cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק מור
ניסוחים אחרים לחוק
לעיתים מופיע ניסוח של חוק מור כך שהוא מתייחס למדדים אחרים של כוח מחשוב, במקום צפיפות הטרנזיסטורים, כגון עלות וגודל.
בכל 18 חודשים כח החישוב מוכפל בעוד המחיר נשאר קבוע.
ישנם גם ניסוחים המתייחסים להופכי של חוק מור. למשל, "ציוד דיגיטלי מוזל מדי שנה בשליש ושומר על אותה רמת ביצועים". הניסוחים השונים של החוק לא תמיד שקולים, מכיוון שהמדדים השונים לא תלויים רק בצפיפות הטרנזיסטורים.
דייוויד קרוסבי
דייוויד ואן קורטלנד קרוסבי (באנגלית: David Van Cortlandt Crosby; 14 באוגוסט 1941 – 18 בינואר 2023) היה זמר-יוצר רוק ופולק אמריקאי. ידוע בשל חברותו בלהקות קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג והבירדס.
ביוגרפיה
קרוסבי נולד ב-14 באוגוסט 1941 בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. אביו הוא צלם זוכה פרס האוסקר פלויד קרוסבי. כשקרוסבי היה בן 19, הוריו התגרשו.
קריירה
בתחילת שנות ה-60 נדד קרוסבי ברחבי ארצות הברית והגיע לשיקגו. הצטרף ללהקת הבירדס בשנת 1964 והופיע בחמשת האלבומים הראשונים של הלהקה. בשנת 1967 החל לעבוד עם להקת באפלו ספרינגפילד. בתקופה זו עזב את הבירדס לאחר חילוקי דעות רבים.
בשנת 1968 הקים את להקת "קרוסבי, סטילס ונאש" עם המוזיקאים גרהאם נאש וסטיבן סטילס.
במהלך שנות ה-70 הלהקה הוציאה כ-3 אלבומי זהב.
במהלך שנות ה-80 וה-90 עבד בשיתוף פעולה עם המוזיקאי פיל קולינס.
חיים אישיים
בשנת 1982 ישב כמספר חודשים בכלא במדינת טקסס בגין עבירות סמים ונשק. בשנת 1985 נעצר בגין נהיגה ושיכרות והחזקת נשק באופן לא חוקי. בשנת 2004 נעצר בגין עבירות דומות.
קרוסבי נודע בעמדותיו הפוליטיות, התנגד למלחמת וייטנאם, לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, והחזיק בעמדות פציפיסטיות, אף על פי שהגן על הזכות לשאת נשק.
במותו הותיר את אשתו ג'ן ובנו ג'אנגו. בנוסף קרוסבי תרם פעמיים זרע לזמרת מליסה אתרידג' ולזוגתה והיה אביהם הביולוגי של ביילי, והבן בקט, שנפטר בגיל 21 בשנת 2020, בגלל התמכרות לסמים.
קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (בגרמנית: Konstantin Erbprinz zu Löwenstein-Wertheim-Rosenberg; 28 בספטמבר 1802 - 27 בדצמבר 1838), היה אביה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שהייתה נשואה למיגל הראשון, מלך פורטוגל, ובנותיה התחתנו עם בתי האצולה הנכבדים ביותר באירופה.
ביוגרפיה
קונסטנטין נולד ב-28 בספטמבר 1802 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, לקרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ולסופיה, רוזנת וינדיש-גרץ, בתם של יוזף ניקולאס, רוזן וינדיש-גרץ ולאופולדינה, נסיכת ארנברג.
במהלך השינויים שנעשו באימפריה הרומית הקדושה בתחילת המאה ה-19, נכללה נסיכות לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג בממלכת בוואריה, וצומצמו זכויות אביו. בנעוריו השקיע קונסטנטין בלימודי פילוסופיה, היסטוריה ומשפטים, ובשנת 1820 החל לעבוד כעיתונאי. קונסטנטין פרסם מאמרים בעיתונות, בהם קרא להחזרת הכוח לנסיכים הקטנים, כפי שהיה בימי האימפריה הרומית הקדושה, וכן דגל בריאקציה נגד תנועות הליברליזם. מכיוון שאביו בילה את רוב זמנו בנסיעות, מילא קונסטנטין מתחילת שנות ה-30 את מקום אביו בנסיכות, ונכנס לסכסוכים עם שליטי בוואריה, וירטמברג, באדן והסן לגבי השליטה בנכסי הנסיכות שהיו בשטחיהם.
ב-31 במאי 1829 התחתן קונסטנטין עם אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, ממנה נולדו לו שני ילדים. בשנת 1835 מתה אשתו אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, וב-27 בדצמבר 1838 מת קונסטנטין, וילדיו שנותרו יתומים מאב ומאם, עברו להתגורר אצל הוריו.
משפחתו
ב-31 במאי 1829 התחתן קונסטנטין עם אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
Push and Shove (אלבום)
Push and Shove הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק האמריקאית נו דאוט. האלבום יצא לאור ב-21 בספטמבר 2012, על ידי אינטרסקופ רקורדס.
קהילת יהודי אמדן
הקהילה היהודית באמדן התקיימה במשך תקופה של כ-400 שנה מהמאה ה-16 עד להשמדתה על ידי הנאצים ב-23 אוקטובר 1941. זו הייתה הקהילה הוותיקה, הגדולה והחשובה ביותר בחצי האי פריזיה המזרחית, שבצפון מערב גרמניה ומקום מושבה של הרבנות האזורית. הקהילה היהודית בעיר הנמל אמדן הייתה המרכז הרוחני של יהודי פריזיה המזרחית ואוסנבריק. נכון ל-15 ביוני 2020, יהודים לא רשומים במרשם התושבים העירוני.
מהמאה ה-16 ועד 1744
לא ניתן לקבוע מתי בדיוק התיישבו היהודים הראשונים בעיר הנמל אמדן. לא נמצאו עדויות על נוכחותם של יהודים במשך כל ימי הביניים, לא באמדן ולא בחצי האי פריזיה המזרחית. היהודים הוזכרו לראשונה בשנים 1558 ו־1571 בספר "צמח דוד" של רבי דוד גנז (1541 - 1613). משנת 1589 קיימת בעיר רשימת כספי חסות בה מופיעים שמות יהודי אמדן. הרב משה אורי הלוי (1543-1625) הוא היהודי הראשון מאמדן ששמו שרד ברשימות כספי החסות של העיר. הוא נולד בבראונשווייג שמדרום מזרח להנובר. בשנת 1557 נאלץ לנטוש את עיר הולדתו ולברוח לאוטונומיה שהייתה בפריזיה המזרחית. הוא התיישב באמדן ומשנת 1570 היה רב הקהילה היהודית האשכנזית במקום במשך 30 שנה. בשנת 1601 הגיעו אליו אנוסי ספרד ופורטוגל ובקשו ממנו שיחזיר אותם לחיק היהדות. הוא הציע להם להמשיך לאמסטרדם כי שם לא הייתה רדיפה דתית. הרב הלוי יצא יחד עם קבוצת האנוסים לאמסטרדם ושם הקים את הקהילה היהודית הספרדית הראשונה של אמסטרדם. בהמשך הוא נעשה הרב של הקהילות היהודיות הספרדיות בכל צפון אירופה. הרב הלוי נפטר באמסטרדם בשנת 1625. הקהילה היהודית בעיר התפתחה במהירות לאחת הגדולות בצפון גרמניה והייתה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר. הקהילה הייתה מורכבת מאשכנזים יהודי גרמניה שחיו בפריזיה המזרחית והנובר ומאנוסי ספרד ופורטוגל אשר בדרכם לאמסטרדם דרך נמל אמדן נשארו בעיר, חזרו ליהדות, ולא המשיכו דרומה להולנד או מזרחה לגרמניה ופולין. התפתחות מהירה זו נבעה מהאוטונומיה שקיבלה העיר לאחר מהפכת אמדן. אוטונומיה זו אפשרה יד חופשית להתיישבות יהודים וניהול מדיניות ליברלית יחסית כלפי היהודים באמדן. בנוסף, מאחר שאמדן הייתה עיר נמל הייתה דרישה לחלפני הכספים היהודים, ברוקרים והמלווים למיניהם; מקצועות שהנוצרים סירבו לקחת על עצמם.
אמנת הביטחון הכללי להתנהלות בטוחה שהוציא הרוזן אולריך השני בשנת 1645 אפשרה ליהודי פריזיה המזרחית לחיות לפי ההלכה היהדית. בשנת 1670 הנסיכה כריסטין שארלוט ערכה את האמנה הכלכלית הכללית שאפשרה ליהודים לקיים את שירותי החלפנות בבתיהם או בבתי הכנסת. היא הצהירה עוד, שהיהודים רשאים לקבור את מתיהם כמנהג היהודים בבית קברות משלהם.
