cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לבון הלם
קריירת הסולו ולהקת הבנד החדשה
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התגלה בגרונו סרטן גרון והומלץ לו לכרות את מיתרי הקול. הלם סירב וביצע סדרת טיפולים שהצילחו להכניס את הגידול לנסיגה וריפוי במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג. אולם קולו לא שב להיות כמקודם והתווספה לו צרידות כרונית.
The Midnight Ramble
בשנת 2000 שב הלם לחוותו בוודסטוק ("The Barn"; "האסם") וגיבש שם סדרת מופעים בהשתתפות נגנים אורחים. סדרת המופעים, שנמשכה לכל אורך העשור הראשון של המאה ה-21, נקראה The Midnight Ramble. בין הנגנים שניגנו אצל הלם נכללים בתו, אמי הלם יחד עם אלביס קוסטלו, אמילו האריס, מייביס סטייפל, דונלד פייגן, בילי בוב תורנטון, קריס קריסטופרסון, ריקי לי ג'ונס, נורה ג'ונס ורבים אחרים. כל הופעה סיים הלם בשיר The Weight.
קאמבק
ב-2007 חש הלם בריא ובטוח מספיק על מנת להקליט אלבום נוסף. האלבום, Dirt Farmer, התקבל בהתלהבות והלם יצא למסע הופעות גדול ומצליח בחוף המזרחי של ארצות הברית וקנדה. באותה שנה זכה האלבום בפרס גראמי לתקליט הפולק הטוב ביותר.
ב-30 ביוני 2009 ראה אור תקליטו Electric Dirt והלם הופיע בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן. האלבום זכה בפרס גראמי שחודש במיוחד - פרס גראמי לתחום האמריקנה, שנוצר על ידי להקת הבנד. ב-2010 הופק עבור פסטיבל הסרטים South by Southwest סרט תיעודי על חייו  Ain't in It for My Health: A Film About Levon Helm. ב-2011 ראה אור התקליט Ramble at the Ryman המתעד הופעה חיה של הלם בנאשוויל, טנסי. גם תקליט זה זכה בפרס גראמי לתחום האמריקנה.
מותו והוקרתו לאחר מותו
ב-18 באפריל 2012 אושפז הלם במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג. חברים רבים עלו לרגל אל מיטת חוליו, בהם חברי הבנד. הלם נפטר למחרת. הוא נקבר בוודסטוק לא רחוק מקברו של ריק דאנקו.
ב-3 באוקטובר 2012 התקיים קונצרט הצדקה Love for Levon בניו ג'רזי, שנועד לגייס כספים על מנת לאפשר למשפחתו של הלם להפעיל את חוות "האסם" בוודסטוק ולהמשיך את הופעות ה-Midnight Ramble ואולפן ההקלטות במקום. בין האורחים בקונצרט היו רוג'ר ווטרס, ג'ו וולש, גרג אולמן מהאולמן ברדרס בנד, לוסינדה ויליאמס, ג'ייקוב דילן, ג'ואן אוסבורן ועוד.
הסכסוך עם רובי רוברטסון
הבסיס היצירתי של רוברטסון בראשית תקופת הבנד היה החיבור שלו למוזיקאי הדרומי השורשי הלם, שאף לימד אותו את ההיסטוריה של דרום ארצות הברית ואירח אותו בארקנסו על מנת שיוכל לספוג אווירה באופן בלתי אמצעי. אין מחלוקת על כך שרוברטסון שאב מחוויות אלה רעיונות רבים לשיריו ושלהלם הייתה תרומה ניכרת לעיצובם. בשנת 1993 פרסם הלם ספר אוטוביוגרפי בשם This Wheel's on Fire: Levon Helm and the Story of The Band. בספר זה האשים הלם את רוברטסון על כך שגנב לעצמו את הקרדיט לרבים משירי הבנד, בפרט הלהיטים The Night They Drove Old Dixie Down ו-The Weight ובכך גרף הון לעצמו על חשבון חבריו ועל כך שפירק למעשה את הלהקה בהחלטה שלו, מבלי לקבל על כך את הסכמת החברים.
ב-1994 נכללה הבנד בהיכל התהילה של הרוקנרול. רובי רוברטסון ושאר החברים הגיעו לטקס, אך הלם סירב להגיע ולהתייצב יחד עם רוברטסון על אותה במה.
יונקוילוזאורוס
יונקוילוזאורוס (שם מדעי: Unquillosaurus; מילולית: "לטאת נהר יונקוילו (Unquillo river)") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שהתקיים בארגנטינה במשך הסוף הקרטיקון שלפני 75 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה ידוע רק מממצא מאובנים אחד של עצם אגן בודדת באורך 514 מ"מ, ממנה נראה שהגיע לאורך של 2 עד 3 מטרים. הוא תואר למדע ב-1979 בידי החוקר ג'יימי אדוארדו פאבל (Jaime Eduardo Powell) ונקרא על שם נהר יונקוילו, הסמוך לעיר יונקוילו שבקורדובה.
במקור סברו שהאגן השתייך לדינוזאור קרנוזאור, אך בהמשך בדקו את מבנה העצמות וראו בהם מבנה הקרוב לזה של האלברזאוריים או מנירפטורים אחרים וייתכן שבעליו היה מכוסה נוצות. כיום משייכים אותו למשפחת הדרומזאוריים כשהוא היה קרוב ליוננלנגיה והשתייך לתת-המשפחה/המשפחה יוננלנגיים.
חורונים
חוֹרֹנַיִם (במואבית: 𐤇𐤅𐤓𐤍𐤍, חורנן; גם: חֹרוֹנָיִם או חֹרֹנַיִם) הייתה עיר מקראית במואב, בקרבת צוער שלדרום מזרח ים המלח.
העיר נזכרת ב"משא מואב", שנשאו הן ישעיהו הנביא והן ירמיהו הנביא על ערי מואב: ;.
חורנים מוזכרת בקדמוניות היהודים ספר י"ג, ט"ו ו' כ-Ορωναιμ באחת מהערים המואביות שכבש אלכסנדר ינאי, ובשיבוש קל (Ώρωναι) בקדמוניות היהודים ספר י"ד, א', ד', ברשימת הערים שהבטיח הורקנוס השני לחרתת מלך הנבטים אם יעזור לו לעלות על כס המלוכה.
החוקר אלואיס מוסיל הציע לזהות את העיר הקדומה עם חורבה בשם "אלעראק" (המצודה), כעשרה ק"מ דרומית מערבית לקיר מואב.
סוזן אדם
סוזן אדם (נולדה ב-1954 בסאטו מארה - סאטמר, טרנסילבניה) היא סופרת ואמנית ישראלית. שמה המקורי היה ז'וז'ה סוזנה פריד. בשנת 1964 עלתה משפחתה לישראל. תחילה למדה ועבדה בתחום האמנות הפלסטית, ורק מאוחר יותר החלה לבטא את עצמה בכתיבה. ספרה הראשון "כביסה" הפך לרב-מכר ותורגם לאנגלית וגרמנית.
אדם זכתה בשנת 2008 בפרס היצירה לסופרים עבריים.
ביוגרפיה
סוזן אדם נולדה כז'וז'ה סוזנה פריד למשפחה יהודייה ממוצא הונגרי שחיה תחת השלטון הרומני - קומוניסטי. ביתם היה בפאתי העיר, כשלצידו נחל, חלקת שדה גדולה ויער מאחוריה. בחצר הבית גדלו חיות הבית. היא מכנה את עצמה בשנות הילדות כ"ילדת אווזים ותרנגולות". את הווי נוף ילדותה ניתן למצוא בספריה של אדם.
בשנת 1964 עלתה משפחתה לישראל והתיישבה תחילה באשקלון, שם שינתה המורה את שמה לשושנה. לאחר חודשים ספורים עברה משפחת פריד לראשון לציון. את לימודיה התיכוניים סיימה בתיכון על שם תלמה ילין במגמה לאמנות פלסטית, לאחר שגילו הוריה את כישוריה האמנותיים. מאוחר מכן, למדה במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון. הציגה את עבודותיה בתערוכות ועסקה באיור, בהוראה ובפיתוח משחקים חינוכיים.
בעת לימודיה במדרשה הכירה את בעלה, יוסי אדם. הם מתגוררים ברחובות ולהם בן ובת
סופרת
סוזן אדם החלה לכתוב רק לאחר גיל ארבעים, זמן קצר לאחר מות אמה. בתוכנית "סופרים קוראים" היא מספרת שמותה היה אירוע מכונן עבורה; אמה, שהייתה ניצולת שואה, רצתה תמיד לכתוב את סיפורה, ולא הספיקה, ולאחר מותה החליטה אדם שהיא עצמה לא תדחה את הרצון הזה. היא מסבירה שהכתיבה עבורה היא בבואה של הנפש. היא מתמלאה בחומרים שהיא רואה ושומעת, ויש בה הצורך לעבד אותם. האפשרויות לטרוף את הקלפים ולנסות לראות מה היה קורה אילו היו הדברים מתרחשים אחרת, קוסמות לה. יש בכתיבה מרחב עצום של אפשרויות, היא אומרת, והשימוש במילים, הצורך ליצור את המשפט מדויק, מחייב התבוננות עמוקה וחקירה.
בתשובה לשאלה מדוע התמהמהה בעניין הכתיבה היא עונה:
אדם החלה להתמקד בכתיבה ופחות בציור, והיא מקדישה לכתיבה כשבע שעות ביום.
בשנת 2000 הוציאה את ספרה הראשון "כביסה" שהפך לרב-מכר. הספר מבוסס על הווי ודמויות שהכירה בעיירת הולדתה, אך לטענתה הספר איננו אוטוביוגרפי.
