cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blond Ambition World Tour
רקע וביקורות
את סיבוב ההופעות החלה מדונה ב-13 באפריל 1990 בשלוש הופעות שנערכו בצ'יבה, יפן, והיא סיימה אותו ב-5 באוגוסט באותה השנה, בהופעת סיכום אשר נערכה בניס, צרפת. בנוסף לכך, בסיבוב הופעות זה התקיימה הופעה אשר צולמה מאוחר יותר לדי וי די נלווה שיצא תחת חסותה.
סיבוב ההופעות זכה לביקורות חיוביות רבות, הוא תואר "כהפקת הבמה היצירתית ביותר" בטקס "Pollstar Concert Industry Awards" ובשנת 2015 BBC אמרו שסיבוב ההופעות "המציא [את] המודרניות, מרובת מדית הפופ".
החרם מטעם הנצרות
סיבוב ההופעות נתקל בביקורות שליליות מצד קבוצות דתיות כמו למשל על ההופעה עם "Like a Virgin", במהלכה רקדניה של מדונה ליטפו את גופה תוך כדי שהיא מבצעת תנועות שמדמות אוננות. הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הקתולית מתחו את הופעתה, והאפיפיור ביקש מהציבור הרחב והקהילה הנוצרית לא ללכת אליו.
קבוצה קתולית נוספת גם קראה להחרים את סיבוב ההופעות בשל התכנים הארוטיים שלו. בתגובה מדונה אמרה: "סיבוב ההופעות לא פוגע ברגשות של אף אחד, זה בשביל מוחות פתוחים ומביא אותם לראות את המיניות בצורה אחרת, שלהם ושל אחרים".
די וי די ורווחים
סיבוב ההופעות גרף בסך הכל כ-62.7 מיליון דולר. בצפון אמריקה בלבד נמכרו 482,832 בתוך שעתיים בלבד בסך של 14,237,000 דולר. בנוסף לכך, גם סיבוב ההופעות שבר שיא של אצטדיון לוס אנג'לס ממוריאל ספורט ארנה בכך שההופעה של מדונה באצטדיון גרפה $456,720 מה שהפך את מדונה לזמרת עם ההופעה הרווחית ביותר באצטדיון בכל הזמנים.
סיבוב ההופעות צולם מספר פעמים בין היתר בארצות הברית, צרפת, יפן וספרד. בסופו של דבר צולמה ההופעה בצרפת ושודרה בטלוויזיה על ידי רשת HBO ומאוחר יותר גם יצאה כ-DVD תחת השם, Blond Ambition World Tour Live.
הדי וי די של סיבוב ההופעות זיכה אותה בפרס הגראמי הראשון שלה עשור לאחר תחילת הקריירה שלה בקטגוריה: "סרט המוזיקלי הטוב ביותר". בנוסף גם יצא די וי די נוסף של ההופעה תחת השם Ambition Japan Tour 90, ששוחרר באופן אקסקלוסיבי ביפן בלבד.
ממשלת קרואטיה
הממשלה הקרואטית הוקמה לראשונה לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת ממלכת יוגוסלביה בשנת 1918. שום ממשלה לא התקיימה בזמן מלחמת העולם השנייה. בקרואטיה הקומוניסטית (שהייתה חלק מיוגוסלביה) התקיימה ממשלה קרואטית אוטונומית עם סמכויות מוגבלות (למעט יחסי הגנה ויחסי חוץ שהוכפפו לשלטון הארצי). עם יצירת החוקה החדשה בשנת 1990, אומצה השיטה הממשלתית הנוכחית, וסטייפן מסיץ' היה ראש הממשלה הלא-קומוניסטי הראשון. עם עצמאותה של המדינה בשנית, נבחר ג'וסיפ מנוליץ׳ לראש הממשלה הראשון של קרואטיה העצמאית. מאז סתיו העמים היו לקרואטיה ארבע-עשרה ממשלות בראשות שנים-עשר ראשי ממשלה שונים. תשע ממשלות הוקמו על ידי האיחוד הדמוקרטי בקרואטיה, שלוש על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קרואטיה, בראש אחת עמד ראש ממשלה לא מפלגתי ואחת הייתה ממשלת אחדות לאומית (שהוקמה במהלך שיאה של מלחמת העצמאות של קרואטיה).
כיום מכהנים בממשלה ארבעה סגני ראש הממשלה (שנבחרו על ידי הפרלמנט הקרואטי) המשמשים גם כשרים בממשלה, וכ-16 שרים נוספים שמונו על ידי ראש הממשלה באישור הפרלמנט. שרי הממשלה אחראים כל אחד על תחום פעילות מסוים.
הולטאון
היסטוריה
ב-1625 היה המקום בו שוכנת הולטאון מקום תחילתה של התביעה האנגלית על הבעלות על ברבדוס. זאת למרות שחמש שנים קודם לכן עגנה בה ספינה אנגלית כדי להצטייד במים. המשלחת שהגיעה למקום סטתה מנתיבה בדרכה מדרום אמריקה לאנגליה ונצלה את ההזדמנות כדי לתבוע בעלות בשמה של ממלכת אנגליה.
ב-17 בפברואר 1627 נחת במקום קפטן הנרי פאול, יחד עם נותן החסות למסעו, הסוחר האנגלי ממוצא הולנדי, ויליאם קורטן, חמישים מתיישבים ועשרה עבדים אפריקאים. באופן אירוני, על האנדרטה המנציחה את הנחיתה, מצוין התאריך 1605. מאז 1977 נהוג בעיירה חג המציין את אירוע הנחיתה.
עד 1629 הייתה הולטאון היישוב היחיד בברבדוס ובה הוקמו המטעים הראשונים, הביצורים הראשונים, בית המשפט הראשון ובית המושל הראשון. העיירה הייתה גם חלק מרשת הסחר הטרנסאטלנטי עם בריסטול, לונדון ובוסטון, למרות שהסחר עם בוסטון היה למעשה לא חוקי. כאשר קיבל הלורד קרלייל את השליטה על ברבדוס כשטח חסות של הכתר, הוא החליט להקים יישוב חדש בחלקו הדרומי של האי וייסד את ברידג'טאון, בירת ברבדוס כיום. ב-1628 הוקמה בהולטאון כנסיית סנט ג'יימס, הקיימת עד היום והיא הכנסייה העתיקה ביותר באי.
אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה, מפעילה בהולטאון מכון מחקר העוסק בתחומי הביולוגיה הימית ולימודי סביבה.
אנקת גבהים (סדרה, 2009)
אנקת גבהים (באנגלית: Wuthering Heights) הוא עיבוד טלוויזיוני בן שני חלקים של רשת ITV לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה. את התסריט כתב פיטר באוקר וביימה קוקי גדרויץ'. בסדרה מככבים טום הארדי ושרלוט ריילי בתפקידים הראשיים של היתקליף וקאתי ארנשו.
הסדרה שודרה לראשונה בינואר 2009 בארצות הברית כחלק מתוכניות "Masterpiece" של רשת PBS. בבריטניה שודרה הסדרה בשני חלקים בני 90 דקות בליל ה-30 וה-31 באוגוסט 2009, בערוץ ITV ובערוץ UTV. בתחילת 2010 שודרה הסדרה בערוץ STV בסקוטלנד.
תקציר העלילה
הסרט המבוסס על "אנקת גבהים", הרומן הקלאסי של אמילי ברונטה, הוא סיפור אהבתם של קאתי והיתקליף, כמו גם סיפור של אובססיה, שנאה ונקמה. אהבתם האפלה משפיעה והורסת את חיי כל הסובבים אותם.
הפקה
לדברי פיטר באוקר התסריטאי של הסרט כשניגש לעבד את הרומן נוכח לדעת שבספר יש יותר מסיפור אהבה בלבד. הוא מצא בספרו גם שנאה, מעמדות, נקמה, יריבות בין אחים, אבדן, אבל, משפחה, אלימות, אדמה וכסף.
עוד ציין כי בעבר הספר היה "בלתי ניתן לעיבוד". הגרסה המצליחה ביותר הייתה הגרסה ההוליוודית בכיכובו של לורנס אוליבייה, אשר בה קיצצו את רובו של הרומן ושלפו ממנו את סיפורם של קאתי והיתקליף בלבד. באוקר קווה לפתח בסרטו נושאים נוספים, כמו כיצד גורמת השנאה והנקמה לנזקים גם בדורות הבאים.
באוקר החליט לוותר על המספר המקורי של הרומן, לוקווד, ולהדגיש את נקודת המבט של נלי, שהיא המספרת השנייה ברומן. עוד שינה באוקר את הסדר של סצנות הפלאשבק. בפתיחת הסרט אדגר החולה מביא את לינטון להיתקליף, ומתגלה השנאה והיריבות בין השניים. בהמשך מתבררת הסיבה לשנאה זו.
