cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תולדות מלחמת העצמאות (ספר)
כרך רביעי: ממשבר להכרעה
הסיבה לנסיגה של ארצות הברית היה בראש וראשונה מחדלי הצבא העברי בהגנה על עורקי התחבורה ואי-אפשרות למנוע פיגועי תופת. "מנהיגי היהודים לא הבינו את מלוא משמעות של הקשר שבין האירועים בשדות הקרב לבין ההתפתחויות המדיניות".
למרות שהערבים לחמו זה בזה וליכוד הערבים נגד היהודים לא יצא לפועל. בכל מקום, כאשר צבא ההצלה הגיע הוא נאלץ לפעול יותר נגד הערבים המקומיים מאשר נגד היהודים. הפילוגים ברחוב הערבי מנעו מהם לתרגם את יתרונם המספרי לניצחון צבאי.
אורי מילשטיין מציג דעה מגובשת על גישת מנהיגי היישוב לממשל הבריטי בארץ. לדעתו, אגדת "המזימה הבריטית" לפיה בליבו של כל בריטי מסתתר אנטישמי קטן לא היה לה בסיס. אמנם, היה לה יתרון, כי היא יצרה אויב משותף שכל היישוב התאחד נגדו. התוצאה הייתה מאבק משותף נגד המנדט הבריטי וחתירה להקמת מדינה יהודית. המציאות הייתה שונה; בריטים רבים עזרו ליישוב היהודי. לדעתו, בן-גוריון טיפח את האיבה במתכוון כדי להשיג את תמיכת חוגי כל היישוב בו. במקביל, אסכולת משה שרת, לפיה יש לפעול ליישום החלטת החלוקה באמצעות האו"ם, ירדה מסדר היום. אז גם הוטבע המונח "או"ם שמום".
המערכות הצבאיות נמשכו. בצפון, ההגנה על השיירות ליחיעם וכל הגליל המערבי - אזור אשר לפי תוכנית החלוקה אמור היה להיות בתחום המדינה הערבית. כן, נמשכו ההתקפות על התחבורה לגוש עציון. שיירת האספקה לגוש נעצרה בשובה ליד נבי דניאל וחלק ניכר של מכוניות המשא שעמדו לרשות המובילים אבדו. היה קרב על המעבר של שיירת חולדה לירושלים. לכשלונות האלה הייתה תוצאה חיובית שאורי מילשטיין מגדיר: "נטישת האסטראטגיה הפאבינית". עד אז הנהגת היישוב דגלה במלחמת מגן, בוצעו רק פעולות מ"אין ברירה". המסקנה הייתה שהפתרון היחיד היה נקיטת יוזמות התקפיות. בארבעת החודשים שחלפו היוזמה הייתה רק בידי הערבים.
בינתיים בן-גוריון מגלה כי תפקוד המטכ"ל לקוי. הוא מבוסס יותר מדי על עקרונות דמוקרטיים. הרמטכ"ל של אז, יעקב דורי, היה חסר ניסיון בפיקוד על מבצעים קרביים. הוא היה מהנדס מנאמני בן-גוריון. הוא גם חלה באותה עת. בן-גוריון גם מגלה שאחדים מחברי המטכ"ל אינם מתאימים לתפקידם. ובשדה הקרב שלטה היוזמה והתושיה הטקטית רק של מפקדי השדה. הדרג האסטרטגי הלאומי לא פעל והתוצאה הייתה מספר נפגעים לא קטן. בן-גוריון פעל לשינוי אישי בצמרת במטרה להפוך מיליציה לצבא, עדיין של חובבים אך בדרך למקצועי.
הוא החל בליל 5-6 באפריל 1948 והסתיים ב-15 באפריל. מטרתו הייתה יצירת ציר מאובטח להעברת שיירות אספקה ותגבורת לירושלים. בן-גוריון טען כי הכנעת ירושלים תהיה מכה אנושה ליישוב היהודי, ולכן יש לצאת למבצע בלי להתחשב בסיכונים. המבצע נועד ליצור ציר מאובטח לעיר, ולשם כך היה צורך בהשתלטות על הכפרים הערביים בין חולדה לקריית ענבים. בעקבותיו הייתה המערכה על הקסטל ובסיומה פרשת דיר יאסין. הייתה זו נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל בתקופה שלפני הכרזת המדינה, בעוד הצבא הבריטי נמצא בארץ.
הכרך הרביעי של תולדות מלחמת העצמאות והסדרה כולה מסתיים ב-9 אפריל 1948, כאשר הנושא האחרון הוא: "הפליטים הערבים: ההתחלה". בשבוע האחרון של אפריל נמנו כבר 150,000 פליטים. הערבים הגזימו בתיאורי הזוועות וזרם הפליטים הלך וגבר. בדיון בהנהלת הסוכנות ב-16 אפריל 1948 החלה להשמע נימה אופטימית. הסיכום היה: "לפי הסיכויים, נצליח".
קרחון גרסיט
אורכו של הקרחון 80 קילומטרים.
הקרחון מנקז את האזור שבין רכס דניאלס ופסגות אמלן, שבהרי USARP.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1963.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של הביולוג ג'דסון לינסלי גרסיט (Judson Linsley Gressitt) אשר ערך מחקרים ביולוגיים באזור ים רוס במהלך שש עונות מחקר (קיץ אוסטרלי) בין עונת מחקר 1959–1960 לעונת מחקר 1965–1966.
לקריאה נוספת
• Paul A. Mayewski, John W. Attig, David J. Drewry, Pattern of Ice Surface Lowering for Rennick Glacier, Northern Victoria Land, Antarctica, Journal of Glaciology, Volume 22, Issue 86 1979, pp. 53-65, DOI: https://doi.org/10.3189/S0022143000014052
• Charles Swithinbank, Antarctica, Issue 1386, Part 2, P 52
שאול פרידלנדר
שאול פרידלנדר ( Saul Friedlaender; נולד ב-11 באוקטובר 1932) הוא היסטוריון, מומחה לחקר ההיסטוריה של השואה. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשמ"ג (1983) ופרס פוליצר (2008).
רקע כללי
שאול פרידלנדר נולד בשם פאבל בפראג בירת צ'כוסלובקיה. לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה במרץ 1939, הוריו ברחו לצרפת. עם תחילת השמדת יהודי צרפת, הוא הושם בגיל צעיר במנזר צרפתי על ידי הוריו, קודם שנשלחו למחנות השמדה, לצורך הגנה על חייו מאימי המשטר הנאצי. בשנות נערותו גדל כקתולי, והוכשר לכמורה. לאחר המלחמה החל בהדרגה לחזור ליהדותו. הוא הצטרף לתנועת "הבונים", ולזמן מה הראה נטייה לקומוניזם. ברצותו להצטרף לכוח המגן של היישוב, הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1948 על סיפונה של האוניה "אלטלנה", וזאת כיוון שב"הבונים" טענו שהוא צעיר מדי.
פרידלנדר הוא פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב ונחשב אחד מבכירי ההיסטוריונים בישראל וכחוקר חריף של גרמניה הנאצית ויחסה ליהודים. ב-1979 היה מיוזמי הוצאת הרבעון "זמנים" העוסק בהיסטוריה, ביחד עם הפרופסורים צבי יעבץ וחיים שקד.
בשנות ה-80 היה חבר בתנועת "שלום עכשיו". ב-1992 הוצב במקום ה-117 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
פרידלנדר הגיע לראשונה לתודעה ציבורית כאשר כתב בשנות ה-60 של המאה ה-20 ביוגרפיות של קורט גרשטיין ושל האפיפיור בימי השואה פיוס השנים עשר.
הבמאי יהודה יניב הפיק סרט תיעודי בשם "הילד הנחבא – זמן שאול" אשר מספר את סיפור חייו.
בנו הוא פרופסור אלי פרידלנדר, ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב לשעבר.
עמדותיו
פרידלנדר טוען שהאנטישמיות הנאצית היא ייחודית לעומת שנאת היהודים מאז ומעולם, מהיותה כוללנית ו"גואלת", במובן זה שהיא "פותרת" את כל צרותיו של המאמין בה. באשר לתכנון השואה, פרידלנדר מחזיק בעמדה שהשואה אכן הייתה תוכנית כוללנית של היטלר, אולם טוען שהתוכנית לא נהגתה לפני שנת 1941. בהקשר זה הוא התנגד לגישה של מספר היסטוריונים גרמנים במהלך פולמוס ההיסטוריונים.
יבשם עזגד
יִבְשָׂם עַזְגָּד (נולד ב-19 בינואר 1953) הוא סופר, עורך, עיתונאי ואוצר ישראלי.
ביוגרפיה
עזגד נולד ברעננה, דור שני לילידי הארץ, נכד לראשוני רעננה, מעולי העלייה השנייה, ונצר למשפחת רבנים ידועה (הלוי-סוכן) מקובנה, ליטא. כנער היה עיתונאי צעיר בעיתון "דבר לילדים". שירת בצה"ל כמפיק, תסריטאי, במאי וצלם של סרטי הדרכה. לאחר שחרורו עסק בצילום אמנותי והציג שתי תערוכות יחיד: בביתן לתערוכות של עיריית תל אביב בגני יהושע, ובתיאטרון ירושלים.
