cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפריטיף
סוגי אפריטיפים
ישנם כמה סוגים של משקאות שמוגשים כאפריטיף, בדרך כלל משקאות אלכוהוליים יבשים - יין מחוזק, ליקר כלשהו או שמפניה יבשה. בצרפת האפריטיף משתנה מאזור לאזור: בדרום צרפת נפוץ הפאסטיס, בחבל נורמנדי מדובר בברנדי קלבדוס ובמחוז המזרחי נהוג להשתמש ביין תוסס יבש מסוג Crémant d'Alsace. לפעמים גם ניתן למצוא שימוש בשמפניה או קוניאק ואף בקוקטייל קיר או קיר רויאל (קרם דה קסיס ויין או שמפניה). באיטליה נפוץ הוורמוט כאפריטיף, ביוון זהו האוזו ובאירלנד ואנגליה נהוג להשתמש במדיירה יבשה (יין מחוזק פורטוגלי).
קרב רדינג (871)
קרב רדינג (באנגלית: Battle of Reading) נערך ב-4 בינואר 871 ברדינג המשתייכת בימינו למחוז האנגלי של ברקשייר. קרב זה היה חלק מסדרת קרבות שנערכו במסגרת פלישת הוויקינגים הדנים לאי הבריטי, בפיקודם של בגסק והאלפדן רגנרסון, כנגד האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס, הממלכה האחרונה אשר עדיין לא נכבשה על ידם. הקרב והמערכה כולה מתוארים בכרוניקה האנגלו-סקסונית, ובתיעוד זה מופיע האזכור הכתוב המוקדם ביותר של רדינג.
בסוף שנת 870 יצאו הדנים מבסיסם במזרח אנגליה, הפליגו דרומה לאורך חופו המזרחי של האי הבריטי ונכנסו אל תוך התמזה. לאחר שהפליגו במעלה הנהר, תקפו הדנים בהפתעה את העיירה רדינג, כבשו אותה והקימו בסיס מבוצר, אשר היה מוגן משני צדדיו על ידי נהרות התמזה והקנט ועל ידי סוללות עפר מצידו המערבי. שלושה ימים לאחר הגעתם, נעה קבוצת דנים לעבר הכפר אנגלפילד, שם המתין להם כוח אנגלו-סקסוני מקומי בפיקודו של אתלוולף, רוזן מחוז ברקשייר מטעם ממלכת וסקס. בקרב שנערך במקום נהרגו מרבית הדנים והנותרים נמלטו בחזרה לרדינג.
ארבעה ימים לאחר הקרב באנגלפילד, הצטרף המלך אתלרד עם צבאו לאתלוולף, יחד עם אחיו אלפרד (אשר כונה לימים אלפרד הגדול), והכוח המאוחד צעד לעבר רדינג. הייתה זו ההתנסות הראשונה בקרב עבור אתלרד ואלפרד, והדנים היו ידועים בשימוש בטקטיקה הגנתית של ביצורים במטרה לגבות מחיר כבד מכל ניסיון לעקור אותם מעמדתם. ההסתערות הראשונה הפתיעה את הדנים, כאשר לוחמיהם אשר שהו מחוץ למבצר חוסלו או נהדפו לעבר שעריו. כאשר קרבה הלחימה אל המבצר, נפתח השער שבין סוללות העפר, הדנים הסתערו מתוכו והחל קרב אכזרי ועקוב מדם שאילץ את האנגלו-סקסונים לסגת. בין ההרוגים הרבים, משני הצדדים, היה גם אתלוולף, המפקד המנוסה ביותר שעמד לרשות הצבא האנגלו-סקסוני. הקרב המוצלח אפשר לדנים להמשיך בתוכניתם להתקדם אל תוך וסקס.
לאחר התבוסה ברדינג ארגנו אתלרד ואלפרד מחדש את צבאם וב-8 בינואר נחלו ניצחון בקרב אשדון. כתוצאה מכך נסוגו הדנים פעם נוספת בחזרה לרדינג, אך ב-22 בינואר הובסו האנגלו-סקסונים בקרב בסינג וב-22 במרץ בקרב מרטון. באפריל 871 מת אתלרד ואלפרד ירש את כסאו. לאחר קרב וילטון במאי 871 הגיע אלפרד להסכם עם הדנים ושילם להם כופר. בהתאם לתנאי ההסכם עזבו הדנים את רדינג עד סוף אותה שנה, אז הקימו בסיס בלונדון שבממלכת מרסיה כדי לבלות בו את החורף, ומרבית תקופת שלטונו בת 28 השנים של אלפרד הוקדשה להתמודדות מולם.
יורגוס קראגוניס
יורגוס קראגוניס (ביוונית: Γιώργος Καραγκούνης; נולד ב-6 במרץ 1977 בפירחוס) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר. הישג השיא שלו בקריירה הוא הזכייה עם נבחרת יוון ביורו 2004.
יואב שלוש
יואב צדוק שלוש (נולד ב-18 ביולי 1953) הוא שותף-מנהל בקרן ההון סיכון "אביב ונצ'רס", בשנים 1995–2001 כיהן כמנכ"ל ונשיא סאיטקס.
יורגוס קראגוניס
קריירת המועדונים
בשנת 1995 קראגוניס הצטרף לקבוצה הבוגרת של פנאתינאיקוס בגיל 18, אך לאחר שלא שותף באף משחק בעונתו הראשונה, עבר לאפולון סמירניס, בה השתלב וכבש תשעה שערים בשתי עונות. לאחר מכן, ב-1998, הוא חזר לפנאתינייקוס, והיה מהשחקנים החשובים בקבוצה במשך חמש עונות. בעונתו הראשונה בה חזר לקבוצה הוא כבש שישה שערים בליגת העל היוונית, ובעונת הוא שיחק בכל 12 המשחקים של פנאתינייקוס בליגת האלופות, והבקיע שער זכור בבעיטה חופשית במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד. הוא הגיע להצלחות עם פנאתינייקוס בליגת האלופות ובגביע אופ"א, שני הטורנירים האירופיים החשובים, תוך שהוא כובש מספר שערים חשובים עבור קבוצתו, אך לא הצליח לזכות עימה באף עונה באליפות יוון.
יואב שלוש
ביוגרפיה
יואב שלוש הוא נצר למשפחת שלוש מצד אביו: סבו של סבו, אהרן שלוש, היה ממייסדי נווה צדק; סבא רבא שלו, יוסף אליהו שלוש, היה ממייסדי תל אביב שבנה את בנין הגימנסיה הרצליה; סבו, צדוק שלוש, היה יצואן הדרים וממקימי ענף ההדרים בישראל. יואב שלוש הוא בן לרחל ואביעזר, פלמ"חניק, מפקד מחנה פליטים יהודים באירופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, דיפלומט, שגריר ישראל ביוגוסלביה וניגריה
ואחר-כך מנכ"ל "נשיונל בנק אוף שיקגו", הבנק האמריקאי היחידי שפעל בישראל ונמכר לימים לבנק הפועלים.
יורגוס קראגוניס
קריירת המועדונים
לאחר שפנאתינייקוס הפסידה את אליפות יוון לאולימפיאקוס בשל מאזן נחות מזה של יריבתה במפגשים הישירים בין הקבוצות ב-2003, עבר קראגוניס לאינטר מילאנו. המעבר הגיע לאחר סכסוך עם נשיא פנאתינייקוס, ולאחר שקיבל התעניינות מצד ראשי אינטר שהבחינו בכישרונו. קראגוניס היה חלק חשוב באינטר במהלך עונתו הראשונה במועדון, כאשר שיחק עבור הקבוצה בכל המסגרות האירופיות. הוא נכנס לתודעה העולמית אף יותר כאשר הצטיין במדי נבחרת יוון בטורניר יורו 2004 בקיץ, וסייע לה לזכות בטורניר. אף על פי כן, לאחר הגעתו של המאמן רוברטו מאנצ'יני לאינטר, מעמדו של קראגוניס ירד מאוד בעונתו השנייה בקבוצה. הוא ישב במרבית המשחקים על הספסל ולא שותף, ולעיתים אף לא נכלל בסגל של המאמן למשחק. הוא סיים את תקופתו באינטר ללא אף שער במשך שתי עונות.
יואב שלוש
ביוגרפיה
יואב שלוש נולד בפריז שבצרפת, וגדל במקומות שונים ברחבי תבל, בוגר הגימנסיה העברית רחביה,
שירת בצה"ל ביחידה 8200, שנתיים בשירות קבע.
ב-1974 קיבל תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב. ב-1979 קיבל תואר שני במנהל עסקים מINSEAD, פונטנבלו, צרפת;
סיים ראשון במחזור
וזכה בפרס הנרי פורד. ב-2010 הוכתר על ידי INSEAD כ"אחד מ-50 הבוגרים ששינו את העולם".
בתום לימודי התואר הראשון עבד ככלכלן ואחראי על היצוא בחברת שמטן. שלוש החל לעבוד בסאיטקס בשנת 1979.
תפקידו הראשון היה מנהל הכספים של אירופה,
לאחר-מכן סמנכ"ל השיווק העולמי ואחראי לפיתוח עסקי באסיה.
הוביל את הכניסה של סאיטקס לשוק היפני על ידי הקמת מיזם משותף עם ענקית דיו והכימיקלים Toyo ink. היה זה שיתוף הפעולה העסקי הראשון בין ישראל ליפן (בשנים 83–85) והמיזם הרווחי ביותר של סאיטקס דאז.
לימים הגיע למחזור מכירות של למעלה מ-100 מיליון דולר לשנה ביפן.
