cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איפר
אולם הבד
אולם הבד באיפר היה אחד המבנים המסחריים הגדולים ביותר שנבנו בימי הביניים. הוא נבנה בסגנון גותי מוקדם, ושימש כיריד מרכזי לתעשיית הטקסטיל המפותחת של העיר. בנייתו החלה בבניית מגדל הפעמונים בשנת 1200, ונמשכה יותר ממאה שנים. האגף המזרחי החל להיבנות ב-1260, והאגף המערבי החל להיבנות ב-1286. קומפלקס המבנים הושלם בשנת 1304. במלחמת העולם הראשונה נחרב הבניין כמעט כליל, אך שוחזר מן המסד עד הטפחות בין השנים 1933–1967.
באולם הבד המשוחזר שוכן כיום מוזיאון ואתר הנצחה לחללי קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1999 הכריז אונסק"ו על אולם הבד ומגדל הפעמונים אתר מורשת עולמית עם שאר מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת.
כיכר השוק
כיכר השוק הייתה בלב העיר, בצמוד לאולם הבד. בכיכר נפגשו הדרכים המובילות לאיפר מארבע רוחותיה. בימי הביניים הייתה הכיכר מהגדולות מסוגה באירופה, ובימי ראשון, שהיו "יום השוק" היו מתכנסים המוני בני איפר וסביבותיה אל הכיכר לסחור שם בבשר, דגים, ירקות וחמאה. הכיכר הייתה מתמלאת בהמון עגלות וקרונות, דוכנים וסלים, בהם הציגו הסוחרים את מרכולתם לעיני הקונים.
כיכר השוק שימשה גם כמקום התכנסויות ציבוריות ומצעדים צבאיים. לקול תזמורת צבאית היו צועדים בכיכר חיילים במדים ופרשים הרוכבים על סוסים מטופחים.
הברית האנגלו-יפנית
הברית האנגלו-יפנית הראשונה נחתמה בלונדון ב-30 בינואר 1902, על ידי לורד לנסדאון (השר לענייני חוץ הבריטי) והייאשי טדאסו (שר יפני ), במטרה לחזק את האינטרסים המקומיים של השתיים בנוגע לסין וקוריאה. כהישג דיפלומטי, הברית התחדשה והוארכה פעמיים, ב-1905 וב-1911, לפני שהברית איבדה את מעמדה ב-1921, והסתיימה רשמית ב-1923.
סיבות לקיום הברית
בשנת 1894 הייתה בריטניה למדינה הראשונה שהסכימה לבטל את החוזים הלא-שוויוניים שלה עם יפן. לפני מלחמת סין–יפן הראשונה הסכימה להישאר נייטרלית ולשכנע את השאר מדינות המערב לנקוט עמדה דומה. האפשרות לברית בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד לבין יפן נשקלה ב-1895, כאשר בריטניה סרבה להצטרף להתערבות המשולשת של צרפת, גרמניה ורוסיה נגד הכיבוש היפני של חצי האי ליאוטנג. המאורע החד-פעמי היווה בסיס מעורער לברית, המקרה חוזק על ידי העזרה שבריטניה סיפקה ליפן בתהליך המודרניזציה והמאמצים המשותפים לדיכוי מרד הבוקסרים. עיתונים רבים של שתי המדינות הביעו תמיכה בברית. בבריטניה, פרנסיס ברינקלי הכותב של הטיימס ואדווין ארנולד הכותב של הטלגרף היו הכוח המניע לתמיכה, בעוד ביפן הרצון לברית שהובעה על ידי הפוליטיקאי אוקומה שיגנובו השפיעה על העיתונים מאיניחי ויומיורי וגרמה גם להם להביע תמיכה בברית. האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט שנוצרה ב-1894 גם כן סללה דרך לשוויון ביחסים בין אנגליה ליפן ולאפשרות של הברית. בסוף, האינטרס המשותף שקידם את הברית היה ההתנגדות להרחבתה של רוסיה. משא ומתן החל כאשר רוסיה התקדמה לעבר סין.
טום וג'רי: טבעת הקסמים
טום וג'רי: טבעת הקסמים (באנגלית: Tom and Jerry: The Magic Ring) הוא סרט מונפש אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה ופנטזיה המבוסס על הדמויות "טום וג'רי". הסרט הופק על ידי חברת "האחים וורנר" (דבר שהופך את הסרט לסרט הראשון של טום וג'רי שהופק על ידי החברה) וחברת "Turner Entertainment". הסרט נוצר על ידי טום מינטון, בוים על ידי ג'יימס ט. ווקר ונכתב על ידי טים קאהיל וג'ולי מקנלי קאהיל.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-DVD וב-VHS ב-12 במרץ 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית ב-DVD בשנת 2002. לסרט יצא משחק וידאו המבוסס עליו. אורך הסרט הוא כ-64 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית, צרפתית ואיטלקית).
תקציר העלילה
קוסם בשם צ'יפ, מנסה לרקוח שיקוי קסמים ועל מנת להשלימו, היה עליו לצאת לנסוע לחו"ל להשיג את המרכיב האחרון. טרם לכתו, הוא נותן לטום החתול להיות אחראי על טבעת קסומה ויקרה מפז. כאשר ג'רי העכבר נתקל בטבעת הוא חובש אותה לראשו. היא נשארת בטעות תקועה על ראשו - דבר שגרם לו לרוץ לעיר, ואחריו יצא טום שאחראי על הטבעת. במהלך המרדף, טום וג'רי מתאחדים עם דמויות שונות, ביניהם: ניבלס העכבר האפור עם החיתול שלו, ובן דודו של ג'רי, פרדי, עכבר חזק שלובש חולצה ארוכה עם פסים בצבעים צהוב ושחור. במהלך הסרט, טום וג'רי מנסים להשיג את הטבעת, אך ללא הצלחה.
הדמויות והמדבבים
במאית הדיבוב בעברית הייתה מאיה בר שלום, ומפיקי הדיבוב בעברית היו עוזי פוקס ובתי בן יער.
רחוב הפחד – חלק 2: 1978
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירותי הזרמת המדיה של נטפליקס ב-9 ביולי 2021.
תקציר העלילה
הסרט נפתח עם סיום אירועי הסרט הראשון בשנת 1994; דינה וג'וש ג'ונסון גוברים על סם, בת-זוגה של דינה שנאחזה דיבוק על ידי שרה פיר, ונוסעים לביתה של סי. ברמן לבקשת עזרה. בתחילה, בעל כורחה, ברמן מאפשרת להם להיכנס לביתה, אך מתרצה ומתחילה לגולל בפניהם את אירועי הטבח במחנה "נייטווינג":
ב-19 ביולי 1978, זיגי ברמן, חניכה משיידיסייד מואשמת בגניבה על ידי שילה, יריבתה וחניכה שהגיעה מסאניווייל, וחבריה; שתולים אותה מעץ ומתחילים לשרוף אותה לפני שניק גוד וקורט, שמשמשים כמדריכים במחנה, מתערבים. במקביל, סינדי, אחותה הגדולה של זיגי, ובן-זוגה, טומי סלייטר, מנקים את הבלגן בקפיטריה כאשר האחות מרי ליין, אמה של רובי ליין, תוקפת את טומי ומנבאת שהוא ימות באותו לילה, לפני שנלקחת בכפייה מהמחנה. עד מהרה פושטת במחנה שמועה כי שרה פיר נכנסה בה כדיבוק, בדומה לבתה לפניה. מאוחר יותר, סינדי וטומי פורצים למרפאה במטרה לחקור את מניעיה של מרי, שם הם פוגשים את אליס, חברתה לשעבר של סינדי, ואת בן-זוגה, ארני. הקבוצה מוצאת את יומנה של ליין, שם נכתב כי פיר עשתה עסקה עם השטן בכך שחתכה את ידה על אבן השטן, וכך זכתה לחיי נצח. הקבוצה אף מוצאת מפה ביומן המוביל לביתה של פיר.
כשהקבוצה מגיעה לבית, הם מוצאים קברים ריקים שנחפרו על ידי האחות ליין ומגלים את סימן המכשפה מתחת לבית. אליס וסינדי מוצאות חדר שקירותיו מגולפות ועליהם שמות כל רוצחי שיידיסייד, כולל שמו של טומי. טומי, שמתגלב כאחוז דיבוק, הורג את ארני באמצעות גרזן ורודף אחרי הבנות, שנמלטות דרך כניסה למערה חבויה. במחנה, ניק עוזר לזיגי לבצע מעשה קונדס נגד שילה ולנעול אותה בבית השימוש. השניים מתחברים ואף מתנשקים. טומי חוזר למחנה ורוצח מספר מחניכי שיידיסייד, כולל ג'ואן המדריכה. ניק לוקח את החניכים אל הקפיטריה, לפני שעוזב למצוא את האחרים בזמן שזיגי עוזבת במטרה לחלץ את שילה. ניק מורה לקורט לקחת את החניכים לאוטובוס ולצלצל בפעמון לפני שהם עוזבים על מנת להתריע בפני האחרים.
