cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פנחס נוי (פסיכואנליטיקאי)
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה
בפרשנותו לעבודותיהם של פרויד, קוהוט, פונגי, ספנס ואחרים, נוי התייחס למנגנוני ההגנה השונים כשומרים על אחדות העצמי במובן של סיפור שלם ומלוכד, כשהדגש הוא על 'אמת נרטיבית' ולא על 'אמת היסטורית'. כך מסביר גם את מטרתו ואריכותו של הטיפול הפסיכואנליטי, שכן בכל שלב יש לשקם ולערוך מחדש את הסיפור של העצמי שעוות ונפגם, תוך עיבודם של זיכרונות נשכחים, משאלות מודחקות ותובנות חדשות, ושילובם לסיפור בעל רצף ומשמעות.
נוי מקבל את תפישתו של קוהוט על חשיבותם של יחסים עם הזולת, ושל סיפוק צורכי זולת משמעותי המשמש כ"זולת-עצמי" להתפתחות ולשמירת הלכידות של העצמי וכך על הבריאות הנפשית. הוא מתאר את הכוח ההנעתי (מוטיבציוני) של העצמי, כמו במקרים בהם אדם מוכן להקריב אפילו את חייו למען שמירת כבודו העצמי שנפגע. תחושת העצמי דורשת תחזוקה והשקעה במשך כל החיים. זו מורכבת מרצף של הטמעה (assimilation) והסתגלות (accommodation), המאפשרות להתאימה לשינויי הגיל, מצבי חיים ומשימות נפשיות העומדות בפני האדם.
לפי נוי, המניעים לכל הפעילויות היצירתיות מקורם בצרכים הפסיכולוגיים לתחזוקת העצמי. הפונקציה העיקרית של החלום, הפנטזיה, והפעילות האמנותית לצורותיה השונות היא, בהתאם לכך, לסייע לאני במאמציו לפתח, לתחזק ולשמר את תחושת העצמי התקינה.
במאמר על האמנות, תיאר את ההנחה הבסיסית לפיה הפעילות האמנותית, בייחוד באמנויות 'הגבוהות', אינה תורמת רק לתחזוקה השוטפת של תחושת העצמי כמו החלום, אלא יש לה השפעה על עצם התפתחות תחושת-העצמי, ובעיקר על התפתחותן של מתכונות הארגון הרחבות יותר, שהן, על פי גישתו גם הבריאות יותר. ההתפתחות הקוגניטיבית, כולל רכישת השפה, מדגישה מטרות מעשיות של העברת מידע, בדרך יעילה ונייטרלית, ותובעת מחיר של ניתוק מסוים מהצד החוויתי וביטוי הרגשות; נוי טוען שהאמנויות השונות מאפשרות שפות חליפיות, המאפשרות ביטוי ראשוני של רגשות וחוויות. השירה והספרות עושות זאת באמצעות מטפורות וסמלים, המוזיקה באמצעות מערכות צלילים וכו'. לדברי נוי, הפעילות האמנותית "מרחיבה את דעתו של האדם", ומעודדת התפרשות נרחבת יותר של הפעילויות הקוגניטיביות לחוג רחב יותר של "מעגלי מוח". נוי הבדיל בין אמנויות נמוכות וגבוהות מבחינת המורכבות שלהן, וטען שיש לכל סוג תרומה אחרת לתחזוקת העצמי, לביטוי וויסות הרגשות, לפיתוח הדמיון ולהתמודדות עם ניגודים ועם מורכבות הן בעולם הפנימי והן בעולם החיצוני.
פאני ברייס
פאני ברייס (באנגלית: Fanny Brice; 29 באוקטובר 1891 – 29 במאי 1951) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, קומיקאית וזמרת יהודיה-אמריקאית, אחת הכוכבות הקומיות הגדולות של שנות העשרים והשלושים. ב-1968 גולמה דמותה על ידי ברברה סטרייסנד בסרט "מצחיקונת", עליו זכתה סטרייסנד בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
פנחס נוי (פסיכואנליטיקאי)
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה
לדברי נוי, קירובו של הילד והמתבגר לאחת האמנויות, ומוטב לזו בה מגלה הוא כישרון ראשוני כלשהו, תורמת תמיד לתחזוקת העצמי. במידה ויצליח לפתח גם את הכשרים המתאימים להתמודד עם היצירות הגבוהות והמורכבות יותר באמנות זו, עתיד פיתוח זה לתרום גם להרחבת תחומי העצמי והאישיות. ומכיוון שההנחה היא שהאישיות רחבת ההיקף היא גם האיתנה, הגמישה, והחסינה יותר לפגיעות - צפוי פיתוח הכשרים האמנותיים לתרום לבריאות הנפשית של הפרט והחברה.
פאני ברייס
תולדות חייה
פאני בורך (Borach) נולדה בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מהונגריה. ב-1908 עזבה את בית הספר והחלה להופיע במופעי בורלסקה (וודוויל המוני עם בסיס גרוטסקי ומיני). ב-1910 שכר אותה פלורנץ זיגפלד למופע "שיגיונות זיגפלד" שלו (Ziegfeld Follies), שבמסגרתו הופיעה בעונות 1910, 1911, 1916, 1917, 1919, 1920, 1921, 1923, 1924, 1934 ו-1936.
פנחס נוי (פסיכואנליטיקאי)
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה
במאמר על יחסי העצמי עם הזולת והקבוצה, נוי קיבל אמנם את התאוריה המקובלת המציבה את הצורך בקשר עם זולת-עצמי אמפתי כצורך בסיסי להתפתחות התקינה של תחושת עצמי. עם זאת הוא טען שזו תאוריה המותאמת לערכים של החברה המערבית המודרנית, ונגזרה מניסיון קליני עם שכבה חברתית מסוימת, ולכן אינה יכולה להיות תאוריה אוניברסלית. לדעתו, התנאי הבסיסי לפיתוח תחושת הזהות העצמית הוא עצם ההשתייכות לקבוצה אנושית כלשהי, ההזדהות עם מטרותיה והנכונות להשתלב בפעילויותיה.
פאני ברייס
תולדות חייה
ב-1921 הופיעה ב"שיגיונות זיגפלד" עם השיר "My Man" (שהתפרסם גם בביצועה של בילי הולידיי) והקליטה אותו לחברת תקליטי ויקטור. התקליטון היה להצלחה ופרסם את ברייס כזמרת. ההקלטה נכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של פרס גראמי.
ב-1929 ו-1930 הופיעה במחזות-זמר בברודוויי, בין השאר במופעי הרביו של בילי רוז, "Sweet and Low" ו-"Crazy Quilt" שכללו קטעים מאת אוסקר לבנט, ג'ורג' מ. קוהאן, איירה גרשווין ואחרים. היא נישאה לרוז ב-1929, השניים התגרשו כעבור עשר שנים. במקביל הופיעה במספר סרטי קולנוע בהם "My Man" (1928), "Be Yourself" (1930), "Everybody Sing" עם ג'ודי גרלנד, ו"זיגפלד הגדול" (1936) ו"שיגיונות זיגפילד" (1946) יחד עם ריי בולג'ר.
"בייבי סנוקס"
ב-1936 החלו שידורי תוכנית הרדיו "שיגיונות זיגפילד באוויר" (The Ziegfeld Follies of the Air) ב-CBS. ברייס הופיעה בתוכנית בדמות הפעוטה Baby Snooks (בייבי סנוקס, התינוקת סנוקס), דמות שניהלה דיאלוגים שנונים בטון ילדותי עם "אביה" (בגילומו של אלן ריד) והפכה ללהיט. הדיאלוגים כללו סדרת שאלות "תמימות" שהובילו את האב למבוכה ולהסתבך בלשונו, דבר שגרר עוד פרץ שאלות, שהציגו את המוסכמות החברתיות באור מגוחך. ברייס הופיעה בדמות זו ברדיו עד מותה והפכה להיות מזוהה עמה. בדצמבר 1937 עברה עם הדמות לתוכנית הבוקר של NBC, ב-1944 עברה שוב ל-CBS במסגרת חצי-שעה קומית בלעדית וב-1948 שבה ל-NBC לתוכנית שנקראה "The Baby Snooks Show". בשלבי התוכנית המאוחרים גילם את דמות האב הנרי סטאפורד, וריד הופיע לעיתים בהופעות אורח כמעסיקו.
ביוני 1950 הופיעו סטאפורד וברייס בדמויותיהם כאב ובתו בתוכנית טלוויזיה בודדת, הייתה זו הופעתה היחידה של ברייס בטלוויזיה.
חייה האישיים
ב-1911 נישאה למספר ימים בספרינגפילד (מסצ'וסטס) לספר מקומי.
ב-1912 הכירה מהמר מקצועי בשם ניקי אורנסטין, האיש נכלא בכלא סינג סינג ל-14 חודשים וברייס ביקרה אותו שם, לאחר שש שנות חברות נישאו השניים ב-1924, באותה שנה הואשם בגנבת איגרות חוב ונכלא לאחר מאבק משפטי בכלא פדרלי לשלוש שנים. לאחר שחרורו ב-1927 לא שב לביתו והותיר את ברייס עם שני ילדים.
בין 1929 ל-1939 הייתה נשואה לאמרגן בילי רוז.
ברייס נפטרה בהוליווד משבץ מוחי בגיל 59. עשרה ימים לאחר מותה, ב-29 במאי 1951 שודרה תוכנית "בייבי סנוקס" לזכרה.
