רגע ההתחלה של מעשה האמנות. במקביל לפנייה שלה אל מלאכות יד הנחשבות לנשיות, כגון ריקמה ואריגה, היא החלה לצייר במכחולים דקיקים מאוד, מעין חיקוי של אריגה, כשהיא מתחקה אחר השתי וערב של מצע הציור, הבד, משחזרת את הגריד הסמוי שלו בעבודה אטית ומצטברת וכך נוצרת אשליה של אריג המודבק על הבד.
גן עדן או מיטות ומזרנים
"גן עדן או מיטות ומזרנים" היא תערוכה שהציגה סימן-טוב בשנת 1999 בסדנאות האמנים בתל אביב, וכללה ציורים גדולים שהיו מבוססים על דגמים של שטיחים פרסיים: שטיחי ארמון המתארים את גן עדן בדגמים עשירים ומורכבים, או שטיחי נוודים המתארים גנים. בחלק מהשטיחים מופיע מגדל דוד, עם התייחסות להיותו קו הגבול בין ירושלים המערבית למזרחית, ובאחרים בניין שיכון טיפוסי, מהסוג שנבנה במהירות בשנות ה-50 לאכלוס עולים רבים, שבו התגוררה סבתה בשכונת קריית אליעזר, חיפה. גם בעבודות אלה מופיעים מדי פעם טקסטים, מעין הערות שוליים המתייחסות למצויר, לפנטזיה של גן עדן, כמקור, התחלה או כסוג של סוף, וכן לרצון לחפש יופי בסימטריה ובהרמוניה של הדגמים המזרחיים המרהיבים, והרצון לחבר בין מה שנתחשב לתרבות אתנוגרפית, עממית ובין מסורת ציור השמן הגבוה.
יאנוש ואז'וני
יאנוש ואז'וני (בהונגרית: Vázsonyi János; בודפשט, 19 במאי 1900 – הנובר, 28 באוגוסט 1945) היה עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי ליברלי יהודי-הונגרי. אביו היה וילמוש ואז'וני, דודו היה ינה ואז'וני, בני דודיו היו הסופר אנדרה ואז'וני, זמרת האופרה דורה ברשוני וזמר האופרה לאיוש ברשוני.
קורות חיים
יאנוש ואז'וני נולד במשפחה יהודית כבנם של השר וילמוש ואז'וני (1868–1926) ושל מרגיט סלקאי (1877–1949). הוא הצטרף לתנועות פוליטיות של נוער כבר כתלמיד בתיכון. בשנת 1917 היה חבר בגוש "זכות הבחירה" כנציג אגודת הסטודנטים באוניברסיטה. בשנת 1918, במהלך מהפכת החרציות, היגר עם אביו למינכן ולאחר מכן לשווייץ. הוא עבר לווינה בשנת 1920, למד באקדמיה המסחרית המזרחית והיה כתב בכמה עיתונים שווי'ציים ובאלה של מינכן. הוא פעל בווינה משנת 1920, גם כעוזר עורך של כתבי העת "הספר החדש" (Új könyv) ו"הונגריה הגדולה" (Nagymagyarország). חזר לבודפשט בשנת 1921, הצטרף לפעילות המפלגה הלאומית הדמוקרטית והתחיל לעבוד בעיתוני אשט. בשנת 1925 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ועבד במשרד עורכי הדין של אביו. שערוריית זיוף הפרנק הצרפתי קרתה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ויאנוש ואז'וני היה אחד מעורכי הדין במשפט, סנגורו של אחד הנאשמים. בשל כך זכה להכרה ארצית נרחבת. בשנת 1930 ארגן את "הברית הלאומית של הצעירים הדמוקרטים" ולאחר מות אביו הפך לנשיא "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" ו"החוג המרכזי הדמוקרטי". בין השנים 1931–1935 היה חבר במועצת העיר של בודפשט. הוא ייצג את רובע 6, טרזווארוש. בשנת 1931 הקים רשימה עצמאית בבחירות כ"מפלגת ואז'וני הלאומית הדמוקרטית" ומפלגתו זכתה בשני מנדטים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הפך לאחד המנהיגים במאמצי ההתנגדות האנטי-נאציים. ב-19 במרץ 1944, ביום הכיבוש הגרמני הוא נעצר על ידי הגסטפו וגורש למחנה הריכוז דכאו. לאחר שחרורו בתום מלחמת העולם השנייה והשואה החלים ארוכות בגרמניה, אך לא התאושש מהמחנה, ולבסוף מת בבית חולים בהאנובר בגיל 45. ואז'וני הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אנה מילקו (1910–1977), בתם של בעל האחוזות מאתיאש מילקו (1879–1938), ושל ארז'בט רייך. הם נישאו אזרחית בעיר באיה ב-1 ביוני 1933 ונישואים בפני רב ביום שני של חג השבועות בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני. בנו היה טאמאש וילמוש ואז'וני (1935–2008).