Rich (שיר)
Rich (בעברית: עשירה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס, מתוך אלבום הבכורה שלה, Hero. השיר יצא לאור ב-12 בפברואר 2018, על ידי חברת התקליטים קולומביה נאשוויל, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מארן מוריס, ג'סי ג'ו דילון ולורה ולץ והופק על ידי בוסבי ומארן מוריס גם כן. המפיק המוזיקלי בוסבי עבד עם מוריס על אלבום הבכורה שלה Hero, שיצא בשנת 2016 והפיק עבורה שירים רבים כדוגמת "Sugar", "My Church" ו-"I Could Use a Love Song".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
ביקורת
השיר זכה לביקורות חיוביות ולהלן הדירוגים שלו ברשימות סוף השנה השונות:
צ'אז פלמינטרי
ביוגרפיה
פלמינטרי נולד למשפחה אמריקאית ממוצא סיציליאני ברובע הברונקס, ניו יורק. אזור מגוריו היה חלק מאוד חשוב ומשפיע על חייו ועבודתו המקצועית של פלמינטרי, את תפקידו המשמעותי הראשון בתחום הקולנוע במותחן הפשע של רוברט דה נירו "סיפור מרובע ברונקס" כתב פלמינטרי לעצמו וכמו כן גם את תסריט הסרט בהשפעת חוויותיו האישיים באזור הברונקס. בסרט גילם פלמינטרי את בוס המאפיה סוני לוספיצ'יו, תפקיד אשר פתח לפלמינטרי דלתות רבות לאחר מכן.
בעקבות הופעתו בסרט קיבל פלמינטרי פנייה מוודי אלן לשחק בקומדיית הפשע שלו "קליעים מעל ברודוויי", בסרט גילם פלמינטרי את דמותו של צ'יץ', גנגסטר המתלווה אל שחקנית הקולנוע אוליביה ניל, אט אט מתחיל צ'יץ' לחשוף צדדים אומנותיים באישיותו ומשתלט על ההצגה של המחזאי הצעיר דייוויד שיין (ג'ון קיוזאק).
ב-1995 גילם את דמותו של חוקר המכס דייוויד קויאן בסרט המתח עטור הפרסים "החשוד המיידי".
ב-1999 שיחק פלמנטרי בפעם השנייה לצידו של רוברט דה נירו בקומדיית הפשע "בואו נדבר על זה" שם גילם את בוס "הטורקים הצעירים" פרימו סינדונה, בנוסף דיבב פלמינטרי בסרט "סטיוארט ליטל" את דמותו של סמוקי החתול הרשע. ב-2006 הופיע פלמינטרי במותחן הפשע האלים "כרוניקה של אקדח", בסרט גילם פלמינטרי את השוטר המושחת ריידל המפיץ שהשוטר הסמוי שעובד בחסות המאפיה הרוסית ג'ואי (פול ווקר) איבד אקדח, שהחל שרשרת תקריות אלימות. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובו של צ'נינג טייטום.
פלמינטרי נשוי לשחקנית ג'ינה ראנאודו, איתה לפלמינטרי 2 ילדים.
ש"ג
ש"ג (קרי: שין גימל; ראשי תיבות של "שוטר גדודי", "שומר גדר" או "שומר גבול") הוא חייל המאבטח את עמדת הכניסה של בסיס צבאי והאחראי לבדוק את זהות הנכנסים ואת אישורם לכניסה.
השם משמש בהשאלה לכינוי של פתח בסיס צבאי בישראל, או של שער כניסה אזרחי שבפתחו מוצב שומר.
ש"ג אזרחי דומה לש"ג שבכניסה לבסיס צבאי. השומר בודק את זהותם של הנכנסים אך הוא כפוף לחוקי המשטרה ולא לחוקי הצבא, ניתן לו סמכות לדרוש תעודת זהות ולמנוע כניסה ממסרבי הזדהות. השומר כפוף לרבש"צ או לקב"ט המקום.
סמכות ואחריות
בצה"ל, תפקיד זה ניתן לחיילים לפי תורנות בבסיס או לחיילים שמקצועם הצבאי הוא מאבטחי מתקנים, תפקיד אותו הם מבצעים לכל אורך השירות הצבאי. בסמכותו של הש"ג לבדוק את הנכנסים אל הבסיס, חיילים וכלי רכב, לאשר או למנוע את כניסתם לפי הנהלים לפיהם הודרך. על פי הנהלים הש"ג מוגדר כמפקד השער, ועל כל העוברים בשער להישמע להוראותיו.
בבסיסים קטנים משמשת את הש"ג בוטקה קטנה, שבה הוא יכול למצוא מסתור מגשם ומהשמש. בבסיסים גדולים, שבהם ניצבים בשער חיילים אחדים, משמש למטרה זו ביתן שמירה גדול יותר, שבו ממתינים הנכנסים בעת בדיקתם קודם הכניסה. לאחר שווידא את זכות הכניסה, לעיתים על הש"ג לרשום את פרטי הזיהוי של הנכנס או של רכבו.
בביתן של הש"ג תלוי פעמים רבות שלט ובו פירוט תעודות הכניסה השונות למחנות צה"ל, על מנת שהש"ג יכיר את התעודות השונות שעשויות להיות מוצגות בפניו.
משימה נוספת המוטלת לעיתים על הש"ג היא בדיקת עמידתם של החיילים הנכנסים בכללי משמעת הלבוש הצבאית.
בבסיסים שהיציאה מהם מוגבלת, נדרש החייל להציג בפני הש"ג אישור יציאה, קודם שיהיה רשאי לצאת.
"תסמונת השין גימל"
השין גימל הוא בעל האחריות הפיקודית הזוטר ביותר בבסיס. "תסמונת השין גימל" היא מטבע לשון (שמקורו בליל הגלשונים) למקרה של הטלת האחריות על המחדלים הפיקודיים על דרגים נמוכים ככל האפשר, כדי להימנע מהטלתה על דרגים בכירים יותר. השין גימל, או זוטרים אחרים, משמשים במקרים אלה, על פי רוח הביטוי, כשעירים לעזאזל.
אוגדה 84
אוגדה 84 הייתה אוגדה בצבא הגנה לישראל שהשתתפה במלחמת ששת הימים, תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. מוכרת גם בשמות "אוגדת הפלדה", ו"אוגדת טל".
האוגדה, כאחת משלוש אוגדות משימתיות שצוותו בחזית הדרום (עם אוגדת אריאל שרון - אוגדה 38 ואוגדת אברהם יפה - אוגדה 31), הבקיעה ראשונה את המערך המצרי בגזרת צפון סיני, וכבשה חלקים נרחבים מצפון סיני. כעבור ארבע יממות הגיעו כוחותיה אל תעלת סואץ בקנטרה ומול אסמאעיליה. גזרת הפעולה של האוגדה הייתה הגזרה של אוגדה 77 במבצע קדש.
פעולות האוגדה תועדו בספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
מבנה האוגדה
אוגדה 84 הוקמה לצורך המלחמה בפיקוד האלוף ישראל טל, שהיה אז מפקד גייסות השריון (גי"ש), והתבססה על מפקדת הגי"ש. האוגדה הייתה האוגדה היחידה המבוססת על מפקדה סדירה.
פקודה ראשונית להתארגנות המפקדה התקבלה במוצאי יום העצמאות ה'תשכ"ז (15.5.1967).
תוכנית מלחמת ששת הימים "נחשונים", כללה מתקפת חיל אוויר להשמדת הכוח האווירי המצרי; לחימה יבשתית רק בחזית סיני, תוך הימנעות מפתיחת חזית נוספת, בטרם הוכרע קרב היבשה בסיני. התוכנית התגבשה סופית ב-1 ביוני.
לרשות האוגדה עמדו 300 טנקים, מהחדישים שהיו ברשות צה"ל.
בין נושאי התפקידים באוגדה היו הרצל שפיר כסגן מפקד האוגדה וראש המטה, קלמן מגן כקצין אג"ם אוגדתי, דן חירם כיועץ ארטילרי ומאיר פעיל כעוזר למפקד האוגדה.
יחידות האוגדה
בנוסף, כללה האוגדה גם את הכוחות הבאים:
משימת האוגדה
על האוגדה הוטל המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרת פיקוד הדרום. מטרת האוגדה הייתה השתלטות על חלקה הדרומי של רצועת עזה וכיבוש פתחת רפיח ואל עריש
הרעיון המבצעי
בשלב ההבקעה, כדי להימנע ככל האפשר מהעיכובים הכרוכים בפריצת שדות המוקשים תוכננה ההתקפה הישראלית להתבצע בעזרת "לפיתה" של מערך האויב, משני קצותיו: מהאגפים הצפוני והדרומי של המערך המצרי בצומת רפיח.
ציוותי כוחות ומשימות
האוגדה:אות קריאה בקשר: "טירה"
חטיבה משוריינת 7 בפיקוד שמואל גונן (גורודיש) (סגן: ברוך הראל (פינקו), קצין האג"ם: יואל גונן, קמב"ץ: יוסי בן-חנן): אות קריאה בקשר: "שמיר" (כינוי בספר "חשופים בצריח": ש, ש/7)
החטיבה כללה 124 טנקים, מהם 58 טנקי צנטוריון עם תותח 105 מ"מ, ו-66 טנקי פטון M48A1 ולהם תותח 90 מ"מ. ארבע מפלוגות החטיבה היו בשלב האימון הבסיסי. מפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית היה יאיר נפשי. כוח הארטילריה של החטיבה כלל 23 תותחים מתנייעים 105 מ"מ ותותחים 25 ליטראות נגררים.
חטיבת הצנחנים 35, בפיקוד אל"ם רפאל (רפול) איתן (סגן: אפרים חירם (פיחוטקה), קצין אג"ם שי תמרי). לקראת המלחמה, הפכה לחטיבה ממוכנת ששני גדודיה (גדוד 50 וגדוד 890), היו על זחל"מים. אות קריאה בקשר: "זברה" (כינוי בספר "חשופים בצריח": צ)
מפקד הסיירת החטיבתית היה מתן וילנאי ומפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית היה איציק מרדכי.
