cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריאמה בה
תקציר חייה
התסכול שלה מגורל הנשים האפריקאיות – וגם הקבלה המאוחרת של גורל זה – מתועד ברומן הראשון שכתבה ופורסם ב-1979, "מכתב ארוך כל-כך", Une si longue lettre. ביצירה החצי-אוטוביוגרפית הזו, בה מתארת את התסכול של אישה שבעלה נפטר, והיא נשארה לחלוק את האבל עם אשתו השנייה והצעירה במשך תקופת העידה. חוקרת הספרות אביולה ירלה כתבה שהספר הוא "ההצגה הכי עמוקה של מצב הנשים בסיפורת האפריקאית". הספר היה הראשון לזכות בפרס נומה על פרסום באפריקה בשנת 1980.
מארימה בה נפטרה שנה לאחר צאת ספר הביכורים שלה, בתום מלחמה ממושכת במחלה. היא נפטרה לפני פרסום הרומן השני שכתבה, Un chant écarlate, אשר גלל את סיפור אהבתם הבלתי אפשרי של גבר ואישה מרקעים אתניים שונים, הנלחמים בקשיחות של המסורת.
מכתב ארוך כל-כך
הרומן מתמקד בהעלאת זכרונות של מורה סנגלית, מוסלמית, בעלת חינוך צרפתי, בגיל העמידה, בשם רמאטולאיה (Ramatoulaye), בזמן העידאת (Iddat), תקופת האבלות הנמשכת 4 חודשים ו10 ימים של האלמנה המוסלמית.
בספר, שכולו מכתב ארוך המיועד לחברתה, איסאטו, רמאטולאיה נזכרת בחייה עם מודו פול (Modou Fall) המנוח, בעלה מזה 30 שנה. מריאמה מספקת דרך הספר הצצה לחייה ולחייהן של נשים נוספות מאותה תקופה. אף על פי שהרומן מתמקד בבניית זהותה של רמאטולאיה כאינדיבידואלית, ההרהורים שלה טומנים בחובם פרטים הנוגעים בזהות הקולקטיבית של נשים בתוך ומחוץ למלייה הסוציאלי-תרבותי שלה.
בדרך התמודדותה של גיבורת הסיפור עם סיטואציה שונות, כמו ההיריון של בתה או החיים הפוליגמים שכפה עליה בעלה, ניתן ללמוד על העולם הנשי הסנגלי. בספר נבחנים נושאים הנוגעים בזהות אישית ובזהות קולקטיבית, דרך התייחסות לגזע, מעמד, מגדר ודת, והוא נחשב לעמוד תווך בעולם ההגות הנשית האפריקאית.
פמיניזם אפריקאי
לפי החוקרת רזוואנה חביב לאתה (Rizwana Habib Latha), ישנם אפריקאים רבים שרואים את הפמיניזם כעוסק ומייצג את החברה הלבנה המערבית, תוך שהוא מתעלם מבעיות איתן מתמודדות נשים בחברה האפריקאית. לשיטתם, הפמיניזם המערבי והלבן מייצג את התרבות הלבנה, המהולה בגזענות ממנה הם סבלו שנים רבות ועודם סובלים. ואולם, למרות הסלידה מן המושג עצמו, אפריקאים כן מתעסקים בנושאים הקשורים למגדר בחברה שלהם ואף פועלים למען שינוי. אקטיביסטיות אפריקאיות פעלו לאורך השנים למציאת מושג שיחליף את הפמיניזם ממנו סלדו. הבעיה בה נתקלו היא שכל מושג שנמצאו, תאם פלח מסוים באוכלוסייה והדיר חלקים אחרים ממנה.
הפמיניזם האפריקאי אינו מבוסס על תרבות אפריקאית אחת ומכאן שהוא קטן מכדי להכיל את ככל המשמעויות של הפמיניזם כפי שאלה התגבשו במדינות השונות באפריקה. הפרדוקס הנוצר, כאמור, הוא שהדגש של הפמיניזם האפריקאי במקומות מסוימים ממדר נשים מתרבויות אחרות שחשות שוליות - במודע או שלא במודע - על ידי התרבות הדומיננטית שעל חפציה וסמליה המודל הפמיניסטי הספציפי בנוי. קרי, הפמיניזם הסנגלי, שעל יוצריו נמנית בה, שונה מפמיניזם קנייתי, דרום אפריקאי או ניגרי.
וומניזם במכתב ארוך כל-כך
מושג נוסף שצמח במדינות שונות באפריקה בניסיון להחליף את הפמיניזם הוא וומניזם (womanism). הוומניזם לא מנסה לחקות את הפמיניזם המערבי אלא מציג גוון אחר של המילה, כשההבדל הגדול בין השניים הוא ביחס לגברים - הוומניזם פועל לא נגד, אלא תוך שיתוף פעולה עם הגברים.
המושג התפתח באפריקה, ובעזרת מחקרה של אליס קופר הוא התבסס בחברה. המחקר של קופר מציג את ה-וומניזם כמקבע את מעמדו דרך שמירה על ערכים חשובים בתרבות האפריקאית כגון קהילתיות, נשיות ואימהות, תוך כדי שהוא מבקש להתגבר לא רק על האפליה המגדרית אלא גם על האפליה המבוססת על גזע או על המעמד הכלכלי, אשר משפיעים על החברה האפריקאית כולה. אף על פי שהתחיל באפריקה, הוומניזם הוא מונח גלובלי, המסייע בהגדרת החוויה של נשים שחורות במקומות שונים בעולם.
ישנן גישות שונות גם בתוך הוומניזם האפריקאי - למשל, קיימים פערים בין התומכות באהבה נשית בלי תנאי (מינית או לא מינית) ובין המחזיקות בדעות מסורתיות יותר שלא מקבלות קשרים זוגיים בין נשים.
בספרה, "מכתב ארוך כל כך", מריאמה בה מספרת את סיפורה של רמטולאי, שלאחרונה איבדה את בעלה. היא שולחת מכתב לחברתה בו היא משתפת אותה במצבה בתקופה בה היא נמצאת בחייה. דרך סיפורה של רמטולאי ניתן ללמוד רבות על מקומה של האישה הוומניסטית בחברה הסנגלית. המכתב נפתח בתיאור העצב של רמטולאי על מות בעלה. כבר בתיאור ההלוויה הנערכת לבעל ניתן לראות הבדלים בין התפקידים הגבריים בחברה המקומית לעומת התפקידים הנשיים: "בעוד שהגברים מובילים את מודו למנוחת עולמים [...] פורמות גיסותינו את שער ראשינו [...] זהו הרגע ממנו יראה על אישה סנגלית, הרגע שממנו והלאה היא מקריבה את רכושה כמתנות למשפחת בעלה ובנוסף היא כורתת את אישיותה, את כבודה העצמי ונהפכת לחפץ בשירות הגבר שלקח אותה לאישה." (בה, 2012, עמ' 18). האישה האפריקאית היא איננה ישות עצמאית אלא רכוש הגבר - בעלה - שלקח אותה לאישה. בנוסף, רמטולאי מדברת על כך שהיא הייתה מהחלוצות הראשונות של קידום הנשים האפריקאיות והיא מתארת את תגובתם של הגברים לכך "גברים קראו לנו קלות דעת. אחרים כינו אותנו שדות רעות. אבל רבים רצו לכבוש אותנו" (בה, 2012, עמ' 29). היחס לנשים כטובות או רעות ניכר גם הוא בספרה של בה.
רמטולאי מתארת בביקורתיות סמינר אליו נשלחה בצעירותה כחלק מניסיון לקידום הנשים האפריקאיות. היא מתארת את הסמינר כמשהו מנותק מהמציאות היומיומית שלה, בו למדו הנשים כיצד עליהן לשלב את המסורות, האמונות והמנהגים שלהן בציוויליזציה המערבית ובתפיסות האוניברסליות. הדברים מתקשרים לפיתוח המושגים womanism ופמיניזם האפריקאי, אשר מעוניינים לשמור על המסורת תוך שהן מקדמות ערכים של שוויון באופן כללי, לא רק כלפי נשים. הדרך לשקם את מעמד האישה הוא שיקום החברה כולה. מתוך הפיתוח האישי שעברה רמטולאי בסמינר, היא יכלה להתנגד למוסכמה חברתית המאפיינת את המסורת בתרבות האפריקאית - לעמוד מול אמה ולדחות את הגבר המבוגר אותו ניסו לשדך לה.
במאמר, מתייחסת ארנדט לחיבורה של ונג'ירה מותוני (Wanjira Muthoni), כותבת קנייתית ופעילה פמיניסטית אפריקאית, בו היא מצטטת את האמירה המפורסמת של סימון דה-בובאר "you are not born a woman, you become one". לפי מות'וני, הספרות שאליה נחשפים הילדים בבתי הספר משרישה בהם את התמונה השלילית כלפי נשים וכן את תפקידן בחברה ועל כן יש להם חובה לשנות את דמות האישה שנוצרה. בספר, רמטולאי מציגה את הסיפור של עיישטו, חברתה שבחרה להיפרד מבעלה עקב בגידה, דבר לא מקובל כלל בחברה האפריקאית. "את בחרת בפרידה" (בה, 2012, עמ' 45), "ועזבת, היה לך האומץ המדהים לקחת את חייך בידך" (בה, 2012, עמ' 46). רמטולאי נפעמת מהאומץ שחברתה ניחנה בו, היא מעריכה אותה על כך ומראה כמה מיקומה של האישה בחברה אינו עומד בפני עצמו. כלומר, לאישה לא באמת ניתנת זכות הבחירה על אופן חייה, ואלה נבנים סביב ההבניה החברתית אליה נולדו הנשים. החברה מבקרת את עיישטו על המעשה שלה. הם מצדיקים את בגידת בעלה בטענה שהגברים הם יצור אינסטינקטיבי וחייתי - "החוקים האלה מפעילים את ה'זכר' באופן שונה. אני אומר 'זכר' כדי להדגיש את הבהמיות של האינסטינקטים... את מבינה... רעיה חייבת להבין, אחת ולתמיד, ולסלוח" (בה, 2012, עמ' 47). מקרה זה בספרה של בה מדגיש את יחס החברה האפריקאית למקומם של הגברים והנשים ומחזק את טענתה של מות'וני, שהשתמשה בביטויה המפורסם של סימון דה-בובאר.