הנצחה
ברובע 6 בבודפשט הוצב לוח זיכרון על בית מגוריו לשעבר בכיכר פרנץ ליסט 2.
Plus500
Plus500 היא חברת פינטק גלובלית המספקת שירותי מסחר מקוון בחוזי הפרשים (CFDs), מסחר במניות, מסחר בחוזים עתידיים ואופציות על חוזים עתידיים. לחברה יש חברות בנות באנגליה, קפריסין, אוסטרליה, ישראל, סיישל, סינגפור, בולגריה, אסטוניה, ארצות הברית ויפן. מניות החברה נסחרות בבורסה הראשית לניירות ערך בלונדון תחת המדד FTSE 250.
היסטוריה
ב-2012, פלוס500 השיקה את גרסת האנדרואיד של פלטפורמת המסחר שלה לטלפונים חכמים וטאבלטים.
ביולי 2013 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בלונדון לפי שווי של כ-200 מיליון דולר (132 מיליון ליש"ט), וגייסה 75 מיליון דולר.
ב-2014 החברה השיקה את אפיליקציית ה-Windows שלה.
בינואר 2015 חתמה החברה על הסכם חסות עם אלופת "לה ליגה" (הליגה הספרדית הראשונה), מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד, בסכום של כ-13 מיליון דולר, תמורת חסות משותפת ליתרת עונת 2014/15, שהסתיימה במאי 2015. אחר כך הרחיבה את הסכם החסות לעונות נוספות.
במאי 2018 הגיעה לשווי שיא של 2.2 מיליארד דולר, אך מאז היא חוותה האטה משמעותית בעסקיה. לאחר שרשות ניירות הערך האירופית הגבילה את השיווק, ההפצה והמכירה של חוזי הפרש ושל אופציות בינאריות. כתוצאה מההגבלות בשוק האירופי והבריטי, הכנסות החברה ירדו מ-720 מיליון דולר בשנת 2018 ל-354 מיליון דולר בשנת 2019. מספר הלקוחות ירד בחצי מכ-200,000 לכ-100,000.
ב-7 באפריל 2020, הודיעה החברה כי הכנסותיה ברבעון הראשון של השנה עלו ב-487 אחוז מ-53 מיליון דולר ל-316 מיליון, זאת בעקבות מגפת הקורונה, שהביא לתנודתיות רבה בשווקים הפיננסים ולפעילות מוגברת בתחום חוזי ההפרשים.
באוגוסט 2020 חתמה החברה הסכם חסות עם קבוצת הכדורגל אטאלנטה המשחקת בליגת הסרייה א'.
פעילות
החברה מפעילה פלטפורמת מסחר במגוון חוזי הפרשים על נכסים שונים כמו מניות, סחורות, מט"ח, מדדים ותעודות סל. החברה גובה עמלה מכל עסקת מסחר בפלטפורמה שלה. חוזה הפרשים (Contract for Difference) הוא חוזה בין שני שותפים, שמחליפים את ההפרשים בין מחיר הפתיחה למחיר הסגירה, ומכפילים אותו במספר המניות המוסכם. רווח או הפסד מוגדרים על ידי ההפרשים בהם נקנו ובהם נמכרו. זהו כלי השקעה, המאפשר לסוחרים למנף את השקעתם עד לרמה של פי 10 בהשוואה לתנאי מסחר רגילים ולהשתתף בתזוזות מחירים של נכס בסיס כלשהו ללא קנייה של אותו הנכס. עם זאת המסחר בחוזה הפרשים יכול להסתיים גם בהפסד משמעותי.
