cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייראט מוסקבה
היסטוריה
למאמן הראשי של המועדון מונה יבגני קוסטרוב. אנטון צ'יסטיאקוב הרוסי, הידוע גם בעבודתו כסקאוט של ספרטק מוסקבה וצסק"א מוסקבה, מונה למנכ"ל המועדון. ב-14 ביולי 2021 התקיים משחק הבכורה - שהסתיים בתוצאה 3:0 על מועדון קוונט אובנינסק בשלב 1/256 הגביע הרוסי. במפגש הבכורה שלה בליגה השנייה, הקבוצה סיימה בתיקו ב־18 ביולי עם לנינגראדץ (2:2).
ארמדיל חשוף-זנב צפוני
ארמדיל חשוף-זנב צפוני (שם מדעי: Cabassous centralis) הוא מין של ארמדיל מהסוג ארמדיל חשוף-זנב. הוא אחד משני סוגי הארמדיל היחידים שחיים מחוץ לדרום אמריקה, כשהסוג השני הוא ארמדיל טאטו.
Angel Heart
Angel Heart (בעברית: לב של מלאך) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת הולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור ב-5 באוקטובר 1992, ועמו ככל הנראה יצאו שני סינגלים; "Fools Lullaby", "I Cry Myself to Sleep at Night" אשר זכו להצלחה נאה ברחבי העולם. האלבום זכה גם הוא להצלחה מרשימה כאשר הצליח למכור למעלה מ-250,000 עותקים בגרמניה, 100,000 עותקים בנורווגיה, 25,000 עותקים באוסטריה, ו-25,000 עותקים בשווייץ, ובנוסף הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד האוסטרי, ולהגיע למקום ה-4 במצעד הנורווגי.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני
תיאור פיזי
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא קטן יחסית לארמדילים אחרים, ומגיע לאורך של 31–42 סנטימטר עם זנב של 11–18 סנטימטר, ומשקל של 2 עד 3.5 קילוגרם. יש להם אזניים קצרות, גדולות ועגולות ועיניים קטנות. אין להם קשקשי שריון על האזניים בניגוד לארמדילים אחרים כגון ארמדיל טאטו.
Angel Heart
רקע
בשנת 1992, הודיעה טיילר כי אלבום האולפן התשיעי שלה אמור לצאת בזמן הקרוב. האלבום לבסוף יצא ב-5 באוקטובר באותה שנה ובמהרה זכה להצלחה רבה, המבקרים שיבחו רבות את הזמרת על השירים והסינגלים שיצאו מן האלבום ובנוסף טיילר אף כתבה שיר בשם "You're the Greatest Love", אשר זכה לשבחים רבים גם על הכתיבה, וגם על עצם היותו בין השירים המרגשים והחזקים ביותר מן האלבום. על עטיפת האלבום ניתן לראות את טיילר כשהיא לובשת שמלה אדומה עם מעיל עור שחור, ולב אדום בוהק שמהווה את הקונספט של האלבום "לב של מלאך", בו היא הביאה לב אדום אשר מתאר את ליבו של המלאך.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני
תיאור פיזי
הגב של הארמדיל מכוסה בשריון לוחות שמורכב מעשר עד שלושה עשר לוחות שמאפשרים לארמדיל גמישות תנועה. השריון הוא חום כהה, עם גוונים צהובים בשוליים התחתונים (בדומה לארמדיל הענק). על הזנב יש לוחות דקים יותר עם יותר מרווח ביניהם בגוון ורוד קל. הצד התחתון של הארמדיל מכוסה בקווצות שיער. יש להם חמישה טפרים בכל רגל, כשהטופר האמצעי הוא מוארך בצורת מגל.
Angel Heart
מיקומי שיא
האלבום הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד באוסטריה, ובנוסף להיכנס למקום ה-4 במצעד בנורווגיה.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני
תפוצה
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני חי מדרום מקסיקו, לאורך אמריקה המרכזית ודרומה עד קולומביה, צפון-מערב אקוודור וצפון-מערב ונצואלה, בגבהים של עד 3000 מטר מעל פני הים. הוא חי ביערות טרופיים יבשים, יערות עננים, ובשוואנות יבשות. הוא מעדיף לחיות ביערות גשם ועל כן ביעור יערות היא איום עליו. אין לו תת-מינים מזוהים.
תזונה והתנהגות
הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא נדיר יחסית ונצפה לעיתים רחוקות. הוא אוכל חרקים כמו כל שאר הארמדילים, וניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים. הוא מבלה הרבה יותר זמן במחילות שלו מתחת לאדמה משאר סוגי הארמדילים. כשהוא חופר הוא רוטט בצורה דומה למקדחה, כשהוא משתמש בטופרי המגל על הרגליים הקדמיות. הם מסוגלים לגרגר, לצווח ולהמהם, וכשהם נתפסים הם צווחים ומשתינים על הלוכד כדי לגרום לו לשחרר אותם. בלידה אמהות יולדות רק צאצא אחד, שנולד ורוד, עיוור, חסר שיער, למרות שקשקשי השריון כבר נראים לעין. הם חיים מעל שבע שנים.
אופוסום קצר-זנב אפור
אופוסום קצר-זנב אפור (שם מדעי: Monodelphis domestica) הוא מין של יונק כיס ממשפחת האופוסומיים, החי באמריקה הדרומית הטרופית. מין זה תואר ב-1842 כשייך לסוג אופוסום קצר-זנב. לא ידועים תת-מינים מוכרים שלו.
תיאור
אופוסום זה מגיע לאורך מוערך של 12 עד 18 ס"מ ומשקל של 58 עד 95 גרם בקירוב, כשהזכרים גדולים יותר מהנקבות במעט. בשביה האופוסום מכפיל את גודלו והוא יכול להגיע למשקל 150 גרם. הזנב של אופוסום זה קצר יחסית, כפי ששמו מרמז ואורכו לא עולה על 5 עד 9 ס"מ בקירוב. הוא בעל פרווה אפורה עם אוזניים וזנב ורודים ורחבים ועיניים שחורות גדולות וללא "מסיכה" כהה לאורך הפנים, כמו שאר האופוסומים. לנקבת האופוסום כלל אין "כיס", ובמקומם יש לה 13 פטמות בעלות שרירים היכול להתקפל לתוך הבטן.
הוא מצוי בטבע באמריקה הדרומית שממדרום לנהר האמזונאס, בדרום, מרכז ומערב ברזיל, מזרח בוליביה, צפון פרגוואי, ובפורמוסה שבצפון ארגנטינה. הוא מצוי בטבע ביערות גשם טרופיים ויערות לחים אחרים ולעיתים מגיע ליישובים אנושיים.
האופוסום הוא אוכל כל הניזון לרוב מטרף של מכרסמים, צפרדעים, זוחלים קטנים ומגוון חסרי חוליות ומגוון בפירות מסוימים. הוא פעיל בלילות וצד באמצעות שימוש בריחו תוך דחיקת אפו לעבר פתחים וחרכים שונים. את הטרף הוא הורג עם שיניו החדות לעיתים קרובות בנשיכה בצוואר.
פארלי רוסה
פארלי ויירה רוסה (בפורטוגזית: Farley Vieira Rosa; נולד ב-14 בינואר 1994) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בטיינג'ין ג'ינמן טייגר בעמדת החלוץ.
אופוסום קצר-זנב אפור
תיאור
האופוסום מתרבה במשך כל השנה והנקבות נכנסות להיריון של 14 יום, במהלך הם ממליטות 6 עד 11 צעירים בכל פעם ואלה נגמלים מאמם כעבור שמונה שבועות, תוך שהם מכפילים את גודלם במהלך התקופה. הם בעלי מחזור חיים מהיר, כשהם בשלים מינית בגיל 5 או 6 חודשים ובשביה הם יכולים לחיות עד 49 חודשים.
פארלי רוסה
קריירה
פארלי רוסה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרוזיירו ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של ספורטינג ליסבון.
ביולי, רוסה חתם בסבסטופול מליגת העל האוקראינית. ב-21 בפברואר 2013, פארלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 3-1 לשחטאר דונצק. ב-31 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 לקרפטי לבוב.
בקיץ, התפרקה סבסטופול עקב סיפוח חצי האי קרים. רוסה חזר לברזיל וחתם בקבוצת מונטה אסול, אך לא שותף כלל במשחקי הקבוצה, והושאל בין היתר לאפולון לימסול וא.א.ק. לרנקה הקפריסאית.
ב-9 ביולי 2016, רוסה חתם לשנתיים בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית,ב-9 באוגוסט 2018, הוא חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית, שנה לאחר מכן חזר ליוון וחתם באטרומיטוס, ובמהלך העונה חזר לפאנטוליקוס.
ב-17 באוגוסט 2020 חתם רוסה בפוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-7 בפברואר 2021 הוא חתם בהפועל באר שבע מליגת העל, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-22 ביולי 2021 חתם רוסה בהפועל תל אביב בחוזה לעונה אחת, עם אופציה לרכישתו בעונה הבאה.
ב-6 במרץ 2022 רוסה עזב את ישראל והצטרף לטיינג'ין ג'ינמן טייגר מליגת העל הסינית.
