cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנדל סודרסקי
ביוגרפיה
השפעה מכרעת על הילד והנער מנדל הייתה לאישיותו של סבו והיא שהטביעה את חותמה עליו. הסבא הוא שהשפיע עליו ביותר והניח את היסוד לחינוכו ולהתפתחותו הרוחנית המאוחרת. כנהוג באותה התקופה היה חינוכו של מנדל ב"חדר". אחר כך המשיך ללמוד תנ"ך ותלמוד אצל סבו ר' משה שהיה לא רק למדן מובהק אלא גם בקיא בפילוסופיה היהודית והשאיר כתבים על השיטות של הרמב"ם, של אברבנאל, של רמח"ל ושל גדולי ישראל אחרים מימי הביניים.
את לימודיו ברפואה עשה בשלבים: התחלתם הייתה בלייפציג ובפרייבורג וסיומם בברלין (1907–1912). מתוך רצון לעלות לארץ ישראל ולהילחם בגרענת שהייתה רווחת אז בארץ למד רפואת עיניים. הוא השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין. אחרי גמר לימודיו החל לעסוק ברפואת עיניים בברלין, ואולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, נעצר כאזרח רוסי ורק בהשתדלויות אצל השלטונות הגרמניים הצליח להגיע לשוודיה ומשם לרוסיה, שם גויס מייד כרופא לצבא הרוסי הצארי. שימש רופא צבאי ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה. בראשונה בצבא הצארי כסגן-אלוף ולאחר מכן בצבא האדום כרופא ראשי בדיוויזיה הארטילרית ה-11 שהשתתפה בקרבות רבים במלחמת האזרחים אחר המהפכה של 1917.
בשנת 1921 חזר לליטא (אז כבר ליטא העצמאית מ-1918 או הרפובליקה הליטאית הראשונה) והתיישב בקובנה. משפחתו (הוא ואשתו אלתה) הקימה את ביתה החדש ברחוב אוז'סקה 3, ובו פתח ד"ר סודרסקי מרפאה למחלות עיניים ומכון לרנטגן ולריפוי חשמלי שבה עבד בתור רופא עיניים ורנטגנולוג. התמסר לעבודת-עזרה לציבור היהודי שסבל קשות עקב המלחמה והגירושים. ואולם מן הרגע הראשון עסק גם בפעילות ציבורית ענפה וביתו שימש מרכז ומקום מפגש לעסקני תרבות וחברה. אישי ציבור, סופרים, עיתונאים ואמנים התקבלו בזרועות פתוחות בביתו בכתובת אוז'סקה 3 שהפכה לשם דבר לא רק בליטא אלא גם בקיבוצים יהודים אחרים באירופה ומעבר לים.
בליטא היה ממייסדי "אורט", "אָזע" (חברה לשמירת בריאות היהודים), ו"חברת חובבי (מפיצי) השכלה" הפולקיסטית, רשת בתי ספר אידיים (ביניהם בית הספר למסחר בקובנה, שהפך מאוחר יותר לגימנסיה על שם שלום עליכם) וגימנסיה הריאלית האידית בווילקומיר (לאחר גמר שנת הלימודים 1933/1932 התאחדה הגימנסיה האידית עם הגימנסיה העברית בווילקומיר לגימנסיה עברית אחת בהנהלתו של ל. לאמפרט מי שהיה מנהל הגימנסיה האידית). "חברת מפיצי ההשכלה" שהיושב ראש שלה משנת 1926 ועד 1937 היה הד"ר סודרסקי, לקחה תחת חסותה גם פרוגימנסיות בנות 4 השנים בפוניבז' (המנהל פ. שימשלביץ') ובשאוולי (המנהל ב. קאסין). בפיקוחה של "חברת מפיצי השכלה" נמצאו גם כמה בתי ספר עממיים: ביורבורג, אניקשט ועוד. בשנת הלימודים 1938/1937 למדו במוסדות החינוך של החברה כ-800 תלמידים. כמו כן, השתתף בהקמת אוניברסיטה יהודית עממית וסטודיו תיאטרוני. היה מפעילי "היאס" ומיוזמי "ייווא".
בשנת 1930 ייסד יחד עם עוזר פינקלשטיין (ציר הסיימאס ומנהיג ה"פאלקספארטיי" – 'המפלגה העממית') את היומון האידי "פאלקסבלאט" ('עיתון העם') של ה"פאלקספארטיי" מטעם ה"יידישע בילדונג געזעלשאפט" ('החברה היהודית להשכלה') ושימש אחד מעורכיו עד שנת 1937 (יודל מארק היה עורכו בשנים 1930–1934). היומון ריכז סופרים מהמחנה השמאלי והאידישטי. בשנת 1938 השתלטו על העיתון אוהדי הקומוניסטים ובראשם ג. זימן.
השתתף בביטאונים "פאלקס געזונט" ('בריאות העם'), "ליטערארישע בלעטער" ('כתב עת ספרותי), "אידישע ענציקלאפעדיע" ('האנציקלופדיה האידית') ועוד.
היה חבר בוועד המנהל של החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא ופרסם מאמרים רבים על נושאים רפואיים וציבוריים.
בשנת 1937 היגר לארצות הברית, שם חידש את "הפדרציה של יהודי ליטא", והוציא לאור את כתב העת האידי "דער ליטווישער איד" ('היהודי הליטאי'). התמסר לעבודה ציבורית והיה סופר קבוע ב"טאג" ('היום'), בו פרסם מאמרים בענייני רפואה.
בשנת 1943 ארגן ד"ר סודרסקי ביחד עם אשתו את "החברה לתרבות יהדות ליטא", שמטרתה הייתה לנציח את ההווי ואת היצירה של יהדות ליטא ב-700 השנים האחרונות. הוא נבחר כיושב ראש החברה ובסוף ימיו היה כולו שקוע בביצוע המפעל "ליטע": אוסף חומר, פונה בקול-קורא לכל היהודים שמוצאם מליטא, מבקר בריכוזים יהודיים ליטאיים באמריקה ובארצות אחרות, כותב בעצמו מסות ומחקרים, עורך את החומר ויחד עם אשתו משיג את ההון הדרוש להגשמת תוכניתו - הנצחת יהדות ליטא. כששכב על מיטת חוליו, בימיו האחרונים, יצא לאור הכרך הראשון של "ליטע".
משפחתו
אשתו אלתה נולדה בשנת 1885 בדוינסק (אז באימפריה הרוסית; היום דאוגבפילס בלטביה). הייתה אחות במקצועה, סוציאליסטית מנעוריה ומחסידי התרבות היידית. היא יחד עם בעלה הייתה הרוח החיה בכל הפעולות הציבוריות בהן השתתפו. עזרה לבעלה בהוצאת חלק א' של ספר "ליטע", ולאחר פטירתו התמסרה להוצאת חלק ב' שהופיע בשנת 1965, אחרי פטירתה בשנת 1962. אלתה הייתה פעילה גם במאמצי הסיוע ליהודי שאנחי (1952–1946) ורוסיה (שנות ה-50).
אחיו הבכור ד"ר ניסן סודרסקי סיים את חוק לימודיו ברפואה ולימים עסק במקצועו כרופא בתל אביב, בשכונת מונטיפיורי.
אחיו זליג סודרסקי (?1881–1943), נולד בווישטיניץ ויצא לארצות הברית בסביבות שנת 1910 כדי להצטרף לאחיו הצעיר אליעזר (לייזר, 1927-1886) שהקים מפעל מברשות בשיקגו.
אחותו בריינה לבית סודרסקי (1971–1890), הייתה אשתו של פייבל גרינגרד (1951–1876).
נכדתם של בריינה ופייבל גרינגרד, פרופ' ענת פיינברג, היא מרצה לספרות עברית ויהודית בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג שבגרמניה.
קמליה (צופן)
קמליה - Camellia הוא צופן בלוקים סימטרי שפותח בשנת 2000 בשיתוף פעולה של מיצובישי ו-NTT על ידי צוות קריפטוגרפים בראשות מיצורו מצואי. הוצע לגופי תקינה רבים, נכלל ברשימת הצפנים המומלצים של פרויקט NESSIE האירופאי משנת 2003 ופרויקט CRYPTREC של ממשלת יפן, הוצע במזכר של IETF כתוספת ל-IPSec, אושר על ידי ארגון התקינה הבינלאומי בתקן ISO/IEC 18033-3 ונכלל בפרוטוקולי אבטחה פופולריים רבים, ביניהם SSL, OpenPGP ו-S/MIME. ספריות אבטחה רבות מספקות תמיכה לקמליה, ביניהן Crypto++, GPG, OpenSSL. קמליה מוגן בפטנט והותר על ידי NTT לשימוש ברישיון חופשי.
הצופן מקבל בלוק מידע בגודל 128 סיביות ומפתח הצפנה בשלושה גדלים אפשריים 128, 192 או 256 סיביות והפלט הוא בלוק מוצפן בגודל 128 סיביות. הצופן בעל סגנון ייחודי - מעין רשת פייסטל רקורסיבית, בשמונה-עשר או עשרים וארבעה סבבים בהתאם לאורך המפתח ופועל ברמה של בתים. הפונקציה הפנימית מתנהגת כרשת החלפה-תמורה על שמונה בתים, שכבת ההחלפה מתבצעת במקביל באמצעות שמונה תיבות החלפה (S-box) בגודל 8x8 סיביות ושכבת התמורה היא קומבינציה של XOR בין בתי הקלט. בנוסף, בדומה לMISTY ו-KASUMI כולל גם שכבת טרנספורמציה ליניארית תלוית מפתח שמופעלת אחת לשישה סבבים.
