cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דטרויט פיסטונס
2009–הווה: בניה מחדש
בפברואר 2020 ג'קסון שוחרר מהקבוצה, ודראמונד הועבר בטרייד לקאבלירס בתמורה לברנדון נייט, ג'ון הנסון ובחירת דראפט עתידית.
בדראפט הלוטרי עבור דראפט 2021 זכתה דטרויט בלוטרי וקיבלה את הבחירה הראשונה.
רדיו
התחנה הראשית המסקרת את דטרויט פיסטונס היא WXYT-FM 91.7 FM, וזאת בניגוד לתחנת WXYT-FM's המסקרת את משחקי דטרויט ליונס, דטרויט טייגרס ודטרויט רד וינגס. הפיסטונס מסוקרים גם על ידי תחנות רדיו אחרות (קטנות יותר) מכל רחבי מדינת מישיגן. שדרן הרדיו המרכזי הוא מרק צ'מפיון עם התוכנית "play by play" (מהלך אחר מהלך), אליו מצטרף השחקן לשעבר ריק מהורן עם פרשנות צבעונית.
אולמות ביתיים
כאשר הקבוצה שיחקה בפורט ויין, אינדיאנה:
באזור העיר דטרויט:
שיאים למשחק בודד
נקודות: 57, ג'רי סטקהאוס מול שיקגו בולס, 3 באפריל 2001.
ריבאונדים: 34, דניס רודמן מול אינדיאנה פייסרס, 4 במרץ 1992.
אסיסטים: 25, קווין פורטר מול בוסטון סלטיקס (1979), ואייזיאה תומאס מול דאלאס מאבריקס (1985).
חטיפות: 9, ארל טייטום מול לוס אנג'לס לייקרס, 28 בנובמבר 1978.
חסימות: 10, אדגר ג'ונס מול אינדיאנה פייסרס, 17 בדצמבר 1981, ובן וולאס פעמיים (2002).
ארנו פנזיאס
אַרנו אלן פֶּנזיאס (באנגלית: Arno Allan Penzias; נולד ב-26 באפריל 1933) הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1978.
קורות חיים
נולד ב-1933 בעיר מינכן שבגרמניה הנאצית, ובגיל 6 נמלט משם לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורטים. שישה חודשים לאחר מכן עזבו גם הוריו את גרמניה והם היגרו יחד לניו יורק ב-1940. קיבל אזרחות אמריקאית ב-1946. קיבל תואר ראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק ב-1954, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ב-1958 ודוקטורט ב-1962.
הוא פיתח קולטני גלי רדיו רגישים מאוד שיועדו לתצפיות אסטרונומיות ביחד עם רוברט וילסון במעבדות בל (Bell Labs).
ב-1964, במהלך פיתוח קולט רגיש במיוחד, גילו השניים רעש שלא ידעו מה מקורו. מתחילה הם הניחו שמדובר ברעש שמקורו בגלים שנוצרים על פני כדור הארץ ובדקו את האפשרות שהרעש מגיע מהעיר ניו יורק הקרובה אבל פסלו אפשרות זו. בדיקה של הקולט הראתה שהוא היה מכוסה בלשלשת יונים (שאותה כינה פנזיאס "חומר דיאלקטרי לבן"). לאחר שהסירו את הגורם המפריע הרעש נותר כשהיה.
לאחר שפסלו כל מקור הפרעה שסברו שיכול להוות גורם לרעש, פרסמו מאמר על ממצאיהם. רעש זה נקרא לאחר מכן "קרינת רקע קוסמית" ומקובל לזהות אותו כתוצאה של המפץ הגדול. תגלית זו איששה את התאוריה בנוגע למפץ הגדול ועזרה לבסס אותה ובזכותה זכו הצמד בפרס נובל לפיזיקה.
אנטל סאבו
אנטל סאבו (בהונגרית: Szabó Antal; 4 בספטמבר 1910 – 18 באפריל 1972) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת השוער בנבחרת הונגריה של מונדיאל 1938.
קריירת משחק
סאבו נולד בשורוקשאר שבהונגריה בשנת 1910. במהלך הקריירה שלו שיחק בעיקר בקבוצה מ.ט.ק הונגריה, בה זכה פעמיים בליגה ההונגרית ופעם אחת בגביע. סאבו היה שוערה של נבחרת הונגריה שהגיעה עד לגמר מונדיאל 1938, בו הפסידה נבחרתו 2–4 לאיטליה. בניטו מוסוליני ששלט באותה תקופה באיטליה, שלח מברק בערב המשחק לשחקני נבחרת איטליה בו נכלל המשפט "נצחו או תמותו", וכתוצאה מכך ענה סאבו לאחר סיום המשחק בהתייחסות לאותו מברק: "אולי ספגתי ארבעה שערים, אך לפחות הצלתי את חייהם של 11 אנשים".
סאבו נפטר ב-18 באפריל 1972 בנורטינגן שבגרמניה המערבית, בגיל 61.
האמברגו הצרפתי על ישראל
האמברגו הצרפתי על ישראל היה אמברגו על יצוא נשק צרפתי לישראל שהוטל זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים והביא לסיומה הפתאומי של תקופת שיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות, לביטול חוזים חתומים באופן חד-צדדי, ולהפסקה של הצטיידות צה"ל באמצעי לחימה צרפתיים והחלפתם באמל"ח אמריקאי. האמברגו נמשך לפחות עד תקופת נשיאותו של פרנסואה מיטראן, וגם כיום הייצוא הביטחוני הצרפתי לישראל מצומצם, מתמקד באווירונאוטיקה וחלל, ואינו כולל נשק התקפי.
רקע
במבצע קדש פעלו ישראל וצרפת בתאום מדיני ובשיתוף פעולה צבאי מתוך אינטרס משותף בתקיפת מצרים. במהלך ההכנות למערכה ציידה צרפת את ישראל בנשק רב מתוצרתה שהביא לשיפור משמעותי ביכולות צה"ל. בהכנות למערכה זו נפתחה תקופה שבה צרפת הייתה ספקית הנשק העיקרית של צה"ל בכלל וחיל האוויר בפרט. שיתופי הפעולה בין המדינות כללו פיתוח ומחקר בתחומים טכנולוגיים מתקדמים כגון פיתוח מנועים רקטיים, טילי קרקע קרקע, הנדסת אווירונאוטיקה, חימוש מתקדם ואף הסכמה למכירת כור גרעיני (קמ"ג) לישראל בשנות החמישים.
נכונותה של צרפת לחמש את ישראל ולשתף אותה בתהליכי המחקר והפיתוח הייתה בולטת לנוכח סירובן של מדינות המערב לספק נשק לישראל, גם כאשר זו שלחה נציגים והשקיעה מאמצים דיפלומטיים. בין המדינות שסירבו לספק נשק היו בריטניה, ארצות הברית וקנדה (חלקן הסכימו לספק נשק הגנתי בלבד או נשק מדור קודם).
הטלת האמברגו
בחודשים שקדמו למלחמת ששת הימים גברה המתיחות בין מדינות ערב לבין מדינת ישראל. בתקופה זו הצהיר נשיא צרפת שארל דה גול שאם ישראל תיזום מתקפה צבאית על מדינות ערב, צרפת לא תתייצב לצידה. ישראל התאכזבה מעמדתה החדשה של צרפת בעלת בריתה, אך לא שינתה את החלטתה לצאת למתקפת מנע על אף המחיר של אובדן התמיכה הצרפתית. שארל דה גול, ומשרד החוץ הצרפתי ראו את התמיכה בעולם הערבי כאינטרס לאומי של צרפת ומתוקף כך אימצו מדיניות חוץ שהתנערה מהברית עם ישראל. ולכן בהתאם להצהרותיו המוקדמות, הטיל דה גול אמברגו ב-3 ביוני 1967, זמן קצר לפני המלחמה, ועצר באחת את משלוחי המטוסים ונשק לישראל. האמברגו הוטל גם על נשק שלגביו כבר נחתמו חוזים בין המדינות לאספקתו ואף לנשק שישראל שילמה בעדו. האמברגו שהטילה צרפת על ישראל היווה סיום דרמטי של הברית בין שתי המדינות. ההשפעה המשמעותית ביותר של האמברגו הייתה על חיל האוויר הישראלי שאיבד במהלך המלחמה מעל 40 מטוסי קרב ונזקק להשלמת אבדותיו. בנוסף, הוטלו עליו משימות התעצמות לנוכח השטחים הנרחבים שנכבשו בסיני, רמת הגולן ויהודה ושומרון. עוכבה העברת 50 מטוסי מיראז' 5 שאמורים היו להיקלט בטייסת 119 בתל נוף החל בספטמבר 1967 (כשלושה חודשים לאחר המלחמה) ושכשני שלישים מהתשלום בעדם הועבר לצרפתים (195 מיליון פרנק צרפתי). מטוסים אלה היו מטוסי הקו הראשון ויוצרו במיוחד לחיל האוויר הישראלי לפי תצורה ישראלית ושהופנמו בו לקחי קרבות. על אבי הטיפוס נרשם מיראז'5J עבור המילה Juif - יהודי בצרפתית.
בחלוף החודשים ולאחר מגעים של בכירים ישראלים עם השלטון הצרפתי שלא נשאו פרי פנתה ישראל למדינות אחרות בבקשה לרכוש נשק ובעיקר מטוסי ירוט. החרפה נוספת באמברגו התרחשה ב־3 בינואר 1969 לאחר הפשיטה הישראלית על שדה התעופה הבינלאומי בביירות. נשיא צרפת הצהיר בזעם שהאמברגו הופך מוחלט ויכלל גם איסור לייצא לישראל חלקי חילוף. החרפה זו הבהירה לישראל כי תקוותיה להפשרת היחסים ולהצטיידות במיראז' 5 המיוחל אינן מציאותיות, וישראל פנתה ביתר שאת למציאת פתרון של קבע להצטיידות ביטחונית.