ב-1992 מונה כסמנכ"ל בכיר, מנהל האסטרטגיה והרכישות. בתפקיד זה הוביל סדרה של רכישת חברות ומוצרים בתחום הדפוס הדיגיטלי, המבוססים על הזרקת דיו. בכך היה למי שהביא את סאיטקס לעמדת מובילות בתחום חדש וצומח. פעולות הדפוס הדיגיטלי עתידות היו להניב יותר ממחצית רווחי החברה.
יורגוס קראגוניס
קריירת המועדונים
בקיץ 2007, משפחתו של קראגוניס, שעברה עמו לפורטוגל, לא הייתה מרוצה מהחיים במדינה, ועל כן הוא היה מוכן לעזוב את בנפיקה. החוזה של קראגוניס היה עתיד להסתיים ביולי 2008, אך הוא נפגש עם מנהל הקבוצה וסיכם איתו על עזיבתו המיידית. לאחר עזיבתו התעניינו בקראגוניס קבוצות שונות מיוון ואיטליה, אך מיד לאחר שחרורו מבנפיקה הוא חזר לפנאתינייקוס, וחתם עימה על חוזה לשלוש שנים. קראגוניס הפך במהירות לאחד מהשחקנים המובילים של פנאתינייקוס, וסייע לקבוצה להעפיל לשמינית גמר ליגת האלופות בעונת, תוך שהוא כובש מספר שערים מרהיבים. בשמינית הגמר הודחה פנאתינייקוס על ידי ויאריאל, למרות שער של קראגוניס במשחק הראשון בין שתי הקבוצות.
בקיץ חתם בפולהאם מהפרמייר ליג לאחר שסיים חוזה בפנאתינייקוס.
יואב שלוש
ביוגרפיה
ב-2001 הצטרף כשותף מנהל לקרן ההון סיכון "אביב ונצ'רס", לצד מייסד החברה ד"ר אמיר גוטמן, בעבר חבר בהנהלת דסק"ש לשעבר וגדעון בן-צבי. יו"ר הקרן היה דב תדמור, מנכ"ל דסק"ש לשעבר.
השקעותיה המוצלחות: "בריפקאם", שנרכשה בידי קנון בכ-90 מיליון דולר
ואורקם טכנולוגיות שהוקמה בידי פרופ' אמנון שעשוע וזיו אבירם ומוערכת בלמעלה ממיליארד דולר.
יורגוס קראגוניס
נבחרת לאומית
קראגוניס משחק בנבחרת יוון בכדורגל מאז שנת 1999. קודם לכן, כיהן כקפטן הנבחרת הצעירה של יוון באליפות אירופה עד גיל 21 ב-1998, והעפיל עמה לגמר הטורניר, שם היא הפסידה לספרד. לאחר מכן הוא הפך לשחקן קבוע בנבחרת הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת במשחק מול אל סלבדור ב-1999, ושיחק במסגרת קמפיין המוקדמות של יוון למונדיאל 2002. הישג השיא של קראגוניס בקריירה הבינלאומית היה זכייה עם הנבחרת היוונית באליפות אירופה ב-2004. הוא היה שחקן מפתח בנבחרת יוון, והבקיע את השער הראשון בטורניר במשחק מול פורטוגל, מבעיטה שטוחה ממרחק רב מהשער. השער הפתיע את אוהדי פורטוגל, שהייתה הנבחרת המארחת, ושיפר רבות את סיכוייה של יוון להעפיל לרבע הגמר. קראגוניס העפיל עם נבחרתו עד למשחק הגמר, שם היא ניצחה פעם נוספת את פורטוגל וזכתה בטורניר.
יואב שלוש
ביוגרפיה
שלוש מכהן כיום (2022) במועצות מנהלים של טאואר-ג'אז
וצ'ק פוינט.
משמש כדירקטור בבורסה לניירות ערך שופרסל ומלם תים.
יורגוס קראגוניס
נבחרת לאומית
לאחר הזכייה ביורו, קראגוניס המשיך לשחק בקביעות בנבחרת יוון, והיה אחד מהשחקנים החשובים שלה. הוא השתתף עימה בקמפיין המוקדמות למונדיאל 2006 שבו כשלה הנבחרת, בגביע הקונפדרציות ב-2005, והעפיל עימה גם ליורו 2008. אחד ממשחקיו הטובים שלו במדי הנבחרת היה משחק לא רשמי ב-26 במרץ 2008 מול פורטוגל, שבו הוא הבקיע צמד שערים מבעיטות חופשיות. בסך הכול שיחק קראגוניס ב-84 משחקים עבור יוון והבקיע שישה שערים.
יואב שלוש
ביוגרפיה
בשנים 2012–2015 כיהן כיו"ר משותף של האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI).
חיים אישיים
יואב שלוש נשוי לבשמת, שהייתה במשך שנים רבות היועצת המשפטית של תדיראן ובזק
וכיום של הסוכנות היהודית; להם שלושה ילדים והם מתגוררים ברמת השרון.
משט יום העצמאות
משט יום העצמאות הוא משט שנערך מדי שנה ביום העצמאות בישראל, ובו שטים כלי השיט המתקדמים ביותר של חיל הים.
היסטוריה
ב-1960, ביום העצמאות ה-12 נערך המשט לצד מטס יום העצמאות ומצעד צה"ל, בשנה זאת הוצגה לראווה במהלך המשט הצוללת החדשה של חיל הים, "אח"י תנין"
ב-1998, במהלך חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל נערך המשט מול חופי תל אביב-יפו, בשילוב עם מטס יום העצמאות. במשט צפו למעלה ממאה אלף אנשים.
ב-2015, יום העצמאות ה-67 של ישראל, התקיים המשט במפרץ אילת על ידי פלוגת הביטחון השוטף שמקום מושבה בבסיס אילת. במשט השתתפו הדבורות, הנחשולים והצרעות.
ב-2021, ביום העצמאות ה-73 של ישראל, לקחו במשט חלק כ-150 כלי שיט, ששטו בין חופי הרצליה לחופי תל אביב-יפו. המשט התקיים בסימן הצעדה למתנדבים, שניקו את חופי הים התיכון לאחר אסון הזיהום בזפת של חופי ישראל.
ב-2022, יום העצמאות ה-74 של ישראל, התקיים המשט במפרץ אילת.
אל-חק
אל-חק (בערבית: الحق) הוא ארגון זכויות אדם פלסטיני עצמאי שבסיסו בעיר רמאללה, שהוקם בשנת 1979. הארגון עוקב ומתעד הפרות של זכויות אדם שבוצעו על ידי הצדדים ב, מוציא לאור דוחות על ממצאיו ומפיק מחקרים משפטיים מפורטים. הוא נמצא במעמד של יועץ מיוחד של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות מאז 2000.
אל-חק מסונף לועדת המשפטנים הבין-לאומית שבסיסה בז'נבה והוא חבר ב, הקואליציה הבין-לאומית "הביטאט" והארגון העולמי נגד עינויים. הוא גם חלק מהוועד הפועל של EuroMed Rights וועדת ההיגוי של רשת הארגונים הלא ממשלתיים הפלסטיניים.
היסטוריה
הארגון הוקם בראמאללה, בשנת 1979, על ידי קבוצת עורכי דין ובראשם רג'א שחאדה, ששימש מנהלו במשך שנים רבות. והוא היה ארגון זכויות האדם הפלסטיני הראשון, ואחד הראשונים בעולם הערבי. שמו המלא "אל-חק - החוק בשירות האדם".
בשנותיו הראשונות, אל-חק התמקד במידה רבה בניתוח מעמדה המשפטי של ישראל כמעצמה כובשת ב, כולל הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה, כמו גם את המנגנון המשפטי שהוקם על ידי הרשויות השלטוניות שלה בשטחים. אל-חק הפיק מספר מחקרים מוקדמים שניסו ליישם את עקרונות המשפט ההומניטרי על הכיבוש הישראלי. אל-חק דיווח כי מחקרים אלו "היו חיוניים בעיצוב הדיון על החוקים והתקנות החלים בשטחים". בתקופה זו הקים אל-חק את יחידת הסיוע המשפטית שלו, בנוסף ליחידת המחקר המשפטי.
במהלך השנים הארגון פעל לקידום זכויות האדם של פלסטינים בשטחי יהודה ושומרון ועזה באמצעות עריכת מחקרים, מתן סיוע משפטי ותיעוד פגיעות בזכויות אדם. עם פרוץ האינתיפאדה בדצמבר 1987, נעצרו 5 מעובדי השטח שלו במעצר מנהלי.
בשנת 1996 האשים אל-חק את המשטרה הפלסטינית בעינוי למוות של מחמוד אל-ג'מיל, חבר בארגון "נצי הפתח" שהיה כלוא בכלא שכם.
משנת 2006 משמש שעואן ג'בארין כמנכ"ל הארגון.
פרסים והוקרה
בשנת 1989 זכה הארגון בפרס קרטר-מניל לזכויות האדם.
ב-2009 זכה הארגון יחד עם בצלם בפרס גזן ההולנדי.
בדצמבר 2018, יובל ה-70 להכרזת זכויות האדם, קיבל הארגון את הפרס הלאומי של צרפת לזכויות האדם. את הפרס המוענק בידי ראש ממשלת צרפת, חולק אל-חק עם ארבעה ארגוני זכויות אדם נוספים ובהם "בצלם".