בספטמבר 2016 קיבל אישור מרשות ניירות ערך לפעול בישראל.
נכון לשנת 2020 הפלטפורמה של החברה זמינה ב-32 שפות.
יחיאל מיכל פינס
הרב יְחִיאֵל מִיכְל פִּינֶס (17 באוקטובר 1843, כ"ג בתשרי תר"ד – 15 במרץ 1913, ו' באדר ב' תרע"ג) היה סופר ציוני, מאבות הציונות הדתית, ממיישבי ארץ ישראל והוגה דעות. מושב כפר פינס קרוי על שמו.
תחילת דרכו
פינס נולד בעיירה רוז'ינוי שבפלך גרודנו, בתחום המושב שבמערב האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) להורים חרדים ועשירים. רבו היה הרב מרדכי גימפל יפה, שהיה רב העיר. פינס נשא לאישה את חיה ציפה, בתם של חנה (בתו של הלל ריבלין) ושמריהו לוריא (רב במוהילב) ועבר לגור שם. הוא התפרנס ממסחר אך במקביל כיהן כראש ישיבה והרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתונות. עוד לפני שהגיע לגיל 30, הטיף במאמריו ליישוב הארץ, ללאומיות ולא לאמנציפציה, ודחה את הדיבורים החרדיים בגנות "דחיקת הקץ". כן תמך בחינוך תיכוני ולא בחינוך דתי בלבד. את מאמריו כינס בספר "ילדי רוחי".
עלייה לארץ ישראל
בשנת 1877 נתבקש פינס על ידי ועד "מזכרת משה מונטיפיורי" להיות נציגם בארץ ישראל, והסכים אחרי שמצבו הכלכלי הורע. באוגוסט 1878, לאחר שנה של משא ומתן, הוא נקרא ללונדון לקבלת הוראות אחרונות. כשהגיע, התקבל בחמימות על ידי ראשי הוועד. הנ"ל קבעו את משכורתו ל-200 לירות שטרלינג לשנה, סכום צנוע בימים ההם, והנחו אותו לחיות בשלום עם כל הפלגים היהודיים בירושלים ולא להפלות בין ספרדים לאשכנזים. לעומת קבלת הפנים לה זכה מראשי הוועד, זכה לקרירות מצדם של משה מונטיפיורי ומזכירו, שכן מונטיפיורי לא רצה בארגון על שמו וטען שהדבר מבייש אותו. מיד לאחר ביקורו בלונדון הפליג פינס לארץ ישראל.
לאחר שפינס תמך בבית היתומים של ד"ר זאב וילהלם הרצברג, בו לימדו שפות זרות, בניגוד לחרם שלא ללמד שפות זרות בירושלים, הוציאו אנשים מקנאי ירושלים חרם כנגד פינס. כשנה לאחר מכן, כאשר הקים פינס מוסד ששילב לימודי מלאכה ותורה הוצא כנגד פינס חרם שני, והפעם הרב דיסקין השתתף בעצמו בהטלת החרם. רוב רבני ירושלים לא קבלו את החרם, והרב שמואל סלנט יצא בביקורת על מטילי החרם וטען שהקנאים הסיתו את הרב דיסקין. לבסוף, הרב שמואל סלנט עמד בראש בית-דין שהתיר את החרם על פינס, בטענה
עם בואו של אליעזר בן-יהודה קשר איתו פינס קשרי ידידות אמיצים ויחד הקימו את חברת "תחיית ישראל" לפיתוח הלשון העברית ולגאולת אדמות. יחד עמו היה ממייסדי "ועד הלשון העברית". הוא אף חידש מספר מילים בשפה העברית, כגון: "מחוג", "שעון" ו"עגבנייה". על מילים עבריות נוספות שחידש בתחום הכימיה - ראה להלן.