א-שייח' אל-עפרית
איסרן (ישראל) רוזיו, המוכר בכינויו אַ-שֵּׁייח' אַלְ-עִפְרִית (בערבית: الشيخ العفريت; תעתיק מדויק: אלשיח' אלעפרית; משמעות הכינוי: המאסטרו השד, כלומר המוכשר כמו שד; תוניס, 1897 – אריאנה, 2 ביולי 1939), היה זמר יהודי-תוניסאי.
קורות חיים
נולד ברובע היהודי בגטו בשכונת אל-חפסיה שבתוניס, לאבא ממוצא מרוקאי ואמא מלוב. לאחר שאביו שב למרוקו, הפך למפרנס העיקרי במשפחה בעת שמכר עוגיות שאימו הכינה. בהמשך עבד במפעל לטחינת קפה. מעולם לא למד בבית ספר, אך הודות למקהלת הפיוט התגלה כבעל קול מיוחד במיוחד בסוגת המאלוף. אשר מזרחי שיתף איתו פעולה. מדי יום שלישי הופיע בארמונו של הביי מושל תוניסיה.
נפטר ב-26 ביולי 1939 בפרבר העיר תוניס, אריאנה, לאחר מאבק בשחפת, והותיר אחריו 480 שירים. הותיר שלוש בנות וחמישה בנים, שהאחרון בהם נולד לאחר מותו. נקבר בבית הקברות היהודי בורג'ל בעיר תוניס.
יקי הלפרין
יקי הלפרין (1947– 25 במרץ 2018) היה צלם אופנה ישראלי. נודע בשם "מלך השערים" של ישראל.
ביוגרפיה
לאחר שהייתו בארצות הברית, חזר בשנות השישים לישראל והחל לשמש כעוזר של גברא מנדיל.
ב-1973 פתח סטודיו לצילום עצמאי משל עצמו. ב-1979 צילם לראשונה את השער של שבועון לאישה, בו הופיעה רינה מור. לאחר מכן הפך לצלם השערים הקבוע של העיתון.
הוא עבד עם מעצבי אופנה רבים בישראל כמו גדעון אוברזון, ועם חברות אופנה כמו גוטקס וליווי'ס. הוא גם ביצע עבודות למותגי אופנה בינלאומיים, כמו קשארל.
הוא התמחה בצילומי "ביוטי", סוג צילום לחברות איפור וקוסמטיקה. בתחום זה עבד עם חברת קרליין ועם לוריאל.
ב-1988 הפיק ביחד עם אילנה שושן קלטת הדרכה לטיפוח עבור נשים ונערות בשם "היופי שלך תלוי רק בך".
ב-2009 צילם קמפיין לרשת "גולברי".
היה נשוי לצפי. להם שני ילדים, בהם עירן הלפרין.
מיקרופייל
מיקרופייל הוא ציוד מכני הנדסי וסוג של מקדח בורות, המשמש לקידוחי יסודות בקרקע סלעית קשה בעיקר לצורך יסודות וביסוס למבנים, חניונים ותימוכין מסוגים שונים, ומשתמש לשם כך בשיטת ההקשה - דפיקה עזה בקרקע ופינוי החומר המרוסק באמצעות לחץ אוויר.
הקידוח הוא הכנה לפעולה הנדסית המשכית - בדרך כלל יציקת יסודות מעומק החפירה ועד פני הקרקע ועל גביהם מוקם המבנה הרצוי.
מבנה המיקרופייל
מיקרופייל מורכב משני חלקים עיקריים: מקדח ו-מדחס.
המקדח הוא למעשה איזמל ענק בקוטר שנע בין 20–60 ס"מ ומורכב על תורן באורך של בין 5–12 מ'. בעת ביצוע הקידוח נזקף התורן והמקדח הולם בקרקע בצורה עזה המפוררת את הסלע בעיגול בקוטר המקדח.
יחד עם תחילת הקידוח נכנס לפעולה החלק השני של הכלי שהוא המדחס. המדחס דוחס אוויר בלחץ ומזרים אותו באמצעות צינור אל מוקד החפירה, האוויר הדחוס מעיף את גרגרי הסלע המרוסקים למרחק ומפנה את השטח להמשך ההקשה של המקדח.
שימושים
מיקרופייל מתאים לקידוח יסודות בקרקע סלעית קשה שמכונות קידוח אחרות אינן מצליחות לקדוח בה כראוי. אופי הקידוח מתאים לקרקע סלעית קשיחה וכזו שאיננה דורשת דיפון פנימי בעת הוצאת המקדח מחוץ לבור הקידוח.
בדרך כלל יתבצע קידוח במקירופייל בקרקע שבה סלעי גיר, קירטון, דולומיט וצור.
עומק הקידוח נקבע בהתאם לדו"ח ביסוס המוכן על ידי מהנדס ובהתייעצות עם גאולוג.
עם סיום הקידוח מניף המקדח את זיון הכלונס ומכניס אותו אל תוך פיר הקידוח, לאחר מכן מתבצעת יציקת בטון הממלאת את פיר הקידוח לכל אורכו.
פארק גולדה
פארק גולדה הוא פארק שהוקם על ידי קק"ל כאתר נופש על גבי שרידי מחצבה שפעלה במקום. הקמת הפארק הובילה לשיקום הנוף הפגוע שהותירה אחריה פעילות החציבה. הפארק משתרע על פני כ-540 דונם וממוקם סמוך לצומת משאבים וקיבוץ רביבים. הפארק קרוי על שמה של גולדה מאיר, ראש ממשלת ישראל הרביעית. בתה של מאיר, שרה, השתייכה למייסדיו של קיבוץ רביבים, הסמוך לפארק. במרכז הפארק עובר נחל רביבים שאורכו כ-170 מטר ורוחבו כ-50 מטר.
באזור הייתה בעבר נקודת התיישבות בדואית בשם "ביר עסלוג'" אשר התפתחה סביב בארות המים העתיקות. השם העברי שניתן למקום אחרי מלחמת העצמאות הוא באר משאבים בפארק קיים אגם מלאכותי ורוב המים באגם מגיעים מאתר המרחצאות הסמוך נווה מדבר, לאחר שעברו סינון. כמו כן, בפארק מדשאות, מתקני שעשועים לילדים ושולחנות פיקניק. בקרבת השער לפארק נמצא בית הבאר המשוקם (באר נאפ"י-"NAAFI Navy, Army and Air Force Institutes"), שבו שוכנת תצוגת קבע. תצוגה זו היא חלק מפעילות קק"ל להנצחת מורשת חיילי אנזא"ק, שלחמו בנגב במלחמת העולם הראשונה.
נכון למרץ 2017, האגם המלאכותי יבש עקב הפסקת פעילות אתר המרחצאות.
מצפור טלי
מצפור טלי קרוי על שמה של טלי קסטנבוים, שעבדה ברשות לפיתוח הנגב. המצפור מגיע לגובה של 338 מטר בראש הגבעה שמצפון לאגם, וניתן לקיים ממנו תצפית על אזור צפון הנגב וקמר מחמל, וכן על האגם שנמצא בלב פארק גולדה. אל המצפור ניתן לטפס בעזרת 170 מדרגות הבנויות מאדני רכבת או להגיע בשביל העפר.
באר נאפ"י ותצוגת אנזא"ק
הבאר קיבלה את כינויה מראשי התיבות נאפ"י "NAAFI Navy, Army and Air Force Institutes" מאחר ששימשה בתקופת המנדט כחנות מצרכים לחיילי הצבא הבריטי ששירתו בביר עסלוג'. בית הבאר ממוקם בסמוך לשער הפארק. לאחר מלחמת העצמאות, קיבוץ משאבי שדה עשה שימוש במי הבאר להשקיית השטחים החקלאים שעיבדו. קרן קיימת לישראל ביצעה עבודות לשיקום האתר וייסדה בבית הבאר תצוגה המספרת על חשיבותה של ביר עסלוג' בדרכם של חיילי אנזא"ק לכיבוש באר שבע בשנת 1917.
באר הפלפלון
הבאר נמצאת 100 מטרים ממזרח לאגם. השם ניתן לבאר בגלל עץ פלפלון הצומח סמוך לה. בתוך בית הבאר ישנה מגלשה לילדים, אך היא אינה פועלת מסיבות בטיחות.
בריכת הכיפה
בריכת הכיפה היא מבנה בטון קטן דמוי איגלו שגובהו כמטר. זה מתקן השקיה שבנו שלטונות המנדט הבריטי למען עדרי הצאן והגמלים של הבדואים בסביבה. הבריטים נהגו לחפור בארות כדי למשוך אליהם את הבדואים, ובכך לחזק את השליטה על תושבי הנגב.
ירון דן
ירון דן (1939 – 20 באפריל 1984) היה חוקר ישראלי של ארץ ישראל בעת העתיקה. נולד ברחובות להורים שעלו מליטא. שירת בנח"ל מוצנח והיה חבר הכשרה במנרה. ב-1960 החל ללמוד היסטוריה של עם ישראל, ארכאולוגיה ותולדות יוון ורומא באוניברסיטה העברית. דן נפטר ב-20 באפריל 1984.
עבודתו המחקרית
תחום התמחותו היה תקופת בית שני על רקע ההיסטוריה ההלניסטית והרומית. ועד סוף ימיו לימד בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. כבר לקראת עבודת הדוקטורט שלו החליט לקבוע את מוקד התעניינותו בשלהי הזמן העתיק, במאות הרביעית-השביעית לספירה. מאות שנים אלו זכו בדרך כלל להתעניינות פחותה ממאות השנים שקדמו להן. דן הכין את עצמו לקראת עבודה בחקר התקופה הזאת על ידי לימוד הלשונות העתיקות (יוונית, לטינית, סורית) ולשונות המחקר החדישות, וגם תלמוד. כמו כן, השתלט גם על מקצועות עזר מגוונים שהיו נחוצים למטרה זאת.