האמברגו לאחר פרישת שארל דה גול
בשנת 1969, פרש שארל דה גול מנשיאות צרפת. במשרד החוץ הישראלי שררה תקווה כי הנשיא החדש, ז'ורז' פומפידו, ישנה את היחס הצרפתי העוין כלפי ישראל. פומפידו הבהיר כי אין בכוונתנו לשנות את המדיניות כלפי ישראל וכי האמברגו על ישראל נותר בעינו. היחס של פומפידו כלפי ישראל נע בין אדישות והתעלמות לבין עוינות וביקורתיות. המשך מגמת ניתוק המגע מישראל הוביל לאחד מרגעי השפל ביחסים בין שתי המדינות אשר התרחש בדצמבר 1969 כאשר ישראל עקפה את האמברגו שצרפת הטילה עליה ובמבצע חשאי העבירה ספינות טילים שרכש חיל הים הישראלי, מנמל שרבור שבצרפת לישראל. החרפת היחסים עם ישראל מצאה ביטוי גם בסירובה של צרפת לגנות את ההתקפה המצרית שפתחה את מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973. במשך המלחמה ובעקבות משבר הנפט הועמק הקשר בין צרפת לבין מדינות ערב. במהלך מלחמת ההתשה התהדק שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לארצות הברית, שהתחזק אף יותר במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה. ארצות הברית נאותה לספק לישראל מערכות נשק חדישות ועדיפות על אלה הצרפתיות. במקביל המשיכה ישראל בפיתוח תעשייה ביטחונית עתירת ידע ולא נזקקה עוד לאספקת נשק או לסיוע טכנולוגי צרפתי.
פעילות ישראלית להקטנת השפעת האמברגו
האמברגו יצר בישראל חשש ממשי לפיגור במרוץ החימוש כנגד מדינות ערב שנהנו מאספקת נשק סובייטי בכמויות גדולות. בנסיבות שנוצרו, החלה ישראל לחפש חלופות לאספקת הנשק הצרפתי ופנתה אל בריטניה וארצות הברית. נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, הודיע שארצו תתייצב לצד ישראל במאבקה מול אויביה. בנוסף הפנתה ישראל תקציבים ומאמץ רב בפיתוח התעשייה הביטחונית הישראלית. בהדרגה, נמצאו חלופות לאספקת הנשק הצרפתי. חלק מהחלופות שנמצאו היו אמצעי לחימה אמריקאים מתקדמים יותר ממקביליהם הצרפתים וחלקן הביאו לשיפור ביכולת הפיתוח והיצור התעשייה הצבאית הישראלית ולעצמאות בהספקת נשק לצה"ל:
בתקופה זו שלאחר מלחמת ששת הימים הלך והתהדק שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לארצות הברית, וכלל גם שיתוף פעולה בתחום המודיעין הצבאי הטקטי והאסטרטגי. בשנים אלה הפכה ארצות הברית בהדרגה לבעלת ברית קרובה לישראל.
עודד גולדרייך
עודד גולדרייך (נולד ב-4 בפברואר 1957) הוא מדען מחשב ישראלי, העוסק בעיקר ביסודות התאורטיים של קריפטוגרפיה (תורת ההצפנה) ובתורת הסיבוכיות החישובית. גולדרייך הוא פרופסור מן המניין למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע ברחובות. הוא זוכה פרס קנות' ב-2017, וחתן פרס ישראל בתחום חקר המתמטיקה ומדעי המחשב לשנת תשפ"א (2021).
ביוגרפיה
גולדרייך קיבל תואר ראשון (ב-1980), שני (ב-1982) ושלישי (ב-1983) במדעי המחשב מהטכניון. את עבודת הדוקטורט עשה בהנחייתו של פרופסור שמעון אבן. בשנים 1983–1986 ביצע השתלמות פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בשנת 1983 הצטרף לסגל הטכניון בדרגת מרצה, בשנת 1986 עלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1988 מונה לפרופסור חבר. החל משנת 1994 נמנה עם הסגל של המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ובשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת תשע"ב (ספטמבר 2011 - אוגוסט 2012) היה חוקר אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובשנת תש"ף (2019–2020) היה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה.
הוא ידוע בזכות תרומותיו הרבות ליסודות התאורטיים של הקריפטוגרפיה ולתורת הסיבוכיות החישובית. עבודותיו הידועות ביותר מתייחסות להוכחה באפס ידיעה ולבנייה של פרוטוקולים בטוחים למימוש כל משימה חישובית רצויה. עבודות נוספות עוסקות בפסבדו-אקראיות, בשימוש באקראיות בבדיקת הוכחות (בפרט מערכות PCP), ובתחום בדיקת תכונות מדגמית (property testing).
חיבר מספר ספרים בתחומי המחקר שלו, בהם הספר (בעל שני הכרכים) "יסודות הקריפטוגרפיה" והספר "תורת הסיבוכיות החישובית".
בשנת 2017 הוענק לו פרס קנות' על תרומתו למדעי המחשב התאורטיים.
פרס ישראל לשנת 2021
במרץ 2021 החליטה ועדת פרס ישראל להעניק לגולדרייך את הפרס. בנימוקיה להענקת הפרס ציינה הוועדה, בראשותו של פרופ' נגה אלון: "פרס ישראל במתמטיקה ובמדעי המחשב מוענק לפרופ' גולדרייך על תרומות מעמיקות ופורצות דרך בסיבוכיות ובקריפטוגרפיה, ובפרט ביצירת מושגי יסוד חשובים, לרבות פונקציות פסאודו-אקראיות, חישוב רב משתתפים בטוח, ובדיקת תכונות. מחקריו ביססו את התחום של מערכות הוכחה, הוכחות אפס-מידע ו, תוך הבנת תפקידה של אקראיות בחישוב."
השתלשלות הענקת הפרס
שר החינוך יואב גלנט (הליכוד) סירב להעניק לגולדרייך את הפרס בנימוק שהוא חתום על פנייה לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית, לצד חתימה על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל.
ועדת הפרס עתרה לבג"ץ כדי שיורה לגלנט לקיים את החלטתה. בהחלטת ביניים הורה בג"ץ לשר לבדוק תוך 30 ימים האם עמדותיו של פרופ' גולדרייך מנוגדות לחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם ולכן מצדיקות שלא לאשר את המלצת הוועדה. עקב עיכוב זה נמנעה הענקת הפרס לגולדרייך ביום העצמאות, ולכן נערך על מדשאות מכון ויצמן טקס אלטרנטיבי שבו פרופ' דוד הראל, חתן פרס ישראל למדעי המחשב לשנת 2004, העניק לגולדרייך את פסלון הפרס שבו זכה הוא עצמו. גלנט הודיע שהחליט שלא להעניק את הפרס לאף אחד באותה שנה.
בחודש יולי 2021 הודיעה שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון (תקווה חדשה) שהחליפה את גלנט, כי לא תשנה את החלטת קודמה בתפקיד. באוגוסט 2021 ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט, והורה לשרת החינוך לבחון שוב את הנושא. שאשא-ביטון לא שינתה את ההחלטה, אך במרץ 2022 הורה לה בג"ץ להעניק את הפרס לגולדרייך, והוא קיבל את הפרס באפריל באותה שנה. גולדרייך הודיע שיתרום את סכום הפרס לחמישה ארגונים שהוא רואה בהם תורמים לסיום הכיבוש, לשוויון ממשי לכל תושבי המדינה, ולצדק חברתי, והם: בצלם, שוברים שתיקה, עדאלה, קו לעובד, ועומדים ביחד.
משפחתו
עודד גולדרייך נשוי מאז 1990 לדנה רון, מדענית מחשב ופרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב. להם מאמרים מדעיים משותפים אחדים. הם מתגוררים בתל אביב.
מות המשוררת
מות המשוררת הוא סרט ישראלי משנת 2017 בבימויין של דנה גולדברג ואפרת מישורי, על פי תסריט שכתבו שתיהן. בסרט מככבות יבגניה דודינה בתפקיד לני שדה, וסמירה סרייה בתפקיד יסמין נאסר. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תקציר העלילה
הסרט, המצולם בשחור-לבן, מתרחש על שני צירים שלבסוף נפגשים. הציר הראשון עוקב אחר יומה של לני שדה (דודינה), חוקרת בעל שם עולמי, אשר משלימה שורה של מטלות ומפגשים – היא הולכת למספרה, אוספת חלוק שהזמינה מחנות, פוגשת מו"ל בבית קפה ומשאירה בידיו יצירות שלה. במקביל, יסמין נאסר (סרייה) נחקרת בתחנת המשטרה. החוקר אינו נראה על המסך, יסמין היא עם פניה לצופה, ורק קולו של החוקר לוחץ עליה במתח גובר. יסמין היא אחות במוסד סיעודי, ובמהלך החקירה מתגולל סיפורה: היא יצאה מביתה לכאורה ללכת לעבודה במשמרת לילה, אך בעצם פקדה בר על חוף הים. שם היא פגשה את לני, בסצנת פיק-אפ מתוחה, והשתיים חולקות את הייאוש שלהן; לני על חרטה שיש לה לגבי מישהי שהיא לא מוכנה לדבר עליה, ונאסר שמרגישה שבויה בתפקידי רעיה ואם שאינם מטרותיה אלא הציפיות החברתיות שלא הצליחה להימלט מהן. המפגש בין הנשים מסתיים במותה של לני, שבדיעבד סידרה במהלך היום את ענייניה, ואז הפקידה עצמה לגלי הים. נאסר קופצת למים לנסות להצילה. אך החוקר לא מוכן לקבל שנאסר – שלא עומדת באמות המוסר שלו כאם שהשאירה בעל וילד בבית לפגוש נשים, וכערבייה – אינה אחראית למותה של האקדמאית המכובדת. הוא מצליף בה בשאלותיו ואיומיו, עד שנאסר נשברת, ולוקחת אחריות על המוות.
