cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדני דגן
ביוגרפיה
באמצע עונת 1997/98, החליף את מאיר קמינסקי בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב. וירד עם הקבוצה בסיום העונה לליגה השנייה. בעונה שלאחר מכן, אימן עד אמצע העונה והוחלף על ידי יאיר שרון.
בעונת 1998/1999 ובעונת 2002/03 אימן דגן את קבוצת הבוגרים של מכבי אשדוד. ולאחר מכן פרש מאימון למשך שלוש שנים.
בעונת 2005/06 עבר דגן לאמן את קבוצת הבוגרים של אליצור נווה-דוד רמלה. בעונת 2008/09 הוא זכה בגביע המדינה עם קבוצת הכדורסל לנשים של מכבי רמת חן לאחר ניצחון על אלקטרה רמת השרון 71-72. בעונת 2010/11 החל לאמן את קבוצת מכבי בנות אשדוד, ובעונה שלאחר מכן זכה דגן ב"דאבל" היסטורי עם הקבוצה. בעונת 2012/13 זכה עם מכבי בנות אשדוד בגביע נוסף. בחודש יולי 2013 עזב את הקבוצה מסיבות אישיות.
ב-24 בדצמבר 2014 מונה למאמנה של א.ס. רמת השרון.
ב-8 בינואר 2017 מונה למאמנה של קבוצת עירוני רמת גן.
תארים והישגים
בסך הכל זכה דגן ב-5 אליפויות וב-7 גביעי מדינה בקבוצות שונות בליגת העל בכדורסל נשים ובאליפות העולם לבתי ספר תיכוניים (ISF).
שילה דה-בר
שילה דה-בר (נולד בשנת 1968) הוא העורך הראשי לשעבר של העיתון "ידיעות אחרונות" בשנים 2007–2010.
ביוגרפיה
דה-בר נולד בדיסלדורף שבגרמניה להורים ישראלים (אדריכל וגננת) ששהו שם לצורך לימודים. דה-בר גדל והתחנך במדרשת בן-גוריון. בצה"ל שירת שירות קרבי כקצין וכלוחם. לאחר שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
דה-בר החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות התשעים בקורס עורכים של "ידיעות אחרונות", התקדם במהירות לתפקיד רכז הכתבים בעיתון ואחר כך לראש דסק החדשות והפך למקורבו של אילון שליו שהיה עורך העיתון הראשי משנת 1998.
בשנת 2000, בעקבות הדחתו של שליו, פרש מהעיתון לעסקי היי-טק, אולם החליט ב-2002 לחזור לתחום העיתונות וקיבל על עצמו (יחד עם רם לנדס) להקים את חברת החדשות של ערוץ 10. בשנת 2005 חזר לידיעות כעוזר אישי למו"ל ארנון מוזס, שמינה אותו ב-2007 לעורך הראשי של העיתון (במקום רפי גינת). ב-28 בדצמבר 2010 הודיע על פרישה מתפקידו.
חיים אישיים
דה-בר הוא בנו של האדריכל אורי דה בר. נשוי בשלישית. היה נשוי בעבר להילה אלרואי. אב לחמישה ומתגורר בכפר סבא.
הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן
הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן (באנגלית: The Prince Edward, Duke of Kent and Strathearn; 2 בנובמבר 1767 – 23 בינואר 1820) היה בנו הרביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואביה של המלכה ויקטוריה. ב-23 באפריל 1799 קיבל את התואר דוכס קנט וסטראת'רן ואת התואר רוזן דבלין. באותה שנה מונה למפקד הצבא הבריטי בצפון אמריקה.
קורות חיים
הנסיך אדוארד נולד בארמון בקינגהאם, והיה בנו של מלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השלישי ושל שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. אדוארד הוטבל לנצרות ב-30 בנובמבר 1767.
ב-5 בפברואר 1783 הוענק לו תואר אביר מסדר פטריק הקדוש וב-2 במאי 1786 תואר אביר מסדר הבירית.
בשנת 1785 החל את הקריירה הצבאית שלו באימונים בגרמניה. אביו רצה לשלוח אותו לאוניברסיטת גטינגן, אולם לבסוף החליט לשלוח אותו ללונברג ולאחר מכן להאנובר. אדוארד שירת שנתיים בז'נבה בטרם נשלח לגיברלטר לפקד על כוחות צבא שם של גדוד פוסיליירים המלכותי. גדוד זה נשלח לקנדה במאי 1791, ובכך היה אדוארד לבן המלוכה השני (אחרי אחיו) שרגלו דרכה על אדמת קנדה.. הנסיך אדוארד הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (אלוף) באוקטובר 1793 ולוטננט גנרל (רב-אלוף) בינואר 1796. ב-24 באפריל 1799 הוענק לו תואר דוכס קנט וסטראת'רן, ורוזן דבלין, ובמאי באותה שנה מונה למפקד כוחות הצבא הבריטיים בצפון אמריקה הבריטית.
ב-5 בספטמבר 1799 מונה אדוארד לחבר במועצת המלך של הממלכה המאוחדת.
ב-24 במאי 1802 החל לכהן כמושל גיברלטר, אולם בשל קשיחותו והמשמעת הקשה שדרש מרדו כוחות הצבא נגדו בערב חג המולד באותה שנה, והדוכס מיורק שכיהן כמפקד הצבא הבריטי באותה עת השיב אותו לבריטניה במאי 1803 (אף שרשמית המשיך לשאת בתואר מושל גיברלטר).
נישואיו
לנסיך אדוארד היו מספר רב של פילגשים, הידועה שבהן הייתה אדלייד דובוס (Adelaide Dubus), להם נולדה בת משותפת - אדלייד ויקטוריה אוגוסטה דובוס (1789–1790), ופילגש ידועה נוספת הייתה ג'ולי דה סן לורן, אולם אדוארד נותר רווק עד שנת 1818. בשנה זו, בעקבות מותה בטרם עת של נכדתו היחידה בתוך מסגרת הנישואים של המלך ג'ורג' השלישי, הנסיכה שארלוט מוויילס נוצר משבר ירושה. ליורש העצר ולאחיו הצעיר של יורש העצר - הנסיך פרדריק, דוכס יורק לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים. בעקבות המשבר, כל בניו של המלך ג'ורג', ובהם גם ויליאם הרביעי, דוכס קלרנס (לימים, המלך ויליאם הרביעי) מיהרו להתחתן על מנת להוליד יורש לכס המלוכה.
לאופולד הראשון, מלך הבלגים התחבר עם הנסיך. הוא החליט לעזור לאדוארד להוליד יורש, ושידך לדוכס את אחותו - ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אלמנתו של אמיך קרל, נסיך ליינינגן, ואם לשני ילדיו. אדוארד מצא את השידוך מתאים, והשניים נישאו ב-1818, ולאחר שנה נולדה בתם היחידה, מי שהייתה לאחר מכן מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה. אחרי מותו של אדוארד ב-1820 עזר לאופולד לאחותו ולאחייניתו.
הנסיך אדוארד אוגוסטוס ורעייתו נאלצו לחיות חיי צניעות בשל חובותיו הכבדים (לימים, בתו, המלכה ויקטוריה, שילמה את החובות מהכנסותיה הפרטיות), ולבסוף החליטו להתגורר בקוטג' וודברוק (Woodbrook Cottage) בסידמות' שבדבון.
אדוארד אוגוסטוס נפטר ב-23 בינואר 1820 בקוטג' וודברוק, לאחר הצטננות שאירעה בשל טיול שערך בקור מבלי ביגוד מתאים. אביו, המלך ג'ורג' השלישי מת שישה ימים לאחר מכן. אדוארד אוגוסטוס נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
מורשתו
הפרובינציה הקנדית אי הנסיך אדוארד נקראת על שמו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, כמו גם מחוז הנסיך אדוארד שבפרובינציית אונטריו, הכפר פוינט אדוארד שבאונטריו, העיר קנטוויל שבנובה סקוטיה ואיי הנסיך אדוארד שבדרום אפריקה.
יז'י גרוטובסקי
יז'י מריאן גרוטובסקי (בפולנית: Jerzy Marian Grotowski, 11 באוגוסט 1933 - 14 בינואר 1999) היה במאי והוגה תיאטרון פולני. גרוטובסקי הביא לידי מהפכה את החשיבה על תפקידי התיאטרון בעולם כולו ושינה את מעמדו של השחקן, את צורת הכשרתו ועבודתו על התפקיד. אצלו גם המחזה מילא תפקיד אחר, וחדל מלהיות מופע, אלא התחיל להיות תהליך של שינוי, בו לוקחים חלק הן השחקנים והן הצופים.
ב-1955 סיים גרוטובסקי לימודי משחק בקרקוב ועבר למוסקבה. שם הושפע מקונסטנטין סטניסלבסקי ומוסבולוד מיירהולד. כמו כן, הושפע מעבודותיהם של ברטולט ברכט ואנטונין ארטו. בשנת 1956 ערך נסיעה למזרח, שם הכיר את האופרה של פקינג, הקתקאלי ההודי ואת תיאטרון הנו היפני. לאחר מכן שב לקרקוב, והמשיך בלימודי בימוי, אותם סיים בשנת 1960.
