cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוליטה (סרט, 1962)
תקציר העלילה
לאחר שלוש שנים הוא מקבל ממנה מכתב ובו היא מודיעה לו שהיא נשואה לדיק שילר (גרי קוקרל) ובהיריון וזקוקה לתמיכה כספית. הוא מבקר אצלה והיא מספרת לו שקלאר קווילטי היה ידיד של אמה והיא התאהבה בו וקיימה אתו יחסים ללא ידיעתו של המברט והוא למעשה גם פרופ' זמפ שעקב אחריהם כל הזמן. הוא שחרר אותה מבית החולים והבטיח לה חוזה סרטים בהוליווד אבל במקום זה הביא אותה לחבורת אמנים בסנטה פה ורצה שתעשה אתם סרט. היא סירבה והוא זרק אותה. המברט מבקש ממנה להתלוות אליו אבל היא מסרבת. המברט מוסר לה 13,000 דולר ומתחיל לחפש אחרי קווילטי עד שהוא מוצא ורוצח אותו. בבית הסוהר הוא מת מהתקף לב.
בטאניכול
בטאניכול (bethanechol) היא תרופה העובדת כאגוניסט על הקולטנים המוסקרינים במערכת העצבים הפאראסימפתטית ללא אפקט על קולטנים ניקוטינים.
שלא כמו אצטילכולין, תרופה זו אינה עוברת הידרוליזה על ידי האנזים אצטיל - כולין אסטרז ולכן בעלת זמן החיים שלה ארוך יחסית.
שימוש
בתאנכול ניתנת דרך הפה או מתחת לעור על מנת להגביר את התנועתיות בשלפוחית השתן שנוצרת כתוצאה מהרדמה כללית, השפעות ארוכות טווח של סוכרת או כתופעת לוואי של שימוש בתרופות נגד דיכאון.
הקולטנים המוסקרנים בשלפוחית השתן ובמערכת העיכול מגרים התכווצות של שלפוחית השתן, מתן שתן והגברת התנועה במערכת העיכול בהתאם.
תופעות לוואי
תופעות הלואי של התרופה כוללות:
הוראות נגדיות
יש להיזהר משימוש בתרופה על יד חולי אסתמה, כיב פפטי, חסימת מעיים והיפרתירואידיזם.
הפעילות הפרה סמפטטית של התרופה עלולה להחמיר את הסמפטומים של המחלות הללו.
וולנדם (כדורגל)
מועדון הכדורגל וולנדם (בהולנדית: Football Club Volendam) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיירה וולנדם שצפון הולנד אשר משחק בליגת העל ההולנדית. בעבר העפיל המועדון פעמיים לגמר הגביע ההולנדי.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1920 בשם "ויקטוריה". ב-1923 שינה את שמו ל"ראקב וולנדם" (הקבוצה הרומית-קתולית חובננית של וולנדם בתרגום חופשי), אך היה מוכר בפשוטות בשם "וולנדם" המועדון שיחק בליגות החובבניות הנמוכות עד 1945 אז הצטרף להתאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית ושובץ לליגה השלישית של אליפות הולנד. עם הכוונה להקמת ליגת מקצועית בהולנד החל המועדון לאבד שחקנים לטובות הקבוצות הגדולות והמקצועיות ששאפו לשחק בליגה הראשונה ויכלו לשלם שכר לשחקנים. בעונת 1955/1956 הגישה הקבוצה בקשה להצטרף לליגת המשנה ולאחר שגייסה כספים בעזרת איגרות חוב קיבלה אישור להפוך לקבוצה מקצוענית בליגת המשנה. את עונת הבכורה של הקבוצה בליגת המשנה סיימה הקבוצה במקום הרביעי. בעונתה השנייה בליגה הצליחה הקבוצה להגיע להישג גדול כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי כנגד ספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית אך הפסידה 4–3 לעיני כ-18,000 צופים. העונה הבאה, עונת 1958/1959 הייתה המשך ישיר לעונה הקודמת והקבוצה סיימה במקום הראשון והעפילה לראשונה לליגה הבכירה. בעונתה הראשונה בליגה החלה הקבוצה את מה שיקרה עבורה כ"תקופת היו-יו" בה היא עולה ויורדת אל ומהליגה הבכירה ללא השארת חותם משמעותי.
בעונת 1971/1972 סיימה הקבוצה במקום ה-17 בליגת העל ונשרה לליגת המשנה אך בגביע הצליחה להעפיל לשלב חצי הגמר לראשונה מעונת 1957/1958. לאחר עונה זו בילתה הקבוצה חמש עונת רצופות בליגת המשנה ובסיומן שבה לליגה הבכירה לאחר שסיימה במקום החמישי בליגת המשנה והעפילה דרך שלב הפלייאוף בו זכתה בזכות יתרון של שני שערים על זוולה. גם הופעה זו בליגה הבכירה נקטעה לאחר שתי עונות בלבד ובשחזור של עונת הירידה הקודמת גם כאן סיימה הקבוצה במקום ה-17 והעפילה לשלב חצי גמר הגביע בו הפסידה לאייאקס בעקבות שערי חוץ. לאחר ירידה לליגת המשנה חזרה הקבוצה לרצף של ארבע שנים עד לחזרתה מהמקום השני לליגה הבכירה, פעם נוספת לשתי עונות בסיומן שבה לליגת המשנה. בסיום עונת 1986/1987 העפילה הקבוצה מהמקום הראשון בליגת המשנה לליגת העל במה שנראה כתור הזהב של הקבוצה. הקבוצה פתחה רצף של 11 עונות רצופות בליגה הבכירה בהן סיימה פעמיים במקום השישי. כך למשל בעונת 1989/1990 סיימה הקבוצה במרחק ניצחון בודד מהעפלה לגביע אופ"א. בעונת 1994/1995 העפילה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לגמר הגביע בו הפסידה לפיינורד בתוצאה 2–1 לעיני 48,146 צופים. בעונת 1997/1998 נשרה הקבוצה לליגת המשנה. בליגת המשנה שיחקה הקבוצה חמש עונות נוספות בטרם שבה הקבוצה לליגה הבכירה דרך פלייאוף העלייה, אך שבה וירדה לליגת המנה לאחר עונה אחת בלבד לארבע עונות נוספת בליגת המשנה אשר בסופן העפילה פעם נוספת מהמקום הראשון לליגה הבכירה, פעם נוספת לעונה אחת בסיומה שבה לליגת המשנה.
בסיום עונת 2021/22 סיימה הקבוצה במקום ה-2 בליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 13 שנים.
קבוצת עתודה
ב-2017 הוחלט במועדון כי בדומה לקבוצות הליגה הבכירה, למועדון תוקם קבוצת עתודה בשם "יונג וולנדם" מכיוון שבחוקי הכדורגל ההולנדי קבוצת עתודה לא יכולה לשחק באותה ליגה עם קבוצת האם, קבוצת העתודה משחקת בליגה השלישית, באם תעלה וולנדם לליגה הבכירה תינתן לקבוצת העתודה אפשרות להעפיל לליגת המשנה. כיום וולנדם היא הקבוצה היחידה בליגת המשנה המחזיקה קבוצת עתודה.
יחסי אוזבקיסטן–הונגריה
יחסי אוזבקיסטן–הונגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן והונגריה. ב-26 בדצמבר 1991 הכירה הונגריה בעצמאותה של אוזבקיסטן. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנת 1992, ביקרה משלחת בראשות ראש ממשלת אוזבקיסטן בהונגריה, ונחתם הסכם בין-ממשלתי בנושא יחסי סחר וכלכלה בין שתי המדינות. מסמך זה הפך לבסיס הראשון לשיתוף פעולה בין שתי המדינות.
קשרים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים בין שתי המדינות נוצרו באפריל 1993 לאחר שמזכיר מדינת הונגריה הגיע לביקור באוזבקיסטן. עד מהרה חברות הונגריות כמו מוגיורט ובוגלינה החלו להיכנס לאוזבקיסטן. בעוד שהאוטובוסים המפורסמים של איקרוס וחלקי החילוף שלהם יובאו לארץ באמצעות חברת מוגיורט, חברות וחברות אחרות החלו לייבא תרופות ומוצרי תעשייה קלה. במחוז זפראבאד באזור ג'יזאק, הוקם שיתוף פעולה עם שותפים הונגרים בתחום העופות.
בשנת 1995 נפתח מרכז המסחר והתרבות בטשקנט. אולם התערוכה, שנפתח בסתיו 1996 ביוזמת המרכז, שימש היטב את תושבי ואורחי הבירה.
חלק משמעותי מהסחר הדו צדדי בין המדינות הוא על ידי כותנה וחיטה אוזבקים. בשנת 1996 מחזור הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-25 מיליון דולר.
בשמונת החודשים הראשונים של 1997 מחזור המסחר עמד על 30 מיליון דולר.
תוצאת ביקורו של הנשיא ולדימיר פוטין באוזבקיסטן באוקטובר 1997 סללה את הדרך לפריצת דרך ביחסים בין שתי המדינות, כולל הצהרה על שיתוף פעולה מקיף והעמקת קשרי ידידות, והסכם על הסכם פטור מוויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים. נחתם הסכם על שיתוף פעולה בתחום התיירות.
ארבעת המוסקטרים (סרט, 1974)
ארבעת המוסקטרים (הידוע גם בשם ארבעת המוסקטרים: נקמתה של מיליידי; באנגלית: The Four Musketeers) הוא סרט משנת 1974 בבימויו של ריצ'רד לסטר ומהווה סרט המשך לסרטו משנת 1973, "שלושת המוסקטרים" ומהווה עיבוד לחלק השני של ספרו של דיומא משנת 1844 "שלושת המוסקטרים". 15 שנה לאחר השלמת ארבעת המוסקטרים, חלק גדול מהצוות חזר מחדש לצילומי "שובם של המוסקטרים" (1989), המבוסס באופן רופף על "אחרי עשרים שנה" (1845).