בינתיים, סינדי ואליס מנסות לברוח באמצעות שימוש בסימן המכשפה המאויר ביומן כמפה. השתיים נתקלות בערימת איברים, שכאשר אליס נוגעת בהם, נותנים לה פלאשבקים מכל הרוצחים בעבר ומקורבנותיהם. לאחר שאליס נפצעת ברגלה, היא מתפייסת עם סינדי והשתיים מנסות להימלט באמצעות יציאה הממוקמת מתחת לבית השימוש. לאחר שנאבקה בשילה ועילפה אותה, זיגי וגארי, מדריך נוסף משיידיסייד, מנסים לחלץ את אליס וסינדי עד שטומי מגיע והורג את גארי. זיגי נמלטת ומסתתרת עם ניק, אך השניים נמצאים על ידי טומי. ניק מאפשר לזיגי להימלט אל הקפיטריה, אך במחיר פציעה ברגלו לאחר שמנע מטומי להרוג אותה. כאשר האוטובוס יוצא, סינדי מוצא מנהרה המובילה לקפיטריה, בעוד אליס נשארת מאחור. בינתיים, טומי תוקף את זיגי, אך סינדי מתערבת והורגת אותו. באיחור, אליס מגיעה ואומרת לשתיים שהיא הצליחה למצוא את כף ידה של המכשפה לאחר התחילה לדמם והבינה שהיא יושבת ליד אבן השטן, שם חפרה אותה.
השלישייה מחליטה לסיים את הקללה על ידי איחוד כף ידה של שרה עם עצמותיה, כשזיגי מדממת לפתע על כף היד ורואה חיזיון של שרה פייר, שמעורר את הקללה ומחייה מספר מרוצחי שיידיסייד. טומי קם לתחייה והורג את אליס, אך סינדי עורפת את ראשו. זיגי וסינדי רצות אל העץ עליו נתלתה המכשפה, שם השתיים חופרות ומוצאות סלע האומר "המכשפה לנצח חיה". הרוצחים מגיעים וסינדי מבינה שהם רודפים אחרי זיגי. היא שומטת את כף היד ומקריבה את עצמה לחינם, שכן השתיים נרצחות, עד שניק מוצא אותן ומציל את זיגי באמצעות ביצוע החייאה.
דינה וג'וש מבינים ששמה האמיתי של סי. ברמן הוא למעשה כריסטין, שנודעה בעברה כ"זיגי" ברמן. השניים מספרים לכריסטין שהם וחבריהם מצאו את גופתה של המכשפה ושכעת, עם כף היד, הם יוכלו להביא לסיומה של הקללה. עוד מתגלה כי על שטחו של המחנה הוקם בהמשך קניון שיידיסייד, לשם דינה וג'וש הולכים וחופרים את כף היד מתחת לאותו העץ, שעוד נותר על תילו. השניים לוקחים את כף היד אל המקום בו קבורים העצמות, ודינה מאחדת בין העצמות לכף היד; אך מגלה שאפה מדמם ומקבלת חיזיון בו היא נמצאת בשנת 1666, לכאורה בדמותה של שרה פיר.
הפקה
ב-9 באוקטובר 2015, דווח על הפקת עיבוד קולנועי שיתבסס על סדרת הספרים "רחוב פחד" מאת רוברט לורנס סטיין על ידי חברות ההפקה פוקס המאה ה-20 ו-Chernin Entertainment. ב-13 בפברואר 2017, הוכרז שהתסריטאי קייל קילן יכתוב את התסריט לסרט. העיבוד הקולנועי תוכנן כטרילוגיה בה כל חלק יתרחש ברחוב פחד בתקופת זמן שונה, אך עם אותו צוות שחקנים שיקשר בין שלוש תקופות הזמן. על פי דיווחו של האתר "הוליווד ריפורטר", ההפקה תכננה לצלם את הטרילוגיה בשיטת גב-אל-גב, ולהפיץ את הסרטים חודש זה אחרי זה בנפרד. הבמאי אלכס רוס פרי התעתד לביים את הסרט השני, אך עם זאת, במרץ 2019, נודע שג'ניאק, שהייתה כבר אמונה על בימוי שני החלקים האחרים בטרילוגיה, תביים גם את הסרט השני.
באפריל 2019 גיליאן ג'ייקובס, סיידי סינק, אמילי ראד ומקייב סליי לוהקו לצוות השחקנים.
במרץ 2019, צילומי הטרילוגיה החלו באיסט פוינט, ג'ורג'יה, והתקיימו גם באטלנטה, ג'ורג'יה. באוגוסט 2019, הצילומים התקיימו בעיירת רוטלדג'. הצילומים הסתיימו בספטמבר 2019.
הפצה
ב-11 באוגוסט 2020, נודע על רכישת זכויות ההפצה של טרילוגיית "רחוב פחד" על ידי נטפליקס, שהודיעה שבכוונתה להפיץ את הטרילוגיה בקיץ 2021, במהלך שיווקי שייקרא "קיץ הפחד", תוך שמירה על האסטרטגיה המקורית להפיץ את שלושת הסרטים חודש זה אחר זה.
ב-19 במאי 2021, נמסר שהסרט עתיד לעלות לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-9 ביולי 2021, שבוע לאחר הפצת הסרט הראשון ולפני הפצת הסרט החותם.
דין מימוני
דין מימוני (נולד ב-4 במאי 1990) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם.
קריירה
מימוני התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה, וב-24 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו, שהסתיים בתיקו 1–1. בעונת 2010/2011 צורף באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת, אך שותף רק במשחקי גביע הטוטו, ובינואר הושאל לבני סכנין, במדיה ערך הופעה אחת בהפסד 1–3 להפועל ראשון לציון בגביע המדינה. בעונה שלאחר מכן הושאל למכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, אך לאחר כחודשיים קרע את הרצועה הצולבת והתקשה לחזור לכושר משחק. לקראת עונת 2012/2013 הושאל להפועל עכו, וב-6 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על מכבי נתניה. מימוני שותף בשישה משחקים במדי הפועל עכו בכל המסגרות, ובינואר 2013 חזר למכבי אחי נצרת ושיחק במדיה בליגה הלאומית עד תום העונה.
לקראת עונת 2013/2014 חזר מימוני לעירוני קריית שמונה, וב-29 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 נגד הפועל באר שבע. בתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול מכבי נתניה, וב-15 באוגוסט 2015 זכה עמה בתואר אלוף האלופים כאשר הבקיע את שער השוויון ובנוסף לכך הבקיע גם בדו-קרב בעיטות ההכרעה במשחק מול מכבי תל אביב.
בתחילת עונת 2017/2018 לא שותף מימוני במשחקי הליגה של עירוני קריית שמונה, וב-31 בינואר 2018 עזב את המועדון וחתם במכבי נתניה, במדיה ערך ארבע הופעות עד תום העונה. ב-8 ביולי 2018 חתם מימוני לשנתיים בהפועל רעננה, וב-1 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 להפועל תל אביב בגביע הטוטו.
בינואר מימוני חתם בהפועל רמת גן. בינואר 2020 חתם מימוני בהפועל אום אל-פחם.
בעונת 2020/2021 חתם בהפועל אכסאל.
מישור קאר
מישור קאר (באנגלית: Kar Plateau) הוא מישור, המכוסה ברובו שלג, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
בצידו הדרומי של המישור מצויים מצוקי קאפן - מצוקי סלע תלולים כמעט אנכיים.
המישור מצוי ממערב לנמל גרניט, צפונית לשפכו של קרחון מקאי.
המישור מתנשא בשיפוי מתון, לכיוון צפון-מערב, לעבר הר מרסטון.
גובהו של המישור 672 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי המישור
המישור מופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910 – 1913.
מקור השם
משלחת נמרוד נתנה למישור את שמו.
"קאר" היא מילה בטורקית שמשמעותה שלג.
רעות רווחה
רעות רווחה (נולדה ב-21 במאי 2000) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת כנף ימין במכבי בנות עמק חפר מליגת העל ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
רווחה החלה לשחק כדורגל באופן מקצועי רק בגיל 15 אז הצטרפה לקבוצת הנערות של מ.ס. קריית גת, את אותה עונה סיימה כמלכת השערים בליגת העל לנערות עם 44 כיבושים. היכולת הטובה שלה בעונה הזו סידרה לה זימון לאקדמיה לכדורגל עונה לאחר מכן.
בעונת 2017/2018 שיחקה באקדמיית הכדורגל של ההתאחדות לכדורגל במכון וינגייט ובמקביל המשיכה לשחק בליגת הנערות במדי מ.ס. קריית גת.
בעונת 2018/2019 החלה לשחק במדי מ.ס. קריית גת בליגת העל לנשים במדיה שיחקה עד ינואר 2021.
בחלון העברות בינואר 2021 חתמה בקבוצת ק.ק.פ. בידגושץ' מהליגה הפולנית, במדיה שיחקה עד לסיום העונה.
בקיץ 2021 הצטרפה למועדון הכדורגל מכבי בנות עמק חפר.
בנבחרת ישראל
רווחה שיחקה במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 16 בטורניר הפיתוח של אופ״א בסרביה ב-2016 אז ערכה את הופעת הבכורה שלה בניצחון 6:0 על מונטנגרו. הופיעה בנבחרת הצעירה עד גיל 19 במוקדמות אליפות אירופה ובשלב העילית.