הכוח הארטילרי של החטיבה כלל גדוד מרגמות כבדות 120 מ"מ מתנייע מוקטן וגדוד מתנייע בינוני.
חטיבת מילואים משוריינת 60, בפיקוד אל"ם מנחם (מֶן) אבירם (סמח"ט: סא"ל גדעון אלטשולר, קצין אג"ם: אברהם מדליה, קמב"ץ: טוביה הלר).
פלוגת סיור ויחידות חטיבתיות. החטיבה כללה 52 טנקי שרמן M51 בעלי תותח 105 מ"מ ו-34 טנקיAMX-13.
גדוד הסיור האוגדתי-כח גרנית, בפיקוד אל"ם ישראל גרנית, שכלל 10 טנקי מגח, כח סיור בפיקוד רס"ן דן שומרון, פלוגת תול"רים, פלוגת שדה חה"ן וסוללה 120 מ"מ.
כוחות שכנים
מדרום לאוגדה פעלה אוגדת אריאל שרון (אוגדה 38) כ"מאמץ משני" פיקודי.
לקראת סיום ההבקעה בגזרה זו עברה אוגדתו של יפה (אוגדה 31) דרך אוגדת שרון לעומק השטח, וחברה לאוגדת טל באזור ג'בל ליבני, כמאמץ עומק פיקודי.
מצפון לאוגדה פעלה חטיבת החי"ר במילואים 11 בפיקוד יהודה רשף לכיבוש רצועת עזה. החטיבה כללה שלושה גדודי חי"ר: גדוד 81, גדוד 128, וגדוד 54 (בפיקוד סא"ל צבי לבנון). החטיבה תוגברה בגדוד 86 טנקי 13-AMX (מחטיבה 200) בפיקוד סא"ל יעקב הדר, ובגדוד 202 צנחנים בפיקוד סא"ל צבי בר. משימה: כיבוש רצועת עזה וצפון סיני. חטיבה 11 פרצה בגזרת עזה, ומולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי. החטיבה לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה (קרב עלי מונטר) במהלך ה-5 ביוני, והייתה שותפה לכיבוש העיר ביום שלמחרת.
הקרקע בגזרת האוגדה
גזרת האוגדה הייתה בצפון ומרכז סיני. השטח מאופיין בדיונות חול המנתבות את התנועה על הצירים.
אזור ג'בל ליבני הוא אזור מישורי ועביר, והיה שטח מפתח לפריסה וקרבות שריון. מרחב ג'בל ליבני –ביר חסנה, היה מרחב בו צפוי היה להתפתח קרב שריון בשריון גדול ומכריע לאחר ההבקעה, והוגדר כ"בור הפיקודי" ("שטח מפתח" במושגי התקופה).
בג'בל ליבני היה שדה תעופה קדמי משני של חיל האוויר המצרי, ששימש לפריסה בחרום והיו מצויים בו מטוסים מיושנים יחסית.
האויב בסיני
ערב המלחמה נפרס צבא מצריים בסיני, כאשר בקו החזית נפרסו דוויזיות החי"ר ובעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני. הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות. לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה. ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות.
גזרת האוגדה - רפיח
הדיוויזיה הייתה מצוידת ב-82 טנקים, ב-112 קנים ארטילריים ובתותחי נ"ט רבים. בחזית המתחמים המצריים היו פרוסים שדות מוקשים.
שלב ההבקעה: קרב רפיח
ב-5 ביוני בשעה 08:16 נשמעה ברשת הקשר הפקודה "סדין אדום" וכוחות האוגדה יצאו ראשונים לקרב ההבקעה.
הפריצה - חטיבה 7
לפני כן, בשעה 11.00, בעקבות התרעה על כוח של 12 טנקים מצריים הנע לתקיפת כרם שלום, נשלח גדוד 9 (חרמ"ש) של חטיבה 7 להגנה לכביש כרם שלום - מבטחים. ההתקפה המצרית לא מומשה, וגדוד 9 הפך לכוח אוגדתי ונע לעבר רפיח בשעה 14.30. לאחר כיבוש מרחב הצומת עסק גדוד 9 בהשתלטות המרחב מצפון לצומת רפיח.
הפריצה - חטיבת הצנחנים
חטיבת הצנחנים, שנעה על גבי זחל"מים ותוגברה בגדוד הטנקים 46, תקפה את חלקו הדרומי של מתחם רפיח. החטיבה הובלה בפריצה על ידי כוח גרנית, ובסמוך לחציית קו הגבול נפגע ונהרג מ"פ הטנקים בכוח זה,, שהיה ההרוג הראשון במלחמה.
חטיבת הצנחנים, בתנועתה אל היעד, נותקה מגדוד הטנקים והתקשתה בכיבוש יעדיה ללא סיוע השריון. גדוד הטנקים הרחיק בתנועתו מערבה וניהל קרב באזור כפר-שאן בו השמיד 20 טנקי סטלין 3 (פלוגתו של עין גל) ופגע בארטילריה מצרית. חטיבת הצנחנים, שהשתלטה בינתיים על מספר מוצבים, כותרה על ידי המצרים ונמצאה במצב קשה. גדוד 50 וכן חפ"ק המח"ט נשארו באותה עת לכודים במרכז המתחם המצרי. הטנקים של גדוד 46 שבו מזרחה ופרצו לפנות ערב את טבעת הכיתור של כוחות הצנחנים.
עם סיום ההבקעה ברפיח, חטיבת הצנחנים, עם כוח השריון שלה (פלוגת "עמוס" מגדוד 46), הוקצתה לפיקוד הדרום להשלמת כיבוש רצועת עזה ולהשתלטות מלאה על ח'אן יונס. כוח סמח"ט פעל להשתלטות מלאה על חאן-יונס ועל רפיח. במהלך התנועה לעזה דרך רפיח, נתקע טנק המ"פ בעיר, והחייל יוסי לפר נותר לבדו בטנק וניהל קרב יחיד בטנק עד לחילוצו. על קרב זה הוענק לו עיטור הגבורה. קרב הג'יראדי - חטיבה 7
חטיבה 7 נקראה להחזיר מזרחה כוח לשם סיוע ללחימת חטיבת הצנחנים באגף הדרומי של מתחם צומת רפיח, ובמקביל להמשיך לתקוף מערבה עם כוח אחר של החטיבה בפיקוד סגן מפקד החטיבה, לעבור את הג'יראדי ולהגיע לאל עריש.
כוח הסמח"ט, שכלל את גדוד 82, הפתיע את הכוח המצרי במעבר הג'יראדי, עבר בו מבלי להיתקל בהתנגדות וחשב אותו לנטוש. לאחר שעבר כוח הסמח"ט תפסו הכוחות המצריים עמדות וחסמו את המעבר. משהגיע גדוד 79 למעבר נתקל באש חזקה ורבים נפגעו, ביניהם מפקד הגדוד, אהוד אלעד, שנהרג. יחד עם פלוגת הפאטונים של שלום עין-גל מגדוד 46 שהצטרפה לכוחות הצליח לבסוף גדוד 79 לעבור את הג'יראדי לקראת הערב ולתגבר את כוח הסמח"ט שחצה את המעבר מוקדם יותר. למרות זאת, נותרו כוחות מצריים ששלטו על המעבר, וכוחות צה"ל שממערב למעבר, שגם כך נזקקו לדלק ותחמושת, נותרו מבודדים משיירת דרגי החטיבה.
איגוף - חטיבה 60
כמו חטיבת הצנחנים יצאה חטיבה 60 משטחים בחולות חלוצה, והופנתה בצהרי ה-5 ביוני לציר שעבר בחולות מדרום לזירת הקרב, מתוך מטרה לתקוף את מעבר הג'יראדי. החטיבה התקדמה 90 קילומטר בחולות עמוקים, אולם נתקלה בקשיי עבירות ולא באה לידי ביטוי בקרב הג'יראדי.
כוחות הפיקוד פעלו במשך יום המלחמה הראשון, ללא סיוע אווירי, למעט "פוגות" עם כוורות נ"ט. לאורך כל הקרב, ובמיוחד בחלקו הראשון, סייע חיל האוויר הישראלי בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות על ידי טייסת פוגה מגיסטר בפיקוד אריה בן-אור . מטוסי התקיפה החדישים יותר היו עסוקים במבצע מוקד להשמדת חיילות האוויר של האויב.
שלב כיבוש קו הגנה שני
ההבקעה בביר לחפן (6 ביוני): לאחר שהבקיעה את המערך המצרי באזור רפיח, פנו היחידות העיקריות של האוגדה דרומה להבקעת קו ההגנה השני בביר לחפן. חטיבה 7 הבקיעה את המערך בעזרת תנועה על הציר (גדוד 82, צנטוריונים) ואיגופים מקומיים על ידי גדוד המג"חים בעלי העבירות הטובה (גדוד 79) ובסיוע גדוד החרמ"ש מחטיבה 60 (גדוד 141) לטהור המתחם.
