cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משחקים מקודשים (סדרת טלוויזיה)
עלילה
סרטאג' סינג הוא מפקח משטרה בעייתי במשטרת מומבאי, שניזון מכדורי שינה ומחפש מטרה בשירותו במשטרה, למרות שזו מצחינה מרמת השחיתות הפושה בה.הוא מקבל שיחת טלפון אנונימית מגאנש גאיטונדה, פושע ידוע לשמצה אשר נעדר במשך 16 שנים. הוא דוחק בסינג להציל את העיר בתוך 25 ימים, השיחה גורמת לשרשרת אירועים, ששורשן עמוק בעולם התחתון האפל. במסעו לגילוי טיבו של האיום שגאנש דיבר עליו עוזרת לו קצינת הביון של אגף המחקר והניתוח, אנג'אלי מאת'ור.
פרסים
הסדרה זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל News18 iReel Films. הסדרה זכתה בחמישה פרסים מ-11 מועמדויות, כולל פרס השחקן הטוב ביותר (בדרמה) לנוואדוין סדיקי, שחקן המשנה הטוב ביותר לג'יטנדרה ג'ושי, התסריט הטוב (דרמה), אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה (דרמה).
יחידות השיטור הימי
יחידות השיטור הימי הן יחידות במשטרת ישראל הממוקמות במתקנים ימיים אזרחיים. עיקר ייעודן הוא שמירת הסדר הציבורי וטיפול בעבירות פליליות המתבצעות לאורך חופי ישראל.
לפני קום היחידה בשנת 1977 על משמר החופים בישראל הייתה אחראית יחידת "משמר החופים". בשנת 1977 הטילה ממשלת ישראל את האחריות הביטחונית להגנת החופים על חיל הים, בעוד שעל המשטרה הוטלה האחריות לשמירה על הסדר הציבורי וטיפול בעבירות פליליות. אי לכך, שונה שם השירות לשיטור הימי של משטרת ישראל. כנגזרת מכך, גדלו כלי השיט וכמות אנשי הצוות ירדו והותאמו לייעוד החדש.
מחוץ לתפקידיה כאחראית על שמירת הסדר הציבורי לאורך חופי ישראל, אחראית יחידת השיטור על ביצוע פעולות הצלה בים, אכיפת החוק באשר לתפעול כלי שיט קטנים, מניעת כניסה לישראל דרך הים וכן אכיפת חובת הרישוי על כלי שיט ומפעיליהם.
במשטרת ישראל קיימות יחידות שיטור ימי בבסיסים הבאים: עכו, חיפה, תל אביב, אשקלון, אילת וכן באגם הכנרת. יחידות השיטור הימי כפופות פיקודית למחוז או למרחב בו הן נמצאות, אם כי מקצועית כולן כפופות למדור שיטור ימי במטה הארצי, שאליו כפופה גם יחידת התחזוקה של השיטור הימי.
ביחידות השיטור הימי מופעלים כלי שיט מסוגים שונים בהם ספינות שני מנועים המיועדות לשהות ארוכה בים וכן ספינות בעלות מנוע אחד המיועדות לשיט בקרבת החוף. לצורך פעילות הצלה מתפעלת יחידת השיטור הימי מספר סירות גומי ובקיץ היא אף מפעילה אופנועי ים. בסוף 2016 הצטיידה ב-10 כלי שיט מדגם "צרעה" מתקדמים תוצרת ארצות הברית.
בראם כהן
בראם כהן (באנגלית: Bram Cohen; נולד ב-12 באוקטובר 1975), הוא מתכנת מחשבים יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר כמפתח רשת שיתוף הקבצים ביטורנט. הוא גם אחד ממייסדי קודזון, מארגן את מפגשי ההאקרים של סן פרנסיסקו, ואחד ממחברי קודוויל.
כהן מגדיר את עצמו כבעל תסמונת אספרגר. הוא אומר שהתסמונת מעניקה לו יכולת ריכוז מצוינת, אבל מקשה עליו לתקשר עם זולתו.
כהן גר כיום בסן פרנסיסקו, עם אשתו ג'נה ועם ילדיו.
סימון
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אמנת שיתוף פעולה לפטנטים
אמנת שיתוף פעולה לפטנטים (באנגלית: Patent Cooperation Treaty, בראשי תיבות: PCT) היא אמנה בינלאומית בנוגע לפטנטים, אשר נוצרה בוושינגטון ב-19 ביוני 1970. האמנה מספקת נוהל אחיד בכל הקשור להגשת בקשות לפטנטים, וזאת על מנת להגן על ההמצאות מכל מדינה שממנה מוגשות הבקשות להמצאות, וליצור סדר בתהליך ההגשה. בקשה לפטנט אשר מוגשת תחת אמנה זו נקראת "בקשה בינלאומית" או "בקשת PCT".
בכל מדינה אשר חתומה על הסכם זה קיים גוף רשמי העוסק בבחינת פטנטים. למשל, במדינת ישראל קיימת רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר, שהיא חלק ממשרד המשפטים. בקשה לפטנט אשר מוגשת תחת אמנת שיתוף הפעולה לפטנטים מטופלת ראשית כל על ידי הגורם הרשמי הרלוונטי לפטנטים במדינה שבה היא מוגשת ("מדינה מקבלת" ובאנגלית: Recieving Office, ראשי תיבות: RO); למשל, רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר הישראלית אחראית בין היתר על טיפול בבקשות לפטנטים שמוגשות בישראל (בין אם מקורן בחו"ל ובין בישראל). רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר הישראלית משמשת גם כרשות בינלאומית לחיפוש פטנטים ולבדיקות ראשוניות.
כל אחת מן המדינות אשר משתתפות באמנה זו מרכיבות יחדיו את איגוד הפטנטים הבינלאומי (International Patent Corporation Union). ניתן להגיש בתוך בקשת PCT אחת, בקשה לבדיקת פטנט בעד כ-148 מדינות שונות, ובכך להביא לבדיקת הפטנט במספר מדינות בו-זמנית. רוב מדינות העולם רשומות היום תחת אמנת ה-PCT. כל מדינה אשר חברה באמנת פריז יכולה להפוך להיות חלק מאיגוד הפטנטים הבינלאומי ובכך להצטרף גם לאמנת ה-PCT. לעיתים ממציאים בוחרים בהגשת בקשת PCT בשל היתרון הגלום בבקשה מסוג זה בפן לוחות הזמנים שהיא מעניקה לממציאים.
לאחר מכן, כ-6 חודשים לאחר הגשת הבקשה הבינלאומית, מתבצע תהליך בדיקה על ידי אחת מן הרשויות הבינלאומיות המוכרות לחיפוש פטנטים (International Searching Authority, ראשי תיבות: ISA), זאת על מנת לחפש האם כבר קיים פטנט זהה לזה אשר נבדק בבקשה. התהליך מתבצע בצירוף חוות דעת (Written Opinion, ראשי תיבות: WO) בנוגע לרמת הסיכוי של ההמצאה להפוך לפטנט. לעיתים התהליך כרוך גם בבדיקה ראשונית של בקשת הפטנט, הנקרא דו"ח בחינה מקדימה (International preliminary examination report, ראשי תיבות: IPRP) המתבצע על ידי אחת מן הרשויות הבינלאומיות לבדיקות ראשוניות (International Preliminary Examining Authority, ראשי תיבות: IPEA) וכולל התייחסות לחידוש, התקדמות המצאתית ויכולת השימוש התעשייתי בהמצאה.
אף על פי שהאמנה היא בינלאומית, הגשת בקשה תחת האמנה (או לחלופין הגשת PCT) לא מהווה אסמכתה לאישור בינלאומי על פטנט מסוים. זאת משום שבדיקת הבקשה לפטנט צריכה להתבצע בכל אחת מהמדינות בהן מעוניינים לרשום את הפטנט בנפרד, שהרי לא קיים פטנט שהוא "פטנט בינלאומי" ונדרשת בדיקה פרטנית בכל מדינה (שבה מעוניינים לרשום את הפטנט). בכל אחת מן המדינות בה מוגשת הבקשה לפטנט, הבקשה יכולה להתקבל או להידחות - בהתאם לחוקים והתקנות בכל מדינה.
היסטוריה והיווצרות האמנה
הצורך בפטנט בינלאומי שיגן על הממציא בכל העולם הורגש במשך שנים רבות. האמנה נחשבת כצעד ראשון בכיוון זה.
מ-25 במאי ועד 19 ביוני 1970 התקיימה בוושינגטון ועידה דיפלומטית בנוגע לאמנה, אשר נחתמה ביומה האחרון של הוועידה, ב-19 ביוני 1970. האמנה נכנסה לתוקפה ב-24 בינואר 1978, תחילה בכ-18 מדינות שונות בלבד. בקשת ה-PCT הראשונה הוגשה ביוני 1978. בשנת 1979 יצא תיקון לאמנה, ובין השנים 1984 — 2001 האמנה נערכה ועברה מספר שינויים.
תהליך בקשת ה-PCT
היתרון והמטרה העיקריים בהגשת בקשה מסוג PCT היא הזמן הנוסף אשר עומד לרשותו של הממציא להחליט באלו מדינות להגיש את בקשת הפטנט. במדינות רבות, הגשת בקשת הפטנט עולה כסף רב, במיוחד כאשר המדינה דורשת שהבקשה תוגש בשפתה. האמנה מאפשרת לממציא זמן נוסף להעריך את שווי האמצאה ואת הכדאיות להגיש עבורה בקשת פטנט במדינות שונות.