מעבדת התיאטרון
עוד בזמן לימודיו החל לנהל את תיאטרון 13 השורות, באופולה. בין השנים 1961 עד 1968 העסיקה את גרוטובסקי בעיקר שאלת הכשרת השחקנים. אחד מתלמידיו הידועים הוא אאוג'ניו ברבה, שהקים מאוחר יותר את תיאטרון אודין באוסלו. גרוטובסקי עבר התיאטרון לורוצלב החל משנת 1965.
הצגות
על-פי מראה, שגרוטובסקי השתמש במחזה כבסיס, הוסיף עליו מתוך עבודתו עם השחקנים. אחר כך פרש גרוטובסקי מבימוי של הצגות פתוחות לקהל, ועבר לעבוד במסגרת של סדנאות לשחקנים. בשלב מסוים התיישב באיטליה, שם עבד עד למותו.
השפעה
תלמידיו הרבים של גרוטובסקי המשיכו את עבודתו בצורות שונות. הוא היה מוערץ על-ידם ועל ידי אורחים, עד כדי כך, שזה עורר לפעמים התנגדות אצל אחרים. עד היום השפעתו גדולה מאוד, גם על במאים מובילים, כמו: אנטולי וסילייב ופיטר ברוק. יש גם כאלה שאומרים להפך, שפיטר ברוק השפיע על גרוטובסקי.
לגרוטובסקי יש ממשיכי דרך בכל העולם. יש גם שחקנים ישראלים שהלכו להתבודד ולהתנזר במעבדותיו, כמו זו באיטליה, המנוהלת על ידי תלמידו. בארץ חי תלמידו, פרופסור סרז' ואקנין, שלימד את תורת התיאטרון שלו באוניברסיטת פריז 8 ובאוניברסיטת מונטריאול.
בספרו "פגישות עם פיטר ברוק", מזכיר אוריאל זוהר, בריאיון עם ברוק, את העובדה שגרוטובסקי התעניין במרטין בובר.
מכון גרוטובסקי
מכון גרוטובסקי שם לעצמו למטרה את המשך חקר ופיתוח המתודות התיאטרוניות על פי הכיוונים שהורה גרוטובסקי בעבודתו היצירתית. המכון השוכן בעיר ורוצלב בפולין מחזיק בשלושה מבנים. הראשון הוא מעבדת התיאטרון בכיכר השוק Rynek-Ratusz, מבנה היסטורי בו פעל גרוטובסקי בין השנים 1965–1984. השני הוא מבנה של מועדון שיט לשעבר, בפאתי העיר, על שפת נהר האודר. מבנה זה מכיל חללי עבודה רבים וכן מגורי אורחים. המבנה השלישי מצוי בלב יער באזור כפרי, כ-50 ק"מ מורוצלב. המכון מפיק פרסומים ומקיים פעילויות קבועות רבות להנחלת מורשתו של גרוטובסקי וכן פרויקטים ארוכי טווח כדוגמת תוכנית 'Masters in Residence' שהחלה בשנת 2009 בה הוזמנו הבמאים אנטולי וסילייב, פיטר ברוק, תיאודורוס תרצופולוס ויוג'ניו ברבה לקיים מעבדות ארוכות טווח וחזרות לקראת הצגות בבימויים.
חלב שיבולת שועל
חלב שיבולת שועל הוא חלב צמחי המופק משיבולת שועל מלאה על ידי מיצוי החומר הצמחי במים. לחלב שיבולת שועל מרקם קרמי וטעם עדין דמוי שבבי שיבולת שועל, והוא מיוצר בסוגים ובטעמים שונים, כגון ממותק, לא ממותק, וניל ושוקולד.
היסטוריה
חלב סויה וחלב שקדים קדמו לכל סוג אחר של תחליף חלב, כולל חלב שיבולת שועל, הן כמזונות תרבותיים והן כמוצרים מסחריים. מאז ראשית המאה ה-20, חלב הסויה עשה את דרכו מאסיה אל חנויות מכולת באירופה ובאמריקה, בתחילה כתחליף חלב לרגישים ללקטוז. העלייה בצריכת חלב סויה מאז שהגיע לרחבי העולם יצרה שוק גדול למשקאות מהצומח כמו חלב שיבולת שועל. הדוגמה הידועה הראשונה למשקה צמחי על בסיס שיבולת שועל נמצאת בתחילת שנות ה-90, כאשר ריקארד אוסטה פיתח חלב שיבולת שועל. אוסט עבד כמדען מזון באוניברסיטת לונד הממוקמת בעיר לונד שבשוודיה, וחקר את נושא הרגישות ללקטוז ותחום המזון הבר-קיימא, כאשר המציא את המשקה. זמן קצר לאחר מכן הקים אוסטה את "אוטלי", החברה המסחרית הראשונה אשר מייצרת חלב שיבולת שועל.
נכון לשנת 2019, מוצריה של אוטלי, החלוצה בתחום הייצור המסחרי של חלב שיבולת שועל, נמצאים בכ-7,000 בתי קפה וחנויות מכולת. עם זאת, היא אינה היצרנית הבולטת היחידה של חלב שיבולת שועל. בין החברות המובילות המייצרות חלב שיבולת שועל נמנות אוטלי (שוודיה), פיורהארווסט (אוסטרליה), אלפרו (בריטניה) , ביואוונה (איטליה), סימפלי (פינלנד), Vitasoy (הונג קונג) ופסיפיק (ארצות הברית). סך מכירות החלב הצמחי בעולם בשנת 2018, כולל חלב שיבולת שועל, היה 1.6 מיליארד דולר, והתחזית היא כי עד שנת 2025 הן יגיעו ל-41 מיליארד דולר.
בשנת 2018 היה מחסור רב בחלב שיבולת שועל, בשל ביקוש חסר תקדים באירופה ובצפון אמריקה, דבר אשר הראה על הדרישה הצרכנית החזקה למוצר זה. כדי לענות על הביקוש של האמריקאים, אוטלי פתחה מפעל חדש בניו ג'רזי באפריל 2019, המייצר לחודש של בסיס חלב שיבולת שועל, והכריזה על תוכניות להקמת מפעל גדול פי שלושה ביוטה, שייפתח בתחילת 2020. בשנת 2019, המכירות הקמעונאיות של חלב שיבולת שועל בארצות הברית עמדו על 29 מיליון דולר, עלייה מ-4.4 מיליון דולר בשנת 2017. במהלך 2020, מכירות חלב שיבולת שועל בארצות הברית עלו ל-213 מיליון דולר, והוא הפך לסוג החלב הצמחי השני בגודל צריכתו במדינה, אחרי חלב שקדים (1.5 מיליארד דולר במכירות ב-2020).
גלידה, מוצרים דמויי-יוגורט ומלבין קפה מחלב שיבולת שועל הפכו לפופולריים בשנת 2019, והם נכנסו לשימוש נרחב בבתי קפה, למשל סטארבקס, וצמחו בשווקים חדשים, כדוגמת סין. הצמיחה של שוק חלב שיבולת השועל מיוחסת בחלקה להשפעה הסביבתית הנמוכה-יחסית שלו, לדרישות הנמוכות לקרקע ולמים עבור ייצורו, ולעלייה בפופולריות של התזונה הטבעונית במדינות מפותחות.
בין השנים 2019 ל-2020 המכירות של חלב שיבולת שועל בארצות הברית עלו ב-303%, ל-213 מיליון דולר, כאשר חלב שיבולת שועל בקירור נמכר כמעט פי עשרה יותר מאשר חלב שיבולת שועל יציב-מדף (ללא קירור). ניתוח צרכנים של הגידול בצריכת חלב שיבולת שועל מצביע על כך שהצמיחה בשוק נובעת מהטעם החלבי, התפיסה הבריאותית והקיימות הסביבתית, בניגוד לביקוש הגבוה למים של גידול שקדים למשל (עבור ייצור חלב שקדים). חלב שיבולת שועל ניתן להקצפה ולשימוש במשקאות אחרים, כמו קפה, באופן דומה לחלב פרה. בין השנים 2020–2021, מכירות חלב שיבולת השועל עלו ב-151%, והוא הפך לסוג החלב הצמחי השני הנצרך ביותר, אחרי חלב שקדים. ב-20 במאי 2021, אוטלי יצרנית חלב שיבולת השועל הגדולה בעולם  החלה להיסחר בנאסד"ק, עם שווי שוק של 13 מיליארד דולר באותו יום.
עיבוד
ייצור חלב שיבולת שועל דומה לזה של רוב סוגי החלב הצמחי האחרים. גרגרי דגנים שאינם מעובדים, כמו שיבולת שועל, אינם ניתנים לעיכול בשל קליפתם החיצונית הקשה; כמו כן, נדרש עיבוד גם כדי להפוך את הגרגרים היבשים לנוזל.
התהליך מתחיל במדידה וטחינה של גרגרי שיבולת השועל, על מנת לפרק את הקליפה החיצונית שלהם. לאחר מכן, מערבבים את הגרגרים במים חמים וטוחנים לתערובת דלילה. התערובת מטופלת באנזימים ובחום כדי ליצור בסיס שיבולת שועל נוזלי וסמיך.
ההשריה ומיצוי חומרי המזון משיבולת השועל הם החלקים בעלי ההשפעה הישירה ביותר על התוצר הסופי. הגדלת התפוקה בשלב זה עשויה להסתייע בזרזים כימיים, אנזימים או העלאה בטמפרטורה, כל אלה על מנת להסיר מולקולות תזונתיות מתוצר הלוואי המוצק ולשלב אותן בנוזל. זרזים כימיים מגבירים את רמת ה-pH של התערובת, זרזים אנזימטיים גורמים להידרוליזה חלקית של חלבונים ורב-סוכרים, והעלאת הטמפרטורה מגבירה את קצב התגובה. הפרדת הנוזל מתוצר הלוואי המוצק היא שלב פשוט המושג באמצעות שפייה, סינון וסחרור בצנטריפוגה.