נראה שבית הכנסת הראשון באמדן הוקם במאה ה-16 ונבנה ברחוב Bollwerkstraße של היום. בית הכנסת נסגר בצו בית המשפט של אמדן מפני שהיה רעוע ומסוכן לשימוש. בשנת 1835 חלקו התמוטט על המתפללים במהלך תפילת יום השבת. במקומו הקימה הקהילה בית כנסת גדול ומפואר בשנת 1836, בסגנון התקופה הווילהמלינית. היו בו 3 מבנים. אורכו 20 מטר רוחבו 12 מטר וגובה קירותיו 8 מטרים. שיא גובה כיפותיו הגיע ל-15 מטרים. לבית הכנסת יכלו להיכנס כ-135 מתפללים. בשנת 1910 הורחב בית הכנסת היו בו 320 מקומות ישיבה לגברים, עזרת נשים ל-250 נשים, חדר ישיבות ומקווה הכולל מערכת חימום. בצד המזרחי של הבניין היה ארון הקודש, לפניו הדוכן ושולחן התפילה. התקרה עוצבה עם עיצובים בסגנון ביזנטי. הצד המערבי היה בסגנון יווני ועוטר בכיתוב עברי באותיות שחורות על רקע לבן. במרכז הגמלון המעוטר היה חלון עגול גדול עם מגן דוד, בחזית בית הכנסת משמאל ומימין היו שני מגדלים קטנים. עלות השיפוץ עמדה על 60,000 גולדמרק. מערכת היחסים של היהודים עם שאר אוכלוסיית העיר הייתה מכבדת. נציגי שתי הקהילות הנוצריות של אמדן וראשות העיר השתתפו בחגיגות הפתיחה של בית הכנסת בשנת 1836 וב-1910 לאחר ההרחבה. בית כנסת זה נשרף בליל הבדולח. בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, ונהרס עד היסוד בהפצצות בעלות הברית בספטמבר 1944. יחד אתו נהרסו המקווה, בית האבות ובית היתומים היהודיים שהיו צמודים אליו.
בעיר היו שני בתי קברות יהודיים. בית הקברות הראשון הוזכר לראשונה בשנת 1586 מחוץ לשערי העיר. בית קברות זה שימש את הקהילות המזרח-פריזיות הקטנות. לא בטוח כלל שנקברו בו יהודים. בשנת 1703 קנתה העירייה שטח אדמה ברחוב Bollwerkstraße של היום, באותו רחוב בו עמד בית הכנסת. בית קברות זה שימש מקום קבורה לקהילה היהודית עד שנת 2006. בשנת 1947 נטמנו במקום שני מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס", הנער משה קיפרבס ודוד הרשקוביץ. בגלל מיעוט היהודים בעיר, ההלוויה האחרונה שהתקיימה במקום, הייתה בשנת 2006. בבית הקברות העתיק טמונים 798 יהודים והוא הגדול ביותר בפריזיה המזרחית. אף על פי שמתחם בית הכנסת, בית האבות ובית היתומים נהרסו עד היסוד בהפצצות בנות הברית בשנה 1944 בית הקברות כלל לא נפגע מפני שהיה בצד השני של אותו רחוב.
1744 עד 1806
היחס הליברלי כלפי היהודים השתנה עם עליית פרוסיה לשלטון בשנת 1744. האוטונומיה של העיר אמדן הופסקה. אירוע זה הביא להידרדרות משמעותית במצב היהודים; מכיוון שהחקיקה הפרוסית המגבילה את היהודים הוחלה גם בפריזיה המזרחית. המטרה המוצהרת של הממשל הפרוסי הייתה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בפריזיה המזרחית ובכך גם באמדן. המיסים ששולמו על ידי יהודים הוגדלו באופן משמעותי, נאסר עליהם להחזיק ברכוש והוטלו עליהם מגבלות ואיסורים רבים, במיוחד על הסוחרים היהודים. למרות כל המגבלות והמיסים, לא הושגה ההפחתה המיוחלת באוכלוסייה היהודית, כפי שתכנן הממשל הפרוסי. יהודים רבים התרוששו, עד כדי כך שבשנת 1765 שני שלישים מהאוכלוסייה היהודית בעיר חייו בתנאי עוני. מאידך מספר קטן של יהודים חיו עדין במעמד הגבוה, שכלל בעיקר סוחרים גדולים ובנקאים. בסך הכל, הקהילה היהודית באמדן הייתה אחת מהקהילות היהודיות העניות יותר בגרמניה.
הצהרות ופעולות אנטישמיות היו נדירות עד ראשית שנת 1930. רק הכנסייה הקלוויניסטית מחתה בפני נציג הקיסר על הסובלנות כלפי היהודים על שהותר להם לקיים את מצוות דתם בפומבי ועל שהם פטורים מנשיאת אות קלון. מחאה זו לא השפיעה על שליטי העיר. המהומות הגדולות הראשונות כנגד היהודים התרחשו בשנים 1761 ו-1762 במהלך מלחמת שבע השנים. באותם ימים, מספר בתים נבזזו מכיוון שהאוכלוסייה האשימה את היהודים במצב היצע המוצרים הגרוע בשווקים. עד לזמן עליית השלטון הנאצי, הנאציונל-סוציאליזם, ניתן לציין רק התקפות בודדות כנגד יהודי באמדן.
1806 עד 1901
לאחר קרב ינה-אאורשטדט, פריזיה המזרחית שולבה בממלכת הולנד כחלק מהאימפריה הצרפתית בתחום השיפוט של הכוח הצרפתי של נפוליאון. עבור היהודים משמעות הדבר הייתה שיפור משמעותי במצבם. בשתי פעימות הם קיבלו זכויות אזרח ושוויון מלא, ב-4 יוני 1808 וב־23 בינואר 1811.
לאחר התבוסה של נפוליאון וקריסת האימפריה שלו, פריזיה המזרחית הוכנסה שוב תחת השלטון הפרוסי בשנים 1813 עד 1815. כתוצאה מכך הופעל שוב "הצו היהודי" הפרוסי מ-11 מרץ 1812 בפריזיה המזרחית. יהודים קיבלו אזרחות מלאה בתנאי שיקבלו על עצמם שמות משפחה קבועים ויתגייסו לשירות צבאי חובה. אולם לאחר קונגרס וינה (1814/15), פריזיה המזרחית הפרוסית נאלצה להיכנע לממלכת הנובר. בגלל היעדר הוראות השליטים החדשים, המצב המשפטי של היהודים היה מבולבל ביותר. בשנת 1819 נוצרו הגילדות מחדש. אבל היהודים הורחקו מכל מלאכה ומכל פעילות עסקית. בשנת 1824 קיבלו יהודי אמדן את ההיתר להתיישב ולהינשא בעיר. מאידך נשללו מהם זכות הבחירה וקבלת תפקידים ברשות המוניציפלית של העיר. את היתר ההתיישבות ניתן היה להעביר רק לבן ורק לבן יחיד בתנאי שהאב ויתר על עסקיו או נפטר. בשנת 1827 הפכה אמדן למושב הרבנות האזורית. בשנת 1835 בית הכנסת הישן התמוטט חלקית במהלך תפילת יום שבת, כתוצאה מעבודות שיפוצים שנעשו במקום ונסגר על ידי הרשויות. בזכות תרומות של אזרחים יהודים רבים הוקם בית כנסת חדש ומפואר ביותר, במקומו. באוגוסט 1836 נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב של המדינה אברהם היימן לוונשטאם.
כמו הפרוסים לפני כן, גם ההנוברים ניסו לצמצם את מספר היהודים בפריזיה המזרחית. בשנת 1828 היו עדיין בקהילה היהודית באמדן 802 חברים, בשנת 1842 היו רק 691 חברים. השינוי הזה נובע ככל הנראה בעיקר מעוני שהתפשט בקרב יהודי פריזיה המזרחית. שופט שלום באמדן הצהיר בשנת 1828 כי "כמעט כל יהודי המקום נמצאים בעוני רב, כתוצאה ישירה מההגבלות עליהן הם היו כפופים. "
לאחר סיפוח ממלכת הנובר על ידי פרוסיה בשנת 1866, הפכה אמדן שוב לפרוסית והצו היהודי הפרוסי הוחל שוב. בשנת 1870 נחקקו חוקים חדשים שהביאו בסופו של דבר זכויות אזרח מלאות ליהודים בפריזיה המזרחית. האפליה האחרונה בחוק בוטלה בתום מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו היהודים באמדן נבחרו למועצת העיר, היו חברים באגודות, בעמותות השונות ואף נבחרו ללשכת המסחר, הנתמכת על ידי המעמד הבינוני העליון של אמדן. מנהיג הקהילה היהודית, ג'ייקוב פלס, אף הפך לחבר במועצת ראשי הערים בשנת 1890.
מוסד הרבנות הארצית והמקומית
לאחר שנפוליאון כבש את צפון גרמניה, הוקמה רבנות אמדן על בסיס הדגם הצרפתי. בה היה רב ראשי שתפקד כרב אזורי משנת 1827. בשנת 1842 הקימה ממלכת הנובר את הרבנות המקומית באמדן. הרבנות המקומית באמדן כללה את אאוריך ואוסנברוך. בשנת 1939 הרשויות הנאציות בטלו את הרבנות המקומית באמדן.
צִיוֹנוּת
הציונות הופיעה לראשונה באמדן בראשית שנת 1920. בשנת 1901 הקימו 35 מאזרחי העיר היהודים את סניף "למען ציון" של האגודה הציונית הגרמנית. כמו בשאר האימפריה, תנועה זו התקבלה רק על ידי חלק קטן מאוד מהאוכלוסייה היהודית. הנהלת הקהילה והרב המקומי של אמדן הרב ד"ר ג'ונאס צבי הרמן לב והמורה זליג לא היו שלמים עם העובדה שהציונות נדחתה על ידי האוכלוסייה היהודית בדומה לכלל האוכלוסייה הגרמנית. המתנגדים לציונות תיארו את הציונים באספות הקהילה בשם "מסע חסר מסע".
המילים ציונים או ציונות נחשבו כשמות גנאי בגרמנית, המיוחסים לקומוניסטים וסוציאליסטים. או לפועלים ללא ארץ אבות.
