cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ודי ריד
ג'ודי וודפורד ריד (באנגלית: Judy Woodford Reed; 1826–1905) הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית מוושינגטון די סי, שנחשבת לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנרשם על שמה פטנט אמריקאי. הפטנט של ריד הוא פטנט מספר 305,474 עבור מכשיר שהוא שיפור למערבל המזון שהיה קיים כבר. המכשיר מיועד לערבב בצק בצורה אחידה, ולאחר מכן לשמור עליו מכוסה עד השימוש. הבקשה לפטנט הוגשה ואושרה ב־23 בספטמבר 1884.
ביוגרפיה
מעט ידוע על ג'ודי וודפורד ריד. היא מופיעה לראשונה במרשם התושבים האמריקאי בשנת 1870 כאישה בת 44, תופרת בעיירה פרדריקסוויל פריש, ליד שארלוטסוויל וירג'ינה במחוז אלבמה ארצות הברית. היא מופיעה יחד עם בעלה אלן, גנן וחמשת ילדיהם.
עשר שנים לאחר מכן ב־1880 אלן וג'ודי ריד עדיין חיים בוירג'יניה, כאשר גם נכדם חי איתם.
מתישהו בין 1880 לשנת 1885 אלן ריד נפטר וג'ודי ריד, שכינתה עצמה אלמנתו של אלן ריד, עברה לווושינגטון די סי שם חיה עם ילדיה ונכדיה ברחוב 1906.
מעבר לרישומים הללו אין עוד מידע שידוע לנו על ג'ודי ריד, ההערכה היא כי היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרשמה על שמה פטנט, אך אין אינדיקציה לגזע ברישומי הפטנטים האמריקאים, ונשים לעיתים חתמו בראשי תיבות על מנת להימנע מזיהוי.
האישה הראשונה שחתמה בשמה על פטנט אמריקאי היא שרה גוד בשנת 1885, לאחריה רשמה פטנט מרים בנג'מין.
ידוע לנו כי הייתה שחורת עור מכיוון שב־14 בספטמבר 1924 קיים דיווח על מותה של אשה שחורה, עקרת בית, בשם אליזבת (ריד) סמית' שנולדה בשרלוטוסוויל וירג'יניה והייתה בתם של אלן ריד וג'ודי וודפורד.
הפטנט של ג'ודי ריד
הפטנט של ג'ודי ריד הוגש ואושר ב־23 בספטמבר 1884 בנוכחות שני עדים לואיס מקנזי וג'ון אמבלר סמית'. היא חתומה עליו באות X, כיוון שלא ידעה קרוא וכתוב.
הוא סווג כמכשיר מכני הכולל מכשיר ערבוב והשטחה נייד. הפטנט היה שיפור של מערבל בצק קיים. המכשיר של ריד הצליח לגרום לבצק להתערבב בצורה שווה כאשר הוא נע בין שני מערוכים דקים אשר גורמים לבצק להתערבב. לאחר מכן הבצק עובר לכלי קיבול המגן עליו כאשר הוא נשאר מכוסה
יהודה אלמוג
יהודה קופילביץ אלמוג (1895 – 23 ביולי 1972) היה איש תנועת "החלוץ" ברוסיה, עוזרו הקרוב של יוסף טרומפלדור מראשי גדוד העבודה, מפעילי הקיבוץ המאוחד בחברת אשלג ארץ-ישראלית, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית תמר. על שמו נקרא קיבוץ אלמוג, שהוקם בשנת 1979 בצפון ים המלח.
ביוגרפיה
יהודה אלמוג נולד בסולי שבפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (ליטא) בשם אברהם מצקביץ'. הוא הושפע בנעוריו מהפציפיזם הטולסטויאני. גויס לצבא האימפריה הרוסית וערק ממנו (ואז אימץ את שמו של בן דודו יהודה קופילביץ'). הצטרף לארגון "החלוץ" ברוסיה, ונרתם למשימות התנועה הציונית בהשפעת יוסף טרומפלדור. לאחר מלחמת העולם הראשונה, אלמוג יצא לאיסטנבול ופעל למען חבורות חלוצים, שנשארו שם ללא אמצעי קיום ודרך להגיע לארץ ישראל.
בשנת תרע"ט 1919 עלה אלמוג לארץ ישראל עם יוסף טרומפלדור, והצטרף למייסדי קיבוץ דגניה ב׳ (טרומפלדור עלה ל״פינת הצפון״), השתתף בשנת 1920, בהקמת ההסתדרות הכללית. יחד עם חבריו מן "החלוץ", נפגש עם ישראל שוחט ראש ארגון "השומר", ויחדיו ייסדו את "גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור" בקיץ של שנה זו. אלמוג עמד בראש "פלוגת פתח-תקוה" של גדוד העבודה, אשר חבריה השתתפו בהקמת עין חרוד בעמק יזרעאל בקיץ 1921.
הוא היה מהפעילים הראשיים, למען התיישבות גדוד העבודה בקרקעות הברון רוטשילד בחורן. ובשנת 1922 יצא עם חיים שטורמן וצבי נדב לסיור בחורן, והציע להקים יישוב חדש בשיטה, שלאחר שנים נודעה בשם: "חומה ומגדל", אשר התבססה על החוק הטורקי הקיים. תוכניתו הייתה כי היישובים הראשונים יוקמו על ידי כ-500 איש, שיגיעו בו-זמנית אל האתרים. המתיישבים יגיעו ברכבת עם כל הציוד הנדרש להקמת היישובים. ויקימו בהם באופן מיידי את שני היישובים. בשנת 1924, יצא אלמוג לאיראן להביא עולים שיסייעו ביישוב החורן, אך משימתו לא הושלמה.
בשנת 1928 בעת שחזר מאיראן, נפגש בדמשק שבסוריה עם צעירים ממועדון הנוער ברובע היהודי אשר דברו עברית רהוטה, הלהיב אותם ברעיון הציוני וסיפר להם על אדמות הברון רוטשילד בחורן. יהודה הציע לצעירים היהודים לעלות על הקרקע ולישב אותה בזכות העובדה שהם נתינים סורים. רעיון החלוציות קסם לצעירי הקהילה והתגבשה קבוצה להקמת תנועת החלוץ בדמשק בהדרכתו. יהודה הביא את דבר הקמת החלוץ בדמשק בפני מנהיגי היישוב בארץ, כדי שיארגנו את הכשרתם בקיבוץ לקראת עלייתם להתיישבות בחורן.
בשנות השלושים והארבעים יצא אלמוג מספר פעמים למסעות ארוכים במזרח אירופה, בשליחות "החלוץ" וגדוד העבודה. הוא נפגש, בין השאר, עם קהילות יהודים ועם נציגי קומונות חקלאיות.
תחילה היה ביתו בעין-חרוד, אך לאחר הפילוג ב-1923 עבר עם חבריו לתל יוסף. בעקבות הפילוג ל"ימין" ו"שמאל" בגדוד העבודה, והתפרקותו בשנים 1927–1929, הצטרף לחברי פלוגת גדוד העבודה בירושלים, אשר חבריה יסדו את קיבוץ רמת רחל. בשנות השלושים שינה את שם משפחתו ל"אלמוג", בהשראת הדרך שנסללה אז לאילת. הוא נישא לחוה, עולה מפולין, והצטרף כחבר לקיבוץ כפר גלעדי. בכל שנות פעילותו בים המלח התגוררה חוה בקיבוץ זה.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: אילת, דן ועציון. אלמוג קרא לילדיו על שם אתרים בארץ ישראל מצפון ועד דרום, מדן ועד אילת; שמות הילדים מסמלים את החיים המגויסים למפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. בשנת 1962 נפטרה רעיתו חווה, ונקברה בבית העלמין בכפר גלעדי. לאחר פטירתו ב-1972 הוא נקבר לצידה, וחברים חקקו על מצבתו את המילים: "יהודה אלמוג, החלוץ הנצחי".
פועלו באזור ים המלח
לבקשתו של משה נובומייסקי מנהל חברת האשלג הבריטית בים המלח, יצא אלמוג בראש "הפלוגה המקובצת", אשר כללה חברי הקיבוץ המאוחד, להשתתף בהקמת מפעל אשלג בבעלות בריטית בסדום. הנהגת הקיבוץ המאוחד ציפתה כי הקמת המפעל תביא להקמת קיבוץ בדרום מזרח ים המלח. יהודה אלמוג התנדב להנהיג את הצעירים שהתגייסו לעבוד במפעל האשלג, ולהשתתף בהקמת יישוב חדש באזור המרוחק והמנותק. באותם ימים, לא הייתה דרך סלולה לסדום. ההגעה התבצעה בסירות אשר נעו מספר שעות מחופו הצפוני של ים המלח.
עד תש"ח 1948 הנהיג אלמוג את ציבור העובדים המאורגן בחברת האשלג. בינו לבין נובומייסקי מנהל חברת האשלג, שראה בהקשר הפועלי החלוצי עניין ערכי חשוב, שררו יחסים מורכבים. הקמת מדינת ישראל ערערה את אחיזתה של חברת האשלג באתר. עם פרוץ הקרבות, ניסה נובומייסקי לשמור על המפעל, מתוך כוונה להפעילו מחדש כאשר תסתיים המלחמה.