הוגו גלרט (צייר)
הוגו גלרט (במקור גרינבאום; בהונגרית: Gellért Hugó; באנגלית: Hugo Gellert; 3 במאי 1892 – 9 בדצמבר 1985) היה מאייר וצייר יהודי-הונגרי-אמריקאי. גלרט היה פעיל רדיקלי וחבר במפלגה הקומוניסטית של אמריקה, ותרם יצירות עבור האקטיביזם הפוליטי בשנות העשרים והשלושים. יצירותיו היו בסגנון ייחודי, והוא נחשב על ידי מבקרי אמנות כאחד היוצרים הפוליטיים הטובים במחצית הראשונה של המאה העשרים.
האיורים שלו פורסמו לראשונה במגזינים הונגריים ואמריקניים קיצוניים. בשנות העשרים עבד גלרט כאמן בצוות המגזין "ניו יורקר" ובעיתון "ניו יורק טיימס".
שנים מוקדמות
הוגו גלרט נולד ב־3 במאי 1892 בבודפשט, שבהונגריה. בשנת 1906 היגרה המשפחה לארצות הברית והגיעה לעיר ניו יורק. הם התיישבו במקום ושינו את שם משפחתם. גלרט למד באקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא התחתן עם אישה בשם ליוויה.
אמנות ופוליטיקה
גלרט, סוציאליסט פעיל שהצטרף מאוחר יותר למפלגה הקומוניסטית של אמריקה, ראה בדעותיו הפוליטיות חלק בלתי נפרד מאמנותו. הוא אמר כי "להיות אמן ולהיות קומוניסט זה אותו דבר." הוא השתמש באמנות שלו כדי לקדם את האידיאלים שלו עבור האנשים הפשוטים. חלק גדול מהאמנות שיצר תיארה את מה שהוא ראה בעוולות של הפרדה הגזעית והקפיטליזם. לעיתים קרובות יצירותיו לוו בסיסמאות כהמשך לאיור.
גלרט התנגד למלחמת העולם הראשונה, ופרסם את היצירה הראשונה שלו נגד המלחמה בשנת 1916. עבודתו הוצגה בצורה בולטת הן במגזין המאויר של הפדרציה הסוציאליסטית ההונגרית - ״אלר״ (״קדימה״), וגם במגזין של מקס איסטמן ״ההמונים״ באותה תקופה. הוא גם יצר איורים רבים למגזין ההמשך של איסטמן, "הליברטור", כמו גם בפרסומים שונים של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית לאחר הקמתה, כמו "הפועלים" והגרסה החדשה של ״ההמונים״. גלרט קיבל תפקיד כאמן בצוות ה"ניו יורקר", בשנת 1925 עבר ל״ניו יורק טיימס״.
בשנת 1927 מונה גלרט למנהיג הארגון האמריקני האנטי-פשיסטי הראשון. בתפקיד זה הוא ארגן הפגנה נגד נשיא ארצות הברית קלווין קולידג', הוא יחד עם אשתו נעצרו בעת הכניסה לבית הלבן. בשנת 1932 המוזיאון לאמנות מודרנית בעיר ניו יורק, שלא חש בנוח עם האישיות והפוליטיקה הציבורית של גלרט, הוציא את עבודתו של גלרט מהאוסף שלו. עם זאת הם נאלצו לשקול מחדש כאשר אמנים אחרים, שרבים מהם לא היו שותפים לאידיאליזם החברתי של גלרט, הגיעו להגנתו כאמנים עמיתים ואיימו לקחת את היצירות שלהם.
בשנת 1934 היה גלרט ממנהיגי "ועד האמנים לפעולה", קבוצה לא פורמלית שהוקמה כדי למחות על מעשה של נלסון רוקפלר שהשמיד את הציור של דייגו ריברה ״בצומת דרכים״ שהיה במרכז רוקפלר. גלרט סייע להקמת מגזין Art Front, שיצא החל מנובמבר 1934 ופורסם בתחילה על ידי איגוד האמנים.
בשנת 1939 עזר גלרט בארגון קבוצות שתמכו במדיניות המלחמה כנגד הפשיזם באירופה, שמנו אלפי אומנים.
מוות ומורשת
הפרשנויות החברתיות של גלרט, עבודתו ויצירותיו הציבו אותו בין גדולי האמנים החברתיים האמריקאים בעידן ארט דקו, על פי מומחים בתחום.
אחיו ארנסט, גם הוא סוציאליסט, גויס בשנת 1917 אך סירב בטענה שהוא סרבן מצפון. הוא הורשע ונידון למאסר. גלרט נמלט למקסיקו, לאחר שארנסט מת מפצע מירי בכלא בפורט הנקוק, ניו ג'רזי, שנקבע כהתאבדות. אחיהם השלישי לורנס היה אספן מוזיקה; בשנות השלושים תיעד מסורות מחאה בדרום ארצות הברית. אף על פי שנזכר בזכות אומנותו בדפוס, גלרט צייר גם מספר ציורי קיר ציבוריים. בין ציורי הקיר ששרדו ניתן למצוא את הסדרה המעטרת את הכניסה הקדמית של כל אחד מארבעת הבניינים של חברת דיור פארק סוארד, קואופרטיב לדיור עם 1728 דירות, שנבנה על ידי אברהם קזאן וקרן השיכון המאוחדת.
בשנת 2003 ציורי הקיר האלה הפכו לנושא במחלוקת לאחר שמינהל פרויקט המגורים הנ״ל שעבר לבעלות עסקית פרטית, ניסה להסיר את ארבעת ציורי הקיר הענקיים של גלרט. בטענה שהציורים בסגנון הסוציאליסטי כבר לא מייצגים את האנשים או את שכונת הלואר איסט סייד. מחאות פומביות ואיום בפעולה משפטית ומכשולים אפשריים אחרים, גרמו לעיכוב התוכנית. עדיין ניתן לראות את יצירות האמנות של גלרט בכל אחד מהבניינים.
משה אביגדור שולוואס
פרופ' משה אביגדור שוּלוַואס (בפולנית: Moszek Awigdor Szulwas; באנגלית: Moses Avigdor Shulvass; 29 ביולי 1909, פלונסק, פולין – 22 באפריל 1988, אוונסטון, אילינוי) היה מחנך והיסטוריון של תולדות עם ישראל, בעיקר יהדות איטליה. נסמך לרבנות בפולין, התחנך בגרמניה, בין 1935 ל-1948 חי בארץ ישראל, ואחרי כן השתקע בארצות הברית, שם חי ופעל עד מותו.
ביוגרפיה
שולוואס נולד בשנת 1909 בפלונסק שבפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית), בנם של מאיר ורבקה (מיכלסון) שולוואס. למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" של תנועת המזרחי בוורשה והוסמך לרבנות ב-1930. בפולין היה פעיל בתנועת המזרחי והתחיל לפרסם מאמרים ביידיש ובעברית. השלים את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וב-1934 קיבל תואר דוקטור, בהצטיינות (magna cum laude), עבור דיסרטציה שעסקה ביהודים בווירצבורג בימי הביניים ("Die Juden in Würzburg während des Mittelalters").
ב-1935, ימי גרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל וחי בה עד 1947. בארץ פעל כמרצה, סופר ועורך. בשנים 1944–1947 שימש כחוקר ב שהקים רפאל פטאי בירושלים.
בשנת 1948 היגר לארצות הברית, והתאזרח בה. שם לימד תחילה ספרות חז"ל ותולדות עם ישראל בבולטימור (Baltimore Hebrew College; כיום Baltimore Hebrew University) עד 1951. משנה זו היה חבר סגל במדרשה ללימודי היהדות בשיקגו (College of Jewish Studies in Chicago; בהמשך נקרא Spertus College of Judaice), שם לימד היסטוריה של עם ישראל. בין השנים 1952 ל-1971 כיהן כראש המחלקה ללימודים מתקדמים. הגיע לדרגת Distinguished Service Professor. היה חבר האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות וחבר מועצת רבני שיקגו.
משפחתו
באביב 1935 נישא בוורשה לציליה חנה צמח (Celia Cemach). היה אב לפיליס (אשת יורם גֶלמן) ולרות.
פרסומיו
כעורך ומהדיר
באנגלית
בגרמנית
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
גביע המדינה בכדורגל 1998/1999
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב השמיני שהתקיים ב-27 בינואר 1999 לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגה לאומית.
קבוצה אחת מהליגה הלאומית הודחה בידי קבוצה מליגה נמוכה יותר כאשר הפועל באר שבע מהליגה הארצית גברה על מכבי יפו מהליגה הלאומית
עונת 1998-99 הייתה העונה האחרונה בה הופרדו קבוצות הליגה הלאומית אחת מהשנייה בסיבוב ח והחל מעונת 1999-2000 בוצעה הגרלה עיוורת לחלוטין (כלומר כל קבוצה מהליגה הראשונה יכולה לפגוש קבוצה מהליגה הבכירה כבר בסיבוב הראשון בו משתתפות קבוצות הליגה הראשונה)
שלבי הגמר
הערה:
לאורנטיה
לאורנטיה (הקראטון של אמריקה הצפונית) הוא קראטון יבשתי גדול, המהווה את הליבה הגאולוגית העתיקה של יבשת אמריקה הצפונית. פעמים רבות בעבר הייתה לאורנטיה יבשת נפרדת כפי שהיא כיום בצורת אמריקה הצפונית, אף שבמקור היא כללה גם חלקים מהקראטון של גרינלנד ואת החלק הצפון-מערבי של סקוטלנד, המכונה (Hebridean Terrane). בזמנים אחרים בעבר הייתה לאורנטיה חלק מיבשת גדולות יותר ויבשות-על, ובעצמה מורכבת מפיסות קרום קטנות רבות שהתחברו על רשת של חגורות אורוגניות מתחילת הפרוטרוזואיקון. יבשות זעירות ואיים אוקייניים התנגשו והתחברו לגוש ההולך וגדל של לאורנטיה, וביחד יצרו את הקראטון היציב של עידן הארכאיקון כפי שהוא מוכר כיום.