ביטחון
צופן קמליה קיבל הכרה כצופן מודרני בטוח ואינו נופל ברמתו מ-AES. הוא זוכה לפופולריות רבה גם עקב פשטותו ויעילותו הרבה הן בחומרה והן בתוכנה. ההתקפות הטובות ביותר הידועות נגד הצופן הן התקפה שנקראת Square Attack על גרסה מצומצמת (תשעה סבבים) בסיבוכיות של 2^{202} הצפנות ועם 2^{61} טקסטים מוצפנים. התקפה אחרת שנקראת Rectangle Attack של Shirai מצליחה לשבור את הצופן בעשרה סבבים בסיבוכיות של 2^{241} קריאות זיכרון עם 2^{127} טקסטים נבחרים. התקפה נוספת שהיא סוג של התקפה דיפרנציאלית אינה טובה משמעותית מכוח גס. בכללות אילו התקפות תאורטיות שאינן מסכנות את ביטחון הצופן. יש לציין שהטרנספורמציה הליניארית הנוספת (להלן), אחראית בין היתר על חוזקו.
תיאור הצופן
צופן קמליה (על שם צמח התה) הוא ממשיכו של E2 שהיה מהמועמדים ל-AES והסגנון הייחודי שלו מבוסס עליו במידה רבה. הפעולות בצופן הן בעיקר פעולות החלפה ופעולות לוגיות OR, XOR ו-AND על מילים או בתים. כאשר המרות ממילים לבתים וההפך הן לפי סדר בתים גדול (למשל אם המילה מכילה את הערך 0x01234567 (בבסיס הקסדצימלי) בהמרה לבתים הבית הראשון יכיל 0x01, השני 0x23, השלישי 0x45 והרביעי 0x67). בגרסת מפתח 128 סיביות, בלוק המידע עובר 18 סבבים של טרנספורמציה במבנה פייסטל בנוסף לשכבות הטרנספורמציה הליניארית FL והטרנספורמציה ההופכית FL^{-1} לאחר הסבב השישי והסבב השנים-עשר (כמתואר בתרשים משמאל). פונקציית הרחבת המפתח מקבלת את המפתח הסודי המסופק על ידי המשתמש ומייצרת ממנו תת-מפתחות מורחבים לכל הסבבים שהם ארבעה מפתחות הלבנה המסומנים kw_t כאשר t=1,2,3,4, שמונה עשר מפתחות סבבים k_u כאשר וכן ארבעה מפתחות kl_v (עבור הפונקציות הליניאריות) כאשר v=1,2,3,4, כולם מילים באורך 64 סיביות. תחילה בלוק הטקסט M מחובר ב-XOR (המסומן כאן ב-\oplus) עם שני המפתחות הראשונים kw_1,kw_2 בהתאמה, פעולה זו נקראת הלבנה. התוצאה מחולקת לשני חצאים L ו-R ואז הפעולות הבאות מבוצעות r פעמים כאשר r=1,...,18 למעט הסבבים 6 ו-12: עבור הסבבים 6 ו-12 מבצעים כדלהלן:
לבסוף התוצאות האחרונות R_{18} ו-L_{18} עוברים שוב הלבנה עם המפתחות kw_3,kw_4 בהתאמה. במילים אחרות פלט הצופן הוא.
מפתחות 192 ו-256 סיביות
כאשר נבחר מפתח באורך 192 או 256 סיביות יחולו השינויים הבאים. יהיו שישה מפתחות עבור הפונקציות הליניאריות כלומר נוספו שני מפתחות kl_5,kl_6. יהיו 24 מפתחות k_u במקום 18 וכן קוראים לטרנספורמציה הליניארית והטרנספורמציה ההופכית שלה שלוש פעמים; בסבבים 6, 12 ו-18. כל היתר זהה.
פענוח
הטקסט הקריא יהיה.
אם המפתח הנבחר הוא באורך 192 או 256 סיביות, ההבדלים הם שמתבצעים בסך הכול 24 סבבים בסדר יורד והטרנספורמציה הליניארית מתבצעת בסבבים 19, 13 ו-7.
הכנת מפתח
הכנת המפתח נעשית באמצעות גרסה מצומצמת של רשת פייסטל כמתואר בתרשים משמאל. תחילה מגדירים שני משתנים מקומיים K_L,K_R באורך 128 סיביות כל אחד בהם מציבים את המפתח המסופק על ידי המשתמש. לכל משתנה אפשר להתייחס כאל מילה אחת באורך 128 סיביות או שתי מילים באורך 64 סיביות המייצגים את שני החצאים של משתנה האב, צד ימין של K_L ייקרא K_{LR} וצד שמאל K_{LL} וכן לגבי K_R, בסך הכול ארבעה רבעים ו-K_{RR} באורך 64 סיביות כל אחד. כאשר המפתח המסופק על ידי המשתמש הוא באורך 128 סיביות מציבים אותו ב-K_{L} ואילו המילה K_R=0. את המפתח המסופק על ידי המשתמש טוענים למשתנים הפנימיים כך שהכללים הבאים מתקיימים:
בנוסף מגדירים שני משתנים K_A ו-K_B באורך 128 סיביות כל אחד, אותם מאתחלים כדלהלן. תחילה מבצעים, את התוצאה מצפינים בהצפנה מקוצרת ברשת פייסטל בשני סבבים עם הפונקציה F המתוארת להלן כאשר הערכים מתוך הטבלה להלן משמשים כמפתחות הצפנה. את התוצאה מחברים ב-XOR עם K_L ושוב מצפינים עם \Sigma_3 ו-\Sigma_4 והתוצאה האחרונה תהיה K_A. את K_A מחברים שוב ב-XOR עם K_R ומצפינים עם והתוצאה האחרונה היא K_B. התהליך מומחש בתרשים משמאל.
ערכי הקבועים הם 16 ספרות החל מהספרה השנייה ועד הספרה ה-17 של הייצוג ההקסדצימלי של חלק השבר של השורש הריבועי של ששת המספרים הראשוניים הראשונים. מתוך המשתנים גוזרים תת-מפתחות  כל אחד באורך 64 סיביות. כל מפתח נגזר מהחלק השמאלי או הימני של הזזה מעגלית של אחד מהמשתנים האמורים לפי הטבלה הבאה. למשל אם המפתח הנבחר הוא 192 או 256 סיביות אזי לפי הטבלה הימנית, ערכו של תת-המפתח k_8 עבור הסבב השמיני הוא החצי הימני של K_{B} המסומן בטבלה K_{BR} לאחר הזזה מעגלית 30 פוזיציות לשמאל. הביטוי x \lll y פירושו כאן הזזה מעגלית של x במספר סיביות המצוין על ידי y בגבולות מילה באורך 64 סיביות. לדוגמה אם המשתנה באורך 8 סיביות (בית), והוא מכיל את הערך 169 או 'A9' (בבסיס בינארי "10101001") לאחר הזה מעגלית לשמאל שלוש סיביות יתקבל 53 או '35' ("110101").
היות שכל מפתח כאמור הוא תוצאה של הזזה מעגלית של אחד המשתנים האמורים, אפשר להכין את מפתחות הסבבים תוך כדי ריצה במקום לאחסן את כל הטבלה בזיכרון ובכך לחסוך מקום.
פונקציות עזר
להלן תיאור הפונקציות המרכיבות את הצופן מהגדול לקטן. הפונקציה F המופיעה בתרשים משמאל מוגדרת כדלהלן: הפונקציה מקבלת שני פרמטרים, ערך X וקטע מתאים מהמפתח המורחב k באורך 64 סיביות כל אחד ומחזירה את Y גם הוא באורך 64 סיביות תוך שימוש בפונקציות S ו-P המייצגות החלפה ותמורה בהתאמה בנוסף לחיבור עם k.
הפונקציה FL
הסימן \land מייצג את האופרטור הלוגי AND והסימן \lor מייצג את האופרטור הלוגי OR.
הפונקציה הליניארית ההופכית
הפונקציה ההופכית מוגדרת כך: כאשר
התרשים משמאל מתאר את שתי הפונקציות הליניאריות.
תיבות ההחלפה
תיבות ההחלפה של קמליה (s-box) הן ערכי שקילות אפינית של פונקציות הופכיות מעל השדה GF(2^8). בהצגה אלגברית:
הפונקציה \mathbf{f} היא צירוף ליניארי של סיביות הקלט לפי הנוסחה:
הפונקציה \mathbf{h} מוגדרת בסיביות עבור הקלט כך:
אפשר לראות שערכי התיבות s_2,s_3 ו-s_4 למעשה נגזרות מהתיבה הראשונה. לכן אם הזיכרון מוגבל כמו בכרטיס חכם, אפשר לאחסן בזיכרון רק את הטבלה הראשונה ולחשב את ההחלפה במקום על ידי הנוסחאות המתוארות. למשל אם x=20 החלפה של x לפי טבלה 3 היא:.
להלן ערכי תיבות ההחלפה:
הפונקציה P
הפונקציה P מקבלת מערך של שמונה בתים z_1,...,z_8 ומחזירה את התמורה שלהם לפי:
דרך אחרת להציג זאת היא על ידי כפל מטריצות: כאשר
חנא פרח כפר בירעים
חנא פרח כֻּפְר בִּרְעִם או חנא פואד פרח (נולד ב-1960) הוא אמן פלסטיני ישראלי, בנאי ואדריכל, החי ועובד בתל אביב-יפו.
