cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיל צ'ניר
קריירת המשחק
לאחר עונת רוקי בינונית פרץ צ'ניר בעונתו השנייה עם ממוצעים של 19.7 נקודות ו-4.2 אסיסטים למשחק, והפך לחלק אינטגרלי מהחמישייה הפותחת לצדם של ארצ'י קלארק, מייק ריורדן, אלווין הייז ו-וס אנסלד. בעונתו השלישית, בה עברו הבולטס למרילנד ושינו את שמם ל"קפיטל בולטס", היה צ'ניר הקלע המוביל של הקבוצה עם 21.9 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר. על אף שסיימו את העונה במקום השני באזור המזרחי, הודחו הבולטס בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול ניו יורק ניקס.
בעונה הבאה שינה המועדון את שמו ל"וושינגטון בולטס", ובעזרת שלושת שחקני האולסטאר צ'ניר, הייז ואנסלד קבעה הקבוצה שיא מועדון עם 60 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה בפעם השנייה בתולדותיה לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר הפסידו הבולטס לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 4–0 על אף יכולת שיא של צ'ניר שתרם 23.0 נקודות, 5.0 ריבאונדים, 4.8 אסיסטים ו-2.5 חטיפות בממוצע למשחק לאורך הסדרה. בשתי העונות הבאות המשיך להציג יכולת טובה בוושינגטון עם ממוצע של כ-21 נקודות למשחק, וקבוצתו הודחה פעמיים בשלב חצי גמר המזרח.
במהלך עונת סבל צ'ניר מפציעה קשה בגבו אשר הגבילה אותו להשתתף ב-36 משחקים בלבד, ופגעה ביכולת התנועה שלו עד סוף הקריירה. בפלייאוף של אותה עונה, בו לא שותף צ'ניר בשל הפציעה, גברו הבולטס על אטלנטה הוקס, סן אנטוניו ספרס, פילדלפיה 76' וסיאטל סופרסוניקס בדרך לזכייה ראשונה באליפות ה-NBA, על אף היעדרותו של צ'ניר. באמצע עונת חזר צ'ניר לשחק לראשונה מאז הפציעה, אך איבד את מקומו בחמישייה הפותחת וטרם 5.8 נקודות למשחק בלבד.
בדצמבר 1979 נשלח צ'ניר בטרייד לאינדיאנה פייסרס במדיה שיחק ב-23 משחקים. בעונת השתתף בתשעה משחקים כשחקן גולדן סטייט ווריורס, בטרם שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה
החל משנת 1987 משמש צ'ניר כפרשן בשידורי הטלוויזיה של משחקי וושינגטון בולטס/ויזארדס, ברשת NBC.
ב-23 במרץ 2018 העלתה קבוצת וושינגטון ויזארדס את גופייתו של צ'ניר, עם המספר 45, לתקרת אולמה הביתי כהוקרה על תרומתו למועדון. במהלך הקריירה שיתף צ'ניר פעולה עם כל ארבעת השחקנים הנוספים שגופייתם הופרשה על ידי הקבוצה - ארל מונרו, גאס ג'ונסון, וס אנסלד ואלווין הייז.
אוטובאן
אוֹטוֹבָּאן (בגרמנית: Autobahn ) היא מערכת הכבישים המהירים הפדרלית של גרמניה. השם הרשמי של מערכת הכבישים הוא "בונדסאוטובאן" ( Bundesautobahn ) שמשמעותו "כביש מהיר פדרלי".
סלילת האוטובאן הראשון, בין קלן ובון, החלה בשנת 1929, והכביש נחנך בשנת 1932. בשנת 2013 אורכם הכולל של הכבישים, שנפרשו בכל רחבי גרמניה, היה 12,879 קילומטרים. בתוך שש שנים לאחר השלמת הכביש הראשון של קלן-בון בשנת 1932, גרמניה הוסיפה לרשת הכבישים שלה 3,000 ק"מ של כבישים סופר-מהירים. למרות שלעיתים קרובות קיבל היטלר קרדיט על הכביש המהיר, אך קודמיו האמיתיים היו הכביש הניסיוני של אבוס בברלין (שנבנה בין 1913 ל -1921), ונתיב האוטוסטראדה באורך 130 הקילומטרים בין מילאנו לאגמים הצפון איטלקיים (שהושלם בשנת 1923). אף על פי שהכלכלה המדוכאת של גרמניה והיפר-אינפלציה בסוף שנות העשרים של המאה העשרים מנעה תוכניות לביצוע מכוניות אוטומטיות חדשות באותה העת, נבנו קילומטרים רבים של דרכים במהלך הרייך השלישי. היטלר ראה בבניית מכוניות אוטומטיות בעיקר יתרון צבאי; היתרון שלה כתוכנית ליצירת מקומות עבודה בשנות השלושים היה יתרון נוסף.
הדרך המהירה פותחה משמעותית בגרמניה הנאצית. אומנם ההמצאה היא לא נאצית ועוד ברפובליקת וויימאר נסלל כביש מהיר ראשון, אבל מרגע שעלו לשלטון, היטלר ויועציו הורו על סלילה של דרכים מהירות בהיקפים אדירים. אלה סיפקו עבודה להמוני מובטלים והיו חלק מהדרך שבה זכו הנאצים להערצת ההמונים. המשטר הנאצי קרא להם אז "כבישי הפיהרר" והם תוארו בפוסטרים כ"כבישים אל הנצח".
באוטובאן אין הגבלה פדרלית למהירות הנסיעה, אך יש הגבלות מקומיות באזורים עירוניים, ובקטעי כביש באיכות נמוכה או מועדים לתאונות. עם זאת, קיימת המלצה שלא לעבור את המהירות של 130 קמ"ש. לכל מדינה ממדינות גרמניה נתונה סמכות לקבוע הגבלת מהירות בקטעי האוטובאן שבשטחה, אך מרבית המדינות לא עשו זאת. בשנת 2008 קבעה מדינת ברמן הגבלת מהירות של 120 קמ"ש בקטעי האוטובאן שבשטחה. בשנה זו, על פי ההערכה, ב-52% מהכבישים הייתה רק מגבלת מהירות מומלצת, ב-15% מהכבישים הייתה הגבלת מהירות זמנית, וב-33% הייתה הגבלת מהירות קבועה.
חזון (מושב)
חָזוֹן הוא מושב השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היסטוריה
בשנת 1976 הפסיקה הסוכנות היהודית את הסיוע למושב לאחר שמכר חלק מיבוליו לקבלנים ערבים בשיטת ה"דמן" (מכירת היבול על העצים).
כלכלה
במושב מתגוררים כ-300 תושבים. רובם מתפרנסים מחקלאות (ענף הלול לביצים לדוגמה), מקצועות חופשיים ואירוח כפרי.
קונקאני
קונקאני (מראטהית: कोंकणी) היא שפה המדוברת בעיקר במדינת גואה שבמערב הודו ובשאר החוף קונקן. אומדים את מספר דובריה בכ-7.6 מיליון איש.
קונקאני נכתבת בכתב דוונאגרי (המשמש לכתיבת הינדי וסנסקריט) אך גם בכתב לטיני. קיים חשש שהשפה תיכחד עקב השפעת האנגלית וההינדית במדינה.
מחלת החיתולית הכפית
אבחון
האבחון מתבצע בדרך כלל על פי האנמנזה וכן באמצעות מישוש האזור ועריכת צילום רנטגן למרות שניתן לראות בחלק מהמקרים זיז גרמי בולט שהתפתח בעצם העקב אין זו הסיבה לכאב. הכאב נובע מדלקת בגידים ופציעות ברקמה. הרופא עשוי להשתמש גם בבדיקות הדמיה אחרות כמו MRI או אולטרה סאונד.
הסבר לתופעה
הגישה הנפוצה מסבירה את התופעה כהיווצרות דלקת מקומית ברקמה העמוקה בכף הרגל. ישנה גישה נוספת השוללת זאת וסוברת כי אין עדות לקיומה של דלקת באזור, ומסבירה תופעה זו כמצב של תהליך ניווני ברקמת כף הרגל הנגרם כתוצאה מעומס יתר על האזור. גישה אחרת טוענת כי התופעה נובעת עקב מתחים ולחצים רגשיים.
טיפול
מנוחה, הפחתת משקל, הפחתת הפעילות בזמן הטיפול, הגמשה ומתיחות לשרירים הרלוונטיים, חיזוקי שרירים, חבישה מיוחדת להפחתת העומס, סד לילה (night splint), מדרסים מיוחדים, קומפרסים קרים, לגלגל את כפות הרגליים על כדור טניס בזמן ישיבה, במקרים חמורים של התופעה ניתן להקל על המטופל בעזרת משככי כאבים והזרקות של סטרואידים לאזור. במקרים קשים אף יותר מתבצע ניתוח כירורגי שבו מנתקים חלקית את הרצועה מהעקב ולעיתים אף כורתים חלק קטן ממנה.
טוסקה
טוֹסְקַה (באיטלקית: Tosca) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'אקומו פוצ'יני ללברית מאת לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'קוזה המבוססת על הדרמה La Tosca מאת ויקטוריאן סרדו. האופרה הועלתה לראשונה ב (אז בשם Costanzi Theatre) ב-14 בינואר 1900. טוסקה היא אחת האופרות המפורסמות ביותר, ועל פי "Opera America", היא מספר 8 ברשימת האופרות המועלות ביותר באמריקה הצפונית.
ההקלטה המפורסמת ביותר של האופרה הוקלטה בשנת 1953 ובה השתתפו מריה קאלאס, טיטו גובי וג'וזפה די סטפנו עם שחקני ותזמורת ה"לה סקאלה" במילאנו, תחת ניצוחו של ויקטור דה סאבאטה. הפקה זו נחשבת לעיני רבים להקלטת האולפן האופראית הטובה בעולם.