במקביל להבקעה, חטיבה 200 מאוגדת יפה בפיקוד ישכה שדמי (כינוי בספר "חשופים בצריח": ק), נעה בוואדי חרידין, הקשה למעבר והופיע באגף המתחם של ביר לחפן. חטיבה זו בלמה את התקפת הנגד וניסיון התיגבור של ביר לחפן מדרום על ידי חטיבות המצריות, חטיבת שריון 141 וחטיבת חי"ר, שנעו מג'בל ליבני צפונה.
לאחר ההבקעה שבוצעה ללא נפגעים לכוחות האוגדה, נפגשה חטיבה 7 עם כוחות האוגדה של אוגדת יפה. כוחות שתי האוגדות חברו זה לזה באזור ג'בל ליבני.
כיבוש אל-עריש: ב-7 ביוני, תקף גדוד חרמ"ש 9 את העיר אל-עריש והשלים את כיבושה בסיוע כוחות של חטיבת חי"ר 99 שהגיעו מאוגדתו של שרון. בעיר נשארו כוחות של חטיבת משמר הלאומי המצרית 28. גדוד 9 תקף מדרום ופלוגת הסיור של חטיבה 99 תקפה מצפון בסיוע מרגמות. בשעות אחר הצהרים נכנעה העיר. בקרב נהרג גם סא"ל ממפקדת האוגדה שהיה על טנק הפיקוד.
שלב קרב התקדמות
ב-6 ביוני אחר הצהריים נתן המטכ"ל המצרי פקודת הנסיגה הכללית שהפכה את המלחמה לקרב התקדמות . צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
לאחר הבקעת קו-ההגנה השני התפצלה האוגדה לציר הצפוני (אל עריש–קנטרה) ולציר המרכזי (ג'בל ליבני–אסמאעיליה). תוך שלושה ימים נוספים, שכללו קרבות שריון עם יחידות מצריות, הגיעה לגדות תעלת סואץ.
חטיבה 60 כבשה את ביר לחפן וביר גפגפה. האוגדה הייתה בהתארגנות באזור צומת ביר-גפגפה.
קרב הלילה של חניון האמכ"סים: ב-7 ביוני בשעה 15:00 קיבל גדוד 19 (חטיבה 60) לנוע על ציר ביר-גפגפה איסמעליה לכיוון התעלה בדיווח שהציר פתוח. הגדוד כלל פלוגת טנקים מוגברת (פלוגה ג' שכללה 12 טנקים) כוח סיור והנדסה ומפקדת הגדוד. במהלך חניון לילה מערבית לביר-גפגפה נתקל הגדוד, המצויד בטנקי AMX-13 בכוח מצרי גדול המצויד בטנקי T-55 העולים עליהם באיכותם. גם מטווח קרוב הפגזים חודרי-שריון שירו טנקי הגדוד לא חדרו את שריון טנקי האויב. לגדוד היו 21 הרוגים ועשרות פצועים בתוך פחות משעה, מרביתם לא בקרב שב"ש, אלא בזחל"ם החבלה שהתפוצץ כבר בתחילת הקרב). טנקי האמכ"סים תמרנו ואיגפו את הטנקים המצרים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד. צוותי טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים. הטנקים המצריים הנותרים נסוגו ותפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
אלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה. הפלוגה נתקלה בהמשך במארב של טנקים מצריים והשמידה עשרה מהם. בקרב זה נהרגו מפקד הפלוגה רב-סרן שמאי קפלן וחייל נוסף.
סיום המלחמה
לאחר הקרבות במרכז סיני נעו כוחות האוגדה לכיוון תעלת סואץ בשני צירים.
בציר הצפוני נע כוח גרנית. הכוח הגיע עם שחר ה-8 ביוני 1967 למרחק של כ-20 ק"מ ממזרח לקנטרה. המצרים הפעילו לבלימתו כוח משולב שהיה למעשה העתודה של מפקדת החזית.
ב-7 ביוני בשעה 11:30 חזרו כוחות הצנחנים מפעילות בעזה עם גדוד נח"ל מוצנח ופלוגת סיור וכוח השריון שלו (גדוד 46 עם 12 טנקים). עם חזרת כוחות הצנחנים קיבל פיקוד על הכוח אל"ם רפאל איתן, מח"ט הצנחנים והחל בתקיפת המתחם שהקימו המצרים בחפזון במבואות קנטרה.
רפאל איתן נפצע קשה בראשו במבואות רומני שבצפון מערב סיני, וישראל גרנית קיבל פיקוד שוב על הכוח.
לאחר מכן נכבשה קנטרה בקרב שריון. יחידות הסיור והתול"רים של הצנחנים המשיכו בתנופת ההסתערות, כבשו את צומת קנטרה-איסמעיליה והשמידו מערך ארטילרי מצרי. לעת ערב תקפו טנקי ה"פטון" והצנחנים את קנטרה כש"כוח גרנית" מאבטח כלפי דרום.
בשעה 18:00 נכבשה קנטרה וכוחות צה"ל התייצבו לראשנה על "קו המים". דן שומרון שפיקד על כוח סיור רכוב על ג'יפים במסגרת האוגדה, היה הצנחן הראשון שהגיע לתעלת סואץ. לאחר הקרב קיבל אל"ם אהרן דוידי את הפיקוד על הצנחנים, ותוך זמן קצר הצטרפו לכוח חיילי חטיבת הצנחנים הנותרים.
בציר הדרומי לכיוון איסמעיליה, נע בלילה כוח סיור בפיקוד מפקד הסיירת החטיבתית של חטיבה 7, אורי אור. הכוח כלל פלוגת טנקים (שישה במספר) בפיקוד שלום עין-גל וסוללת תותחים מתנייעים. לפנות בוקר הגיע הכוח לתעלה.
עד תום המלחמה ביצעה חטיבה 60 בלימת התקפות נגד ליליות של שריון מצרי, וייצבה קו מצפון לקנטרה.
סיכום הקרבות
האוגדה כבשה את פתחת רפיח בקרבות הבקעה קשים, ולאחר מכן פרצה לסיני והגיעה עד לתעלת סואץ.
בקרב ההבקעה התחוללו חמישה קרבות טנקים עיקריים בין טנקי ה"צנטוריון" וה"פטון" הישראליים לבין טנקי T-34, טנקי ה"סטלין" ותותחי הנ"ט המצריים.
לאוגדה 164 חללים: 14 חללי מפקדת האוגדה, 71 חללים מחטיבה 7, 45 חללים מחטיבה 35, 14 חללים מגדוד 46 ו-20 חללים מחטיבה 60.
לאחר המלחמה סיפר האלוף טל על רוח הלחימה בהבקעה:
מורשת והנצחה
פעולות האוגדה הביאו במידה רבה לתהילת חיל השריון הישראלי.
עיתונות
תמונת הניצחון הידועה מקרבות האוגדה הייתה של יוסי בן-חנן, קמב"ץ חטיבה 7, שהצטרף לפלס"ר 7, רוחץ במי תעלת סואץ ומניף רובה AK-47 (קלשניקוב) מעל לראשו. התצלום הופיע בשער מגזין לייף מ-23 ביוני, וזכה לתפוצה עולמית.
ספרות ושירה
הספר "חשופים בצריח" של שבתאי טבת, מתאר בלחימתה של אוגדת 84 בסיני, תוך התמקדות בפעולתה של חטיבה 7. הספר כולל את התפתחות השריון ומתאר גם את פעולות כוחות השריון ברמת הגולן במלחמה זו.
ניצחונה של אוגדה 84 בקרב רפיח והתקדמותה בחצי האי סיני, הונצחו בשירו של יורם טהר-לב (בביצוע אריק לביא), קרב רפיח.
בשנת 1968 הקליט אריק לביא את האלבום "אריק לביא שר לאוגדת הפלדה", שהוקדש לחיילי אוגדת האלוף ישראל טל, שלחמו במלחמת ששת הימים. השירים הבולטים באלבום היו "קרב רפיח", "כיפק היי", "מי שחלם" ו"עלי קרב".
אנדרטאות
בשנת 1977 הוקמה "אנדרטת אוגדת הפלדה" המנציחה את שמות 164 חללי האוגדה במלחמה. האנדרטה נחנכה ב-1977 בעיר ימית. עם פינוי סיני נהרסה האנדרטה, ואנדרטה דומה לה הוקמה בחבל שלום, סמוך למושב יתד. לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשמ"ג-1983 הנפיק השירות הבולאי את הבול "אנדרטה לחללי אוגדת הפלדה".
אנדרטה לחללי גדוד 46 שנפלו במלחמה הוקמה במושב עין הבשור.
ציונים לשבח
לוחמים רבים עוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב. ביניהם:
, משה ששון, פסח שור, ניקולס מורפורנו, אריה לוצ'י (קרב אל-ג'ירדי), רם כהן, דב ים (קרב אל-ג'ירדי), אריה (ג'ו) גורל, רמי (ביטון) אורן, אריה יונגר (קנטרה), גד פרידן (קנטרה), יוסף פריינטה (רפיח ג'ירדי), (חובש- ח'אן יונס), סעדיה יונתי (ח'אן יונס), נתן עמי-מור (עמי סיסמן) (ח'אן יונס) ועוד;
קונצ'יטה מרטינס
אינמקולדה קונספסיון מרטינס ברנאט ידועה כקונצ'יטה מרטינס (בספרדית: Inmaculada Concepción Martínez Bernat, ידועה כ-Conchita Martínez; נולדה ב-16 באפריל 1972, במונסון) היא טניסאית מקצועית מספרד בעבר. דורגה במקום השני בעולם בדירוג ה-WTA ב-30 באוקטובר 1995, בעלת 3 מדליות אולימפיות (2 כסף ו-1 ארד) כולן בטורניר לזוגות נשים ומאמנת טניס.
