cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרעלת ארסן
היסטוריה
באותה התקופה, ועד תחילת המאה העשרים, היו פיגמנטים אשר התבססו על תרכובות ארסן. חשיפת יתר לפיגמנטים אלה הייתה גורם תדיר להרעלה של אמנים ובעלי מלאכה באותה התקופה. לרוב נעשה שימוש בארסן כדי ליצור צבע ירוק בטפטים וספרים. סוברים כי נפוליאון בונפרטה מת כתוצאה מהרעלת ארסן, כי בביתו היו חדרים מקושטים בטפטים ירוקים.
ארסן הפך לשיטה מועדפת לרצח בימי הביניים והרנסאנס, במיוחד בקרב מעמדות השלטון באיטליה. מכיוון שהתסמינים דומים לאלה של כולרה, שהייתה נפוצה באותה תקופה, הרעלת ארסן לא התגלתה לעיתים קרובות. במאה ה-19 היא קיבלה את הכינוי "אבקת ירושה", אולי מכיוון שהיו ידועים יורשים חסרי סבלנות אשר השתמשו בארסן על מנת להביא למותם של מי שעתידים להוריש להם ממון. בנוסף, זו הייתה טכניקת רצח שכיחה במאה ה-19 במצבי אלימות במשפחה, כמו המקרה של רבקה קופין, שניסתה להרעיל את בעלה על ידי ערבוב ארסן בקפה שלו.
בסין הקיסרית שימשו ארסן תלת חמצני ותרכובות גופרית לרצח, כמו גם לצורך עונש מוות לבני משפחת המלוכה או לאצולה. מחקרים קבעו כי קיסר גואנגקסו (נפטר בשנת 1908) נרצח על ידי שימוש בארסן. באופן דומה, בקוריאה העתיקה ובמיוחד בשושלת ג'וסון, תרכובות ארסן-גופרית שימשו כמרכיב עיקרי בסייאק (사약; 賜 藥), שהיה קוקטייל רעיל ששימש לעונש מוות של דמויות פוליטיות בעלות פרופיל גבוה ובני חברי משפחת המלוכה. בגלל הבולטות החברתית והפוליטית של הנידונים, רבים מהאירועים הללו תועדו היטב.
חקיקה
לאורך השנים, מחקרים רבים דיווחו על השפעות תלויות מינון של ארסן במי שתייה על סרטן העור. על מנת למנוע מקרים חדשים של מוות ממחלות סרטניות ולא סרטניות, ארגון בטיחות שתיית המים האמריקאי (SDWA) הנחה את הארגון האמריקאי להגנת הסביבה לרמות ארסן חדשות וקבע את רמת המזהמים המרבית. רמה זו נקבעת קרוב ככל האפשר ליעדי הבריאות, בהתחשב בעלויות, היתרונות והיכולות של מערכות מים ציבוריות לאתר ולהסיר מזהמים באמצעות טכנולוגיות טיפול מתאימות.
בכל מדינה, בעת פיתוח תקני מי שתייה לאומיים על בסיס ערכי ההנחיות, יש לקחת בחשבון מגוון תנאים גאוגרפיים, סוציו-אקונומיים, תזונתיים ואחרים המשפיעים על חשיפה פוטנציאלית. גורמים אלה מובילים לתקנים לאומיים הנבדלים במידה ניכרת זה מזה. זה המקרה במדינות כמו הודו ובנגלדש, שם הגבול המותר של ארסן בהיעדר מקור מים חלופי הוא 0.05 מ"ג לליטר הגבוה מזה של ארצות הברית שהוא 0.01 מ"ג לליטר.
קשיים ביישום
טכנולוגיות לסילוק ארסן הן תהליכי טיפול מסורתיים המותאמים לשיפור סילוק הארסן ממי השתייה. אף על פי שחלק מתהליכי הסילוק, כמו תהליכים משקעיים, תהליכי ספיגה, תהליכי חילופי יונים ותהליכי הפרדה באמצעות ממברנה עשויים להיות ברי ביצוע מבחינה טכנית, עלותם עלולה למנוע את ביצועם.
עבור מדינות לא מפותחות, האתגר הוא למצוא את האמצעים למימון טכנולוגיות מסוג זה. הסוכנות האמריקאית להגנת הסביבה למשל, העריכה את העלות השנתית הכוללת של טיפול, פיקוח, דיווח, ניהול רשומות ומינהל למניעת חריגה מרמת המזהמים המותרת בכ-181 מיליון דולר. עיקר העלות נובעת מהתקנה ותפעול של טכנולוגיות הטיפול הדרושות להפחתת ארסן במערכות מים ציבוריות.
הריון
חשיפה לארסן דרך מי תהום היא נושא חשוב לאורך כל תקופת ההיריון. נשים בהריון הן אוכלוסייה בסיכון גבוה מכיוון שלא רק האמהות נמצאות בסיכון לתוצאות שליליות, אלא שחשיפה ברחם מהווה גם סיכונים בריאותיים לתינוק.
ישנו קשר תלוי-מינון בין חשיפה מצד האם לארסן ותמותת תינוקות, כלומר, תינוקות שנולדו לנשים שנחשפו לריכוזים גבוהים יותר, או שנחשפו למשך פרקי זמן ארוכים יותר, הם בעלי שיעור תמותה גבוה יותר.
מחקרים הראו כי חשיפה לארסן דרך מי תהום במהלך ההיריון מהווה סכנה לאם ועלולה להביא לכאבי בטן, הקאות, שלשולים, שינויים בפיגמנטציה של העור וסרטן; אך גם למשקל לידה נמוך, תמותת תינוקות ומגוון תוצאות אחרות אצל הילודים. חלק מההשפעות הללו, כמו שיעור הילודה וגודל הילוד הנמוכים, עשויים לנבוע מההשפעות של ארסן על עלייה במשקל האם במהלך ההיריון.
אגם ביוור (מונטריאול)
אגם ביוור (באנגלית: Beaver Lake ; בצרפתית: Lac aux Castors) הוא אגם מלאכותי בפארק מונטריאול, שנחפר בשנת 1938 במיקום של ביצה לשעבר בראש הר רויאל, בעיר מונטריאול, בפרובינציית קוויבק, שבקנדה.
אזור האגם הוא אתר נופש ופנאי, והאגם הוא אחד מאתרי התיירות הידועים של מונטריאול, הן בחודשי הקיץ, והן בחודשי החורף.
האגם תוכנן על ידי האדריכל פרדריק טוד.
האגם נקרא על שמו של סכר בונה שהתגלה באתר במהלך העבודות.
תיאור האגם
אורכו של האגם 200 מטרים ורוחבו 150 מטרים. צורתו של האגם - תלתן ארבע-עלי.
סביב האגם מסלול הליכה פופולרי.
תצלומים היסטוריים
<Gallery> תמונה:Park. Beaver Lake BAnQ P48S1P02985.jpg|פועלים בונים את האגם בשנת 1938 תמונה:Snow Picture. Skating on Beaver Lake BAnQ P48S1P05794.jpg|החלקה על הקרח על האגם בשנת 1940 תמונה:Views. Beaver Lake BAnQ P48S1P12614.jpg|מטיילים סביב האגם בשנת 1945 תמונה:Views. Beaver Lake BAnQ P48S1P12612.jpg|ברווזים עומדים על רפסודה על האגם בשנת 1945 </Gallery>
אתר נופש ופנאי
בעבר שימש האגם בחודשי החורף, עת שהאגם היה קפוא להחלקה על הקרח; מנהג זה פסק בשנת 2017, בשל התחממות כדור הארץ והעלייה בטמפרטורות, שגרמו להפשרת האגם.
מאז, בחודשי החורף, מוקמת זירת החלקה מלאכותית בסמוך לאגם למטרה זו, ששטחה 2,500 מ"ר. הזירה נחשבת לזירת ההחלקה הפופולרית והטובה במונטריאול.
סביב האגם משטחי דשא המשמשים לפנאי ונופש בחודשי הקיץ.
ביתן אגם ביוור
הביתן נפתח לציבור בשנת 1961.
הביתם תוכנן על ידי האדריכלים הייזן סיס (Hazen Sise) ו-גי דסבארה (Guy Desbarats); בעת שנבנה הביתן הוא נחשב לאחד המבנים המודרניים ביותר והחדשניים ביותר במונטריאול - בשל צורת גגו, והחזית עם שלושת חלונותיו הגדולים. המבנה שופץ בין השנים 2005–2007.
בביתן מצויה מסעדה בשם "הביתן" (באנגלית: The Pavilion; בצרפתית: Le Pavillon).
בשנת 2007 איגוד האדריכלים של קוויבק (באנגלית: Order of Architects of Quebec; בצרפתית: Ordre des architectes du Québec) העניק לאדריכלים פיירינה סייה (Pierina Saia) וריאל פול (Réal Paul) ולעיר מונטריאול ציון לשבח על שימור המבנה.
תפילה
תפילה היא פנייה מילולית אל כוח עליון (אל או אחר), שנעשית בדרך כלל בדרך של הבעת משאלה, או כתפילה סדירה במסגרת פולחן דתי, הבעת תודה או אף כשיח, שבו האדם שופך את ליבו בפני הישות העליונה. בין התכנים של התפילה ניתן למצוא בקשת הדרכה וסיוע, על מעשים ובקשת סליחה, בקשת עזרה בעת צרה או ייחול להגשמת משאלות, וכן ביטוי רגשות של שבח והודיה כלפי מעלה. בעברית קיימים הביטויים "השתפכות הנפש" וכן "עבודה שבלב" כדי לבטא את מהות התפילה. מילות התפילה עשויות להיות בצורת מזמור, מנטרה, מילים מאגיות, ואף אמירות ספונטניות של המתפלל. התפילה מתבצעת בקבוצה או באופן פרטי.
