cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערב ירושלים
שלטון מקומי
לאחר פטירתו של ראש העיר גרשון אגרון בשלהי 1959, נערכו בחירות חדשות למועצת העיר. ב-15 בדצמבר התכנסה מועצת העיר ובחרה במרדכי איש שלום כראש עיריית ירושלים.
כלכלה ותשתיות
בעקבות ההכרזה על העיר כבירת המדינה, ועל מנת לאפשר את תפקודה של העיר כבירת המדינה, נחנך ב-7 בדצמבר 1948 "כביש הגבורה" שנועד להחליף את "דרך בורמה" הקשה למעבר. במקביל החלה הפעלה מחודשת של קו הרכבת לירושלים מתל אביב, והוקם "קו השילוח" – קו מים שנועד לספק 3,500 מ"ק מים לעיר במקום קווי המים שנותקו במלחמת העצמאות. קו מים נוסף שהונח זמן קצר לאחר מכן, בין קיבוץ חולדה לשער הגיא, ובניית תחנת שאיבה בכפר אוריה, אפשר הגדלת הזרמת המים לעיר לכמות של 15,000 מ”ק.
בשנה הראשונה לקום המדינה, ובתקופה שלפני כן, קיבלה העיר חשמל מתחנה מנדטורית. ב-1 במאי 1949, לאחר שממשלת ישראל רכשה הזיכיון, התאפשר חיבור העיר לרשת החשמל הארצית. כתוצאה, חל גידול באספקת הקוט"ש חשמל לעיר, ובתוך שנה זה עלה בכ-56%.
בראשית שנות ה-50 החלה בניית אזורי תעשייה בעיר, בשכונות רוממה ומקור ברוך. אזורי התעשייה הוקמו על ידי החברה הכלכלית למען ירושלים, מייסודה של הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, הכשרת היישוב וקרן הציונים הכלליים. בשנת 1950 גדל מספר העובדים בעיר מ-10,000 ל-35,000 עובדים. גידול זה כלל כ-4,000 עולים חדשים, והיתרה – פקידים שעברו לעיר מתל אביב.
בעקבות החתימה על הסכמי שביתת הנשק, הגיעו תיירים יהודים רבים לעיר, ומלונות העיר שופצו ואף החלה בניית מלונות חדשים.
גידול האוכלוסייה הביא לדרישה למוסדות חינוך ודת חדשים. בשנת 1950 הוקמו בעיר ירושלים 13 בתי ספר יסודיים חדשים, בהם למדו למעלה מ-15 אלף תלמידים. בנוסף הוקמו בעיר חמישה בתי ספר תיכוניים, ושלושה סמינרים למורים ולגננות.
תוכנית האב החדשה של העיר המערבית (תוכנית ראו)
שטחה של העיר המערבית לאחר הסכמה שביתת הנשק בגבולותיה הזמניים היה 25,760 דונמים (לעומת 40,000 דונמים - שטח העיר לפני חלוקתה). בשנת 1952 נקבעו הגבולות המוניציפליים ושטחה של העיר גדל ל-37,000 דונמים.
חלוקת העיר והפיכת המרכז המסחרי שלה לאזורי ספר ושטחי הפקר דרש תכנון אורבני מחדש של המרחב העירוני. תכנון מחודש זה החל עוד בטרם נחתמו הסכמי שביתת הנשק. תוכנית האב החדשה לעיר, שהוכנה על ידי ראשי צוות אגף התכנון במשרד הפנים, האדריכלים היינץ ראו ודוד אנטול ברוצקוס, הושלמה בתום מלחמת העצמאות. עקרונות התוכנית כללו הרחבת העיר מערבה, בהתאם לגבולות המדינה, העברת מרכז העסקים החדש מערבה, למרכז העיר המערבית תוך הרחקתו מהגבול, פיתוח מרכז שלטוני כנדרש בבירת המדינה, פיתוח מרכזי השכלה ובריאות חדשים במקום המרכז המנותק בהר הצופים, שמירה על האתרים ההיסטוריים ושמירה על שטחים פתוחים. במסגרת התוכנית נקבע העיקרון של בנייה בראשי הגבעות בלבד ושמירת העמקים ביניהם כשטחים ירוקים.
התוכנית הוגשה למשרד ראש הממשלה בשנת 1949, והעריכה את מספר תושבי העיר המערבית בכ-200,000 תושבים. תוכנית זו שימשה את העיר עד איחודה בשנת 1967.
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות בשל העברה יזומה של עולים מחד ופקידים מאידך לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים. גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים בישראל, אולם בשל מרחב התכנון הצר האפשרי מחמת הגבולות אשר הקיפו את העיר בשלושת עבריה גידול זה דרש בנייה מזורזת במערבה של העיר.
תוכנית האב השנייה (תוכנית שביב)
תוכנית שביב התעלמה למעשה מצדה המזרחי של העיר ולא התחשבה בדרכי הגישה המרכזיות ובמיקומה של העיר העתיקה. ניתן לראות למעשה בתוכנית זו כתוכנית שלא צפתה איחוד של שני חלקי העיר.
בעקבות תוכנית שביב חתם שר הפנים ב-29 במרץ 1963 על צו שהרחיב את גבולות העיר מערבית מ-37 אלף דונמים ל-48 אלף דונמים, ובכך נכנסו עין כרם ואזור בית החולים הדסה עין כרם לתחום שיפוטה.
בהתאם לתוכנית האב החדשה, נבנו מספר שכונות חדשות, ובהן שכונת ניות בשנת 1962 והשכונות נווה גרנות וקריית מטרסדורף בשנת 1963. כמו כן, נבנו כ-2,000 דירות חדשות בקריית היובל, 1,000 דירות בשכונת מוסררה (מורשה) וכ-3,000 דירות בשכונות גונן (הקטמונים).
האוכלוסייה
הערבים שהתגוררו בשכונות המערביות של ירושלים, כגון קטמון או מלחה, אולצו לעזוב, וכמו כן, היהודים שחיו בשכונות של מזרח ירושלים לפני מלחמת העצמאות, כגון באזור העיר העתיקה ובסילוואן, אולצו לעזוב לישראל בעקבות המלחמה.
הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים בלבד (מספר תושבים זה מקורו בגידול הטבעי בלבד, ובכ-100 משפחות פקידים שעברו ממישור החוף).
במהלך שנות ה-60 חל גידול משמעותי באוכלוסיית העיר המערבית, וזו גדלה מכ-160,000 תושבים בשנת 1959 לכ-200,000 תושבים בשנת 1967.
פרוזדור ירושלים
מערב ירושלים, שהפכה לבירת מדינת ישראל, הייתה מחוברת למדינה באמצעות פרוזדור צר ודל אוכלוסייה יהודית. ללא מעבר בטוח ירושלים הייתה בסכנת מצור תמידית. למרות זאת, בראשית מלחמת העצמאות היו יישובים מועטים ביותר בפרוזדור המחבר בין ירושלים לשפלה. הקיבוצים קריית ענבים ומעלה החמישה היו הקיבוצים היחידים באזור.
הערות שוליים
31.77928°N, 35.20389°W
שפתון טווסי
שפתון טווסי קרוב למיני הסוג להבי אך יותר גדול ומגיע לאורך 35 סנטימטרים ובעל צבעים מגוונים וכתם שחור מתחת לסנפיר הגב.
שפתון טווסי ניזון בעיקר מפלנקטון וחסרי חוליות כמו חסילונים.
רפאל מילדולה (כימאי)
רפאל מֶלדוֹלָה (באנגלית: Raphael Meldola; 19 ביולי 1849 – 16 בנובמבר 1915) היה כימאי ואנטומולוג יהודי בריטי, עמית החברה המלכותית. בין 1912 ל-1915 כיהן כפרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת לונדון. היה אחד מתומכיו המוקדמים של צ'ארלס דרווין.
תולדות חייו
מלדולה היה בן למשפחת מלדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13, סבו רפאל מלדולה היה רבה הראשי של קהילת יהודי ספרד ופורטוגל בלונדון.
את השכלתו האקדמית רכש בקולג' המלכותי לכימיה. בשנת 1872 מונה למרצה בקולג' המלכותי למדעים. עבד ככימאי תעשייתי והמציא שיטת צביעה הנקראת על שמו, Meldola's Blue. ב-1875 מונה על ידי החברה המלכותית להוביל את המשלחת הבריטית למשימת הצפייה בליקוי החמה באיי ניקובר. מנחיו בעיסוקו באנטומולוגיה היו ראשי התומכים בתאוריה של ברירה טבעית, אלפרד ראסל וולאס וצ'ארלס דרווין. ב-1886 נבחר כעמית החברה המלכותית, צ'ארלס דרווין היה אחד ממליציו.