היסטוריה
הדרמה של סרדו הוצגה לראשונה בפריז בשנת 1887. פוצ'יני צפה בה באותה שנה במילאנו עם שרה ברנאר בתפקיד הראשי. פוצ'יני התרשם מהעלילה ופנה אל העורך שלו, ג'וליו ריקורדי, שיבדוק את האופציה לרכישת הזכויות לשימוש בדרמה. אך לאכזבתו של פוצ'יני, כאשר הזכויות נרכשו ב-1893, העביר ריקורדי את המלאכה לידי המלחין אלברטו פרנקטי. איליקה כתב את הלברית, ובאוקטובר אותה שנה נסעו איליקה, פרנקטי וריקורדי יחד עם ג'וזפה ורדי לפגוש את סרדו. ורדי היה מוקסם מהעלילה, אך סירב להלחין אותה מאחר שרצה שסרדו ישנה את הסוף.
לאחר כמה חודשים הודה פרנקטי כי אינו מסוגל לכתוב מוזיקה ליצירה. אז פנה ריקורדי לפוצ'יני, אך רק בעקבות שכנוע של ורדי הסכים פוצ'יני הפגוע לגשת למלאכה. פוצ'יני התחיל לעבוד ב-1896 מיד אחרי שהשלים את לה בוהם. ריקורדי פנה לג'וזפה ג'קוזה לשכתב את הלברית יחד עם איליקה, אך בעקבות ויכוחים אישיים עם סרדו הוא פרש מהעבודה. גם בין פוצ'יני, ריקורדי ואיליקה היו לא מעט ויכוחים ודיונים על האופרה.
באוקטובר 1899 לאחר עבודה קשה ומתישה של שיתוף פעולה הייתה האופרה מוכנה להפקה. מאחר שהעלילה מתרחשת ברומא הוחלט שהיא תוצג לראשונה בעיר המדוברת. ההתרחשויות סביב כתיבת האופרה עוררו סקרנות רבה לקראת הפרמיירה. בהצגת הבכורה נכחו המלכה מרגריטה מסבויה (אשת המלך אומברטו הראשון), ראש הממשלה, ומלחינים רבים כפייטרו מסקאני, פרנצ'סקו צ'ילאה, אלברטו פרנקטי, וג'ובאני סגמבטי. טוסקה התקבלה היטב, והייתה להצלחה מידית.
מערכה ראשונה
אנג'לוטי, הנמלט מפני החוק, מחפש מקלט בכנסייה, בה ישנה קפלה השייכת למשפחתו, שם הוא נועל את עצמו. מאריו קאבאראדוסי מצייר את דיוקנה של מריה מגדלנה ומושפע מהמרקיזה אטאבאנטי, אחותו של אנג'לוטי. שמש הכנסייה המסייע לצייר נכנס. הוא שוטף את המברשות ומגיש לו את הצבעים. תוך כדי ציור מביט הצייר בציור ובדיוקנה של טוסקה, ומהרהר בדמיון ביניהן (האריה Recondita Armonia, הרמוניה נסתרת). כשהשמש יוצא, נכנס לאולם אנג'לוטי. מריו הוא ידידו הקרוב ובן בריתו הפוליטי. אנג'לוטי מספר כיצד נמלט מבית הכלא, אך הם מופרעים על ידי טוסקה שמתקרבת לאולם הכנסייה. אנג'לוטי נמלט בחזרה לקפלה לא לפני שמריו נותן לו את ארוחת הבוקר שלו.
כשטוסקה יוצאת, חוזר אנג'לוטי, והשניים מטקסים תוכנית בריחה. אנג'לוטי ילבש בגדי אישה שאחותו הסתירה עבורו בקפלה, וכך הוא יברח אל החווילה של קאבאראדוסי, שם יתחבא. קאבאראדוסי נשבע שגם אם זה יעלה לו בחייו הוא לא ייתן לאנג'לוטי להתפס בידי הרשויות. רעם תותח נשמע - סימן לכך שבריחתו של אנג'לוטי נתגלתה, והשניים יוצאים במרוצה מהכנסייה.
שמש הכנסייה נכנס עם נערי המקהלה, הם מתארגנים לשירת טה דאום ("אותך נהלל, אלוהים") לכבוד תבוסת נפוליאון, כשסקארפיה מפקד המשטרה נכנס עם פקודיו בחיפוש אחר הנמלט. הם מוצאים בקפלת אטבאנטי את סל המזון של קאבארדוסי ואת מניפתה של המרקיזה. סקארפיה מבין שקאבאראדוסי מסייע לאנג'לוטי. טוסקה נכנסת לכנסייה להודיע לקאבאראדוסי שבערב היא צריכה לשיר בחגיגת הניצחון. היא מגלה שהוא יצא, וזה מצית את חשדה מחדש. סקרפיה החושק בטוסקה, מספר לה כי מצא את מניפתה של המרקיזה על כן הציור של קאבאראדוסי, כדי להרחיק את טוסקה מאהובה. טוסקה יוצאת כדי להתעמת עם קאבאראדוסי, וסקארפיה שולח את ספולטה, הסוכן שלו לעקוב אחריה. קהל ממלא את הכנסייה, וסקארפיה כורע ברך עימם.
מערכה שנייה
סקארפיה סועד את ארוחת הערב לבדו, כשקולות חגיגה נשמעים מבחוץ. הוא מדמיין איך הוא מרשיע את קאבארדוסי וזוכה בטוסקה. ספולטה חוזר, ומדווח כי לא מצא את אנג'לוטי אך הביא עמו את קאבאראדוסי. סקארפיה חוקר אותו אך הצייר אינו מגלה דבר. קולה של טוסקה נשמע מבעד לחלון. סקרפיה שולח להביא את טוסקה אליו לאחר שתסיים להופיע. כשהיא נכנסת, היא נופלת לזרועותיו של קאבאראדוסי הלוחש לה לא לגלות כלום בקשר לאנג'לוטי. סקרפיה שולח את קאבאראדוסי לעינויים בחדר סמוך. הוא מתאר לטוסקה בצבעים חיים את העינויים אותם עובר אהובה. היא שומעת את זעקותיו ולבסוף נשברת ומגלה לסקארפיה את מקום מחבואו של אנג'לוטי, כדי שהעינויים יפסקו. קאבאראדוסי מוכנס וסקרפיה מתרברב כי הוא יודע היכן אנג'לוטי מסתתר. קאבאראדוסי מבין כי טוסקה גילתה, ובזעמו הוא אומר לה כי הוא בז לה על בגידתה וגילוי הסוד.
שארונה נכנס ומודיע כי חלה טעות, נפוליאון לא הובס, אלא להפך הוא הביס את הכוחות המלוכניים בקרב מרנגו. קאבאראדוסי שואג בשמחה, ומיד מובל אל הכלא. סקארפיה מונע מטוסקה ללכת בעקבותיו, והיא שואלת אותו מה המחיר לשחרורו מהכלא. סקארפיה דורש את טוסקה להתמסר לו, אך היא מסרבת. קאבאראדוסי מובל אל הגרדום, וכשטוסקה מבינה זאת היא נכנעת (Vissi d'arte, vissi d'amore, חייתי באמנות, חייתי באהבה). ספולטה נכנס ומודיע כי אנג'לוטי שגילה שעומדים ללכוד אותו התאבד, ונמצא בבאר בחווילתו של קאראבאדוסי.
טוסקה, שמבינה שאין לה ברירה אחרת, נכנעת, ודורשת לשחרר את קאבאראדוסי ולהעניק לשניהם תעודת מעבר אל מחוץ לעיר. סקארפיה מורה לספולטה לארגן הצגה של הוצאה להורג של קאבאראדוסי, אך להשתמש בכדורי סרק. כשהוא כותב את אישורי המעבר, טוסקה נוטלת סכין, וכשהוא ניגש אליה היא דוקרת אותו למוות. מבוהלת היא מציבה שני נרות לראשו וצלב על חזהו. היא עוזבת לקול התופים המורים על ההוצאה להורג.
מערכה שלישית
צלצול פעמוני כנסייה מבשרים על היום החדש. נער רועים שר שיר עם בדיאלקט רומי. מריו קאבאראדוסי הממתין להוצאתו להורג, משחד את הסוהר באמצעות הטבעת שעל ידו להעביר מכתב לטוסקה. הוא כותב את המכתב (האריה: E lucevan le stelle, והכוכבים מאירים) ובשורה האחרונה, !E non ho amato mai tanto la vita (מעולם לא אהבתי את החיים כל כך!), הוא פורץ בדמעות.
טוסקה נכנסת עם ספולטה ובידה תעודת המעבר. היא מספרת לקאבאראדוסי כי הרגה את סקארפיה, ומסבירה לו את עניין ה"הצגה" של ההוצאה להורג. הם מחזיקים ידיים ומדמיינים את עתידם יחד (דואט: Senti, l'ora è vicina).
החיילים יורים ומאריו נופל. טוסקה מחמיאה על "ההצגה הנפלאה". כשהחיילים עוזבים, היא רצה אליו ואומרת לו לקום. כשהוא לא מגיב, היא מבינה שרומתה, וכי סקארפיה מעולם לא התכוון לחוס על חייו של קאבארדוסי, אשר שוכב מת. ספולטה נכנס מלווה במשמר. הוא גילה את מותו של סקארפיה ומכריז עליה כרוצחת. היא דוחפת אותו מעליה וקופצת אל מותה, ולפני מותה היא צועקת: !O Scarpia, avanti a Dio (הו סקארפיה, נפגש מול אלוהים!).