מקור השם
הקראטון קרוי על שם השילד הלאורנטי הקרוי על שם ההרים הלאורנטינים בקנדה, אלו קרויים בתורם על שם הנהר סנט לורנס והוא קרוי על שם הקדוש הנוצרי לאורנטיוס מרומא שהנהר נתגלה לאירופאים לראשונה ביום חגו (ה-10 באוגוסט).
המישורים הפנימיים
הקראטון היציב נחשף במזרח ובמרכז קנדה כשילד הקנדי (Canadian Shield), אבל כשלוקחים בחשבון גם את השלוחות התת-קרקעיות המונח הנרחב יותר השילד הלאורנטי (Laurentian Shield) נפוץ יותר, מכיוון שחלקים גדולים של המבנה נמשכים מחוץ לקנדה. האזור המשתרע מעל הקראטון היציב מכונה "המישורים הפנימיים" (Interior Plains) או גם ה"בימה הפנימית" (Interior platform) - אזור פיזיוגרפי המשתרע על שטח נרחב בפנים אמריקה הצפונית וכולל את המישורים הגדולים וחלקים גדולים במרכז קנדה. בארצות הברית מכוסה תשתית הסלע של הקראטון בסלעי משקע של המישורים הפנימיים למעט בצפון מינסוטה, ויסקונסין, הרי אדירונדק של צפון מדינת ניו יורק וחלקו העליון של חצי האי של מישיגן. עובי הסלעים בקראטון נע בין 1,000 ל-6,100 מטרים. הסלעים המרכיבים את הקראטון הם סלעי יסוד וסלעים מותמרים המכוסים בסלעי משקע: סלע גיר, סלעי חול ופצלים. סלעי משקע אלו הושקעו בין לפני 650 מיליון שנים ל-290 מיליון שנים.
אלכסנדר ויקטורוביץ' מקארוב
אלכסנדר ויקטורוביץ' מקארוב (ברוסית: Александр Викторович Макаров; נולד ב-23 באוגוסט 1978, מורשנסק, מחוז טמבוב) הוא כדורגלן עבר ועסקן כדורגל רוסי. משמש כמנהלה הספורטיבי של קבוצת דינמו סנקט פטרבורג מאז קיץ 2020.
לאורנטיה
געשיות
החלק הדרום-מערבי של לאורנטיה מורכב מסלעי התשתית מהפרקמבריון שעוותו בשל התנגשות היבשות (האזור הצבוע בסגול במפה למעלה משמאל). אזור זה היה נחשף לביקוע משמעותי כאשר פרובינציית אגן ורכס התמתחה עד 100% מרוחבה המקורי. אזור זה היה מוקד למספר התפרצויות געשיות גדולות.
אלכסנדר ויקטורוביץ' מקארוב
קריירת משחק
הוא החל את קריירת המשחק שלו במועדון לוקומוטיב סנקט פטרבורג. בשנים 1996–1997 הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון ושיחק במדיה בליגה השלישית, בעמדת השוער וספג 36 שערים ב-14 משחקים; הוא מעולם לא שיחק בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה הראשונה.
בעונת 2003/2004, שיחק בליגה הראשונה במדי אנז'י הדאגסטנית. בקיץ 2004 עבר לקריליה סובייטוב מליגת העל. בעונה הראשונה הוא הופיע במשחק ליגה אחד מול מועדון הכדורגל מוסקבה. עם זאת, הוא הפסיד את עמדת השוער הראשי לאלכסיי פוליאקוב ושימש כשוער חלופי. בתום העונה נסע פוליאקוב ללוקומוטיב מוסקבה ומקארוב נאלץ להיאבק על מקום בשער עם אדוארדו לובוס הצ'יליאני, שנרכש באותה העונה. בעונת 2005, מקארוב הופיע רק בשני משחקי ליגה, בעוד לובוס הופיע ב-28 משחקי ליגה, בעונה הבאה מקארוב שיחק 29 משחקים והחל להוכיח את כישרונו בעמדת השער, הוא פעמיים זומן על ידי חוס הידינק לסגל נבחרת רוסיה, אך מעולם לא עלה למגרש. בעונת 2004/2005 שיחק מקארוב בשערי קריליה (18 משחקים, בהן ספג 15 שערים). באמצע עונת 2007, לאחר שבילה 15 משחקים במדי קריליה, הוא עבר לסאטורן. הוא היה אמור להחליף את שחקן נבחרת צ'כיה אנטונין קינסקי, שבאותה תקופה היו לו הצעות מאנגליה, אך המעבר לא התממש. מקארוב השתתף רק במשחקי הגביע.
בעונת 2009 הוא שיחק 5 משחקים בקבוצת המילואים של סאטורן. יכולתו התדרדרה והוא הושאל בעונת 2010 למועדון דינמו סנקט פטרבורג. ב-3 באוגוסט 2010, בהסכמה הדדית, לא הוארך חוזהו של מקארוב. מאז 2011 הוא שיחק באנז'י. בשנת 2012 שיחק בסיביר נובוסיבירסק, שיחק 19 משחקים, ספג 19 שערים. הוא עבר לקריליה סובייטוב ולבסוף בגיל 35 החליט לסיים את הקריירה.
עסקנות כדורגל
לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו, יחד עם המאמן בוריס פוסטנוב, הוא פתח בית ספר לשוערים בעיר סנקט פטרבורג. באביב 2018 הוא מונה לעוזרו של סגן המנהל הספורטיבי של מועדון זניט סנקט פטרבורג, ויאצ'סלב מלאפייב. בסוף 2019 המועדון סירב לחדש את החוזה עם מקארוב ובינואר 2020 עזב את המועדון.
בקיץ 2020 הוא מונה למנהל הספורטיבי של מועדון הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג.
חיים אישיים
נשוי לסבטלנה ולהם שני ילדים אפלטון וייבה.
Amor y Suerte: Exitos Romanticos
Amor y Suerte: Exitos Romanticos (בעברית: אהבה ומזל: הצלחות רומנטיות) הוא אלבום האוסף הרביעי של הזמרת גלוריה אסטפן אשר יצא באוקטובר 2004 על ידי סוני מיוזיק. בכמה מדינות באירופה האלבום יצא תחת השם "Amor y Suerte: The Spanish Love Songs".
רקע והצלחה
האלבום מכיל אוסף של השירים הבולטים בקריירה של אסטפן אך בשפה הספרדית ובנוסף כולל גם שיר חדש. האלבום הגיע למעמד זהב בארגנטינה וספרד. במצעד האלבומים הלטיני של בילבורד האלבום לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-23 בלבד ובכללי דורג במספר מדינות מצומצם.
בריטיש טלקום
קבוצת בריטיש טלקום (באנגלית: BT Group plc, שם מסחרי: BT) היא חברת החזקות אשר בבעלותה חברת בריטיש טלקומיוניקיישן (British Telecommunications), תאגיד רב-לאומי בריטי המספק שירותי טלקומוניקציה ואשר משרדיו הראשיים נמצאים בלונדון. החברה פעילה בכ-170 מדינות.
בשנת 1846 הוקמה חברת אלקטריק טלגרף, שהחלה לפרוש תשתיות תקשורת ברחבי בריטניה, ובעצם מהווה את המקור לבריטיש טלקום. ב-1912 הפך משרד הדואר הכללי למונופול בתחומי הטלקומוניקציה בבריטניה. חוק רשות הדואר מ-1969 הפך את משרד הדואר הכללי ממחלקה ממשלתית לתאגיד ציבורי. ב-1980 נוסדה בריטיש טלקומיוניקיישן, ונסחרה בשם בריטיש טלקום. בשנת 1981 הופרדה מרשות הדואר והפכה לישות עצמאית. ב-1984 הופרטה בריטיש טלקומיוניקיישן ו-50% ממניותיה נמכרו למשקיעים. המדינה מכרה את שארית החזקותיה ב-1991 ו-1993. בריטיש טלקום רשומה למסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון ובבורסה לניירות ערך בניו יורק.
1878-1969
בינואר 1878 הדגים אלכסנדר גרהם בל את הפיתוח האחרון שלו באותה תקופה - הטלפון, למלכה ויקטוריה בבית אוסבורן שבאי וייט. כמה ימים לאחר מכן הותקן הטלפון הראשון בבריטניה תחת רישיון משרד הדואר הכללי, וחיבר בין מספר מבנים במנצ'סטר. כאשר מספר התקנות הטלפונים גדל ברחבי המדינה, היה זה חיוני לבנות מרכזייה על מנת לחבר בין כל הטלפונים. המרכזייה הראשונה נפתחה בלונדון באוגוסט 1879. מ-1878 סופק השירות בבריטניה על ידי חברות פרטיות כגון חברת הטלפון הלאומית (National Telephone Company), ובהמשך על ידי משרד הדואר הכללי. ב-1896 בוצעה השתלטות על חברת הטלפון הלאומית והיא עברה לבעלות משרד הדואר הכללי. ב-1912,לאחר שהשתלט על כל החברות הפרטיות (למעט מספר ספקים מקומיים), הפך המשרד לספק הטלקומוניקציה הגדול ביותר בבריטניה. עם השנים קרסו הספקים שלא היו תחת משרד הדואר הכללי, למעט הספק בעיר האל, שמוכר כיום כקבוצת KCOM. שירותי טלפוניה וטלגרף הפכו להיות באחריות הבלעדית של מחלקת ההנדסה ברשות הדואר.