עלילה
במהלך המלחמה האנגלו-צרפתית (1627–1629), שכללה דיכוי המורדים הפרוטסטנטים של לה רושל, ממשיך הקרדינל רישליה במזימותיו בכך שהורה לרוזן דה רושפור לחטוף את קונסטנס בונסיה, המלבישה של המלכה אן. מיליידי דה ווינטר הרעה, שרוצה לנקום במוסקטר הזוטר ד'ארטניאן, מפתה אותו כדי להעסיק אותו. עד מהרה הוא מגלה את טיבה האמיתי, וגם כי היא נשואה פעם לחברו המוסקטר אתוס, שלכאורה הרג אותה לאחר שגילה שהיא פושעת.
השלישייה ממשיכה לפונדק בו הם מרגלים אחר רישלייה. הקרדינל מורה לווינטר לאיים על הדוכס מבקינגהם בחשיפת הרומן שלו עם המלכה, כדי להרתיע אותו מלשלוח כוח סיוע שיסייע למורדים; היא תהרוג את הדוכס אם הוא לא מציית. בתמורה, דה ווינטר מבקשת צו, כדי שהיא תוכל להרוג את ד'ארטניאן וקונסטנס. רישלייה חותם על אחת כזו, בניסוח בצורה שאינה משאירה כל ראיות כנגד עצמו: "על פי פקודתי ולטובת המדינה, הנושא עשה את מה שנעשה."
לאחר שחשף את עצמו בפני דה ווינטר, אתוס לוקח ממנה את צו המוות ומאוחר יותר מספר לד'ארטניאן על המזימה. ד'ארטניאן שולח את משרתו פלאנשט להזהיר את הדוכס. באנגליה דה וינטר מבקשת מבקינגהם לא לעזור למורדים, אך הוא מסרב. דה ווינטר מנסה להתנקש בחייו, אך היא נלכדת. בקינגהאם ומשרתו ג'ון פלטון כולאים אותה במגדל לונדון, אך היא מפתה את פלטון ומשכנעת אותו שבקינגהם הוא האויב שלו. פלטון עוזר לה לברוח ולחזור לצרפת ואז רוצח את בקינגהאם לפני שפלאנשט מספיק להזהיר אותו. זמן קצר לאחר מכן לה רושל נכנעת.
רושפור ודה ווינטר עדיין מתכוננים להרוג את ד'ארטניאן וקונסטנס. הם כובשים את המנזר בארמנטיירס ונלחמים בכל ארבעת המוסקטרים כשהם מגיעים. בזמן שרושפור ואנשיו מחזיקים את המוסקטרים, דה וינטר חונקת את קונסטנס. אתוס לוכד את דה ווינטר; ד'ארטניאן מנהל קרב עם רושפור וככל הנראה הורג אותו (אם כי מתגלה בסרט ההמשך שהוא שרד). ארבעת המוסקטרים גוזרים את דה וינטר למוות בעריפת ראש, והם שוכרים תליין להוציא לפועל את העונש. לאחר מכן הם נעצרים על ידי שומרי הקרדינל.
רישלייה מאשים את ד'ארטניאן ברצח והריגת משרתת של המדינה, אך ד'ארטניאן מראה לו את צו המוות החתום, שנראה כי בשל הניסוח המעורפל שלו, מאשר את פעולותיו של ד'ארטניאן. הקרדינל מובס ומתרשם למדי מההישג של ד'ארטניאן, ומציע לו להפקיד עבורו או על אחד משלושת חבריו להיות קצין. אתוס, פורתוס ואראמיס כולם דוחים את ההצעה וד'ארטניאן מועבר לפקד על המוסקטרים.
הפקה
במהלך ההפקה על שלושת המוסקטרים הבינו המפיקים שהפרויקט היה כה ארוך, עד שהם לא יוכלו להשלים אותו כמתוכנן בתחילה - כאפוס דרכים - ועדיין להוציא את הסרט בתאריך השחרור שהוכרז. לכן התקבלה ההחלטה לפצל את הפרויקט לשני סרטים וכך יצאו שני החצאים בתור "שלושת המוסקטרים" ו"ארבעת המוסקטרים" בהפרש של חצי שנה.
מרבית השחקנים לא התלהבו מכך שעבודתם בצילומים הארוכים שימשה ליצירת סרט נפרד לחלוטין, בעוד ששילמו להם רק עבור עבודה על סרט אחד. תביעות הוגשו מטעם התורמים לסרט להשגת המשכורות וההטבות הקשורות לסרט שני שלא הוזכר בחוזים המקוריים. בכל חוזי העבודה של שחקני גילדת שחקני המסך יש כעת מה שמכונה "סעיף סלקינד", הקובע כמה סרטים נעשים, כדי להימנע ממצב כזה בעתיד.
Ordinary Things
Ordinary Things (בעברית: דברים רגילים) הוא סינגל הבכורה של הלהקה הדנית לוקאס גרהאם. השיר יצא לאור כהורדה דיגיטלית ב-17 באוקטובר 2011 בדנמרק בתור הסינגל המוביל באלבום הקרוי על שם הלהקה. השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הדני. את השיר כתבו לוקאס פורקאמר, סבסטיאן פוג, אמיל נילסן וסטפן פורסט.
פליקס סאנצ'ס (מאמן כדורגל)
פליקס סאנצ'ס בס (בספרדית: Félix Sánchez Bas; נולד ב-13 בדצמבר 1975 בברצלונה שבספרד) מאמן נבחרת קטר בכדורגל.
קריירה כמאמן
ב-3 ביולי 2017, לאחר שאימן את נבחרות קטר עד גיל 19 ועד גיל 23, מונה סאנצ'ס כמאמן נבחרת קטר הבוגרת. הוא הוביל את הנבחרת לזכייה היסטורית ראשונה בגביע אסיה בשנת 2019.
סאנצ'ס אימן את נבחרת קטר גם בקופה אמריקה 2019 ובגביע הזהב 2021.
קארסון וונץ
וונץ שיחק פוטבול במכללת דקוטה הצפונית ולאחר מכן נבחר על ידי הפילדלפיה איגלס במקום השני בדראפט 2016.
בשנת 2020, וונץ חווה נסיגה משמעותית ביכולתו משנת 2017 שבה היה נחשב למועמד ל-MVP של העונה הסדירה, זאת לאחר פציעות חוזרות ונשנות שהשביתו את וונץ לאורך זמן רב. בעקבות הנסיגה ביכולת, וונץ הוחלף בקוורטרבק צעיר יותר, ג'יילן הארטס, שהאיגלס בחרו רק בעונה החולפת בדראפט. בפברואר 2021 וונץ הועבר לאינדיאנפוליס קולטס תמורת בחירת סיבוב שלישית בדראפט ה-NFL של 2021 ובחירת סיבוב שני מותנית בדראפט ה-NFL של 2022.
קריירה
וונץ שיחק במדי מכללת דקוטה הצפונית מ-2011 עד 2015. הוא לא שיחק בעונת 2011 אך בשנים שלאחר מכן הוא שיחק ובעונת 2014 הוא מסר ל-3,111 יארדים. בשנת 2016 וונץ נבחר במקום השני בדראפט, אחרי ג'ראד גוף, על ידי הפילדלפיה איגלס, שנכון לינואר 2020, וונץ עדיין משחק בה. באותה שנה וונץ חתם על חוזה לאורך ארבע שנים בשווי 26.67 מיליון דולרים אמריקאים.
בעונת 2017, וונץ הראה ביצועים מרשימים עם 3,296 יארדים במסירה ו33 טאצ'דאונים אך לאחר פציעה ברצועה הצולבת הקדמית ( באנ' : ACL ), וונץ נאלץ שלא לשחק בהמשך העונה. מחליפו של וונץ, ניק פולס, הוביל את הקבוצה לסופרבול, שם האיגלס ניצחו את ניו אינגלנד פטריוטס בתוצאה 33–41.
בוריס סקוסירב
בוריס מיכאלוביץ' סקוסירב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Ско́сырев, בקטלאנית: Borís Mikhàilovitx Skóssirev; 12 בינואר 1896 – 27 בפברואר 1989) היה גולה לבן, הרפתקן, משתף פעולה עם הנאצים והטוען לכתר נסיכות אנדורה, אשר המליך את עצמו כנסיך אנדורה לתקופה קצרה בראשית שנות השלושים כבוריס הראשון מאנדורה.
לפני אנדורה
סקוסירב נולד ב-12 בינואר 1896 בווילנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, ככל הנראה למשפחה ממעמד אצולה נמוך. לא הרבה ידוע על משפחתו מעבר לפרטים הבודדים שסיפק בראיונותיו לתקשורת אך לטענתו תוארו היה ברון, תואר אותו אימץ בהמשך חייו כ-Baron Boris de Skossyreff.
קארסון וונץ
קריירה
בעונת 2018, וונץ לא שיחק ב2 המשחקים הראשונים בעקבות הפציעה מהעונה הקודמת. לאחר שאושר על ידי הצוות הרפואי, וונץ חזר לתפקידו בתור הקוורטרבק הראשי. עקב כאבים בגבו של וונץ, הקבוצה החליטה שהוא לא ישחק במשחק האחרון של העונה הסדירה, ולא ישחק בפלייאוף, עקב חששות לעתידו. וונץ סיים את העונה עם מאזן 5–6, 3,074 יארדים במסירה, ו21 טאצ'דאונים.