במאמרה של סונזן ארנדט (Arndt Susan) נוצר שיח נוסף בנושא חינוך של הדור הצעיר ביחס לדור הישן. מות'וני טוענת שאף על פי שלא ניתן להשפיע על הדור הישן, יש להסתגל לתרבות המודרנית וללמד את הדור הצעיר את הדברים הנחוצים ליצירת תדמית חדשה. כך, היא מקווה הם יוכלו "לשנות דור חדש שלם" (Arndt, 2000, עמ' 715). בספר עולה נושא הישן מול החדש גם בזווית מעט אחרת. רמטולאי מתמודדת עם הגילוי שבתה עיישטו (הקרויה על שם חברתה) נכנסת להריון. היא מתוסכלת מהעובדה שהיא לא שמה לב ולא הייתה קשובה לביתה. היא מוסיפה ואומרת כי "אני זאת שלא עמדה במבחן" (בה, 2012, עמ' 96). כלומר, היא הייתה זו שצריכה לשים לב לביתה ולשינוי במצבה. בסיפור, נאלצת רמטולאי להתמודד עם השלכות העולם המודרני. המעשה שנעשה מחוץ לחיי נישואין נחשב בעיניה כפשע והיא מתייחסת לכך בהתאם, למרות גילויי ההבנה שלה כלפי המצב. רמטולאי מחליטה לדבר עם בנותיה ולעלות את נושא החינוך המיני. היא אומרת כי "האימהות המודרניות מעדיפות 'משחקים אסורים', להגביל את הנזק ואף טוב מכך, למנוע אותו... מתוך כאב אני לוקחת על עצמי את המשימה הזאת" (בה, 2012, עמ' 101), על ידי כך, היא מכירה ומקבלת את העולם המודרני גם אם אינה מסכימה איתו. החיבור בין שני נושאים אלו מראה כי ישנה הבנה של שתי הכותבות שיש צורך בשינוי החינוך של הדור הצעיר.
סוגיה נוספת אשר עולה מהספר וכן מהמאמר של ארנדט היא נושא הפוליגמיה. בשונה מרוב העולם המערבי, במדינות רבות באפריקה פוליגמיה הפכה מקובלת על נשים וגברים כאחד. ואמנם, ישנן דעות חלוקות בנוגע לנושא הזה. במאמר, מתייחסת אחת המרואיינות לנושא זה ואומרת שהעניין דווקא נובע מהעולם המודרני. נשים רבות אינן מעוניינות בנישואים בכפייה ולכן בוחרות להינשא לגבר שכבר נשוי על מנת שיוכלו להביא ילדים ללא מחויבות הנלוות לחיי הנישואין כמו ביצוע מטלות הבית. כך, הן טוענות שהן חופשיות יותר. בספר, רמטולאי נאלצת להתמודד עם הידיעה שבעלה לוקח אישה נוספת. תחילה ניתן לראות כי החברה סביבה מקבלת את המעשה של בעלה. כלומר, החברה תומכת בפוליגמיה ואינה רואה בה דבר פסול - "הוא בסך הכל נשא לו אישה שנייה היום" (בה, 2012, עמ' 50). החתונה של בעלה מתרחשת מתחת לאפה של רמטולאי והיא אינה מודעת אפילו לתכנון של בעלה הנוגע לנשיאת אישה נוספת, היא מגלה רק לאחר מכן. "אלוהים הועיד לו אישה שנייה, והוא לא יוכל לעשות שום דבר בעניין. הוא מברך אותך על עשרים וחמש שנות נישואים שבהן הענקת לו את כל האושר שאישה חייבת לבעלה" (בה, 2012, עמ' 50). היא מנסה להסתיר את הכאב והפגיעה שהיא חשה ובכך היא משתפת פעולה עם המצופה ממנה מהחברה - "התאמצתי לרסן את הסערה שבתוכי... לחייך, לקחת את האירוע בקלות, ממש כפי שהם הכריזו עליו. להודות להם על הדרך המתחשבת שבה מילאו את שליחותם. למסור תודה למודו" (בה, 2012, עמ' 51). ההתמודדות של רמטולאי עם הסיטואציה מדגישה את השוני שקיים ביחס של החברה לפוליגמיה.
השוואה בין פמיניזם מערבי לפמיניזם אפריקאי
במרוץ השנים, המושג פמיניזם עבר שינויים רבים. מטרות הפמיניזם ודרישותיו השתנו בהתאם לתקופה וכן בהתאם למיקומו בעולם. בעוד הפמיניזם ברחבי העולם התמקד בעיקר בנושאים כמו מגדר וגוף האישה, הפמיניזם האפריקאי נבע ממקורות אחרים. בתרבות המערבית, לדוגמה בארצות הברית ובאירופה, בהם התפתחו גלי הפמיניזם הראשונים, היה הפמיניזם מענה לצורך של האישה הלבנה המערבית, ולא ניתנה בו התייחסות לאישה האפריקאית ולבעיותיה. לעומת זאת, הפמיניזם האפריקאי התבסס על תחומים כלכליים, חברתיים ופוליטיים פרטיקולרים. זו הסיבה בגינה אף על פי שנשים אפריקאיות רבות האמינו בצורך בשיפור מעמד האישה, הן לא הסכימו לקרוא לזה פמיניזם ובכך להזדהות עם תפיסת עולם מערבית.
פמיניזם אפריקאי בעייניה של בה
בדומה לסופרות אפריקאיות אחרות, בה דחתה את הביטוי 'פמיניסטית' באופן מוצהר. עם זאת, תיאורים רבים בכתביה – הנוגעים, בין השאר, ל"תנועת השחרור הנשית במתקיימת בעולם" (עמ' 88 בספר) - מצביעים על שהיא חולקת ערכים ורעיונות פמיניסטים מערביים וחזון של אחדות נשים אוניברסלית.
מריאמה ציינה בראיון שהספר הוא קריאה מליבן של כל הנשים, ונשים מוסלמיות סנגליות בפרט. גיבורת הסיפור מציינת את הקוראן ומזדהה כמוסלמית בסיפור. ישנם אלו המתארים את רמאטולה כ-וומניסטית – רמאטולה מציגה איזון בין הרעיונות עליהם גדלה ובין ההתנהגויות החברתיות הגבריות שמפשיטות אותה מכוחה. היא חזקה, אמיצה, אחראית, רצינית ומסוגלת. וומניסטיות מעניקה לאישה אפשרות להתמודד עם דיכוי מגדרי מבלי לתקוף את הגבר. בעמוד 73 ברומן ניתן לראות את זה, כשרמאטולה מדברת עם אישה אחרת על שבעלה לקח אישה נוספת, ואומרת "איסאטו, לא משנה כמה עצב האיחוד בינינו הביא, הבעלים שלנו היו גברים נפלאים".
הזיכרונות הטובים של הגיבורה מהימים הראשונים של נישואיה, אז זכתה לחינוך מערבי-צרפתי, וההתייחסות החיובית של הגיבורה למעבר של חברתה לניו יורק, עוררו תגובות של חוקרים אפריקאים ואירופאים כאחד, בטענה שמריאמה מקדמת רק פמיניזם מערבי בכתביה. במהלך הסיפור, היא מעניקה דוגמאות רבות לדמויות גבריות ראויות לחיקוי. זה אחד מהחוזקות של מריאמה – היכולת לכתוב על שתי פרדיגמות שונות, ובכך לדחות כל סוג של סטראוטיפיזציה או הכללה. לדברי מריאמה: "נשים הן השורש הראשי והראשון של האומה, ממנו כל השאר צומח וגדל". על כן, ניכר ששילוב בין האישי והציבורי-כללי הוא הבסיס לגישה הפמיניסטית של הרומן. החברות ההדוקה בין שתי גיבורות הסיפור היא שיקוף של מציאות חברתית אפריקאית, בה הקשר הנשי היה חשוב לבניית רשת חברויות כמערכת תמיכה של נשים אל ועם נשים. הספר של בה הוא כלי לבנייה מחדש משום שהוא מייצג פעולה של הגדרה עצמית בתוך ההקשר של זהות פוליטית ודתית. הספר מגולל סיפור לפיו הנוכחות הקולוניאלית התרבותית והחברתית היא "האחר". בה כותבת בכנות, ולא מסירה אחראיות מהאישה, שבסיפורה 'בחרה' להיות קורבן של פוליגמיה, למרות בקשות מחברתה ומילדיה לעזוב את מודו. אנחנו לומדים מהסיפור של בה שזכויות פוליטיות לא מגיעות לבד, אלא יש לפעול כדי לקבל אותן.
ז'אן-לו קרטיין
ז'אן-לו ז'אק מארי קרטיין (בצרפתית: Jean-Loup Jacques Marie Chrétien; ) הוא אסטרונאוט צרפתי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7, תחנת החלל מיר ומעבורת החלל.
קורות חיים
ז'אן-לו קרטיין נולד בלה רושל. לאחר סיום בית הספר, הוא למד בבית הספר של חיל האוויר הצרפתי ובשנת 1961 סיים אותו עם תואר שני בהנדסת תעופה. בשנת 1962 הוא הוסמך לטייס קרב. ז'ן-לו קרטיין שירת במספר יחידות של החיל. בשנת 1980 הוא נשלח מטעם המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל לקבל הסמכה לטיסת חלל.