רפובליקת ויימאר
בשנת 1920 הכומר האוונגליסטי, לודוויג מינשמייר מהאי בורקום שבפריזיה המזרחית, הסית את הציבור בנאום שנאה אנטישמי חריף במיוחד; מסיתים אנטישמים נוספים, ממעמד הפועלים והצווארון הכחול חברו לפרולטריון, בהסתה אנטישמית קיצונית ופרועה, בעיקר בעיירות הגדולות. מעתה התגברו האירועים האנטישמיים בעיר. מעט לפני חג המולד 1927, נציגי תנועת השחרור הלאומנית הפולקיסטית Völkische חילקו בעיר כרוזים בעלי אופי גזעני מובהק, שהופנו נגד אנשי העסקים היהודים. בשנת 1928 קם סניף מקומי של המפלגה הנאצית ה-NSDAP באמדן, אשר לא היה מיוצג בשלב הראשוני ברשות השופטת באמדן עד מרץ 1933 המועד בו היטלר עלה לשלטון.
1933 עד 1938
עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, החל עידן הרדיפה של יהודי אמדן. חודשיים לאחר תפיסת השלטון על ידי המפלגה הנאצית ואפילו ארבעה ימים קודם לכן, מאשר באזורים אחרים באימפריה הגרמנית, החרם על עסקים יהודיים בפריזיה המזרחית. ב-28 במרץ 1933 התייצבה מיליציית החולצות החומות ה-אס אה מול 26 חנויות של יהודים וחסמו את הגישה אליהן. הנאצים רצו בהמשך להאשים את היהודים בקומוניזם. החרם הסתיים רשמית לאחר מספר ימים, אך האפליה נמשכה באמצעות תעמולה, תקנות וחוקים. פעילות זו הניעה רבים מיהודי המקום לברוח. בין משפחות היהודים שברחו כבר בשנת 1933 היה מקס וינדמילר, שלימים הצטרף למחתרת החלוצית בהולנד במסגרת קבוצת וסטרוויל בהולנד. שם הקוד שלו במחתרת היה "קור" - "Cor" הוא הציל ילדים ובני נוער יהודים רבים.
בשנת 1935 לקוחות שבאו לקנות בחנויות היהודים צולמו והוקיעו אותם בעקבות כך. כתוצאה מהתנכלויות אלה, המצב הכלכלי של בעלי העסקים היהודים התדרדר והם נאלצו לנטוש את העסקים בעיר במיוחד לאחר שהחל תהליך ה"אריזציה". גם לבית המרחץ העירוני היהודים פחדו להגיע בגלל האלימות ברחובות כנגדם. רק מיעוט מיהודי פריזיה המזרחית מצא דרך למכור את רכושם ולהגר מהאזור. אפילו הציונים שהיו מאורגנים, לא יכלו לקיים את האירועים שלהם באופן קבוע. מרבית יהודי פריזיה המזרחית עדיין התלבטו בין תקווה לייאוש. אין נתונים סטטיסטיים מדויקים ואמינים של הגירה מעיר, בגלל מקורות הסותרים חלקית.
על פי דיווחים בעיתונות, 130 יהודים היגרו בין השנים 1933 ל־1938, 50 יהודים עברו לערים אחרות. לפי מקור אחר, ב־1 בספטמבר 1938 היו עדיין 430 יהודים בעיר. המשמעות של עובדה זו שכרבע מהאוכלוסייה היהודית עזבה את אמדן משנת 1933 עד סתיו 1938 - עוד לפני ליל ליל הבדולח. הקהילה היהודית באמדן חשה חובה לנקוט אמצעי זהירות כדי להכיל ולהגן על חברי הקהילה הוותיקה, בית הזקנים בשונהובן ובית היתומים.
ליל הבדולח
בלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938 היו מהומות כנגד היהודים בהוראה של הנהגת המפלגה הנאצית, אשר לימים נקראו ליל הבדולח. ברנהרד הורסטמן, מנהיג המחוז בן ה-26, הונחה על ידי מרכז המפלגה באולדנבורג שבשעה 22:30 בערב תתבצע ה"נקמה" כנגד היהודים בכל רחבי גרמניה. בשעה 01:00 באותו הלילה יישרפו כל בתי הכנסת באימפריה הגרמנית.
בשעה 23:30 בערב הורסטמן הזמין למשרדו את סגנו ואת מנהל המשרד המחוזי ניילנד לתכנן את השרפה בבית הכנסת. חיילי האס אס דאגו להביא את האמצעים לשרפה. במקביל, נמסר למכבי האש באמדן על הפעולה המתוכננת. אסרו על הכבאים להתערב. כל שהיה עליהם לעשות, היה להגביל את האש ולמנוע את התפשטות הלהבות לבתים מסביב. חיילי SA קבלו הוראה להיערך לעצור את כל יהודי אמדן. בסביבות השעה 01:00 אחר חצות יצאו כוחות מה-SA וה-SS לבית הכנסת. הם לא לבשו את מדיהם כדי להסוות את ההצתה המתוכננת וזהותם של המבצעים. הפעולה כולה הייתה אמורה להיראות כמו התפרצות אלימות ספונטנית של האוכלוסייה הגרמנית כנקמה על רצח הדיפלומט הגרמני בפריז ארנסט פום ראט על ידי היהודי הרשל גרינשפן. הורסטמן, מנהיג המחוז, הגיע זמן קצר לאחר מכן לבית הכנסת ונתן את הוראה להדליק את בית הכנסת. תחילה היה פיצוץ גדול בבית הכנסת, אך האש לא התלקחה. רק לאחר שהוכנסו לבית הכנסת עוד 20 ליטר בנזין, פרצה סופת אש ששרפה את בית הכנסת.
יהודי העיר טופלו באותו הלילה על ידי אנשי מיליציית האס אה. החל מחצות הלילה קובצו היהודים בחצר בית הספר נויטר. במקביל, נופצו בעיר חלונות ראווה, אביזרי חנויות וריהוט ממוסדות ודירות יהודיים. לפחות יהודי אחד נפצע קשה מאוד מירי בגבו ומאוחר יותר מת מפצעי הירי. בשעות הבוקר המוקדמות ריכזו אנשי מליצית האס-אה כ-300 יהודים בגן המשחקים של בית הספר. שם הם הוטרדו ועונו במשך שעות בפיקודו של מנהיג ה-SA, בנמן. הוא פקד על היהודים לצעוד עד תשישות ולשיר שירי מולדת בקול רם ובנוסף, איים לירות בהם אם לא יצייתו להוראותיו.
בבוקר 10 בנובמבר 1938 שוחררו הנשים, הילדים והגברים המבוגרים. הגברים היהודים, שנחשבו ככשירים לעבודה, כ-60 במספר, קיבלו פקודה מאנשי ה-SA לצעוד לנמל הסירות שליד החומה. שם הם בצעו עבודות חפירה. הדרך לנמל הסירות בה הצעידו את הגברים עברה דרך בית הכנסת השרוף. שם אילצו אותם אנשי ה-SA להאשים את עצמם בהצתת בית הכנסת. גם באולם חדר הכושר של בית הספר נויטר נחשפו יהודי אמדן להתנכלויות והתעללויות של אנשי ה-SA. לפנות בוקר של 11 בנובמבר פרצו אנשי מליצית האס אה לחצר בית הספר נויטר העמיסו והסיעו את היהודים לתחנת הרכבת, שאובטחה על ידי חיילי האס אס והגסטפו, ומשם הם גורשו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שבאזור ברלין.
גירוש ורצח היהודים מהעיר אמדן
הקהילה היהודית באמדן התפרקה במהירות לאחר פרעות ליל הבדולח בנובמבר 1938. הרב ד"ר סמואל בלום והרופא היהודי האחרון שנותרו בעיר עלו לארץ ישראל. במהלך שנת 1938 הושלמה האריזציה של הרכוש היהודי בעיר. יוזמה של מנהלי מחוז פריזיה המזרחית ומועצת העיר אמדן הובילה בסוף ינואר 1940 להכרזת מטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, לפיה על יהודיי פריזיה המזרחית לעזוב את המחוז עד אפריל 1940. בהתאם לכך, יהודי פריזיה המזרחית עזבו את העיר לאחר שמצאו דיור חליפי ברחבי האימפריה הגרמנית (למעט המבורג ואזור הריין). בסתיו 1941 הייתה אמדן אחת מעשר הערים הראשונות בממלכה, ממנה הוגלו יהודי גרמניה העשירים למזרח. ב-22 באוקטובר גורשו 122 מיהודי אמדן לגטו לודז' דרך תחנת הרכבת של ברלין. באותו החודש גם הועברו באופן זמני 164 יהודים מבית האבות היהודי באמדן לבית האבות היהודי בווארל Varel. ביולי 1942 הם גורשו לגטו טרזיינשטט דרך ברמן והנובר.
באחריות מרכז הפיקוח של משטרת המדינה ומטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, האחראי על אולדנבורג ופריזיה המזרחית, הוכרז שהאזור "נקי מיהודים". בפועל, רק יהודים מעטים, שחיו בנישואים מעורבים כביכול שהו באמדן במהלך המלחמה. לפחות 465 יהודים מאמדן מתו בשואה. כיום שמותיהם רשומים על לוחות הזיכרון בבית העלמין היהודי העתיק שבעיר.