תאגיד ציבורי
הדיון הראשון על הפיכת רשות הדואר ממחלקה ממשלתית לתעשייה מולאמת עלה לראשונה ב-1932, ההצעה נדחתה. ב-1961 נדחו הצעות דומות נוספות. רשות הדואר המשיכה להיות מחלקה ממשלתית ושר הדואר ישב בקבינט ממשלת בריטניה.
במרץ 1965 כתב שר הדואר טוני בן, לראש הממשלה הרולד וילסון והציע לבצע בדיקות לגבי הפיכת רשות הדואר לתעשייה מולאמת. הוקמה וועדה לבחינת היתרונות והחסרונות של מהלך שכזה, וממצאי הוועדה היו חיוביים כך שהממשלה הקימה מחדש וועדת היגוי על ארגון מחדש של רשות הדואר. לאחר כמה דיונים ראשוניים הוחלט על חלוקה ל-5 חטיבות על פי תחומי עיסוק: דואר, טלקומוניקציה, חסכונות והשקעות, בנק, שירותי עיבוד המידע הלאומיים. בהמשך הוחלט כי תבוצע חלוקה ל-2 חטיבות: דואר וטלקומוניקציה. אירועים אלה עיצבו את חוק רשות הדואר של 1969.
ב-1 באוקטובר 1969, חדלה רשות הדואר להיות מחלקה ממשלתית והפכה לחברה ציבורית, וזאת מתוקף חוק רשות הדואר. החוק נתן לרשות הדואר סמכויות בלעדיות בהפעלת מערכות טלקומוניקציה עם סמכויות להעניק אישורים לאחרים להפעיל מערכות דומות. בפועל, שמרה רשות הדואר על מעמדה כמונופול בתחומי הטלקומוניקציה.
1969-1982
ב-1977 המליצה וועדת קרטר על הפרדת שני השירותים העיקריים, וחלוקתם מחדש תחת שני תאגידים נפרדים. המלצות דוח הוועדה הובילו לשינוי שמה של רשות הדואר לטלקומוניקציה ב-1980 לבריטיש טלקומיוניקיישן (בשמה המסחרי בריטיש טלקום), על אף שנשארה חלק מרשות הדואר.
חוק הטלקומוניקציה הבריטי משנת 1981 העביר את האחריות על שירותי טלקומוניקציה מידי רשות הדואר, ויצר שני תאגידים נפרדים: פוסט אופיס ובריטיש טלקומיוניקיישן. באותו זמן בוצעו הצעדים הראשונים ליצירת תחרות בתעשיית הטלקומוניקציה הבריטית. החוק העניק סמכויות לשר המסחר והתעשייה וכן לבריטיש טלקומיוניקיישן, להעניק רישיונות למפעילים אחרים להפעלת רשתות טלקומוניקציה ציבוריות. בנוסף התאפשר לשר להגיד לסטנדרטים לאספקת מכשירים לציבור על ידי חברות צד שלישי. השר עשה שימוש בסמכויות החדשות לפתוח את השוק לתחרות. ב-1982 הוענק רישיון מפעיל ציבורי לחברת Cable & Wireless.
1982-1991
ב-19 ביולי 1982 הכריזה הממשלה על כוונתה להפריט את בריטיש טלקומיוניקיישן על ידי מכירה של עד 51% ממניות החברה למשקיעים פרטיים. הדרך להפרטה נסללה עם מעבר חוק הטלקומוניקציה ב-1984. ב-20 בנובמבר אותה שנה, נמכרו יותר מ-50% מבריטיש טלקומיוניקיישן לציבור. באותו זמן היה מדובר בהנפקת המניות הגדולה ביותר בעולם.
מטרת המהלך והחוק החדש היו לאפשר לבריטיש טלקומיוניקיישן להגיב טוב יותר לתחרות בבריטניה ולהרחיב את הפעילות גם מחוץ לבריטניה. החופש המסחרי שהוענק לחברה אפשר לה להיכנס לשיתופי פעולה, ולייצר בעצמה ציוד ומכשירים, אם תחליט לעשות זאת. מעבר החברה למגזר הפרטי המשיך בדצמבר 1991 כאשר הממשלה מכרה עוד כחצי מהמניות שהיו ברשותה, כך שהמדינה החזיקה כעת 21.8% ממניות החברה. ביולי 1993 נמכרו כל מניות המדינה בסך של 5 מיליארד ליש"ט.
החוק של 1984 ביטל גם את הסמכות הבלעדית שהייתה לבריטיש טלקומיוניקיישן בהפעלת מערכות טלקומוניקציה והגדיר מגבלות במטרה לשמור על תחרות. הדבר אומר שהחברה איבדה את המונופול שהיה לה בהפעלת מערכות טלקומוניקציה, בניגוד לחוק של 1981. הרישיון שהעונק לחברה, מטיל עליה הגבלות המשפיעות על מגוון תחומי הפעילות שלה, כולל בייצור ואספקת מכשירים וציוד.
המהלך המשמעותי הבא של בריטיש טלקומיוניקיישן התרחש ב-1991. ב-5 במרץ 1991 פרסמה הממשלה ספר לבן "תחרות ובחירה: מדיניות טלקומוניקציה" לשנות ה-90. למעשה הדבר הביא לסיום הדואופול של בריטיש טלקומיוניקיישן ושל מרקורי קומיוניקיישן שהיה קיים בבריטניה מאז 1983. המדיניות החדשה אפשרה ללקוחות לרכוש שירותי תקשורת ממגוון ספקים תוך שימוש בטכנולוגיות שונות. חברות "קמעונאיות" הורשו לקנות דקות שיחה וקיבולת מידע ולמכור אותן כחבילות לעסקים ומשתמשים פרטיים.
1991-2001
ב-2 באפריל 1991, החלה החברה להשתמש בשם המסחר והמותג החדש שלה BT.
בעקבות שינויים שנעשו ברישיון BT באפריל 2000, החלה החברה בנובמבר 2000 לספק גישה לחברות טלקומוניקציה לכבלי הנחושת שלה המחברים את הלקוחות (המקטע שבין בית הלקוח למרכזיה), כך שהחברות המתחרות יוכלו להתחבר ישירות ללקוחות.
2001-2006
בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, הקבוצה ביצעה ארגון מחדש ומכרה חלקה מנכסיה במטרה לכסות על החובות הגדולים.
BT שינתה את שאת שמה של חטיבת BT ווירלס, ל-O2 החל מספטמבר 2001. בשנת 2007 נרכשה O2 על ידי טלפוניקה.
חוק התקשרות 2003, שנכנס לתוקף ב-25 ביולי 2003, הגדיר רגולטור חדש לתעשייה, רשות התקשורת הבריטית החליפה את רשות הטלקומוניקציה. החוק הגדיר גם תוכנית רגולציה חדשה. הרישיונות הוחלפו באישורים כלליים לחברות לספק שירותי טלקומוניקציה בהתאם למספר כללים, וגם בחלק מהמקרים תנאים מיוחדים. תחת התנאים המיוחדים BT המשיכה לשמור על חובת שירות אוניברסלי בבריטניה, למעט באזור העיר האל. חובת השירות כולל חיבור לקוחות לקווי טלפון נייחים, תוכניות לבעלי צרכים מיוחדים והתקנת טלפונים ציבוריים.
ב-2004 השיקה BT את 21CN (רשת המאה ה-21), רשת הדור הבא המבוססת על פרוטוקול אינטרנט, ותחליף את הרשתות הקיימות.
בין השנים 2004–2006 ביצעה החברה רכישות של חברות שונות כגון: Infonet, Dabs.com ועוד. ב-2005 רכשה את אלבאקום, מפעיל הטלקום השני בגודלו בשוק העסקי באיטליה.
באוקטובר 2006 הודיעה BT כי תשקיע 10 מיליארד ליש"ט ב-5 שנים ברשת 21CN.
2007-2012
בינואר 2007 רכשה BT את ספק האינטרנט PlusNet ובכך הגדילה את כמות הלקוחות שלה ב-200,000. BT הודיעה כי הספק ימשיך לפעול בצורה עצמאית. בפברואר 2007 הכריזה BT על רכישת International Network Services, ספק IT בינלאומי המספק שירותי ייעוץ IT ותוכנה.
באפריל 2007 רכשה החברה את קומסט אינטרנשיונל המספקת שירותי רשת לתאגידים בדרום אמריקה. באוקטובר 2007 רכשה BT את חברת Lynx Technology.
ביולי 2008 רכשה את מדריך העסקים האינטרנט Ufindus תמורת 20 מיליון ליש"ט, במטרה להרחיב את אחיזתה בשוק המידע המקומי בבריטניה. באותו חדש היא רכשה גם את חברת Ribbit ממאונטיין ויו, "חברת הטלפון הראשונה של עמק הסיליקון". Ribbit מספקים API לאדובי פלאש/אדובי פלקס, ומאפשרים למפתחי web לשלב מאפייני טלפוניה ביישום תוכנה כשירות שלהם.