בישראל
האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית ב-1944 באופרה הארצישראלית העממית, עם יוספה שוקן בתפקיד הראשי. בערך באותו זמן יצאו גרסאות בעברית לאריות של טוסקה במערכה השנייה (בביצוע שוקן) ואת אריית המכתב של מריו במערכה השלישית (בביצוע ארנון רוז'נסקי, ואחריו בביצוע החזן והטנור אברהם וילקומירסקי). "טוסקה" הוצגה בישראל הריבונית ב ולראשונה ב בשנת 1999. היא הוצגה גם בעונת 2009. ביוני 2015 הוצגה האופרה במצדה ביחד עם כרמינה בורנה כשעל תזמורת האופרה הישראלית ניצח דניאל אורן. באוגוסט 2017 הוצגה (בהופעה פתוחה) בפארק הירקון בתל אביב.
סגד
סגד (בהונגרית: Szeged, ברומנית: Seghedin, בסרבית ובקרואטית: Segedin) היא עיר בדרום־מזרח הונגריה במפגש הנהרות מֵרוש וטיסה. סגד היא העיר השלישית בגודלה בהונגריה ובירת מחוז צ'ונגראד-צ'נאד (Csongrád-Csanád). בשנת 2021 גרו בה 159,074 תושבים.
היסטוריה
האזור היה מיושב מימי קדם. האסטרונום תלמי, בן המאה השנייה לספירה מזכיר את העיר בשם Partiscum כתחנת מסחר מוגנת על אי בנהר טיסה. לראשונה היא נזכרת בשם סגד בתעודה מימי המלך בלה השלישי (1183). במאה ה-14, בתקופת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה הייתה העיר לעיר הגדולה והחשובה ביותר בדרום הונגריה ולמבצר אסטרטגי מול האימפריה העות'מאנית. ב-1498 הכריז עליה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעיר חופשית (Szabad királyi város), כלומר בעלת אוטונומיה מסוימת. ב-1543 נכבשה העיר על ידי העות'מאנים, לאחר שהחזיקה מעמד במצור של מספר חודשים. תחת השלטון העות'מאני הייתה העיר לבירת סנג'ק (שהשתייך עד 1596 לאיילט בודה ולאחר מכן לאלייט אגר). ב-23 באוקטובר 1686 שוחררה העיר מהכיבוש העות'מאני וחזרה למעמד של עיר חופשית בממלכה ההונגרית ההבסבורגית עד 1715. בין השנים 1728–1729 התקיימו בעיר, לצד תנופת קידמה ופריחה תרבותית, שורה של אירועי ציד מכשפות.
בתקופת מהפכת 1848 נודעה לעיר חשיבות, שם נשא מנהיג המרד, לאיוש קושוט את אחד מהחשובים שבנאומיו והעיר הייתה מושב ממשלת המהפכה עד יולי 1849. הגעת מסילת הרכבת לעיר ב-1854 והחזרת הסטטוס של עיר חופשית ב-1860 סימלו שלב חדש בהתפתחות העיר. היא שגשגה, משכה אוכלוסייה חדשה (ובכלל זה יהודים רבים) ונפתחו בה מוסדות תרבות כמו גם מפעלי תעשייה ובראש ובראשונה מפעל הנקניקים פיק סגד, יצרן הסלמי ההונגרי, המהווה את המעסיק הגדול באזור. בשנת 1879 שטף את העיר שיטפון גדול, שהרס חלק ניכר מהמבנים שהוקמו לפני המאה ה-19. שיקום העיר, עליו הכריז פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הוביל לבנייה מונומנטלית, רחבת ידיים, סביב שדרות וכיכרות מטופחות. ב-1872 נפתחה אוניברסיטת סגד וב-1882 נחנך בניין התיאטרון הלאומי (Szegedi Nemzeti Színház). ב-1907 נוסד במרכז העיר בית הכנסת של סגד, בית הכנסת השני בגדלו בהונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה הונגריה חלקים מדרומה לטובת רומניה וסרביה והעיר סגד הפכה לעיר ספר (גבול). לאחר תקופה של שקיעה, הועברו לעיר מוסדות הונגריים ששכנו בעיר טמשוואר (שהועברה לרומניה) כגון האוניברסיטה של העיר (שאוחדה עם אוניברסיטת סגד ב-1921) ומושב הבישוף. העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הוורמכט ב-19 במרץ 1944. התחוללו בעיר קרבות שגבו את חייהם של 6,000 איש, פרט לקהילה היהודית הגדולה בת כ-4,000 נפש (שלושה אחוזים מאוכלוסיית העיר), שנשלחה להשמדה (ר' להלן). העיר נכבשה על ידי הצבא האדום בסוף 1944. לאחר המלחמה הפכה העיר למרכז תעשיית המזון הממשלתית, על בסיס מפעלי פיק ומפעלים נוספים. ב-1965 התגלה בסביבת העיר נפט.
קהילה יהודית
ב-1941 נמנו בעיר 4,161 יהודים, 3% מאוכלוסייתה. מרבית הגברים גויסו במלחמה לפלוגות "שירות העבודה" הצבאי וחלק גדול נספה בתנאים הקשים. לאחר הכיבוש הגרמני, ב-19 במרץ 1944, רוכזו בסגד יהודי הסביבה. ב-17 במאי גורשו חלק לגטו באיה ומשם לאושוויץ, והיתר שולחו לשם ישירות בחודש יוני. הקרון האחרון של המשלוח האחרון, מה-28 ביוני, נועד להינצל באמצעות רכבת קסטנר.
חסידה לבנת-גרון
חסידה לבנת-גרון או דִּיסוּרָה (שם מדעי: Ciconia episcopus) היא מין של חסידה ממשפחת החסידתיים החיה בדרום-מזרח אסיה, הודו ואפריקה שמדרום לסהרה (מאוגנדה עד לקניה).
מאפיינים
גובה החסידה 85 ס"מ בממוצע והיא בעלת נוצות כהות עד שחורות עם צוואר לבן וכיפה כהה. פניה ומקורה אפורים ועינייה אדומות. הרגליים ורודות והבטן לבנה.
החסידה חיה באתרי ביצות וגדות נהר וגם סוואנות לחות ולעיתים גם סביב החופים, שם היא מחפשת טרף כמו דגים, צפרדעים וחרקים. החסידה ניזונה לבדה אך חיה עם בן זוג ולעיתים תעוף בלהקות קטנות.
חסידה זו מצויה בסכנה בטבע.
פסואו (נהר)
נהר הפּסוֹאוּ (בגאורגית: ფსოუ, ברוסית: Псоу, באבחזית: Ҧсоу) הוא נהר הזורם בחלקם המערבי של הרי קווקז. במדינות רוסיה, אבחזיה (גאורגיה). מקור הנהר הוא מהר אגפסתה, המתנשא לגובה 3,257 מטר מעל פני הים, וזורם לאורך המדרון הדרומי של הרי הקווקז. חלק מתוואי הנהר זורם בקו הגבול שבין אבחזיה (שנמצאת בצפון-מערב גאורגיה) ומחוז קרסנודאר שברוסיה. הנהר זורם בסופו של דבר לים השחור. אורכו של הנהר מגיע ל-57 ק"מ, ואגן הניקוז שלו הוא 420 קמ"ר לערך. עמק פסואו גובל ברכס גגרה של אבחזיה ממזרח.
אלזה לסקר-שילר
אֶלְזֵה לַסְקֶר-שִׁילֶר (בגרמנית: Else Lasker-Schüler; 11 בפברואר 1869, אלברפלד (וופרטל) – 22 בינואר 1945, ירושלים) הייתה משוררת, סופרת וציירת יהודייה-גרמנייה. לסקר-שילר ידועה בשל סגנון חייה הבוהמייני בברלין. הייתה אחת מהנשים הבודדות השייכות לזרם השירה האקספרסיוניסטי. ברחה מהמשטר הנאצי ובילתה את שנותיה האחרונות בארץ ישראל.
קורות חיים
אלזה שילר נולדה כבת הזקונים במשפחה בת שישה ילדים לז'נט לבית קיסינג ולאהרון שילר, בנקאי פרטי יהודי, באלברפלד (Elberfeld; כיום חלק מהעיר וופרטל). לאימה היה בהמשך תפקיד חשוב בשירתה של שילר, בעוד אביה שימש השראה לדמות הראשית במחזה שכתבה "Die Wupper".
בשנת 1894 נישאה שילר לרופא ברטולד לסקר (אחיו הגדול של אלוף העולם בשחמט עמנואל לסקר), ועברה לגור בברלין. שם פיתחה את כישורי הציור שלה. לאחר כשנה נטשה את בעלה ועברה לסגנון חיים בוהמייני. מאהבה הידוע היה יוהנס הולצמן, ממנו נולד בנה פאול ב-24 באוגוסט 1899. בשנה זו החלו להופיע שיריה הראשונים. ספר שיריה המלא הראשון הופיע שלוש שנים אחר כך, בשנת 1902, בשם "סטיקס" (Styx).
ב-11 באפריל 1903 התגרשו בני הזוג לסקר-שילר באופן רשמי, וב-30 בנובמבר באותה שנה נישאה לסקר-שילר לגאורג לוין, בעל גלריה ומייסד כתב העת "דר שטורם" ('הסער'), לו העניקה לסקר את השם האנגרמי הרווארט ולדן. תחת שם זה התפרסם ולדן כאחת הדמויות הבולטות באקספרסיוניזם הגרמני.
בני הזוג ולדן ולסקר-שילר נפרדו בשנת 1910, והתגרשו רשמית בשנת 1912. ללא פרנסה משלה, נתמכה לסקר-שילר בידי חברים, במיוחד בידי העיתונאי והפובליציסט היהודי-אוסטרי קרל קראוס. עוד בשנת 1912 פגשה לסקר-שילר את המשורר והמסאי גוטפריד בן. נקשרה ביניהם חברות אמיצה והם הפכו לנאהבים. את הרגשתה בנוגע ליחסים אלה ביטאה לסקר-שילר במספר רב של שירי אהבה שהקדישה לו, ונענתה בשירי תגובה מצד בן. מותו של בנה בשנת 1927 הביא אותה למשבר עמוק.