ספרים נוספים שכתבה הם:
אדם גם כותבת סיפורים קצרים, וכמה מהם פורסמו באוספים שונים.
הספר "כביסה" תורגם לשפות גרמנית ואנגלית.
פרסים
בשנת 2006 זכתה סוזן אדם בפרס קוגל על ספרה: אמא של ג'ניס.
בשנת 2008 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
שמשון (ספר)
הספר נכתב בין השנים 1919–1926, בתקופה שבה שהה ז'בוטינסקי בארץ ישראל. הספר יצא לאור לראשונה בפריז, שם פורסם בהמשכים בשבועון הציוני בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').
עלילת הספר "שמשון" מבוססת על הרחבות רבות של סיפור שמשון המקראי. באמצעות סיפור העלילה מתאר ז'בוטינסקי את דמות המנהיג שמשון על פי תפיסתו האישית, ויש הטוענים שהרומן הוא אוטוביוגרפי באורח חלקי.
הספר ראה אור בעברית במהדורות אחדות ותרגומים אחדים.
תקציר העלילה
עוד לפני הולדת שמשון, בא איש גבה קומה ומודיע לאמו של שמשון, שבנה יושיע את עמו מידי אויביו. האיש אמנם מתואר כמלאך אלוהים, אך יש רמיזות ברומן על כך שההתרחשות הייתה כזו של מערכת יחסים של אמו של שמשון עם האיש, או אולי אונס, ומנוח, אביו של שמשון יצא אחר כך לרדוף אחריו והרגו.
על פי סיפורה של הצללפוני, אמו של שמשון, האיש אומר לה, שבנה יגדל כנזיר – לא ישתה יין ולא יגלח את שערו מיום היוולדו ועד יום מותו. שמשון בצעירותו היה ילד גדל גוף, שלא הסתדר בחברת ילדים בני גילו. כבוגר הוא מתואר בספר כאדם גבה קומה, יפה תואר, רחב כתפיים וחזק מאוד, בעל מחלפות שיער ארוכות בשל היותו נזיר. הוא מתואר כאדם חכם בעל ידיעות רבות, מספר סיפורים, משלים וחידות ותמים במידה מסוימת, בעל תאוות לאוכל ונשים. שמשון הוא בן לשבט דן, אך לא רואה עצמו כשייך לשבט מסוים.
שמשון מחליט לעזוב את ביתו ושבטו ולהסתובב ברחבי המדינה ממקום למקום. בהמשך הספר, הוא עובר להתגורר עם עמי פלשת, לומד את מנהגיהם, מתלבש ונראה כמותם, והם רואים בו אחד מהם. שמשון מעיד על עצמו, שהוא מעדיף לגור עם פלשתים. הוא מתיידד עם גיבור פלשתי בשם אכתור.
למרות שהוריו מעדיפים שיינשא לאישה מבני עמו, שמשון מתחתן עם אישה פלשתית בשם סמדר. טקס החתונה מתקיים בעיר פלשתית. אלינער, אחותה הצעירה של סמדר, מקנאת בה, ומנסה לקלקל את השידוך. היא מגלה בשיחה עימה את פתרון החידה ששאל שמשון את חבריו הפלשתים בסעודת החתונה, ומגלה להם את הפתרון. ביום השביעי לחתונה, כששמשון וסמדר מצטרפים שוב לסעודה חגיגית, חבריו מספרים את הפתרון לשמשון; הוא כועס על סמדר וטוען לפני הפלשתים, שבלי עזרתה לא היו מצליחים לגלות את פתרון החידה. בשל כעסו על אשתו, הוא מחליט לעזוב אותה והיא חוזרת לבית אביה.
לאחר מספר חודשים, כאשר כעסו של שמשון שכך, הוא חוזר לבית אביה של סמדר, כדי לקחתה לבית החדש שבנה בשבילם. אך אביה של סמדר, ברגם, מספר לו שנתן אותה לאכתור (כתיב אחר לשם הגיבור הטרויאני הקטור) חברו הטוב, לאחר שחשב שנטש אותה, ולכן הוא מציע לשמשון לקחת במקומה את אחותה הצעירה, אלינער. שמשון מסרב להצעה והולך לבית אכתור, כדי להחזיר את סמדר אליו; שם נוצרת מהומה ושמשון הורג את אכתור ואת הפלשתים שבאים לעזרתו של אכתור. לאחר מכן הוא נמלט מהעיר, והפלשתים בתור נקמה שורפים את ברגם יחד עם שתי בנותיו. מאז חלה הידרדרות ביחס הפלשתים לשמשון, והוא הופך לנרדף בכל גבול ארץ כנען.
בהמשך הספר, ממשיך ז'בוטינסקי בתיאור העימותים בין שמשון לפלשתים. כאשר הפלשתים מגלים ששמשון מתחבא בגבול שבט יהודה, הם שולחים שליחים לנציגי השבט ומודיעים שעליהם לאסור את שמשון ולהביאו אליהם, אחרת יפתחו במלחמה עם שבט יהודה. נציגים מהשבט הולכים לשמשון ומבקשים ממנו שיאפשר להם להסגירו לפלשתים, אך שמשון מציע להם לארגן את כל שבטי ישראל ולהילחם יחד בפלשתים. אנשי שבט יהודה מסרבים; שמשון בז להם, אבל מסכים להסגיר את עצמו. הוא מוסגר לפלשתים, אך חבריו הקרובים, שנקראים בספר 'שועלי שמשון', עוזרים לו להימלט מהם, תוך גרימת אבדות לצבא הפלשתים.
שמשון נכנס לעיר הפלשתית עזה, על-מנת להציק ולפגוע בפלשתים. הפלשתים מקיפים את העיר ומחפשים את שמשון באמצעות אלפי חיילים. אישה בשם דלילה מסתירה אותו בביתה. באמצע הלילה הוא יוצא מהעיר, כאשר שתי הדלתות העצומות של העיר על כתפיו. כהערכה לדלילה, הוא ממשיך להיפגש איתה בסתר בנחל שורק וחושב לקחתה לאישה. לקראת סוף הספר דלילה מחליטה להסגיר את שמשון לפלשתים ומגלה להם את סוד כוחו, הטמון במחלפות שערו. כך הפלשתים תופשים את שמשון. למרות שנאתם כלפיו, הם מחליטים לא להורגו, אלא רק לעוור אותו, כדי להגביל את התנועה שלו ברחבי הערים הפלשתיות. בתקופה האחרונה לחייו, למרות מגבלתו, הוא מסתובב ברחבי הערים הפלשתיות, מתחבב על ידי ילדים צעירים, ומספר פעמים אף מציל את תושבי הערים הפלשתיות מאסונות.
הפרק האחרון בספר, מסופר בצורת עדות של אדם מצרי, שהיה עד למותו של שמשון. הסיפור מתרחש בחג האסיף, כאשר חמשת מנהיגי הפלשתים ועם פלשתי רב נאספים בבית האל דגון. כדי לשעשע את המסובים, הם מחליטים להביא את שמשון כדי לבוז לו. בשלב מסוים דלילה, שהייתה נוכחת באולם, מתחילה לחוד חידות לועגות על שמשון, ואז מתגלית גם העובדה שדלילה אינה אלא אלינער, אחותה הצעירה של סמדר. אחת החידות שחדה לו דלילה/אלינער היא:
שמשון בוחר להגיב: "ופתאום נחה דעתו, בפניו נראה שוב חיוך, ובקולו הקודם אמר בקול רם ובנחת: 'ועתה הגידו נא כולכם את חידת שמשון האחרונה: רבים אשר המית במותו מאשר המית בחייו!'". ובבת אחת, שמשון מפיל את עמודי האולם והורג תחתיו רבים מיושביו.
דמויות ואירועים משמעותיים בספר
בספר מתוארים דמויות ואירועים בעלי השפעה רבה על שמשון. אלו עשויים להוות דוגמאות לדמויות או אירועים מקבילים בחיי היום-יום, שז'בוטינסקי מתייחס אליהם באופן דומה לזה המתואר בספר.
פרשנות הספר
דרך דמותו של שמשון ושאר הדמויות והאירועים המופיעים בספר, ניתן ללמוד על חזון הציונות כפי שהצטייר בעיני ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי מדגיש במהלך הספר מוטיבים דרכם הוא מנסה להעביר את מסריו לקוראי הספר, בהם תפיסתו את דמות המנהיג האידיאלי, חינוך הנוער, תרבות ארצישראלית, צבא עברי ועוד. התפיסה האוניברסלית של זאב ז'בוטינסקי ביחס ליחסים בין עמי העולם מובאת במקרה בו היה ריב בין שני גברים והוא קבע שיתנו להם להילחם עד שיתשו כוחותיהם. כמו כן שמשון מסביר שעדיף שכל שבט או אדם יחיו בנחלתם לחוד וכך ישמר השלום ביניהם, בדומה לתפיסתו הליברלית של ז'בוטינסקי.
עיבודים
תיאטרון מיקרו הירושלמי העלה בשנת 2017 עיבוד תיאטרלי לספר. את העיבוד יצר הבמאי יפים ריננברג לפי תרגום שהוא עצמו ביצע.