תפילה נפוצה בכל הדתות והתרבויות ומוכרת לאנושות משחר ההיסטוריה. במחקרים פסיכולוגיים נמצאה השפעה מטיבה של תפילה על המתפלל.
אטימולוגיה
בעברית נגזרת המילה "תפילה" מהשורש פלל שמשמעותו לקוות ולייחל. כמו "וַיֹּאמֶר יִשְׂרָאֵל אֶל יוֹסֵף: רְאֹה פָנֶיךָ לֹא פִלָּלְתִּי, וְהִנֵּה הֶרְאָה אֹתִי אֱלֹהִים גַּם אֶת זַרְעֶךָ." . על פי המהר"ל מפראג, התפילה קשורה למחשבה, כמו "הביאו עצה עשו פלילה" וכמו שהדיינים נקראים פלילים, מפני שהם שופטים במחשבתם, "כי התפילה צריכה כוונה ומחשבה שיעשה השם יתברך חפצו ורצונו, ודבר זה נקרא תפילה, שרצונו ומחשבתו חפץ ומבקש".
פילוסופיה של התפילה
על פי האמונה הדתית, יש בכוחה של התפילה לשנות את מצבו וגורלו של האדם לטובה, כפי שהדבר נאמר בתפילת ראש השנה, "תשובה, תפילה וצדקה מעבירים את רוע הגזירה". הוגי דעות ותאולוגים שונים ניסו לפתור את הפרדוקס של אפשרות שינוי הרצון האלוהי הנצחי בידי תפילת אדם.
ביהדות ישנן כמה גישות המסבירות פרדוקס זה, הטענה הרווחת היא שאין שינוי ברצון האלוהים הנצחי ששואף להטיב אולם:
גישה קיצונית מציג פרופ' ישעיהו ליבוביץ כי התפילה היא כלי לעבודת וקרבת האל, אין לבקש צרכיו בתפילה, לדבריו התפיסה של "תפילת קבע" ניצחה ביהדות, וכל כולה של התפילה שיכוון ליבו לשמים, התחנונים והשבח שבתפילה הם צורות ביצוע וביטוי, תפילה שנענתה הכוונה תפילה שכיוון בה לשם שמים.
ברור שכל אדם הנושא תפילה לישות עליונה, מקווה כי תפילתו תרצה. לתקווה זו יש שורשים מאגיים שהם, בסופו של דבר, עומדים בבסיס התפילה. היהדות מודעת לכך, ומתנגדת לראייה מאגית מוחלטת, ומדגישה את משמעות הכוונה הפנימית והבקשה.
צורת התפילה
מניחים כי תפילה הייתה בתחילתה תגובה אישית של יחיד, על מצב אשר ממנו אינו מסוגל להיחלץ בכוחות עצמו והוא זקוק לעזרה. אך היות שמצבים אלו (מגפות, מלחמות, אסונות טבע וכו') הם מצבים חוזרים בחיי רבים, הפוגעים לא רק בפרט אלא גם בקהילה אליה שייך, התפתח המנהג של תפילה קיבוצית. התפילה הקיבוצית, עקב נסיבות חוזרות, הפכה מתפילה חד פעמית לתפילה הנישאת לעיתים מזומנות ותכופות מלווה בפעולות פולחניות אחרות כגון הקרבת קורבנות, ריקודים שירים ועוד. כך הפכה התפילה לריטואל השונה מהתפילה הספונטנית והמותנית בנסיבות של היחיד. בתפילה קבוצתית לתפילה יש כבר נוסח קבוע והיא הופכת לעבודת קודש (ליטורגיה).
ברוב התפילות המתפללים פונים אל הכוח העליון בגוף שני. זה יוצר קשר פרסונלי של קרבה בין המתפלל ומושא תפילתו. האינטימיות הזאת מביאה לכך שהתפילה נהפכת לשיח בין האדם לאל ובדתות המונותאיסטיות, בין מלך העולם לבניו (אהוביו, נבחריו).
כאמור, לתפילות יש, בדרך כלל, נוסח קבוע ומוסכם. מצד אחד יש גורמים אישיים, אידאולוגיים, היסטוריים ולאומיים המנסים לשנות נוסחי תפילות בהתאם לצורכיהם ולנסיבות אך מצד שני, יש לדתות תכונה בולטת ואיתנה מאוד של שמרנות החוסמת, בצורה כמעט מלאה, כל ניסיון של שינוי. היות שהליטורגיה הפכה למסובכת וקבועה שכל סטייה ממנה אסורה, נוצר צורך במומחים לתפילה. מומחים אלו יודעים לשאת את התפילה בנוסח הנכון עם המנגינה הנכונה והתנועות המלוות הנכונות והם בדרך כלל ראשי משפחה, שליטים, כהנים, חזנים ואנשי דת שונים. אלו הופכים למתווכים בין העדה והאל וכאשר הם מתפללים, העדה כולה יוצאת לידי חובת תפילה. העדה משמשת כקהל, לעיתים בשקט, לעיתים בהצטרפות לחלקים מהתפילה ולעיתים באמירות שונות כמו "אמן", "כן יהי רצון" וכו'.
נוסח התפילה הקבוע הביא גם לבעיות רציניות שהמאמין היה צריך להתמודד עמן. במקרים רבים התפילה הציבורית נאמרה בלשון לא נהירה לציבור - הקתולים התפללו בלטינית, עדות אורתודוקסיות ביוונית, הקופטים בקופטית ועוד. לעיתים השפה היא אמנם שפת המתפללים אך הנוסחים הם ארכאיים, למשל עברית עתיקה מעורבת בארמית (וגם לא כל היהודים דוברי עברית). אי הבנת שפת התפילה הופך את מעשה התפילה לשינון בעל פה של מילים לא מובנות, לאיבוד הקשר האישי בין המתפלל לאל ולמעשה שגרתי ומכני. בנוסף לנוסח הקבוע, התפילות מתאפיינות גם בתנועות ותנוחות ייחודיות כגון פרישת כפיים, קידות, כריעות והשתחוויות. ביהדות נהוג לנענע את כל הגוף בתנועות המביעות התלהבות והתעלות. בדתות אחרות מתלוות לתפילה, מחולות ותנועות גוף סוערות (ראו שייקרים).
לתפילה נחוצים, לעיתים, גם בגדים מיוחדים כמו בגדי הכהן בכנסייה או הטלית אצל היהודים, כיסוי או אי כיסוי ראש, טבילה או רחצת ידיים או רגליים, פנייה לכוון מסוים בעת התפילה ועוד. בעקבות התפילות התפתח בכל דת ענף עשיר של ספרי תפילה כמו הסידור והמחזור ביהדות, ספרי הליטורגיקה בנצרות, ספרי תפילות ומזמורים, ספרי פיוטים וספרי ברכות.
מלחינים רבים נמשכו אל התפילות וחיברו יצירות המבוססות על לחני התפילה העתיקים או הלחינו יצירות חדשות המשתמשות בתפילות כטקסט ליצירה או כקובעות את רוח היצירה. המוזיקה הזאת השפיעה בחזרה על התפילה ואנו יכולים לראות, החל מהמאה ה-16, בכנסיות הנוצריות, תפילות מלוות בכלי נגינה כמו עוגב ובמקהלות. לתפילות שייכות גם הברכות המתחלקות לשני סוגים: ברכות הנאמרות על ידי המאמין כתודה לאל על הטובה שהוא מרעיף עליו וברכות של הכהן או הכומר המברכים את העדה. בנצרות קיימת גם ברכה של עצמים דוממים כגון בתים, כלי עבודה וכו'.
התפילה בתרבויות האליליות
התפילה כבר מופיעה בתרבויות אליליות. כך למשל בתרבות האוגריתית ניתן למצוא התייחסויות לתפילה כבר ממחצית האלף השני לפני הספירה. באגדת אקהת שופט הצדק דנאל מבורך בבן לאחר שהוא מתחנן ומתפלל על כך אל האל בעל ובאגדת כרת כרת מלך חובור שכל צאצאיו מתים בנסיבות שונות והוא נותר ערירי מקבל הדרכה מאת אל כיצד להחלץ מגורלו הקשה לאחר שהוא בוכה בשנתו. בדרך כלל תרבויות אלו פיתחו פנתיאון היררכי של אלים אשר, לרוב, קיים בו אל עליון (שהוא לעיתים גם בורא העולם). מאידך, התפילה בתרבויות אלו מכוונת, לרוב, אל אלים או רוחות נחותים יותר העוסקים בעניינים ספציפיים הקשורים עם העולם הזה, בתחום תופעות הטבע או חיי האדם. אליהם פונים בבקשות להורדת גשם, החלמה ממחלות ועוד. כבר אצל העמים האליליים הפרימיטיביים התפתחו נוסחי תפילה ופולחן קבועים. בהתחלה, תפילות פשוטות וקצרות ואלו צמחו, לבסוף, לליטורגיות ארוכות.