פרסם שני טורים אישיים קבועים בענייני עתידנות ("יש עתיד" ב"זמנים מודרניים" ו"היה יהיה" ב"ידיעות אחרונות לילדים"); וטור אישי בענייני גידול ילדים ("אבא של שלומית"), בו תיאר אירועים מחיי משפחתו, כשבתו בת השמונה מעירה את הערותיה בסיום ("זכות התגובה").
פרסם סיפורים קצרים, וכן שני ספרי מדע בדיוני – "עבודת נמלים" בהוצאת ספריית פועלים (1992) ; ו"מעוף כלולות" בהוצאת כתר (1996).
בשנת 1985 החל לכהן כעורך במוסף הכלכלי של סוף השבוע ב"ידיעות אחרונות" – "השקל שלך". בשנת 1989 עבר לעיתון "הארץ", שם ערך מוסף מיוחד בענייני מדע וטכנולוגיה ("מחר"), וריכז מערכת של מוספים מיוחדים ובהם מוסף מיוחד לכלכלה, "גלריה" ועוד – שרובם הפכו, לאחר זמן, למדורים בגוף עיתון "הארץ". בנוסף ערך גם טור מדעי במוסף לילדים של עיתון ידיעות אחרונות.
כתיבתו על ענייני מדע זיכתה אותו בפרס בינלאומי ובמלגת השתלמות מיוחדת (1993) מטעם מכוני מקס פלאנק בגרמניה (EICOS).
במסגרת זו, בשנת 2010, יזם והפיק את אירועי "מדע על הבר" שבהם מדענים משוחחים על חידושים מדעיים עם בליינים בבארים בתל אביב ובמקומות נוספים. הוא גם יסד וערך (2006-2023) את סדרת "ננו קומיקס", שהנגישה מדע לילדים באמצעות קומיקס, ואת השנתון לספרות, אמנות ומדע "שירת המדע" של מכון ויצמן למדע (מהדורות 2010-2023).
במקביל, התמנה עזגד לאוצר האחראי של מכון ויצמן למדע, השלים לימודי מוזאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ומאז מוביל מגמה של שילוב אמנות ומדע: הצגת תערוכות אמנות בחללי מחקר במכון ויצמן, ומנגד, הצגת תערוכות של דימויים מדעיים בחללי אמנות בתל אביב ובמקומות נוספים.
בשנת 2020 פרש מתפקיד דובר המכון, התמנה ליועץ לנשיא המכון, וממשיך לכהן כאוצר האמנות של המכון, במגמה ליצור ולחזק שילובים בין מדעי הטבע והמדעים המדויקים לבין מדעי הרוח, החברה והאמנויות.
בשנת 2021 הקים, והוא עורך, בשירות הקרן הלאומית למדע (ISF), אתר מדע פופולרי "קול המדע", המביא דיווחים על מחקרים מדעיים, בעת שהם מתבצעים, מכל תחומי הידע – אמנויות, מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, רפואה, הנדסה ומדעים מדויקים – מכל מוסדות המחקר בישראל.
בשנת 2018 פרסם שלושה ספרים. הספר "החיים מתחילים כאן - החיפוש שאינו נגמר אחר האב הקדמון המשותף האחרון", בהוצאת "ידיעות ספרים", עיון מקיף בשאלת מוצא החיים מתוך החומר הדומם, הכורך מדע עם פילוסופיה, היסטוריה ואמנות. שני ספרים שכתב יחד עם נכדותיו, אריאל, גליה ועלמה טרומר, "גליה ואריאל משני העולמות", ו"קַו הֲיַשָּׁהּ" (ים-שמים), בהוצאת "צמרת". ספרים אלה, המלווים באיורים של יובל רוביצ'ק ואלית אבני-שרון, מיועדים לילדות בגילים 5-10, והם פותחים את הסדרה "חברות מעולם אחר". הסדרה מכוונת להעצמת ילדות ולהנחלת הערך של שוויון בין המינים. בספרי הסדרה מובאת אמירה ברורה שלפיה כדורגל, שפות מחשב, בניית חלליות והרפתקאות יכולים וצריכים להיות חלק בלתי נפרד מחייהן ועולמן של ילדות, מכל הגילים ומכל העולמות. תוך כדי כך לומדות הקוראות לכבד ולקבל את האחר והשונה.
עזגד חבר באגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל, באגודת העיתונאים בתל אביב ובאגודת העיתונאים המדעיים של ארצות הברית. ב-2008 הקים אתר אישי שבו הוא מפרסם מאמרים בענייני מדע, אמנות, ספרות ותרבות.
יבשם עזגד נשוי לזויה עזגד, פסיכולוגית ארגונית, ובוגרת אוניברסיטת הרווארד במינהל ציבורי, ולהם בת אחת, עו"ד, ד"ר שלומית עזגד.
דוד חכם (שדרן רדיו)
דוד חכם (נולד ב-31 ביולי 1981) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי חרדי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב למשפחה חרדית שעלתה מטורקיה. גדל בבני ברק ולמד בישיבת "בית מתתיהו".
את דרכו התקשורתית החל בתחנת הרדיו הפיראטית "ערוץ 2000". בשנת 2001, אחרי הרשעתו של אריה דרעי וכליאתו בכלא מעשיהו, התמנה חכם לדובר מחאת "שאגת אריה". באותה התקופה פעל גם כשדרן בערוצי רדיו פירטיים חרדים ועודד את הגעת המפגינים מדי יום אל שערי הכלא.
בדצמבר 2008, עם הקמת רדיו קול ברמה, הצטרף לצוות הנהלת וכתבי התחנה ושידר תוכניות שונות, מהם תוכנית מלווה מלכה, אותה שידר מדי מוצאי שבת.
ביוני 2011 עזב את "קול ברמה" והצטרף לרדיו גלי ישראל כמנהל מסחרי וכשדרן. בימי ראשון עד רביעי הגיש תוכנית ערב משותפת לשלוש תחנות הרדיו מקבוצת "רדיו ישראל": "גלי ישראל", רדיו דרום ו"רדיו דרום 101.5", כמו כן הגיש את תוכנית "מלווה מלכה" המלווה בהופעות חיות באולפן.
בינואר 2014 עזב את "גלי ישראל", הצטרף לרדיו קול חי. אך עזב במפתיע תוך חודשים ספורים.
ביולי 2014 החל להגיש תוכנית שבועית בערוץ הטלוויזיה של הידברות בשם "נייר עמדה", פאנל שבועי עם אנשי תקשורת ומשפטנים.
בפברואר 2015 חזר חכם ל"קול חי" והחל להגיש את התוכנית "מדברים אקטואליה" בין השעות 8-10 מידי בוקר, ביחד עם בצלאל קאהן. התוכנית זכתה לאחוז האזנה גבוה במגזר החרדי, והגיעה תוך חצי שנה למקום השני בתוכניות המואזנות ביותר במגזר החרדי לפי סקר TGI. בסוף שנת 2015 פורסם שמוטי לביא יחליף את חכם וקאהן בהגשת התוכנית. ובינואר 2016 פרש חכם בשנית מרדיו "קול חי".
באוגוסט 2016 הצטרף לרשת מורשת והחל להגיש בה מידי בוקר תוכנית אקטואליה יומית שנקראה "חכם על הבוקר". לאחר סגירתה של רשות השידור, המשיכה התוכנית ברדיו כאן מורשת של תאגיד השידור הישראלי. בסוף דצמבר 2017 עזב את "כאן מורשת" לאחר שחוזה הפרילנס שלו לא הוארך.
בשנת 2017 החל לכתוב טור פוליטי שבועי ברשת קו עיתונות דתית. בנוסף החל באותה שנה לשמש כחבר פאנל קבוע בפינה "יורים בנגמ"ש" ששודרה בתוכנית ערב ערב של כאן 11.
במאי 2018 חזר חכם בשלישית לרדיו "קול חי", בה שימש כמגיש מחליף של אבי מימרן בתוכנית ה"מהדורה המרכזית" ברדיו קול חי.
ב-10 בספטמבר 2019 בעקבות הסרת החרם מצד מועצת חכמי התורה, חזר חכם לתחנת האם שלו רדיו קול ברמה. בתחילה הגיש את התוכנית "סופרים קולות" מידי ערב, בהמשך את "הזירה לייב" עם יקי אדמקר. וכיום מגיש את התוכניות "חכם בחצות" ו"חכם בחמישי".
באוקטובר 2021 חזר בפעם הרביעית תוך פחות מעשור לרדיו קול חי.
חכם פועל גם כיועץ ארגוני לעמותות שונות, וכן כ"יועץ ארגוני" לרדיו "קול השלום" בניו יורק.
חיים אישיים
חכם נשוי ואב לארבעה. מתגורר בפתח תקווה.
Love Changes Everything
Love Changes Everything – The Andrew Lloyd Webber Collection, Volume 2 (בעברית: אהבה משנה הכול – האוסף של אנדרו לויד ובר, כרך 2) הוא אלבום האולפן המשותף הרביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן והמלחין הבריטי אנדרו לויד ובר. האלבום יצא לאור ב-25 באוקטובר 2005, על ידי חברות התקליטים רילי יוזפול גרופ ודקה ברודוויי. Love Changes Everything הוא האלבום הראשון של השניים מזה שלוש שנים (מאז Encore שיצא לאור בשנת 2003).
