cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרורו (בריטניה)
היסטוריה
בראשית המאה ה-14 הייתה טרורו לנמל חשוב, בשל מיקומה היבשתי המרוחק מפולשים, שגשוג תעשיית הדיג ומנוע צמיחה חדש בדמות טביעת מתכות כמו פח ונחושת ממכרות קורנוול. עם מגפת המוות השחור התרגש על העיירה מיתון ועזיבת אוכלוסייה שהותירה אותה במצב מוזנח מאוד. בהדרגה, חזר המסחר לממדיו ובתקופת בית טיודור היא חזרה לשגשג. סמכות שלטון מקומי הוענקה לעיירה בשנת 1589 מכוח אמנה חדשה עליה חתמה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והעניקה לטרורו את הסמכות לבחור ראש עירייה ואת השליטה בנמל פליימות'.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית במאה ה-17 גייסה טרורו כוח ניכר למען המלך. בהמשך המאה זכתה פליימות' בסמכויות שיפוט עצמאיות שהעניקו לה בין היתר זכויות על הנמל וניתן אות הפתיחה ליריבות ארוכת שנים בין שתי העיריות. המחלוקת ביניהן הוסדרה ב-1709 כשהשליטה בנהר פאל חולקו ביניהן.
טרורו שגשגה גם במאות ה-18 וה-19. התעשייה פרחה בזכות שיטות כרייה משוכללות ועליות מחירים, והעיר משכה אליה בעלי מכרות עשירים. בתים עירוניים בסגנון ויקטוריאני הוקמו באותן שנים. טרורו הפכה למרכז חברתי, והיו שכינו אותה "לונדון של קורנוול".
במשך תקופה זו נשארה טרורו מרכז חברתי, ואישים רבים יצאו ממנה. ביניהם ניתן למנות את ריצ'רד לנדר, חוקר אנגלי, שיחד עם אחיו היה האירופאי הראשון שהלך בנהר ניז'ר ועוטר על כך במדליית החברה הגאוגרפית המלכותית, או הנרי מרטין, מיסיונר חשוב שתרגם את הברית החדשה לאורדו ופרסית.
חשיבותה של טרורו עלתה במהלך המאה ה-19, כשעלה בה היקף העבודות להיתוך ברזל, קדרות ואחרות. החל משנות ה-60 של המאה ה-19 סיפקה הרכבת המערבית הגדולה חיבור ישיר לתחנת הרכבת פדינגטון שבלונדון. בהמשך, חוק הבישוף שנחקק ב-1876 העניק לעיר בישוף וקתדרלה. שנה לאחר מכן קיבלה טרורו מעמד של עיר.
במהלך המאה ה-20 ירד היקף הכרייה בעיר, אך טרורו נותרה מרכז משגשג מתפתח של קורנוול. כיום היא מרכז הקמעונאות של המחוז, אך בדומה למקומות אחרים, מתמודדת עם החשש מהחלפת חנויות בידי רשתות לאומיות, שחיקת הזהות, והספקות כיצד להתאים את הצמיחה למאה ה-21.
כלכלה
המעסיקים הגדולים ביותר בטרורו כוללים את בית החולים המלכותי של קורנוול, מועצת קורנוול ומכללת טרורו. בטרורו ישנן 22 אלף משרות, לעומת 9,500 איש בלבד פעילים כלכלית בעיר. יחס זה הוא אחד הגורמים לשיעור הנסיעות לטרורו, שמביאות בתורן לגודשי תנועה.
מחירי הדיור בשנות ה-2000 בעיר היו גבוהים יותר בלמעלה מ-8% לעומת יתר קורנוול. טרורו נבחרה בשנת 2006 כעיר הקטנה ביותר בבריטניה בזכות עליית מחירי הדיור, בשיעור של 262% מאז 1996. ישנו ביקוש גדול לדיור נוסף בעיר ונשמעות קריאות להפיכת הנכסים בפנים העיר לדירות או בתים כדי לעודד מגורים במרכזה ולצמצם את התלות במכוניות.
אקלים
בדומה ליתר קורנוול, באזור טרורו ישנו אקלים ימי מסוג Cfc בשיטת קפן. זה מאופיין בקיץ קר, גשמים בעצימות גבוהה וחורף נוח עם קרה (כפור) לעיתים קרובות.
מיסטיק פיצה
מיסטיק פיצה (באנגלית: Mystic Pizza) הוא סרט קולנוע קומי רומנטי שיצא לאקרנים בשנת 1988. בסרט מככבות אנבת' גיש, ג'וליה רוברטס ולילי טיילור.
תקציר עלילה
עלילת הסרט מתמקדת סביב התבגרותן של שתי אחיות: קאט ודייזי, וחברתן ג'וג'ו. שלושתן עובדות כמלצריות בפיצרייה בשם "מיסטיק פיצה" הנמצאת בעיר מיסטיק שבמדינת קונטיקט בארצות הברית. מיסטיק היא עיר דייגים לחוף האוקיינוס האטלנטי והיא עצמה מהווה למעשה אחת מגיבורות הסרט.