בתנ"ך
בתנ"ך אנחנו מוצאים אישים רבים שמתפללים בין על עצמם ובין על אחרים. לרוב התפילות נובעות מצרה וקריאה אל האל להתערב ולהושיע, וחלקן הן תפילות הודיה. אברהם מתפלל על אבימלך מלך גרר בהדרכת האל וגורם לריפויו, אליעזר עבד אברהם מבקש הדרכה בבחירת הזיווג ליצחק, יצחק מתפלל על בן. יעקב אבינו מתפלל על הצלה מידי עשו שהולך לקראתו במערך צבאי, משה רבנו מתפלל על העם מספר פעמים וכן על מרים אחותו שנצטרעה ועל אהרון אחיו שלא יענש על שיצר את עגל הזהב, מנוח אב שמשון שהתפלל לקבל הדרכה לגבי בנו, שמשון מתפלל שה' יחזיר לו את כוחו שיוכל לנקום בפלשתים, חנה העקרה מתפללת על בן, שמואל מתפלל על העם, דוד המלך מתפלל במקרים רבים ומגוונים, שלמה המלך התפלל תפילת הודיה על ההצלחה בבניין בית המקדש, חזקיהו כדי שלא ימות ממחלתו, חזקיהו וישעיהו מתפללים להצלה בזמן מצור סנחריב על ירושלים, מנשה שהתפלל לחזור למלכותו, ירמיהו שהתפלל בעד ירושלים, דניאל מתפלל על גאולת ישראל, שה' ישיב את חמתו מעל ירושלים ויאיר פניו אל מקדשו השמם. עזרא מתפלל לתיקון מצבו הרוחני הירוד של העם, נחמיה כאשר שמע בשורות רעות על מצב ירושלים והוא התפלל לתקומתה ואף יונה הנביא שמתפלל ממעי הדגה להצלתו האישית, איוב שמתפלל על רעיו לבל יוענשו, והנביא שמתפלל על ירבעם שיתרפא מהשיתוק שאחז בו.
נראה שהתפילות היו ספונטניות בהתאם למצב ולמעמד ולהלך רוחו של המתפלל. התפילות כוונו כנגד מטרות רבות, לעיתים אישיות, לעיתים כלפי הזולת, לעיתים כלפי מטרות לאומיות ולעיתים אף אוניברסליות כלליות. בתפילות המוזכרות בתנ"ך תוכני התפילות לעיתים סתומים, ולעיתים הם מפורשים. נוסחי תפילות המפורשים, הקצרה שבהם היא תפילתו של משה "אֵל נָא רְפָא נָא לָהּ", אחריו תפילת חזקיהו: "אָנָּה ה', זְכָר נָא אֵת אֲשֶׁר הִתְהַלַּכְתִּי לְפָנֶיךָ, בֶּאֱמֶת וּבְלֵבָב שָׁלֵם, וְהַטּוֹב בְּעֵינֶיךָ עָשִׂיתִי". ואחריו תפילת שמשון: "אֲדֹנָי ה' זָכְרֵנִי נָא וְחַזְּקֵנִי נָא אַךְ הַפַּעַם הַזֶּה הָאֱלֹהִים וְאִנָּקְמָה נְקַם אַחַת מִשְּׁתֵי עֵינַי מִפְּלִשְׁתִּים". נוסחי תפילות ארוכים יותר נמצאים בתפילתם של חנה, שלמה, נחמיה, חזקיהו על סנחריב, עזרא, דניאל, יונה ועוד. בתנ"ך התפילה גם מופיעה כ"צעקה", "תחינה", "קריאה", ו"עתירה". עוד נראה כי יש אנשים מסוימים שתפילתם בעלת השפעה חזקה, ועל כן אנשים אחרים מקבלים הדרכה משמים לפנות דווקא אליהם שיתפללו עבורם כמו במקרים של אברהם ואיוב. בחלק מהתפילות מופיעה מילת מפתח "נא" שקשורה לבקשה ותחינה. כמו כן, בחלק מהתפילות אנו מוצאים בכי של המתפלל כמו אצל חנה, חזקיהו ועזרא, ובחלק אחר ישנה פריסת כפיים כלפי מעלה כמו אצל משה, שלמה ועזרא. יתר על כן, בתפילת שלמה ניתן לראות כי הדבר נחשב למאפיין עיקרי של התפילה.
יהדות
בזמן הקדום עיקר עבודת האל הייתה בקורבנות, והתפילות היו כנראה של יחידים באופן ספונטני. במשך הזמן התפילה התמסדה ונעשתה לריטואל ציבורי, שיש לו זמנים קבועים ונוסחים קבועים, הוקמו בתי תפילה מיוחדים לשם כך, ומונו אנשים שאחראים לניהול התפילה. המספר המינימלי של תפילות ביום ביהדות הוא שלוש.
חז"ל תקנו שמנין התפילות יהיה כמנין הקורבנות. שתי תפילות בכל יום כנגד שני קורבנות התמיד שמקריבים כל יום, וכן הם תקנו תפילה אחת בלילה מפני שהאיברים של קורבן תמיד של בין הערבים מתעכלים כל הלילה.
תפילת הבוקר שנקראת תפילת שחרית. וזמנה מעלות השחר ועד שליש היום. תפילת הצהריים שנקראת תפילת מנחה וזמנה מאחרי חצות היום ועד שקיעת השמש, ותפילת הערב שנקראת תפילת ערבית וזמנה מצאת הכוכבים ועד עלות השחר. בשבתות, בחגים ובראשי חודשים ישנה תפילה נוספת אחרי תפילת שחרית שנקראת תפילת מוסף, שבאה במקום קרבן מוסף שהיה מוקרב בבית המקדש בימים אלו. בכל התפילות, גרעין התפילה המרכזי שחוזרים עליו בגרסאות שונות, היא תפילת שמונה עשרה או בשמה האחר תפילת עמידה שנקראת על כך שחייבים לבצעה בעמידה.
מקום התפילה נקרא בית כנסת על שם ההתכנסות של האנשים בו, ונהוג שהוא מרוהט ויש בו ארון קודש, בימה ואף מעמד לחזן. יש בתי כנסת שיש בהם תמונות, ויש שמצמצמים בהם. בבתי כנסת בתקופה הרומית נמצאו רצפות פסיפס בסגנון הרומאי, עם גלגל המזלות ותיאורים של סיפורים תנ"כים. אף שישנה אפשרות לבצע תפילת יחיד, לתפילה בציבור יש מעמד מיוחד והיא רצויה ועדיפה על תפילת יחיד. ישנם גם חלקים חשובים בתפילות (כמו קדיש, קדושה וקריאה בתורה) שיחיד או קבוצה שפחותה מעשרה אינם יכולים לבצעם.
התפילות המקובלות ביהדות חוברו החל מתקופת התנאים ועיקרן סודר על ידי גאוני בבל. תפילות חוברו גם במועדים מאוחרים יותר. תפילה שחוברה במאה ה-20 היא תפילה לשלום המדינה. ניתן לפגוש בתלמוד ברכות ונסחי תפילות שאחר כך סודרו לכלל מערך אחד בסידור התפילה. ספר התפילות היהודי קרוי סידור, כנראה על שם סידור התפילות ועריכתן, ומרוכזות בו תפילות יום יומיות וברכות שונות, וספר התפילות של החגים קרוי מחזור, על שם המחזוריות השנתית, ומרוכזות בו תפילות של שלוש רגלים (פסח, שבועות וסוכות), וכן ראש השנה ויום הכיפורים. בהתחלה התפילות היו תחת השגחתו של שליח ציבור שהיה אחראי על מועד התפילות ותוכנן ולעיתים אף חיבר אותן בהתאם לקהל ולנסיבות. במשך הזמן התפילות נעשו לקבועות נוסח וזמן ולשליחי ציבור נתמנו בעלי קול נאה ששרו את התפילות וכונו "חזנים". החזנים השמיעו את נוסח התפילה והמנגינה המסורתית אך בדורות האחרונים חלקם גם חיברו מנגינות משלהם לתפילות. בתפילות הקדומות, יחידים נהגו להניח תפילין ולהתעטף בטליתות בכל שעות היום. מאוחר יותר מנהגים אלו הפכו חובה לכל המתפללים בזמן תפילת השחרית (פרט לשבתות וחגים בהן לא הניחו תפילין) ובעדות מסוימות מתעטפים בטלית גם בזמן תפילת ערבית. כאמור, לתפילות החובה היה נוסח קבוע ומחייב אך עם הזמן חלו שינויים קלים בין עדות שונות. בימינו נוהגים לחלק את התפילות לפי מנהג אשכנז הכולל את רוב יהודי אירופה ולפי מנהג ספרד הכולל את יהודי המזרח ויהודי תימן.
התנועות הליברליות ביהדות, בהן יהדות רפורמית, יהדות קונסרבטיבית ויהדות רקונסטרוקציוניסטית, המשיכו לפתח את התפילה על פי דרכיהן ובהתאם ליחסן למסורת הדורות ולהלכה היהודית.
נצרות
בנצרות מעשה הפולחן תופס מקום מרכזי מאוד. תאולוגים נוצרים הגדירו את האנושות כ"אדם הסוגד". ולכן מעשה הפולחן הוא הליבה של היות האדם אנושי. לתפיסתם התשוקה לאל כתובה בליבם של בני האדם מפני שנוצרו על ידי האל ובשביל האל. אף שניתן להתפלל באופן ספונטני, בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית קיימים טקסטים מקודשים ומושרשים שאותם מתפללים. והם מכוננים את הליטורגיה. תפילה פופולרית מאוד היא תפילת האדון. טקסטים אחרים לקוחים מספר תהילים. בכנסייה האנגליקנית בעיקר קיים ספר התפילות המשותף שהוא מעין מקבילה של הסידור היהודי. בנצרות מקובל להתפלל שבע פעמים ביממה בשעות המכונות "שעות קאנוניות".
כלל עתיק יומין בנצרות קבע בלטינית כי "Lex orandi, Lex credendi" כלומר חוק התפילה הוא חוק האמונה. כלומר שהאמונה צריכה להשתקף בתפילה ולכן כל זרם שינה את תפילותיו כדי שישקפו את אמונותיו.
מקום התפילה נקרא כנסייה. נהוג להסיר את הכובע בכניסה, בנצרות המערבית רובה של התפילה נעשית בישיבה. אך בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הישיבה אסורה. הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות מרוהטות בהידור ובפאר גדול, ויש בהן גם תמונות וגם פסלים. הגברים והנשים יושבים במעורב. (אם כי בכנסיות מסוימות נהוגה הפרדה). נהוג שבתפילה משולבים זמירות, מוזיקה וכלי נגינה, בהם בולט בעיקר העוגב. בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות הנגינה אסורה.