התקופה שלאחר המלחמה
במסגרת מבצע אואזיס, מ-2 בנובמבר 1947, בהוראת ממשלת המנדט הבריטית בארץ ישראל, הובלו 2,342 מעפילי אניית המעפילים אקסודוס ממחנה פפנדורף ברכבות לקסרקטין לשעבר בשם קארל פון מילר שנמצא באמדן, ברחוב אאוריכר שטראסה Auricher Straße. עם הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 חדלו כל ההגבלות על היהודים בעיר. עם זאת, עבר זמן רב עד שמעפילי "אקסודוס" עלו למדינת ישראל שזה עתה נוסדה, בגלל קרבות מלחמת העצמאות.
13 יהודים חזרו לאמדן עד שנת 1947. בשנת 1949 הם התאגדו כעמותה והקימו קהילה חדשה סביב מבנה קטן ששימש בית כנסת. העמותה התפרקה בשנת 1984 כי בעיר נשאר יהודי אחד בלבד, היתר עזבו את העיר. ההלוויה האחרונה בבית העלמין היהודי העתיק, הייתה בשנת 2006.
נכון ל-15 ביוני 2020 אין באמדן יהודים לכן גם לא נצפים מנהגים יהודיים ברבים. מאז שבית הכנסת נהרס עד היסוד במלחמת העולם השנייה לא נבנה בית כנסת אחר בעיר. במקום בו היה מתחם בית הכנסת ובית הספר היהודי הוצב בשנת 1986 לוח זיכרון ששופר בשנת 1991. הלוח מתאר את בית הכנסת המפואר שהיה בעיר. החל משנה 2016 בחודש ספטמבר בהחלטת הנהלת העיר וראש העיר מתייחדים תושבי העיר מדי שנה עם קהילת יהודי אמדן שנכחדה בשואה ועם מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס-1947" שנכחו בעיר מנובמבר 1947 ועד אוגוסט 1948.
נתונים דמוגרפיים
הקהילה היהודית באמדן הייתה מהגדולות בצפון גרמניה. זו הייתה הקהילה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר. השיעור הגבוה ביותר מכלל האוכלוסייה היה בשנת 1771 באותם ימים היהודים היוו 6% מכלל האוכלוסייה בעיר. במספרים מוחלטים הקהילה היהודית בשנת 1905 מנתה 809 חברים.
פרנצווארוש (כדורגל)
פרנצווארוש (בהונגרית: Ferencvárosi Torna Club) הוא מועדון כדורגל הונגרי ותיק מעיר הבירה בודפשט, המצליח ביותר בתולדות ליגת העל ההונגרית (30 זכיות) והגביע ההונגרי (21). מועדון הספורט שהוקם ב-1899 ממוקם ברובע פרנצווארוש (בזמנו - פראנצנפורשטאט Franzenvorstadt) שהוא הרובע התשיעי, העממי, בדרום-מזרחה של בודפשט. תחת מועדון הגג פועלות קבוצות בענפי ספורט רבים, ביניהם התעמלות, כדורמים, שחייה והוקי קרח, אולם קבוצת הכדורגל היא הידועה מכולן, והפופולרית ביותר בהונגריה בהפרש ניכר. בפי אוהדיה הקבוצה קרויה גם בכינויי החיבה "פראדי" Fradi או לפי צבע תלבושתם "הירוקים-לבנים" או "הנשרים הירוקים".
היסטוריה
פרנצווארוש ידעה בעבר ימים יפים בכדורגל האירופאי. ב-1928 ושוב ב-1937 זכתה בגביע מיטרופה, הטורניר הבינארצי הבכיר למועדונים אירופאים באותה תקופה. ב-1965 זכתה בגביע ערי הירידים (כיום הליגה האירופית, לאחר ניצחון 0–1 על יובנטוס. פעמיים נוספות הגיעה לגמר מפעל אירופי אך לא זכתה: ב-1968 בגביע ערי הירידים וב-1975 בגביע אירופה למחזיקות גביע. היא גם הייתה הקבוצה ההונגרית הראשונה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות ב-1995, השנייה היא דברצן ב-2009.
בעבר הקרוב יותר נודעה הקבוצה פחות בהישגיה הספורטיביים, ויותר בשערוריות שנקשרו בה ובסדרה של מפגני חוליגניות, אנטישמיות וגזענות של אוהדיה. אחרי הפסד ליגה בשלהי עונת 2002–2003 פרצו אוהדי פרנצווארוש למגרש והכו את שחקני היריבה ואת מאמנם. ב-2004 כילו את זעמם באוהדי הקבוצה האנגלית מילוול, אותה ארחו במסגרת גביע אופ"א, דקרו שניים מהם והוסיפו על כך קריאות גזעניות כלפי שחקניה שחורי העור של מילוול.
לתקריות האלימות האלה ואחרות הייתה גם השפעה על מצבו הכלכלי של המועדון, שלא הצליח לגייס משקיעים, בין השאר בגלל תדמיתו האלימה והגזענית. ב-2006 נפל דבר בכדורגל ההונגרי, כאשר לראשונה בתולדותיו, לאחר למעלה ממאה שנים, נפתחה עונה בליגה ההונגרית הבכירה בלי פרנצווארוש, שירדה לליגה השנייה משום שלא עמדה בדרישות הכספיות ובחובותיה לעובדים לשעבר. ב-2009 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה. בשנת 2013 הקבוצה זכתה בפעם הראשונה בגביע הליגה ההונגרית. בשנת 2016 זכתה באליפות ה-29 בתולדותיה והראשונה מזה 12 שנים.
החל משנת 2007 אצטדיון הבית של הקבוצה נקרא על שם הכדורגלן המפורסם אלברט פלוריאן.
בעונת 2020/2021 העפילה הקבוצה לליגת האלופות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בעונת 2023/2024 הודחה במפתיע בסיבוב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות על ידי קלאקסוויק, אלופת איי פארו לאחר תבוסה ביתית 3-0.
סגל שחקנים
(בהשאלה מדברצן ו.ס.ק.)
(בהשאלה מויטסה ארנהם) (בהשאלה מהאטאיספור)
(בהשאלה מגזיאנטפ) (קפטן)
תארים והישגים
אליפות הונגריה (34)
הגביע ההונגרי (24)
גביע הליגה ההונגרי (2)
גביע מיטרופה (2)
גביע ערי הירידים (1)
לואיס דה קמארה קסקודו
לואיס דה קמארה קסקודו (בפורטוגזית: Luís da Câmara Cascudo; 30 בדצמבר 1898 - 30 ביולי 1986) היה היסטוריון, חוקר פולקלור, אנתרופולוג, עורך דין ועיתונאי ברזילאי. הוא נולד בנאטאל, בירת מדינת ריו גראנדה דו נורטה שבצפון מזרח ברזיל, ובה חי עד יום מותו.
עבודתו המחקרית
קסקודו עסק כל חייו בחקר התרבות הברזילאית. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטה הפדרלית של גראנדי דו נורטי והמכון לאנתרופולוגיה של אוניברסיטה זו קרוי על שמו. הוא חיבר את ספר הגאוגרפיה של ברזיל ההולנדית (1956) העוסק בתקופת הכיבושים ההולנדיים בברזיל, עסק בחקר הדמות העממית של איש הזאב וחקר את ההשפעות האפריקניות על התרבות של ברזיל. בשנת 1965 יצא לאפריקה המערבית כדי לחקור במקום את תרומת הקולינריה של הקולוניות הפורטוגזיות ביבשת על הבישול הברזילאי. הנושא של מחקרו זה התרחב לזיקה התרבותית בכלל שבין אותן קולוניות לבין אזור צפון המזרח של ברזיל. עבודתו החשובה ביותר היא מילון הפולקלור הברזילאי, שמהדורתו הראשונה יצאה בשנת 1952.
נגבטק
נגבטק הייתה חברת הייטק ישראלית שעסקה בייצור מכונות לבדיקת שבבים. החברה, שבשיאה העסיקה כ-150 עובדים, והגיעה למכירות בשיעור של 31 מיליון דולר בשנת 2006, נסגרה בשיא המשבר הכלכלי העולמי בסוף 2008. בחברה השקיעו מספר קרנות הון סיכון ישראליות גדולות כמו פיטנגו ואחרות.
היסטוריה
למכונות מסוג זה יש חשיבות רבה בתעשיית המוליכים למחצה עקב עלות הייצור הגבוהה של הפרוסות וצפיפות רבה של רכיבים על פרוסה. הרכיבים זעירים, כך שלא ניתן לזהות את הפגמים בעין אדם.
ב-31/10/2006 הכריזה החברה על מוצר חדש - Negevtech 3110 (הדמיון בין השם לתאריך ההכרזה מקרי). מוצר זה היווה דור המשך למוצר שקצר הצלחה גדולה ב-2006, ה- Negevtech 3110. Negevtech 3100 כשל כישלון חרוץ בפן העסקי מה שהוביל לשורת קיצוצים בחברה.
בעת המשבר הכלכלי העולמי נקלעה החברה למצוקת מוזמנים, הפכה לחדלת פרעון, נאלצה להפסיק את פעילותה ולפטר את כל עובדיה. העובדים הקימו ועד עובדים שנאבק בהנהלה ובבעלי החברה, כדי לקבל חלק מהכספים שהגיעו להם. בצו בית המשפט פורקה החברה והקניין הרוחני שלה נמכר תמורת 2.5 מיליון דולר למתחרה העיקרית שלהם בארץ אפלייד מטריאלס.
ליונל רובינס
ליונל רובינס (באנגלית: Lionel Robbins; 22 בנובמבר 1898 – 15 במאי 1984) היה כלכלן בריטי, אשר התפרסם בעיקר בשל עבודתו "מאמר על החשיבות של מדעי הכלכלה". רובינס מילא תפקיד חשוב בהסטת הכלכלה האנגלו-סקסית מהגישה המרשליסטית (כפי שנהגתה על ידי אלפרד מרשל) אל עבר הגישה הקונטיננטלית.
