cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסוף בן אישק
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו ב-"Raffles Institution" החל לעבוד כעיתונאי ויחד עם שני חברים, החל לפרסם מגזין שהוקדש כולו לעולם הספורט. בשנת 1932 הצטרף אישק ל-"Warta Malaya" שהיה עיתון מוכר בזמנו במלאיה. הוא ייסד ב-1938 עם מספר מנהיגים מלאים את העיתון "Utusan Malaysia" והיה למנכ"ל הראשון. העותק הראשון של העיתון יצא ב-29 במאי 1939. בתקופת הכיבוש היפני של סינגפור  (15 בפברואר 1942- 15 באוגוסט 1945) נאלץ העיתון להפסיק את פעילותו, כי מכונות הדפוס שימשו להדפסת עיתון יפני ("Berita Malai"). אישק חזר לטייפינג והקים חנות אספקה, שם עבד עד סוף המלחמה. עם סוף המלחמה חזר העיתון לעבודה. ב-1948 ביקר בבריטניה כחבר במשלחת התקשורת הראשונה למדינה. ב-1957 עבר להתגורר בקואלה-לומפור ובפברואר 1958 מטה העיתון עבר גם הוא אל העיר.
בתקופה שאחרי המלחמה התגברו הקולות במלאיה שדרשו קבלת עצמאות מהשלטון הבריטי במדינה, דבר שגרם לאישק לקרוא לעצמאות דרך פרסומים בעיתון בניהולו, מה שהוביל להקמת הארגון המלאי הלאומני המאוחד (UMNO) ב-1946. אישק האמין בגישה הדמוקרטית בשונה מה-UMNO ששאף להחזיר את המלוכה למלאיה, מה שהוביל למתחים בהנהלת העיתון. בשל כך התפטר מהעיתון ומכר את כל מניותיו (שנקנו לאחר מכן על ידי אנשי ה-UMNO) בשנת 1959 ונכנס לתפקידו הפוליטי הראשון כיו"ר נציבות השירות הציבורי של סינגפור בהזמנת ראש ממשלת סינגפור האוטונומית (קיבלה אוטונומיה ב-1959), לי קואן-יו.
כאשר מפלגת הפעולה העממית בראשותו של לי קואן-יו ניצחה את הבחירות הכלליות במאי 1959, היה אישק המועמד המוביל לתפקיד ראש המדינה (Yang di-Pertuan Negara). ב-3 בדצמבר 1959 מונה יוסוף בן אישק לתפקיד ראש המדינה. גם כראש מדינה וגם כנשיא מאוחר יותר, קידם את רעיון הרב-תרבותיות במדינתו הצעירה שהייתה שרויה בעימות גזעי. עימות שהגיע לשיאו במהומות הגזעיות של 1964, כאשר התעמתו הסינים והמלאים בסינגפור בעקבות מיזוגה של סינגפור עם מלזיה ב-1963 (מיזוג שהגיע לסופו ב-1965). המהומות נמשכו כחודשיים ובמהלכם נהרגו 23 אזרחים ורבים אחרים סבלו מפציעות קשות וראש המדינה אישק עסק רבות בשיקום הביטחון, והאמון בין חלקי עמו. עם המיזוג עם מלזיה, ב-16 בספטמבר 1963 המשיך בתפקידו כראש המדינה של מדינת סינגפור במלזיה (אחת מבין 14 המדינות שהרכיבו את מלזיה עם המיזוג בין המדינות).
כאשר קיבלה סינגפור את עצמאותה ונפרדה ממלזיה ב-9 באוגוסט 1965, אישק מונה לנשיא הראשון של הרפובליקה של סינגפור. כנשיא המשיך לקדם את רעיון הרב-תרבותיות בעמו ונהג לפנות לעיתים תכופות לכל הקבוצות האתניות והדתיות במדינתו.
יוסוף בן אישק נפטר ב-23 בנובמבר 1970 מאי ספיקת לב בזמן כהונתו השלישית כנשיא (שתי כהונות כראש המדינה - "Yang di-Pertuan Negara", אחת כנשיא סינגפור). על שטרות הכסף של הדולר הסינגפורי מופיעה דמותו של יוסוף בן אישק החל משנת 1999.
הר גלוסופטריס
הר גלוסופטריס (באנגלית: Mount Glossopteris) הוא הר מכוסה ברובו קרח, ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בקצה הצפון-מזרחי של שולחן באקאי.
ההר מכוסה ברובו קרח, למעט שכבה אופקית של סלע החשופה מקרח, וניתן באמצעותה לזהות את ההר מרחוק.
גובהו של הר גלוסופטריס 2,865 מטרים מעל פני הים; הר גלוספטריס הוא ההר ה-317 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר נסקר לראשונה על ידי משלחת חציית הרי הורליק (Horlick Mountains Traverse party) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1958 (בקיץ האנטארקטי).
מקור השם
שם ההר הוצע על ידי הגאולוג ויליאם לונג (William Long), שהיה חבר משלחת חציית הרי הורליק של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, אשר מיפתה את ההר, ואשר, יחד עם צ'ארלס בנטלי (Charles Bentley), פרדריק דרלינג (Frederic Darling) וג'ק לונג (Jack Long) היו הראשונים שטיפסו לפסגת ההר בדצמבר 1958.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם מאובני הגלוסופטריס (Glossopteris), מאובנים של צמחים פרה-היסטוריים שהתגלו בסלעי ההר.
יורה דעה
יורה דעה (בראשי תיבות: יו"ד) הוא החלק השני בספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר ושל החלק המקביל לו בשולחן ערוך.
הדינים הנכללים בחלק יורה דעה נוגעים להלכות איסור והיתר, ונחשבים כשניים בחשיבותם רק להלכות המובאות בחלק אורח חיים, ההלכות הנוגעות ליומיום.
כיום משתמשים בשם יורה דעה גם כדי להגדיר את מכלול הדינים הנוגעים לדיני איסור והיתר, כגון: תערובות, נדרים ונידה.
יורדאנוב
יורדאנוב (בפולנית: Jordanów) היא עיירה במחוז סוחה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, על גדת נהר סקאווה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
תולדות היישוב
יורדאנוב נוסדה בשנת 1564, ובשנת 1581 הוענקו לה זכויות עיר. במאות ה-18 וה-19 נודעה העיירה בגידול הבקר והסוסים שבה, ובייצור כלי חרס ובדים.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1918 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בתחילת המאה ה-20 הייתה העיירה למוקד נופש והבראה.
יהודי יורדאנוב
בעיירה התקיימה קהילה יהודית מאורגנת מהמחצית השנייה של המאה ה-19, ובשנת 1869 הוקם בה בית ספר יהודי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 238 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית.
ב-29 באוגוסט 1942 פשטו על יורדאנוב שוטרים גרמנים ופולנים, וריכזו בכוח את היהודים שנותרו בעיירה בכיכר השוק בה, תוך רצח מספר יהודים בשעת האקציה. בכיכר נערכה ביהודי העיירה סלקציה, וכ-70 קשישים, ילדים ואמהות לפעוטות נרצחו בפרבר של העיירה. למעלה מ-400 היהודים שעוד נותרו בעיירה גורשו לאחר מכן למאקוב פודהלנסקי, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כמה עשרות יהודים שנמלטו מהעיירה בשעת האקציה ליערות הסביבה נרצחו בהמשך בידי הגרמנים והפולנים, לאחר שאותרו במהלך מצוד ממושך שנערך אחריהם.
יצחק פורת
יצחק פורת (25 בנובמבר 1934 – 20 ביוני 2012) היה מהנדס מכונות ומדען ישראלי מבכירי העובדים ברפאל וחבר הוראה נלווה בכיר בטכניון. קיבל פרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
קורות חיים
פורת נולד בתל אביב כיצחק רפפורט, למד בבית חינוך לילדי עובדים ובגימנסיה גאולה. את שלושת תאריו האקדמיים קיבל בטכניון: תואר ראשון (1958) ותואר שני (1961) בפקולטה להנדסת מכונות ותואר שלישי (1967) במחלקה למכניקה, על עבודה שכותרתה "ויסות מהירות סיבוב", שנעשתה בהנחיית בועז פופר.
ב-1961 החל לעבוד ברפאל – הרשות לפיתוח אמצעי לחימה. בנוסף לעבודתו ברפאל לימד קורסים בטכניון. ברפאל הקים והוביל פרויקט מורכב ובעל תרומה משמעותית ביותר לביטחון המדינה. על הישגיו בפרויקט זה קיבל ב – 1978 את פרס ברגמן מידי הנשיא קציר. לאחר סיום תפקידו כראש פרויקט, התמנה כמהנדס מחקר ראשי של חטיבת אווירומכניקה. בהמשך התמנה ברפאל כעמית מחקר. גם לאחר הגיעו לגיל פרישה המשיך פורת לתרום מקצועית וניהולית לפרויקטים קריטיים לביטחון המדינה, ללמד בטכניון ולהנחות מהנדסים לתארים גבוהים (המסטרנט האחרון שלו עבר את הבחינה לתיזה ימים ספורים לפני שפורת נפטר ממחלה קשה).