אסלאם
הצלאה (בערבית: الصلاة - תפילה) היא אחד מחמשת עמודי האסלאם. באסלאם יש חמש תפילות ביום. התפילה אמנם מוזכרת בקוראן אך לא כמצוות יסוד (כמו יתר המצוות) אך נחשבת לעליונה במעלה וכמצווה יסודית אשר על כל מוסלמי וכל מתאסלם לקבל על עצמו. מקום התפילה נקרא מסגד. המסגד מרוהט בסגפנות גדולה ומלבד שטיחים אין בו ריהוט. הקירות חשופים ללא כל תמונות. ישנה הפרדה בין הנשים לגברים. על פי מצוות האסלאם יכול מוסלמי להתפלל גם בבתי תפילה של דתות אחרות (בית כנסת או כנסייה), אך במקרה כזה הוא מחויב להתפלל בנוסח המקום.
נהוג לחלוץ את הנעלים בכניסה, ובזמן התפילה נהוג לכרוע על הברכיים. חלק חשוב בתפילה הוא הסוג'וד - סגידה, ירידה לברכיים ונגיעת המצח ברצפה. סירוב הסגידה מוזכר בקוראן, אנשים אלו יקבלו את עונשם ביום הדין, כאשר ירצו לסגוד בעולם הבא, לא יוכלו, גבם ייתפס וגופם יתאבן - על פי הפרשנים.
בהאים
בדת הבהאית התפילה נחשבת לאחת המצוות המרכזיות בהן מצווים המאמינים. מטרות התפילה הן לקרב את המאמין אל האל ואל בהאא אללה, מייסד הדת, לשפר את התנהלותו של היחיד ולבקש הנחיה וסיוע שמימיים. בהאא אללה ומנהיגי התנועה הבהאית שירשו אותו, כתבו אלפי תפילות לצד הנחיות בעניין, וחלק מהן נוסחו במסגרת מכתבים שכתבו מנהיגי התנועה אל המאמינים. רוב התפילות נכתבו בערבית ובפרסית ומיעוטן בטורקית, והן תורגמו למאות שפות. התפילות הבהאיות שונות זו מזו בסדרן ובצורתן, אך רובן נפתחות בתחינה שלאחריה שבחים לאל ולאחריהן בקשה להנחיה או לסיוע. בסופה של התפילה בדרך כלל מונה המתפלל את מעלותיו של האל.
תפילה בדאיזם המודרני
חלק מבני ההשקפה הפילוסופית הדאיסטית המודרנית, מתפללים לעיתים תפילות שהן בדרך כלל מסוג תפילות הודיה כסוג של מדיטציה או אמצעי לזיכוך הנפש.
תפילות לקדושים
במספר זרמים בנצרות, קיימים קדושים - בני אדם שעברו קאנוניזציה והוכרזו כקדושים על ידי רשויות הכנסייה לאחר מותם. מרבית הכנסיות מאמינות כי הקדושים מסוגלים לתווך בין בני אדם רגילים לבין האל. התווך מתבצע בעזרת תפילה אל שרידי הקדושים – חלקים מגופותיהם של הקדושים או מחפצים שהיו שייכים להם. בשל כוחם המאגי המיוחד כביכול, מוצגים שרידים קדושים אלו במזבחי הכנסיות. פולחן הקדושים מתבצע על ידי המאמין כבדרך תפילה לקדוש עצמו בעת מצוקה וכן באמצעים נוספים כמו הכנת פסלים, וקמעות שונים, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו ועוד. לקדושים שונים יש תחומים שונים עליהם הם ממונים כביכול. לדוגמה דימפנה ממונה על בעיות הקשורות בהפרעות נפשיות; לאגאתה הקדושה נהוג להתפלל כדי למנוע שריפות והתפרצויות וולקניות ובעת החדשה גם במקרה של סרטן השד; אפולוניה הקדושה היא הכתובת לסובלים מבעיות שיניים וכך הלאה.
ביהדות מתקיימת עלייה לרגל לקברי צדיקים, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים בכוחו וקדושתו של הצדיק הקבור שם. קיימים קברי צדיקים קדומים בארץ ישראל הם כמו קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון ועוד. קברי צדיקים מהעת החדשה נמצאים בישראל ומחוצה לה ומושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה. אנשי הלכה רבים, ואנשי דת רציונליסטים לאורך ההיסטוריה, הביעו התנגדות למוסד זה של עלייה לקברם של צדיקים. היו שחששו מגלישה לעבודה זרה או דרישה אל המתים, על ידי הפיכת הצדיק למטרת התפילה, והיו אף שהצביעו על תופעות כאלה שהתרחשו בפועל. היו שראו בכך חלק מאמונות מאגיות אחרות, שהתורה באופן כללי שוללת לדעתם. אחרים הצביעו על כך שעל פי ההלכה קברים, גם של צדיקים, מטמאים, וראו בכך ביטוי רעיוני לכך שיש להתרחק מן המתים.
לפי יובל נח הררי, הקדושים בדתות המונותיאיסטיות פותרים קושי פסיכולוגי של פנייה ישירה לאל. בפוליתאיזם יש ריבוי אלים קטנים, וניתן לפנות בתפילה לאל זה או אחר בבקשה לסיוע בתחום אחריות כלשהו - בפרנסה, בבריאות, בחיי הנישואין וכו'. במונותאיזם, היות שהאל הוא נורא וכל יכול, הוא גם מרוחק - ולכן יש בעיה למאמין להטריד אותו בתפילה עם בקשות קטנות ואישיות. פנייה אל הקדושים בצורה ישירה או בבקשה שיעמדו לימינו של המאמין ויבקשו מהאל את חסדו, מאפשרת למאמין לבקש בקשות אישיות בצורה אינטימית יותר.
במחקר
מחקרים שונים ניסו לאמוד על יכולתה של תפילה להשפיע על המציאות, ובמקרים הבולטים ביותר בחנו המחקרים את השפעתה של התפילה על תחום הבריאות, המזוהה עם ניסיונות תפילה רבים בתקווה להחיש החלמה ממחלה או פגיעה.
מחקרי מטא-אנליזה שבוצעו בעשור הראשון של המאה ה-21 הראו שלתפילות אין השפעה או שיש להן השפעה פוטנציאלית קטנה, לחיוב או לשלילה. לדוגמה מחקר מטא-אנליזה משנת 2006 שסקר 14 מחקרים קודמים הסיק כי "לא ניתן להבחין בהשפעה". מחקר מטא-אנליזה נוסף משנת 2007 מצא כי השפעות התפילה אינן חד-משמעיות. ב-7 מתוך 17 מחקרים שנסקרו הייתה השפעתה של התפילה על הבריאות קטנה אבל ניכרת, אבל רוב המחקרים שהיו בעלי הקפדה על מתודה מדעית לא הניבו תוצאות משמעותיות. מספר מחקרים הצביעו על סיבוכים רפואיים בקבוצות של מטופלים שהתפללו עבורם, בהשוואה לקבוצות מטופלים שלא התפללו עבורם.
בשנת 2006 נערך מחקר המכונה "מחקר התפילה הגדול" או "מחקר התפילה של קרן טמפלטון", שנוהל על ידי הרברט בנסון, והיה הניסוי המבוקר הגדול והרציני ביותר שבדק אפקטיביות של תפילה עד אז. המחקר בדק מעל 1800 מטופלים שעברו ניתוח מעקפים בשישה בתי חולים. תוך שימוש בפרוטוקול סמיות כפולה, חולקו החולים לשלוש קבוצות. הנבדקים בקבוצה 1 השתתפו בניסוי וקבוצת הבקרה הייתה קבוצה 2. למטופלים בקבוצות אלה נמסר כי ייתכן ויתפללו למען בריאותם. רק מטופלים בקבוצה 1 באמת זכו לתפילות לשלומם. קבוצה 3 הייתה קבוצת בקרה להשפעה פסיכו-סומטית אפשרית (כדי לנטרל את ההשפעה שיש להרגשת המטופל שיודע שמתפללים עבורו). למשתתפי קבוצה זו נאמר שיתפללו עבורם ואכן התפללו עבורם.
בניגוד לחלק ממחקרים דומים אחרים, המחקר שאף לבצע סטנדרטיזציה של שיטת המחקר, ולשם סמיות המטופלים לא ניתנו למתפללים שמותיהם המלאים של המטופלים אלא רק שמותיהם הפרטיים לצד האות הראשונה של שם המשפחה. לבריאות המטופלים התפללו קתולים וכן מאמינים של New Thought church. הם נתבקשו להתפלל לפי המקובל אצלם, אבל להוסיף את המשפט האחיד, "להצלחת הניתוח, עם החלמה מהירה ובריאה וללא סיבוכים". סיבוכים מהניתוח התרחשו בקרב 52% מאלו שהתפללו עבורם בקבוצה 1. בקרב 51% בקרב קבוצה 2 - אלו שלא התפללו עבורם ו-59% בקרב קבוצה 3 - אלו שידעו שיתפללו עבורם. לא היו הבדלים משמעותיים בסיבוכים גדולים או באחוזי התמותה בתום 30 יום מהניתוח. ריצ'רד דוקינס התייחס לניסוי והעלה השערה כי ייתכן שהיו יותר סיבוכים בקרב מי שידעו שמתפללים עבורם בגלל לחץ גדול יותר לעמוד בצפייה של המתפללים, או משום שהדבר עורר בהם את המחשבה "ייתכן שאני חולה עד כדי כך שמתפללים עבורי", וזה יצר לחץ שגרם הרעה בסיבוכים.