פרסומיו
פרסם מחקרים העוסקים בהיבטים שונים של תולדות ישראל וארץ-ישראל בסוף הזמן העתיק, וכן פרקים של סינתזה בספרי סיכום היסטוריים. גולת הכותרת ביצירתו המדעית היא ספרו "חיי העיר בארץ-ישראל בשלהי העת העתיקה", שאותו השלים על ערש דוויי, וראה אור לאחר מותו. ספר זה משרטט בצורה מרתקת פרקי חיים בתחומים השונים של העיר הארץ-ישראלית בתקופה הביזנטית. הספר הוא מונוגראפיה יסודית על בעיה מרכזית בתולדות התקופה ומכיל דיון ממצה על העיר בארץ-ישראל, צורתה הפיזית, ריבודה החברתי, הנהגתה, יחסיה אל השלטונות, בעלי המקצועות החופשיים שבה, המסחר וחיי הכלכלה שלה. גם חיי היום-יום מתוארים בכללותם. פרקי הספר דנים במאות החמישית, השישית והשביעית לספירה. כלומר, עד כיבושי האסלאם (640 לספירת הנוצרים).
"עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית" הוא אסופה של שלושה-עשר ממאמריו שיצאה לאחר מותו. המאמרים שופכים אור חדש על היבטים רבים של ההיסטוריה העדתית, הכלכלית והיישובית של ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזנטית.
שניים ממחקריו של ירון דן "סחר פנים וסחר חוץ בארץ-ישראל בימי הבית השני" ו"החיים הכלכליים בארץ-ישראל בתקופה הביזאנטית" פורסמו בקובץ המחקרים "פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל" בעריכת ב"ז קדר, טרודה דותן ושמואל ספראי.
הילרי מנטל
דיים הילרי מרי מנטל, DBE, FRSL (באנגלית: Dame Hilary Mary Mantel; 6 ביולי 1952 – 23 בספטמבר 2022) הייתה סופרת בריטית בשפה האנגלית, שחיברה רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים, וזכרונות.
היא זכתה פעמיים בפרס מאן בוקר, ראשית בשנת 2009 על הרומן ההיסטורי וולף הול, המתאר את עלייתו של תומאס קרומוול לגדולה בחצר הנרי השמיני מלך אנגליה, ובפעם השנייה בשנת 2012 על הרומן השני בסדרת קרומוול הביאו את הגופות. שני הרומנים שימשו כבסיס לסדרת הטלוויזיה "וולף הול". מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס פעמיים; גברים שזכו בו פעמיים הם ג'ון מקסוול קוטזי, פיטר קארי, וג'. ג'. פארל (אשר זכה בפעם השנייה לאחר מותו). הכרך השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light, ראה אור ב-2020.
ראשית דרכה
מנטל נולדה בשם הילרי מרי תומפסון בגלוסופ, דארבישייר, הבכורה בין שלושה ילדים, וגדלה בכפר האדפילד בדארבישייר, שם למדה בבית ספר יסודי קאתולי על שם צ'ארלס הקדוש. הוריה, מרגרט לבית פוסטר והנרי תומפסון, שניהם ממוצא אירי, נולדו באנגליה.
הרקע המשפחתי של מנטל שימש השראה לחלק גדול מיצירתה. בממואר שפרסמה בשנת 2003, בשם "Giving Up the Ghost", היא כתבה על אובדן אמונתה הדתית בגיל 12, דבר שהותיר בה חותם:
היא למדה במנזר האריטאון ברומילי. בשנת 1970, החלה לימודי משפטים בלונדון סקול אוף אקונומיקס. עברה לאוניברסיטת שפילד והשלימה תואר ראשון במשפטים בשנת 1973. בימי לימודיה הייתה סוציאליסטית.
קריירה ספרותית
בשנת 1974 החלה לכתוב רומן על המהפכה הצרפתית, שפורסם לימים בשם A Place of Greater Safety.
בשנת 1985 פרסמה מנטל רומן ראשון, Every Day is Mother's Day, ושנה לאחר מכן, רומן המשך, Vacant Possession. לאחר שובה לאנגליה, שימשה מבקרת קולנוע בשבועון The Spectator בין השנים 1987 ו-1991. בנוסף, פרסמה רשימות ביקורת בכמה עיתונים וכתבי עת באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 1988 פרסמה רומן בשם Eight Months on Ghazzah Street, אשר נשען על חוויותיה בערב הסעודית, ובאמצעות תיאור התנגשות ערכים מאיימת בין שכנים בבנין מגורים, בחן את המתחים בין תרבות איסלמית לבין תרבות המערב.
בשנת 1989 פרסמה רומן בשם Fludd, שמתרחש בשנת 1956 בכפר בדוי בצפון אנגליה. הרומן זכה בפרס על שם וויניפרד הולטבי.
בשנת 1992 פרסמה את הרומן A Place of Greater Safety, רומן ארוך שניחן בהקפדה היסטורית, ושעוסק בשלושה מהפכנים, ז'ורז' דנטון, רובספייר, וקאמיל דמולן, מילדותם ועד למותם בטרם עת בימי שלטון הטרור בשנת 1794. הרומן זכה בפרס "ספר השנה" מטעם ה-Sunday Express.
הרומן A Change of Climate (1994), שמתרחש בנורפוק הכפרית, בוחן את חייהם של רלף ואנה אלדרד, המגדלים ארבעה ילדים ומקדישים את חייהם לצדקה.
ספרה הבא, The Giant, O'Brien (1998), מתרחש בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומבוסס על סיפורו האמיתי של צ'ארלס ברן (או אובריין). הלה הגיע ללונדון כדי להתפרנס מהצגת עצמו לראווה כענק. עצמותיו מוצגות לראווה במוזיאון המכללה המלכותית לרפואה באנגליה. הרומן עוסק באובריין וביריבו, הרופא הסקוטי ג'ון האנטר, ומציג אותם לא כדמויות היסטוריות אלא כיריבים באגדה אלימה, קורבנות הכרחיים של עידן הנאורות. מנטל עיבדה את הספר לתסכית עבור BBC Radio 4.
בשנת 2003 פרסמה מנטל את הממואר Giving Up the Ghost, אשר זכה בפרס "ספר השנה" של ארגון MIND. באותה שנה פרסמה קובץ סיפורים קצרים בשם Learning to Talk. כל הסיפורים עוסקים בילדוּת. בשנת 2005 פרסמה רומן בשם Beyond Black, שעוסק במדיום, שמסתירה מאחורי חזות רגועה ועליזה נפש פצועה מאוד.
ספר ההמשך, Bring Up the Bodies, ראה אור באנגלית במאי 2012 וזכה לשבחים. כמו כן זכה בתואר "ספר השנה" מטעם פרס קוסטה לשנת 2012, וכן בפרס מאן בוקר לשנת 2012. מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס מאן בוקר יותר מפעם אחת, וכן הבריטית הראשונה שעשתה כן.
הרומן השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light יצא לאור במרץ 2020.
בעיות בריאות
בסופו של דבר, בבוטסוואנה, עיינה מנטל מתוך ייאוש בספר לימוד רפואי והגיעה למסקנה שייתכן שהיא סובלת ממקרה חריף של אנדומטריוזיס; האיבחון העצמי שלה אושר על ידי רופאים בלונדון. המחלה והניתוח שנדרש בעקבותיה הותירו אותה עקרה, והמשיכו להקשות על חייה. טיפולים ממושכים בסטרואידים גרמו לה לעליית משקל ושינו את המראה החיצוני שלה באופן משמעותי.
מנטל מהייתה מעורבת ותמכה בעמותת SHE לסובלות מאנדומטריוזיס.
חייה הפרטיים ומותה
מנטל נישאה בשנת 1972 לגאולוג ג'רלד מקיואן. בשנת 1977 עברו להתגורר בבוטסוואנה למשך חמש שנים. בהמשך, חיו ארבע שנים בג'דה, בערב הסעודית. לימים פרסמה מנטל ממואר על התקופה בכתב העת London Review of Books. שנים אחר כך סיפרה בראיון שעזיבת ג'דה הייתה "היום המאושר בחיי". מקיואן חדל לעסוק בגאולוגיה, כדי לנהל את הצד הכספי של הקריירה של מנטל. בשלב מסוים התגרשו, אך נישאו מחדש שנים ספורות לאחר מכן.
מנטל נפטרה ב-23 בספטמבר 2022, בגיל 70.
הולדהיים
הולדהיים (בגרמנית: Holdheim) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
הלן לונג'ינו
הלן אליזבת לונג'ינו (באנגלית: Helen Elizabeth Longino; נולדה ב־13 ביולי 1944) היא פרופסורית אמריקאית לפילוסופיה, המתמחה בפילוסופיה של המדע. לתפיסתה של לונג'ינו, לערכים ולאינטראקציות חברתיות יש תפקיד מרכזי בחקר המדע. היא כתבה על תפקידן של נשים בחקר המדע והחלק המשמעותי שלו באפיסטמולוגיה פמיניסטית ובאפיסטמולוגיה חברתית. לונג'ינו היא פרופסורית לפילוסופיה באוניברסיטת סטנפורד, ובשנת 2016 היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע.