ימיה בירושלים היו קשים ומלווי סבל ושברון לב, אם כי מעיין יצירתה לא פסק. לאחר התקף לב נפטרה, וללוויתה הגיעו כמאה איש, ביניהם ש"י עגנון, אולם לא נכחו נציגים מטעם הממסד הציוני ואגודת הסופרים. לסקר־שילר נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. בתקופת ירושלים המחולקת נהרסה מצבתה. לאחר איחוד ירושלים נאספו עצמותיה לקבר אחים, ועל מקום קברה הונחה מצבה חדשה.
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים
יצירתה
לסקר-שילר הותירה אחריה יצירה לירית ענפה, שלושה מחזות, פרוזה בדמות של סקיצות וסיפורים קצרים וכן ציורים, מכתבים ומסמכים רבים.
במהלך חייה הופיעו שיריה בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת "Der Sturm" של בעלה השני וכתב העת "Die Fackel", שהוציא לאור קרל קראוס, כמו גם בשורה של ספרי שיריה שערכה ואף איירה בעצמה, בהם:
בירושלים כתבה לסקר-שילר את קובץ שיריה האחרון, "פסנתרי הכחול", שרבים סבורים כי הוא הבשל והטוב מבין קובצי השירים שלה. כמו כן כתבה את יצירתה האחרונה, המחזה הסנסציוני "אניואני" המגיב לאימי השואה תוך שילוב דמויות תנ"כיות כמו: המלך דוד והמלך שלמה, עם דמויות מיתולוגיות, כמו: פאוסט ומפיסטו, חברים יהודים כמו: מקס ריינהרץ וגרשון סוויט, והמנהיגים הנאצים, כמו: היטלר, גרינג, גבלס, הימלר, ועוד.
לשירת האהבה תפקיד חשוב בשירתה, אבל בין שיריה יש גם שירים דתיים מאוד, מעין תפילות. עבודתה המאוחרת עשירה במוטיבים תנ"כיים ומזרחיים. לסקר-שילר הייתה ליברלית מאוד ביחסה לצורה הפואטית, וכן לא נרתעה מחידושים והמצאות לשוניות. תאוריה המילוליים נחשבים כבעלי כוח חזותי רב וכתיבתה מלווה פעמים רבות בעיטורים וציורים. קריאת שיריה על ידה לוותה תמיד באביזרי רקע, תלבושות ותכשיטים וכן תנועה וצליל.
דר קראל
לסקר-שילר יזמה וניהלה במשך כמה שנים - ראשית שנת 1942 ועד סוף 1944 - סלון ספרותי בירושלים שנקרא "דר קראל". בסלון התקיימו קריאות בספרות והרצאות בנושאי פילוסופיה ודת על ידה ועל ידי אנשי רוח ירושלמים ממוצא גרמני.
הנצחה
ביער ירושלים ליד "יד קנדי", על שפת המדרון הפונה לפרוזדור ירושלים, ניצב במשך עשר שנים הפסל "מלאך לירושלים" לזכרה של לסקר-שילר, צופה לנוף שער פרוזדור ירושלים. את הפסל יצר הפסל הגרמני הורסט מייסטר, בהשראת השורה "בכל המחוזות חיפשתי כרך שבשער לו עומד מלאך..." הלקוחה משיר שחיברה. את הפסל פיסל מארד, חלקו בטכניקה של יציקה וחלקו בהדבקה. הפסל הוצב ביער ירושלים על ידי קרן קיימת לישראל בשנת 1997, בעזרת תרומתו של אלמוט גריצמן מייסטר מגרמניה. הוא נגנב בחודש יוני 2007, כנראה על ידי גנבי מתכות, ולא שוחזר.
בירושלים נקרא על שמה רחוב בשכונת ניות.
ההרכב הקאמרי, "אנסמבל אלזה", בו מנגנים מוזיקאים ישראלים וגרמנים, קרוי על שמה.
ביום 7 בפברואר 2020, כובד זכרהּ בשרבוט גוגל.
פסל רכוב
פסל רכוב (באנגלית: Equestrian statue, מהמקור הלטיני: eques) הוא צורת הצגה של אישיות רכובה על סוס.
בימי קדם הוצגו פסלים רכובים בכיכרות, על כן ויצרו רושם עז. פסלים אלה, שנוצקו מארד, הותכו במהלך הזמן, כדי להשתמש במתכת ליציקת תותחים ורק פסל רכוב בודד שרד, פסלו של מרקוס אורליוס והוא שימש דוגמה לפסלי תקופת הרנסאנס, ששבו לייצור פסלים רכובים. ב-1444, הפסל דונטלו יצר פסל רכוב של Erasmo da Narni, שכונה Gattamellata ועלה מעט על פסלו של מרקוס אורליוס, הן במידותיו והן בקומפוזיציה. פסל זה הוצב בחזית הקתדרלה של פדובה.
בארצות הברית, אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, נפוצה אגדה אורבנית המקשרת בין מצב רגלי הסוס בפסל רכוב ובין צורת מותה של האישיות. על פי האגדה אם שתי הרגליים הקדמיות של הסוס הן באוויר, סימן הוא שהרוכב מת בקרב, אם רק רגל אחת באוויר, סימן הוא שהרוכב מת מפצעיו או שנרצח ואם כל הרגליים על הקרקע, סימן הוא שהרוכב מת מוות טבעי. יש דוגמאות רבות של פסלים רוכבים, שגורל הרוכבים אינו תואם לאגדה אורבנית זו.
חוסה וכרמן סנטאייה
ד"ר חוסה רואיס סנטאייה (בספרדית: '; 1904 – 1997), דיפלומט ואגרונום ספרדי מקורדובה, ואשתו כרמן שרדר סנטאייה (בספרדית: '; 1913 – 27 בפברואר 2012) היו חסידי אומות העולם שהצילו יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה. הוכרו על ידי יד ושם בשנת 1988.
ביוגרפיה
חוסה רואיס סנטאייה וכרמן שרדר סנטאייה נישאו, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
כרמן שרדר סנטאייה, או בשם נעוריה ולטראוד שרדר אנגרשטיין, נולדה בגרטם שבקורדובה, ספרד, למשפחה גרמנית-היספנית פרוטסטנטית.
ד"ר חוסה רואיס סנטאייה נולד בבאנה שבספרד למשפחה קתולית. הוא למד את מקצוע החקלאות באוניברסיטה הפוליטכנית של מדריד, שם הקים וניהל את בית הספר למהנדסי החקלאות של קורדובה. לצורך סיום לימודי הדוקטורט שלו בחקלאות, נסע לאוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם פגש בשנת 1934 את כרמן. השניים התאהבו, ואנגרשטיין אף זנחה את הפרוטסטנטיות לטובת האמונה הקתולית. לאחר נישואי הזוג שינתה את שמה לכרמן שרדר סנטאייה.
בשנות ה-40, ד"ר סנטאייה שימש כנספח החקלאות בשגרירות הספרדית בברלין.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לאחר שעברו להתגורר בחווה בדיאדסדורף, בני הזוג סנטאייה נתנו מקלט לתופרת השמלות היהודיה שלהם, גרטרוד נוימן (Gertrud Neumann). הזוג העסיק את ניומן חרף ההגבלות שהיו על העסקת יהודים בתור אומנת לילדיהם, במטרה להסתיר אותה מפני הנאצים.
אביה של ניומן טופל בעברו בידי האחות המוסמכת היהודיה רות ארנדט (ולימים רות גמפל). לכן, ביקשה ניומן מהזוג סנטאייה להסתיר גם את רות ארנדט בביתם. באפריל 1944, לאחר שהסתתרה במספר מקומות קודמים, פגש סנטאייה את רות במלון אדלון שבברלין והוא לקח אותה במכונית הדיפולמטית שלו לחווה שבדיאדסדורף. רות הועסקה כמטפלת לילדיהם, והם אף שלחו אוכל למשפחתה שהסתתרה בברלין. חודש לאחר מכן, החלו להסתיר גם את אימה של רות, לינה ארנדט.
כדי לשמור על ביטחונן של לינה ורות, העמידו השתיים פנים כי אינן מכירות זו את זו. לינה ארנדט הועסקה כתופרת למשפחה. גם כאשר רות הייתה חולה, התעקשו בני הזוג לטפל בה עד שהבריאה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, ד"ר חוסה רואיס סנטאייה הצטרף כחבר לאקדמיה המלכותית של קורדובה למדעים ואומנויות.
הכרה והנצחה
ב-13 באוקטובר 1988, הוכרו חוסה רואיס וכרמן שרדר סנטאייה כחסידי אומות עולם, ולכבוד השניים ניטעו עצי זית בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
ב-30 במרץ 2004, נערך על ידי השגרירות הספרדית בארגנטינה והקרן הבינלאומית על שם ראול ולנברג (IRWF) טקס כבוד לדיפלומטים הספרדים אשר הצילו יהודים בשואה. בטקס הוכרה פעילותו של ד"ר סנטאייה למען היהודים.
ב-26 ביולי 2018, נחנכה אנדרטה ביד ושם, בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו. על האנדרטה נחקקו שמותיהם של דיפלומטים אשר הוכרו כחסידי אומות העולם, וביניהם ד"ר חוסה רואיס סנטאייה.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (באנגלית: American Academy of Arts and Letters) היא חברה לשם כבוד המונה 250 חברים, שמטרתה "לטפח, לסייע ולשמור על מצוינות" בתחומי האמנות, הספרות והמוזיקה בארצות הברית. החברים נבחרים על ידי חברי האקדמיה לכל ימי חייהם וחברים חדשים נבחרים במותם של חברים מכהנים. האקדמיה מעניקה מדי שנה 70 פרסים ומענקים להצטיינות ועידוד יוצרים. האקדמיה ממוקמת ב-Audubon Terrace בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן, ניו יורק. מבנה האקדמיה כולל ספרייה, ארכיון, אודיטוריום המשמש הן לקונצרטים חיים והן להקלטות וגלריה להצגת תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות של פריטי אמנות ופריטי ארכיון של חברי האקדמיה ושל אמנים נבחרים, ובפרט תערוכה שנתית להצגת פריטים מאת חברים חדשים שנבחרו לשורותיה.