בסרט שזורים שירים פרי עטה של מישורי, וגם שתי דמויות הנשים בסרט הן משוררות, שמעולם לא פרסמו את יצירותיהן.
ביקורת
בארץ, הסרט זכה לביקורות מעורבות, שהתמקדו בעיקר על המבנה העלילתי והצילום הבלתי קונבנציונליים של הסרט. ארז דבורה, ב-ynet, שיבח את התעוזה ורמת הדרמה של הסרט, ביקר במקצת את קצב התפתחות העלילה לקראת סוף הסרט, אך התרשם מן המשחק של שתי השחקניות הראשיות ובמיוחד יכולת האלתור של סרייה. מבקר הקולנוע אורי קליין, לעומת זאת, כתב שיש בסרט משהו מאולץ, ושהוא מקרטע בחלקים. לתחושתו חלק מהסצנות נקטעו באופן לא מספק. אך גם הוא שיבח את ההופעות של השחקניות.
במגזין הקולנוע The Hollywood Reporter, דברה יאנג שיבחה את הסרט, וקראה לו "דוגמה מופלאה כיצד ניתן לייצר סרט בלתי נשכח בתקציב דל". היא במיוחד ציינה לחיוב את הטיפול בנרטיב של דמותה של סרייה, וכן את המשחק והשיר שלה.
פרסים
סמירה סרייה זכתה בפרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ירושלים עבור גילום תפקיד יסמין נאסר בסרט.
ב-9 בינואר 2018 יצאה הודעה שהסרט התקבל לפסטיבל גטבורג בשוודיה לשנת 2018, פסטיבל הקולנוע הגדול ביותר בסקנדינביה, וישתתף במסגרתו בתחרות על שם אינגמר ברגמן.
בנובמבר 2018 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
טריוויה
טריוויה הם פריטי מידע, לרוב לא חשובים במיוחד. לפעמים מציין המונח ידע כללי.
מקור המילה באנגלית, כגזירה לאחור של שם התואר "טריוויאלי". מוצאה של המילה "טריוויאלי" מן השם הלטיני "טריוויום" ("שלוש דרכים"), הקבוצה הראשונה והפחות חשובה מבין שבע האומנויות החופשיות - דקדוק, רטוריקה ולוגיקה (ארבע האחרות, אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה נקראו קוואדריוויום).
חידוני טריוויה מתקיימים באמצעי התקשורת השונים: בעיתונים, ברדיו ובטלוויזיה, ובהם נדרשים המתחרים לענות על שאלות טריוויה המוצגות להם.
דן הארדי יעלון
דן הארדי יעלון (11 במאי 1924; העיירה אוהרסקה הראדישטה שבצ'כוסלובקיה – 29 בינואר 2014; במבשרת ציון) היה מדען וחוקר קרקע ישראלי, שתרם לחקר הפדולוגיה והפלאופדולוגיה של הקרקעות באזורי אקלים צחיח וים תיכוני, לצד חקר ההיסטוריה, הסוציולוגיה והפילוסופיה של מדעי הקרקע. שימש חבר פעיל באיגוד הבינלאומי לחקר הרביעון (INQUA) ובאיגוד הבינלאומי למדעי הקרקע (ISSS, שמאוחר יותר שינה את שמו ל-IUSS). הישגיו זיכו אותו במדליית סארטון (על תרומתו להיסטוריה של מדעי כדור הארץ) ובפרס דוקצ'ייב ("פרס נובל" של מדעי הקרקע).
ביוגרפיה
דן הארדי יעלון נולד בשם הארדי ברגר, ב-11 במאי 1924, בעיירה אוהרסקה הראדישטה (Uherske Hradiste) שבצ'כוסלובקיה לשעבר (כיום הרפובליקה הצ'כית), למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני שהתפרנסה מעסקי הטקסטיל. כבן צעיר להוריו, הוגו י. ברגר ואלסה ילינק, ולשתי אחיותיו הגדולות, דיטה וסטלה, יעלון היה ילד סקרן ותלמיד מצטיין, שמצא עניין רב בחקר הסביבה כבר משלב מוקדם בחייו. כחלק מהמסורת המשפחתית, יעלון היה פעיל גם במסגרות חוץ-בית ספריות והיה חבר בתנועת המכבי הצעיר. ילדותו הנוחה של יעלון באה לקצה כשהיה בן 10, עם פטירתו בטרם עת של אביו.
עם הגעתו לשוודיה, הגיש יעלון בקשה להתקבל לאוניברסיטה השוודית למדעי החקלאות בעיר אופסלה. הוא זכה לקבלת פנים חמה מכימאי הקרקע הידוע, פרופ' סנט אמיל מטסון (1886 – 1980), שמינה את יעלון להיות עוזר המחקר שלו. בתקופה זו השתלם בניסויים מדעיים לצד פרופסור מטסון ואף זכה לערוך את תצפיות השדה הראשונות שלו. ב-1944, כאשר סוף מלחמת העולם השנייה כבר נראה באופק, חזר יעלון לצ'כוסלובקיה והתנדב לצבא הצ'כי. לאחר המלחמה גילה יעלון שאמו נשלחה למוות במחנה ריכוז, תחילה לטרזיינשטט, ולבסוף לאושוויץ, ולאור ההבנה כי כל שאר בני משפחתו מצאו את מותם בשואה, עזב יעלון את צ'כוסלובקיה וחזר לדנמרק, כדי להמשיך את לימודיו. ביולי 1947 השלים תואר ראשון במדעי החקלאות (בתחום כימיית קרקע).
ביולי 1948, לאחר מסע ארוך מאירופה למזרח התיכון, הגיע יעלון למדינת ישראל שזה עתה קמה. ב-1949 התגייס לצה״ל, ושירת שנה בחיל המדע. במהלך תקופה זו שינה יעלון את שמו הפרטי מהארדי לדן, ואת שירותו הצבאי עשה בשם "דן ברגר". במהלך שירותו הצבאי, השתתף יעלון בסקרים הגאולוגיים הראשונים שנעשו בנגב. עבור יעלון, שגדל באירופה, השילוב של אקלים הנגב הצחיח והנוף הטרשי עם קרקעות הרג והלס, היה חידוש מלהיב. הנגב שבה את דמיונו, ומאוחר יותר הפך למרכזי מאוד במחקריו. לאחר שחרורו מצה"ל, מצא יעלון עבודה כמורה לכימיה וחקלאות בתיכון בית ירח.
ב-1951, וברוח התקופה ההיא, החליף יעלון את שם משפחתו האירופי ("ברגר") בשם "יעלון", שילוב של "יעל" (תרגום שם הנעורים של אמו "Jellinek"), ו"עלייה". מתוך רצון לשמר את זיכרון עברו, הפך יעלון את השם "הארדי" לשמו האמצעי, וכך נולד השם "דן ה. יעלון". זמן לא רב לאחר מכן, באחת הפגישות בנושא מיפוי גאולוגי, הציעו עמיתיו של יעלון לקרוא על שמו ואדי והר בדרום הערבה. ועדת השמות הרשמית אישרה את הרעיון, וכך קיבלו את שמם "הר יעלון" ו"ואדי יעלון" (סמוך לקיבוץ יהל). כחמש-עשרה שנים מאוחר יותר, התיישב גרעין נח"ל למרגלותיו המזרחיים של הר יעלון, והחליט לאמץ את השם "יעלון", כשם הגרעין.
קריירה אקדמית
לדן יעלון הייתה קריירה אקדמית שנמשכה שישה עשורים (1950 - 2014). ב-1950 פנה יעלון לאברהם א. רייפנברג (1899–1953), פרופסור למדעי הקרקע באוניברסיטה העברית בירושלים, וביקש להיות סטודנט במחלקה החדשה למדעי הקרקע. בזכות הישגיו בתואר הראשון, מעט הניסיון שצבר, וההמלצות שהציג, התקבל יעלון ללא כל קושי כדוקטורנט במחלקה. התזה שלו עסקה בנושא הצטברות מלחים בקרקעות בעמק הירדן. יעלון התמסר למחקר בהתלהבות רבה, שבאה לידי ביטוי בפרסום הראשון שלו. היה זה ספר לימוד מעבדה מפורט שכתב בשנת 1952, ביחד עם מאיר ריגבי, חברו לספסל הלימודים. בשל בעיות בריאות של המנחה שלו, פרופ' רייפנברג, התעכבו לימודיו של יעלון. עם פטירתו של פרופ' רייפנברג ב-1953 וכיוון שלא היה יכול להגיש את עבודתו ללא מנחה מטעם האוניברסיטה, נרשם יעלון כסטודנט של שלמה רביקוביץ (1899-2000).
ב-1954 קיבל יעלון את תואר הדוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ועבר ללימודי פוסט-דוקטורט בתחנת הניסוי של רוטהמסטד שבאנגליה. עם שובו לישראל ב-1955, עבד יעלון זמנית במפעל הדשנים בחיפה ובמקביל הצליח לפרסם כמה מרעיונותיו המדעיים (מחקרו מאותה שנה על המינרולוגיה של החרסיות בקרקעות ישראל היה ראשון מסוגו). ב-1957 מונה יעלון למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושם נשאר עד פרישתו. הנושאים הרבים בהם עסק בעשר השנים הראשונות שלו באקדמיה, הצטברות גיר בקרקע, אבק איאולי והשפעת האדם על הקרקע, התפתחו וליוו אותו במהלך רוב מחקריו.