לאחר הפרדת התוצר הנוזלי, מוספים מרכיבים נוספים, כגון ויטמינ ים ומינרל ים לחיזוק, או ממתיק ים, חומרי טעם וריח, מלחים, שמנ ים ומרכיבים דומים, כדי ליצור את המוצר הסופי. מאחר שחלב שיבולת שועל לא-מועשר הוא בעל ערכי סידן, ברזל וויטמין A נמוכים יותר מאשר בחלב פרה, יש להוסיף את חומרי המזון הללו על מנת שהמוצר הסופי יהווה תחליף תזונתי לחלב. הומוגניזציה ותהליכי חום כגון פסטור או טיפול בטמפרטורה גבוהה במיוחד (UHT) משמשים להארכת חיי המדף של המוצר.
אתגרים בייצור
חלב שיבולת שועל, כמו רוב סוגי החלב הצמחי, עשוי מחומרים צמחיים מפורקים שעברו הידרוליזה, וכתוצאה מכך גודלי החלקיק ים שלו אינם אחידים בהשוואה לחלב בקר. הקטנת גודל החלקיקים וצמצום התפרוסת שלהם באמצעות עיבוד פיזי כדוגמת המגון, ושימוש במייצבים, הידרוקולואידים למשל, בשילוב עם מתחלבים אחרים, הם דרכים נפוצות לשיפור איכות המוצר.
בעיה נוספת הנובעת מההרכב הטבעי של שיבולת שועל היא תכולת העמילן הגבוהה שלה. תכולת העמילן (50%–60%) היא מאתגרת במהלך הטיפול בטמפרטורה גבוהה במיוחד (UHT), בשל טמפרטורת ההקרשה הנמוכה יחסית של עמילן. כדי להתגבר על כך, היצרנים משתמשים בהידרוליזה אנזימטית של עמילן על ידי אלפא ובטא-עמילאז, שמפרקים את העמילן לרב-סוכרים קטנים יותר, ללא התנהגות ההקרשה הקודמת.
העשרה של חלב שיבולת שועל במיקרונוטריאנטים חיוניים עשויה לכלול ויטמין D, ויטמין A, ויטמין B12, ריבופלאבין וסידן.
השפעה על הסביבה
מאז 2015 בערך, העניין בתזונה מבוססת צמחים, יחד עם דאגה לרווחת בעלי חיים ולצמצום ההשפעה על איכות הסביבה, הגבירו את הצריכה של חלב שיבולת שועל. בהשוואה לחלב פרה וסוגים אחרים של חלב צמחי, תהליך ייצור חלב שיבולת שועל מייצר כמויות קטנות של פחמן דו-חמצני וכלל לא מייצר מתאן (פליטת גזי חממה נמוכה), ודורש כמות נמוכה יחסית של מים ואדמה. ייצור חלב שיבולת שועל דורש 1/15 מכמות המים של ייצור חלב פרה ו-1/8 מכמות המים של חלב שקדים.
ערכים תזונתיים
בהשוואה לחלב פרה, חלב שיבולת שועל דומה בכמות הקלוריות לנפח נוזל (למנה של כוס – 240 מ"ל, 120 לעומת 149 קלוריות בחלב פרה), יש בו 40% מתכולת החלבונים, 63% מהשומנים, אך רק כ-10% מכמות השומן הרווי, ופי 1.5 מסך הפחמימות (על אף שמחצית מכך בחלב פרה היא סוכרים פשוטים). בחלב פרה אין סיבים, בעוד שבחלב שיבולת שועל יש 2 גרם סיבים תזונתיים למנה. תכולת הסידן והאשלגן דומה, אם כי חלב שיבולת שועל – כמו כל חלב צמחי – עשוי להיות מועשר בחומרי מזון ספציפיים במהלך הייצור. האינדקס גליקמי שלו הוא 60, בעוד זה של חלב פרה הוא 47.
ורנר הייזנברג
ורנר קרל הייזנברג (בגרמנית: Werner Karl Heisenberg; 5 בדצמבר 1901 – 1 בפברואר 1976) היה פיזיקאי גרמני וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1932. היה שותף בכיר בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית. ידוע במיוחד בזכות עקרון האי-ודאות הנקרא על שמו.
עבודתו על מכניקת הקוונטים
בשנת 1925 פיתח הייזנברג יחד עם מקס בורן ופסקואל יורדן את מכניקת המטריצות שהפכה לאחד היסודות למכניקת הקוונטים. כעבור זמן קצר הציעו ארווין שרדינגר ופול דיראק גישות חלופיות, והראו כי גישותיהם זהות ביסודן לגישתו של הייזנברג. עבודתו זו זיכתה אותו בפרס נובל לפיזיקה ב־1932.
בשנת 1927 פרסם הייזנברג תגלית חשובה נוספת, את עקרון האי-ודאות, הקרוי על שמו. ב-23 בפברואר הוא תיאר אותו במכתב לוולפגאנג פאולי, וכעבור כחודש שלח מאמר מדעי לפרסום. הייזנברג הוכיח כי יש זוגות של משתנים (הקרויים "צמודים"), המתייחסים לתכונות של מערכת קוונטית. זוגות אלה מאופיינים בתכונה מיוחדת במינה, שלא הייתה דומה לעולם שלפני מכניקת הקוונטים: ככל שמצבו של אחד המשתנים בזוג כזה ידוע בוודאות גבוהה יותר, כן מצבו של בן זוגו ידוע בוודאות מועטה יותר. לדוגמה, ככל שמקומו של אלקטרון ידוע בדיוק רב יותר, כן התנע שלו ידוע במידה פחותה של דיוק. הייזנברג קבע כי אין זו בעיה של מדידה, שאולי תיפתר עם שכלול השיטות והמכשירים, אלא זו תכונה בסיסית ומהותית של הטבע. עקרון האי-ודאות השפיע עמוקות על הפיזיקה ועל הפילוסופיה. העיקרון משפיע בצורה ניכרת רק על מדידות בסדר גודל של קבוע פלאנק, והשפעתו זניחה בסדרי גודל גדולים יותר.
תחת השלטון הנאצי
לאחר המלחמה נראה היה כי תפקידו במאמץ המלחמה הנאצי שנוי במחלוקת, במיוחד בשאלה מדוע העריך שגרמניה לא תוכל טכנולוגית לייצר פצצה גרעינית. ראיות של צבא בעלות הברית, אשר עקבו בשלב מסוים אחרי תוכניות הגרעין של גרמניה, מציגות הקלטה של הייזנברג בה הוא אומר בשיחת טלפון לאנשי המפלגה הנאצית כי דרושות טונות של אורניום לשם פיתוח פצצה אחת, לכן אין פיתוח הפצצה אפשרי בזמן כה קצר. הביוגרף של הייזנברג טען שהייזנברג עשה כמיטב יכולתו לשבש את התוכנית לפיתוח פצצה אטומית גרמנית, ועל כן העריך שהדבר בלתי ישים. אבל היו שאמרו, לדוגמה, ג'רמי ברנשטיין בספרו "מועדון האורניום של היטלר", כי עשה כמיטב יכולתו לקדם את פצצת הגרעין הגרמנית, והתוכנית נכשלה רק בגלל העדר אמצעים, ובגלל גישה תאורטית שהוכחה כחסרת תוחלת. נילס בוהר, מורהו וידידו של הייזנברג, ציין שהתרשם בפגישתו איתו במהלך המלחמה כי הלה היה נלהב ביותר מהרעיון לקדם את פצצת האטום הגרמנית.
לאחר המלחמה
לאחר הניצחון על גרמניה, עצרו האמריקאים עשרה מבכירי הפיזיקאים הגרמנים, בתוכם הייזנברג, ושיכנו אותם בחווילה (Farm Hall) באזור קיימברידג' באנגליה. הפיזיקאים נעצרו במטרה למנוע מהרוסים לשים עליהם את ידם ובמיוחד למנוע ממידע על פרויקט הגרעין לדלוף עד תום המלחמה נגד יפן. הפיזיקאים זכו ליחס טוב שכלל מגרשי טניס ופסנתר, ומתקני ציתות עקבו אחרי השיחות ביניהם. אין בתמלולים של השיחות עדות לכך שהייזנברג או הפיזיקאים האחרים ניסו לשבש את תוכנית הגרעין הנאצית. לעומת זאת, יש בתמלילים עדות לכך שהייזנברג היה מודע למדיניות הרצח הנאצית.
אחרי המלחמה התמנה הייזנברג למנהלו של מכון מקס פלאנק לחקר הפיזיקה, והקדיש את רוב זמנו לעיון בשאלות הפילוסופיות העולות ממכניקת הקוונטים.
אזכורים בתרבות
ורנר הייזנברג הוא ההשראה מאחורי "הייזנברג", האלטר אגו של וולטר ווייט, הדמות הראשית בסדרה "שובר שורות".
בשנת 2023 גולם הייזנברג על ידי מתיאס שווייגהופר בסרטו של כריסטופר נולאן, אופנהיימר.