בימים הראשונים של פס רחב המבוסס סיבים אופטיים, BT הודיעה כי תספק שירותי סיב עד הבניין (FTTP) לכ-25% מהמדינה, כאשר בשאר האזורים תספק שירותי סיב עד ארון הסעף (FTTC), אשר בהם נעשה שימוש בכבלי נחושת במקטע החיבור האחרון. בשנת 2014, כאשר פריסת ה-FTTP של החברה עומדת רק על 0.7%, זנחה BT את היעד של 25%, באומרה שהדבר פחות רלוונטי כיום בגלל שיפורים שנעשו ב-FTTC, ואשר הכפילו את המהירות ל-80Mbit לשנייה. כהשלמה ל-FTTC, הציעה החברה מוצר "שירותי FTTP לפי דרישה". בינואר 2015 הפסיקה החברה לספק את השירות לפי דרישה.
במאי 2009 הודיעה BT על קיצוץ של עד 15,000 משרות בשנה הקרובה, בעקבות פרסום התוצאות הכספיות של שנת 2008. ביולי 2009 הציעה החברה לעובדים חופשת חג ארוכה או הורדה של 1000 ליש"ט בשכרם באופן חד פעמי, אם יסכימו לעבור למשרה חלקית.
2013-היום
במרץ 2013 הוקצו ל-BT תדרי 4G בבריטניה, בתמורה לתשלום של 201.5 מיליון ליש"ט.
באוגוסט 2013 השיקה החברה את ערוצי הטלוויזיה הראשונים שלה, תחת השם BT ספורט, במטרה להתחרות ב-Sky ספורט. החברה רכשה זכויות שידור לפרמייר ליג לעונות 14–2013 ו-16–2015, ושידרה 36 משחקים מכל עונה. בפברואר 2013 רכשה BT את ESPN בריטניה ואירלנד, במטרה להרחיב את שליטתה בשידורי ספורט. בנובמבר 2013 הודיעה BT כי רכשה זכויות בלעדיות מעונת 2015 לליגת האלופות ולליגה האירופית תמורת 897 מיליון ליש"ט.
במרץ 2015 הושקו שירותי 4G כ-BT מובייל. מנכ"ל קבוצת BT הכריז כי החברה מתכננת להעביר את כל לקוחותיה לרשת מבוססת IP עד 2025, ולסגור את רשת ה-ISDN של החברה.
בינואר 2016 רכשה BT את חברת הסלולר EE תמורת 12.5 מיליארד ליש"ט. העסקה כוללת 24.5 מיליון לקוחות של חברת EE ו-10 מיליון לקוחות ריטייל של BT.דויטשה טלקום רכשה 12% מ-BT ואורנג' רכשה 4%.
בפברואר 2016, הכריזה BT על שינוי ארגוני שיכנס לתוקף החל מאפריל אותה שנה, וזאת בעקבות רכישת EE. המותג EE, הרשת והחנויות ישמרו ויהוו חטיבת שירות לקוחות שנייה, שתפעל לצד חטיבת לקוחות BT. תוקם חטיבת עסקים ומגזר ציבורי חדשה שתהיה אחראית על הכנסות בשווי של כ-5 מיליארד ליש"ט ותשרת עסקים קטנים וגדולים וכן את המגזר הציבורי בבריטניה ואירלנד. החטיבה תכלול חלקים מחטיבת העסקים הקיימת של BT וכן מחטיבת העסקים של EE.
פעילות
BT מפעילה מרכזיות, רשתות תקשורת וחיבורים עד לבתי הלקוח למרבית הקווים הנייחים בבריטניה. כיום BT אחראית לכ-28 מיליון קווי טלפון בבריטניה. למעט קבוצת KCOM המספקת שירות בהאל, BT היא החברה היחידה בבריטניה המחויבת בשירות אוניברסלי, כלומר היא חייבת לספק שירותי טלפוניה נייחים לכל מקום בבריטניה. היא מחויבת גם בהתקנת טלפונים ציבוריים.
בנוסף לשירותים המסורתיים, BT נכנסה לתחומים חדשים בהם יש פחות רגולציה.
מטה
מטה קבוצת BT הנקרא BT Centre ממוקם בסיטי של לונדון.
חטיבות
קבוצת BT מאורגנת על פי החטיבות הבאות:
ניצול לרעה של כוחה המונופוליסטי וחוסר השקעה בתשתיות
BT הואשמה בניצול כוחה לרעה באמצעות חברת הבת Openreach, חוסר השקעה בפיתוח תשתיות הפס הרחב בבריטניה, תעריפים גבוהים ושירות לקוחות לקוי. שירותי Openreach קיבלו מאות אלפי תלונות על בסיס שנתי. על רקע הדברים קראו עשרות חברי פרלמנט בריטיים בתחילת 2016, לנתק לחלוטין את הקשר בין החברות, כך שחברת Openreach תהיה נפרדת ועצמאית מ-BT.
נטישת חיבורי FTTH
ב-2009 הכריזה BT כי היא תחבר 2.5 מיליון בתי אב בחיבורי FTTH עד 2012 וכ-25% מבריטניה. יחד עם זאת, עד סוף ספטמבר 2015, רק 250,000 בתים היו מחוברים. BT גם הפסיקה לקבל הזמנות לחיבורי FTTH על פי דרישה.
ערעור הביטחון הלאומי
בין 2010–2012 ניהלו גופי המודיעין של בריטניה חקירה כנגד וואווי, הספק של BT עבור תשתית הסיבים האופטיים החדשה שלהם, וזאת בעקבות מניעת פעילות Huawei במדינות ארצות הברית וקנדה. על אף ש-BT הודיעו לממשלת בריטניה עוד בשנת 2003 כי Huawei מעוניינת בחוזה בשווי 10 מיליארד ליש"ט לשדרוג הרשת, BT לא העלו את ההשלכות הביטחון בחברה סינית בעלת גישה בלתי מוגבלת לתשתית קריטית. בדצמבר 2012 הוצג לדייוויד קמרון דו"ח מעמיק המציין כי לשירותי המודיעין חששות כבדים לגבי Huawei, וכי ממשלת בריטניה, הצבא, עסקים ואזרחים פרטיים עלולים להיות בסיכון לפגיעה בפרטיות. תוכניות אחרות של BT נמצאות בבדיקה.
ביוני 2013 אמרו מחוקקים בריטים כי BT, מעולם לא הייתה צריכה לאפשר לחברה סינית לקבל גישה למערכות תקשורת קריטיות בבריטניה, ללא פיקוח השר הממונה. הם היו "המומים" מכך ש-BT לא ידעה את הממשלה שהיא מאפשרת לחברות Huawei ו-ZTE, שתיהן חברות זרות עם קשרים לצבא הסיני, גישה חופשית למערכות לאומיות קריטיות. כמו כן השרים גילו כי הסוכנות האחראית לבדוק כי הציוד וקוד התוכנה הסיני נקיים מאיומים, הייתה מלאה בעובדי Huawei. בהתאם לכך, גורמים פרלמנטריים אישרו כי במקרה של מתקפה על בריטניה, הם לא יוכלו לעשות דבר על מנת לעצור את הסינים מלתקוף תשתיות קריטיות במדינה.
חברה סינית נוספת המספקת ציוד רשת וחומרה ל-BT היא חברת ZTE. גם נגדה עלו טענות לאחר שארצות הברית, קנדה, אוסטרליה והאיחוד אירופי הכריזו כי החברה מהווה סיכון ביטחוני לאזרחים.
מעורבות לכאורה בתקיפות מל"טים בתימן וסומליה
בספטמבר 2012 חתמה BT על עסקה בשווי 23 מיליון דולר עם צבא ארצות הברית, במטרה לספק קווי תקשורת מרכזיים המחברים בין בסיס צבאי של ארצות הברית הנמצא על אדמת בריטניה, לבין בסיס צבא ארצות הברית בג'יבוטי. הבסיס בג'יבוטי משמש למל"טי תקיפה אמריקאיים היוצאים למשימות בסומליה ותימן.
ארגוני זכויות אדם וביניהם אמנסטי אינטרנשיונל מתחו ביקורת על שימוש בכלי תקיפה בלתי מאוישים מחוץ לאזורי מלחמה רשמיים, וזאת בשל מספר האזרחים ההרוגים כתוצאה מתקופה אלה.
אפרים שטנצלר
אפרים (אפי) שטנצלר (נולד ב-13 בנובמבר 1952 ברחובות) הוא פוליטיקאי ישראלי. היה ראש עיריית גבעתיים בין השנים 1993–2006 ויושב ראש הקרן הקיימת לישראל בין השנים 2006–2015.
ביוגרפיה
בשנת 1971 התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, לחם במלחמת יום הכיפורים בגדוד 890, תחת פיקודו של יצחק מרדכי. במהלך המלחמה נפצע בקרב בחווה הסינית. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים ושימש כמפקד מחלקה. אחר כך יצא לקורס מ"פים וסיום את השירות בדרגת רב-סרן.
בשנים 1974–1979 עבד במחלקת הביטחון של אגף החינוך בעיריית תל אביב. בין השנים 1979 ל-1985 שימש שטנצלר כמזכיר העיר גבעתיים. אחר כך כיהן במשך שמונה שנים כמזכיר מועצת פועלי גבעתיים, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וחבר הדירקטוריון של "חברת העובדים". בשנים 1985–1993 היה חבר מזכירות קואופרטיב הצרכנות "קו-אופ ריבוע כחול".