תהליך ה-PCT מתחלק לשני חלקים עיקריים: הגשה בינלאומית ולאחריה הגשות לכל מדינה בה מעוניינים לרשום את הפטנט (בתנאי שהיא שייכת לאמנת ה-PCT).
בשלב הראשון מוגשת בקשה בינלאומית (International Patent Application).
בשלב השני שהוא שלב מדינתי / אזורי (National Phase) הבקשה להגנה על פטנט מסוים במדינה מסוימת (אשר אמורה להיות משויכת לאמנת ה-PCT) מגיעה מתוך בקשה של משרד פטנטים מהמדינה (שגם היא צריכה להיות משויכת לאמנת ה-PCT) שאליה שייך הממציא המבקש. במהלך שלב זה כל מדינה עשויה לבקש אגרה לאומית, תרגומים מתאימים והוספה של מסמכים שונים לבקשה לשם שמירה על זכויות הפטנט, בהתאם לחוקים השונים בכל מדינה הנוגעים לנושא הקניין הרוחני.
באופן כללי ניתן לומר שהתהליך מתחיל כבינלאומי ולאחר מכן נכנס לרזולוציה עמוקה יותר, עת הגשת הבקשה לפטנט בכל מדינה בנפרד.
הגשת הבקשה
ההגשה, שכאמור נקראת גם "בקשה בינלאומית", אמורה להיות מוגשת בשפה אחת בלבד, ואולם עשויים להידרש תרגומים שונים לשם חיפוש או פרסום בינלאומיים, כתלות בצרכי "האיגוד הבינלאומי לחיפוש פטנטים".
לפחות אחד מממציאי האמצאה נשוא בקשת הפטנט, חייב להיות תושב של מדינה אשר חתומה על אמנת ה-PCT.
חיפוש וחוות דעת כתובה
במהלך ההליך, מתבצע תהליך של חיפוש ובדיקה לקיומו של פטנט דומה או זהה. לרוב, על הפטנט לכלול לפחות אלמנט אחד שהוא חדשני או מציג התקדמות המצאתית (כלומר, מציג פתרון מסוים לבעיה שהוא אינו ברור ומובן מאליו).
תוצאות החיפוש מורכבות מדו"ח חיפוש (באנגלית ISR, ראשי תיבות: International Search Report) בצירוף חוות דעת כתובה (IPRP) אודות רמת החדשנות וההמצאתיות בנוגע לפטנט. ישנן מספר רשויות חיפוש בינלאומיות, והבחירה ברשות אשר תבצע את החיפוש תלויה במשרד הפטנטים אשר דרכו הוגשה הבקשה ובמדינה ממנה מוגשת הבקשה.
דו"ח החיפוש אמור להינתן למבקש הבקשה כ-9 חודשים לאחר הגשת בקשת ה-PCT (במידה והוגשה רק בקשת PCT תחילה) או כ-16 חודשים לאחר כל בקשה אחרת שאינה בקשת PCT אם הוגשה קודם. ואולם, ייתכנו עיכובים ארוכים עד לרמה כזאת שדו"ח החיפוש לא יהיה מוכן אפילו כאשר תגיע העת של שלב הכניסה לשלב המדינתי (National Phase).
במידה ודו"ח החיפוש לא נכתב באנגלית, הוא עובר תרגום לשפה האנגלית ורק אז מתפרסם. דו"ח החיפוש עשוי לסייע למבקש להעריך את הכדאיות של הפטנט ואם אכן כדאי לו להשקיע בניסיון לרשום את ההמצאה שלו ולהגן עליה, ואם כן אז בכמה ובאילו מדינות, שכן תהליך הגשת הבקשה לפטנט בכל מדינה כרוך בעלויות תרגום ובעמלות שונות.
אחד היתרונות בהגשת בקשת PCT לפטנט הוא דו"ח החיפוש הבינלאומי שמתקבל, שעשוי להקל על רשויות לאומיות שונות במדינות שונות את נטל החיפוש (אם כי אין מחויבות להשתמש בדו"ח החיפוש הבינלאומי) ובכך גם לחסוך למבקש הבקשה עלויות ועמלות חיפוש שונות.
פרסום
כ-18 חודשים לאחר הגשת הבקשה, בקשת ה-PCT מפורסמת על ידי הלשכה הבינלאומית בארגון הפטנטים הבינלאומי (World Intellectual Property Organization, ראשי תיבות: WIPO), הממוקמת בעיר ז'נבה שבשווייץ. הפרסום מתבצע באחת מ-10 שפות שונות: ערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יפנית, קוריאנית, פורטוגזית, רוסית וספרדית.
מיום פרסום בקשת ה-PCT ועד כ-28 חודשים לאחר ההגשה עצמה, כל גוף שלישי יכול להגיש חוות דעות הנוגעות לחדשנות ולרמת החידוש בהמצאה של הפטנט. ניתן להגיש חוות דעת אלו באופן אנונימי ועל כן הן אינן כרוכות בכל עמלה.
ביסוס לאומי-מדינתי
לבסוף, לאחר 30 חודשים מיום הגשת בקשת ה-PCT או מזמן הבקשה המוקדמת ביותר (במקרים רבים מוגשות בקשות שונות לפני בקשת ה-PCT, כאשר יש עניין לרשום את הפטנט רק במדינה אחת למשל), מסתיים תהליך ההגשה הבינלאומי ויש מעבר לתהליך הגשה לאומי ומדינתי בכל אחת מהמדינות הרלוונטיות. ואולם אין לראות בנוהל זה כמשהו קבוע שלא ניתן לשנותו, משום שכל מדינה או אזור יכולים להגביל את זמן המעבר לשלב הלאומי-מדינתי בהתאם לחוקים ולתיקוני חוקים הרלוונטיים לאותה מדינה, ובכך להחליט למשל ששלב המעבר יתבצע לאחר יותר מ-30 חודשים. לעיתים תיתכן הקדמה במועד השלב המדינתי (אפילו לפני פרסום הבקשה) כאשר מבצעים בקשה מהירה לרישום פטנט.
על כל בקשה לעמוד בלוח הזמנים אשר מוגדר עבורה, כדי שאכן הבקשה תיבחן, תיבדק ותיענה.
סטטיסטיקות
בקשת ה-PCT המיליון במספרה הוגשה בסוף שנת 2004, והבקשה ה-2 מיליון הוגשה בשנת 2011. הירידה הראשונה אי פעם בשיעור הגשות בקשות ה-PCT בזמן מצטבר של כ-30 שנים, אירעה בשנת 2009, בה התרחשה צניחה של כ-4.5 אחוזים ביחס לשנת 2008. בשנת 2013 כ-205,000 בקשות בינלאומיות הוגשו, ובכך הפכה שנת 2013 לשנה בה הוגשו יותר מ-200 אלף בקשות PCT שונות. עדכונים בנוגע לסטטיסטיקות על הפטנטים מתפרסמים באתר של ארגון הפטנטים העולמי WIPO.
ג'ק ראיין: גיוס הצללים
ג'ק ראיין: גיוס הצללים (באנגלית: Jack Ryan: Shadow Recruit) הוא סרט פעולה משנת 2014 בכיכובם של כריס פיין, קנת בראנה (שגם ביים), קווין קוסטנר וקירה נייטלי, המבוסס על דמויות שיצר הסופר טום קלנסי ועוקב אחר גיבורו הראשי ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA. בניגוד לסרטים אחרים המבוססים על ספריו של טום קלנסי, סרט זה התבסס אך ורק על דמויות שיצר.
עלילה
הסרט עוקב אחר ג'ון פטריק ראיין (כריס פיין), המכונה "ג'ק", צעיר אמריקני אשר למד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בעת שאירע אסון התאומים. בעקבות מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001 קטע ראיין את לימודי הדוקטורט שלו והתגייס לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. ראיין שירת כמפקד מחלקה מספר חודשים באפגניסטן עד שבהתרסקות מסוק נפצע פציעה חמורה בגבו. למרות הפציעה הקשה הצליח ראיין להציל את חיי שני חייליו ולחלצם מהריסות המסוק.
בעת שהחלים במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד פגש ראיין ברופאה קרוליין (קאתי) מולר (קירה נייטלי) והתאהב בה. במקביל גויס ראיין בידי קומנדר תומאס הארפר (קווין קוסטנר), איש ה-CIA, המבקש ממנו להצטרף לסוכנות הביון, להשלים את עבודת הדוקטורט שלו ולעבוד תחת פיקודו. תפקידו של ראיין הוא לעבוד בוול סטריט במסווה של בנקאי וברוקר, ולאתר העברות כספים חשודות המשמשות ממשלות וארגוני טרור כדי לממן פעולות כנגד ארצות הברית.
במסגרת תפקידו מזהה ראיין סימנים כי גורמים בכירים בצמרת הרוסית יזמו תוכנית, שמטרתה הרס הכלכלה האמריקנית באמצעות מתקפת טרור ומשיכת כספים מאסיבית מהבורסה לאחר מכן, דבר שיגרום לאפקט דומינו ולשפל כלכלי בארצות הברית. אף שהוא אינו סוכן מבצעי של סוכנות הביון המרכזית נשלח ראיין למוסקבה, שם הוא נדרש להתמודד עם ויקטור צ'רווין (קנת בראנה), אוליגרך רוסי אשר בעברו לחם באפגניסטן ושירת בקג"ב ואשר משמש ידה הארוכה של מוסקבה.