בשנים 1982 שוגר לחלל בחללית סויוז T-6 לצד אנטולי ברזובוי וולנטין לבדב. לאחר עגינה בתחנת החלל סאליוט 7 הצוות ביצע מספר מחקרים.
ב-1988 הוא טס לחלל לחלל בחללית סויוז TM-7 לצד ולדימיר טיטוב, מוסה מנארוב וולרי פוליאקוב. הם התחברו לתחנת החלל מיר וביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1997 ז'אן-לו קרטיין טס לחלל בטיסת STS-86.
בשנת 2000 בהיותו בחנות של רשת הום דיפו נפגע ממקדחה ששוקלת 31 ק"ג שנפלה עליו מגובה של 3 מטר. כתוצאה מהפגיעה, הרופא בנאס"א החליט שהוא אינו קשיר יותר לטיסה בחלל. הוא התחיל לעבוד בחברות שקשורות לתעשייה החלל ביוסטון.
בבא
בבא היא מילה שפירושה בארמית שער, ובעברית פירושה אבא. בעברית החדשה היא כינוי לבאבא מקובל המפורסם כעושה נפלאות. {{פירושונים| אישים
אחר
ראו גם
}}
גאורגיוס פאפאדופולוס
גאורגיוס פאפאדופולוס (ביוונית: Γεώργιος Παπαδόπουλος, 5 במאי 1919 - 27 ביוני 1999) היה איש צבא יווני, מוביל ההפיכה הצבאית מ-21 באפריל 1967 ביוון וראש הממשל הצבאי בעל הצביון הימני קיצוני ששלט במדינה בשנים 1972–1973. כיהן בתפקיד של עוצר הכתר של ממלכת יוון. בשנת 1973 ביטל את המלוכה והפך לנשיא הראשון של הרפובליקה היוונית השלישית, אותה הקים, עדיין בתנאי רודנות.
ילדות
פאפאדופולוס נולד באלאיוחורי, כפר קטן במחוז אקסאה שבאי פלופונסוס בדרום יוון לקריסטס פאפאדופולוס, מורה, ואשתו קריסולה. הוא היה הבן הבכור ולו היו שני אחים, קונסטנדינוס וחראלאמבוס. לאחר שסיים את לימודי התיכון ב-1937 התקבל לבית ספר לקצינים שם סיים את לימודיו ב-1940.
ההפיכה הצבאית של 1967
ב-21 באפריל 1967, חודש לפני הבחירות הכלליות, הוביל פאפאדופולוס ביחד עם עוד מספר קצינים הפיכה מוצלחת, תוך ניצול המצב הפוליטי המסובך במדינה שנוצר בעקבות הקונפליקט בין המלך קונסטנטין השני לבין ראש הממשלה המזדקן גאורגיוס פאפאנדראו.
משטר הקולונלים
מהשלבים הראשונים צץ פאפאדופולוס כאדם החזק במשטר החדש. הוא מונה לשר ההגנה הלאומית, ושר הנשיאות ומעמדו אף התחזק כאשר מונה לראש ממשלה לאחר הפיכת הנגד הכושלת של המלך. נוסף על כך, ב-21 במרץ 1972 מינה את עצמו "רגנט יוון", ראש המדינה. משטרו של פאפאדופולוס הטיל משטר צבאי, צנזורה, מעצרים המוניים ועינויים של אסירים פוליטיים. אלפים ממתנגדי המשטר הושלכו לכלא או הוגלו לאיים האגאיים. להצדקת מעשיו אמר פאפאדופולוס שמהלכים אלו ננקטו על מנת למנוע מהמדינה ליפול לידיים קומוניסטיות. עקב מדיניותו האנטי-קומוניסטית הנוקשה זכה לתמיכת ארצות הברית.
נפילת המשטר הצבאי
לאחר מהומות הסטודנטים באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה ב-17 בנובמבר 1973, ממשלתו הודחה ב-25 בנובמבר של אותה שנה בידי גורמים של הקו הנוקשה בצבא. הסתמכותו הרבה על הצבא נתנה עילה למפקד בריגדה דמטריוס יואנידיס להדיח אותו ולעמוד בראש המשטר. פאפאדופולוס הושם במעצר בית בווילה שלו בזמן שיוון חזרה לדיקטטורה צבאית "אורתודוקסית". לאחר החזרת הדמוקרטיה ב-1974 פאפאדופולוס ושותפיו נשפטו והורשעו בבגידה חמורה, עינויים ופשעים נוספים. ב-23 באוגוסט 1975 הוא ובכירים נוספים במשטר הצבאי נמצאו אשמים ונשפטו לגזר דין מוות שהומר למאסר עולם. לפאפאדופולוס הוצעה חנינה אך הוא לא הסכים לה מאחר שכללה הודאה בפשעים שלו וחרטה עליהם. הוא נשאר בכלא עד למותו ב-27 ביוני 1999 בגיל 80 מסרטן.
מורשת
כיום פאפאדופולוס מהווה סמל ביוון לדיקטטורה וקסנופוביה. תומכיו מוקירים אותו על טיפוח התרבות היוונית, הקמת שלטון חזק ומלחמתו בקומוניזם.
פנתר (מכונית-סירה)
פנתר (באנגלית: Panther) הוא כלי רכב אמפיבי המוגדר כ-SUV, מתוצרת יצרנית כלי הרכב האמפיביים WaterCar אשר מיוצר משנת 2013 ועד היום בארצות הברית.
עין סמיה
עין סמיה הוא המעין הגדול ביותר בין השומרון לבקעת הירדן המרכזית. עין סמיה נובע באפיקו של נחל ייט"ב בסמוך לנקודה בה הוא חוצה את דרך אלון.
המעין
מי עין סמיה נשאבים בצינור ומהווים את מקור המים העיקרי של העיר רמאללה.
המחקר הארכאולוגי באתר
ויקטור גרן ביקר במקום ב-1870 ותיאר בתי אבן, חלקם חרבים, ופתחי מערות, ששימשו בימיו גם למגורים. קרוב למעיין הוא מציין עמודים וכותרות.
בסקר הבריטי תואר שרידי כפר עם מגדל ומעיינות, שהיה מיושב, על-פי הסקר, במהלך מאה השנה האחרונות. בנוסף צוינו חורבות רבות על שטח נרחב, ביניהן שתי טחנות ומערות, וכן מעיין שופע המזין את העמק. במקום נמצאה כתובת ביוונית מימי יוסטיניאן ולא ברור היכן היא נמצאה (בחירבת סמיה או בכנסייה בח' מרג'מה).
בשנת 1942 דווח על שלוש מערות קבורה מהתקופות הרומית-ביזנטית במקום, בהן נמצאו שרידי סרקופגים. לאפ ציין ממצא למן התקופה האומיית ואילך.
בסקר אפרים הוערך שטח החורבה בכ-30 דונם.
בחפירת הצלה בשנת 2000, נחשפו שרידים למן התקופה הביזנטית ועד לעות'מאנית: נחשף קטע ממבנה שנבנה בתקופה הממלוכית והתקיים גם בתקופה העות'מאנית. בשטח חפירה אחר נתגלו שרידי מבנה נוסף, שנבנה בתקופה הביזנטית והשימוש בו המשיך עד התקופה המוסלמית הקדומה.
כפר עות'מאני שהיה כאן מופיע ברשימת כפרי "סנג'ק" ירושלים מהמאה ה-16 (טולידאנו 1979).
טחנת עין סמיה נמצאת בגדה הצפונית של הנחל וניזונה מאמת מים שאורכה כ-400 מ'. היא בנויה אבני גוויל גדולות, חלק מהן בשימוש משני. האמה עוברת את אפיק הנחל על גבי גשר קטן. לאחר מכן היא ממשיכה בצמוד למדרון עד סמוך לטחנה. שם היא עוברת על גבי קשת רחבה עד לפתח הארובה (גובהה 8 מ'). קיים חדר טחינה, שממנו שרד הקיר המזרחי. אפשר להבחין במקום יציאת המים ומקום גלגל ההנעה. נראה שהטחנה הוקמה ופעלה בימי-הביניים או בתקופה העות'מאנית.
בשנת 2019, בעקבות סלילה של כביש פיראטי לצד התל, החלה חפירת הצלה על ידי קמ"ט ארכאולוגיה בראשות בני הר-אבן, הנמשכת גם בשנת 2020. טרם פורסמו ממצאים.
מצפון וסמוך למעיין נמצאים שרידים ארכאולוגים של עיר מתקופת מלכי ישראל. המקום נקרא חרבת מרג'מה. בחפירות התגלתה חומה רחבה ומגדל וכן קברי פיר וגביע כסף עם סצנה עם מוטיבים מסופוטמיים שמתוארך לתקופת הברונזה הבייניימית. האתר נחפר על ידי פרופסור עמיחי מזר. מול המעיין נחשף פסיפס גאומטרי שמור.
זיהוי האתר
לזיהוי האתר הקדום ניתנו כמה הצעות:
הכפר הבדואי עין סאמיה
מדרום למעיין נמצא הכפר הבדואי עין סאמיה.
בתקופה העות'מאנית היה במקום כפר קטן שעבד את שדות השלחין בעמק. לפי האגדה בקרב תושבי הסביבה סאמיה או סאם הוא שם מלך שמשל במקום בימי קדם.