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1993 נבחר לראשונה לראש עיריית גבעתיים, מטעם מפלגת העבודה. הוא נבחר שוב בבבחירות ב-1998 ופעם השלישית בבחירות 2003, שבהם זכה עם כ-56% מהקולות.
בתקופת כהונתו הוקם תיאטרון גבעתיים, במקור בשם "מרכז תרבות קהילתי – בית אסלינגן", על שם העיר אסלינגן אם נקר בגרמניה, העיר התאומה של גבעתיים אשר תרמה כסף להקמתו של המבנה. ושטנצלר כיהן כיו"ר הוועד המנהל של התיאטרון עד שנת 2011.
לקראת סיום כהונתו הודיע מבקר המדינה יוסף שפירא כי יערוך לראשונה ביקורת בקרן הקיימת, שטנצלר והנהלת הקרן התנגדו לכך עקב בטענה לחוסר סמכות המבקר. רק לאחר שפרש מהתפקיד אישרה הוועדה לביקורת המדינה את ההצעה להחיל את ביקורת מבקר המדינה על קק"ל. בינואר 2017 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על התנהלות הקרן בתקופת כהונתו של שטנצלר. בין השאר מצא כי החלטות אסטרטגיות בפרויקטים שהיקפם מיליוני שקלים התקבלו בפורום מצומצם, ללא אמות מידה ידועות וברורות, וללא השוואה סדורה בין חלופות.
באוקטובר 2015 התמודד שטנצלר שוב לתפקיד יושב ראש קק"ל, אך הפסיד לדני עטר.
בשנת 2019 מונה ליושב ראש "המכון למשפט, יזמות חברתית והתחדשות עירונית" באוניברסיטת רייכמן.
חיים אישיים
בוגר מדעי המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת בר-אילן. נשוי למייסדת ומנכ"לית "מכון יעדים" דליה שטנצלר, ואב לשתיים.
פעילות התנדבותית: בשנת 1987, בהיותו מזכיר מועצת הפועלים וחבר הוועדה המרכזת, ייסד יחד עם מיכאל לוי יו"ר חברת 'נילית' את פורום תעשיינים צעירים ומזכירי מועצות הפועלים. שטנצלר שימש כיו"ר הנהלת ארגון 'נוער לנוער בני ברית' במשך כ-8 שנים.
דמיטרי פסקוב
דמיטרי סרגייביץ' פסקוב (ברוסית: Дми́трий Серге́евич Песко́в; נולד ב-17 באוקטובר 1967, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי המכהן כדובר הקרמלין ומזכיר העיתונות של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין החל מ-22 במאי 2012.
כיהן גם כמזכיר העיתונות של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין בשנים 2008–2012, ולמעשה משמש כדוברו של פוטין ברציפות מאז 2008.
השכלה
אביו, סרגיי ניקולאייביץ' פסקוב, היה איש אקדמיה ודיפלומט ששירת כשגריר בעומאן ועובד שגרירות במצרים.
דיפלומט
משנת 1989 עבד במשרד החוץ הרוסי. הוא נשלח בשנת 1990 כנספח ומזכיר בשגרירות הרוסית בטורקיה. ב-1994 חזר למוסקבה ועבד במשרד החוץ במוסקבה עד 1996, כאשר שוב נשלח לשרת בשגרירות בטורקיה והיה המזכיר הראשון בשגרירות.
בנובמבר 1999, בעת ביקורו של נשיא רוסיה בוריס ילצין בפסגת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה שנערכה באיסטנבול, פסקוב הרשים את הנשיא כאשר שימש כמתורגמן מטורקית לרוסית במהלך שלושת ימי שהותו של ילצין בטורקיה. רושם זה סייע לו גם בהמשך הקריירה, כשהפך לדוברו של נשיא רוסיה הבא, ולדימיר פוטין.
הדובר של פוטין
באפריל 2004 הוא מונה רשמית לסגנו של אלכסיי גרומוב, ששימש כדובר הקרמלין. בתפקיד החדש פסקוב היה אחראי לתיאום מול אמצעי התקשורת ולהוצאת הודעות רשמיות מטעם הנשיא אל התקשורת. בהמשך היה אחראי להפקת מסיבות העיתונאים הגדולות ותוכניות השידור בהן נוהג פוטין להשיב לשאלות צופים בשידור חי במשך שעות.
באפריל 2008 מונה לדובר ראש ממשלת רוסיה והפך לדוברו של פוטין באופן רשמי, כשהוא מחליף את גרומוב בתפקיד. במאי 2009 צורף למועצה לפיתוח הקולנוע הרוסי שבחסות ממשלת רוסיה.
במרץ 2012 זכה פוטין בבחירות לנשיאות בפעם השלישית, ועם הגעתו מבית הממשלה אל הקרמלין, לקח עמו גם את דוברו, ופסקוב מונה לדובר הקרמלין ב-22 במאי 2012.
מקיץ 2012 החל לנהל את יחסי התקשורת של הנשיא. באוקטובר 2016 הוצב כמועמד להחליף את יורי אושאקוב בתפקיד עוזר הנשיא לעניינים בינלאומיים אך לבסוף נשאר בתפקידו כדובר.
ב-13 ביוני 2018 חודשה כהונתו לקדנציה נוספת כדוברו של פוטין.
במאי 2020 נודע כי אושפז לאחר שנמצא חיובי לנגיף COVID-19 במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. כשבועיים וחצי לאחר מכן דווח כי הבריא ושוחרר מאשפוז.
חייו האישיים
מלבד רוסית, פסקוב דובר טורקית, אנגלית, וערבית. הוא חובב טניס וספורט חורף. ב-2013 הביע הזדהות עם המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה. בניגוד למקורבים אחרים של פוטין, הוא לא הוכנס לרשימת הסנקציות שהוטלו על אישים המקורבים לשלטון הרוסי, ופעמים רבות הוא נוסע לנפוש במדינות ברית נאט"ו. הוא חבר במועצה המפקחת של איגוד השחמט העולמי, והשתתף כצופה במשחק שחמט בינלאומי שנערך בניו יורק.
בתו הבכורה, יליזבטה, סיפרה כי בעשור הראשון של המאה ה-21 המצב הכלכלי של המשפחה היה בכי רע, ופסקוב היה עובד בלילות כנהג מונית.
משפחתו
הוא נשוי בפעם השלישית. אשתו הנוכחית היא טטיאנה נבקה. יש לו שלושה בנים ושתי בנות.
מנישואיו הראשונים לאנסטסיה בודיינויה נולד לו ב-1990 הבן ניקולאי, שבשנת 2017 היה מעורב בתאונת דרכים ובעבירה על חוק התנועה, על פי חקירת הקרן למלחמה בשחיתות של אלכסיי נבלני, שטענה כי הבן חמק מעונש בשל התפקיד הרם של האב.
דמיטרי בן ה-27 נישא בשנית, בשנת 1994, ליקטרינה סולוצינסקאיה בת ה-19. הוא התגרש ממנה ב-2012 והיא נסעה לפריז. מנישואיו השניים יש לו בת, יליזבטה (שנולדה ב-1998), ושני בנים, מיק ודני. יליזבטה חיה בצרפת, שם סיימה לימודי שיווק.
בשנת 2010 הכיר פסקוב את המחליקה על הקרח טטיאנה נבקה. לשניים נולדה בת, נאדז'דה, ב-21 באוגוסט 2014. השניים התחתנו באוגוסט 2015, במלון רודינה גראנד בסוצ'י. את ירח הדבש בילו השניים באיטליה.
הרצח המסתורי בסטאייל
הרצח המסתורי בסטאייל (אנגלית: The Mysterious Affair at Styles) הוא ספרה הבלשי הראשון של אגתה כריסטי, אשר מאז יציאתו לאור העניק לה מוניטין רב בתחום הספרות הבלשית ותורגם לשפות רבות. הוא נכתב בשנת 1916 ופורסם לראשונה בשנת 1920. הספר מציג לראשונה את הרקול פוארו הבלש הבלגי הנודע, אינספקטור ג'אפ מהסקוטלנד יארד וקפיטן הייסטינגס, דמויות שיופיעו בהמשך ברבים מספריה של כריסטי. הספר יצא לאור בעברית על ידי הוצאת מ. מזרחי, בשנת 1993 ותורגם על ידי א. בן-דן. תרגום חדש של הספר על ידי מיכל אלפון יצא בשנת 2016 בהוצאת עם עובד תחת השם "הפרשה המסתורית בסטיילס"
בספר זה משתמשת כריסטי בטכניקה בלשית חוזרת שלה. היא מציגה בפני הקורא מספר רב של חשודים כאשר מידע נוסף נחשף בפני הקורא במהלך הסיפור, באופן שיוכל לפענח את התעלומה בעצמו. הספר מתאר רצח על רקע אחוזה אנגלית מבודדת. ישנם מספר חשודים, רובם מסתירים מידע אודות עצמם. הספר כולל את מפת הבית, מפת החדר בו אירע הרצח וציור חלק מצוואה.