ב-20 במאי 1948 ננטש אזור צפון ים המלח בהוראות המטה הכללי; כמו גם מפעל האשלג הצפוני והשכונה העברית שהקימו עובדיו, קיבוץ בית הערבה, ואחר נהרסו בידי ערבים. המפעל הדרומי גם הושבת על ידי לוחמי הפלמ"ח לפני הנסיגה מן האתר. אך עוד לפני ההחלטה לעזוב את החוף הצפוני, פיטר נובומייסקי את עובדי החברה. פיטורים אלה הקצינו את היחסים המתוחים במילא בין נובומייסקי לבין אנשי הקיבוץ המאוחד, חברי בית הערבה ועובדי המפעל ובראשם יהודה אלמוג.
במהלך השנים תרם אלמוג רבות לפיתוח אתרים היסטוריים וישובים בים המלח. בין היתר יזם הקמת מלונות, יישובים, כבישים ושיקום אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים, כמו מצדה. בין יוזמותיו היו "אגודת מצדה", מוזיאון בית היוצר בנווה זוהר ובניית "משכן לתרבויות ים המלח" במצדה.
איי מריאנה הצפוניים
איי מריאנה הצפוניים (באנגלית: Northern Mariana Islands) היא טריטוריה של ארצות הברית המורכבת מ-14 איים באוקיינוס השקט. שטחם הכולל של האיים עומד על 464 קמ"ר, על פי הערכות מיולי 2015 מתגוררים באיים 52,344 תושבים, והם אזרחים אמריקנים.
ספרד גרמניה ויפן
ביוני 1898, במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כבשו כוחות של ארצות הברית את איי מריאנה. ביולי 1898 הציגה ארצות הברית לספרד, בין תנאיה לסיום המלחמה, את הדרישה להעברת השליטה באחד מאיי מריאנה לידי ארצות הברית, כדי שתוכל לשמש כתחנת אספקה לאוניות של ארצות הברית. ממשלת ארצות הברית בחרה באי גואם ואילו איי מריאנה הצפוניים ואתם איי מרשל ואיי קרוליין נשארו בידי ספרד. בתחילת 1899 הודיעה ספרד על כוונה למכור את האיים בגלל ההוצאות הגבוהות לאחזקתן. ביוני 1899 הודיעה ממשלת ספרד על מכירת האיים לגרמניה, שפעלה אז להרחיב את מושבותיה, תמורת 25 מיליון פסו. בהסכם המכירה ניתנה לספרד האפשרות להחזיק באיי מריאנה הצפוניים תחנת אספקה. באותו חודש אושרה המכירה על ידי בית הנבחרים הספרדי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נותרו מושבותיה של גרמניה חסרות מגן בהיעדר צי מספק לשליחת צבא למושבות ואיי מריאנה נכבשו מידי גרמניה על ידי היפנים.
בשנת 1919 נתן חבר הלאומים מנדט ליפן לשליטה על האיים. בתקופת שלטונם באיים פיתחו היפנים את תעשיית קנה סוכר, והעבירו לאיים עובדים יפנים ואחרים מאיים נוספים שהיו בשליטתם.
הכיבוש בידי ארצות הברית
ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, יצאו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לכבוש את גואם. במהלך הכיבוש העבירו היפנים חלק מבני האיים לגואם.
ב-15 ביוני 1944 פתחו כוחות ארצות הברית בקרב על סאיפאן, לכיבוש האיים, במיוחד טיניאן וסאיפאן מידי היפנים. במקביל התקיימו קרבות אוויריים וימיים גדולים באזור שמסביב לאיים. בהמשך, שוחרר גם גואם בקרב על גואם. האי המבודד רוטה שהיה חסר חשיבות צבאית הושאר תחת שליטה יפנית עד לכניעתה. בתקופת הכיבוש האמריקני ועד לכניעת יפן הוחזקו תושבי האיים במחנות מעצר, ורק בתום המלחמה שוחררו לבתיהם. באיים הוקמו בסיסים אוויריים מהם יצאו מפציצים להפצצות של איי יפן, קיושו והונשו, בין השאר לטוקיו ולנגויה.
קהילת האיים
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ראו בארצות הברית חשיבות אסטרטגית בהחזקת איי מריאנה הצפוניים וניסו ליישב את החזקתם באיים עם התחייבותם על פי האמנה האטלנטית שלא לספח שטחים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותבוסת יפן, נקבעה השליטה באיים כשטח נאמנות של האומות המאוחדות בניהול ארצות הברית. נאמנות זאת הייתה שונה מהנאמנויות האחרות בכך שהאיים הוכרו כאזור אסטרטגי והנאמנות הייתה תחת פיקוח מועצת הביטחון.
בעת חתימת חוזה השלום עם יפן בשנת 1951 ויתרה יפן על כל טענה לאיי מריאנה הצפוניים.
ב-1970 הוחלט על ידי תושבי האיים שלא לדרוש עצמאות ובמקום זאת להסתפח לארצות הברית. בשנת 1972 החלו הדיונים המעשיים על מהות ההצטרפות ובשנת 1975 הכריעו התושבים במשאל עם על הסתפחות לארצות הברית וסוכם על יסוד קהילה מאוחדת כחלק מארצות הברית. הממשלה והחוקה החדשים נכנסו לתוקפם ב-1978.
פוליטיקה
הפוליטיקה של איי מריאנה הצפוניים מבוססת על שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית נשיאותית. המושל הוא ראש הממשלה. הבחירות נערכות בשיטה הרובנית במערכת רב-מפלגתית.
האיים נמצאים באיחוד פוליטי עם ארצות הברית וכמו שטחי חסות אחרים של ארצות הברית, אין לאיי מריאנה הצפוניים נציגות בסנאט של ארצות הברית, אולם יש להם נציגות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הם בעלי זכות הצבעה בוועדות אך לא במליאה עצמה.
התקציב הפדרלי של המדינה מגיע ממחלקת הפנים של ארצות הברית.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית איי מריאנה הצפוניים מחולקת ל-4 מחוזות. עקב הפעילות הסייסמית, כל תושבי האיים הצפוניים עזבו את האיים.
כלכלה
כלכלת איי מריאנה הצפוניים נשענת בעיקר על הסיוע מארצות הברית. הסיוע משתנה בהתאם להכנסות העצמיות של האיים מדי שנה, ומופנה בעיקר לצורכי פיתוח התשתיות באיים. אחד ממקורות ההכנסה העצמיים הנמצא בתהליך של גידול הוא ענף התיירות, בעיקר מיפן, מסין ומקוריאה. הענף מעסיק כיום כמחצית מכח העבודה של האיים. ענף החקלאות הוא בעל חשיבות משנית וכולל בעיקר גידול בקר, קוקוס, ירקות ופירות. בעבר הייתה קיימת תעשיית טקסטיל שנשענה בעיקר על פועלים סינים, אך זו הייתה נתונה לביקורת שכן המוצרים נחשבו כ"תוצרת ארצות הברית" על אף שייצורם אינו כפוף לחוקי העבודה האמריקנים הנוקשים. בשנת 2009 הסתיים תהליך מואץ של סגירת מפעלי התעשייה בלחץ ארגון הסחר העולמי, כתוצאה מהדרישה להימנע מהעסקת פועלים סינים ולהקפדה על חוקי העבודה מבחינת שכר מינימום, עבודת ילדים, שעות עבודה ומנוחה, וכדומה אשר מבטלים את היתרון התחרותי של היצור התעשייתי באיים.
תשתיות
באיים יש מעל 350 ק"מ של כבישים, שלושה נמלי תעופה עם מסלולי אספלט (בסאיפאן באורך 8,700 רגל [2,652 מ'], בטיניאן באורך 8,600 רגל [2,621 מ'] וברוטה באורך 7,000 רגל [2,134 מ']), שלושה שדות תעופה עם מסלולים לא סלולים, ומנחת מסוקים אחד. נמל התעופה הבינלאומי הראשי הוא נמל התעופה הבינלאומי של סאיפאן.
שירות הדואר לאיים מסופק על ידי שירות הדואר של ארצות הברית (USPS). לכל אי מרכזי יש מיקוד משלו בטווח 96950-96952.
גאוגרפיה
היחידה המנהלית של איי מריאנה הצפוניים כוללת 15 איים, המשתרעים בין קווי הרוחב 14° עד 20.3° צפון וקווי האורך 144° עד 146° מזרח בקירוב. שטחם הכולל 463.63 קמ"ר. נכללים בה כל איי מריאנה, הקבוצה הצפונית-מערבית באיי מיקרונזיה, פרט לאי גואם שמדרום.
האיים נחלקים גאוגרפית לשתי קבוצות, הקבוצה הדרומית הכוללת את סאיפאן והאיים שמדרום לו: טיניאן ורוטה והאי הקטן אגויג'ן, והקבוצה הצפונית הכוללת את האיים שמצפון לסאיפן. רוב האוכלוסייה שוכנת באי סאיפן, וכמה אלפים שוכנים בטיניאן וברוטה. האיים הצפוניים מצויים בסכנה של התפרצות וולקנית וכמעט שאינם מיושבים.