מרטינס זכתה ב-51 טורנירים, 35 ביחידות ו-15 בזוגות נשים.
הישג השיא של מרטינס היה זכייתה באליפות וימבלדון, הטורניר היוקרתי ביותר בטניס בשנת 1994 לאחר ניצחון על מרטינה נברטילובה מארצות הברית ב-3 מערכות (6–4, 3–6, 6–3) ובכך הייתה לטניסאית אישה הספרדייה היחידה עד כה (2013) שזכתה בטורניר זה. נוסף לכך, היא הגיעה למשחקי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (1998) שבו הפסידה למרטינה הינגיס משווייץ (1 בעולם) בשתי מערכות (3–6, 3–6) ולאליפות צרפת הפתוחה (2000) שבו הפסידה למארי פירס מצרפת בשתי מערכות (2–6, 5–7)
גביע הפדרציה
בשנת 1989 הגיעה מרטינס לשלב הגמר, ביחד עם ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו ונבחרת ספרד בטניס נשים, במסגרת גביע הפדרציה, אך הן הפסידו לנבחרת ארצות הברית בטניס נשים (כריס אוורט, מרטינה נברטילובה, זינה גריסון ופם שרייבר) 3-0. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1991, היא סייעה לנבחרת ספרד בטניס נשים לזכות לראשונה בגביע הפדרציה ביחד עם סנצ'ס ויקאריו לאחר ניצחון 1-2 על נבחרת ארצות הברית (ג'ניפר קפריאטי, מרי ג'ו פרננדז, ג'יג'י פרננדז וגריסון) ואחר כך גם בשנים 1993, 1994, 1995 ו-1998.
הוואסונג-15
הוּאַסוֹנְג-15 (בקוריאנית: 화성-15, בהנג'ה: 火星 15, בתרגום לעברית: מארס 15) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי המפותח ומיוצר בקוריאה הצפונית.
זהו הטיל הראשון של קוריאה הצפונית, שבאופן תאורטי, בעל יכולת פגיעה בכל אדמת ארצות הברית ומעבר לה. לטענת קוריאה הצפונית הטיל יכול לשאת ראש קרב גרעיני.
היסטוריה
שיגור הבכורה של הטיל נערך ב-28 בנובמבר 2017. השיגור בוצע בשעות לילה (בחושך) בניגוד לניסויי שיגור של טילים בעבר. הטיל שוגר מצפון לפיונגיאנג ונחת ממערב ליפן, בשטח ימה הכלכלי. קוריאה הצפונית העידה כי במסגרת הניסוי הטיל הגיע לגובה של 4,475 ק"מ, שוגר לטווח של 950 ק"מ ושהה באוויר במשך 53 דקות. דיווחים בתקשורת היפנית העידו על כך שהטיל, במהלך המעוף, התפרק לשלושה חלקים.
מזכיר ההגנה האמריקאי טען כי מדובר בטיל של קוריאה הצפונית שהגיע לגובה הגבוה ביותר. בהינתן שהטיל ישוגר במסלול גובה נמוך יותר, הוא יכול להגיע לטווח מקסימלי של 13,000 ק"מ (8,100 מייל) - טווח שמכסה את כל העולם למעט דרום אמריקה ואנטארקטיקה.
מומחים רבים העריכו לאחר חשיפת הטיל כי מדובר בשדרוג של טיל הוואסונג-14, עד אשר קוריאה הצפונית שחררה תמונות ווידאו של הטיל ואלו חשפו כי קיים הבדל משמעותי בצורה ובגודל בין השניים.
משגר הטיל הוא מדגם TEL בעל 9 גלגלים, גדול יותר מהמשגר שמשמש את הוואסונג-14 בעל 8 גלגלים.
טורבינת רוח
טורבינת רוח היא מדחף המשמש להמרה של אנרגיית רוח לאנרגיה חשמלית. טורבינת רוח היא גרסה מודרנית של טחנות הרוח ששימשו לטחינה של חיטה לקמח.
קיימים שני סוגים של טורבינות רוח: טורבינות ציר אופקי, בהן האנרגיה המכנית מסיבוב הציר האופקי מחוברת ישירות לגנרטור, באופן המזכיר מאוורר; וטורבינות ציר אנכי, בהן אנרגיית הסיבוב של הציר האופקי מסובבת ציר אנכי המחובר לגנרטור שבבסיס הטורבינה.
השימוש בטורבינות רוח נפוץ בעולם, בדרך כלל במסגרת חוות רוח, שהיא מתחם שבו פועלות יחדיו טורבינות רוח אחדות. דנמרק היא מהחלוצות בשימוש במקור אנרגיה זה.
סוגי טורבינות
נצילות הטורבינה הוא היחס המבוטא באחוזים בין כמות האנרגיה החשמלית הרגעית המופקת ביחידת זמן בפועל באמצעות המדחף לבין כמות האנרגיה הקינטית של הרוח שהייתה עוברת ביחידת זמן דרך שטח חתך הפעולה של המדחף ("שטח הדיסק"). נצילותה המקסימלית התאורטית של טורבינת רוח הוא כ-59.3% ("גבול בץ" או Betz-Limit), אולם נצילות זו אינה בת השגה. הנצילות המעשית לה טוענים יצרני ומפעילי טורבינות רוח הוא בין 15% ל-35%.
המחקר והניסיון מראים כי נצילותן של כל טורבינות ציר אנכי גבוהה מזו של טורבינות ציר אופקי, אך השימוש בהן רווח פחות, מסיבות של עלויות תכנון והקמה.
בשנת 2008 הומצאה מערכת מיתרים להפקת אנרגיה מרוח (חגורת רוח), ללא טורבינה. מערכת זו פועלת בעקבות תנודות של חגורה בין סלילים ומפיקה אנרגיה חשמלית. הממציאים צופים שמערכת זו תקל מאוד על הפקת אנרגיה ביתית מרוח.
בשנים האחרונות מתבצעים ניסויים עם טורבינת רוח חדשה שעובדת בהשראת תעופת ציפורים.
הפקת חשמל באמצעות טורבינות רוח
הפקת חשמל מאנרגיית רוח היא בין הדרכים הזולות ביותר לייצור חשמל, בהשוואה למחירי השוק של הפקת החשמל מאנרגיות אחרות. פוטנציאל ייצור החשמל באנרגיית הרוח, יחסי למהירות הרוח בחזקה שלישית. למשל: תפוקת החשמל מיחידת שטח הניצבת לכיוון הרוח ברמת הגולן, היא בממוצע פי 8 מאשר במישור החוף, מאחר שמהירות הרוח ברמת הגולן היא בקירוב כפולה מזו שבמישור החוף. בנוסף לבחירת המיקום של הטורבינה, ניתן להשיג מהירויות רוח גבוהות יותר על ידי שימוש בתרנים גבוהים יותר או שימוש בשוברי רוח. ההערכה היא שייצור החשמל באנרגיית רוח הוא כלכלי, באזורים בהם מהירות הרוח עולה על 8 מטרים לשנייה (28.8 קמ"ש), בממוצע. מהירויות כאלה נרשמו באזורים שונים בעולם, כגון בקליפורניה (בין האוקיינוס למדבר), באיים שונים (הקנאריים, הים האגאי, הוואי) ועוד. עם זאת, עשרות אלפי טורבינות רוח הותקנו בארצות הברית ואלפי טורבינות באירופה, בהודו ובמדינות נוספות רבות, גם באזורים בהם עוצמת הרוח קטנה יחסית. בדנמרק, לדוגמה, הותקנו טורבינות רוח על בסיס כלכלי, באזורים בהם נושבות רוחות במהירות ממוצעת של 5.6 מטרים לשנייה, בתנאים בהם תפוקת החשמל נמוכה בכ־40% מזו שבמהירויות הגבוהות דלעיל, וכך גם בגרמניה ובמקומות אחרים.
הפעלת הטורבינות ביעילות הנמוכה כדאית, בגלל מחירי עידוד והטבות שונות לייצור חשמל מאנרגיית רוח. בארצות אלה, קובעי מדיניות תעריפי החשמל מכירים בערך הסביבתי של ייצור אנרגיה נקייה, ומוצאים דרך לסבסד אותו.
יתרונות
עלות הפקת חשמל נמוכה, עקב הניצול של אנרגיה זמינה. רוח אינה עולה כסף, ולא נדרש דבר כדי ליצור אותה. המקור לה הוא מהאנרגיה הסולארית (כשהאוויר מתחמם אוויר אחר תופס את מקומו ונוצרת רוח). למעשה, העלויות העיקריות הכרוכות בהפקת החשמל מטורבינות רוח הן עלויות התכנון וההקמה של התחנות המבוססות עליהן. השקעה ראשונית זו עשויה להיות כדאית, משום שתהליך ייצור החשמל והתפעול השוטף זולים. עקב פשטות המערכת כמות התקלות בה נמוכה יחסית.
יתרון נוסף הוא שאנרגיה חלופית זו אינה מזהמת את הסביבה ואינה מכלה מחצבים כמו תחנות כוח מבוססות דלק דוגמת פחם, נפט וגז טבעי.
מניעת פליטות - טורבינות רוח אינן פולטות גזים מזהמים כמו טורבינות ששורפות גז למשל.