לקריאה נוספת
Heisenberg, Werner (1949) The Physical Principles of the Quantum Theory, Dover, New York
חוליות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טיחואנה
טיחואנה (בספרדית: Tijuana) היא העיר הגדולה ביותר במדינת באחה קליפורניה שבמקסיקו. העיר שוכנת על גבול ארצות הברית–מקסיקו, סמוך לעיר החוף סן דייגו שבארצות הברית. טיחואנה נוסדה כעיר בשנת 1889. היא המטרופולין השישי בגודלו במקסיקו, והיא אחת הערים הגדלות בקצב המהיר ביותר במדינה. נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר כ-1,300,000 איש.
כלכלה
קרבתה של טיחואנה לארצות הברית השפיעה רבות על כלכלתה. תיירים רבים, בעיקר, מעבר לגבול נוהרים לעיר. כלכלתה של טיחואנה נשענת במידה רבה גם על קרבתה לעיר האמריקנית סן דייגו. כ-70% מהכלכלה בה מבוססת על "כלכלת גבול". במידה דומה, נעזרת סן דייגו בטיחואנה, כאשר כוח העבודה הזול המגיע לעיר ממנה, מאפשר לתושבי סן דייגו לשפר את איכות חייהם תוך העסקת עובדים מקסיקניים בשכר עבודה נמוך.
טיחואנה ידועה בעולם המערבי בעיקר בזכות תדמיתה כ"עיר החטאים", כינוי שדבק בה עוד בימי תקופת היובש, עקב מכירת האלכוהול במקום (בזמן שמכירת האלכוהול בארצות הברית נאסרה).
ע"פ מיכאל פרודנטל נגד מדינת ישראל
ע"פ 11196/02 מיכאל פרודנטל נ' מדינת ישראל הוא ערעור פלילי לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בתל אביב, שניתן ב-4 בנובמבר 2002 ודן באיסור הפלילי בנושא סחר בנשים למטרות זנות ובניצול מצוקתן של הנשים שהן קורבנותיו.
חשיבותה של פסיקה זו היא בדיון החוקתי בזכויות היסוד המנויות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בפסק דין זה ניתנה פרשנות רחבה למושג "קניה ומכירה" אשר הורחבה מן הדין האזרחי וקיבלה בדין הפלילי פרשנות נוספת של השכרה, העברה וסחר בנשים אלו מתוך מטרה למגר תופעה זו, מכאן שפסק דין זה הוא אחד מפסקי הדין החשובים והתקדימיים בנושא יבוא וסחר בנשים למטרות זנות והפך לאבן דרך בפסיקה המאוחרת בעניין זה.
לאחר פסק דין זה בוטל סעיף 203א לחוק העונשין ובשנת 2006 חוקק חוק איסור סחר בבני אדם.
רקע
מחקרים מלמדים ששני שלישים מקורבנות הסחר בבני אדם בעולם הן נשים.
בישראל, העיסוק הפלילי של סחר בנשים למטרות זנות התפתח כתוצאה מניצול חולשתן של הנשים וכפועל יוצא מניצול זה הבאתן לישראל שלא כחוק, בדרך ייסורים, והעברתן מיד ליד כטובין שניתן לסחור בהן בתמורה כספית או כל תמורה אחרת. תופעת הסחר בנשים למטרות זנות היא תופעה שביקש המחוקק הישראלי לאסור, ולהעניש את הנוטלים בה חלק. לשם כך חוקק סעיף 203א (א) לחוק העונשין התשל"ז 1977 אשר כותרתו: "סחר בבני אדם לעיסוק בזנות".
העובדות
המערער, פרודנטל "קיבל" את המתלוננות להחזקתו מאדם אחר, העסיק אותן בזנות באופן שקיבל הזמנות מלקוחות, הסיע אותן לבית הלקוחות, גבה תשלום עבור שירותי המין שסיפקו ובתום השירות החזיר אותן לביתו. כל מתלוננת קיבלה מתוך הסכום ששולם 40 ש"ח ושילמה לפרודנטל 20 ש"ח ליום מרווחיה תמורת אוכל ומגורים.
פרודנטל מנע מהנשים לצאת מהדירה על ידי כך שכלא אותן בדירתו, לקח מהן את דרכוניהן ואף איים על חייהן וחיי בני משפחתן.
טענות המערער
לדברי פרודנטל, המעשים שבוצעו על ידו לא עלו לכדי עבירת הסחר בבני אדם, אלא רק לכדי סרסרות ולפיכך מן הראוי היה להרשיעו בסרסרות לזנות בלבד וזאת מהטעם שלאור הניסוח היבש של החוק מתעוררת שאלת פרשנות קשה ולאור העובדה שהוא לא קנה ולא מכר נשים, הוא סבר שהעבירה אינה מתיישבת עם לשון הסעיף.
דעת השופטים
השופטת ביניש שמה דגש על המלים "המוכר או הקונה" כלשון סעיף 203א (א): "המוכר או קונה אדם להעסקתו בזנות או המתווך למכירה או לקניה כאמור... לעניין זה מוכר או קונה- תמורת כסף, שווה כסף, שירות או טובת הנאה אחרת", ובהתאם לכך קבעה כי מאחר שפרודנטל אכן קיבל את המתלוננות מידי הנאשם הראשון שהעביר אותן לחזקתו ולפיקוחו לצורך העסקתן בזנות, וכמו כן בתמורה להעברת המתלוננות לידיו קבעו הנאשמים הסדר חלוקת רווחים על פי אחוזים, הסדר אשר כלל יצירת זיקה קניינית בנשים, יש לראות בפרודנטל כמי שביצע עבירה של סחר בבני אדם לפי סעיף 203א (א) לחוק העונשין.השופטת ביניש פנתה לפסיקה קודמת בה כל אחד מהשופטים אשר דן בפרשנות הסעיף הביע עמדה נחרצת כי אין לפרש את הרכיבים ההתנהגותיים שביסודות העבירה -מכירה וקניה- על פי אמות המידה השאובות מן הדין האזרחי:לדברי השופט מישאל חשין פירוש המושגים 'מוכר' ו'קונה' אדם להעסקתו בזנות כהוראת סעיף 203א (א) לחוק העונשין כוללים אף 'משכיר' ו'שוכר'. לדברי השופט אשר גרוניס קשה לקבל שהסדרי התשלום בין המוכר לקונה הם שיכריעו בשאלה אם מדובר בסחר או לאו.השופטת ביניש הסתמכה בנוסף על אמנת ה"או"ם" נגד הפשע המאורגן שישראל צד לה, אשר מבקשת למנוע ניצול לרעה של כוח בדרך של העברת בני אדם וסחר בהם למטרות זנות או עבדות, ואף חתמה על הפרוטוקול הנספח לאמנה למניעה, מיגור וענישה של סחר בבני אדם, אשר בו נקבע שהסכמת הקורבן להעברה או סחר באמצעים המופיעים באמנה אינם רלוונטיים לגבי האיסור שנקבע. בתיקון לחוק העונשין ביקש המחוקק הישראלי ליטול חלק במאבק הבינלאומי בסחר בבני אדם, קל וחומר סחר בבני אדם למטרות זנות, אשר על כן תכליות החקיקה הישראלית זהות הן לתכלית האמנה והפרוטוקול הנ"ל.
מהטעמים האמורים נדחה הערעור על ההרשעה והעונש.
בעקבות פסק הדין
לפי הערכת משטרת ישראל, בשנת 2000 שהו בישראל כ-3000 קרבנות סחר למטרות זנות, בשנת 2009 מספרן ירד לעשרות בודדות, בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת נאמר על שינוי זה: "האכיפה בתחום, שהובילה למספר רב של מעצרים וכתבי אישום לעומת העבר, הובילה גם לשינוי באופי הסחר בנשים, והוא נעשה גלוי פחות. כתוצאה מכך, גם המאבק בסוחרי נשים למטרות זנות מצריך שינויים. את הירידה במספר הקרבנות שנמצאו אפשר לפיכך להסביר בכמה סיבות: צמצום ממדי התופעה, שינויים בדפוס הסחר בנשים שלא זוהו, וירידה בפעילות האכיפה".
אזכורים בפסיקה מאוחרת
הערך המוגן בנורמה הפלילית שבסעיף 203א טמון באינטרס החברתי לבער את נגע הסחר בבני אדם למטרות זנות ולשלול בכל אמצעי אפשרי את התופעה של קניה ומכירה של בני אדם כדי לנצלם למטרות מין. התכלית הטמונה ביסוד נורמה זו הביאה להרחבה של הגדרת המושגים "קניה ו"מכירה" לצורך העסקה בזנות בדרך הכוללת כל סוג של עסקה המביאה להעברת אדם מיד ליד והקניית זכות רכושית לאדם אחד כלפי גופו של אדם אחר.
הנס ליאו האסלר
ביוגרפיה
כיום מניחים כי האסלר החל ללמוד מוזיקה בילדותו אצל אביו, שהיה נגן עוגב. בשנת 1584, כמו הרבה מלחינים גרמנים בתקופתו, נסע לאיטליה להמשיך בלימודיו; הוא הגיע לוונציה בשיא הפעילות של האסכולה הוונציאנית, המלחינים שכתבו בסגנון הפוליכוראלי המפואר, שהפופולריות שלו פשטה עד מהרה בכל רחבי אירופה. האסלר הספיק להתוודע אל המוזיקה הזו, שהופצה בתדפיסים רבים בגרמניה הודות לעניין שגילה בה לאונרד לכנר, מיודעו של אורלנדו לאסוס ממינכן.