ביוגרפיה
חנא פרח נולד בכפר ג'ש בשנת 1960 למשפחה פלסטינית מעקורי הכפר בירעם. רבות מיצירותיו, במדיום התצלום, ההדפס והפיסול, עוסקות בהיסטוריה של הכפר ובניסיונות לאכלוסו מחדש. לצד עבודתו כאמן, הוא עסק גם בעיצוב ובתכנון ארכיטקטוני; בין השנים 1996–2008, הוא עבד על הפרויקט "כפר בירעים החדש", ועיצב את תערוכתה של בת זוגו, הילה לולו לין במוזיאון תל אביב לאמנות (2005). את שם הכפר בירעם הוסיף פרח לחתימתו כשם משפחה שני, על מנת לקשור את זהותו עם כפר הולדתה של משפחתו שתושביו גורשו ממנו ב-1948. פרשת עקורי אקרית ובירעים נידונה רבות בממשלה, בבית-המשפט העליון ובכנסת, אך טרם הובאה למימוש ההבטחה שניתנה לתושבי המקום כי יוכלו לשוב לכפריהם. כפי שכתבה סיגל ברקאי, הוספת השם מסמלת אצל פרח את "הזהות הבלתי ניתנת להפרדה בין מוצאו הגאוגרפי והפיזי למקום הימצאותו הנפשית".
פעילותו האמנותית
בעבודותיו עוסק פרח ברעיון הביוגרפיה של המקום כנרטיב משובש, לא-תקין ותלוש, אשר שום מבט לאחור לא יכול להבנותו מחדש או לתקנו. דוגמאות לכך ניתן לראות בסדרה "משובשים" (2003), בה יצר פרח פסיפס ביוגרפי של מרחבים גאוגרפיים שמוטבעים בהן שכחה, הרס וחורבן, ואשר נפרש בין כפר בירעם לעיר תל אביב-יפו, מקום מגוריו של פרח בהווה. בעבודתו המשותפת עם האמנית דינה שהם, "בלוק" (2002), מופיעים שני האמנים בסרבלי עבודה כשהם נעמדים זה מול זה ובונים עם בלוקים אפורים, כל אחד סביב עצמו, כעין גדר או חומה ההולכת ומתגבהת סביבם; שתי החומות הופכות לשני בניינים הקוברים וכולאים בתוכם את האמנים. פסקול הרקע של העבודה כולל שיחה בין שני האמנים המהרהרים בשאלה היהודית-ערבית והישראלית-פלסטינית כנרטיבים מקומיים, כך שהדיסוננס בין הקירות החוצצים הנראים בווידאו לבין השיחה הנינוחה הנשמעת ברקע מורגש ביתר שאת.
בעבודות התצלום המוקדמות של פרח ישנה נקודת מבט אופיינית: היא נמוכה, לרגלי המתבונן, מנסה להתחקות אחר המקום ממנו נלקחו חומר ומידע או לחשוף תוכן סמוי או חורג מן ההיגיון המוסכם. בתצלומים מאוחרים יותר, נקודת המבט מתרחבת, היא חובקת מרחב חוץ או פנים, מבט אל אופק אופקי או אלכסוני, באופן השואב השראה מז'אנר הצילום הקטלוגי או המשטרתי. בתערוכת היחיד שלו "חששות" (2014) הציג פרח תצלומים שצולמו באופן אקראי, תוך שהם מתעדים את חייו היומיומיים, את המאורעות והמראות מהסביבה החברתית והחומרית בה הוא חי, ובכך מהווים מעין ביוגרפיה ויזואלית אישית של האמן. פרח הפגיש בתערוכה תצלומים מזמנים שונים ומסוגים שונים, יצר מעין הפעלה מחדש של העבודות דרך הצלבה בין שפות ושידוך בין תצלומים המוצבים זה לצד זה כתשבץ לא פתור. על אף האסתטיקה המוקפדת שלו, עבודותיו של פרח חוצות קטגוריות ומערערות על הגבולות בין מדיה, עבודת גוף ומיצג, תיעוד מושגי וצילום.
מאפיין נוסף של עבודתו של פרח הוא הצלבה בין מה שנמצא במקרה לבין מה שמיוצר בכוונה תחילה. כך למשל, בעבודה "המקלט 5-1" (2007) התבקש פרח לפנות מקלט בבניין ולהכשירו לשימוש יומיומי. לאחר פינוי המקום ובזמן ניקויו התגלתה על אחד הקירות הכתובת 'פלסטין' שכתב, ככל הנראה, פועל פלסטיני ששהה במקום. במסגרת העבודה טייח פרח את הקיר וצבע אותו בלבן כשבמקביל תיעד את תהליך העשייה על כל שלביו. במסגרת הזמנת העבודה לתערוכה "באופן זמני" (2007) הוא התבקש לחזור ולחשוף את הכתובת שהייתה על הקיר. העבודה מעלה שאלות כגון סוגיית כוח העבודה בישראל בכלל ובעיקר בתחום הבנייה, ואת העובדה שלא ניתן לנתק את הפוליטי מן המרחב הציבורי.
מודל לתיקון (2010)
כפר בירעם הוא חוויית יסוד אצל פרח, אשר העיד כי "לא פעם אני מתחיל בצורה של קובייה פשוטה, המזכירה את בית סבי". בעבודתו "מודל לתיקון" (2010) מקים פרח את כפר בירעם על חורבותיו באמצעות מודלים, תחריטים, פעולות שונות, עבודות וידאו וצילומים, היוצרים מרחב מדומיין שמתקיים בו–בזמן הן כשברי זיכרון וחלום, והן כהצעה מפורשת ומעשית לשיבה. המהלך של פרח מצטרף לשורה ארוכה של פרויקטים קהילתיים, פרטיים, אמנותיים ומשפטיים, שיזמו ויוזמים אנשי כֻּפְר בִּרְעִם במטרה להיאבק במחיקת שרידיו של הכפר ולקדם את שיבתם אליו.
בעבודתו זו מנתח פרח את שרידיו של הכפר ההיסטורי ומציע תכנון לפיתוח עתידי של המקום, מה שמעיד על ממד אוטופי מסוים בעבודתו ובתפיסתו. בשלב הראשון של העבודה, שלב המיפוי, מתבונן פרח בתצלומי אוויר בריטיים וישראליים שנעשו למטרות מודיעיניות וצבאיות ומחלץ מתוכם את התנועה של הכפר, כמו גם את המשכה האפשרי, מתוך הצהרה כי "אני רואה בתצלום חיים, אני רואה שם את החיים שהיו ואת החיים שיכולים להיות". בהמשך, מתוך צילומי האוויר ועדויות שאסף, משחזר פרח את מבנה הכפר: גרעין מהודק של בתים הבנויים בצמוד אחד לשני, לרוב מסביב לחצר משותפת, כשחלקות אדמה בבעלות התושבים פזורות מסביב לכפר במרחקים שונים. במודל שבנה פרח לפיתוח עתידי של הכפר הוא משחזר את תוואי הכפר ואת היחס בין המבנים לאדמות החקלאיות, וממקם את אזור המגורים העתידי סביב גרעין הכפר ההיסטורי כך ששרידי הכפר הישן מתקיימים בתוך וכחלק מהכפר החדש. האדמות החקלאיות ומבני התעשייה מופיעים במודל במעגל השני והשלישי סביב המעגל הבנוי של הכפר. לפי ההצעה, בגרעין הכפר יוקם המרכז הקהילתי והתרבותי של הכפר החדש. למרות נסיבות המציאות המגבילות, ההצעה של פרח מסמנת אפשרות קונקרטית הן לבנייה של כפר והן להסדר פוליטי שבמסגרתו תתקיים שיבת פליטים למקומות מהם גורשו או למקומות אחרים שאליהם יבחרו לשוב.
מטריצה לכסינה
באלגברה ליניארית, מטריצה ריבועית A היא לכסינה (או ניתנת ללכסון) אם היא דומה למטריצה אלכסונית, כלומר, אם קיימות מטריצה אלכסונית D ומטריצה הפיכה P, כך ש-, או באופן שקול:. במקרה כזה, P נקראת מטריצה מלכסנת, ו־D נקראת מטריצה ספקטרלית של A.
ניתן בקלות יחסית להעלות בחזקה מטריצות לכסינות ולהציבן בפולינומים. כל מטריצה נורמלית ניתנת ללכסון, אבל ישנן מטריצות שאינן ניתנות ללכסון. באופן דומה, העתקה ליניארית T: V\rarr V מהמרחב הווקטורי V אל עצמו היא לכסינה אם קיים בסיס של V, ש-T פועלת על כל רכיביו כמו כפל בסקלר; דהיינו קיימים סקלרים, שעבורם. העתקה ליניארית היא לכסינה אם ורק אם קיימת לה מטריצה מייצגת לכסינה; ובמקרה כזה כל מטריצה מייצגת שלה היא לכסינה.
תכונת הלכסינות תלויה בשדה שממנו נלקחות המטריצות P ו-D. ישנן למשל מטריצות ממשיות, שהן לכסינות מעל המרוכבים אבל אינן לכסינות מעל הממשיים.