פינס קידם בברכה את אנשי ביל"ו, שמצאו בו פטרון למרות חילוניותם, ויחד עם שמונה מהם הקים אגודת בעלי מלאכה: "שיבת החרש והמסגר". המפעל נכשל, אך סיועו של פינס לביל"ו לא פסק בזאת; הוא השיג להם כספים תוך הסתכנות גדולה ומכר את הקרקע לחובבי ציון על מנת שיישבו עליה את אנשי ביל"ו. בין השאר, היה זה פינס שחיבר את השיר "חושו אחים חושו" שהפך להמנון הביל"ויים. פינס גם חיבר תפילה לכבודו של הברון רוטשילד אשר נאמרה בפתח תקווה בתפילות שבת מברכים ובחגים.
פינס גם חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל. החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם, ובין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:
פינס היה מעורב בסכסוכים שגרמו להכפשת שמו, אך ב-1887 מינו אותו "חובבי ציון" כממונה שלהם בארץ ישראל, והוא ניצל את מעמדו להמשיך ולסייע לאנשי גדרה. במהלך המחלוקת ביישוב שכונתה "פולמוס גדרה" הם אף נעתרו לבקשתו והסכימו לשבות בשמיטה ב-1889 למרות ריחוקם מהדת. דווקא דבר זה הביא עליו את תרעומתו של בן יהודה ושל "חובבי ציון" אחרים, ביניהם רבנים שסברו שיש היתר לעבודה.
ב-1890 קיבל תפקיד משני בלבד בארגון בני משה, סניף של חובבי ציון בראשות אחד העם. הדבר הוליד מאבקים פנימיים בינו לבין ולדימיר (זאב) טיומקין, שהיה רחוק מהמסורת. המאבקים הסתיימו בהדחתו, דבר שגרם לו צער גדול. "הראית מעולם את פינס בוכה? עכשיו איני יכול לעצור את הדמעות", אמר לחבר.
משהסתבך בבעיות כלכליות בשל בית-האבות של ירושלים, נאלץ לגלות. הוא חזר לירושלים ב-1913, חולה ורצוץ. פינס נפטר בו' באדר ב' תרע"ג ביפו והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים. עם מותו הועלה זכרו על נס ויריביו השלימו עמו.
יוסף מיוחס היה חתנו, מה שהיווה דוגמה לנישואין בין בני עדות שונות, דבר שלא היה מקובל מאוד באותה תקופה.
הספרייה הלאומית
בשנת תרנ"ג, עם מעברו לירושלים, התמנה לחבר בהנהלה של "בית הספרים מדרש אברבנאל" (לימים בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי) ובהמשך גם עמד בראשה והיה בין מנהליה כמעט עד יום מותו. מדיניותו של פינס הייתה שהספרייה מיועדת לספרים "ברוח העם ותורתו", ובכלל זה ספרים תורניים וספרי היסטוריה, לשון ומדע, אך אין בה מקום לספרות יפה. מדיניות זאת הביאה עליו ביקורת מצד אליעזר בן-יהודה, יעקב רבינוביץ ואחרים אשר דרשו להוציא את הספרייה מידי ארגון בני ברית. פינס נתן שיעורים בספר הכוזרי באולם הספרייה.
מספריו
פינס תרגם ספרי מדע וספרי לימוד, ובהם "ספר הכוח" ללימוד מדעי הטבע לילדים, שיצא לראשונה בשנת תרנ"ד, בספר זה שיקע כמה מחידושיו הלשוניים, ובהם גם את שמות היסודות פחמן ומימן.
מאיר פעיל
מאיר (מאיר'קה) פָּעִיל (פִּילַבסקי) (19 ביוני 1926 - 15 בספטמבר 2015) היה אלוף-משנה בצה"ל, היסטוריון צבאי, חבר הכנסת ופעיל שמאל ישראלי.
ביוגרפיה
פעיל נולד בקיץ 1926 בירושלים, בנם של נחום וברכה פילַבסקי. אביו היה פועל בחברת אשלג ארץ-ישראלית בים המלח, השתייך מפלגתית לפועלי ציון שמאל והיה ביקורתי כלפי תפקידה של ההסתדרות הכללית.