היה נשיא האגודה הכימית (1905–1907), נשיא החברה לכימיה תעשייתית (1907–1909) ונשיא המכון המלכותי לכימיה (1912–1915). כן כיהן כנשיא הראשון מועדון המכבים, חברה דמוית חובבי ציון שהוקמה בבריטניה ב-1894. המועדון תורם מדליה שנתית על שמו המוענקת על ידי החברה המלכותית לכימיה עבור תרומה משמעותית למדע.
לוקאס סלינאס
קריירת מועדונים
סלינאס החל את הקריירה המקצועית שלו במספר קבוצות מהליגות הנמוכות בברזיל ובפורטוגל.
ב-11 בפברואר 2020 חתם סלינאס על חוזה לשתי עונות וחצי בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית. הוא ערך 59 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים, וכן זכה עם המועדון בגביע הבולגרי ובסופר קאפ הבולגרי.
ב-27 ביוני 2022 חתם על חוזה לעונה אחת במועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית.
יחסי ברוניי–עומאן
יחסי ברוניי–עומאן הם היחסים הדו-צדדיים בין ברוניי לבין עומאן. לברוניי יש שגרירות במסקט, ולעומאן יש שגרירות בבנדר סרי בגוואן.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-24 במרץ 1984. לשתי המדינות יש עבר כקולוניות אירופיות ובשני המקרים האוכלוסייה המקומית גברה בכוחה על הכוח הקולוניאליסטי. עומאן וברוניי נשלטות שתיהן על ידי שלטון אבסולוטי אסלאמי.
הסולטן של עומאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד חתם יחד עם הסולטן של ברוניי חסן אל-בולקיה ספר הסכמי חינוך וכלכלה שיסידירו את היחסים בין שתי המדינות.
אהוד סגל
אהוד סגל (נולד בשנת 1984), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחי הגב ושיאן ישראל במשחי שליחים. ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם (מלבורן 2007 ורומא 2009) וב-3 אליפויות אירופה (מדריד 2004, בודפשט 2006 ואיינדהובן 2008). בשנת 2006 דורג במקום עשירי באירופה ו-19 בעולם במשחה ל-200 מטר גב.
ביוגרפיה
סגל התאמן בקבוצת ירושלים רבתי וקבוצת הפועל ירושלים בהדרכתם של מנו מאי, ברי אבנר ודימה ריבינסקי.
2004
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 סיים סגל במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:05.24 דקות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.07 שניות ובמקום 26 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.34 שניות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.80 שניות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.84 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.17 דקות.
2005
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו במכון וינגייט ביולי 2005 זכה סגל במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה מרשימה של 24.37 שניות, אחרי דשייל רותברג מארצות הברית (23.60 שניות) ועופר פינקלר מישראל (24.22 שניות) וסיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.89 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.74 שניות, אחרי יואב גת (56.47 שניות) ולפני איתי צ'מה (58.04 שניות). מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.13 שניות, אחרי אלון מנדל (26.56 שניות) ויואב גת (26.96 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.10 דקות, אחרי יואב גת (2:00.17 דקות) ואיתי צ'מה (2:01.98 דקות).
2006
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת אוגוסט 2006 סיים סגל במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.83 דקות, במקום 31 של במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 57.36 שניות ובמקום 30 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.15 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.61 שניות, לפני גיא ברנע (56.78 שניות) ואיליה אייזנשטוק (57.90 שניות), ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.87 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של שחיין ישראלי באותה העת ומקום עשירי באירופה, לפני איתי צ'מה (2:02.11 דקות) ואייזנשטוק (2:06.71 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.92 שניות, אחרי אייזנשטוק (26.68 שניות) ולפני עידו פיינברג (26.97 שניות).
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2007 סיים אהוד סגל במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.02 דקות ובמקום 29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.76 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם מיקי מלול, גיא ברנע ושי לבנת בתוצאה של 3:42.96 דקות. כשחיין ראשון הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 56.33 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט הוא זכה ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.77 דקות, לפני איתי צ'מה (2:02.64 דקות) ורוסטיסלב רויכל (2:07.22 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.61 שניות, אחרי איליה אייזנשטוק (26.44 שניות) ולפני איתי צ'מה (27.12 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.64 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי חדש של 55.11 שניות ולפני איליה אייזנשטוק (56.83 שניות)
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן, הונגריה בדצמבר אותה שנה סיים סגל במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:55.75 דקות, 17 מאיות השנייה משלב הגמר והתוצאה השנייה בטיבה של שחיין ישראלי, במקום 14 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 53.56 שניות ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 25.52 שניות. נוסף לכך, במקום שמיני במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם גיא ברנע, מיקי מלול, ושי לבנת בשיא ישראלי חדש של 1:37.18 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" במשחה ל-50 מטר פרפר 24.08 שניות.
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד בסוף מרץ 2008 סיים סגל במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.09 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.10 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.02 שניות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.68 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.68 שניות, אחרי ברנע (55.63 שניות) ולפני אייזנשטוק (56.79 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.59 דקות, אחרי איתי צ'מה (2:02.01 דקות) ולפני אייזנשטוק (2:03.90 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 55.84 שניות.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים סגל במקום 49 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.91 דקות.
חייו האישיים
סגל אימן את קבוצת השחייה של הפועל כפר סבא בית ברל ומשנת 2017, הוא אימן את קבוצת השחייה של מכבי שהם. באוגוסט 2018 הצטרף לצוות המאמנים של נבחרת ישראל.
שמואל רפאל (צנחן)
שמואל (סמי) רפאל (1925 – 25 במאי 2015) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, אשר עוטר בעיטור המופת לאחר שהציל תוך סיכון עצמי צנחן, שמצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ממנו קפץ.
ביוגרפיה
רפאל נולד בבולגריה, התגייס שם לצבא והפך למדריך צניחה. ב-1948 עלה לישראל והשתתף בקרב בלטרון בשורות חטיבה 7. בהמשך הועבר לשרת ביחידת צנחנים שהקמתה החלה בבסיס תל-נוף והוסמך למדריך צניחה.
ב-14 בדצמבר 1950 השתתף רפאל בצניחת ראווה ממטוס דקוטה מעל בסיס צריפין. הצנחן ג'ורג' פרלוס קפץ מהדלת האחורית של המטוס, אך מצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ומיתריו החלו להיקרע עקב החיכוך עם גוף המטוס. כתוצאה מכך גם נפגעה יציבות המטוס וקברניטו התקשה להשתלט עליו. רפאל ביקש ממנו לפנות אל הים התיכון, כדי שאם יתרסק המטוס הוא לא יפגע באנשים על הקרקע.
רפאל שילשל מפתח המטוס חבל שבקצהו עוגן עד שהעוגן נאחז במיתרי המצנח וניסה עם חבריו למשוך את פרלוס חזרה למטוס. אז כבר נקרעו כל מיתרי המצנח למעט ארבעה. רפאל הבין שבמצב זה לא תספיק משיכת המיתרים. הוא קשר עצמו בחבל למטוס, שטס במהירות של כ-300 קילומטר לשעה והוציא כמעט את כל גופו ממנו, אחז בפרלוס ולאחר כעשר דקות של מאמץ הצליח למשוך אותו חזרה לתוך המטוס.
בעקבות האירוע הוענק ציון לשבח לרפאל, לפרלוס ולטייס המטוס עודד אברבנאל. היו אלו מראשוני הצל"שים שהוענקו בצה"ל. רפאל גם הועלה מדרגת רב-סמל לדרגת סגן. בשנת 1970 הומרו הצל"שים לעיטור המופת.
בשנת 2002 הוענק לרפאל תואר כבוד מטעם המכללה האקדמית נתניה.
חיים אישיים
רפאל היה נשוי ואב לשלוש בנות.
שיר השירים
מגילת שִׁיר הַשִּׁירִים (בראשי תיבות: שה"ש) היא הראשונה בקובץ חמש מגילות שבחלק הכתובים בתנ"ך. המגילה היא סדרה של שירי אהבה בין בני זוג, גבר ואישה, הפונים זה אל זו. במסורת חז"ל התפרשו שירים אלה באופן אלגורי, כמשל ליחסי עם ישראל ואלוהיו. במסורת הנוצרית מופיע פירוש אלגורי דומה, הרואה במגילה דימוי ליחסי ישו והכנסייה הנוצרית. מגילת שיר השירים השפיעה רבות על השירה העברית בפרט והאמנות העברית בכלל כמו גם על הספרות העולמית בפרט והאמנות העולמית בכלל.
מבנה הספר
שיר השירים הוא ספר קצר ובו שבעה-עשר שירים וכמה פסוקים העומדים בפני עצמם (למשל, שני הפסוקים האחרונים). עם זאת, השירים כתובים כולם כמקשה אחת ואינם מובחנים בטקסט. מכאן, יש המפרשים את שם הספר כ"שיר המורכב משירים". אף-על-פי-כן, אפשר להבחין בין השירים על-פי הנושא או העלילה המיוחדת לכל אחד מהם, או לפי זהות הדובר והנמען. בכמה מקומות החלוקה אינה חופפת לחלוטין את תוכן השירים, כדוגמת השיר העשירי, המפוצל בין פרקים -.