עלילה
הספר מוצג מנקודת ראותו של קפיטן הייסטינגס. קפיטן הייסטינגס הוא קצין בריטי שחזר מהחזית לאחר שנפצע בקרבות מלחמת העולם הראשונה ונשלח חזרה לביתו באנגליה. הוא פוגש בידידו ג'ון קאוונדיש במקרה, וזה מזמינו להתארח בביתו, באחוזת סטאייל שבמחוז אסקס. האחוזה נרכשה על ידי אביו המנוח של ג'ון ובמותו הוא הוריש אותה יחד עם רוב כספו ונכסיו לאשתו ואמו החורגת של ג'ון, אמילי אינגלתורפ, שמכונה 'הגבירה'. אף על פי שהייתה אמם החורגת של ג'ון ולאורנס, אחיו הצעיר, היא תמיד התנהגה אליו בנדיבות והם גרו איתה באחוזה. לאורנס הוא בעל השכלה אקדמאית של רופא, אך עוסק בפועל בכתיבה וג'ון הוא פרקליט, אך כבר אינו עוסק במקצוע.
קפטן הייסטינגס מופתע לשמוע על נישואיה של הגבירה עם אלפרד אינגלתורפ. נישואים אלו מעמידים את שוכני האחוזה ובייחוד את ג'ון ולאורנס במצב לא נעים מבחינת ירושה. לאחר מותה של הגבירה, לפי צוואתו של האב, אחוזת סטאייל תועבר לג'ון. לאורנס יקבל סכום כספי משמעותי. אולם סכום הכסף המשמעותי שירשה הגבירה מבעלה המנוח הוא שלה להוריש כראות עיניה. ואכן, כמעט מדי שנה שינתה הגבירה את צוואתה כך שבשלב זה רוב דיירי האחוזה היו מועמדים לרשת את הכסף בעבר. מאחר שהגבירה נישאה מחדש, אם היא לא תשאיר צוואה כספה יעבור לבעלה הצעיר החדש, מר אלפרד אינגלתורפ. שילוב עובדה זו, ביחד עם התנהגותו החנפנית כלפי אשתו, גורמים לרוב דיירי האחוזה לתעב את אלפרד אינגלתורפ. בייחוד שונאת אותו ידידתה הקרובה של אמילי, אווילין.
הגבירה נרצחת בליל יום שלישי, 17 ביולי. אמילי אינגלתורפ מצלצלת בפעמון ורוב דיירי הבית רצים לחדרה. היא מתפתלת בעוויתות במיטתה. ד"ר באורשטיין, מכר המשפחה, עובר במקרה ליד האחוזה ונכנס לחדר כשהוא שומע על מה שקרה. אמילי מתעוותת ונפטרת. הד"ר באורשטיין מנסה להחיות אותה ללא הצלחה. הוא מספר לד"ר וילקינס, רופאה האישי של אמילי אינגלתורפ, על העוויתות. נתיחת הגופה מגלה שסיבת המוות היא הרעלת סטריכנין. לא ברור איך הגיע הסטריכנין אל גופה של אמילי - האם דרך הקקאו, הקפה, האוכל או התרופה שנוהגת אמילי לקחת.
הייסטינגס פוגש במפתיע את חברו הרקול פוארו, פליט מלחמה בלגי ובלש דגול ויחד הם מנסים לפענח את התעלומה.
בתחילה חושדים כולם באלפרד אינגלתורפ ובאופן מוזר מתגלות עוד ועוד ראיות התומכות בכך שהוא המרעיל. הוא גם מתנהג בצורה מחשידה ונצפה רוכש סטריכנין בבית המרקחת. המשטרה כבר מתכננת לעצור אותו אך הרקול פוארו מתערב ומגלה שיש לו אליבי לשעת מתן הסטריכנין המשוערת.
לאורך כל הספר, פוארו מקדים את הייסטינגס בחשיבה, על אף ששניהם נמצאים יחד בחקירות. הייסטינגס חושד כמעט בכל הדמויות המוצגות בספר, כל אחת בתורה, שרצחה את ה'גבירה'. לאט לאט מתגלים מניעים כספיים ורגשיים שונים של הדמויות המעורבות. הייסטינגס מגלה שסינתיה יכלה להרעיל את התרופה שלוקחת הגבירה מדי יום. לאורנס וג'ון נמצאים שניהם בבוץ כלכלי. ג'ון נראה מסתובב עם צעירה בשם מרת רייקי. מרי קוואנדיש נראתה מסתובבת לבדה בחברת מר באורשטיין. הגבירה נשמעה בבירור רבה עם בעלה. אחד מספלי ארוחת הערב, שחשוד כדרך ההרעלה, אבד. ולבסוף נמצא שהגבירה ערכה צוואה חדשה ערב הרעלתה, וכן נמצאו שרידי הצוואה באח. הד"ר באורשטיין נאסר באשמת ריגול לטובת גרמניה.
לבסוף מוחלט להעמיד את ג'ון קוואנדיש לדין. הוא היורש לפי צוואתה האחרונה של מרת אינגלתורפ וכן ישנה עדות המצביעה על כך שהוא התחזה לאלפרד אינגלתורפ ורכש את הסטריכנין תחת זהות זו. מרי אשתו זונחת את הד"ר באורשטיין, עוברת לגור בדירה שכורה בלונדון יחד עם ג'ון ומתכננת בלהט את ההגנה. הרושם המתקבל מהמשפט הוא שלג'ון ולאורנס מניעים שווים לרצוח את הגבירה ולכן המושבעים מזכים את ג'ון מחוסר ראיות וכנראה מחשש שלאורנס הוא הרוצח אחרי הכל.
ביקורת
שבועון הביקורת הספרותי The Times Literary Supplement מתאריך 03.02.1921 נתן לספר ביקורת חיובית נלהבת וכך גם עיתוני ביקורת ספרותיים רבים אחרים.
עיבוד לטלוויזיה, לרדיו ולתיאטרון
"הרצח המסתורי בסטאייל" עובד כפרק מיוחד בן 103 דקות של הסדרה הבריטית "פוארו מאת אגתה כריסטי", ב-16 בספטמבר 1990, כדי לחגוג מאה שנים להיוולדה של כריסטי. בארצות הברית הסדרה שודרה תחת השם "פוארו". העיבוד ברובו נאמן למקור אף על פי שד"ר באורשטיין ודמויות נוספות לא מופיעות בו.
הספר עובד לסדרה בת 5 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC הבריטי בשנת 2005. הסדרה שודרה אחת לשבוע החל מיום שני, 5 בספטמבר עד ליום שני, 3 באוקטובר בין השעות 11:30-12:00 בבוקר.
ב-14 בפברואר 2012, התיאטרון האמריקאי Great Lakes Theater, השני בגודלו בצפון אוהיו, הציג לראשונה הצגת תיאטרון בת 65 דקות המבוססת על הספר.
תחנת הכוח הראשונה בחיפה
תחנת הכוח הראשונה בחיפה החלה לפעול ב-10 ביוני 1925 במעמד פנחס רוטנברג, מנהלי חברת פיק"א, סולל בונה ומועצת פועלי חיפה. את הממשל הבריטי ייצג מר נובל, מנהל מע"צ במחוז הצפון. ב-25 ביוני התקיים טקס החנוכה של התחנה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל. התחנה נחשבת לאחת הדוגמאות הראשונות של ארכיטקטורה מודרנית בארץ ישראל
רקע היסטורי
תחנת הכוח הראשונה בחיפה הוקמה במקביל לתחנת הכוח בטבריה, והופעלה באותו יום. בדומה לטבריה, גם חיפה, בזמן הקמת התחנה, לא הייתה עיר גדולה במיוחד. בטבריה הבחירה להקים את התחנה נבעה מתוך רצון ליצור חיבור לעורף העירוני של תחנת הכוח העתידית בנהריים. במקרה של חיפה הבחירה נבעה מאמונה בעתידה של העיר. כבר בספרו "אלטנוילנד" כינה הרצל את חיפה "עיר העתיד" וגם הבריטים הפכו אותה לצומת חשוב בפרישת קווי הרכבת שתכננו במזרח התיכון. עיתון "דבר" דיווח שבערב הפעלת התחנה לראשונה הודלקו אלפי נורות שנתלו על חזיתה והמראה זכה לתשואות מהקהל שהגיע לצפות באירוע. ההשקה הרשמית של התחנה נדחתה ל-25 באותו החודש כיוון שבאותו הזמן ביקר הנציב העליון בארץ ישראל, ורוטנברג היה מעוניין בנוכחותו בטקס.
עם הפעלת התחנה החלו ועדי השכונות בחיפה (בת גלים, נווה שאנן, אחוזת הרברט סמואל, והר הכרמל) לפנות להנהלת חברת החשמל בבקשה להארכת קווי החשמל לשם חיבור המבנים בשכונות. החוזים בין ועדי השכונות לבין החברה כללו תשלום על הקמת רשת החשמל או על הצבה וחיבור של טרנספורמטורים והתחייבות לשימושים מינימליים שנקבעו באותם חוזים. החברה העמידה לטובת ועדי השכונות הלוואה למימון חלקי של החוזים.
בשנים הבאות גדל הביקוש ונוספו לקוחות חדשים וביניהם, מפעלים וחברות תעשייתיות, כמו מפעל "שמן" וחברת "של". כדי לעמוד בביקוש שהלך וגבר, הוקמו קווי חשמל חדשים שקישרו את התחנה בחיפה לתחנה בתל אביב ולתחנת הכוח ההידרואלקטרית שנבנתה בנהריים.