'Tis the Damn Season
(מעוצב באותיות קטנות; בעברית: זוֹ הָעוֹנָה הָאֲרוּרָה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, Evermore. השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וארון דסנר והופק על ידי דסנר גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
מבחינה מוזיקלית, "" הוא שיר חג המולד, שלא כולל את הערך החגיגי והמסורתי של החג, אלא אווירה מלנכולית. בשיר מוצגת פרספקטיבה של מספרת בשם דורותיאה שמגיעה לעיר הולדתה בטופלו, מיסיסיפי, ונתקלת במאהב לשעבר, בידיעה שקשר מחודש ביניהם יסתיים בצורה שלילית. זהו שיר רוק אלטרנטיבי ו"חורפי", בו יש שימוש בגיטרה חשמלית, מכונת תופים, כינורות, טרומבון וכלי מקלדת. "" מקביל לרצועה, "Dorothea", שמספקת את נקודת המבט של מאהבה לשעבר.
עם יציאתו של Evermore, "" זכה לשבחים ביקורתיים מטעם מבקרי המוזיקה, שהעריצו את המילים והתחושה הנוסטלגית שלו ובנוסף לכך, העריצו גם את הלחן ה"חגיגי" שלו. בארצות הברית, הוא הופיע לראשונה במקום ה-39 במצעד הבילבורד הוט 100, במקום השישי במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים ובמקום ה-13 ברולינג סטון טופ 100. בשאר רחבי העולם, הוא הגיע למקומות ה-13, 23 ו-24 בקנדה הוט 100, בילבורד גלובל 200 ומצעד הסינגלים האוסטרלי, בהתאמה.
רקע והוצאה
ב-24 ביולי 2020, במהלך ההסגרים שאירעו בעקבות מגפת הקורונה, סוויפט הוציאה בהפתעה את אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore, שזכה לשבחים ביקורתיים נרחבים ולהצלחה מסחרית בינלאומית. בספטמבר 2020, סוויפט, המפיקים והשותפים שלה לאלבום, ארון דסנר וג'ק אנטונוף, התאספו באולפן לונג פאונד, הממוקם בבקתה מבודדת בצפון מדינת ניו יורק, כדי לצלם את הסרט התיעודי, Folklore: The Long Pond Studio Sessions. הסרט הופץ בהמשך בדיסני+ לצד אלבום הופעה שיצא בפורמטים דיגיטליים; סוויפט ביצעה את כל 17 הרצועות מ-Folklore בצורה מופשטת וסיפרה על התהליך היצירתי של פיתוח האלבום. לאחר שלב הצילומים, סוויפט, אנטנוף ודסנר חגגו את יציאתו של Folklore בשתייה ובסופו של דבר החליטו להישאר בלונג פאונד והמשיכו באופן בלתי צפוי במלאכת כתיבת השירים. סוויפט כתבה את "" באמצע הלילה, כשהייתה שיכורה. למחרת, בערך בשעה 9:00 בבוקר, היא הציגה את מילות השיר לדסנר, שסיפר על אותו הרגע בריאיון לבילבורד: "זה בהחלט היה עוד רגע שבו המוח שלי התפוצץ, שהיא שרה לי את זה במטבח שלי וזה היה פשוט סוריאליסטי".
ארון דסנר הלחין את המוזיקה ל-"" מספר שנים לפני ש-Evermore יצא ותיאר אותה כאחת היצירות האהובות עליו אי פעם. הוא השווה את הרקע והכתיבה של השיר לזה של "Peace" מ-Folklore וסיפר שהשיר יכול היה להישאר אינסטרומנטלי, אך "מישהו מיכולת הסיפור והיכולת המוזיקלית המדהימה של [סוויפט] לקח את זה ועשה משהו הרבה יותר גדול".
לפני יציאתו של Evermore, סוויפט פרסמה את השיר "" ב-9 בדצמבר 2020, בסטורי באינסטגרם, בו היא פרסמה תמונה שלה מאנטרטיינמנט ויקלי עם הכיתוב "הבגד הזה באמת צועק "" (2020)". ב-10 בדצמבר 2020, סוויפט הודיעה שאלבום האולפן התשיעי שלה ו"אלבום האחות" של Folklore, Evermore, ייצא בחצות וחשפה את רשימת הרצועות שלו, שם "" הוצב במקום הרביעי. בהכרזה, סוויפט פרסמה תמונות של רצועות שונות, כולל "", שמסופרת על ידי דמות בשם דורותיאה שעזבה את עיר הולדתה טופלו, מיסיסיפי להוליווד. כשהיא חוזרת בחגים, היא חווה מחדש מערכת יחסים רומנטית ישנה עם מאהב אלמוני שאליו מיועד השיר, בידיעה שהוא ייעלם שוב. "Dorothea", הרצועה השמינית באלבום, כתובה מנקודת מבטו של המספר ללא השם. סרטונים עם המילים של כל שיר באלבום הועלו לערוץ היוטיוב הרשמי של סוויפט; סרטון המילים של "" צבר למעלה מ-6.5 מיליון צפיות נכון ליוני 2021.
הרכב ומילים
"" הוא שיר רוק אלטרנטיבי מינימליסטי, ונוסטלגי. חלק ממבקרי המוזיקה תיארו אותו כבלדת חג מולד מסורתית. השיר נכתב בסולם פה מז'ור, עם קצב מהיר-בינוני של 146 פעימות בדקה. השירה של סוויפט משתרעת בין C3 ל-A4. ב-"" יש שימוש דומיננטי בגיטרה חשמלית; הטכניקה המאפיינת את נגינת הגיטרה היא טכניקת הפינגר סטייל. כמו כן, בשיר יש שימוש במכונת תופים, ומעט כלי הקשה מסונכרנים. ארון דסנר ניגן בשיר בגיטרה האקוסטית, הבס, התופים, הגיטרה החשמלית והפסנתר; כמו כן, נעשה בו שימוש בצ'לו, הרמוניום, כלי מקלדת, טרומבון וכינור. מבחינה לירית, "" כתוב מנקודת מבטה של אישה בשם דורותיאה, שחקנית הוליוודית שחוזרת לעיר הולדתה טופלו, מיסיסיפי במטרה לבקר את משפחתה בסוף השבוע של חג ההודיה. דורותיאה נתקלת במאהב אלמוני לשעבר ונכנסת בשנית למערכת יחסים "חולפת אך אינטימית" עם מישהו מנעוריה, ומסיימת את הלילה במיטה יחד עימו, אף על פי שידעה שהיא תצטרך לנטוש שוב את מערכת היחסים שלהם. בדומה ל-"Cardigan", "August" ו-"Betty" מ-Folklore, השיר הוא חלק מסדרת שירים שנכתבו מנקודות מבט שונות של אותה מערכת יחסים רומנטית; "Dorothea", הרצועה השמינית ב-Evermore, נכתבה מנקודת מבטו של המספר האלמוני, שנשאר אופטימי יותר לגבי האפשרות לצאת שוב עם דורותיאה. עם זאת, דורותיאה מזכירה בכאב את חייה המפוארים בלוס אנג'לס, תוך שהיא מביעה תיעוב כלפי הקריירה עטורת הפרסים שלה, לטובת הנוחות שבעיר הולדתה. בהמשך, הנמען האלמוני מצהיר: "אז אני אחזור ללוס אנג'לס ולמה שנקרא חברים / מי יכתוב ספרים עליי אם אי פעם אצליח / ו[אני] תוהה על הנשמה היחידה / מי יכול לדעת אילו חיוכים אני אזייף".
ביקורת
"" זכה לשבחים ביקורתיים נרחבים על הווריאציה ה"מרגשת למדי" שלו, ועל כך שהוא כולל מוזיקת חג מסורתית ובעל מסר "אופטימי יותר" בהשוואה לשירים אחרים מ-Evermore. בביקורת שפורסמה במגזין רולינג סטון, בריטני ספנוס תיארה את השיר כ"חבטת בטן נוסטלגית" והוסיפה שהוא "לוכד בצורה מתוחה את הנוסטלגיה הספציפית להחריד ואת ההתפרקות המבולגנת המוכרת שחייבת ללוות אותה". בהמשך, שיבחה ספנוס את "הפריחה הלירית" ואת הנרטיב שבשיר, וטענה שהם פחות אידיאליסטים. לאחר מכן, היא הוסיפה שהם מבדילים אותו משירי חג מולד מסורתיים אחרים. בביקורת על Evermore, קלייר שאפר, גם היא מרולינג סטון, שיבחה את קו העלילה המפורט מצדדים שונים של הסיפור ב-"" וב-"Dorothea".
מבקר המוזיקה, סם סדומסקי מפיצ'פורק, שיבח את השימוש של סוויפט בטקסט המפורט ובעל המשמעות והצהיר שהיא "מתייחסת לגיטרה החשמלית של [ארון] דסנר כאל דף יומן ריק וזאת, בנוסף לכך שהמחשבות שלה באות לידי ביטוי בשיר עצמו". ברודי לנקסטר מ-The Sydney Morning Herald תיארה את "" כעוצמתי, וציינה בחיוב את אזכור "הנוסטלגיה של הפרוורים", שחשף את הנוחות שסוויפט חוותה בעיר הולדתה, אף על פי היותה ידוענית מפורסמת בכל רחבי העולם. מדליין קרון מ-American Songwriter תיארה את קו העלילה ב-"" כ"נרטיב מוכר מדי שמגיע לפני חג ההודיה".