רובינס היה בעל השפעה לא רק ככלכלן, אלא גם בקידום מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה. "דו"ח רובינס" שכתב בשנות ה-60 וה-70 הוביל להתרחבות מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה ולהפיכתה למערכת הלימוד האוניברסיטאית הנוכחית במדינה. מערכת האוניברסיטאות שהוקמה בעקבות הדו"ח, נתנה מענה לא רק לכמויות הסטודנטים הגדולות במדינה, אלא גם התאימה את עצמה לצורכי החברה הבריטית. עבודתו של רובינס השפיעה בצורה ניכרת על הפצת ההשכלה הגבוהה לחלקים רחבים בחברה.
לורד ליונל רובינס נבחר עמית האקדמיה הבריטית בשנת 1942 והיה נשיאה בשנים 1962 – 1967.
רב אקצ'סי
רָב אָקְצֶ'סִי (בטורקית: Rav akçesi) היה מס אשר יהודי האימפריה העות'מאנית שילמו עבור החזקת רב ראשי בקהילותיהם.
במחצית השנייה של המאה ה-15, היה הרב משה קפשאלי מקורב לסולטאן מהמט השני ולאחר כיבוש קונסטנטינופול הכיר בו הסולטאן כנציג היהודים בממלכתו. תמורות הזכות לייצוג נפרד נדרשו בני הקהילה לשלם מס לסולטאן, אותו הבטיח קפשאלי לשלם. התיעוד הראשון לתשלום המס על ידי משה קפשאלי הוא מיולי 1480. ממועד זה הוחל בתשלום המס עבור החזקת רב ראשי בקהילות השונות והוא נגבה בדרך כלל באופן פרוגרסיבי. בתחילה היה שמו של המס ג'יזיה אי רב (בטורקית: Cizye-i Rav) - מס גולגולת מיוחד עבור רב, ובהמשך קיבל את שמו הנפוץ רב אקצ'סי.
מס זה שולם דרך כלל במזומנים, אך עם זאת תועדו גם מקרים בהם העבירו הקהילות שווי ערך בתוצרת חקלאית, ביגוד ומוצרים שונים, או רכשו מוצרים שונים עבור השלטון המקומי העות'מאני. כך למשל, מתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים עולה, כי ב-1655 יהודי מונסטיר רכשו ביגוד ופריטי לבוש עבור חיל היניצ'רים העות'מאני שחנה בעיר, כמס אקצ'סי. המיסוי על האוכלוסייה הלא-מוסלמית היה גבוה במידה רבה לעומת המיסוי על האוכלוסייה המוסלמית וזאת כחלק ממגמה כללית של איסלום שהובלה על ידי השער הנשגב. הרציונל היה שנטל המיסים הרב יוביל את התושבים הלא-מוסלמים להמרת דת.
לוואלי המקומי בכל איילט הייתה סמכות לבצע שינויים במיסוי, וכן להמליץ בפני השער הנשגב לפטור את הקהילה ממס בעיתות מצוקה.
יוסי אבו
יוסי אבו (נולד ב-7 בדצמבר 1977) הוא מנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת ניו מד אנרג'י (לשעבר דלק קידוחים) מקבוצת דלק. בעבר כיהן כיועץ לשר האוצר רוני בר-און.
ביוגרפיה
אבו הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים אותו סיים בהצטיינות, והוא עבר התמחות בעריכת דין במשרד עורכי-הדין יגאל ארנון בתל אביב.
בשנים 2007–2009 שימש כיועץ לשר האוצר רוני בר-און, עד שבמרץ 2009 מונה למנהל סחר ורגולציה בחברת דלק אנרגיה. בשנת 2011 קודם לתפקיד מנכ"ל ניו מד אנרג'י בו הוא מכהן עד היום. בנוסף שימש כמנכ"ל אבנר חיפושי נפט בשנים 2016–2017 עד לביצוע הליכי מיזוג עם חברת ניו מד אנרג׳י (דלק קידוחים דאז).
במהלך תפקידו כמנכ"ל ניו מד אנרג׳י הוביל את המשא ומתן לחתימת הסכמי ייצוא אזוריים לירדן ומצרים, במסגרתם יסופק להן גז טבעי ממאגרי לוויתן ותמר. אבו כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת תמר פטרוליום משנת 2017 (התפטר במהלך שנת 2019). ביוני 2018 מונה למנכ"ל דלק אנרגיה.
בספטמבר 2021 חתם על מכירת אחזקותיה של ניומד אנרג׳י (22%) במאגר תמר למובדאלה פטרוליום האמירתית. שווי העסקה הכולל נאמד בכ- 1.1 מיליארד דולר, והוא נחשב להסכם המסחרי הגדול ביותר שנחתם בין איחוד האמירויות לישראל מאז חתימת "הסכמי אברהם" בספטמבר 2020. עם מכירת האחזקות השלימה ניו מד אנרג׳י באופן מלא את התחייבותה במתווה הגז, שאושר ע״י הממשלה.
באוגוסט 2022, חתם על מזכר הבנות עם חברת אנלייט על מיזם משותף להקמת פרויקטי אנרגיה ירוקה במצרים, באיחוד האמירויות, במרוקו ועוד. כמו כן, אבו מוביל את השותפות למסחר בבורסת לונדון.
נבחרת רומניה בכדורסל
נבחרת רומניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של רומניה.
נבחרת רומניה נחשבת לאחת מהנבחרות החלשות באירופה. למרות שעד אמצע שנות ה-70 היא הופיעה כמעט בקביעות באליפות אירופה בכדורסל, היא כמעט ולא הגיעה להישגים משמעותיים בזירה זו. הישג השיא שלה הוא המקום החמישי בו סיימה פעמיים בשנים 1957 ו-1967. מאז שנת 1987 נבחרת רומניה לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה בכדורסל ומשנת 2005 החלה לשחק בדרג ב' של אירופה.
בדצמבר 2015 נקבע בקונגרס פיב"א שרומניה תהייה אחת מארבע המארחות של אליפות אירופה בכדורסל 2017 ביחד עם ישראל, טורקיה ופינלנד בכך שבה רומניה להשתתף באליפות אירופה בכדורסל לראשונה מאז 1987
נבחרת רומניה השתתפה פעם אחת במשחקים האולימפיים וסיימה במקום ה-17 בשנת 1952.
קול יהודי לשלום
קול יהודי לשלום (באנגלית:  Jewish Voice for Peace, ראשי תיבות: JVP) היא תנועת שמאל אמריקאית אנטי-ציונית רדיקלית, שמטרתה, לפי פרסומיה, היא "לפעול למען שלום, צדק חברתי, שוויון, זכויות אדם, כיבוד החוק הבינלאומי ומדיניות חוץ אמריקאית הפועלת לפי ערכים אלו". התנועה מבקשת "לסיים את הכיבוש הישראלי בשטחי הגדה המערבית, עזה ומזרח ירושלים" וכן "להבטיח ביטחון והגדרה עצמית הן לישראלים והן לפלסטינים". התנועה מתנגדת לפעילות צבא ההגנה לישראל בשטחי עזה והגדה המערבית ותומכת בסרבנות גיוס. התנועה תומכת ב-BDS, ופועלת לקידום חרם על ישראל.
היסטוריה
"קול יהודי לשלום" נוסדה בספטמבר 1996 בידי ג'וליה קפלן, ג'ולי איני ורייצ'ל אייזנר. לדברי התנועה, רשימת התפוצה שלה כוללת 100 אלף פעילים. חברים בוועד המייעץ לארגון כוללים את ג'ודית באטלר, נועם חומסקי ונעמי קליין. לדברי התנועה, קיימים יותר מ-30 רבנים ותלמידי רבנות במועצת הרבנים של הקול היהודי לשלום.
התנועה קיימה קמפיין כנגד חברת הציוד המכני ההנדסי קטרפילר, על כך שהיא מוכרת לישראל דחפורים מסוג די-9 המשמשים את צה"ל, לטענת הארגון, לבצע פעולות המפרות זכויות אדם בשטחים כגון הריסת בתים. התנועה העלתה הצעה לביטול מכירת הכלים לישראל בפני בעלי המניות, אך ההצעה נדחתה ברוב של 97%.
בשנת 2006 הפגינה התנועה כנגד ארגון הלובי הפרו-ישראלי בארצות הברית, AIPAC, במהלך כינוס אספה בסקרמנטו, קליפורניה, בטענה כי הארגון אינו מייצג את מגוון הדעות של היהודים בארצות הברית בנושא ישראל. בשנת 2007 החלה התנועה להפעיל בלוג בשם MuzzleWatch, שעוסק במה שהארגון מכנה "התנכלויות וניסיונות השתקה של דעות המבקרות את מדיניות ישראל על ידי הלובי הפרו-ישראלי ותומכיו".
בשנת 2016 פרסמה התנועה עצומת תמיכה בעומר ברגותי, ממנהיגי תנועת ה-BDS, לאחר שמשרד הפנים החליט שלא להאריך את תוקף מסמכי הנסיעה של ברגותי, מה שבפועל מונע ממנו לצאת מישראל. על העצומה חתמו יהודים וישראלים רבים המזוהים עם השמאל הרדיקלי האנטי-ציוני, בהם ענת מטר, נורית פלד אלחנן ומתניה בן ארצי.
ב-2019 הודיע הארגון שהוא אנטי-ציוני.