קורות חיים
לונג'ינו נולדה בג'קסונוויל שבפלורידה, לג'יימס צ'ארלס ג'וניור ולהלן לונג'ינו. לונג'ינו קיבלה את התואר הראשון שלה בספרות אנגלית בשנת 1966 ממכללת ברנרד. בשנת 1967 קיבלה את התואר השני שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת סאסקס, ובשנת 1973 קיבלה את הדוקטורט שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בהדרכת פיטר אצ'ינסטיין. עבודת המחקר שלה עסקה במסקנות ובגילויים מדעיים.
לונג'ינו לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בין השנים 1973–1975 מילס קולג' באוקלנד בין השנים 1975–1990, אוניברסיטת רייס ביוסטון בין השנים 1990–1995 ובאוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1995–2005. בשנת 2008 הצטרפה למחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת סטנפורד. במקביל לכך, היא הייתה פעילה בתנועה לשחרור האישה ובהקמת לימודי מגדר במספר מוסדות.
לונג'ינו כיהנה כנשיאת איגוד הפילוסופיה של המדע בין השנים 2013–2014, וכאישה הראשונה המכהנת כסגנית הנשיא של החטיבה להיגיון, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה של ה-IUHPST (האיגוד הבינלאומי להיסטוריה ופילוסופיה של המדע) בין השנים 2016–2019.
עבודה פילוסופית
לונג'ינו דנה ברבדים החברתיים של ידע מדעי, וביחסים בין ערכים חברתיים לערכים קוגניטיביים. בעבודותיה לונג'ינו בוחנת אפיסטמולוגיות פמיניסטיות וחברתיות והשלכותיהן על פלורליזם מדעי. לונג'ינו טוענת שבמקום להצביע על כך שישנה דרך נשית אחת מובהקת לדעת, יש להדגיש את הרעיון של "לעשות אפיסטמולוגיה כפמיניסטית": גישה המביאה עמה מודעות לדרכים הרבות שבהן ניתן לאפיין שאלה.
פרסים
בשנת 2002, ספרה של לונג'ינו "גורל הידע" (2001) קיבל את הפרס המקצועי של רוברט ק. מרטון לספר הטוב ביותר מהמדור למדע, ידע וטכנולוגיה של האיגוד הסוציולוגי האמריקאי.
Burning Bright
משמעות השיר
ברנט סמית, סולן הלהקה ומי שכתב את השיר, סיפר:
לשונון פסיפי
לשונון פסיפי (שם מדעי: Hippoglossus stenolepis) הוא מין של דג מהסוג לשונון (Hippoglossus) ממשפחת השְׁטַחְנוּנִיִּים.
מאפיינים
הלשונון הוא אחד מהסוליתאים הגדולים בעולם ויכול לעלות לעיתים על 230 ק"ג ועל אורך 2.3 מ'. גודלו של הלשונון אינו קבוע ובדרך כלל מושפע מכמות המזון שהלשונון מצליח למצוא. דג זה הוא דג מאכל מבוקש.
הוא מצוי בצפון האוקיינוס השקט במדפי החוף ובים ברינג ומגיע גם לאמריקה ממפרץ אלסקה לקנדה ובוושינגטון, אורגון וקליפורניה. דג זה מצוי בקרבה לקרקעית והוא שטוח ומסווה את עצמו בחול. שתי עיניו נמצאות מעל החול ועוזרות לו למצוא טרף ואויבים. ברגע שהוא מוצא טרף קרוב הוא שואב אותו במהירות עם הפה הענקי. הוא ניזון מדגים שונים כמו בקלאים, סרדינים, סלמון, צלופחוליים ודגים אחרים מסדרת הסוליתאים, תמנונאים, דיונונים וחסילונים שונים.
הסוליתאים מתרבים בחורף בין דצמבר לפברואר ומשריצים ביצים רבות לתוך הים בעומק 180–450 מ', שם יש פחות טורפים. עדיין מעט מאוד לשונונים צעירים מגיעים לבגרות.
דוכסות בוואריה-מינכן
דוכסות בוואריה-מינכן (בגרמנית: Herzogtum Bayern-München), הייתה דוכסות שהתפצלה מדוכסות בוואריה-לנדסהוט, והתקיימה בין השנים 1392–1505. לאחר מכן איחדו דוכסי בוואריה-מינכן את כל דוכסות בוואריה תחת שלטונם, ובשנת 1623 הועלתה הדוכסות למעמד של נסיכות בוחר.
היסטוריה
בשנת 1340 איחד לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם אשתו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד. לאחר מותו בשנת 1347 שלטו בניו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין בניו, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1375 מת שטפן השני, דוכס בוואריה, ובניו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו בשותפות את דוכסות בוואריה-לנדסהוט. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין האחים: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1394 פרצה מלחמה בין יוהאן שנתמך בבניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה, לבין אחיו שטפן השלישי שנתמך בבנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ובסיומה ניצח יוהאן את אחיו.
בשנת 1397 מת יוהאן השני, דוכס בוואריה, ובניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו בשותפות.
בשנת 1400 הגיע הסכסוך בין הדוכסויות לרופרכט, מלך גרמניה, ובשנת 1402 הוא פסק לטובת ארנסט ווילהלם. בשנת 1411 תמך ארנסט בבחירתו של זיגמונד מבוהמיה לתפקיד מלך הרומאים, ולאחר מכן תמך בו במלמתו נגד ההוסיטים, מה שהביא לחורבן צפון בוואריה בשנת 1434. בשנת 1414 כרתו וילהלם וארנסט ברית עם בן דודם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט נגד לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, ובשנת 1420 פרצה שוב מלחמה בין הדוכסויות, שהסתיימה בשנת 1422 בתבוסת בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה, ובוואריה-מינכן קיבלה מחצית מהשטח.
בשנת 1503 מת גאורג, דוכס בוואריה-לנדסהוט, ואלברכט הרביעי, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה. אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט, שבסיומה הוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את רוזנות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
לאחר מכן
בשנת 1506 העביר אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה חוק שמנע את חלוקת הדוכסות שוב. בשנת 1623 קיבל מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה תואר נסיך בוחר, בשל עזרתו לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד קרובו פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ במהלך מלחמת שלושים השנים.
לאפיט (מכונית)
לאפיט (בצרפתית : Lafitte) היא מכונית פתוחה המוגדרת סייקלקאר מתוצרת יצרנית הרכבים הקלים הצרפתית '''SA de Construction de Voiturettes Th. Lafitte (החברה כונתה : Lafitte''') אשר יוצרה בין השנים 1928–1923 בצרפת
"Cyclecar"
"Cyclecar" הייתה סוג של מכונית קטנה, וזולה שיוצרה באירופה ובארצות הברית בין 1910 לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. מטרתה של ה-"Cyclecar" הייתה למלא פער בשוק בין האופנוע לבין המכונית.
מועדון "Clubs Moto Cycliste" פרסם ב-14 בדצמבר 1912 תקנון לגבי מכוניות ה-"Cyclecar". הדגמים בקטגוריה של המכוניות הגדולות הוגבלו למשקל מקסימלי של 350 ק"ג ולמנוע בעל נפח עד 1,100 סמ"ק. הדגמים בקטגוריה של המכוניות הקטנות הוגבלו למשקל בין 150–300 ק"ג ולמנוע עד נפח 750 סמ"ק.
קרב הצוקים האדומים
קרב הצוקים האדומים, הידוע גם בשם קרב צְ'ה-בִּי, היה קרב מכריע בסוף שושלת האן, מיד לפני תקופת שלוש הממלכות של ההיסטוריה הסינית. הקרב התרחש בחורף של שנת 208/9 לספירה בין כוחות הברית של המצביאים בדרום: לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, ובין כוחו העצום של המצביא הצפוני צאו צאו. ליו ביי וסוּן צְ'וֵאן סיכלו בהצלחה את מאמציו של צאו צאו לכבוש את השטח מדרום לנהר היאנגצה ולאחד את השטח של שושלת האן המזרחית. הניצחון בצוקים האדומים הבטיח את שלומם של לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, העניק להם שליטה על היאנגצה, וסיפק קו הגנה שבהמשך היה הבסיס ליצירת שתי המדינות הדרומיות של שׁוּ הָאן וווּ המזרחית.
תיאורי הקרב שונים בצורה משמעותית בכל הקשור לפרטים, והמיקום של הקרב הוא נושא מעורר מחלוקת. אף על פי שהמיקום המדויק נותר לא ברור, רוב ההשערות האקדמיות ממקמות אותו בגדה הדרומית של נהר היאנגצה, מדרום מערב לווהאן של ימינו ומצפון מזרח ליואיאנג (חונאן של ימינו). התיאור המפורט ביותר של הקרב מגיע מהביוגרפיה של ג'וֹאוּ יוּ' מהמאה ה-3, ברשומות ההיסטוריות של שלוש הממלכות מאת צֶ'ן שׁוֹאוּ. תיאור מוגזם של הקרב הוא חלק מרכזי ברומן של לְווֹ גְווָאנְג'ונְג, "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הגדולים של הספרות הסינית.