מאורה ג'ונסטון מאנטרטיינמנט ויקלי בחרה ב-   כדוגמה "מובהקת" לכתיבת השירים וההפקה הגבוהה ב-Evermore. אנני זלסקי מ-The A.V. Club סברה ש-"" מהווה דוגמה ללכידות הקולית ולסגנון כתיבת השירים החורפי ב-Evermore, בעוד שפטריק ראיין מ-USA Today זיהה את השיר כסימן היכר של "הפנטזיה האסקפיסטית" ב-Evermore וציין שהוא עוסק בנרטיבים ונקודות מבט שונות. ב-Insider שיבחו את ההפקה ה"עבה" יותר של השיר ואת השירה העדינה של סוויפט. קלי אלגרם אמרה שהוא "גדוש בזיכרונות". בביקורת על Evermore, ג'ייסון ליפשוטז מבילבורד בחר ב-"" כדוגמה לכך שהאלבום "מציע תקווה ואריכות ימים, אף על פי שיש הריסות ושיברונות". ליפשוטז דירג את השיר כרצועה השביעית הטובה ביותר באלבום, ותיאר אותו כשיר שיכול להתאים ל-Speak Now או Red, אך עם סיפור והפקה "חכמים" יותר.
הצלחה מסחרית
לאחר יציאתו של Evermore, במצעד שפורסם ב-26 בדצמבר 2020, "" הופיע לראשונה במקום ה-39 במצעד הבילבורד הוט 100 לצד 14 השירים האחרים מהאלבום; בשבוע הבא הוא ירד למקום ה-91, ולאחר מכן יצא מהמצעד. הוא הופיע לראשונה במקום ה-13 ברולינג סטון טופ 100, עם מכירות של למעלה מ-134,000 עותקים שנמכרו ו-16.2 מיליון השמעות שנצברו בשבוע הראשון שלו. הוא הופיע לראשונה במקום השישי במצעד השירים האלטרנטיביים, שם שהה שבעה שבועות. הוא זכה להצלחה בינלאומית, והופיע לראשונה במקום ה-13 בקנדה הוט 100, ה-23 בבילבורד גלובל 200 וה-24 במצעד הסינגלים האוסטרלי.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל, ופיצ'פורק.
טימותי פוסו-מנסה
קריירה קבוצתית
טימותי פוסו-מנסה נולד וגדל באמסטרדם שבהולנד להורים מגאנה וכבר בגיל צעיר הצטרף למחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. בשנת 2014, עבר פוסו-מנסה לאנגליה והצטרף לאקדמית הנוער של מנצ'סטר יונייטד. פוסו-מנסה החל לשחק בקבוצות הנוער של יונייטד בעמדות המגן, בלם והקשר. ב-28 בפברואר 2016, ערך פוסו-מנסה את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד ובפרמייר ליג כשעלה כמחליף בניצחון 2–3 של יונייטד על ארסנל. ב-2 במרץ, רשם פוסו-מנסה את הופעת הבכורה שלו בהרכב הראשון של מנצ'סטר יונייטד בניצחון 0–1 על ווטפורד.
ב-19 באוקטובר 2016, האריך פוסו-מנסה את חוזהו במנצ'סטר יונייטד בארבע שנים נוספות. ב-29 בספטמבר 2016, ערך פוסו-מנסה את הופעת הבכורה האירופית שלו במדי יונייטד כשעלה כמחליף בניצחון של מנצ'סטר יונייטד 1-0 על זאריה בשלב הבתים של ההליגה האירופית.
ב-10 באוגוסט 2017 הושאל פוסו-מנסה לקריסטל פאלאס. ב-12 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–3 להאדרספילד טאון.
ב-9 באוגוסט 2018 הושאל פוסו-מנסה לפולהאם.
Blow (שיר של קשה)
Blow (בעברית: לנשוף) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קשה, מתוך המיני-אלבום הראשון שלה, Cannibal. השיר יצא לאור ב-8 בפברואר 2011, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של הולנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קשה, קלאס אהלונד, ד"ר לוק, קול קוג'אק, בני בלנקו ומקס מרטין והופק על ידי ד"ר לוק, קול קוג'אק, בני בלנקו ומקס מרטין גם כן. בנוסף להצלחה הבינלאומית של השיר, הוא זכה להצלחה גם בישראל, כאשר כבש את פסגת מצעד השירים של מדיה פורסט.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-65 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-25 בפברואר 2011. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את קשה יושבת על כורסה שחורה, כשמולה יושבים על ספה שני חדי-קרן, תוך שזו שותה שמפניה. השלושה מדברים ובכך מתחיל הקליפ, במהלכו עורכת קשה מלחמת לייזר מול גבר, שראשו לבסוף נתלה על הקיר.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-80 מיליון צפיות.
רכס גוטסאל
רכס גוטסאל (באנגלית: Gutsal Ridge; בבולגרית: Гуцалски хребет) הוא רכס הרים המכוסה בחלקו בקרח, בצדם הדרום-מזרחי של הרי סטריבוג באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
מדרונותיו הדרום-מערביים של הרכס תלולים מאוד, ובשל כך חלקם אינו מכוסה קרח.
הרכס מתנשא מעל קרחון היפוקרטס שמדרום-מערב לו, ומעל קרחון באלאנסטרה שמצפון-מזרח לו.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980, ובשנית בשנת 2008.
מקור השם
הרכס נקרא על שם הכפר גוטסאל שבמערב בולגריה.
ורה אלנטובה
ורה אלנטובה (ברוסית: Ве́ра Алентова; נולדה ב-21 בפברואר 1942) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסייה.
קורות חייה
ורה אלנטובה נולדה ב-1942 בעיר קוטלאס שבמחוז ארכנגלסק, צפון רוסיה. הוריה היו שחקנים: ולנטין ביקוב (1946-1917) ואירינה אלנטובה (1988-1917). היא נקראה על שם סבתה (מצד אמה), שנפטרה בגיל 28. סבה מצד אביה היה רופא, וסבתה בוגרת הקורסים של בסטוז'בסקי בסנקט פטרבורג (מוסד השכלה גבוהה לנשים, בשלהי תקופת האימפריה הרוסית).
אביה של אלנטובה נפטר ב-1946, כאשר היא הייתה בת ארבע. אמה לקחה אותה לאוקראינה הסובייטית. בשנת 1960 היא עבדה, במשך עונה אחת, בתיאטרון של העיר אורסק שבמחוז אורנבורג (סמוך לקזחסטן הסובייטית). ב-1961 עברה למוסקבה. למדה משחק בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, בהדרכתו של השחקן והמחנך ואסילי מארקוב. בזמן הלימודים התחתנה עם חברה לספסל הלימודים - ולדימיר מנשוב. ב-1965 סיימה את לימודיה בהצטיינות והחלה לשחק בתיאטרון על-שם פושקין של מוסקבה. תפקידה הראשון היה בסרט "ימי טיסה" בשנת 1965.
אלנטובה גילמה 28 תפקידים על במת התיאטרון ו-27 בסרטי קולנוע. התפרסמה בעיקר בזכות התפקיד הנשי הראשי בסרט זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר - מוסקבה אינה מאמינה בדמעות. משנת 2009 מנהלת, יחד עם בעלה השחקן והבמאי ולדימיר מנשוב, סדנה למשחק ובימוי ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
משפחה
בשנה השנייה ללימודיה בבית הספר לתיאטרון, התחתנה עם חברה ללימודים - ולדימיר מנשוב. המשיכה לשאת את שם המשפחה של אביה והייתה מוכרת כוורה ביקובה. ב-1969 לבני-הזוג נולדה בתם היחידה - יוליה מנשובה (כיום שחקנית ומנחת תוכנית טלוויזיה). בעקבות לידת הבת, ורה ביקובה אימצה את שם המשפחה של אמה - אלנטובה.
אלנטובה היא סבתא לאנדריי גורדין (יליד 1997) וטייסיה גורדינה (2003) - ילדיהם של בתה יוליה וחתנה השחקן איגור גורדין.
יוטיוב שורטס
יוטיוב שורטס (באנגלית: YouTube Shorts) היא פלטפורמת שיתוף לסרטוני וידאו קצרים המוצעת על ידי יוטיוב. הפלטפורמה מארחת תוכן משתמשים בדומה לשירות הראשי של יוטיוב, אך מגבילה את הקטעים לאורך של 60 שניות. מאז השקתו, YouTube Shorts צבר למעלה מ-5 טריליון צפיות.
מבנה
יוטיוב שורטס דומה לטיקטוק. יוטיוב שורטס מציגה סרטונים שנוצרו על ידי משתמשים באורך 15 עד 60 שניות. וגם מאפשר למשתמשים להוסיף מוזיקה וכתוביות ברישיון. יוטיוב שורטס מציע יכולות עריכה ואינטראקציה על ידי תגובה לתגובות עם סרטונים נוספים. אף על פי שהפלטפורמה נועדה בעיקר לסמארטפונים, ניתן לצפות בסרטונים שלה במחשב על ידי כפתור בצד "Shorts"
היסטוריה
יוטיוב שורטס שוחרר בגרסת בטא בהודו בספטמבר 2020, לאחר שביוני 2020 הרשת החברתית TikTok נחסמה בהודו. במרץ 2021, הוא שוחרר כגרסת בטא בארצות הברית. הוא שוחרר ברחבי העולם ביולי 2021, לאחר יציאות במדינות שונות.
פרדס (אגודה)
"פרדס" הייתה אגודה קואופרטיבית של הפרדסנים בארץ ישראל שהוקמה בתחילת המאה ה-20 במטרה לדאוג לצרכיו של ענף הפרדסנות ולתנאי עבודתם ומחייתם של הפרדסנים.
היסטוריה
אגודת "פרדס" הוקמה בחנוכה תרס"א, דצמבר (1900). הייתה זו האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל. מייסדיה היו שמעון רוקח, ועמו שמואל מויאל (גיסו של רוקח), פרץ פסקל (חתנו של האח של רוקח, אלעזר רוקח), יהושע שטמפפר, מאיר אפלבוים, יחזקאל בלום, לייב לוי, וד"ר אהרון מאיר מזי"א. את תקנות האגודה ניסח יחיאל מיכל פינס. אחת התקנות הייתה שכל המכתבים, ספרי החשבונות והפרוטוקולים יתנהלו בלשון הקודש.