במהלך עבודתו מונה כחבר בוועדות חשובות כגון: ועדת הבראת רפאל, יו"ר ועדת הדרוג הבכיר ברפאל וחבר ועדת הדרוג העליונה של משרד הביטחון, חבר בוועדות מקצועיות אד-הוק, לקידום בכיר של סגל אקדמי בטכניון, יו"ר ועדת המחקר של רפאל (תפקיד שמילא עד לפטירתו).
פורת לימד קורסים בלימודי הסמכה ומוסמכים בטכניון בנושאי דינמיקה, תורת הרטט, תכן מכני, דינמיקת רוטורים, דינמיקה אנליטית ותכן משולב. במהלך השנים הנחה למעלה מ–30 מהנדסים לתואר מאסטר ודוקטורט, רובם עובדי רפאל שתפסו ותופסים כיום עמדות בכירות ברפאל ובמערכת הביטחון. כתב עשרות דוחות פנימיים, פרסומים בספרות המקצועית הבינלאומית ופטנטים. ברפאל קיבל פרס עבור העמדת תלמידים (1987) ופרס מפעל חיים (1999).
פורת היה חובב מוזיקה נלהב. אביו חיים רפפורט, היה בונה כינורות מפורסם. פורת הירבה לנגן בכינור בהרכבים שונים וריכז חוג להאזנה למוזיקה קלאסית.
יצחק פורת נפטר ב-20 ביוני 2012 וטמן בבית הקברות שדה יהושע. היה נשוי לאראלה ואב לשניים.
גלוסקא
גלוסקא הוא שם משפחה יהודי שמקורו בארמית. גלוסקה היא ככר לחם העשויה מקמח סולת.
הירוקזו קנאזאווה
הירוֹקזוֹ קנאזאווה (ביפנית: 金澤 弘和; 3 במאי 1931 – 8 בדצמבר 2019) היה מאמן קראטה יפני בשיטת שוטוקאן.
כיהן כמאמן ראשי ונשיא התאחדות הקראטה-דוֹ העולמית (SKI), ארגון שהקים בעצמו לאחר שעזב את התאחדות הקראטה של יפן (JKA). קנאזאווה היה אחד המאסטרים המעטים שהגיעו לדרגה של דאן 10 (הדרגה הגבוהה ביותר שאליה ניתן להגיע בשוטוקאן). קנאזאווה זכה בתחרות "אליפות קראטה לכל יפן" הראשונה שנערכה בשנת 1957. הוא נרשם לאירוע הקוּמיטֶה (קרבות) עם יד שבורה מאירוע קודם, אבל כדי לא לאכזב את אמו שנסעה מרחק רב כדי לצפות בו מתחרה, הוא נלחם בכל זאת וזכה באליפות. בשנה העוקבת זכה בתואר "אלוף הקאטה" וחלק את תואר "אלוף הקומיטה" עם טקיוקי מיקמי באחד מהרגעים המדהימים בהיסטוריה של תחרויות הקראטה בשיטת השוטוקאן. מיקמי וקנאזאווה היו חברים לכיתה ושותפים לדירה לאורך כל קריירת הקראטה שלהם אבל לא לחמו אחד נגד השני בשנה הקודמת מפני שמיקמי היה בפיליפינים, שם לימד במשך שנתיים. כשלחמו אחד נגד השני בסיבוב האחרון, השתמשו במעט מאוד טכניקות מכיוון שהכירו אחד את השני כל כך טוב. הם הקיפו אחד את השני בחיפוש אחר פתיחות עד שתם הזמן. מהסיבה הזו הוחלט ששני המאמנים יהיו אלופי הקומיטה ב"אליפות קראטה לכל יפן" לשנת 1958.
קנאזאווה החל ללמוד ג'ודו בצעירותו, ואף על פי כן החל ללמוד גם קראטה בזמן שלמד באוניברסיטת טקושוקו תחת המאמן הראשי מסטושי נקיימה. קנאזאווה הוא גם אחד מהקראטקה (מתאמן בקראטה) המעטים שעודם בחיים שזכו ללמוד תחת גיצ'ין פונאקושי, המאמן הנודע מאוקינאווה שהביא את הקראטה ליפן וייסד את שיטת השוטוקאן. קנאזאווה היה גם אחד הראשונים שסיים את תוכנית האימונים למאמנים של JKA (לפני ש-JKA התחלקה וקנאזאווה עזב והקים ארגון משל עצמו). בין התלמידים שסיימו קורס זה ניתן למנות את טקיוקי מיקמי, טרויוקי אוקאזקי ואיג'י טאקורה.
נפטר ב-8 בדצמבר 2019.
ארמון פטרובסקי
ארמון פטרובסקי פוטבוי (ברוסית: Петровский путевой дворец) הוא ארמון הממוקם בכניסה למוסקבה מכיוון סנקט פטרבורג.
הארמון נבנה בשנים 1776–1780 על פי פרויקט של האדריכל מטווי קאזאקוב, והוא דוגמה לאדריכלות הנאו-גותית הרוסית.
יקטרינה השנייה נתנה את ההוראה להקמת הארמון לאור סיום מוצלח של מלחמת רוסיה-טורקיה בין השנים 1768–1774, והוא שימש בית מגורים לאנשים אצילים לאחר מסע ארוך מסנט פטרסבורג למוסקבה (ומכאן שמו - "פוטבוי").
הארמון ממוקם ברובע איירופורט, תחנת המטרו הקרובה ביותר היא דינמו.
Rapid
'''אר.די.אס. תוכנה וטכנולוגיה בע"מ המוכרת במותג Rapid, ועד מרץ 2023 הייתה מוכרת במותג RapidAPI''', היא חברה ישראלית שפיתחה פלטפורמה להפצה של קטעי קוד מוכנים המאגדים פונקציונליוּת מוגדרות ולבחינה של ממשק תכנות היישומים (API) שלהם, ובכך מזרזת תהליכי פיתוח אפליקציות.
היסטוריה
החברה נוסדה בינואר 2015 בתל אביב על ידי אידו ג'ינו בן ה-17, ששימש כמנכ"ל החברה ומיקי חסלבסקי, שפרש מהחברה ב-2018. בנוסף למשרדים בתל אביב מחזיקה החברה משרדים בסן פרנסיסקו, ברלין וטאלין. קהל היעד של החברה הוא קהילת מפתחי התוכנה, להם היא מספקת גישה נוחה למאגר רחב היקף של תוכנות תוך תיאור של ה-API של כל תוכנה.
מאז ההשקה, ב-2015, RapidAPI קיבלה משובים חיוביים מקהילת המפתחים והקהילה עסקית. בשנת 2016 היא נבחרה לאחת מעשר חברות ההזנק ה"חמות" בעמק הסיליקון.
במאי 2017 רכשה החברה חלק מפעילות חברת Mashape האמריקאית, המתחרה המרכזית שלה. הרכישה הרחיבה את מאגר ממשקי התכנות של החברה והגדילה את מספר המפתחים המשתמשים במערכת ל-370 אלף.
בנוסף למאגר ה-API הכללי של החברה, בשנת 2019 היא השיקה את הכלי RapidAPI for Teams, המאפשר לארגון לנהל את מאגר ה-API המשמשים אותו, כולל API פרטיים של הארגון.
בפברואר 2021 רכשה החברה את חברת Paw, העוסקת בכלים לעיצוב API.
באפריל 2023 פרש אידו ג'נו מתפקיד המנכ"ל, והוא ממשיך בחברה כיועץ טכנולוגי. מחליפו בתפקיד המנכ"ל הוא סמנכ"ל הכספים, מארק פרנד. בהמשך החודש פיטרה החברה 185 עובדים, שהם 82% מעובדיה.
גיוס הון
בתחילת דרכה גייסה החברה השקעות ממשקיעים פרטיים, כולל דב מורן (מייסד M-Systems), מריוס נכט (ממייסד צ'ק פוינט) ואחרים. RapidAPI קיבלה השקעה גם מארגון המאיץ חברות ההזנק "500 Startups", תוך השתתפות במקבץ ה-16 שלו בסן פרנסיסקו.
בנובמבר 2016 גייסה החברה 3.5 מיליון דולר בהובלת קרן אנדרסן הורוביץ. את הסיבוב הוביל השותף בחברה מרטין קסאדו, ואליו הצטרפו חברות ההון סיכון SVAngel, FundersClub ו-Green Bay Capital.
במרץ 2018 גייסה החברה תשעה מיליון דולר, בהובלת קרן אנדרסן הורוביץ.
ביוני 2019 גייסה החברה 25 מיליון דולר, בהובלת קרן M12 של מיקרוסופט.
באפריל 2021 גייסה החברה 60 מיליון דולר.
בלגראנו (כדורגל)
קלוב אתלטיקו בלגראנו (בספרדית: Club Atlético Belgrano) היא קבוצת כדורגל מהעיר קורדובה שבארגנטינה. מאז טורניר האפרטורה של שנת 2011 משחקת הקבוצה בליגת המשנה הארגנטינאית.
הפיראטים נחשבים למועדון הכדורגל הבכיר של העיר קורדובה. היריבות הגדולה של העיר היא בין בלגראנו לקבוצת הכדורגל טאז'רס דה קורדובה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1905 בידי קבוצה של נערים, נשיאה הראשון של הקבוצה היה ארטורו אורגז, בגיל 14. הקבוצה קרויה על שם גנרל מנואל בלגראנו, דמות היסטורית בתולדות ארגנטינה, צבעי המועדון נלקחו מדגל ארגנטינה, שנוצר על ידי בלגראנו.