ירגזי קרוליינה
ירגזי קרוליינה (שם מדעי: Poecile carolinensis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. המין התגלה לראשונה על ידי ג'ון ג'יימס אודובון בדרום קרוליינה, וזה ההסבר לשמו. ירגזי קרוליינה דומה מאוד לקרובו, ירגזי שחור-כיפה, והם אף מתרבים ברביית כלאיים, על אף שהתפצלו לפני יותר מ–2.5 מיליון שנה.
מאפיינים פיזיים
ירגזי קרוליינה הוא עוף קטן באורך 10–12 ס"מ, משקל 8–14 גרם, ומוטת כנפיים 15–20 ס"מ, והוא המין הקטן ביותר בסוג פויסילה באמריקה הצפונית, עם צוואר קצר וראש גדול, מבנה המקנה לו חזות כדורית. הכיפה והגרון שחורים והלחיים לבנות. העורף, הגב והכנפיים אפורים. הבטן לבנה עם שוליים בצבע בז' אפרפר. המקור שחור וקצר, הזנב ארוך, אפור וצר. תוחלת החיים הממוצעת עומדת על 4–5 שנים, על אף שהירגזי המבוגר ביותר שתועד במערב וירג'יניה היה בן לפחות 10 שנים ו–11 חודשים. ירגזי שחור-כיפה וירגזי קרוליינה דומים מאוד. בסמוך לאזור החפיפה, ציפורים אלו לומדות את הקולות אחת של השנייה, ופרטים מוכלאים מבצעים וריאציות על הקריאות של שני המינים. השיר הוא שריקה בת 4 הברות, נשמע כ–"פי-בי, פי-ביי", והוא ארוך יותר משירים של מיני ירגזיים אחרים. הוא משמיע גם קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!" מזמזם, מקור שמם באנגלית, צ'יקדי (Chickadee). משמעות הקריאה משתנה בהתאם לסדר הצלילים השונים.
התנהגות
מחוץ לעונת הקינון, הם חיים בלהקות של עד 8 פרטים עם ירגזים ומינים אחרים (לרוב מלכילונים, ירגזי דו-גוני, ירגזי שחור-כיפה, טפסי עצים, סיטות ונקרים). הלהקות נלחמות זו בזו על שטחים. הזוג הדומיננטי בלהקה שומר את טריטוריית הלהקה בתור טריטוריית קינון. הם נוהגים לשמור על מרווחים בזמן האכילה. בחורפים קרים, הירגזים ישנים בקבוצות בחלל קטן ומנמיכים את חום הגוף שלהם. הם יכולים לשרוד בצורה זאת עד ל–15 שעות ברצף. הירגזים ערים ביום וישנים בלילה.
תזונה
הירגזי ניזון מחרקים (כגון זחלים, עשים, חיפושיות, פשפשים, כנימות), עכבישים, זרעים (במיוחד גרעיני חמנית ובוטנים), פירות יער ושומן, ומבקר במתקני האכלה. הוא אוכל יותר חומר צמחי (זרעים ופירות יער) בחורף מאשר בקיץ. זחלים מהווים חלק עיקרי מהתזונה בחודשים החמים יותר. הירגזי מחפש מזון תוך קפיצה בין זרדים וענפים, ולעיתים אף נתלה הפוך מענף בכדי להגיע לזחלים על צידו התחתון או תופס חרקים תוך כדי תעופה. הוא משתמש במקור הקצר שלו בתור פטיש לפיצוח גרעינים.
רבייה
הירגזי מונוגמי, אבל זוגות יכולים להתפרק; כמעט כל הזוגות נשארים ביחד לכל החיים בטקסס, ואילו רק חצי בטנסי. כשלהקות מתפרקות בסוף הקיץ, הזוגות מחפשים טריטוריית קינון. הנקבה בונה את הקן בתוך חור בעץ, לרוב הרחבה של חלל טבעי בעץ מת, או קן נטוש של נקרים. מקנן גם בתיבות קינון. הקן בנוי מקליפת עץ, טחב, שיער ונוצות. נקבה מטילה 3–10 (לרוב 5–8) ביצים לבנות עם נקודות קטנות בצבע חום אדמדם, רובן סביב הקצה הקהה. הנקבה דוגרת 11–13 יום, והגוזלים פורחים בגיל 13–17 יום. שני ההורים מאכילים את הגוזלים. אם מפריעים לנקבה במהלך הקינון, היא נושפת ומנפחת את הנוצות ואף תתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז). הצעירים מגיעים לבגרות מינית בשנתם הראשונה.
תפוצה ובית גידול
ירגזי קרוליינה חי ביערות נשירים ומעורבים (בעיקר אלונים, אגוזים, אורנים, ברושים, אולמוסים, מילות, צפצפות, אדרים, עצי אשור, אשלים, וצוגות), ביצות, חורשים, פארקים, ואזורים עירוניים בדרום מזרח אמריקה הצפונית. המין יציב ולא נודד לרוב. בהרי האפלצ'ים, באזורי החפיפה עם ירגזי שחור-כיפה, ירגזי קרוליינה חי בגבהים נמוכים יותר. הוא חי בגובה פני הים עד 850, ואף עד 1850 מטר מעל פני הים. הוא טורף חרקים מזיקים, ועל כן הוא מדביר ביולוגי. תחום הקינון נמצא בין ניו ג'רזי, טקסס, קנזס, ופלורידה.
שימור
טווח התפוצה (כ–2,950,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. ירגזי קרוליינה מסווג כמין ללא חשש. מכיוון שהוא מין נפוץ בכל אזורו, אין מאמצי שימור ממוקדים בירגזי קרוליינה. עם זאת, אוכלוסיות מקומיות מסוימות עשויות להצטמצם, בעוד שאחרות מתרחבות. הגידול לרוב נובע מהתפשטות אנושית ועיור. נקרים, רקונים, אופוסומים, סנאים, נחשים, חתולים וגדרונים טורפים ביצים וגוזלים, ונצים, רקונים וחתולים טורפים גם בוגרים. הירגזים מתחרים עם נקרים, טפסי עצים וירגזים אחרים על אתרי קינון.
תפוצת תת-מינים
לירגזי קרוליינה 4 תת-מינים:
שלמה פרידמן
הרב שלמה פרידמן (אפריל 1894 - 29 באוקטובר 1958) היה האדמו"ר הרביעי מצ'ורטקוב, מרכז פעילותו היה בתל אביב.
קורות חייו
הרב שלמה פרידמן נולד בי"ד בניסן ה'תרנ"ד בעיירה צ'ורטקוב לרבי נחום מרדכי פרידמן ולחווה לאה, בתו של רבי שלמה פרידמן (בן הרב אברהם יעקב פרידמן (הראשון) מסדיגורה). ביוני 1914 נישא לבת דודו רחל, בתו של רבי ישראל פרידמן מסדיגורה. התחנך אצל סבו האדמו"ר מסדיגורה שהעריכו מאוד.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תש"ו (1946) הסכים בחוסר רצון לשמש כאדמו"ר מצ'ורטקוב בתל אביב וקבע את מושבו ברחוב אחד העם. הנהגתו של הרב פרידמן הייתה בצנעה ולא הרבה בביקור חסידיו ואף סירב לנסוע לארצות הברית לבקרם. היה ידוע כבעל חסד שחילק את מרבית כספו לצדקה, וכן היה ממייסדי החינוך העצמאי. היה חולה רוב ימיו ובשלוש שנותיו האחרונות היה חולה בסרטן בצורה קשה. נפטר בט"ו בחשון ה'תשי"ט ונטמן בחלקת אדמו"רי רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק. לאחר פטירתו חסידי צ'ורטקוב ביקשו מדודו, הרב צבי אריה טברסקי לשמש כאדמו"ר מצ'ורטקוב.
הרב פרידמן נהג לומר דברי תורה בהזדמנויות רבות ולאחר פטירתו התגלה כי הוא כתב אותם לעצמו ושמר בביתו. דברי התורה יצאו לאור בספר "דברי שלמה" בירושלים בשנת ה'תשכ"א (1961) על ידי אחד מחסידיו, הרב דוד משה שפיגל, שכיהן שנים רבות כגבאי בית המדרש טשורטקוב בשכונת מאה שערים בירושלים.
צאצאיו
לרב פרידמן היו שני ילדים:
עבודה והגנה
"עבודה והגנה" היא אנדרטה שהוקמה בין השנים 1937-1929 על ידי הפסלת הישראלית בתיה לישנסקי ביער חולדה. הפסל הוקם על קברו של אפרים צ'יזיק, חלוץ וממגיני קיבוץ חולדה. לצד עובדת היותה אחת מאנדרטאות ההנצחה הראשונות בפיסול הישראלי, משקפת האנדרטה את השפעת המודרניזם האירופי על האמנות הישראלית.
היסטוריה
היוזמה הראשונית להקמת האנדרטה הייתה של אריה גרשט, שלחם לצד צ'יזיק בקרב בחולדה. על ארגון העשייה היה מופקד הועד הפועל של ההסתדרות, שאנשיו עמדו בראש ועדה מיוחדת מטעם המוסדות הלאומיים, הקרן הקיימת והסתדרות העובדים.
בשנת 1929, לאחר שובה מצרפת, הוזמנה לישנסקי, בתמיכתו של יצחק בן-צבי, לעצב את האנדרטה. האדריכל פריץ קורנברג יצר הצעה לעיצוב האתר כמאוזוליאום מפואר, בצורה של חצי גורן, אולם הצעה זו לא מומשה לבסוף.