האיים הצפוניים הם וולקניים, ויש בהם הרי געש פעילים בסמוך להם נמצא שקע מריאנה. האיים הדרומיים מורכבים מאבן גיר, ולחופיהם מצויות שוניות אלמוגים. באיים שורר אקלים טרופי. הטמפרטורות גבוהות וכמעט שאינן משתנות לאורך השנה; גשמים יורדים בעיקר בין החודשים יולי לנובמבר, והאיים מועדים לסופות טייפון.
דמוגרפיה
האוכלוסייה הוערכה ב-2008 בכ-86,600 נפש. במפקד האוכלוסין האחרון נמנו 69,221 תושבים, בשנת 2000. מתוכם, 56.3% היו ממוצא אסייתי, 36.3% היו צאצאים לילידי האוקיינוס השקט, מעט פחות מ-2% היו ממוצא אירופי ועוד כאחוז השתייכו למוצא אחר. כ-4.8% היו ממוצא מעורב.
האוכלוסייה מתאפיינת בשיעור גבוה של נשים - היחס בין נשים לגברים באי הוא 1.3 נשים לכל גבר. זאת כתוצאה מהגירה של נשים שמועסקות בענף הטקסטיל.
דתם של התושבים היא נצרות, ורובם נוצרים קתולים. מקצת האמונות והמנהגים המסורתיים נשמרים לצד הנצרות.
התושבים דוברים במגוון שפות. שיעור הדוברים בשפות פיליפיניות עומד על קצת פחות מרבע מהאוכלוסייה (על-פי מפקד האוכלוסין של 2000). מעט פחות מרבע דובר שפות סיניות, ושיעור דומה דובר צ'מורו, שפה ילידית. קצת יותר מעשירית האוכלוסייה דוברת אנגלית כשפת אם, ושיעור מעט נמוך יותר דובר בשפות של ילידי האוקיינוס השקט שאינן צ'מורו.
הבחירות המוניציפליות בפריז 2020
הבחירות המוניציפליות בפריז התרחשו ב-15 במרץ 2020, כחלק מסבב הבחירות המוניציפליות בצרפת. הסיבוב השני שתוכנן מראש להתקיים ב-22 במרץ 2020, נדחה עקב מגפת הקורונה בצרפת הסיבוב השני התרחש ב-28 ביוני 2020, ובו אן אידלגו נבחרה מחדש כראשת העיר של פריז.
רקע
בבחירות המוניציפליות של פריז בשנת 2014, אן אידלגו מהמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית נבחרה להיות ראשת עריית פריז, ובכך נהייתה לאישה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה. לפני כן היא שירתה כסגנית ראש העיר במהלך כהונתו של ברטראן דלנואה. אידלגו זכתה עם כ-55% מהקולות בסיבוב השני, ובכך הביסה את יריבתה נטלי קוסצ'יסקו-מוריזט ממפלגת UMP על אף שזו סיימה עם יותר קולות בסיבוב הראשון.
בזמן שהרפובליקה בתנועה של הנשיא עמנואל מקרון זכתה ב-12 מתוך 18 מחוזות הבחירה של העיר פריז בבחירות 2017 לבית המחוקקים הצרפתי, ראשת העיר המכהנת אן אידלגו שמרה על הובלה בפער קטן בסקרים, על אף ביקורת כנגד כמה מפעולותיה כראשת עיר. בנוסף, על אף שהרפובליקה בתנועה התכוונה לבחור את המועמד בנג'מין גריבו, המתמטיקאי סדריק וילנאי, בחר להמשיך להתמודד ואף הודיע ב-9 בספטמבר על מועמדותו הרשמית. דווח כי נשיא צרפת עמנואל מקרון ביקש מווילנאי לתמוך בגריבו כדי למנוע בזבוז קולות, וילנאי סירב להענות לבקשתו של מקרון, במיוחד בשל העובדה שהוא רואה את מועמדותו כ"נאמנה לרוחה של מפלגת הרפובליקה בתנועה" בשל היותה תנועה פולטית שורשית. על אף היותו של וילנאי אהוד כמו גריבו, סיכוייו לזכות נחשבו לנמוכים למדי.
ב-14 בפברואר פרש בנג'מין גריבו לאחר שהודלפו חילופי סקסטינג בינו לבין אישה שהתרחשו 48 שעות לפני מועד ההדלפה, מטעם גריבו נמסר לתקשורת:"במשך יותר משנה משפחתי ואני נתונים להערות משמיצות, שקרים, שמועות, תקיפות אנונימיות, חשיפת שיחות פרטיות גנובות ואיומי מוות. כאילו כל זה לא מספיק, אתמול הושג שפל חדש.” פרישתו של גריבו נחשבת לחריגה עקב העובדה שהציבור הצרפתי נוהג להיות אפתי כלפי יחסים מחוץ לנישואים של פוליטיקאים (לראייה פרנסואה מיטראן). הדליפה גונתה מכול קצוות הקשת הפוליטית, מועמד השמאל הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר ז'אן לוק מלאנשו אמר כי "פרסום תמונות אינטימיות בכוונה לרסק את סיכויו לזכייה של היריב היא פעולה מרושעת," מועמדת הימין הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר מארי לה פן טענה שגריבו לא היה צריך לפרוש. ראשת העיר פריז, הסוציאליסטית אן אידלגו אמרה "לפריזאים מגיע שיח מכבד". וילנאי צייץ: "ההתקפה שלה היה נתון היא איום לדמוקרטיה שלנו". ההדלפה נראתה כחדירה לחיים הפרטיים, דבר שנחשב מחוץ לגבולות, חבר האספה הלאומית אלכסי קורבייר ממפלגת צרפת מורדת קרא ל"אמריקניזציה" של המערכת הפוליטית "מצב שבו אנשים צרכים להתנצל על כך שיש להם מאהבות ופילגשים"
הסיבוב הראשון של הבחירות המוניציפליות בצרפת התרחש ב-15 במרץ 2020 כשברקע החלטת הממשלה להחמיר את ההנחיות כחלק מהמאבק בנגיף הקורונה. ההנחיות החמורות שקשורות לסגירת ברים, מסעדות ועוד עסקים לא חיוניים נדחו למחרת יום הבחירות. שרת הבריאות הצרפתית, אגניס בוזין, התפטרה ב-16 במרץ 2020 במטרה להיות המועמדת הראשית של מפלגת הרפובליקה בתנועה. ההחלטה להקדים את תאריך הסיבוב הראשון בבחירות, הוצדקה בטענה שהיא קריטית לתהליך הדמוקרטי במדינה, חרף החשש מתי יתאפשר לקיים את הסיבוב השני, שכן מספר ההדבקות והמיתות כתוצאה מנגיף הקורונה בצרפת המשיך להאמיר (לגדול). בסיבוב הראשון נרשם אחוז ההצבעה הנמוך ביותר (40%) מאז שנת 1971.
תהליך הבחירה
הבחירות המוניציפליות נערכות באופן עצמאי בכל אחד מ-20 הרבעים של פריז (Arrondissements) (כאשר רבעים 1,2,3,4 מתארגנים מחדש לגזרת מרכז פריז). אם בסיבוב הראשון רשימה זוכה בלמעלה מ-50% מהקולות, המושבים מחולקים לכול רשימה באופן פרופורציונלי. אם אף רשימה לא מגיעה ל-50% מהקולות, מאורגן סיבוב שני. כל רשימה מתחת לסף 5% מסולקת ישירות מן הסיבוב השני, וכל רשימה מתחת לסף 10% אינה יכולה לשבץ את עצמה כמועמדת לסיבוב השני (רשימות שבין 5% ל-10% עדיין מורשות להתמזג עם רשימות אחרות מעל 10%). כול רשימה אשר זכתה בלמעלה מרף 10% נחשבת ככשירה להתמודדות בסיבוב השני. בסיבוב השני כול רשימה שזכתה בלמעלה מ-5% מהקולות נכללת בחלוקת המושבים. בחלוקת המושבים, מחצית מהמושבים ניתנים אוטומטית לרשימה הזוכה ברוב כבונוס על כך שזכתה ברוב, ושאר המושבים מחולקים באופן יחסי לכול רשימה אשר עברה את רף ה-5% מהקולות בסיבוב השני.
בפתק ההצבעה ישנם שני מקומות בחירה: בחירה למועצת הרובע ובחירה למועצה העירונית. המושבים מחולקים לפי אותם כללים ואותם פתקי הצבעה, כך שניתן לבחור מועמד גם למועצת הרובע וגם למועצה העירונית (ולעבוד בשני התפקידים). בדרך כלל, הרשימה הזוכה ברוב הקולות ברובע, לאחר שקיבלה רוב כולל של המושבים (בגלל בונוס הרוב), בוחרת את ראש הרשימה שלה לכהן כראש עיריית הרובע.