בוריס סקוסירב
לפני אנדורה
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1917, נמלט סקוסירב לבריטניה שם קיבל מקלט מדיני. בבריטניה התגייס לצי המלכותי הבריטי ושירת כקצין בחזית הרוסית עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
קארסון וונץ
קריירה
בעונת 2019, וונץ חווה את עונתו הטובה ביותר עד כה, עם 4,039 יארדים במסירה ו27 טאצ'דאונים. וונץ הוביל את קבוצתו לפלייאופס, עם מאזן של 7–9, שם הוא נפצע על ידי ג'יידביאון קלאוני, ונאלץ לעזוב את המשחק, שבו האיגלס הפסידו בסופו של דבר.
בוריס סקוסירב
לפני אנדורה
לאחר שחרורו מהצבא טען סוקוסירב כי יצר קשרים עם האצולה הבריטית והחל בלימודים באוקספורד, פרטים שהתבררו לאחר מכן כשגויים. במקביל הואשם סקוסירב מספר פעמים בהונאות פעוטות דבר שהוביל אותו ככל הנראה להצטרף למשרד החוץ כסוכן בתמורה לסילוק ההאשמות, שם שירת עד לשנת 1925.
בהמשך אותה שנה עבר להולנד שם קיבל דרכון הולנדי והחל לכנות את עצמו בתואר"הרוזן מאורנג", תוך השמעת טענות כי תואר זה ניתן לו על ידי בית המלוכה ההולנדי, דבר שהוכחש על ידי האחרונים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הוגדר סקוסירב על ידי שירותי הביטחון ההולנדים כ"נוכל בינלאומי" וגורש מהמדינה.
קארסון וונץ
קריירה
בעונת 2020, וונץ חווה נסיגה משמעותית מיכולתו בעונה הקודמת, עם 2,620 יארדים במסירה ו16 טאצ'דאונים ב12 המשחקים הראשונים. לאחר 12 המשחקים הללו, וונץ הוחלף בג'יילן הארטס, שנבחר בדראפט של העונה החולפת.
בוריס סקוסירב
לפני אנדורה
סקוסירב עבר לקולומביה שם הקים חברה לגידול טבק שכשלה ולמד ספרדית, הוא נשאר בדרום אמריקה עד לשנת 1932 עת עבר לספרד, שם התוודע לראשונה לנסיכות אנדורה.
קארסון וונץ
קריירה
בפברואר 2021 וונץ הועבר ל-אינדיאנופוליס קולטס תמורת בחירת סיבוב שלישית בדראפט ה-NFL של 2021 ובחירת סיבוב שני מותנית בדראפט ה-NFL של 2022.
בוריס סקוסירב
באנדורה
בשנת 1934 ביקר סקוסירב לראשונה באנדורה והחל בתכנון "הפיכה". הוא יצר קשרים עם אזרחים מכל שכבות האוכלוסייה והחל לפזר בנסיכות הזעירה כסף רב שניתן לו בידי משקיעים אמריקאים אותם פגש בעת שהותו בדרום אמריקה. ב-17 במאי 1934 הופיע סקוסירב בפני המועצה הכללית של העמקים, והציע להשקיע במדינה ולערוך רפורמות בתמורה לנטילת השלטון. הצעתו נדחתה פה אחד על ידי המועצה, והתובע הכללי של המדינה האשים אותו בניסיון המרדה.
גלות ראשונה
לאחר כישלונו עזב סקוסירב את אנדורה לספרד, לעיירה La Seu d'Urgell הממוקמת כ-5 קילומטר בלבד מגבול אנדורה, שם הכריז על עצמו כ"שליט אנדורה בגלות". סקוסירב החל להתנהג כמונרך לכל דבר ועניין, אירח נשפים וכנסים, העניק חנינות וערך ראיונות עם עיתונים מובילים כמו הטיימס והדיילי הרלד.
קארסון וונץ
חיים אישיים
בבעלותו של וונץ עמותה בשם AO1, שמטרתה לעזור לאנשים ולקהילות מסביב לעולם.
בוריס סקוסירב
גלות ראשונה
סקוסירב פגש בספרד את הנסיך ז'אן, דוכס גיז, אשר היה הטוען לכתר צרפת מטעם בית אורליאן, והשיג ממנו לכאורה הסכמה לקבלת הזכות לתואר "נסיך אנדורה" בכפוף לכתר הצרפתי. סקוסירב טען כי מכיוון שאנדורה נשלטת על ידי נסיכים-שותפים אשר אחד מהם היה טרם המהפכה הצרפתית מלך צרפת, הרי שלנסיך ז'אן הסמכות להעניק לו את כס הנסיכות.
במקביל החל סקוסירב בניסוח חוקה לאנדורה, במסגרתה הציע להפוך את אנדורה למקלט מס ולהביא חופש דת, מודרניזציה והשקעות חיצוניות, דבר שהיה בשורה גדולה לנסיכות המסוגרת ושהוביל לתמיכה גדולה בתוכניתו ברחבי המדינה.
בשלטון
ב-7 ביולי 1934 שב סקוסירב מגלותו לאנדורה וכשהוא מלווה בתומכיו צעד לאנדורה לה ולה כדי להופיע פעם נוספת בפני המועצה הכללית של העמקים. הוא נשא נאום בפני המועצה בו הציג את עצמו כרוזן מאורנג', הציג את החוקה שניסח וביקש לקבל בתמורה את השלטון בנסיכות. למחרת (ב-8 ביולי) אישרה האספה ברוב מוחץ את הבקשה, וביומיים שלאחר מכן קיבלה את החוקה החדשה והכתירה את סקוסירב כ"בוריס הראשון מאנדורה" (Boris I of Andorra).
לאחר ההכתרה לא נרשמה תגובה בקהילה הבינלאומית. ספרד וצרפת לא הגיבו לאירועים ולמעט מספר כתבות בעיתונות הצרפתית לא קיבלו האירועים תהודה, אך כאשר סקוסירב הכריז מלחמה על הנסיך השותף השני של אנדורה הבישוף מאורז'יי כדי לבסס את שלטונו, פנה האחרון לשלטונות הספרדים ודרש לסלק את סקוסירב מאנדורה.
ב-21 ביולי 1934, שלושה עשר יום לאחר שעלה לשלטון, נכנסו לאנדורה 4 אנשי כוחות הביטחון הספרדים ועצרו את סקוסירב. בצו הבישוף מאורז'יי פוזרה המועצה הכללית של העמקים ומונו במקומם נציגים ספרדים וצרפתים.
גלות שנייה
סקוסירב הועבר לברצלונה ולאחר יומיים נשלח למדריד, שם נשפט ונשלח לכלא מקומי. במהלך שהותו בכלא המשיך לנהוג כמונרך ושלח מספר צווים לאנדורה.
בתחילת שנת 1935 גורש לפורטוגל שם שהה קרוב לשנה, במהלכה המשיך לטעון להיותו מונרך בגלות. לאחר זמן מה גורש לצרפת, שם נעצר בגין פקיעת תוקף דרכונו ונשלח לספרד. עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נמלט סקוסירב פעם נוספת לצרפת ונשלח לכלא למספר חודשים, עד שבתחילת 1938 הורשה להתגורר בצרפת כגולה לבן.
המשך חייו
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נעצר סקוסירב בשנת 1946 על ידי הכוחות הצרפתים בברלין והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים. הוא נאסר עד לסוף אותה השנה ונשלח לגרמניה המזרחית, שם נעצר בידי הסובייטים ונשפט ל 25 שנות מאסר. סקוסירוב ריצה את עונשו במחנה מאסר בסיביר עד לשנת 1956. לאחר שחרורו עבר להתגורר בעיירה בופארד שבגרמניה המערבית עד למותו ב-27 בפברואר 1989 בגיל 93.
הנצחתו
סקוסירב היה אחד מן הגורמים שהובילו לפתיחתה של אנדורה לעולם, ורבים מן היוזמות שהעלה בחוקה יושמו מאוחר יותר. בנוסף הבאת גידולי הטבק לאזור מיוחסת לו בנסיכות.
מספר ספרים נכתבו על חייו, ובשנת 2006 הועלתה בברצלונה הצגה בשם ("Borís I (el rei d'Andorra" המתארת את קורות חייו.
הבית בו שהה סקוסירב במחוז סנט ז'וליה דה לוריה, אחת מהקהילות האוטונומיות של אנדורה נקרא "הבית הרוסי" ("casa del Russos") ובו מיצג המנציח את חייו.
מחלף גבעת שאול
מחלף גבעת שאול הוא מחלף בכניסה לירושלים המחבר את כביש 50 (כביש בגין) עם שדרות בן-גוריון (כביש 333, התוואי הישן של כביש 1).
המחלף ממוקם בקטע היוצא מהמנהרה שמתחת צומת הרחובות ויצמן – שז"ר – ירמיהו – יפו, מן המחלף ניתן לצאת רק מכיוון צפון אל שדרות בן-גוריון באמצעות גשר שעולה מן הכביש אל רחוב בן-גוריון הנמצא במפלס העליון מעל למנהרה, כמו כן ניתן לפנות משדרות בן-גוריון אל כביש בגין לכיוון צפון באמצעות גשר נוסף היורד אל הכביש.
משנת 1998 כשהוקם המחלף שימש המחלף והפניה לכביש בגין כהמשך ישיר מכביש 1 שהסתיים בכניסה לעיר לחלק ההמשך שלו שהתחיל במחלף יגאל ידין, אולם בשנת 2008 חובר כביש 1 ממחלף מוצא עד למחלף יגאל ידין דרך עמק הארזים כך שהכביש הפך להיות כביש עירוני רגיל. לאחר שדרוג צומת גינות סחרוב למחלף, סומן קטע זה בתור כביש 333.