האבן נחצבה באזור בית צפאפה במשקל של כ-40 טונות. העברת האבן היוותה משימה חסרת תקדים בהיסטוריה של האמנות בארץ ישראל ולישנסקי נאלצה לנסר את האבן לשניים, לאחר שלא הצליחה לגרור את האבן בשלמותה בעזרת עגלות או טרקטורים.
בשנת 1930 או 1931 החלה לישנסקי לעצב את האנדרטה במקומה בחולדה. באותה עת התגוררה באוהל ביחד עם חברי קבוצת "גורדוניה". בשנת 1932 נערך בחולדה כינוס סביב הקבר והאנדרטה הלא גמורה. באותה עת הוטמנה בקבר גם "מגילת המצבה" המספרת את סיפור נפילתו של צ'יזיק ואף קושרת בין הקמת האנדרטה לאנדרטת "האריה השואג" בתל חי, שגם בה מונצחת שרה צ'יזיק, אחותו של אפרים. האנדרטה נחנכה בשנת 1937 בטקס שבו נאמו גם רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
תיאור ופרשנות
האנדרטה "עבודה והגנה" נחצבה בשני גושי אבן גיר בגובה של 3 מטרים ובה מופיעות שלוש דמויות. שתיים מן הדמויות הן האחים שרה צ'יזיק ואפרים צ'יזיק. קיימת מחלוקת בקשר לזיהויה של הדמות השלישית. נירית שלו-כליפא הציעה במאמרה על האנדרטה כי זו היא דמותו של בנימין מונטר.
סגנון הפיסול של האנדרטה משלב דימוי ריאליסטי עם אקספרסיביות בעיצוב הדמויות. הדמויות מגיחות מן הסלע ואינן מופרדות ממנו, בהשפעה של עבודתו של אוגוסט רודן. בעיצובה משקפת האנדרטה אוטופיה ציונית בשילוב שבין גאולת האדמה לבין הגנת המולדת.
נסים כדורי חזן
הרב נסים עזרא כדורי חזן (1891–1972) היה מגדולי רבני בבל ומגדולי מורי ההוראה בדורו.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד בשנת 1891 (ה'תרנ"א) לסילמאן ודינה כדורי. כשהתבגר נישא לרבנית רג'ינה בת סאלם ופרחה, ויחד נולדו להם ארבעה ילדים. לאחר פטירתה בטרם עת של אשתו רג'ינה, נישא בשנית לתפחה בת יחזקאל ולולו. חי ופעל בבגדאד ברוב שנות חייו, ושימש כראש רבני בבל, והסמכות התורנית העליונה.
חייו בישראל
עלה לישראל בשנת 1951 וגר בירושלים בשכונת מקור ברוך. נפטר בכ"א אלול ה'תשל"ב (1972) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אירליאבה
אִירְלִיַאבַה (באוקראינית: Ірлява; ברוסית: Ирлява; בהונגרית: Ungsasfalva, אוּנְגְשַשְפַלְוַוה, או Orlyava, אוֹרְלִיַאבַה; בסלובקית: Orľava, אוֹרְלַבַה; בצ'כית: Orlova, אוֹרְלוֹבַה) הוא כפר במחוז משנה אוז'הורוד במחוז זקרפטיה באוקראינה. הכפר שוכן על גדות נחל סטארה, יובל של נהר לאטוריצה, כ-27 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר אוז'הורוד, בירת המחוז.
נסים כדורי חזן
לימודיו ופסיקותיו
בצעירותו החל את לימודיו בישיבת "חכם יצחק", שבראשה עמד הרב יצחק ששון. בישיבה זו למדו גם הרב שמעון אגסי, הרב דוד סופר והרב יחזקאל עזרא אליה. הם היו מבוגרים ממנו והוא למד מהם ואתם. יצק מים על ידיו של הרב שלמה לנייאדו. עם מעבר הישיבה החל ללמוד בישיבת "מאיר אליהו". בישיבה זו החזיק במפתח חדר הספרים ושם "התבודד והסתגר בארבע אמות של הלכה מסובב בחומה של ספרים". שם התעמק בתלמוד ומפרשיו ובמיוחד בספרי הפוסקים ושו"ת והיה בקיא מאוד בהם. לכן התפרסם כאחד מגדולי הרבנים ומורי ההוראה בתקופתו. רבים שיחרו לפיתחו כדי לשמוע ממנו דבר הלכה וכדי לקבל תשובות לשאלותיהם בנושאי הלכה. כמו כן ביקשו ממנו לבחון את הילדים (ראו בהמשך הסיפור לגבי הרב עובדיה יוסף). והא נהג לעודד אותם להמשיך לשקוד על לימודיהם. לאחר מכן למד בבית המדרש החשוב "בית זליכה". שם נהג ללמוד כל יום ארבע שעות עם ידידו הרב סלמאן מוצפי תלמוד בבלי עם ראשונים. בבית מדרש זה בחן יחד עם הרב סלמן חוגי עבודי את הנער עובדיה יוסף לבקשת אביו. הם התרשמו ממנו ואמרו לאביו, שבנו עתיד להיות פוסק הלכה.
אירליאבה
היסטוריה
האזכור הראשון של הכפר, תחת השם אורליאבה, הוא משנת 1417.
נסים כדורי חזן
לימודיו ופסיקותיו
הרב נסים כדורי דיקדק במצוות ופסק לחומרה. לאור הוויכוח בישראל על השימוש בחשמל בשבת, לאחר בדיקה מעמיקה של כל הפרטים הטכניים וההלכתיים של אופן השימוש בחשמל, יחד עם ידידו הרב סלמאן מוצפי, אסרו את השימוש בחשמל בשבת.
הרב נסים כדורי חזן עסק יום יום בכתבי האר"י ובתורת הנסתר. התמיד בלימודיו עד יומו האחרון. השאיר אחריו הגהות והערות על ספרי הקבלה, אותם למד, והן התפרסמו לאחר מותו.
אירליאבה
היסטוריה
הכפר היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה האזור השתייך להונגריה וב-1920 עבר כמו יתר זקרפטיה לידי צ'כוסלובקיה. ב-1939 האזור סופח על ידי הונגריה אשר החזיקה בו עד לשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה, עת נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה האזור עבר לשליטת ברית המועצות עד שב-1991 ברית המועצות התפרקה והאזור עבר לשליטת אוקראינה.
נסים כדורי חזן
פסיקותיו ויחסו לתורת הרב יוסף חיים
חיבב מאוד את תורת הרב יוסף חיים מבגדאד (קרא לאחד מבניו על שמו). הקדיש זמן רב ללימוד תורתו ולא סטה מדבריו כמלוא הנימה, הן בהיותו בבבל והן בישראל. בנושא אובדן כתבי יד של הרב יוסף חיים של ההלכות על ויקרא, במדבר ודברים-סיפר הרב נסים שהרב יוסף חיים שלח את כתבי היד באניה, כדי להוציאם לאור וחלקם נפל לים, עקב פשיטת פירטים. הרב נסים כדורי חזן הזכיר את הרב יוסף חיים בגילוי דעת לבני בבל שעלו לישראל ובו הזהיר בנושאי צניעות, טהרת המשפחה ושבת. בין היתר כתב שבבבל בתקופת הרב יוסף חיים, כולם היו כשרים "כל פירצה היה עומד מיד לתקנה, והיה מגן על הדור כולו, ועכשיו היינו יתומים ומי יגן ומי יציל אותנו.."
יצירתו
לאחר שעלה לארץ וראה את אי ההקפדה על השמירה על מצוות הארץ, כתב קונטרס "חובת הארץ" על מצוות הארץ. הספר נכתב בשפה ברורה, כדי שיהיה נהיר לכל. בשנת תשט"ו כתב את "לוח עולמי" בו קבע בין היתר את זמן עלות השחר. הלוח התקבל והוא בשימוש עד היום.
אירליאבה
הקהילה היהודית
ככל הנראה היהודים הראשונים החלו לשבת בכפר בסוף המאה ה-18. הקהילה החלה לגדול באופן משמעותי במהלך המאה ה-19 ומסוף המאה ואילך התייצבה על אזור 90 איש. בתקופה הצ'כוסלובקית עסקו יהודים מהכפר בחקלאות ובמסחר.
רדיפת היהודים בשואה החלה עם הכיבוש ההונגרי ב-1939, ומאז חלק מהיהודים נלקחו לעבודות כפייה או לשירות כפוי בצבא ההונגרי בחזית המזרחית, ומרביתם לא שרדו. ב-1941 נמנו בכפר 110 יהודים, כ-19% מכלל האוכלוסייה. לאחר מכן, בדומה למקומות רבים בהונגריה, גורשו משפחות ללא אזרחות הונגרית לקמניץ-פודולסקי, שם הם נטבחו ביחד עם אלפי יהודים מתושבי העיר בחודש אוגוסט.
ב-16 באפריל 1944, יום לאחר חג אחרון של פסח וכחודש לאחר הכיבוש הגרמני, היהודים שנותרו בכפר רוכזו והועברו לאחד מהגטאות שהוקמו באזור. כעבור כחודש הם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם מרביתם נרצחו והניצולים לא שבו לכפר.
לשיר (זיכיון)
לשיר (באנגלית: Sing) הוא זיכיון בידור אמריקאי של אילומיניישן הפקות. הזיכיון כולל שני סרטים באורך מלא, חמישה סרטים קצרים וסחורת מרצ'נדייזינג גדולה נלוות.