מחבר שיר השירים
המסורת רואה במגילה יצירה שחיבר שלמה המלך, ואשר עוסקת ביחסים בין ה' לעם ישראל, אף שהשם המפורש אינו מוזכר בה. בביקורת המקרא מקבלים את הטענה שהספר מבקש לייחס עצמו לשלמה, בין היתר בהתבסס על פסוקים מפורשים ותיאורים מרומזים, כדוגמת ו-. כמו כן, שלמה תואם את המתואר במגילה זו בעושרו הרב: גם במגילה מתוארים תכשיטים רבים, כסף וזהב, בית עשוי מארזים ומברושים ועוד. עם זאת, חוקרי המקרא נחרצים בקביעתם שלא ייתכן שהספר אכן נכתב על-ידי שלמה, ויש אף כאלה הגורסים כי הפסוק "כֶּרֶם הָיָה לִשְׁלֹמֹה בְּבַעַל הָמוֹן נָתַן אֶת הַכֶּרֶם לַנֹּטְרִים אִישׁ יָבִא בְּפִרְיוֹ אֶלֶף כָּסֶף" (ספר שיר השירים, פרק ח', פסוק י"א), מהווה ביקורת מרומזת כנגד שלמה המלך. על-פי פירוש זה, הצירוף "בעל המון" איננו שם של מקום, אלא משחק מילים המתאר את שלמה כמי שהרבה לו נשים. הפסוק מבקש לבוז לשלמה, שמרוב שהרבה לו נשים - נדרש לנוטרים שישגיחו על נשיו, ואף יקיימו עימן יחסי מין. זאת, על בסיס העובדה שהמונח "נוטרים" איננו מבטא רק "שומרים", אלא גם אלה שמעבדים את הכרם (כמו בשיר השירים א', פרק ו', "כרמי שלי לא נטרתי"). בהמשך השיר, אומר הדובר "כרמי שלי לפני", ומבקש להציג את עצמו כמי שמסתפק באישה אחת - ומסתייג מריבוי הנשים של שלמה. שיר נוסף, המופיע בפרק ג' פסוקים ז-י, מלגלג מחבר השיר על שלמה שבתקופת מלכותו שרר השלום, לעומת אביו שהיה גיבור חיל: "ז הִנֵּה מִטָּתוֹ שֶׁלִּשְׁלֹמֹה שִׁשִּׁים גִּבֹּרִים סָבִיב לָהּ מִגִּבֹּרֵי יִשְׂרָאֵל. ח כֻּלָּם אֲחֻזֵי חֶרֶב מְלֻמְּדֵי מִלְחָמָה אִישׁ חַרְבּוֹ עַל יְרֵכוֹ מִפַּחַד בַּלֵּילוֹת. י עַמּוּדָיו עָשָׂה כֶסֶף רְפִידָתוֹ זָהָב מֶרְכָּבוֹ אַרְגָּמָן תּוֹכוֹ רָצוּף אַהֲבָה מִבְּנוֹת יְרוּשָׁלָ‍ִם. יא צְאֶינָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה בָּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ וּבְיוֹם שִׂמְחַת לִבּוֹ." (שיר השירים, פרק ג', פסוקים ז-י) השיר מתאר במקום את שלמה את יחידת האבטחה, ומי שחרבו על ירכו אינו שלמה - אלא שומריו. מיטתו מרהיבה יתר על המידה ואין בה אינטימיות, והוא מוקנט על-בסיס הדומיננטיות של אימו.
המסורת מייחסת לחזקיה וסיעתו (שחיו כמאתיים שנה לאחר שלמה) את עריכתם של שלושה ספרים שנכתבו על ידי שלמה: שיר השירים, משלי וקהלת. בספר משלי נכתב במפורש שהוא נערך על ידי חזקיה וסיעתו: "אֵלֶּה מִשְׁלֵי שְׁלֹמֹה אֲשֶׁר הֶעְתִּיקוּ אַנְשֵׁי חִזְקִיָּה". כאמור, גם רוב חוקרי המקרא המודרניים סבורים כי המגילה נערכה מאות שנים לאחר תקופת שלמה. כראיה להיות הספר מאוחר הם מסתמכים – בין השאר – על כך שבשירים אחדים מדובר על שלמה בגוף שלישי, ובחלקם נמתחת עליו ביקורת והוא אף מושם ללעג.
דעת רבי יונתן המובאת בשיר השירים רבה היא לייחס את כתיבת שלש המגילות לתקופות שונות בחייו של שלמה:"ר' יונתן אמר: שיר השירים כתבה תחילה ואחר כך משלי ואחר כך קהלת. ומייתי לה ר' יונתן מדרך ארץ: כשאדם נער אומר שירי זמר, הגדיל אומר דברי משלות, הזקין אומר דברי הבלים."חז"ל, וכן כל פרשני המקרא המסורתיים, עמדו על כך ששיר השירים מחולק לקטעים, ומדבר בגופים שונים ובעל רבדים של משמעות. הגדיל לעשות הנצי"ב בפירושו, וכתב במפורש ששלמה המלך ערך את שיר השירים גם משירים שעברו במסורת, בדומה לספר תהילים. החוקרים המודרניים סבורים כי אין מדובר ביצירה אחת אחידה, אלא באנתולוגיה של שירי אהבה קצרים שאין קשר ביניהם. אמנם יש בין שירי הספר אחידות סגנונית ורעיונית רבה, אך עם שירים אלו נמנים שירי אהבה של נוף כפרי, שירי רועים, שירי כורמים, שירי אהבה של נוף עירוני ושירי חתונה. יש במגילה שירי אביב ופריחה, שירים שהם מונולוג של בחור או בחורה, שירים שיש בהם דיאלוג בין בחור לבחורה ושירים המכילים דיאלוג בין נערה לאחיה (אח מפורש כמאהב גם כן). לדברי החוקרים, מגוון כזה של שירים חובר על ידי יוצרים שונים, והושר בזמנים שונים ובנסיבות שונות.
מן ההיבט הלשוני, מציינים החוקרים את הימצאותם של קווי לשון האופייניים לעברית של ימי בית שני במגילה. בייחוד נוהגים להצביע על המילה השאולה מפרסית "פרדס" כראיה לאיחורה של המגילה, שכן הפרסים השתלטו והשפיעו על ארץ ישראל רק במחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס, כ-450 שנה לאחר זמנו של שלמה. המקדימים את זמן חיבורה של המגילה סבורים שאין בכך כדי להפריך את טענתם, שכן המילה הפרסית הייתה עשויה להתגלגל לאזור בדרכי המסחר, גם בהיעדר מגע ישיר עם הפרסים.
ביוונית עתיקה, משמעות המילה "פוריון" (Phoreion) היא מיטה המשמשת לנשיאת אנשים. חוקרים רבים סבורים שהמילה אפיריון המופיעה בשיר השירים ("אַפִּרְיוֹן עָשָׂה לוֹ הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה מֵעֲצֵי הַלְּבָנוֹן", שיר השירים, ג', ט') מקורה במילה היוונית. דעה זו מאחרת את זמן כתיבת המקטע הסיפורי בפסוק זה לתקופה ההלניסטית. ישנם חוקרים הדוחים השערה זו, המעוררת קשיים. טור-סיני מעלה את ההשערה שמקור המילה אפריון הוא ממילה באכדית שמשמעותה סכת קני סוף.
הכללת שיר השירים בתנ"ך
התנ"ך הוא יצירה תאולוגית (דתית), ולכן התעוררה השאלה כיצד ייתכן שמגילה זו שובצה בתנ"ך. ואכן, אפילו לאחר חתימת המקרא, התנהלו ויכוחים סביב מקומה של מגילת שיר השירים בתנ"ך, שהתבטאו בשאלה האם חלה עליה טומאת כתבי הקודש. הדעות בין התנאים היו חלוקות לכאן ולכאן. לבסוף שובצה המגילה במקרא על אף ההסתייגויות, ואף זכתה שרבי עקיבא אמר עליה: . אמירה זו יוצאת כנגד הדעות שהעדיפו לא להכליל את המגילה בין ספרי הקודש.
ייתכן כי דבריו של רבי עקיבא הם הד למסורת שהתקיימה כבר בין הנביאים בימי בית המקדש הראשון, אשר ראו בשירים הללו אלגוריה. מסורת פרשנית זו באה לידי ביטוי כבר במקרא עצמו במספר אופנים, על ידי שימוש שעושים נביאים כמו הושע וישעיהו בפסוקים מתוך שיר השירים. לפיכך, אפשר לפרש כי כשכותב ישעיהו, הוא רומז לדברי המשורר , תוך כדי משחק בשמו השני של שלמה – ידידיה. באותו אופן, כשכותב הושע יש בכך משום רמיזה לכתוב בשיר השירים:.