לאחר שהוא מצליח באופן מתוחכם בסיוע הסוכנות לחדור למשרדו של צ'רווין ולגנוב את המידע הדרוש, הם חוזרים לארהב, שם מתברר שסוכן רוסי רדום מנסה לפוצץ את וול סטריט.
סופרלנד
הסופרלנד הוא פארק שעשועים הנמצא במערב ראשון לציון. הוא משתרע על שטח של 80 דונם ובו רכבת הרים (הקומבה), שלושה מתקני מים (הקונגו, מפלי האימה וברבורים), קפיצת באנג'י "סקייקוסטר" ועוד.
הסופרלנד נפתח לציבור בשנת 1991 ונמצא בבעלות חברת "עיר השעשועים" של האחים ברוזוביץ', אשר בבעלותה גם הממדיון ולונה פארק תל אביב שבתל אביב.
היסטוריה
הפארק נפתח לציבור ב-1991. ב-1992, בעקבות הגשמים הכבדים בחורף 1991–1992 ועבודות תשתית, נוצר לידו אגם, שקיים עד היום ונקרא "אגמון הסופרלנד".
הפארק נוהל במקור בידי איש העסקים אברהם קקיאשווילי. בעקבות ניהול כושל של הפארק והיווצרות חובות ולאחר התאבדותו של קקיאשווילי עקב כך, רכשה חברת "עיר השעשועים" את הסופרלנד, כיסתה את החובות והוסיפה מתקנים חדשים לפארק. בעבר, הכניסה לפארק הייתה חופשית והתשלום על מתקנים בוצע בנפרד.
מדוחות מבקר המדינה ופסקי דין עולה כי הפארק אושר תחילה כפרויקט חינוכי "נהר הציונות": רכבת הייתה אמורה לעבור בפארק ולעצור בתחנות הקשורות לתולדות הציונות ומדינת ישראל. בין היתר היו שם גם מתקן שעשועים וגלישה במים. עם השנים, ובייחוד עם התפתחות העיר ראשון לציון, נטו הרשויות לאשר בדיעבד את המשך הפעלת האתר במתכונתו הנוכחית.
קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת
קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת (באנגלית: Camilla; נולדה ב-17 ביולי 1947) היא מלכת הממלכה המאוחדת מתוקף נישואיה למלך צ'ארלס השלישי, וחברת בית המלוכה הבריטי.
קמילה הייתה בת זוגו הסודית של צ'ארלס במשך שנים רבות, לפני נישואיה שלה ונישואיו של צ'ארלס לנסיכה דיאנה, במהלך שנות נישואיהם, ובתקופה שלאחר גירושיהם ועד נישואיהם זה לזו ב-9 באפריל 2005. לאחר נישואיה לצ'ארלס נשאה קמילה בתארים "נסיכת ויילס" ו"דוכסית קורנוול". היא נמנעה מלהשתמש בתואר "נסיכת ויילס" כדי לא לפגוע בזכרה של דיאנה, נסיכת ויילס, והשתמשה בתואר "הדוכסית מקורנוול".
לאחר מותה של המלכה אליזבת' השנייה הפכה קמילה למלכה הרעיה. היא הוכתרה לצד בעלה ב-6 במאי 2023.
ביוגרפיה
קמילה נולדה בשם "קמילה רוזמרי שנד" (Camilla Rosemary Shand) בלונדון שבאנגליה. הוריה היו רוסלינד קוביט, בתו הבכורה של הברון רולנד קלברט קוביט, הברון השלישי של אשקומב, ובעלה, מייג'ור ברוס שנד, קצין ב. היא נינתה של אליס קפל, אחרונת המאהבות של אדוארד השביעי.
היחסים בין קמילה לנסיך צ'ארלס החלו בשנת 1972, אולם הסתיימו רשמית שנה מאוחר יותר, כאשר הנסיך לא הציע לה נישואים. קמילה נישאה בשנת 1973 לאנדרו פרקר בולס, קצין בצבא הבריטי, שהיה ידיד של הנסיך צ'ארלס והמלכה האם אליזבת הייתה סנדקיתו.
אוטו ראן
ביוגרפיה
ראן שהיה סופר בעל מוניטין בינלאומי גויס לאס אס, במסגרתו הובטח לו שיוכל להמשיך לחקור. לפני גיוסו לאס אס היה הומוסקסואל מחוץ לארון, ולא הסתיר את נטייתו המינית. לאחר גיוסו לאס אס נדרש להנשא לאשה על מנת "לתקן" את נטיותיו. עובדת היות אימו ממוצא יהודי זכתה להתעלמות בשל רצונו של היינריך הימלר שראן ימצא את הגביע הקדוש אך הוא לא צלח בזאת, הוא הוצב כשומר במחנה הריכוז דכאו, שם נדרש לשמור, בין השאר, על אסירים הומואים שנאסרו לפי סעיף 175 לחוק. בשנת 1938 התפטר משורות האס אס (והיה בין היחידים שעשו זאת) ולאחר מספר חודשים התאבד.
קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת
ביוגרפיה
לזוג נולדו שני ילדים: טום (1974) ולורה (1979). צ'ארלס וקמילה המשיכו לשמור על יחסי ידידות גם לאחר נישואיה, והיחסים ביניהם התחזקו לאחר שבעלה, אנדרו פרקר בולס, ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין.
אוטו ראן
ביוגרפיה
ראן פרסם מספר ספרי מחקר. בין תחומי התעניינותו היו הקתרים והבוגומילים הקדמונים, שנכחדו במסע הצלב הקתרי. בכתות אלה ניתן היה למצוא, לפי דעתו, חיזוק לאמיתות האפוס הגרמני הקדום המונצח בשירת הניבלונגים ולקיומו של הגביע הקדוש באירופה שלפי אוטו ראן היה שמור במבצר מונסגור והוברח ממנו זמן קצר לפני נפילתו.
קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת
ביוגרפיה
הקשר בין צ'ארלס לקמילה נשמר בסוד עד תחילת שנות ה-90, עת התגלה בשל מערכת היחסים הסוערת וגירושי צ'ארלס מדיאנה, שזכו להתעניינות רבה מצד התקשורת. קמילה ואנדרו התגרשו בשנת 1995. צ'ארלס ודיאנה התגרשו ב-1996.
ב-1997 נהרגה דיאנה בתאונת דרכים. בתקופה שאחרי מותה של דיאנה היחסים בין צ'ארלס לקמילה נשארו בצל, אולם לקראת סוף שנות ה-90 החלו השניים להופיע בפומבי באירועים רשמיים, תוך שהם מקפידים להגיע לחוד ולעזוב לחוד. בשנת 2001 הפך הקשר לפומבי כאשר צ'ארלס נשק לקמילה לעיני המצלמות ומאז הופיע עימה גם לאירועים ממלכתיים רשמיים.
נישואיה לצ'ארלס
ב-10 בפברואר 2005 הוכרז כי הנסיך צ'ארלס וקמילה יינשאו ב-8 באפריל 2005. החתונה נדחתה ביום בשל הלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
החתונה של קמילה וצ'ארלס נערכה ב-9 באפריל בטירת וינדזור. החתונה נערכה בטקס אזרחי, משום שלפי חוקי הכנסייה האנגליקנית מי שהתגרש לא רשאי להינשא שוב בטקס דתי. המלכה אליזבת לא השתתפה בטקס, אולם בירכה את בני הזוג אחריו. השניים קיבלו גם את ברכתו של הארכיבישוף מקנטרברי.
לאחר הנישואים נקראה קמילה באנגליה ובוויילס: "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול" (ואף שנשאה את התואר "נסיכת ויילס", תוארה של הנסיכה דיאנה עת הייתה נשואה לצ'ארלס, העדיפה קמילה שלא להשתמש בתואר זה ולא נעשה בו שימוש רשמי). בסקוטלנד נקראה קמילה פרקר בולס "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית רות'סיי".
דוכסית קורנוול
ב-9 באפריל 2012, במלאת שבע שנים לנישואיה של קמילה לנסיך צ'ארלס, הודיעה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שתעניק לה את אות ליידי הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי, האות הגבוה ביותר המוענק לאישה בממלכה.
בחודש פברואר 2022, לרגל חגיגות ה-70 להכתרתה, הודיעה המלכה כי כאשר יוכתר הנסיך צ'ארלס כמלך בריטניה, תכונה קמילה בתואר "מלכה רעיה" (Queen Consort).
בחודש יוני 2022, במסגרת חגיגות ה-70 להכתרת המלכה, צורפה קמילה למסדר הבירית.
מלכה-רעיה
ב-8 בספטמבר 2022, עם פטירתה של אליזבת השנייה, היה צ'ארלס השלישי למלך הממלכה המאוחדת, וקמילה הייתה למלכה-רעיה. ב-6 במאי 2023 התקיים טקס ההכתרה של השניים במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
אריק זילברמן
אריק זילברמן (נולד ב-27 באוגוסט 1967) הוא קומיקאי, תסריטאי, סטנדאפיסט ושחקן ישראלי.