ב-1965, פעל יעלון לאמץ את המונח "פלאופדולוגיה" (פדולוגיה קדומה) ב-INQUA, והקים את "הוועדה לפלאופדולוגיה" בתוך האיגוד, ומאוחר יותר, גם ב-IUSS. ב-1966 הציג יעלון תפיסה מהפכנית לשעתה, בה תיאר 'מטהפדוגנזה', כתהליך המתאר את חשיבות הפעילות האנושית כגורם בהיווצרות הקרקע. באוגוסט 1970 נערך באמסטרדם כנס משותף של ה-ISSS ו-INQUA אשר היווה אבן דרך בתחום הפלאופדולוגיה. כנס זה היה תוצאה של התכתבות מתמשכת בין יעלון ועמיתיו, רוברט רו (1918 - 1993) ופרדיננד ואן בארן (1905 - 1975). הכנס סוכם מאוחר יותר בספר "פלאופדולוגיה – מקור, מאפיינים ותארוך פלאוסולים" (Paleopedology: Origin, Nature and Dating of Paleosols), בעריכתו של יעלון. הפרסום המיוחד כלל 29 מאמרים נבחרים. תרומתו זו של יעלון בספר זה הפכה עד מהרה לקלאסיקה. במאמר "תהליכי היווצרות קרקע בזמן ובמרחב", הציע יעלון מודל דינמי של מערכת הקרקע, תוך הבחנה בין שתי קבוצות עיקריות של תהליכי שיווי משקל: 1) אלה המתקרבים למצב שיווי משקל בשיעורים שונים; 2) תהליכים בלתי הפיכים או כאלה המסתיימים מעצמם. לאחר מכן המשיך לפתח כל קבוצה, והציג סיווג של מאפייני קרקע (Pedofeatures) אבחנתיים, על פי מצבם המקורי ועמידותם היחסית. בשנת 1970 הועלה יעלון לדרגת פרופסור חבר.
ב-1973 פרסם יעלון יחד עם תלמידו לשעבר, אליעזר גנור (1935 - 2011), עבודה הנוגעת לתפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי בהיווצרות קרקע במזרח הים התיכון, בעידן הרביעון.בעבודה זו עסק יעלון בתנאים הגלובליים של האבק האאולי ודרכי תפוצתו במרחב. בנוסף לכך, אסף ראיות חותכות לכך שמקור הצבע האדום של קרקעות הטרה רוסה הוא במינרלי הברזל שבאבק. ממצא זה עמד בסתירה לטיעוניהם של חוקרים כגון רייפנברג ואחרים, אשר ייחסו את הצבע האדום לתחמוצות הפחמה (קרבונט) שבסלעי האב. בסופו של דבר, טיעוניו של יעלון לגבי התפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי רביעוני בהתהוות קרקע התקבלו על דעת מומחים רבים בעולם. בזכות רעיונותיו המקוריים, הוכר יעלון עד מהרה כמומחה בעל שם עולמי. כשנשאל לימים מה הייתה לדעתו נקודת השיא בקריירה שלו, השיב כי תרומתו המשמעותית ביותר הייתה בחקר השפעת האבק על הקרקע.
ב-1975 פרסם יעלון את מאמרו "מודלים קונספטואליים בפדוגנזה: האם ניתן לפתור פונקציות היווצרות קרקע?" (Conceptual models in pedogenesis: Can soil-forming functions be solved) במאמר חשוב זה, אשר גם היום עדיין מושך תשומת לב רבה, המחיש יעלון את המורכבות של כימות תהליכים פדוגנטיים. בהמשך, נבחר יעלון ב-1977 לנשיא הוועדה לחקר הפלאופדולוגיה של INQUA. ציון דרך נוסף בעבודתו היה הוצאת גיליון מיוחד של Geoderma תחת הכותרת "משמעות אקלימית וליטוסטרטיגרפית של פליאוסולים" (Climatic and Lithostratigraphic Significance of Paleosols), המסכם את הכנס שנערך בנושא זה, באוטווה שבקנדה. ב-1994, בגיל 70 ושנתיים לאחר פרישתו הרשמית, עזב יעלון את משרדו באוניברסיטה העברית בירושלים וכמעט שלא חזר אליו עוד. עם זאת, כשהוא מוקף באלפי הספרים שבביתו שמר על קצב גבוה של כתיבה, עריכה ובקרת ספרות מדעית. ב-1997 פרסם מאמר חשוב על ייחודן של קרקעות הים התיכון, השואל "מה עושה אותן שונות?" מאמר זה, המתייחס למאפייני הקרקע והנוף, מספק סקירה רחבה ומפורטת באשר לתנאים הסביבתיים הים תיכוניים, כמו גם השפעות גאומורפולוגיות, גאוכימיות, פדולוגיות ואנתרופוגניות, על המערכות האקולוגיות של אגן הים התיכון.
לצד התמקדותו העיקרית בתהליכי היווצרות הקרקע, תרם יעלון רבות בתחומי ההיסטוריה, הפילוסופיה והסוציולוגיה של מדעי הקרקע. היה לו תפקיד מרכזי בהקמת קבוצת העבודה של ISSS להיסטוריה של מדעי הקרקע (כיום ועדה 4.5 באיגוד הבינ״ל למדעי הקרקע - היסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של מדעי הקרקע). בין פרסומיו השונים בתחום, ב-1997 בשיתוף עם סימון ברקוביץ' ערך יעלון את הספר "היסטוריה של מדעי הקרקע: פרספקטיבות בינלאומיות" (History of Soil Science: International Perspectives). הספר קיבץ עבודות מחקר המציגות התפתחויות היסטוריות בהבנה ובהתייחסות של בני האדם לקרקע. כפי שהספר מדגים, גישתו של יעלון להיסטוריה של מדעי הקרקע שמה את הדגש על הכרה בייחודיות הקרקעות השונות, והתפתחות תת-דיסציפלינות, בהתאם לשימושי הקרקע של החקלאים הקדומים.
המוטיבציה הרבה של יעלון להישאר פעיל במחקר נותרה עד ימיו האחרונים, וניכרה בפרסומיו. בשנת 2012, לאחר שנים של כתיבת טיוטות, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הסיפור של יעלון: הלהט למדע וציונות". בשנתיים האחרונות לחייו עסק יעלון, יותר מכל, בקריאת ספרות בנושא ארכאולוגיה וגאו-ארכאולוגיה. בקיץ 2013 הידרדר מצבו הבריאותי, ובינואר 2014, נפטר יעלון בביתו שבמבשרת ציון.
חיי משפחה
ב-1952 נשא יעלון לאישה את ריטה זינגר (2010-1926). החל מזמן קצר לאחר נישואיהם, הם התגוררו בשכונת קריית משה, בשנת 1975 לשכונת גבעת המבתר ובשנת 1997 עברו למבשרת ציון. דן וריטה יעלון גידלו שני בנים: דוד (1953) ואורי (1956). ברבות השנים התברכו דן וריטה בשבעה נכדים.
פרסים והוקרה
בשונה מאופיו הצנוע, זכה יעלון בפרסים חשובים והוקרה רבה על עבודתו. בשנת 2000, קיבל את מדליית סארטון (הפרס היוקרתי ביותר בתחום ההיסטוריה של מדעי כדור הארץ) מטעם אוניברסיטת גנט בבלגיה, על תרומתו יוצאת הדופן להיסטוריה של מדעי הקרקע. בשנת 2010 זכה יעלון בפרס ע"ש דוקצ'ייב ( ”פרס נובל" של מדעי הקרקע) מטעם האיגוד הבינלאומי למדעי הקרקע (IUSS), כהוקרה על תרומתו לפדולוגיה ולמדעי הקרקע. בנוסף לשני פרסים מכובדים אלה, יעלון היה עמית כבוד באגודות מדעי הקרקע של בריטניה, גרמניה ורוסיה. הוא זכה גם בחברות כבוד באגודה הגאולוגית הישראלית (2001) והאמריקנית (2008), חברות כבוד באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע (1998) חברות כבוד על מפעל חיים ב- INQUA, ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טביליסי, גאורגיה. באפריל 2015 התקיים כנס בינ״ל מיוחד לזכרו של יעלון, מטעם האיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע, באוניברסיטה למשאבים טבעיים ומדעי החיים (BOKU) בווינה (אוסטריה) והורסקה הרדיסטה (צ'כיה). בעקבות כנס זה פורסם גיליון מיוחד לזכרו של יעלון בכתב העת CATENA. בשנת 2016 הוחלט באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע להנציח את זכרו של יעלון באמצעות "מדליית המדען הצעיר ע"ש דן יעלון“. מדליה זו תוענק מדי ארבע שנים במסגרת הקונגרסים העולמיים של מדעי הקרקע.