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הקלאסיים.
רקע והוצאה
כל שירי Love Changes Everything פרט לרצועה העשירית, "The Phantom of the Opera", שהופקה על ידי מייק באט, הופקו על ידי אנדרו לויד ובר ונייג'ל רייט. אלבום זה מהווה מעין אלבום המשך לאלבום, The Andrew Lloyd Webber Collection, שיצא בשנת 1997. שניהם כוללים שירים של לויד ובר, שבוצעו על ידי ברייטמן.
האלבום כולל שמונה הקלטות מחודשות לשירים ישנים של ברייטמן, תוך שצורפו אליו שישה שירים חדשים.
מיכאל אורטובסקי
מיכאל אורטובסקי (ברוסית: Михаил Оратовский) (נולד ב-3 באפריל 1974 בטירספול) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת רב אמן.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-50 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה
בשנת 2012 הוא סיים במקום השני בתחרות בינלאומית בתל אביב.
ברידג' בישראל
פעילות ברידג' בישראל מתקיימת כבר מספר שנים רב. פעילות הברידג' כוללת תחרויות ברמה הארצית (אליפויות הארץ, משחקי ליגה ומשחקי גביע וכיוצא בזה), תחרויות מקומיות במועדונים, פסטיבלים בינלאומיים (כל שנה בפברואר בתל אביב ובנובמבר באילת). את ישראל מייצגות בתחרויות בינלאומיות נבחרות פתוחה, נשים, צעירים וסניורים שזכו בתארים שונים. שחקנים ישראלים זכו להישגים גם בתחרויות בינלאומיות שלא במסגרת נבחרות לאומיות. בנוסף לכך מתקיימת פעילות ענפה של הדרכה עם דגש מיוחד על הדרכת הדור הצעיר. ענף הברידג' התחרותי בישראל מנוהל ומאורגן על ידי ההתאגדות הישראלית לברידג'. התאגדות הברידג' בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים.
הישגים יוצאי דופן שלא בתחרויות
מחבר בעיות הברידג' הישראלי פאול לוקאץ' (1915–1982) נחשב לאחד מגדולי מחברי הבעיות בברידג' בכל הזמנים. לוקאץ' הוגדר על ידי ויקטור מולו כ: "שחקן הברידג' הטוב ביותר בכל הזמנים שלא ליד שולחן הברידג'".
אלופי ישראל
אלופי ישראל בברידג' הם הזוגות הזוכים במקום הראשון בשלב הגמר של האליפות.
ספרים עיתונים ואתרי לימוד ברידג'
ההתאגדות הישראלית לברידג' מוציאה ירחון הנשלח לשחקנים פעילים בתחרויות רשמיות. האקדמיה לברידג' הפיצה ירחון הנקרא הלקיחה ה 14 בעריכת אורן לידור. במרבית העיתונים היומיים יש מדור שבועי העוסק בברידג'. ספרי ברידג' רבים תורגמו לעברית. נכתבו גם ספרים בעברית כגון:
החל משנת 2010, קיים אתר לימוד ברידג' הנקרא "Best Bridge".
החל משנת 2012, קיים אתר " מגזין ברידג-טיפים וכתבות " (לא-מסחרי), ובו כתבות, קישורים וטיפים למשחק הברידג'.
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב (נקרא גם: חוק הנכבה) הוא תיקון שבו חוקקה הכנסת את סעיף 3ב לחוק יסודות התקציב. הסעיף קובע ששר האוצר רשאי להפחית מתקציב שגוף שהוציא הוצאה לאחת המטרות הבאות: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, לאלימות או לטרור, תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל, ציון יום העצמאות כיום אבל, או ביצוע השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה.
סבלאן
סבלאן היה כפר ערבי קטן על הר זבול ליד חורפיש. במהלך מבצע חירם ננטש הכפר על ידי תושביו.
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב
החוק
חוק הנכבה הוצע לראשונה בשנת 2008 על ידי אלכס מילר. ההצעה אושרה בוועדת השרים לחקיקה ב-24 במאי 2009 ונשלחה לוועדת החוקה, חוק ומשפט.
סבלאן
במחצית השנייה של המאה ה-19 היה סבלאן כפר קטן שהקיף את נבי סבלאן. הכפר היה מוקף מטעי תאנים וזיתים. בכפר היו בורות מים ובמזרחו ארבעה מעיינות. הקרן לחקר ארץ ישראל ציינה שבכפר כ-100 תושבים. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1922) נמנו בכפר 68 איש כולם מוסלמים. בשנת 1940 נכלל הכפר באזור שעל פי הספר הלבן נאסר על מכירת קרקעותיו ליהודים.
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב
החוק
במרץ 2011 אושר בכנסת חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 40), התשע"א-2011, ולפיו יוכל שר האוצר להפחית מתקציבו של גוף מתוקצב או גוף נתמך סכומים של עד פי שלושה מההוצאה שהוציא, אם היא במהותה אחד מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית; הסתה לגזענות, לאלימות או לטרור; תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל; ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל; מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה.
37 חברי כנסת (מהקואליציה וכן מהאיחוד הלאומי) תמכו בחוק, מול 25 שהתנגדו לחוק (מהאופוזיציה). שישים מתוך 120 חברי כנסת לא התייצבו להצבעה, כולל ראש הממשלה בנימין נתניהו. לפי נוסח החוק, "שר האוצר יקבל החלטה כאמור... לאחר קבלת חוות דעת של היועץ המשפטי למשרד האוצר בדבר התקיימות האמור באותו סעיף קטן, ולאחר שהועברה אליו המלצת צוות מקצועי". בהמשך החוק מצוין כי אותו צוות מקצועי יורכב מ"צוות שמינה שר האוצר שחברו בו עובד משרד המשפטים, לפי הצעת שר המשפטים, עובד משרד האוצר ועובד המשרד שהשר שלו ממונה על סעיף התקציב שלפיו מתוקצב או נתמך הגוף". נקבע כי ניתן לעתור נגד החלטה כזו בפני בית משפט לעניינים מנהליים.
דיון ציבורי בחוק
החוק החל את דרכו כהצעת חוק פרטית שיזמו חברי הכנסת אלכס מילר, פאינה קירשנבאום, חמד עמאר ודוד רותם, כולם חברי מפלגת ישראל ביתנו. על אף שהחוק מתייחס לנושאים שונים, הופנתה עיקר תשומת הלב הציבורית לסעיף העוסק ב"ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל" ובתקשורת כונה החוק "חוק הנכבה".
כאשר במאי 2009 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את תמיכת הממשלה בהצעת החוק, הביעו אחדים מחברי הכנסת, ארגונים המייצגים את ערביי ישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, האגודה לזכויות האזרח בישראל וארגוני זכויות אדם נוספים התנגדות נחרצת להצעה, כיוון שלדבריהם הדבר יפגע בחופש הביטוי ויחמיר את היחס הציבורי לערביי ישראל. חבר הכנסת מילר הגן על החוק שיזם וטען כי יש להגיע למצב בו כספי המדינה לא ינוצלו להתבטאויות ומעשים השוללים את קיומה. בשנה בה עבר החוק, גופים חברתיים ודתיים רבים במגזר הערבי הודיעו כי לא יציינו את יום הנכבה כפי שנהגו בכל שנה בטרם עבר החוק. מספר אנשים העלולים להיפגע מהחוק הגישו, בשיתוף עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, עתירה לבג"ץ בדרישה לבטל שתי פסקאות בחוק, שהן עילות להפחתת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, וציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל.
ביולי 2011 הגיש חבר הכנסת אחמד טיבי הצעת חוק לתיקון חוק הנכבה, לפיה במקום הפחתת תקציב בשל ציון הנכבה, יופחת התקציב בשל "הכחשת הנכבה". משהחליטה נשיאות הכנסת בצעד נדיר לפסול את הצעת החוק להגשה בטענה שהיא "שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי", עתר טיבי לבג"ץ נגד החלטה זו. כיוון שבמהלך הדיון בעתירה התפזרה הכנסת ה-18, נמחקה העתירה.
יישום
במכרזים שהוציא משרד החינוך נמנו בתנאי הסף עמידה בתנאי חוק הנכבה.
בשנת 2019 ביטלה אוניברסיטת תל אביב הרצאה של עופר כסיף בעקבות החוק.
טרס קוראסואס
טְרֵס קוֹרָאסוֹאֶס (בפורטוגזית: Três Corações, שם שפירושו "שלושה לבבות") היא עיר בדרום מדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
העיר ממוקמת בקו רוחב 21.70 רוחב וקו אורך 45.25 ובגובה 884 מטר מעל פני הים. יש בה 63,457 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה47 בגודלה ביותר במינאס ז'ראיס.
העיר נוסדה ב-1760 כאשר התיישב במקום החלוץ הפורטוגלי טומה מרטינְס דָה קוֹסְטָה (Tomé Martins da Costa) בחיפושיו אחר זהב. לאחר מספר שנים הקים חווה ובנה קפלה ושמה "לבבות הקדושים של ישו, מרים ויוסף" (Santíssimos Corações de Jesus, Maria e José). משלושת הלבבות הללו נוצר שם העיר.