מניעת פליטת חום לסביבה - טורבינות רוח אינן פולטות חום לסביבה ואינן מוציאות אוויר חם מאוד (בטמפרטורה של כמה מאות מעלות) ששורפות מיידית בעלי כנף שעוברות בסביבת תחנות הכוח הקונבנציונליות.
השתלבות נופית - המבנה של טורבינות רוח הוא מבנה אווירודינמי ולכן הקווים שלה אינם בולטים ולא מהווים הפרה קשה של הסביבה הנופית. ניתן למצוא בשכיות חמדה רבות באירופה טורבינות רוח וניתן לראות שקיים איזון נופי שלא פוגם באיכות הנופית.
חשמל זמין בשעות שיא - ישנם זרמי רוח בשעות צריכת השיא בחורף כאשר יש סופות והפרשי טמפרטורות הגורמים לשקעים ורמות ברומטריות, אשר גורמים לרוחות חזקות. אלה הן בדיוק השעות שבהן מפעילים את החימום בבתים ויש צריכת שיא. יתירה מזו, היכולת לקיים מתקני ייצור באופן מדולארי מאפשר קרבה של המתקנים ובכך הבטח אספקה ברמה גבוהה יותר ואמינה יותר לצרכנים.
בארצות בהן מותקנות טורבינות רוח בים ישנם זרמי אוויר קבועים בשעות קבועות ולכן ניתן לקבל גרף ייצור קבוע ואמין בהתאם לצרכים וכן ניתן גם לבצע אדפטציה של שעות פעילות התעשייה לשעות בהן האנרגיה מופקת, בכך להוזיל את עלויות הייצור באופן משמעותי.
חסרונות
הפקת חשמל מרוח מזיקה לסביבה פחות מייצור חשמל בתחנות כוח קונבנציונליות, אולם חוות הרוח משפיעות על הסביבה בתוכה הן פועלות. המפגעים העיקריים המיוחסים לניצול האנרגיה של הרוח הם: רעש, פגיעה בנוף, בטיחות, פגיעה בבעלי חיים, עלות החומרים באנרגיה ופגיעה בניצול קרקעות. החששות העיקריים הם מפני הרעש שיוצרים להבי טורבינות הרוח, הפגיעה בנוף והנזק לבעלי חיים. כמו כן ישנם מחקרים שהוכיחו שלחוות גדולות ישנה השפעה שלילית על האקלים ולשימוש מאסיבי בטורבינות בינוניות יכולה להיות השפעה על האקלים הקרוב. להלן פירוט של החסרונות ופתרונותיהם:
שיקולים נוספים
ההוצאות החיצוניות של יצור חשמל בתחנות כוח הכוללות זיהום אוויר, נזק לבריאות, ניקוי כתמי נפט ודליפות אינן נכללות בדרך כלל בתחשיב מחירי החשמל. מנגד, לטורבינות הרוח ישנה השפעה שלילית על המגוון הביולוגי והמרקם האקולוגי, שההשקעה בשיקומם ושימורם לרוב אינה נכללת בתחשיבי עלות הייצור של אנרגיית הרוח. לעומת זאת עלות המשק לתחלואה הקשורה בייצור חשמל באמצעות תחנות כוח השורפות דלק היא מאוד גבוהה גם בכסף וגם בחיי אדם. בישראל, מספר האנשים שמאבדים את חייהם כתוצאה ממחלות ריאה הקשורות לזיהום אוויר נאמד באלפים כל שנה.
ייצור חשמל מאנרגיית הרוח ברחבי העולם מקטין את ההשפעות השליליות של שימוש בדלק פחמימני לייצור חשמל. באירופה, המובילה בפיתוח אנרגיה מרוח, מקובלת הטכנולוגיה כחלופה מועדפת לשימוש באנרגיה גרעינית ובדלק פחמימני לייצור חשמל, במקומות המתאימים להפקת אנרגיית רוח.
השימוש בטורבינות רוח בעולם
בארצות הברית ובאירופה השימוש בטורבינות רוח נפוץ ביותר. בארצות הברית החלה התפתחות משמעותית בתחום בתחילת שנות ה-80 במדינת קליפורניה. גם באירופה החלה התפתחות בתחום בשנות ה-80: בגרמניה ובמדינות סקנדינביה; דנמרק היא אחת החלוצות בהקמת טורבינות רוח, ובשנת 2004 כ-20 אחוז מהחשמל במדינה זו יוצר באמצעותן. בשנות ה-90 וה-2000 הואץ השימוש בטורבינות רוח במדינות נוספות באירופה כמו אנגליה, ספרד, ועוד.
ב-2013 הסתיים השלב הראשון בהקמת חוות הטורבינות הימית מערך לונדון, אשר עם השלמתה צפויה להיות חוות טורבינות הרוח הימית הגדולה בעולם.
על פי דיווח של הארגון האמריקאי לשימוש באנרגיית רוח (American Wind Energy Association):
פעילות ממשלתית לקידום טורבינות רוח בישראל
עוד לפני הקמת המדינה, הקימה הסוכנות היהודית ועדה לבחינת ניצול אנרגיית רוח. בשנת 1951 הגיעה לישראל ועדה של אונסקו לייעוץ לגבי ניצול אנרגיית רוח לייצור חשמל. בעקבות זאת הוקמו מתקנים למדידת עצמת הרוח ב-18 נקודות ברחבי ישראל ובאמצע שנת 1953 הוקם מתקן ראשון לניצול אנרגיית רוח באילת. בשנת 1959 הוצבו שוב נקודות למדידת אנרגיית הרוח, הפעם על ידי הטכניון.
בנובמבר 1980 הוכרזה לראשונה במשרד האנרגיה והתשתית תוכנית לניצול אנרגיית הרוח בישראל, שבמסגרתה בוצעו פעולות לאיתור אתרים לטורבינות רוח וחוות רוח, מחקר ופיתוח, התחברות לרשת החשמל ולהקמת טורבינות רוח לייצור חשמל כמתקני הדגמה ובחוות רוח. משרד האנרגיה אף הציע סובסידיות ליזמים שישקיעו בטורבינות רוח.
בשנת 2009 החליטה הממשלה על קידום ייצור חשמל באמצעות אנרגיה מתחדשת, אולם לא נקבעו מכסות ייחודיות לאנרגיית רוח. בשנת 2011 החליטה הממשלה על הקצאת מכסה של 800 מגהוואט לייצור חשמל בטורבינות רוח. בהתאם לכך נקבע באוקטובר 2011 תעריף מובטח לחשמל מאנרגיית רוח של 49–53 אגורות לקוט"ש. אולם, בשל הליכי תכנון ארוכים, התנגדות הארגונים הסביבתיים, התנגדות תושבים והתנגדות משרד הביטחון לא הוקמו טורבינות חשמל בהיקף משמעותי. באוקטובר 2014, בעקבות העיכובים בייצור חשמל בטורבינת רוח החליטה הממשלה על הסטת מכסות של 90 מגהוואט לייצור חשמל מאנרגיית שמש. בעקבות ירידת מחירי הטורבינות הורידה רשות החשמל את התעריף המובטח של חשמל מאנרגיית רוח לכ-40 אגורות לקוט"ש.
ב2016-15 בעקבות תוכניות להקים טורבינות רוח צפונית לקיבוץ אילות קמה התנגדות של תושבי הערבה בארגון סבב"ע-סביבה בריאה בערבה והחברה להגנת הטבע. הארגונים הירוקים הצביעו על פגיעה קשה שצפויה לבעלי הכנף שמסלול הנדידה המרכזי שלהן עובר לאורך השבר הסורי אפריקאי. ההתנגדות הצליחה והתוכניות בוטלו.
בתחילת 2016 לא התקדם באופן משמעותי התקנת טורבינות רוח בישראל. היצרנים בענף ייחסו זאת לתעריפים שאינם מספקים סבסוד מספק להתקנת הטורבינות, ולמגבלות על גובה הטורבינות המותרות בישראל.
בתחילת 2020 הורה בית המשפט העליון לאפשר ליזמים שהגישו תוכנית לחוות טורבינות רוח ברמות מנשה לערער למועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הסוגיות העקרוניות בנוגע לתוכניות לטורבינות רוח, לאחר שתוכניתם נדחתה בנימוקים של רמת פיזור הטורבינות, ערכי רעש וריצוד, חשש לפגיעה בציפורים ומשטר ההפעלה של הטורבינות.
ייצור בפועל
טורבינת רוח גדולה להדגמה ראשונה לייצור חשמל הוקמה והופעלה בשנה 1981 בקרבת מפעל ישקר במעלות-תרשיחא ביוזמת משרד האנרגיה והתשתית ובסיועו, בשיתוף פעולה עם מפעל ישקר. החשמל שייצרה הטורבינה סופק ישירות למפעל. טורבינת הדגמה שנייה הוקמה והופעלה ב-1985 בתל קטיף. הטורבינה הוכרה על ידי משרד האנרגיה והתשתית ועל ידי חברת החשמל כ"יצרן חשמל פרטי" ראשון, וחוברה לרשת חברת החשמל. החשמל שייצרה נמכר לחברת החשמל על פי תעריפי חשמל ליצרני חשמל פרטיים מאנרגיות מתחדשות שהוגדרו אז לראשונה.