האסלר חזר לגרמניה ב-1586 וקבע את מושבו באאוגסבורג, שם שירת כנגן עוגב בחצר אוקטביאן השני פוגר, אציל מקומי. השנים באאוגסבורג היו יצירתיות לאין שיעור עבור האסלר; נוסף לכך, יצא לו שם רב בתקופה זו כמלחין ונגן עוגב, אף כי השפעתו הייתה מוגבלת בגלל היותו פרוטסטנטי באזור שהיה אז עדיין קתולי מובהק. בהמשך עבר לנירנברג ומשם לאולם; בערך בתקופה זו חלה בשחפת, שהתבררה כקטלנית, אף כי הספיק עוד לכהן תקופה קצרה כנגן העוגב בקאפלה בדרזדן, שם חיבר את יצירותיו האחרונות. אחרי מותו תפסו מיכאל פרטוריוס והיינריך שיץ את מקומו.
סגנונו
מוזיקת הקודש של האסלר מיועדת הן לכנסייה הקתולית והן ללותרנית. מבחינה סגנונית, המוזיקה המוקדמת שלו מתקדמת יותר מן המאוחרת: טכניקות פוליכוראליות, ניגודי מרקם ומידה מסוימת של כרומאטיות הופיעו במוזיקה שכתב אחרי שובו מאיטליה; אבל רוב המוזיקה הדתית שלו שמרנית ומשתמשת בפוליפוניה ליניארית בדרכו של ג'ובאני פלסטרינה. במוזיקה החילונית שלו - מדריגלים, קאנצונטות ושירים במוזיקה הווקאלית, וריצ'רקארי, קאנצונות, מזמורים וטוקטות במוזיקה האינסטרומנטלית - מופיעות הרבה מן הטכניקות המתקדמות של שני הגבריאלי באיטליה, אבל אופיין מאופק יותר, במידת מה, וניכרת בו תמיד תשומת לב קפדנית למלאכת המחשבת המוזיקלית וליפי הצליל.
קישורים חיצוניים
.
יוסי קינן
יוסי קינן (נולד ב-1949) הוא שחקן, במאי ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה
קינן נולד ב-1949 במרוקו, ועלה לארץ בגיל שלוש. סיים את לימודי המשחק בבית צבי ב-1975. ב-1979 יצא להשתלמות סדנאות משחק בניו יורק.
ב-2007 קיבל הסמכה להוראת התיאטרון והחינוך הבלתי פורמלי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
תיאטרון
קינן שיחק כבר ב-1975, בתיאטרון האימפרוביזציה, בהדרכת הבמאי פיטר פריי. בין השנים 1976–1984 היה שחקן פעיל בתיאטרון החאן, והשתתף בהצגות: "מעשה נורא", "קדימה בית"ר", "אוכלים", "וולפונה", "מלחמות היהודים", "נופלים בפח", "35 במאי", "גימפל תם" (מחזמר) ועוד. במקביל שיחק ב-1985 בתיאטרון בית ליסין בהצגה "מצא אישה מצא טוב", וב-1986 בתיאטרון חזית בהצגות "החוג לדרמה" ו"סנג'ר". כן שיחק בתיאטרון ביממ"א בהצגות "הרוח בערבי הנחל" ו"מעבר לים", ובתיאטרון מסחרי בהצגות: "שותף לדירה", "הצעת נישואים", "להיות יהודי", "סלאח שבתי" ועוד.
קולנוע וטלוויזיה
קינן השתתף במספר סרטים ישראלים: "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "מבצע יונתן (סרט)" (1977),"חמסין (סרט)" (1982), "ספר נשים" (1984) "קוקו בן 19" (1985), "בובה" (1987), "טיפת מזל" (1992), ו"קהילת קדושים". כן הופיע במספר סרטים מרחבי העולם: "דויד" (הפקה אמריקאית), "הנביאים" (דרום אפריקה), "קדחת המדבר" (גרמניה), "המרגל הבלתי אפשרי" (1987, הפקה של BBC), "444 ימים" (הפקה אמריקאית) ועוד.
קינן השתתף גם בסרטים הקצרים "עובדיה" ו"אסיר תודה", וכן בהפקות של בתי ספר לקולנוע.
בטלוויזיה הופיע קינן בתוכניות "סיפורו של טייס", "תהילה לדוד", "צמות", "מקומון", "פאפא", "הילדים משכונת חיים", "קריאת כיוון", "חידון התנ"ך", "המסעדה הגדולה" ועוד.
פרויקטים נוספים
קינן השתתף לאורך השנים בהצגות תיאטרון וקבוצות דיון סביב נושאים אקטואליים במכון הציוני בירושלים. ב-1985 הופיע בסדנאות יחיד של הפעלת הקהל בנושאי תיאטרון מגוונים, במסגרת אמנות לעם. במסגרת התיאטרון הקהילתי בהרצליה עבד עם קבוצות בהדרכה ובימוי.
קינן השתתף במספר פרויקטים לנוער. הוא היה אחראי לבימוי והדרכת נוער בתוכנית "רדיו עשרה" בכפר הירוק. בתיאטרון ירושלים השתתף בימי תיאטרון ארוכים לבתי ספר תיכוניים, שכללו סדנאות ומשחק. גם בבית צבי הדריך בני נוער בסדנאות ומשחק. עסק בהדרכה סדנאות ומשחק לקבוצות שחקנים מארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית - הנוער והחלוץ. בקריית שלום הדריך נוער שוליים, בסדנאות ומשחק.
קינן השתתף בסדנה למספרי סיפורים בבית מדרש אלול בירושלים. כמו כן השתתף בתוכניות רדיו, דרמה, משחק, תסכיתים ועוד.
פאול שפיגל
פאול שפיגל (בגרמנית: Paul Spiegel; 31 בדצמבר 1937 וארנדורף (מינסטרלנד), גרמניה - 30 באפריל 2006 דיסלדורף), עיתונאי ויזם גרמני שהיה נשיאה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
ביוגרפיה
שפיגל נולד למשפחה של סוחרי בקר בנורדריין-וסטפאליה. לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלטה משפחתו לבריסל. שפיגל שרד את השואה בפלנדריה, שם החביאה אותו משפחת איכרים. אחותו, אשר נעצרה לפני כן בפשיטה של הנאצים בבריסל, נרצחה במחנה ריכוז. את האירועים האלה תיאר בספרו "?Wieder zu Hause" (שוב בבית?).
בשנת 1964 נישא לגיזלה שפאץ, ולבני הזוג נולדו שני ילדים.
מאז שנת 1986 ניהל שפיגל סוכנות אמנים ותקשורת בדיסלדורף.
בשנת 1993 הצטרף לוועד הפועל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, אחר כך היה למשנה לנשיא המועצה, ובעקבות מותו של איגנץ בוביס ב-13 באוגוסט 1999 מונה ב-9 בינואר 2000 לנשיא המועצה. ב-11 בפברואר 2004 העניקה לו אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף תואר דוקטור לשם כבוד. עיר הולדתו וארנדורף (Warendorf) העניקה לו אזרחות של כבוד. שפיגל היה דמות מוכרת בציבוריות הגרמנית, ונחשב לאחרון נשיאי המועצה המרכזית של יהודי גרמניה שחווה את אימי השואה.
בשנת 2001 קרא לצמצם את מספר המהגרים בגרמניה ולבחון את "רמת הגרמנית" של מהגרים יהודים מחבר המדינות.
מעבר ארז
בעת הסלמות ולחימה בשטחי הרצועה המעבר נסגר מחשש לחיי העובדים במעבר, וכענישה להנהגת החמאס. אולם במבצעים עופרת יצוקה, צוק איתן וחגורה שחורה, נפתח המעבר לטובת מטופלים של בית החולים במעבר ארז, בית חולים שדה שהקים צה"ל.
המעבר מהווה את נקודת ההתחלה של כביש 4.
היסטוריה
מחסום ארז הוקם על כביש 4 מתל אביב לעזה בעקבות קביעת קווי שביתת הנשק בעקבות מלחמת העצמאות והיווצרות הגבול בין ישראל למצרים. בעקבות פינוי כוחות צה"ל מרצועת עזה לאחר מלחמת סיני, הוקם ליד המחסום הישראלי מחסום של כוחות האו"ם. המחסום שימש לקשרים בין צה"ל לרצועת עזה, כמו לצורך החזרת מסתננים, מצרים אחרים שהגיעו לישראל וכן ישראלים שהגיעו למצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים פורק המחסום והתאפשרה תנועה חופשית לאורך כביש 4 לתוך רצועת עזה והלאה לסיני. אולם בעקבות התגברות הפיגועים ברצועת עזה, הוסטה התנועה הישראלית לסיני לכביש 232, ועל כביש 4 הוצב מחסום להפנות את התנועה ולמנוע כניסה ישראלית לרצועה. מששב השקט לרצועת עזה הוסר המחסום, אך הוחזר שוב לאחר פרשת קו 300, עת הגיע האוטובוס החטוף לקרבת דיר אל בלח.
בינואר 2006 הושלם אזרוח המעבר, ותפעולו עבר לידי רשות מעברים יבשתיים. מתוקף היותו מעבר גבול (ולא מחסום) מתבצעת בו ביקורת דרכונים על ידי רשות האוכלוסין וההגירה. המעבר כולל מתחם להולכי רגל ומתחם כלי רכב, בעיקר לאמבולנסים בשיטת גב אל גב, אך גם למשלחות דיפלומטים ואישיות חשובות.