כיום תושבי הכפר מעבדים את האדמות בעמק סאמיה. באוגוסט 2015 הציתו אלמונים אוהל ששימש כמחסן ציוד בכפר. בסמוך נמצאה הכתובת: "מנהלי נקמה", והחשד הוא כי מדובר בפשע שנאה על רקע מעצר פעילי ימין. בינואר 2022 הוקם בכפר בית ספר ובו 4 כיתות במימון האיחוד האירופי. הכפר נמצא בשטח C ובית הספר נבנה ללא אישור ישראל, ולכן המנהל האזרחי הוציא נגד המבנה צו הריסה.
במאי 2023 נטשו 37 משפחות את עין סאמיה בעקבות תקיפות מתמשכות מצד תושבים מכוכב השחר ומאחז הבלאדים, שכללו אלימות פיזית נגד תושבים והרס רכוש וגידולים. האיחוד האירופי גינה את האלימות וצווי ההריסה שהביאו לעקירה.
אוסיפ ברנשטיין
אוסיפ ברנשטיין (Ossip Samoilovich Bernstein; 20 בספטמבר 1882 בז'יטומיר, אוקראינה – 30 בנובמבר 1962 בהרי הפירינאים, צרפת) היה שחמטאי יהודי-אוקראיני-צרפתי בדרגת רב-אמן ועורך דין, שהתמחה בתחום הפיננסי.
קורות חיים
ברנשטיין נולד באימפריה הרוסית למשפחת סוחרים יהודית אמידה וגדל בסביבה אנטישמית של התקופה שקדמה למהפכה הקומוניסטית. הוא למד בגרמניה, בין השנים 1901–1906 בבית הספר הטכני הגבוה (הכשרה של מהנדס) בהנובר ולאחר מכן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ברלין וסיים דוקטורט למשפטים בהיידלברג. הוא עבד במוסקבה כעורך דין שהתמחה בתחום הפיננסי.
ברנשטיין היה איש עסקים מוצלח. הוא צבר הון רב לפני שהפסיד את כולו במהפכה הבולשביקית, צבר מחדש הון רב שהפסיד בשפל הגדול ופעם שלישית התעשר והפסיד את כל כספו כאשר גרמניה הנאצית פלשה לצרפת ב-1940. ברנשטיין הוגלה וגורש על ידי הנאצים לספרד, משום מוצאו היהודי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הבולשביקית ובמהלך מלחמת האזרחים בשנת 1918 ברח ברנשטיין לצרפת. הוא נעצר באודסה על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית של הבולשביקים) והועמד לפני כיתת יורים משום שהיה יועץ משפטי לבנקאים. כאשר כיתת היורים התארגנה לביצוע הירי מפקדם ביקש לראות את רשימת המוצאים להורג. כאשר גילה את שמו של ברנשטיין הוא שאל אם הוא השחמטאי המפורסם. כאשר ברנשטיין ענה בחיוב לא התרשם הקצין וציווה על קיום משחק שחמט בינו לבין האסיר. אם ברנשטיין יפסיד או שהמשחק ייגמר בתיקו הוא יוצא להורג. ברנשטיין ניצח במהירות ושוחרר. הוא נמלט על גבי אניה בריטית והתיישב בפריז.
ברנשטיין מת בסָנָטוֹרְיוּם (בית הבראה) בהרי הפירינאים הצרפתיים בשנת 1962.
קריירה שחמטאית
ביוני 1902 ניצח ברנשטיין בתחרות ברלין. ביולי-אוגוסט 1902 הגיע ברנשטיין למקום השני בתחרות הנובר. בתחילת 1903 ניצח ברנשטיין בתחרות ברלין. בספטמבר 1903 הגיע למקום השני, לאחר מיכאל צ'יגורין בתחרות קייב שהייתה אליפות כלל-רוסיה השלישית. בתחילת 1904 חלק מקום 2–3 עם רודולף שפילמן בתחרות ברלין אותה ניצח הורציו קארו. ביולי-אוגוסט 1904 חלק מקום 4–5 בתחרות קובורג. באוגוסט 1905 חלק מקום 4–5 בתחרות ברמן. בשנת 1906 חלק מקום ראשון שני עם קרל שלכטר בתחרות סטוקהולם ומקום 4–6 בתחרות אוסטנד.
בשנת 1907 חלק מקום ראשון עם עקיבא רובינשטיין בתחרות אוסטנד. בשנת 1909 הגיע למקום החמישי בתחרות בסנקט פטרבורג. בשנת 1911 זכה בתחרות מוסקבה. בפברואר -מרץ 1911 חלק מקום 8–9 בתחרות סן סבסטיאן. בשנת 1912 הגיע למקום השני, אחרי רובינשטיין בתחרות וילנה שהייתה אליפות כלל-רוסיה. בינואר 1914 הפסיד דו-קרב קצר לחוסה ראול קפבלנקה במוסקבה (הפסד אחד, תיקו אחד). באפריל -מאי 1914 חלק מקום 6–7 עם רובינשטיין בתחרות בסנקט פטרבורג.
דריה בילודיד
דריה בילודיד (באוקראינית: Дар'я Білодід; נולדה ב-10 באוקטובר 2000) היא ג'ודוקא אוקראינית, זוכת מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 ופעמיים אלופת עולם (2018 ו-2019).
ביוגרפיה וקריירה
בילודיד נולדה בשנת 2000 בקייב למשפחה של ג'ודוקא; אמה סבטלנה הייתה ג'ודוקא בעברה וכך גם אביה גנדי שאף זכה פעמיים באליפות אירופה. תחילה הוריה התנגדו לשלוח אותה להתאמן בענפי אמנויות לחימה ובגיל שלוש שלחו אותה להתאמן בהתעמלות אומנותית. בגיל שש החליטה דריה כי היא רוצה לעבור לג'ודו והחלה להתאמן תחת הדרכתם של הוריה.
אוסיפ ברנשטיין
קריירה שחמטאית
ברנשטיין שיחק בלוח הראשון בנבחרת צרפת באולימפיאדת השחמט ה-11 שהתקיימה באמסטרדם +5 -5 =5. הוא היה חבר בנבחרת הצרפתית באולימפיאדת השחמט ה-12 שהתקיימה במוסקבה אך לא שיחק מפאת מחלתו.
דריה בילודיד
ביוגרפיה וקריירה
במהלך נעוריה היא צברה הישגים בתחרויות המרכזיות לגילאי נוער: בשנת 2016 זכתה באליפות אירופה לנוער שנערכה במלאגה, ושנתיים לאחר מכן זכתה באליפות העולם לנוער שנערכה בנסאו.
אוסיפ ברנשטיין
קריירה שחמטאית
כאשר פיד"ה הכריזה על תארים רשמיים בשנת 1950, קיבל ברנשטיין תואר רב אמן. היו לו תוצאות מאוזנות נגד שחקנים מהשורה הראשונה כגון אלוף העולם השני עמנואל לסקר +2 -2 =1, עקיבא רובינשטיין +1 -1 =7, אהרון נימצוביץ' +1 -2 =4, מיכאל צ'יגורין +2 -1 =0, סאלו פלור +0 -0 =3. לעומת זאת היו לו תוצאות גרועות מול אלוף העולם השלישי קפבלנקה +0 -3 =1 ואלוף העולם הרביעי אלכין +1 -8 =5.
דריה בילודיד
ביוגרפיה וקריירה
במרץ 2017 היא זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות בוגרים כאשר זכתה במדליית זהב בטורניר מסוג European Open בפראג. באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכתה בילודיד לראשונה בתואר האירופי לאחר שניצחה בגמר את אירינה דולגובה הרוסייה.
לה ספציה (נפה)
נפת לה ספציה או פרובינציה דלה ספציה  (באיטלקית: Provincia della Spezia) היא נפה במחוז ליגוריה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 882 קמ"ר, ובשנת 2013 התגוררו בה 219,456 נפש. בירתה של הנפה בעיר לה ספציה.
אוסיפ ברנשטיין
מחבר סיומים
פתרון: 1. ז7+ מז8 2. ו7+ מ:ו7 3. רח5+ מז8 4. רו7+ מ:ו7 5. ז6+ מז8 והלבן בפט.
דריה בילודיד
ביוגרפיה וקריירה
באליפות העולם 2019 אשר נערכה בטוקיו, זכתה בילודיד בפעם השנייה ברציפות בתואר העולמי. היא ניצחה את ארבעת קרבותיה הראשונים באיפון והגיעה לשלב הגמר שוב מול פונה טונאקי היפנית בשחזור הגמר משנה קודם לכן. שתי דקות ו-18 שניות מפתיחת הקרב, השיגה בילודיד ניקוד ווזארי לאחר תרגיל הראי-מקיקומי שהטיל את יריבתה על צידה. יתרון זה החזיק עד סוף הקרב ובילודיד ניצחה. באותה השנה היא גם זכתה בתואר האירופי בפעם השנייה בקריירה לאחר שניצחה בגמר שוב את אירינה דולגובה הרוסייה.
אוסיפ ברנשטיין
לבן: אוסיפ ברנשטיין שחור: ז'אק מיזס קובורג 1904
במשחק זה ברנשטיין שולט באופן מלא בערוגות השחורות של הלוח. בשלב מוקדם בוצעו חילופי כלים מסיביים, ומיקום הרגלים של הלבן מנע למעשה תזוזה של הרגלים השחורים ויציאתם של הכלים השחורים לקרב. המלך הלבן הוכיח את יכולותיו ההתקפיות והצטרף ככלי לכל דבר למערכה במרכז הלוח.
לה ספציה (נפה)
הנפה גובלת בנפת ג'נובה במערב ובנפת פארמה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון ובנפת מאסה-קרארה במחוז טוסקנה במזרח. בדרום נפת לה ספציה גובלת בים הליגורי.