לבסוף, מועצת פריז בוחרת את ראש העיר בשלושה סבבים, ונדרש רוב מוחלט בשני הסיבובים הראשונים, או רוב בסיבוב השלישי במידת הצורך.
תוצאות הבחירות
בסיבוב הראשון בבחירות לראשות העיר פריז לשנת 2020, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית שתומכת באן אידיאלגו לכהונה שנייה במשרת ראשות העיר פריז, זכתה בקלות ב-30% מהקולות. המפלגה השמרנית שתומכת ביריבתה ראשידה דאטי, זכתה ב-22%, ומפלגת הרפובליקה בתנועה של הנשיא מקרון אשר תומכת בשרת הבריאות לשעבר אגנס בוזין זכתה ב-17.7%. המורד ממפלגתו של מקרון, סדריק וילאני, זכה ב-8%. אידיאלגו נבחרה מחדש לראשות עיריית פריז בסיבוב השני לאחר שקיבלה 50.2 אחוז מהקולות.
עיריות הרבעים
בבחירות הללו נבחרו גם ראשי הרבעים ומועצות הרבעים של העיר פריז, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית זכתה ב-10 רבעים, הרפובליקנים זכו בשליטה על 9 רבעים ואקולוגיה אירופית-הירוקים זכו על שליטה ברובע אחד
רב אחא בר יעקב
במסכת בבא קמא מסופר שרבא שיבח את רב אחא בר יעקב בפני ראש ישיבת נהרדעא, רב נחמן, שהוא "אדם גדול", רב נחמן שהיה מגדולי הדור, הסתקרן והחליט לבחון את רב אחא בר יעקב, הוא ביקש שיקשה רב אחא בפניו קושיות על מנת לראות את חריפותו. רב אחא בר יעקב החל מקשה שאלות מורכבות עד שרב נחמן נאלץ לבקש ממנו להפסיק מרוב הצורך לעיין בעמקות השאלות.
חייו
רב אחא נהג הקפדה רבה בסדרי לימודיו, ומה שלא הספיק ללמוד ביום למד בלילה. בתלמוד מסופר על נס שקרה לו כששלח את בנו, רב יעקב, ללמוד אצל אביי. לאחר שהבן לא סיפק את רצון אביו, הלך רב אחא ללמוד במקומו. בעירו של אביי היה בית מדרש ששכן בו שד, שאם היו באים שני בני אדם - אפילו ביום - היה מזיקם, ותמוה מאוד כוחו של שד זה, מכיוון ששדים תוקפים רק בלילה ואינם תוקפים שני אנשים אלא יחידים כל שכן אם הם חכמים בתורה. כיוון שידע אביי שרב אחא מלומד בניסים, ציווה על תושבי המקום שלא יתנו לו אכסניא. רב אחא נאלץ לישון באותו בית מדרש. קם עליו המזיק ונדמה לו כנחש בעל שבעה ראשים, רב אחא התפלל, ועל כל כריעה שכרע בתפילתו נפל אחד מראשי המזיק.
רבו, רב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, ולכן רבים מתלמידיו התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד. רב אחא בר יעקב, כמעט הגיע לידי עקרות, אלא שבעקבות רפואה שציווה לעשות לו, ניצל מעקרות, וקרא על עצמו.
בנו נקרא יעקב, ובן בתו נקרא יעקב. אחותו נישאה לרב איקא, ובנה היה רב אחא בריה דרב איקא. רב אחא בר יעקב נפטר בעקבות עין הרע שנתנו בו חבריו, על כך שבפעם הראשונה שכתב ספר תורה נזדמן לו "אורכו כהקיפו".
משה גאלנטי (השני)
הרב משה גאלנטי (כונה לעיתים המג"ן; ה'ש"ף, 1620, צפת - כ"א בשבט ה'תמ"ט, 10 בפברואר 1689, ירושלים) היה הראשון לציון הראשון וראש רבני ירושלים במאה ה-17.
ביוגרפיה
נולד בצפת לרבי יהונתן גאלנטי בן הרב משה גאלנטי הראשון. בצעירותו למד בצפת אצל הרב ברוך ברזילי והרב גבריאל איספיראנסה, ובגיל 34 עבר להתגורר בירושלים.
עם פטירת חתנו מזיווג שני רבי יעקב ישראל חגיז בשנת ה'תל"ד, מונה הרב גאלנטי לשמש תחתיו כראש ישיבת בית יעקב בירושלים, שהקימו האחים אברהם ויעקב ויגה מליוורנו, ולמדו בה 87 תלמידי חכמים. בשל פטירת חתנו, בתקופה זו גם גידל הרב גלאנטי בביתו את בתו האלמנה, עם בנה ר' משה חאגיז ובתה.
נשלח מספר פעמים לחוץ לארץ כשד"ר על מנת לממן את החזקת מוסדות התורה בירושלים. היה נערץ במיוחד על תושבי ירושלים וראש החכמים בה.
נפטר בכ"א בשבט ה'תמ"ט (1689) לאחר חולי של 15 יום. נקבר בירושלים במורדות הר הזיתים בקרבת מוצא מעיין הגיחון, ליד קברם של רבי קלונימוס בעל הנס ורבי עובדיה מברטנורא.
לאחר פטירתו, מונה גיסו רבי משה בן חביב לתפקיד הראשון לציון.
נינו היה רבי רפאל מיוחס, ששימש גם הוא בתפקיד הראשון לציון.
הראשון לציון
כשבא לירושלים, ראו תושבי העיר את חכמתו וגדולתו בתורה ובשל כך רצו למנותו כרב עליהם, אך רבי משה לא היה מוכן לכהן בתפקיד שררתי שייחשב כבעל חשיבות גדולה יותר מאשר זו של תלמידי חכמים אחרים בירושלים, כיוון שהרגיש כשווה בין שווים.
בשנת תכ"ד החליטו חכמי ירושלים למנותו לתפקיד שייקרא "ראשון לציון", שאינו תואר שררתי. ההסבר לכך היה כי בעוד התואר "רב" הוא מלשון "ריבוי, כלומר מעל לאחרים, התואר "ראשון" מסמל את היותו שווה בין שווים בגדלותו בתורה, אולם הוא יהיה "הראשון" שייצג, את "ציון" מתוך כלל תלמידי החכמים של העיר. בשל כך הסכים רבי משה להתמנות לרבה של העיר, ומונה לראשון בשושלת הראשונים לציון.
בזמן כהונתו כראשון לציון, שלטה הממלכה העות'מאנית בארץ ישראל. סיפור ידוע אודות הרב גאלנטי בתקופה זו התרחש בשנת תל"ז, שהייתה שנת בצורת. המושל העות'מאני האשים את היהודים על כך שאינם מתפללים מספיק על ירידת הגשמים, והצהיר כי אם לא ירדו גשמים בתוך שלושה ימים, יגורשו היהודים מירושלים. רבי משה כינס מספר אנשים, שיחד התפללו והתענו במשך שלושה ימים. ביום השלישי, כשהלכו להתפלל, אמר רבי משה לאנשיו שילבשו מעילים כהכנה לירידת גשמים. בדרכם למקום התפילה פגש אותם אחד מחיילי הממשל וסטר לרבי משה על לחיו וגער בו על שאין צורך בבגדי החורף בשנת בצורת, וגיחך על כך שלמחרת עתידים היהודים להיות מגורשים מירושלים. רבי משה ואנשיו הגיבו באיפוק והמשיכו למקום תפילתם. לפי המסופר, עם סיום תפילתם החלו לרדת גשמים, ובחזרתו ממקום התפילה ניגש אל רבי משה החייל שסטר לו לפני כן, וביקש את סליחתו. בכך נמנע גירושם של יהודי ירושלים מהעיר.
רבי משה נשלח לארצות הגולה בתור שד"ר (שליח דרבנן) כדי לאסוף כספים ליישוב היהודי שנהנה אז מכספי החלוקה ובכל מקום שבא קיבלו אותו בזרועות פתוחות ובידיים רחבות והיו צמאים לשמוע מדברי תורתו של ה"מרא דאתרא" שבארץ ישראל. כאשר הגיע לבודון שבהונגריה סייע לרב המקום רבי אפרים כהן להתיר עגונה שלא הצליחו חכמי המקום להתירה. חכמי אותו העיר נפעמו מגדלותו בתורה של רבי משה, וההערכה אליו עלתה בעשרת מונים. תשובה זו נשארה עד היום. כמו כן נמצאים בידינו תשובות שהשיב בהלכה לרבי יעקב די בוטון (נינו של הלחם משנה בעל ספר עדות ביעקב), ולרבי יוסף אלמושנינו בעל עדות ביהוסף.
עמדתו ומעשיו
בתקופתו היישוב היהודי בארץ ישראל נהנה מכספי החלוקה שהגיעו אליהם מארצות הגולה. בשנת ת"מ תיקן רבי משה שיש לחלק את כספי החלוקה ל-24 חלקים, כך ש-12 חלקים תקבל ירושלים, שמעלתה גבוהה מהערים האחרות, שמונה חלקים תקבל צפת שהייתה מלאה בחכמים וסופרים, וארבעה חלקים תקבל חברון.