הסרט הראשון, "לשיר", יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2016 וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. הסרט השני, "לשיר 2", יצא לאקרנים ב-22 בדצמבר 2021 בארצות הברית וקיבל גם ביקורות חיוביות מהמבקרים. שני הסרטים ביחד גרפו עד כה 1.035 מיליארד דולר.
לשיר 2 (2021)
עלילת הסרט מספרת על באסטר מון וחבריו השחקנים מהסרט הקודם אשר מנסים לקדם מופע חדש באולם "מגדלי הקריסטל" בעיר רדשור, המהווה מוקד של תעשיית הבידור. משאין להם קשרים, הוא וחבריו מתגנבים למשרדיו של הזאב, איל ההון המרושע והאמרגן ג'ימי קריסטל, המפיק מופע חדש. החבורה הוגה רעיון להביא את האריה כוכב הרוק האגדי קליי קאלוויי למופע שאת מתכונתו הם מציעים לקריסטל, קריסטל הסכים שאם תוך 3 שבועות לא יהיה מופע הוא יהרוג את מון. בעזרתה של הדורבנית אש נשלח מון למצוא את קליי המבודד ולשכנע אותו לחזור לבמה.
גונתר השמרטף (2017)
גונתר השמרטף הוא סרטון אנימציה קצר בו העלילה מתמקדת סביב גונתר כשהוא שומר על החזירונים של נורמן ורוזיטה. נכלל ב-DVD של הסרט לשיר.
אהבה ממבט ראשון (2017)
אהבה ממבט ראשון הוא סרטון האנימציה הקצר השני שמתמקד במיס קרולי אשר מנסה למצוא אהבה באמצעות אתר הכרויות שג'וני המליץ לה. נכלל ב-DVD של הסרט לשיר.
מאמן החיים של אדי (2017)
מאמן החיים של אדי הוא סרטון אנימציה קצר שלישי המתמקד באדי נודלמן אשר קיבל מאמן אישי דיגיטלי ונכנס לסמינר כדי עזור לאמו או שיסולק מהבית. נכלל ב-DVD של הסרט לשיר.
לעיניו של גונתר בלבד (2022)
לעיניו של גונתר בלבד הוא סרטון אנימציה קצר רביעי המתמקד בג'וני וגונתר אשר צפו במופע של מהפנט בעיר רדשור, כאשר הקוסם הפנט את גונתר הוא חשב שהוא סוכן חשאי. נכלל ב-DVD של הסרט לשיר 2.
אטרקציה חייתית (2022)
אטרקציה חייתית הוא סרטון אנימציה אשר מתמקד בדאריוס אשר מנסה להצטלם לפרסומת חדשה. נכלל ב-DVD של הסרט לשיר 2.
הקולגיום הלאומי של מקסיקו
הקולגיום הלאומי של מקסיקו (בספרדית: Mexico Colegio Nacional) הוא אקדמיה לשם כבוד שנוצרה במקסיקו בצו נשיאותי בשנת 1943 על מנת שתכלול את האישים הבולטים של המדינה, אנשי רוח, אמנים ומדענים. החברות בו היא לכל החיים ומקנה הוקרה מיוחדת. חברי הקולגיום הלאומי מוזמנים לפרקים להרצות בתחומם במסגרת קורסים וסמינרים. אין לבלבל עם El Colegio de Mexico, מכללת מקסיקו, שהיא בית ספר גבוה לחינוך ולמחקר.
היסטוריה
הקולגיום הלאומי הוקם ב-8 באפריל 1943 במטרה לקדם את התרבות והמחקר של מקסיקו בתחומים שונים. המוטו של הארגון הוא Libertad por saber (חירות למען הידע) וסמלו הוא נשר המוכן לעוף (המסמל חופש החשיבה) ומעל - שמש לוהטת (המסמלת חוכמה) צו הקמת הקולגיום שנחתם על ידי נשיא מקסיקו באותה תקופה, הגנרל מנואל אבילה קמאצ'ו (1946-1940), הגביל את מספר חבריו לעשרים בלבד. הם היו אמורים להרצות במושב הרשמי של הארגון החדש במקסיקו סיטי. בשנת 1971 העלה הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס את מספר חברי הקולגיום לארבעים והרשה להם שירצו וילמדו גם במקומות מחוץ לעיר הבירה. מעל גיל 70 הם פטורים מחובת ההרצאות, אם זה מבוקשם. אנשים שהתאזרחו במקסיקו יכולים להתקבל לקולגיום אם עברו עשר שנים מאז התאזרחותם. בשנת 1995 הנשיא ארנסטו סדייו תיקן את הכללים בכך שאיפשר לכל אזרח מקסיקני להתקבל למוסד זה, בלי קשר לוותק אזרחותם.
הבניין
מושב הקולגיום הוא בניין שבו שכן עד שנת 1863 בית שהתשייך למנזר לה אנסניאנסה (La Enseñanza). אחרי הרפורמות שהביאו לסגירת המנזר, הוא הפך להיכל המשפט. מאוחר יותר הוא חולק בין הארכיון הנוטריוני הלאומי ולקולגיום הלאומי. הבניין נראה כמו היום החל משנת 1871. בימי הנשיא לאסרו קארדנס הוא שימש את תנועת הנוער הסוציאליסטי המאוחדת.
הכניסה הראשית לבניין הוא מרחוב לואיס גונסלס אוברגון בין הרחובות ארגנטינה וברזיל. כניסה זו הייתה בעבר הכניסה האחורית של המנזר. לבית בחזית שלוש קומות והוא מכוסה באבן מקומית "טסונטלה" (tezontle), שהיא אבן וולקנית, אדומה ונקבובית. הדלתות, החלונות והמרפסות ממוסגרות באבן אפורה-לבנה הקרויה "צ'ילוקה". החלונות והמרפסות מצוידות במעקות וסורגי ברזל. הכניסה הראשית מובילה דרך אולם כניסה לפאטיו מרכזי. בקומת הקרקע של הפאטיו ישנן פילסטרים ובקומה העליונה -עמודים. החלל החשוב ביותר בבניין הוא אולם האספה, שבו מתקיימים דיונים, מתארגנים טקסי הקבלה של חברים חדשים וכנסים בתחומים השונים.
הבניין מאכסן אוסף של תשעה מזבחים מוזהבים מסוף המאה ה-17, הגדול ביניהם מוקדש למרים אם ישו, במעמד "הגבירה הקדושה של העמוד". בין הציורים המוצגים בהם נמצאים "עליית מרים" ו"הבתולה של האפוקליפסה" שניהם מאת אנדרס לופס משנת 1779.
חברים בקולגיום
ואחרים.
חברים שהתקבלו במאה ה-21
ואחרים
בית הנבחרים של יפן
בית הנבחרים של יפן, או שוגיאין (ביפנית: 衆議院), הוא הבית התחתון בדיאט של יפן, לצד בית היועצים של יפן שהוא הבית העליון.
בבית הנבחרים מכהנים 480 חברים, הנבחרים לתקופת כהונה בת ארבע שנים. מקרב 480 החברים, 180 נבחרים מתוך 11 מחוזות בחירה, שבהם ועדה מרובת חברים הנבחרים לפי רשימה פוליטית בשיטת הייצוג היחסי, ו-300 הנותרים נבחרים מתוך מחוזות בחירה בעלי חבר יחיד. על מנת להשיג רוב בבית הנבחרים, יש לזכות במאתיים ארבעים ואחד מושבים.
בית הנבחרים הוא החזק מבין שני בתי הדיאט, וביכולתו לעקוף וטו שהטיל בית היועצים על חוקים באמצעות רוב מיוחס של שני שלישים. ביכולתו של ראש ממשלת יפן לפזר את בית הנבחרים כרצונו, כפי שעשה טארו אסו ב-21 ביולי 2009.
הבדלים בין הבין העליון לבית התחתון
בית הנבחרים מחזיק במספר סמכויות שאינן ניתנות לבית היועצים. אם עבר חוק בבית התחתון והבית העליון הטיל עליו וטו, יכול בית הנבחרים לעקוף את הווטו אם קיים רוב מיוחס של שני שלישים מחברי הבית לכך. בנוסף, במקרים של אשרור אמנות, העברת תקציב המדינה ובחירת ראש הממשלה יכול בית היועצים רק לעכב את ההחלטה, אך לא להטיל עליה וטו. כתוצאה מכך מחזיק בית הנבחרים בכוח פוליטי רב יותר.
חברי בית הנבחרים מכהנים בתפקידם ארבע שנים לכל היותר, בעוד חברי בית היועצים נבחרים לתקופה של שש שנים. ראש הממשלה רשאי לפזר את בית הנבחרים, אשר מתפזר גם בעת אישור הצבעת אי אמון, אך את בית היועצים לא ניתן לפזר, ולפיכך נחשב הבית התחתון קרוב יותר לדעת הציבור.
המונח "בית תחתון" הוא מורשתה של חוקת מייג'י מ-1889, אז שימש בית האצילים בתור הבית העליון האריסטוקרטי, בדומה לבית הלורדים שבבריטניה. לפיכך, הבית הקרוב יותר לציבור הרחב נקרא הבית התחתון.
הרכב הבית
הרכב הבית לאחר בחירות 2021
סמדר כרמי-גיברמן
סמדר כרמי-גיברמן היא מנצחת מקהלות, מורה למוזיקה ומרצה בנושאי מוזיקה.