קלבו PC
קלבו PC (מוכרת גם כ- "קלבו PC - מערכת תוכנה משולבת") היא חבילת יישומים משרדיים בעברית, מבין הראשונות מסוגה, שיצאה לאור בשנת 1990 על ידי חברת "סיבית (SIBIT) - שרותי מיקרו מחשבים בע"מ".
חבילה זו כוללת ארבעה יישומים עיקריים: מעבד תמלילים, מסד מידע (לטיפול בכרטסות), גיליון עבודה, מערכת תקשורת, ובנוסף ליישומים קיימות גם תכונות כמו מערכת מקרו, מערכת לניהול קבצים בשם "המכתבה", לוח משותף ליישומי המערכת בשם "הסלסלה", וכלי בשם "קול-בו" המאפשר הקלטת שמע.
בשנת יציאת החבילה 1990 לא היו קיימות עדיין בעולם ובישראל חבילות יישומים משרדיות רבות, בפרט לא החבילה הנפוצה כיום Microsoft Office, ולכן חבילה זו היוותה חידוש עבור השוק הקיים, על אף יכולותיה המוגבלות (שלמשל לא כללו מצגת שקפים) והשימוש המסורבל בה. בהתאם לשמו, המוצר פעל על מחשבי IBM PC ותואמיו בלבד בעלי מערכת ההפעלה DOS.
קלאודיה רודן
קלאודיה רודן (באנגלית: Claudia Roden; שמה הפרטי מופיע לעיתים בתעתיק לעברית כ"קלודיה"; נולדה ב-1936) היא מחברת ספרי בישול יהודייה-בריטית.
קורות חיים
קלאודיה רודן נולדה ב-1936 בקהיר, מצרים למשפחה יהודית. אחרי שהשלימה את לימודיה בבית הספר בפריז, היא עברה ללונדון ללמוד אמנות. היא שימשה ככתבת אוכל ומנחת תוכנית בישול ברשת ה-BBC.
רודן כתבה ספרים רבים על המטבח המזרח-תיכוני והמטבח היהודי. ספריה מתארים את ההיסטוריה של האוכל, כמו כיצד נוצרו מאכלים שונים וגלגוליהם במהלך הדורות ומתכונים להכנתם.
רודן היא אחד התומכים של קרן הצדקה הבריטית The Food Chain לטיפול באיידס.
מתגוררת בפרוור המפסטד שבלונדון.
סטיינוויי
סטיינוויי ובניו הידועה בקצרה בשם סטיינוויי (באנגלית: Steinway & Sons, נהגה: ) היא חברת פסנתרים גרמנית-אמריקאית, שנוסדה במנהטן ב-1853 על ידי בונה הפסנתרים הגרמני היינריך אנגלהרד סטיינווג (שנודע בהמשך בשמו האמריקאי: הנרי א. סטיינוויי).
עם הצלחת החברה וצמיחתה, הקים סטיינוויי מפעל לפסנתרים בעיר ניו יורק שבארצות הברית ולאחר מכן מפעל נוסף בהמבורג שבגרמניה. המפעל ברובע קווינס שבניו יורק, מספק את הפסנתרים ליבשת אמריקה והמפעל בהמבורג מייצר את הפסנתרים לשאר מדינות העולם.
סטיינווי ידועה באיכות הפסנתרים שהיא מייצרת ובהמצאות בתחום זה. החברה קיבלה 139 פטנטים רשומים בייצור הפסנתרים, הראשון בהם כבר ב-1857. נתח השוק של החברה בשוק פסנתרי הכנף היוקרתיים עולה באופן עקבי על 80 אחוזים מן השוק. המבקרים טענו כי הדומיננטיות המוחלטת של חברה אחת בשוק חסמה חדשנות והובילה להאחדה של הסאונד המועדף בידי פסנתרנים ברחבי העולם כולו.
סטיינוויי משווקת פסנתרים גם בשני מותגים משניים, 'בוסטון' ו'אסקס'.
גאורג מרקו
גאורג מרקו (ברומנית: Georg Marco; 29 בנובמבר 1863, צ'רנוביץ, עיר מחוז באוקראינה – 29 באוגוסט 1923, וינה) היה שחמטאי רומני.
מרקו סיים בתיקו דו-קרבות עם קרל שלכטר +0 -0 =10 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בשנת 1893 ו-+4 -4 =3 בשנת 1894. הוא סיים בתיקו גם עם ארתור קאופמן +5 -5 =0 בשנת 1893, הפסיד למקס וייס +1 -5 =1 בשנת 1895 וניצח את אדולף אלבין +4 -2 =4 בשנת 1901.
מרקו זכור במיוחד בגין עבודתו כעורך עיתון השחמט Wiener Schachzeitung בין השנים 1898-1916 והערותיו וניתוחיו לספרים על תחרות הגמביט הווינאי משנת 1903, תחרות ברמן 1905, תחרות אוסטנדה 1906, תחרות קרלסבאד 1907, הדו-קרב בין עמנואל לסקר לזיגברט טאראש על אליפות העולם בשנת 1908, ואמן הבעיות בשנת 1924 Meister des Problems שיצא לאור לאחר מותו.
משפט ארו
ניסוח מפורט
המערכת שבה דן משפט ארו כוללת פרלמנט בן מספר מצביעים, המבקשים לבחור אחת מבין כמה אפשרויות. כל מצביע מדרג את האפשרויות מן הטובה ביותר לגרועה ביותר. חוקה היא מנגנון המשקלל את הדירוגים הפרטיים, בדרך כלשהי, ומחזיר דירוג משלו. דירוג זה הוא הדירוג הקיבוצי, על-פי החוקה.
בלשון מתמטית, כאשר N מצביעים בוחרים בין m אפשרויות, המנגנון הוא פונקציה, כאשר דירוג הוא תמורה של האפשרויות הנתונות.
חוקה (מנגנון שקלול) המקיימת את שלוש הדרישות הבאות תוגדר כחוקה הוגנת:
אין דרישה מהחוקה שתעניק לכל המצביעים מעמד שווה, כדי שתקרא הוגנת; קרי, מותר לחוקה לאפשר התחשבות בגורמים כמו ותק, או מבנה מדורג של ועדות.
משפט ארו התקבל בהפתעה רבה:
דוגמה
נסתכל על מספר שיטות לשקלול ההעדפות של החברים:
הוכחת המשפט
נניח כי אנו משתמשים בשיטה לשקלול העדפות שעומדת בשני התנאים הראשונים, ונוכיח כי קיים בה דיקטטור. את המשפט נוכיח באמצעות שני משפטי עזר.
משפט העזר הראשון
המשפט: אם כל אחד מהפרטים ממקם את אפשרות \ b בראש או בתחתית סדר ההעדפות שלו, אפשרות \ b תהיה בראש או בתחתית סדר ההעדפות החברתי.
הוכחה: נניח בשלילה כי הטענה איננה נכונה. אזי קיימות שתי אפשרויות \ a,c שעבורן מתקיים בסדר ההעדפות החברתי: \ a>b>c (כאשר משמעות הסימון \ x>y היא: אפשרות \ x רצויה יותר מאפשרות \ y).
נבנה חתך העדפות דומה לחתך הנתון, שבו אצל כל פרט, \ c>a (ניתן להשיג זאת תוך שימוש רק בהחלפות בין שתי אפשרויות אלה, שלא משפיעות על הדירוג היחסי של כל אחת מהן לעומת \ b, מאחר שאפשרות \ b נמצאת בראש או בתחתית סדר ההעדפות). נשקלל את ההעדפות בחתך ההעדפות החדש באמצעות השיטה ההוגנת שלנו.
בכך הגענו לסתירה, ומכאן שהטענה נכונה.
משפט העזר השני
המשפט: קיים פרט \ n^*=n(b) שבחתך מסוים יכול לשנות את הצבעתו כך שאפשרות \ b תעלה מתחתית סדר ההעדפות החברתי לראש סדר ההעדפות החברתי.
הוכחה: נבנה חתך העדפות שבו כל פרט מציב את אפשרות \ b בתחתית סדר ההעדפות. נמספר את הפרטים בקבוצה. כעת נבחן את המצבים שמתקבלים כאשר כל אחד מהפרטים מעביר את \ b לראש סדר ההעדפות, לפי הסדר. לפני שהפרט הראשון יעשה זאת, לפי כלל הקונצנזוס, \ b יהיה בתחתית סדר ההעדפות החברתי. לעומת זאת, לאחר שהאחרון יעשה זאת, \ b יהיה בראש סדר ההעדפות החברתי. בכל שלב, \ b יהיה בראש או בתחתית סדר ההעדפות החברתי. לכן קיים פרט \ n(b) שכאשר הוא זה שיבצע את ההעברה, הוא ישנה את מקומו של \ b.
בהמשך ההוכחה, נקרא לחתך ההעדפות שהיה לפני ההעברה של \ n(b) בשם חתך I, ולחתך ההעדפות שנוצר בעקבות ההעברה - חתך II.