ב-2022 אישרה ממשלת ישראל תקציב בגובה 38 מיליון שקל עבור שיפוץ המעבר. על פי התוכנית, במעבר יהיו חמישה שרוולים חכמים, וכל הסריקות הביטחוניות יבוצעו תוך דקות, ללא מגע עם המאבטחים והחיילים, בדומה לנמלי תעופה. הפיקוח והניטור יבוצע בזמן אמת על-ידי עשרות מצלמות אבטחה, תצפיות מעמדות ממוגנות, מערכות כריזה ותקשורת עם הנבדקים. לאחר הביקורת הביטחונית יעברו לביקורת הגבולות, אשר תתבצע באופן אוטומטי באמצעות מערכת זיהוי תווי פנים ביומטרית.
אזור התעשייה ארז
בשנת 1970 הוקם ליד המעבר אזור התעשייה ארז, שבו הועסקו פועלים ישראלים ופלסטינים. בשנת 1972 היו באזור 11 מפעלים שבהם הועסקו כ-200 פועלים. לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה החלו הפלסטינים בהתקפות טרור על אזור התעשייה, שהתבטאו בירי תלול מסלול, פיגועי חדירה ופועלים שתקפו את מעסיקיהם. בעקבות התקפות טרור אלה נסגרו מפעלים רבים ובסופו של דבר אזור התעשייה ננטש.
בצד הפלסטיני של המעבר היו חנויות ודוכני מסחר פלסטינים, אך אלה נהרסו אחרי שבחסותם נחפרה מנהרת טרור ששימשה לפיגוע חדירה לאזור התעשייה. תוכנית ההתנתקות הביאה לסגירתו הסופית של אזור התעשייה.
בית חולים שדה
בית חולים השדה כולל חדרי מיון, חדר לידה, מחלקת אשפוז. הצוות הרפואי נרחב וכולל חובשים, קציני רפואה, פרמדיקים, טכנאי רנטגן, רופאים ורופאות מומחים. הותקן בו אף ציוד רפואי מודרני הכולל צילומי רנטגן, בדיקות אולטרסאונד, אק"ג, ומכשור לביצוע בדיקות דם הכוללים ספירת דם, כימיה ותפקודי קרישה. בנוסף הוא צויד בכלים המאפשרים ניתוחי חירום, טיפול בדימומים מסכני חיים, הנשמה מלאכותית וציוד החייאה מתקדם.
פיגועי טרור במעבר ארז
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה אירעו במעבר ובסמוך אליו עשרות פיגועי טרור שבוצעו על ידי ארגונים פלסטינים וכללו ירי, השלכת רימונים ומטענים מאולתרים, הנחת מטעני חבלה וירי רקטות.
דיימון ראניון
אלפרד דיימון ראניון (באנגלית: Alfred Damon Runyon; 4 באוקטובר 1880 - 10 בדצמבר 1946) היה סופר ועיתונאי אמריקאי.
ביוגרפיה
ראניון נולד במנהטן שבקנזס, ארצות הברית, וגדל בעיירה פואבלו שבקולורדו - דור שלישי למשפחת עיתונאים. מקור שם העט שלו (הוא נולד בשם Alfred Damon Runyan) בשגיאה שנעשתה בפרסום שמו בראשית דרכו.
בשנת 1898, בגיל 18, התגייס לצבא ארצות הברית למלחמת ארצות הברית–ספרד, הוצב בפיליפינים בסביבת הבירה מנילה, והשתתף בקרבות נגד מורדים מקומיים.
בשנים הראשונות לאחר חזרתו לארצות הברית שימש ככתב משטרה, וככתב ספורט במיוחד בנושאי איגרוף ובייסבול. בשנת 1911 עבר ראניון לניו יורק, והחל בכתיבת הסיפורים על עולמם של אנשי ברודוויי שבניו יורק שבהם התפרסם.
ראניון נודע בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים המתארים את עולם ברודוויי בתקופת היובש. בסיפוריו הוא מגולל את עולמם של המהמרים, הגנבים, השחקנים והגנגסטרים המקומיים. סיפורים אלו נכתבו בשפה ייחודית, תערובת של דיבור מקומי ניו יורקי, יחד עם סלנג ציורי. מאפיין נוסף של שפתו של ראניון הוא השימוש הבלעדי בזמן הווה, גם כאשר הוא מתאר זמנים אחרים. בהקדמה לאחד מספריו מאותגרים הקוראים למצוא את השגיאה היחידה שעשה ראניון באותו ספר, כלומר המקום היחיד שבו השתמש בזמן שאינו הווה.
בשנת 1942 הפיק ראניון את הסרט The Big Street, המבוסס על סיפורו הקצר "The Little Pinks".
סיפוריו של דיימון ראניון תורגמו לעברית על ידי אליעזר כרמי, שהצליח, לדעת רבים, להעביר לעברית את השפה המיוחדת של המחבר. גם "The Little Pinks" תורגם לעברית, ונקרא פינקס קטינא. בראשית שנות השבעים הוצג בארץ המחזמר "עיר הגברים", מחזמר שכתב דן אלמגור והלחין מתי כספי, והיה מבוסס על סיפורי דיימון ראניון. ממחזמר זה זכור במיוחד השיר "פנקס הקטן" בביצוע ששי קשת ואבירמה גולן, שיר המבוסס על "The Little Pinks".
בשנת 1950 הועלה בברודוויי לראשונה המחזמר "ברנשים וחתיכות" שכתב והלחין פרנק לאוסר. המחזמר הוא עיבוד לשני סיפורים קצרים של ראניון – "האידיאל של מיס שרה בראון" ו"לחץ דם". בתחילת שנות התשעים הועלה בארץ מחזמר בשם זה בכיכובם של נתן דטנר, אייל גפן ויוליה פרייטור.
ב-1980 הופק הסרט פיקדון קטן בכיכובם של וולטר מתאו וג'ולי אנדרוז המבוסס על הסיפור "Little Miss Marker" (1932). זה היה רימייק לסרט צרור של צרות (1962) בכיכובם של טוני קרטיס וסוזן פלשט.
סלנג ייחודי בתרגום העברי
הסלנג הייחודי של דיימון ראניון מתורגם בתרגום העברי של אליעזר כרמי. להלן חלק מן המילים ופירושיהן:
ספרים עם אוסף כתביו שתורגמו לעברית
בהוצאה הישנה
בהוצאה החדשה של מ. מזרחי
בהוצאת ספרי עליית הגג
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו החום
הקו החום הוא קו מערכת אוטובוסים מהירה עתידי שיחבר בין לוד, רמלה, באר יעקב וראשון לציון. הפרויקט קודם תחילה על ידי חברת נת"ע ותוכנן במקור כקו רכבת קלה כחלק מהדנקל, אך ב-2019 שונו התוכניות, והוא החל תכנון מחדש. הפרויקט עבר לידי חברת נתיבי איילון שמקדמת אותו כ-ART שהוא מעין אוטובוס-רכבת חשמלי שנוסע באמצעות גלגלי גומי ללא צורך במסילה. ייתכן כי חלק ממנו יופעל כ-BRT בדומה למטרונית בחיפה.
חוזה נאנקינג
חוזה נאנקינג הוא חוזה שבריטניה אילצה את סין לחתום עליו בעיר נאנג'ינג ב-29 באוגוסט 1842, לאחר שזו הפסידה במלחמת האופיום הראשונה. החוזה כלל מספר תנאים בעבור חידוש תנאי המסחר עם בריטניה. התנאים בחוזה, רובם ככולם, היו משפילים עבור סין והיטיבו בעיקר עם בריטניה.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו החום
אורכו המתוכנן של קו זה כ-30 קילומטרים, תוכננו לאורכו 46 תחנות והוא צפוי להסיע כ-37 מיליון איש בשנה. ביולי 2018 הוחלט כי הקו יוארך מאזור התעשייה בצפון לוד לעבר נמל התעופה בן-גוריון. בשנת 2019 הוחלט לבסוף שלא להאריך את הקו.
תוואי הקו
הקו מתחיל מצד מזרח בלוד ברחובות אבא הלל סילבר, הרצל ושדרות ירושלים, ממשיך ברמלה, ברחוב טשרניחובסקי, שדרות הרצל, שדרות חיים ויצמן, רחוב יהודה שטיין, הזית ושדרות משה ארנס, עובר לבאר יעקב וצריפין ועד ראשון לציון ברחוב ירושלים, רוטשילד, ההסתדרות, שדרות יצחק רבין, לוי אשכול, שדרות משה דיין, רחבעם זאבי ומרילנד.
חוזה נאנקינג
בנוסף, 5 נמלים נוספים נפתחו לסחר בריטי: שאנגחאי, גואנגג'ואו, טיינג'ין, פוג'ואו ואמוי (שְׂיָאמֵן). בנמלים אלו, על פי ההסכם, לא יחולו החוקים הסינים על אזרחים בעלי נתינות זרה.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו החום
היסטוריה
עיריית ראשון לציון היא העירייה היחידה שהוסמכה להקים בעצמה את הקו שעובר בתחומה וזאת לשם הקדמת לוחות הזמנים. במהלך אוגוסט 2018 נערכו מפגשים עם תושבים, ומועד הסיום המשוער היה אז 2024. באוגוסט 2018 קיבלה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז במרכז מספר השגות שהגישה העירייה, ביניהן הארכת הקו לשכונות החדשות שצפויות להיבנות ועד למרכז הרפואי שמיר (אסף הרופא).