שימושים בשליה
השליה היא האיבר הקושר בין העובר לבין האם ביונקים לצורך העברה של חמצן ושל חומרים מזינים מהאם לעובר ואת מוצרי הפסולת מהעובר אל האם. השליה מסיימת את תפקידה זה בגמר הלידה, אולם כיום ישנם מספר תחומים בהם ניתן לעשות שימוש בשליה גם לאחר הלידה.
שימושים בתחום הקוסמטיקה
תמצית השלייה משמשת, לכאורה, כמקור לחלבון והורמונים, בעיקר אסטרוגן ופרוגסטרון שמשמשים את תעשיית הקוסמטיקה. בתעשייה נעשה שימוש גם בשליות של נשים, אך עיקר השימוש הוא ייצור של פרפומריה משליה של בעלי חיים, והנפוצה בהן היא שלית כבשים. מגוון רחב של מוצרי קוסמטיקה המיוצרים משליות של בעלי חיים מצאו את דרכם לשוק, כגון: קרמים ומסיכות לפנים, משחות ידיים, שמפו, סבוני פנים ומסיכות לפנים משליות. בניסיון להאט את תהליך ההזדקנות, נשים רבות וכנגזרת מכך גם חברות הקוסמטיקה פונות למוצרי טיפוח לעור המכילים את האיבר שמסייע להתחדשות העור בעזרת קולגן הנמצא בשליה.
חברות קוסמטיקה טוענות שהחלבונים והברזל ממעטפת השליה מעוררים את התחדשות תאי העור ובכך מצמצמים את הקמטים, כלומר יכולים לסייע להסרת קמטים דקים בעור. עד אמצע שנות ה-90, השתמשו בשליה בתעשיית הקוסמטיקה מתוך מחשבה שהיא מסייעת בהחלקת קמטים. בכל שנה היו נאספים כ-400 טון של שליות מבתי יולדות באנגליה, ומועברים למפעלי קוסמטיקה בצרפת. נוהג זה הופסק מאז בצרפת, אך עדיין נמצא בשימוש ביתר מדינות העולם.
צריכה ישירה
צריכת השליה מוגדרת כ"אכילת השליה האנושית לאחר לידה, בכל עת, על ידי כל אדם, בצורה גולמית או מעובדת (מבושל, מיובש, ספוג בנוזל)". למרות ההיסטוריה הארוכה של אכילת השליה ברחבי העולם, התרחשויות בתקופה המודרנית של אכילתה הן נדירות. אולם מאז שנות השבעים, עלתה צריכת השלייה בקרב לקוחותיהם של מיילדות ומצדדי בריאות אלטרנטיבית בארצות הברית ובמקסיקו, מתוך אמונה שיש לה יתרונות בריאותיים. לדעת חלק מהאנשים, חומרי ההזנה שעברו מהאם לעובר במשך חודשי ההיריון עדיין טמונים באיבר ואסור לבזבז אותם. הם מאמינים שהשליה הגולמית יכולה לספק בדיוק את מה שהאם זקוקה לה כשהיא מתאוששת מהלידה ומתחילה להניק. יש נשים שבוחרות לשתות את השליה בתוך שייק פירות תוך שעות ספורות מרגע הלידה, ישנן המקפיאות ומעבירות אותה לייבוש והכנסה לכמוסות, או שישנן אפילו הקורעות נתח מהשליה ומניחות על יד חניכיים.
חוקרים רבים נותרו סקפטיים בשאלה אם אכילת השליה היא בעלת ערך לבני אדם. בסקירה שנערכה בשנת 2015 על 64 השנים האחרונות של מחקרי השליה, נמצא כי בעוד שמיעוט הנשים במדינות המערב רואות את השליה כמפחית הסיכון לדיכאון אחרי לידה ומשפר את ההחלמה, אין באמת שום הוכחה שזה המצב.
בתעשיית המזון
ישנם מספר מזונות, רבים מהם משווקים כבעלי יתרונות בריאותיים, המשתמשים בשליה כמרכיב מרכזי וזה בנוסף לצריכת שליה על ידי אימהות ומשפחות בתרבויות רבות. חברת פלנטק ושות' ביפן מכינה משקה המכונה "משקה שליה" המכיל שליה. החברה טוענת כי המשקה משתמש בשליה כחומר גלם, ובנוסף שהמשקה צפוי לגרום לחילוף החומרים בגוף להיות פעיל יותר.
שימוש בשליה בחברה ובתרבויות
במשך השנים יוחסו לשליה גם תפקידים מיסטיים וכוחות ריפוי בתרבויות שונות. ישנן תרבויות בעולם המערבי בהן שורפים את השליה בתום הלידה כסימן לסילוקה. יש שרואים בשליה כ"הזרימה חיים" לעובר במשך תשעה חודשים, ומכאן כאלמנט שיש לכבד אותו, ועל כן תסיים את תפקידה באופן שונה משקית בית החולים המיועדת לה. לכן, יש מי שקובר את השליה בחצר. בתרבויות מסוימות נחשבת קבורת השליה לחובה דתית, שמייחסים לו סגולה בהצלת האם והעובר.
שני שבט נאוואחו האינדיאני קוברים את השליה כסימן מקשר בין אדמת האבות לבין האנשים. המאורים בניו – זילנד גם קוברים את השליה. בשפתם המונחים "שליה" ו"אדמה" הם אותה המילה. בבוליביה מאמינים כי לשליה יש נשמה משלה, ולכן האב רוחץ וקובר אותה במקום סודי ומוצל. אם הדבר לא מבוצע כהלכה מאמינים כי האם או התינוק עשויים לסבול מחולי ואף למות. בפיליפינים נשים קוברות את השליה עם ספרים, בתקווה שהילד שנולד יהיה חכם. בדרום מזרח אסיה למילה "שליה" יש גם משמעות של "מעיל", מכיוון שזהו הבגד הראשון של התינוק. השליה נקברת, ולפי אמונתם, הנשמה עוברת מסע לאחר המוות, אשר מגיע לסיומו במקום בו קבור המעיל, השליה.
בתרבויות אחרות ישנו מנהג לאכול את השליה לאחר הלידה. הכנת השליה למאכל נחשבת פעולה מסורתית בווייטנאם. בסין מאמינים שעל האם להרתיח את השליה, להכין ממנה מרק צח ולשתות אותו כדי לשפר את ייצור החלב שלה.
סיכונים בשימושים בשליות
רופאים רבים, במיוחד בתרבות המערבית, הביעו חשש כי אכילת השליה עלולה להפיץ מחלות כמו HIV, דלקת כבד, ומחלות אחרות המועברות בדם. אך חשש זה קיים רק במקרים של אכילת שליה שאינה אימהית, שם דם האם מועבר לאדם אחר. פרט לכך, סיכון קטן נוסף הכרוך באכילת השליה, כמו בכל בשר, הוא זיהום חיידקי כתוצאה מאחסון לא ראוי של השליה. במספר סוגי לידות, כמו לידת לוטוס (לידה בה לא חותכים את חבל הטבור אלא מחכים להתנתקותו הטבעית מהאם ימים לאחר הלידה), אכילת השליה אינה אפשרית מאחר שאין אחסון ראוי של השליה. עם זאת, במקרים כאלה, השלייה עשויה לשמש למטרות אחרות, כגון אומנות השליה, או טקסי הקבורה.
רורמונד
רורמונד (, בלימבורגית: Remunj) היא עיר במחוז לימבורג שבהולנד.
רורמונד היא עיר חשובה מבחינה היסטורית, השוכנת על שפך נהר הרור, יובל הנשפך לגדתו המזרחית של נהר המז וממזרח לה היא גובלת בגרמניה. העיר קיבלה את זכויותיה ב-1231. מרכז העיר הוכרז כאזור לשימור.
במשך מאות שנות קיומה, שימשה רורמונד כמרכז סחר, כעיר הראשית של דוכסות חלרה ומאז 1559 היא שימשה כמקום מושבה של הדיוקסיה הקתולית של רורמונד. קו הרקיע של העיר ההיסטורית נשלט על ידי המגדלים של שתי הכנסיות של העיר: קתדרלת כריסטופר הקדוש וכנסיית מונסטר.
היסטוריה
האזור יושב על ידי הקלטים, שחיו על שתי גדות נהר הרור. הרומים בנו במקום גשר, שכיום קרוי Steene Brök (גשר אבן) וייסדו את היישוב הראשון ברורמונד, כיום פרבר שקרוי יעקב הקדוש (Voorstad Sint Jacob).
חלרה
בין השנים 1180 – 1543 לערך, השתייכה רורמונד לדוכסות חלרה. ב-1213 נחרבה העיר על ידי אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועד ל-1232 היא נבנתה מחדש והוענק לה חותם משלה, ממשל עצמי, זכות לטבוע מטבעות והוקם בה בית משפט.
האזכור הראשון למנזר הפרנציסקני הוא משנת 1309. בשנת 1350 לערך הייתה רורמונד לבירתה של חלרה העלית. ב-1388, במהלך מלחמת מאה השנים, הוטל על העיר מצור על ידי הצרפתים, שבעקבותיו נהרסו הביצורים החיצוניים של העיר והכנסייה. ב-1441 הייתה רורמונד לחברה בברית ערי הנזה וב-1472 הותר לה להטביע מטבעות בעצמה.
השלטון הספרדי
תחת השלטון הספרדי הייתה רורמונד למעוז של הקונטרה-רפורמציה. בשמה של האינקוויזיציה עודדו אנשים לדווח על חשודים בכישוף ובכפירה. ב-1613, הועלו על המוקד 64 חשודים בכישוף על גבעת גלגברג שברורמונד, משפט המכשפות הגדול ביותר בהולנד אי פעם.