ב-17 במרץ 1929, נוסד האצטדיון חיגנטה דה אלברטי, שהיה אחד מהאצטדיונים הראשונים בארגנטינה.
בסוף טורניר הקלאוסורה של שנת 2011 שיחקה הקבוצה מול קבוצת ריבר פלייט צמד משחקים על הזכות לשחק בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגת המשנה בארגנטינה. במשחק הראשון בקורדובה ניצחה בלגראנו 2:0 ובמשחק השני באצטדיון המונומנטל של ריבר סיימו הקבוצות בתוצאה 1:1, מה שהיווה תפנית היסטורית: לראשונה ב-110 שנותיה שיחקה ריבר פלייט עונה אחת בליגת המשנה בארגנטינה. בלגראנו העפילה לאחר צמד משחקי המבחן לליגת העל הארגנטינאית.
שלושת השחקנים המפורסמים ששיחקו בקבוצה הם אוסבלדו ארדילס, שיחק ב-1974 והיה שותף לזכיית נבחרתו בגביע העולמי, לואיס פביאן ארטימה, ששיחק בין 1992-2001, וחוסה ריינלדי, ששיחק בין 1967-1974.
מרטין הופמן (שחקן ברידג')
ביוגרפיה
הופמן נולד וגדל בפראג. כשהיה בן 9 נשלח ביחד עם אחיו להורי אמו בהרי הקרפטים על מנת ללמוד תנ"ך. אחרי מספר שנים רב שם עבר לבודפשט. בשנת 1942 חלה בטיפוס הבטן. הנאצים, שכבשו את צ'כוסלובקיה, שלחו את הוריו לגטו טרזיינשטט שם נרצחו. הופמן הסתתר ביחד עם אחיו הנאצים. ב-1944, כשהיה בן 14, נתפסו ונשלחו לאושוויץ. אחד מהזונדרקומנדו יעץ לו להסתיר את גילו ולהגיד שהוא בן 18 ואולי תרם בעקיפין להצלת חייו. הוא שרד את צעדות המוות. הוא שוחרר על ידי חיילים אמריקאים שאמצו אותו כקמע ואפילו נתנו לו דרגת כבוד של סמל. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע לבריטניה. הוא התיידד עם משפחה מלונדון. בני המשפחה מצאו לו עבודה כלוטש יהלומים וגם לימדו אותו את משחק הויסט. הופמן אהב את משחק הויסט. כשחברים רוסים הציעו לו לשחק ברידג' נעתר להצעה וגילה שהוא אוהב את המשחק הזה יותר מאשר את משחק הויסט.
בשנות ה-50 לא צלחו עסקי היהלומים בבריטניה והופמן נטש אותם לטובת קריירה מקצוענית בברידג'. בתחילת דרכו כשחקן ברידג' מקצועי היה מארח במועדון ברידג', כלומר: שחקן הפותח שולחן בתשלום כשצריך ומשחק בו. מארח שומר לעצמו חלק מהרווחים על ניצחונותיו. הוא לא שיחק בתחרויות ברידג' רשמיות עד גיל 35. בתחרות הראשונה זכו הוא ושותפו במקום הראשון בהפרש גדול. בעקבות ההצלחה הפך לשחקן מקצועני המשחק בתחרויות עם שחקנים המשלמים לו. הוא שיחק בתחרויות באירופה וגם מחוץ לאירופה.
פילוסופיית המשחק שלו דגלה באי היצמדות לשיטת הכרזה או משחק. לדעתו, קל יותר לשחק נגד מישהו שנצמד תמיד לשיטה ולא סוטה ממנה.
הישגים בתחרויות
הופמן זכה במספר רב של תחרויות בבריטניה.
ספריו
הופמן כתב שמונה ספרי ברידג'. ספר אחד נכתב ביחד עם טרנס ריס וספר אחד ביחד עם דייוויד בירד.
משה נאור
משה נאור (נולד ב-9 במאי 1971) הוא מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה משנת 2008 ובמאי תיאטרון, בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
עבודותיו בתיאטרון
בתיאטרון הבימה: "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון, "נודניק" מאת פרנסיס וובר.
בתיאטרון בית ליסין: "דברים שאני יודעת" מאת אנדרו בובל (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
בתיאטרון הקאמרי: שמו הולך לפניו (זכה בפרס התיאטרון 2008 – קומדיית השנה) מאת אפרים קישון (בשיתוף תיאטרון חיפה), "הכתובה" מאת אפרים קישון (פרס מיוחד על בימוי ע"ש יוסף מילוא), "שמנה" מאת ניל לאביוט.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער: "הלילה הזה" מאת דפנה אנגל (פרס הצגת השנה לנוער 2007). "תום – כמה סיבות לחיות" תיאטרונטו 2006. בתיאטרון צוותא: "פחד קהל" כתיבה ובימוי, "ג'ונגול" מאת בעז גאון. "מחזמר" כתיבה ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב. "ערס פואטי" כתיבה ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
לקח חלק בתיאטרון צה"ל.
ב-2016 שיחק בסרט "לב שקט מאוד" של איתן ענר.
משה נאור היה נשוי לשחקנית שירי נדב-נאור ואב לעלי, ליבי וריף. מתגורר בתל אביב. אחיו הצעיר של השחקן יגאל נאור (במקור: יגאל סלחיאני).
ג'רי לין
ג'רמין לין (באנגלית: Jeremy Lynn; נולד ב-12 ביוני 1963) הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'רי לין הוא מתאבק עבר אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), כמפיק ומאמן.
לין הופיע עבור ארגוני היאבקות רבים, כשהבולטים ביניהם היו World Championship Wrestling (WCW), Extreme Championship Wrestling (ECW), World Wrestling Federation (ה-WWF, כיום ה-WWE), Total Nonstop Action Wrestling (TNA) ו-Ring of Honor (ROH). לינץ' הוא פעמיים אלוף עולם, כשזכה פעם אחת באליפות העולם במשקל כבד של ECW ופעם אחת באליפות העולם של ROH. קריירת ההיאבקות של לין נמשכה בדיוק 25 שנים, כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו ב-23 במרץ 1988 ואת הופעת הפרישה שלו ב-23 במרץ 2013.
כמה כמה (שיר של שרית חדד)
כמה כמה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-15 באוגוסט 2012, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
יוסי חרסונסקי סקר את השיר, והפנה כלפיו ביקורת מעורבת.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי עומר טובי, ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-4 בספטמבר 2012. הקליפ מציג לאורכו דמויות שונות על עוגה גדולת ממדים שמופיעה בעטיפת הסינגל, ובאחת הסצנות את שרית חדד בתוך צדפה.
נכון ל-25 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב למיליון צפיות.
פילסברי דאובוי
היסטוריה
את פילסברי דאובוי יצר רודי פרז, רעיונאי הקשור לחבר במשרד הפרסום של פילסברי, ליאו ברנט. פרז ישב במטבח שלו באביב 1965, כשהוא נתון תחת לחץ ליצור קמע פרסומי לקו מוצרי הבצק בקירור של פילסברי (ביסקוויטים, לחמניות, לחמניות מתוקות ועוגיות). הרעיונאית קרול ה. ויליאמס, דמיינה בחור חי מבצק שמבצבץ מתוך פחית רולס של פילסברי והגתה את הסיסמה "אמור שלום לבצק של פופין פרש". פילסברי דאובוי אויר עם צעיף, כובע שף ושתי עיניים כחולות גדולות. הוא תוכנן במקור על ידי מילט שפר ונוצר באמצעות סטופ מושן בשילוב אנימציה בפלסטלינה. על מנת להציג את פילסברי דאויבוי כיום, משתמשים ב-CGI; תוכנות מחשב ליצירת תוכן ויזואלי, תת-תחום של הגרפיקה הממוחשבת.
פרז הגה במקור את הדאובוי כדמות מונפשת, אך שינה את דעתו לבסוף. אנימטור הסטופ מושן, ג'ורג' פאל, נשכר כדי להנפיש אותו. הפרסומות בכיכובה של הדמות שודרו בנובמבר 1965. מאז, פילסברי השתמשה בדמות ביותר מ-600 פרסומות ליותר מחמישים ממוצריה.
לאחר מותו של פריס בשנת 1986, ג'ף ברגמן לקח על עצמו את התפקיד לדבב אותו, עד 2013. כיום, מדבב אותו ג'ובי סרני.
משפחת פילסברי
בשנות השבעים נוצרה משפחת פילסברי דאובוי, שנמכרה כבובות בנפרד ובצורה של משחקי משחק שונים.
מי שכלולים במשפחה הם:
מחלוקות
במאי 2010 העבירו עורכי הדין של פילסברי הודעה על הפסקת שיתוף הפעולה עם, קמעונאית עוגיות בסולט לייק סיטי, יוטה.
השפעה תרבותית
במרוצת השנים אוזכרה דמותו של פילסברי דאובוי במספר יצירות שונות:
בהילוך חוזר (ספר)
בהילוך חוזר (באנגלית: Replay) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי קן גרימווד שיצא לאור בשנת 1986. הספר זכה בפרס הפנטזיה העולמי של שנת 1988, ונחשב לאחת מיצירות המדע הבדיוני הטובות ביותר. הספר שייך לתת ז'אנר "מסע בזמן" ו"היסטוריה חלופית".