היסטוריה
האקדמיה נוסדה כתהליך מיזוג של מוסדות קודמים. ב-1865 נוסד בבוסטון האיגוד האמריקאי למדעי החברה (American Social Science Association) שבו היו חברים חוקרים בתחומי החינוך, האמנות, המשפט, הכלכלה ובריאות הציבור. ארגון זה מוזג ב-1898 לתוך המכון הלאומי לאמנויות ולספרות (NIAL; National Institute of Arts and Letters) שנוסד בניו יורק באותה שנה וכלל 150 גברים בעלי הישגים בולטים בתחומי האמנות והספרות (במובנה הרחב, כלומר כולל ספרות עיונית). ב-1904 שונה הרכב המכון הלאומי ונקבע שהוא יכלול 50 חברים בכירים ("האקדמיה האמריקאית לאמנויות" (American Academy of Arts; AAA), ברוח האקדמיה הצרפתית) ו-200 חברים פעילים אחרים ("המכון"). בחירת אדם לאקדמיה התפרשה למעשה כפרס הצטיינות של המכון הלאומי לאמנויות ולספרות. בין שבעת החברים הראשונים שנבחרו לאקדמיה נמנו הסופרים מארק טוויין וג'ון היי והמלחין אדוארד מקדואל. בשנת 1916 קיבל הקונגרס של ארצות הברית החלטה לפיה נכללה האקדמיה כאחד מן "המוסדות הפטריוטיים" (title 36; chapter 74).
ב-1976 שונה הרכבן של NIAL ו-AAA ליצירת האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות שכוללת עד 250 חברים אמריקאים ועוד 75 חברים זרים "לשם כבוד". ב-1993 בוטלה החברות הזרה. נהוג שמצבת החברים עומדת בדיוק על 250, כך שעם מותו של חבר, נבחר במקומו חבר אחר.
משכן האקדמיה
ב-1923 עברה האקדמיה למשכנה ב-Audubon Terrace, שתוכנן במיוחד עבורה על ידי האדריכל חבר האקדמיה, ויליאם מיטשל קנדאל. הבניין הראשון שנחנך כלל את אגפי הספרייה, הארכיון, חדרי הכינוסים וגלריות. ב-1930 נחנך הבניין השני, הכולל אודיטוריום בן 730 מושבים וגלריה גדולה, בתכנונו של קאס גילברט.
פרסים, אותות ומלגות נבחרים
האקדמיה מחלקת 70 פרסי עידוד, אותות הצטיינות ומלגות לחבריה וליוצרים אחרים. הפרסים הראשונים שהוענקו (החל ב-1909) היו מדליות הזהב של האקדמיה. בין הפרסים ניתן למנות את:
אדריכל הקפיטול
אדריכל הקפיטול (באנגלית: Architect of the Capitol או בקיצור AOC) הוא נושא משרה בקונגרס ארצות הברית האחראי לתחזוקה, הניהול השוטף, הפיתוח והשימור של אתרי הקפיטול בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
אדריכל הקפיטול אחראי על מבני הקפיטול, בניין המשרדים של הקונגרס, ספריית הקונגרס, הגן הבוטני של ארצות הברית, בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית, בניין ת'רגוד מרשל, תחנת הכוח של הקפיטול, בנייני המשרדים של סנאט ארצות הברית (בניין ראסל, בניין דירקסן ובניין הארט), בנייני המשרדים של בית הנבחרים של ארצות הברית (בניין קנון, בניין לונגוורת', בניין רייברן ובניין פורד).
אדריכל הקפיטול הוא אחד משלושת חברי ועדת המשטרה של הקפיטול האחראית על משטרת הקפיטול, וכן אחד משלושת חברי ועדת ההדרכה של הקפיטול האחראית על שירות ההדרכה של קפיטול ארצות הברית.
עד שנת 1989 מונה אדריכל הקפיטול על ידי נשיא ארצות הברית לתקופה שאינה מוגבלת בזמן. בשנת 1989 נחקק חוק הקובע כי הנשיא ימנה את האדריכל לתקופה של 10 שנים, בהסכמת סנאט ארצות הברית, מתוך רשימה בת שלושה מועמדים שתינתן לנשיא על ידי ועדה של קונגרס ארצות הברית.
שינוי חקיקתי זה הפך את האדריכל לנציג ממונה מטעם הרשות המחוקקת (ולא נושא משרה של הרשות המבצעת, כפי שהיה קודם לכן).
האדריכלית הנוכחית היא שר רקסרוט.
תעלת וושינגטון
ממוזער|תעלת וושינגטון. מבט ממצודת מקניר שעל הגדה המזרחית של התעלה תעלת וושינגטון (באנגלית: Washington Channel) היא תעלה העוברת מקביל לנהר הפוטומק, בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
גאוגרפיה
בצידה המזרחי של התעלה נמצא החלק הדרום מערבי של העיר וושינגטון, ובצידה המזרחי פארק הפוטומק המזרחי.
עומק התעלה נע בין 6 ל-8 מטרים במרכז התעלה. בצידי התעלה עומק התעלה הוא כשני מטרים, אולם בסמוך לחופי התעלה היא מעמיקה לעומק של כ-5 מטרים.
לגדות התעלה מצויים המרינה של וושינגטון, מרינת ג'יימס קריק, וכן בגדתה המזרחית של התעלה ממוקמת אנדרטת הטיטניק.
אנדרטת ההומואים והלסביות (סידני)
אנדרטת ההומואים והלסביות (באנגלית: Gay and Lesbian Memorial) היא אנדרטה שהוקמה על ידי פעילים חברתיים בדרלינגהרסט שבסידני, אוסטרליה. האנדרטה הוקמה לזכרם של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים שנרדפו ונרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה עקב נטייה מינית או זהות מגדרית. האנדרטה היא בצורת משולש ורוד, ששימש בגרמניה הנאצית לסימונם של הומוסקסואלים, שנכלאו במחנות הריכוז בהתאם להוראותיו של סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, הסעיף שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים.
מיקום האנדרטה נבחר לאחר התייעצות עם מועצת דרום סידני, שהתקיימה אחרי שהפעילים אספו את הכסף הדרוש להקמה. דרלינגהרסט נחשבת למרכז אוכלוסיית הלהט"ב של סידני. המקום בו הוצבה האנדרטה, גרינפארק, נמצא בסמוך למוזיאון היהודי של סידני ובכך נשמר הקשר ההיסטורי.
חנוכת האנדרטה נערכה ב-27 בפברואר 2001. הטקס הועבר על ידי המרכז הגאה של סידני ונאמו בו בין היתר ראש מועצת דרום סידני, יו"ר הפרויקט, וניצולת השואה קיטי פישר.
מרפאת זמנהוף
מרפאת זָמֶנהוֹף הייתה מרפאה של שירותי בריאות כללית, ששכנה במרכז העיר תל אביב, בין הרחובות זמנהוף, גדעון, השופטים ושמשון הגיבור, ופעלה משנת 1936 ועד שנת 2012.
היסטוריה ומאפיינים
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר בשיתוף עם עמנואל וילנסקי ויוסף נויפלד, בשנים 1934 עד 1936. הוא קם על שטח חקלאי בגודל של 1.8 דונם, שהיה שייך לשכונת נורדיה, ואשר צורתו כשל טרפז. המבנה נבנה לפי עקרונות אדריכלות הסגנון הבינלאומי ושטחו הבנוי עמד תחילה על 2,500 מ"ר. במשך השנים נוספו למבנה שני אגפים נוספים, ושטחו הבנוי הועמד בשנת 1947 על כ-4,700 מ"ר, שהשתרעו על-פני ארבע קומות.
המבנה מתאפיין בחזיתות פשוטות וחלקות, ללא מרפסות או עיטורים ובקירות לבנים. חלק מהפינות מעוגלות, והחלונות נקבעו בשורות ובמרווחים קבועים. המבנה הוגדר על ידי עיריית תל אביב-יפו כמבנה לשימור ברמה בינונית. וכך תואר המבנה בתערוכת ההסתדרות "עשרים שנות בנייה" שנערכה בשנת 1940:
המרפאה נקראת על שם רחוב זמנהוף שמצפון לה, הקרוי על שמו של אליעזר זמנהוף, על אף שהכניסה הראשית למבנה נמצאת בצדו הדרומי, הפונה אל רחוב השופטים. במשך שנים רבות, תפקדה מרפאת זמנהוף כאחת המרפאות החשובות בתל אביב ובארץ כולה, וניתנו בה שירותים שונים של רפואה מקצועית. עם זאת, המבנה מיושן והוא שוכן בלב אזור מגורים שרחובותיו צרים והסובל ממצוקת חניה. כל אלה הביאו את הנהלת שירותי בריאות כללית לכלל החלטה למכור את הנכס, וחלק מהמחלקות הועברו למרפאות אחרות, ובעיקר למרפאה חדשה שנחנכה במגדל המאה שברחוב אבן גבירול. בתחילת מרץ 2012 עברו שאר המחלקות למגדל המאה, והמרפאה נסגרה ונהרסה.