הכרזה כארגון טרור
ב-22 באוקטובר 2021 הכריז שר הביטחון בני גנץ על שישה ארגונים, בהם אל-חק, כארגוני טרור. לדברי משרד הביטחון, פעילי החזית העממית לשחרור פלסטין הועסקו בארגונים בתפקידי שטח וניהול, והסתירו את שיוכם לארגון החזית העממית. ההחלטה התקבלה לאחר פעילות משותפת של השב"כ והמטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור, ואושרה על-ידי גורמים משפטיים של ממשלת ישראל. בתגובה, ארגוני זכויות האזרח אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch טענו כי ההחלטה היא "מזעזעת ובלתי הוגנת". לאחר שמדינות האיחוד האירופי התומכות באל-חק בחנו את חומר הראיות שהעבירה להן ממשלת ישראל, הן דחו את הטענה שאל-חק ויתר הארגונים קשורים לטרור, בנימוק כי "לא התקבל מישראל שום מידע משמעותי שיכול להצדיק בדיקה מחודשת של המדיניות שלנו כלפי ששת הארגונים הפלסטיניים על בסיס החלטתה של ישראל", והודיעו כי ימשיכו לתמוך בארגון. באוגוסט 2022 הודיע גם הCIA כי בבחינה של חומר הראיות שהתקבל מישראל לא נמצאו כל ראיות הקושרות את הארגון לפעילות טרור.
לקריאה נוספת
Lynn Welchman, Al-Haq - A Global History of the First Palestinian Human Rights Organization ,University of California Press, 2021
שינג'יאנג
שׂינְגְ'יָאנְג (בסינית: 新疆; פין-יין: Xīnjiāng; באויגורית: شىنجاڭ) נקרא רשמית מחוז אוטונומי שינג'יאנג אויגור הוא מחוז אוטונומי בצפון-מערב סין. מספר התושבים כ-25.8 מיליון נפש ושטחו כ-1.66 מיליון קילומטר רבוע, כשישית משטחה של הרפובליקה העממית כולה. זהו המחוז הגדול ביותר שבמחוזות סין.
בירת המחוז היא אורומצ'י (בסינית - 乌鲁木齐/Wūlŭmùqí, באויגור Ürümqi או ئۈرۈمچی), שחווה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 פריחה כלכלית ודמוגרפית אדירה הודות לפיתוח סיני מואץ של הפריפריה.
בעבר היה המחוז חלק חשוב בנתיבי דרכי המשי, כשהערים קאשגאר במערב וטוּרְפָּאן בצפון הן הידועות ביותר בהקשר זה, ומהוות עד היום מפגש בין-תרבותי בסְפָר המדבר. בנוסף למגוון התרבותי, המחוז מאופיין גם בתוואי נוף ייחודי של הרים ואגמים אלפיניים מחד גיסא (למשל אגם קארקול) ומדבר טַקְלַמַקָן, מן הצחיחים בעולם, מאידך גיסא.
המחוז מורכב גאוגרפית משלושה רכסי הרים ושני אגנים: הרי קונלון בדרום, צפונית לו אגן טארים ומדבר טַקְלַמַקָן, עד הרי טיאן-שאן, ובצפון אגן ג'ונגגאר עד הרי אלטאי. במערב ניצב הרכס הגבוה קארקוראם ובו הפסגה הגבוהה ביותר במחוז, פסגת K2, שמתנשאת לגובה 8,611 מטרים, היא השנייה בגובהה בעולם כולו.
המחוז ידוע בסין בתוצרת החקלאית שלו, במיוחד בענבים מטוּרְפָּאן ובמלונים מהָאמִי. כמו כן מגדלים במקום כותנה, תירס חמניות, חיטה, משי, אגוזים, וצאן. במחוז גם מרבצי נפט גדולים, ואף קיים צינור להובלתו עד שאנגחאי. המחוז משמש גם לניסויים גרעיניים באגם לופ נור.
דמוגרפיה
שׂינג'יאנג מוגדרת כאוטונומיה של האויגורים. זהו עם טורקי מוסלמי, הדומה בלשונו, בתרבותו ובמראהו לעמים ממרכז אסיה. השפה האויגורית קרובה לאוזבקית ולקזחית. בעקבות כך, האזור מכונה לעיתים קרובות טורקסטן, במיוחד בפי בדלנים. עם זאת, 41% מהאוכלוסייה במקום היא של בני האן שהיגרו למקום במהלך השנים, בעוד שהאויגורים מהווים כ-45%. קבוצות אתניות נוספות בשׂינג'יאנג הן קזחים - 7%, בני ח'ואי (סינים מוסלמים) - 5%, קירגיזים - 0.9%, מונגולים - 0.8%, ועוד. למרות היות המחוז אוטונומיה אויגורית, יש בו נפות אוטונומיות של הקזחים, של המונגולים ושל בני ח'ואי.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה ממשלת סין בהפעלה של מדיניות אגרסיבית להקטנת הילודה האויגורית. קודם לכן לא אכפה הממשלה את מדיניות צמצום הילודה הסינית על האויגורים ונפוצו בקרבם משפחות מרובות ילדים. מגוון פעולות בנושא דוגמת מעצר של הורים למשפחות מרובות ילדים ושליחת ילדיהם לבתי יתומים, גרמו לירידה של למעלה מ-60% בין השנים 2015 ו-2018. סין מתמרצת הגעתם של בני האן למחוז, על ידי הקצאת קרקעות, במטרה להטות בהדרגה את הדמוגרפיה ולבטל את הרוב האויגורי.
האויגורים בשינג'יאנג
בעבר הייתה קיימת לזמן קצר מדינה אויגורית בשם טורקיסטן המזרחית. העם האויגורי שואף בחלקו לשוב לעצמאות, ובתחילת שנות ה-90 אף התקיימה התקוממות אלימה מוגבלת נגד השלטון, אך השלטון בבייג'ינג דיכא מהומות אלו במהירות. ב-5 ביולי 2009 פרצו בבירה אורומצ'י מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן. על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש, מרביתם בני האן. ב-29 ביולי 2014 התבצע אירוע דקירה נוסף במחוז ובו נהרגו עשרות אזרחים.
לאחר תקופה ממושכת של מאורעות אלימים אלו, היחס מהשלטון הסיני לאויגורים הפך לאגרסיבי יותר.
הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש, ביניהם גם מולות (אימאמים) מוכרים. דיווחים שונים מעידים על מעשי עינויים כחלק מניסיון להרחיק את האסירים מזהותם האתנית ומאמונתם המוסלמית.
מהלכים נוספים שבוצעו על מנת להחליש את הזהות האתנית הלא-סינית של האויגורים כללו גם את הפסקת לימודה של השפה האויגורית בבתי הספר, איסור על פעילות דתית בציבור, איסור על סוגי התכנסויות מסוימים, וכן צילומי לוויין מערביים תיעדו הרס של בתי קברות מקומיים בידי גורמים ממשלתיים.
בעקבות דיווחים אלו ואחרים הטילה ממשלת ארצות הברית סנקציות כלכליות על סין, כחלק ממלחמת הסחר בין המדינות. עם התפתחות הטכנולוגיה של העשור השני של המאה ה-21, הקימה ממשלת סין מערך ריגול המוני בשינג'יאנג, הכולל פריסה רחבה במיוחד של מצלמות עם טכנולוגיית זיהוי פנים וזיהוי תנועה, תחנות משטרה וציוד האזנה, לצד רישום מפורט של התושבים מבחינת מידע ביומטרי, תמונות, במקרים מסוימים גם רישום ביולוגי המבוסס על איברים פנימיים וכן מעקב כללי אחר התנהגויות הנחשבות "חשודות" דוגמת כניסת לבית דרך דלת אחורית או יצירת קשר עם קרובי משפחה מחוץ לסין.
הגבלות נוספות על האוכלוסייה האויגורית כללו את סגירת שוקי הלילה, איסוף הדרכונים שחולקו בעבר לתושבים כך שלא יוכלו לצאת מהמדינה, וכן בכל כניסה לנפה או עיר נערכים בידוקים מפלים בין אויגורים להאנים.
היסטוריה
ישנו תיעוד מהמאה ה-2 לפנה"ס לנוכחות סינית בחלקים מהאזור. שליטה חלקית והשפעה, נמשכו לאורך כמה מאות שנים.
בתקופת האימפריה הרומית, דרכי המשי שעברו באזור היוו נתיבים חשובים בין האימפריה הרומית להודו וסין במזרח הרחוק. עם נפילת האימפריה הרומית, פחת השימוש בדרכי המשי, ובמחוז הייתה תנועה לא סדירה של שבטים פרוטו-מונגולים וגקטורקים.
החל מסביבות המאה ה-7 חזרה אימפריית טאנג הסינית לשלוט באופן חלקי באזור כחלק מניסיונותיה של סין להתרחב מערבה.
במהלך המאה ה-9 החלה השושלת הקרא-ח'אנית להדק את שליטתה באזור, כשהקימה באזור שׂינג'יאנג את הממלכה הטורקית המוסלמית הראשונה. בהמשך עלתה להנהגה השושלת הקרא-חיטאנית.
במאה ה-13 השתלטה על השטח האימפריה המונגולית, כחלק ממסעות הכיבוש האדירים שלה. תחת "השלום המונגולי" פרחו דרכי המסחר ברחבי האימפריה ובכללן דרכי המשי העוברות במחוז. בערך בשנת 1273–1274 מרקו פולו ביקר במחוז ותיאר בכתביו את העיר קאשגאר, אותה כינה בכתביו "קאסקאר". בתיאוריו ציין שבעיר ישנה אוכלוסייה מכובדת של נוצרים נסטוריאנים, שהיו להם כנסיות משלהם.
במאה ה-14, המירה ההנהגה המקומית את דתה לאסלאם, והחלה נוכחות משמעותית לדת האסלאם באזור, אשר קיימת גם במאה ה-21. בשנים 1389–1390 הוחרבה העיר קאשגאר, לצד יישובים נוספים בסביבה, כחלק ממסע הכיבושים של טימור, והאזור סבל מתקופה ממושכת של מלחמה ואי-יציבות.