בוגר בית הספר למשחק "בית צבי". כותב רבות לטלוויזיה ומעלה הופעות סטנד אפ. הופיע בין היתר ב"קומדי סטור", "שמש", "הפיג'מות", תוכנית הסאטירה "אחורי החדשות" עם יאיר ניצני, בתוכנית "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ ובמספר פרקים של "משחק מכור". זילברמן מופיע לעיתים קרובות במופעי סטנד-אפ, מנחה בקביעות "ערב וינטאג", ערב סטנדאפ של ותיקי הקאמל קומדי קלאב בימי חמישי. כתב תסריטים לתוכניות קומיות רבות, בהן "שמש", "משחק מכור", "ארץ נהדרת", "מועדון לילה", "מחוץ לחוק" ו"צחוק מעבודה". יוצר וכותב בסדרה "הפיג'מות" בערוץ הילדים. אחד המורים ב'קאמל קומדי סקול' של מועדון הקאמל קומדי קלאב
כתב את המופע "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי" עם איל קיציס וטל פרידמן. ערך את "שבוע סוף" ברשת.
שיחק בהצגה "אללה ביתר" בתיאטרון הסימטה ובהצגה "חמוצ" בתיאטרון הקאמרי.
אלברט אלמוזנינו
אלברט אלמוזנינו (באנגלית: Albert Almoznino; 3 במרץ 1923 – 7 באפריל 2020) היה אמן ישראלי רב-תחומי (ציור, איור, ויטראז' וצלליות), שזכה לפרסום בינלאומי בשנים 1958–1975 כאשר הופיע עם אמנותו הייחודית לפני מיליוני אנשים באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, באולם אולימפיה בפריז, בעיר השעשועים רינו בנבדה ובתוכנית הטלוויזיה האמריקאית של אד סאליבן.
קורות חייו
אלמוזנינו נולד במוגדור, שבמרוקו, בן למזל (לבית כנפו) ואהרון אלמוזנינו. היה נצר למשפחת הרבנים כנפו, נכדו של הרב דוד כנפו, שהיה אב בית הדין של קהילת מוגדור. בילדותו נהרג אביו בתאונת דרכים. ב-1949 עלה לישראל עם אמו ואחותו, והתגייס לחטיבת הצנחנים. אחרי השירות בצה"ל למד במדרשה למורים לציור והופיע בתיאטרון בובות, עד שנבחר בשנת 1958 להופיע בתוכניתו של אד סאליבן, "המופע של אד סאליבן". הופיע גם בתוכנית "טונייט שואו" של ג'וני קרסון ובאולם "רדיו סיטי" בניו יורק. במקביל להופעותיו האמנותיות עבד במעבדה במכון ויצמן ברחובות, ממנה פרש לגמלאות בשנת 1988.
אלמוזנינו היה איטר יד ימינו, אך בבית הספר הוכרח לכתוב בידו הימנית וכך למד להשתמש בשתי ידיו. הוא כתב, צייר ועשה צלליות בשתי ידיו.
אמנותו
אלברט אלמוזנינו נודע כאמן הצלליות היחיד בישראל והיה בעל שם עולמי.
הטלת צלליות היא אמנות ייחודית בישראל ומחוצה לה, אמנות זו הייתה נפוצה במאה ה-19. לצורך הצגת הצלליות נמתח נייר לבן על מסגרת ומאחוריו הוצבו נרות אחדים. האומן ישב בין הנרות למסך הלבן והראה לקהל צלליות של דמויות בפרופיל, גזורות מקרטון, שהצטיירו על גבי הנייר המואר מאחור.
אלמוזנינו החיה את האמנות העתיקה באמצעים פשוטים ביותר - פנס כיס, סדין לבן ושתי ידיו, שבהן בלבד יצר פרופילים של חיות, צמחים, רוכבי סוסים, וכן דמויות מפורסמות מהפוליטיקה האמריקאית והעולמית.
אלמוזנינו הצייר צבר ניסיון באמנותו, שכלל ופיתח אותה לרמה גבוהה וקירב אותה אל הקהל הרחב. אלמוזנינו התארח בתוכניות הטלוויזיה של אד סאליבן בארצות הברית בשנות ה-60 וזכה להתייחסות אוהדת מצד מבקרי תיאטרון בניו יורק טיימס. הוא השתתף ב"יזראלי מיוזיקל" בתיאטרון המפורסם "אולימפיה" בפריז. הופיע גם בדרום אפריקה. בישראל הוא התארח בתוכניות טלוויזיה ולקח חלק בקמפיין פרסום שלטי חוצות לבית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע, בו התנוססו הצלליות שלו.
בשנת 2000 יצא למכירה ספרו בגרסה העברית, "שעשועי צלליות", אותו צילם יהודה פינס. בדרך זו הוא קיווה לשמר אומנות ייחודית זו.
אלמוזנינו היה מוכר בישראל גם כצייר, והשתתף במספר תערוכות בראשון לציון, עיר מגוריו, בתל אביב ובאשדוד.
נפטר ב-7 באפריל 2020. הותיר אחריו אישה, שולה, בן ובת. התגורר בראשון לציון.
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
התקופה העות'מאנית היא תקופה בת כ-400 שנה בתולדות ארץ ישראל בה נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית. התקופה התחילה עם כיבוש הארץ בידי הסולטאן סלים הראשון בשנת 1516, והסתיימה בשנת 1917, עם כיבוש הארץ בידי הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי במלחמת העולם הראשונה.
המאה ה-16
כיבוש ארץ ישראל בידי העות'מאנים התרחש במסגרת המלחמה הממלוכית-עות'מאנית. בשנת 1516 יצא הצבא העות'מאני בהנהגת הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" מדמשק וירד לאורך החוף, שהיה נטוש רובו ככולו, לעבר ח'אן יונס. בקרב שנערך שם הובסו הממלוכים וארץ ישראל סופחה לאימפריה העות'מאנית. בעקבות ניצחון העות'מאנים הגיעו משלחות של נכבדי חלק מהערים הראשיות להביע נאמנות לשליטים החדשים. כיבוש הארץ בידי העות'מאנים לא היה מלווה בסבל רב לתושבים אבל ברמלה, עזה ושכם היו מרידות שדוכאו באכזריות.
חלוקה מנהלית
לאחר הכיבוש הוכפפה ארץ ישראל מבחינה מנהלית לפלך (ווילאת) דמשק. הפלך חולק למחוזות (סנג'קים) והמחוזות נחלקו לנפות (נאחיות). בארץ ישראל היו תחילה שמונה סנג'קים – שלושה ממזרח לירדן: וחמישה ממערבו:
מאוחר יותר בוטל סנג'ק לג'ון, עמק יזרעאל ועמק בית שאן סופחו לסנג'ק עג'לון בעבר הירדן המזרחי.
העות'מאנים קיבלו ארץ נחשלת. ערי החוף היו הרוסות וכל ענפי הכלכלה היו במצב ירוד. השלטון העות'מאני פעל ביעילות, הנהיג מנהל תקין, פעל לשיפור המצב כלכלי, והשקיע בפיתוח החקלאות בכפרים והמלאכה והמסחר בערים. כמו כן הושקעו מאמצים להבטחת ביטחון התחבורה בדרכים. חדירת הבדואים שהייתה בעיה חמורה מאות שנים, נבלמה במידה מסוימת. סולטאן האימפריה העות'מאנית בשנים 1520–1566, סולימאן הראשון, השקיע בפעולות בנייה ופיתוח. נבנתה חומת העיר העתיקה בירושלים ורחבת התפילה בכותל המערבי הוקצתה ליהודים. נבנתה רשת של חאנים (אכסניות) ומצודות לאורך הדרכים הראשיות כדי להבטיח את התנועה בדרכים, ובערים פותחו השווקים.
במאה ה-16 החלו להגיע לארץ סוחרים מאירופה ובעיקר מצרפת וב-1535 נחתם לראשונה הסכם קפיטולציה בין השלטון העות'מאני לצרפתים. ההסכם העניק לנתינים זרים חופש תנועה, חופש מסחר, חופש דת, פטור משירות צבאי, והם יכלו להישפט רק על ידי בית הדין הקונסולרי. במאה ה-18 נחתמו הסכמים דומים עם מדינות נוספות.
בעקבות השיפור במצב הביטחוני גדל מספר התושבים בארץ ישראל מ-123,000 בראשית הכיבוש ל-206,290 בשלהי המאה ה-16.
משלהי המאה ה-16 החל המצב הכלכלי להידרדר. חולשת השלטון המרכזי העות'מאני בטורקיה הביאה להחלשות המנגנון המנהלי בארץ, לירידה ברמת המושלים, להשתלטות שליטים מקומיים ולהחלשת הכוח הצבאי. ההרעה הכללית במצב הביאה לירידה בפעילות הכלכלית בערים ולהפסקת הצמיחה בכפרים. למרות ההידרדרות הכלכלית השלטון הכביד את עול המיסים. חולשת הצבא נוצלה על ידי שבטי הבדואים, והם חזרו לפשוט בארץ.
המאות ה-17 וה-18
במאות ה-17 וה-18 הוכנסו שינויים במבנה המנהלי. מראשית המאה ה-17 חולקה הארץ בין שני פלכים (וילאות): הפלך של צידון והפלך של דמשק. במאה ה-18 אזור יפו הוצא מסנג'ק גזה ואזור לג'ון צורף לסנג'ק עג'לון. הגבול בין פלך צידון לפלך דמשק השתרע תחילה מחיפה עד לדרום הכנרת, אבל אחר כך נלקח כל השטח מחיפה עד עתלית מפלך דמשק והועבר לפלך צידון.