תוכניות עתידיות
ביולי 2005 נמכר הנכס לחברת "בניני העיר הלבנה", אשר מכרה אותו ליזם פרטי תמורת סכום של 5.3 מיליון דולר. הוא מיועד להפוך לבית-מגורים שבו 51 יחידות דיור. בהתאם לאישורה של מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו, שניים משלושת אגפי המבנה יהרסו ויבנו מחדש, בעוד שהשלישי ישומר. בנוסף תותר הקמת קומה חמישית בבניין, אשר תשתרע על חלק משטחו, ומתחתיו יחפר חניון תת-קרקעי.
השיפוץ והשימור הושלמו בשנת 2016 והבניין משמש היום כבית מגורים יוקרתי.
בספרות
מרפאת זמנהוף היא מקום התרחשותו של ספר הילדים "מה קרה לקרוקודיל", מאת ע. הלל.
קרוט
מרינה ולריבנה קרוט (נולדה ב-21 בפברואר 1996), ידועה בשם המשפחה שלה קרוט, היא זמרת, מלחינה, כותבת ונגנית בנדורה אוקראינית.
שנותיה הראשונות
קרוט נולדה ב-21 בפברואר 1996 בחמלניצקי שבאוקראינה למשפחה פרולטריונית. היא סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות בעיר הולדתה בכיתת הבנדורה. לאחר מכן המשיכה ללמוד באופן אקדמאי במכללה למוזיקה בחמלניצקי על שם ודיסלב זרמבה. במהלך שנים אלו זכתה במספר תחרויות כישרונות אוקראיניות בפרט וסלאביות ככלל. קרוט התגוררה עם משפחה מעוטת יכולת, ומגיל 15 החלה לכלכל את עצמה מכספים שהרוויחה בהופעות שונות. היא חסכה כמה חודשים לטובת הוצאת אלבום הבכורה שלה, haltur, ולאחר סיום הלימודים במכללה עברה לגור ב כדי לפתח את יצירותיה המוזיקליות ולפרסמן.
קריירה
בשנת 2017 השתתפה קרוט בעונה השמינית של "The X Factor", שם ביצעה בשלב האודישן את השיר "הללויה" של לאונרד כהן. היא עברה לשלב מחנה האימונים פה אחד על ידי ארבעת השופטים, שם ביצעה את "Ноченька" של טינה קרול. היא הודחה בשלב בתי השופטים ולא עברה לשלב ההופעות החיות. בשנת 2018 הוציאה את אלבומה השני, Arche, ובשנת 2019 את המיני-אלבום Albino.
ב-5 בפברואר 2020 הוציאה לאור את השיר "99", אתו השתתפה בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2020. שלושה ימים לאחר מכן הופיעה בשלב חצי הגמר, וקיבלה את מספר הנקודות הגבוה ביותר מחבר השופטים ומהקהל (8 מהשופטים ו-8 מהקהל). בשלב הגמר הגיעה למקום השלישי לאחר שקיבלה 9 נקודות. המנצחת באותו אירוע הייתה להקת גו איי עם השיר "Solovey".
ב-17 בנובמבר 2022 נחשף כי קרוט עתידה להשתתף בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2023 פעם נוספת. שירה היה "Kolyskova", והיא הגיעה למקום השני. שלושה ימים לאחר הגמר הארצי חשפה רשות השידור האוקראינית כי קרוט, שהגיעה למקום השני, ערערה על ניצחונם של טבורצ'י, בטענה שהם השתמשו בקול ליווי אסור במהלך שירם (קולו של הסולן נשמע פעמיים בהופעה החיה). דמיטרו שורוב, המפיק של האירוע, סקר את הופעת הצמד פעם נוספת והצהיר כי הוא אינו מאמין שהייתה אי-עמידה בכללי הקדם מצדם. הוא ציין כי ייתכן שמדובר בטעות טכנית קלה, בשל תנאי ההפקה הקשים במקום סודי. כמו כן, הוגשה תלונה על כך ש-"Heart of Steel" הופץ על ידי חברת התקליטים הרוסית "בליב מיוזיק". אולם לבסוף תלונה זו נגנזה עקב חוסר ראיות.
ארנבאים
אַרְנְבָאִים (שם מדעי: Lagomorpha) היא סדרת יונקים הדומים מאוד למכרסמים, אשר עד הזמן האחרון נכללו באותה סדרה. כיום רואים אותם כסדרה נפרדת, הכוללת את הארנבים, הארנבות והפיקות. הארנבאים הם שוכני קרקע, ותפוצת רובם באזורים הצפוניים.
מורפולוגיה
מבנה הלסתות של הארנבת כולל שתי שיניים חותכות קטנות מאחורי החותכות העליונות. 2 מלתעות בלסת העליונה ו-2 בתחתונה. כל השיניים בעלות גידול מתמיד. תנועת הלסת התחתונה לרוחב ולאורך. הגולגולת ספוגית והחך הגרמי קצר מאוד. ברגליים הקדמיות 5 אצבעות וברגליים האחוריות ישנו בסיס חזק של כף החזק המסתיימת ב-4 אצבעות. הזנב קצר ועגלגל אצל כל המינים.
דון לנקסטר
דון לנקסטר הוא סופר, ממציא וחלוץ בתחום המיקרו-מחשבים אשר זכה להכרה בזכות טוריו העיתונאיים. הוא ידוע גם בזכות פרויקט "מכונת הכתיבה הטלוויזיונית", ספרו על יזמות טכנולוגית הקרוי "The Incredible Secret Money Machine" וכן בזכות נכונותו לתמוך בטכנולוגיית הדפסה על פי דרישה. באמצעות שיטת ההדפסה על פי דרישה של לנקסטר הוא פרסם באופן עצמאי מספר ספרים. השיטה כללה קוד פוסטסקריפט שנשלח למדפסת לייזר באמצעות שקע משחקים שהיה בApple II והייתה תחליף לשיטה שעשתה שימוש במחשב מקינטוש המריץ את אפליקציית PageMaker.
סדגורו
גא'גדיש (ג׳אגי) ואסודב (אנגלית: Jaggi Vasudev) הידוע בכינוי סדגורו (אנגלית: Sadhguru), (נולד 1957) הוא מורה רוחני, יוגי, מיסטיקן, פילנתרופ, ומחברם של מעל שלושים ספרים בשמונה שפות שונות. הוא ייסד את קרן אישא (Isha Foundation), ארגון המציע תוכניות יוגה ברחבי העולם לרבות הודו, ארצות הברית, בריטניה, לבנון, סינגפור, קנדה, מלזיה, אוגנדה, סין, נפאל ואוסטרליה. הארגון מעורב במספר רב של פעילויות פיתוח חברתי וקהילתי שהובילו למתן מעמד של ייעוץ מיוחד מטעם המועצה הכלכלית־חברתית של האו״ם.
ילדות
סדגורו (גא'גי ואסודב), נולד ביום שלישי, ה-3 בספטמבר 1957, במייסור, במדינת קרנאטקה בהודו, לשושילה וד"ר ב. ו. ואסודב. הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. אביו היה אופתלמולוג שעבד עבור חברת הרכבת ההודית וכתוצאה מכך נהגה המשפחה לעבור דירה לעיתים תכופות. הוא מספר שמגיל צעיר פיתח עניין בטבע ונהג להיכנס ליערות בקרבת מקום למשך כמה ימים, ושבגיל 11, יצר קשר עם מלאדיהלי סרי רגונדרה סוואמיג'י שלימד אותו כמה תרגולים של יוגה, שאותם תירגל כל יום במשך 13 שנים.
חוויה רוחנית
בגיל עשרים וחמש, ב-23 בספטמבר 1982 הוא נסע לגבעת צָ׳מוּנְדִי והתיישב על אבן, כאשר הייתה לו חוויה רוחנית. סדגורו מתאר את החוויה שלו, "עד אותו רגע בחיי תמיד חשבתי שזה אני וזה מישהו אחר ומשהו אחר אבל בפעם הראשונה לא ידעתי מהו אני ומהו לא אני. לפתע, מה שהיה אני היה בכל מקום. האבן שעליה ישבתי, האוויר שאני נושם, כל האטמוספירה סביבי, בערתי לתוך כל דבר. זה נשמע כמו טירוף מוחלט. זה נמשך כעשר-חמש עשרה דקות, כך חשבתי, אבל כשחזרתי להכרתי הרגילה מסתבר שזה נמשך כארבע וחצי שעות שישבתי שם, בהכרה מלאה, עם עיניים פקוחות, אך הזמן פשוט התהפך. שישה שבועות לאחר החוויה הזו הוא השאיר את העסק שלו לחבר שלו וערך מסעות מרובים במאמץ להשיג תובנות בקשר לחוויה המיסטית הזו. לאחר שנה של מדיטציה ומסע, החליט סדגורו ללמד יוגה ולשתף בחווייתו הפנימית.
ב-1983, הוא ניהל את כיתת היוגה הראשונה שלו שמנתה שבעה משתתפים במייסור. במשך הזמן, הוא החל לנהל כיתות יוגה ברחבי קאנטקה והיידראבד כאשר הוא נוסע מכיתה לכיתה על האופנוע שלו. הוא חי מרווחי חוות העופות שלו וסירב לקבל תשלום עבור כיתות היוגה. הוא היה נוהג לתרום את הכספים של משתתפי כיתות היוגה שלו לארגוני צדקה מקומיים ביום האחרון של השיעור. השיעורים הראשוניים האלה היוו את התבנית שעליה נבנתה לאחר מכן התוכנית אישא יוגה מאוחר יותר.
דיאנלינגה
ב-1994, ערך סדגורו לראשונה תוכנית בתצורת האשראם, שבמהלכה דיבר לראשונה על הדיאנלינגה. הדיאנלינגה הוא מקדש יוגה ומקום למדיטציה, שמהותו היא משימת חייו של סדגורו שניתנה לו על ידי הגורו שלו. ב-1996, הוזמנה האבן המרכזית של הלינגה והגיעה לאשראם. לאחר שלושה שבועות של עבודה, הייתה הדיאנלינגה מוכנה ב-23 ביוני 1999, ונפתחה לציבור ב-23 בנובמבר.