עמדות
התנועה דוגלת בסיום הסכסוך היהודי-ערבי בישראל ובקידום זכויות האדם והשלום במזרח התיכון. התנועה מתנגדת למדיניות הממשל בישראל בסוגיות כגון הקמת גדר ההפרדה, ותקיפות ישראליות בעזה. התנועה קוראת לפינוי כל ההתנחלויות, סיום הכיבוש ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה וקוראת לממשל בארצות הברית למנוע סיוע צבאי לישראל כל עוד הכיבוש, לדבריהם, נמשך. התנועה גם תומכת בסרבנות אידאולוגית לשירות בצבא ובשטחי יו"ש. התנועה אימצה אג'נדה אנטי ציונית שתומכת ברעיון המדינה האחת ליהודים ולפלסטינים, ולמעשה קוראת לביטול מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי.
התנועה הביעה תמיכה בדו"ח גולדסטון והביעה את עמדתה ש"הדו"ח מאשים את ישראל ואת החמאס בפשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות ושם דגש יותר גדול על הפרות ישראליות של החוק הבינלאומי, במיוחד בהקשר של הרג אזרחים". עם זאת, התנועה הודתה ש"זה נכון שוועדת זכויות האדם של האו"ם שמה באופן לא הוגן את ישראל כמטרה ומתעלמת מהפרות זכויות אדם של מדינות אחרות.".
הארגון תומך ב-BDS, וממלא תפקיד מרכזי בקמפיין להחרמת ישראל.
ביקורת
הליגה נגד השמצה הכניסה את התנועה לרשימת ״עשרת הארגונים האנטי-ישראלים המובילים״ בשנת 2010.
ב-2016, התנועה הביעה תמיכה בפלטפורמה של חיי שחורים חשובים אשר משתמשת במילה ג'נוסייד לתיאור ההתייחסות של ישראל לפלסטינים. על התנועה הובעה ביקורת רבה מארגונים יהודיים, ו-JVP השיבה שאין זה מתפקידם לבקר את המינוח הספציפי שנבחר ושזה מצער שארגונים יהודיים אחרים מגנים את הפלטפורמה.
ב-2018 הוכנסה התנועה לרשימה שחורה של המשרד לנושאים אסטרטגיים אשר יאסור על כניסת פעילי הארגון, התומך בBDS, לישראל.
יחסי עבודה
יחסי עבודה הם המערכת המשקפת את כל השחקנים במסגרת החברתית הקשורה לעבודה במתכונת של עובד ומעסיק, מערכת שנהוג לכנות אותה במחקר הכלכלי "שוק העבודה". שחקניו מחולקים לשלוש קבוצות:
ניתן לפרש יחסי עבודה בצורתם המלאה, הכוללת כל התרחשות כלכלית וחברתית בשוק העבודה, או בדרך המצמצמת, הכוללת מגע על בסיס הסכמי השכר. יש המציינים יחסי עבודה אך ורק כמגע המאופיין בפעילותם של נציגי עובדים שונים.
בכל יחסי עבודה קיים מתח מתמיד בין שיתוף פעולה בין גורמים אלו, לבין היווצרותם של סכסוכי עבודה.
החוקר א' שירום חילק ב-1983 את יחסי העבודה לארבע רמות (מהמצומצמת למקיפה):
ניתן להבחין בין ארבע גישות עיקריות לחקר יחסי העבודה (כפי שחילק החוקר ג' בליין ב-1978):
הקרב על מוסקבה
קרב מוסקבה היה אחד הקרבות החשובים והגדולים ביותר, שנערכו במלחמת העולם השנייה, במסגרת החזית המזרחית של המלחמה. הקרב התחולל באזור מוסקבה, בירת ברית המועצות, בחודשים האחרונים של 1941 ובראשית 1942, בין הצבא האדום הסובייטי לבין הוורמאכט הגרמני, והוא נחשב אחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העולם השנייה. מקובל לחלק את הקרב לשני שלבים עיקריים: המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון) בחודשים אוקטובר-נובמבר 1941, ומתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה (ראשית דצמבר 1941-ראשית ינואר 1942), אשר הביאה לנסיגת הצבא הגרמני ממבואות מוסקבה.
דחיית המבצע - ההחלטה בלאטצן
לאחר התקדמות מהירה של מאות קילומטרים בשבועות הראשונים של הפלישה, החלה המתקפה הגרמנית לאבד את תנופתה ההתחלתית, כתוצאה מצירוף של בעיות לוגיסטיות והתעצמות ההתנגדות של הצבא הסובייטי. התקדמות כוחות קבוצת ארמיות מרכז, למשל, נבלמה כמעט לחלוטין במחצית השנייה של יולי 1941, לאחר שהשיגה את יעדיה הראשוניים, וכבשה את העיר סמולנסק. בנוסף, לפיקוד הגרמני הסתבר, כי היקף כוחות הצבא האדום העומדים מולו גדול בהרבה מהערכות המודיעין לפני פתיחת מבצע ברברוסה, וכי לרשות הפיקוד הסובייטי עומדים כוחות עתודה גדולים.
הפיקוד הגרמני הבין שלא ניתן להמשיך לתקוף בכל החזיתות בו-זמנית, ולכן הוא נדרש לקבל החלטה אסטרטגית לגבי המשך המערכה בחזית הסובייטית, ולהחליט היכן לרכז את המאמץ האופרטיבי העיקרי של כוחות הוורמאכט. בפני היטלר והפיקוד הגרמני העליון (ה-OKW) עמדה, בשלב זה, האפשרות לרכז את כוחותיו העיקריים למתקפה בחזית המרכזית, במטרה לכבוש את מוסקבה לפני כניסת החורף הרוסי. אפשרויות אחרות היו לשפר את המצב האסטרטגי בחזית הצפונית, באמצעות כיבוש העיר לנינגרד, והשמדת הצי הבלטי הסובייטי, או להפנות חלק מהכוחות של קבוצת ארמיות מרכז דרומה, במטרה לסייע לקבוצת ארמיות דרום לנצל את ההערכות הפגיעה של הכוחות הסובייטיים במרחב קייב, כדי לכתר ולהשמיד את כוחות החזית הדרום-מערבית הסובייטית באזור זה, ולאחר מכן להשלים את כיבוש אוקראינה המזרחית, כולל אגן הדונבס. לאחר השגת יעדים אלו, ניתן להתייצב בקו הגנתי לקראת החורף, במטרה לחדש את המתקפה לכיוון מוסקבה באביב 1942.
מרבית המפקדים הגרמנים הבכירים בחזית הסובייטית תמכו בעמדה שיש לרכז את המאמץ העיקרי בחזית המרכזית, במטרה לכבוש את מוסקבה בהקדם האפשרי, מתוך הנחה שהעיר מהווה מרכז פיקוד ותקשורת כה חשוב, שנפילתה תגרום לכניעת ברית המועצות ולהשגת הכרעה צבאית במערכה נגדה. הם הניחו כי המערכה במרחב מוסקבה תשאב לתוכה את כל כוחות העתודה שנותרו לצבא הסובייטי, וזאת במצב של יתרון טקטי לכוח התוקף, ותאפשר לצבא הגרמני להשמיד אותם. אולם היטלר סבר אחרת. הוא ראה בלנינגרד יעד אסטרטגי שווה ערך למוסקבה, וכן ראה בכיבוש אוקראינה יעד חיוני למאמץ המלחמה הגרמני, שיאפשר לוורמאכט להשתלט בהמשך המערכה על אזור הקווקז, ועל בארות הנפט שבו. למעשה, היטלר רצה לפעול בהתאם לתוכנית המקורית של "מבצע ברברוסה", שקבעה שכיבוש מוסקבה יתבצע רק בשלב הסופי של המערכה בברית המועצות, בעוד הפיקוד העליון של הצבא הגרמני, רצה לשנות את תוכנית המערכה, ולהתאים אותה לנסיבות שנוצרו בשטח.
ב-23 באוגוסט 1941, לאחר שורת ישיבות שהסתיימו ללא הכרעה במהלך חודש אוגוסט, התקבלה לבסוף החלטה בישיבה שנערכה במפקדתו של "הפיהרר" בלאטצן. קבוצת ארמיות מרכז קיבלה הוראה להפנות את כוחותיה הניידים לסייע למאמצים ההתקפיים של שכנותיה מצפון ומדרום. קבוצת הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות נשלחה צפונה לסייע במתקפה על לנינגרד, ואילו קבוצת הפאנצר השנייה, בפיקוד היינץ גודריאן הופנתה דרומה, כדי לסייע למבצע הכיתור הענקי של הכוחות הסובייטיים במרחב קייב. הכוח שנותר לקבוצת ארמיות מרכז לא היה מסוגל להמשיך במתקפה לכיוון מוסקבה בכוחות עצמו, ולכן ההתקדמות בכיוון זה נדחתה למשך מספר שבועות לפחות. גודריאן טס למפקדתו של היטלר ונפגש איתו, בניסיון נואש לשכנע את האחרון לשנות את דעתו, ולהבין את הצורך במבקע מיידי לכיוון מוסקבה. אולם היטלר דחה אותו על הסף באומרו: "הגנרלים שלי אינם יודעים דבר על הצדדים הכלכליים של המלחמה".