מאיר פעיל התחנך בגן הילדים של חסיה סוקניק, המשיך ללימודים בבית הספר תחכמוני בעיר ולאחר מכן בבית החינוך לילדי עובדים בחולון, ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב. משנת 1937 היה חבר תנועת הנוער העובד ופעיל ביחידת הקשר של ההגנה.
הפלמ"ח ומלחמת העצמאות
בחודש יולי 1943, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ד'. בשנים 1943–1948 שירת בפלמ"ח. הוא עבר קורסי פיקוד ושימש בין היתר כמפקד כיתה, מפקד מחלקה ומפקד מחלקת סיירים, מדריך בקורס מפקדי מחלקות של "ההגנה" (1946) וסגן מפקד קורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח (1947). הוא השתתף בהברחת עולים מלבנון וסוריה, בהתקפה על משטרת הר כנען, בסזון נגד האצ"ל בירושלים, בליל הגשרים בפיצוץ גשר בנות יעקב ועוד.
לטענתו, הקוד הפנימי העמוק ביותר של הפלמ"ח הוא החברות והיחס האישי בין הלוחמים. עוד טען, כי לוחמי הפלמ"ח היו חדורי אהבת ארץ ישראל יחד עם הכרה בכך שחייבים למצוא דרך חיים משותפת ומכובדת עם הערבים, על פי עקרון השוויוניות והחלוקה. פעיל היה ממייסדי עמותת "דור פלמ"ח" ואגודת "אהלי פלמח" להנצחת הארגון ולוחמיו.
כפעיל פוליטי
ב-1973 ייסד פעיל את "תנועת תכלת-אדום", תנועת שמאל שדגלה בנסיגה מוחלטת משטחי יהודה, שומרון ועזה ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. הוא נמנה עם הראשונים שקראו להקמת מדינה פלסטינית. התנועה התאחדה עם מק"י וכוחות שמאל נוספים למפלגת מוקד, שקיבלה בבחירות לכנסת השמינית (1973) רק מנדט אחד. פעיל נבחר לכנסת. לאחר פירוק "מוקד" ייסדו פעיל וחבריה הלא-קומוניסטים של התנועה את מחנה של"י. המפלגה זכתה לשני מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית (1977) ופעיל נבחר לכנסת בשנית. היה חבר בוועדת החינוך וועדת הקליטה, והיה מהבולטים בחברי הכנסת של השמאל. קרא פעמים רבות למשא ומתן עם הפלסטינים ולמוכנות לנסיגה מהשטחים. היה ממייסדי המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני. במאי 1980 אולץ לפרוש מהכנסת לטובת איש "הפנתרים השחורים" סעדיה מרציאנו בהתאם להסכם הרוטציה שנחתם בסיעתו.
פעיל תמך בעיקרון שהאוכלוסייה הערבית נפגעה במלחמת תש"ח. עם זאת טען כי בעיית הפליטים הפלסטינים לא נבעה רק מכך שצה"ל גירש אותם: חלקם גורשו וחלקם ברחו תוך כדי המלחמה כשהיא נטתה לרעתם, וכי היו גם יהודים שגורשו או פונו.
נמנה עם הטוענים שהעלון שכתב אבא קובנר על הקרב על ניצנים, בו תקף בחריפות את כניעת חברי קיבוץ ניצנים, היה הכרחי כדי למנוע בריחת חיילים. טען שהיה בדיר יאסין מיד לאחר הטבח שהתבצע שם, ראה את תוצאותיו ובמשך שנים תבע את התנצלות אנשי האצ"ל והלח"י שביצעו זאת. אורי מילשטיין, אליעזר טאובר ואריה יצחקי טענו כי פעיל הוא אחד מגורמי ההפצה העיקריים של סיפור הטבח, שלא היה לטענתם, והיקפו הגדול (פעיל טען שנהרגו 254 ערבים, בדומה למספר שטען בתחילה האצ"ל, וכי חלק מההרוגים נקשרו קודם). מילשטיין אף טען כי פעיל כלל לא היה במקום ובדה את הדברים מלבו וכן טוען גם טאובר, אף על פי שמצוי העתק של דו"ח אותו כתב פעיל למפקד ירושלים ובו פירט את תוצאות הטבח, כפי שראה (הדו"ח המקורי, לטענת פעיל, אבד).