במאי 2019 אושר המקטע המזרחי של הקו על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות (תת"ל 72).
באוקטובר 2019 פורסם כי ייתכן וקו הרכבת הקלה שתוכנן יוחלף במסלול נת"צ בו ינועו אוטובוסים רבי קיבולת.
ביוני 2020 פורסם כי נבדקת האפשרות להסבת הקו לרכבת מסוג mevt, אשר דומה לרכבת הקלה בירושלים, אך בניגוד אליה, עושה שימוש בגלגלי גומי. פתרון זה אינו שונה מהותית ממערכת אוטובוסים מהירה (BRT) שראש עיריית ראשון לציון, רז קינסטליך קידם מאז כניסתו לתפקיד ב-2018.
בדצמבר 2020 נחשף כי הזוכה במכרז של חברת נתיבי איילון להספקת כלי התחבורה היא חברת CRRC הסינית. אמצעי התחבורה הוא מעין אוטובוס-רכבת, שאורכה הכולל המורכב כ-33 מטרים ויכולה להסיע בו זמנית עד 240 נוסעים. מדובר בכלי תחבורה חשמלי שאפשר להסיע כ-75 קילומטר בין הטענה להטענה. אף על פי שבתצורתו דומה לרכבת קלה, הוא נוסע על כבישים באמצעות גלגלי גומי ולא על מסילות ייעודיות וכמו כן אינו דורש קווי הזנה חשמליים לכל אורך הנסיעה אלא רק עצירות לטעינה לאחר נסיעה של עשרות קילומטר.
בשנת 2021 הוחלט שהקו החום יתוקצב לתהליך שנקרא "קידום זמינות" וכולל את הכנת הקרקע בלבד, ללא עבודות תשתית תחבורתית.
שמואל וילוז'ני
שמואל (שמוליק) וילוז'ני (נולד ב-10 בינואר 1954) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי, סטנדאפיסט ובמאי ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. וילוז'ני נחשב לאחד מה"אבות המייסדים" של אומנות הסטנדאפ בישראל.
ביוגרפיה
שמואל וילוז'ני נולד ברמת גן, לאב ניצול השואה. גדל בשדה יעקב ובכפר הילדים והנוער "הדסים", מקום בו אביו מוטק'ה שימש מדריך נוער. הוא סיים את לימודי התיכון ב"תלמה ילין". בצעירותו למד ריקוד בסטודיו של רוני סגל ובנסגרת זאת הופיע בטקסים של מכון "משואה". הוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי", שם סיים את לימודיו בשנת 1979.
וילוז'ני נחשב לאבי סצנת הסטנדאפ שפרחה בישראל החל מאמצע שנות השמונים. וילוז'ני מציין, כי הוא טס לניו יורק ושם צפה באדם עומד באחת הכיכרות ליד ברז כיבוי ומציג בפני העוברים והשבים באופן קומי. וילוז'ני הוקסם ממופע הרחוב ועם חזרתו לישראל החל להופיע במופעי סטנדאפ שופעי הגיגים פרועים, דבר שנחשב לחדשני בזמנו. הוא הקים יחד עם בן זיידל את המועדון קאמל קומדי קלאב בתל אביב בו התקיימו מופעים שונים בפורמט זה ושם התגלו סטנדאפיסטים צעירים.
לאחר שעלו סטנדאפיסטים צעירים בולטים, החל וילוז'ני להמעיט בהופעות הסטנדאפ ולהשתתף בעיקר בהצגות בתיאטרון וכשחקן מסך.
בתיאטרון
וילוז'ני שיחק בשורה של הצגות, ואף ביים מספר הצגות. עם תפקידיו בתיאטרון הבימה נמנים: סבסטיאן ב"הלילה השנים עשר", הורציו ב"המלט", שניהם מחזות מאת שייקספיר, וולר ב"הקמצן" של מולייר, דייוויד ב"מחילה", טרופלדינו ב"משרתם של שני אדונים" (הצגה שהצליחה מאוד וזיכתה אותו בשבחי הביקורות), "הכתובה" וההצגה "אבנים בכיסים". בתיאטרון הספרייה ברמת גן גילם, בין השאר, את ג'ימי פורטר ב"הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן ואת מר סליק, בהצגה בשם זה. בתיאטרון באר שבע שיחק את אוברון ב"חלום ליל קיץ" ואת אנטיפולוס מאפזוס ב"קומדיה של טעויות".
במהלך שנות ה-90 ביים הצגות לתיאטרון הבימה, כמו: "שנים עשר המושבעים", "המפקח בא", "גט 4 TWO" בכיכובו של שלמה וישינסקי והצגת יחיד שלו בשם "יהודי בחושך", העוסקת ביהודי מאנוסי ספרד.
ב-2003 עבר לתיאטרון הקאמרי, לאחר 9 שנות פעילות בתיאטרון הבימה. בקאמרי השתתף בהצגה "פרק ב'" מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר ובהמשך גם ב"מכתבי אהבה", "אחורי הקלעים".
ב-2006 השתתף ב"יתוש בראש", לצד לימור גולדשטיין.
ב-2019 ו-2021 גילם את אביהו תשבי במחזה "השיבה" (במקביל לאוהד שחר) מאת איה קפלן ובבימויה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 ו-2022 שיחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי מאת אלי ביז'אווי ובבימויו של אלון אופיר, שמבוסס על הסרט הצרפתי משנת 2011.
בקולנוע ובטלוויזיה
וילוז'ני השתתף בסרטי קולנוע, רובם משנות ה-80. הוא זנח את הקריירה הקולנועית שלו בראשית שנות ה-90, בעיקר לטובת עולם התיאטרון. סרטו הראשון נקרא "הפנימייה" (1983) בו שיחק לצד אלון אבוטבול, וב"עדות מאונס" (1984) לצד אורי גבריאל ואושיק לוי. סרטו השלישי היה "השגעון הגדול" (1986) בו שיחק לצד ענת וקסמן, דב נבון וספי ריבלין. ב-1987 שיחק תפקיד ראשי כצעיר ניצול שואה בסרט "תל אביב - ברלין" ובתפקיד משני ב"לא שם זין", סרט שהתבסס על ספרו של דן בן אמוץ. ב-1992 השתתף בסרט "אישה זרה" של מיכל בת-אדם, ובסרטי הטלוויזיה "בוצ'ה", בבימוי של רם לוי ו"כל דיכפין" בבימויו של שמואל הספרי, בהפקת הערוץ הראשון. ב-1995 הפיק סרט תעודה בשם "אבא'לה בוא ללונה פארק", אותו ביימה ניצה גונן, שעוסק במערכת היחסים המורכבת שלו, כבן הדור השני לשואה, עם אביו ניצול השואה ומתאר את המסע שערכו יחדיו לאושוויץ. ב-2007 שיחק בסרט "תהילים" של רפאל נג'ארי. בשנת 2009 שיחק במחזה הטרגי "לארץ המובטחת" יחד עם קרן מור, ובקומדיה "כסף עובר ושווא" מאת ריי קוני, לצד אלון דהן וקרן מור.
בטלוויזיה הייתה לווילוז'ני פינת סטנד-אפ בתוכנית "זהו זה!" בשם "מקום בעמידה". הוא השתתף בסדרה הקומית "צה"ל 1" משנת 1997. הנחה את תוכנית הטיולים "זמן גליל" בערוץ 10. ב-2002 השתתף בסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס" בבימויו של דני סירקין. ב-2003 השתתף בסדרה הקומית היומית "צימרים" בערוץ הראשון. שנתיים לאחר מכן השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "לתפוס את השמיים", וכמו כן הנחה את תוכנית הסאטירה "פקקים" בערוץ הספורט. ב-2007 גילם צייר במשבר נפשי שנכנס לקשר עם צעירה בסדרה "מסכים" ושיחק בסיטקום לילדים "בילי" בערוץ ג'טיקס. בשנת 2009 הופיע במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3. בשנים 2008–2010 שיחק בסדרת הדרמה "עד החתונה" בדמותו של איתן, סופר שבוגד באשתו ועובר לגור עם סופרת צעירה. בדצמבר 2011 עלתה העונה השלישית של "חצויה", שם שיחק את מני המפיק. ב-2012 שיחק בסרט הקומדיה "חתולים על סירת פדלים". בשנת 2013 החל להשתתף בסדרה הקומית "בלתי הפיך", לצד עדי אשכנזי בערוץ 2, וכן החל להגיש לצד יעקב כהן את תוכנית האירוח והבידור "מחר שבת" בערוץ הראשון ושיחק בסרט "סוכריות". ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית של רועי פלורנטין - "ואז היא הגיעה". בסוף אותה שנה החל לשחק בסדרת הדרמת-אקשן "המדרשה" ששודרה ברשת 13 בתפקיד הרמס"ד. ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של אריק לובצקי "סדקים". ב-2021 השתתף בסדרתו של תום שובל "הד קולך", המשודרת בערוץ כאן 11. ביוני של אותה שנה השתתף בסדרה "זאת שלי".
משתתף בערוץ הקבלה עם הרב מיכאל לייטמן בסדרת שיחות על ספר תהילים.