טוקסוצ'לוס
טוקסוצ'לוס (שם מדעי: Toxochelys) הוא סוג נכחד של צב אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון בימים שסביב אמריקה הצפונית שלפני 85 עד 66 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו בתצורות ניובררה במערב קנזס והוא תוארו בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ב-1873.
פרדס (אגודה)
היסטוריה
בתחילה מנתה האגודה תשעה חברים, ובתוך שנה עלה מספר החברים לארבעה עשר. בשנים הראשונות ניהל את "פרדס" יהושע רוקח. בתחילה עבדו חברי ההנהלה ללא שכר, ועם הזמן נטלו לעצמם משכורת בסך אלף פרנק לשנה.
אגודת "פרדס" שינתה את פני ההתיישבות החקלאית ממצב של תלות פיננסית בפקידי הברון רוטשילד למצב של עצמאות כלכלית. התארגנות האגודה הביאה לכך שבנק אפ"ק ניאות להעניק לה אשראי, ובאמצעותו התאפשר משלוח פרי הדר לאירופה.
טוקסוצ'לוס
צב זה דמה במראהו לצבים הימיים המודרניים אך השתייך לקבוצה אחרת נכחדת והיה קרוב לסוג Ctenochelys, אשר כמה ממיניו נחשבו בעבר לשייכים לסוג זה. שני הסוגים בעלי מאפיינים המזכירים מחד צבים ימיים ומצד שני צבים שוכני יבשה שהחלו לעבור למים.
הצב הגיע לאורך של 2 מטרים והיה בעל גפיים דמויי-סנפירים רחבים ומקור קרני חזק. העצמות כוסו בשכבה רכה דמוית עור על השריון שנועדה לסייע בתנועה מיימית והייתה דומה מעט למבנה השריון של הצב הגילדי.
פרדס (אגודה)
היסטוריה
עד הקמת האגודה כל פרי ההדר של הפרדסנות העברית שוּוק על ידי סוחרים ערבים. האגודה התנהלה כחברת כוח אדם שסיפקה עבודה לצעירים יהודים בפרדסי הברון ובפרדסים פרטיים. עם הזמן נקלטו בענף הפרדסנות מאות עובדים יהודים, אשר עסקו במלאכות שונות, מקטיף ואריזה ועד טעינת פרי ההדר.
טוקסוצ'לוס
ככל הנראה הצב הקדום חי לאורך החופים וניזון מצמחי ים ומחסרי חוליות ימיים. הוא עצמו נטרף לעיתים בידי כרישים ומוזאזאורים ששכנו בימים. דבר זה נרמז מסימני נשיכה על עצמות רבות של הצבים.
פרדס (אגודה)
היסטוריה
על אף התנגדותו הראשונית של מושל יפו העות'מאני, הצליחה האגודה לקבל את הסכמתו למקם את מחסניה בנמל יפו, שהיה נמל ערבי. שמעון רוקח שכנע את הנהלתה של חברת אוניות אנגלית לפתוח קו ישיר מיפו לליברפול ולגלאזגו לשיווק פרי ההדר. ל"פרדס" היו סניפי מכירה בשש ערי חוף באנגליה, וכן בקהיר, אלכסנדריה ואיסטנבול.
בשנת 1922 נפטר שמעון רוקח, ובמקומו מונו לנהל את האגודה בנו יצחק רוקח וד"ר אהרון מאיר מזי"א. במקביל, באותה תקופה הוקמה התאחדות האיכרים, שאף היא שמה לה למטרה לדאוג לצורכי איכרי ארץ ישראל ובכללם בעלי הפרדסים. עם הזמן נוצר שיתוף פעולה בין שני הארגונים. בין הפעילים המרכזיים של שתי האגודות היו יצחק רוקח וצבי איזקסון, חתנו של ד"ר מזי"א, ולאחריו בנו אליהו איזקסון.
שטיח מעופף
שטיח מעופף או מרבד קסמים הוא חפץ המוזכר באגדות ובפולקלור ערבי, פרסי ורוסי. זהו שטיח או מרבד המשמש בדרך קסם כאמצעי תחבורה לעומדים או ליושבים עליו. השטיח מסוגל להביא את הרוכבים עליו למחוז חפצם באמצעות טיסה, או כהרף עין.
מקור האגדה על שטיחים אלה בפולקלור הערבי או הפרסי, והם מוזכרים ביצירה "אלף לילה ולילה". פופולריות יצירה זו באירופה הביאה את המושג לפולקלור האירופי.
תיאור השטיח המעופף מופיע גם בפולקלור היהודי באגדה בדבר שטיחו של שלמה המלך, שעף באמצעות השליטה של שלמה ברוח, ואפשר לו לאכול ארוחת בוקר בדמשק, וארוחת ערב במדי.
בפולקלור הרוסי מסופר כי המכשפה באבה יאגה נתנה לאיוון הטיפש שטיח מעופף. שטיח זה מתואר במספר ציורים מעשה ידי הצייר הרוסי ויקטור וסנצוב.
את ההתפשטות של המונח אל הפולקלור המערבי ניתן לראות ביצירתו של הסופר האמריקאי מארק טוויין "ביקורו של קפטן סטורמפילד בשמיים" בו מתואר שימוש בשטיחים מעופפים.
סרטי קולנוע רבים עשו שימוש בשטיחים אלה ובהם סרטי "הגנב מבגדד" (מ-1924 ומ-1940), ובסרט ההנפשה" אלאדין" של חברת וולט דיסני.
גם במסורת היהודית מסופר על מספר מקובלים שעשו שימוש בשטיח מעופף. משפחת המקובלים אבוחצירא קרויה על שם אבי המשפחה המקובל יעקב אבוחצירא, שנקרא כך מפני שבדרכו לעלות לארץ ישראל, ולאחר שרב החובל לא הסכים להעלות אותו לאונייה ללא תשלום, פרש את מחצלתו על הים וחצה אותו. בערבית המחצלת נקראת "חצירא" וכך מכונה המשפחה לדורותיה.
בינאנס
בינאנס (באנגלית: Binance; בתרגום מילולי: הלחם המילים ביטקוין ופינאנס) היא חברה למסחר במטבעות מבוזרים המבוססת באיי קיימן. היא נוסדה ב-2017 בידי צ'אנגפנג זאו. נכון ל-2021 היא בורסת הנכסים המבוזרים הגדולה ביותר בעולם עם נפח מסחר שנתי של כ-7.7 טריליון דולר ויותר מ-28 מיליון לקוחות.
היסטוריה
בינואר 2018 הפכה לבורסת המטבעות המבוזרים הגדולה ביותר בעולם עם שווי שוק של כ-1.3 מיליארד דולר, תואר אשר נותר בידיה נכון לחודש דצמבר 2021, וזאת על אף תחרות רבה מצד בורסות מובילות נוספות כגון קוינבייס וקראקן.
במרץ הודיעה החברה על כוונתה לפתוח מטה במלטה בעקבות החלטת הרגולטורים ביפן להטיל תקנות נוקשות יותר על תחום המסחר המבוזר. באפריל אותה שנה חתמה החברה על הסכם הבנה הדדית עם ממשלת ברמודה, וכעבור מספר חודשים חתמה על הסכם דומה עם הרשות לשירותים פיננסים של מלטה במטרה להקים פלטפורמת מסחר לנכסים דיגיטליים.
באוגוסט גייסה בינאנס יחד עם שלוש בורסות פופולריות נוספות סכום בגובה 32 מיליון דולר עבור השקת מטבע יציב, נכס דיגיטלי שמטרתו לספק שווי או ערך מוסכמים ללא התנודתיות האופיינית לביטקוין ומטבעות מבוזרים אחרים.
בינואר 2019 הכריזה בינאנס על הקמתה של בינאנס ג'רזי, ישות נפרדת שמטרתה להרחיב את השפעת החברה באירופה. פלטפורמת המסחר שלה מציעה חלפנות של כסף פיאט למטבעות מבוזרים תוך מתן שימוש באירו ובלירה שטרלינג.
באותו החודש הודיעה בינאנס על שותפותה החדשה עם חברת התשלומים הישראלית Simplex אשר תאפשר ללקוחותיה לרכוש מטבעות מבוזרים באמצעות כרטיסי דביט או אשראי של חברות שונות, ביניהן ויזה ומאסטרקארד. הרכישות תתבצענה תחת מדיניות האבטחה ובחיוב העמלות המקובלות של חברת Simplex, ובאותה העת היו מוגבלות לקניית ביטקוין, אתריום, לייטקוין וריפל בלבד.
בספטמבר השיקה החברה פלטפורמת מסחר בחוזים עתידיים עם שימוש במינוף הגבוה פי 125 משוויים העצמי. בנובמבר רכשה את החברה ההודית Wazirx העוסקת בחלפנות ביטקוין.
ב-21 בפברואר 2020, פרסמה הרשות לשירותים פיננסים של מלטה הצהרה פומבית בתגובה לדיווחי התקשורת אשר התייחסו לבינאנס כחברת מסחר "המבוססת במלטה". ההצהרה ציינה כי בינאנס "לא הוסמכה על ידי הרשות לעסוק בתחום המטבעות המבוזרים ועל כן אינה נתונה לרגולציות ופיקוח מטעמה"; כמו כן הוסיפה כי "תתבצע הערכה האם מקיימת בינאנס פעולות כלשהן במלטה הנופלות תחת אחריות הפיקוח של הרשות".