פרסומים נבחרים
דן יעלון פרסם ללמעלה מ-200 פרסומים, ובהם מאמרים מקוריים, פרקי ספרים וסקירות, רשימות מדעיות שונות, ערכי אנציקלופדיות, ותקצירים חשובים שזכו לציטוטים רבים. בנוסף, בתפקידו כעורך הוציא יעלון אסופות קלאסיות בנושא פדולוגיה ומדעי הקרקע. הוא היה העורך המייסד של כתב העת CATENA, וחבר מערכת בעיתון זה, כמו גם בכתבי העת Geoderma ו- Soil Science. להלן חלק מהפרסומים החשובים ביותר של יעלון:
מנזר אוסטרוג
מנזר אוסטרוג (סרבית Манастир Острог; Manastir Ostrog) הוא מנזר השוכן בגובה של 900 מטרים מעל פני הים במישור ביילופאווליץ' (Bjelopavlić) שבעמק נהר זטה במרכז מונטנגרו. חלקו העליון של המנזר היא מצודה הקבועה על צוק סלעי כמעט אנכי, ובעמק שלמרגלותיה שוכנים מבנים נוספים השייכים למנזר ומספר כנסיות.
היסטוריה
קברו של בזיליוס הקדוש בכנסיית המערה ואוודנייה נחשב למקום הקדוש ביותר במונטנגרו ובהרצגובינה, והוא הפך לאתר עלייה לרגל פופולרי בבלקן, במיוחד בקרב נוצרים אורתודוקסים, אך גם עבור קתולים ומוסלמים. העולים לרגל עושים את דרכם מהמנזר התחתון לעליון כשהם יחפים, ויש העושים זאת על ברכיהם. האתר זוכה לביקור במשך כל השנה ובמשך כל שעות היום והלילה, אך במיוחד בפנטקוסט וביום חגו של הקדוש - 29 באפריל. לפי המסורת תפילה במקום היא סגולה למרפא ולניסים.
דגם מעגלי
הדגם המעגלי או דגם קונצנטרי, ידוע גם בשם דגם בורג'ס, היא אחת התאוריות המוקדמות בתחום תכנון ערים. הדגם הוצג לראשונה בשנת 1925 על ידי הסוציולוג ארנסט בורג'ס.
הדגם
הדגם התבסס על תאוריית אקולוגיה-אנושית שנעשתה על ידי בורג'ס תוך התמקדות בעיר שיקגו, והיה הראשון לכלול הסבר על חלוקת קבוצות חברתיות בתוך אזורים עירוניים. דגם זה מורכב מטבעות מעגליות אשר מתארות צורת שימוש בקרקעות עירוניות. במרכז הדגם עיגול פנימי שבו נמצא מרכז העסקים הראשי ומסביבו מעגלים המוקדשים למגורים ותחומים אחרים. דגם זה מהווה למעשה גרסה עירונית למודל שפותח על ידי הכלכלן הגרמני יוהאן היינריך פון תינן. הדגם של בורג׳ס השפיע על פיתוחם של דגמים מאוחרים יותר, כגון הדגם המגזרי והדגם הרב־קוטבי.
החלוקה בדגם מתבצעת על פי האזורים הבאים:
בורג'ס ציין כי ישנה קורלציה בין המרחק ממרכז העסקים הראשי לבין עושרו של האזור המיושב - משפחות אמידות נוטות לחיות רחוק יותר ממרכז העסקים במחוז המרכזי. בנוסף, בורג'ס ציין כי מרכז העסקים הראשי יגרום להרחבתו כלפי חוץ, דבר שיאלץ הוספת טבעות אחרות כדי להרחיבו החוצה.
עבודתו של בורג׳ס תרמה ליצירת תאוריית עקומת שכר הדירה, אשר גורסת כי סידור המעגלים תלוי במחיר שאנשים יהיו מוכנים לשלם עבור האדמה בהם. מחיר זה מושפע ישירות מהרווח שניתן להפיק מניהול עסק באותה אדמה. מרכז העיירה יהיה בעל מספר הלקוחות הגבוה ביותר, ולכן הוא משתלם לפעילות קמעונאית. מפעלי ייצור ישלמו פחות עבור הקרקע מכיוון שהם מעוניינים בעיקר בקרבה לעובדים ובמעבר הסחורה, והמעגלים החיצוניים יוקדשו למגורים.
ביקורת
המודל אותגר על ידי מתכנני ערים רבים בני זמננו. ראשית, המודל אינו עובד טוב בערים מחוץ לארצות הברית, במיוחד באלה שפותחו בהקשרים היסטוריים שונים. אך אפילו בארצות הברית, בעקבות שינויים והתקדמות בתחומי התחבורה וטכנולוגיית המידע, וגם שינויים בכלכלה העולמית, ערים כבר לא מאורגנות לפי אזורים מוגדרים.
צ'ארלס רני מקינטוש
צ'ארלס רני מקינטוש (באנגלית: Charles Rennie Mackintosh; 7 ביוני 1868 – 10 בדצמבר 1928) היה אדריכל, מעצב ואמן סקוטי. מוביל בארכיטקטורה מודרנית של המאה ה-20. גישתו האמנותית הייתה קרובה מאוד לתנועת 'הסימבוליזם' האירופית. אשתו הייתה האמנית מרגרט מקדונלד מקינטוש.
ביוגרפיה
צ'ארלס רני מקינטוש נולד ב-7 ביוני 1868 בגלאזגו, סקוטלנד. הוא היה הילד הרביעי במשפחה בת אחד עשר ילדים, לאביו, ויליאם מקינטוש, שהיה הפקיד הראשי והמפקח הראשי של משטרת גלאזגו ולאמו מרגרט רני מקינטוש.
ב-1880 זכה במלגה של מסע לימודי לחקר הארכיטקטורה הקלאסית העתיקה. כשחזר עבד כמתלמד במשרדו של האדריכל ג'ון האצ'ינסון.
ב-1889 החל לעבוד כמתמחה בחברת קפי והנימון, Honeyman & Keppie, שם תכנן את הפרויקט הארכיטקטוני החשוב הראשון שלו, בית הראלד, מגדל פינתי למערכת העיתון "הראלד" בגלזגאו שהיום ידוע בשם "המגדלור" (Light House). במקביל למד בבית הספר לאמנויות של גלאזגו ושם ב-1892 פגשו מקינטוש וחברו ג׳יימס הרברט מקנייר גם הוא מתמחה בחברת הנימן וקפי זוג אחיות אמניות מרגרט ופרנסיס מקדונלד מקנייר. שלמדו גם הן באותו מוסד. הארבעה גילו שיש להם שפה אמנותית משותפת ושיתפו פעולה בפרויקטים עיצוביים רבים. "הארבעה" כך כינו אותם, היו דמויות בולטות בחבורת המעצבים שיצרו את סגנון העיצוב של גלאזגו.
ב-1904 לאחר שתכנן פרויקטים שזכו להצלחה נעשה מקינטוש שותף בחברה שנקראה מאז: הנימן, קפי ומקינטוש.
בשנת 1913 בעקבות מצב כלכלי קשה, גם החברה המשותפת נקלעה לקשיים. מקינטוש התפטר ופתח עסק משלו. כישלונות כלכליים ואולי גם שתייה ודיכאון גרמו לו לנטוש את האדריכלות ולעבור לציור נופים ופרחים בצבעי מים. הציורים נעשו פעמים רבות בשותפות עם רעיתו מרגרט כשסגנונם הופך לזהה. הזוג עבר לכפר סאפוק Suffolk שבוולברסוויק ב־1914. בשל מבטאו הכבד וטיוליו לאורך החוף הוא נחשד כמרגל גרמני וב-1915 אף נעצר. מסאפוק עברו לצ'לסי והתפרנסו ממכירת עיצובים ליצרני טקסטיל.
ב-1923 עברו לעיר חוף בדרום צרפת ליד הגבול הספרדי - פורט וונדרס, שם מזג האוויר היה חמים ונוח יותר והמחייה זולה יותר. בצרפת נטש מקינטוש לחלוטין את האדריכלות ועסק בציור בצבעי מים של נופים: נופים מהטבע וגם כאלה מעשה ידי אדם. הוא השאיר אחריו ציורים רבים של פורט וונדרס ושל רוסיון.
השפעות וסגנונות
המאה ה-19 שמקינטוש נולד בה הייתה מאה של שינויים גדולים שמקורם היה ב. גלאזגו, עיר הולדתו, הייתה כבר אז מפורסמת בתעשייה כבדה ובמספנות שלה שבהן נבנו אוניות קיטור מהגדולות של אותה תקופה. השינויים בטכנולוגיה והמעבר לייצור המוני גרמו לאמנים המעצבים שמקינטוש היה מהמובילים בהם, ליצור שפה גאומטרית פשוטה שתשרת לא רק את האסתטיקה אלא גם את הפונקציונליות, עיצוב פשוט שיותאם לאמצעי הייצור. השנים בהן היה יוצר פורה-עשרים השנים האחרונות של המאה ה-19 ועשרים הראשונות של המאה ה -20 אופיינו בתנועות מחאה אמנותיות שהחשובה ביניהן בבריטניה הייתה תנועת האמנויות והאומנויות בהנהגתו של ויליאם מוריס ובסגנונות חדשים שהבולט בהם הוא הארט נובו. ביצירותיו של מקינטוש בתחומי האדריכלות והאומנויות הדקורטיביות ניכרות ההשפעות של השניים בקישוט במוטיבים מהטבע, בעיצובים בעלי קווים פשוטים אורכיים וישרים, ובהתייחסות שווה לתכנון ולבניית כל הפריטים במבנה, החל מהחוץ-הקירות וכלה ברהיטים, בעבודות הזכוכית, באביזרים ובקישוטים. ברוח תנועת האמנויות והאומנויות מקינטוש גם ייחס חשיבות לקליגרפיה ופיתח סגנון מיוחד. גם השפעה יפנית (ג'פוניזם), שחילחלה לעולם האמנות לאחר שיפן נפתחה לסחר עם המערב, ניכרת ביצירותיו של מקינטוש. הוא העריץ את הסגנון היפני בגלל הצורות הפשוטות, החמרים הטבעיים והאיפוק של הפריטים לעומת הראוותנות והגודש בפרטים בסגנונות המסורתיים.