מבחינה טקטית היו השבועות הבאים בין המוצלחים שידע הצבא הגרמני. בצפון הצליחו הכוחות הגרמנים להגיע עד לפאתי העיר לנינגרד ולהשלים את כיתורה של העיר, ואילו בדרום התחוללה מערכת כיתור ענקית אשר הסתיימה בהשלמת הכיבוש של אוקראינה כולה ובהשמדת ארבע ארמיות סובייטיות באזור קייב. הגרמנים טענו שמספר השבויים שנפלו לידיהם במערכה זו עלה על 650,000, ואילו לפי המקורות הסובייטיים זה היה המספר הכולל של החיילים שהשתתפו במערכה, ורבים מהם נהרגו ונפצעו במהלכה. מבחינה אסטרטגית, היה המדובר בעיכוב רב משמעות בהסתערות הסופית על מוסקבה. בדיעבד, אין ספק שעיכוב זה היה אחת הסיבות העיקריות של הכישלון הגרמני לכבוש את מוסקבה לפני כניסת החורף. בתחילת ספטמבר 1941 היטלר יכול היה להורות לכוחותיו להיערך למגננה במהלך החורף, ולחדש את המתקפה על מוסקבה באביב 1942. אולם הפיקוד הגרמני העריך שעדיין ניתן יהיה לכבוש את העיר לפני סוף אוקטובר. ב-2 באוקטובר 1941 החלה קבוצת הארמיות המרכזית, תחת פיקודו של פדור פון בוק בהתקפה על מוסקבה, תחת שם הקוד מבצע "טייפון".
הכנות הגנה במוסקבה
בסוף יולי 1941, לאחר ההתקפות האוויריות הגרמניות הראשונות, קיבלה מוסקבה אט אט מראה של עיר בחזית. חלונות ראווה נחסמו בשקי חול או בלוחות, שעל חלקם היו תלויות כרזות תעמולה ענקיות. בלילה הייתה האפלה קפדנית והתנועה בכביש צומצמה למינימום המינימלי. לא נחסך מאמץ בהסוואה מפני הלופטוואפה הגרמני. קווי המתאר של העיר כולה שונו לפרטי פרטים. לדוגמה, כיכר תיאטרלנאיה ותיאטרון הבולשוי נראו כמו קבוצת בתים קטנים מהאוויר. חומות הקרמלין עוצבו מחדש בצבע לבתים מדורגים, כיפות הזהב של הכנסיות נצבעו בירוק. קווי זיגזג נצבעו בכל הרחובות המרכזיים, שנראו מלמעלה כמו גגות בתים. כל הריבועים הגדולים נצבעו כגגות בתים, ושטחים חופשיים כמו אצטדיוני ספורט כוסו בגגות מדומים של בתי עץ כדי להקשות על מטוסים גרמנים להתמצא. מאות זרקורים נגד מטוסים וסוללות נ"מ כבדות הוצבו ביערות הפרברים, ובלונים פורחים מעוגנים הופרחו על הכבישים העורקיים של מוסקבה להרתעת מטוסים שטסו בגובה נמוך. ההגנות האוויריות של מוסקבה היו נרחבות יותר מאלו של ברלין ולונדון ביחד.
קרבות ויאזמה ובריאנסק
קבוצת הפאנצר ה-2 החלה את המתקפה ב-29 בספטמבר והייתה אמורה להתחיל את מתקפת המלקחיים מדרום-מערב מאזור גלוכוב. חייליו של גודריאן נאלצו לעבור את המרחק הארוך ביותר של למעלה מ-600 ק"מ דרך אוריול, טולה למוסקבה. במקביל, החלה קבוצת ארמיות דרום לתקוף את קורסק, חרקוב ואגן דונייץ.
ב-2 באוקטובר 1941 בשעה 05:30 בבוקר כ-350 ק"מ ממוסקבה היו פרוסים מצפון לדרום: ארמייה 9 (שטראוס), קבוצת פאנצר 3 (הות), קבוצת פאנצר 4 (הפנר), ארמייה 4 (פון קלוגה), קבוצת פאנצר 2 (גודריאן) וארמייה 2 (פון וייכס). הכוונה הייתה להתקדם משני צידי הכביש סמולנסק-מוסקבה ולכתר את מוסקבה, כאשר קבוצת הפאנצר ה-3 תתקדם מצפון וקבוצת הפאנצר ה-4 תתקדם מדרום למה שנקרא "Rollbahn", הכביש הראשי בין מוסקבה לסמולנסק, אשר הורחב חלקית לארבעה נתיבים. עם זאת, חלק מקטעי המסלול עדיין היו מורכבים מנתיבי עפר לא מרוצפים או אבנים מרוצפות.
בנקודת זמן זו, היחידות הממונעות של מרכז קבוצות הצבא כללו רק כ-30-40% ממספרם. אספקת הכוחות עוררה בעיות עבור הוורמאכט, שכן מסילת הברזל הסובייטית תוכננה לטווח רחב ולכן היה צורך להתאים את המסילות תחילה. בנוסף, יכולות התובלה של ה-Deutsche Reichsbahn הגיעו לגבולותיהן, והוחמרו על ידי פשיטות של פרטיזנים סובייטים.
ב-3 באוקטובר נכבשה העיר אוריול על ידי הקורפוס הממונע ה-24 של קבוצת הפאנצר ה-2 באופן כה מפתיע עד שהרכבות החשמליות בעיר עדיין פעלו. פינוי מתוכנן של מפעלי התעשייה לא יכול היה להתבצע עוד. בין המפעלים לתחנת הרכבת היו פרוסים לאורך הרחובות מכונות וארגזים עם כלי עבודה וחומרי גלם. ממערב, הארמייה הגרמנית השנייה התקדמה מזרחה מאזור פוטשפ והתכתשה עם הכוחות הקדמיים של הארמיות ה-3 וה-13 הסובייטיות. לאחר שדיוויזיות הפאנצר ה-17 וה-18 התקדמו לכיוון צפון מערב נכבשה בריאנסק ב-6 באוקטובר והארמייה ה-50 הסובייטית שנפרסה מצפון מזרח לעיר כותרה. גנרל גאורגי ז'וקוב הוחזר מלנינגרד על ידי סטלין וקיבל את הפיקוד על ההגנה על מוסקבה. למחרת נסגר כיס נוסף סביב הארמיות ה-16, ה-19, ה-20, ה-24 וה-32 של ברית המועצות בוויאזמה. ועדת ההגנה של ברית המועצות קיבלה את ההחלטה להקים עמדת הגנה חצי-עגולה במרחק של כ-15 עד 20 ק"מ ממוסקבה, שאמורה הייתה להיות מורכבת ממספר קווי הגנה. כמו כן, ב-7 באוקטובר, היטלר אסר כל קבלת הצעת כניעה על ידי מוסקבה. ב-8 באוקטובר הודיע ראש העיתונות של הרייך אוטו דיטריך לעיתונות המקומית והזרה כי "מלחמת רוסיה הוכרעה עם ריסוק קבוצת צבא טימושנקו" וכי ברית המועצות הובסה.
ב-14 וב-17 באוקטובר, בהתאמה, נכנעו הכוחות המכותרים בוויאזמה ובריאנסק. ה-OKW דיווח על השמדת 80 דיוויזיות; 663,000 שבויים נלקחו, 1,242 טנקים ו-5,412 תותחים הושמדו או נתפסו.
ארגון מחדש של ההגנה הסובייטית
על מנת לארגן מחדש את מערך ההגנה הסובייטי ממערב למוסקבה, פורקה חזית העתודה ב-10 באוקטובר והארמיות שלה צורפו לחזית המערבית, וגאורגי ז'וקוב קיבל את הפיקוד על החזית המערבית וכן על הגנת מוסקבה.
ב-12 באוקטובר, יחידות של הארמייה הגרמנית הרביעית כבשו את קלוגה. בערך באותו זמן החלה באזור מוסקבה תקופת הבוץ (Rasputiza), שגרמה להאטה ניכרת בקצב ההתקדמות של הכוחות הגרמניים, וכוחות הוורמאכט ניתקלו לראשונה ביחידות סובייטיות, שהגיעו למרחב מוסקבה מהמזרח הרחוק. ב-14 באוקטובר, הקורפוס הגרמני ה-6 של הארמייה התשיעית לכד את רז'ב בחציית הוולגה. מימין לכך, בהתקדמות לצפון-מזרח, כבש הקורפוס הממונע ה-41 ב-14 באוקטובר את קלינין. באגף הימני של החזית המערבית, הארמיות הסובייטיות ה-22, ה-29 וה-30 הוצבו ב-17 באוקטובר תחת פיקוד חזית קלינין, ואיוואן קונייב קיבל את הפיקוד על החזית החדשה. ב-23 באוקטובר הועברה גם הארמייה ה-31 מהחזית המערבית לחזית קלינין.