ב-28 באוקטובר פרסם עיתון פורבס מסמכים שהודלפו המצביעים לכאורה על כך שבינאנס ובעליה צ'אנגפנג זאו הקימו מבנה תאגידי מתוחכם הנועד להתל ברגולוטורים בארצות הברית באמצעות גריפת רווח ממשקיעים אמריקאיים ללא דיווח. בינאנס חוסמת באופן רשמי כתובות IP הנמצאות בארצות הברית, אולם לדעת המגזין, "לקוחות פוטנציאלים עשויים ללמוד כיצד להתחמק מהגבלות אלו".
במאי 2021 נמסר כי בינאנס נמצאת תחת חקירה מטעם שירות הכנסות הפנים של ארצות הברית ומחלקת המשפטים של ארצות הברית בגין האשמות של הלבנת הון ועבירות מס אחרות.
שרשרת בינאנס (Binance Chain)
שרשרת בינאנס (Bep2) היא פלטפורמת בלוקצ'יין אשר הוקמה באפריל 2019 ועליה בנויה זירת המסחר של החברה. היא אינה תומכת בחוזים חכמים או באפליקציות מבוזרות, אלא מהווה בסיס לעצם קיומו של שוק המסחר ותנועת הלקוחות שבו.
שרשרת חכמה בינאנס (Binance Smart Chain)
שרשרת חכמה בינאנס (BSC) היא פלטפורמת בלוקצ'יין אשר הוקמה בספטמבר 2020 במטרה לאפשר בנייה של חוזים חכמים וכתיבת פרויקטים ויישומים מבוזרים על גבי הרשת שלה. היא פועלת בשילוב שיטות מערכת הוכחת סיכון ומערכת הוכחת סמכות על ידי מתן אפשרות ללקוחות להפקיד ערובה צוברת ריבית בדמות מטבעות או דולרי בינאנס, וזאת בתמורה לסיכוי להיבחר כמאמתים אשר יכולים לאשר עסקאות ולייצר בלוקים. הסיבה העיקרית לכך שאינה עובדת על פי מערכת הוכחה עבודה בדומה לרשת האתריום, לדוגמה, היא תיעדוף מהירות הרשת על פני ביזור וביטחון.
מטבע בינאנס (Binance Coin)
מטבע בינאנס (BNB) הוא מטבע מבוזר הנוצר ב-2017 כיחידת תשתית עבור כלל הפעולות המבוצעות בזירת המסחר. בראשיתו נבנה על גבי רשת אתריום (ERC-20) אולם עם השקת שרשרת בינאנס הועבר לבלוקצ'יין החדש. כמות המטבעות המקסימלית היא 166,801,148.
דולר בינאנס (Binance United States Dollar)
דולר בינאנס (BUSD) הוא מטבע יציב הצמוד לערכו של הדולר האמריקאי אשר הושק ב-20 בספטמבר 2019 בשיתוף פעולה עם חברת פקסוס ובאישור הרשות לשירותים פיננסים של מדינת ניו יורק.
ארצות הברית
ב-2019 הוחרמה בינאנס בארצות הברית מטעמים רגולטורים. בתגובה הקימה החברה יחד עם משקיעיה את "בינאנס ארצות הברית", ישות נפרדת הרשומה אצל הרשות לאכיפת פשעים פיננסיים ונבנתה במתכונת המצייתת לחוקי הרגולציה המקומיים. על אף השבחים הרבים שנזקפו לזכותה בשל ממשקה הנוח והדמיון בינה לבין שותפתה העולמית, לא מנע הדבר את חסימתה בשבע מדינות שונות.
הממלכה המאוחדת
לאחר שבינואר 2021 דרשה הרשות להתנהלות פיננסית מכל חברה העוסקת בתחום המטבעות המבוזרים להירשם אצלה בכדי לוודא ציות לחוקים למניעת הלבנת הון, ומאחר שבינאנס לא נענתה לדרישתה, הורתה הרשות לחברה ביוני אותה שנה לעצור כל פעילות פיננסית בגבולות הממלכה המאוחדת.
יפן
ב-25 ביוני 2021, הודיעה הסוכנות לשירותים פיננסיים של יפן לבינאנס כי היא אינה רשאית לבצע כל פעילות עסקית בתחומה. אזהרה דומה ניתנה לחברה ב-23 במרץ 2018.
תאילנד
ב-2 ביולי 2021, הגישה ועדת המסחר של תאילנד תלונה פלילית כנגד בינאנס, "בשל ביצוע עבירות הכלולות תחת צו החירום הנוגע לפעילות עסקית בנכסים דיגיטליים", וזאת בנוסף להאשמה נוספת אשר הוגשה נגדה בגין פעילות ללא רישיון.
שקול
שקול ; (ברומאנש: Scuol, בגרמנית: Schuls) היא בירת מחוז אין (Inn) שבקנטון גראובינדן שבשווייץ. השפה הרשמית בעיר היא רומאנש.
היסטוריה
שקול מוזכרת לראשונה במקור משנת 1095 בשם Schulles.
ב-8 ביוני 1897 נפתח בשקול מלון ולדהאוס וולפורה (Hotel Waldhaus Vulpera) שהיה מעוצב עם עיטורי סגרפיטו בסגנון נאו-רנסאנס. המלון היה אחד הבניינים העיקריים בתקופת הבל אפוק באירופה והיה אחד המלונות הראשונים באלפים השווייצריים. המלון עלה באש ב-27 במאי 1989 וכיום האתר שבו הוא שכן משמש כפארק בו משולבים שרידי בניין המלון.
שמה הרשמי של שקול השתנה כמה פעמים במהלך המאה ה-20. עד 1943 היה שמה הרשמי של העיירה Schuls (בגרמנית). באותה שנה שונה השם ל-Bad Scuol/Schuls (שילוב של השם הגרמני והשם ברומאנש). ב-1970 הושמט השם הגרמני ונותר השם ברומאנש, Bad Scuol וב-1999 הושמטה הקידומת Bad ונותר השם הנוכחי, Scuol.
גאוגרפיה
שטחה של שקול הוא 144.10 קמ"ר. מתוכם 28% משמשים לחקלאות, 25.7% הם שטחים מיוערים, 1.1% הם  שטחים בנויים ו-45.2% הם שטחים בלתי מעובדים ושטחי נהרות, אגמים וקרחונים. צדה הדרומי של שקול פונה לפסגת הר פיז שמפש (Piz Champatsch) בגובה 2,785 מ', שמשמש כאתר סקי בשם "מוטה נלונס" (Motta Naluns). באתר קיימים מורדות באורך של 80 ק"מ ופועלים בו 12 קווי רכבל מסוגים שונים.
שקול היא בירת מחוז אין. היא ידועה כעיירת ספא וכאתר נופש והיא המרכז העסקי של עמק אנדגין. זהו הכפר הגדול ביותר על הגדה השמאלית של נהר האין.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית שקול 2,351 תושבים. כמחצית מאוכלוסיית העיירה הם דוברי רומאנש. השפה השנייה בשכיחותה היא השפה הגרמנית, אותה דוברים כ-40% מהתושבים וכן קיים מיעוט קטן של דוברי איטלקית.
לוקסמבורג באירוויזיון 1956
לוקסמבורג באירוויזיון 1956 השתתפה עם השירים, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit" שבוצעו על ידי הזמרת הצרפתייה, מישל ארנו.
לפני האירוויזיון
בניגוד לרוב המדינות שהשתתפו באירוויזיון 1956, רשות השידור הלוקסמבורגית (RTL-CLT), הקימה ועדה מיוחדת הממונת על בחירת שני השירים שייצגו את לוקסמבורג בתחרות. מספר השירים שנשלחו אל הוועדה אינו ידוע. לבסוף, הכריזה הוועדה כי השירים שנבחרו לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון הם, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit".
באירוויזיון
השיר "Ne crois pas" הושר שישי בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת. השיר "Les amants de minuit" שובץ במקום ה-13 בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת. מיקומם הסופי של השירים אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
לילות קיץ (סרט)
{{סרט }} לילות קיץ (באנגלית: Summer Nights) הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2021 אותו צילם וביים אוהד מילשטיין. הסרט זכה בתואר הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2021, ובפרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2021.
הפקה
הסרט הופק בתמיכת כאן - תאגיד השידור הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, מפעל הפיס. הסרט הופק בסיוע משרד התרבות והספורט - המועצה הישראלית לקולנוע.
פרסים
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע דוקאביב ביולי 2021. הסרט זכה בפרס אופיר, הסרט התעודי הטוב ביותר בהאקדמיה לקולנוע 2021. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע יהודי בברלין JFBB 2022.
הפצה
הסרט הוקרן בערוץ כאן 11 ביום רביעי ה-11 באוגוסט 2021, כחלק מרצועת כאן דוקו.
אפריקה ישראל מגורים
אפריקה ישראל מגורים בע"מ (לשעבר: דניה חברה לפתוח) המוכרת בשם המקוצר "אפריקה מגורים" היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת ביזום פרויקטי בניה למגורים.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1960, כחברה בת של אפריקה ישראל להשקעות בע"מ. הפרויקט הידוע ביותר שהוקם על ידי קבוצת אפריקה ישראל הוא היישוב סביון. יישוב זה הוקם בשנות החמישים ביוזמתם של יהודים ציוניים מדרום אפריקה, שביקשו להקים בארץ יישוב על קרקע פרטית ובסטנדרט גבוה מהמקובל באותה תקופה. באותן שנים הוקמה על ידי אפריקה ישראל גם שכונת אפרידר באשקלון, וטופחה ברית הערים התאומות בין אשקלון ליוהנסבורג. מתוך חיבור היסטורי זה ליישוב סביון, נקראים חלק מהפרויקטים שבונה החברה בשם המסחרי "סביונים". לאורך שנות פעילותה הקימה החברה עשרות שכונות מגורים בישראל, בין השאר ברמת-גן, ירושלים, יהוד, ראשון לציון, קריית ים, נס ציונה, תלמי מנשה, תל אביב, פתח תקווה, רחובות, סביון, נתניה וכפר סבא.