אפיון בעזרת הפולינום המינימלי
למטריצה אלכסונית, שאלכסונה כולל את המספרים, יש פולינום אופייני , ופולינום מינימלי השווה למכפלת הגורמים \ (t-a_i) עבור הערכים השונים זה מזה. אם שתי מטריצות דומות זו לזו, אז יש להן אותו פולינום אופייני ופולינום מינימלי.
באופן כללי, מטריצה היא לכסינה אם ורק אם הפולינום האופייני שלה מתפרק לגורמים ליניאריים, והריבוי האלגברי של כל ערך עצמי שווה לזה של הריבוי הגאומטרי. מכיוון שהריבוי הגאומטרי לעולם קטן או שווה מן הריבוי האלגברי, התנאי האחרון שקול לתנאי הבא: סכום הריבויים הגאומטריים של כל הערכים העצמיים שווה למימד המטריצה.
אם המטריצה A ניתנת ללכסון, אפשר להרכיב מטריצה מלכסנת P על ידי איסוף בסיס של וקטורים עצמיים כעמודות במטריצה. במקרה כזה האלכסון הראשי של המטריצה האלכסונית \ P^{-1}AP הם הערכים העצמיים של A, כאשר כל ערך מופיע בה מספר פעמים ששווה לריבוי האלגברי שלו.
מוטיבציה ושימושים
המוטיבציה ללכסון מטריצות היא הנוחות הרבה שבעבודה עם מטריצות אלכסוניות: הערכים העצמיים והווקטורים העצמיים שלה ברורים מאוד ואין קושי במציאתם, וקל מאוד להעלות אותה בחזקה: די בהעלאת כל איבר ואיבר שלה באותה חזקה. דבר זה חשוב במיוחד לצורך העלאה בחזקה של מטריצות שאינן אלכסוניות, אך הן לכסינות. למשל, תהי A המטריצה הלכסינה, D המטריצה האלכסונית הדומה לה ו-P המטריצה המלכסנת:, או באופן שקול:. נעלה את A בחזקה:
כלומר, לשם העלאת מטריצה לכסינה בחזקה n אין צורך לבצע כפל מטריצות n-1 פעמים, אלא די בשתי פעולות כפל מטריצות, שכן העלאת מטריצה אלכסונית בחזקה היא כאמור טריוויאלית.
ככלל, מעל לשדה המספרים המרוכבים, קיים סיכוי רב יותר שמטריצה אקראית תהיה לכסינה. הדבר אינו נכון לגבי המספרים הממשיים: הסיכוי שמטריצה אקראית מעל למספרים הממשיים תהיה לכסינה הולך ופוחת ככל שסדר המטריצה גדל.
בנוסף, ללכסון מטריצות חשיבות מכרעת בפיזיקה, בין היתר לשם מציאת אופני תנודה עצמיים של מערכת וכן לפתרון משוואת שרדינגר.
אלגוריתם ללכסון מטריצות
תהי A מטריצה ריבועית לכסינה מסדר n.
אינטואיציה
ידוע כי אפשר לזהות כל מטריצה כאופרטור הפועל על מרחב וקטורי. מושגי הווקטורים העצמיים והערכים העצמיים עוזרים רבות עם חישוב אופן הפעולה של מטריצה על המרחב הווקטורי, דבר שלעיתים קרובות קשה לחשב. לכל מטריצה לכסינה מסדר n \times n קיימים n וקטורים עצמיים שהם בסיס למרחב ה-n ממדי שעליו המטריצה פועלת. אם נכתוב את המטריצה לפי בסיס זה, ונכתוב כל וקטור לפי בסיס זה, יהיה קל מאוד לחשב את התמונה של הווקטור הזה. יש כאלו שיאמרו כי במובן מסוים, קל יותר להבין את אופן הפעולה של המטריצות, מאחר שהיא לוקחת את המרחב ומותחת אותו בעוצמות שונות לכיוונים שונים.
הנוסחה מציגה לנו גם את מעבר הבסיס שנעשה לצורך החישוב. על אף שמעבר בסיס זה בפני עצמו דורש הבנה של אופן הפעולה של מטריצה מסוימת, מטריצות לכסינות שימושיות למשל להעלאת מטריצות בחזקה (במובן מסוים, לכל פעילות שבה P ו-P^{-1} מבטלים זה את זה).
לכסון אוניטרי
לכסון אוניטרי הוא לכסון של מטריצה בעזרת מטריצה אוניטרית.
כאשר המרחב הוא מעל שדה הממשיים הלכסון נקרא גם לכסון אורתוגונלי.
הגדרה
מטריצה היא לכסינה אוניטרית, אם קיים בסיס אורתונורמלי של V=F^n (כאשר V מעל שדה F), שבו המטריצה מיוצגת כמטריצה אלכסונית, כך: כאשר A היא המטריצה אותה אנחנו רוצים ללכסן, Q היא המטריצה המלכסנת, שעמודותיה מורכבות מבסיס אורתונורמלי ו-D היא מטריצה אלכסונית.
מטריצה במרחב אוניטרי (כלומר, מעל \mathbb{C}) ניתנת לליכסון, רק אם היא נורמלית וכל מטריצה נורמלית ניתנת לליכסון אוניטרי.
מטריצה ניתנת לשילוש
מטריצה ריבועית A ניתנת לשילוש (או שלישה) אם היא דומה למטריצה משולשית עליונה, כלומר, אם יש מטריצה הפיכה P כך ש- משולשית עליונה. מטריצה A ניתנת לשילוש (מעל שדה \mathbb{F}) אם ורק אם הפולינום האופייני שלה מתפרק לגורמים ליניאריים מעל אותו שדה. בפרט, כל מטריצה מעל שדה המספרים המרוכבים \mathbb{C} ניתנת לשילוש שם.
מטריצה ניתנת לשילוש אוניטרי (כלומר ניתנת לשילוש על ידי מטריצה P כך ש-P היא מטריצה אוניטרית) אם ורק אם היא ניתנת לשילוש.
טונגטפו
טונגטפו הוא האי הראשי של טונגה, בו נמצאת בירתו נוקואלופה. האי ממוקם בקבוצת האיים הדרומית של טונגה, שנקראת על שמו, והוא האי המאוכלס ביותר במדינה, עם 74,611 תושבים (נכון ל-2016), שהם כ-70.5% מהאוכלוסייה הלאומית בטונגה, על.
טונגטפו הוא מרכז השלטון של טונגה ומושב המלוכה שלה.
התפתחותה הכלכלית המהירה של טונגטפו משכה אליה מהגרים פנימיים רבים.
אקלים
האקלים בטונגטפו קריר יותר מאשר בשאר טונגה מכיוון שזו קבוצת האיים הדרומית ביותר במדינה. דבר זה גורם לייצור פירות נמוך יותר בטונגטפו מאשר באיים החמים יותר בצפון.
אנשי לאפיטה
טונגטפו ידוע כבעל אחד הריכוזים הגבוהים ביותר של שרידים ארכאולוגיים באוקיינוס השקט. העקבות המוקדמים ביותר של תרבות הלפיטה (אחד מהעמים האוסטרונזים) שנמצאו בטונגה מתוארכים לסביבות 850–900 לפני הספירה, 300 שנה לאחר הקמת היישובים הראשונים בטונגה. הארכאולוג דייוויד ברלי גילה את כלי החרס מסביב ללגונת פנגאוטה, במרחק מממצאי לפיטה שנמצאו בסנטה קרוז באיי שלמה.
טונגה הייתה תמיד מקום מושבה של אימפריית טואי טונגה וקיימים בה אתר של טריליתון, ויותר מ-20 תלי קברים מלכותיים.
אירופאים
טונגטפו גולה לראשונה על ידי האירופים ב-20 בינואר 1643 על ידי אבל טסמן בפיקודו על שתי ספינות, ה-Heemskerck ו-Zeehaen שבהזמנת חברת הודו המזרחית ההולנדית של בטביה (ג'קרטה). מטרות המשלחת היו לשרטט את הים הדרומי והמזרחי הלא ידוע ולמצוא מעבר אפשרי דרך דרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי ולספק נתיב מהיר יותר לצ'ילה. המשלחת יצאה להפלגה מבטאוויה ב-14 באוגוסט 1642. טסמן כינה את האי "t'Eijlandt Amsterdam" (האי אמסטרדם), בגלל שפע האספקה שלו. שם זה כבר אינו בשימוש אלא על ידי היסטוריונים.
המפקד ג'יימס קוק, שהפליג בספינה הבריטית רזולושן ביקר באי ב-2 באוקטובר 1773 (או אוקטובר 1774), וחזר שוב ב-1777, עם אומאי. בביקורם באי השאירו השניים בקר לצורכי רבייה באי. צאצאיהם עדיין היו קיימים בשנת 1789 כאשר ביקר באי באונטי, בפיקודו של פלטשר כריסטיאן.
האזכור המוקדם ביותר של השם Tongatapu (או "Tongataboo") היה על ידי ג'יימס קוק ב-1777, כשכתב את זיכרונותיו עבור שלושת המסעות מסביב לעולם, כרך 1.
ציידי לווייתנים בריטים ואמריקאים היו מבקרים קבועים באי לטובת אספקת מים ועצים. המבקר הראשון שנרשם היה "התקווה", באפריל-מאי 1807. האחרון שידוע היה האלבטרוס בנובמבר–דצמבר 1899.
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (1941)
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (באנגלית: The Palestine Post Occupational Scheme) הייתה תוכנית שיזמו הבריטים בשנת 1941, בימי מלחמת העולם השנייה להגנת ארץ ישראל מפני פלישה מצפון של הנאצים.