השלמת ההוכחה
אם נבחן את הדירוג היחסי של \ a,b, נראה שאצל כל פרט הוא זהה לדירוג היחסי ביניהם בחתך I, ולכן בסדר ההעדפות החברתי \ a>b, כפי שקורה בחתך I.
אם נבחן את הדירוג היחסי של \ b,c, נראה שאצל כל פרט הוא זהה לדירוג היחסי ביניהם בחתך II, ולכן בסדר ההעדפות החברתי \ b>c, כפי שקורה בחתך II.
מכאן, \ a>c.
כעת, נראה שעבור כל אפשרות \ a שאיננה \ b, הדירוג היחסי בינה לבין \ b בסדר ההעדפות החברתי זהה לדירוג היחסי ביניהן בסדר ההעדפות של \ n(b). על פי משפט העזר השני, נמצא את \ n(c), עבור \ c כלשהו שאיננו \ a או \ b. הוא קובע לבדו את הדירוג היחסי של כל שתי אפשרויות שאף אחת מהן איננה \ c, לרבות האפשרויות \ a,b. אך מכיוון שבהוכחת משפט העזר השני ראינו כיצד בחתך מסוים הדירוג היחסי בין שתי אפשרויות אלה משתנה כאשר רק \ n(b) משנה את העדפותיו, נובע מכך:.
מכאן נובע, כי \ n^* הוא דיקטטור.
הרחבת המשפט לבחירה חלקית של המועמדים
נרחיב את המשפט לפונקציות שבוחרות רק K מהמועמדים, כלומר, מחזירות דירוג על קבוצה בגודל קבוע של מועמדים.
נוכיח תחילה את המשפט באינדוקציה על K כאשר הטווח של הפונקציה הוא קבוצת יחסי העדפות חזקים על קבוצות בנות K אפשרויות. בסיס האינדוקציה \ K = 1 כבר נתון. נניח שהמשפט נכון עבור K ונוכיח אותו עבור \ K + 1. פונקציה f מחזירה דירוג על \ K + 1 איברים נגדיר את הפונקציה g להיות הפונקציה שמחזירה את K האיברים הראשונים שנבחרו לפי f (ניתן לבחור אותם כי f מחזירה יחס חזק על המועמדים). הפונקציה g גם מקיימת את הדרישות מכיוון ש f מקיימת אותם ולכן g דיקטטורה.
אז f היא דיקטטורה ב-K האיברים הראשונים של שחקן i נניח בשלילה ש i לא דיקטטור באיבר האחרון כלומר יש יחס ההעדפות p שבו i מעדיף את A במקום ה \ K + 1 אבל B נבחר במקום הזה. כיוון ש i דיקטטור של K האיברים הראשונים i מעדיף את A על B אחרת B נבחר במקום יותר טוב מ \ K + 1, ובנוסף A לא נבחר.
אם i מחליף בסדר ההעדפות שלו בין A לאיבר ה K שלו אז A נבחר במקום ה K, וB עדיין לא יכול להיבחר במקום טוב מ\ K + 1. מצב B לא נגרע ולכן ממונוטוניות אין איברים חדשים שמנצחים אותו, אבל A מנצח את B בדירוג הפונקציה לכן סתירה ו f דיקטטורה.
עכשיו נוכיח לפונקציה f כלשהי כזאת שמקיימת את הדרישות. נגדיר יחס ההעדפות קבוע W על קבוצת המועמדים ונגדיר g שמחזירה יחס ההעדפות כמו f אבל מפרידה בין איברים שווים על ידי W אז g מקיימת את הדרישות, כי f מקיימת את הדרישות, והיא מחזירה דירוג חזק ולכן היא דיקטטורה של שחקן i ולכן f היא דיקטטורה של שחקן i (שומרת על הסדר של יחס ההעדפות של שחקן i) אבל אולי מאפשרת לחברה להיות אדישה בין אפשרויות שלו.
נניח בשלילה שיש יחס ההעדפות p בו i מעדיף את A על B ושניהם במקומות ה-K ראשונים אבל החברה אדישה בין A ל-B. מכיוון שלא בוחרים את כל המועמדים, כי אז זה משפט ארו והוכחנו, יש אפשרות אחרת C שלא נבחרה ולכן i ממקם אותה במקום גרוע מהמקום ה K, נסתכל על יחס ההעדפות חדש בו i מחליף את מיקום C ,B ושם B לא נבחר כי i דיקטטור חלש. אבל אם נחליף חזרה אז שוב \ A = B כי חזרנו למצב הקודם בסתירה למונוטוניות כי מצב A לא נגרע אצל אף בוחר אבל מצבו נגרע בדירוג של הפונקציה. ולכן גם g דיקטטורה.
משמעויות נוספות
בנוסף להשלכותיו של משפט ארו בתחום קבלת ההחלטות בקבוצה, למשפט השלכות גם בתחום קבלת ההחלטות על ידי אדם יחיד, כאשר מתייחסים אל קריטריונים במקום לפרטים בקבוצה. פרשנות זו של המשפט, עוסקת במקרה שבו אדם רוצה לקבוע סדר העדפות כללי בין מספר אפשרויות, על ידי שקלול סדרי העדפות בין אותן אפשרויות על פי קריטריונים שונים. טבעי שהאדם ירצה שהשקלול יענה על שתי הדרישות הבאות:
לפי משפט ארו, השקלול היחיד שמקיים את שתי הדרישות הוא שקלול שלוקח בחשבון קריטריון אחד בלבד.
פרשנות זו של המשפט שקולה לפרשנות שמובאת בתחילת הערך.
דוגמה
אם משה רוצה לקנות מכונית, והוא מתלבט בין מכוניות שמספריהן בין 1 ל-4, חתך ההעדפות שלו יכול להיראות כך:
בטבלה זו, כל עמודה מייצגת את סדר ההעדפות על פי קריטריון מסוים. טבלה זו בנויה באותו אופן כמו חתך ההעדפות של שלושת החברים לגבי התוספת לפיצה, לעיל.
מגבלות המשפט
על אף ניסוחו הקיצוני של המשפט, יש לשים לב למגבלותיו. המגבלה העיקרית של המשפט היא שההגדרה הפורמלית ל"הוגנות" שבה משתמש המשפט, לא מתלכדת עם מה שמקובל להגדיר כ"הוגן" בשפה הטבעית. הסיבה העיקרית לכך היא ההגדרה של "שיטה לשקלול העדפות". על פי הגדרה זו, שיטה משקללת את סדר ההעדפות החברתי אך ורק על סמך סדר ההעדפות של כל פרט, ומתעלמת מפרמטרים נוספים. אחד הפרמטרים האלה, למשל, הוא מידת ההעדפה.
אם על שני חברים לבחור אם לקנות לארוחה גבינה או סלט, כאשר אחד מהם מעדיף לקנות גבינה בגלל טעמה (אך מוכן לאכול גם סלט), ואילו האחר אלרגי לחלב ולא יכול לאכול גבינה כלל, רובנו היינו מגדירים התחשבות יתרה בחבר האלרגי כהוגנת. עם זאת, שיטה שמתחשבת במידה שבה הוא מעדיף סלט על גבינה לא עונה על ההגדרה הפורמלית של "שיטה הוגנת", ולמעשה איננה נחשבת כלל לשיטה לשקלול העדפות.
שיטות שקלול שמתבססות על מתן נקודות לאפשרויות ייחשבו לרוב כשיטות הוגנות, אף על פי שאינן עונות להגדרה של "שיטה הוגנת". על כן, משפט ארו לא חל לגביהן.
זכות השיבה
התביעה לשיבת הפליטים היא מחלוקת מרכזית בסוגיית הפליטים הפלסטינים, סלע מחלוקת מרכזי במכלול נושאי הליבה בסכסוך הישראלי-ערבי.
ממשלות ישראל לדורותיהן הביעו התנגדות מוחלטת לדרישה זו, אם כי במסגרת המשא ומתן לשלום שהחל בהסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993 היה ברור לצדדים הנושאים ונותנים שבעיית הפליטים הפלסטינים היא אחד מנושאי הליבה שיש לדון עליהם לקראת הסדר שלום של קבע. במהלך השנים אף הועלו רעיונות שונים על ידי שני הצדדים שבבסיסם מתן אפשרות לשיבה של כמות מוגבלת של פליטים, ומתן פיצוי כספי לאחרים בתמורה לויתור על הזכות.
ב-14 בדצמבר 2010 פרסם סאיב עריקאת, ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני, מאמר בעיתון "הגרדיאן" בו כתב כי כל הסדר שלום שלא יפתור את סוגיית הפליטים על בסיס החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם - ייכשל. הוא אף נקב במספר שבעה מיליון כמספרם של הפליטים ברחבי בעולם. במאמר תגובה שפורסם באותו גיליון, הזהיר העיתונאי והפרשן עקיבא אלדר כי משמעותה המעשית של הצהרה זו על מימוש זכות השיבה, היא חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי: "עריקאת אינו יכול לומר בתום לב שהדבר "לא יביא למשבר קיומי עבור ישראל", שכן הוא רומז שבעבור הזמן, ישראל תיעלם ולא תהיה עוד מולדת ליהודים, שכן מעבר לנקודה מסוימת היהודים יהיו מיעוט בגבולות שלפני 1967".