מועד קריאת המגילה במסורת היהודית
בקהילות אשכנז נקראת מגילת שיר השירים בבתי הכנסת בשבת החלה במהלך שבעת ימי הפסח, בהתאם למנהג הכללי במסורת האשכנזית לקרוא בכל אחת משלוש הרגלים מגילה המתאימה לאווירת החג. תיאורי האביב המופיעים בשיר השירים הם הסיבה לקריאת המגילה בפסח, הוא חג האביב. כמו כן, חג הפסח הוא החג שבו החל הקשר בין ה' לעם ישראל ביציאת מצרים, כמו הקשר של הדוד והרעיה אליו הומשל קשר זה. מאותו טעם נהוג בקהילות אחרות לקרוא את מגילת שיר השירים בשביעי של פסח, או בתום ליל הסדר או בתפילת ערבית של השבתות של ספירת העומר. כמו כן, בחלק מקהילות ישראל (בעיקר בקהילות בני עדות המזרח) נהוג לקרוא מגילה זו בכל יום שישי, קודם קבלת שבת, זאת בשל תפיסת חכמי הקבלה כי יום השבת בכללו, וליל שבת בפרט, הוא זמן של קירוב וייחוד מיוחדים בין ישראל לקב"ה.
הקבלה לשירה המסופוטמית
עם חשיפת ממצאים מהמיתולוגיה המסופוטמית ומיתולוגיות נוספות, התגלו שירי אהבה קדומים בין אלים שונים הכתובים על לוחות טין, שנמצאה זהות לשונית וסגנונית בינם לבין שיר השירים. אחת השירות הבולטות בדמיונן לשיר השירים היא שירת החיזור בין דומוזי לאיננה, שעל פי השערת החוקרים הושרה בעת נישואי הקודש שבין כוהניהם. יש העומדים על ההבדלים בין שיר השירים לשירים אלו, שבעוד שהם מייחסים יצרים אנושיים לאלים, ובאופן בוטה, שיר השירים מייחס את המשיכה בין המינים לבני אדם, ומשליך את הדברים באופן אלגורי לקשר שבין האלוהים לעם ישראל עימו כרת ברית נאמנות במעמד הר סיני, אשר היא כברית נישואים בין דוד לרעיה.
תרומת שיר השירים לשפה ולתרבות העברית
פסוקים וחלקי פסוקים רבים הולחנו, לדוגמה:
בשנת 1940 כתב המלחין מרק לברי אורטוריה בשם "שיר השירים".
קובץ סיפורי האהבים של ש"י עגנון - על כפות המנעול נקרא על שם ביטוי משיר השירים. בספר הכנסת כלה משתמש עגנון באופן הומוריסטי בביטוי "משכני אחריך, נרוצה" . גיבור הסיפור, ר' יודיל חסיד, נודד בין העיירות בעגלה הרתומה לשני סוסים זקנים, המכונים באירוניה: משכני ו-נרוצה.
נתן אלתרמן בשירו פגישה לאין קץ יצר מספר הקבלות לשיר השירים.
"שיר מספר שמונה" ששר אריק איינשטיין בהברה תימנית (מילים: יענקל'ה רוטבליט) מכיל מגוון ביטויי אהבה מהספר. גם השיר "הנך יפה" של עידן רייכל מושפע סגנונית משיר השירים, ומשובץ ביטויים ממנו. כמו כן, בשירו "מדרש יונתי" משלב מאיר אריאל ביטויים משיר השירים, כגון "יונתי בחגווי הסלע" והמשפטים "הראיני את מראייך... השמיעיני את קולך כי קולך ערב ומראך נאווה." מאיר אריאל גם הלחין קטע שלם משיר השירים בשם "שיר גנוב": "שובי, שובי השולמית, שובי שובי ונחזה בך....דובב שפתי ישנים "(פרק ז' פס' א' - י'). בשירו "אבא" אביתר בנאי משלב גם הוא פסוקים משיר השירים. השיר "עת דודים" המוכר ביותר בביצועו של זוהר ארגוב משלב פסוקים רבים מתוך שיר השירים.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלה ביצעה עפרה חזה את "עזה כמוות אהבה", ללחן שכתב לה אמרגנה בצלאל אלוני, בגרסת א-קפלה, תחת השם "Love Song".
שירים ידועים נוספים שמשובצים בהם ביטויים ומשפטים משיר- השירים: "אילת אהבים" בביצוע יהורם גאון, "שלום לבן-דודי" בביצוע ג'ו עמר, "הדודאים" בביצוע להקת סקסטה (להקה), "שחורה ונאוה" בביצוע שימי תבורי, "אדם ונחש" של אתניקס ו"ערב של שושנים" בביצוע הדודאים.
גיבורת ספרו של דויד גרוסמן "אשה בורחת מבשורה" מספרת כי נתנה לבנה את השם "עופר" בהשראת הפסוק "דומה דודי לעופר האיילים" בשיר השירים.
הזמר שולי רנד משלב את מוטיבים רבים מהמגילה בתקליט נקודה טובה: בשיר מוחין דקטנות - "משכני, אחריך וארוץ". בשיר מתוך שינה - "שמאלך תחת לראשי וימינך תחבקני". בשיר סגולה - "הרבה מלכים לטשו בה עין"
שמות היישובים אבי הנחל, חבצלת השרון ושושנת העמקים מקורם בשיר השירים.
הרחוב הראשי ביישוב אלקנה נקרא שיר השירים, והרחובות המשניים ביישוב נקראים בשמות הלקוחים מצירופי מילים שנמצאים במגילה.
קישורים חיצוניים
טקסטים:
קישורים נוספים:
טלוויזיה בהפרדה תקנית
טלוויזיה בהפרדה תקנית (באנגלית: SDTV – Standard Definition TeleVision) היא מערכת טלוויזיה העושה שימוש ברזולוציה סטנדרטית שלא נחשבת שידור בהפרדה גבוהה (HDTV). המונח מתייחס בדרך כלל לשידורי טלוויזיה דיגיטלית כאשר רזולוציית השידור זהה לרזולוציית השידור האנלוגי.
בישראל וברוב אירופה פורמט הטלוויזיה הסטנדרטי הנפוץ לשידור הוא 576i. לעומת זאת, בארצות הברית הפורמט בסיסי אף יותר והוא 480i.
יחסי הגדלים של הפיקסלים
יחס הגודל של כל פיקסל זהה עבור הרזולוציות 720 ו-704, כיוון שהחלק המרכזי של התמונה ברוחב 720 פיקסלים שווה לתמונה של 704 פיקסלים לרוחב.
סויוז 1
סויוז 1 (ברוסית: Союз 1, "ברית 1") הייתה חללית הסויוז המאוישת הראשונה בתוכנית סויוז הסובייטית. חללית זו התרסקה בעת שובה לכדור הארץ וגרמה למותו של הקוסמונאוט ולדימיר קומארוב.
המשימה
סויוז 1 שוגרה למסלול ב־23 באפריל 1967, כשבה הקוסמונאוט ולדימיר קומארוב.
מתכנני המשימה תכננו במקור לשגר חללית שנייה, "סויוז 2", יום לאחר שיגורה של סויוז 1. החללית השנייה הייתה אמורה לשאת שלושה קוסמונאוטים - ואלרי ביקובסקי, יבגני חרונוב ואלכסיי יליסייב. שניים מהם היו אמורים לבצע פעילות חוץ רכבית לסויוז 1. זמן קצר לאחר השיגור החלו בעיות כשאחד מהלוחות הסולאריים לא נפתח, דבר שהוביל למחסור בכוח למערכות החללית. כמו כן, בעיות של גלאי האוריינטציה סיבכו את תמרון החללית. צוות סויוז 2 תכנן לתקן את הלוח הסולרי של סויוז 1 אך גשם כבד בקוסמודרום בייקונור הפך את השיגור לבלתי אפשרי.
בעקבות ההפרעה בשיגור סויוז 2, בתום ההקפה ה־17 של כדור הארץ, לאחר 25.2 שעות טיסה, פנתה סויוז 1 לכיוון כדור הארץ ברגע שעברה שוב מעל ברית המועצות. בעת שובה לכדור הארץ, ארעה תקלה במצנח הבלימה שלה - הוא לא נפתח עקב בעיות בחיישן הלחץ. הקוסמונאוט פלט אותו והפעיל את מצנח הגיבוי. עקב תקלה, המגלש הרזרבי המתפרס ידנית הסתבך והפריע לניתוקו של המצנח הראשון. שני מצנחיה של סויוז 1 הסתבכו זה בזה וגרמו לחללית ליפול לכדור הארץ כמעט ללא בלימה. החללית ששקלה 6.35 טונות התרסקה וגרמה למותו של קומורוב. הוא נקבר כגיבור של ברית המועצות בבית הקברות של חומת הקרמלין, בו קבורים גדולי האומה של רוסיה בתקופה הסובייטית.