מקדש הדיאנלינגה מציע מרחב למדיטציה שאינו מוגבל לאמונה או דת כלשהי. כיפה בת כ-23 מטר, שנבנתה מלבנים בלבד ויוצבה באמצעות חימר ללא פלדה או בטון, מכסה את המקדש. האבן המרכזית היא כארבעה מטר גובה ועשויה מגרניט שחור בעל דחיסות גבוהה. ה"סרבה, דהרמה, סת'אמבה", הממוקם בכניסה המרכזית מתפקד כסמל האיחוד עם פסלים וסמלים מדת ההינדו, אסלאם, נצרות, סיקיזם, ג'ייניזם, טאויזם, זורואסטריאניזם, יהדות, בודהיזם ושינטו כתובים כברכה אוניברסלית לבאים.
קרן אישא
סדגורו הקים את קרן אישא (Isha Foundation), ארגון רוחני, לא למטרות רווח, המנוהל על ידי מתנדבים. מרכז היוגה של הארגון, ליד קוימבטור, הוקם ב-1992, ומארח סדרת תוכניות להעצמה של המודעות העצמית באמצעות יוגה. הארגון פועל בשיתוף עם גופים בינלאומיים כגון הוועדה לחברה וכלכלה של האו"ם.
יוזמות חברתיות
סדגורו ייסד גם את פרויקט ידיים ירוקות (Project GreenHands - PGH). לפרויקט האקולוגי שלו הוענק ביוני 2010, על ידי ממשלת הודו, פרס ההוקרה הגבוה ביותר, פרס ה"פריאורן פורסקאר" על שם אינדירה גנדי. מטרת הפרויקט היא להגדיל את הכיסוי הירוק במחוז טאמיל נאדו ב-10%, וראה את שתילתם המוצלחת של יותר מ-17 מיליון עצים על ידי יותר מ-2 מיליון מתנדבים. בריאיון למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, סדגורו הסביר את הדחף שגרם לו לייסד את הפרויקט: "ב-1998, כמה וכמה מומחים חזו שעד 2025, 60% מאזור טאמיל נאדו יהפוך למדבר... החלטתי לנסוע לטאמיל נאדו ולראות בעצמי אם זו אמת. הגעתי להכרה שהם טעו לחלוטין ושזה לא יהיה עד 2025 אלא יקרה הרבה יותר מהר על פי דעתי. אז מ-98' עד 2003, 2004, הלכתי ושתלתי עצים במוחם של אנשים. ומאז 2004, אנו שותלים את העצים האלה בחזרה לאדמה."
יוזמת ההחיאה הסביבתית (Action for Rural Rejuvenation - ARR) היא יוזמה תחת קרן אישא שמטרתה לשפר את הבריאות ואת איכות חייהם של העניים בפריפריה. את היוזמה החל סדגורו ב-2003 ומטרתה היא להטיב עם כ-70 מיליון אנשים בכ-54,000 כפרים בדרום הודו. מאז 2010, הפרויקט הגיע לכ-4,200 כפרים ולאוכלוסייה של למעלה מ-7 מיליון אנשים. הפרויקט גם היה מעורב עם ארגונים חקלאיים במטרה לפתור בעיות שאליהן נקלעו חוואים הודים.
אישא וידיא היא יוזמת החינוך של קרן אישא ומטרתה להעלות את רמת החינוך וידיעת קרוא וכתוב בפרברי הודו. ישנם שבעה בתי ספר, הפועלים במסגרת היוזמה, והם מחנכים כ-3000 תלמידים. הארגון גם אימץ כ-26 בתי ספר ממשלתיים כדי לעזור לתלמידים מרקע כלכלי רעוע ושואף לאמץ עוד כ-3,000 בתי ספר.
תוכניות יוגה
לאחר הקמת האשראם, סדגורו החל להעביר סדנאות יוגה במרכז היוגה בקוימבטור, כולל קורס לנבחרת הגברים להוקי שדה של הודו ב-1996. ב-1997 הוא החל להעביר שיעורים גם בארצות הברית וב-1998 הוא החל להעביר שיעורי יוגה לאסירי עולם בבתי סוהר בטאמיל נאדו. מ-2011, הוא החל להעביר שיעורים רבי משתתפים שמנו מ-10,000 עד 15,000 משתתפים בכל פעם. בתוכניות אלה השתתפו למעלה מ-75,000 אנשים.
התוכניות מוצעות תחת מטריית אישא יוגה. פירוש המילה אישא היא "חסרת הצורה האלוהית". תוכנית הדגל של אישא יוגה היא הנדסה פנימית הכוללת מבוא למדיטציה, פרניאמה ושמבהבי מהמודרה. הוא גם עורך שיעורים למנהלים עסקיים ומציג להם את מה שלו הוא קורא "כלכלה כוללת", שבהם הוא מציג תחושה של חמלה כוללת לעולם הכלכלה העכשווי.
סדגורו גם עורך סדנאות קבועות בטאמיל נאדו ובקרנאטקה הכוללות מדיטציות ושאלות ותשובות עם הקהל. הסדנאות האלה גם מהוות פלטפורמה לעידוד פעילויות לשתילת עצים. הוא גם עורך סדנאות ריטריט שנתיות הנקראות יאטרה בהר קאילאש ובהרי ההימלאיה. סדנאות היאטרה שמוביל סדגורו כוללות את הקבוצות הגדולות ביותר העושות דרכן לקאילש. ב-2010 לקחו חלק במסע כ-514 עולים לרגל. הוא גם מבלה במכונים טכנולוגיים, כגון אוניברסיטת SRM בצ'נאי, כדי לעזור להפיג את מתח של העובדים.
דוד שריר
דוד שריר (נולד ב-1938) הוא צייר ומעצב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, אופרה ומחול.
סדגורו
תוכניות יוגה
סדגורו מארגן חגיגות "לילה לבן" שנתיות לכבוד מהא שיוורטרי במרכז היוגה. ב-2013 נכחו שם כ-600,000 עד 800,000 איש. החגיגות כוללות מוזיקה, ריקודים ומדיטציה מודרכת.
במרץ 2005, החלה הבניה של מרכז אישא למדעים הפנימיים ( Isha Institute of Inner Sciences) בעיירה מקמינוויל שבמדינת טנסי, בארצות הברית. הבניה הסתיימה לאחר 6 חודשים. סדגורו החליט להקים את המרכז כמרכז להתפתחות רוחנית בחצי כדור הארץ המערבי. ב-7 בנובמבר 2008, חנך סדגורו את אולם מהאימה שגודלו כ-3,600 מ"ר במרכז המשמש למדיטציה. אולם מהאימה הוא אולם המדיטציה הגדול ביותר בחצי כדור הארץ המערבי.
דוד שריר
קורות חייו
דוד שריר הוא בן להורים ילידי רוסיה, שהגיעו ארצה בשנות העשרים של המאה העשרים. אביו, משה, היה מראשוני מודדי הקרקעות בארץ ישראל ואמו, רחל, הייתה אחות ועקרת בית. זכרונותיו הראשונים מגיל שלוש הם גליונות נייר ועפרונות צבעוניים. כישרון הציור והאהבה לתיאטרון התגלו כבר אז: המשפחה גרה ליד תיאטרון הבימה ודוד ראה הצגות מגיל צעיר והוקסם מעולם הבמה. במקביל למד נגינה בפסנתר. בתקופת לימודיו בתיכון השתתף שריר בקורס קיץ בסטודיו של הצייר פלדי ולאחר מכן למד מספר חודשים במכון על שם אבני.
סדגורו
תוכניות יוגה
ב-30 בינואר 2010, חנך סדגורו, במרכז היוגה, את לינגה בהיראבי, המהווה יצוג לצדדים הנשיים של האלוהות.
דוד שריר
קורות חייו
בשנת 1957 קיבל שריר פרס ראשון בתערוכת אמנים צעירים שהתקיימה בבית האמנים תל אביב. את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך שנה מאוחר יותר בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, בעידודו של הצייר יוחנן סימון, אצלו למד זמן קצר. אחרי שנה נערכה באותה גלריה תערוכת ציורים נוספת בנושא אבירים-חרקים. מייד אחרי התערוכה ובתום שירותו הצבאי נסע שריר לפירנצה ללימודים באקדמיה לאמנויות שאותה זנח במהרה לטובת הפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה של רומא. ברומא למד בשנים 1961–1964, לא סיים את לימודיו אולם ערך שתי תערוכות יחיד - בגלריה "אנתיאה" ובגלריה "אולד-סילבר", שקיבלו כיסוי נרחב בעיתונות המקומית. בזמן לימודיו ברומא הכין כתבות על אירועי אמנות בעיר שפורסמו במוסף תרבות וספרות בעיתון הארץ.
סדגורו
תוכניות יוגה
חזונו של סדגורו הוא להפוך את יום היוגה הבינלאומי ליום שבו ישנה פעילות משמעותית בתחום היוגה ומתן האפשרות לבני כל הגילאים, הדתות, המדינות, העדות ובעלי רקע חברתי לחוות מדיטציה תוך הרחבת תפיסת העולם שלהם באופן פרטי ואוניברסלי.