על פי חברת הכנסת לשעבר, מרשה פרידמן, על אף שהתבדח בנושא הכאת נשים בידי בעליהן, "רק אחד מחברי הכנסת שנכחו במליאה דיבר בזכות הנשים. זה היה מאיר פעיל, שאמר: ‘ייתכן שלתנועה זו [הפמיניסטית] יש מה לומר, בעוד שאנו לא מבינים אותה ומבטאים זאת על ידי ציניות צברית טיפוסית. ח"כ פרידמן היא בהחלט תופעה מיוחדת במינה בכנסת שלנו”.
כהיסטוריון
פעיל למד היסטוריה כללית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בשנת תש"ל (1970) סיים לימודי תואר שני, עם עבודת גמר שכותרתה "התפתחות הפיקוד העליון של ארגון ההגנה: מ-1920 ועד הקמת צה"ל במאי–יוני 1948", ובשנת תשל"ג קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה צבאית, כללית ומזרח-תיכונית; כותרת הדיסרטציה: "‫התפתחות המבנה ומערכת הפיקוד של ארגון ההגנה בין 1945–1948, מארגון מיליציוני וטריטוריאלי לארגון צבאי ארצי ונייד, המכין עצמו לקראת מאבקים מזוינים זעירים וסדירים בהיקף כלל ארצי". ב-1974 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. בתש"מ-1979 ראתה עבודתו אור כספר בהוצאת זמורה, ביתן, מודן בשם "מן ה"הגנה" לצבא הגנה". במהלך לימודיו לתארים מתקדמים לימד באוניברסיטת תל אביב, אולם לאחר סיום לימודיו נדחתה בקשתו להצטרף לסגל האוניברסיטה.
נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער". שימש רכז אקדמי בעמותה לחקר כוח המגן העברי ע"ש ישראל גלילי.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. פעיל נפטר בשנתו בבית החולים איכילוב ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. הותיר אחריו את רעייתו חסידה, סופרת ילדים, שני בנים, שתי בנות ואחד עשר נכדים. אחיו הצעיר היה עודד פילבסקי.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
מעברת עמק חפר
מעברת עמק חפר התקיימה בשנות ה-50 בסמוך למושב חיבת ציון בעמק חפר.
היסטוריה
המעברה הוקמה כשכונת אוהלים ביולי 1950 בסמיכות לאלישיב. בהמשך הועברו התושבים לבדונים שהוצבו בין גבעת חיים וחיבת ציון, אך כ-20 משפחות סירבו לעבור ונותרו באוהלים ליד אלישיב. אוהלים אלו קרסו במטרות הגשם של דצמבר 1951. לקראת סוף שנת 1951 הוצע להקים צריפים פיניים עבור תושבי המעברה בתור שיכון הקבע שלהם, אך תושבי המעברה סירבו לקבל צריפים אלו ודרשו מגורי קבע בבלוקים. בסוף 1951 התגוררו במעברה 100 משפחות מעירק ו-300 משפחות מתימן ונוצרו במעברה סכסוכים בין העדות. תושבי המעברה עבדו במשקי הסביבה ולא חסר להם עבודה. באוקטובר 1952 התגוררו במעברה 330 משפחות מעולי תימן, 100 משפחות יוצאי עירק ו-40 משפחות מאיראן.