דריה בילודיד
ביוגרפיה וקריירה
באליפות אירופה 2021 שנערכה בליסבון, זכתה בילודיד במדליית הכסף כאשר עקב פציעה משלב חצי הגמר שאותו ניצחה, נבצר ממנה להתחרות בגמר מול דיסטריה קראסניקי מקוסובו שזכתה בזהב בניצחון טכני.
לה ספציה (נפה)
יישובים בנפת לה ספציה הנמצאים על הריביירה האיטלקית
חמשת היישובים המכונים צ'ינקווה טרה:
משה לנדאו
רבי משה לנדאו היה נצר למשפחת גאונים, בהם רבי יעקב לנדאו, מחבר ספר אגודת אזוב. היה מגאוני ליטא ופולין, ועוד בצעירותו קנה לו מוניטין של גאון. כבר בגיל 18 היה לרב של בריסק ולראש הישיבה בה, ומכאן קיבל את כינויו "רבי משה'לה" מאחר שהיה צעיר לימים בעת מינויו. נודע שהיה גם בקי בחכמות חיצוניות כמתמטיקה ובחכמת התכונה.
לעת זקנתו (1556) נתמנה לרבה הראשי של קרקוב. למשך תקופה מסוימת, רבי משה איסרליש (הרמ"א) שימש כסגנו, ועמהם גיסו של הרמ"א רבי יוסף כץ. בספרו "דרכי משה", ציטט ממנו הרמ"א הלכה בהלכות אבלות בעניין תענית יאר צייט, וכך תיאר אותו:
נפטר בגיל 95 לערך, בקרקוב. את מקומו כרב הראשי תפס הרמ"א.
מערב (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אחריות הורית
אחריות הורית היא כלל הזכויות, החובות והסמכויות שיש לאדם כלפי ילד בכלל, ושל הורה כלפי ילדו בפרט.
על פי אמנת זכויות הילד, לכל ילד הזכות שיהיה מבוגר הנושא באחריות ההורית כלפיו. האחריות ההורית נוצרת עם לידת התינוק ומחייבת את שני ההורים, בין אם הם נשואים, גרושים, פרודים או מקיימים זוגיות מכל סוג שהוא. גישת האחריות ההורית היא הגישה המודרנית ליחסים בין הורים לילדיהם, בעוד שבעבר נהגו לראות בהורות סוג של מערכת זכויות הורים כלפי ילדיהם.
על פי תפיסה זו אין ההורים יכולים להפטר מן החובות כלפי ילדיהם, והם מוגבלים באמצעים העומדים לרשותם כלפי הילד. לרעיונות אלה מקורות גם ב. .
אחריות הורית בישראל
ועדת רוטלוי, שהגישה את דו"חותיה בשנת 2003, הגדירה את האחריות ההורית הדרושה בחוק הישראלי וגיבשה הצעת חוק שנועדה להביא להכרה של החוק הישראלי בזכויות ילדים ובאחריות הורים. בדו"ח הוועדה נאמר:
לאחריות ההורית כלפי הילד יש ביטוי בחוק הפלילי, המגדיר עבירות בשל אי מילוי חובת ההורה כלפי הילד ובחוק האזרחי הקובע אחריות אזרחית של ההורה על פי דיני הנזיקין החלה במקרים בהם ההורה מפר את חובותיו.
חלוקת האחריות ההורית נחשבת בעיני רבים נדבך חשוב בתפיסת האחריות ההורית. כל עוד ההורים מקיימים משק בית משותף אין רואים מקום להתערב בדרך חלוקת האחריות ההורית ביניהם, אם כי נושא זה נמצא בשיח הציבורי, בין היתר בשל הביקורת של נשים כלפי הגברים, שאינם לוקחים חלק מספיק בטיפול בילדים. לעומת זאת, אם נפרדו שני ההורים המדינה נוהגת לעיתים להתערב באמצעים של הדרכה, הנחיה, וקבלת החלטות לגבי דרך חלוקת האחריות ההורית בין שני ההורים כשמטרתה היא שטובת הילד לא תיפגע כתוצאה מהן.
חלק מהחובות הקונקרטיות המדגימות את חובת אחריות ההורים לילדיהם, ניתן למצוא בסעיפים 322–326 לחוק העונשין. להורים יש חובה לדאוג לילדיהם הקטנים, והורה שלא יעשה כך עלול לחוב בפלילים (הזנחה). כדי להרשיע במחדל צריך להראות את החובה שמוטלת על ההורים. חלק מהחובות הנזכרות בסעיפים אלה: החובה לדאוג לצרכיו של הילד, למחייתו, לבריאותו, למנוע התעללות בו, למנוע חבלה בגופו או פגיעה אחרת בשלומו ובבריאותו ולדאוג שהילד נמצא במקומות בטוחים.
חוקים במשפט הישראלי הנקשרים לאחריות הורית -
תפיסות לגבי מעמדה והשפעתה של האחריות ההורית
הרב עזריאל אריאל טוען כי "הסמכות ההורית הינה אחת מאבני היסוד של יחסי הורים וילדים", וכי "הידיעה של הילד שעליו לשמוע בקול הוריו ולכבד אותם, היא מרכיב בסיסי בהגנה על הילד ובהבטחת צמיחתו הבריאה, עד לגיל שבו הוא יכול ליטול אחריות לחייו". במקביל אריאל מותח ביקורת על גישות פסיכולוגיות המתנגדות להצבת גבולות לילד - גישות שלהבנתו מכרסמות משמעותית בסמכות ההורית ובטווח הארוך פוגעות בילד עצמו.
הפסיכולוגית עדנה כצנלסון כתבה כי היעדר סמכות הורית מוביל ל"עלייה בבעיות רגשיות ובבעיות התנהגות בקרב ילדיהם".
מחקר שהוביל פרופסור עמוס רולידר מצא קשר ברור בין היות ההורה מקור סמכות הורית, לבין היכולת של הילד לבטוח בו.
שפיץ יפני
שפיץ יפני הוא כלב המשויך לקבוצת כלבי שפיץ. השפיץ היפני נחשב ככלב אינטליגנטי מאוד וקל לאילוף. הוא מתאים למשפחות בשל אהבתו הגדולה לבני האדם, נאמנותו והסתגלותו המהירה למשפחה, לרבות ילדים.
היסטוריה של הגזע
כלבי השפיץ היפני נחשבים מרשימים ביופיים, הם מגזע קטן ושימשו לאורך השנים ככלבי בית ולוויה. הם הופיעו במקורות לראשונה בסוף שנות ה-40, אולם, במקור התפתחו מגזע השפיץ הגרמני הגדול, והופיעו כבר בתחילת שנות ה-20, אז שימשו בעיקר ככלבי מזחלות.
מבנה ומראה כללי
כלבי שפיץ יפני הם כלבים קטנים. במראם החיצוני, כלבי השפיץ דומים לכלב מסוג סמוייד, אך קטנים מהם. זנבו של השפיץ היפני מורם ומסתלסל מעל גבו, אוזניו חדות וזקופות ופרוותו לבנה מלאה ונוחה להברשה ולטיפול. באזור הרגליים וכפות הרגליים ישנה פחות פרווה מאשר על שאר הגוף. לשפיץ עיניים כהות ומעט מלוכסנות עם ריסים לבנים, פניו של השפיץ בצורת יתד.
משקלו של השפיץ היפני בממוצע הוא 6 קילו וגובהו כ-30 ס"מ.
אופי והתנהגות
כלבי השפיץ היפני ידועים באופיים הידידותי והמהימן. כלבי שפיץ ידועים כאינטליגנטים ובעלי קליטה מהירה, כך שאילוף שפיץ יפני לא יימשך זמן רב. הכלבים הם ערניים, ומזהירים את בעליהם מכל רעש חשוד. בנוסף לכך הם דואגים מאוד לבעליהם. שפיץ יפני יסגל את עצמו לאורח החיים ולרמת הפעילות הפיזית של בעליו, משחקים כמו משיכה בחבל והחזרת מקל הם מהאהובים עליו, כמו כן, השפיץ נהנה לרוץ חופשי ללא רצועה.
בריאות
כלבי שפיץ יפני מוכרים ככלבים בריאים שכמעט ולא סובלים מבעיות גנטיות, מלבד בעיה אופיינית מאוד לגזע שהיא לחות רבה בעיניים, מה שמצריך במקרים מסוימים טיפול. כלבי שפיץ יפני אינם גורמים לבעיות אלרגיה של אבק ופרווה ואינם מזילים רוק מפיהם.
קישורים חיצוניים
スピッツ (犬)
תוכנית הורות
תוכנית הורות היא כלי להשגת הסכמה בין הורים מסוכסכים על הורות משותפת. היא מאפשרת לשני ההורים לגבש פתרונות והסדרים, לשתף פעולה ולקיים שיגרה יציבה עבור הילד. תוכנית ההורות מפרטת את חלוקת האחריות בין ההורים על כל היבטיה: אחריות לחיי היום יום של הילד, אחריות כלכלית, אחריות טיפולית, אחריות חינוכית, וכדומה. חלוקת האחריות אינה שווה בהכרח. ייתכן שלאחד ההורים תהיה מידת אחריות רבה יותר ביחס לאחר, ובלבד שלא יהיה אחראי יחיד.
במידת הצורך, עשויים ההורים להיעזר במגשר או עורך דין על מנת להגיע הסכמה על פרטי התוכנית. קיים מתאם בין מידת ההסכמה בין ההורים לבין סיכוי עמידתם בביצועה. מקובל להביא תוכנית הורות לאישור בית משפט. האישור הופך את התכנית לפסק דין רשמי, המחייב את שני הצדדים למלא את תפקידם כמתואר בה.
כיום, מדינות מערביות רבות מחייבות הכנת תוכנית הורות כחלק מתהליך אישור גירושים בין בני זוג עם ילדים.