המצב הכלכלי הירוד של שלהי המאה ה-16 נמשך גם במאות ה-17 וה-18. השלטון העות'מאני המשיך לגלות חולשה בתחום המנהלי והצבאי. פלישות הבדואים המשיכו להוות בעיה ביטחונית וכלכלית חמורה. מצב הביטחון הלך והחמיר, ושלטונם של המושלים היה מוגבל לתחומי הערים בלבד. המושלים זנחו את תפקידם ועשקו את התושבים. עושק הפלאחים הביא להתרוששותם, לאובדן חלקות אדמתם ולהפיכתם לאריסים על אדמתם. בעלי האחוזות גבו מהפלאחים יותר מ-50% מהיבול בעוד שהמעשר שקבע השלטון היה 10% בלבד.
ארץ ישראל נשלטה בפועל על ידי שושלות של שלוש משפחות: רדואן – אבי השושלת היה עבד של הסולטאן סולימאן המפואר. המשפחה משלה באזור עזה ונחשבה למשפחה המכובדת והחזקה ביותר בכל הארץ; טֻרבּאי – המשפחה בעלת שורשים בדואים הובילה את גיסותיו של הסולטאן סלים הראשון כמורי דרך בעת כיבושו את ארץ ישראל. המשפחה משלה מלג'ון על מרבית צפון הארץ; ו-פרוח' – אבי השושלת היה עבד צ'רקסי של אחד מבני רדואן. הוא קיבל ממנו את תפקיד מפקד המשטרה (סובאשי) במחוז ירושלים והפך למושל המחוז בפועל. שלוש המשפחות אומנם העלו מיסים לסולטאן וקיבלו באופן רשמי את מרותו, אך למעשה שלטו בעצמן ברחבי הארץ. הן קיימו ביניהן קשרי נישואין ומסחר ענפים שהפכו אותן למשפחה אחת מורחבת השולטת בארץ בעצמה. בעתות מצוקה היה שטחן של המשפחות מתכווץ, אך שיתוף הפעולה המלא ביניהן אפשר להן להמשיך ולשרוד. השיתוף הכלכלי אפשר להן לשלם את המיסים הגבוהים לעות'מאנים והשיתוף הצבאי אפשר להן להחזיק מעמד מול אויבים חיצוניים ופנימיים. המשפחות זכו לקבל את התואר "אמיר אל-חג'" – האחראי על הובלת שיירות החג' מדמשק למכה. בזמן שאחת המשפחות הייתה מובילה את השיירה היו האחרות מקבלות ממנה את סמכויות השליטה באזור שלה. הדבר מדגיש את שיתוף הפעולה ואת האמון שנתנו המשפחות זו בזו. באמצע המאה ה-17 התחזק השלטון המרכזי בקושתא והוא החל לשלוח מושלים מטעמו לנהל את הארץ. במשך קרוב ל-20 שנה התחולל מאבק סמוי וגלוי בין המשפחות לנציבים הטורקים ולבסוף, סביב 1666 איבדו שלוש המשפחות את השלטון אך בפועל חלקים שונים של הארץ היו בידי מנהיגים דרוזים או בדואים כגון פח'ר א-דין השני במאה ה-17, ודאהר אל-עומר במאה ה-18.
אזור החוף שהיה נטוש עוד מימי השלטון הממלוכי והיעדר הגנה על השייט המסחרי אפשרו לשודדי ים להתנפל על אניות סוחרים. כמו כן הם נהגו לחטוף מוסלמים ולדרוש בעבורם כופר. המצב הביא את השלטון העות'מאני להגדיל את מספר החיילים על הספינות שנועדו להגן על הסחר הימי, ואף להקים כוח משימה מיוחד להילחם בשודדי הים, אך ללא הצלחה. במצב חל שיפור רק לאחר שהעות'מאנים הקימו ביצורי חוף ובנו מגדלי תצפית משני צידי מעגן חיפה (1722–1723). הקמת המגדלים אפשרה להפעיל פעילות מסחרית סדירה לאחר סילוק שודדי הים מבסיסם בחיפה.
בעקבות שיפור הביטחון בשייט המסחרי, התרחבו קשרי המסחר עם אירופה, ובמיוחד עם צרפת וסוחרים צרפתים התיישבו באופן קבוע בעכו. עכו שהייתה כפר קטן בראשית המאה ה-18, הפכה לעיר משגשגת ואוכלוסייתה גדלה. הסוחרים הצרפתים היו מעוניינים ברכישת כותנה גולמית לתעשייה הצרפתית. העלייה בביקוש לכותנה הביאה להרחבת שטחי העיבוד של האיכרים בגליל ובחלקים אחרים של הארץ. ענף יצוא החיטה התפתח ביוזמתו של דאהר אל-עומר הבדואי, שהשתלט תחילה על הגליל ואחר כך על אזורים נוספים. ב-1741 הוא חתם על עסקת חיטה גדולה עם צרפת, הפך את חיפה למרכז פעילותו הכלכלית והביא לגידולה ועלייה במספר תושביה.
ב-1774 ניצל אבו דהב, מפקד צבא מצרים, את חולשת השלטון העות'מאני ופלש לארץ. הוא צר על יפו וערך טבח בתושבים אך נבלם בדרכו לעכו ושב על עקביו.
במאה ה-18 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 250,000-200,000 נפש.
המאה ה-19 והמאה ה-20
בשנת 1831 פלש לארץ הצבא המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי, ששלט מטעם הסולטאן במצרים, וכבש אותה. הכיבוש המצרי נמשך מ-1831 עד לראשית 1841. בתחילה ניהל איברהים פשה מדיניות מתונה כדי לרכוש את אהדת האוכלוסייה והמנהיגות המקומית. הוא ביטל את החלוקה למחוזות והשליט שלטון ריכוזי ודפוסי שלטון מודרניים. הוא השליט בארץ סדר וביטחון על ידי בלימת פשיטות הבדואים, והחזרת הביטחון לערים ולדרכים וחיסול ההתנכלויות לפלאחים. הכיבוש המצרי גרם לשינוי דמוגרפי מהותי. עשרות אלפי מצרים התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה. לדוגמה ביישוב ערב-אוּפּי בוואדי חוורה (עמק חפר) והיישוב ערב-דמארה באזור חדרה; שכונות מצריות אחדות ביפו וכפרים בסביבתה, כגון פג'ה, סומייל, ג'לג'וליה, אמלבס (פתח תקווה), קוּבֵּיבּה (כפר גבירול); תושבי קטרה (גדרה) באו בתקופה זו מלוב; בוואדי עארה ודרומית לו, התיישבו מאות משפחות של מהגרים מצריים בכפרים עארה, ערערה, כפר קרע, כפר קאסם, טייבה, קלנסווה, אום אל-פחם ואחרים. כדי לממן את פעולות השלטון הכביד איברהים פשה את עול המיסים, והם נגבו באכזריות ועוררו התנגדות. השלטון המצרי נתקל בהתנגדות לא רק בשל מדיניות המיסוי, אלא גם בשל הגיוס הכפוי לצבא, ובמאי 1834 פרץ "מרד הפלאחים", שהפך למרד כללי נגד השלטון המצרי. המרד דוכא באכזריות אבל השלטון העות'מאני לא היה מסוגל לסלק את המצרים. איברהים פשה שלט בארץ עד פברואר 1841 ורק בהתערבות המעצמות נאלץ לסגת בחזרה למצרים. בתמורה לסיוע המעצמות האירופאיות נאלצו העות'מאנים לחתום על הסכמי קפיטולציות אשר פגעו בריבונותם ובסמכותם האימפריאלית, והיו ביטוי לחולשתה ההולכת והגוברת של האימפריה מול מעצמות אירופה.
משנות ה-70 החל השלטון העות'מאני שהתאושש להחזיר את שליטתו באזור ולרסן את הבדואים אבל לא תמיד בהצלחה. מעשי השוד והביזה שלהם נמשכו עד לסיומו של השלטון העות'מאני. ארבע משלחות צבאיות נשלחו לנגב בין 1870 ל-1891. ב-1900 הוקמו מרכזים מנהליים בצפון ובדרום כדי לפקח על התנהגות הבדואים, והבעלות על אדמות בחלק מהאזורים שהבדואים השתלטו עליהם הועברה לסולטאן והן עובדו באמצעות אריסים.
רק לקראת שלהי המאה ה-19 החל השלטון לפעול למען הפיתוח הכלכלי על ידי תמיכה בהשקעות: הקמת בנק לחקלאות ב-1888, מתן הקלות במיסים למשקיעים, הקמת משרד ממשלתי ליערות, מחצבים וחקלאות ב-1893, שיפור הסניטציה, תשתיות הדואר, טלגרף, שיפור התחבורה על ידי הכנסת השימוש ברכבות, שיפור מערכת הדרכים, הקמת מערכת להדברת מזיקים ועוד. פעולות אלה הביאו לשינויים רבים בתחום הכלכלי. התוצר הגולמי לנפש עלה, רמת החיים עלתה ותמותת התינוקות פחתה. כן הייתה עלייה בתוחלת החיים ובריבוי הטבעי.