על היחסים בין תושבי המעברה לחקלאי הסביבה העיבו טענות על סחיבת פרי בכמויות גדולות על ידי תושבי המעברה. ב-25 באוקטובר 1952 התפתח עימות בין תושבי המעברה לשומר של פרדסי הסביבה. לטענת השומר הוא הותקף על ידי תושבי המעברה וסוסו נשדד ממנו בגלל שמנע מתושבי המעברה לגנוב פירות מהעצים. לעומת זאת, תושבי המעברה טענו שהשומר היה מבצע חיפושים בלתי חוקיים בכליהם ומשסה בהם את כלבו. כוח משטרה שהגיע למעברה הותקף על ידי תושבי המעברה וגם תגבורת שהגיעה למקום גורשה. בעקבות זאת פשטה המשטרה על המעברה למחרת לפנות בוקר עם כוח של 200 שוטרים ועצרה מעל 100 מתושבי המעברה. בעקבות תלונות של תושבי המעברה על חד צדדיות של המשטרה והפעלת כוח מוגזם שלח ראש הממשלה דוד בן גוריון את ישראל ישעיהו ונחמיה ארגוב כוועדת בדיקה לבחון את האירועים. ישעיהו טען שהמשטרה שגתה בפשיטה על המעברה וגם ראש מועצת עמק חפר האשים את המשטרה בפשיטה מיותרת במקום לפנות למועצה ולמנהל המעברה.
כבר בשנת 1951 הוקצה שטח לבניית מבני קבע ועובדה תכנית מפורטת לשיכון. על פי התכנית, כל יחידת דיור תהיה על שטח של 2 דונם לצורך משק עזר. המועצה האזורית קיבלה על עצמה להקים מכון מים לשכונה. בסוף פברואר 1953 דווח על התחלת בניית מבני קבע באליכין עבור תושבי המעברה. חלק מתושבי המעברה, יוצאי תימן, היו בין מקימי מושב תנובות.
מלווין לורנצן
מלווין לורנצן (באנגלית: Melvyin Lorenzen; נולד ב-26 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן אוגנדי-גרמני המשחק בעמדת הקיצוני בסוואט קאט.
קריירת מועדונים
לורנצן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות עד שבגיל 13 הצטרך למחלקת הנוער של הולשטיין קיל. בקיץ הצטרף ורדר ברמן. ב-5 באוקטובר 2013 לורנצן ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 1-1 נגד שטוטגרט. ב-13 בדצמבר 2014 לורנצן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד הנובר 96. ב-28 בינואר 2015 לורנצן נפצע במיניסקוס בברכו הימנית.
ביולי לורנצן חתם בדן האג מליגת העל ההולנדית. את הופעת הבכורה שלו לורנצן ערך בהפסד 3-0 לאוטרכט.
ב-23 בספטמבר 2019 חתם בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית.
ב-23 באוגוסט 2021, לורנצן חתם בסליגו רוברס מליגת העל האירית עד לסיום העונה.
ב-15 בספטמבר 2022 חתם בוורמטיה וורמס מהליגות הנמוכות בגרמניה.
קריירה בינלאומית
במאי לורנצן זומן לראשונה לסגל נבחרת אוגנדה. ב-31 במאי 2016 לורנצן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
סנפרוסט
סנפרוסט היא חברה ישראלית לייצור ירקות מוקפאים. החברה הוקמה ב-1970 כשותפות בין "כלל תעשיות" ויזמים אמריקאים. ב-1998 רכשה תנובה מ"כלל" את השליטה בחברה.
היסטוריה
מפעל סנפרוסט להקפאת מזון הוקם בשנים 1969–1970 באשדוד על שטח של קרוב ל-6000 מ"ר. המטרה המוצהרת של המשקיעים שהקימו את המפעל היה לייצא כמעט את כל תוצרת המפעל ובכך להגדיל את השוק עבור החקלאות הישראלית. המפעל החל בהפעלת הרצה בספטמבר 1970 בהקפאת תירס ונחנך רשמית ב-17 בינואר 1971 בנוכחות שר האוצר פנחס ספיר, ראש עיריית אשדוד צבי צילקר ושגריר ארצות הברית בישראל. בשנת 1971 ייצאה סנפרוסט לאנגליה וכן שיווקה את תוצרתה בישראל לפרטיים ולמוסדות. המפעל קלט להקפאה עודפי גידול של החקלאים. במאי 1971 החלה החברה למכור צ'יפס.