רקע
עד תחילת המאה ה-3 החלה שושלת האן, ששלטה בסין במשך כמעט ארבע מאות שנים (אמנם עם הפסקה של 16 שנים, חלוקת השושלת לחלקה המערבי והמזרחי), להתפורר. הקיסר שיאן היה בובה פוליטית מאז שנת 189, ללא כל שליטה על הפעולות של המצביאים השונים השולטים בשטחיו. אחד השליטים החזקים ביותר בסין היה המצביא צאו צאו, אשר עד שנת 207, איחד את צפון סין ושמר על שליטה מוחלטת בכל המישור הצפוני של סין. לאחר מכן הוא סיים מערכה מוצלחת נגד ווּחְווָאן בחורף של אותה השנה, ובכך איבטח את הגבול הצפוני שלו. עם שובו בשנת 208, הוא הכריז על עצמו בתור הקנצלר הקיסרי של האן, מעמד שהעניק לו סמכות מוחלטת על הממשלה הקיסרית כולה. זמן קצר לאחר מכן, בסתיו של שנת 208, צבאו החל במסע דרומה .
השלבים הראשונים של המערכה היו הצלחה מוחלטת עבור צאו צאו, בעיקר מכיוון שהפיקוד על מחוז ג'ינג נחלש באופן משמעותי, בעוד צבאות ג'ינג הפכו מותשים מהסכסוך עם סוּן צְ'וֵאן בדרום. פלגים התעוררו בתמיכה בשני בניו של לְיוֹ בְּיָאו, במאבקם להיות יורשיו, הבן הצעיר נבחר. לְיוֹ בְּיָאו נפטר ממחלה מספר שבועות לאחר מכן, בעוד צאו צאו התקדם מהצפון. בנסיבות אלו, בנו הצעיר של לְיוֹ בְּיָאו ויורשו, לְיוֹ צונְג, נכנע במהירות. צאו צאו כבש צי גדול למדי וחיזק את הבסיס הימי בגְ'יָאנְגְלִינְג, שסיפק לו מרכז מפתח אסטרטגי ובסיס קדמי למעגן האוניות שלו.
עד אשר הגיע ג'וּגֶה לְיָאנְג, צאו צאו כבר שלח מכתב לסוּן צְ'וֵאן המתפאר בפיקודו על 800,000 גברים ודרש את כניעתו. הסיעה בראשותו של הפקיד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, גָ'אנְג גָ'או, הטיפה לכניעה, בציטוטה את היתרון המספרי העצום של צאו צאו. עם זאת, במועדים שונים, לוּ סוּ, ג'וּגֶה לְיָאנְג, והמפקד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, ג'וֹאוּ יוּ', כולם הציגו טענות במטרה לשכנע את סוּן צְ'וֵאן להסכים לברית נגד הצפוניים. בסופו של דבר סוּן צְ'וֵאן החליט על מלחמה, וחתך את פינת שולחנו במהלך עצרת באומרו: "מי שעדיין מעז לטעון למען כניעה יהיה (יטופל) כמו השולחן הזה". הוא אז הקצה לג'וֹאוּ יוּ', צ'אנג פו, ולוּ סוּ 30,000 גברים כדי לסייע ללְיוֹ בֵּיי מפני צאו צאו.
אף על פי שצאו צאו התפאר בפיקודו על 800,000 גברים, העריך ג'וֹאוּ יוּ' שחוזק צבאו בפועל קרוב יותר ל-220,000 גברים. יתר על כן, סך זה כלל 70,000 חיילים מצבאות לְיוֹ בְּיָאו שנפטר, כך שהנאמנות והמורל שלהם הייתה מפוקפקת. עם 20,000 החיילים שלְיוֹ בֵּיי אסף, הברית כללה כ־50,000 חיילים אשר היו מאומנים ומוכנים לקרב.
הקרב
קרב הצוקים האדומים נפרש על פני שלושה שלבים: קרב התחלתי בצוקים האדומים שבעקבותיו נסיגה אל שדות הקרב בווּלִין על הגדה הצפון מערבית של היאנגצה, קרב ימי מכריע, ונסיגה הרת אסון של צאו צאו לאורך דרך חְווָאז'ונְג.
צאו צאו עגן את הספינות שלו מחרטום לחרטום, ככל הנראה במטרה להפחית את מחלת הים בצי שלו, אשר הורכב בעיקר מצפוניים שלא היו רגילים לחיות על ספינות. בהתבוננות בזאת, שלח מפקד החטיבה חְוָאנְג גָאי מכתב לצאו צאו בו העמיד פנים כי הוא נכנע והכין פלגה של ספינות המתוארות בשם "מֶנְגְצ'ונְג דוֹאוּגְ'ייֵן". הספינות הוסבו לספינות הבערה על ידי מילויין בחומרי בעירה, קני סוף יבש ושמן. בעוד הפלגה של חְוָאנְג גָאי "עורקת" הם התקרבו לנקודת האמצע של הנהר, והמלחים הציתו אש בספינות ונמלטו בסירות קטנות. ספינות ההבערה הבלתי מאוישות, שנישאו על ידי הרוח הדרום מזרחית, שטו במהירות לכיוון הצי של צאו צאו והעלו אותו באש. בתוך זמן קצר עשן ולהבות השתרעו על פני השמים, וכן מספר רב של אנשים וסוסים נשרפו למוות או טבעו.
לאחר הזעזוע הראשוני, ג'ואו יו ובעלי הברית הובילו כוח חמוש בנשק קל כדי לנצל את התקיפה. צבא הצפון נתקף בלבול והובס לחלוטין. כאשר ראה צאו צאו שהמצב חסר תקווה, הוא נתן הוראה כללית של נסיגה, והרס מספר מספינותיו שנותרו מאחור.
הצבא של צאו צאו ניסה לסגת לאורך דרך חְווָאז'ונְג, כולל צעדה ארוכה דרך הביצות מצפון לאגם דונְגְטִינְג. גשמים עזים הפכו את הדרך לבוצית ובוגדנית, עד כדי כך שרבים מהחיילים החולים נאלצו לשאת חבילות של דשא על גבם, ולהשתמש בהן כדי למלא את הדרך, על מנת לאפשר לפרשים לעבור. רבים מן החיילים הללו טבעו בבוץ או נרמסו למוות במאמץ. למרבה צערם של חייליו של צאו צאו, בעלי הברית, בראשות ג'וֹאוּ יוּ' ולְיוֹ בֵּיי, פתחו במרדף אחריהם עד שהגיעו לאזור נָאן, שם בשילוב עם רעב ומחלות, חוסלו שארית כוחותיו של צאו צאו. כתוצאה מכך צאו צאו נסוג צפונה אל בסיס האם שלו יֵה, והשאיר את צָאו זֶ'ן ושׂ'וּ חְוָאנְג להגן על גְ'יָאנְגְלִינְג, יְוֵּ'ה גִ'ין הוצב בשְׂיָאנְגְיָאנְג, ומָאן צ'ונְג הוצב בדָאנְגְיָאנְג.
אנליזה
שילוב של טעויות אסטרטגיות של צאו צאו והיעילות של התחבולה של חְוָאנְג גָאי הניבו ניצחון לבעלות הברית בקרב הצוקים האדומים. ג'וֹאוּ יוּ' הבחין כי הגנרלים והחיילים של צאו צאו היוו בעיקר פרשים וחיל רגלים, ולמעטים היה ניסיון בלוחמה ימית. בנוסף לצאו צאו היה תמיכה מועטה בקרב תושבי מחוז ג'ינג, ועל כן היה ללא בסיס קדמי מאובטח. על אף התבונה אסטרטגית אותה צאו צאו הפגין במערכות וקרבות קודמים, במקרה הזה הוא פשוט הניח כי עליונותו המספרית תכריע את הצי של סוּן ולְיוֹ. הטעות הטקטית הראשונה של צאו הייתה המרת הצבא העצום שלו של חיל רגלים ופרשים לחיל ימי: לאחר מספר ימים בלבד של תרגולים לפני הקרב, חייליו של צאו צאו סבלו קשות ממחלת ים. מחלות טרופיות, אליהם הדרומיים היו מחוסנים זה מזמן, הטרידו את חיילי הצפון עם תופעות קשות והתפשטו במחנות שלהם. על אף שהיו רבים, חייליו של צאו צאו היו מותשים מהסביבה הלא מוכרת ומהמערכה הממושכת בדרום, כפי שג'וּגֶה לְיָאנְג ציין: "אפילו חץ חזק בסוף טיסתו לא יכול לחדור מטלית משי".
ההכנה הדלה שלא כהרגלו, והחישוב המוטעה שהציג צאו צאו במהלך הקרב, ייתכן שנבעו בחלקם עקב מותו לא מכבר של האסטרטג שלו ויועצו גְווֹ גְ'יָה. צאו צאו עצמו אמר: "אילו גְווֹ גְ'יָה היה איתנו, לעולם לא הייתי נכנס לצרות כאלו". יועץ מפתח נוסף, גְ'יָה שׂ'וּ, המליץ לאחר כניעת לְיוֹ צונְג, כי יינתן לצבאות המותשים זמן לנוח ולהשתקם, לפני לחימה בצבאותיהם של סוּן צְ'וֵאן ולְיוֹ בֵּיי, אך צאו צאו התעלם מעצתו. המחשבות של צאו צאו לגבי כישלונו בצוקים האדומים, מראות כי הוא ראה בעצמו האחראי לתבוסה, ולא באסטרטגיות בהם השתמשו אויביו במהלך הקרב: "... זה היה רק בגלל המחלה, שאני שרפתי את הספינות שלי ונסוגתי. זה מחוץ לכל הגיון שג'וֹאוּ יוּ' ייקח את הקרדיט לעצמו."