בתחילת המאה ה-16 השתלטה אימפריה מונגולית נוספת, מוגוליסטאן, על מחוז שׂינג'יאנג, ובשנת 1514 הוחרבה קאשגאר פעם נוספת כחלק ממסע כיבושים. הפעם העיר בוצרה במהירות, והייתה למשך זמן ממושך בשליטת השבטים המונגולים האויגורים והזונגארים.
במאה ה-17 החלו הסינים בסדרת מאבקים עם השליטים המקומיים, ולבסוף בשנת 1759 השלימו המאנצ'ו של שושלת צ'ינג את כיבוש השטח מידי השבטים המונגולים, תוך מעשי אלימות קשים - בעיקר כלפי השבטים הזונגארים - לרבות טבח על בסיס אתני וחלוקת הנשים והילדים כשלל.
בתחילת ובאמצע המאה ה-20 קמו מחאות אויגוריות, שכונו הסכסוך בשינג'יאנג, כנגד השליטה הסינית המאוד רופפת באזור. סכסוך זה בא לידי ביטוי בסדרת עימותים מזוינים בין התושבים האויגורים של המחוז לבין השלטונות הסיניים.
שישי
{{פירושונים|
תקשורת
}}
פורד ZX2
פורד ZX2 (באנגלית: Ford ZX2) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, 2 דלתות אשר יוצרה על ידי פורד בין השנים 1997–2003, בארצות הברית, ובין השנים 1998–2000 בקנדה ובמקסיקו.
דגם "פורד ZX2" התבסס על "פורד אסקורט", דור שלישי, אשר יוצר בצפון אמריקה.
ספינת העבדים (ציור)
ספינת העבדים (באנגלית: The Slave Ship) במקור: Slavers Throwing overboard the Dead and Dying—Typhon coming on ("סוחרי עבדים משליכים מהסיפון את המתים והגוססים, טייפון מתקרב") הוא ציור של האמן האנגלי ויליאם טרנר. הציור הוצג לראשונה בשנת 1840. הציור מבוסס על מספר גורמים, אחד מהם הוא פרשה שהתרחשה 60 שנה קודם, שכונתה הטבח בספינת העבדים זונג. נושא הציור הוא המנהג שרווח במאה השמונה עשרה ועל פיו נהגו הימאים שהובילו עבדים לזרוק לאוקיינוס האטלנטי את העבדים החולים. חברות הביטוח בתקופה זו הבחינו בין אבדות בנפש שאירעו תוך כדי ההפלגה לבין אבדות שאירעו על החוף. לכן העדיפו הימאים "להיפטר" מהעבדים החולים טרם הגיעם לחוף. טרנר ביקש באמצעות הציור לתרום את חלקו למאבק נגד העבדות.
הציור זכה להערכה רבה לא רק בגלל הנושא שלו אלא גם בגלל השימוש היפה בצבע שנעשה בו ובגלל האופן שבו נראים האופק והים כמתאחדים מסביב לספינה המרוחקת. בשכבה התחתונה של הציור ניתן לזהות ציור של עבד כורע וקשור לשלשלאות, מחכה לגאולתו.
הציור מוצג ב, ארצות הברית.
כדורעף
כדורעף הוא ענף ספורט תחרותי ואולימפי של משחקי כדור, בו משחקות שתי קבוצות במגרש המורכב משני חלקים ואשר באמצעו עוברת רשת שמפרידה בין שני חלקי המגרש. המטרה במשחק היא לגרום לכדור לפגוע במגרש היריב, תוך העברתו מעל הרשת דרך תחום המעבר (האנטנות). כל קבוצה יכולה לגעת בכדור עד כשלוש פעמים כדי להעביר את הכדור לקבוצה השנייה מעל הרשת דרך תחום המעבר. גרסה נוספת של כדורעף היא כדורעף חופים.
תחרויות בין קבוצות כדורעף נערכות במסגרת ליגת כדורעף, במסגרת משחקי גביע, בתחרויות בינלאומיות ובטורנירים למיניהם.
ההיסטוריה של הכדורעף
הכדורעף הובא לאירופה על ידי חיילי ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
שדה המשחק והציוד
המגרש: גודלו של מגרש הכדורעף באולמות הוא רוחב של תשעה מטרים ואורך של 18 מטרים. בכדורעף חופים גודל המגרש הוא 8X16 מטרים. באמצע המגרש יש קו רוחבי המפריד את שתי החלקות של שתי הקבוצות. בכל חלקה יש קו הנקרא "קו השלוש" או "קו ההתקפה" והוא נמצא שלושה מטרים מקו האמצע. קו זה מחלק את השחקנים לשחקני הקו הקדמי ושחקני הקו האחורי. על השחקנים בקבוצה להסתדר בשש עמדות. העמדות ממוספרות מ-1 עד 6, החל מהעמדה הימנית בקו האחורי נגד כיוון השעון. כלומר, עמדות מספר 4, 3 ו-2 הן בקו הקדמי ועמדות מספר 5, 6 ו-1 הן בקו האחורי. כאשר קבוצה זוכה בנקודה, כשלפני כן הקבוצה היריבה הכתה מכת פתיחה, הקבוצה מבצעת חילוף של עמדה אחת בכיוון השעון הנקרא "רוטציה" או "סֶבֶב". שחקן בעמדה 2 עובר לעמדה 1, שחקן בעמדה 1 עובר לעמדה 6 ושחקן בעמדה 6 עובר לעמדה 5 וכך הלאה. השחקן בעמדה 1 פותח את מכת הפתיחה.
הכדור: הכדור עשוי מעטה עור או עור סינתטי וגמיש ובתוכו פנימית מגומי או חומר דומה. בתחרויות עולמיות יש רק סוג כדור אחד שבו אפשר להשתמש והוא מחברת MIKASA - MVA200
הרשת: רוחב הרשת הוא מטר אחד. בחלקה העליון ישנו פס בד לבן בולט בעובי של שבעה סנטימטרים. משני צידי הרשת, במרחק של תשעה מטרים בדיוק, ניצבות "אנטנות" המסומנות בקווקוו אדום לבן, והן מסמנות את תחומי המגרש מעל גובה הרשת.
גובה הרשת משתנה בהתאם לגיל ולמגדר השחקנים:
מערכות
משחק כדורעף מורכב ממערכות. במשחקים רשמיים משחקים בשיטת הטוב מחמש מערכות (הקבוצה הראשונה שמגיעה ל-3 מערכות מנצחת), במשחקי ילדים ומשחקים לא רשמיים משחקים לפעמים בשיטת הטוב משלוש מערכות.
בכל מערכה הזוכה היא הקבוצה שמגיעה ל-25 נקודות, עם הפרש של שתי נקודות. כלומר, תיאוריטית מערכה יכולה להימשך לנצח כל עוד אף אחת מהקבוצות לא מובילה ב-2 נקודות. במערכה האחרונה (החמישית בשיטת הטוב מחמש או השלישית בשיטת הטוב משלוש) מנצחת הקבוצה הראשונה שמגיעה ל-15 נקודות בתנאי שיש יתרון של שתי נקודות. הקבוצות מחליפות חלקות אחרי כל מערכה ובאמצע המערכה המכרעת (כאשר אחת הקבוצות מגיעה לשמונה נקודות). בין המערכות ישנה הפסקה של שלוש דקות ברוטו.
נקודות
כל עבירה מזכה את הקבוצה היריבה בנקודה, ללא שום קשר לקבוצה שהכתה את מכת הפתיחה.
שיטה זו היא חדשה יחסית ובעבר היה נהוג שרק אם העבירה היא לזכות הקבוצה שהכתה את מכת הפתיחה היא זכתה בנקודה, ואילו העבירה היא לזכות הקבוצה שקיבלה את מכת הפתיחה היא ביצעה חילוף עמדות אך לא זכתה בנקודה. בשיטה הקודמת (שהייתה נהוגה עד 1999) שיחקו בכל המערכות עד 15 נקודות.
שיטת הניקוד הישנה עדיין נהוגה בכדורעף חופים, שבו משחקים בשיטת הטוב משלוש מערכות של 21 נקודות.
סוגי המכות
יש מספר סוגי מכות בכדורעף:
תחתית מתבצעת כשהיד מכה את הכדור מלמטה כלפי מעלה, ועילית במצב שהכדור מוכה מלמעלה. ברמה תחרותית משתמשים כיום כמעט רק בפתיחה עילית כי היא יותר קשה לקבלה על ידי הקבוצה היריבה.
מכת פתיחה מוגשת בכדורעף אולמות תוך שמונה שניות לאחר שריקת השופט, ובכדורעף חופים תוך חמש שניות.
3 המכות שהוצגו אינן מחייבות, ובמקרי קיצון רבים שחקנים משתמשים בטכניקות אחרות ואף בחלקי גוף שונים. בשביל לשחק בצורה אפקטיבית, עדיף לקבוצה לפעול לפי שלושת השלבים (קבלה, מסירה והתקפה).
הקבוצות
קבוצת כדורעף עולה למשחק עם שישה שחקנים רגילים, ולרוב גם שחקן "ליברו". השחקנים המשחקים במשחק ראשונים נקראת "השישייה/השבעייה הפותחת". במהלך מערכה מאמן/ראש הקבוצה רשאי לבצע עד כשישה חילופים.
קבוצה יכולה לכלול לכל היותר 12 שחקנים ושני שחקני "ליברו", מאמן, עוזר מאמן, מעסה ורופא.
מועדון כדורעף
מועדון כדורעף פועל לעיתים כמועדון עצמאי, שעיסוקו בכדורעף בלבד, ולעיתים במסגרת מועדון ספורט שבו נכללים ענפי ספורט נוספים.
במועדון כדורעף פעילות פעמים רבות קבוצות כדורעף אחדות, כגון קבוצת בוגרים וקבוצת נוער.