קריירה
סמדר כרמי-גיברמן מרצה במכון כרם להכשרת מורים בירושלים ובאקדמיה למוזיקה בירושלים. כמו כן, היא מרצה ברחבי ישראל.
כרמי-גיברמן מנצחת על מקהלת הבית של מכון כרם, "מקהלת כרמים". הייתה אחראית לכתיבה, עריכה והגשה של תוכניות מוזיקליות ברדיו וכן הפיקה הצגות ילדים מוזיקליות, שאותן גם כתבה וביימה. היא מנחה קונצרטים של מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית ומקהלה.
סמדר היא ביתו של המלחין משה כרמי ואחותה של המוזיקולוגית דליה כהן.
הלנה כריסטנסן
הלנה כריסטנסן (בדנית: Helena Christensen; נולדה ב-25 בדצמבר 1968) היא דוגמנית וצלמת דנית, בעברה הייתה מלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט ומעצבת אופנה.
ביוגרפיה
כריסטנסן נולדה בקופנהגן, דנמרק; אביה דני ואמה פרואנית.
כריסטנסן זכתה בתחרות מיס דנמרק ב-1987 וייצגה את דנמרק בתחרות מיס תבל ב-1988. היא עזבה את ביתה מעט אחרי כן לפריז, על מנת לפתח את קריירת הדוגמנות שלה.
ב-1991 היא כיכבה בוידאו קליפ לשיר "Wicked Game" של כריס אייסק.
הווידאו הוצג אחרי כן בתחרות ה"קליפי הווידאו הסקסיים ביותר בכל הזמנים" של רשת ה-MTV ונבחר למקום רביעי ב"50 רגעי הווידאו הסקסיים ביותר" של רשת VH1 ונבחר למקום 13 בתחרות "100 הווידאו הגדולים ביותר" של VH1.
כריסטנסן חתומה בסוכנויות הדוגמנות "Independent Models" בלונדון, בסוכנות "1/One Management" בעיר ניו יורק ובסוכנות "2pm Model Management" בקופנהגן.
עסקים
בבעלותה של כריסטנסן חנות עתיקות במנהטן. והיא מוכרת כמה מבגדיה בחנות של אמה בכריסטיאנסהאוון.
כריסטנסן הייתה מייסדת-שותפה של מגזין "Nylon" והייתה עורכת הקריאיטיב הראשונה שלו ביחד עם היזם האמריקני מיכאל "מיק" ניומן. היא גם השיקה קולקציית בגדים משלה בשם "Christensen & Sigersen", ביחד עם ידידה מזה שנים רבות לייף סיירסן. לשניים היה בעבר בוטיק ניו יורק.
כריסטנסן היא גם צלמת, ותמונותיה הופיעו על מגזינים כמו "מארי קלייר" ו"Elle". תערוכת צילומיה, "A Quiet Story" אותה אצר ג'ים קוק, הציגה לראשונה ברוטרדם ב-2006.
כריסטנסן שהתה באירלנד כדי להשיק את תצוגת האופנה השנייה המיועדת לפרסומת למלחמה בסרטן השד שבה נמכרו עיצובי חולצות טי בלעדיים על מנת לגייס מיליונים למאבק בסרטן השד (מבצע של איגוד הסרטן האירי) ושל "Europa Donna Ireland" כדי לסייע לנשים צעירות שלקו בכך.
חייה האישיים
עם השחקן נורמן רידוס. בעודה מנהלת קריירות בצילום ובעיצוב אופנה, כריסטנסן נותרת אמא פעילה למינגוס. "הוא כל מה שחשוב", היא אומרת. "הוא החבר הטוב ביותר שלי."
רדוס וכריסטנסן נפרדו ב-2003. היא חיה בעבר עם מייקל האצ'נס, הסולן של INXS לסירוגין במשך ארבע שנים בראשית שנות ה-90.
כריסטנסן מתגוררת במנהטן ולה דירות בקופנהגן ומונקו.
מדד הדמיון לכדור הארץ
מדד הדמיון לכדור הארץ (באנגלית: ESI - Earth Similarity Index) הוא אפיון מוצע על מנת לבחון את מידת התאמת מאפייניהם של כוכב לכת, לווין טבעי או כוכב לכת חוץ-שמשי לאלה של כדור הארץ. המדד נועד לפשט את ההשוואה לאור ריבוי הגילויים כל כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש וביניהם גם דמויי ארץ. המספר של התוצאה נע בין 0 ל-1, כאשר 1 מייצג את כדור הארץ. אין למדד משמעות כמותית לגבי הסיכוי לקיום של חיים על פני אותו גוף.
הנוסחה
המדד הוצא לראשונה בשנת 2011 במאמר בכתב העת המדעי Astrobiology והפרמטרים שכלולים בו הם: רדיוס, צפיפות החומר, מהירות מילוט והטמפרטורה של פני השטח. לפיכך, למדד שני המרכיבים של הנוסחה מתייחסים לרדיוס ולצפיפות מחד, ולמהירות המילוט וטמפרטורת פני השטח מאידך. בכל הנוגע לכוכבי לכת חוץ-שמשיים, הנתונים לגבי טמפרטורת השטח נלקחים מההשפעה של עמעום הכוכב ושל מהירות הסיבוב סביבו, אך לא נלקחים בחשבון פרמטרים אחרים אשר עשויים להשפיע על מרכיב זה כמו למשל חוסר בקרינה, השפעות כבידה על גאות ושפל, אלבדו והשפעות של אפקט החממה מאחר שרובם ככולם אינם ידועים.
דף אינטרנט שנערך על ידי אחד מחברי המאמר בכתב העת המדעי Astrobiology משנת 2011, הבל מנדז מאוניברסיטת פוארטו ריקו בארסיבו, מפרט את חישוביו על המדד עבור מערכות חוץ-שמשיות שונות בנוסחה הבאה :
כאשר x_i ו-x_{i0} הם התכונות של הגוף החוץ-שמשי ושל כדור הארץ, בהתאמה, ו-w_i הוא המעריך המשוקלל של כל תכונה ואילו n הוא המספר הכולל של המאפיינים. נוסחה זו היא בת השוואה לשוני בריי-קרטיס וגם נבנתה לפיה.
מדענים אף הציגו ב-2011 נוסחה שונה אשר העריכה את המדד לאפשרות של חיים על כוכבי לכת שונים והתוצאות היו שונות.
למברטה
למברטה הוא שם מותג של קטנועים, שיוצרו במילאנו, שבאיטליה, על ידי חברת אינוצ'נטי. השם נגזר מהמילה Lambrate, הפרבר של מילאנו הקרוי על שם הנהר למברו הזורם באזור, שם היה המפעל. למברטה היה שמו של שד מיתולוגי הקשור לנהר. קטנועי "למברטה" הורכבו בישראל, במשך תקופה קצרה (1957 עד 1959), במפעל מתכת רמים בקריית שמונה.
היסטוריה
בשנת 1922 בנה פרדיננדו אינוצ'נטי מפעל לצינורות פלדה ברומא. בשנת 1931 הוא העביר אותו למילאנו, ושם בנה מפעל גדול יותר, שייצר צינורות פלדה וחלקי פלדה והעסיק כ-6,000 עובדים. המפעל הופצץ בכבדות ונהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה סבר שהעתיד הוא בתחבורה פרטית זולה והחליט לייצר קטנוע.
עיצוב והשקה
העיצוב של הלמברטה, וגם של הוספה מקורו בקטנוע תלת גלגלי שיוצר על ידי חברה מארצות הברית בשם "קושמן". קטנועים מסוג זה היו בשימוש נרחב באיטליה על ידי צבא ארצות הברית, ככלי להובלת חיילים וציוד. צבא ארצות הברית השתמש בהם כדי לעקוף את טקטיקות ההגנה הגרמניות של השמדת דרכים וגשרים בהרי הדולומיטים ובאזורי הגבול מול אוסטריה. מהנדס האווירונאוטיקה גנרל קוראדינו ד'אסקניו, שהיה אחראי על תכנון ובניית המסוק המודרני הראשון של חברת אגוסטה, קיבל את התפקיד על ידי פרדיננדו אינוצ'נטי לעצב כלי פשוט, אמין ובמחיר סביר. כלי שיהיה קל לנהוג בו עבור גברים ונשים כאחד, ושמסוגל להגן על הנהג מבוץ ואבק בכביש. ד'אסקניו, ששנא אופנועים, הציג שינויים רבים בכלי לעומת אופנוע. הוא נבנה על גבי מסגרת חסכונית עם יכולת החלפת הילוכים בכידון והמנוע הותקן ישירות על הגלגל האחורי. המגן הקדמי שמר על הרוכב יבש ונקי בהשוואה לקצה הקדמי הפתוח באופנועים. העיצוב באזור הרגליים התחשב בנשים, שכן לבישת שמלות או חצאיות הפכו את הרכיבה על אופנועים קונבנציונליים לאתגר. המזלג הקדמי, בדומה לציוד הנחיתה של מטוס, איפשר החלפת גלגלים קלה. עם זאת, ד'אסקניו הסתכסך עם אינוצ'נטי ולקח את העיצוב שלו לאנדריקו פיאג'יו שייצר את הוספה החל משנת 1946. התכנון הסופי של הלמברטה נעשה על ידי מהנדסי האווירונאוטיקה סזארה פלביצ'ינו ופייר לואיג'י טורה.