רקע
במהלך מלחמת העצמאות, וכן בעקבות מלחמת ששת הימים, עזבו פלסטינים רבים את מקום מגוריהם או גורשו ממקום מגוריהם לחלקים אחרים של ארץ ישראל או אל מחוץ לגבולותיה. מספר הפליטים מוערך בכ-700 עד 800 אלף ממלחמת העצמאות, ו-280 עד 325 אלף ממלחמת ששת הימים. ההערכה היא שבין 120,000 ל-170,000 מבין פליטי מלחמת ששת הימים, הם פליטים גם ממלחמת העצמאות, ששהו מחוץ לתחומי הקו הירוק, ושברחו פעם נוספת. כיום, מספר הפליטים מוערך בלמעלה מ-4 מיליון, כאשר מספר זה כולל את הפליטים עצמם ואת צאצאיהם.
הפליטים הפלסטינים מטופלים על ידי אונר"א (UNRWA), סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים, ולא על ידי נציבות האו"ם לפליטים.
ממשלת ישראל חזרה על עמדתה בנושא במכתב שנכתב לאו"ם ב-1 באוגוסט 1949. שר החוץ, משה שרת, כתב בו כי ישראל אינה רואה עצמה אחראית לבעיית הפליטים אך לא יכולה להישאר אדישה לסבלם. יש לחפש פתרון לבעיה אך לא באמצעות חזרה של הפליטים לישראל, אלא באמצעות יישובם מחדש במדינות אחרות. עם זאת הצהיר שרת שממשלת ישראל מוכנה להסכים ליישובם מחדש של מספר מוגבל (100,000) של פליטים בתחומה כפי שהצהירה כבר בועידת לוזאן, ובלבד שהמהלך יהיה חלק מהסכם שלום עם הערבים ומציאת פתרון כולל לבעיית הפליטים. עד 1967 קלטה ישראל 40.5 אלף פליטים (ע"פ הודעת אבא אבן באו"ם). על פי ארנון סופר וגיל שלו, תופעת החדירה הבלתי חוקית לישראל, אותה העריכו בלפחות רבע מיליון פלסטינים, משמשת כר להגשמת שיבת הפליטים הפלסטינים.
התביעה לשיבת הפליטים נסמכת על הצהרות כלל-ערביות, וכן על החלטה 194 של עצרת האומות המאוחדות מ-11 בדצמבר 1948 – ובעיקר על סעיף 11 בהּ, הקובע כי.
ככלל, מדינות ערב, מלבד ירדן, מסרבות להעניק לפליטים הפלסטינים שבשטחן אזרחות (למעט אלה שזכו לכך על בסיס אישי). הפליטים הפלסטינים ממשיכים לשמר את התקווה כי יוכלו לחזור בעתיד לעריהם וכפריהם, ורבים מהם מחזיקים באופן סמלי את מפתחות בתיהם.
תמיכה בזכות השיבה
הטענות לתמיכה בזכות השיבה מסתמכות על מספר מקורות:
הטוענים לזכות השיבה מציינים את הצהרתו של פולקה ברנדוט, מי ששימש כמתווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות, ש"שום התיישבות לא יכולה להיות צודקת ושלמה אם אין הכרה והסכמה לגבי הזכות של הפליט הערבי לשוב לבית ממנו הוא נעקר. תהיה זאת פגיעה בעקרונות הצדק הבסיסי אם תמנע מקורבנות תמימים אלו של הסכסוך הזכות לשוב לבתיהם, בעוד מהגרים יהודים זורמים לפלסטין, ואכן, מאיימים בהחלפתם התמידית של הפליטים הערבים שמושרשים באדמה במשך מאות שנים".
ב-13 במאי 1953 ביקר בישראל מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון פוסטר דאלס. זמן קצר לאחר שובו לוושינגטון, הדגיש בשידור בטלוויזיה את חשיבותה של בעיית הפליטים וקבע כי את חלקם יש להושיב בישראל.
ב-2008 אישרה הרשות הפלסטינית את "חוק זכות שיבה" שבו הוגדר "פליט פלסטיני" כאדם שהוא או הוריו היו תושבי פלסטין. בנוסף קבע החוק כי זכות השיבה שאינה ניתנת לביטול או ויתור היא זכותם של פליטים אלו לשוב אל בתיהם ורכושם.
התנגדות לזכות השיבה
העמדה הרשמית של ישראל שאף זכתה לחקיקה מיוחדת בכנסת (חוק שריון שלילת זכות השיבה, התשס"א-2001), מתנגדת לזכות השיבה. על פי נייר העמדה של מרכז מציל"ה ישראל מתנגדת לכל שלושה סוגי ההסדרים:
ההתנגדות לזכות השיבה מתבססת הן על טעמים מעשיים, הן על החוק הישראלי והן על המשפט הבינלאומי.
טעמים חוקתיים
פרופ' ברנרד לואיס הציע לכנות את "זכות השיבה" בשם "תביעת השיבה הפלסטינית", והמונח משמש לעיתים חוגים המתנגדים לזכות השיבה, מפני שלטענתם, המושג "זכות" הוא מטעה ומסלף, הן משום שהחלטה 194 עליה מבססים הפלסטינים והערבים את תביעתם אינה מזכירה את המונח "זכות" ומשום שיש בו מתן לגיטימציה ישראלית לדרישה הפלסטינית.
חוק ההסדר 1701
החוק קובע כי את הכתר האנגלי יוכלו לרשת רק צאצאיה של האלקטורית סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון, ובלבד שהם שייכים לכנסייה האנגליקנית. חוק זה הועתק בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 ליתר ממלכות חבר העמים הבריטי, ותקף גם לעניין סדר ההורשה בממלכות אלה.
בשל העובדה שהחוק הוגש לבית הנבחרים בשנת 1700 והתקבל כחוק בשנת 1701, נקרא לעיתים החוק בשם "חוק ההסדר 1700" (Act of Settlement 1700).
הוראות החוק
חוק ההסדר קבע כי את הכתר הבריטי יירשו צאצאיה של האלקטורית סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון (שמלך בסקוטלנד כג'יימס השישי), ואחייניתו של צ'ארלס הראשון, וצאצאיה הפרוטסטנטיים. החוק קבע כי רק צאצאים שהם פרוטסטנטים, ושאינם נשואים לנוצרי קתולי יוכלו לרשת את הכתר הבריטי. עוד קובע החוק כי נוצרים קתולים והנשואים לנוצרים קתולים מאבדים את זכותם לרשת את הכתר הבריטי לנצח (גם אם ימירו את דתם) - משמעות הדבר שגם צאצאיהם אינם זכאים לרשת את הכתר.
החוק קובע את התנאים הבאים לסדר ההורשה:
חוק זה מהווה החוק המרכזי של המשפט החוקתי הבריטי, שני בחשיבותו למגנה כרטה.
חוק האיחוד
חוק ההסדר היווה זרז לחוקי האיחוד של 1707 אשר איחדו את אנגליה וויילס עם סקוטלנד. בעקבות חקיקת חוק ההסדר חוקק הפרלמנט הסקוטי בשנת 1704 את חוק הביטחון אשר נתן לו סמכות לבחור בעצמו יורש למלכה אן (מבלי תלות בפרלמנט הבריטי). כתוצאה מחוק זה החליט הפרלמנט הבריטי להבטיח את המלוכה הזהה בשתי הממלכות באמצעות איחוד הפרלמנטים קודם למותה של אן, והשתמש בסחיטה כספית ובאמצעי חקיקה על מנת הביא לחקיקת חוקי האיחוד בשני הפרלמנטים.
סעיף 2 לחוקי האיחוד קובע כי חוק ההסדר יהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי.
השפעה על סדר ההורשה
מאז חקיקת החוק, הוצאו יורשים פוטנציאליים אשר נישאו לנוצרים קתוליים מסדר ההורשה של הכתר. הבכיר שבהם היה דודנה של אליזבת השנייה, הנסיך מייקל מקנט, שהיה במקום ה-15 בסדר ההורשה ואיבד את זכויותיו לכתר לאחר נישואיו לברונית מריה כריסטינה פון רייבניץ. גם אחיינו של הנסיך מייקל ג'ורג' וינדזור, רוזן סנט אנדרוז, בנו הבכור של הנסיך אדוארד, דוכס קנט, איבד את מיקומו ה-25 בסדר ההורשה בשל נישואיו לסילבנה פלמה טמאסלי בשנת 1988. בנו של רוזן סנט אנדרוז, אדוארד וינדזור, לורד דאונפטריק, המיר דתו לקתוליות בשנת 2003 ואיבד את מיקומו בסדר הירושה מסיבה זו.
קתרינה, דוכסית קנט, רעייתו של הנסיך אדוארד, דוכס קנט המירה דתה לקתוליות, אולם הדבר לא השפיע על זכויותיו של בעלה לכתר משום שבעת נישואיהם הייתה אנגליקנית.