ב-1984 משרד האנרגיה אישר לתושבי כליל שבגליל המערבי, להתקין טורבינות רוח קטנות וזולות, ולמכור עודפי חשמל לחברת החשמל. האישור ניתן בעקבות כישלון הניסוי בתאים פוטו-וולטאיים, שייצרו מעט מדי חשמל. יוזמה זו הצליחה, ותושבי כליל החלו למכור עודפי חשמל לחברת החשמל כבר ב-1985.
ב-1986 הקימה חברת החשמל טורבינת רוח להדגמה בגוש שגב בגליל. כמו כן הוקמה ב-1986 טורבינת רוח להדגמה כ"יצרן חשמל פרטי" במעלה גלבוע. ב-1987 הוקמה טורבינת הדגמה בבית יתיר וב-1988 - על רכס הר כביר, ליד אלון מורה. ב-1987 נבנתה טורבינת רוח אופקית גדולה, לפי שרטוטיו של המהנדס והממציא אלכסנדר זרחין באתר הבניה של העיר אפרת. הרוחות החזקות במקום פרקו את המתקן, והניסוי הופסק. באותה שנה בסיוע משרד האנרגיה נוסתה טורבינת רוח אופקית נמוכה, ביישוב תקוע. ב-1992 הוקמה חוות רוח ובה עשר טורבינות על הר בני רסן שברמת הגולן.
נכון ל־2013, טורבינות רוח הפיקו חשמל למערכת החשמל הארצית בהיקף של 6.2 מגה-וואט, בשני אתרים ברמת הגולן.
תוכניות עתידיות
במקומות שונים בישראל נעשו סקרי רוחות לגבי כדאיות הפעלת טורבינות רוח במקום. מחקר שנערך הצביע על מזרח רמת הגולן (קו התלים), כאתר מועדף להצבת טורבינות רוח. עם זאת, התנגדות מערכת הביטחון (בשל טענה לשיבוש מערכות צבאיות אלקטרו-מגנטיות) מונעת את הרחבת פריסת טורבינות הרוח ברמת הגולן.
בסקר שנעשה ב-1980 עבור משרד האנרגיה, נבחר מספר מקומות מצומצם, ולשם הופנו עיקר המאמצים. בעקבות החוק החדש של משרד האנרגיה משנת 2008, יש בישראל היערכות של ארגונים שונים, לקראת הפעלת טורבינות קטנות ובינוניות בפריסה רחבה הרבה יותר.
בשנת 2020 הוקמה ברמת הגולן חוות הרוח עמק הבכא על ידי חברת אנלייט אנרגיה מתחדשת. החווה, הכוללת 30 טורבינות, היא חוות הרוח הגדולה בישראל, וצפויה לספק חשמל ל-40 אלף משקי בית בישראל.
טירת צ'סקי קרומלוב
טירת צ'סקי קרומלוב היא מוזיאון שנמצא בעיירה הצ'כית צ'סקי קרומלוב. הטירה נבנתה בשנת 1240 על ידי משפחת Witigonen, הענף העיקרי של משפחת רוזנברג.
היסטוריה
במאה ה-17 נחלשה שליטתה של משפחת רוזנברג במקום. כתוצאה מכך הועברה השליטה בעיר על ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להנס אולריך פון אגנברג. עם העברת השליטה הוא זכה לכינוי דוכס קרומלוב. לאחר מות בנו של הנס אולריך, יוהאן אנטון הראשון פון אגנברג, הטירה נוהלה בין השנים 1649 ל-1664 על ידי אלמנתו, אנה מריה פון אגנברג, לבית ברנדנבורג-ביירוית.
אחד מבניה של אנה מריה, יוהאן כריסטיאן הראשון פון אגנברג, הוא האחראי לשיפוצים שנערכו בה בסגנון הבארוק ולהרחבתה, כמו למשל הוספת תיאטרון למקום. עם סופה של שושלת אגנברג ב-1717 הועברה השליטה בטירה והדוכסות כולה לשליטת בית שוורצנברג. ב-1947 כל נכסי המשפחה ובכללם הטירה הולאמו, תחילה על ידי השלטון המקומי, וב-1950 על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה. הטירה הוכרזה כאתר לאומי בשנת 1989 ובשנת 1992 נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
כיום תיאטרון הטירה בסגנון הבארוק נחשב לאחד מהתיאטראות המשוחזרים הטובים בעולם מתקופה זו. התיאטרון כולל את מבנהו המקורי, מקום לתזמורת, במה ואביזרים שונים כגון תלבושות שונות.
תמנון מהלך
תמנון מהלך (שם מדעי: Abdopus aculeatus; באנגלית "algae octopus" – תמנון האצות) הוא מין של רכיכה ממשפחת התמנוניים החי סביב החופים של אינדונזיה, הפיליפינים וצפון אוסטרליה. תמנון זה נודע עקב יכולתו להלך על היבשה בין בריכות סלעים בחיפושיו אחר מזון. הרבה מיני תמנונים עושים זאת אך לא כדרך חיים.
מין זה חי סמוך לחופים ובמי בריכות הסלעים. הוא מומחה בהסוואה ויודע לשנות צבע במהירות. הוא נע בעזרת הנעת סילון או שזוחל עם זרועותיו החזקות על הקרקעית.
התמנון ניזון מסרטנים קצרי בטן וטרף דומה והורג אותם בעזרת נשיכה ארסית. הוא מתקדם בין הבריכות ועל גבי הסלעים בחיפוש אחריהם וכשהוא מוצא טרף הוא ינסה לעקוב אחריו עד לתפיסתו.
נוסחת סטירלינג
נוסחת סטירלינג היא קירוב מתמטי לערך של n! (במילים: n עצרת) עבור ערכים גדולים של n. הנוסחה קרויה על שם המתמטיקאי הסקוטי, ג'יימס סטירלינג.
נוסחת סטירלינג קובעת ש-. זוהי נוסחה אסימפטוטית בשימוש בסימון אסימפטוטי, ופירושה שבגבול n\to\infty היחס שואף לאחד:. כתוצאה מכך (כפי שיפורט להלן),.
בגרסה כללית יותר, הנוסחה נותנת הערכה לפונקציית גמא המהווה הרחבה של פונקציית העצרת:.
משפט: קיימת פונקציה ממשית המקיימת: עבור \ n-ים גדולים ולכן. כפל של שני האגפים ב-\ n ייתן את הנוסחה ל-n!.
פיתוח הנוסחה מתבסס על פיתוח אסימפטוטי לטור של האינטגרל המגדיר את פונקציית גמא והפיכתו לאינטגרל של גאוסיאן כפול תיקונים מסדרים שונים.
הוכחה אסימפטוטית
הצדקה אסימפטוטית לקירוב סטירלינג עוברת דרך ההוכחה ש.
נפתח את הביטוי \ln(n!):
כאשר את המעבר מצד שמאל של המשוואה עשינו בעזרת הגדרת העצרת. את השוויון השני קיבלנו בעזרת חוקי הלוגריתמים. את הקירוב קיבלנו בעזרת סכום דרבו עליון. כל המעברים האלה נכונים מבחינה מתמטית גם עבור ולכן.
לוגריתם העצרת אינו שווה במדויק לערך האינטגרל שחושב קודם, וכדי להגיע לצורה המדויקת של נוסחת סטירלינג יש להעריך את האינטגרל בעזרת קירוב מסדר גבוה יותר. את האינטגרל ניתן לקרב בעזרת כלל הטרפז הנובע מקירוב אוילר מקלורן - נחלק את השטח מתחת לגרף של \ln(x) בתחום [1,n] ל-(n-1) טרפזים בעלי רוחב 1 וגבהים, וכך נוכל לקרב את האינטגרל על ידי הסכום:
כאשר השמטנו את הקבוע 1 שהופיע בערך המדויק של האינטגרל המסוים משום שהוא לא תורם להתנהגות האסימפטוטית של n!, אלא נכנס למעשה בחישוב הקבוע \sqrt{2\pi} (שאינו מובא כאן), כך שמקבלים בסופו של דבר:
היסטוריה
הנוסחה נתגלתה לראשונה על ידי אברהם דה מואבר בצורה:
דה מואבר נתן קירוב רציונלי לערך הלוגריתם הטבעי של הקבוע. תרומתו של סטירלינג הייתה להראות שהקבוע שווה במדויק ל-\sqrt{2\pi}.
מתקני הגרעין באיראן
Nuclear facilities in Iran منشآت نووية في إيران fa:تأسیسات هسته‌ای ایران Ядерные объекты в Иране
נוצרים בישראל
הנוצרים בישראל הם תושבי ישראל בני הדת הנוצרית, לפלגיה השונים.
בסוף שנת 2018 נאמד מספר הנוצרים בישראל בכ-175 אלף, כ-2% מכלל האוכלוסייה הישראלית, מתוכם כ-80% ערבים-נוצרים. מרבית הנותרים הם נוצרים שהיגרו לישראל עם בני משפחתם היהודים. בנוסף קיים בישראל גם מספר מועט של מהגרי עבודה נוצרים, וכן חברי סגל כנסייתי קבוע, ובני עמים המגדירים עצמם כלא ערבים כמו הארמנים.