חברת אינוצ'נטי החלה בייצור קטנועי למברטה בשנת 1947, שנה לאחר שפיאג'ו החלה בייצור דגמי הוספה שלה. בשנות ה-50 הקטנוע זכה להצלחה רבה ולמברטות יוצרו ברישיון על ידי פניוויק בצרפת, NSU בגרמניה, סרבטה בספרד, API בהודו, יולון בטייוואן, פסקו בברזיל, אוטקו בקולומביה וסאמברטה בארגנטינה, לפעמים תחת שמות אחרים, אך תמיד בעיצוב זהה.
מכירת המפעל לחברת בריטיש ליילנד
עם עליית רמת החיים במערב אירופה בשנות השישים, הביקוש לקטנועים ירד, לטובת מכוניות קטנות שנמכרו במחירים סבירים, ומכירות למברטה החלו לרדת. בשנת 1961 פתחה אינוצ'נטי מפעל הרכבה של דגמי מכוניות מתוצרת BMC (בריטיש מוטורס קומפני), ואחרי שזו נרכשה על ידי בריטיש ליילנד המשיכה אינוצ'נטי להרכיב מכוניות של ליילנד. המכונית הראשונה שייצרה הייתה האוסטין A40 פארינה. באמצע שנות השישים החלה אינוצ'נטי לייצר את המיני, בשם האינוצ'נטי מיני וזאת ברישיון מבריטיש ליילנד, ייצור שנמשך למעלה מעשור.
ב-1972 השתלטה "בריטיש ליילנד" על אינוצ'נטי, והחליטה על הפסקת ייצור קטנועי הלמברטה.
המעבר להודו
בשנת 1972 קנתה ממשלת הודו את הזכויות לשם המותג ואת קווי היצור של המפעל במילאנו, בעיקר במטרה לייצר את הלמברטה התלת-גלגלית בשם Vikram לשוק המקומי. ייצור הלמברטה נמשך שם עד 1997 על ידי חברת Scooters India, שהמשיכה לשווק את הדגמים השונים בהודו.
חידוש המותג
בשנת 2006, נמכר המותג לחברת השקעות בריטית בשם FWL, וכעבור ארבע שנים החל מיזם להשקה מחדש של הלמברטה באמצעות צוות מהנדסים מאיטליה ופס ייצור בטאיוואן. ב-2011 הושקה הלמברטה החדשה, עם דגם בשם LN ומנועי 125 ו-150 סמ"ק ארבע פעימות, עם קירור אוויר ותמסורת וריאטור. מערכות אלו ספקו על היצרנית הדו-גלגלית סאניאנג, ומרכב המתכת יוצר באיטליה. על העיצוב היה אחראי אלסנדרו טארטריני, בנו של מייסד יצרנית הקטנועים איטלג'ט. לאחר מכן הורחב היצע הדגמים עם ה-LT, אשר עושה שימוש במנועי 50 סמ"ק עם 2 או 4 פעימות.
בשנת 2017, קונסורציום למברטה השיק את דגם "למברטה V-Special".
הרכבה בישראל
בשנת 1954, ביקש התעשיין אפרים אילין לייבא את קטנועי למברטה לישראל. עקב המגבלות על הוצאת מטבע זר מישראל באותן שנים, הציע אילין שחברת קייזר-אילין תעשיות תרכיב את הקטנועים בישראל, בשילוב רכיבים תוצרת הארץ. באוקטובר 1955 קיבל אילין אישור להקים את המפעל, אך לאחר מכן הגיע להסכם עם החברה המתחרה וספה, והקים מפעל הרכבה בצפת, שעבר בהמשך למפעל קייזר-אילין בחיפה. בתחילת 1957 חתם קונצרן כור תעשיות על הסכם להרכבת קטנועי למברטה בישראל. באוגוסט 1957 יצא קבוצה של מהנדסים מ"כור" לביקור לימודים במפעל במילנו כהכנה לתחילת הקמת מפעל ההרכבה בישראל, שתוכנן לייצור 5,000 קטנועים לשוק המקומי וליצוא. בדצמבר 1957, יצאו הקטנועים הראשונים ממפעל ההרכבה שהוקם בקריית שמונה כשלוחה של מפעל וולקן מחיפה, את חישוקי הגלגלים ייצר מפעל המתכת של קיבוץ מנרה. הצמיגים גם ייצרו בישראל. במהלך 1958 הורכבו במפעל כ-12 קטנועים ביום, בתחילת 1959, הופסק הייצור במפעל עקב חוסר כדאיות כלכלית.
בתרבות
בשנת 1977 הוציא לאור שלמה ארצי אלבום בשם יש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב.
לוח תרמו-אלקטרי
כאשר מספקים מתח לרכיב, צד אחד שלו יתקרר במהירות והצד השני יתחמם במהירות.
כדי לייצר מתח על ידי הרכיב, צריך לייצר הפרש טמפרטורה בין הצדדים, ככל שההפרש גדול יותר, כך המתח המיוצר יהיה גדול יותר.
אופן פעולה
לוח פלטייה פועל לפי אפקט פלטייה. ללוח שני צדדים, וכשזרם ישר עובר דרך הרכיב, הוא סוחף איתו חום מצד אחד של הרכיב לצד השני, כך שצד אחד נעשה קר יותר, והצד השני חם יותר.
הצד החם מחובר למפזר חום, בכדי שהוא יישאר בטמפרטורת הסביבה. בעוד הצד הקר מתקרר מתחת לטמפרטורת החדר.
היעילות המקסימלית שיכולה להיות למעגל קירור תלויה בטמפרטורת הסביבה, ובטמפרטורה הנמוכה אליה רוצים להגיע, ככל שההפרש בין שתי הטמפרטורות יהיה גדול יותר, כך תקטן היעילות.
מערכי דיור בשיקום פסיכיאטרי
מערכי דיור בשיקום פסיכיאטרי היא שיטת שיקום שנועדה לאפשר למשתקמים עם לקות נפשית להתגורר בקהילה תוך קבלת מגוון שירותים בהתאם לצרכיהם. מסגרות אלו קמו כאלטרנטיבה לתנועה המוסדית שהייתה נהוגה בעבר בשירותי בריאות הנפש. המטרה המרכזית של מערכי הדיור היא לספק דיור יציב ועצמאי למשתקמים במסגרת קהילתית.
גישת מערך הדיור
גישת מערך הדיור (Housing Array Model) מבוססת על ההנחה כי צורכיהם של משתקמים עם הפרעות נפשיות הם מגוונים, ולפיכך יש להתאים רמות שונות של סיוע ותמיכה לכל אחד. כל משתקם מקבל שירותים תמיכתיים בהתאם לצרכיו, יכולותיו והעדפותיו. המגורים במערך הדיור מתאימים למשתקמים החסרים במיומנויות בסיסיות של דיור עצמאי ומעניקים למשתקם קהילה מובנית וחיי חברה. בנוסף, המגורים המשותפים מונעים את הבידוד החברתי בשל מאפייני הפרעתם. קיימים אתגרים רבים בהקמת מערכי דיור מתאימים למשתקמים, כגון מציאת מיקום למערך ללא התנגדות הקהילה באותה שכונה, מציאת מקורות מימון והתמודדות עם ניגוד אינטרסים בין אילוצים כלכליים לצרכיו הקליניים של המשתקם.
שני חסרונות עיקריים במודל מערך הדיור:
דיור נתמך
במסגרת דיור נתמך (Supported Housing) מסייעים למשתקם למצוא דיור בקהילה תוך ליווי ותמיכה מצד מקור מקצועי. גישה זו התפתחה בשנות השמונים בעקבות מאבק עורכי דין שהתמחו בבריאות הנפש אחר מסגרות דיור למשתקמים בקהילה, וכאלטרנטיבה למסגרות הקליניות המצויות. בנוסף, הם התייחסו לתנועת הצרכנים אשר ציינו את הדה-הומניזציה והגישה הפטרנליסטית שהיו נפוצות בתוכניות המגורים הטיפוליות במסגרת מוסדית. עם השנים ועם העלייה החדה במספר מחוסרי הדיור הסובלים מלקות נפשית, פותחו תוכניות דיור נוספות על בסיס רעיון הדיור הנתמך בקהילה.
ישנם שני מרכיבים קריטיים של דיור נתמך: עזרה בדיור וניהול מקרה אינטנסיבי. לרוב, הדיור הנתמך מוצע במקביל לטיפול קהילתי אסרטיבי (ACT), כיוון שישנה התאמה בין הערכים המנחים של תוכניות אלו, כגון נורמליזציה, אינדבידואציה ותמיכה אינטנסיבית למשתקם. הבדל מרכזי בין תוכניות אלו הוא שדיור נתמך פונה לאוכלוסייה רחבה יותר של משתקמים עם לקות נפשית מאשר המודל הקהילתי אסרטיבי.
תוכנית מרכזית בדיור הנתמך היא 'הנתיב לדיור' (pathways to housing) המיועדת לאוכלוסיית משתקמים המורכבת ברובה מאנשים המשתקמים מחוסר דיור, נכות נפשית חמורה והפרעות התמכרות לחומרים, אשר לרוב נכשלו בתוכניות שיקום אחרות (בית סוהר, בית חולים, בית חולים פסיכיאטרי ומקלטים). תוכנית זו מבוססת על אמונה כי דיור הוא זכות בסיסית לכל אדם, החלמה מנכות נפשית היא אפשרית וכי יש לכבד את בחירות האדם בתהליך השיקום המאפשרות לו להחזיר את השליטה בחייו. לכן, בשונה מתוכניות דיור נתמך אחרות, תוכנית זו מפרידה בין טיפול ודיור, ואינה דורשת השתתפות בטיפול או תנאים מקדימים אחרים על מנת לקבל זכאות לדיור. במסגרת זו מסייעים למשתקמים במציאת דיור מיידי, עצמאי וקבוע, בליווי בתהליכים בירוקרטיים ובסיפוק טיפולים תומכים ומתמשכים לפי בחירת המשתקם, הניתנים על ידי צוות רב מקצועי הכולל פסיכיאטר, אח, מומחה תעסוקה, עובד סוציאלי ועוד. כל זאת למען החלמת המשתקם והשתלבותו המחודשת בקהילה. תוכנית זו מובילה את המשתקמים לייצב את מחלתם, להסתגל למגורים ולבסס קשרים חברתיים וקהילתיים.