בשנת 1988 קיבל גיבור הספר, ג'ף וינסטון, התקף לב, והתעורר ממנו בשנת 1963 כסטודנט בן 18. ג'ף ניצל את הידע שלו באשר ל-25 השנים הבאות למסחר והפך לאחד מעשירי העולם. בגיל 43 מת פעם נוספת וחזר שוב לאותה שנה. הפעם התלבט האם לבחור בחיי תענוגות או לחפש את ההסבר לתופעה. כמו כן הכיר אישה שהייתה במצב דומה לשלו. הספר היה לרב מכר ביפן ותורגם מאנגלית על ידי אופירה רפן ויצא בהוצאת כנרת בתל אביב, בשנת 1989.
הדמויות והסיפור
"בהילוך חוזר" הוא סיפורו של ג'ף וינסטון, שדרן רדיו. יום אחד בשנת 1988, בהיותו בן 43, וינסטון מקבל התקף לב ומתעורר בחזרה בגיל 18, בשנת 1963, בגופו של סטודנט הלומד באוניברסיטת אמורי. הוא מתחיל לחיות מחדש את חייו כאשר הוא עדיין זוכר את חייו הקודמים, למשך 25 השנים הבאות, עד אשר למרות ניסיונותיו לשמור על כושר ובריאות ליבו, הוא שב ומקבל התקף לב נוסף ומת שוב בן 43 בשנת 1988. הוא מתעורר שוב בהיותו בן 18, בשנת 1963, אולם כעת באיחור של מספר שעות לעומת ה"הילוך החוזר" הקודם שלו. כך שוב ושוב, הוא מת ומתעורר לחיים כאשר כל פעם הוא חי מאורעות אחרים הקורים בחייו בהיסטוריה חלופית (כל פעם הוא מתעורר בהפרש הולך וגדל. בתחילה שעות, אחר כך ימים, לאחר מכן שנים ובסופו של דבר עשורים). ג'ף מבין שלא יוכל לשנות את גורלו ומותו הצפוי בשנת 1988, אך הוא יכול לשנות את האירועים והמאורעות המתרחשים במהלך חייו החוזרים תוך שימוש בידע מחייו הקודמים בכל "הילוך חוזר", לעצמו ולאחרים.
במהלכו של אחד מההילוכים החוזרים, וינסטון שם לב למודעה גדולה לסרט חדש בשם "כוכב הים", שהפך להצלחה כבירה בקופות בשנת 1974. הסרט נכתב והופק על ידי מפיקה בלתי ידועה בשם פמלה פיליפס שגייסה לצורך העניין את סטיבן ספילברג לבימויו ואת ג'ורג' לוקאס, כאחראי על האפקטים המיוחדים, לפני שאלה יצרו את הפרויקטים המצליחים שלהם. מאחר שהסרט לא היה זכור לו ממחזורי חייו הקודמים, וינסטון חושד שיוצרת הסרט, פיליפס, חווה אף היא את אותה התופעה של גלגולי החיים, כמוהו. עד מהרה הוא מאתר ושואל אותה שאלות המובילות להבנתו שגם היא חווה גלגולי חיים בהילוכים חוזרים, כמוהו, והיא מאששת את חשדו.
וינסטון ופיליפס מתאהבים לבסוף ומשוכנעים שהם נשמות תאומות. ככל שלולאות הזמן של חייהם הולכות ומתקצרות, כך גם הם שמים לב שמתעוררים סיבוכים כמו העובדה שחייה של פיליפס מתחילים בהפרשי זמן ותקופות שונים מכפי אלו של וינסטון. בסופו של דבר, השניים מחליטים לחפש ולמצוא אחרים שחווים את תופעת ההילוך החוזר על ידי פרסומן של ידיעות מוצפנות בעיתונות. ההודעות הנראות מוזרות למי שלא מבין, מביאות למספר התייחסויות ללא מוצא. עד אשר, הזוג מקבל מכתב מאדם שיודע דברים על התרחשויות עתידיות. וינסטון ופיליפס מחליטים לבקר את האדם הזר ומגלים שהוא מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי. להפתעתם, הצוות המטפל בו לא שם לב לדיבוריו על העתיד, אך מתברר במהרה מדוע האדם מאושפז, כאשר הוא בעצם טען שחייזרים אילצו אותו לרצוח מספר אנשים לצורך בידורם בלבד.
בהילוך חוזר מאוחר יותר, השניים מחליטים להשתמש בניסיונם באופן פומבי ולדווח בפירוט רב במסיבת עיתונאים על אירועים עתידיים שאמורים להתרחש. הממשל האמריקאי שם לב בסופו של דבר, ומאלץ את וינסטון ופיליפס לדווח באופן רציף על התרחשויות עתידיות ביחסי החוץ של ארצות הברית. למרות שהממשל מכחיש ולא לוקח על כך אחריות, מאורעות פוליטיים גדולים מתחילים להתרחש באופן שונה, וינסטון מנסה להפר את הקשר עם הממשל. הממשל לא מסכים והזוג נאסר בבית הכלא תוך אילוצם להמשיך ולבצע את תפקידם השנוי במחלוקת, במסירת ידיעות עתידיות.
ככל שמחזורי ההילוכים החוזרים הבאים של חייהם הולכים ומתקצרים, כך תוהים השניים כיצד יסתיימו המחזורים הללו עבורם בסופו של דבר –
האם יסתיימו ההילוכים החוזרים והשניים יעברו לחיים שאחרי המוות ? או האם מחזור חייהם הנוכחי הוא האחרון עבורם וכך בעצם יסתיימו חייהם ?
ספר המשך וקולנוע
הסופר קן גרימווד עבד על ספר המשך כאשר מת בפתאומיות בשנת 2003 מהתקף לב, כשהיה בן 59. בשנת 2010 דווח שאולפני האחים וורנר תכננו לצלם גרסה קולנועית עבור הספר "בהילוך חוזר", בכיכובו של בן אפלק. את התסריט לגרסה זו כתב ג'ייסון סמילוביץ'. ב-2011 היו דיונים על בימויו של הסרט על ידי רוברט זמקיס.
אשר (דמות מקראית)
אָשֵׁר היה דמות מקראית, בנו השמיני של יעקב מאשתו זלפה שפחת לאה, וצאצאיו היו שבט אשר. בניו של אשר היו. על פי המדרש, חי 123 שנה, וכשיצאו בני ישראל ממצרים לקחו עמם את עצמותיו, וכאשר סיימו להתנחל בארץ בשנת ב'תצ"ה (1265 לפני הספירה) קברוהו בקדש נפתלי.
לפי ספר היובלים נולד בב' בשבט.
לפי ספר הישר היה נשוי לעדון בת אפלל אך היא מתה ללא ילדים, לאחר מותה נישא להדורה בת אבימאל בן עבר וממנה נולדו ילדיו, יחד איתה אימץ את ביתה, שרח.
מדרש שמו
מקור שמו מוסבר ב: נשים אשר הכירו את לאה כאומללה בעקבות עקרותה אמרו 'אשריה', ועל כן נקרא שם הבן הנולד 'אשר'. לדעת ליאורה רביד הכוונה כנראה לאישה אחת וזו רחל, שקנאה ללאה וזאת הסיבה להודות לאל.
ברכת יעקב לאשר
בברכת יעקב לבניו טרם מותו, הבטיח לאשר נחלה פוריה, אשר תניב לו מַעֲדַנֵּי-מֶלֶךְ, כמו שנאמר.
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
צאצאי אשר
בספר דברי הימים מפורטת רשימת צאצאיו של אשר:
קברו
לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם. ובספר הישר מסופר: כיום מצוין קברו בכביש 899 מול תל קדש נפתלי. המקורות לכך הם בעיקר מהמאה ה-17. יום פטירתו הוא כ' בשבט לפי התאריך העברי, כמובא במדרש ילקוט שמעוני.
מסורת שומרונית מזהה את קבר אשר בנבי טובא, בטובאס שבשומרון.
מבצע איגלו
מבצע איגלו (באנגלית: Operation Igloo) הוא שמו של מבצע הגירוש הראשון של מעפילים יהודים בלתי חוקיים לקפריסין על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, באוגוסט 1946.
ארבע אוניות מעפילים ועליהן כ-2,700 אנשים נתפסו וגורשו במהלך המבצע - "יגור", "הנרייטה סולד", "כתריאל יפה" ו"כ"ג יורדי הסירה"; כאשר אוניית מעפילים אחת, "עמירם שוחט", שעליה כ-180 נוסעים, הצליחה לחמוק במהלך המבצע מהכוחות הבריטיים ולהוריד את נוסעיה בחוף קיסריה.
רקע
עד לשנת 1946 שוכנו העולים הבלתי חוקיים שהגיעו לחופי ארץ ישראל ונתפסו על ידי הבריטים במחנות מעצר בלטרון ובעתלית. התגברות מספר האוניות וזרם העולים הבלתי חוקיים מאירופה, הובילה לכך שהם עברו בכמותם את מכסת הסרטיפיקטים החודשית של 1,500 עולים שאושרה.