משתנה בטא בקפאוס
כוכב משתנה מסוג β בקפאוס (בקיצור משתנה β בקפאוס או משתנה β קפאידי, באנגלית β Cephei variable, לפעמים נקרא גם משתנה β בכלב גדול) הוא סוג של כוכב משתנה המתאפיין בהשתנות מהירה וקטנה בבהירות נראית הנובעת מפעימות בשכבות הפנימיות של הכוכב. כוכבים מסוג זה הם בדרך כלל תת-ענקים או ענקים כחולים מסוג ספקטרלי B שנמצאים בתהליך של יציאה מהסדרה הראשית והפיכה לענקים אדומים. כוכבים מסוג זה נקראים על שם β בקפאוס שהיה הכוכב הראשון מסוג זה שזוהה ככוכב משתנה בשנת 1902.
תכונות
משתני β בקפאוס הם כוכבים בעלי מסה של 20-7 מסות שמש ששלב היתוך המימן בליבתם הסתיים ומתרחש כעת בשכבות שמקיפות את הליבה וכתוצאה מכך קוטרם של הכוכבים גדל והם הופכים לתת-ענקים כחולים ולאחר מכן לענקים כחולים. מקובל לחשוב שמנגנון הפעימות בכוכבים מסוג זה נוצר על ידי אטומי ברזל בשכבות הפנימיות שבהן שוררות טמפרטורות סביב 200,000 קלווין. בטמפרטורות אלה הברזל יוצר שכבה אטומה יחסית לקרינה וכתוצאה מכך הטמפרטורה של השכבה עולה והיא מתנפחת וגדלה, דבר שמביא לירידה בצפיפות של הברזל ולעליה בשקיפות וכתוצאה מכך לירידה בטמפרטורה והתכווצות חזרה של השכבה. מכיוון שהפעימות מתרחשות בשכבה פנימית, השינוי בקוטרו של הכוכב הוא זניח והשינוי בעוצמת ההארה נובע בעיקר משינויי הטמפרטורה בתוך הכוכב. מסיבה זו השינויים בבהירות קטנים יחסית והעוצמה גדלה עם עליית הטמפרטורה, כלומר דווקא כשהשכבה הפנימית מתכווצת.
השינויים בבהירות הנראית של כוכבים אלו נעים בין מאיות של דרגת בהירות ועד למספר עשיריות של דרגת בהירות, כלומר לא ניתן להבחין בשינויים בלי ציוד מדידה. באור על-סגול השינוי בבהירות הוא בולט יותר ומגיע לדרגת בהירות אחת. אורך המחזור של ההשתנות הוא בין 2.5 ל-7 שעות, אך בחלק מהכוכבים זוהו מחזורי משנה של השתנות קטנה יותר שלהם זמן מחזור של רבע מזמן המחזור של הפעימות.
ג'ונתן קוי
ג'ונתן קוי (באנגלית: Jonathan Coy; נולד ב-24 באפריל 1953) הוא שחקן בריטי.
ביוגרפיה
קוי נולד בהאמרסמית', לונדון. הוא מופיע מאז 1975 בעיקר בטלוויזיה. הוא מוכר מתפקידו כהנרי הפקיד של משרד עורכי הדין בסדרת הטלוויזיה "רמפול", כברייסגירדל בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" עיבוד טלוויזיוני לספריו של סי אס פורסטר. עוד הופיע בדמות הגרמני קורט בסדרת הטלוויזיה הבריטית "חמדת ימים" (Brideshead Revisited) בפרק "The Unseen Hook".
ב-2008 שיחק כ'לויד דאלאס' בסיבוב הופעות בבריטניה של המחזה "Noises Off". ב-2011 גילם את דמותו של לאונטו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בהפקה של תיאטרון ויינדהם לצידו של דייוויד טננט. ב-2012 / 2013 שיחק בתפקיד קולונל לויקין במחזה "The Magistrate" מאת פינרו, בתיאטרון המלכותי הלאומי, הפקה שהועלתה במסגרת העונה הרביעית של "National Theatre Live".
קוי השתתף בפרק בסדרת הטלוויזיה "מלחמתו של פויל" כשהוא מגלם מרגל גרמני בשם האנס מאייר. בסדרה "סקרלט פימפרנל" של ה-BBC משנת 1999 גילם את דמותו של הנסיך מוויילס.
ב-2001 השתתף קוי בסרט הטלוויזיה שזכה לשבחי הביקורת "הפתרון הסופי" בתפקיד אריך נוימן. בסרט זה הופיע לצדו של ברנדן קויל שגילם את מפקד הגסטפו היינריך מילר. השניים נפגשו שוב אחרי 10 שנים באתר הצילומים של הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" שם קוי גילם את מר ג'ורג' מארי, עורך הדין של לורד גרנתהם.
ארפוד
ארפוד (בערבית: أرفود), עיר בדרום-מזרח מרוקו במחוז דרעה-תאפילאלת. היא נמצאת בפתחו של מדבר סהרה, המשתרע מדרום וממזרח לה. העיר נמצאת 57 ק"מ דרומית לבירת המחוז א-רשידיה.
בארפוד כ-24,000 תושבים. העיר היא ערש לידתה של השושלת השלטת כיום במרוקו, השושלת העלווית.
היסטוריה
זוהי עיר חדשה שהוקמה על ידי הצרפתים ב-1917 על פי תכנון של רחובות אורתוגונליים ובהם גם בתים הבנויים חומר וקש. הצבע האדמדם של בתי העיר מוסיף לה נופך מיוחד, במיוחד בשקיעות האדומות-כתומות.
פסטיבל התמרים
ארפוד היא בירת התמרים. בכל חודש אוקטובר היא לובשת חג. במשך שלושה ימים מציינים את החג בתחרויות ריקודים מסורתיים ובהצגת הדקלים המשובחים.
העיר כיעד תיירותי
העיר משמשת כבסיס ליציאה לטיולים במדבר. יש בעיר 14 בתי מלון. 58 ק"מ מזרחית לארפוד נמצאת מרזוגה ובה דיונות החול המפורסמות בשל הזריחות והשקיעות היפות. המראות המרהיבים של דיונות המדבר הפכו אותה ליעד מועדף לצילומי סרטים. באזור העיר צולם ב-1999 סרטו של סטיבן מומרס "המומיה".
הסוואה צבאית
הסוואה צבאית היא השימוש באביזרים וטקטיקות הסוואה (לרוב על ידי צבא או גוף צבאי-למחצה) כדי להסתיר חיילים, כלי רכב וציוד צבאי מעינו של האויב. הסוואה צבאית עושה שימוש בשיטות רבות על מנת להסוות את כוחות הצבא על ידי שימוש בצבע, בדים, רשתות הסוואה או חומרי הסוואה מיוחדים. באופן כללי יותר ובלשון מקצועית, מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" היא כלל התפוקות של הכלי או הכוח שמעידים על נוכחתו. "חתימה צבאית" כוללת חתימה ויזואלית, חתימה תרמית, חתימה אקוסטית, חתימת קרינה, חתימת מכ"ם ועוד. ההסוואה שואפת לצמצם את יכולת הגילוי של הכוח הצבאי, אופי הכוח הצבאי או מטרותיו כחלק ממכלול שיטות ההונאה הצבאית השואפות להגדיל את סיכויי השרידות של הכוח הצבאי וסיכויי ההצלחה של משימותיו.
עקרונות
מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" מוגדרת כעוצמת כלל התפוקות והפליטות של הכלי או הכוח הצבאי שמעידים על נוכחותם. "חתימה צבאית" כוללת:
בנוסף להקטנת החתימת השונות, יש עוד היבטים בהסוואה הצבאית:
מדים וציוד החיילים
עם תחילת השימוש ברובים מחורקי-קנה במהלך המאה ה-18, החלו לראשונה להופיע לוחמים בשדה הקרב במדים ירוקים מתוך מחשבה שהם יטמעו באופן מוצלח יותר בסביבה, שכן הם לחמו בקבוצות קטנות בנפרד מכוחות הרגלים העיקריים. החל משנות ה-60 של המאה ה-19 החל הצבא הבריטי בהדרגה לאמץ מדים וציוד בצבע חאקי, תהליך שהואץ במהלך מלחמת הבורים ובתחילת המאה ה-20 רוב הצבאות המערביים הכירו בחשיבות מדים תואמים לסביבה ואימצו באופן זה או אחר מדי חאקי.
לוסיאן לורן
לוסיאן לורן (בצרפתית: Lucien Laurent; 10 בדצמבר 1907 – 11 באפריל 2005) היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני. הבקיע את השער הראשון בהיסטוריית המונדיאל.
הסוואה צבאית
מדים וציוד החיילים
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל למעשה שימוש נרחב בשיטות הסוואה שונות ומתוחכמות יותר, בעיקר בחזית המערבית היכן שהלחימה הסטטית הובילה לשימוש בכלי נשק מתקדמים והגברה של האיומים בשדה הקרב. במהלך המלחמה עוצבו עמדות תצפית וירי כך שהן השתלבו בשטח, כך לדוגמה הוקמו עמדות לצלפים באמצע שטח ההפקר בצורת גזע עץ. הצבא הגרמני אימץ דפוסי צבעי הסוואה לשימוש על קסדות החיילים, מה שהפך בחודשי המלחמה האחרונים לנפוץ בקרב יחידות גרמניות רבות בשלל דפוסי הסוואה שונים.
לוסיאן לורן
ביוגרפיה
לורן נולד ב-10 בדצמבר 1907 בסן מור דה פוסה, שבצרפת. אחיו של לורן, ז'אן לורן, היה גם כן כדורגלן והם שיחקו יחדיו במונדיאל 1930 עם נבחרת צרפת. במהלך הקריירה שלו הוא שיחק ב-8 קבוצות שונות ברחבי צרפת כשהגדולות מביניהן הן ראן, שטרסבורג וטולוז.