הוויתור על הכתר של 1936
בשל החלטתו של אדוארד השמיני לשאת את ווליס סימפסון, והמשבר שאירע בשל החלטה זו והוביל להחלטתו לוותר על הכתר, נדרש שינוי חוק ההסדר. בממלכה המאוחדת הועבר חוק הצהרת הוד מלכותו בדבר פרישה 1936 שנועד להסדיר את ההורשה, והעברת הכתר הבריטי לאחיו הצעיר - לימים המלך ג'ורג' השישי (וזה בניגוד לדרישת חוק ההסדר). בעקבות חוק זה, כל צאצא של אדוארד איבד אף הוא את הזכות לרשת את הכתר.
מאחר שבאותה עת מלך המונרך בממלכות חבר העמים הבריטי השונות, נדרשו ממלכות אלה להעביר חוקים דומים, ושנה לאחר מכן העביר פרלמנט קנדה את חוק סדר ההורשה, וכן פרלמנט דרום אפריקה העביר חוק דומה.
מחלוקות
חוק זה מהווה חלק מהמשפט החוקתי של ממלכות חבר העמים הבריטי השונות. בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 הסכימו ממלכות חבר העמים השונות ששינוי לחוקי הירושה יבוצע בהסכמה בין הממלכות השונות, דבר הנותן לממלכה אחת יכולת להשפיע על החקיקה הפנימית של אחרת. כיום, סדר ההורשה הוא ברור, ולאחר צ'ארלס השלישי צפוי למלוך בנו, הנסיך ויליאם.
קנדה
בקנדה מהווה חוק ההסדר חלק מהחוקה הקנדית. חוקה זו קובעת בין בכתב הזכויות והחרויות של קנדה שלא ניתן להפלות על בסיס דת, או על בסיס מגדרי. בעקבות סתירה זו בחוקה (בין חוק ההסדר, המפלה על בסיס דת ומגדר) לבין יתר סעיפי החוקה, פנה טוני אודונואו אל בית המשפט העליון של קנדה וטען כי החוק מפלה כנגד קתולים וכנגד נשים, ולכן יש לבטלו. משמעות ביטול החוק, למעשה, נוגד את חוק וסטמינסטר ויכול להוביל להפיכת קנדה לרפובליקה וביטול המלוכה בה. בית המשפט העליון הקנדי, במקרה אודונואו נגד קנדה ביטל את עתירתו, וקבע כי לכל חלקי החוקה מעמד שווה, וכתב הזכויות הקנדי אינו גובר על חוק ההסדר, ולכן אין ביניהם סתירה. כמו כן קבע בית המשפט כי קנדה יכולה לתקן את חוק ההסדר, ועל אף דרישת חוק וסטמינסטר - דרישה זו היא הסכמית בלבד, וקנדה תישאר ממלכה (אף שיהיה בה מונרך שונה מאשר ביתר ממלכות חבר העמים).
הממלכה המאוחדת
מעת לעת מועלות בממלכה המאוחדת טענות כנגד החוק המפלה לרעה נוצרים קתוליים. לפי החוק, אין מניעה שהמונרך ינשא לפרוטסטנטי מזרם אחר (כגון לותרני או קלוויניסטי), לנוצרי אורתודוקסי או אף למי שאיננו נוצרי - ורק נישואין לקתולים נאסרו. תומכי החוק מצדדים בשמירה על ערכי הכנסייה האנגליקנית, וטוענים כי נישואים לדתות אחרות לא יפגעו בכנסייה האנגליקנית, אבל מונרך קתולי יפגע בה בצורה קשה ביותר, מאחר שמונרך קתולי נתון למעשה לשליטת האפיפיור (בניגוד לדתות אחרות).
במהלך הבחירות שנערכו בממלכה המאוחדת בשנת 2005 הציע המועמד מייקל הווארד מהמפלגה השמרנית הבריטית לתקן את החוק, אולם עם זכיית מפלגת הלייבור לא נעשו פעולות לשינוי החוק.
ב-2008 הציע חבר הפרלמנט כריס בריינט, לשנות את החוק ולבטל את האיסור על קתולים למלוך וכמו כן לבטל את חוק העדפת הבן הבכור.
שינוי החוק 2011
בינואר 2011 הועלתה בפרלמנט הבריטי הצעה לשינוי החוק, כך שתבוטל העדפת הבן הבכור. ב-28 באוקטובר 2011 הסכימו ממלכות חבר העמים הבריטי על ביטול הקדימות שניתנה לבנים בירושת הכתר על פני אחותם הבכורה. כן הסכימו הממלכות על ביטול החוק הפוסל מרשימת יורשי העצר את מי שנישאו לבן או לבת הזרם הקתולי.
אוניברסיטת סטוקהולם
אוניברסיטת סטוקהולם (בשוודית: Stockholms universitet) היא אוניברסיטה ציבורית בסטוקהולם, שוודיה, שנוסדה כמכללה בשנת 1878, עד שנת 1960 כשהוענק לה מעמד של אוניברסיטה. היא אחד המוסדות האקדמיים הגדולים בסקנדינביה, עם למעלה מ-39,000 סטודנטים (2007) ב-4 פקולטות שונות: משפטים, מדעי הרוח, מתמטיקה ומדעי הטבע, והאוניברסיטה ה-4 הוותיקה ביותר בשוודיה. האוניברסיטה דורגה במקום ה-84 בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם (ARWU).
אוניברסיטת סטוקהולם מציעה כ-1,200 קורסים בתחומים שונים כגון משפטים, כלכלה, מדע המדינה, דרמטורגיה, פיזיקה, כימיה וגאוגרפיה.
היסטוריה
היוזמה להקמת אוניברסיטה בסטוקהולם נלקחה על ידי מועצת העיר סטוקהולם. התהליך הושלם בדצמבר 1865 כשהוחלט להקים קרן ועדה להקמת "מוסד להשכלה גבוהה בעיר הבירה". 9 חברי הוועדה היו אזרחים בולטים ומכובדים, אשר סייעו בהתפתחות המדע והחברה.
הצעד החשוב הבא התרחש באוקטובר 1869, כשאגודת מכללת האוניברסיטה של סטוקהולם הוקמה. כמה מחברי הוועדה הפכו לחברי האגודה, מתוכם פרופסור פר הנריק מאלסטן (Pehr Henrik Malmsten). משימתה של האגודה הייתה להקים אוניברסיטה בעיר סטוקהולם, אשר "לא תתמוסס עד להקמת המכללה ועתידה יובטח". תזכיר המכללה אומץ במאי 1877, וכבר בסמסטר הסתיו של השנה הבאה החלה פעילותה.
בשנת 1878 החלה מכללת האוניברסיטה Stockholms högskola בפעילותה, עם סדרת הרצאות פתוחות לקהל בנושא מדעי הטבע. ציון דרך משמעותי בתולדות האוניברסיטה הוא מינויה של סופיה קובלבסקיה במחלקה למתמטיקה ב-1889, מה שהפך אותה לפרופסורית השלישית באירופה. ב-1904 הפכה המכללה למוסד רשמי להענקת תארים.
תחילה, היה מתחם האוניברסיטה ממוקם במרכז סטוקהולם באובזרווטוריילונדן, אך עם עלייה מתמדת במספר הנרשמים, נדרש להעתיק את קמפוס האוניברסיטה למקום גדול יותר. מאז 1970, מתקיימות רוב פעילויותיה של האוניברסיטה במתחם הקמפוס העיקרי בצפון מרכז העיר, שהיה בשימוש האקדמיה המלכותית לחקלאות ויעור. בשנת 1988 נבנה בקמפוס בניין אאולה מגנה.
המקום נבחר לארח בשנת 2019 את הויקימניה, הכנס השנתי הבינלאומי של קרן ויקימדיה.
הספרייה
ספריית אוניברסיטת סטוקהולם היא אחת הספריות הגדולות למחקר ואחד ממוסדות התרבות הפופולריים ביותר בסטוקהולם, עם כ-1.5 מיליון מבקרים בשנה. הספרייה מהווה גם כן מקום מפגש בקמפוס ומרכז לזרימת מידע באוניברסיטה.
המהפכה הכמותית (גאוגרפיה)
המהפכה הכמותית (באנגלית: The quantitative revolution) הייתה שינוי פרדיגמה שהביא לפיתוח מתודולוגיה קפדנית ושיטתית יותר במדע הגאוגרפיה. היא באה כתגובה לחוסר היכולת של הגאוגרפיה הרגיונלית להסביר את הדינמיקה המרחבית הכללית. הטענה העיקרית למהפכה הכמותית, היא שהובילה לשינוי מגאוגרפיה תיאורית (אידיוגרפית) לגאוגרפיה אמפירית. המהפכה הכמותית התרחשה בשנות ה-50 וה-60, ושינתה שינוי מהיר את המתודולוגיה שמאחורי המחקר הגאוגרפי, מגאוגרפיה רגיונלית למדע מרחבי.
בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 התרחשו מספר תהליכים שסייעו לחדירת המהפכה הכמותית בגאוגרפיה:
כל האירועים הללו הציבו איום על מעמדה של הגאוגרפיה כנושא אקדמי, ולכן החלו הגאוגרפים לחפש שיטות חדשות למחקר ובסיס פילוסופי מתאים.