שלטונות המנדט הבריטי ניסו להתמודד עם הגדילה בכמות העולים. הגדלת מחנות המעצר בארץ ישראל הייתה כרוכה בבעיות מנהליות, לוותה בחשש מניסיונות כוחות המחתרות היהודיות לשחרר את העולים בכוח מן המחנות כפי שאירע באוקטובר 1945 במחנה עתלית, ובכלל, ההנחה הייתה שהכליאה בהם אינה אפקטיבית. בנוסף, המאמצים המדיניים של הבריטים לעצור את האוניות במדינות המוצא שלהן לא הצליחו, ובשל השלכות פרשת לה ספציה אף נאלצו הבריטים להתיר לאוניות "דב הוז" ו"אליהו גולומב" להגיע ארצה במאי 1946.
בפברואר 1946 התחילו ראשי הצבא הבריטי ללחוץ על החזרת המעפילים לארצם, וביולי 1946 הציע הנציב העליון הבריטי אלן קנינגהאם את גירוש האוניות והמעפילים לאי קפריסין בשל קרבתו לארץ ישראל, ומאחר שהיה אף הוא תחת שלטון בריטי. בתחילה התנגדה לכך הממשלה הבריטית, אך לחץ הצבא הבריטי גבר לאחר פיצוץ מלון המלך דוד בידי האצ"ל. ב-7 באוגוסט קיבלה הממשלה הבריטית ברשות קלמנט אטלי החלטה על גירוש המעפילים לקפריסין, בעוד 5 אוניות מעפילים כבר עשו את דרכן לעבר ארץ ישראל.
פרסום הודעת הממשלה הבריטית נדחה עד ל-12 באוגוסט, ובה היא טענה כי, ופירטה את הנימוקים הבאים לצעדיה:
על מנת לתת לפעולות הגירוש אחיזה משפטית, פרסם המושל הבריטי בקפריסין צ'ארלס קמפבל וולי (Charles Campbell Woolley) חוק שיאפשר את מעצרם של המעפילים. בחוק הוגדר "מהגר לא חוקי" כאדם שהגיע לארץ ישראל בניגוד לפקודת העלייה של שנת 1941. השלטונות הוסיפו בהודעה רשמית שנועדה להרגיע את האוכלוסייה היוונית באי כי לאף לא אחד מהמגורשים יותר להפוך לתושב.
פעולות הבריטים
תחילה הביאו הבריטים לנמל חיפה שתי אוניות גדולות בנות 8,000 טון כל אחת - "אמפייר רייוול" (Empire Rival) ו"אמפייר הייווד" (Empire Heywood), שסיפונן הוקף בגדרות תיל והוסב למכלאה זמנית, במטרה לשמש כאוניות הגירוש. לאחר מכן פרש הצבא דיוויזיית חיל רגלים בנמל חיפה, ואל המשחתות הבריטיות בכוחות הצי המלכותי הבריטי הסדירים בחופי ארץ ישראל הצטרפו הסיירות "מאוריציוס" ו"אייג'קס" וסירות משטרה. השלטונות הבריטיים הזמינו את גורמי העיתונות הבינלאומית לחזות במבצע ולראות את התנהלותו.
בין ה-11 ל-15 באוגוסט נתפסו 4 ספינות מעפילים על ידי הבריטים. שתי ספינות המעפילים, "יגור" (שכונתה על שם אירועי השבת השחורה בהן נפגע קשות היישוב יגור) שיצאה מצרפת ועליה כ-750 מעפילים, ו"הנרייטה סולד" שיצאה מיוון עליה כ-530 מעפילים, היו הראשונות שנתפסו ונוסעיהן גורשו לקפריסין. ב-13 באוגוסט הוטל עוצר צבאי על חיפה, ובשעה 2 וחצי בליל אותו יום פשטו הכוחות הבריטיים על אוניות אלו. באונייה "יגור" גילו העולים התנגדות רפה בלבד, ואילו באונייה "הנרייטה סולד" הייתה ההתנגדות אלימה יותר, ורק כעבור 6 שעות הסתיים פינויה.
בסביבות השעה 8 וחצי בבוקר המחרת, יצאו אלפי יהודים לרחובות חיפה להפגנה, תוך שהם מפרים את העוצר ורצים לנמל. כוחות הצבא הבריטי ירו על המפגינים. בהתקהלויות אלו נהרגה אחת מהמפגינות, ו-2 מפגינים נוספים מתו מאוחר יותר מפצעיהם. הפגנות נוספות נערכו ברחבי ירושלים ובתל אביב. ביום המחרת נערכה הלוויה המונית בהשתתפות עשרות אלפים בחיפה, ומפגינים שניסו לפרוץ לעבר הנמל פוזרו על ידי כוחות המשטרה והצבא הבריטי.
בימים שלאחר מכן הובלו לאזור נמל חיפה האוניות "כתריאל יפה" ו"כ"ג יורדי הסירה", שיצאו מאיטליה ונשאו כ-1,400 עולים. גם בשתי אוניות אלו גילו המפגינים התנגדות רבה לפינוי, ורק לאחר שימוש בגז מדמיע הצליחו הבריטים לפנותם. המעפילים שנאספו מאוניות אלו הצליחו להבריח ולפוצץ כמות קטנה של חומרי נפץ באוניות הגירוש הבריטיות, דבר שגרם לדחייתו בכמה ימים.
למרות הכנות לקויות של מחנות המעצר בקפריסין, הצליח הצבא הבריטי לשכן את כלל העצורים במחנה קראולוס (Karaolos), סמוך לפמגוסטה. למחנות אלו, שתחילה נבנו כמחנות ארעיים שתוכננו לכמה חודשים בלבד, התווספו בהמשך מחנות קבע של צריפים לחורף.
תגובת היישוב
לא היה בימים אלו גורם בכיר חופשי ביישוב שהיה יכול להורות על תגובה צבאית חריפה: ההנהגה המדינית של היישוב באותם ימים ובה דוד בן-גוריון, הייתה בפריז, עסוקה בגיבוש אסטרטגיה נוכח פרסום תוכנית מוריסון גריידי. אליה נלווה שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', שריכז את ההעפלה הבלתי חוקית. ראש המטה הארצי (הרמ"א) של ארגון ההגנה, משה סנה, התפטר והוברח ממנה לאחר אירועי השבת השחורה. אישים בכירים אחרים בסוכנות היהודית, ובארגוני המחתרות (ההגנה והלח"י) היו עצורים מאז אירועי השבת השחורה ו"מבצע כריש". בהתאם לכך, התגובה הייתה רפה יחסית, אף שהבריטים ציפו לתגובה משמעותית יותר, ובדיעבד את מרבית ההתנגדות למבצע גילו המעפילים בלבד.
מבחינה מדינית, החליטה הנהגת היישוב לאחר מכן על המשך מדיניות ההעפלה, אף שלא מצאה מענה להסגר שהטילו כוחות הצבא הבריטיים על חופי ארץ ישראל, וכמעט כל אוניות המעפילים שיצאו מאירופה נתפסו בזו אחר זו. גירוש המעפילים לקפריסין ואיום הכליאה לא הרתיע את זרם העולים, והוא רק הוסיף וגדל בחודשים שלאחר מכן, תוך שהוא מושך תשומת לב בינלאומית רבה. סך הכול גורשו למחנות המעצר בקפריסין כ-52,000 מעפילים, שהפליגו ב-39 אוניות.
מפלגת הקוטב
מפלגת הקוטב. (בגרינלנדית: Issittup Partiia) הייתה מפלגה לאומית ושמרנית גרינלנדית, בראשות ניקולאי היינריך.
היסטוריה
המפלגה זכתה במושב אחד בבחירות 1987, ושמרה על כוחה בבחירות 1991. עם זאת, היא קיבלה רק 90 קולות בבחירות 1995, ואיבדה את מושבה בפרלמנט.
הולנד באירוויזיון 1960
הולנד באירוויזיון 1960 השתתפה עם השיר "Wat een geluk" (בעברית: "איזה מזל"), שבוצע על ידי הזמר ההולנדי רודי קרל. זוהי השתתפותה החמישית של הולנד בתחרות הזמר של האירוויזיון. השיר והזמר נבחרו ב- של אותה שנה.
לפני האירוויזיון
הקדם הלאומי נערך באולפני בהילברסום, בהנחייתב של האני ליפס. בגמר התחרו שמונה שירים, כאשר כל השירים הוצגו פעמיים על ידי שני זמרים שונים. פעם אחת עם תזמורת מלאה ופעם אחת בתזמורת מצומצמת יותר. פורמט בחירת השיר והזמר היה זהה לפורמט שהיה נהוג בשנה הקודמת, מלבד העובדה שבאותה שנה כל זמר הופיע פעם אחת בלבד כך שהיו 16 משתתפים בסך הכל.
השיר הזוכה נבחר על ידי הצבעות של חברי השיפוט השונים, לאחר מכן, ועדה מומחית החליטה מי משני המבצעים של השיר הזוכה ייצג את הולנד באירוויזיון. לאחר הכרזת "Wat een geluk" כשיר הזוכה, חבר המושבעים בחר ברודי קרל על פני כמבצע השיר.
באירוויזיון
ב-29 במרץ 1960 הופיע קרל על בימת האירוויזיון. הוא שר עשירי בסדר ההופעות, לפני גרמניה אחרי שווייץ. לאחר ספירת הקולות הגיע קרל למקום ה-12 עם שתי נקודות בלבד.