להאצה בצמיחה הכלכלית היו מספר גורמים:
סופה של התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הגיע בשנת 1917 עם תבוסת הטורקים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, וכיבוש הארץ בידי הגנרל אדמונד אלנבי וכוחות האימפריה הבריטית.
הרכב האוכלוסייה
לאורך התקופה העות'מאנית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת מרוב מוסלמי וממיעוט נוצרי, יהודי, שומרוני ודרוזי. בתקופה זו של 400 שנה, גדלה אוכלוסיית ארץ ישראל מכ-123,000 נפש בראשית המאה ה-16, לכ-690,000 בראשית המאה ה-20.
מוסלמים
מעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 ואילך החלה הגירה לארץ מארצות ערב והאסלאם. הגל העיקרי והגדול ביותר היה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. רוב המהגרים, היו ממצרים וסודאן. רבים הגיעו בתקופת השלטון המצרי בארץ 1831–1841 ונטמעו באוכלוסיית הארץ. השלטון העות'מאני עודד הגירה לארץ כדי ליישב את האזורים דלילי האוכלוסייה והעניק אדמות למהגרים. הדבר הביא להאצה משמעותית ובריבוי האוכלוסייה המוסלמית. בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,000 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה. כ-100,000 היו מהגרים ממצרים. המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,000 נפש. כשליש עד מחצית מתושבי הארץ המוסלמים היו מהגרים חדשים.
נוצרים
רוב הנוצרים החיים בארץ הם צאצאי יוונים, פיניקים וסורים-ארמים ונוצרים מאירופה ואינם ערבים במוצאם האתני. הם החלו בהדרגה לראות את עצמם חלק מהאוכלוסייה הערבית ואימצו את השפה והתרבות לאחר שאולצו כמיעוט להשתלב בתרבות הערבית במסגרת מדיניות השיערוב (ערביזציה).
הנוצרים נחלקו לתשע עדות: לאטינים, יוונים-אורתודוקסים, גאורגים, ארמנים, חבשים, יעקובינים, סורים-נסטוריאנים, קופטים ומרונים. העדה הגדולה ביותר הייתה היוונית-אורתודוקסית, שהשתייכה לכנסייה הביזנטית. בשלהי התקופה מנו הנוצרים כ-70,000 נפש. כ-79% היו עירונים והשאר כפריים.
יהודים
עד שלהי המאה ה-19 הייתה האוכלוסייה היהודית מורכבת משרידי היהודים מימי הבית השני, ומעולים שהגיעו לארץ לאורך הדורות מצפון אפריקה, ממסופוטמיה, ומאירופה. העולים יוצאי ספרד ופורטוגל והיהודים האשכנזים היו שונים מהמקומיים ומיוצאי המזרח. אוכלוסייה זו, שמנתה בשנות ה-30 כ-10,000 נפש, כונתה היישוב היהודי הישן שהיה ברובו עירוני, אבל בגליל נותרו כפרים שבהם שרדו יהודים מימי הבית השני (ערב הכיבוש הערבי של ארץ ישראל היו בגליל המזרחי כ-60 כפרים ומהם נותרו בין-9 ל-13 במאה ה-19). אופי האוכלוסייה היהודית החל להשתנות בסוף המאה ה-19 עם הגעתם של ראשוני חובבי ציון ופעילות התנועה הציונית. בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה הקימו החלוצים 22 יישובים חקלאיים. אזורי ההתיישבות היהודית היו בעיקר בגליל המזרחי, חוף הים ושפלת יהודה. באותה תקופה חיו בארץ כ-90,000 יהודים וכמחציתם היו חלוצים.
מעמד הקרקעות בארץ ישראל
בעת כיבוש הארץ במאה ה-16 בידי העות'מאנים, נחשבו רוב הקרקעות לרכוש הסולטאן. הקרקעות חולקו לשלושה סוגים: רכוש פרטי, רכוש הווקף, ושאר הקרקעות שחולקו לאחוזות הסולטאן, אחוזות נציבי המחוזות, ואחוזות פאודליות שהוענקו לאנשי צבא. האחוזות כללו כפרים שההכנסות ממיסיהם הוענקו לבעלי האחוזות. האיכרים (פלאחים) חויבו לעבד את האדמות ולתת חלק מהיבול לבעלי האחוזה.
במאות ה-17 וה-18 לא התקיים כמעט שוק מקרקעין בארץ ישראל והשלטון לא ניהל מרשם קרקעות. היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני אפשרה לשבטי הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים ואילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר סביב בירות המחוזות ובאזורים ההרריים.
במחצית המאה ה-19 החל השלטון העות'מאני להנהיג רפורמות ולארגן מרשם מקרקעין המתעד זכויות במקרקעין. בשנת 1858 נחקק חוק המג'לה, לפיו צוו בעלי הזכויות לרשום את זכותם, שאם לא כן – יאבדו הזכויות. כתוצאה מכך, החל תהליך של מִפְקד (Census), שסקר את מצב הקרקעות בארץ ישראל, והניב מספר שינויים בפנקס המקרקעין העות'מאני. פנקסים אלו, הקיימים עד ימינו, מהווים את תחילת הרישום של קרקעות בארץ ישראל.
חוק המג'לה חילק את הקרקעות בארץ ל-5 סוגים:
מרישום זה נולדה זכות ה"טאבו", קרי: זכות היחיד להחזיק בקרקע. המרשם כונה "דפתר חקאני" ונוהל באופן ריכוזי מקושתא. האסמכתאות שהחזיקו בעלי המקרקעין נקראו "קושאן" (השטר), והיוו כלי עזר בניהול ובארגון השליטה במקרקעין בארץ ישראל.
הקושאן הכיל תיאור של הבעלים ושל גבולות הנכס, אולם נעדר את הזיהוי הגאוגרפי המדויק של הנכס. חסרונו זה, שנבע מהיעדר תחזוקה שוטפת מצד השלטון העות'מאני, הביא להיעדר הרלוונטיות של הקושאן לימינו, למעט אותם מקומות מסוימים לגביהם הוגדרו גבולות הנכס בהגדרות מילוליות מוחלטות ובנות קיימא. הפנקסים העות'מאניים כוונו, אם כן, מלכתחילה לשמש כמרשם זכויות, אולם פגמים מובנים במרשם, והיעדר אכיפה בפועל ברישומו, הביאה לרישום מינימלי של כ-5% של מקרקעי ארץ ישראל בלבד, ומנעו מימושה של מטרה זו. כיוצא מכל אלה, הפנקסים העות'מאניים רלוונטיים למקומות יישוב ותיקים, מעטים ומוגדרים בלבד. הבעייתיות בשיטת מרשם הזכויות העות'מאנית הביאה לשילובה עם פנקס שטרות (Deed register). חוק המקרקעין שנחקק בכנסת ישראל בשנת 1969 ביטל את חוק המג'לה (חוק המקרקעין סעיפים 152–155).
היישוב היהודי
היישוב היהודי ("היישוב הישן") זכה לפריחה מסוימת במאה ה-16, עם עליית חלק ממגורשי ספרד; ובמאה ה-18 בגליל עקב שלטונו האוהד של דאהר אל-עומר ושיקומן של טבריה, חיפה, עכו וערים נוספות. אך לרוב היה היישוב היהודי והנתין היהודי נחות ביותר, עד כיבוש הארץ בידי איברהים פאשא ב-1831. בשנת 1839 הודיע הקונסול הבריטי בירושלים כי בארץ ישראל יושבים 9,690 יהודים.
במחצית המאה ה-19 החלה עליית מבשרי הציונות הרב ד"ר יהודה ביבאס, רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי ותלמידיהם, בנוסף לתנועת עלייה יהודית שהלכה והתגברה. בשנת תרמ"ב 1881 החלה העלייה הראשונה; בשנת תרס"ד 1904 החלה העלייה השנייה; ועד סוף התקופה העות'מאנית, זכתה ארץ ישראל לעדנה מחודשת.
ממחצית המאה ה-19 נשמעו ברמה קולות כנגד הסתמכות על כספי החלוקה ולמציאת דרכים לפרנסה עצמית בארץ ישראל, מבלי להסתמך על תרומות יהדות התפוצות. עם זאת, עזרתם של פילנתרופים כמו הברון רוטשילד ומשה מונטיפיורי והזרמת הון לארץ באמצעותם, הניע ותמך בהקמתן של נקודות התיישבות יהודית. מאז העלייה השנייה התגבר המאבק בעד עבודה עברית, דהיינו העסקת פועלים יהודים בעבודות כפיים.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה הידלדל וסבל מרעב, מגפות, רדיפות וגירושים. חלק מאנשי היישוב שמחו על הכיבוש הבריטי ותלו תקוות בהצהרת בלפור מנובמבר 1917, בה הובטח "בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
איזידורוס מסביליה
איזידורוס הקדוש מסביליה (בלטינית: Isidorus Hispalensis; 560 – 4 באפריל 636) היה בישוף, תאולוג, ומלומד ספרדי-רומאי מהתקופה הויזיגותית. נודע בזכות ספרו אטימולוגיות, שנחשב לאחת האנציקלופדיות הראשונות.
הוכרז כדוקטור של הכנסייה, ולעיתים נחשב לאחרון אבות הכנסייה.