המהפכה
כאמור המהפכה הכמותית הייתה תגובה על דרכה של הפרדיגמה של הגאוגרפית הרגיונלית, שהייתה דומיננטית באותה העת. הוויכוחים נערכו בעיקר (אם כי לא באופן בלעדי) בארצות הברית, שם הגאוגרפיה הרגיונלית הייתה האסכולה הפילוסופית העיקרית של הגאוגרפיה. בתחילת שנות החמישים הייתה תחושה גוברת והולכת שהפרדיגמה הקיימת למחקר גאוגרפי אינה מספקת הסברים כיצד תהליכים פיזיים, כלכליים, חברתיים ופוליטיים מאורגנים במרחב. איך תהליכים אלה קשורים מבחינה אקולוגית, או כיצד התוצאות הנובעות מהם מהוות הסבר רלוונטי למציאות בזמן ומקום מסוימים.
מספר גדל והולך של גאוגרפים החלו להביע את אי שביעות רצונם מן הפרדיגמה המסורתית והתמקדותה בגאוגרפיה הרגיונלית. והם הראו שעבודות גאוגרפיות היו נטולות תאוריות. שהן היו מקוטעות ולא ניתנות להכללה. כדי לענות על טענות אלה, המבקרים הראשונים הציעו לחזק את הכיוון הנושאי-סיסטמטי של הגאוגרפיה, על חשבון הכיוון הרגיונלי. אחד הוויכוחים החשובים היה בין פרד שייפר לבין ריצ'רד הארטשורן. בשנת 1953 פרסם שייפר את מאמרו שעסק בבעיית השאיפה למצוא ייחודיות בנושא הנחקר בגאוגרפיה, תוך בחינת המשמעות המתודולוגית של מטרה זו. בעבודה זו, שייפר דחה את הרעיון הרגיונלי שדגל בו הארטשורן, שהיה הליבה המקצועית של הגאוגרפיה באותם ימים. במקום ליבה זאת, ראה שייפר את מטרתה העיקרית של הדיסציפלינה הגאוגרפית, בניסוחם של חוקים מורפולוגיים באמצעות חקירה מדעית. כלומר, שילוב של חוקים ושיטות מתחומים אחרים במדעי החברה, אשר שמו דגש רב יותר על תהליכים.
הארטשורן, לעומת זאת, התייחס לביקורתו של שיפר בסדרת פרסומים בהם הוא דחה את השקפותיו של שייפר כסובייקטיביות וסותרות. הארטשורן הדגיש את החשיבות של תיאור וסיווג מקומות ותופעות, אך גם הודה כי יש מקום לניסוח חוקים של יחסים מרחביים לטובת ההבנה המדעית. עם זאת, לדעתו, לא צריכה להיות היררכיה בין שתי הגישות.
בעוד הוויכוחים על שיטות המחקר התמשכו, התרחש תהליך של מיסוד הגאוגרפיה הנושאית באקדמיה האמריקנית. תוכניות הגאוגרפיה באוניברסיטאות של איווה, ויסקונסין ווושינגטון היו תוכניות חלוציות מבחינה זו: באוניברסיטה של איווה, הובילו מאמצים לנסח חוקים של חיבור בין משתנים גאוגרפיים שונים. באוניברסיטת ויסקונסין, הובילו המאמצים לפתח שיטות סטטיסטיות עבור השוואת מפות, ובאוניברסיטת וושינגטון, עבדו על פיתוח שדה המחקר בגאוגרפיה הכלכלית והעירונית, וניסוח תאוריית "המקומות המרכזיים". עם חוקרים אלה נמנה בריאן ברי, שהיה אז כוכב עולה בתחום הגאוגרפיה האנושית. מוסדות אלה יצרו דור של גאוגרפים שהרחיבו את הניתוח המרחבי כחלק מסדר היום למחקר במוסדות אחרים, כולל אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת אוהיו, אוניברסיטת מישיגן ועוד.
השינויים שחלו בשנות החמישים והשישים תחת הסיסמה של הבאת "חשיבה מדעית" לגאוגרפיה הובילו להגברת השימוש בשיטות מחקר כמותיות, כולל מערך של שיטות מתמטיות וסטטיסטיקות ממוחשבות. שיטות אלה שיפרו את הדיוק, וחשפו תהליכים מבוססי תאוריה להמשגה של מיקום ומרחב במחקר גאוגרפי.חלק משיטות המחקר המגלמות את המהפכה הכמותית כוללות:
הגורם המשותף המקשר בין כל הטכניקות האלה היה העדפה של ביטויים מתמטיים וכמותיים על פני ביטוי תאורי במילים, וכן האמונה שלעבודה הכמותית יש אילן יוחסין מדעי.
יסודות אפיסטמולוגיים
שיטת החקירה החדשה הובילה לפיתוח הכללות על היבטים מרחביים במגוון רחב של הגדרות טבעיות ותרבותיות. הכללות עשויות ללבוש צורה של השערות מחקר, מודלים או תאוריות שנבדקו. המחקר נשפט על סמך תקפותו המדעית, מה שהפך את הגאוגרפיה למדע מדויק.
אחת היצירות החשובות ביותר שתרמו להקמת תשתית תאורטית ופילוסופית לגיטימית לשינוי המבנה הגאוגרפי למדע מרחבי הייתה ספרו של דייוויד הארווי ( David Harvey ) "הסברים בגאוגרפיה", שפורסם בשנת 1969. בעבודה זו פירט הארווי שתי מתודולוגיות אפשריות להסבר תופעות גאוגרפיות: מסלול אינדוקטיבי שבו הכללות נעשות מתוך תצפית, ומסלול דדוקטיבי שבו, באמצעות תצפית אמפירית, מנסחים היטב מודלים, ניסויים והשערה, ומאוחר יותר מאמתים אותם והם הופכים לחוקים מדעיים.
לשינוי הפרדיגמה בגאוגרפיה היו השלכות משמעותיות על הגאוגרפיה הכלכלית והעירונית, במיוחד בכל הנוגע לתאוריית המיקום. עם זאת, ככל שגדל השימוש בתאוריות ומודלים כמותיים בגאוגרפיה, החלה להופיע ביקורת נגד הגישה כולה. הביקורת תקפה את ההסברים המדעיים המוצעים בגאוגרפיה כהשערות חסרות בסיס אמפירי. כתוצאה מכך, אפילו מודלים שנבדקו, לא תמיד תיארו במדויק את המציאות.
באמצע שנות השישים תפסה בהצלחה המהפכה הכמותית את מקומה של הגאוגרפיה הרגיונלית כפארדיגמה השלטת במקצוע. שינוי הפרדיגמה התבטא במספר עצום של פרסומים בכתבי עת אקדמיים גאוגרפיים ובספרי לימוד גאוגרפיים. אימוץ הפרדיגמה החדשה אפשרה למקצוע להיות יותר שמיש למגזר הציבורי והפרטי.
הגאוגרפיה שלאחר המהפכה
למהפכה הכמותית היו השלכות עצומות על מקצוע הגאוגרפיה ועיצובו כפי שהוא נראה בשנות האלפיים. בהתחשב בכך שהשלכותיה הובילו להתפשטות החשיבה הפוזיטיביסטית (פוסט-פוזיטיביסטית) ותגובת נגד-פוזיטיביסטית. במהלך המהפכה הכמותית עלה העניין בחקר המרחק כגורם קריטי להבנת הסידור המרחבי של תופעות במרחב. כמו כן נקבע הצורך בגאוגרפיה להתבסס על רקע תאורטי כתנאי הכרחי במחקר.
השימוש הגדל במחשבים בגאוגרפיה הוביל גם להתפתחויות ויישומים של GIS וחישה מרחוק. התפתחויות חדשות אלה איפשרו לגאוגרפים בפעם הראשונה להעריך מודלים מורכבים במרחב ובזמן ועל הקשר בין ישויות מרחביות. במידה מסוימת, התפתחויות אלה סייעו לטשטש את החלוקה הבינארי בין הגאוגרפיה הפיזית לגאוגרפיה האנושית. נוצרה ההבנה במורכבות של הסביבה האנושית והטבעית.
ההתמקדות העצומה במידול הסטטיסטי הביאה בסופו של דבר לפגיעה במהפכה הכמותית. גאוגרפים רבים העלו ספק לגבי יעילות הטכניקות האלה. הן נראו כבעלות קסם טכני מתוחכם, בניסיון ללמוד על המרחב. מבקרים אחרים טענו כי המידול הסטטיסטי הסיר את "המימד האנושי" מתוך דיסציפלינה שתמיד התגאתה בחקר העולם האנושי והטבעי כאחד. התגובה הפוזיטיביסטית הנגדית באה כאשר הגאוגרפים החלו לחשוף את חוסר התוחלת של השיטות הכמותיות להסביר נושאים הקשורים לגזע, למין, למעמד.. על רקע זה צמח ספרו הנוסף של דייוויד הארווי, שבעבר דחף למהפכה הכמותית, ואילו מאוחר יותר אימץ מסגרת תאורטית מרקסיסטית.
עבודות כמו של דייוויד הארווי פתחו את הדרך לשינויים נוספים בגאוגרפיה, ונוצרו כיווני מחקר חדשים כמו גאוגרפיה ביקורתית ופמיניסטית.