אריסטובולוס מקסנדריה
אריסטובולוס מקסנדריה (באנגלית: Aristobulus of Cassandreia; המחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס – לאחר 301 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני, בנו של אריסטובולוס, שכפי הנראה הגיע מפוקיס והתיישב בעיר קסנדריה  (Κασσάνδρεια) במוקדון.
אריסטובולוס היה כנראה חברו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, אביו של אלכסנדר הגדול, והוא התלווה אל אלכסנדר במסעות המלחמה שלו באסיה. מאחר שהוא אינו נזכר כמשתתף בקרבות, ההשערה היא שהוא שירת במסעות המלחמה כמהנדס צבאי או כפקיד בכיר אזרחי. בהיותו חבר קרוב של אלכסנדר עצמו, נהנה מאמונו והופקד בידיו תיקון קברו של כורש בפסארגאדה.
אריסטובולוס כתב דיווח, בעיקר גאוגרפי ואתנולוגי. על פי לוקיאנוס מסאמוסאטה, נאמר על אריסטובולוס כי חי מעל 90 שנה והחל לכתוב את חיבורו ההיסטורי על כיבושיו של אלכסנדר בגיל 84, במהלך מסע המלחמה שלו להודו. החיבור אבד אמנם, אולם יחד עם הביוגרפיה מאת תלמי הראשון (סוטר) וה"אינדיקה" של נארכוס, הוא היה אחד המקורות החשובים ביותר לאנבסיס של אריאנוס - המקור העיקרי שיש בידנו על אלכסנדר מוקדון. עבודתו נזכרת פעמים רבות גם אצל אתנאיוס, פלוטרכוס וסטראבון, היא שרדה רק בציטוטים שנעשו על ידי אחרים, אולם ישנם סימנים המצביעים על כך שלא כולם אותנטיים.
ניתן להבחין כי אריסטובולוס היה ממעריציו הגדולים ביותר של אלכסנדר, מאחר שכאשר יש יותר מסיפור אחד על אותו אירוע, אריסטובולוס בדרך כלל מספק את הגרסה האוהדת יותר. למשל, כל המקורות מסכימים על כך שאלכסנדר היה שתיין כבד, אולם אריסטובולוס מסביר שעשה זאת רק כי אהב להיות עם חבריו. וכאשר אלכסנדר השיכור הרג את קלייטוס השחור, אריסטובולוס מסביר כי הייתה זו טעות של קלייטוס עצמו. ובזמן שתלמי כתב שאלכסנדר ציווה לצלוב את קליסתנס, שביקר אותו בפומבי, טען אריסטובולוס כי האיש מת בכלא.
סביר להניח שמוטיב ה"פוטוס" (השתוקקות) נכנס לספרות על אלכסנדר הגדול על ידי אריסטובולוס. מוטיב זה היה דרך טובה לתאר את המניע הפנימי של אלכסנדר.
ייתכן ואריסטובולוס חי באלכסנדריה ומת בקסנדריה לאחר שנת 301 לפנה"ס.
ביר אבו מטר
ביר אבו מטר (נקרא גם חורבת מטר או באר מטר) הוא אתר ארכאולוגי בבקעת באר שבע המתוארך לתקופה הכלקוליתית. האתר נמצא על גדתו הצפונית של נחל באר שבע בסמוך לחלקה הדרומי של באר שבע. התרבות שנמצאה בתל זה ובתלים נוספים שנמצאו בבקעה ביר א-ספאדי (באר צפד), חורבת בתר ועוד, נקראת תרבות באר שבע. התרבות התגלתה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הארכאולוג דוד אלון, על שתי גדותיו של נחל באר שבע. היישוב התקיים בערך בין השנים 4,200-4,000 לפנה"ס. האדמה באזור היא אדמת לס רכה ואחד המאפיינים של תרבות זו הוא התיישבות תת-קרקעית בחלק מהתקופה בה היו האתרים מיושבים. האתרים היו מיושבים במחצית השנייה של האלף הרביעי לפני הספירה, כמה מאות שנים בלבד.
שלבי ההתיישבות באתר
ההתיישבות באתר מתאפיינת בשלושה שלבי התיישבות לפי סדר כרונולוגי (מהקדום למאוחר):
הגיוון בצורות התיישבות אלה מצביע על רצון התושבים למצוא צורת מגורים אשר תתאים לסביבה ולתנאי הקרקע באזור. בכל שלבי ההתיישבות הייתה צורת ההתארגנות של מערכות החדרים במבנה של חדר גדול אשר מסביבו עד עשרה חדרי מגורים. החדר הגדול לא נועד למגורים. אוכלוסיית כל יישוב כזה מנתה, בכל שלב, 200 איש לכל היותר.
שלב תת-קרקעי
השלב הקדום ביותר היה במערכות חדרים תת-קרקעיים (מערות מלאכותיות). צורת החדרים הייתה מלבנית וגודלם היה בממוצע 3X7 מטרים (לעיתים אורכם הגיע גם ל-10 מ'). החדרים היו מחוברים ביניהם במנהרות ומעברים. רצפת המערכת הייתה בגבהים של עד 2.5 מטרים מתחת לפני השטח הקדומים של הגבעה. רצפת מערכת החדרים מסומנת על ידי מספר בורות וממגורות (Silos). הכניסה למערכות החדרים הייתה בפיר משופע שפתחו היה מלמעלה אך לעיתים מהצד. ראשית הפיר כללה שקע רדוד אשר שימש כחצר. מערכות החדרים כללו בורות וממגורות בגדלים שונים, כולל מכסים לכיסוי הממגורות למניעת כניסת מכרסמים. השימוש בהם היה לאחסון מזון ואגירת מים. הבורות אשר שימשו לאגירת מים כללו טיוח של הדפנות. אזור באר שבע מתאפיין בהבדלי טמפרטורה קיצוניים בין היום והלילה. ביום חם מאוד ואילו בלילה קר. בשיטת בנייה זו הבדלי הטמפרטורה בתוך הבית לא היו קיצוניים כמו בחוץ. מערכות החדרים לא כללו חלונות או פתחים לכניסת האור למעט פתחי הכניסה למערכות. כתוצאה מכך שרר חושך ככל שהתרחקו מהפתח. כדי לא לגשש באפילה נעזרו כנראה התושבים בקעריות חרס קטנות אשר נמצאו באתר. מערכות החדרים נבנו בקרקע מסוג לס שהיא קרקע רכה. גודל החדרים היה גדול לבניה תת-קרקעית יציבה והחדרים נטו להתמוטט.
שלב על קרקעי
השלב העל קרקעי התאפיין בשתי שכבות של מבנים אשר נבנו על השלב החצי תת-קרקעי. בתים אלה היו מלבניים ובנויים מלבנים לא שרופות וחומר. בתים אלו נבנו על יסודות אבן. מידות חדרים אלו היו בממוצע 3X7 מטרים. חלקם הגיע גם לאורך של 15 מ'. פרו העריך שהיה קשר בין שלב זה ובין שכבה 4 בתרבות ע'סול. נמצא דמיון ביישום האופייני של כלי הצור וכן ברב המוטיבים הקישוטיים של הקרמיקה הצבועה כולל שיטות הביצוע והטכניקה.
כלכלת האתר
סימני ההתמקצעות של התעשייה מצביעים על יחסי מסחר בין אתרי באר-שבע השונים. כאשר בעזרת סחר חליפין הוחלפו מוצרים מייצור עצמי במוצרים אשר יוצרו באתרים השכנים.
נטישת האתרים
באתר אפשר להבחין בכמה שכבות של יישוב ונטישה. ניתן לראות סימני נטישה מסודרים, כאשר התושבים הקפידו לאחסן את חפציהם לסגור את הפתחים בצורה מסודרת ולעזוב. סימנים אלה מצביעים על נטישה מתוכננת. הועלו השערות שונות לגבי סיבות הנטישה של האתר:
דיפוזיוניזם
דיפוזיה בין-תרבויות גם היא תופעה נפוצה. כך למשל, הדעה הרווחת היא, שהפרקטיקות החקלאיות התפשטו דרך דיפוזיה מאזור המזרח התיכון אל כל אזורי אירופה ואסיה לפני פחות מ-10,000 שנה ואומצו על ידי מגוון תרבויות עם חלוף השנים. דוגמה נוספת לדיפוזיה בין-תרבויות היא חדירתן ושימושן של מרכבות מלחמה, ניצול ברזל וטכניקות התכה בעת העתיקה, או השימוש במכוניות ובחליפות עסקים בעולם המערבי במאה ה-20.
המכניזם של דיפוזיה
דיפוזיה יכולה להתרחש במגוון אופנים, דרך נדידה של אוכלוסיות/קבוצות שמביאות עימן את תרבותן או דרך נישואין בין בני-תרבויות שונות/שכנות. רעיונות יכולים להתפשט ממקום למקום על ידי מבקרים מתרבות-זרה כמו סוחרים, חוקרים, חיילים, דיפלומטים ודומיהם. דיפוזיה של חידושי טכנולוגיה פעמים רבות התרחשה על ידי "פיתוי" של קבוצה מסוימת את המדענים והעובדים המיומנים מקבוצות אחרות על ידי הצעת תמריצים כלכליים (וכך נגרמה חדירה של רעיונות חדשים). בחברות יודעות קרוא וכתוב דיפוזיה יכולה להתרחש גם דרך מכתבים, ספרים או אמצעים כתובים ובימינו גם דרך אמצעי התקשורת המודרניים כמו הטלוויזיה והאינטרנט.