השלטון הצרפתי
ב-11 בדצמבר 1792, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, כבשו הצרפתים תחת פיקודו של גנרל דה מירנדה, את רורמונד, אך ב-5 במרץ 1793 חזרה העיר לשליטת השלטון ההבסבורגי. העיר נכבשה שוב על ידי הצרפתים ב-5 באפריל 1794 והייתה באופן רשמי לחלק מהמחוז הצרפתי מז התחתון מ-1795 ועד 1814. ב-1814, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שוחררה רורמונד על ידי הרוסים.
ממלכת ארצות השפלה
לאחר חתימת ההסכם האנגלו-הולנדי של 1814, הייתה רורמונד חלק מממלכת ארצות השפלה. המחוז החדש לו היא השתייכה נקרא מאסטריכט, על שם בירתו. וילם הראשון, מלך הולנד לא רצה לאבד את השם לימבורג והוא עמד על כך ששם המחוז ישונה ללימבורג, על שם דוכסות לימבורג שהתקיימה עד לשנת 1648 במשולש שבין מאסטריכט, לייז' ואאכן.
ב-1830, כאשר נפרדו הולנד ובלגיה, הייתה תמיכה להוספת לימבורג לבלגיה, אך בסופו של דבר, ב-1839, חולק המחוז לשניים: החלק המזרחי סופח להולנד והחלק המערבי לבלגיה. מאותה עת ואילך היה מחוז לימבורג ההולנדי, כדוכסות לימבורג החדשה, חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
כמו כל הולנד, הייתה רורמונד תחת כיבוש גרמני בין השנים 1940 – 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה. העיר שוחררה ב-1 במרץ 1945 על ידי כוח הסיור של דיוויזיית הרגלים ה-35 של צבא ארצות הברית, במסגרת מבצע רימון (Operation Grenade). ביום השחרור היו 90% מהמבנים בעיר במצב של נזק או הרס. שיקום העיר החזיר למרכז העיר את תפארת העבר שלה.
התקפות הצבא האירי הרפובליקני
ב-1 במאי 1988, נרצחו שלושה אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי ושלושה נוספים נפצעו בהתקפה כפולה של אנשי הצבא האירי הרפובליקני. בשוק של רורמונד, ליד הגבול בין גרמניה לבין הולנד, פתחו אנשי הארגון באש על רכב בו ישנו שלושה אנשי רגימנט ה-RAF מבסיס חיל האוויר בוילדנרט שבגרמניה. איש-אוויר עליון איאן שינר נהרג ושני חבריו נפצעו. לאחר שעה וחצי נהרגו בהתקפה שנייה שני אנשי אוויר בריטים ושניים אחרים נפצעו במהלך בילוי במועדון לילה.
רעידת אדמה
ב-13 באפריל 1992 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 5.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט ליד רורמונד. רעידה זו הייתה החזקה ביותר במערב אירופה מאז 1756. בעקבות הרעש השתנו מפלסי המים בבארות רבים באגן הריין התחתון. רעידת האדמה לא גרמה לאבדות בנפש, אך נגרמו נזקים לרכוש, בעיקר לשתי כנסיות ברורמונד.
שיטפונות
כעיר הסמוכה לשני נהרות ומוקפת על ידם סבלה רורמונד במהלך תולדותיה משיטפונות. השיטפונות הקשים ביותר אירעו בדצמבר 1993, עם נזק בשווי של 245 מיליון גילדן הולנדי ובינואר 1995, בו שווי הנזק הגיע ל-500 מיליון גילדן הולנדי ומספר האנשים שפונו מבתיהם הגיע ל-210,000.
פשע
רורמונד ידועה כמקום לא בטוח יחסית בהולנד, בעיה לה שותפות ערים רבות הקרובות לגבול. ב-2006 הייתה העיר מדורגת במקום השלישי בהולנד ברמת הפשיעה בה, יותר מאמסטרדם. ב-2007 ירדה העיר למקום התשיעי ברמת הפשיעה. מאמצים רבים נעשו לצמצם את היקף הפשעים הקטנים (פריצות לבתים ולמכוניות). ב-2013 דורגה רורמונד במקום ה-13 בהולנד ברמת הפשיעה.
אנדרטת הניצחון בנתניה
אנדרטת הניצחון בנתניה היא אנדרטה בנתניה לציון ניצחון הצבא האדום על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. האנדרטה הוקמה על פי החלטת ממשלת ישראל ובהסכמת ממשלת רוסיה.
הקמה
האנדרטה כוללת שני מרכיבים המסמלים את המעבר מחושך לאור ומעלה את הקשר בין ניצחון הצבא האדום שגרם לעצירת שואת העם היהודי ובעקבותיו תקומת העם היהודי בארצו.
מלחמת העולם השנייה מתוארת בתוך בונקר שחור. מצד ימין מתוארת שואת יהודי אירופה ומצד שמאל מתוארת המלחמה בין גרמניה לברית המועצות מיום פרוץ המלחמה ב-22 ביוני 1941 עד סיומה ב- 1945.
החלק השני בנוי משתי כנפיים לבנות גבוהות המסמלות את הניצחון, התקווה והשלום.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל הרוסי סאלוואט שרבקוב בסיוע הפסלים וסילי פרפילייב ומיכאל נארודיצקי. עיצוב אומנותי על ידי הפסל הישראלי חן וינקלר. המונומנט ממוקם מול חוף הים בצמוד לבית "יד לבנים".
האנדרטה נחנכה בטקס ממלכתי ב-25 ביוני 2012 בהשתתפות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש עיריית נתניה, מרים פיירברג.
עלות הקמת האנדרטה היא כמיליון דולר והיא הוקמה בסיוע תורמים לקרן היסוד והמגבית היהודית המאוחדת.
אנא מג'נונה
אנא מג'נונה (בערבית: انا مجنونه; בעברית: אני משוגעת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן. השיר יצא לאור ב-10 בספטמבר 2020, על ידי חברת התקליטים הישראלית ארומה מיוזיק, כסינגל החמישי מתוך האלבום, מועבט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עדן בן זקן, רון ביטון, ג'ורדי והופק על ידי ג'ורדי. בספטמבר 2020, חשפה בן זקן כי תוציא שיר חדש הנקרא: "אנא מג'נונה". ב-9 בספטמבר, העלתה בן זקן הצצה לקליפ.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי דור אוחיון והועלה לערוץ היוטיוב של בן זקן ב-10 בספטמבר 2020, בסמוך לצאת הסינגל.
ביקורת
דודי פטימר ממעריב אונליין ציין את השיר לחיוב, באומרו כי הוא "צפוי להפוך לאחד השירים הממכרים ביותר שתשמעו בתקופה הקרובה כי יש בו כל מה שדרוש בשביל להפוך ללהיט: לחן וקצב מסקרנים ומלהיבים, מילים קלילות ומתחרזות היטב על הלשון וגימיק מצוין. אישית, אהבתי". אם כי יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת שלילית, ואמר כי "עדן משעממת אותי, ירדן פלג משעמם אותי, אבל כנראה אני הופך יותר ויותר למיעוט. הם (עדן את ג'ורדי) יוכיחו תשעה מיליון צפיות תוך יומיים. כל המזרח התיכון. גם בדובאי יצביעו. אם זה לא היה עצוב, זה היה מצחיק. לא עצוב, לא מצחיק. פשוט לא, או לחלופין – מה-זה-משעמם".
מוראביטון
אל-מוראביטון (בערבית: المرابطون, בתעתיק מדויק: אלמראבטון, באנגלית: Almoravids) הייתה שושלת מוסלמית ממוצא ברברי, אשר ייסדה, במאה ה-11 אימפריה רחבה, שהשתרעה על פני המגרב ואל-אנדלוס. בירת האימפריה המוראביטונית הייתה בעיר מרקש, אותה הם הקימו בשנת 1062. השושלת נוצרה בקרב שבטי למטונה וגודאלה אשר היו שבטי נוודים ברברים שפעלו בסהרה בשטח שבין דרום מרוקו, נהר הניז'ר ונהר סנגל.
המוראביטון תרמו תרומה חשובה להישרדות של ספרד המוסלמית במאות ה-11 וה-12 בפני הלחץ של הממלכות הנוצריות מסביב. באותה תקופה אל-אנדלוס הייתה מפולגת לממלכות טאיפה, כלומר נסיכויות קטנות, חלשות ומסוכסכות, מה שהקל על הנוצרים את מלאכת הריקונקיסטה (הכיבוש מחדש). המוראביטון הביסו בקרב סגראג'אס את הקואליציה הנוצרית בראשות ממלכות קסטיליה וארגון, ובכך נתנו לממלכות המוסלמיות מרווח נשימה. לאחר הניצחון המוחץ, המוראביטון השתלטו על אל-אנדלוס ובכך יצרו אימפריה רחבת ידיים. אך שלטונם היה קצר מועד, מפלתם הגיעה דווקא מהבית. בתחילת המאה ה-12 שבטי המסמודה הברברים של מרוקו התאחדו תחת הנהגתו הכריזמטית של עבדאללה אבן תומארת. בשנת 1147 נהרג במרקש המלך האחרון לשושלת המוראביטון וקמה שושלת ברברית חדשה האל-מוואחידון.
השם
מוראביטון מתקשר למונח ריבאט שפירושו מבצר-מנזר ספר, ועל כן מוראביטון הם אלה החונים במבצר הספר ומוכנים לצאת למלחמת הקודש בכופרים.