דוד שריר
קורות חייו
בשנת 1963 שב לישראל והציג תערוכה מציורי רומא בגלריה רנה בירושלים. בהבימה הציעו לשריר להיות אסיסטנט בהצגה "כל אדם והאמת שלו" מאת פיראנדלו. זאת הייתה "טבילת האש" הראשונה שלו בעולם התיאטרון ומיד אחריה עיצב לראשונה בחייו תפאורה ותלבושות להצגת "שוויק במלחמת העולם השנייה" מאת ברטולט ברכט בתיאטרון האהל. את ההצגה ביים אטיין דבל, שהמשיך לעבוד עם שריר בהצגה "המלך נוטה למות" מאת יונסקו בהבימה. בשנות השישים עבד שריר עם תיאטרון האהל, הבימה, הקאמרי ותיאטרון חיפה, ועם הבמאים דבל, בקר, בונים, פלוטקין, ברבן, יוסי יזרעאלי, יוסי רודן, אמנון מסקין ומייקל אלפרדס. כמו כן עיצב את התפאורה למחול "בת יפתח" בלהקת בת שבע. בשנת 1967 הוצגו ציוריו בתערוכת "דימוי ודמיון" במוזיאון תל אביב ואז גם נוצר הקשר עם גלריה ספראי בירושלים וגלריה פקר בבוסטון. שנה קודם נשא לאישה את השחקנית גילה קריב (צ'קרובה) ויחדו שיפצו מבנה בן מאתיים שנים ביפו העתיקה, שהפך לסטודיו ולבית המשפחה במשך 42 שנים. בסוף העשור פנתה אליו שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת ענבל בהצעה לעצב עבור הלהקה תפאורה ותלבושות למחזמר "אחותי כלה", שהיה מבוסס על מנהגי חתונה של עדות ישראל בצפון אפריקה. עיצובי הבמה לענבל והמגורים ביפו השפיעו על סגנון הציור של שריר שהחל להתגבש ארבע שנים קודם, כאשר הכין את עיצוב הבמה להצגת "אסתר המלכה" מאת אלתרמן בתיאטרון הקאמרי.
סדגורו
השתתפות בפורומים גלובליים
סדגורו נאם בוועידת השלום של האו"ם בשנת 2000, ובפורום הכלכלה העולמי בשנת 2006, 2007, 2008 ו-2009. ב-24 ביוני 2013, הוא ערך שיעור רב־דתי "דיונים בין־דתיים על האוניברסליות של הדתות" במרכז היוגה, שבו נכחו נציגים ממספר רב של דתות.
דוד שריר
קורות חייו
לאחר שנת שבתון עם המשפחה ברומא ותערוכת יחיד ראשונה בגלריה פקר בבוסטון חזר שריר להבימה ועיצב את התפאורה והתלבושות להצגה "פר גינט" מאת איבסן, בבימויו של יוסי יזרעאלי. בשנות השבעים עיצב שריר עבור להקות המחול ענבל, בת שבע ובת דור ועבד עם הכוריאוגרפים שרה לוי-תנאי, מירל'ה שרון, רנה שרת ודומי רייטר-סופר. ואלרי וגלינה פאנוב הזמינו אצלו עיצוב תפאורה לבלט "פולחן האביב" בדויטשה אופר ברלין וזו הייתה עבודתו הראשונה על במה מחוץ לישראל.
סדגורו
השתתפות בפורומים גלובליים
ב-2012, הוא נבחר כאחד ממאה ההודים המשפיעים ביותר, על תרומתו להגנת הסביבה ועידוד השתתפות ציבורית בנושאים סביבתיים.
דוד שריר
קורות חייו
בשנים הבאות המשיך להציג בגלריה פקר בבוסטון שמייצגת אותו עד היום (2012). בשנת 1976 נחנך ציור הקיר הגדול "מגדל בבל" בבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב. הציור הוזמן על ידי פרופ' משה לזר, שייסד את הפקולטה לאמנויות והיה הדיקן הראשון שלה. באותה שנה החל שריר ללמד עיצוב במה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה. בסוף העשור נפגש שריר לראשונה עם שרה קולדוול – מנהלת, מנצחת ובמאית האופרה של בוסטון. הוא הכין עבורה את העיצוב לאופרה "הנזל וגרטל", ההפקה מאוד הצליחה והוצגה במשך שנים רבות בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד. שריר המשיך לעצב עבור האופרה בבוסטון את "ההולנדי המעופף", "פאוסט" ושתי בכורות אמריקאיות של אופרות חדישות: "החיילים" מאת ברנד אלואיס צימרמן ו"טאוורנר" מאת פיטר מקסוול דייוויס. בשנות השמונים עבד שריר עם הבמאים חנן שניר, שמואל בונים, יורם פאלק ויואל זילברג והעלה עמם הצגות מקוריות שהפכו לסימני דרך בתולדות התיאטרון הישראלי: "ינטל", "מקום אחר", "העוזר", "סיפור גן-העדן", "יושע עגל", "שירה" וכן את ההפקה הראשונה של האופרה הישראלית החדשה: "דידו ואניאס".
סדגורו
השתתפות בפורומים גלובליים
ב-2012, ייסד את תוכנית Isha Insight program, המתמקדת במתן עזרה לעסקים קטנים ובינוניים המעוניינים להגדיל את הפעילות העסקית שלהם.
דוד שריר
קורות חייו
שריר עבד עם ואלרי פאנוב פעם נוספת בעיצוב התפאורה לבלט "רומיאו ויוליה" בלהקת הבלט הפלמית המלכותית. באותן שנים העביר שריר קורס בעיצוב תפאורות בבצלאל 2 ובמכון לחינוך טכנולוגי בחולון והיה בין מייסדי המגמה לעיצוב פנים במכללה למנהל, שם לימד עד פרישתו עיצוב תלת־ממדי, בניית מודלים ועיצוב תפאורות.
בשנת 1996 נחנך במגדל שלום בתל אביב קיר פסיפס גדול ממדים בנושא "תל אביב יפו דור שני", הקיר הוזמן על ידי משפחת מאייר ובוצע בסדנת פסיפס ברוונה, איטליה.
וילהלם השני, מלך וירטמברג
וילהלם השני, מלך וירטמברג (שמו המלא בגרמנית: Wilhelm Karl Paul Heinrich Friedrich, Herzog von Württemberg; 25 בפברואר 1848 – 2 באוקטובר 1921), היה מלכה האחרון של ממלכת וירטמברג.
סדגורו
השתתפות בפורומים גלובליים
ב-7 במאי 2022, הגיע סדגורו לישראל והשתתף באירוע במסגרת הקמפיין שלו למען הצלת האדמה (Save Soil). באירוע, שהתקיים בהיכל התרבות בתל אביב, נאמו השרה להגנת הסביבה, תמר זנדברג, ומנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה, רון מלכא.
דוד שריר
קורות חייו
בשנת 1998 הציג שריר במוזיאון בית ראובן בתל אביב תערוכת ציורים מסדרת "יפו" שנערכה במקביל להופעת הספר "יפו יפת ימים" בהוצאת שוקן. בספר כונסו טקסטים של עגנון שמתארים את יפו וציורים של שריר באותו הנושא.
וילהלם השני, מלך וירטמברג
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-25 בפברואר 1848 בעיר שטוטגרט שבממלכת וירטמברג, לפרידריך, נסיך וירטמברג ולקתרינה, נסיכת וירטמברג, בתו של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
דוד שריר
קורות חייו
בסוף העשור עיצב שריר תפאורה ותלבושות להפקת האופרה הנשכחת של קורט וייל "הדרך הנצחית" בבית האופרה העירוני בקמניץ, גרמניה. ההפקה הוצגה לאחר מכן בברוקלין אקדמי בניו יורק ובאופרה הישראלית. לקראת העלאת האופרה בגרמניה הזמין המוזיאון העירוני בקמניץ את שריר להציג תערוכה בנושא "מהאטלייה לבמה" : תערוכה רטרוספקטיבית של ציורים, שטיחי קיר וציורי תלבושות ומודלים שנעשו להפקת "הדרך הנצחית".
וילהלם השני, מלך וירטמברג
ביוגרפיה
לאחר מותו של דודו קרל הראשון, מלך וירטמברג, עלה וילהלם לשלטון בממלכת וירטמברג. וילהלם היה מלך מאוד פופולרי, והיה מכונה "האדון המלך". וילהלם היה יוצא לטייל בפארקים בשטוטגרט לבד עם שני כלביו, ללא ליווי של שומרי ראש. כמו כן, וילהלם שהיה חובב יאכטות, טרח בהקמת מועדון היאכטות המלכותי של וירטמברג באגם קונסטנץ.
דוד שריר
קורות חייו
בקיץ 2000 הוצגה בפסטיבל קיסריה הפקה שעיצב שריר לאופרה הישראלית - "אלקטרה" מאת ריכרד שטראוס, בבימויה של רנה ירושלמי. הפקה זאת הוצגה בפסטיבל סוונלינה בפינלנד באותה שנה. עם הבמאי יוסי יזרעאלי והמלחין גיל שוחט עבד שריר בעיצוב המחזה ההיסטורי של מתתיהו שוהם – "צור וירושלים", שהועלה בשנת 2003 בתיאטרון בית ליסין.
משנת 2006 התמסר שריר לעבודה על סידרה של ארבעים ציורים בנושאים מתוך ספר תהילים. סידרה זאת הוצגה בשנת 2010 בגלריה פקר בבוסטון ותופיע בשנת 2013 כספר בשילוב הטקסטים התנ"כים בהוצאת גפן הירושלמית.
וילהלם השני, מלך וירטמברג
משפחתו
ב-15 בפברואר 1877 התחתן וילהלם בארולזן עם מריה, נסיכת ולדק ופירמונט (1857–1882), בתם של גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו. ממנה היו לו 3 ילדים:
דוד שריר
קורות חייו
משנת 2003 משמש דוד שריר כיועץ אמנותי ואוצר הגלריה במגדל שלום, תל אביב.
וילהלם השני, מלך וירטמברג
משפחתו
מריה מתה ב-30 באפריל 1882 בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוכים מהלידה של הילד השלישי שלה. וילהלם, שכבר היה בדיכאון בעקבות מותו של בנו יחידו, אמר שמעולם לא התאושש ממכה זו.