לאחר האירוע
בדיקה מאוחרת של הסויוז 2 גילתה את אותה הבעיה עם המצנח שהיה עשוי לחרוץ את דינם של כל שלושת הקוסמונאוטים אם השיגור היה ממשיך. המשימה המקורית של סויוז 1 וסויוז 2 בוצעה מאוחר יותר על ידי סויוז 4 וסויוז 5.
מהנדסים זיהו פגמים תכנוניים נוספים בחללית לפני השיגור אך פקידי הממשלה דחפו לניסוי חלל כדי להביס את ארצות הברית במרוץ החלל. הבעיות בסויוז 1 עיכבו את שיגור סויוז 2 וסויוז 3 עד ל־25 באוקטובר 1968.
תוכנית הקונפדרציה
תוכנית הקונפדרציה הייתה תוכנית מדינית שהגו חוסיין מלך ירדן וראש אש"ף יאסר ערפאת בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 באשר לעתידן של ממלכת ירדן ושל יהודה ושומרון. התוכנית גרסה כי לאחר נסיגה ישראלית לגבולות ה-4 ביוני 1967 (אך ללא הכרה במדינת ישראל) תקום קונפדרציה ערבית שבה תהיינה חברות ירדן בגדה המזרחית ופלסטין ביהודה ושומרון. התוכנית התקבלה באפריל 1983 אך ניסיונות למימושה נכשלו לאור חוסר הסכמות בין הצדדים.
תוכנית הקונפדרציה הייתה מושתתת על רעיון תוכנית הפדרציה שהציע המלך חוסיין ב-1972, שבמרכזה הכרה בייחודיות של האוכלוסייה הפלסטינית ושל האוכלוסייה העבר-ירדנית, תוך שמירה על שיתוף פעולה בענייני ביטחון וכלכלה בין שתי הגדות. תוכנית הקונפדרציה הייתה פחות מחייבת מאשר האלטרנטיבה הפדרטיבית ואפשרה חופש פעולה גדול יותר מבחינה אוטונומית, ולכן הייתה עדיפה מבחינתו של אש"ף. הסיבות ההיסטוריות שהובילו לגיבוש תוכנית הקונפדרציה מקורן היה באינטרס משותף של שני הצדדים: ירדן, משאיבדה את זכות הייצוג שלה לעם הפלסטיני בעקבות ועידת רבאט ניסתה באופן עקבי ליצור נקודות אחיזה מחודשות ביהודה ושומרון; ואילו אש"ף שגורש מלבנון לאחר פלישת ישראל ב-1982 היה זקוק לבסיס המדיני של ירדן.
גיבוש התוכנית החל עם ביקורו של יאסר ערפאת בעמאן באוקטובר 1982. בשיחות עם המלך חוסיין השניים הסכימו על מסגרת קונפדרטיבית לאחר הקמתה של מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון. ערפאת העדיף את האופציה הקונפדרלית של ירדן על פני תוכנית רייגן שהוצעה בספטמבר 1982, משום שהאחרונה חייבה הכרה ערבית בישראל. בפברואר 1983 התכנסה באלג'יריה המועצה הלאומית הפלסטינית ה-16 ואישרה את תוכנית הקונפדרציה. בראשית אפריל 1983 ערפאת וחוסיין אישרו טיוטה של התוכנית הקונפדרטיבית, אך במקביל ערפאת סירב לחתום על ההסכם הסופי בתואנות שונות. לבסוף הכריז חוסיין על כישלון תוכנית הקונפדרציה המשותפת עם אש"ף.
למרות הכישלון הראשוני של תוכנית הקונפדרציה, היא המשיכה להוות קו מנחה במדיניות הירדנית עד לניתוק הזיקה ביולי 1988. במחצית השנייה של שנת 1983 יחסיו של ערפאת עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד הידרדרו, ואש"ף מצאה את עצמה מבודדת עוד יותר בזירה הערבית. לאחר שאלג'יריה סירבה לארח את הכינוס ה-17 של המועצה הלאומית הפלסטינית, ניאות חוסיין לארח כינוס זה בעמאן בנובמבר 1984. בפברואר 1985 נחתם הסכם נוסף בין הצדדים שגם הוא מבוסס על הרעיון הקונפדרטיבי, אולם בעקבות התנגדות פנימית באש"ף לקבלת החלטה 242 כבסיס למשא-ומתן נכשלו השיחות פעם נוספת.
גם לאחר ניתוק הקשרים עם אש"ף, חוסיין המשיך לקרוא לתושבי יהודה ושומרון הפלסטינים לתמוך ברעיון הקונפדרטיבי ולאיחוד מחודש בין שתי הגדות במסגרת של אוטונומיה פלסטינית. ניסיונות אלו מצד ירדן נפסקו רק לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, שסימלה לדעתו של חוסיין את הדרישה הפלסטינית לריבונות מוחלטת במנותק מירדן. ב-28 ביולי 1988 הכריז חוסיין על ניתוק הזיקה בין יהודה ושומרון לירדן.
נ.ב. החתול שלך מת!
'''נ.ב. החתול שלך מת! (באנגלית: P.S. Your Cat Is Dead''') הוא רומן מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור, שפורסם לראשונה בשנת 1972, עיבוד למחזה שכתב קודם לכן. הרומן והמחזה עובדו מאוחר יותר לסרט קולנוע באותו השם.
תקציר העלילה
לאחר שננטש על ידי חברתו בערב הסילבסטר, ועדיין לא מודע לכך שהחתול האהוב שלו בובי סיל מת בבית חולים וטרינרי, השחקן הניו יורקי האבוד ג'ימי זול מרגיש מדוכא ולא יציב כשהוא נתקל בויטו, עבריין הפורץ לדירתו. ג'ימי הזועם מכה את הזר עד לאובדן הכרה וקושר אותו לכיור המטבח שלו. ג'ימי מתחיל לענות את השבוי המבועת שלו; עם זאת, עד מהרה הזוג הלא צפוי מקים ברית מסוימת. ויטו מספר לג'ימי שפעם היה נשוי, אך אשתו עזבה אותו לאחר שגילתה שהוא הומו, ולקחה איתה את הילדה שלהם. ג'ימי מתחיל לפקפק בזהות המינית של עצמו, ככל שמערכת היחסים שלו עם ויטו מתפתחת, ומקבלת מימד הומוארוטי. הוא מחליט להשתמש באסיר שלו על מנת לנקום באהובתו לשעבר קייט, ובסופו של דבר השניים, ג'ימי וויטו, כעת עובדים כצוות, מוכרים חבילת סמים גנובה ובורחים יחד.
מקורות
בספרו הביוגרפי אודות ג'יימס קירקווד Ponies & Rainbows, משרטט המחבר שון איגן את מקורותיו של המחזה, אשר שורשיו בסדרה של פריצות בדירתו של קירקווד בניו יורק, ברחוב 58 מערב. הספר כולל תצלום של ג'ינו מרינו, חבר ומאהב של קירקווד, שעל פי איגן - עליו מבוססת דמותו של ויטו.
הפקת ברודוויי המקורית 1975
לאחר חמש הצגות הרצה, התקיים ערב הבכורה הרשמי של ההצגה בברודוויי ב-7 באפריל 1975. ההצגה, בבימויה של ויויאן מטלון, הועלתה 16 פעמים בתיאטרון על שם ג'ון גולדן. צוות השחקנים המקורי כלל את קיר דוליי, טוני מוסנטה וג'ניפר וורן. על מחזה זה, קירקווד היה מועמד לפרס Drama Desk בקטגוריית המחזה החדש הטוב ביותר, ומונטה היה מועמד לפרס Drama Desk בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
לאחר שנעשו מספר שינויים במחזה בראשית שנות ה-80, המחזה הועלה מחדש בתיאטרון Circle in the Square שבאוף ברודוויי.
מקסיקו
במקסיקו, המחזה הזה הועלה לראשונה בשנת 1983, תחת השם "P.D. Tu gato ha muerto", בכיכובם של מנואל אוג'דה בתפקיד ג'ימי והומברטו זוריטה בתפקיד אדי. המחזה הוצג שוב בין השנים 1997–2000, בכיכובו של אוטו סירגו בתפקיד ג'ימי. את דמותו של אדי גילמו לאורך השנים מספר שחקנים, בהם הקטור סוברון, חואן סולר, חאווייר אורטיז, הקטור סוארז גומיז, חבייר פוזה וסבסטיאן רולי. המחזה הוצג במספר ערים ברחבי ארצות הברית עם חואן סולר כחלק מצוות השחקנים.
ברזיל
בשנת 2004 המחזה הועלה בסאו פאולו, תחת השם "P.S.: Seu Gato Morreu", בבימויו של ג'רבס הומן דה מלו, כשאת דמותו של ג'ימי גילם טקו טברס, שהפיק ותרגם המחזה לפורטוגזית. את דמותה של קייט גילמה פולה פיקרלי. את דמויותיהם של ויטו ופרד גילמו לואיס ארוג'ו ואדוארדו אסטרלה, בהתאמה.