אבן העזר
תוכן הספר ושמו
כיום השם אבן העזר משמש להגדרת מכלול הדינים הנוגעים לדיני נישואים וגירושים. דינים אלו אינם כוללים את דיני נידה המהווים חלק מהלכות איסור והיתר המובאות בחלק יורה דעה.
בספרות ההלכה והשו"ת של האחרונים חולקו לרוב, הנושאים העוסקים בהלכות אלו, לפי הסדר שנקבע בחלק אבן העזר בטור.
טיל קרקע-אוויר
טיל קרקע־אוויר (בראשי תיבות: טק"א; באנגלית: Surface to Air Missile; בראשי תיבות: SAM) הוא שם כולל למערכות הגנה מפני כלי טיס, באמצעות שיגור טילים לעברם על ידי כוחות קרקעיים.
רקע
טיל נגד מטוסים (נ"מ) נולד כתוצאה מאילוצים היסטוריים שנוצרו בשל שיפור מתמיד במערך המוטס. במהלך מלחמת העולם השנייה, הנשק שהיה בשימוש על מנת להפיל כלי טיס מן הקרקע היו תותחים אוטומטיים מהירי ירי. באותה העת, מעבר לכך שלא שטכנולוגיית הטילים לא הייתה זמינה דיה, גם לא היה צורך בה, כיוון שהתותחים גברו על מהירות המטוסים ומיגונם. המצב השתנה לאחר המלחמה, כאשר התחיל עידן הסילון, מעטפת הביצועים של מטוסים גדלה, רום הטיסה עלה, המהירות גברה מאוד וגם הטווח. עקב כך נוצר הצורך במערכת שתתמודד עם מטוסים המצויים מחוץ לטווח הירי היעיל של תותחי הנ"מ.
כבר במלחמת העולם השנייה מדענים גרמניים החלו בפיתוח כלי טיס מונחי רדיו שיוכלו לפגוע במטרות אוויריות. בתקופת המלחמה הקרה, במקביל לעלייה ביכולות של מטוסי הקרב וההפצצה, שופרו מכ"מי הגילוי והעקיבה אחר מטוסים ושופרו יכולות החישוב שהן הכרחיות להנחיה של הטיל באופן שהספיק כבר בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20 לפיתוח וייצור טילי קרקע־אוויר מבצעיים. במרוצת העשורים שופרו הטילים כך שיכלו ליירט מטרות קטנות יותר כגון רקטות וטילי קרקע־קרקע.
דוקטרינות הפעלה
יחידת טק"א יכולה להיות מופעלת בצורות שונות, אך יש כמה שיטות מקובלות להפעלתן:
מאפייני מערכת מרכזיים
גם כאשר מדברים על טילי כתף כמו FIM-92 סטינגר או 9K32 סטרלה־2 וגם כאשר מדברים על טילים גדולים יותר דוגמת ה־MIM-72 צ'פרל או ה־SA-9, עקרון הפעלתם הוא שיש מכ"ם עקיבה (לאו דווקא ייעודי של המערכת) שמטרתו לחפש את כלי הטיס. המכ"ם מעביר בקשר את המיקום (הכיוון והמרחק) של כלי הטיס והסוללות פונות לסריקה ויירוט. בסוללות חדישות יותר שנבנו בשנות ה־90 יש אפשרות למכ"ם הגילוי להזין נתונים למערכת השיגור של הטילים ובתוכה למכ"ם העקיבה וכך נפתר הצורך בדיווחי קשר והמידע זורם באופן אלקטרוני. בכך, מערכות הנ"מ הקטנות כמעט שלא מאבדות מניידותן, אך מעלות את כושר היירוט שלהן.
פריסה
במקרה של טילי כתף יש שתי אפשרויות, האחת היא שחיילים יישאו על גבם טילים ויתקדמו עם הכוחות הלוחמים (כמו שריון וחי"ר), או שירכיבו מעין סוללה שמטרתה להגן למשל על מתקן אסטרטגי מסוים או גבול סטטי.
הגנה נייחת
הגנה נייחת נגד מטוסים נעשית בדרך כלל כשמירה על קווים ארוכים יחסית ולא על מתקנים קטנים. למערכות הנ"מ הגדולות יש טווח גדול בדרך כלל והן לא מתניידות בקלות, אף על פי שיש שיפור כל הזמן גם בתחום זה. אל קבוצה זו משתייכות מערכות כמו MIM-104 פטריוט ו־MIM-23 Hawk האמריקאיות או ה־S-300 וה־S-400 הרוסיות. בשנים האחרונות הפכו מערכות הנ"מ הגדולות לניידות יותר ואף מסוגלות לדלג בין אתרי שיגור ולהתמקם באתר חדש בזמן קצר יחסית, אך עדיין המערכות הקומפקטיות המשתייכות לקטגוריה הקודמת ניידות הרבה יותר.
מאפייני מערכת מרכזיים
לכל מערכת טילי קרקע אוויר מסיבית, בין אם היא ממוקמת על משגרים ניידים, קבועים או ימיים (המשוגרים מפלטפורמות של אוניות), יש מרכיבים משותפים:
פריסה
מערכות יירוט גדולות יהיו מחולקות בדרך כלל לסוללות כאשר בכל סוללה יש מספר משגרים. הסוללות יהוו חלק מגדוד נ"מ שיכיל 3–4 סוללות ואשר במערכות נ"מ מסוימות, לאותו הגדוד יהיה מרכז בקרה גדודי. במקרה בו לצבא יש כוחות נ"מ גדולים, אפשרי שיחידות יתאגדו לחטיבה ואף לדיוויזיה (כפי שהיה למשל במצרים בראשית שנות ה־70 של המאה ה־20).
טילים נגד טילים
בשני העשורים האחרונים ישנה התעסקות מואצת בבנייה ופיתוח של מערכות ליירוט כלי טיס שאינם מטוסים, כמו טילים ורקטות. הסיבה שטילי נ"מ קונבנציונליים מתקשים בהפלת טילים, היא משום ששטח החיתוך המכ"מי של הטילים הוא קטן יחסית, מה שמקשה על גילויים ובנוסף מהירויותיהם גבוהות הרבה משל מטוסים וטילי הנ"מ הרגילים לא מיועדים להתמודד מול איום כזה.
כבר בשנות ה־80 של המאה ה־20 הגה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את הרעיון של מלחמת הכוכבים, אשר לפיו, ארצות הברית וברית המועצות יפתחו טילים שיוכלו ליירט טילים גרעיניים בין־יבשתיים. בפועל עד 2007, לא היו לשתי המעצמות, לא לארצות הברית ובטח לא לרוסיה (ברית המועצות התפרקה שני עשורים קודם לכן) מערכות יעילות ליירוט טילים. ישראל הייתה המדינה היחידה שכבר משנת 2003 הפעילה כוח סדיר ליירוט טילים במסגרת מערכת החץ.
העשור הראשון של המאה ה-21 התאפיין בצמיחה מהירה ומשמעותית של כוחות ההגנה האווירית מפני טילים, הדבר התרחש בארצות הברית מההבנה שיותר קל לאויביה להשתמש בנשק תלול־מסלול (רקטות, טילים) מאשר בשריון או במטוסי קרב. בעקבות האיום הגרעיני הגובר ממדינות "סוררות" כמו קוריאה הצפונית או איראן, החליטה ארצות הברית ב־2002 לבטל את האמנה על איסור הייצור של טילים נגד טילים (ABM TREATY), דוגמאות למערכות יירוט:
טילים נגד רקטות
בעקבות האיום הגובר על ישראל שמתבטא בשיגורי רקטות קצרות טווח מרצועת עזה ובשיגורי רקטות קצרות וארוכות טווח מגבול לבנון, החליטה ממשלת ישראל לספק מענה לבעיה. במסגרת זו פותחו שתי מערכות נשק:
Hips Don't Lie
Hips Don't Lie (בעברית: מותניים לא משקרות) הוא סינגל של הזמרת הקולומביאנית שאקירה, בהשתתפות הראפר וייקליף ז'אן, מתוך אלבומה השביעי, Oral Fixation, Vol. 2. השיר יצא לאור ב-28 בפברואר 2006, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר זכה להצלחה עולמית כאשר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, מצעד הסינגלים הבריטי, ו-58 פסגות מצעדים נוספות. מכירותיו הדיגיטליות בלבד של השיר מסתכמות בכ-16 מיליון עותקים, ומכירותיו בעולם מסתכמות בכ-20 מיליון עותקים, דבר אשר הופך אותו לשיר הכי נמכר של המאה ה-21, של שנת 2006, ולשיר הנמכר ביותר של שאקירה וז'אן. כמו כן, הפך השיר לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד, כאשר נמכר שם בכ-250,000 עותקים.
בישראל זכה השיר להצלחה מסחררת כאשר שהה במקום הראשון במצעד הפזמונים של גלגלצ למשך שמונה שבועות רצופים ב-2006. במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי באותה שנה, השיר אומנם לא הגיע למקום הראשון, אלא למקום השני ובמצעד העשור היה השיר היחיד של הזמרת אשר נכנס לרשימת מאה השירים המובילים במקום ה-98.