לא ברור לחלוטין מתי ולמה החלו המוראביטון לכנות כך את עצמם. אל-בכרי מכנה אותם בשם זה כבר ב-1068, לפני שהם הגיעו לשיאם, אך הוא לא מסביר מה מקור השם. כשלוש מאות שנה מאוחר יותר מציע אבן אבי זובייר את הסברה כי שם זה נבחר על ידי המייסד עבדאללה אבן יאסין. לפי זובייר, הטפותיו של יאסין לא התקבלו יפה בקרב השבטים הברברים להם הטיף, ולכן הוא לקח את חסידיו למנזר-מבצר (ריבאט). אבן אד'ארי כותב שאבן יאסין בחר בשם הזה כדי לעודד את חסידיו למסור את נפשם במלחמת הקודש המתרגשת עליהם. יהיה אשר יהיה ההסבר הנכון, קרוב לוודאי שהמוראביטון בחרו את הכינוי הזה לעצמם, אולי כדי למנוע מתנועתם לקבל תיוג שבטי כזה או אחר, וליצור רושם כלל מוסלמי שיוכל לאחד תחתיו גורמים מקבוצות שבטיות שונות ולצבור עוצמה פוליטית.
סברה אחרת טוענת שמקור השם הוא בריבאט של וג'אג' בן זלו, בית המדרש המוסלמי בו התחנך עבדאללה אבן יאסין מנהיגה הרוחני של תנועת המוראביטון. מקורות מהמאות ה-12 וה-13 מציינים שבית המדרש של וג'אג' כונה "דאר אל מוראביטון" כלומר בית המוראביטון.
מקורות בני התקופה מתייחסים אליהם בשם של-מולת'ימון (רעולי הפנים). מכיוון שהמוראביטון היו מכסים את פניהם לפי המנהג המקובל בקרב שבטי הברברים של הדרום (כיום מקובל עדיין בקרב שבטי הטוארג). מקור המנהג בקרב יושבי הסהרה הוא פרקטי להגנה מפני סופות החול הקשות, אך המוראביטון נהגו כך גם באזורים עירוניים בצפון כסימן היכר לזרותם ולאדיקותם.
מקור
אוכלוסיית הברברים של המגרב בימי הביניים המוקדמים התחלקה לשלושה שבטים עיקריים: זנאטה בצפון, מסמודה במרכז מרוקו, וסנהאג'ה במערב הסהרה ובמזרח המגרב. הסנהג'ה במזרח כללו את שבטי הכותאמה, שהיו בסיס התמיכה של השושלת הפאטימית במאה ה-10 באיפריקיה. השבט הדרומי ביותר שהשתייך לקואליציית הסנהאג'ה היה שבט ג'ודאלה שגבולו הדרומי היה בנהר הסנגל.
שבטי הסנהג'ה המערביים קיבלו עליהם את האסלאם במהלך המאה ה-9. דת האסלאם נתנה להם תוכן משותף שתחתיו הם יכלו להתאחד. הדת החדשה התקבלה בהתלהבות רבה ועד מהרה יצאו שבטי הסנהאג'ה למלחמות קודש בכופרים האפריקנים שסביבם. קואליציית הסנהאג'ה הגיעה להישגים פוליטיים נאים במהלך המאה ה-10 ואף השתלטו על נקודות שולטות בנתיב הסחר חוצה הסהרה. אך האיחוד של שבטי הסנהאג'ה התפרק עד מהרה והם איבדו את מאחזיהם לשבטים יריבים.
בסביבות שנת 1040, יחיא אבן אבראהים מנהיג שבט ג'ודאלה, יצא לחג' למכה. בדרכו חזרה הוא עבר בעיר קירואן בירת מחוז איפריקיא. באותו זמן איפריקיא הייתה שרויה בתסיסה דתית-פוליטית, מכיוון שמושל המחוז שקל למרוד בחסות הפוליטית של השושלת הפאטימית שהיא שיעית בדתה. חכמי הדת תמכו במהלך הזה ועודדו את המושל לנקוט בו. יחיא אבן אבראהים ספג את האווירה הדתית הזו באפריקיא והרהר במצבה העגום של דת האסלאם בקרב בני עמו במערב הסהרה. על סמך עצות שקיבל יצא יחיא אל הרבאט של וג'אג' אבן זלו כדי לאתר מורה הוראה מאליכי ולהביאו אל בני עמו כדי שילמדם את רזי התורה המוסלמית ויחזירם לדרך הישר. ברבאט המליצו על אדם אחד – עבדאללה אבן יאסין.
שמו של אבן יאסין מלמד שהוא ככל הנראה מתאסלם, הוא לא נולד כמוסלמי. קרוב לוודאי שבערה בו תשוקה קנאית יוקדת לאסלאם, בשורתו התאפיינה בהיצמדות נוקשה למסורת האורתודוקסית ולכתוב בקוראן עצמו. מפגשיו הראשונים של איבן יאסין עם בני הג'ודאלה לא עלו היטב. טיעוניו הנלהבים אך שטחיים למדי של אבן יאסין נפלו על אוזניים ערלות, סגנונו הקנאי והתוקפני לא נעם לאוזניהם. בני הג'ודאלה גרשו את יאסין מיד לאחר מותו של נותן חסותו יחיא אבן אבראהים.
אך אבן יאסין מצא אוזניים קשובות בקרב בני השבט השכן בני הלמטונה. יאסין החל להדגיש בדרשותיו את תולדות חייו של הנביא מחמד ואת החשיבות שיש למלחמת קודש כנגד הכופרים. הרעיון המרכזי בתורתו של יאסין היה, שכדי להיות מוסלמי נאמן לא מספיק לאמץ אורח חיים אסלאמי אדוק אלא גם להילחם כנגד כל מה שמעורר התנגדות לאורח החיים הזה. מבחינת יאסין כל דבר ועניין שאיננו כלול בהלכה המוסלמית נחשב כהתנגדות ויש להילחם בו, ובייחוד עניין השבטיות. יאסין האיץ בשומעיו לזנוח את קשרי הדם ואת ההבדלים האתניים, ולהתאחד תחת דגל האסלאם. הדרישה הזאת התאימה למנהיגי שבט למטונה שחלמו להחזיר עטרה ליושנה ולאחד את שבטי הסנהאג'ה תחת שלטונם. החל מאמצע המאה ה-11 יצאו בני הלמטונה, אשר החלו לקרוא לעצמם אל-מוראביטון, למסע לאיחוד בני השבטים שסביבם למען המטרה הדתית המשותפת.
צפון אפריקה
כבר בשנת 1053, המוראביטון הפיצו בהצלחה את בשורתם הדתית בקרב בני השבטים הברברים. לאחר שאיחדו את בני הסנהאג'ה, הם השתלטו על דרך הסחר של הסהרה המערבית לכל אורכה, מסיג'ילמסה בצפון ועד אוודגסט בדרום. המנהיג הפוליטי, יחיא אבן עמר, נהרג בקרב ב-1057, את מקומו ירש אחיו של אבן יאסין, אבו בכר אבן עמר. תחתיו המוראביטון התפשטו צפונה לעבר הרי האטלס. אבו בכר מינה את בן דודו, יוסוף אִבן תָשוּפין כמשנה למלך ולמעשה העניק לו את רוב סמכויות השלטון. אבן תשפין ירש את השלטון והמשיך את ההתפשטות על כל אזור מרוקו, מאוריטניה והסהרה המערבית. בשנת 1062 הוא הקים את עיר הבירה מרקש.
אל-אנדלוס
בשנת 1086 הוזמן יוסוף בן תאשפין על ידי נסיכי ממלכות הטאיפה יורשי ח'ליפות קורדובה, להגן על נסיכויותיהם מפני הממלכות הנוצריות של צפון חצי האי האיברי – קסטיליה ולאון. בן תאשפין הביס את הקסטיליאנים בקרב א-זלאקה, אך הוא נאלץ לשוב לאפריקה כדי לדכא מרידות שפרצו שם.
ב-1090 הוא שב לאיבריה כדי לספח את ממלכות הטאיפה לאימפריית המוראביטון. רוב תושבי איבריה תמכו בו בגלל נטל המיסים הכבד שהשיתו עליהם נסיכי הטאיפה. גם חכמי הדת במערב ובמזרח יצאו כנגד האדישות הדתית של נסיכי הטאיפה ותמכו בהפלתם. הם הוציאו פתווה הנותנת הכשר דתי ומוסרי לסיפוח. עד 1094 יוסוף אבן תאשפין סיפח את רוב ממלכות הטאיפה המרכזיות למעט סרגוסה. הוא לא הצליח לשחרר שטחים מוסלמיים מידי הנוצרים למעט ולנסיה, אך הוא הצליח להאט את תהליך הרקונקיסטה שצבר תאוצה לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה ופיצולה לממלכות הטאיפה.
יוסוף בן תאשפין קשר קשרי ידידות עם הח'ליף העבאסי בבגדאד, והכיר בו כח'ליף היחידי של האומה המוסלמית, וזאת בניגוד לעמדתה המסורתית של אל-אנדלוס. הח'ליף ידוע בתואר אמיר המאמינים, ואילו בן תאשפין אימץ לעצמו את התואר אמיר המוסלמים. הוא מת בשנת 1106, על פי חלק מהמקורות בגיל 100.
נפילה
הפלישות הנוצריות לאל-אנדלוס התגברו עם סיועם של הפרנקים. המלך המוראביטוני עלי אבן יוסוף הובס ב-1138 על ידי אלפונסו מלך לאון, ושנה לאחר מכן הוא הובס בקרב על ידי אפונסו הנריקש מפורטוגל, שבעקבות כך זכתה לראשונה בעצמאות. ליסבון נכבשה על ידי הפורטוגזים ב-1147.