חיבוריו
כתב גם הגהות למשנה תורה לרמב"ם, אך הם אבדו.
שרנהורסט (סיירת)
שרנהורסט הוטבעה ב-26 בדצמבר 1943 בקרב כף הצפון.
בנייה והשקה
בנייתה של שרנהורסט החלה ב-14 בפברואר 1934 בווילהלמסהאפן. ב-5 ביולי הופסקה העבודה לצורך תכנון מחדש של האונייה, והתחדשה ב-15 ביוני 1935. האונייה הושקה ב-3 באוקטובר 1936, ושמה ניתן לה על ידי אלמנתו של מפקד הסיירת הגרמנית "שרנהורסט" ממלחמת העולם הראשונה. לאחר כניסתה לשירות עברה האונייה מבחנים בים עד יולי 1939, שלאחריהם הוחזרה למבדוק שם עברה התאמות שונות, ביניהן התאמת תורן חדש והחלפת החרטום בחרטום המותאם יותר להפלגה באוקיינוס האטלנטי הסוער. למרות התאמה זו, ה היה נמוך יחסית, והאונייה הייתה "רטובה" כאשר הגלים היו גבוהים.
שריונה של שרנהורסט ומידותיה היו דומים לאלה של אוניית מערכה אך חימושה היה קל יותר מזה של אוניות מערכה רגילות - תותחיה היו בני 11 אינץ' (283 מ"מ), לעומת תותחי 14 ו-15 אינץ' (355 מ"מ ו-381 מ"מ, בהתאמה) שאפיינו את אוניות המערכה של התקופה. למרות שתותחיה של שרנהורסט היו בעלי טווח ארוך ויכולת חדירה גבוהה (בשל מהירות הלוע הגבוהה שלהם) לא הייתה האונייה יכולה לעמוד מול התותחים הכבדים יותר של אוניות המערכה. הצי הבריטי סיווג את שרנהורסט כסיירת מערכה (Battlecruiser), ואילו הצי הגרמני ראה בה Schlachtschiffe, אוניית מערכה. הגרמנים תכננו במשך המלחמה להחליף את תותחי האונייה, ולו היה הדבר יוצא אל הפועל הייתה שרנהורסט הופכת לאחת מאוניות המערכה הטובות בעולם. ואולם, בשל מגבלות שנבעו מסדרי עדיפויות שונים והלחץ המלחמתי לא הוחלפו התותחים.
תחילת המלחמה
ב-21 בנובמבר 1939 יצאו ה"אחיות" למשימתן המבצעית הראשונה: גיחה לים בין איסלנד ואיי פארו. המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית דויטשלנד, שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה ולהגן על אוניות סוחר גרמניות. ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה רוואלפינדי (Rawalapindi) של הצי הבריטי. האוניות הגרמניות דרשו מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב. לאונייה הבריטית לא היה כל סיכוי מול האוניות הגרמניות, והיא הוטבעה תוך 15 דקות. מתוך צוות של 272 קצינים ומלחים ניצלו 38 איש, שנאספו על ידי האוניות הגרמניות. סיירות הקרב הבריטיות ריפאלס והוּד יחד עם אוניית המערכה וורספייט הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר. שתי האוניות סבלו מתקלות שונות, ושהו בנמל לתיקונים עד פברואר 1940.
ב-18 בפברואר יצאה שרנהורסט, יחד עם גנייזנאו, הסיירת הכבדה אדמירל היפר ושלוש משחתות למבצע נורדמרק. המטרה הייתה לפגוע בתעבורה הימית הבריטית בין נורווגיה לבריטניה. השייטת הגרמנית הגיעה עד איי שטלנד אך לא גילתה אוניות סוחר ושבה לבסיסה ב-20 בפברואר.
הפלישה לנורווגיה
ב-7 באפריל 1940 החלו אוניות הצי הגרמני שנועדו למבצע וסריבונג, הפלישה לנורווגיה (המבצע נקרא כך על שם הנהר וזר בגרמניה), להיערך על החוף הגרמני של הים הצפוני. שרנהורסט ואחותה גנייזנאו נועדה להשתתף בכוח החיפוי העיקרי לכוחות הנחיתה, שעמדו לתקוף בנרוויק ובטרונדהיים.
השייטת הגרמנית יצאה לדרכה במזג אוויר קשה, שגרם נזקים לאונייה והאט את התקדמותה. ב-9 באפריל לפנות בוקר גילה מכ"ם האונייה מטרה, שהתבררה כסיירת הקרב הבריטית Renown, שהייתה מלווה בתשע משחתות. האוניות הגרמניות והבריטיות פתחו באש זו על זו; Renown ו"גניזנאו" ספגו מספר פגיעות. המכ"ם של שרנהורסט לא פעל עקב תקלה, והאוניות הגרמניות נצטוו, ככלל, להימנע מקרבות עם אוניות שטח בריטיות. לפיכך, ניתקו האוניות הגרמניות מגע לאחר כשעתיים, גם בשל תקלות רבות שהתגלו אצלן, ובהן הצפת צריח התותחים הקדמי במים עקב הים הסוער ותקלות בטורבינות. השייטת הגרמנית נעה מערבה ללב ים, כדי לחמוק ממרדף אפשרי, ושבה לנמל ב-12 באפריל. שרנהורסט שהתה בנמל כחודש לתיקון התקלות השונות.
מבצע "יונו" (Juno)
לקראת סוף חודש מאי היה ברור שבעלות הברית הפסידו את המערכה. הבריטים החלו לפנות את כוחותיהם בדרך הים במבצע alphabet (אלפבית) בין 5 ביוני ל-8 ביוני, והצי הגרמני נערך למבצע "יונו" כדי לפגוע בשיירות הפינוי. גנייזנאו הייתה אוניית הדגל של השייטת הגרמנית שנערכה למטרה זו, ויחד עמה היו בשייטת שרנהורסט, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע. השייטת יצאה מקיל ב-4 ביוני, והגיעה סמוך לחופי צפון נורווגיה ב-8 ביוני. בדרכן הטביעו האוניות הגרמניות שלוש אוניות סוחר בריטיות, והניחו לאוניית בית חולים אחת לשוט לדרכה.
ב-8 ביוני אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח. הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה בשתי משחתות. הכוח הבריטי הפליג בנפרד מהכוח הבריטי המרכזי שהיה מצפון לו; לא ברור מדוע התיר הפיקוד הבריטי לאונייה להפליג לבדה. מפקד השייטת הבריטית הורה לאחת המשחתות לבדוק את זהות האוניות הזרות, ומשהתקרבה פתחו האוניות הגרמניות באש. הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; נושאת המטוסים הפליגה במהירות נמוכה יחסית, כשרק חלק מדוודיה פועלים, ומטוסיה מאוחסנים מתחת לסיפון ולא מוכנים להמראה. בתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
אחת המשחתות הבריטיות הצליחה לירות טורפדו שפגע קשה בשרנהורסט. בדופנה נפער חור בגודל 6 על 14 מטרים, ולמעלה מ-2,500 טון מים חדרו לאונייה. 48 מלחים נהרגו, והאונייה נטתה על צידה ושקעה 3 מטרים במים.
מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל וילהלם מרשל (Marschall) חשש מתגובה בריטית והורה לחזור לטרונדהיים. שרנהורסט הפגועה הצליחה להגיע לשם למחרת אחר הצהריים, ולהתחיל בתיקונים. מפציצים בריטיים תקפו אותה שם כמה פעמים, ללא תוצאות. גם בדרכה חזרה לגרמניה, לשם יצאה ב-20 ביוני, הותקפה שרנהורסט על ידי מטוסים בריטיים ואוניות שטח ניסו לפגוע בה, אך המודיעין הגרמני הצליח להתריע על כך בזמן וההתקפות נכשלו. גם גנייזנאו נפגעה קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת בריטית, ושתיהן נזקקו לתיקונים ארוכים, שנמשכו עד סוף שנת 1940.
שני הצדדים ראו בקרב כישלון. הבריטים איבדו נושאת מטוסים חיונית ושתי משחתות, ומספר רב של אנשי צוות אוויר שהיו נחוצים מאוד. מאידך, הגרמנים לא הצליחו למנוע את פינוי הכוחות הבריטיים ולא הצליחו לפגוע בכוחות הרבים שהתפנו משם. מפקד השייטת הגרמנית הודח מתפקידו; מטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו.