בראשית שנת 1997 נרכשה החברה על ידי איש העסקים לב לבייב. ביוני 2006 הונפקה אפריקה ישראל מגורים ונרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלי עניין
מעל 50% ממניות החברה מוחזקות על ידי אפריקה ישראל להשקעות בע"מ קבוצת לפידות שבשליטת איש העסקים יעקב לוקסנבורג. עד לפברואר 2021 בעלת השליטה בחברה הייתה דניה סיבוס אך לאחר שהונפקה חילקה את המניות כדיבידנד בעין לאפריקה ישראל.
מפקד המבואות המערביים
הפיקוד, שהוקם עם פרוץ המלחמה, הוטל על מפקד המחוז הימי של פלימות', אדמירל מרטין דנבאר-נסמית' (Martin Dunbar-Nasmith). לאחר נפילת צרפת באביב 1940, שאיפשרה לגרמניה שימוש בבסיסים ימיים בחוף האטלנטי של צרפת, הוסט נתיב השיירות האטלנטיות לבריטניה וממנה למבואות הצפון מערביים שבין צפון אירלנד לאי הבריטי. בעקבות זאת הוחלט להעתיק את מיקומו של מטה הפיקוד מפלימות' לליברפול, ששימשה כנמל ראשי לשיירות האטלנטיות וכבסיס מרכזי לאוניות הצי המלכותי שליוו אותן. ב-7 בפברואר 1941 נפתח מטה הפיקוד במרתף בית דרבי בליברפול, עם מרכז פיקוד משני בעיר דרי שבצפון אירלנד. באותה עת עבר לליברפול גם מטה להק 15 של חיל האוויר המלכותי (חלק מפיקוד החופים של החיל, שהיה שותף ללחימה נגד הצוללות הגרמניות). במרתף בית דרבי הוקם מרכז פיקוד מבוצר בבטון וחסין מפני הפצצות על פני שטח של כ-4,600 מטר מרובע.
ב-17 בפברואר 1941 החליף אדמירל סיר פרסי נובל (Percy Noble) את דנבאר-נסמית' כמפקד המבואות המערביים. בשנה וחצי שלאחר מכן הקים נובל בסיסים לקבוצות הליווי של הצי לשיירות האטלנטיות בגרינוק בשפך המערבי של נהר הקלייד בסקוטלנד ובדרי שבצפון אירלנד (בנוסף לבסיס שבליברפול) וכן מתקני אימון לאוניות הצי ששירתו בקבוצות אלו.
ב-19 בנובמבר 1942 מונה אדמירל מקס הורטון כמפקד המבואות המערביים, ושירת בתפקידו עד לסגירת הפיקוד ב-15 באוגוסט 1945. למנהיגותו היה חלק חשוב בהבסתו של איום הצוללות הגרמניות על ספנות בעלות הברית. הוא הגדיל את מספר כלי השיט המלחמתיים שהיו מאורגנים במסגרת קבוצות סיוע - בנפרד מכלי השיט שהיו צמודים לכל שיירה לשם הגנתה - והשתמש בהן כדי לתגבר שיירות שהותקפו על ידי צוללות גרמניות. העובדה שקבוצות הסיוע לא היו צמודות לשיירה מסוימת איפשרה הן גמישות טקטית, באופן שהן היו יכולות להקצות כלי שיט למרדף ממושך אחרי צוללות שאותרו עד אשר נאלצו צוללות אלו לצוף על פני המים.
לאחר המלחמה ופירוק מפקדת המבואות המערביים חזר בית דרבי לשימוש אזרחי. לימים הוקם במרתפו מוזיאון המבואות המערביים, המספר את סיפור פעולת המפקדה במהלך הקרב על האוקיינוס האטלנטי.
אווה יוסטין
אווה יוסטין (בגרמנית: Eva Justin; 23 באוגוסט 1909 – 11 בספטמבר 1966) הייתה אנתרופולוגית גרמנייה, שפעלה בגרמניה הנאצית. היא התמחתה בגזענות מדעית. עבודתה תרמה לפשעי הנאציזם נגד עמי הסינטי והרומה.
"מחקר" הצוענים
אווה יוסטין נולדה בדרזדן והייתה בתו של פקיד בכיר ברכבת. היא הוכשרה במקור כאחות ושימשה כעוזרת לפסיכולוג הנאצי רוברט ריטר. ב-1936 קיבל ריטר את ניהול "לשכת המחקר להיגיינה גזעית וביולוגית של האוכלוסייה", שפעלה במסגרת משרד הבריאות של הרייך השלישי. על פי דיווחו של ריטר, משרד הפנים, שמשרד הבריאות היה כפוף לו, הסמיך את לשכת המחקר לקדם במהירות את הבהרת הבעיה של ה"א־סוציאליים", שבהם נכללו גם הצוענים, "כדי לבחון אם ניתן יהיה, באמצעות מניעת צאצאים הלוקים במחלות תורשתיות, להגביל את הגידול שחל באחרונה בא-סוציאליים ובפושעים". ב-1937 החלו צוותים של "לשכת המחקר להיגיינה גזעית" לאסוף נתונים על הצוענים בכל רחבי גרמניה, בשיתוף פעולה עם המשטרה הפלילית ועם המרכז הכלל־ארצי ללוחמה בצוענים, שהחל לפעול במסגרתה. מטרת המחקר הייתה לאסוף חומר על צוענים, ועל גורמים א־סוציאליים אחרים, שיאפשר לסווג את האוכלוסייה הצוענית מבחינת ערכה החברתי ויסייע בקביעת מדיניות המשטרה הפלילית כלפיה.
יוסטין קיבלה תואר דוקטור באנתרופולוגיה מאוניברסיטת ברלין בשנת 1943, אף על פי שלא פעלה לפי הנוהל האוניברסיטאי הרגיל לשם כך. אויגן פישר הדריך אותה בעבודת הדוקטורט שלה ובחינות הסיום, והאתנולוג ריכרד תורנוולד  היה סוקר. יוסטין הייתה מהאחיות המוסמכות הראשונות שזכו לתואר דוקטור. בהיותה דוברת רומאני, היא זכתה באמונם של אנשי רומה וסינטי. כותרת עבודת הדוקטורט שלה הייתה "גורלות ביוגרפיים של ילדי צוענים וצאצאיהם שהתחנכו באופן שאינו מתאים למיניהם" ("Lebensschicksale artfremd erzogener Zigeunerkinder und ihrer Nachkommen"). יוסטין קבעה כי בקרב הסינטי התערב דם גרמני, אולם עדיין ניכרים מאפיינים של מוצאם ההודי, בעוד שלגבי הרומה, מאפייניהם הגופניים הם אוריינטליים וקדמת־אסייניים, והם אינם נראים כלל כצוענים אלא כמזרח־אירופים ואחדים מהם אף נראים כיהודים. בדיסרטציה שלה היא קבעה כי "אין להשוות בין 'הבעיה הצוענית' לבין 'הבעיה היהודית', במובן זה, ש'המין הצועני', שלא כ'אינטליגנציה היהודית', אינו יכול לסכן או לערער את העם הגרמני בשלמותו".
יוסטין הייתה חברה בכירה ב"לשכת המחקר להיגיינה גזעית וביולוגית של האוכלוסייה", שפעלה במסגרת משרד הבריאות של הרייך. היא כתבה בהקדמה לעבודת מחקר שהיא מקווה לספק את הבסיס לחוקי היגיינה גזעית נוספים, שיעצרו את הזרם של "יסודות פרמיטיביים לא-ראויים" לתוך האוכלוסייה הגרמנית. עמדתה הייתה שלא ניתן להטמיע צוענים מכיוון שהם בדרך כלל נעשים א-סוציאליים כתוצאה מחשיבתם הפרמיטיבית, ושיש לעצור ניסיונות לחנכם. יוסטין הציעה עיקור עבור צוענים, מלבד אלה שיש להם דם צועני טהור. היא הייתה נוכחת כשאורגנו משלוחי הסינטי והרומה למחנות הריכוז.
הילדים שיוסטין חקרה נבחרו לגירוש, אך זה התעכב עד שהיא סיימה את מחקרה וקיבלה את הדוקטורט, אז נשלחו הילדים למחנה המשפחות הצועני באושוויץ-בירקנאו ב-9 במאי 1944. 39 ילדים מבית יתומים במולפינגן שהיו נושאי עבודת הדוקטור של יוסטין נרשמו באושוויץ ב-12 במאי 1944. חלק מהילדים עברו את הניסויים של יוזף מנגלה ורובם נרצחו בסופו של דבר בתאי הגזים. כולם מלבד ארבעה מתו לפני תום המלחמה, רבים לפני שהתזה שלה פורסמה. היא חיפשה אחר "נושאי מחקר" אנתרופולוגיים במחנות ריכוז.