הסוואה צבאית
מדים וציוד החיילים
במלחמת העולם השנייה השימוש במדי הסוואה לצד ציוד הסוואה הפך לנפוץ מאוד כמעט בכל הצבאות הלוחמים. הכוחות המזוינים של ארצות הברית אימצו מדי הסוואה בדפוס "עור צפרדע" ששימשו בעיקר את לוחמי המארינס. הצבא הבריטי אימץ את "מעיל דניסון" ששימש בעיקר את הכוחות המוצנחים והכחות המיוחדים. האיטלקים פיתחו ב-1929 את סכמת "טלו מימטיקו" (בד הסוואה) ששימש במהלך המלחמה בעיקר את הכוחות המוצנחים ובהמשך שימש גם יחידות וואפן אס אס גרמניות. גרמניה הנאצית השקיעה מאמצים רבים בפיתוח דפוסי הסוואה לחייליה בשנים שקדמו למלחמה, במהלך המלחמה יחידות רבות עשו שימוש בשלל סכמות הסוואה הן במדי החיילים והן בגלימות ובדי הסוואה. בסוף שנות ה-20 פותח בגרמניה "סכמת שבב" (Splittertarnmuster) ובהמשך עוצבו גם "סכמת עץ" (Platanenmuster) ו-"סכמת הסוואה עשן" (Rauchtarnmuster), במהלך המלחמה הצטרפו סכמות הסוואה נוספות כאשר הנפוצות בהן היו "סכמת עלה אלון" (Eichenlaubmuster), "סכמת נקודות אפונה" (Erbsenmuster), "סכמת בִּצה" (Sumpfmuster) ו-"סכמת עץ דקל" (Palmenmuster) - הסכמות כללו לרוב לפחות שתי גרסאות, אחת לחורף\סתיו ואחת לאביב\קיץ.
לוסיאן לורן
ביוגרפיה
במונדיאל 1930 עשה לורן היסטוריה בכך שכבש את השער הראשון בהיסטוריית המונדיאל. הוא כבש את השער נגד מקסיקו במשחק הפתיחה של הטורניר, ובסוף המשחק נבחרתו ניצחה 1–4. לאחר משחק זה צרפת הפסידה את שני המשחקים הבאים שלה לארגנטינה וצ'ילה, ובכך סיימה את הטורניר בשלב הבתים. לורן לא שותף במשחק נגד צ'ילה עקב פציעה. את השער השני שלו בנבחרת כבש נגד אנגליה שנה לאחר המונדיאל, והוא סיים את הקריירה הבינלאומית שלו בשנת 1935. בסך הוא ערך 10 הופעות בנבחרת צרפת בהן כבש 2 שערים בין השנים 1930–1935.
הסוואה צבאית
מדים וציוד החיילים
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה דעיכה מסוימת בשימוש במדי הסוואה, רוב מדי השירות כללו צבע אחיד - חאקי או ירוק-זית. באופן הדרגתי במהלך שנות ה-60 וה-70 החלו רוב צבאות העולם לעשות שימוש נרחב הרבה יותר במדי הסוואה כמדי שירות סדירים, כך שהחל משנות ה-80 מדי הסוואה היו למדים הבסיסיים של רוב צבאות העולם. במהלך שנות המלחמה הקרה התפתחו מאות סכמות הסוואה בעלי אופי שונה, החל מסכמת "גשם" הירוקה\חומה של גרמניה המזרחית, סכמת "פלקטרן" של גרמניה המערבית (התפתחות של הסכמות הנפוצות במדי גרמניה הנאצית), "סכמת לטאה" הכתומה\חומה\ירוקה של צרפת, "פס נמר" ו-"סכמת החורש" החומה\ירוקה\שחורה של ארצות הברית וכן הלאה.
לוסיאן לורן
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לורן לכוחות הצרפתיים, אך בילה במשך כ-3 שנים כאסיר מלחמה בסקסוניה, לפני ששוחרר בשנת 1943. לאחר שיחרורו שיחק במשך שנתיים נוספות בקבוצה Racing Besancon לפני שפרש בשנת 1946. הוא היה השחקן היחידי מבין שחקני נבחרתו שזכה לראות את צרפת מניפה את גביע העולם הראשון שלה בשנת 1998. ב-11 באפריל 2005 נפטר לורן בגיל 97 בבזאנסון שבצרפת.
הסוואה צבאית
כלי רכב
כאשר הכלי אינו נמצא בתנועה או בלחימה, ניתן לפרוס עליו רשת הסוואה אשר שוברת את צורתו המרובעת, יוצרת צבע המשתלב עם הנוף המקומי ומקטינה את הצל של הכלי מה שחשוב במיוחד כנגד תצפית אווירית. כלי רכב קרביים שנמצאים במארב, או סוללות ארטילריה בפריסת אש יכולים לעשות שימוש ברשתות הסוואה, אך כלי רכב בתנועה ולחימה כאמור מוגבלים הרבה יותר.
באופן נקודתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה ובאופן פחות נרחב לאחר מכן, נעשה שימוש גם בסכמות הסוואה מתוחכמות יותר על כלי רכב (בעיקר רק"ם וטנקים). סכמות ההסוואה דומות רעיונית לסכמות ההסוואה המשמשים חיילים, ישנם אף מקרים בהם נעשה שימוש באותן סכמות הן במדי החיילים והן בצבעי כלי רכב צבאיים.
מטוסים
במלחמת העולם הראשונה עם הופעת הלחימה האווירית, מטוסי קרב, הפצצה ותצפית נצבעו בשלל צבעים וסכמות הסוואה. רוב הצבאות פיתחו עשרות סכמות ולעיתים המטוסים נצבעו בצבעים ללא ניסיון להסוותם (כגון צבעי אדום, כחול וצהוב ודפוסי פסים וצורות גאומטריות לאורך המטוס). במלחמת העולם השנייה סכמות הסוואה למטוסים התפתחו מאוד לכדי דפוסים מתוחכמים הרבה יותר, המגמה העיקרית שהובילה את הסוואת המטוסים הייתה סכמה בגוני הקרקע בחלקו העליון של המטוס וסכמה בגוני השמיים בחלקו התחתון - כך שהמטוס יהיה בגוני הסוואה אל מול הרקע שלו כתלות בנקודת המבט של הצופה. מגמה זו המשיכה לאורך המאה ה-20 ונפוצה מאוד גם כיום.
בדומה לכלי רכב, כאשר המטוס על הקרקע נעשים מאמצים רבים להסוות אותו תוך שימוש באמצעים סטטיים כגון רשתות הסוואה - זאת במטרה להגן על מטוסים כשהם פגיעים על הקרקע ולמנוע מהאויב יכולת תצפית ומודיעין על אופי וגודל הכוח.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נעשה שימוש בעיצוב מטוסים בטכנולוגיה חמקנית, אשר מסווה אותם מפני מכ"ם ותת-אדום כך לדוגמה הF-117 נייטהוק או הF-35 לייטנינג II שפותחו בארצות הברית, או הסוחוי T-50 שפותח ברוסיה.
כלי שיט
הסוואה ימית הייתה חסרת חשיבות לפני המאה ה-20, שכן טווחי הלחימה בין כלי שיט היו קצרים מאוד. עם תחילת המאה ה-20 והגדלת טווחי האש של אוניות המלחמה, החל להעשות שימוש בסכמות צביעה שונות שנועדו לגרום לכלי השיט להשתלב בצבעי הים, השמים או ערפל - לרוב גוני אפור וכחול-אפור.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה פיתח הצי המלכותי הבריטי סכמת הסוואה מהפכנית "סכמת סנוור". הדפוס כלל לרוב שני צבעים מנוגדים שנצבעו על גוף כלי השיט בצורות גאומטריות משלימות ובדפוסים משתנים. הרעיון מאחורי סכמת הסנוור היה לא להסוות את כלי השיט, שכן קשה מאוד להסוות כלי שיט בים הפתוח, אלא לבלבל את התצפית ויכולת הטיווח של האויב. בתאוריה קשה מאוד לאמוד את המהירות, הכיוון ואף סוג וצורת כלי השיט כאשר הוא צבוע הסכמה הזו.
סכמת הסנוור הייתה נפוצה בעיקר בקרב כלי שיט של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. פיתוחים בתחום המכ"ם ביטלו למעשה את היתרון של סכמת הסנוור ובשנים שלאחר המלחמה פסק השימוש בה לטובת צבעי אפור-כחול המשתלבים עם צבעי הים. כיום ישנם ציים מועטים העושים שימוש בדפוסי הסוואה הכוללים יותר מצבע אחד, בהם הציים של שוודיה, פולין, רוסיה, סין, אינדונזיה, נורווגיה וארצות הברית - כולם כוללים סכמות של בין שניים לשלושה צבעים בצורות גאומטריות או מעוגלות גדולות.
שי פאוזנר
ביוגרפיה
פאוזנר נולד וגדל בפתח תקווה. לאחר שיחרורו משירות צבאי שבו שימש חובש ומפקד ביחידה מבצעית של חיל האוויר, השלים לימודי מנהל עסקים במכללה למנהל בתל אביב, ובתקופת לימודיו, בשנת 1995, החל לכתוב במדור הכלכלה של עיתון "הארץ". בהמשך, לאורך שלוש שנים שימש ככתב כלכלי בעיתון "מעריב" ושנתיים כעורך מדור "נתח שוק" בעיתון "גלובס". בין השנים 1998 ל-2001 שימש כאיש יחסי ציבור ודובר ב"מיקרוסופט ישראל". במסגרת זו היה חלק מצוות ישראלי של ארגון BSA - ארגון חברות התוכנה הגדולות בעולם שפעל נגד פגיעה בזכויות היוצרים בענף התוכנה. פעילות זו זכתה להצלחה גדולה מאוד בישראל, שבה התחום היה פרוץ לחלוטין עד אז ואף הביאה להקמת יחידה משטרתית למניעת הפצת תוכנות לא חוקיות.