ביקורת על מודל הדיור הנתמך:
דיור בעת משבר
דיור בעת משבר היא אלטרנטיבה מעשית לאשפוז פסיכיאטרי כאשר סיבת הפנייה לעזרה פסיכיאטרית היא אי יציבות הקשורה בדיור. במקרים רבים מוצאים עצמם אנשים עם לקות נפשית מגורשים ממקום מגוריהם, לא רק על רקע כלכלי אלא גם על רקע התנהגותי. על מנת לבצע סינון בין משתקמים הזקוקים לאשפוז ובין אלה הזקוקים לדיור בעת משבר, נבדקים מרכיבים כגון התנהגות אלימה של האדם, אובדנות ושימוש בסמים ואלכוהול.
קיימים שני סוגי דיור בעת משבר:
מחקרים מראים כי מבחינה כלכלית, דיור בעת משבר פחות יקר מאשפוז פסיכיאטרי.
מערכי דיור בשיקום פסיכיאטרי בישראל
כחלק מחוק שיקום נכי נפש בקהילה תש"ס (2000), אנשים עם לקות נפשית בשיעור של 40% לפחות זכאים לקבל סל שיקום לשיפור מצבם ולשילובם האופטימלי בקהילה. חלק משירותי השיקום המוצעים למשתקמים במסגרת הקהילה הוא דיור.
בישראל קיימים שני סוגי דיור נתמך:
נכון לשנת 2007 השתמשו כ-7,284 משתקמים במערכי הדיור במדינת ישראל.
מחקר
כיום ישנה הסכמה בקרב חוקרים כי המחקר על מערכי הדיור עדיין לוקה בחסר. מצב זה נוצר בשל מספר סיבות:
שם טוב אבן שפרוט
שם טוב אִבְּן שַפְרוּט (בספרדית: Shem-Tob ben Isaac Shaprut de Tudela); היה הוגה דעות ורופא יהודי ספרדי, מהעיר טולדו, שפעל במחצית השנייה של המאה ה-14. הגותו התאולוגית-פילוסופית התאפיינה ברציונליזם.
מרסל נדג'ארי
מרסל נג'ארי (או נדג'ארי, נדז'אר, נדזארי; ביוונית: Εμμανουήλ Μαρσέλ Νατζαρή Νατζαρής; 1 בינואר 1917 – 31 ביולי 1971) היה יהודי-יווני ניצול ממחנה הריכוז אושוויץ. נדג'ארי היה חבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי 1944 עד נובמבר 1944. הוא אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתבו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר וליאון כהן. הוא השתתף בהכנת מרד הזונדרקומנדו. הוא חיבר את אחד מ-19 כתבי היד של חברי זונדרקומנדו, שנמצאו ליד הריסות המשרפות בבירקנאו.
ביוגרפיה
נדג'ארי נולד בסלוניקי בשנת 1917. הוא למד בבית הספר התיכון הצרפתי אלשיך. תחומי העניין האקדמיים שלו כללו רישום וציור. כשהתבגר, הוא עבד בחנות של אביו, מכירת מזון לבעלי חיים. הוא הצטרף לצבא בשנת 1937 ונלחם נגד האיטלקים בפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1940. ב-1942 נשלח למחנה עבודה גרמני עם עוד 1,500 יהודים. בשנת 1943 גורשו הוריו ואחותו מסלוניקי ולאחר מכן נרצחו באושוויץ. מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה ועבר לאתונה, שם עבד זמנית אצל יצרן סבון. באוקטובר 1943 עזב את אתונה ונפצע בקרב כשנלחם בהתנגדות הקומוניסטית. הוא הוקע על ידי אישה צרפתייה כציוני ומבריח יהודים לפלשתינה.
ב-30 בדצמבר 1943 הוא נעצר ושהה חודש בכלא אברוף באתונה. הוא עונה על ידי הגרמנים עד שהתוודה על זהותו היהודית. לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז חיידרי למשך חודשיים.
באושוויץ
הוא גורש מאתונה ב-2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב-11 באפריל יחד עם עוד מגורשים. 1,872 מהמגורשים נשלחו מיד למותם בתאי הגזים. נדג'ארי היה אחד מ-320 הגברים היוונים, שנבחרו לעבודה והוא קיבל את המספר 182669. הוא ושאר הגברים היוונים גרו בבלוק 12 מ-13 באפריל עד 11 במאי.
הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים-יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו. הוא הוצב בקרמטוריום III והשתתף בהכנה למרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'ק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, ליאון כהן ואלברטו ישראל אררה. אולם במהלך המרד ב-7 באוקטובר 1944 הקיפו אנשי האס אס את אנשי הקרמטוריום השלישי במהירות והם לא יכלו להשתתף במרד.
בנובמבר 1944, חודשיים לפני שחרור המחנה, הוא קבר 12 דפים בקנקן ובתיק ליד הקרמטוריום השלישי. הדפים שנכתבו ביוונית ב-3 בנובמבר נלקחו ממחברת, ובו תיאר את הזוועות שהתחוללו באושוויץ.
לאחר המרד גויסו נדג'ארי וחבריו לזונדקומאנדו והופקדו על הריסת המשרפות. ב-18 בינואר 1945 פינה האס אס את אושוויץ, ואלפי האסירים, שיכלו ללכת הוצאו מהמחנה בצעדת מוות. אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, נדג'ארי וכמה חברים התערבבו בקהל האסירים. הוא שרד את צעדת המוות והגיע למאוטהאוזן ב-25 בינואר. הוא הועבר למלק ולאחר מכן מחנה העבודה גוזן, ממנו שוחרר על ידי דיוויזיית השריון ה-11 של הארמייה ה-3 של ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
אחרי אושוויץ
נדג'ארי חזר ליוון לאחר ששוחרר. הוא החל לעבוד בבית חולים באתונה ב-1947. הוא התחיל לכתוב על חוויותיו באושוויץ בלי שום כוונה לפרסמם. הוא התחתן עם רוז'ה סלטיאל ב-1947. יחד נולד להם בן, אלברטו, יליד 1950. ב-1951 הם עברו לארצות הברית שם הפך לחייט. בתם נלי נולדה בניו יורק ב-1957. נדג'ארי מת מהתקף לב ב-31 ביולי 1971 בגיל 54 בניו יורק.
מציאת הכתבים שהוצפנו
בשנת 1980, תשע שנים לאחר מותו של נדג'ארי, נמצא הקנקן בו נשמרו הדפים על ידי נד'גארי במהלך שיפוץ בשטח המחנה. הקנקן נמצא בשלמותו אך הכתבים, שנכתבו בעיקרם בשפה היוונית עם מעט צרפתית, גרמנית ופולנית, נמצאו דהויים מאוד ולא ניתנים לקריאה. באמצעות טכנולוגיה אופטית דיגיטלית, הצליחו ההיסטוריונים פאבל פוליאן ואלכסנדר ניקיטאייב לפענח את הכתוב בו מתאר נדג'ארי את הזוועות במחנה ההשמדה.
איינדה (סרט)
איינדה (באנגלית: Ayanda) הוא סרט דרמה רומנטית דרום אפריקאי משנת 2015, שבוים על ידי שרה בלצ'ר ונכתב על ידי טריש מלון. הסרט מספר על איינדה, מעצבת וצלמת מוכשרת שמוכנה לעשות הכל כדי שלא יסגרו את המוסך של אביה שנפטר.
הסרט הוקרן לראשונה בשם "Ayanda and the Mechanic" ("איינדה והמכונאי") בפסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס אשר התקיים ב-13 ביוני 2015. בנובמבר 2015, הסרט הופץ על ידי חברת ARRAY. אורך הסרט הוא כ-105 דקות, ושפתו היא אנגלית.
הסרט היה מועמד למספר פרסים וזכה בכמה מהם.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש בדרום אפריקה, ומספר על איינדה, מעצבת וצלמת מוכשרת אשר עובדת במוסך של אביה שנפטר. כאשר אמה והחבר הכי טוב של אמה אומרים לה שהם צריכים למכור את המוסך, איינדה לא מוכנה לכך, עקב הזיכרונות שיש לה ממנו על אביה. איינדה מתחייבת להציל את העסק, בכך שתשפץ מכוניות ישנות בעזרת שני מוסכים נאמנים. הסרט בוחן את המאמץ של איינדה, ואת הרצון שלה לשמור על המוסך של אביה.
ביקורות
עם הפצת הסרט, הסרט קיבל ביקורות טובות, בנוסף הסרט זכה בציטוט מיוחד מהשופטים של פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס.