לאחר המלחמה
ב-1948 נפתחה נגד ריטר ויוסטין, עוזרתו הראשית, חקירה על ידי רשויות התביעה בגרמניה בנוגע לתפקיד שמילאו השניים ברדיפת הצוענים. השניים ניסו לטהר את שמם ממעורבות בגרימת מותם של אלפי צוענים גרמנים במחנות הריכוז בתקופת המשטר הנאצי, וטענו כי ריטר עצמו סיכל כמה תוכניות להשמדה כוללת של הצוענים. הם טענו כי כבר בשנת 1935 התכוונו אנשי המשרד לענייני גזע של האס אס להעלות את כל הצוענים על אונייה ולהטביעה בים התיכון. הם טענו כי בין התוכניות שריטר סיכל בזמן המלחמה הייתה תוכנית לנטוש את הצוענים בשלג הרוסי כדי שיקפאו שם למוות, או באזורי הביצות במזרח. טענות אלו שימשו בידיהם אליבי להצדקת פועלם ברייך השלישי. ייתכן, עם זאת, שמהימנותם של פרטים אלו בעדותו של ריטר מפוקפקת, כמו פרטים אחרים שמסר במהלכה, משום שלריטר היה אינטרס להעלות טענות כאלו, כדי להסביר את המלצתו לעקר אלפי צוענים גרמנים ולכלוא אותם במחנות ריכוז.
בשנת 1958 יזם התובע המחוזי בפרנקפורט חקירה של פעולותיה של יוסטין בזמן המלחמה, אך החקירה נסגרה בשנת 1960, לאחר שהתובע המחוזי הגיע למסקנה כי מעשיה כפופים לחוק ההתיישנות. שופטים בפרנקפורט מצאו שאין ראיות מספקות להעמדה לדין של יוסטין בשנת 1964, והאמינו שיוסטין לא ידעה כי רעיונותיה יובילו לכך שהילדים יישלחו למחנות ריכוז ושהניצולים לא יכולים לזכור במפורש שהיא הכתה אותם. יוסטין ביססה את עבודתה על רעיונותיו של רוברט ריטר וכבר לא האמינה בהם.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה עבדה יוסטין כפסיכולוגית של משטרת פרנקפורט, ואף שימשה כיועצת למערכת המשפט בתיקי פיצויים לניצולי שואה. היא מתה מסרטן בשנת 1966 באופנבך על המיין, עיר בפאתי פרנקפורט.
הרג קומנדטורה
הֶרֶג קוֹמֶנדטוֹרֶה (ביפנית: 騎士団長殺し) הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור ביפן ב-2017. במקור יצא תחילה בשני חלקים: "הרעיון מתגלה" – (顕れるイデア編), והמטפורה המשתנה (遷ろうメタファー編,). המהדורה האנגלית של שני הכרכים תורגמה על ידי פיליפ גבריאל והמהדורה שבה כרך אחד הכולל את שני החלקים תורגמה לאנגלית על ידי אלפרד קנופף. הספר יצא לאור בישראל ב-2020 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר בתרגומו מאנגלית של שאול לוין.
עלילה
הגיבור המספר, חסר השם, הוא צייר כושל, בן 36, שאשתו עוזבת אותו בתחילת הספר. ממוטט נפשית מעזיבתה, הוא מתפטר מציור מסחרי של דיוקנאות אנשי עסקים שבו עסק ויוצא במכוניתו למסע ארוך במחוזותיה הכפריים של צפון יפן. באחת מתחנותיו במחוז מיאגי, בעת שהוא סועד במסעדת דרכים, מצטרפת אל שולחנו אישה שנראה כי היא בורחת ממישהו. הגיבור חושד שהיא בורחת מגבר שיושב בקרבתם בזמן שהם אוכלים. הגיבור מכנה את האיש הזה כ"איש עם הסובארו פורסטר הלבנה". בסופו של דבר האישה והגיבור מקיימים יחסי מין אלימים במלון אהבה. למחרת הוא מתעורר והיא כבר איננה. הוא חוזר למסעדה לארוחת בוקר ורואה שוב את האיש עם הסובארו פורסטר הלבנה והוא מרגיש כאילו האיש יודע בדיוק מה עשה עם האישה במלון הדרכים. דמותו של האיש עם הסובארו פורסטר הלבנה ממשיכה לרדוף את הגיבור במשך כל היצירה.
מסע הדרכים של הגיבור מגיע לסיומו כשמכוניתו מתקלקלת. הוא שב לאזור טוקיו ומקבל על עצמו לשמור על בית אביו של חברו מסאהיקו. הבית המרוחק נמצא על ראש הר. בעליו הוא טומוהיקו אמאדה - צייר בעל שם שהועבר למוסד סיעודי כשהוא סובל מדמנציה מתקדמת. כיוון שפרש מציורי הדיוקנאות, מוצא הגיבור את פרנסתו מהוראה בחוגי ציור לילדים ולמבוגרים במתנ"ס בעיירה סמוכה. יום אחד הוא שומע רעש מהתקרה, הוא מחפש ומוצא עליית גג שחדר אליה ינשוף. עליית הגג ריקה לחלוטין למעט ציור גדול העטוף היטב בנייר עטיפה יפני הקשור בחבל ואליו מחוברת תווית ובה שם הציור: "הרג קומנדטורה". הגיבור מתלבט מספר ימים באם לפתוח את הציור, כיוון שאמאדה לא השאיר אף אחד מציוריו בביתו וברור שלא חפץ בכך שהציור המוסתר יתגלה. לבסוף הוא פותח את עטיפת הציור ומגלה ציור של אמאדה, בסגנון הציור של תקופת אסוקה, שבו מתוארת סצנת הפתיחה של האופרה "דון ג'ובאני" ובה דוקר דון ג'ובאני בחרבו והורג את הקומנדטורה (מפקד בצבא האיטלקי) - אביה של דונה אנה, הנזעק להגן על תומת בתו. במקביל לפתיחת הציור ולהתעמקותו של הגיבור בציורו של אמאדה, הוא מחליט לחזור באופן חד פעמי לציור דיוקן תמורת סכום גדול מאוד. איש העסקים ששכר אותו לציור דיוקנו הוא וטארו מנשיקי, איש עסקים מסתורי ומתבודד שעשה הון ופרש. מתברר כי הוא קנה בית העומד בצידו השני של העמק, מול מקום מגורי הגיבור. בתהליך ציור הדיוקן מתחברים הגיבור ומנשיקי. פתיחת הציור וההיכרות עם מנשיקי מתניעים שרשרת מאורעות. הסופר מתאר את גילוי הציור וההיכרות עם השכן המסתורי כ"שתי אבני הדומינו הראשונות".
לילה אחד שומע הגיבור צלצול פעמון מסתורי שחוזר בכל לילה בשעה קבועה. הוא מתחקה אחר מקור הצלצול ומוצא גל אבנים כבדות מאחורי מקדש נטוש ביער הסמוך שממנו בוקעים צלילי הפעמון. הוא מגייס את מנשיקי וזה שוכר צוות בנייה שיזיז את האבנים. הם חושפים בור מעשה ידי אדם עם קירות אבן בנויים בקפידה בגובה של שניים וחצי מטרים. אין שום דבר בבור חוץ מפעמון עתיק שהגיבור לוקח אל ביתו. מערכת היחסים בין הגיבור ומנשיקי הולכת ומתפתחת. מנשיקי מגלה לגיבור כי הוא רכש את ביתו כדי לעקוב אחר נערה צעירה בת 13, מָארִיֶה אקיגאווה, שהוא חושד שהיא בתו. היא מתגוררת על גבעה אחרת מעבר לעמק ומנשיקי צופה בה במשקפת משוכללת. אמה של הנערה, שהייתה אהובתו של מנשיקי לפני שנישאה, מתה כשהבת הייתה ילדה קטנה ודודתה (אחות האב הרשמי), שוקו, חיה אתם ומתפקדת כאמה.
יום אחד מתגלה בפני הגיבור בביתו דמות בשר ודם בגובה של כ-60 סנטימטר שהיא העתק מושלם בגודל ובצורה של דמות הקומנדטורה מציורו של טומוהיקו אמאדה. הדמות, הפונה אל הגיבור בלשון רבים ודיבורה מוזר, מציגה את עצמה כ"רעיון" וכמי שצלצל בפעמון בבור שהתגלה. לאחר שהגיבור משלים את ציור דיוקנו של מנשיקי, שבו הוא שובר את מחסום היצירה שלו ומפיק לראשונה ציור בעל ערך אמנותי, מבקש מנשיקי כי הגיבור יצייר את דיוקנה של מאריה, שהיא תלמידה בכיתת הציור שלו, כדי שמנשיקי יוכל לפגוש אותה "במקרה". הגיבור מתחיל לצייר את מאריה ומתחיל גם ציור של הבור ביער. הוא מפסיק לעבוד על ציור ה"איש עם הסובארו פורסטר הלבנה", שבו החל מתוך חשש שהשלמת הציור תגרור אחריה מאורעות אפלים. מכאן מתגלגלת שרשרת אירועים המערבת ריאלי ופנטסטי שבה ציורו של טומוהיקו אמאדה, "הרג קומנדטורה" מהווה מחולל וציר מרכזי של המאורעות.
קבלה וביקורת
הסופר ומבקר הניו יורק טיימס, הארי קונזרו, מבקר את אורכו הרב של הספר ואת התיאורים המיותרים, לדעתו, של נושאים שאינם משמעותיים לסיפור ובה בשעה, מצר על החמצת הסופר מתיאור משמעותי יותר של היחסים האנושיים, לדוגמה עם אשת הגיבור המספר. הוא מסכם את ביקורתו במילים: "הרג קומנדטורה" הוא מפלצת מיטלטלת, אכזבה מסופר שעשה עבודה טובה בהרבה. כפי שהגיבור המספר בספר מסכם באופן גולמני את אחת מחוויותיו העל טבעיות: "זו כנראה רק הייתה פיסה של חלום מקוטע"".