הרקע
בימי מלחמת העולם השנייה עמדה ארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי פעמיים בפני סכנת פלישה של הנאצים ובעלי בריתם.
הסכנה הראשונה החלה ביוני 1940 כאשר כבשה גרמניה את צרפת, והשליטה בצרפת ובמושבותיה הייתה בידי משטר וישי הפרו-נאצי. בכך באו סוריה ולבנון תחת שלטון פרו-נאצי. הנחת העבודה של הבריטים הייתה שפלישה גרמנית לארץ ישראל מצפון היא אפשרות ריאלית.
בקיץ 1940 החלו הבריטים להקים קווי ביצורים להגנת הארץ מפני פלישה ולהכנת פעולות התנגדות לכובשים, אם תפול בידי האויב.
מיוני עד יולי 1941 ניטשה המערכה בסוריה ובלבנון. בתום המערכה כבשו כוחות בריטיים את המדינות מידי משטר וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר. הצטרפות יפן למלחמה בדצמבר 1941 אילצה את בריטניה לדלל באופן ניכר את צבאה במזרח התיכון ולהפנות כוחות למזרח הרחוק. בנוסף, העריכו הבריטים כי הצבא האדום עלול להתמוטט והנאצים יתקדמו דרומה, יכבשו את הקווקז ויפלשו לארץ ישראל מצפון. אז יזמו הבריטים בשיתוף עם ההגנה את התוכנית שנקראה "התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש", להכנת כוחות גרילה ללוחמה בעורף האויב.
בהמשך בשנת 1942, התקדם קורפוס אפריקה של הגנרל רומל בצפון אפריקה מזרחה וגבר החשש מפני נפילת תעלת סואץ. בשל חשש זה הגו הבריטים את תוכנית "המבצר האחרון" (Palestine final fortress). ליצירת קו הגנה באזורים ההרריים של צפון הארץ. עם התקדמות קורפוס אפריקה לכיוון תעלת סואץ השתררה ביישוב חרדה, ובהנהגת היישוב החלה להרקם תוכנית "מצדה על הכרמל" לריכוז כלל אנשי היישוב בהר הכרמל וסביבותיו לקרב הגנה הרואי ואולי סופי. תקופה זו בתולדות היישוב קיבלה את הכינוי מאתיים ימי חרדה.
כל התוכניות לא עמדו למבחן; לאור ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני והדיפת האויב מצפון אפריקה בנובמבר 1942 הוסר איום הכיבוש מארץ ישראל.
התוכנית הראשונה – "ארץ ישראל שלאחר כיבוש"
לפי תוכניתו של הגנרל פיליפ נים, מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל ובעבר הירדן, נבנו בקיץ 1940 ביצורים ונסללו דרכים, לאורך קווי ההגנה המתוכננים. הקו הראשון היה מגשר נהריים צפונה לאורך הירדן וים כנרת, עד ראש פינה ומשם מערבה, עד לאכזיב. הקו השני התבסס על הרי הגלבוע דרך ג'נין לאורך רכס הכרמל עד חיפה. קו ההגנה השלישי היה מגשר דמיה לשכם ולאורך נחל אלכסנדר.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון עדיין איימה על הארץ סכנת פלישה של כוחות נאצים שיגיעו מכיוון הקווקז. בשנת 1941, בשילוב עם התוכנית הבריטית, תוכננה על ידי יוחנן רטנר ויצחק שדה, מראשי ארגון ההגנה, "תוכנית ארץ ישראל שלאחר כיבוש" לעיכוב הכוחות הגרמנים לאחר שיפלשו מצפון.
התוכנית נולדה בפגישה שנערכה בירושלים בדצמבר 1941 שזימן הגנרל הנרי מייטלנד וילסון ממפקדת הצבא הבריטי במזרח תיכון שקרא לפגישה את יצחק שדה, יוחנן רטנר ודוד הכהן. מלבדם נכחו בפגישה גם שני קצינים מן הצבא הבריטי, אחד מהם אנגלי והשני קצין יהודי צעיר מדרום אפריקה בשם אוברי איבן (לימים אבא אבן), אשר שימש מקשר בין המודיעין הבריטי להנהגת היישוב. רטנר ושדה הסבירו את תוכניות ההגנה בקווים כלליים. לאחר משא ומתן נוסף אישרו הבריטים את התוכנית.
התוכנית התבססה על המכשולים הטבעיים שבהרי הגליל וכללה הכנות לפעולות חבלה בדרכי תחבורה והטרדת כוחות האויב, באמצעות לוחמה זעירה. עיקר הכוח אמור היה להתרכז בחיפה ובכרמל. הבריטים קיבלו את התוכנית וסייעו, באמצעות מנהלת המבצעים המיוחדים ה-OSE, באספקת ציוד, באימון ובהדרכה. בנוסף הקימו רשת מודיעין ותחנת שידור בפיקודו של משה דיין שאך החלים מפציעתו במבצע לכיבוש סוריה ולבנון. הבריטים אימנו את חברי הרשת באלחוט ובהצפנה.
במקרה של כיבוש הארץ על ידי הנאצים, לאחר נסיגת הבריטים מזרחה לכיוון עיראק, יישארו בארץ ויפעלו כשהם נחזים להיות לאיטלקים ולגרמנים, לבושים במדי צבאותיהם. חלקם יפעלו כערבים. הבריטים הבטיחו לצייד ולחמש את הכוח.
ב-8 במרץ 1942 אישרה המפקדה הארצית של ההגנה את שילובו של הפלמ"ח בתוכנית. במאי 1942 הוקמה במסגרת הפלמ"ח המחלקה הגרמנית. המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמנים. מחנה האימונים של המחלקה, ביער משמר העמק, היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין. השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני. אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמנים וענדו דרגות צבא גרמני. האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן המקובל בצבא הגרמני. הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני. מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטים. אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
על תיאור זה חלוק יואב גלבר הטוען שתוכנית המגננה הייתה תוכנית בריטית, שכללה גם הכנת כוחות גרילה מעבר לקווי האויב. לטענתו של גלבר תוכנית הגנה עצמאית של היישוב היהודי לא התגבשה לכדי תוכנית רצינית ולא אומצה על ידי ההגנה.
1949 בקולנוע
פרסים
פרסי אוסקר:
פרסי גלובוס הזהב:
חנה עמית-כוכבי
חנה עמית-כוכבי (נולדה ב-12 בנובמבר 1946 בחיפה, ישראל) היא מתרגמת, מורה ומרצה לתרגום וחוקרת ערבית ותרגום.
קורות חייה
חנה עמית-כוכבי נולדה בחיפה למרים ומרדכי אקסמיט (לאחר מכן – עמית). אחיה, אריה עמית, הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
סיימה את בית הספר הריאלי. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה תואר ראשון ותואר שני בשפה, ספרות ערבית וספרות אנגלית (1968, 1971). כמו כן, סיימה לימודי תעודה בתרגום כתבי מדע אנגלית-ערבית-עברית (1975). את תואר הדוקטור קיבלה באוניברסיטת תל אביב, בהדרכתו של פרופ' גדעון טורי, על מחקרה המקיף "תרגומי ספרות ערבית לעברית, הרקע ההיסטורי-תרבותי שלהם, מאפייניהם ומעמדם בתרבות המטרה"
עמית-כוכבי חקרה את התרגומים מהספרות הערבית לעברית שנעשו מאז המאה ה-19 ועד היום. היא מפרסמת מאמרים אקדמיים בעברית ובאנגלית ועוסקת בעריכת תרגומים מערבית לעברית וביקורת ספרות, בעיתונות ובעבר גם בקול ישראל.
בשנות השבעים הייתה חברת מערכת כתב העת "שדמות" בעברית ובאנגלית, וכן הייתה מייסדת שותפה ועורכת שותפה של "ביטאון המורים לערבית ולאסלאם" (1986–2000). היא עוסקת גם בתרגום סימולטני ערבית-עברית-אנגלית.
עמית כוכבי היא אם לבת.
ח' באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' אלול היא פרשת כי תצא.
נפטרו
8. elúl
חנה עמית-כוכבי
כמתרגמת
פרסמה בכתבי עת, בעיתונים ובאנתולוגיות, שירים, סיפורים וקטעים ממחזות ומרומנים שתורגמו מערבית.
חברה בחוג המתרגמים "מכּתובּ" שליד מכון ון ליר בירושלים. באתר המכון מתפרסם ומתעדכן אינדקס דיגיטלי ממוין של תרגומי הספרות הערבית לעברית מראשית הציונות ועד ימינו, שאותו ליקטה וסיוגה.
תרגומיה הספרותיים כוללים גם תרגומים מאנגלית, צרפתית ואיטלקית. עיקרם מוקדש לערבית מתוך "מחויבות אישית ולאומית עמוקה ובלתי מתפשרת להכרח לחיות יחד מתוך כבוד הדדי, הן בתוך מדינת ישראל והן עם המדינות השכנות".
כמרצה לתרגום
מילאה תפקידי הוראה והנחיה בלימוד ערבית בבתי ספר עבריים, והשתתפה בהכנת תוכניות לימודים. ב לימדה תרגום. לימדה אנגלית, ערבית ותרגום באוניברסיטת חיפה.
במכללה האקדמית בית ברל הייתה שותפה להקמת המסלול לתרגום ערבית-עברית-ערבית, והכשירה מתרגמים משתי השפות.