בשנת 2002 שב פאוזנר לתחום העיתונות, כשמונה לעורך הראשי של אתר האינטרנט הכלכלי ביזפורטל, מקבוצת קו מנחה. בתפקיד זה מיסד את מערכת החדשות באתר שעסק עד אז בדיווחים מהבורסה לניירות ערך בלבד והרחיב את תחומי הסיקור שלו לשלל תחומי כלכלה. הוא אף גייס והכשיר באתר צוות כתבים צעירים שחלקם הפכו ברבות הימים לכתבים מובילים בכלי תקשורת שונים כמו: חזי שטרנליכט, דותן לוי, שרון שפורר, יוסי פינק ואחרים.
בשנת 2007 הצטרף פאוזנר לצוות ההקמה של העיתון היומי הכלכלי "כלכליסט" מקבוצת ידיעות אחרונות ושל אתר האינטרנט שלו, ומונה בו לעורך תחום הנדל"ן. פאוזנר אף יזם את הקמת מוסף הנדל"ן הרבעוני של העיתון. מוסף זה היה מוסף הנדל"ן רחב ההיקף הקבוע הראשון בתחום זה בעיתונות היומית בישראל. בתקופתו בעיתון, חשף מדור הנדל"ן של כלכליסט שורה ארוכה של אירועים, פרשיות והתנהלות כושלת של ממשלות ישראל, אשר היו הגורם העיקרי להיווצרות משבר דיור מהחמורים ביותר מאז קום המדינה ולמחאת האוהלים של קיץ 2011. בין השאר, חשף את הכאוס בתחום מדדי מחירי הדיור הממשלתיים השונים ויסד מדד מחירי שוק דירות יד שנייה שהיה הראשון מסוגו בעיתונות היומית. כמו כן, חשף המדור בהנהגת פאוזנר את הדרך הכושלת של הממשלה להתמודד עם תכנון וביצוע פרויקטי תשתית ענקיים שעלו מיליארדי שקלים מיותרים לקופת המדינה, את כישלון המדינה לעודד בנייה חוקית המונית ביישובי המגזר הערבי בישראל, את התוכנית להקמת היישוב אירוס מכספי ירושות ניצולי השואה, את שיטת "סקרי המדידה" של שטחי דיור ומשרדים, שבה נוקטות רשויות מקומיות אשר קובעת תוספות ארנונה לא חוקיות, ועוד.
במקביל לעבודתו ב"כלכליסט", שימש פאוזנר כפרשן כלכלי במסגרת תוכניות טלוויזיה שונות של "חברת החדשות" ושל חברת רשת ב"ערוץ 2" ובתוכניות של מחלקת החדשות ב"ערוץ הראשון". כמן כן, בשנת 1996 זכה במלגה לכותבים צעירים שהנהיג חנוך סער בהוצאת "סער" שבבעלותו, והוציא לאור ספר שירים בשם "רשימה חלקית". הספר נלמד באקדמיה בחוגים לספרות עברית.
מאז 2013 משמש פאוזנר סמנכ"ל התאחדות בוני הארץ, ובה ייסד את מערך הדוברות הפנימי והוביל את הקמתו של מסלול לימודים לניהול חברות בנייה, בשיתוף של ההתאחדות והמסלול האקדמי במכללה למנהל. מסלול המכשיר את עתודת הניהול הצעירה בחברות הביצוע בענף הבנייה.
שי פאוזנר מתגורר בפתח תקווה, נשוי ואב לבת.
ראיין זינקי
ראיין קית' זינקי (באנגלית: Ryan Keith Zinke; נולד ב-1 בנובמבר 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כנציג מונטנה בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז 2023, זאת לאחר שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ וקודם לכן כיהן כנציג מונטנה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 2015 ועד 2017.
ביוגרפיה
זינקי נולד בבוזמן שבמונטנה, דור חמישי למתיישבים במדינה. הוא היה ספורטאי מצטיין בתיכון וזכה עם קבוצת בית הספר באליפות המדינה. זכה למלגת הצטיינות ללימודים באוניברסיטת אורגון ושיחק בנבחרת הפוטבול של המוסד. ב-1984 סיים תואר ראשון בגאולוגיה. ב-1991 סיים תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה הלאומית בסן דייגו שבקליפורניה וב-2003 תואר שני מאוניברסיטת סן דייגו.
לאחר לימודי התואר הראשון התגייס ב-1985 לצי ארצות הברית. הוא השלים קורס קצינים והתנדב ליחידת אריות הים, יחידת הקומנדו המובחרת של הצי. תחילה שירת בצוות 1 וב-1990 נבחר לצוות 6, צוות העילית של היחידה המתמחה בלוחמה בטרור. הוא שירת כמפקד צוות, מפקד כוח מיוחד וקצין מבצעים. במלחמת עיראק שימש מפקד בפועל של כוח משימה משולב והוביל אלפי מבצעים מיוחדים. ב-2006 עוטר בשתי מדליות כוכב הארד על פועלו בלחימה. הוא שירת כקצין מבצעים מיוחדים באירופה והוביל כוח משימה משותף במבצעים מיוחדים בבוסניה והרצגובינה, קרואטיה וקוסובו. תפקידו האחרון בשירות היה הקמת מרכז אימונים והדרכה ללוחמה מיוחדת של הצי. הוא השתחרר בדרגת קומנדר ב-2008.
לאחר שחרורו נבחר לסנאט מדינת מונטנה, בו כיהן מ-2009 עד 2012. ב-2012 התמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת סגן מושל מונטנה. ב-2014 התמודד על המושב המתפנה של מונטנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעקבות התמודדותו של חבר הקונגרס המכהן סטיב דיינס לסנאט של ארצות הברית. זינקי נבחר ברוב של מעל 55% והושבע לתפקיד בינואר 2015. בבחירות בנובמבר 2016 נבחר לתקופת כהונה נוספת. כיהן כחבר ועדת שירותי הביטחון ובוועדה למשאבים טבעיים.
לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 הוא בחר בזינקי לכהן כמזכיר הפנים בממשלו. ב-2 במרץ 2017 אישר הסנאט את מינויו ברוב של 68 תומכים מול 31 מתנגדים.
ב-15 בדצמבר הודיע טראמפ כי זינקי יעזוב את תפקידו כמזכיר הפנים. התפטרותו נכנסה לתוקף ב-15 בינואר 2019. פרישה זו באה על רקע חקירות רבות על הפעילות הפוליטית והנסיעות של זינקי, וחשד לניגוד עניינים בעסקי נדל"ן. בבחירות המקדימות לבית הנבחרים האמריקאי ב-2022 התמודד זינקי בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למושב המחוז הראשון של מונטנה בבית הנבחרים, ונבחר למועמד הרפובליקני לאחר בחירות צמודות. הוא נבחר בבחירות הכלליות וחזר לבית הנבחרים כנציג המחוז ב-3 בינואר 2023.
זינקי נשוי, אב לשני בנים ובת.
שירלי בות'
שירלי בות' (באנגלית:  Shirley Booth; 30 באוגוסט 1898 – 16 באוקטובר 1992) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1952 על הופעתה בסרט "שובי שבא הקטנה". היא זכתה בנוסף בשני פרסי אמי, ובשלושה פרסי טוני.
ביוגרפיה
בות' נולדה בשם מריג'ו פורד בברוקלין, ניו יורק לוורג'יניה ולאלברט ג'יימס. החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בשם תלמה בות' פורד בברודוויי והתגלתה לראשונה בשנת 1949 במחזה "Goodbye, My Fancy" בתפקיד עליו זכתה בפרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בות' זכתה להצלחה מסחררת בשנת 1950 כאשר הופיעה במחזה של ויליאם אינג' "שובי שבא הקטנה" בתפקיד לולה דילייני בעבורו זכתה בפרס טוני שני, הפעם לתפקיד הראשי. בשנת 1952 נסעה בות' להוליווד כדי לשחק בגרסה הקולנועית של דניאל מאן למחזה. בסרט שהיה לראשון שלה כשחקנית קולנוע היא חזרה על תפקיד לולה דילייני וקטפה את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ואת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן. בות' הייתה לשחקנית הראשונה שזוכה בפרס האוסקר ובפרס טוני על אותו תפקיד. בשנה שלאחר מכן זכתה בות' בפרס טוני שלישי בקריירה על הופעתה במחזה של ארתור לורנטס "The Time of the Cuckoo".
בות' לא מינפה את זכייתה באוסקר לכדי קריירה קולנועית ענפה, והופיעה לאחר מכן בשלושה סרטים בלבד: "אודות גברת לסלי" בתפקיד גברת ויויאן לסלי עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר, "השדכנית" בתפקיד השדכנית דולי גלאגר לוי ו-"Hot Spell" לצידם של אנתוני קווין ושירלי מקליין.
בשנות ה-60 שיחקה בות' בסיטקום "Hazel" בתפקיד עוזרת הבית הייזל בורק עליו זכתה בשני פרסי אמי. בכך נכנסה בות' לרשימה אקסקלוסיבית של שחקניות שזכו בפרסי האוסקר, גלובוס הזהב, האמי והטוני.
בות' נישאה בשנת 1929 לשחקן הקומי אד גרנדנר איתו היא הופיעה בתוכנית הרדיו הפופולרית "Duffy's Tavern". הם התגרשו בשנת 1942. בעלה השני היה ויליאם בייקר, והיא הייתה נשואה לו עד למותו בשנת 1951. בות' לא נישאה מאז ולא נולדו לה ילדים.
בשנותיה האחרונות סבלה מעיוורון, היא נפטרה מבעיות רפואיות, בביתה שבעיירה צ'אתהאם, מסצ'וסטס, כשהיא בת 94. היא נקברה ב"בית הקברות הר חברון" שבניו ג'רזי. על שמה של בות' ישנו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ASU-85
ה-ASU-85 (רוסית: Авиадесантная самоходная установка, АСУ-85, Aviadesantnaya Samokhodnaya Ustanovka, 'מערכת מתנייעת מוטסת') הוא תותח מתנייע מוטס סובייטי מתקופת המלחמה הקרה. מ-1959, הוא החל להחליף את ה-ASU-57 בעל הגג הפתוח בשירות. זה, בתורו, הוחלף על ידי ה-BMD-1 החל מ-1969.