בין 16 ל-18 באוקטובר פרצה בהלה המונית בקרב אוכלוסיית מוסקבה לאחר שהתבשרה לראשונה על האיום הנשקף מהגרמנים, ושמועות על מבקע גרמני שהביא את טור השריון עד למוסקבה עצמה הביאו לכדי בהלה המונית בעיר. בשלב זה כמעט שני מיליון בני אדם פונו מהעיר. במחוזות העיר הוקמו גדודי פועלים. יצירות אמנות רבות מהמוזיאונים ומהקרמלין - אפילו גופתו החנוטה של לנין - הועברו מזרחה לעיר למקום מבטחים. למעלה מ-200,000 עובדים עזבו את העיר עם ציוד העבודה שלהם. רוב העסקים עמדו במקום, חנויות ובתי כלבו רבים נבזזו, וחלקים גדולים מהאוכלוסייה ניסו לעזוב את העיר. ב-19 באוקטובר, הוטל משטר צבאי על מוסקבה ויחידות חסימה של ה-NKVD, בפיקודו של לוטננט גנרל פאבל ארטמייב, הוצבו ברחבי העיר. מורדים נורו, עריקים נתלו. ביום זה ריכרד זורגה נעצר בטוקיו על ידי המשטרה החשאית היפנית Tokō. עם מפעיל הרדיו שלו קלוזן (שם קוד פריץ), הוא שידר למוסקבה מאז 1939 סך של 141 דיווחים עם יותר מ-65,000 מילים ושלח מספר רב של מיקרופילמים באמצעות שליח. בינתיים, כל הרשויות החשובות, הפוליטביורו וכמעט כל הדיפלומטים הזרים פונו ממוסקבה לקויבישב. סטלין והסטאבקה נשארו בעיר. הרדיו הרוסי הודיע כי על אף חומרת המצב החליט סטלין להישאר בעיר. כאשר חלפה הבהלה, היו תושבי העיר הנותרים מאוחדים בהחלטה לעצור את הגרמנים בגופם. עשרות אלפי מתנדבים חפרו בקור המקפיא תעלות נגד שריון במבואות מוסקבה. גדודי מתנדבים חומשו בנשק והושלכו אל החזית. במשימה סודית הוכנה מוסקבה להריסה על ידי שתי חברות של מומחי כרייה. בינתיים, 500,000 תושבי מוסקבה, רובם נשים, הקימו ביצורים מול מוסקבה.
תקופת התקפות נגד ובוץ
ב-18 באוקטובר, הארמייה ה-29 הסובייטית בפיקודו לוטננט גנרל מסלניקוב תקפה נגד בקטע של קבוצת הפאנצר 3 ליד קלינין: למחרת הקורפוס הממונע ה-41 פינה את גשר הרכבת ב-Mjednoje יחד עם ראש הגשר שם. התערבותו של קורפוס האוויר ה-8 ייצבה את המצב המאיים ממילא בדיוויזיית הפאנצר ה-1. התקופה הבוצית שהחלה באמצע אוקטובר עם השבילים והכבישים הספוגים התגלתה עד מהרה ככלי עזר יעיל לברית המועצות במאבק נגד הוורמאכט. האספקה של הדיוויזיות המעורבות ישירות בפעולות ההתקפיות ירדה לפתע מ-900 טון ביום לכ-20 טון בלבד. הכוחות הסובייטים ניצלו את היחלשות המתקפה הגרמנית כדי להרחיב את מערכות ההגנה שלהם.
לקראת סוף אוקטובר הואטה ההתקדמות הגרמנית ונבלמה כמעט לחלוטין כתוצאה מהתחזקות ההתנגדות הסובייטית על מבואות מוסקבה ותנאי מזג האוויר. גשמי הסתיו הפכו את הדרכים לנהרות של בוץ עמוק, עובדה שהגבילה את יכולת התנועה של כוחות השריון הגרמנים.
החל מ-1 בנובמבר, ניתן היה להשתמש בכביש סמולנסק-מוסקבה רק באישור מיוחד כדי לא "לחשוף" אותו עוד יותר, עד שחל כפור קל ב-3 בנובמבר והפך את הדרכים והשבילים לעבירים שוב. עם זאת, לקח לוורמאכט כמעט שבועיים להשיג תחמושת ודלק כדי לחדש את המתקפה. כאשר החל הכפור העז ב-6 בנובמבר, צצה בעיה חדשה - הם לא היו ערוכים ללחימה בחורף. לגייסות הגרמניים חסרו ביגוד חם וחליפות הסוואה לבנות. המנועים של הטנקים וכלי הרכב הממונעים קפאו כאשר הטמפרטורות צנחו אל מתחת לאפס מעלות. חורף 1941–1942 היה קר במיוחד אפילו במונחים רוסיים.
סטלין, בצעד שנועד לתת דוגמה ולהפגין נחישות בפני החיילים והאזרחים, הורה לערוך את המצעד הצבאי המסורתי של יום השנה למהפכה ב-7 בנובמבר ב, למרות הסכנה של הפצצה גרמנית. ואכן, החיילים צעדו בכיכר האדומה והמשיכו בדרכם היישר אל החזית. מצעד זה, ונאומו של סטלין ליום המהפכה, שנישא בתחנת הרכבת התחתית "מאיאקובסקי" במוסקבה, כהגנה מפני הפצצות אוויריות, נועדו להוכיח לעולם כולו ולאזרחי ברית המועצות, שההנהגה הסובייטית נחושה בכוונתה להגן על מוסקבה עד הסוף. מצב הרוח של תושבי מוסקבה השתנה מבהלה להתרסה.
בצד הגרמני, לעומת זאת, הקורפוס ה-8 (דיוויזיות הרגלים ה-8 וה-28) אף הוצא מהחזית כדי להצטייד מחדש בצרפת.
כבר ב-13 בנובמבר תקפו כוחות סובייטים את האגף הימני של הארמייה הרביעית במטרה לפצל את חזית ההתקפה הגרמנית. במהלך קרבות אלו, ניצל הצבא האדום את הזמן להבאת ארמיות עתודה נוספות כדי להתכונן למתקפה ולשלבם בקו החזית ללא תשומת לב ככל האפשר של סיורים גרמנים.
שלב ההתקפה הגרמנית השני לקראת מוסקבה
באמצע נובמבר החל השלב השני של המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של קבוצת ארמיות מרכז, שנתקלה בהתנגדות עיקשת של הצבא האדום. פרידריך הוסבאך כתב לאשתו ב-21 בנובמבר 1941 שהוא לא רואה סימנים לסיום המערכה גם אם מוסקבה תיכבש, מכיוון ש"העקשנות" של ההתנגדות הרוסית היא יוצאת דופן, הם ילחמו עד האיש האחרון. ואולי אף יילחמו עד המטר הרבוע האחרון של אדמתם. מאחר שחלקים נרחבים מצי האוויר הגרמני ה-2 (קסלרינג) הועברו לאזור הים התיכון, היה חוסר בסיוע האווירי הנחוץ. הכוחות המזוינים הסובייטים, לעומת זאת, הצליחו לשמור על עליונות אווירית בגזרות החשובות ביותר. ב-15 בנובמבר הקורפוס ה-27 (הדיוויזיות ה-86 וה-161) של הארמייה התשיעית הגרמנית פתחו במתקפה מצפון לסלנצינו-איליינסקויה בקצה הצפוני של מאגר הוולגה. בעוד הקורפוס הממונע ה-41 נתקע מול קלינין, הקורפוס הממונע ה-56 הצליח לפרוץ משני צידי Lataschino לכיוון קלין. דיוויזיית הפאנצר ה-6 הגיעה ללאמה והקימה ראש גשר.
ב-18 בנובמבר, במהלך קרב טולה, הצליחו כוחות הקורפוס הממונע ה-47 לכבוש את יפיפן בדרום ואילו Dedilowo נכבשה על ידי יחידות של הקורפוס הממונע ה-24. למרות אבדות כבדות מעמדות תותחים נגד טנקים, ארמיית הפאנצר השנייה פרצה לסטלינוגורסק ב-22 בנובמבר ואיימה על מוסקבה מדרום מזרח. באותו יום, בהוראת מפקד החזית המערבית, הודח הגנרל א.נ. ירמקוב שפיקד על אזור טולה, נעצר ב-19 בדצמבר והועמד לדין צבאי.
ב-23 בנובמבר כבשה הדיוויזיה הממונעת ה-10 את מיכאילוב, הדיוויזיה הממונעת ה-29 חצתה את גזרת הדון והתקדמה יותר מ-40 ק"מ צפונה. דיוויזיית הפאנצר ה-18 חדרה באגף הימני דרך הכפר סקופן עד לגורלובו. באותו יום דיווח פילדמרשל פון בוק לפיקוד העליון על המצב המאיים ועל תשישות הכוחות. עם זאת, קבוצת ארמיות מרכז קיבלה פקודות להמשיך במתקפה עם "איגוד הכוחות האחרון". הפיקוד הגרמני הניח ששני הצדדים פרוסים עד המקסימום.
ב-25 בנובמבר, קבוצת הפאנצר ה-3 כבשה סוף סוף את קלין (100 ק"מ צפונית-מערבית למוסקבה) עם דיוויזיית הפאנצר ה-7. למחרת הצליחה דיוויזיית הפאנצר ה-6 לכבוש את העיירה רוגאצ'בו וב-27 בנובמבר היא פרצה אל יאכרום, שם הקים קאמפגרופה מנטויפל ראש גשר בגדה המזרחית של תעלת וולגה-מוסקבה.
ב-26 בנובמבר נכבשה העיר איסטרה, 35 ק"מ ממוסקבה, על ידי הקורפוס ה-9 והקורפוס הממונע ה-40 מקבוצת הפאנצר ה-4. ב-27 בנובמבר, הטמפרטורות כבר ירדו מתחת ל-35 מעלות וגרמו למקרים רבים של כוויות קור בקרב הגרמנים, בעוד שהצבא האדום היה מצויד במלואו בלבוש חם מאז אמצע נובמבר.
ב-30 בנובמבר נטל חלק הקורפוס ה-5 (גנרל ריכרד רואוף), שפעל מצפון למוסקבה, בשיתוף פעולה עם הקורפוס הממונע ה-46 נכנס לעיירות Krasnaya Polyana ו-Putschki (היום שתיהן חלק מהעיר Lobnya) וכך הגיע למרחק של 18 ק"מ מהעיר. באותו יום דיווח ז'וקוב על מוכנות להתקפה נגדית. עם זאת, סטלין החליט להמתין עד 6 בדצמבר לפני שיפתח במתקפה, על מנת לתאם טוב יותר את הכוחות ולהכניס עוד עתודות.