הסגנון של אסכולת גלאזגו בעבודות של "הארבעה", שמקינטוש היה הבולט והמוכר ביניהם, וגם בשל מקינטוש ואשתו, היה "נקי" ואלגנטי. במבנים, לבד מאבן הרבו להשתמש בזכוכית ובמתכות. הצבעים המועדפים היו שחור, לבן ומעט צבעי פסטל. הרהיטים בעלי אופי אבסטרקטי, קווים ישרים, מאונכים ומאוזנים וקישוט גאומטרי. הייחוד של מקינטוש היה בפרופורציות מיוחדות כמו הכיסאות השחורים עם משענות גבוהות במיוחד שמזוהים עם שמו. בעבודות היה שילוב בין סגנון מודרניסטי, פונקציונלי של זוויות ישרות וקווים פשוטים-למוטיבים דקורטיביים בקווים רכים בעיקר של פרחים בהשראת הארט נובו והג'פוניזם.. פרחים הוא מוטיב חוזר בקישוטים בעיקר ורד (שושנה) מסוגנן, שזכה לשם "שושנת מקינטוש". סגנון אסכולת גלאזגו הקיף עיצוב ארכיטקטוני, עיצוב פנים, רהיטים, טקסטיל ועבודות מתכת.
בית הארלד
העיצוב הארכיטקטוני הראשון של מקינטוש 1895. הוספת מגדל פינתי עם גרם מדרגות מתגלגל לבית העיתון. לימים זכה המגדל בשם מגדלור (lighthuse). היום משמש מרכז חינוכי שמדגים את החיבור בין עיצוב ארכיטקטוני, פונקציונליות, כלכלה וחברה.
בית הספר לאמנות של גלאזגו
התכנון שנעשה על ידי מקינטוש 1903 כשעבד בחברת קפי והנימון, תכנון שזכה בפרס הראשון נחשב היום לאחת מיצירות המופת הארכיטקטוניות בבריטניה. בניין אבן בסגנון סקוטי מסורתי עם חלונות זכוכית גדולים מלבניים לניצול האור, במסגרות ברזל שחור. מתחת לחלונות מעקה ברזל מעוצב בסגנון ארט נובו. בשותפות עם אשתו עיצב מקינטוש גם פריטי ריהוט: שולחנות, כונניות, ספרייה. הבניין נפגע בשריפה אחת ב-2014 ושנייה ב-2018 וכיום נותר השלד החיצוני בלבד.
בית התה "וילו" - Willow Tea Rooms
מקינטוש יחד עם אשתו מרגרט עיצבו לקייט קרנסטון שהייתה פטרון נדיב ונלהב שלו את הפנים של ארבעה בתי תה שלה, הראשון ברחוב ווילו נפתח ב-1903. בתי התה הם מהעיצובים המרשימים שלו:, קירות מקושטים במראות ובציורים, הכיסאות המיוחדים בעלי משענות גבוהות, עבודות סבכה, כלי אוכל מעוצבים, חדרים לנשים בלבן כסוף וורוד, לגברים-לביליארד ועישון בשחור, חדר סיני בצבעי אדום ירוק וכחול. בשנות ה -80 של המאה ה-20 נפתחו כמה בתי תה בעיצובי הפנים והריהוט המקוריים של מקינטוש שזוכים לפופולריות רבה. בתי התה מייצגים את התפישה של חדרים כעבודות אמנות.
כנסית מקינטוש, כנסיית צלב המלכה - Queens Cross Church
ההזמנה לתכנון הכנסייה נמסר לחברת קפי והנימון ב-1896 והתכנון בפעל נעשה על ידי מקינטוש. הכנסייה נבנתה בסגנון הכנסיות הסקוטיות-סגנון גותי, גג עץ קמור, מגדל בסגנון ימי הביניים. חותמו של מקינטוש ניכר בפשטות הקווים, החלונות הגדולים יחסית לניצול האור, והקישוטים המסוגננים-קווים מפותלים ואלמנטים פרחוניים על הקירות והחלונות שהם אופייניים לארט נובו. הכנסייה נפתחה לשירות הציבור ב-1899.
בית לחובבי אמנות - House for Art Lovers
תוכנן על ידי מקינטוש ב-1901.נבנה כשמונים שנה מאוחר יותר ב-1996 בפרק בלווסטון בגלזגאו. התכנון נעשה בעקבות תחרות שהוכרזה על ידי עיתון עיצוב גרמני למבנה מודרני וחדשני. חוקי התחרות היו נוקשים לגבי גודל החדרים, גרם המדרגות וגימור חיצוני. השופטים התרשמו מהמקוריות של מקינטוש וההתאמה בין פנים לחוץ.
הערכת האמן ותרומתו
היום אין עוררין על תרומתו הגדולה של מקינטוש לעיצוב ארכיטקטוני ולעיצוב פנים במעבר המאות ובתחילת המאה ה-20. אמני האוונגרד של אירופה העריכו את חדשנותו וכישוריו של מקינטוש כבר בחייו, עבודותיו הוצגו ב-1900 בתערוכה של תנועת המחאה האמנותית האוסטרית "הזצסיון הווינאי", וזו פיתחה בהשראתו שפה עיצובית הבנויה ממלבנים וקווים ישרים. העבודות הוצגו גם במינכן, בודפשט, דרזדן, וונציה ומוסקבה. בעיר הולדתו היו לו כמה פטרונים כמו הגב' קרונסון (בית התה) וולטר בלקי (בית ההר) שבעזרתם הצליח להפוך את דמיונו היצירתי למציאות, אבל העיצובים שלו זכו להשפעה ולהערכה בארצו רק כמה עשרות שנים לאחר מותו. היום מקינטוש נחשב לאחד מאבות הקלסיקה המודרנית. בזכות המבנים שלו גלאזגו הוכרה כאתר מורשת תרבות ב-1900. הכרזה שלוותה בתערוכה של עבודותיו של מקינטוש ואשתו במשך שנה. בית הספר לאמנות שתכנן הוכרז על ידי הממסד הארכיטקטוני לאחד מהבתים המצוינים-משובחים בבריטניה. המבנים שתכנן נפתחו לביקורי הציבור הרחב. בתי התה שלו משוחזרים ומתפקדים. במוזיאון העיצוב הסקוטי V&A, שנפתח ב-2018 בדנדי, שוחזר בשלמותו חדר האלון של בית התה שהיה בשעתו ברחוב אינגרם בגלזגאו.
ב-1996 נערכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו.
נור-פה דה קאלה
נור-פה דה קאלה (בצרפתית: ) היה אחד מ-26 חבלי הארץ (régions) של צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד לסוף שנת 2015. משנת 2016 החבל הוא חלק מהחבל החדש או-דה-פראנס.
החבל ממוקם בצפון הקיצוני של המדינה והיה מורכב משני מחוזות (départements) - נור ("צפון") ופה דה קאלה ("מצר קאלה", הוא מצר דובר). עיר הנציבות שלו הייתה ליל, והוא גבל בבלגיה מצפון וממזרח, תעלת למאנש ממערב, ובמחוז פיקרדי בדרום. עד סוף המאה ה-20 נשא את השם "נוֹר". בעבר היה לחלק מארצות השפלה הדרומיות, עד אשר הפך סופית לחלק ממדינת צרפת ב-1713.
דמוגרפיה
צפיפות האוכלוסייה בחבל נור-פה דה קאלה גבוהה מאוד (כ-331 נפשות לקמ"ר). מתגוררים בו כ-4 מיליון תושבים שהם 7% מאוכלוסיית צרפת. הוא החבל הרביעי בצרפת מבחינת גודל האוכלוסין.
גאוגרפיה
לאזור כ-140 ק"מ של חוף, המשמש כשער כניסה לבריטניה ולים הצפוני. מצפון נמצאת בלגיה, מדרום-מערב החבל-לשעבר פיקרדי ומדרום-מזרח רמת ארדן של החבל-לשעבר שמפאן-ארדן.
בקצהו נמצאת העיר קאלה, שהיא הנקודה הקרובה ביותר באירופה לאי הבריטי, כאשר ביניהם מפריד מצר דובר.
שטחים חקלאיים נרחבים בו מיועדים לגידול תפוחי אדמה ולמעלה משליש מאספקת תפוחי האדמה של צרפת מגיעה מנור-פה דה קאלה.
היסטוריה
תחילה היה לשטחם של הבלגים, שבט קלטי אשר ישב באזור. בהמשך נכבש יחד עם צפון צרפת על ידי הרומאים. ב-55 לפנה"ס הפליג יוליוס קיסר לכבוש את אנגליה מלשון הקאפ בלאן נז, כיום במחוז פה דה קאלה. לאחר מפלת הרומאים במאה ה-5 אזור זה נכלל בנויסטריה - אחת משלוש הטריטוריות שהרכיבו בזמנו את צרפת.
במשך מלחמת מאה השנים נכנעה קאלה לאנגלים לאחר מצור ארוך. במשך המצור, שישה מנכבדי העיר התנדבו להיתלות כדי לחוס על חייהם של שאר התושבים. למרות שלבסוף קיבלו חנינה, אומץ לבם הווה השראה לפסל שועי העיר קאלה של אוגוסט רודן שהושלם ב-1888. העיר נשארה תחת שליטת האנגלים עד שחזרה לידיים צרפתיות אך ב-1558.