מבצע "ברלין"
מטרתן העיקרית של שרנהורסט וגניזנאו הייתה פשיטה על נתיבי הסחר הימי של בריטניה, במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורת שלה. לאחר שנורווגיה נכבשה יכול היה הצי הגרמני להחזיר אותן למשימה זו. בדצמבר 1940 החלו ההכנות ליציאתן לאוקיינוס האטלנטי. ב-28 בדצמבר נעשה ניסיון ראשון, אך סערה כבדה מנעה את יציאתן לים. ב-22 בינואר יצאו שוב שתי האוניות לים, למבצע "ברלין". על שתי האוניות פיקד אדמירל גונתר לוטינס (Günther Lütjens). לכוח הגרמני ניתנה הוראה להימנע ממגע עם אוניות מלחמה בריטיות ולהתמקד בתקיפת אוניות סוחר. האוניות הגרמניות נצפו כאשר עברו במיצר בין האיים הדניים זילנד ופין. הצי הבריטי הפליג בכוח גדול (שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ואחת עשרה משחתות) כדי ללכוד את האוניות הגרמניות. מפקד הצי הבריטי, אדמירל ג'ון טובי, סבר שהאוניות הגרמניות ינסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי בין איי פארו לאיסלנד, ולכן הפליג לשם. שרנהורסט וגנייזנאו אכן פנו לנתיב זה, אך ב-28 בינואר הבחינו בסיירת בריטית שסיירה שם, ומיהרו לפנות לנתיב אחר. ב-5 בפברואר עברו האוניות הגרמניות דרך מצר דנמרק (Denmark Strait), בין איסלנד לגרינלנד ונכנסו לאוקיינוס האטלנטי.
השיירה הראשונה שאותה ניסו האוניות הגרמניות לתקוף הייתה HX-108, שהפליגה מקנדה לבריטניה. ה"אחיות" זיהו את השיירה ב-8 בפברואר, במרחק של 28 ק"מ מהן. הכוח הגרמני ניגש לתקיפה, אך משהתקרבו אל השיירה הסתבר שבין אוניות המלחמה המלוות הייתה אוניית המערכה הבריטית אה"מ Ramilies. על פי הוראותיו, הורה לוטיינס לאוניות הגרמניות לנתק מגע. הוא חשש שהבריטים ידעו כעת ש"האחיות" נמצאות בים, אך בפועל הבריטים הבחינו רק באונייה אחת וטעו בזיהויה.
ב-22 בפברואר הוכיחו האוניות הגרמניות את כוחן. באותו יום יירטו שרנהורסט וגנייזנאו שיירה שהייתה בדרכה חזרה מבריטניה לארצות הברית, והטביעו חמש אוניות סוחר (בהן שתי מיכליות) בתפוסה של למעלה מ-25,000 טון.
ה"אחיות" המשיכו בדרכן, כשהן מתדלקות ממיכליות גרמניות שהמתינו להן. הן פעלו באזור שבו לא היה כיסוי אווירי בריטי, ולפיכך לא התגלו. הן המשיכו כעת דרומה, מתוך כוונה ליירט את השיירות הדרומיות, שהפליגו מבריטניה לגיברלטר ולפריטאון שבסיירה לאון. ב-6 במרץ הבחינו האוניות בשיירה נוספת, אך לאחר זמן קצר הסתבר שהשיירה מלווה, גם הפעם, באוניית מערכה. הפעם המדובר היה באוניית המערכה אה"מ "מלאיה" (Malaya); למרות שהייתה זו אוניית מערכה מיושנת, שהושקה ב-1915, העדיפו האוניות הגרמניות שלא להיכנס עמה לקרב. אולם, במקום זאת הן הודיעו לצוללות גרמניות שהפליגו בסביבה על מיקומה של השיירה. בלילה שבין 8 ל-9 במרץ תקפו הצוללות U-124 ו-U-105 את השיירה, הטביעו 6 אוניות סוחר ופגעו קשות ב"מלאיה".
ב-16 במרץ תקפו האוניות הגרמניות שש עשרה אוניות סוחר בריטיות ואחרות, בתפוסה כוללת של למעלה מ-80,000 טון; האוניות הוטבעו או נלכדו. לאחר הצלחה זו פנו האוניות הגרמניות לברסט, בצרפת. המטרה הייתה לאפשר לאוניות תיקונים דרושים, אך גם ליצור הסחה שתאפשר לסיירות הכבדות אדמירל היפר ואדמירל שר לעבור גם הן לאוקיינוס. כמו כן, אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן היו אמורות לצאת בתוך כמה שבועות לגיחה לאוקיינוס האטלנטי, וה"אחיות" היו אמורות להמתין להן בצרפת. אדמירל לוטיינס עצמו היה אמור לפקד על ביסמרק ופרינץ אויגן. ב-22 במרץ נכנסו שתי ה"אחיות" לברסט, לאחר שהשלימו מסע בן יותר מחודשיים ולמעלה מ-17,800 מיל ימי (קרוב ל-33,000 ק"מ), בו הטביעו ולכדו, יחד ולחוד, 22 אוניות בתפוסה של למעלה מ-113,000 טון.
השהייה בברסט ומבצע "קרברוס"
הפיקוד הגרמני תכנן להשתמש בברסט כנקודת יציאה לאוניות הגרמניות, שתוכלנה להצטרף לאוניות אחרות בים. אולם, המרחק הקצר מברסט לבריטניה הפך את שתי האוניות ליעד קל יחסית למפציצי חיל האוויר המלכותי. שמונה ימים לאחר שהגיעו לברסט הופצצו האוניות בפעם הראשונה (30 במרץ 1941); עשרות גיחות הפצצה נערכו נגד שתי האוניות, אך רובן לא השיגו את מטרתן.
ב-1 ביוני נכנסה לנמל ברסט הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, לאחר שתקלה במנועיה הכריחה אותה לפנות לנמל. שרנהורסט עצמה סבלה מבעיות במנועיה, והתיקונים ארכו עד חודש יולי. לאחר סיום התיקונים יצאה האונייה לניסויי ירי ומנוע ליד לה רושל; שם נפגעה בפעם הראשונה מחמש פצצות חודרות שריון שהוטלו מהאוויר ונזקקה לתיקונים נוספים, שנמשכו עד דצמבר 1941.
ב-27 במאי 1941 טובעה אוניית המערכה ביסמרק על ידי הצי הבריטי. היטלר החל לאבד את אמונו בצי הגרמני, מחד, ומאידך החל הפיקוד הגרמני לחשוש מפלישה בריטית צפויה לנורווגיה, שכדי להדוף אותה היה צורך בכוח ימי משמעותי באזור. מעבר לכך, היה ברור ששהייתן של האוניות בברסט מסכנת אותן יותר ויותר. בשל כל הסיבות הללו, הוחלט על החזרתן לגרמניה, במבצע "קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש. היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים. אולם, היטלר עמד על שלו. אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
הבריטים ראו ביציאתן של ה"אחיות" מברסט כישלון חמור, אולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי. בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash" - "המאוץ בתעלה".
קרב כף הצפון והטבעתה של שרנהורסט
לאחר הטבעתה של ביסמרק סר חינו של הצי הגרמני בעיני היטלר. הוא היה מאוכזב יותר ויותר מאוניות השטח שלו, וכובד המשקל הלך ועבר לצוללות. אוניות השטח הכבדות הועברו לצפון, כנגד איום הפלישה לנורווגיה וכדי לפגוע בשיירות לברית המועצות.
מבצע Sizilien
במהלך המלחמה ניסו הצדדים השונים להשתלט על האי סבאלברד (שפיצברגן) שמצפון לנורווגיה. עיקר חשיבותו של האי הייתה לצורך הקמת תחנות לחיזוי מזג האוויר. שני הצדדים הקימו תחנות חיזוי על האי. בניסיון להשמיד תחנת חיזוי שהוקמה על ידי בעלות הברית על האי, יצאה שייטת ובה טירפיץ ושרנהורסט, יחד עם תשע משחתות, כדי להפגיז את מתקני החוף של בעלות הברית ולחפות על נחיתתם של חיילים גרמניים באי. המבצע נקרא Sizilien (סיציליה), ונמשך מה-6 בספטמבר 1943 ועד 9 בו. השייטת הפגיזה את המתקנים על האי והנחיתה בו כוח חיילים, אך לאחר כמה ימים נסוגו החיילים והאוניות; מול העליונות הימית המוחלטת של בעלות הברית לא היו הגרמנים יכולים לתספק את הכוח שעל האי.
קרב כף הצפון
ב-25 בדצמבר 1943 יצאה שרנהורסט בדרכה צפונה, כדי ליירט שתי שיירות שהיו בדרכן אל ומברית המועצות. אל שרנהורסט נלוו חמש משחתות, והשייטת כולה הייתה בפיקוד קונטראדמירל אריך ביי. הבריטים, בפיקודו של אדמירל ברוס פרייזר, ציפו לשרנהורסט והעריכו שתצא לתקוף את השיירה. הליווי לשיירה שהפליגה לברית המועצות היה מורכב מאוניית מערכה אחת, אה"מ דיוק אוף יורק, סיירת קלה וארבע משחתות; ליווי השיירה השבה מברית המועצות כלל סיירת כבדה אחת, אה"מ נורפוק (Norfolk), שתי סיירות קלות ומספר משחתות. הבריטים ידעו על יציאתה של שרנהורסט גם מפיצוח שידורים גרמניים וגם מתצפיות של סוכנים שצפו על הנמל.