תוצאות
עד סוף שנת 209, העמדה אותה צאו צאו הקים בגְ'יָאנְגְלִינְג, עברה לידי ג'וֹאוּ יוּ'. גבולות הממלכה שבשליטת צאו צאו התכווצו לכ-160 ק"מ, לשטח סביב שְׂיָאנְגְיָאנְג. לְיוֹ בֵּיי, לעומת זאת, צבר שטח על ידי השתלטות על ארבעת המחוזות (לִינְגְלִינְג, צָ'אנְגְשָׁה, ווּלִינְג, וגְווֵיְיָאנְג) מדרום לנהר היאנגצה. כוחותיו של סוּן צְ'וֵאן סבלו אבדות רבות יותר מכוחותיו של לְיוֹ בֵּיי בעימות הממושך נגד צָאו זֶ'ן, שהתרחש לאחר הקרב בצוקים האדומים, ומותו של ג'וֹאוּ יוּ' בשנת 210, השפיע רבות על כוחו של סוּן צְ'וֵאן במחוז גִ'ינְג. לְיוֹ בֵּיי כבש את מחוז גִ'ינְג שצאו צאו איבד זה מכבר, אזור אסטרטגי המבוצר בטבעיות על נהר היאנגצה, אותו אזור שסוּן צְ'וֵאן טען לעצמו. השליטה על מחוז גִ'ינְג סיפקה ללְיוֹ בֵּיי גישה בלתי מוגבלת למעבר לתוך שׁוּ (סְה-צְ'ווָאן פֶּנְדִי), ולנתיבי מים חשובים לתוך ווּ, כמו גם שליטה בדרום נהר היאנצגה.
צאו צאו לעולם לא יפקד על צי כה גדול כמו שהיה לו בגְ'יָאנְגְלִינְג, ולא תהיה לו הזדמנות שנייה להביס את יריביו הדרומיים. קרב הצוקים האדומים והכיבוש של מחוז גִ'ינְג על ידי לְיוֹ בֵּיי, גרם להפרדת דרום סין מליבו הצפוני של עמק הנהר הצהוב, וגם בישר על ציר צפוני-דרומי של עוינות שיתקיים במשך מאות שנים.
מיקום
המיקום המדויק של קרב הצוקים האדומים מהווה זה זמן רב נושא מעורר מחלוקת, ומיקומם מעולם לא הוכח באופן חד משמעי. דיונים בדבר מיקום הקרב מתקיימים לפחות 1,350 שנים, וקיימים מספר טיעונים בעד אתרים חלופיים. קיים יסוד ברור לדחיית חלק מן הטיעונים הללו, וארבעה אתרים חלופיים מהווים את עיקר הדיון.
תיעוד פיקטיבי
התיאור המוגזם של הקרב שמקורו ברומן של לְווֹ גְווָאנְג'ונְג, "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הגדולים של הספרות הסינית, שונה בצורה ניכרת מהתיעודים ההיסטוריים. לדוגמה, גודל צבאו של צאו צאו נופח ליותר מ-800,000 איש, זאת ניתן לייחס לאתוס של התקופות המאוחרות יותר, בעיקר של שושלת סונג הדרומית. מדינת שׁוּ הָאן, במיוחד, הוצגה על ידי אנשי ספרות של תקופתה בתור היורשת "הלגיטימית" לשושלת האן, אז תיעודים פיקטיביים הקצו חשיבות גדולה יותר מאשר רישומים היסטוריים לתפקודיהם של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג וגיבורים אחרים מ-שׁוּ. מטרה זו הושגה בדרך כלל על ידי צמצום החשיבות של המפקדים ממזרח ווּ והיועצים כגון ג'וֹאוּ יוּ' ולוּ סוּ. בעוד התיעודים ההיסטוריים מתארים את לוּ סוּ בתור יועץ נבון ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור מנהיג צבאי דגול ואדם "נדיב, נבון ואמיץ", רומן שלוש הממלכות מתאר את לוּ סוּ בתור סתמי ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור אכזרי וציני. שניהם מתוארים בתור נחותים מג'וּגֶה לְיָאנְג בכל המובנים.
הרומנים הוסיפו אלמנטים בדיוניים לחלוטין לתיעודים ההיסטוריים, ואלו חזרו ונשנו במחזות ואופרות פופולריים. דוגמאות מן הרומאנסה של שלוש הממלכות, כוללות את שימושו של ג'וּגֶה לְיָאנְג בקסם כדי לקרוא לרוחות עדיפות לקראת מתקפת ספינות האש, את האסטרטגיה שלו "להשתמש בסירות קש ללוות חיצים", ואת לכידת צאו צאו בידי גְווָאן יוּ' ושחרורו בשביל חְווָאז'ונְג. בנוסף התיעודים הפיקטיבים מתארים את ג'וּגֶה לְיָאנְג כמפקד צבאי של הכוחות המשולבים, דבר שאינו מדויק מבחינה היסטורית.
השפעה תרבותית
העיר צְ'ה-בִּי של ימינו במחוז חוביי נקראה בעבר פּוּצִ'י. בשנת 1998 אישרה מועצת המדינה הסינית את שינוי שמה של העיר לציון הקרב על צוקים אדומים. פסטיבלי תרבות הנערכים בעיר הגדילו באופן משמעותי את התיירות. בשנת 1983, פסל של המשורר הבולט של שושלת סונג, סוּ שְׁה, הוצב באתר חְוָאנְגְג'וֹאוּ של "הצוקים האדומים של סוּ דונְגְפּוֹ" כהוקרה לכתביו בנושא הצוק האדום.
קישורים חיצוניים
as recorded in Chapters 59 to 69 of the Zizhi Tongjian of Sima Guang, Canberra: Australian National University. Internet Edition 2004.
כף מקאיי
כף מקאיי או כף מאקאיי (באנגלית: Cape MacKay) היא לשון יבשה מכוסה קרח המהווה את הקצה הדרום מזרחי של האי רוס, שבאנטארקטיקה.
הגוש הלטיני
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נדונה ההצעה בין הדוצ'ה האיטלקי בניטו מוסוליני, הקאודיו פרנסיסקו פרנקו הספרדי ומנהיג צרפת של וישי, אנרי פיליפ פטן, אולם המגעים לא נשאו פרי. הגוש המתכונן היה מאחד את איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל וקריית הוותיקן כגוש של מדינות מאוחדות הנושאות את דגל התרבות הלטינית ולהוות חלק ממדינות הציר ואף לאזן את הכוחות בין איטליה ובעלות בריתה לכוחה של גרמניה ובעלותה ברית. מרבית המאמצים השוקעו ביצירת "ציר רומא-מדריד", פרנקו אף לקח חלק מרכזי בקידום ההצעה וניסה לקדם אותה בפגישה עם פטן ב-1940 במונפלייה ובפגישה עם מוסוליני בבורדיגרה ב-1941.
כף מקאיי
גילוי ומיפוי הכף
הכף התגלתה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה, בין השנים, 1901 – 1904).
מקור השם
לשון היבשה נקראה על שם רב החובל הארי מקאיי (Captain Harry MacKay), מפקד הספינה טרה נובה (Terra Nova), אחת מספינות הסיוע למסע.
נאור גילאון
נאור גילאון (נולד ב-17 בפברואר 1964) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל בהודו, בסרי לנקה ובבהוטן.
ביוגרפיה
נולד בישראל. למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת בודפשט. בשנת 1989 הצטרף למשרד החוץ ומונה בשנת 1990 לסגן השגריר הישראלי בהונגריה, עד לשנת 1995. לאחר מכן היה סגן יועץ מדיני לראש הממשלה, ובתפקידים שונים במשרד החוץ. בין השנים 2002-2005 היה יועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנת 2004 נחשד על ידי ה-FBI כי היה בקשר עם לארי פרנקלין שהואשם כי לקח חומרים חסויים מהפנטגון והעבירם לישראל. בשובו לישראל היה ראש המטה של שר החוץ אביגדור ליברמן, ומשנת 2009 היה סמנכ"ל משרד החוץ האחראי על ענייני האיחוד האירופי. בשנים 2012 עד 2019 כיהן כשגריר ישראל באיטליה ושגריר לא תושב בסן-מרינו. בחודש מרץ 2019 נבחר לשגריר ישראל בהולנד, מינוי שנכנס לתוקפו בספטמבר אותה שנה. בחודש יוני 2021 אושר על ידי ממשלת ישראל השלושים ושש מינויו כשגריר ישראל בהודו וכן שגריר לא תושב בסרי לנקה ובבהוטן.
גילאון נשוי ואב לארבעה ילדים.