בכדורעף המקצועני, מועדון כדורעף הוא נכס הנמצא בבעלותו של משקיע, וכאשר מדובר בקבוצה מצמרת הליגה העליונה, מחירה עשוי להיות גבוה מאוד ולהגיע למיליוני שקלים.
טווח תקציבי מועדוני הכדורעף בעולם הוא רחב, ולרוב הוא תלוי באזור בו הם נמצאים. לרוב מועדונים מקצועיים זוכים ל"ספונסר", נותן חסות המפרסם על מדיהם את שמו ובתמורה נותן לקבוצה סכום קבוע. הכנסות נוספות מתקבלות ממכירת זכויות שידור, פרסום באצטדיונים במהלך המשחקים, מוצרים נלווים ומכירת כרטיסים למשחקים.
מועדונים חותמים עם שחקניהם על חוזי תעסוקה למשך מספר שנים תמורת משכורת, הכוללת גם בונוס בגין הישגים אישיים או קבוצתיים.
ההגרלה
לפני המשחק השופט הראשי מבצע הגרלה לשם קביעת הפתיחה הראשונה במערכה הראשונה. מי שמנצח בהגרלה יכול לבחור: או את הזכות לפתוח או לקבל את חבטת הפתיחה (ניתן לבחור בקבלת מכת הפתיחה) או את אחת החלקות (את צד המגרש). המפסיד בהגרלה מקבל את האפשרות הנותרת. אם מגיעים למערכה חמישית מבצעים הגרלה נוספת כדי לקבוע שוב איזו קבוצה תהיה באיזה צד ולשם קביעת הפתיחה.
פסילה/עבירה
הקבוצה היריבה מקבלת נקודה במקרים הבאים:
כדור ההגשה (הסרב) עובר לקבוצה שזכתה בנקודה האחרונה.
פסק זמן
בכל מערכה, כל קבוצה זכאית לבקש שני פסקי זמן. כל פסק זמן אורך 30 שניות בדיוק ומתבצע מחוץ לתחומי המגרש המסומנים.
בליגה העולמית, ישנם שני פסקי זמן טכניים נוספים כשאחת הקבוצות מגיעה לשמונה נקודות ולשש עשרה נקודות במערכות הראשונה עד הרביעית - במערכה החמישית אין פסקי זמן טכניים.
חילופי שחקנים
כדי לבצע חילופי שחקנים, אין להיכנס לפני שיצא השחקן המוחלף. יש לעמוד על קו השלוש במגרש, להחזיק שלט ובו מספרו של השחקן המוחלף, והשחקן המוחלף מקבל את השלט ויוצא ונותן אותו למזכירות. במשחקים רשמיים מותרים עד שישה חילופי שחקן למערכה. שחקן שפתח במערכה והוחלף רשאי לחזור לשחק רק במקום השחקן שהחליף אותו, וזה אינו יכול להיכנס לשחק פעם נוספת באותה מערכה. במקרים בהם שחקן נפצע, ובאופן חוקי הקבוצה לא יכולה להחליף אותו, ניתן להתעלם מהמגבלות הללו.
ליברו
שחקן מיוחד הרשאי לשחק רק בקו האחורי. הוא יכול להיכנס ולצאת באופן חופשי במקום אחד השחקנים בקו האחורי בכל הפסקה בין הנקודות במשחק. ליברו אינו רשאי להתקיף את הכדור (קרי: להכות את הכדור אל מגרש היריב מעל גובה הרשת), לבצע ניסיון חסימה, לחסום או להגיש מכת פתיחה. כמו כן אסור לשחקן להכות בכדור מעל גובה הרשת, אם הוא נמסר על ידי הליברו מתוך קו ההתקפה מעל הראש. יש אפשרות לרשום בטופס השיפוט עד שני שחקני ליברו, ומעונת 2011–2012 הוכנס חוק חדש המאפשר להחליף בין שני שחקני הליברו מספר לא מוגבל של פעמים. הליברו אינו רשאי לשחק בתפקיד של שחקן רגיל, והוא לובש בגד בצבע שונה משאר שחקני הקבוצה כדי שניתן יהיה לזהותו בקלות. בניגוד לשאר השחקנים, בתפקיד הליברו אין יתרון לשחקנים גבוהים אלא לרוב להפך, הליברו צריך להיות שחקן זריז בעל תגובות מהירות המצטיין במשחק ההגנה.
מוסר (מגיש)
שחקן שאחראי למסור, בדרך כלל במסירה עילית אל המנחיתים. המוסר עומד בדרך כלל סמוך למרכז הרשת כשרגליו בזווית של כ-90 מעלות ביחס לכיוון הרשת. כאשר הוא נמצא בקו האחורי השחקנים מסתדרים כך שהמוסר יוכל לרוץ במהירות למקומו הרצוי ליד הרשת.
מצליב
המצליב הוא מנחית שמתמחה בהתקפה בצידה הימנית של הרשת. המצליב מקבל את שמו מהעובדה שעמדתו תמיד נמצאת בהצלבה למוסר. המצליב יהיה לרוב שחקן ההתקפה היעיל ביותר של הקבוצה, ובכדי להפוך את עבודתו ההתקפית לקלה יותר בדרך כלל הוא אינו נדרש בקבלה של מכת הגשה. מצליב לרוב יחסום בצד ימין של הרשת (בקו הקדמי) ויבצע הגנה בצד הימני של המגרש (בקו האחורי).
קבלן
הקבלנים הם שחקנים שמתמחים בהתקפה בצידה השמאלי של הרשת ובקבלה של מכות פתיחה, ביחד עם שחקן הליברו. על הקבלנים להיות שחקנים יציבים מאוד. קבלן לרוב יחסום בצד שמאל של הרשת (בקו הקדמי) ויבצע הגנה באמצע המגרש (בקו האחורי).
חוסם אמצע
חוסמי האמצע הם שחקנים שמתמחים בחסימה, ובהתקפה באמצע הרשת. חוסמי האמצע לרוב ינחיתו מסירות מהירות מאוד בשביל להקשות על חוסם האמצע הנגדי. על חוסמי האמצע גם לחסום בשני צידי הרשת, ביחד עם השחקנים האחרים, בכדי להקשות על התוקף היריב. שחקן הליברו בדרך כלל יחליף את חוסם האמצע בקו האחורי.
צוות השופטים
במשחק כדורעף צוות השופטים כולל:
השופט הראשי
השופט הראשי נמצא על דוכן השיפוט והוא שופט ושורק על כל העבירות שהוא רואה. השופט הראשי אחראי על כל צוות השופטים והוא יכול לשנות החלטה של שופטים אחרים.
השופט העוזר
השופט העוזר תפקידו הוא לעזור לשופט, אך יש לו גם תחומי אחריות משלו. הוא אחראי על פסקי זמן והחלפות שחקן, עבירות מיקום של קבוצה המקבלת מכת פתיחה, עבירות חסימה ועבירות שקשורות לרשת ולקו.
הרשם
תפקידו הוא לרשום בטופס המשחק את כל אירוע שקורה במשחק, ובכלל זה ספירת הנקודות, מיקומם של השחקנים, חילופים ופסקי זמן. איש הקשר של הרשם בכל בעיה הוא השופט העוזר.
עוזר הרשם
זהו תפקיד חדש שהוכנס לחוקים הרשמיים בשנת 2005. עוזר הרשם מפקח על החלפות הליברו ויש לו גם תחומי אחריות משלו.
שופטי הקו (קוונים)
ארבעת שופטי הקו ניצבים בפינות המגרש, כמטר מהקו שהם אחראים עליו. הם אחראים לסמן אם הכדור פגע במשטח בתוך שטח המגרש או מחוץ לו, אם הכדור פגע בשחקן ויצא החוצה, נגיעות בגופים זרים או דריכה על הקו בעת מכת פתיחה. שופטי הקו משתמשים בדגלים. הם גם משגיחים על מה שקורה מחוץ לקווים.
כדורעף חופים
אחת הווריאציות של משחק הכדורעף היא כדורעף חופים, המשוחק על חול בחוף ים או משטח חול אחר. בכדורעף חופים יש לרוב שני שחקנים בכל קבוצה, ורוב חוקי המשחק דומים לחוקי הכדורעף.
הכדורעף בישראל
הכדורעף בישראל היה בראשיתו פופולרי בעיקר בקיבוצים, ובמיוחד בקיבוצי השומר הצעיר ששלטו בענף עד שנות ה-70. בשנים האחרונות הכדורעף מתפתח ומתחיל לתפוס תאוצה בעיקר בליגות בתי ספר. בשנת 1943 הוקמה "ההתאחדות הארצישראלית בכדורעף". בשנת 1947 הצטרפה ההתאחדות הארץ-ישראלית להתאחדות הכדורעף הבינלאומית (FIVB). בשנת 1995 הוחלט כי איגוד הכדורעף יפסיק לפעול תחת "התאחדות לספורט" ותוקם עמותה נפרדת בשם "איגוד הכדורעף בישראל". בשנת 2019 היו 5,553 ספורטאים תחרותיים ששיחקו כדורעף, הענף השלישי מבחינת כמות הספורטאים התחרותיים בישראל.
נבחרות
עד היום, נבחרת ישראל בכדורעף רשמה שלוש הופעות בטורנירי גמר אליפות אירופה. הפעם הראשונה הייתה ב-1951 בצרפת (מקום 10 ואחרון), השנייה ב-1967 באיסטנבול (מקום 11 מתוך 16) ופעם שלישית ב-1971 במילאנו (מקום 12 ואחרון). בנוסף לאליפויות אירופה הגיעה נבחרת ישראל גם שלוש פעמים לטורניר גמר אליפות העולם (1952, 1956, 1962). נכון ל-2011, מדורגת הנבחרת במקום ה-25 באירופה וה-68 בעולם.