רקע וכתיבה
לפני כל, נכתב השיר על ידי ועבור לורין היל תחת השם, "Lips Don't Lie". לאחר מכן החליטה היל כי היא לא תשיר אותו, והוצע רעיון שבו שאקירה תתארח ברמיקס שיצא לשיר המקורי. לבסוף, הוחלט לוותר עליו ושאקירה כתבה את השיר מחדש והקליטה אותו מחדש גם כן.
את השיר כתבה שאקירה ביחד עם ז'אן, והוא הופק על ידה ועל ידו גם כן. עם השיר הופיעה הזמרת 238 פעמים, דבר אשר הופך אותו לשיר החמישי שאיתו הופיעה הכי הרבה.
תחילה, הוציאה הזמרת את האלבום ללא השיר, אך לאחר מכן הוציאה גרסה מחודשת של האלבום שבו נכלל השיר, ויצא כסינגל שני מתוכו.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי הבמאית הבריטית סופי מולר וצולם בלוס אנג'לס, קליפורניה. הקליפ מתחיל כאשר כמה דמויות משונות יוצאות מתוך אצטדיון מעוות, ומתחילות לרקוד. לאחר מכן ניתן לראות את גבה של שאקירה כשמדבקות נוצצות מודבקות אליו. לאחר מכן מגיח מהצד ז'אן כשלידו גיטרה. באמצע הקליפ יוצאות שאקירה וכמה רקדניות ליווי מתוך וילונות ורודים, ושאקירה מתחילה לרקוד ריקודי בטן.
לקראת סופו של הקליפ מתחילים שאקירה, ז'אן והדמויות לפתוח בצעדה, כשחלקם לבושים כליצנים, ולפניהם מסיכות. לבסוף, נראית התמונה המלאה של הצעדה הנוכחת בעיר, ואת שאקירה במסך נפרד מפוצלת לשניים באפקט חזותי.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-998 מיליון צפיות, למרות שהועלה לאחר 3 שנים מצאתו המקורית לערוץ ה-Vevo של הזמרת, ומהווה כקליפ ה-6 הנצפה ביותר של שאקירה, והנצפה ביותר של ז'אן. הקליפ הועמד לפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה עולמית והצליח בשיאו לכבוש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
דיק סניידר
ריצ'רד "דיק" סניידר הבן (באנגלית: .Richard "Dick" Snyder Jr; נולד ב-1 בפברואר 1944) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1966–1979. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ולאורך 13 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 12.2 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1966 נבחר סניידר בבחירה ה-14, על ידי סנט לואיס הוקס. בשתי עונותיו עם ההוקס קלע 7.5 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן ריצ'י גארין.
בדראפט ההרחבה של שנת 1968 נבחר על ידי פיניקס סאנס, לקראת עונת הבכורה של המועדון.
באוקטובר 1969, לאחר מעט יותר מעונה עם הסאנס, הועבר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס. ב-4 העונות הבאות בסיאטל היה סניידר אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצדם של לני וילקינס וספנסר הייווד, והעמיד ממוצעים של 17.0 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-3.6 ריבאונדים למשחק. ב-19 בינואר 1974 קלע שיא קריירה של 41 נקודות במשחק מול אטלנטה הוקס. על אף הצטיינותו, לכל אורך התקופה לא הצליחה סיאטל להעפיל לפלייאוף ה-NBA.
לקראת עונת הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, במדיה קלע 10.2 נקודות למשחק עד לסיום עונת.
בספטמבר 1978 חזר לשחק עבור סיאטל סופרסוניקס, אותה אימן לני וילקינס. בפלייאוף גברו הסופרסוניקס על לוס אנג'לס לייקרס (4–1), פיניקס סאנס (4–3) ווושינגטון בולטס (4–1), בדרך לזכייתם הראשונה באליפות ה-NBA. לאורך הפלייאוף שותף סניידר בתשעה מתוך 17 משחקי קבוצתו, ותרם 2.9 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של דניס ג'ונסון. בסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 35.
פענוח (סדרת טלוויזיה)
פענוח (ברוסית: «Шифр») הוא סדרת דרמה המשכית בלשית רוסית המבוסס על המיני-סדרה הבריטית "חוג בלצ'לי". בשלבי העבודה המוקדמים כונתה הסדרה בשם "המפענחות" (Шифровальщицы). הסדרה הופקה על ידי חברת הטלוויזיה של Sony Pictures, חברת Lean-M וחברת ההפקות "פובדה", עבור הערוץ הראשון הרוסי. שידור פרק הבכורה נערך ב-11 במרץ 2019. שידור העונה השנייה החל ב-14 בספטמבר 2020.
תקציר עלילת הסדרה
בשנת 1956, עובדות לשעבר במחלקת פיצוח הצפנים של מינהל המודיעין הצבאי, אנה, סוניה, אירינה וקתרינה, המסכנות את רווחת משפחותיהן, מחליטות להתאחד בקבוצה מיוחדת כדי לנהל חקירות משותפות ולסייע לרשויות החוקרות בפתרון תיקים סבוכים. כל מקרה נחקר במשך 4 פרקים ומשפיע באופן אישי על אחת הדמויות הראשיות.
הפקה
הפרויקט הוא הסדרה הראשונה בסגנון רטרו שביימה ורה סטרוז'ובאיה. היא התכוננה להפקתה במשך שנה שלמה וסירבה לביים יצירות אחרות.
צילומי לוקיישנים, אביזרים, תלבושות, איפור ותסרוקות של הדמויות הראשיות - כל פרט שוחזר בצורה מדויקת ואותנטית ככל האפשר שיתאים לסגנון הלבוש בברית המועצות של שנות ה-50. כמעט כל האביזרים בסדרה אמיתיים. בגדי הדמויות הראשיות הובאו מפראג חלקם נתפר במיוחד במפעלים רוסיים, למשל מגפיים עם עקבים לדמות הראשית. היועצים לפרויקט היו אלוף בכיר מטעם ועדת החקירות הפדרלית, קרימונולוג ומומחה בהצפנה.
צילומי העונה הראשונה התקיימו מ-3 בספטמבר 2017 עד 28 בפברואר 2018 במוסקבה, מחוז מוסקבה ובסנקט פטרבורג. ב-16 באוגוסט 2019, החלו צילומי העונה השנייה וב-19 ביולי 2020, החלו צילומי העונה השלישית.
יחסי פינלנד–קטר
יחסי פינלנד–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין מדינת קטר.
היסטוריה
פינלנד הכירה בקטר ב-15 באוקטובר 1971, והיחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1 באפריל 1974.
השייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, אמיר מדינת קטר, הגיע לביקור ממלכתי בפינלנד בתאריכים 10–11 ביוני 2002. האמיר והנשיאה טריה הלונן דנו ביחסים פוליטיים וכלכליים בין פינלנד לקטר, ההתפתחות באזורים הסמוכים של שתי המדינות והמצב הבינלאומי הנוכחי.
במהלך הביקור, ב-10 ביוני, נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, מסחרי וטכני. מטרת ההסכם היא לשפר את הקשר והביקורים במגזר המסחרי, הפרטי והציבורי בין שתי המדינות. ההסכם נחתם על ידי השר יאן-אריק אנסטם, כסגן שר הסחר בפינלנד, ועל ידי שר האוצר של קטר, יוסף חוסיין כמאל.
לפינלנד וקטר כבר יש הסכם בנושא תעופה אזרחית והסכם בנושא הגנת השקעות נחתם בנובמבר 2001 בדוחה. במהלך ביקורו של אמיר שתי המדינות הביעו עניין בפתיחת שיחות בנושא הסכם למניעת כפל מס.
רנו 5
רנו 5 (בצרפתית: Renault 5) היא מכונית סופרמיני שהושקה ב-28 בינואר 1972 מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1972–1996.
יוצרו מהדגם 5,580,626 יחידות, כשמחירה של הרנו 5 בצרפת, בתחילת שנת 1972, עמד על כ-10,000 פרנק צרפתי. בצרפת יוצרו 5,276,630 יחידות, באיראן יוצרו 49,270 יחידות ובספרד יוצרו 30,790 יחידות.
דגם הרנו 7 אשר יוצר על ידי חברת ״FASA-Renault״ בספרד (חברת בת של רנו), היה מבוסס מכנית על ה-5. גם העיצוב דמה ל-5 מלבד תא המטען המרובע במקום הדלת החמישית.
ממשיך דרכו של הרנו 5 כיום הוא הקליאו.
בינואר 2021 הודיעה רנו כי הוחלט לחדש את הדגם עם הנעה חשמלית. ביולי 2021 הוחלט לחדש גם את דגם רנו 5 טורבו, שהפך במרוצת השנים לדגם לאספנים.
צאיניאו
צָאיְנְיָאו לוגיסטיקה חכמה בע"מ (בסינית מפושטת: 菜鸟网络科技有限公司, בפין-יין: càiniǎo wǎngluòkējì yǒuxiàngōngsī; נודעה בעבר בשם China Smart Logistics Network או CSN, רשת סין ללוגסיטיקה חכמה; מתועתקת לפעמים גם קיינאו או קייניאו) היא חברת לוגיסטיקה סינית שהושקה על ידי קבוצת עליבאבא, יחד עם שמונה חברות אחרות, ב-28 במאי 2013. נכון למאי 2018, צאיניאו הייתה אחת מחברות החד-קרן הגדולות בסין, בשווי של 100 מיליארד יואן.