באוניברסיטת בר-אילן הייתה מרצה בחוג לתרגום ולחקר התרגום.
פרסים
חנה עמית-כוכבי רשומה כמתורגמנית ראויה לציון על ידי מרקיז מי זה מי
לקריאה נוספת
חנה עמית־כוכבי, [https://www.academia.edu/32055179/זרים_ואויבים_או_שותפים_לאותה_כברת_ארץ_על_התרגומים_מן_הספרות_הפלסטינית_לעברית_חנה_עמית_כוכבי?email_work_card=זרים ואויבים או שותפים לאותה כברת ארץ? על התרגומים מן הספרות הפלסטינית לעברית], ג'מאעה, כרך י, תשס"ג, עמ' 39–68
אדוארד וילהלם פוזה
אדוארד וילהלם פוזה (בגרמנית: Eduard Wilhelm Pose; 9 ביולי 1812 – 14 במרץ 1878) היה צייר נוף רומנטי גרמני, קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
ביוגרפיה
אביו, לודוויג פוזה היה צייר דקורטיבי. כילד הוא ליווה אותו בעבודתו בכל רחבי ריינלנד. במהלך ביקור בטירת ריינשטיין, שם קיבל אביו עבודה מהנסיך פרידריך, הוא החליט להיות גם צייר.
בין השנים 1829 עד 1836, הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ולמד אצל צייר הנוף, יוהאן וילהלם שירמר בין השנים 1832–1833. רשימות הסטודנטים לסמסטר החורף 1832/1833 אישרו שיש לו כישרונות "משמעותיים", חריצות "נעימה" והתנהגות "טובה". בשנת 1831 ערך את הופעת הבכורה שלו בדיסלדורף עם "נוף קטן" שנרכש על ידי הנסיך וילהלם מפרוסיה. נופיו הראשונים תיארו את אזורי הונרוק ואייפל וזכו לציונים מצוינים.
בשנת 1836 הוא וכמה סטודנטים אחרים עזבו את האקדמיה, עקב סכסוכים עם המנהל השמרני שלה, וילהלם פרידריך שדו.
הוא נסע למינכן ומצא תפקיד באולפן של קרל רוטמן. התפרצות של כולרה הכריחה אותו לעבור לפרנקפורט ולמצוא עבודות ציור בטירת אלץ. הוא חזר למינכן בשנת 1838. זמן קצר לאחר מכן הציג את ציורו על טירת טירול בבריסל, שם הוא נרכש על ידי המלך ליאופולד הראשון.
לאחר מכן חזר לדיסלדורף. הוא גר עם אחותו ובעלה, האדריכל מקס יוזף קוסטודיס (1805–1885), ונסע עם אמנים אחרים ברחבי האזור. את השנים 45–1842 בילה באיטליה, בעיקר ברומא, שם לוח הצבעים שלו התבהר במידה ניכרת. לאחר 1845 חזר לפרנקפורט והפך לחלק מחוג האמנים המזוהה עם פיליפ פייט. בשנותיו המאוחרות היה מעורב במושבת האמנים בקרונברג על טאונוס.
הוא ואשתו, פאולין, הכירו את גוסטב קורבה במהלך ביקורו בפרנקפורט בשנת 1858. קורבה השתמש בה כמודל לציורו "גברת מפרנקפורט".
פוזה נחשב לאחד מציירי הנוף החשובים ביותר של בית הספר בדיסלדורף. עד מותו נותר פוזה מחויב לסגנון הקומפוזיציה המושרש ברומנטיקה, שהתבסס על קרל פרידריך לסינג ויוהאן וילהלם שירמר. הוא הכין את תמונותיו באמצעות מחקרים מדוקדקים של הטבע.
איירבוס A310
איירבוס A310 הוא פיתוחו של מטוס האיירבוס A300, שהיה המטוס הראשון מתוצרת איירבוס. נועד לשמש בעיקר בנתיבי הטיסה לטווחים הבינוניים באירופה.
בגלל היותו מיושן, רוב חברות התעופה מוציאות אותו משירות, כדי להחליפו באיירבוס A330 וכדומה. עדיין יש חברות תעופה שמשתמשות בו כגון פדקס אקספרס.
מבנה
בעל גוף קצר אך רחב יותר מה-A300 וכנפיים חדשות לגמרי עם אברוני קצה כנף. קיבולת הנוסעים קטנה יותר, אך הטווח שלו גדול יותר (9,500 קילומטר), מה שאפשר לו לבצע טיסות טרנס אטלנטיות בחברות תעופה שונות.
טייסים אשר מטיסים את האיירבוס A300 יכולים להטיס את ה-A310 לאחר הכשרה קצרה בת יום אחד.
היסטוריה ודגמים עיקריים
ההודעה הרשמית על כוונתה של איירבוס לייצר את המטוס הייתה בשנת 1978. טיסתו הראשונה הייתה ב-3 באפריל 1982.
המטוס הראשון נכנס לשירות בשנת 1984 על ידי חברת סוויסאייר.
תאונות
נכון לספטמבר 2015 היו 12 תאונות אובדן גוף בהן היו מעורבים מטוסי A310 עם סך של 825 הרוגים; ו-9 חטיפות עם סך של חמישה הרוגים.
הוועד האולימפי הבין-לאומי
הוועד האולימפי הבין־לאומי (בצרפתית: Comité international olympique, באנגלית: International Olympic Committee, ובראשי תיבות IOC) הוא הגוף העליון של התנועה האולימפית, אשר בחסותו מתקיימים המשחקים האולימפיים המודרניים. הוועד נוסד בפריז ב-23 ביוני 1894, בכינוס של אנשי חינוך גופני ביוזמתו של פייר דה קוברטן, שבו הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה באתונה ב-1896. עקב זוועות מלחמת העולם הראשונה העתיק הוועד את מקום מושבו לשווייץ, מקום מושבו הנוכחי, בשל מדיניות החוץ הנייטרלית שלה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מורכב כיום מ-115 חברים, 70 מתוכם נבחרים על בסיס אישי והאחרים הם נציגי פדרציות ספורט בין־לאומיות, נציגי ועדים אולימפיים לאומיים וספורטאים אולימפיים. נשיא הוועד הוא תומאס באך מגרמניה, שנבחר ב-2013. נשיא הכבוד של הוועד לכל חייו, עד מותו ב-2010, היה חואן אנטוניו סמאראנש, שכיהן בתפקיד הנשיא במשך 21 שנים לפני ז'אק רוג, ואחראי במידה רבה לשינויים שעברו על המשחקים האולימפיים מאז תחילת שנות ה-80.
הוועד האולימפי אחראי על כל ההיבטים הקשורים בארגון האולימפיאדות, ובכלל זה בחירת העיר המארחת, אשר מתקיימת 7 שנים מראש, וקביעת הענפים והמקצועות הנכללים בתוכנית האולימפית.
בנובמבר 1999 ייסד הוועד האולימפי הבין־לאומי את הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), לאחר כנס בין־לאומי נגד סמים בספורט שכינס הוועד באותה שנה.
הוועד האולימפי הבין־לאומי מממן את פעילותו בעיקר מחסויות של חברות מסחריות, מזכויות השימוש בסמלים האולימפיים (שהם סמלים מסחריים רשומים הנמצאים בבעלות הוועד), וזכויות שידור של התחרויות והטקסים. 92% מהכנסות הוועד משמשים לארגון המשחקים האולימפיים ותמיכה בפעילותן של פדרציות הספורט הבין־לאומיות והוועדים האולימפיים הלאומיים, ו-8% הנותרים משמשים למימון פעילות הוועד עצמו, שמשרדיו נמצאים בלוזאן בשווייץ, בה שוכן גם המוזיאון האולימפי.
בולי הטוגרה
בולי הדואר הראשונים של האימפריה העות'מאנית הונפקו בשנת 1863, כחלק מתהליך של רפורמה מקיפה בשירותי ממשל העות'מאני. הבולים ידועים בשם "בולי הטוגרה" בעקבות המרכיב הבולט ביותר ששולב בעיצוב שלהם. בולים אלו נמנים עם הקלאסיקה של עולם הבולאות.
מצב הדואר באימפריה העות'מאנית
במחצית המאה ה-19 סבלו שירותי הדואר של האימפריה העות'מאנית מהזנחה ומחוסר פיתוח. מרבית האוכלוסייה, שלא ידעה קרא וכתוב, לא נדרשה כלל לשירות כזה, והשלטונות לא הזדרזו להקים ולתחזק אותו. בשנת 1840 נפתח לראשונה שירות דואר לטובת הציבור, אולם יעילותו הייתה מוגבלת מאוד. בכל השטח העצום עליו שלטו הטורקים הוקמו בעשרים השנים הראשונות לקיום השירות 63 בתי דואר בלבד.
מענה חלקי לתושבים שנזקקו לשירות העברת מכתבים ניתן על ידי בתי הדואר הזרים שנפתחו בערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית. בלחץ מעצמות אירופה, כחלק מהסכמי הקפיטולציות, התירו הטורקים להפעיל בשטחם בתי דואר זרים, והסכמים שכאלו נחתמו עם רוסיה (1720), אוסטריה (1739), צרפת (1812), בריטניה (1832), ויוון (1834), כמו גם עם גרמניה, איטליה, פולין ורומניה.