נבחרת ישראל בכדורעף נשים הופיעה לראשונה בשנת 1967 בטורניר גמר אליפות אירופה באיסטנבול, וסיימה במקום השמיני. כעבור ארבע שנים, ב-1971 הופיעה הנבחרת פעם נוספת בטורניר הגמר, וסיימה במקום ה-11. בשנת 2007 התחיל פרויקט שמטרתו לחזק את ענף כדורעף הנשים בישראל, כשהמטרה הסופית היא העפלה למשחקים האולימפיים. לצורך זה מונה להוביל את הנבחרת המאמן הוותיק הבכיר אריה זלינגר. הפרויקט הביא לשינוי משמעותי בענף ובנבחרת. בשנת 2010, לאחר 39 שנים הצליחה הנבחרת להעפיל פעם נוספת לטורניר גמר אליפות אירופה 2011, לאחר שסיימה במקום השני בבית המוקדם ובמשחקי ההצלבה ניצחה את נבחרת בלארוס החזקה. באליפות אירופה הודחה הנבחרת לאחר שהפסידה את שלושת משחקיה. למרות ההכנות הרבות והשיפור הניכר בנבחרת, היא לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת לונדון (2012), ואף לא עלתה לאליפות אירופה 2013.
ליגות בוגרים
בישראל קיימות מספר ליגות מטעם איגוד הכדורעף בישראל: {{טורים
נשים
}} ליגות ארציות ולאומיות מתחלקות למחוזות צפון, דרום ומרכז.
בנוסף, קיימת ליגה מעורבת ("ליגה א'") בפריסה ארצית, תחת איגוד הכדורעף הישראלי.
ליגות תלמידים
בישראל קיימת התאחדות הספורט לבתי הספר ולאגודות. הליגות מתחלקות למחוזות שונים בארץ. הקבוצות המסיימות במקומות הראשונים בבית עליון במחוז, עולות לליגה ארצית לתלמידים.
סלו הרשמן
סלו הרשמן (1934 - 19 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
ביוגרפיה
הרשמן נולד כבן זקונים בעיר צ'רנוביץ שבבוקובינה (באותה עת ברומניה, כיום באוקראינה). בינקותו שהה בגטו צ'רנוביץ ובגטו מוהיליב שבטרנסניסטריה. בשנת 1951 היגר לישראל עם אביו המבוגר, איתו שרד יחד את השואה. התגורר תחילה במשך שבע שנים במעברת קריית נחום שליד אזור התעשייה במפרץ חיפה. את שירותו הצבאי שירת במסגרת חיל ההנדסה בתור מדריך מיקוש וחבלה.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון שבחיפה. עוד בהיותו סטודנט בשנה הרביעית ללימודיו, יצר תקדים בישראל כשזכה בפרס הראשון בתחרות פומבית לאדריכלים לתכנון רובע המגורים "ברנע" באשקלון. הודות לכך, התאפשר לו להקים את משרדו העצמאי בתל אביב מיד בתום לימודיו בהסמכה של ארכיטקט ומתכנן ערים. בהמשך זכה בשתי תחרויות נוספות: המרכז לאמנויות הבמה ע"ש מקס ריינהרדט בתל אביב (לא נבנה), ובניין המשכן לאומנויות הבמה באר שבע (משכנם של תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע).
בתחילת שנות ה-80 הוזמן ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון. פרויקטים פרי יצירתו, נסקרו במשך השנים במעל ל-30 ספרים ורבעונים בספרות המקצועית הישראלית והבינלאומית.
ב-2019 סלו הוציא מונוגרפיה מקצועית ובה הציג מבחר מעבודותיו.
כלב דם
כלב דם (באנגלית: bloodhound או St. Hubert Hound) הוא גזע של כלב גדול אשר פותח באופן מיוחד לאיתור עקבות ריח אדם. בגלל תכונה ייחודית זו כלב הדם נמצא בשימוש תכוף של רשויות חוק שונות כדי לאתר אסירים נמלטים או נעדרים. כלב הדם עושה שימוש בחוש ריח מפותח באופן יוצא דופן המאפשר לו לעקוב אחר ריחו של אדם, שעות ואפילו ימים לאחר שחלף במקום, לאורך מרחקים גדולים. השילוב שבין חוש ריח חד וכושר התמדה חזק, עשו את כלב הדם לכלב המעקב הטוב ביותר הקיים היום.
מראה
כלבי דם בוגרים שוקלים בין 36 - 50 ק"ג וגובהם בין 58 - 69 ס"מ במפרקת. צרופי צבעי הפרווה המקובלים לכלבי דם טהורי גזע הם שחור וחום-צהבהב, חום-אדמדם וחום-צהבהב, או אדמוני. בימי הביניים היו כלבי דם בצבעים אחידים נוספים, כולל כלבי דם לבנים (אנגלית: Talbot hound). צבעים אחידים אלה מופיעים אף בגזעי כלבים אחרים שמוצאם מגזע כלבי הדם הקדום. לכלבי הדם יש בדרך כלל שלד גדול ורוב משקלם מרוכז בעצמותיהם, שהן עבות יחסית לגודל הכלב. פרוותם, אופיינית לכלבי ציד העוקבים אחר עקבות ריח, היא גסה וחסרת שיער רך.
מזג
זהו גזע כלבים בעל אופי עדין ונוח ובאותה עת אף בעל כושר התמדה חסר לאות במעקב אחר ריח. בגלל האינסטינקט החזק הטבוע בכלב זה לעקוב אחר ריח, לעיתים קשה לאלפו לצייתנות בידיים בלתי מיומנות.
זהו כלב בעל מזג נוח ומעורר חיבה המתאים לגידול בבית. אולם, דוגמת גזעי כלבים גדולים אחרים, הוא זקוק להשגחה בסביבת ילדים קטנים כיוון שהוא עלול להפילם בגלל משקלו וגודלו.
תחלואה
בהשוואה לכלבים טהורי גזע אחרים, בקרב כלבי הדם קיים שיעור גבוה של מחלות מעיים כמו כן כלבים אלה סובלים משיעור חריג של מחלות עיניים, עור ואוזניים. יש לבחון באופן תדיר את בריאות עיניו, אוזניו ועורו של כלב זה לאיתור סימני מחלה.
תמותה
על פי סקר מועדון הכלבנים הבריטי לשנת 2004, תוחלת החיים הממוצעת של כלבי הדם בבריטניה היא 6.75 שנים, דבר המציבם בין הכלבים טהורי הגזע בעלי תוחלת החיים הקצרה ביותר. כלב הדם הזקן ביותר שאותר בין 82 מקרי מוות בסקר שנערך בבריטניה היה בן 12.1 במותו. גורם המוות העיקרי (34% ממקרי המוות) בין כלבי דם היא מחלת היפוך הקיבה. שכיחות מחלת היפוך הקיבה בין כלבי הדם היא מהגבוהות בין גזעי הכלבים. גורם המוות השני בשכיחותו (27%) בין כלבי הדם הוא מחלה ממארת. שיעור המחלות הממאירות בין כלבי הדם דומה לזה שבין גזעי כלבים אחרים, אולם בין כלבי הדם מחלות ממאירות הן גורם מוות בגיל צעיר יותר באופן יחסי (גיל חציוני 8).
היסטוריה
כלב הדם, על פי אגדות, טופח לראשונה בשנת 1000 לספירה לערך על ידי נזירים במנזר סנט הוברט (St. Hubert) שבבלגיה. אין ספק כי מוצאו של הגזע מאזור צרפת, אזור ממנו באו גזעים מודרניים נוספים של כלבי ציד העוקבים אחר ריח. גזע כלב הדם שימש ליצירת גזעים נוספים אשר ירשו את חוש הריח המעולה שלו, ביניהם: פוקסהאונד אנגלי, פוקסהאונד אמריקאי, ועוד.
בשלהי המאה ה-19 שימשו כלבי הדם כנושא לציוריהם של ציירים רבים. מראה הכלב המופיע בציורים אלה דומה לדרישות הגזע המודרניות, דבר המצביע על כך כי מהות אופיו של כלב הדם נשמרה לאורך דורות, עוד קודם שהוגדר הגזע באופן רשמי בעידן המודרני. אולם, עורם של הכלבים המופיעים בציוריו של הצייר האנגלי אדווין לדסיר הוא חלק יותר ולא מרובה קפלים ועפעפיהם קטנים יותר מאשר הכלבים המודרניים.
ארוראה
ארוראה (באנגלית: Arorae) הוא אטול אלמוגים באיי גילברט ברפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט בקרבת קו המשווה. שטח האטול 9.5 קמ"ר ומתגוררים בו כ- 1,280 תושבים (2010). מרבית התושבים פרוטסטנטים. הכפרים העיקריים של האטול הם רורטי, טאמארואה וטאריבו.
גאוגרפיה וכלכלה
האטול מישורי ונמוך. אורכו כ-9 ק"מ ורוחבו כ- 1 ק"מ. בשל גודלו הקטן, אין בו לגונה. בשל העדר הלגונה למדו תושבי האי לדוג במימי הים הפתוח והם מיומנים מאוד בלכידה של דגי הטונה והכרישים הרבים באזור.
תרבות
תרבות האטול הושפעה מהתרבות הסמואנית יותר מאשר איי גילברט האחרים, בשל התיישבותם של מיסיונרים שהגיעו מסמואה אל האי. מסיונרים אלה המירו את דת תושבי האי לנצרות פרוטסטנטית. הנוכחות הסמואנית באי השפיעה על הריקודים באי ועל הפופולריות של ריקוד ה"טאובאטי" - ריקוד המשתמש במחיאות כפיים ורקיעות רגליים באופן מסורתי, כליווי לשירה - באי.