אברהם הטל
ביוגרפיה
הטל נולד בפריז, אבל את שנות ילדותו ונעוריו עשה בתוניסיה. בשנים 1947–1956 היה חבר בהנהגת "תורה ועבודה" ושל בני עקיבא ונשלח מטעמה לאלג'יריה ולצרפת. בשנים אלו עבד כהידרולוג במשרד ממשלתי. משנת 1953 אסף בעידודו של יצחק בן-צבי את כל מה שמצא מן החומר היהודי שהתפרסם בתוניסיה מ-1861 עד עלייתו לישראל ב-1956. במשך שנה תמימה עבר מכפר לכפר ומבית לבית בתוניסיה וביקש שיתנו לו כתבי עת, חוברות, ספרים, דפים בודדים וכל חומר כתוב אחר, משום שהעריך שיהיה קשה לשמור על החומר הזה בתוניסיה והוא עלול ללכת לאיבוד. את כל החומר שהביא איתו הפקיד במכון בן צבי. הטל היה ספרן בספריית המכון והוא טיפח והגדיל אותה. הוא פיתח, גם, שיטת קטלוג ייחודית שהקלה על המשתמש בספרייה בנוסף לכך פיתח אוסף פרטי של ספרות ערבית יהודית ושל עיתונות יהודית בתוניסיה. האוסף הזה הכיל 1,400 יצירות בערבית יהודית שלא ניתן, ברוב המקרים למצוא אותן במקום אחר. האוסף נמכר, לפני מותו לספרייה הלאומית. הוא כולל חיבורים ותרגומים. התרגומים כוללים תרגומי מקרא, ספרות חז"ל, הגדות לפסח וכן סיפורים כמו אלף לילה ולילה, ספרות ההשכלה – אברהם מאפו, ספרות אירופית ועוד.
עבודתו המחקרית
בדצמבר 1954 פרסם את מאמרו הראשון, "Note succinte sur la démographiede juifs de Tunisie" (רשימה תמציתית על הדמוגרפיה של יהודי תוניסיה). ב-1979 פרסם יחד עם קלוד סיטבון ספר מקיף על תולדות יהודי תוניסיה: Regards sur les Juifs de Tunisie (מבט על יהודי תוניסיה). ב-1986 ארגן יחד עם סיטבון תערוכה בשם "מקרתגו לירושלים". גם על יהודי אלג'יריה הוציא ספר מקיף: Regards sur les juifs d'Algérie (מבט על יהודי אלג'יריה), 1996. הטל התרכז במחקריו בספרות הערבית-היהודית ובמיוחד זו שיצאה לאור בתוניסיה. הוא היה אחד המומחים הגדולים ביותר לספרות זו. בקיאותו התבטאה בביבליוגרפיות הרבות שחיבר בנושא הזה. הביבליוגרפיה הראשונה שחיבר יצאה ב-1973. היא עסקה בנושא יהדות צפון אפריקה והיו בה 5,700 ערכים. ב-1993 הוא פרסם מהדורה שנייה של הביבליוגרפיה ובה הוכפל מספר הערכים ("Les juifs d'Afrique du nord: bibliographie"). הוא פרסם גם ביבליוגרפיות של חוקרי קהילות המזרח. ביניהם: שלמה דב גויטיין, דוד צבי בנעט, חיים זאב הירשברג ואחרים.
כמו כן עסק בהיסטוריה של יהודי צפון אפריקה אבל לא רק שלהם. מאמרו הראשון שהתפרסם בירחון האלג'יראי "Information Juive", עסק בדמוגרפיה של יהודי תוניסיה. הוא כתב גם כמה מחקרים על המהפכה הצרפתית. כמו כן כתב ביבליוגרפיה על יהדות יוון מגירוש ספרד עד ימינו, תשנ"ו. מחקר חשוב שלו הוא כתובות מצפון-אפריקה בירושלים במכון בן-צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובמוזיאון ישראל שיצא ב-1984. הוא אסף עיתונות יהודית הכתובה בערבית יהודית והאוסף שלו הוא אחד הגדולים בעולם של ספרות ועיתונות יהודית ערבית. כך אחד המאמרים שלו הוא על העיתון היהודי הראשון במגרב-אדזירי, בכתב העת פעמים, תשמ"ד 1983. תחומי העניין שלו היו נרחבים בתוך תחום המחקר שבחר לו. כך הוא פרסם מחקר על הדפוס העברי במגרב, 1980 ובנושא אחר לקסיקון של הערבית-היהודית התוניסאית הכתובה, תשנ"ט. הטל פרסם גם יצירות לא מחקריות: ספר שירה סיפורים וספר זיכרונות קצר על תקופת שלטון הנאצים בתוניסיה.
יוסי תמיר
יוסף (יוסי) תמיר (נולד ב- 26 במרץ 1947) הוא מנכ"ל ג'וינט ישראל לשעבר. כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית. היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, מנכ"ל מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל וכן מילא תפקידי ניהול בכירים בג'וינט ישראל.
ביוגרפיה
תמיר נולד בירושלים. הוריו עלו מסוריה בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר הממלכתי דתי "מעלה". לתמיר אח ושתי אחיות.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת הצנחנים ושוחרר בדרגת רב-סמל. מנובמבר 1967 למד באוניברסיטה העברית לתואר בוגר בכלכלה ובסטטיסטיקה. בשנת 1970 למד לתואר מוסמך בכלכלה באוניברסיטה העברית ושימש כעוזר מחקר של פרופ' גור עופר במכון פאלק למחקר כלכלי. בין השנים 1971–1977 עבד באגף למחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי והיה בו חוקר בכיר.
בשנים 1986–1991 היה סמנכ"ל מחקר ותכנון במוסד לביטוח לאומי וחבר מינהלת המוסד.
בשנת 1989 נמנה עם משתתפי המחזור הראשון של תוכנית קרן וקסנר, במסגרתה קיבל תואר מוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1993–1998 היה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. בשנים אלו ובהתאם למדיניות הרווחה של מדינת ישראל, הרחיב המוסד לביטוח הלאומי את פעילותו בתחום הקצבאות ואישר את מתן קצבאות הילדים למשפחות בחברה הערבית, והרחבת הקצבאות למשפחות חד הוריות. כמו כן פעל המוסד לביטוח לאומי באותן שנים לשיפור תהליכי הצמדת הקצבאות לשכר הממוצע.
כתב מאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה ולביטחון סוציאלי שהתפרסמו בכתבי עת בארץ ובעולם. בין השאר יצא לאור ספרו "רווחה מתקתקת", העוסק במדיניות הרווחה בישראל.
חבר בדירקטוריונים שונים והיה יושב ראש וחבר במספר רב של ועדות ציבוריות. בין השאר כיהן כחבר בוועדה הציבורית לבחינת גיל הפרישה בראשות השופטת (בדימוס) שושנה נתניהו בשנת 1997, כחבר בוועדה לרפורמה במיסוי הישיר בראשות אבי בן-בסט בשנת 1999, כיו"ר הוועדה לרפורמה בתעסוקה בשנים 2000–2005, כחבר הוועדה לבחינת הרפואה הציבורית ומעמד הרופא בה בראשות עדי אמוראי בשנת 2001, חבר הוועדה לבחינת זכויות הנכים בראשות השופט אפרים לרון בשנת 2002 וחבר הוועדה הציבורית לבחינת זכאות לסיוע מאגפי השיקום בראשות השופט (בדימוס) אורי גורן בשנת 2009.
תמיר זכה בשני פרסים אקדמיים – פרס ע"ש י. קנב למחקר בתחום הרווחה והביטחון הסוציאלי לשנת 1983 ופרס ISSA – הארגון הבינלאומי לביטחון סוציאלי על תרומה למחקר בתחום הביטוח הסוציאלי לשנת 2000.
תמיר נשוי לברוריה כרמון ואב לארבעה ילדים.
פעילות בג'וינט ישראל
בשנים 1992–1993 ניהל את מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל. בתקופת ניהולו הרחיב המכון את מחקריו ועיסוקיו מעבר לגרנטולוגיה ולבריאות ועסק גם בילדים בסיכון ובעולים חדשים.
בשנים 1998–2005 היה מנכ"ל אשלים – העמותה לפיתוח ותכנון שירותים למען ילדים ובני נוער בסיכון ולמשפחותיהם שהוקמה בשיתוף ג'וינט ישראל וממשלת ישראל. בתפקיד מנכ"ל אשלים קידם את התפיסה ההוליסטית ששמה דגש על הסתכלות על הילדים ומשפחותיהם כמקשה אחת וכן את התפיסה הטיפולית המדגישה את המרכיב הקהילתי כמוקד התערבות מרכזי.
בשנים 2005–2012 עמד בראש תב"ת – תנופה בתעסוקה, פרויקט שהוא יוזמה משותפת של ג'וינט ישראל וממשלת ישראל במטרה לתת מענה לעוני בישראל ולקדם מוביליות חברתיות באמצעות פיתוח וקידום תוכניות תעסוקה לאוכלוסיות חלשות. תב"ת הוקמה כדי לתת מענה בעקבות השינוי האידאולוגי שחל במדיניות הממשלה – עידוד יציאה לשוק העבודה של אוכלוסיות שלא משתתפות בשוק העבודה (כמו חרדים, מיעוטים ואנשים עם מוגבלות), על פני מתן קצבאות.