אפרסק פיתה
אפרסק פיתה (שם מדעי: Prunus persica var. platycarpa) הוא מין של עץ פרי גלעיני ממשפחת הוורדיים, המשתייך לסוג פרוּנוּס. מקור הפרי בסין, שם הוא מצוין בסיפורי עם שונים. למערב הגיע הפרי לראשונה בשנת 1871, לארצות הברית.
איזידורוס מסביליה
ביוגרפיה
נולד בקרטחנה שבהיספניה ועבר לסביליה בגיל צעיר (לפי גרסה אחרת נולד בסביליה). התייתם מהוריו בגיל צעיר ולמד אצל אחיו ליאנדר הקדוש, ומאוחר יותר החליפו בתפקיד בישוף סביליה. הוא סייע בהמרת דתם של הוויזיגותים, בני המעמד השליט שכבשו את ספרד במאה ה-5, מהזרם האריאני לאורתודוקסיה הקתולית, דתם של תושבי הארץ. כמו כן ישב בראש מועצות דתיות שונות.
אפרסק פיתה
בישראל הזן הושבח על ידי פירות בן דור מיסוד המעלה וקיבל את שמו בשל צורתו הפחוסה. תהליך המחקר והפיתוח ארך כ-20 שנה, ובתוכנית ההשבחה של הפרי הושם דגש בעיקר על טעמו. בתהליך הפיתוח נעשתה התאמה לטעמם של הצרכנים במדינות השונות. כך למשל, הצרכן באנגליה מעדיף זנים מיציים (מילטינג) ואילו בישראל ובמדינות המזרח מועדפים זנים קשיחים יותר.
איזידורוס מסביליה
ביוגרפיה
איזידורוס חי בחצרם של הויזגותים. הוא היה היסטוריון שלהם וניסה לפאר את מעמדם. רבים מחשיבים את הוונדלים למי שבזזו את רומא בצורה החמורה ביותר, רק משום שאיזידורוס הדביק להם את הרס שכיות החמדה. זאת עשה על מנת לשבח את הוויזיגותים. כמו כן, ידוע כי איזידורוס התנגד להתנצרות הכפויה שעברו היהודים על ידי הגותים בספרד.
אמנחותפ השני
אמנחותפ השני היה פרעה מצרי מתקופת הממלכה החדשה המלך השביעי של השושלת ה-18. היה בנו של תחותמס השלישי. יצא למספר מסעות מלחמה לכנען וסוריה. בתקופתו נוצר איזון בין ממלכת מיתני ומצרים לגבי אזורי השליטה של שתי האימפריות. תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1450 – 1425 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה).
איזידורוס מסביליה
ביוגרפיה
מת בסביליה ב-4 באפריל 636. בשנת 1598, הוכרז כקדוש, ובשנת 1722 הוכרז כדוקטור של הכנסייה. יום חגו חל ב-4 באפריל.
יצירתו
יצירתו העיקרית, "האטימולוגיות", שנכתבה בלטינית במהלך הרבע הראשון של המאה ה-7, היא אנציקלופדיה בת 20 כרכים, המאגדת את כל הידע הדתי והחילוני של התקופה. אף כי מדובר בעבודת עריכה מחדש של אוסף מקורות יותר מבמחקר מקורי, נודעה לספר השפעה גדולה על דורות רבים של מלומדים בימי הביניים, והוא הופץ בעותקים רבים. את הפרק ביצירה זו העוסק בחוק, פותח איזידורוס בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש". קטע זה צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי (Lex Baiwariorum), שפורסם בשנים 744–748.
אמנחותפ השני
חייו
אמנחותפ השני לא היה בנו בכורו של תחותמס השלישי. הוא נולד למריתרה-חתשפסות, אשתו-המשנית של תחותמס השלישי. אמנמחת בנו של תחותמס השלישי ואשתו סתיאה היה מיועד לרשת אותו. אבל לאחר מותו ומות אמו, קודמה מריתרה-חתשפסות למעמד האשה הראשונה. אמנחותפ השני הפך לבן היורש. אמנחותפ נולד וגדל בממפיס ולא בעיר הבירה תבאי. אמנחותפ השאיר מספר כתובות שבו הוא מייחס לעצמו יכולות אתלטיות וכוח גופני גדול, נטען שאיש לא היה יכול לדרוך את קשתו הפרטית הגדולה.
איזידורוס מסביליה
יצירתו
בנוסף לאטימולוגיות כתב איזידורוס גם חיבור על ההיסטוריה של הגותים, "ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים" (שתי גרסאותיו הושלמו כנראה בשנים 619 ו-624), וחיבורים תאולוגיים ומדעיים שונים.
אמנחותפ השני
חייו
אמנחותפ עלה לשלטון עוד בחייו של אביו וחלק איתו את השלטון. עלייתו לשלטון נעשתה ביום הראשון של החודש הרביעי לעונה הראשונה בלוח השנה המצרי (לוח השנה המצרי הורכב מ-3 עונות). אביו מת ביום השלושים של החודש השלישי של העונה השנייה. הערכה של החוקרים היא שהם שלטו במשותף שנתיים וארבעה חודשים. כתובת שהשאיר אמנחותפ על גבי אסטלת ספינקס מציינת שהוא עלה לשלטון בגיל 18. לאחר עלייתו לשלטון התחתן עם אשה בשם טיאה שמוצאה לא ידוע. היא ילדה לו את תחותמס הרביעי ששלט אחריו וילדים נוספים. אמנחותפ בנה מקדשים חדשים רבים בתבאי, ממפיס ואון ותיקן את בנייני אבותיו. הוא נקבר בעמק המלכים.
איזידורוס מסביליה
יצירתו
מוזכר שמו גם בספר היוחסין:
אמנחותפ השני
מסעות מלחמה
לאחר מותו של תחותמס השלישי התעוררה תסיסה באזורי השלטון המצרי בכנען ובסוריה. אמנחותפ השני ערך בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1444 לפנה"ס 3 מסעות. מסעו הראשון התקיים 3 שנים לאחר עלייתו לשלטון. במסע זה מוזכרת העיר "שמש-אדם" שבגליל התחתון שהייתה היחידה שניסתה לחסום אותו בדרכו. במסע זה נלחם אמנחותפ בעת חציית נהר האורונטס במלך קטנה. ובלכתו דרומה הגיע עד ל"ארץ נִיִי". על פי אמנחותפ מסעו זה צלח מאוד והוא זכה בשלל רב. כולל מרכבות של מיתני. ממסע זה הביא למצרים שבעה ממלכי סוריה כשהם תלויים חיים עם ראשיהם כלפי מטה על דפנות ספינתו. שישה מהם הוצאו להורג לפני האל אמון בתבאי, השביעי הובא לממלכת כוש ונתלה על חומות נפאטה וזאת במטרה לגרום דמורליזציה של מתנגדיו בנוביה.
איזידורוס מסביליה
יצירתו
ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים" (ספר יוחסין מאמר שישי).
אמנחותפ השני
מסעות מלחמה
מסעו השני התקיים בשנה השביעית למלכותו כדי לדכא מרידה בסוריה בעידודה של מיתני. באסטלה שבו אמנחותפ מספר על המסע, לא מצוין שום קרב רציני. ייתכן גם שהוא הפסיד במסע זה. בין הממלכות נגדן יצא נימנות קדש, קטנה וניי.
על אי הצלחת המסע השני בדיכוי מרידות מעידה העובדה שלאחר שנתיים בשנתו התשיעית יצא למסע נוסף כדי לדכא מרידות בשרון ובעמק יזרעאל. ב"תל כנרות" נמצא שבר של מצבה מצרית מתקופה זו שבה נזכר ניצחון על הנוכרים ממיתני, אבל לא ברור האם מיתני הגיעה עד אזור זה או שהכתובת התייחסה רק לערים שהתמרדו בתמיכתה של מיתני. במסע זה נלחם בארבעה קרבות. הקרב הראשון התקיים ליד אפק משם המשיך צפונה לכוון יחם ובדרך פשט על לשרון המערבי וכבש שתי ערים. הטקסט מציין "שתי ערים ממערב לשוכו". משם התקדם צפונה ונלחם בקרב השלישי ליד "אדרן". הקרב ברביעי נערך ליד "אנחרת" מצפון לעמק יזרעאל. מאנחרת חוזר אמנחותפ לסביבת מגידו לקבל את הבטחות הנאמנות של מלכי כנען לוקח אמנחותפ השני את נסיך העיר "גבע-שמן" (שאפשר לזהותה עם תל מעמר ליד צומת העמקים) שהובא אליו עם ילדיו ועם מקורביו, ובמקומו הוא ממנה נסיך אחר.
ברשימות השלל של אמנחותפ ממסעותיו משתקף הרכב האוכלוסייה של ארץ ישראל בתקופה זו. מוזכרים בה ה"חוֹרִים" שהם יושבי הארץ, בראש החורים נמצאים מושלי הערים, משפחותיהם ואצילי הרכב המכונים "מַרְיָנוּ" (שפירושו בשפה החורית "אנשי רכב"). חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים החבירו שהיו נודדים למחצה. מוזכרים גם השַׁסוּ (שוסים-בדוים). המונח "כנענים" מציין בתקופה זו רק את שכבת הסוחרים ששלטה בערי החוף. ממונח זה התגלגל השם כנען ונעשה שם הפרובינציה המצרית החל מהמאה ה-14 לפנה"ס והחליף את השמות הקודמים שהיו: "רְזֵנוּ" שפירושו כנראה ארץ הרוזנים, כלומר, ארץ המושלים, השליטים הנוכריים הם החיקסוס ו"חוּרוּ" שפירושו ארץ החורים.