היסטוריית פיתוח
פיתוח תותח סער חדש עבור הכוחות המזוינים החל בלשכת העיצוב OKB-40 של מפעל ייצור כלי רכב מיטיסקי (MMZ), תחת פיקוחו של המעצב הראשי ניקולאי אלכסנדרוביץ' אסטרוב. אבטיפוס אובייקט 573 הראשון היה מוכן עבור מבחני מפעל במחצית השנייה של 1953. אחרי רכב הראשון זה באה קבוצה קטנה של שלושה כלי רכב משופרים שהיו מוערכים על ידי הכוחות המזוינים ב-1956–1957. כלי הרכב המשופרים הופעלו על ידי מנוע דיזל שישה צילינדרים אופקי וחדש, ה-YaMZ-206V, במקום המנוע המקורי V-6 של ה-PT-76. ב-1958, ההוראה להתחיל סדרת ייצור של ה-SU-85 - כפי שהייתה ידועה בהתחלה (אף כי כבר היה רכב עם אותו השם, המבוסס על T-34) - ניתנה. עם זאת, בעקבות הוראה של משרד הביטחון להוסיף גג משוריין (כלי הרכב הראשונים היו עדיין בעלי גג פתוח), ייצור סדרתי יכול היה להתחיל רק ב-1961. עד אז, התצורה כבר לא הייתה מעודכנת ובמחצית השנייה של שנות ה-1960, חיל הצנחנים הסובייטי הפך למפעיל העיקרי של ה-SU-85, ושינה את שמו ל-ASU-85.
עיצוב
ה-SU-85/ASU-85 מבוסס על שלדת ה-PT-76, אך ללא יכולות אמפיביות ומצויד עם מנוע חדש. לרכב יש שלושה תאים: תא נהיגה בחזית, תא לחימה במרכז, ותא המנוע מאחור.
החימוש הורכב מתותח 85 מ"מ (D-70 (2A15, הנגזר מ-F.F. D-48 של פטרוב. המשקל הכולל של תחמושת ה-L/67 הוא 1,865 ק"ג, עם טווח אנכי של 4.50°- עד ל-15°+. טווח אופקי הוא 15 מעלות לכל צד. ה-D-70 משתמש באותה תחמושת כמו ה-D-48 (3BK-7 HEAT, BR-372 HVAP-T ו-OF-372 HE), עם יכולת נשיאה של 45 פגזים. לתותח יש טווח יעיל של 1,150 מ' וטווח מקסימלי של 10 ק"מ. הוא יכול לחדור 192 מ"מ של שריון פלדה מזווית של 60° במרחק מקסימלי של ק"מ אחד. המקלע החד צירי הוא SGMT או PKT עם יכולת נשיאה של 2,000 כדורים.
גם התותח הראשי וגם המקלעים החד-ציריים מכוונים באמצעות כוונת TShK-2-79. בשביל אש לילית, כוונת ה-TPN1-79-11 הייתה בשימוש בשילוב עם זרקור ה-L-2 IR. אש עקיפה נערכה עם העזרה של כוונות ה-S-71-79 ו-PG-1. יתר על כן, המפקד היה מסופק עם שני מכשירי תצפית; TNPK-20 (ליום) ו-TKN-1T (ללילה).
היסטוריית שירות
ה-ASU-85 הפך אפשרי עם כניסתם של מסוקי ה-Mi-6 ו-Mi-10, רב-מצנח בעל קיבולת גבוהה, ומערכות רטרו-טילים בשביל הצנחות. הוא נצפה לראשונה על ידי נאט"ו ב-1962, והיה בשימוש נרחב על ידי יחידות הצנחנים הסובייטיות והפולניות.
בתחילת 2016, וייטנאם הביעה עניין בחבילה משודרגת בשביל ה-ASU-85 הכוללת יחידת כוח יותר חזקה המגבירה את המהירות בכביש מ-45 ל-60 קמ"ש ואת מרחק השיוט מ-400 ל-450 ק"מ.
גרסאות
אין גרסאות של ASU-85, אבל השלדה שלו שימשה כבסיס לעיצובים אחרים, כגון שלדת ה-GM-575 של ה-ZSU-23-4 "שילקה" ושלדת GM-568 ו-GM-578 של רכב השיגור 2P25 ורכב המכ"ם 1S91 שהיה חלק ממערכת 2K12 "קוב".
גאנג סטאר
גאנג סטאר (באנגלית: Gang Starr) היה הרכב היפ הופ מהחוף המזרחי, שכלל את גורו ודי ג'יי פרמייר.
רקע
ההרכב הוקם בבוסטון בשנת 1985 על ידי קית' אלאם (שאחר כך היה ידוע כ-MC Keithy E ולאחר מכן כגורו) ועל ידי DJ 1, 2 B-Down (ידוע גם כמייק די) יחד עם מספר מפיקים, כמו: דונלד די (Donald D), ג'יי.וי. ג'ונסון (J.V. Johnso) או DJ Mark the 45 King. ב-1987 וב-1988 גאנג סטאר הוציאה לאור שלושה סינגלים בחברת תקליטים Wild Pitch Records.
ב-1989 ההרכב התפצל ורק גורו רצה להמשיך להיקרא תחת השם גאנג סטאר. גורו היה בקשר עם די ג'יי פרמייר ששלח לגורו קלטת עם ביטים. גורו אהב את הקלטת ששלח לו די ג'יי פרמייר והוא צירף אותו להרכב. באותה השנה הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם יחד, "No More Mr. Nice Guy", שכלל את הסינגל הראשון שלהם "Words I Manifest". ב-1990 ההרכב חתם בלייבל Chrysalis record. בין השנים 1990 ל-1998 ההרכב הוציא לאור ארבעה אלבומים, שקיבלו ביקורות טובות מצד המבקרים וקהל המעריצים. ב-2003 ההרכב הוציא לאור את האלבום השישי והאחרון שלהם כהרכב, "The Ownerz", שכלל מספר רחב של אומנים ידועים, כמו:סנופ דוג, פאט ג'ו, פרדי פוקס ו-.M.O.P.
ב-2002 השיר "Battle" של ההרכב נכלל בפסקול של הסרט 8 מייל. השיר "Jazz Thing" של ההרכב נכלל בסרט Mo' Better Blues של ספייק לי. ב-2003 וב-2004 גורו יצא למסע הופעות יחד עם די ג'יי פרמייר. ב-2006 גורו אמר במספר ראיונות שההרכב התפרק.
המוות של גורו
ב-28 בפברואר 2010, גורו קיבל דום לב ולאחר ניתוח נפל לקומה. היו שמועות שגורו התעורר מהקומה שבה הוא נמצא, אך ב-19 באפריל 2010 בגיל 48 הוא מת מסרטן. גורו הותיר לאחר מותו, את שני הוריו, שלושת אחיו ואת בנו קית' קסים. המפיק של גורו, labelmate Solar, טען שגורו התעורר מהקומה וכתב מכתב לציבור, אך די ג'יי פרמייר וחברים נוספים של גורו מז'אנר ההיפ הופ טענו שהוא מעולם לא חזר להכרה. משפחתו של גורו טענו שsolar מנע מהם להיות בקשר עם בנם בזמן שהוא היה חולה, קצת לפני שהוא עמד למות. משפחתו של גורו גם פקפקו באמיתותו של המכתב שגורו כתב לפני מותו. בריאיון לרדיו Solar, Conspiracy Worldwide טען שהוא מגן על גורו וכל מה שאמר זה נכון. הריאיון הזה עורר תגובות קיצוניות מצד קהילת ההיפ הופ וקצת הוריד את הערפל בקשר למחלוקת סביב הטענות שאמר.
פרדיננד ברוקנר
פרדיננד ברוקנר (במקור תיאודור טאגר, בגרמנית: Ferdinand Bruckner; 26 באוגוסט 1891 – 5 בדצמבר 1958) היה סופר ומחזאי אוסטרי-גרמני ומנהל תיאטרון.
ביוגרפיה
פרדיננד ברוקנר נולד בסופיה שבבולגריה שם-"תיאודור טאגר". אביו של ברוקנר היה איש עסקים אוסטרי ואמו הייתה מתרגמת צרפתיה. ברוקנר בילה זמן רב בווינה, בפריז ובברלין בלימודי מוזיקה. בשנת 1916 עזב ברוקנר את נושא המוזיקה והתחיל לעסוק בשירה. במשך השנים הוציא כמה אוספי שירה. בשנת 1917 הקים את המגזין - "Marsyas", מגזין ספרותי שבו כתבו סופרים רבים וחשובים.
בשנת 1922 הקים ברוקנר את תיאטרון הרנסאנס בברלין ובשנת 1928 הוא העביר את האחריות על התיאטרון לגוסטב הרטונג. בשנים 1929- 1930 הוא הוציא שלושה מחזות. את שלושת המחזות הוא הוציא תחת שם בדוי - "פרדיננד ברוקנר" אך לאחר שראה את הצלחת המחזות האלו הוא פרסם את שמו האמיתי ואף על פי כן ב-1946 הוא שינה את שמו לשם הבדוי. במשך השנים הוא הוציא לאור כמה וכמה מחזות נוספים.
בשנת 1933 הוא עבר לפריז, ומשם, ב-1936 עבר לארצות הברית, שם עבד ונחל הצלחה. ב-1953 חזר ברוקנר לברלין ועבד שם כיועץ בתיאטרון "שילר". ברוקנר נפטר בברלין ב-1958.
קוסטה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}