בשנים 2012–2014 היה מנכ"ל אשל – האגודה לתכנון ופיתוח שירותים למען הזקן בישראל. אחד מן התחומים עליהם הושם הדגש בשנים אלו הוא גישת הטיפול המשולב – גישה שפותחה כמענה לתופעת פיצול השירותים הניתנים לזקנים ומקשה עליהם לקבל את הטיפול המתאים. תחת ניהולו התמקדה אשל הפיתוח תוכניות להתמודדות עם מצוקת הבדידות של אנשים זקנים, בפיתוח תוכניות למניעת אלימות ובהרחבת התוכניות לניצולי שואה.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל ג'וינט ישראל עד שהוחלף על ידי ד"ר סיגל שלח.
הצלצול 3
הצלצול 3 (בתרגום חופשי מאנגלית: Rings) הוא סרט אימה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2017 ובוים על ידי חוויאר גוטיארז, נכתב על ידי דייוויד לוקואה, ג'ייקוב אהרון אסטס ועקיבא גולדסמן. הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי "הצלצול" האמריקאים וממשיך את עלילות הסרט הראשון והשני בסדרה.
עלילה
הסרט נפתח כעשור לאחר אירועי הסרטים הקודמים. בזמן טיסה במטוס שעושה דרכו אל העיר סיאטל. אחד הנוסעים מתוודה בפני נוסעת אחרת שהוא צפה בקלטת המקוללת של סמארה. נוסעת אחרת ששמעה את שיחתם, מתוודה שגם היא ראתה את הסרט ושואלת את הגבר אם הוא הכין עותק והראה אותו למישהו אחר, אך הגבר משיב שלא. רגעים לאחר מכן, סמארה יוצאת מהמסכים בתא הטייס וגורמת למטוס להתרסק.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2015, פרופסור גבריאל בראון רוכש במכירת חצר מכשיר וידאו ישן ומגלה את הקלטת בתוכו. במקום אחר, סטודנטית בשם ג'וליה נפרדת לשלום מבן זוגה הולט שעובר למכללה בעיר אחרת, אך מתחילה לדאוג כאשר הוא מפסיק לענות לשיחות ממנה. סטודנטית בשם סקיי, המודאגת לגבי הולט יוצרת קשר עם ג'וליה והאחרונה יוצאת לכיוון המכללה שבה הולט לומד. במכללה, היא פוגשת את פרופסור גבריאל שמלמד בה ומתוודעת לקבוצה בשם "השבעה" הלוקחים חלק בניסוי שמערב את הקלטת המקוללת: כל אדם בקבוצה רואה את הסרט המקולל ומנסה להחזיק מעמד כמה שיותר זמן בטרם הוא מכין עותק ומעביר אותו לאדם אחר וכך מציל עצמו ממוות (בדומה לעלילת הסרט הקצר "הצלצול").
ג'וליה מזהה את סקיי כאחת מהקבוצה וסקיי לוקחת אותה לביתה במטרה להראות לה את הסרט המקולל, במטרה להציל את חייה שלה. בהגיען, הולט מתקשר ומזהיר את ג'וליה שלא תצפה בסרט וג'וליה נועלת את עצמה בחדר השירותים. הזמן של סקיי נגמר וסמארה יוצאת ממכשיר הטלוויזיה שלה והורגת אותה. הולט מגיע, מגלה את גופתה של סקיי ואת ג'וליה ההמומה. הולט מסביר לג'וליה שנשארו לו עוד 12 שעות עד שסמארה תהרוג אותו. ג'וליה מחליטה לצפות בעותק שהולט הכין במטרה להציל את הולט ולאחר הצפיה היא מקבלת שיחת טלפון מסמארה. כאשר היא עונה לשיחה, היא מקבלת חזיון בו היא רואה דלת והטלפון צורב סימן בלתי מזוהה על ידה. השניים מתייעצים עם גבריאל ומנסים להעתיק את הסרט של ג'וליה במטרה להראות לאדם אחר וכך להציל את חייה, אולם העותק שלה יותר גדול מהקובץ המקורי ומכיל תמונות שונות שלא הופיעו בעותקים אחרים. השלישייה מבינה שעליהם לשרוף את שאריות גופתה של סמארה במטרה לגרום לקללה להיפסק.
גבריאל שולח את ג'וליה והולט לעיירה בשם "סקרמנט וואלי" היכן שסמארה נקברה (התושבים באי מוסקו סירבו לקבור את סמארה באי לאחר אירועי הסרט הראשון). גבריאל מבין שהסימן על ידה של ג'וליה הוא כתב ברייל, מתרגם אותו ויוצא להזהיר אותה. ג'וליה והולט מגלים את קברה של סמארה, פותחים אותו ומגלים שהוא ריק. הם נתפסים ונשלחים לביתו של אדם עיוור בשם גלן בורק המספר להם שסמארה נקברה על ידי הכומר המקומי, אולם שיטפון שתקף את העיירה גרם לכומר לקבור את סמארה בשדה מחוץ לעיירה.
בדרך לשדה, ג'וליה והולט מבחינים בתאונת דרכים בהמשך הדרך ומבחינים בגבריאל הלכוד בתוך המכונית. גבריאל מנסה להזהיר את ג'וליה בקשר לסימן על ידה, אבל נהרג על ידי עמוד חשמל שהתרסק. ג'וליה חווה חיזיון בו היא רואה את אוולין, אמה של סמארה והיא והולט חוזרים לעיירה. ג'וליה הולכת לכנסייה ומגלה מעבר נסתר מתחת למגדל הפעמונים המוביל למרתף נסתר. במרתף, היא מוצאת ראיות שלפיהן אוולין נכלאה במקום במהלך ההיריון ונאנסה על ידי הכומר, אולם לבסוף היא הצליחה לברוח משם בחודש השמיני להריונה.
ג'וליה מבקרת את בורק ומספרת לו על ממצאיה. בורק תוקף אותה וחושף שהוא אותו הכומר שכלא ואנס את אוולין ולכן הוא אביה הביולוגי של סמארה. הוא עיוור את עצמו על מנת שסמארה לא תוכל להרוג אותו בעזרת כוחותיה. ג'וליה מצליחה לתקוף את בורק והוא מאבד את הכרתו. בחיפושיה בבית, היא מוצאת את שלדה של סמארה מאחורי אחד הקירות בבית. בורק מתאושש ומנסה לחנוק את ג'וליה למוות במטרה למנוע ממנה לשרוף את עצמותיה של סמארה. בורק טוען שמעשה זה ישחרר רשע גדול לעולם ומצהיר שהוא הרג אנשים שונים שהגיעו לעיירה עבור אותה המטרה. לפתע, ענן של צרצרים עף לתוך הבית ומזמן את סמארה מתוך הטלפון החכם של ג'וליה. סמארה מחזירה לבורק את מאור עיניו והורגת אותו. באותו הערב, ג'וליה והולט שורפים את גופתה של סמארה במטרה להרגיע את רוחה וחוזרים הביתה.
בזמן שג'וליה מתקלחת, הולט מקבל הודעה קולית מגבריאל המסביר לו שהסימן על ידה של ג'וליה הוא כתב ברייל. הולט מתרגם את הסימן. במקביל, ג'וליה מגלה שהסימן על ידה מתקלף והיא מקיאה שיער שחור שמתוכו נולד צרצר. בינתיים, העותק של ג'וליה מתחיל לשכפל את עצמו במחשב ושולח עצמו לאנשים רבים. הולט מנסה לכבות את המחשב ולהפסיק את הפעולה, אך ללא הצלחה. מתגלה שפירוש המילה בברייל, החרוטה על ידה של ג'וליה היא "לידה מחדש". סמארה נולדת מחדש בגופה של ג'וליה וג'וליה רואה את סמארה במראה במקום את ההשתקפות שלה.
פיתוח
בינואר 2014, אולפני "פאראמונט" הכריזו שסרט בשם "הצלצול 3D" נמצא בפיתוח עם חוויאר גוטיארז על כס הבימוי. באוגוסט 2014, פראמונט נכנסו למשא ומתן עם הכותב עקיבא גולדסמן כדי לכתוב גרסה שלישית לתסריט שיחליף את התסריט של דייוויד לוקה וג'ייקוב אהרון אסטס.
בנובמבר גוטיארז פרסם בחשבון האינסטגרם שלו תמונה עם השם לחדש לסרט (Rings באנגלית).
ליהוק
ב-16 בינואר 2015 מטילדה לוץ לוהקה לתפקיד הראשי ואלכס רו ואיימי טיגרדן לוהקו במרץ של אותה השנה. ג'וני גאלקי הצטרף לצוות השחקנים באפריל ומשחק את גבריאל, פרופסור באוניברסיטה שמסייע לג'וליה והולט.
צילומים
הצילומים החל במרץ 2015 באטלנטה, ג'ורגיה והסתיימו במאי של אותה השנה. צילומי השלמה נערכו ביולי 2016.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ביקורת של 8% על פי 111 ביקורות, מה שנתן לו ציון של 3.19/10.
באתר Metacritic הסרט קיבל ניקוד של 25/100 על פי 23 ביקורות.
עתיד הסדרה
בכנס "סינמהקון" אמר נשיא פאראמונט רוב מור שאם הסרט יהווה הצלחה בהכנסות ובביקורות אז יש מקום לשקול סרט המשך, ככל הנראה להחליף את סדרת הסרטים המצליחה "פעילות על טבעית". התוכניות נגנזו לאחר עזיבת מור את החברה. מחליפתו מייגן קוליגן אמרה "רק הזמן יגיד אם יש מקום לסרט המשך". למרות זאת, לאור עזיבתה של קוליגן, כרגע אין דיבורים על סרט המשך.