גרמניה
ההפקה הגרמנית הראשונה של המחזה הועלתה ב-29 בינואר 2011 בברלין, על בימת תיאטרון "Jüdisches Theater Bimah", בבימויו של תומאס מאול. בעוד תפקידיהם של ויטו (בגילומו של מרקוס ריקסינגר) ובת-זוגו של ג'ימי קייט (קתרין סטפן) נלקחו מתוך המחזה המקורי כפי שהם, דמותו של ג'ימי זול שונתה להיות אישה: ג'ני זולא (יסמין סטק), ובכך הופכת את מערכת היחסים של דמות זו עם זו של קייט ללסבית.
עיבוד קולנועי
בשנת 2002, סטיב גוטנברג עיבד את המחזה ואת הרומן לסרט קולנוע באורך מלא. גוטנברג ביים את הסרט על פי תסריט אוות כתב בשיתוף עם ג'ף קורן, והוא מככב בו בתפקיד ג'ימי. עוד מככבים בסרט: סינתיה ווטרוס בתפקיד קייט (חברתו לשעבר של ג'ימי) ולומברדו בויאר בתפקיד אדי (הפורץ הצעיר). הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי הבינלאומי של פילדלפיה בשנת 2002.
מטילדה קסין ורדי
מטילדה (רחל) קסין ורדי  ( 8 באוגוסט 1921, פירנצה, איטליה – 24 במאי 2006) פעלה רבות להצלת פליטים יהודים, אשר ברחו ממוראות מלחמת העולם השנייה, וחיפשו מקלט בפירנצה. כאשר נכנסו הגרמנים לפירנצה ב-8 באוגוסט 1943, היא פעלה במסגרת מחתרת יהודית-נוצרית שדאגה להסתיר יהודים במנזרים ומוסדות דתיים באזור. מקומות מסתור רבים התגלו על ידי אנשי ה-SS ועוזריהם הפשיסטים ויושביהם נשלחו למחנות ההשמדה בגרמניה אך רבים גם ניצלו. הערכה לא רשמית מדברת על כ־200 - 300 איש שניצלו הודות לפעילות זו. ב 26 בנובמבר 2019 קיבלה מטילדה את "אות המציל היהודי" מטעם ארגון בני ברית העולמי בטקס שנערך בירושלים.
ילדות בפירנצה
מטילדה נולדה בעיר פירנצה למשפחה יהודית בורגנית. אביה היה פקיד בחברת ביטוח ידועה ואמה עקרת בית. בצעירותה השתתפה בקמפג'י (Campeggi), מחנות קיץ שארגנו פעילים ציוניים כדי להכשיר צעירים לעלייה לארץ. שם נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, לשפה העברית ולתרבות יהודית. מטילדה למדה בבית הספר התיכון היוקרתי "גלילאו".
התחלת חוקי הגזע באיטליה
ב-17 בנובמבר 1938 נחקקו באיטליה חוקי הגזע. בשל החוקים האלו, נזרקו התלמידים והמורים היהודים ממוסדות החינוך. כדי להתמודד עם הבעיה, הקימה הקהילה היהודית בית ספר פרטי במתחם בית הכנסת. מטילדה, ארגנה קבוצת ילדים וקיימה איתם פעילות חברתית אחר הצהריים. הם למדו שירים עבריים, ציונות, יהדות וקיימו מסיבות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, ב-1 בספטמבר 1939, החלו להגיע לאיטליה פליטים יהודיים שחיפשו מקלט ממוראות המלחמה. כדי לטפל בגל הפליטים הוקם (DELASEM (Delegazione per l'Assistenza degli Emigranti Ebrei ארגון שמטרתו הייתה לדאוג לשלומם של הפליטים. מטילדה הצטרפה לארגון מיד עם תחילת פעילותו בפירנצה. היא הייתה נוסעת לתחנת הרכבת במרכז העיר כדי לאתר את הפליטים שהגיעו עייפים ומפוחדים וכוונה אותם למשרדי הקהילה. שם, בהנהלת הרב נתן קסוטו, דאגו למצוא לפליטים מקומות לינה במוסדות ציבור נטושים, לספק להם מזון בגדים וטיפול רפואי. באותה תקופה השלטונות הפשיסטים לרוב העלימו עיין מהפעילות הזו. מטילדה זיהתה מייד את המצוקה המיוחדת של הילדים שהגיעו לעיתים קרובות בגפם ללא הוריהם. היא הקימה יחד עם האחיות לסקר הי"ד ואחרים את ארגון DELASEM dei piccoli (DELASEM של הילדים). הם ניהלו רישום של כל הילדים הפליטים ומקום המסתור שלהם, ודאגו לשלוח להם חבילות עם ספרים וממתקים ולשמור אתם על קשר רציף. באותה תקופה מטילדה גם שמרה על קשר עם ילדי "וילה אמה" קבוצת ילדים מיוגוסלביה בהנהגת יושקו אינדיג ש DELASEM שיכנה בוילה ליד העיירה נוננטולה בצפון איטליה. (מאוחר יותר כל הילדים הוברחו לשווייץ במבצע חסר תקדים של תושבי העיירה).
המחתרת היהודית בפירנצה
הפעילות הזו נמשכה עד ל־8 בספטמבר 1943 כאשר נכנסו הגרמנים לעיר. מרגע זה, הכל השתנה, היה צורך דחוף לעבור לפעילות חשאית ולמצא מקומות מסתור לפליטים שסכנת מוות ריחפה מעל ראשיהם. הרעיון היה לפנות לעזרה לראשויות הכנסייה. אורגנה פגישה בין מטילדה והרב קסוטו לבין ראש הכנסייה הקתולית בפירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה (Elia Dalla Costa). בעקבות הפגישה הוקמה מחתרת משותפת יהודית-נוצרית בהשתתפות שני כמרים (פאדרה צ'פריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) ודון לטו קזיני (Leto Casini)) במטרה לאתר מנזרים באזור פירנצה שיקלטו את הפליטים. התפקיד של מטילדה היה לעבור בין המנזרים יחד עם פאדרה צ'יפריאנו ולשכנע את הנזירות להסכים לאכסן את הפליטים. המשימה לא הייתה פשוטה מכיוון שבמקרים רבים הנזירות פחדו לגורלן, מנזרים רבים היו מנזרי נשים סגורים שלא רצו לקבל גברים ובסופו של דבר היה מדובר בפליטים יהודים עם כל הדעות הקדומות הקשורות לעניין. ואף על פי כן נמצאו מקומות מסתור לא מעטים. חלק מהמקומות התגלו על ידי חיילי ה-SS ועוזריהם הפשיסטים ויושביהם היהודים נשלחו למחנות, אך רבים הצליחו לשרוד את המלחמה. הערכה לא רשמית מדברת על 300–400 שניצלו אודות לפעילות זו.
לכידת חברי המחתרת
ב־26 בנובמבר 1943 נערכה פגישה של המחתרת במבנה של הכנסייה במרכז העיר. בעקבות הלשנה (מתוך הקבוצה) פשטו חיילי ה-SS על הבניין ועצרו את הנוכחים כולל הרב קסוטו (שבסופו של דבר נשלח לאושוויץ ונספה שם). מספר ימים לאחר מכן נעצרו אנשים נוספים במרכז העיר (ביניהם אנה, אשת הרב ורפאלה קנטוני). מטילדה אחרה לפגישה ב-26 בנובמבר וניצלה, היא נשארה כמעט לבד במערכה. בעקבות הלשנה נוספת, המיליציה הפשיסטית חפשה אחריה ועצרה את אמה ואחיה שהסתתרו בפנסיון ברכז העיר. מטילדה הסגירה עצמה למשטרה על מנת שישחררו את קרוביה אך לשווא. בעזרת חפרפרת בתוך המשטרה, אדם בשם וינצ'נזו אטנזיו ( Vincenzo Attanasio) הם הצליחו להשתחרר מהמעצר לפני שהעבירו אותם לרשות השלטונות הגרמנים.
הבריחה לשווייץ
מטילדה הבינה שהטבעת מתהדקת סביב צווארה. היא המשיכה עוד מספר שבועות לעבוד עם הכמרים. וביולי 1944 החליטה לברוח יחד עם אחיה לשווייץ. גם בשווייץ עסקה מטילדה בטיפול בילדים. היא הקימה יחד עם קנטוני ואסטורה מאייר בית ספר בעיר ווגיס (Weggis), שם למדו כ-100–150 ילדים יהודים איטלקים.
החזרה לאיטליה
עם סיום המלחמה מטילדה חזרה לאיטליה אך לא שבה לפירנצה אלא שוב בשיתוף עם אנשים אחרים ( רפאלה קנטוני, אומברטו נכון, זוג המדענים לואיג'י ואנה-מריה גוריני) הקימה בית יתומים עבור ילדים פליטי השואה בבית שיזופולי בעיירה סלבינו שבצפון איטליה. את המוסד ניהל חייל הבריגדה משה זעירי מקבוצת שילר. מטילדה שהתה בסלבינו עד נובמבר 1945 ופרשה כדי להנשא לארוסה מקס (מאיר) ורדי ששב מהארץ לאחר שנפרדו למשך כל תקופת המלחמה.