קבר
המומיה של אמנחותפ השני התגלתה בשנת 1898 על ידי ויקטור לורט (Victor Loret) בקבר KV35 בעמק המלכים. המומיה נמצאה בתוך הסרקופג המקורי. מקדש הקבר המקורי של אמנחותפ נבנה באזור הנקרופוליס של תבאי ליד רעמסאום, אבל קבר זה נהרס עוד בעת העתיקה. בקבר זה נמצאו גם המומיות של מלכים חדשים מתקופת הממלכה החדשה כולל תחותמס הרביעי, סתי השני, רעמסס השלישי, רעמסס הרביעי ורעמסס השישי. הם נקברו מחדש בקבר זה בתקופת השושלת ה-21 על ידי הכוהן הגדול של אמון בתקופת מלכותו של פרעה סיאמון כדי להגן עליהם מפני שודדי קברים.
על הכוונת
עלילה
סוואגר נענה לבקשה ולאחר בדיקת שלוש הזירות הפוטנציאליות הוא מודיע לג'ונסון כי המקום הטוב ביותר, בו כנראה מתוכננת ההתנקשות, הוא בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה. סוואגר נערך עם ג'ונסון ואנשיו באחד הבניינים בסביבה והם מצפים לרגע בו יתבצע ניסיון ההתנקשות. בעוד הם צופים בבימה עליה עומד הנשיא, נורה הארכיבישוף האתיופי העומד ליד הנשיא, בראשו. בדיוק באותו רגע, יורה אחד מאנשיו של ג'ונסון בסוואגר אך הוא לא פוגע במדויק וסוואגר מצליח להימלט. ג'ונסון וסוכני ה-FBI מוסרים למשטרה כי סוואגר הוא זה שירה בארכיבישוף. אחרי סוואגר נפתח מצוד אך הוא מצליח להימלט, תוך שהוא פורק את סוכן ה-FBI הטירון ניק ממפיס מנשקו וגונב את רכבו. סוואגר נמלט אל אלמנתו של חברו המת דוני פן – שרה (קייט מארה), ושרה מטפלת בו ועוזרת לו להחלים מפציעותיו.
בינתיים, מועמד סוכן ה-FBI ניק ממפיס לדין משמעתי על רשלנות. לאחר חקירה אישית קצרה שהוא עורך, הוא מוצא סתירות בפרטי ההתנקשות כפי שהם מתוארים על ידי ג'ונסון והשוטרים שהיו בזירה. הוא מספר זאת למפקדיו אך הם אינם מתייחסים אליו. כשמבין ג'ונסון כי ממפיס בדרך לעלות על המזימה, הוא שולח את אנשיו לחטוף אותו ולהורגו, בכוונה להסוות את הרצח כך שייראה כהתאבדות. ברגע האחרון מופיע סוואגר ויורה בחוטפים, הוא משכנע את ממפיס לחבור אליו ויחד הם פורצים לביתו של הרוצח האמיתי – צלף לשעבר, חברו של אייזיק ג'ונסון. לפני שהוא מתאבד, חושף הצלף בפניהם, כי מטרתו האמיתית של המבצע הייתה למעשה, להרוג את הארכיבישוף האתיופי. הסיבה לרצח הייתה למנוע ממנו לחשוף את המעורבות האמריקאית ברצח כפר אתיופי שלם. הרצח בוצע על ידי חברת נפט אמריקאית בבעלותו של סנאטור אמריקאי בשם צ'ארלס מיצ'יום, במטרה להשתלט על האדמות עליהן שכן הכפר ולפתוח עליהן תחנה לשאיבת נפט. סוואגר מגלה גם, כי המשימה בה נהרג חברו, הייתה בעצם כיסוי על יציאת הקבלנים לאחר השלמת העבודה. לאחר שהצלף חושף בפניהם את המידע הוא מתאבד, וסוואגר וממפיס בורחים מהבית תוך שהם הורגים את השומרים.
באותו הזמן חוטפים אנשיו של ג'ונסון את שרה, על מנת לפתות את סוואגר לצאת ממחבואו. סוואגר מתקשר לג'ונסון ומשמיע לו את דבריו המוקלטים של הצלף, הוא מציע לג'ונסון עסקת חליפין בה תוחזר שרה בתמורה למידע המרשיע.
סוואגר מובא ממעצרו על מנת להיפגש עם היועץ המשפטי לממשלה. הוא משכנע את היועץ בחפותו ומסביר כי הכדור שנורה בארכיבישוף אכן היה כדור שנורה מרובהו, אך כדור זה הוא ירה בעבר ליד ביתו והוא נאסף אחר כך על ידי אנשיו של ג'ונסון. הוא מציג בפני היועץ תמונות בהן נראות גופותיהם של אנשי הכפר האתיופי שנרצחו בהוראת ג'ונסון ומיצ'יום, קבורות בקבר אחים, ומסביר כי הרוצחים הם ג'ונסון ושותפו הסנאטור מיצ'יום. ג'ונסון, שנוכח בפגישה, לא מכחיש אך הוא טוען כי לא ניתן להעמידו לדין על פשעים שביצע מחוץ לתחום השיפוט האמריקני. התובע הכללי מביע את סלידתו מג'ונסון אך מסביר לסוואגר כי אכן אין אפשרות להעמיד את ג'ונסון לדין.
לאחר שחרורו של סוואגר, חוגגים הסנאטור מיצ'יום וג'ונסון את ניצחונם בבית הנופש של הסנאטור. בעוד הם שתויים מגיע סוואגר לבית הנופש, הורג את שניהם ומספר שומרי ראש, פותח את ברז הגז ומצית את הבית אחריו.
הפקה
הסרט מציג סצינות רבות בהן מוצגים רובי צלפים ומתוארות טקטיקות צליפה. הצלף שהדריך את השחקנים באשר לטקטיקות אלו הוא פטריק גריטי. במהלך הסרט משתמשים השחקנים בכלי נשק ורובים מגוונים בהם: רובה בארט M82A1, רובה M4, רובה רמינגטון מודל 700, רובה צלפים CheyTac Intervention, רובה ויצ'סטר 308, אקדח ברטה M9, אקדח קולט M1911, רובה שטייר AUG ומטול רימונים M-203. הסרט צולם ברובו בקנדה ובקולומביה הבריטית.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי מארק מנצ'ינה, והוא מנוגן תוך שימוש בתזמורת של 77 נגנים בניצוחו של דון הרפר. השיר "Nasty Letter" של הזמר אוטיס טיילור, מנוגן בסוף הסרט
הכנסות
תקציב הסרט עמד על 61 מיליון דולרים, והכנסותיו בקופות בארצות הברית היו פחותות מכך - 47 מיליון דולרים. בסופו של דבר הכנסותיו של הסרט עמדו על כ-95 מיליון דולרים.
ג'ון אדנזור ליטלווד
ג'ון אדנזור ליטלווד (באנגלית: John Edensor Littlewood; 9 ביוני 1885 - 6 בספטמבר 1977) היה מתמטיקאי בריטי שעסק בעיקר באנליזה, תורת המספרים ומשוואות דיפרנציאליות. שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי ועם מרי קרטרייט.
ביוגרפיה
ליטלווד נולד ברוצ'סטר בקנט, ולמד באוניברסיטת קיימברידג'. רוב עבודתו מתרכזת בתחום של אנליזה מתמטית. היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1928 ועד לשנת 1950, שם גם נפטר.
שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי, וביחד פרסמו צורה חזקה של השערת המספרים הראשוניים התאומים, הנקראת גם השערת הארדי-ליטלווד הראשונה, ואת השערת הארדי-ליטלווד השנייה. ליטלווד שיתף פעולה עם מתמטיקאים רבים בהתכתבות, בין היתר בניסיון לפתור את בעיית וארינג.
בספרו משנת 1944 הוא הגדיר העקרונות של ליטלווד.
טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש. אוסף עבודותיו קרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי" (אולי על משקל ספרו המפורסם של חברו ג.ה. הארדי] התנצלותו של מתמטיקאי).
זכה במדליית קופלי לשנת 1958.
אמנון יצחק
הרב אמנון יצחק (נולד ב-8 בנובמבר 1953, א' בכסלו ה'תשי"ד) הוא מרצה בנושא יהדות, מחזיר בתשובה בולט. ראש ארגון "שופר" ומנהיגה הרוחני של קהילת "פז" בבני ברק.
החזרה בתשובה
בראשית דרכו, העביר הרצאות בסמינריונים מטעם ארגון ערכים וארגון יד לאחים. במאי 1986 עורר סערה ציבורית, בעקבות דברים שאמר בפני כ-1,000 תלמידים בהרצאה בישיבה התיכונית קריית נוער שבירושלים. בין השאר אמר "צה"ל יהפוך אתכם לבשר תותחים". בתגובה אמר שר החינוך יצחק נבון שהישיבה פעלה בניגוד לתקנות המשרד כשהזמינה אותו להרצות. שר הביטחון יצחק רבין הסיר אותו מרשימת המרצים בצה"ל.