בשל מיקומו של האי והיותו מרוחק יותר מהאיים, נשתמרה בו תרבות מסורתית, ותושבי האי מעדיפים את סמכותם של ה"אוניוואנה" - "זקני הכפר", על מרות השלטון המרכזי של קיריבטי.
חוף כיאט
חוף כיאט (נכתב גם כ-"ח'יאט" והיה ידועה גם בשם "אל עזיזיה") היא רצועת חוף באורך של כקילומטר המשתרעת בין תל שקמונה בצפון ועד לחוף דדו בדרום. החוף קרוי של שם משפחת כיאט שהייתה בעלת רצועת הקרקע לאורך החוף והקימה בו חוף מוסדר, בו חדרי הלבשה, מסעדה ומתקנים שונים בתקופת המנדט הבריטי. לאחר גילגולים רבים עבר החוף לבעלות איש העסקים יצחק תשובה, שהקים בו את פרויקט "פרויקט מגדלי חוף הכרמל".
בתקופת המנדט
ב-1931 יזם עזיז כיאט את הקמתו של חוף רחצה מוסדר על קרקע שבבעלותו סמוך לכפר סמיר. התשתית שנבנתה על ידו כללה מבני רחצה מסודרים ומסעדה, הסופר עבד א-לטיף כנאפני הגדיר אותה בזיכרונותיו כמסעדה איכותית ומהודרת במיוחד שהיו מגיעים אליה מכל הארץ ותזמורת ג'אז ניגנה בה בקביעות מוזיקה לריקודים.
החוף החדש התקבל בהתלהבות על ידי הציבור היהודי והערבי ומשך אליו אלפי מתרחצים מחיפה ומסביבתה, בעיקר בשבתות ובימי ראשון. ההצלחה הגדולה של החוף החדש יצרה עומסי תחבורה קשים בנסיעה חזרה לעיר בסוף ימי הרחצה, וכדי להתמודד אתם הוסדרו קווי נסיעה מיוחדים של הרכבת. עונת הרחצה השנייה של החוף נפתחה באירוע חגיגי. בסיקור האירוע תואר הקהל העצום שהגיע ונהנה מנגינת תזמורת הצבא הבריטי, והוזכרה גם התוכנית לערוך בחוף מסיבת ריקודים בכל שבת בערב וקונצרט של התזמורת הבריטית בכל יום ראשון אחר הצהריים. כיאט המשיך בעבודות הפיתוח של החוף, ונוספו לו תאורת חשמל מלאה לשעות הערב ודרך שנסללה לאורכו כדי למנוע אבק. עזיז כיאט גם החל להפעיל קווי אוטובוסים שהסיעו את המתרחצים מהעיר אל החוף ובחזרה, והם המשיכו לפעול בשנות השלושים והארבעים. הקווים הפסיקו לפעול במלחמת העצמאות ובשנת 1960 המשפחה העבירה את הזיכיון לידי אגד, תמורת פיצוי, לאחר מאבק ממושך להכרה בזיכיון שניתן להם בתקופת המנדט.
בשנת 1934 הופקע ממשפחת כיאט שטח רחב היקף סמוך לחוף, על ידי ממשלת המנדט, לטובת הקמת מתחם בתי הקברות של חיפה. משפחת כיאט תכננה לבנות במקום מתחם תיירות ונופש שישתרע מנחל שיח, שם הקימו את בוסתן כיאט, ועד חוף כיאט. השטח היה בזמנו "מחוץ לעיר" ונועד להחליף את בתי הקברות הישנים שגם הם נבנו מחוץ לעיר בזמנם אך בינתיים בנייני העיר סבבו אותם. המדובר בבתי הקברות של העדות יוונית-אורתודוקסית והיוונית-קתולית המצויים בין רחוב יפו לבין דרך העצמאות, בית הקברות היהודי בדרך יפו ובית הקברות הצבאי הבריטי השוכן לידו.
ב-7 בנובמבר 1939, נתפסו כ-300 מעפילים שירדו לחוף בסירות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים סמוך לחוף בית קברות צבאי ומחנה שימש את חיל החימוש המלכותי (The Royal Army Ordnance Corps), שקיבל את השם Khayat Beach R.A.O.C. לקראת סיום המנדט הבריטי, במרץ 1948 הוצע המחנה והציוד בו למכירה.
ב-9 באוקטובר 1943 נפטר עזיז כיאט והחוף עבר לבעלות ילדיו. באוקטובר 1944 הכריזו בני משפחת כיאט על תוכנית פיתוח הכוללת הקמת חנויות, אמפיתיאטרון ובית קולנוע בחוף.
לאחר הקמת מדינת ישראל
במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, נבזזו ונהרסו המתקנים בחוף, אולם האירועים והמסעדה. בני המשפחה ניסו לשקם את החוף, אך בשנת 1949 הציעו בנותיו של עזיז כיאט את חלקם בקרקעות לאורך החוף למכירה. בפברואר 1950 נמכרו 38 דונם לקבוצת משקיעים יהודים שהקימו חברה בשם "חברת חוף הכרמל בע"מ" במטרה להקים בחוף, קזינו בית מלון, טיילת ופארק שעשועים. "חברת חוף הכרמל" החלה לתפעל את החוף, הקימה בו חדרי הלבשה, וסיפקה שירותי הצלה. החברה גבתה דמי כניסה לחוף, דבר שעורר מחלוקת, אך ראש העירייה אבא חושי תמך בגבייה כדי שתכסה את עלות התחזוקה, הניקיון ושירותי ההצלה. טקס הפתיחה הרשמי של החוף המחודש נערך ב-16 ביוני 1951.
פרויקט מגדלי חוף הכרמל
כבר בשנת 1944 יזמה עיריית חיפה תוכנית לפיתוח חוף הים בין שכונת בת גלים ועד חוף כיאט, שכללה פיתוח האזור כמתחם תיירות, ייבוש שטח בים, הקמת טיילת, מרכז כנסים ותערוכות, קזינו, מסעדות ומתקני נופש. ב-1961 אף הוכרז על תחילת עבודות הייבוש באזור בת גלים אך בפועל לא נעשה דבר וגם "חברת חוף הכרמל" לא הקימה את המלון והקזינו שתכננה.
בשנת 1976, החלה עיריית חיפה במשא ומתן עם משקיעים מארצות הברית על הקמת פרויקט של 7 בתי מלון ובתי דירות בחוף כיאט, על שטח הקרקע שבבעלות "חברת חוף הכרמל". ביוני 1976 אישר משרד התיירות את הקמתו של המלון הראשון. בשנת 1977, פרץ סכסוך בין בעלי המניות ב"חברת חוף הכרמל", בעלי מניות המיעוט, שהחזיקו ב-27% מהמניות, התנגדו להשקעת העתק הדרושה להקמת הפרויקט, שהוערכה בכחצי מיליארד ל"י. באותה עת החזיקה החברה ב-75 דונם והתוכנית כללה ייבוש של 25 דונם נוספים בים. בשלב הראשון תוכנן לקום מלון בעלות של 40 מיליון דולר, מתוכם 10 מיליון שיתקבלו כמענק ממשלתי. בנוסף היה על החברה להוציא כ־10 מיליון ל"י באופן מידי על עבודות התכנון. לאחר פנייה לבית המשפט, בית המשפט המחוזי בחיפה הוציא צו מניעה, האוסר על כל בעלי העניין בפרויקט לערוך הסכמים כלשהם ללא הסכמת בעלי מניות המיעוט.
ב-8 באוקטובר 1978 פורסמה למתן תוקף תוכנית בנין עיר - תוכנית מתאר מקומית חפ 864/א' "תוכנית פיתוח חוף הכרמל, חיפה", שטח התוכנית היה כ-110 דונם. מטרת התוכנית, "הקמת 5 מלונות דירות ובית מלון באזור מלונאות, משולבים בטיילת ובענפי רחצה לרבות מכלול השירותים הכרוכים בכך כגון: מסעדות, בתי- קפה, אולמות אירועים, מגרשי ספורט, בריכות שחיה, מבנים מסחריים ועוד. שימושים המותרים באתרי מלונאות - בית מלון, מלונות דירות, בריכות שחיה, חנויות, מסעדות ובתי-קפה, בארים, אולמות אירועים, מועדון בריאות, משרדים אדמיניסטרטיביים למלון". התוכנית הוכנה על ידי האדריכלים מאיר בוכמן וספי גולדנברג.
בנובמבר 1980, הוכרז על תחילת העבודות להקמת מלון בו 426 חדרים ובית דירות בעלות של 40 מיליון דולר. את בית המלון הייתה אמורה לנהל רשת המלונות "הייאט" והוא היה אמור לפעול בשם "הייאט חוף הכרמל". כל המתקנים שהיו על החוף נהרסו כחלק מהכשרת השטח לבניית המלון. אך היזמים לא הצליחו לגייס את הכספים הדרושים והפרויקט הופסק. בקיץ 1981 נפתח החוף מחדש בניהול העירייה וללא תשלום. בשנת 1986, עקב חוב של 3 מיליון דולר ביקשו מספר בנקים למנות כונס נכסים לחברה.
בשנת 1988 נמכרו נכסי חברת חוף הכרמל לאנשי העסקים, אורי פינקלשטיין ומשה בן-נר, שהקימו חברה חדשה בשם "חוף הכרמל 88 בע"מ" וחברת בת בשם "חוף הכרמל נופש ותיירות (89) בע"מ". בשנת 1993, מכרו 65% מהפרויקט, תמורת 35 מיליון שקל, לחברת הבנייה "י. מושקוביץ לבנין" (שהייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב), לחברת "תשלו"ז נכסים" (שרכשה 33% מהפרויקט) חברה בבעלות חברת "תשלו"ז השקעות" שבשליטת איש העסקים יצחק תשובה ולעו"ד יוסי שגב יחד עם אשתו מאירה שרכשו כ-7%. ב-2001 מכרה חברת מושקוביץ את חלקה בפרויקט לאיש העסקים אסף ברזני. היזמים החדשים פעלו להגדלת היקף התוכנית, שטח הקרקע הכולל של הפרויקט גדל לכ-360 דונם. וכלל שטחים נוספים שלא היו בבעלות חברת חוף הכרמל המקורית, אלא התקבלו בחכירה ממינהל מקרקעי ישראל. בנוסף אושר ייבוש שטח ים לעומק של 40–60 מטר מהחוף ולאורך של 550 מטר.