בשנת 1477, לאחר סיום מלחמת צרפת-אנגליה והתחלת דעיכתה של דוכסות בורגונדיה ששלטה באזור עם מותו של שארל הראשון, ביקש לואי האחד עשר לכבוש את האזור שהיה למעוז כלכלי. תוכניותיו כשלו כאשר יורשת בורגונדיה, מארי דה בורגון התחתנה עם מקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג, אליו עברו כל שטחי הבורגונדיה. במהרה הפך האזור לשטח הנחמד על ידי מלכויות אירופה, והיה לזירת קרבות נוראה ועקובה מדם בין הצבאות השונים עד שנת 1713, כשהאזור נקבע כשטח צרפת באמנת אוטרכט.
פיאט ארגו
פיאט ארגו (באיטלקית: Fiat Argo) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת Fiat Automoveïs חברת בת של התאגיד רב-לאומי אמריקאי-איטלקי Fiat Chrysler Automobiles  (FCA) (באיטליה: קונצרן הרכב האיטלקי פיאט) אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום בברזיל.
דגם ה-"פיאט ארגו" פותח על ידי מרכז "R&D FCA Brazil center", חברת בת של פיאט אשר מפתחת דגמי מכוניות לשוקי אמריקה הדרומית.
דגמי "פיאט ארגו" יועדו לשוקי אמריקה הלטינית.
משה פלדנקרייז
משה פנחס פֶלְדֶנְקְרַיְיז (Feldenkrais; 6 במאי 1904 – 1 ביולי 1984) הוא ממציא שיטת ההתעמלות והריפוי העצמי פלדנקרייז. לפני שנות ה-50 שימש כמורה לג'ודו וג'ו ג'וטסו וכתב ספרים בתחום וכן עסק במחקר כפיזיקאי.
תחילת דרכו
פלדנקרייז נולד כבן הבכור לשיינדל ואברהם לייב בעיירה סלאוויטא שבמערב אוקראינה, בזמנו חלק מן האימפריה הרוסית וכיום עיירה במחוז חמלניצקי באוקראינה. משפחתו היא מצאצאי הרב פנחס שפירא מקוריץ מייסדי דפוס סלאוויטא הנודע. אביו הוסמך לרבנות, אך עסק במסחר בעץ. בביתו קיבל חינוך ציוני ולמד מעט עברית. בילדותו עברו הוריו לעיירה קורץ, ובשנת 1912 עקרו לברנוביץ' (כיום בבלארוס), ובה סיים שנתיים בתיכון.
בשנת 1918, בגיל 14, עזב את משפחתו והצטרף ל"קבוצת ברנוביץ", שהייתה גרעין של נערים שעלו לארץ ישראל. עם הגעת הקבוצה לארץ ישראל התיישבו בגבול יפו-תל אביב ועסקו בבניין. במשך שנים אחדות עבד כחלוץ בעבודות כפיים. רק לקראת גיל 20, כאשר הצליח ללמוד עברית, החל בלימודים אקסטרניים בגימנסיה הרצליה ובגיל 23 סיים את בחינות הבגרות בהצלחה. בין השנים 1925–1930 עבד במחלקת חישובים גאודטיים של מחלקת המדידות הממשלתית המנדטורית. בין היתר עבד על קשירת רשת הבקרה הארץ ישראלית לרשת הבקרה בסוריה ולבנון. באותן השנים התחיל להתעניין באמנויות הלחימה ובהגנה עצמית, ופרסם את ספרו הראשון "ג'ו ג'וטסו והגנה עצמית", שהופץ בקרב חברי ההגנה. ספר נוסף אותו תרגם והוסיף לו פרק אחרון היה "האוטוסוגסטיה לפי שיטת אמיל קוּאֶה". פלדנקרייז היה שחקן כדורגל מחונן, אולם נפצע קשה באחד המשחקים בשנת 1929 ורק בגלל התנגדותו הנחרצת לא נקטעה רגלו. לאחר תקופת החלמה ממושכת שב לאיתנו.
פעילותו בפריז ואנגליה
לאחר שבמשך כשנתיים חסך כסף ללימודים גבוהים, יצא בשנת 1930 לפריז במטרה ללמוד רפואה. כיוון שלימודי הרפואה היו יקרים מדי לחסכונותיו, החליט להתחיל בלימודים בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות בפריז. כדי לממן את לימודיו, פנה למנהל בית הספר וקיבל אישור להקים מועדון לג'ו ג'וטסו עבור הסטודנטים.
בשנת 1933 פגש את פרופסור ג'יגורו קאנו, מייסד הג'ודו המודרני, שקרא את ספרו על הג'ו ג'וטסו. לאחר פגישתם החל פלדנקרייז ללמוד ג'ודו אצל הפרופסור והחל ללמד גם ג'ודו במועדון הספורט שהקים (שהיה אחד המועדונים הראשונים במערב מסוג זה).
באותה שנה סיים את לימודיו בתואר מהנדס במכניקה ובחשמל והחל בלימודים לתואר הדוקטור למדעים בהנדסה ובפיזיקה יישומית בסורבון. בין מוריו הייתה הפיזיקאית הנודעת מארי קירי. במקביל עבד כעוזר מחקר של כימאי הגרעין וחתן פרס נובל פרדריק ז'וליו-קירי במכון קירי.
בשנת 1935 הוציא מהדורה מחודשת בצרפתית לספרו על ג'ו ג'וטסו וב-1936 קיבל חגורה שחורה בג'ודו. בשנת 1938 קיבל את ה"דאן 2" (חגורה שחורה ברמה שנייה) והיה היהודי הראשון שזכה בתואר זה.
בשנת 1940, לפני כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ברח פלדנקרייז לבריטניה. עד שנת 1946 הוא שימש כקצין מדע במיניסטריון הצי הבריטי ועבד בתחום הסונאר וזיהוי צוללות. כמו כן, לימד את המשרתים איתו הגנה עצמית. בסיפונים החלקים של הצוללות התעוררה פציעת הברך שלו והתגלה אצלו (קרע ב?)מיניסקוס. הוא פנה לייעוץ אצל מומחה בתחום בגלאזגו והלה טען שהוא חייב לעבור ניתוח מיידי, כי אם לא כן יהפכו הכאבים בלתי-נסבלים בתוך כמה שבועות. רמת הניתוחים באותה תקופה הייתה נמוכה עד כי ניתוח בברך היה משאיר אותו נכה. מצבו עודד אותו להתחיל לסקור טכניקות לריפוי עצמי והוא הצליח לרפא את עצמו בלא צורך בניתוח.
אחרי שעזב את המיניסטריון, פלדנקרייז חי ועבד במגזר הפרטי בלונדון. הריפוי העצמי איפשר לו להמשיך ולהתאמן בג'ודו. במסגרת מעמדו בוועדת הג'ודו העולמית התחיל ללמוד את הג'ודו בצורה מדעית בשילוב עם הידע שצבר. בשנת 1949 הוציא לאור את ספרו הראשון "Body and Mature Behavior" העוסק בשיטת הריפוי שפיתח. באותה התקופה הוא למד את שיטת אלכסנדר, שיטת בייטס לשיפור הראייה וגם את השיטה הרוחנית, הדרך הרביעית.
שיטת פלדנקרייז
פלדנקרייז סבר שעם לידת האדם תנועתו הטבעית נכונה, אולם עם השנים מסגלים להם בני האדם לעיתים הרגלי תנועה שגויים ואף מזיקים. מצב זה ניתן לתיקון באופן מתון והדרגתי על ידי פיתוח המודעות לגוף. פיתוח המודעות נעשה בשלושה שלבים. התרגול נעשה במאמץ מינימלי ותוך שמירה על נשימה נכונה. כאשר האדם כבר שולט במודע בתנועתו הוא משפר את מצבו הבריאותי ומגיע לאיזון בין הנפש לגוף. ניתן ליישם את שיטתו ב-2 גישות שונות:
בתקופה שעבד בחמ"ד הכיר והתיידד עם אהרן קציר, שמאוד התלהב משיטתו והמליץ עליה לדוד בן-גוריון. במשך כשנה העניק פלדנקרייז שיעורים יומיים בשיטתו בביתו של בן-גוריון, שסבל אז מכאבי גב כרוניים. בסתיו 1957 יצא בן-גוריון מלווה בצלם העיתונות פאול גולדמן ושומרי ראש לחוף הים בהרצליה והדגים לכולם שבעקבות הדרכתו של פלדנקרייז הוא מסוגל לעמוד על הראש.
הצלחתו בטיפול בבן-גוריון פרסמה את שיטתו בישראל ומחוצה לה והביאה לו מטופלים רבים נוספים בישראל ומחוצה לה, עליהם נמנו גם עמוס חכם, לוי אשכול, משה דיין, יצחק בן-צבי, נחום גולדמן, יהודי מנוחין ומרגרט מיד. מסוף שנות ה-50 החל להציג את שיטתו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
עקב מספר התלמידים הגדל החליט פלדנקרייז, בשנים 1969–1971, להכשיר קבוצה של 13 תלמידים שבחר כדי שישמשו מאוחר יותר כמורים לשיטתו. הקבוצה למדה בסטודיו ברחוב נחמני בתל אביב, שאותו הפך שנה קודם לכן למכון הקבע ללימודי שיטת האינטגרציה התפקודית. בשנים 1975–1978 הכשיר בקולג' בסן פרנסיסקו את קבוצת המורים הראשונה מחוץ לישראל. הקבוצה מנתה 65 סטודנטים והקורס נערך במסגרת המכון לפסיכולוגיה הומניסטית.
בשנת 1980 החל בהכשרת קבוצת מורים שנייה בת 235 סטודנטים בקולג' בעיר אמהרסט שבמסצ'וסטס. את הדרכת הקורס סיימו מדריכים מישראל כיוון שפלדנקרייז סבל מקריש דם במוח שבגללו עבר טיפול ארוך בשווייץ ובסופו פרש מהוראת שיטתו בשנת 1981.