עיצוב הבולים
מלאכת הכנת הבולים הוטלה על אנשי המטבעה הממשלתית של איסטנבול, אשר שילבו בעצוב הבול את סממני השלטון העיקריים. במרכז הבול שובצה הטוגרה של הסולטן עבד אל עזיז, אשר היוותה את סימן ההיכר של השליט ואת חתימתו הרשמית. מתחתיה שולב חצי סהר ובתוכו, בטורקית עות'מאנית ובאותיות ערביות, נרשמו המילים "האימפריה העות'מאנית הנעלה" (Devleti Aliye Osmaniye). בין פיתולי העיטור שבתחתית הבול נרשם הערך הנקוב שלו בספרות (ערביות) ובמילים. כחלק מתהליכי הבקרה שנועדו להבטיח את הניהול הכספי הנכון של הבולים היקרים, נקבע כי תהליך ההדפסה יתבצע בשני שלבים:
הערכים הנקובים של הבולים
הסדרה הראשונה כללה ארבעה בולים בעלי הערכים הנקובים הבאים: 20 פרה, 1 גרוש, 2 גרוש, 5 גרוש. בנוסף, הונפקו ארבעה בולים אחרים, בעלי ערכים נקובים דומים, אשר נועדו לשמש כבולי דמי דואר (TAKSE PULLARI).
הדפסת הבולים
הדפסת הבולים בוצעה בשלוש הדפסות שונות, שכל אחת מהן כללה, כפי שהוסבר, שני שלבים שונים.
הדפסה ראשונה – הדפסת ניסיון
במועד לא ידוע, לקראת סוף שנת 1862, הודפסו הבולים הראשונים של טורקיה. הדפסה זו כללה שניים מתוך ארבעת הבולים הרגילים של הסדרה: כאשר הועברו גיליונות הבולים אל משרד הכספים לצורך הוספת רצועות הבקרה הצבעוניות, התברר שעקב חוסר תכנון לא השאירו מקום בין הבולים עבור רצועות הבקרה, ואלו הסתירו את הבולים עצמם. כתוצאה מכך הופסקה הדפסת הניסיון, וככל הנראה הודפסו ממהדורה זו לא יותר מחמישה עשר גיליונות.
בולים אלו לא תוכננו להימכר לציבור, ורק עקב מחסור בבולים שנוצר בסביבות חודש מאי 1864, הוחלט לעשות בהם שימוש.
הדפסה שנייה – ההדפסה העיקרית
בסוף שנת 1862, זמן קצר לאחר הפסקת הדפסת הניסיון, הוכנו לוחות ההדפסה החדשים ובוצעה ההדפסה העיקרית של בולי הטוגרה. הדפסה זו כללה את כל בולי הסדרה: בהדפסה זו ארגנו את הבולים בגיליון בצורה לא שגרתית, כך שכל אחת מן השורות הודפסה כשהיא הפוכה יחסית לשורה שמתחתיה. בצורה זו נוצרו צמדים של "ראש לראש" ו-"רגל לרגל" לסירוגין. בכל שתי שורות הושאר מרווח גדול יותר בין שורות הבולים, על מנת לפנות מקום להטבעתה של רצועת הבקרה.
הדפסה שלישית – השלמה
הבולים השימושיים ביותר היו אלו בעלי הערכים הנקובים של 20 פרה ו-1 גרוש. הם אזלו במהירות מן המלאי, והיה צורך להדפיס כמות נוספת מהם. ההדפסה בוצעה ככל הנראה בסוף שנת 1863, וכללה רק את שני הערכים שבמחסור: בניגוד לבולי ההדפסה הראשונה והשנייה שיוצרו על נייר דק, בוצעה ההדפסה השלישית על גבי נייר עבה. צבעי ההדפסה השלישית זהים לאלו של ההדפסה השנייה.
הנפקת הבולים
ביום 1 בינואר 1863 הונפקו בולי הטוגרה בשורה של בתי דואר בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. הבולים שהונפקו באותו יום השתייכו כולם להדפסה השנייה, היא ההדפסה העיקרית.
במהלך שנת 1863 התברר כי המלאי של הבולים השימושיים ביותר, בערך נקוב של 20 פארה ו-1 גרוש, הולך ואוזל, ונדרש להדפיס כמות נוספת מהם. הבולים החדשים הוכנסו לשימוש ככל הנראה בחודש מאי או יוני 1864, יחד עם גיליונות הבולים מן ההדפסה הראשונה שנשמרו עד אז במחסני הדואר.
ידועה מעטפה אחת בלבד שנשלחה ב-5 ינואר 1864 מאחד מבתי הדואר של איסטנבול ועליה בול מן ההדפסה השלישית בערך נקוב של גרוש אחד. לא ברור כיצד הגיע הבול הזה לידי הציבור כארבעה חודשים לפני מועד ההפצה של בולי ההדפסה השלישית.
לסיכום
בטורקיה, כבארצות רבות אחרות, לא קיים ארכיון מסודר שתיעד את תהליך ההדפסה של הבולים הראשונים. מידע רב חסר על תהליך ההדפסה ועל נושאים בסיסיים דוגמת מבנה גיליון ההדפסה של הבולים השונים. לא ידוע כמה עותקים הודפסו מכל אחד מן הבולים, אשר היו בשימוש כשנתיים בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, אולם ניתן להעריך כי מספר זה היה קטן יחסית להנפקות המאוחרות יותר.
מונרק אנטרטיינמנט
מונרק אנטרטיינמנט (באנגלית: MonarC Entertainment) הייתה חברת תקליטים אמריקאית שהוקמה על ידי מריה קארי בשנת 2002, כחברת בת של איילנד דאף ג'אם מיוזיק גרופ. שם החברה ניתן לה בעקבות האהבה של קארי לפרפרים. כמו כן, ניתן לראות פרפר בסמליל חברת התקליטים.
האלבומים היחידים שיצאו על ידי חברת התקליטים הזו הם Charmbracelet ו-The Remixes. בקיץ 2004, על פי הדיווחים, קארי השביתה את חברת התקליטים שלה, מכיוון שהעדיפה להוציא את שאר אלבומיה על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
מערב פינמרק
מערב פינמרק (נקרא גם וסט-פינמרק) הוא מחוז הכולל את חלקה המערבי של מחוז פינמרק שבנורווגיה. באזור נמצאפיורד פורסנגר וחצי האי פורסנגר, אלטה ואת האיים בלופבהט.
מערב פינמרק מונה בסך הכל 39,468 תושבים (נכון ל-1 ביולי 2007) ושטחו הוא 14,014 קמ"ר. במחוז יש 8 נפות: אלטה, לופה, הסוויק, המרפסט, קוואלסונד, מאסוי, נורדקאפ ופורסנגר. נפות אלו הקימו שיתוף פעולה בין עירוני במועצה האזורית למערב פינמרק, למעט פורסנגר, שבמקום זאת בחרה לשתף פעולה עם שתי הנפות במישור פינמרק במועצה אזורית נפרדת למרכז פינמרק. שלוש העיירות ברובע הן אלטה, המרפסט והוננגסוואג.
אביעזרי זליג אוירבך (בוכסווילר)
רבי אביעזרי זליג אוירבך (בכתיב שנהג בזמנו: אביעזרי זעליג אויערבך; י"ז בחשוון ה'תפ"ו, 1725, ברודי – ט"ז בשבט ה'תקכ"ח, 1768, בוכסווילר ) היה רב גרמני-אלזסי, מתלמידי רבי יהונתן אייבשיץ.
ביוגרפיה
נולד בברודי שבגליציה לרבי צבי הירש אוירבך ואשתו דאברש. אביו היה באותה עת אחד מדייני הקהילה. בילדותו נדדה משפחתו בין מספר קהילות, בהתאם לתפקידי הרבנות של אביו, ובהיותו כבן שבע, השתקעה משפחתו בוורמייזא שבגרמניה, לאחר שאביו התמנה לראש ישיבה בקלויז שהוקם אז בקהילה. בצעירותו למד תורה מפי אביו בקלויז בוורמייזא, ובשנת ה'תק"ה (1745) בערך נסע למץ ללמוד בישיבתו של רבי יהונתן אייבשיץ, שהיה אז מרא דאתרא של יהדות מץ. הוא למד אצל רבי יהונתן אייבשיץ עד שהאחרון עזב את מץ בדרכו לרבנות קהילות אה"ו, בשנת ה'תק"י. בתקופה זו, כתב כרכים ובהם סיכומי שיעורים ששמע מרבו, ולימים שימשו כרכים אלה להדפסת חידושי רבי יהונתן. בכמה מקומות בכתבי יד אלו, ישנן הערות של רבי יהונתן עצמו על סיכומי תלמידו.
בב' בניסן ה'תק"י (1750) נשא לאישה את גיטל, בתו של רבי יצחק זינצהיים (אביו של רבי יוסף דוד זינצהיים), שהיה אז אב"ד אדנקובן. מיד לאחר מכן, עזב רבי יצחק זינצהיים את אדנקובן לאחר שנבחר כרבה של טריר, ובז' באייר נקרא חתנו להחליף אותו ברבנות אדנקובן.
בכ"ג באדר ה'תקכ"ג (1763), נבחר לאב"ד בוכסווילר, ובה' בתמוז הגיע לעיירה והחל לכהן בתפקיד. בוכסווילר הייתה בירת רוזנות הנאו-ליכטנברג, ורבנות בוכסווילר נחשבה לרבנות המחוזית ששאר קהילות הרוזנות היו כפופות לה. בבוכסווילר הייתה אז גם ישיבה קטנה, והוא עמד בראשה.