חלוקה לקבוצות
את הנוצרים בארץ ישראל ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות:
היסטוריה
ראשית הדת הנוצרית הייתה בארץ ישראל, וקבוצות נוצריות חיות בה כאלפיים שנה, חלקן עוד לפני שנת 324, עת נקבעה הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הביזנטית (למשל הכנסייה הסורית, הכנסייה הקופטית ועוד כנסיות וכתות השייכות לכנסיות המזרחיות). מהמאה הרביעית לאחר ההכרזה על הדת הנוצרית כעל הדת הרשמית של האימפריה ועד המאה ה-13 בתקופת הכיבוש הממלוכי, היו הנוצרים לרוב בארץ ישראל.
יוונים אורתודוקסים
הכנסייה המרכזית של האימפריה הביזנטית המשיכה להתקיים ככנסייה היוונית-אורתודוקסית (בערבית נקראת רוּם אורתודכס וחבריה נקראים רוּמים), והיוותה את הכנסייה המרכזית של תושבי הארץ לפני התקופה הצלבנית ולאחר הסתלקותם של הצלבנים. לכנסייה נכסים רבים, שליטה על כנסיית הקבר בירושלים, שטחי אדמה נרחבים, מבני ציבור, כנסיות ומנזרים. הכמורה תמיד יוונית, במיוחד בדרגות הגבוהות; התפילה מתקיימת ביוונית בעוד שבני העדה דוברי ערבית; רק דרג הכמורה הנמוך הוא מבין בני הארץ, דוברי הערבית. על מבני הכנסיות ומבני הציבור השייכים לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית מונף דגל יוון והם מסומלים בסמל הטאפוס.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הייתה רוסיה פטרון עז כוח של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בארץ ישראל ועל רקע זה פרצה אף מלחמת קרים. הרוסים ניהלו תנועת צליינות רחבת היקף ובנו כנסיות רבות, נפרדות מהכנסיות היווניות אורתודוקסיות, שיועדו לאוכלוסייה המקומית, לדוגמה מגרש הרוסים. עם מהפכת אוקטובר ירד כוחה של רוסיה כפטרון כנסייתי. הכנסיות שהוקמו בארץ ישראל התחלקו לאחר 1948 בין חסות "הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית הלבנה" (בשטחי יהודה ושומרון) לבין חסות הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית האדומה (בשטחי מדינת ישראל).
מונופיזיטים
שאר הנוצרים ה"קדומים" משתייכים לכנסיות מונופיזיטיות שונות, קטנות במספרן, שרוב חבריהן מתרכזים בעיר העתיקה בירושלים. הם אינם ערבים ושומרים על מסורת ארוכה של מאות רבות של שנים. בהן הכנסייה הסורית, הכנסייה הקופטית, הכנסייה האשורית, חבשים, וארמנים השוהים בירושלים דורות רבים (בניגוד לארמנים שהיגרו לירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה).
בינוניים
כיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים הביא אליה נוצרים קתולים, שנקראים בלבנט "לטינים". בראשם מסדרים כגון הפרנציסקנים ("שומרי ארץ הקודש"), שהותירו בארץ סגל נזירים קבוע. הצלבנים הותירו בארץ שכבת מתיישבים מבני המסדרים שנטמעו באוכלוסייה המקומית ונותרו גם לאחר תבוסת הצלבנים. הם היוו את התשתית לגרעין של לטינים-בני הארץ, שכיום מרוכזים ברובם בגליל, חיפה, נצרת, רמלה ובית לחם. תופעה נוספת שהתרקמה במהלך השנים היא הופעתן של כנסיות "מאוחדות", פלגים של כנסיות עתיקות מקומיות ("מזרחיות") שקיבלו על עצמן את עול האפיפיור ומספר מנהגים קתולים, אך מבלי לוותר על סממנים מקוריים. כך ניתן למצוא בישראל ארמנים-קתולים, סורים-קתולים, קופטים-קתולים ואשורים-קתולים ("כלדיים"). החשובה שבכנסיות המאוחדות, הגדולה שבהן (כמחצית מהערבים הנוצרים בישראל משתייכים אליה) והייחודית היא הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית. הכמורה בכנסייה זו, לעומת הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, היא ערבית-מקומית. התפילות מתקיימות בערבית. מעוזה הוא במרחב עכו–שפרעם וסביבותיהן, בכפרי הגליל, בירושלים, רמאללה, בית לחם ומרחב רמלה.
מאוחר יותר פלשו לארץ ישראל נושאי הצלב והקימו בה את ממלכת ירושלים הצלבנית. הממלכה לא החזירה את הנוצרים להיות רוב בארץ, אך היא תגברה את מספרם והוסיפה להם את בני הדת הנוצרית הקתולית.
במאה ה-19 לקחו על עצמן מעצמות המערב צרפת ובמידה פחותה מעט גם בתי המלוכה של איטליה, ספרד וגרמניה חסות על ה"לטינים", הקימו מבני פאר (כנסיות, סמינרים, מנזרים, בתי מלון לצליינים ועוד) בכל רחבי הארץ, אך במיוחד בירושלים, בית לחם וסביב הכנרת. כך הפכה כת זו משולית יחסית לאורתודוקסים לבעלת עוצמה, דבר שהתבטא בדרישות לחֲזָקָה על מקומות קדושים, למשל בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד בבית לחם.
מוסדות שונים ורבים של מדינות המערב הקתולי מחזיקים סגל הוראה, נזירים וכמרים בישראל. חלקם מעורים בחיי התרבות, החברה והאקדמיה והבולט שבהם היה הפרופסור מרסל דיבואה.
פרוטסטנטים
הנוצרים ה"חדשים" (החל מהמאה ה-19) מתחלקים למקומיים (ערבים וגם יהודים) שהתנצרו עקב פעילות המיסיון האנגליקני-פרוטסטנטי שפעל בארץ ישראל בקרב אוכלוסיות עניות. אין לכנסיות הפרוטסטנטיות חלק בכנסיית הקבר (את מקום קברו של ישו הם מזהים במקום זאת בגן הקבר) או במאחזי הכתות העתיקות אך יש להן מוסדות רבים, מוסדות מחקר ולימוד ובעבר גם בתי חולים, בתי יתומים ומוסדות צדקה. הפרוטסטנטים פעלו בעיקר בירושלים וביפו ובמושבות הגרמניות שנבנו במאה ה-19 ברחבי הארץ והותירו אוכלוסייה מתנצרת מקומית.
מהגרים
המהגרים נחלקים לקבוצות משנה רבות. בהם ארמנים שהיגרו לירושלים עקב שואת הארמנים ומתגוררים ברובע הארמני בירושלים וביפו, נוצרים שהם בני זוג של יהודים שעלו לארץ, ומהגרי עבודה מהפיליפינים, מארצות אפריקה וממזרח אירופה שהקימו בישראל קהילות, כנסיות ומוסדות דת, ומהווים חלק ממרקם החיים הנוצרי-ישראלי.
מגמות דמוגרפיות בקרב האוכלוסייה הנוצרית בישראל
בתקופת הכיבוש הערבי-מוסלמי, גם לאחר בריחה המונית של נוצרים לתחומי האימפריה הביזנטית ומעשי טבח שבוצעו בנותרים, עדיין היו רוב תושבי הארץ נוצרים-מזרחיים, בעיקר סורים דוברי ארמית. כ-275,000 מתוך אוכלוסייה של כ-500,000 נפש.
בתקופה הצלבנית מנתה אוכלוסיית הארץ כ-500,000 תושבים, רובם הגדול נוצרים. הפרנקים מנו כ-120,000 והנוצרים המזרחיים מנו כ-250,000 נפש. הכיבוש הצלבני לא הביא להגירה מסיבית של נוצרים קתולים מאירופה והפרנקים שהיו המעמד השליט בארץ נשארו מיעוט כובש.
בתקופת הכיבוש הממלוכי כמעט כל הפרנקים נטבחו או ברחו. הנוצרים שנותרו בארץ היו ממוצא סורי-ארמי או פיניקי, ומיעוטם נוצרים ממוצא מערבי, שרידי משפחות מהתקופה הביזנטית. השלטון הממלוכי ראה בנוצרים אויבי האסלאם, התנכל להם ואף אסלם בכפייה. בשלהי הכיבוש הממלוכי, ראשית המאה ה-16, מנו הנוצרים כ-21,000 נפש מתוך סה"כ 123,000 תושבי הארץ.
בעת הכיבוש העות'מאני מנתה האוכלוסייה הנוצרית בארץ כ-12,000–13,000 נפש, רובם יוונים-אורתודוקסים. הם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. עד סוף המאה ה-18 הגיע מספרם לכ-20,000 נפש.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לארץ קבוצות של נוצרים מארצות הברית ומאירופה שבאו בעיקר מתוך מניעים דתיים. הקבוצות האמריקאיות לא החזיקו מעמד זמן רב וחזרו לארצות הברית לאחר כשנה. הקבוצה הגרמנית, הטמפלרים, הקימה שכונות ומושבות חקלאיות ותרמה תרומה נכבדה לפיתוח הכלכלי של הארץ. חלקם גורשו מהארץ בידי הבריטים בעת מלחמת העולם השנייה ואחרוני הטמפלרים גורשו במלחמת העצמאות. הטמפלרים מנו כ-3,000 נפש והאמריקאים כ-2,000.
במפקד שנעשה על ידי שלטונות המנדט בשנת 1921 עמד מספר הנוצרים על 71,400 והם היוו כ-10% מהאוכלוסייה הכללית. בשנת 1931 מספרם עלה ל-100,000 והם היוו כ-9% מהאוכלוסייה.