משה פנחס פלדנקרייז נפטר בתל אביב ממחלה ב־1 ביולי 1984, כאשר אחיו ברוך ותלמידיו לצידו. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
לאחר מותו
פלדנקרייז הקפיד להקליט את שיעוריו וכ-600 ההקלטות שהכין משמשות עד היום להדרכה ולתיעוד. הפדרציה הבינלאומית של פלדנקרייז הוקמה בארצות הברית בשנת 1990. בשנת 2004 נערכו במרכזים השונים בעולם אירועים לכבוד 100 שנים להולדתו של פלדנקרייז. בשנת 2011 נמנו כ-6,000 מורים לשיטתו בכל רחבי תבל, ומרכזי פלדנקרייז קיימים במספר מדינות באירופה, ביפן, באוסטרליה, בארגנטינה ובמקסיקו.
עיריית תל אביב תלתה לזכרו שלט הנצחה על הבית בו התגורר ברחוב פרוג מספר 27.
שניאור זלמן שכטר
שניאור זלמן הכהן שכטר, שנודע גם בשם סולומון שכטר (Solomon Schechter; כ"ט בכסלו תרי"א /7 בדצמבר 1847, פוקשאן, נסיכות מולדובה – י"ב בכסלו תרע"ו / 19 בנובמבר 1915, ניו יורק), היה רב אמריקאי, יליד-מולדביה, חוקר חשוב במדעי היהדות ובמיוחד של גניזת קהיר, מייסד ונשיא איחוד בתי הכנסת של אמריקה (United Synagogue of America), מנהלו של בית המדרש לרבנים באמריקה (ה-JTS) בניו יורק ומורה דרכה של התנועה הקונסרבטיבית ביהדות.
ביוגרפיה
נולד בעיר פוקשאן, בנסיכות מולדובה, מאוחר יותר חלק מרומניה. אביו, יצחק הכהן, חסיד חב"ד מאזור ווהלין, התיישב עם אשתו חיה רחל בפוקשאן כדי לשמש שוחט בקהילה המקומית, ושם נולד שכטר. מספרים כי בגיל 5 ידע את התורה. למד בבית ספר יהודי בפוקשאן, בגיל 10 עבר ללמוד בישיבה בפיאטרה ניאמץ שברומניה, ומגיל 13 למד בישיבה בלמברג כתלמידו של הרב יוסף שאול נתנזון.
חזר לזמן מה לרומניה ונשא אשה, אך נישואים ראשונים אלה לא עלו יפה והוא התגרש. בשנת 1865, בגיל 18, נסע ללמוד בבית המדרש של אהרן ילינק בווינה. שם היה תלמידם של הרבנים ילינק, יצחק הירש וייס ומאיר איש שלום. בגיל 19 הוסמך כרב על ידי הרב וייס. למד פילוסופיה ודקדוק באוניברסיטת וינה, ואחר-כך המשיך לימודים כלליים באוניברסיטת ברלין ובמקביל לימודי יהדות בבית הספר הגבוה למדעי היהדות שבעיר, שם התעמק בלימוד הביקורת ההיסטורית של הספרות הרבנית. עם מוריו שם נמנו הרב ישראל לוי ופנחס פרנקל.
בברלין הכיר את קלוד מונטיפיורי, קרוב משפחתו של סר משה מונטפיורי, אשר הזמינוֹ לאנגליה. שניאור זלמן, שנודע בהמשך באנגליה ובארצות הברית בשם שלמה (סולומון), התחתן שנית ב-1887, בגיל 40, עם מטילדה רוט, ילידת ברסלאו, שאותה הכיר בעת פעילותו המחקרית במוזיאון הבריטי בלונדון. לזוג נולדו שלושה ילדים.
בתום שהייה במצרים לצורך מחקריו, ביקר שלמה שכטר במשך חודש בארץ ישראל אצל אחיו התאום ישראל יעקב שכטר (1847–1912), ממייסדי זכרון יעקב, ותרם למושבה כמה מכתבי יד עבריים שגילה בגניזה בקהיר. אחד מבניו של אחיו היה ראש מועצת זכרון יעקב הראשון, אבא שכטר. אחד מניני אחיו מזכרון יעקב היה הקריקטוריסט והמחבר הישראלי דודו גבע.
פעילותו האקדמית
בשנת 1881 נענה שכטר להזמנתו של קלוד מונטיפיורי ללונדון, והיה לחונכו בלימודיו לרבנות. הוא עצמו המשיך לימודיו באוניברסיטת אוקספורד. כמו כן, בגיל 35 חקר כתבים יהודים שנמצאו באוסף המוזיאון הבריטי. בשנת 1885 פרסם מאמר ראשון: "The Study of the Talmud", אשר ראה אור בכתב העת Westminster Review. כעבור 5 שנים, בשנת 1887, פרסם את מהדורת המופת שלו לספר הרבני החשוב "אבות דרבי נתן", שלא יצא עד אז במהדורה מדעית. הוא שחזר את הטקסט בעזרת עיון בכתבי יד רבים ולאחר השוואות קפדניות לתרגומים יווניים ולטקסטים אחרים אשר ציטטו אותו.
בהגיעו לאנגליה עוד לא שלט בשפה האנגלית, אך הוא למד אותה במהירות ותוך זמן קצר התקדם במסלול האקדמי שם. בשנת 1890 נבחר שכטר כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג' כמרצה (לקטור) לספרות תלמודית, במקום הרב שלמה שילר-סינשי (Schiller-Szinessy), שנפטר באותה השנה. משנת 1892 כיהן כדוֹצֵנְט (מרצה) לספרות רבנית.
תגלית הגניזה הקהירית
בתחילה שלח שכטר אוסף כתבי יד סגורים ובלתי-ממוינים אל הספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, אולם ב-13 במאי 1896 הראו לו שתי אחיות סקוטיות שחזרו מארץ ישראל, אגנס לואיס ומרגרט גיבסון, כמה דפים מהגניזה בקהיר, שכללו את הנוסח העברי של ספר בן סירא, שבמשך מאות שנים היה ידוע רק בתרגומו הלטיני והיווני. שכטר, נלהב ממה שראה, הזדרז, וביוני 1896 השיג תמיכה למסע למצרים אל המקום שבו התגלתה הגניזה.
שכטר זכה לעזרה מיוחדת מצד חוקר מדעי היהדות צ'ארלס טיילור (1840–1908), תלמידו של קודמו של שכטר, הרב שילר סינשי. כן התגייסו לעזרתו גורמים נוספים, יהודים ונוצרים, ודיפלומטים בריטים במצרים. שכטר קיבל בין היתר מכתב המלצות מהרב הראשי של אנגליה אל הרב הראשי של קהיר. ואכן, בהגיעו לקהיר זכה שכטר לשיתוף פעולה מצד ראשי הקהילה היהודית ומצד ראשי בית הכנסת אבן עזרא. (מטבע הדברים, נאלץ שכטר לעשות שימוש בבקשיש המסורתי כדי לפתוח דלתות נחוצות). העבודה בגניזה עצמה התנהלה בתנאים קשים: שכטר נאלץ לזחול לתוכה דרך חור בקיר עזרת הנשים שבבית הכנסת, וחלל הגניזה נעדר היה דלתות וחלונות והיה מלא אבק מחניק. הוא הצליח למיין בקפידה עבור ספריית האוניברסיטה רכישה של אין ספור כתבי יד ודפים מן הגניזה – אוסף הגדול פי שלושה מכל אוסף אחר מסוגו בעולם כולו (אוספים גדולים למדי של מסמכים מהגניזה הגיעו בעבר בדרכים עקיפות אל הספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג וכן למקומות נוספים, אך מבלי שייחשף מקורם). שכטר וטיילור תרמו את האוסף, הנקרא על שמם, לאוניברסיטת קיימברידג'.
במשך 6 שנים עסק שכטר בכתיבת ממצאיו ופרסומם. הוא פרסם בין היתר גם את ספר ברית דמשק המפורסם, שהתגלה אחר כך גם בין מגילות מדבר יהודה. תגלית נוספת באוסף אשר עוררה עניין רב הייתה "מכתב שכטר" (הידוע גם בשמו "מסמך קיימברידג'") – איגרת שמורה חלקית שנכתבה על ידי כוזרים מקונסטנטינופול אל נכבד יהודי, אולי חסדאי אבן שפרוט, ובה מסופר על הגיור של אותו כוזרי ובכלל על קיום היהדות אצל הכוזרים ואצל האלאנים, וכן על סכסוכיהם עם המעצמות השכנות – הרוסים והביזנטים.
בשנת 1899 התמנה שכטר לפרופסור לתחומי העברית באוניברסיטה-קולג' שבלונדון.
תרומתו לקהילה היהודית הקונסרבטיבית בארצות הברית
עוד בשנת 1886 הקימה קבוצת רבנים אמריקאים בעלי שאיפות למודרניזציה מוסד כדוגמת בית המדרש לרבנים של הרב פרופ' זכריה פרנקל בברסלאו. המוסד הוקם בתוך בית הכנסת הספרדי-פורטוגלי הוותיק "שארית ישראל" (Congregation Shearith Israel) שבניו יורק.
במסגרת בית המדרש לרבנים בהנהגתו של שכטר הוקם בשנת 1909 ה"מכון למורים" (Teachers Institute), אשר היווה בית גידול לא רק למורים שפעלו בבתי הכנסת ובתי הספר היהודים-קונסרבטיביים, אלא גם למחנכים המשתיכים ליהדות האורתודוקסית המודרנית. כל הקורסים במכון ניתנו בעברית.