לפי חלק מהמלומדים עלי אבן יוסוף היה שייך לדור אחר בהנהגה, שהאידיאלים שהצמיחו את המוראביטון והקנו להם את עוצמתם נשכחו ממנו. הם זנחו את חיי המדבר והקנאות הדתית לטובת מנעמי השלטון והחיים העירוניים. הלחץ המשולב של הנוצרים באיבריה מחד ועליית האל-מוואחידון במרוקו מאידך ערערה את יסודות השלטון המוראביטוני. עלי אבן יוסוף מת ב-1143, יורשו תשפין אבן עלי איבד את האחיזה במהירות אל מול ההתפשטות של המווחידון, ואף מצא את מותו בקרב מולם בשנת 1146.
שני יורשיו היו אבראהים אבן תשפין ואחריו איסחאק אבן עלי, אך שלטונם היה קצר. כיבוש הבירה מרקש על ידי המווחידון בשנת 1147 סימלה את נפילת השושלת באופן סופי. יחד עם זאת כיסי התנגדות מוראביטונית נותרו באיים הבלאריים ובתוניסיה.
ארגון צבאי
עבדאללה אבן יאסין כפה על נאמניו משמעת ברזל. המנהיג הצבאי הראשון של המוראביטון, יחיא אבן עומר אל-למטוני, יצר ארגון צבאי משובח. הכוח המרכזי שלהם היה חיל הרגלים שהסתדר במבנה דמוי פלנקס, השורות הקדמיות היו חמושות ברמחים קצרים והשורות האחוריות חמושות בחניתות ארוכות. בנוסף היו יחידות עזר של פרשים באגפים. בנוסף, היה מקדימה נושא דגל שסימן לכוחות מתי להסתער ומתי לעצור.
אל-בכרי מציין שבמהלך קרב המוראביטון לא רדפו אחר אלה שברחו מפניהם. מלחמתם הייתה מאומצת והם לא נסוגו לפני כוחות עדיפים מהם, בהעדיפם מוות על פני נסיגה.
יחסי הונדורס–ספרד
יחסי הונדורס–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין הונדורס לספרד. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
קולוניזציה ספרדית
בספטמבר 1502 הגיע כריסטופר קולומבוס לצפון הונדורס בהפלגה הרביעית שלו לאמריקה. בשנת 1524 נחת הקונקיסטאדור הספרדי גיל גונסלס דבילה, בדרכו לניקרגואה, בהונדורס של ימינו. עם הגעתו לחוף הונדורס, על מנת להקל על עומס ספינותיו כדי שיגיע בשלום לחוף, הוא הורה להשליך כמה סוסים לים ובשל פעולה זו, נקרא הנמל החדש "פוארטו דה קבאלוס" ("נמל הסוסים"). דבילה ייסד את היישוב הספרדי הראשון בהונדורס, לו קרא "סן גיל דה בואנה ויסטה".
בשל הקשיים בכיבוש האזור לנוכח התנגדותן העזה של הילידים, הגיע הכובש הספרדי של האצטקים במקסיקו ימינו, הרנאן קורטס, להונדורס בראש צבא כדי לסייע בכיבושו, ורק בשנת 1539 הצליחו הכוחות הספרדיים להשתלט על האזור כולו. שטחה של הונדורס הפך במהרה באופן רשמי לחלק מהאימפריה הספרדית תחת שלטון המשנה של ספרד החדשה, שבסיסה במקסיקו סיטי, ונוהל על ידי הקפטן הכללי של גואטמלה שבסיסו בסנטיאגו דה גואטמלה.
עצמאות
בשנת 1808 הוכתר ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד וכמה מושבות אמריקאיות ספרדיות החלו להכריז על עצמאותן מספרד. כיוון שהונדורס ורוב מדינות אמריקה המרכזית נשלטו על ידי מקסיקו סיטי; ספרד החדשה הכריזה על עצמאותה מספרד בשנת 1810. בשנת 1821 הכריזה תוכנית איגואלה על מקסיקו כמלוכה חוקתית. הונדורס הכריזה על עצמאותה מספרד ב-15 בספטמבר 1821 ובחרה להצטרף לאימפריה המקסיקנית בפיקוד הקיסר אגוסטין דה איטורבידה.
במרץ 1823 התפטר הקיסר אוגוסטין ומקסיקו הפכה לרפובליקה. הונדורס החליטה להיפרד ממקסיקו ב-1 ביולי 1823. הונדורס, יחד עם קוסטה ריקה, אל סלוודור, גואטמלה וניקרגואה הקימו את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. בשנת 1839 התמוססה הפדרציה המרכז אמריקאית והונדורס הפכה לאומה עצמאית.
לאחר העצמאות
ב-17 בנובמבר 1894, הונדורס וספרד כוננו יחסים דיפלומטיים עם חתימת חוזה שלום וידידות. לאחר העצמאות קהילה קטנה של קטלאנים היגרה להונדורס. בספטמבר 1977 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הראשון והיחיד בהונדורס.
ביוני 2009 הודח נשיא הונדורס מנואל סלאיה על ידי כוחות צבא ונאלץ לצאת לגלות. כתוצאה מההפיכה, גירשה ספרד את שגריר הונדורס במדריד שתמך בהדחתו של הנשיא סלאיה מהשלטון. במהלך השנים כמה אלפי הונדורסים היגרו לספרד וחיפשו הזדמנויות טובות יותר. הקהילה ההונדורסאית הגדולה ביותר בספרד (ובאירופה כולה) ממוקמת בעיירה ז'ירונה שבמחוז קטלוניה.
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם לאום כפול (1966); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1972); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1981); הסכם תחבורה אווירית (1992); הסכם לקידום הדדי והגנה על השקעות (1994); הסכם על שיתוף פעולה תרבותי, חינוכי ומדעי (1994); הסכם לסיוע דיפלומטי הדדי (1995) ואמנת הסגרה (1999).
תחבורה
קיימת טיסה ישירה בין מדריד לסן פדרו סולה במטוסי אייר אירופה.
יחסי סחר
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין הונדורס לספרד ב-158 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של הונדורס לספרד כולל: דגים, מולים, סרטנים וקפה. הייצוא העיקרי של ספרד להונדורס כולל: חומרי גלם, מוצרים תעשייתיים וחומר המשמש לתעשיית המכניקה והבנייה (בעיקר מוצרי פלדה) ותעשיית הפארמה-כימיה. בשנת 2016 הסתכמו ההשקעות הספרדיות בהונדורס ב-4.8 מיליון אירו. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre וזארה פועלות בהונדורס.
לוראטדין
לוראטידין (Loratadine) היא תרופה אנטיהיסטמינית מדור שני, הפועלת על קולטן ה-H1 לטיפול באלרגיה. פועלת לטווח ארוך ומגיעה לשיאה לאחר כ 8–10 שעות.
לוראטידין פותחה בחברת שרינג פלאו והופצה החל משנות ה-80 של המאה ה-20. הגנות הפטנט שלה פגו בשנת 1991 ומאז היא בשימוש נרחב, גם ללא מרשם רופא. נמכרת תחת מספר שמות מסחריים (לדוגמה, קלאריטין, לוראסטין), אך ניתן למצוא את התרופה גם לפי שמה הגנרי. היא עדיפה על פני תרופות אנטיהיסטאמיניות מדור ראשון כיוון שהיא גורמת לפחות עייפות.
אחת הגרסאות של התרופה נקראת קלאריטין-די או קלארינייס (Claritin-D or Clarinase), בשילוב עם Pseudoephedrine, המקלה על גודש באף; התרופה משמשת לטיפול בהתקררות, כמו גם בתסמיני אלרגיה.
התוויות לשימוש רפואי
לוראטידין מיועדת להקלה סימפטומטית באלרגיות כגון: חרלת (Urticaria), סרפדת (Hives) ונזלת אלרגית (Allergic Rhinitis או "קדחת השחת"). לוראטידין אפקטיבית לטיפול משולב של תסמיני אף ועיניים: התעטשות, נזלת, עיניים מגורות או מגרדות. כמו כן, לוראטידין יכולה להפחית כאבי ראש בעוצמה חלשה עד בינונית.
לוראטידין, יכולה להקל על גירוד ממקור סרפדת או חרלת, ולכן יעילה כנגד Chronic Idiopathic Urticaria.
זמינות
התרופה ניתנת דרך הפה. זמינה בכדורים, תרחיף (oral suspension), וסירופ. כמו כן היא קיימת בשילוב עם Pseudoephedrine. בנוסף, התרופה זמינה בצורת כדורים בעלי ספיגה מהירה.
תופעות לוואי
בתור תרופה אנטיהיסטמנית מדור שני, היא גורמת לפחות עייפות וישנוניות בהשוואה לדור ראשון, אך עדיין לא ניתן להתעלם מתופעות אלו לחלוטין (החדירות של תרופות מדור שני את מחסום הדם-מוח היא פחות יעילה ולכן גורמות פחות לתופעות אלה). אף על פי שישנוניות היא תופעה נדירה במינון של 10 מ״ג, מי שנוטל לוראטידין צריך להיות מודע לכך שיכולה להיות ירידה בתפקוד של כישורים קוגניטיביים (כגון: נהיגה, עבודה, לימודים). במקרה של תחושת עייפות בעת לקיחת לוראטידין, יש להימנע מצריכת אלכוהול, שיכול להחמיר את התופעה ולגרום לעייפות ניכרת.
התוויות נגד (Contraindiction)
רגישת לתרופה (Hypersensitivity), פגיעה קיימת בתפקודי כבד או כליה, ברקית צרת קרן (Narrow Angle Glaucoma).