אוסקר סירקוביץ'-סער
אוסקר סירקוביץ' סער (26 בפברואר 1931 – 31 באוקטובר 2021) היה מהנדס בניין וחוקר ישראלי. מומחה בעל שם עולמי לשיטות בנייה מתקדמות בתחום עמידות מבנים ברעידות אדמה. שימש כמהנדס הקונסטרוקציה של פרויקטים רבים המהווים אבני דרך בתחום הבנייה בישראל, ביניהם מבני ציבור, גשרים ואנדרטאות.
ביוגרפיה
סירקוביץ' נולד בבואנוס איירס וגדל בטוקומן שבארגנטינה. הוא החל את לימודי ההנדסה האזרחית באוניברסיטה של טוקומן באמצע לימודיו בתיכון. במקביל היה סירקוביץ' פעיל בתנועת נוער "הדרור", שם הכיר את אולגה גורבן, לימים ד"ר אולגה סער ואשתו לשארית חייו. בני הזוג עלו לישראל בשנת 1956 והתיישבו בירושלים, שם עבד סירקוביץ' באגף ההנדסה של עיריית ירושלים ובמקביל כמהנדס שכיר במשרדו של המהנדס ד"ר ברגר. סירקוביץ' רואה בתקופה זו תקופה משמעותית מבחינת התפתחותו המקצועית. עם פטירתו של ד"ר ברגר המשיך סירקוביץ' את תכנון המבנה בית העם בירושלים ביחד עם האדריכל דוד רזניק, שם החלה חברות אישית ומקצועית בין השניים שנמשכה למעלה מחמישים שנה והניבה פרויקטים חשובים.
באמצע שנות השישים מונה סירקוביץ' למהנדס המועצה בית שמש. באותה תקופה גם הקים את משרד סירקוביץ'-סלע אשר הפך מאוחר יותר לסירקוביץ'-לבטון, במשך 23 שנים עד פרישתו בשנת 2001. המשרד ממשיך עד היום בשם לבטון מהנדסים ושות'. חלק גדול מהפרוייקטים שרשומים מטה נעשו במסגרת השותפות סירקוביץ-לבטון, חלקם באחריות ישירה של מהנדס סירקוביץ וחלקם תחת אחריות ישירה של מהנדס לבטון (כגון מלון הייאט, מוזיאון המדע ירושלים, בית חולים אלוין, גשר החדש בדרך חברון,בניין בנק ישראל, מכון למחקר שדה בוקר,מרכז המבקרים ורכבל החדש במצדה ועוד).
במהלך השנים עוסק סירקוביץ' גם במחקר בתחום עמידות מבנים ברעידות אדמה וקונסטרוקציות מרחביות בהקמה עצמית. במהלך שנות השמונים והתשעים היה חבר הוועד המנהל של הקונגרס הבין-לאומי לתכנון מבנים עמידים ברעידות אדמה מטעם (Wessex Institute of Technology (WIT. כמו כן כתב בהזמנת WIT ספר הדרכה למהנדסים לתכנון מבנים עמידים ברעידות אדמה. בנוסף סירקוביץ' שימש כיועץ מומחה במרכז הבינוי של צה"ל. לאחר שלחם כקשר חי"ר בחטיבת ירושלים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור, הוזמן לשמש כיועץ מומחה במילואים. בתפקיד זה שירת עד שחרורו, והמשיך לשרת בהתנדבות עוד כחמש עשרה שנים לאחר מכן. במסגרת תפקיד זה היה מעורב בהקמת בסיסי צה"ל רבים.
בשנות השמונים והתשעים שימש כמרצה בפקולטה לאדריכלות בבצלאל. זאת על מנת לבסס את הבנת הסטודנטים כי תפקידו של המהנדס לאפשר את מימוש החזון האדריכלי.
לאורך השנים סירקוביץ' התנגד לשימוש בשיטת פל-קל, ולאחר אסון אולמי ורסאי שימש כעד מומחה בוועדת זיילר. בנוסף שימש כיו"ר ועדת חוקת הבטון של מכון התקנים.
לקריאה נוספת
● Oscar Sircovich Saar, "Self-Erecting Two Layer Steel Prefabricated Arch ", Third International Conference of Space Structures, Elsevier Applied Science Publishers, New York, 1984. pp. 823-827.
בית היועצים של יפן
בית היועצים של יפן, או סנגיאין (ביפנית: 参議院), הוא הבית העליון בדיאט של יפן, לצד בית הנבחרים של יפן שהוא הבית התחתון. בית היועצים הוא יורשו של בית האצילים שפעל ביפן לפני כינון חוקת יפן.
בית היועצים נחשב לבעל כוח פוליטי פחות משל בית הנבחרים, משום שבנושאי אשרור אמנות, העברת תקציב המדינה ובחירת ראש ממשלת יפן יכול בית הנבחרים לכפות את החלטתו. בכל נושא אחר, יכול בית הנבחרים לעקוף כל וטו של בית היועצים אם קיים רוב מיוחס של שני שלישים לכך.
בבית היועצים מכהנים 242 חברים, הנבחרים לתקופת כהונה של שש שנים – שנתיים יותר מאשר בבית הנבחרים, ואשר מלאו להם 30 שנים. מכיוון שבכל מערכת בחירות נבחר רק חצי מהבית, לא ניתן לפזר את הבית, כפי שיכול ראש הממשלה לנהוג בבית הנבחרים, אולם נהוג כי כאשר בית הנבחרים מפוזר בית היועצים לא מתכנס. מתוך 121 החברים העומדים לבחירה בכל מערכת בחירות, נבחרים 73 מתוך 47 המחוזות, ו-48 נבחרים מתוך רשימה מפלגתית ארצית. עד 1998 היו בבית 252 חברים, שמתוכם נבחרו 126 בכל מערכת בחירות, ב-2001 הצטמצם מספרם ל-247 וב-2007 הגיע מספרם ל-242.
מתיאס
{{פירושונים| שם משפחה:
ראו גם
}}
מדרש שם
מדרש שם הוא הסבר למקורו או למשמעותו של שם פרטי של אדם או של מקום.
מדרשי שם בתנ"ך
בתורה ניתנו מדרשי שם רבים, כהסבר לשמותיהם של גיבורי התורה. חוה - "כי היא הייתה אם כל חי" קין - "קניתי איש את ה'" שת - "כי שת לי אלהים זרע אחר תחת הבל, כי הרגו קין" פלג - "כי בימיו נפלגה הארץ" נח - "ויקרא שמו נח לאמר: זה ינחמו ממעשינו ומעצבון ידינו" אברהם - "וְלֹא יִקָּרֵא עוֹד אֶת שִׁמְךָ אַבְרָם וְהָיָה שִׁמְךָ אַבְרָהָם כִּי אַב הֲמוֹן גּוֹיִם נְתַתִּיךָ" יצחק, ראו בהמשך. יעקב - "וְאַחֲרֵי כֵן יָצָא אָחִיו וְיָדוֹ אֹחֶזֶת בַּעֲקֵב עֵשָׂו - וַיִּקְרָא שְׁמוֹ יַעֲקֹב" "וַיְהִי לִתְקֻפוֹת הַיָּמִים וַתַּהַר חַנָּה וַתֵּלֶד בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ שְׁמוּאֵל - כִּי מֵיְהוָה שְׁאִלְתִּיו". לשמו של כל אחד מבני יעקב ניתן הסבר על ידי אמו. כך, למשל, מוסבר שמו של לוי:
לעיתים משקף מדרש השם אירוע שקרה טרם הולדתו או בראשית ימיו של בעל שם זה:
לעיתים תולה מדרש השם את אופיו של האדם בשמו:
לעיתים ניתנים לגיבורי הסיפור שמות המלמדים על אחריתם (ולכן כנראה אינם השמות שניתנו להם בעת היוולדם). בניהם של אלימלך ונעמי קרויים - שמות המלמדים על אחריתם. אף שמו של "הבל" מרמז על אחריתו המוקדמת.
פרשני המקרא משתמשים לעיתים במדרש שם למטרות פרשניות. כך, למשל, הפירוש לפיו המיילדות שפרה ופועה הן יוכבד ומרים, מסביר: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד. דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? שהייתה פועה (ומוציאה את הולד). דבר אחר: פועה - שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל".
Märkische Heide, märkischer Sand
מקור
לפי גוסטב בישזנשיץ (1996–1902), השיר נכתב והולחן על ידי עצמו ביום העלייה לשמים, ה-10 במאי 1923. הרעיון לשיר עלה בו בזמן שהיה חבר בתנועת ואנדרפוגל במהלך לינת לילה באכסניית נוער. על פי דבריו, הוא חיכה עם שליחת השיר למוציא לאור ונתן את הנוסח הראשוני לחבריו כדי לראות איך הוא מתקבל על ידם. על אבן מצבתו כתוב משפט הטוען כי הוא המחבר של השיר.
מנגד, מרגרט זיידל, משנאייכה ביי ברלין טענה בראיון, כי הטקסט חובר במשותף על ידי קבוצת נוער מברלין. על פי דבריה, בישזנשיץ רק תרם את המנגינה לקבוצת הנוער.
ביקורת
ב-2008, חלקים ממפלגת הלינקה קראו שוב להפסיק את השימוש בשיר. בתגובה, המזכיר הכללי של SPD בברנדנבורג, קלאוס נס, כינה את האמירה "משיכה בשיער", מנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של CDU, תומאס לונצ'ק מברנדנבורג, הצביע על כך שהטקסט הוא "תמים מבחינה פוליטית". מנפרד סטולפה (SPD) ושר הפנים יורג שנבוהם (CDU) הזהירו מפני השמצה של Märkische Heide כ"שיר נאצי".