בחצות הלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר התקרבו שתי השיירות לביירנייה. לקראת הבוקר הורה מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל ביי, למשחתות להתפרס לצורך סריקת הים וחיפוש השיירה. ביצוע לקוי של הוראותיו גרם לכך שהמשחתות איבדו את הקשר עם שרנהורסט. ב-8:30 בבוקר גילו הסיירות הבריטיות את האונייה הגרמנית על מסכי המכ"ם שלהן; שרנהורסט לא הייתה מודעת לכך. כשעה לאחר מכן פתחו האוניות הבריטיות באש. הן השיגו כמה פגיעות באונייה הגרמנית: אחת מהן הייתה פגיעה קריטית במכ"ם של שרנהורסט. בלילה הארקטי ששרר איבדה האונייה הגרמנית את יכולתה להשיב אש יעילה. הגרמנים ניתקו מגע ופנו לדרום מזרח במהירות גבוהה; מאוחר יותר ניסתה שוב שרנהורסט לפנות צפונה כדי לתקוף שוב את השיירה, ושוב נהדפה על ידי המלוות הבריטיות. אחר הצהריים ניסתה שרנהורסט שוב לתקוף את השיירה. הפעם הצליחה אוניית המערכה הבריטית "דיוק אוף יורק" לסגור את הטווח, ובמטח השני של תותחיה הצליחה לשתק שניים מצריחי התותחים הראשיים של שרנהורסט. בשעה 18:00 כבר היו תותחיה הראשיים של האונייה הגרמנית משותקים; ב-18:20 נפגע אחד מהדוודים הראשיים, ומהירותה של שרנהורסט ירדה ל-10 קשר, דבר שאיפשר למשחתות הבריטיות להתקרב אליה ולירות טורפדו. למרות הנזק הכבד שספגה, המשיכה שרנהורסט לירות בכל התותחים שנותרו תקינים. ב-19:37 ירתה המשחתת ג'מאיקה מטח טורפדו קטלני, וכמה דקות לאחר מכן התהפכה שרנהורסט וטבעה. האוניות הבריטיות אספו מן המים 36 מלחים גרמניים (מתוך צוות של 1,968), אך לא התעכבו לאסוף יותר, מחשש להיפגע על ידי צוללות גרמניות.
ב-3 באוקטובר 2000 נמצאו שרידיה של שרנהורסט על קרקעית הים, בעומק כ-300 מטרים, במרחק של כ-130 ק"מ מצפון-צפון מזרח לכף הצפון.
Wolfenstein 3D
Wolfenstein 3D (או בקיצור Wolf 3D; מכונה בישראל הטירה הנאצית) הוא משחק מחשב, מז'אנר הפעולה בגוף ראשון. המשחק נוצר על ידי חברת id Software (האחראית גם למשחקים ידועים אחרים, כגון קומנדר קין, דום ו-Quake). רבים מייחסים אליו את הפיכת ז'אנר משחקי-הפעולה מגוף ראשון לפופולרי.
המשחק הופץ ב-5 במאי 1992, על ידי חברת Apogee Software (לעתיד, חברת 3D Realms).
המשחק זכה להצלחה רבה, הן בגלל חדשנותו היחסית, והן משום שהשחקנים קיבלו אפשרות להילחם בנאצים, דבר שמצא חן בעיני רבים (ושוחזר מאז פעמים אין-ספור במשחקים מבוססי מלחמת העולם השנייה).
כדי לעבור בהצלחה את הפרק, היה השחקן צריך לסיים רק תשע מתוך עשר המשימות - המשימה העשירית הייתה שלב בונוס סודי, שהכניסה אליו הייתה מוסתרת באחת משמונה המשימות הראשונות.
שלושת הפרקים היו Escape from Wolfenstein ("הבריחה מוולפנשטיין"), Operation: Eisenfaust ("מבצע אייזנפאוסט") ו-Die, Fuhrer, Die ("מות!, פיהרר, מות!").
הפרק הראשון של המשחק שוחרר בגרסת Shareware - גרסה שיתופית להפצה בחינם, במטרה ששחקנים שהתנסו ואהבו פרק זה יקנו את המשחק המלא.
זהו אחד מהמשחקים הראשונים למחשב האישי (MS-DOS), מאז טטריס, שהוסב לקונסולת משחקים כלשהי.
עלילת המשחק
במשחק, השחקן הוא מרגל אמריקאי ממוצא פולני בשם ויליאם ג'וזף (בי.ג'יי.) בלאזקוביץ', המנסה לברוח מהמבצר-הנאצי וולפנשטיין, המאוכלס בשומרים נאצים חמושים ובכלבי-תקיפה. בי.ג'יי. החייל מתחיל את המשחק חמוש באקדח וסכין בלבד, לאחר שהתגבר על השומר הנאצי בתאו. ומגלה שאחותו ונסה בלאזקוביץ' שבויה במבצר.
המבצר בנוי כמעין מבוך, עם חדרים נסתרים רבים, מסדרונות ארוכים ומפותלים, ואוצרות רבים הפזורים בו. השחקן יכול לאסוף תחמושת לכלי הנשק שלו (כל כלי הנשק במשחק משתמשים באותו סוג תחמושת), אוכל וערכות רפואה המחדשים את בריאותו, ואוצרות, הנותנים לו ניקוד.
בסוף הפרק הראשון, מגיע בלאזקוביץ' ל"בוס" הראשון, העומד בינו לבין הדרך החוצה מהטירה - שומר הכלא האנס גרוס, שמחזיק שני מקלעים מרובי קנות - אחד בכל יד (מאוחר יותר, בפרקים נוספים ששוחררו למשחק, השחקן נלחם גם באחותו של האנס, גרטל. למעשה, היא אותה דמות, רק בחליפה אדומה במקום כחולה, עם שיער ארוך, ואודם). בי.ג'יי. בלאזקוביץ' מביס אותו ובורח מטירת וולפנשטיין.
לאחר שהוא בורח מהמבצר, מתחיל הפרק השני - "מבצע אייזנפאוסט". מיד עם תחילת הפרק, ברור שבי.ג'יי. כבר אינו בכלא - הסביבה שונה, הקירות מכוסים בצמחייה מוזרה וטחב, והאויבים הם מוטנטים דמויי-זומבים המחזיקים שני אקדחים.
ה"בוס" של פרק זה הוא דוקטור Schabbs הנורא, האדם שמאחורי יצירת המוטנטים, והאחראי על הלוחמה הביולוגית ברייך השלישי. בקרב נגדו, הוא משליך מזרקים מלאים בתמיסה קורפסו-קינטית, ואם השחקן נהרג על ידי המזרקים, הוא הופך למוטנט בעצמו.
פיתוח
צוות הפיתוח של המשחק מנה את ג'ון רומרו, ג'ון קארמק, מעצב המשחקים תום הול ואמן המשחקים אדריאן קארמק. ארבעתם הכירו כבר קודם כאשר עבדו יחד בחברת Apogee Software, שם פיתחו את סדרת המשחקים Commander Keen.
תגובות למשחק
היו לא מעט ביקורות בעולם כלפי המשחק, במיוחד מטעם יהודים וישראלים, שראו במשחק ככזה שעושה זילות מאירוע טראומטי לניצולי שואה ולצאצאיהם. עם זאת, רבים אחרים ראו בו מחלוצי משחקי ז'אנר היריות בגוף ראשון, ורכשו לו הערכה רבה.
מכיוון שהמשחק מכיל סממנים נאצים כגון צלבי קרס ואת המנון המפלגה הנאצית - שיר הורסט וסל, המשחק נאסר להפצה ומכירה בגרמניה על פי החוק שאוסר על הצגת סמלים נאצים והפצתם.
במגזין WIZ הישראלי, נכתב כי זהו משחק עם סממנים נאצים שטוב שאינו מיובא לארץ באופן רשמי (אף על פי שבסופו של דבר היה ניתן לקנות את הגרסה המלאה דרך מפיצה ישראלית קטנה). ניתן לראות גם במשחק סממנים של עינויים, כמו כלובים רבים המכילים בתוכם שלדים. בנוסף, גופות רבות של הקורבנות קיימות בחדרים שונים.
תחנת הכוח במשאבי שדה
תחנת הכוח במשאבי שדה נחנכה ב-25 באוקטובר 2018 יחד עם ארבעה שדות סולריים נוספים קטנים יותר, שהקימה חברת EDF- Renewables ביישובים מפלסים, פדויים, כפר מימון ובטחה.
היקף ההשקעה הכולל בחמשת הפרויקטים נאמד בכ-300 מיליון שקל. עבודת ההקמה של חמשת הפרויקטים נמשכה כשנתיים, במהלכן הותקנו יותר מ-307 אלף לוחות סולאריים על פני כ- 1,300 דונם.
סה"כ הספק הייצור של חמשת האתרים הוא כ-100 מגה-וואט.
את הטכנולוגיה ספקה חברת סימנס.
האיגוד למען תוצרת הארץ
האיגוד למען תוצרת ארץ ישראל היה איגוד, שמטרתו לשכנע יהודים בישראל ומחוצה לה, לקנות מוצרים תוצרת ישראל, כדי לחזק את היישוב היהודי בארץ ישראל.