העלייה לארץ
לאחר נשואיה ולידת בנם הראשון, עלו הזוג, מטילדה ומקס ורדי, לארץ (בחודש מרץ 1948). הם שהו תקופה קצרה בקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן, ולאחר מכן שרתו במספר תפקידים ממלכתיים. תחילה בטריפולי, לוב בארגון עלית יהודי לוב בין השנים 51–1949 ולאחר מכן בתפקידים דיפלומטיים באירופה (בריסל, מרסיי, פריס), נולדו להם 5 ילדים. מקס ומטילדה קבורים בבית הקברות של היישוב נטף בהרי ירושלים.
גן פרחים
גן פרחים (כותרת המשנה: "בו יבואו פרחים ושושנים, נטעי נעמנים. מגדולי הרבנים, משכילים ומאמינים, חכמים ונבונים") היה מאסף ספרותי והגותי של בני תקופת התחייה, אשר ראה אור בארבעה כרכים בין השנים 1881–1892 בעריכתו של הסופר והעיתונאי יהושע מזח (מייזאח).
תוכן המאסף ומבנהו
כל כרך נחלק לארבעה חלקים ("ויצא נהר מעדן להשקות את הגן ומשם ייפרד והיה לארבעה (שהם שמונה) ראשים"):
עם התורמים למאסף נמנו המשכילים קלמן שולמן, שמואל יוסף פין, הלל נח מגיד שטיינשניידר, משה שמעון אנטוקולסקי, ראובן אשר ברודס (ראובן אבי"ב) ומרדכי רבינוביץ' וכן אב"ד מוסקבה הרב חיים ברלין.
אבשלום (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מרום
{{פירושונים| אישים:
אחר:
מירום:
ראו גם
}}
ברנקסטל-קויז
ברנקסטל-קויז (בגרמנית - Bernkastel-Kues) היא עיירה השוכנת לשתי גדות נהר מוזל התיכון ומוקפת בכרמי יין במחוז ברנקסטל-ויטליך במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
היסטוריה
ברנקסטל מוזכרת לראשונה בכתובים במאה ה-11. היא הייתה בתחום השלטון של האלקטורט של טריר ונקראה לראשונה Beronis Castellum. ב-1277 הקים הארכיבישוף של טריר את מצודת Landshut
ב-1627 נפגעה ברנקסטל ממגפת דבר וקויז נפגעה מאותה מגפה ב-1641. מצודת Landshut נהרסה בשריפה ב-1692 ונשארה מאז חרבה. בשנים 1794–1814 הייתה ברנטקסטל תחת שלטון צרפת. לאחר קונגרס וינה הועברה לשלטון פרוסיה.
בשנים 1872–1874 נבנה גשר מעל המוזל שחיבר את ברנקסטל וקויז. ב-1 באפריל 1905 הם מוזגו לישות מוניציפלית אחת בשם ברנקסטל-קויז.
בליל הבדולח נהרס בית הכנסת של הקהילה היהודית שהייתה במקום.
אתרים בעיר
חלק גדול מהשטח המוניציפלי נטוע כרמי ענבים, בעיקר מזן ריזלינג, המקיפים את העיירה ומשמשים אחד ממוקדי התעסוקה העיקריים בה, מחוץ לתיירות.
בכיכר השוק בברנקסטל נמצא בית העירייה ולידו מזרקה עם פסל של סנט מיכאל. הפסל המקורי נוצר ב-1606 ונהרס במלחמת העולם השנייה. הפסל הנוכחי הוא מ-1950.
ליד טיילת המוזל נמצאת מזרקת "הדוקטור מברנקסטל" (בגרמנית - Bernkasteler Doktor) המבוססת על האגדה שהארכיבישוף של טריר חלה מאוד וכל התרופות שהציעו לו לא עזרו. הוא נטה למות עד שיינן מברנקסטל נתן לו לשתות מהיין שייצר. הארכיבישוף נרפא ולאות תודה הוא העניק ליינן את התואר "דוקטור".
בקויז נמצא בית הולדתו של הפילוסוף, התאולוג והמתמטיקאי ניקולאס קוזאנוס (בגרמנית - Nikolaus von Kues) המשמש כיום מוזיאון לתערוכות מתחלפות ומקום לאירועי תרבות. ליבו קבור בבית החולים סנט. ניקולס שנבנה בקויז ב-1451.
מצודת Landshut החרבה משמשת כיום אתר תיירות וממנה תצפית יפה על העיירה וסביבתה.
מירום
מירום,(באנגלית:meirom),שם מיוחד בעל מגוון רחב של פירושים. השם אינו נפוץ בקרב רבים ומחוץ לגבולות ישראל ישנו סיכוי קטן ביותר כי תפגשו אדם שאינו יהודי ובעל שם זה. השם נועד גם לבנים וגם לבנות ביחס של 76% אחוז לבנים וכ-24% לבנות. השם מייצג אנשים הגונים בעלי חוש צדק. מעשיים, אוהבי צדק ויושר, נדבנים ומאמינים בשוויון. אוהבים בית אך גם עבודה. מעט ביישנים, חמי מזג ובעלי מרץ רב. הצד השלילי שלהם הוא הצורך להוכיח את עצמם. עלולים להיות שאפתנים יתר על המידה. זאת ועוד, השם נועד לבעלי אוז לב, בעל יופי רב וססגוני אשר כשרונם עולה על הרגיל והמוכר לכולנו. השם, מתאים בעיקר לילידי חודשי החורף הקרים, אשר מתאפיינים בשאיפת כוחם ומעשיהם מהחורף אשר משרה עליהם אווירת רוגע ושלווה פנימית.
בעיית הפליטים הפלסטינים
בעיית הפליטים הפלסטינים היא שאלת מעמדם וגורלם של ערביי ארץ ישראל, אשר יצאו מתחומי המנדט הבריטי ומדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות (המכונה על ידיהם בשם "הנכבה"), אלו שהפכו פליטים ממקום מושבם בגדה המערבית במהלך במלחמת ששת הימים וכן צאצאיהם, שמדינת ישראל מנעה את שיבתם לבתיהם בתום המלחמה. רבים מן הפליטים וצאצאיהם חיים במחנות הפליטים, בערים ובכפרים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון, בירושלים המזרחית, בירדן, בלבנון ובסוריה וכן במדינות אחרות בעולם.
להבדיל משאר פליטי העולם המטופלים על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), בעלי סטטוס של פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA). בערך זה המונח "פליט" מתייחס לפליט לפי הגדרת אונר"א. בתור שכאלה הפליטים הפלסטינים הם אוכלוסיית הפליטים היחידה בעולם שבה גם צאצאי הפליטים ובני-זוגם זכאים למעמד של פליט. הגדרת הפליטים של אונר"א אף אינה מחריגה ממצבת הפליטים את אלה מהם שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש או את אלה שביצעו פשעים שונים או אף פעלו נגד מטרות האו"ם (תנאים שיכולים לפסול זכאות של פליטים רגילים). המנדט שניתן לאונר"א, בניגוד למנדט הנציבות, אינו כולל טיפול בהשבת הפלסטינים למקום ממנו יצאו.
אוכלוסייה נוספת הקשורה במונח הם אלה מערביי ישראל שעזבו את ביתם הקבוע כתוצאה מהמלחמה אך עדיין נותרו בתחומי מדינת ישראל.
סמל מוכר של המאבק על זכויות הפליטים הוא מפתח המייצג את זכויותיהם על הבתים והקרקעות אשר נעזבו.
היציאה ההמונית במהלך המלחמה
מיד לאחר החלטת החלוקה של ארץ ישראל באו"ם ב-29 בנובמבר 1947, למדינה ערבית ומדינה יהודית, החלו התקפות של ערביי ארץ ישראל על מטרות יהודיות. בין מועד החלטת החלוקה למועד פלישת צבאות ערב לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948, הייתה המלחמה בין יהודים וערבים בארץ ישראל מלחמת אזרחים, בין "כנופיות" ערביות מקומיות ולצדן צבא ההצלה של הליגה הערבית, שחדר לתחומי ארץ ישראל המנדטורית בהעלמת עין של שלטונות המנדט, לבין כוח המגן העברי.