בשנת 1995 תושב חיפה פעיל איכות הסביבה בעמותת אדם טבע ודין, עורך דין אלי בן ארי, ראה את הבנייה המאסיבית בחוף ובדק את תוכניות הבנייה. בן ארי מצא סתירות עצומות בין מה שמצא בתוכניות הבניינים ובין היתרי הבנייה של העירייה. המבנה הראשון שאושר היה אמור להיות בן 9 קומות, וברוחב 56 מטרים. במקום זה, היזמים בנו בניין של 18 קומות, שכיסה 134 מטרים מחזית החוף. באמצעות עמותת אדם טבע ודין, נעשתה פנייה לבית המשפט להפסיק את הבנייה בטענה שאם הבנייה תימשך, תוקם למעשה חומה של מגדלים רבי קומות שתחסום את החוף והנוף אליו.
בשנת 2008, ניזום מהלך של ניוד זכויות הבנייה בין השטח שמיועד לפרויקט לבין המחנה הצבאי הסמוך (מרכז שיקום ואחזקה - מש"א רכב 7200) העתיד להתפנות. היוזמה הייתה אמורה הייתה לטפל גם בבעיה של גריעת חול מחוף דדו שמדרום, בעקבות בניית שובר הגלים של מגדלי חוף הכרמל. אך מינהל מקרקעי ישראל התנגד למהלך.
בפברואר 2019, ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה, דחתה סופית את התוכנית של "חברת חוף הכרמל נופש ותיירות 89 בע"מ" לייבוש שטחי ים לצורך השלמת הפרויקט. בהחלטתה כתבה הוועדה: "לאחר שבחנו את הדברים ושמענו את הצדדים, לא מצאנו מה התכלית המצדיקה את ייבוש הים. אמנם אם ייובש הים ייווצר חוף רחצה רחב יותר, אלא שלא הוצג בפנינו צורך כזה". ההחלטה ניתנה במסגרת הדיונים בערר שהגישה החברה על החלטת הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מספטמבר 2013 לדחות את התוכנית. למרות הדחייה, הודיעה החברה שתמשיך במאבק למימוש הפרויקט.
ב-30 בינואר 2020, בית המשפט המחוזי בחיפה קיבל את העתירה המינהלית לקידום התוכנית להשלמת הפרויקט שהגישה החברה. הנימוק המרכזי לקבלת העתירה הוא ששלוש התוכניות המתאריות שאושרו בשנים האחרונות בשטחה של התוכנית להשלמת הפרויקט אפשרו למעשה לקדם אותה.ב-16 באוגוסט 2020 בית המשפט העליון קיבל את עתירתן של המשרד להגנת הסביבה והפרקליטות וקבע כי יזמי התוכנית לא היו רשאים לתכנן אותה על הקרקע בהיעדר זיקה לשטח שבבעלות המדינה.
יואב גלבר
יואב גֶלבֶּר (נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה ועמד בראש מוסד הרצל לחקר הציונות ולימודה.
חייו האישיים
גלבר נולד לכרמלה ועמנואל. אביה של אמו כרמלה היה משה נחשון (קיפר), איש חינוך עברי, מייסד הגימנסיה העברית ברובנה ומורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה. אביו, עמנואל גלבר (1917–1987), בנו של ההיסטוריון נתן מיכאל גלבר, היה מפקד חיל ההספקה בצה"ל (1949–1957), בדרגת אלוף-משנה, ושגריר.
משפחתו נדדה בנסיבות התקופה (מלחמת העולם השנייה, המאבק ומלחמת העצמאות) ממקום למקום בארץ ישראל, ב-1952 התיישבו ברמת גן. הוא למד בבתי הספר התיכוניים אהל שם, הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה ותיכון עירוני א' בתל אביב, אותו סיים בשנת 1961.
שירות צבאי
ביולי 1961 התגייס לצה"ל לשירות חובה. התחיל כחייל בסיירת הצנחנים (1961–1962). לאחר שסיים קורס קצינים בהצטיינות מחלקתית, היה מדריך כיתתי בבית הספר לקצינים בפלוגתו של יעקב חסדאי (1963–1964); מפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח (1964–1966). לאחר הפסקה בת שנתיים ללימודי התואר הראשון, שבה עבר לירושלים, חזר לשירות, היה מפקד פלוגה בסיירת חרוב ולחם במלחמת ההתשה, ובהמשך מונה לתקופה קצרה לראש מדור מבצעים מיוחדים בקצח"ר תחת פיקודו של רפאל איתן. בשנים 1971–1969 היה מדריך מחלקתי וסגן מפקד פלוגה בבית הספר לקצינים. ממאי 1971 שימש כמפקד המדרשה הצבאית לחינוך (מדרשת חינוך ירושלים) עד שנת 1973. תוך כדי מילוי התפקיד האחרון השלים את לימודי התואר השני. במלחמת יום הכיפורים הצטרף לגדוד הצנחנים 890 ולחם בקרבות החווה הסינית וממערב לתעלת סואץ. גלבר החליף את אחד ממפקדי הפלוגות בגדוד שנהרג. גלבר שירת שירות חובה וקבע 13 שנים, עד יולי 1974.
במסגרת שירות המילואים שימש בשנים 1977–1987 מפקד יחידת מודיעין אוגדתית. בשנת 1988 עבר קורס מח"טים ולאחר-מכן שימש בתפקידי מטה במפקדת האוגדה עד שנת 1995. והגיע לדרגת סא"ל. בשנת 1987 הצטרף לצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במתכונתו החדשה ("תוכנית ברק") ושימש יועץ אקדמי של התוכנית עד שנת 1997.
משפחתו
בשנת 1968 נשא את רות (נפטרה ב-1 בספטמבר 2021), ונולדו להם ארבעה ילדים (בהם ענת גלבר, אלופת ישראל ואלופת העולם לאוניברסיטאות בדיבייט). לאחר שחרורו מצה"ל עברו לגור באחת משכונותיה של ירושלים — שכונת שטרן בשולי קריית יובל, אליה עברו בשנת 1975 ובה גרו עד שנת 1983. בתקופה זו התעוררה תנועת האוהלים בירושלים ולבקשת נוער השכונה שימש כיושב ראש "האוהל" המקומי. בשנת 1986 עזבו את ירושלים ועברו להתגורר בחיפה, ב-2010 עבר להתגורר עם משפחתו בנשר. לגלבר 4 ילדים, שתי בנות ושני בנים.
פעילות ציבורית
כחודש לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים הושאל מטעם הצבא לוועדת אגרנט, שחקרה את המלחמה ושימש לה עוזר מדעי עד סיום עבודתה בפברואר 1975. במסגרת עבודתו עם הוועדה ארגן לחבריה את חומר המקורות והעדויות, כתב טיוטות לאחדים מפרקי הדו"ח והפיק את הדין-וחשבון הסופי של הוועדה. במהלך העבודה השתחרר משירות הקבע בצה"ל אך המשיך את עבודתו בוועדה עד לסיום עבודתה.
כראש "אוהל" קריית יובל, פעל להכללתה של השכונה בפרויקט שיקום השכונות בשנת 1978, ולאחר-מכן שימש בהתנדבות כיושב ראש ועדת ההיגוי המקומית של הפרויקט והנהלת המתנ"ס שהוקם בשכונה במסגרתו. בשנים אלו עסק בבעיות פרטניות ובפרויקטים חברתיים וחינוכיים בתחומים מגוונים, למן תוכניות טיפול בגיל הרך, דרך חינוך משלים ולא פורמלי לילדים ולנוער השכונה, הכנת הנוער לקראת הגיוס לצה"ל, בעיות הכשרה ותעסוקה למבוגרים, בריאות הציבור ועד להתמודדות עם בעיותיה של אוכלוסיית הקשישים הגדולה שחיה אז בשכונה. הפסיק את הפעילות הזו ועזב את השכונה לאחר שהתחיל בעבודתו באוניברסיטה.
באפריל 1982 מונה על ידי נשיא בית המשפט העליון, השופט משה לנדוי, לחבר בוועדת בכור שחקרה את פרשת רצח ארלוזורוב בשנת 1933. כעבור חמישה חודשים, בספטמבר של השנה ההיא, התפטר מן הוועדה במחאה על סירובה של הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקור את האירועים במחנות סברה ושתילה במהלך כיבושה של מערב ביירות. לאחר ההתפטרות פתח בשביתת-שבת מול משרד ראש הממשלה עד לקבלת ההחלטה על מינויה של ועדת כהן לחקירת האירועים הללו.
בשנת 1996 מונה לחבר מליאת רשות הגנים הלאומיים. לאחר איחוד רשות הגנים הלאומיים עם רשות שמורות הטבע בשנת 1998 שימש כממלא-מקום יושב ראש המליאה של הרשות המאוחדת לשמירת הטבע והגנים הלאומיים, ולאחר-מכן כחבר רגיל במליאה. וכיום חבר המכון לאסטרטגיה ציונית.
קריירה אקדמית
השלים את לימודיו בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1977 תחת הדרכתו של שמואל אטינגר בנושא "מקומה של ההתנדבות לצבא הבריטי במדיניות הציונית והיישובית 1942-1939".