שם החברה
השם צאיניאו הוא כינוי לעופות משק המגודלים לשם הבשר שלהם, ובסלנג הוא גם כינוי לטירון. מכיוון שהשם נכתב בפין-יין, שבו כותבים את האות הראשונה של השם ב-C, יש הטועים וכותבים את שם החברה כ"קיינאו", "קייניאו", ואפילו "צ'איניאו".
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2013 על ידי קבוצת עליבאבא, בשיתוף עם קבוצות נוספות (בתוכן יינטאי, קבוצת פוסון, קבוצת פוצ'ון ואחרות) ומוסדות פיננסיים קשורים, אשר השיקו במשותף את "רשת עמוד השדרה הלוגיסטי החכמה של סין" (בראשי תיבות: CSN).
היסטוריה של אוסטרליה
ההיסטוריה של אוסטרליה התחילה כשהאדם הראשון היגר ליבשת אוסטרליה מצפון כדור הארץ, לפני 40,000 - 45,000 שנים. ההיסטוריה הכתובה של אוסטרליה קצרה בהרבה והחלה כאשר מגלי ארצות הולנדים הגיעו ליבשת לראשונה במאה ה-17. קיימים מספר נושאים מעוררי מחלוקת במחקר ההיסטוריה האוסטרלית, כגון הקולוניזציה הבריטית והיחס לאבוריג'ינים, ילידי אוסטרליה הקדומים.
פרהיסטוריה
בהקשר האוסטרלי מתאר המונח פרהיסטוריה את כל התקופה שבין התיישבות האדם הראשון באוסטרליה, עד להופעתה של היסטוריה כתובה בנוגע ליבשת. מוערך כיום כי פעילות אנושית החלה באוסטרליה לפני כ-41,000 - 48,000 שנים (ויש הסבורים אף כי לפני 68,000 שנים). היסטוריה כתובה בנוגע לאוסטרליה הופיעה לראשונה ב-1606, בתיאור של מגלי ארצות אירופיים. לפיכך, בניגוד להיסטוריה של מדינות או אזורים אחרים, הפרהיסטוריה האוסטרלית מגיעה עד שלהי העת החדשה (במונחים אירופאיים).
חפירות ארכאולוגיות שנערכו באוסטרליה מעלות כי היבשת הייתה מיושבת במשך לפחות 40,000 שנים, על ידי ציידים-לקטים בני תקופת האבן שנדדו מדרום-מזרח אסיה. קיים מספר רב של אתרים מתקופה זו, בין היתר חפירות המצביעות על התיישבות אנושית באזור מעלה נהר סוואן ווילגי מיאה במערב אוסטרליה; וחפירות המעידות על פעילות אנושית בטסמניה שהחלה לפני כ-30,000 שנים (כאשר האי טסמניה עדיין היה מחובר ליבשת אוסטרליה בגלל ירידת מפלס הים בעידן הקרח). קיימות גם עדויות - אשר תוקפן מעורר מחלוקת בקהיליה המדעית - לפיהן אוסטרליה הייתה מיושבת כבר לפני 60,000 ואף 120,000 שנים - קיימים מחקרים פלינולוגיים אשר טוענים כי קיימת עלייה בקיומן של שריפות לפני כ-120,000 שנים. פעילות זו פורשה כקשורה לפעילות אנושית, אך פרשנות זו נתונה במחלוקת.
בשנת 2017, מחקר גנטי בגנומים מיטוכונדרים שמוצו משיער של 111 ילידים אוסטרלים חישב בעזרת שעון מולקולרי הערכה שמרנית ליישוב אוסטרליה לפני לפחות 50 אלף שנה, בהתאמה טובה עם תארוך מרבית האתרים הפרהיסטוריים הקדומים ביותר. המחקר גם חישב שמרבית חופי היבשת יושבו בגל התיישבות אחד לפני 45 אלף עד 49 אלף שנים.
המיתולוגיה האבוריג'ינית מתייחסת לזמן יצירת היבשת כ"זמן החלום". עם זאת, קשה לכמת את מספר המתיישבים הראשונים באוסטרליה או את טבעם, בשל הפיכת הסוגיה לסוגיה פוליטית: האם כל האבוריג'ינים בני עם אחד וצריכים להיות מאוחדים במאבקם להכרה בתרבותם; או שמקורם מעממים שונים. עם זאת, היפרדות בין הקבוצות השונות התרחשה הלכה למעשה לפני 18,000 שנים, כאשר האבוריג'ינים בטסמניה הופרדו משאר האבוריג'ינים באוסטרליה. יישובים במקומות אחרים אשר נפרדו מן היבשת האוסטרלית - מצר בס והאי קנגורו - הפסיקו להתקיים לפני 9,000 שנים.
קשרים עם אסיה
מאות בשנים לפני הגעת האירופאים לאוסטרליה, התקיימו קשרי מסחר בין האבוריג'ינים בצפון היבשת (במיוחד היונגלו בארץ ארנהם) לבין דייגים וסוחרים ממקאסאר (כיום בירת דרום סולאווסי באינדונזיה). אלה האחרונים הגיעו לחופי צפון אוסטרליה על מנת לשלות ולסחור במלפפוני ים. ביקורים אלה הותירו את חותמם על תושבי צפון אוסטרליה הילידיים, בתחומים כמו שפה, אמנות, כלכלה, ואפילו גנטיקה - הם דומים בתחומים אלה לקבוצות הנמצאות מצפון לים אראפורה וים בנדה. אנשי מקסאר הביאו לאבוריג'ינים סכינים, טבק, בגדים ואורז תמורת הזכות לשלות את מלפפוני הים. הם גם הביאו עמם את מחלת האבעבועות השחורות. ייתכן, כי אנשי מקסאן הביאו גם את בשורת האסלאם לאוסטרליה.
מסעות אירופיים לגילוי ארצות
קיימות עדויות על גילוי אוסטרליה עוד מתחילת המאה ה-17. הפעם הראשונה שאירופאים הגיעו לאוסטרליה הייתה ב-1606, כשהנווט ההולנדי וילם יאנסזון, שהגיע עם הספינה "דויפקן" למפרץ קרפנטאריה ותיעד את הגאוגרפיה של החוף המערבי של חצי האי כף יורק. ב-1616, הולנדי נוסף, דירק הארטוך, הותיר צלחת בדיל במפרץ הכרישים במערב אוסטרליה שבו ציין את ההגעה למקום; ב-1642 הגיע אבל טסמן לאי אשר כיום נקרא על שמו, טסמניה, ונקרא קודם לכן "ארץ ון-דימן", על שם אחד ממנהלי חברת הודו המזרחית ההולנדית. הולנדים אלה עבדו עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית, לה היו כבר שלוחות באינדונזיה. במקרים רבים הגיעו ספינות אל החוף המערבי של אוסטרליה, בשל שיטת הניווט ההולנדית לכיוון אינדונזיה. המקרה הידוע ביותר של הגעת ספינה אל החוף המערבי הוא התנפצות הספינה בטביה, שלאחריו התרחש מרד וטבח בספינה.
קיימות גם תאוריות הטוענות כי היה גילוי מוקדם יותר של אוסטרליה, על ידי נווטים פורטוגלים, אבל אין מידע רב שיתמוך בתאוריות אלו. כבר ב-1400 קיים דיווח של מרקו פולו על אזור דרומית לאסיה, אך פולו לא סיפק (וכנראה לא היה יכול לספק) מידע מעבר לכך.
במהלך המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 מגלי ארצות אחרים מאירופה החלו להגיע לאזור ולמפות את מה שהם קראו "הולנד החדשה". לא היו בשלב זה ניסיונות להקים התיישבות באזור. האנגלי הראשון שהגיע לחוף הצפון-מערבי של אוסטרליה היה ויליאם דמפייר, שהגיע לאוסטרליה ב-1688, ותיאר ביומניו את הצמחייה ובעלי החיים שראה. דמפייר הוא הראשון אשר תיאר את מין החיות הייחודי לאוסטרליה, "חיות מקפצות גדולות". בשנת 1770 יצאה משלחת על גבי הספינה "אֶנְדֶבוֹר" (Endeavour), תחת פיקודו של קצין הצי המלכותי הבריטי ג'יימס קוק, על מנת למפות את החוף המזרחי של יבשת אוסטרליה. הוא הגיע ראשית לניו זילנד, ומשם הגיעה הספינה למפרץ בוטאני ב-29 באפריל 1770. קוק המשיך במסעו צפונה ולפני שעזב את האזור, הכריז במצר טורס כי האזור ש"גילה" שייך לכתר הבריטי ושמו "ניו סאות' ויילס" (מילולית: ויילס הדרומית החדשה). בשונית המחסום הגדולה עלתה ספינתו על שרטון ונדרש זמן לתקנה - זמן זה הושקע בחקר מיני החיים והצמחים הייחודיים לאזור, בייחוד על ידי הבוטניקאי ג'וזף בנקס, אשר היה חבר במשלחתו של קוק. בשל העובדה כי מסעו של קוק הוביל בסופו של דבר להתיישבות האירופית הראשונה באוסטרליה, לעיתים סוברים בטעות כי קוק הוא זה אשר "גילה" את אוסטרליה, אף על פי שמסעו של יאנסזון קדם לו ב-160 שנים.