מודלים של דיפוזיה
אחת התפיסות שמוזכרות פעמים רבות בדיון על מודלים של דיפוזיה, שאפשר לקשור אותה למודל האבולוציוני של דיפוזיוניזם, היא התפיסה של "רעיון שהגיע זמנו". על פי תפיסה זו פריט תרבותי חדש יופיע (לאחר שנענו מספר "תנאי-קדם") כמעט בו-זמנית ובאופן עצמאי ולחלוטין בלתי-תלוי במספר אזורים שונים ומרוחקים. לאחר מכן יעבור הפריט בדיפוזיה רגילה בין קבוצות שכנות. מושג זה של "רעיון שהגיע זמנו" אפשר לזהות בהתפתחויות דומות בחשבון אינפיניטסימלי מצד אייזק ניוטון (אנגליה) ולייבניץ (גרמניה) שפעלו באותה התקופה, או על ידי המצאת המטוס והמחשב.
יישום תאוריית הדיפוזיוניזם לאירופה של ימי הביניים
אחת הדוגמאות המרשימות ביותר של תאוריית הדיפוזיוניזם היא ההתקדמות הטכנולוגית האדירה שחדרה לאירופה במהלך 1000 עד 1700 לספירה. בימי הביניים האימפריה הביזנטית והתרבויות האסיתיות היו הרבה יותר מתקדמות טכנולוגית מתרבויות אירופה. אולם החל מהמאה ה-11 המצב השתנה ואירופה התקדמה מעבר לתרבות הרומית המזרחית, האסיאתית והמוסלמית בתחומי הטכנולוגיה הפרה-תעשייתית.
בימי הביניים הומצאו הרבה המצאות חשובות ובסיסיות שמקורן באזורים מגוונים מחוץ לאירופה, כמו למשל: אבק השרפה, מנגנון השעון, טכנולוגיות בניית ספינות, המצאת הנייר וטחנת הרוח. אירופה לא רק אימצה את הטכנולוגיות האלו אלא גם שכללה את כושר הייצור וקנה המידה של הייצור. הטכנולוגיות השונות נקלטו ושוכללו בהצלחה כה מרובה עד שהיה ברור לכל שאירופה התעלתה מעבר (אבולוציה טכנולוגית) לרמת הטכנולוגיה במדינת המקור. למשל, בסוף המאה ה-14 כוחו של הצי האירופאי, שהשכיל לחמש עצמו בתותחים משוכללים, השמיד ביתר קלות ציים מתנגדים (בארצות ערב וסין), התקדמות שסללה את הדרך לשליטה בדרכי הים והובילה לעידן הקולוניאלי.
ביקורת ומחלוקות כלפי דיפוזיוניזם
בעוד שרעיון הדיפוזיה מקובל על הכל, קיימות מחלוקות לגבי שיעור המידה בו ניתן ליישם את הרעיון בהקשרים ספציפיים. הניסיונות להסביר דמיון בין שתי תרבויות לעיתים קרובות מאופיין באתנוצנטריות, היות שהסברים אלו מרמזים על קיומם של "מקבלים" שלכאורה לא היו מסוגלים להגיע לחידוש/גילוי פריט התרבות בעצמם. דוגמה למחלוקת מסוג זה היא הצעתו של תור היירדאל לכך שקיים דמיון תרבותי בין תרבות הרי-האנדים (בעידן פרה-קולמבוס) שעבר דרך דיפוזיה לתרבות איי-פולינזיה, תאוריה שלא זוכה לתמיכה רחבה בחוגים אנתרופולוגים. למעשה, כותבים אחדים הביעו התנגדותם לטענה זו מפורשות והביאו כראיה ניצחת את קיומן ומוצאן של הציוויליזציות הגדולות באנדים ובמרכז אמריקה בטרם הגיעו אל מקומות אלה האירופאים.
מחלוקות אלו מונעות חלקית על ידי שימוש-היתר והשחיקה של רעיון הדיפוזיה שהחלו להיות נפוצים מאוד בסוף המאה ה-19, תקופה בה הדיפוזיה הייתה ההסבר המקיף והנפוץ ביותר לדמיון בין תרבויות מפוזרות ומרוחקות גאוגרפית. התומך הגדול ביותר של רעיון זה היה ויליאם גראהם סאמר שהציע שהתרבות לראשונה נולדה במצרים העתיקה ולאחר מכן עברה בדיפוזיה לכל האזורים אחרים.
תאוריית הדיפוזיוניזם לוקה בפגם נוסף אינהרנטי מעצם היותה ספקולטיבית, פגם ההופך אותה לקשה להוכחה או להפרכה; במיוחד כאשר מדובר על פריטי-תרבות פשוטים יחסית כמו "מבנים בצורת פרמידה" או "אל השמש" או "ציורי בעלי חיים על קירות מערות". אחרי הכל, תהליך הדיפוזיה מתקיים בלעדית ובאופן טהור במישור המנטלי באופן (או לכל היותר במישור מילולי), זוהי תופעה שלא משאירה שום עקבות ארכאולוגיות. לפיכך דיפוזיה ניתן להסיק או להקיש באחוזי וודאות גבוהים רק כאשר מדובר בדמיון יחסית מורכב בין תרבויות ובפריטי תרבות שהם די חריגים (כמו למשל מערכות כתיבה, מיתוסים מורכבים, או פנתאון/מקבץ של מספר אלים).
ביקורת נוספת על רעיון הדיפוזיה שהופנתה נגד רבות מההצעות של תהליכי דיפוזיה בין-תרבויות הוא הכשל במתן הסבר הולם לשאלה מדוע פריטי-תרבות מסוימים עברו בדיפוזיה ואחרים לא? למשל ניסיונות "להסביר" את הציוויליזציות ב"עולם החדש" (אמריקה פרה-קולומבוס) על ידי דיפוזיה ממצרים העתיקה ואירופה אמורים לענות על השאלה מדוע פריטי תרבות בסיסיים כמו כלי-רכב עם גלגלים או אובניים (ליצירת כלי חרס) לא חצו את האוקיינוס בעוד שתופעת הכתיב ופירמידות-אבן כן עשו זאת. הפונקציונליזם מתנגד לדיפוזיוניזם בטענה כי קווים ומוסדות תרבותיים נובעים מהצרכים האורגניים של כל חברה. צרכים אלו הם משותפים לחברות השונות ועל כן גם הדמיון הרב בין החברות שאינו תוצר של דיפוזיה אלא של התפתחות אוטונומית שווה.
ניקולאי פודגורני
ניקולאי ויקטורוביץ' פודגורני (רוסית :Николай Викторович Подгорный; אוקראינית: Микола Вікторович Підгорний; 18 בפברואר 1903 - 12 בינואר 1983) היה מדינאי סובייטי, יושב ראש נשיאות הסובייט העליון.
חייו
פודגורני נולד במשפחת איכרים בקרלובקה, אוקראינה, אך במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא טען שנולד שלש שנים קודם, ב-1903. לאחר המלחמה היה פעיל בתנועת הקומסומול.
ב-1964 פודגורני השתתף באופן פעיל בהדחתו של ניקיטה חרושצ'וב יחד עם ליאוניד ברז'נייב, מיכאיל סוסלוב, אלכסיי קוסיגין ואלכסנדר שלפין. לאחר ההדחה השתתף ב"שלטון הטרויקה" כאשר ליאוניד ברז'נייב התמנה למזכיר הכללי של המפלגה, אלכסיי קוסיגין לראש ממשלה ופודגורני ליושב ראש נשיאות הסובייט העליון, דה פקטו נשיא המדינה. עם התחזקות מעמדו של ליאוניד ברז'נייב לאורך שנות ה-70 הצטמצמה השפעתו ולבסוף ב-1977 הודח ממשרתו על ידי ברז'נייב שלקח את התפקיד לעצמו והוא הופרש לגמלאות.
פודגורני נפטר במוסקבה. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אברהם מאיר הברמן
אברהם מאיר הַבֶּרְמן (בלועזית: Abraham Meir Habermann; ט"ז בטבת תרס"א, 7 בינואר 1901 – כ"ט בכסלו תשמ"א, דצמבר 1980), שנודע גם בשמו הספרותי הֵימָן הירושלמי, היה משורר ישראלי וחוקר הספרות העברית בימי הביניים, מחוקרי מדעי היהדות הפוריים ביותר. התמחה בחקר השירה והפיוט ובתולדות הספר העברי.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו עסק בהוראה, ומאוחר יותר החל לעסוק גם בחקר הביבליוגרפיה העברית והפיוט העברי. הן ספרו הראשון והן ספריו האחרונים הוקדשו לדפוס העברי. בנוסף, פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום זה.
בעקבות פגישתו עם שלמה זלמן שוקן, בצוויקאו, גרמניה, הוא החל לעבוד בספרייתו בברלין ומאוחר יותר בירושלים. הברמן היה הספרן הראשי של מכון שוקן וחוקר במכון לחקר השירה העברית של הוצאת שוקן. בנוסף לכך, הרצה במכון לספרנות של האוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך, בשנת 1969, מונה לפרופסור לספרות שירת ימי הביניים באוניברסיטת תל אביב.
הברמן היה כאמור חוקר חרוץ ופורה מאוד. תחום מחקריו כלל, בין היתר, ביבליוגרפיה וביבליופיליה עברית, היסטוריה יהודית, ביוגרפיה של אנשי שם ומחקר יהודים, מגילות מדבר יהודה, הלשון העברית, פיוט עברי, שירת ימי הביניים, מדרש, אגדה ומקרא. הוא פרסם למעלה משמונים ספרים ומאות מאמרים, רשימות ופיוטים. את מחקריו כתב בעברית, אידית, גרמנית ואנגלית. הוא ניהל הוצאת כתבי-יד עתיקים במהדורות מצומצמות ועסק במחקר וההדרה של יצירות עבריות מימי הביניים (בהן מחברות עמנואל הרומי, שירי שמואל הנגיד, בן המלך והנזיר ומשלי שועלים). הודות לו נחשפה היצירה הפיוטית של חכמי אשכנז וצרפת. נוסף על כך, היה הברמן יוצר ספרותי בעצמו ובין היתר חיבר ספר משלים על ירושלים בסגנון המדרש וכן יצירה בחרוזים, בסגנון המקאמה.