ב-2022 השתתף בסרטו של יונה רוזנקיאר "הדרך לאילת", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2023 השתתף בקליפ לשיר "הבא בתור" מתוך פרויקט "אלבום שקוף" המפתח תשתית לאומית להפניית לוחמים משוחררים שסובלים מפוסט טראומה לתהליכי שיקום.
עשייה ציבורית פוליטית
וילוז'ני כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו בשתי קדנציות (לא רצופות). ב-1989 התמודד בבחירות העירוניות בראש רשימת "שמואל וילוז'ני-העיר שלנו" שקיבלה מושב אחד במועצה. הוא נחשב לאופוזיציונר בולט כנגד ראש העיר דאז, שלמה להט. בתום הקדנציה פרש מהפוליטיקה, אך שב אליה ב-1998, אז גם התמודד על ראשות העירייה. רשימתו התחזקה מעט וקיבלה שני מנדטים במועצת העיר, ובבחירות לראשות העירייה דורג במקום השלישי אחרי רון חולדאי ודורון רובין, עם כ-13.5% מהקולות. סיעתו הייתה באופוזיציה במשך כל הקדנציה, שבסופה הכריז וילוז'ני כי לא יתמודד בבחירות הבאות, וכי הוא פורש מהפוליטיקה. כחבר המועצה שם דגש על בעיותיו של "האזרח הקטן" כגון נושא החנייה.
בשנת 2003, בעת הבחירות לכנסת השש עשרה, התמודד במקום החמישי ברשימת הירוקים לכנסת. מאז לא חזר לעשייה פוליטית.
וילוז'ני נשוי לאיריס ואב לארבעה. אחד מבניו הוא השחקן יהונתן וילוז'ני.
קסטינה
קסטינה (בערבית: قسطينة) היה כפר ערבי בשפלה באזור קריית מלאכי של היום. קסטינה היה ממוקם על כביש מרכזי המוביל מעזה ליפו וגם מעזה ללטרון ולירושלים (עד היום מוכר המקום כצומת קסטינה), בגובה 50 מטר מעל פני הים, והשתייך לנפת עזה שבמחוז עזה (1945). שטחי אדמותיו היו 12,019 דונם ובשנת 1945 מנה 890 נפשות. ב"מדריך הצבאי לפלשתינה", שחיבר המודיעין הבריטי בקהיר לקראת כיבושה של הארץ במלחמת העולם הראשונה, נאמר שעד קסטינה - צפונית מזרחית לסואפיר - מיושבים הכפרים בעיקר על ידי צאצאיהם של פלאחים מצריים שהביא עמו אבראהים פאשא בשנת 1832.
ב-1938, במהלך המרד הערבי הגדול, השתתפו חלק מתושבי הכפר בקרב צומת מסמיה.
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, הוקם בסמוך לכפר שדה תעופה צבאי עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי, שנקרא "RAF Qastina", והפך מאוחר יותר לבסיס חצור של חיל האוויר הישראלי.
קסטינה שכנה בשטח שהוקצה למדינה הערבית במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. עם הכרזת העצמאות של ישראל ב-15 במאי 1948, ופלישת הצבא המצרי לנגב, פונו תחילה הנשים והילדים של קסטינה לכפר תל א-צאפי. אולם, הם נאלצו לשוב עקב מחסור במים בכפר המארח.
צה"ל נתן הוראה לכיבוש קסטינה והכפרים הסמוכים ב-28 ביוני 1948. וב-9 ביולי, במהלך מבצע אנ-פאר, נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי ובתיו נהרסו.
ערוגות וכפר אחים הוקמו ב-1949 בשטחים החקלאיים של הכפר. אביגדור הוקם ב-1950 וקריית מלאכי ב-1951.
במקום שבו שכן היישוב, נמצא צומת מרכזי הנקרא בפי רבים "צומת קסטינה" המחבר בין כביש 40 וכביש 3 ובו נמצא מסוף אוטובוסים מרכזי. שמו הרשמי של הצומת הוא "צומת מלאכי" על שם קריית מלאכי הסמוכה.
אהוואז
אהוואז היא עיר בדרום-מערב איראן. העיר משמשת כבירת פרובינציית ח'וזסתאן ושוכנת במרכזה על גדות הנהר כארון כ-320 ק"מ דרום-מערבית לעיר אספהאן וכ-120 ק"מ צפון-מזרחית לעיר העיראקית בצרה. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016, התגוררו בעיר כ-1.18 מיליון בני אדם, רובם מוסלמים שיעים ומיעוטם מוסלמים סונים. זוהי העיר הגדולה ביותר בפרובינצייה והשמינית באיראן. העיר מורכבת משני רבעים: החלק החדש שבו המרכז התעשייתי והחלק העתיק שבו אזורי המגורים. אהוואז היא העיר בעלת זיהום האוויר הגבוה ביותר בעולם לפי סקר ארגון הבריאות העולמי משנת 2011.
אקלים
האקלים בעיר הוא מדברי, הקיץ ארוך וחם מאוד. החורף קצר. העיר היא אחת החמות ביותר בעולם. הטמפרטורה בקיץ היא כ-45 מעלות צלזיוס, לעיתים מעל 50 מעלות צלזיוס והעיר סובלת מסופות חול ואבק. הטמפרטורה המינימלית בחורף אינה יורדת מתחת ל-5 מעלות צלזיוס.
היסטוריה
העיר נוסדה בתחילת תקופתה של האימפריה הסאסאנית, בידי ארדשיר או בידי נכדו הורמיזד הראשון. בעיר נבנו סכרים ומערכת השקיה. בעיר היו שני רבעים - אחד שבו גרה אצולת העיר והאחר ששימש את הסוחרים. עם פלישת הערבים בשנת 640 נהרס רובע האצולה, אך רובע הסוחרים לא נפגע.
בתקופת בית אומיה ובית עבאס פרחה העיר כמרכז לגידול קנה סוכר וכביתם של מלומדים נודעים. בסמוך שכנה האקדמיה של גונדישאפור. המשורר הנודע אבו נואס הוא יליד העיר.
העיר נהרסה עקב פלישת המונגולים במאה ה-13 ובמאה ה-14 והצטמצמה לכפר. מערכות ההשקיה לא תוחזקו ונהרסו בהדרגה.
בשנת 2005 סבלה העיר מסדרה של התפוצצויות. ארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטל אחריות לפיגועים, אך הממשלה ייחסה אותם להתפתחויות בעיראק הסמוכה ולמימון זר.
ב-22 בספטמבר 2018 נערך בעיר פיגוע ירי בעת מצעד צבאי לציון 38 שנים לתחילת מלחמת איראן–עיראק. בפיגוע נהרגו 29 אנשים. ארגון "המדינה האיסלאמית" וארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטלו אחריות לפיגוע, אך דובר צבא איראן ייחס אותו לארצות הברית ול"מוסד".
אצטדיון אל סדאר
אצטדיון אל סדאר (בספרדית: Estadio El Sadar) הוא אצטדיון כדורגל בפמפלונה אשר בנווארה, ספרד. האצטדיון נחנך בשנת 1967, ומשמש מאז כמגרשה הביתי של קבוצת אוססונה המקומית. האצטדיון מכיל 23,576 מושבים.
האצטדיון נקרא על שם נחל סדאר, העובר בשטחו של מחוז פמפלונה. משנת 2005 ועד שנת 2011, בהתאם להסכם בין ממשלת נווארה לבין המועדון, נקרא האצטדיון בשם "ריינו דה נווארה" (מילולית: ממלכת נווארה), שם המותג באמצעותו משווקת נווארה לתיירים. משחק הבכורה באצטדיון, תחת שמו החדש, נערך ב-29 בדצמבר 2005, בין נבחרת סין לבין נבחרת נווארה.
בשנת 2020 עבר האצטדיון שיפוץ כללי במסגרתו הוגדלה תכולת האצטדיון ל-23,576 מקומות ישיבה ושופצה המעטפת החיצונית של האצטדיון.
מחלף גהה
מחלף גהה הוא מפגשם של כביש 4 ושל כביש 481 (ציר ז'בוטינסקי). המחלף נקרא על שם המרכז לבריאות הנפש גהה, שעמד בעבר בסמוך לצומת זה ופונה לטובת בניית המחלף שנפתח לתנועה ב-30 במרץ 1981.
מבנה
בשנת 1967 נפתח כביש שחיבר את הצומת צפונה לכיוון צומת גלילות. באותה הזדמנות הותקנה בצומת מערכת רמזורים. בשנת 1970 הוחל בעבודות ליצירת המחלף. במסגרת העבודות נחסמה דרך עפר שחיברה את שכונת גני גד בבני ברק עם כביש 481 והתושבים החילונים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה העבודות במחלף גהה הוקפאו עד לדיון ומתן היתר של רשויות התכנון.
ב-25 בדצמבר 2003 התרחש במקום פיגוע התאבדות של החזית העממית לשחרור פלסטין בו נרצחו 4 אנשים ועשרות נפצעו.
סריג יוני
סריג יוני הוא מבנה המורכב מיונים חיוביים ושליליים הנמשכים זה לזה באמצעות קשרים יוניים, דהיינו, מכוח המשיכה בין מטעניהם המנוגדים, והוא מאפיין חומרים יוניים, הנקראים גם מלחים. היונים החיוביים הם בדרך כלל יוני מתכת, ואילו היונים השליליים הם בדרך כלל יוני אל מתכת. המטענים המנוגדים מאזנים זה את זה, ועל כן לחומרים היוניים יש מטען חשמלי כולל אפס.