בליל ח' באייר ה'תקכ"ד (10 במאי 1764) נפטרה אשתו גיטל, ולאחר שבוע, בי"ד באייר (17 במאי) נפטרה גם בתו אסתר. הוא נשא אשה נוספת, אך לא ידועים עליה פרטים. בליל ט"ז בשבט ה'תקכ"ח (1768) נפטר רבי אביעזרי זליג אוירבך בבוכסווילר, בחיי הוריו. הוא נקבר בבית הקברות היהודי באטנדורף הסמוכה, ששימש מספר קהילות בצפון אלזס.
משפחתו
אשתו הראשונה גיטל הייתה בתו של רבי יצחק זינצהיים ואחותו של רבי יוסף דוד זינצהיים. מלבד אסתר, שנפטרה בקטנותה, ידועים כמה מילדיו:
כתביו
כתב חידושים על התלמוד הבבלי ועל השולחן ערוך. כתבי היד של חידושים אלו עברו לבנו רבי אברהם, שערך אותם והוסיף להם הקדמות. עסק גם בקבלה וחיבר חיבורים בתחום זה. כן הותיר כתבי יד של דרשות שדרש. בראשית המאה ה-21 נדפסו מכתבי יד אלו ספריו:
חיל העבודה הילידי הדרום-אפריקאי
חיל העבודה הילידי הדרום-אפריקאי (באנגלית: South African Native Labour Corps, בראשי תיבות: SANLC) היה חיל עובדים שהוקם ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקרב התושבים האפריקאים של דרום אפריקה, ושירת בחזית המערבית באירופה. החיל מנה כ-21 אלף עובדים ואנשיו הועסקו בעבודות לצורכי המלחמה עד לפירוקו בינואר 1918.
הקמת החיל
חיל העבודה הדרום-אפריקאי הוקם בעקבות החלטת קבינט המלחמה הבריטי לגייס עובדים אזרחיים לעבודות בעורף, בעיקר בפריקת מטענים מאוניות בנמלי צרפת לצורך מאמץ המלחמה, בניסיון להקל את מצוקת כוח העבודה לעבודות אלה באירופה המערבית. ראש ממשלת דרום אפריקה לואי בותה היה מעורב במשא ומתן עם ממשלת בריטניה על הקמת החיל ותפקידיו. ממשלתו דרשה שהעובדים ישוכנו במחנות נפרדים וסגורים ושאף אחד מהם לא ישרת ויילחם לצד חיילים לבנים בתנאים שווים, וזאת על מנת למנוע את שבירת מחסום הגזע ביניהם. הסכמת הפרלמנט של דרום אפריקה להקמת החיל לא נדרשה, שכן כל הוצאותיו כוסו על ידי ממשלת בריטניה.
גיוס העובדים לחיל בדרום אפריקה החל בספטמבר 1916. הגיוס נעשה בסיועם של מושלים מקומיים, כמרים וגם אישים מקרב העילית המשכילה של השחורים בדרום אפריקה, שסברו שהשירות בחיל ידגים את נאמנותם של בני קהילתם למלך בריטניה ויוכל לשמש על מנת להשיג להם זכויות פוליטיות בעתיד. לעובדים הוצע חוזה עבודה לשנה עם אפשרות להארכה ושכר של שלוש לירות לחודש, שהיה לכאורה גבוה בכעשרה אחוזים משכר העבודה הרווח.
החיל
בסך הכל גויסו כ-25 אלף עובדים לחיל וכ-21 אלף מהם יצאו לאירופה. שתי הקבוצות הראשונות מהם הגיעו לצרפת ב-20 בנובמבר 1916. בנוסף לעבודה בנמלים הועסקו העובדים בעבודות במסילות רכבת, בכרייה ובחטיבת עצים.
מפקד החיל, קולונל סא"מ פריצ'רד (S.A.M. Pritchard), הצטווה להבטיח את שליטת ממשלת דרום אפריקה על החיל בעת שהותו באירופה באמצעות קציניו הלבנים וזאת על מנת למנוע מהעובדים להתרועע עם התושבים הצרפתים ועם החיילים בחזית ולשלוט בעבודות שבהן שובצו. המטרה הייתה למנוע מהם מלהיחשף לתנאים החברתיים באירופה ולפעילות איגודי עובדים וכן לתנאי העבודה של עובדים אזרחיים אחרים, שעבדו פחות שעות מהם. למורת רוחה של ממשלת דרום אפריקה הביא מנגנון הניהול הבריטי של כלל כוח העבודה האזרחי המגויס באירופה לרבות הדרום אפריקאים למשלוח קבוצות קטנות מתוכם למשימות שונות, לרבות בסמוך לקווי החזית. עד לאפריל 1917 הצליחו מפקדי החיל להסיג את עובדיהם מקווי החזית, לתסכולם של הבריטים, ולרכזם בעבודה בנמלי תעלת למאנש. בניגוד לעובדים בכל חילות העבודה אחרים שגויסו והובאו לצרפת, העובדים האפריקאים היו כלואים למעשה בבסיסיהם בכל עת שבה לא עסקו בעבודה מחוץ להם, ותנאיהם דמו לאלו של שבויי מלחמה. הדבר גרם לתסיסה בקרב אנשי החיל ולמקרים של שביתות וסירוב פקודה. באחד המקרים נהרגו 13 עובדים על ידי מפקדיהם הלבנים לאחר שהתקוממו נגד מעצרו של אחד מחבריהם וניסו לשחררו ממנו, והתקרית הושתקה.
הבריטים, שנזקקו לידיים עובדות נוספות, קיוו שמצבת החיל תגדל עד ל-50 אלף איש, אך הדבר לא קרה. ממשלת דרום אפריקה בחרה לפעול להשבת עובדי החיל לארצם, גם לנוכח הלחץ להקל את תנאי המחיה הסגורים שלהם. היא אמנם תרצה זאת בצרכי המלחמה, אך נראה שהמניע לכך היה פוליטי. אחרוני עובדי החיל עזבו את צרפת ב-5 בינואר 1918.
אבדות
על פי רשומות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה מתו בנסיבות שונות 1,304 מאנשי החיל. 607 עובדים ותשעה קצינים לבנים טבעו לאחר שהאונייה מנדי (SS Mendi) שבה הפליגו התנגשה באונייה אחרת וטבעה ליד האי וייט ב-21 בפברואר 1917. 331 עובדים מתו בצרפת מסיבות רפואיות שונות, כנראה ממחלת השחפת.
ארפג'ונה
ארפג'ונה (באיטלקית: Arpeggione) הוא כלי נגינה בעל שישה מיתרים, מסורג ומכוונן כמו גיטרה, אבל הנגינה בו נעשית באמצעות קשת, כמו בצ'לו, בדומה לויולה דה גמבה. בצורתו, מכל מקום, גוף הכלי דומה יותר לכינור מימי הביניים מאשר לגיטרה או לויול בס.
שני בוני גיטרות, יוהאן גאורג שטאופר מווינה ופטר טויפלסדורפר מפשט טענו להמצאת הארפג'ונה. שניהם כינו את הכלי "גיטרת קשת" ושניהם הציגו את הכלים שבנו באביב 1823. ייתכן שגם לבונה הכינורות הווינאי יוהאן ארטל היה חלק בהמצאת הארפג'ונה. עוד 20 שנה קודם לכן ערך י. ג. לב מפרסבורג ניסויים בבניית גיטרה בעלת קשת.
הכלי היה באופנה למשך תקופה קצרה, כעשור. היצירה היחידה החשובה לארפג'ונה ששרדה עד ימינו היא סונאטת ארפג'ונה של שוברט, בליווי פסנתר, ד. 821. הסונאטה יצאה לאור רק בשנת 1871, כשהארפג'ונה נזנח ונשכח זה מכבר. כיום מנגנים סונאטה זו, על פי רוב, בצ'לו או בויולה, אם כי קיימים עיבודים גם לכלים מלודיים אחרים.
ירח שחור (1975)
ירח שחור הוא סרט קולנוע סוריאליסטי של הבמאי הצרפתי לואי מאל שיצא לאור ב-1975 כהפקה צרפתית/גרמנית. הסרט נחשב על ידי חלק מהמבקרים לאחד הסרטים החשובים בפילמוגרפיה של מאל. מעמד זה התגבש בעשור הראשון של המאה ה-21 למרות שרוב מוחץ בקרב הצופים והמבקרים סברו (וחלקם עדיין סבורים) שהסרט כשל במשימתו. הסרט שודר בישראל מספר פעמים בתחילת שנות האלפיים בפינת הצגה שנייה בערוץ הילדים.
עלילה
נערה בלונדינית נוסעת במכונית בדרך שוממת ובטעות דורסת קיפוד שמתהלך באיטיות על הכביש. היא יוצאת מהרכב כדי לברר מה היא דרסה ומשום מה לא חוזרת אליו. מתברר שמתחוללת מלחמת מינים ונראה שידם של הגברים על העליונה. היא בורחת ומגיעה לאחוזה שבה נמצאים חיות ובני אדם תמהוניים.
ארפג'ונה
בשנים האחרונות עוסק הצ'לן ונגן הארפג'ונה הצרפתי ניקולא דלאטאי בהשבת הכלי לחיים, בכך שהוא מנגן לא רק את הרפרטואר שנכתב לו (בעיקר הסונאטה של שוברט), אלא גם רפרטואר עכשווי ואף מעודד מלחינים לכתוב מוזיקה חדשה לארפג'ונה.