קישורים חיצוניים
כל המידע על התרופה באתר Medscape
פרידה גומבאסגי
פרידה גומבאסגי (במקור פרדריקה וילמה גרין - Grün, Friderika Vilma; בהונגרית: Gombaszögi Frida; בודפשט, 9 בדצמבר 1890 – בודפשט, 6 בספטמבר 1961) הייתה שחקנית מפורסמת יהודייה-הונגרייה.
קריירה ופציעה
פרידה סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של סידי ראקושי ב-1909 ולאחר מכן חתם איתה חוזה לאסלו באוטי, מנהל התיאטרון ההונגרי. שם, התבלטה לראשונה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "מלאכתה של גברת וורן" (Mrs. Warren's Profession) בתפקיד ויווי, עם המחזה הזה היא הצליחה גם בווינה. פרידה הייתה שחקנית דרמטית ידועה כבר ב-1916, היא עברה לתיאטרון הקומדיה של בודפשט ונשארה חברה בלהקה עד 1933. בתחילת 1919, צעיר, כנראה מעריץ, ירה בה ואז התאבד. השחקנית נפצעה קשה בפניה, והיה ספק במשך זמן רב אם תוכל אי פעם לחזור לבמה. ההופעה הראשונה שלה לאחר החלמתה התקבלה בחגיגה רועשת. רופא העור הצעיר ד"ר ארנה לאסלו, קוסמטולוג-דרמטולוג, הסיר כמעט לחלוטין את העקבות החיצוניים של הפציעה. אחותה של פרידה, אירן, נישאה מאוחר יותר לארנה לאסלו ועזבה את התיאטרון וב-1939 היגרה לאמריקה עם בעלה בשל "רוחות המלחמה".
נשואים ועסקים
פרידה גומבאסגי נישאה לשחקן גאבור ריינאי ב-19 ביוני 1909 בבודפשט. נישואיהם התפרקו ב-1918, אך ידידותם נשארה. כשהשחקנית נאלצה להסתתר במהלך רדיפות היהודים ב-1944 היא נעזרה בבעלה לשעבר. נישואיה השניים התגלו כיציבים. ב-14 באפריל 1922 הפכה לאשתו של הבעלים והעורך הראשי של של עיתון האשט אנדור מיקלוש, בבודפשט. מיקלוש כבר היה אז הבעלים (בעל המניות הראשי) גם של חברת ההוצאה לאור ובית הדפוס אתינאום (Athenaeum Literary and Printing) Co.
אחרי המלחמה
מ-1945 שיחק תקופה קצרה בתיאטרון הלאומי של בודפשט ומ-1946 עד 1949 שוב בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. היא נסעה לארצות הברית ב-1948 וביקרה את אחותה, תוך שפוגשת שם לעיתים קרובות מכרים ותיקים וחדשים רבים, כולל גרטה גרבו ופרנץ מולנר. היו שניסו לשכנע אותה להישאר באמריקה, ובכל זאת חזרה הביתה. בשנים שלאחר המלחמה ניסתה להחזיר לעצמה את הבעלות ואת החברה, אך לאחר ההלאמה ב-1948 לא היה לכך סיכוי.
בתחילת שנות ה-50, הכל נלקח ממנה. היא גם נאלצה לעזוב את בודפשט לזמן מה, והצטרפה ללהקת התיאטרון בפץ' ולאחר מכן בגיור. משנת 1953 הורשתה לחזור לבירה והייתה שוב אמנית התיאטרון הלאומי של בודפשט. בין 1953 לבין 1956 לימדה "תורת התנהגות" באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. לאחר מכן, היא נראיתה רק בתפקידים קטנים.
כשחקנית במה
פרידה גומבאסגי שיחקה את התפקידים הטובים ביותר שלה בדרמות חברתיות מודרניות, אם כי שיחקה בהצלחה רבה גם את התפקיד הראשי ב"הגברת עם הקמליות" על פי ספרו של אלכסנדר דיומא הבן והופיעה במספר קומדיות. במחזהו של צ'כוב הצטיינה בתפקיד מאשה בבכורה בהונגריה של שלוש אחיות בתיאטרון הקומדיה של בודפשט (בתפקידי האחיות הנוספות שיחקו אז: אולגה - אירן ורשאני, אירינה - מרגיט מאקאי) פרידה שיחקה את התפקיד של אולגה בהצגת המחזה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"עם המראה היוקרתי שלה, תרבות התנועה והדיבור המהוקצעת והמשחק האינטליגנטי והאקספרסיבי שלה עיצבה גיבורות דרמטיות מודרניות. פרידה נחשבה לשחקנית הראשונה בסגנון מודרני על הבמה ההונגרית". היא דיברה גרמנית, צרפתית ואנגלית.
תפקידיה המרכזיים
ממוזער|318x318 פיקסלים| פרידה גומבאסגי ו[[אירן ורשאני.
צ'כוב: הדוד וניה (1920) ]] מספר הצגות הרשומות על שמה במאגר התיאטרון משנת 1946: 15.
מיטה (פירושונים)
ראו גם
}}
מתיאש ארשי
לימודיו
ארשי סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבודפשט ב-1973 ולאחר שסיים שנת שירות צבאי, החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד, שם השיג תואר דוקטורט במשפטים ב-1979.
קריירה כעורך דין
לאחר שסיים את לימודיו, הפך ארשי ליועץ משפטי של חברת סחר חוץ הונגרית בבעלות ממשלתית. בשנת 1987 הקים את משרד עורכי הדין ארשי ושות', שהמתמחה בסחר בינלאומי. המשרד היה בבעלות משותפת שלו עם מיקלוש באואר. למרות שמאתיאש ארשי היה פוליטיקאי במשרה מלאה, הוא היה גם בורר פעיל בבית המשפט לבוררות של לשכת המסחר והתעשייה ההונגרית.
קריירה פוליטית
בשנת 1988, ארשי היה אחד המייסדים של אחת המפלגות הדמוקרטיות הראשונות בהונגריה, "ברית הדמוקרטים החופשיים" הליברלי (SZDSZ). בשנת 1989, הוא ייצג בפורום "השולחן העגול של האופוזיציה" (EKA) (באנגלית: Hungarian Round Table Talks) במה שנקרא משא ומתן לאומי סביב השולחן העגול שבו דנו המפלגה הקומוניסטית והאופוזיציה החדשה שהוקמה, בכללי המעבר הדמוקרטי. שנה לאחר מכן, בבחירות שנקראו אז "משאל העם בן ארבע השאלות" היה חבר בוועדת הבחירות הארצית.
הוא נבחר לחבר פרלמנט בבחירות החופשיות הראשונות לפרלמנט ב-1990. בשנת 1991 היה אחד מהמזכירים המנהלים של ה-SZDSZ לתקופה קצרה. הוא זכה שוב במושב בבחירות לפרלמנט של 1994 (עליהם חזר ב-1998, 2002 ובשנת 2006). מ-1994 עד 1997 הפך ליו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט. בשנת 1997 מונה למזכיר מדיני לעניינים מדיניים (סגן שר חוץ) בממשלת דיולה הורן. מ-1998 עד 1999 היה סגן יו"ר הסיעה של מפלגתו בפרלמנט. בשנת 2001, נבחר שוב כאחד ממזכירי ומנהלי המפלגה. משנת 2002 עד 2006, כיהן כסגן יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט ההונגרי. בשנת 2004, כשהונגריה התקבלה לאיחוד האירופי נבחר לנשיא הוועדה הלאומית לענייני האיחוד האירופי, תפקיד שמילא עד 2010. בשנים 2007–2008 הוא היה יו"ר סיעת SZDSZ בפרלמנט. הוא לא התמודד בבחירות לפרלמנט 2010 ולא חידש את חברותו במפלגה במהלך הרוויזיה שלאחר הבחירות.
בשנת 1997 נבחר לאחד מסגני הנשיא של האינטרנציונל הליברלי ובשנת 2002, כחבר במועצת אירופה, נבחר לנשיא האספה הפרלמנטרית של הקבוצה הליברלית. שם, עבודתו התמקדה בעיקר בבניית מעברים דמוקרטיים ומוסדות דמוקרטיים. הוא שימש כמשקיף בחירות ומומחה במספר מדינות. עבודתו הניבה מספר דוחות חשובים, כמו דו"ח 2004 שלו על קפריסין ודו"ח 2006 שלו על הבלקן. ארשי הוביל את קבוצת שלושים המשקיפים של מועצת אירופה - בכמה הזדמנויות בבחירות לפרלמנט ולנשיאות בגאורגיה ובשני סבבי הבחירות לנשיאות אוקראינה ב-2010. בסוף ינואר 2012 הצטרף ל-DK (הקואליציה הדמוקרטית).
לאחר הקריירה הפוליטית והמקצועית שלו הוא עבד עבור ה-NDI (המכון הלאומי הדמוקרטי לעניינים בינלאומיים ובאנגלית: National Democratic Institute for International Affairs) בירדן ובלוב (2011) וב-2012 עבור ה-Democracy Reporting International (DRI) בברלין. ב-2013 היה המזכיר הכללי של הפורום הפרלמנטרי לדמוקרטיה (Parliamentary Forum for Democracy) שבסיסו בוילנה. משנת 2014 היה יועץ למזכ"ל הקהילה של הדמוקרטיות (Community of Democracies) בוורשה ומשנת 2013 ואילך מונה בארגון זה לתפקיד ראש מינהל הכספים ומשאבי האנוש. הוא היה ראש המשימה הבינלאומית למעקב אחר הבחירות לפרלמנט בצ'כיה ב-2017 וברפובליקה של מולדובה ב-2019.