יציאתם של ערביי ארץ ישראל מאזורי הארץ שהוחזקו בידי היהודים והפכו בתום המלחמה לחלק ממדינת ישראל, נמשכה 20 חודשים, מדצמבר 1947 עד יולי 1949. גלי היציאה היו מקבילים לשלבי המלחמה, החל מפרוץ מעשי האיבה בעקבות החלטת החלוקה. את המניעים לבריחה בשלבים המוקדמים תיאר בכור-שלום שטרית בתזכיר שהגיש לדוד בן-גוריון, על סמך מגעיו עם תושבים ערבים שנותרו בארץ. אלה הזכירו, בין השאר, את מורשת הדיכוי העות'מאני, ניתוץ הדימוי הכנוע של היהודי בעיני הערבים, חששם של התושבים האמידים בעיקר מהתחדשות אנרכיה וטרור פנימי שחוו בתקופת המרד הערבי הגדול, אבל גם שגיאות שעשתה המנהיגות הפלסטינית, כמו בחירתה לנהל את המלחמה מבחוץ, האשליות שנטעו מנהיגים פלסטינים ובריטים על האפשרות שיחזרו לאחר סיום הקרבות, והמנטליות הערבית, כפי שתיאר אותה אבן ח'לדון במאה ה-14.
הגל הראשון: דצמבר 1947 עד מרץ 1948
תחילת יציאת האוכלוסייה הערבית מן הארץ נגרמה עקב מעשי האיבה שהתחוללו בתקופה שבין דצמבר 1947 למרץ 1948. לדברי בני מוריס, בתחילת היציאה התרחשו במספר מקומות בארץ נטישת בתים ועקירה לאזור אחר באותה עיר, ותופעה זו "הייתה בבחינת השבר הראשון במחסום פסיכולוגי", שבעקבותיה התרחשו "נטישות של ערים וכפרים שלמים ולבסוף יציאה מן הארץ".
בגל הראשון של היציאה, מדצמבר 1947 ועד מרץ 1948, יצאו כ-50–60 אלף ערבים, רובם מהמעמד הגבוה והבינוני בחיפה, ירושלים ויפו, מיעוטם בדווים וכפריים במישור החוף המרכזי, וחלקם עובדים זרים שחזרו לארצות מוצאם. תופעת היציאה החלה כבר מספר ימים לאחר פרוץ מעשי האיבה בארץ בעקבות החלטת החלוקה. היא בלטה במיוחד בשכונות שבמוקדי החיכוך בערים המעורבות, וגברה ככל שהורע המצב הצבאי של הערבים באותם המקומות. בזמן שפרצה המלחמה הבלתי-רשמית, רוב חברי "הוועד הערבי העליון" (ההנהגה הפלסטינית) לא ישבו בארץ ורבים מבני משפחות האליטה העירונית היו הראשונים לנטוש את מקומות מגוריהם. יש להניח כי הללו התכוונו ליציאה זמנית עד שתושג רגיעה, אולם הייתה לכך השפעה מוראלית וכלכלית הרסנית על הנשארים.
כבר בתחילת המלחמה, בדצמבר 1947 ובינואר 1948, החלו לצאת מארץ ישראל, קמעה קמעה, משפחות ערביות אמידות. העיתון הערבי היפואי "אל-שעב" ("העם") גינה את התופעה ב-30 בינואר 1948: "הקבוצה הראשונה של הגיס החמישי שלנו כוללת אותם אנשים הנוטשים את בתיהם ומסחריהם והולכים לגור במקום אחר... לנוכח סימן ראשון של תלאה הם נושאים רגליהם כדי להימלט מלשאת בעול המאבק". גם מן האזורים הכפריים החלה מנוסה, ובתקופה זו הייתה הבריחה הגדולה ביותר הייתה באזור השרון, בין תל אביב לחדרה, משום שבאזור זה היה רוב יהודי והוא עמד להיות מרכז המדינה היהודית העתידה לקום. ב-25 בדצמבר 1947 פונה הכפר אל-מסעודיה (סומייל), כנראה מחשש להתקפה יהודית. תושביו נמלטו תחילה אל הכפר הסמוך ג'מאסין אל-ע'רבי, אולם ב-7 בינואר 1948 גם הוא ננטש, אם כי באופן חלקי. ב-30 במרץ, האשים השבועון "אל-צריח" את תושבי הכפר שייח' מוניס וכפרים אחרים בסביבת תל אביב, ש"המיטו חרפה על כולנו" על ידי "נטישת כפריהם". לדברי בני מוריס, פחדם ומנוסתם של תושבי סומייל השפיעה ככל הנראה על מארחיהם בג'מאסין לברוח גם כן. לדבריו, "דגם זה, שבו נגרמת מנוסת תושבי הכפר המארח בעקבות הבורחים מכפר אחר שמצאו בו מקלט זמני, עתיד היה לחזור על עצמו בחודשים הבאים בכל חלקי הארץ.
בשבועות הראשונים של המלחמה, נמלטו מזרחה כמה שבטים בדואים מתוך שטחים במישור החוף שהיו בשליטה יהודית. רובם פינו את מאהליהם מתוך פחד מפני התקפה יהודית. הערבים הכפריים בשרון שנטשו את המקומות בהם ישבו בין דצמבר 1947 למרץ 1948 נהגו כך בעיקר בעקבות התקפות של ההגנה או של האצ"ל, או מתוך פחד מפני התקפות כאלה.
הוועד הערבי העליון ניסה לבלום את זרם היוצאים מהארץ. בין היתר, עשה הוועד, כמו גם הוועדות הלאומיות ו"צבא ההצלה", מאמצים שכללו הטלת מס על היוצאים וכן איומים להחרים את רכושם. בכינוס מועצת הליגה הערבית שנערך בפברואר 1948 בקהיר, הועלה הצורך להגיש סיוע לפליטים והוחלט להטיל במדינות ערב מס אזרחי שהכנסותיו יוקדשו לסיוע הומניטרי לפלסטינים. ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה ציין את הנטייה "של רבים מערביי פלסטין לעזוב את עריהם ולהתיישב בארצות ערביות שכנות". הוא הצהיר בה כי הוועד הערבי העליון החליט שאיש לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון. בתזכירים רשמיים שהגיש באותו יום הוועד הערבי העליון למדינות ערב, הוא ביקש שלא להעניק אשרות כניסה לפלסטינים אלא במקרים מיוחדים ולאחר אישורה של "הוועדה הלאומית המקומית". אולם הממשלות הערביות לא שיתפו פעולה בעניין זה.
הגל השני: אפריל עד יוני 1948
הגל השני של היציאה התרחש בחודשים אפריל–יוני 1948, כתוצאה ישירה ממתקפת "ההגנה" על פי "תוכנית ד'". רוב היוצאים היו תושבי הערים הגדולות שנכבשו על ידי הכוחות היהודים לפני פלישת הצבאות הערביים: טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ויפו. חלק קטן מהם יצאו מכפרים באצבע הגליל, הגליל המערבי ומבואות ירושלים. חלק מהיוצאים בגל הזה עזבו לערים וכפרים בתוך ארץ ישראל.
במרץ 1948 עוצבה תוכנית ד' של ה"הגנה", שנועדה להבטיח את שטחי המדינה היהודית לקראת הכרזת העצמאות שלה והפלישה הערבית הצפויה בעקבותיה. בהתאם לתוכנית, כבשה ההגנה כפרים בפרוזדור ירושלים, סביב קיבוץ משמר העמק ולאורך כביש החוף, ותושביהם ברחו. עד אפריל 1948, עדיין נותרו בשטח שקבע האו"ם למדינה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הערבית. אולם לאחר כיבוש הכפר דיר יאסין ליד ירושלים וההרג הרב שהתרחש בו ב-9 באפריל, החל שלב חדש ביציאה ההמונית. הכפרים מלאו שמועות על מעשי זוועה של היהודים וחלק גדול מהאוכלוסייה הערבית נתקף בהלה. במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב מפקד הלגיון הערבי, ג'ון גלאב: "האזרחים הערבים נתקפו בהלה ונסו מנוסה מבישה. לעיתים קרובות נעזבו כפרים עוד בטרם יאיים עליהם מהלך המלחמה".
ערב המלחמה הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים. לאחר כניעת ההנהגה הערבית ל"הגנה" ב-22 באפריל, הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר. הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית. בתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד. ב-5 במאי דיווח הכתב של ה"טיימס" הלונדוני בירושלים כי "הרחובות הערביים שוממים להפליא, וכפי הנראה בעליל הייתה, בעקבות הדוגמה העלובה של המעמד המבוסס יותר, יציאה המונית גם מירושלים, אם גם לא באותו היקף כמו ביפו ובחיפה".
במהלך השבועות שבין אפריל לאמצע יוני 1948 יצאו לגלות בין 250,000 ל-300,000 פליטים פלסטינים. הגורם הראשי שדחף ליציאתם הייתה המתקפה הצבאית היהודית של ההגנה והאצ"ל, ובעיקר החשש ממתקפה כזו: רוב הכפרים והערים התרוקן מיד כשהגיעה לפתחם. לדברי ההיסטוריון בני מוריס, נפילת הערים הערביות הגדולות והיציאה מהן באפריל ובמאי גרמו לתחושת פחד וייאוש בקרב תושבי הכפרים, שנותרו ללא מנהיגות פוליטית וחיקו את התפנותם של המעמדות הבינוניים.