ארגונים ואגודות
בשנת תרצ"ו (1936) קרא המרכז למען תוצרת הארץ לישיבת באי כוח מוסדות וארגונים מחוגים שונים של היישוב. בהם הוחלט על "שלושים ימי תוצרת הארץ". בהם יתגייסו כל שדרות היישוב על מוסדותיו מפלגותיו, וארגוניו לשם הגברת הקניה והמכירה של פרי תוצרתנו בתעשייה ובחקלאות.
ביולי 1936 נערכו טקסים כפתיחה למפעל הימים בתחומי הנוער.
בטקס נקראה "מגילת תוצרת הארץ":
רבה הראשי של ארץ ישראל הראי"ה קוק תמך ברעיון קניה מתוצרת הארץ.
חוק שאנון-הארטלי
בתורת האינפורמציה, חוק שאנון הוא משפט המגדיר את קיבול הערוץ של ערוץ תקשורת החשוף לרעש גאוסי, והוא נקרא על שם קלוד שאנון. קיבול ערוץ הוא קצב הנתונים המרבי שבו ניתן לשדר מידע באופן אמין. עבור המקרה הנפוץ של ערוץ שבו מתווסף רעש גאוסי קיים קשר בין קיבול הערוץ לבין רוחב הסרט בו נעשה שימוש ויחס האות לרעש בערוץ:
כאשר C קיבול הערוץ, W - רוחב הסרט ו-S/N יחס האות לרעש.
משמעות המשפט היא שקצב המידע (זאת אומרת הקצב לאחר קיזוז ביטי תיקון השגיאות) המרבי שניתן להשיג על ידי קידוד הולך וגדל ככל שרוחב הסרט בו ניתן להשתמש גדול יותר וככל שהספק הרעש הנלווה לערוץ קטן ביחס להספק האות המשודר. בקיום תקשורת בכל קצב מתחת לקצב זה ניתן להשיג הסתברות שגיאה קטנה כרצוננו על ידי קידוד חבילות מידע גדולות ודחיסתן.
חוק שאנון נובע ממשפט כללי יותר של שאנון המגדיר את קיבול הערוץ של ערוץ רועש כלשהו. משפט זה נחשב למשפט היסודי של תורת האינפורמציה. הוא הוכח על ידי שאנון בשנת 1948 והפתיע את קהילת הנדסת מערכות התקשורת. רק לאחר כ-50 שנות מחקר בתורת הקודים, התגלו קודים מעשיים המשיגים ביצועים הקרובים לקיבול הערוץ הגאוסי.
לחוק זה יש שימוש בתחומים פיזיקה ותקשורת מחשבים, כאשר הוא משמש לחישוב מקסימום המהירות של מעבר מידע או אנרגיה בתווך כלשהו תוך התחשבות בהפרעות (רעשים).
בנימין מולר
בנימין מולר (באנגלית: Benjamin Muller) הוא חזן, מלחין וסופר יהודי בלגי-שווייצרי בולט. זוכה התואר "אביר משמר הכתר" מהמלך בודואן.
קורות חיים
נולד בז'נבה שבשווייץ לאברהם ולחוה מולר.
קריירה
מולר כיהן כחזן בית כנסת במונטריאול וביוהנסבורג, וכיום משמש כחזן בית כנסת "שומרי הדת" באנטוורפן שבבלגיה למעלה מ-35 שנה. הוא ניחן בקול טנור וכונה בעבר: "הפאברוטי היהודי". הוא מופיע עד היום בתפילות ובקונצרטים ברחבי העולם.
מדי שנה משדרת הטלוויזיה הממלכתית הבלגית את תפילת ליל הסליחות הראשונות מבית הכנסת הגדול של אנטוורפן בהם הוא משמש חזן.
בנוסף להיותו חזן, חיבר בנימין פירושים על קהלת, שיר השירים, פיוט "אנעים זמירות" ועוד. הוא קיבל הסכמות על ספריו מהרב יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית, הרב דוד משה ליברמן ועוד. כמו כן כתב קומיקס לילדים.
יחסי יוון–סלובקיה
יחסי יוון–סלובקיה הם יחסי החוץ בין יוון לסלובקיה.
רקע כללי
היחסים הדיפלומטיים בין יוון לסלובקיה החלו כאשר סלובקיה קיבלה עצמאות ב-1 בינואר 1993, ואילו ייצוגה של יוון בסלובקיה נמשך מהקמת השגרירות היוונית בברטיסלבה בספטמבר 1996. הצטרפותה של סלובקיה למוסדות אירו-אטלנטיים (האיחוד האירופי ונאט"ו) בשנת 2004 חיזקה עוד יותר את היחסים היוונים-סלובקיים, שמעבר לממד הבילטרלי שלהם, כוללים שיתופי פעולה כשותפי האיחוד האירופי ובעלי ברית של נאט"ו.
יחסי חינוך בין המדינות מוסדרים על ידי הסכם 1976 בנושא שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי בין יוון לצ'כוסלובקיה. הוסכם כי ההסכם יישאר בתוקף לאחר פירוק צ'כוסלובקיה. בסלובקיה נלמדת השפה היוונית המודרנית בבית הספר לפילוסופיה של אוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה, עם כ-70 סטודנטים ו-3 מרצים. 1,400 סטודנטים יוונים מתגוררים בסלובקיה.
קיימת קהילה יוונית קטנה בסלובקיה. יש איגוד ידידות לסלובנית-יוונית, שרוב חבריו הם סלובקים. יוון היא יעד התיירות השני הפופולרי ביותר בקרב סלובקים (120,000 מבקרים בשנה). הסכם לשיתוף פעולה בתחום התיירות קיים מאז 1980.
SGS (חברה שווייצרית)
(בעבר: Société Générale de Surveillance) היא תאגיד רב-לאומי שמרכזו בז'נבה שבשווייץ, המספק שירותי פיקוח, אימות ובחינה בשלל תחומים. החברה מעסיקה 96,000 עובדים ב-2,600 משרדים ומעבדות בעולם.
השירותים העיקריים של החברה כוללים פיקוח ואימות של כמות, משקל ואיכות של סחורות, בדיקת איכות של מוצרים ובדיקת עמידתם בתקנים ובהוראות אסדרה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1878 ברואן שבצרפת, על ידי אנרי גולדסטוק, מהגר צעיר יהודי מלטביה. בעזרתו של מקסוול שפינגטון הוא לווה כסף מידיד אוסטרי, לשם הקמת שירות פיקוח על משלוחי תבואה בנמל רואן, שבעת המעבר בנמל נפגעו מגנבות ומסיבות נוספות. החברה בחנה ואימתה את המשלוח, בהיבטי כמות ואיכות, יחד עם היבואן. העסק צמח במהירות, ותוך שנה מיום הקמתו נוספו לו סניפים בנמלי לה האבר, דנקירק ומרסיי.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החברה העבירה את משרדה הראשי מפריז לז'נבה, וב-19 ביולי 1919 שינתה את שמה ל-Société Générale de Surveillance. היא נוהלה על ידי חתנו של גולדסטק ואחרי בנו מונה למנהל החברה.
באמצע המאה העשרים הרחיבה החברה את פעילותה למתן שירותי פיקוח ובחינה בשלל תחומים, בהם תעשייה, מחצבים, נפט, גז וכימיקלים, בין השאר באמצעות רכישת חברות העוסקות בפיקוח בתחומים אלה. ב-1965 רכשה החברה חברה העוסקת בבדיקות לא הורסות. ב-1981 החברה הפכה לחברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה השווייצרית SIX, וב-1985 צורפה ל. בעקבות התפרקות ברית המועצות הרחיבה החברה את פעילות גם למדינות ברית המועצות לשעבר.
בישראל מיוצגת החברה על ידי חברת ג'סקו – חברה כללית להשגחה בע"מ.
עונת 1984/1985 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1984/1985 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה ה-19 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-2 באוקטובר 1984 והתחרות הסתיימה ב-19 במרץ 1985. בתחרות השתתפו 20 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ בהם נקבעו 6 עולות לשלב הבתים. לקבוצות אלו התווספה אינדזיט קזרטה וסרגוסה. מחזיקת הגביע ריאל מדריד לא השתתפה בתחרות. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת משחק בית/משחק חוץ והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
שלב הבתים
בית א'
בית ב'
ישראל בתחרות
הפועל תל אביב הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב השני בו היא ניצחה את פרמלנס האאקסברגן ההולנדית 94–99, 84-112. הדבר איפשר לה להעפיל לשלב הבתים. שלב זה היא סיימה במקום האחרון וסיימה את השתתפותה בתחרות.
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Счётная палата Российской Федерации) הוא גוף בקרה עליון של הפדרציה הרוסית, האחראי לבקרה תקציבית על כל גופי הרשות המבצעת של רוסיה.
הלשכה פועלת על בסיס החוק הפדרלי של הפדרציה הרוסית "אודות לשכת החשבון", אשר מתאר את הרכבו ואת מבנה הפעילות וסמכויותיה.