הברמן בחר בשם העט שלו על שם אחד מעשרת מחבריו המסורתיים של ספר תהילים הֵימָן הָאֶזְרָחִי (כקיצור שם משפחתו), בשילוב עיר מגוריו ירושלים.
הוא נפטר בירושלים בכ"ט בכסלו, תשמ"א, בשעת הגהות על ספרו מפרי העט והעת.
חיבוריו
יבולו המחקרי והספרותי של הברמן כלל ההדרתם והוצאתם לאור של חיבורים קדמונים, התקנה לדפוס, השלמות, מאמרי מחקר ובקורת ועוד. רבים ממאמריו כונסו על ידו בשנותיו האחרונות במספר קבצים שיצאו לאור בהוצאת ראובן מס.
רע (אל)
רַע (ידוע גם כרֶע, רה או רא; במצרית עתיקה: rˤ, בקופטית: Ⲣⲏ, רֵה, בפיניקית: 𐤓𐤏, רע) הוא אל השמש במיתולוגיה המצרית. רע היה אחד האלים הקדומים ביותר בפנתאון המצרי העתיק. עוד בימי הממלכה התחתונה, שם שימש כאל השמש וכאל המגן של בירת הממלכה והעיר העתיקה ביותר במצרים, הידועה בשמה היווני: "הליופוליס". החל מתקופת השושלת החמישית (שנת 2400 לפנה"ס), הועלה רע מדרגת אל עירוני לדרגת אל לאומי, ובשלב מאוחר יותר אוחדה דמותו עם זו של האל אמון, אלה של העיר תבאי, איחוד שיצר את אל-העל "אמוּן-רַע", אחד האלים הנכבדים והנערצים ביותר במצרים העתיקה. עוצמתו של אמון-רע הייתה כה גדולה, עד שבשלהי התקופה ההלניסטית-רומית במצרים הוא נתפס בידי תושביה היוונים והרומים כהתגלמות של האלים זאוס או יופיטר. מסיבה זו כינו היוונים את תבי בשם "דיוספוליס" ("עירו של זאוס"). רע נשאר האל הדומיננטי במהלך כל שנות קיומה של ממלכת המצרים, למעט תקופה קצרה בזמנו של הפרעה אחנתון, אשר הנהיג בממלכה דת מונותאיסטית במרכזה עמד האל אתון, שהיה למעשה השמש עצמה.
רע ואלי שמש נוספים בפנתאון המצרי
השמש היוותה בעיני המצרים את התגלמותו הממשית של רע, ולפעמים התייחסו אליה כעינו הפקוחה של האל. בתקופה מאוחרת יותר, כאשר אתום, אל הארץ, הפך לאל השמש השוקעת, החלו מתייחסים אליו כזהה לרע. חפרי, אל זוטר אשר תפקידו היה לדחוף מדי יום את השמש במסעה לאורך כיפת השמים, התמזג אף הוא במרוצת השנים עם האל רע והפך מאוחר יותר לפן זריחת השמש של האל. לבסוף החל רע לאבד מיוקרתו בעיני המצרים, שהחלו מעדיפים על פניו אל שמש נוסף - הורוס. כאשר נהיה הורוס חשוב מרע, הפכו המצרים את רע להתגלמות של הורוס אשר כונתה "רע-חראחתי" ומשמעה: "רע, הורוס של שני האופקים".
רע ויחסו לאלים אחרים
בהיותו אל השמש והשמש עצמה, עשה האל רע יום יום את מסלול השמש בשמים ממזרח למערב. המצרים, הקדמונים סברו שאת חלקו הנסתר של מסע זה, מנקודת שקיעת החמה לנקודת זריחתה ביום שלמחרת, עשה אל השמש מתחת לפני האדמה, בעולם התחתון. על בסיס סברה זו טוו המצרים שלל אגדות ומיתוסים. אחד המיתוסים מספר כי את המסע בשאול עבר רע על גבי סירה שנוהגה על ידי האל מאט, ואשר החותרים בה היו האלים הורוס ותחות. האחריות לביטחונה של הסירה הופקדה בידי האלים סת ומהן, אשר הגנו על רע מפני תקיפת המפלצת אפפ (מוכר גם כ"אפופיס", נחש ענק המהווה את התגלמות החשיכה והחורבן). תופעת ליקוי החמה הוסברה על ידי המצרים הקדמונים כהתרשלות רגעית של האלים המגינים על הסירה בתפקידם, ועקב כך התגברות רגעית של אפופיס על רע.
סמליות האל רע
מתוקף היותו אל השמש, סומל רע לרוב בסמלים הקשורים לשמש, כדוגמת עיגול ובמרכזו נקודה (⊙), או דיסקה זהובה. סימנים אלו נפוצים לציון השמש גם באסטרולוגיה של ימינו וכן בכתבים אסטרונומיים סיניים. דמות נוספת שסימלה את האל היא עוף החול ("פיניקס"), וזאת משום שבדומה לעוף זה, היה האל עולה בלהבות מדי ערב בשקיעה וקם לתחייה מחדש עם שחר.
סמל מוכר נוסף הקשור לאל הוא הסמל "העין של רע", סמל מצרי עתיק שמסמל הגנה ועוצמה ואשר לעיתים מכונה גם "עינו של הורוס".
מסעו היומי של רע בדואת
לפניכם אחד מהמקורות המתארים את מסעו של רע בדואת (העולם המקביל המצרי) והוא בשם "אשר בעולם של מטה". לפי מקור זה, האל רע עמד בראשית ספינתו מביט אל הדרך כאשר היה בדרכו בתוך עולם המתים. הספינה שלו כללה את האלים הבאים שכונו גם בשמות אלו: 'פותח הדרגים', 'תבונה', 'עירני', 'רצון', 'גברת הספינה', 'חור (הורוס) המעריץ', 'פר האמת' ו'מוביל הספינה'. אלו הם הדרכים שרע יצטרך לעבור בכך כל מעתה ועד עולם, כל שלב לוקח כשעה אחת בשביל שספינתו של רע תעבור אותו. לפניכם השלבים:
באסטרונומיה
האסטרואיד 2100 Ra-Shalom שהתגלה בספטמבר 1978 על ידי אלינור הלין נקרא על שם האל. שם האסטרואיד הוא הלחם של שם האל רע והמילה שלום לציון הסכמי קמפ דייוויד שנערכו באותו זמן.
בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה
בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה (אנגלית: Haifa War Cemetery) הוא בית קברות צבאי בריטי, השוכן בשכונת תחנת הכרמל בחיפה לצד דרך יפו. במקום קבורים חללי האימפריה הבריטית שנהרגו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשל מספר האבדות הגדול של מדינות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה והפיזור הגאוגרפי הגדול של קברי החללים החליטו שלטונות המדינות שמהן הם באו שלא להשיב את החללים לארצותיהם ולקבור אותם סמוך למקום מותם. בית העלמין הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ויועד במקור לקבורתם של החללים הבריטים שנהרגו בחיפה במלחמת העולם הראשונה. על פי התכנון המקורי, בית הקברות לא נועד להיות בית קברות צבאי שבו נקברים חיילים באופן רגיל, והקמתו נתפשה כפעולה חד-פעמית לשם קבורת חללי מלחמה זו בלבד. מאוחר יותר, עם זאת, הוא נפתח לקבורתם של חללים נוספים.
חלקת הנוצרים
בבית קברות זה קבורים 301 חיילים נוצרים וארבעה יהודים ממלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה וחלקת 110 עובדי הכפייה המצרים שמצבתם מופיעה על קיר בית הקברות.
על פי תקנות בתי הקברות הבריטיים, יהודים יכלו להיקבר באותה חלקה עם הנוצרים תחת צלב ההקרבה (השונה מהצלב הצרפתי), בניגוד לשאר הדתות. בין הקבורים כאן חיילים מבריטניה, מאוסטרליה, מניו זילנד, מדרום אפריקה ומקנדה. הקברים אחידים במידותיהם, ללא הבדל דת, מין ודרגה.
בקיר ישנה גומחה שבה היה מונח ספר הנופלים אך לאחר מספר פעמים שבהן נלקח הספר מתאפשרת כיום הגישה אל הרשומות דרך התקשרות עם הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה. את ספר החללים ניתן למצוא בבית הקברות הבריטי הנוסף בחיפה, במתחם בתי הקברות בדרום העיר.
חלקות ההודים
בקבר אחד נקבר אפרם של 29 החיילים ההודים של צבא הוד-מלכותה שלאחר מותם נשרפו גוויותיהם, בהתאם למנהג ההינדי. חלק מחיילים אלו לקחו חלק בכיבוש חיפה. בחלקה אחרת קבורים בקבר אחים אחד כל החיילים ההודים המוסלמים. בסך הכל קבורים בחלקה ההודית 49 חיילים.
כפייה (לוגיקה מתמטית)
בלוגיקה מתמטית, כפייה היא טכניקה רבת עוצמה, המאפשרת לבנות מודלים של תורת הקבוצות שבהם מתקיימות טענות שונות, שלאו דווקא נובעות ממערכת האקסיומות המקורית. את הכפייה פיתח פול כהן ב-1963 כדי להוכיח את העצמאות של השערת הרצף במסגרת ZFC (אקסיומות צרמלו-פרנקל לרבות אקסיומת הבחירה), ומאז נעשה שימוש בטכניקה זו כדי להוכיח את העקביות והעצמאות של מאות טענות אחרות.