קאט ודייזי מתחרות אחת בשנייה, הן בעבודה, והן בחיים הרומנטיים. קאט התקבלה ללימודים באוניברסיטת ייל ועובדת כל הזמן על מנת לחסוך ללימודים אלה, ואילו דייזי מעדיפה לבלות ולבזבז את משכורתה. הסרט מציג את הבדלי התרבויות בין משפחתה של קאט – ממוצא פורטוגזי לבין מעסיקתה – משפחה ממוצא אנגלי.
צילומי הסרט
שמו של הסרט מבוסס על שמה של פיצרייה בעיר מיסטיק שבקונטיקט, שכותבת התסריט אימי הולדן ג'ונס ראתה. בעקבות הפצת הסרט זכתה הפיצרייה להצלחה רבה והפכה לאתר תיירות פופולרי בעיר.
סרט זה היווה קרש קפיצה לשני שחקנים ידועים. בסרט זה הייתה הופעתו הראשונה של השחקן מאט דיימון. תפקידו כלל למעשה שורה אחת בלבד: "Mom, do you want my green stuff?", אולם סרט זה הביא ל"גילויו" כשחקן. גם לשחקנית ג'וליה רוברטס הקנה "מיסטיק פיצה" את פרסומה הראשוני. דמותה בסרט זו, בו היה שערה צבוע אדום, היווה "קרש קפיצה" עבורה. צבע שיער זה הפך לימים לאחד מסימני ההיכר של ג'וליה רוברטס. עבור תפקידה בסרט הרוויחה השחקנית 50 אלף דולר בלבד.
גבעת גרב
גִּבְעַת גָּרֵב הוא מקום שמוזכר בספר ירמיהו כסימן גאוגרפי באזור סביבות ירושלים. המקום מוזכר כאחד מהגבולות שיגבילו את קדושת העיר שמסביב הר המוריה ("עיר השם");
לפי הפרשנות לספר יחזקאל, גבולות הללו (המוזכרים בספר ירמיהו) מסמנים את התרומיה העתידה להיות קודש להקדוש ברוך הוא לעת בניית בית המקדש השלישי.
בספר חקרי הארץ האתר מזוהה כהגבעה שמסמוכה לוואדי גרב. ישעיהו פרס מזהה את המקום בראס אבו חרובּ, בשטח האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
טיימלס (סדרה)
טיימלס (באנגלית: Timeless) היא סדרת דרמה ומדע בדיוני אמריקאית העוסקת במסע בזמן. הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של פרופסור להיסטוריה לוסי פרסטון (אביגיל ספנסר), המהנדס רופוס קרלין (מלקולם בארט) והחייל וויאט לוגן (מאט לנטר) הנוסעים בזמן במטרה לעצור ארגון מסתורי בשם ריטנהאוס המנסה לשנות את מהלך ההיסטוריה האמריקאית. הסדרה נוצרה על ידי שון ראיין ואריק קריפקי, והמפיקים הראשיים הם ג'ון דייוויס וג'ון פוקס. הסדרה עלתה לראשונה ברשת NBC ב-3 באוקטובר 2016.
ב-10 במאי 2017 ביטלה NBC את הסדרה אחרי עונה אחת. אך כעבור שלושה ימים, בעקבות משא ומתן עם Sony Pictures Television, חידשה את הסדרה לעוד עשרה פרקים. העונה השנייה, אשר עלתה בבכורה עולמית ב-11 במרץ 2018.
ב-22 ביוני 2018 הסדרה בוטלה בשנית אך נשקלה האפשרות להפיק בהמשך סרט שיחתום את העלילה. ב-31 ביולי 2018 NBC הכריזה שסיום עלילת הסדרה יעשה באמצעות צמד פרקים נוספים שעלו לשידור ב-20 בדצמבר 2018.
תקציר
בהמשך, מבינים הצוות ומפקדיו כי יש ארגון בשם ריטנהאוס המעוניין לשלוט בעולם ומנסה לממש את שאיפותיו אלו בעזרת המסע בזמן.
לאור גילוי זה מצטרפים ה"פושע" פלין וממציא המכונה קונור לצוות ויחד מנסים לעצור את ריטנהאוס.
עונה 1
מיד לאחר שאוסף גוף ממשלתי את הפרופסור להיסטוריה לוסי פרסטון, המהנדס רופוס קרלין והחייל ואייט לוגן, הם מתחילים במרדף אחר גנב מכונת הזמן, פלין לשנת 1937, שם מונע פלין את האסון של ההינדנבורג במהלך הנחיתה כדי לפוצץ אותה בטיסתה חזרה לאירופה, כאשר היא נושאת בתוכה אמריקנים חשובים להכתרת המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת שלא היו בתוכה בטרם המריאה חזרה לגרמניה הנאצית. לוסי מפתחת תאוריה כי פלין רוצה להרוס את ארצות הברית "בעריסה". לוסי, ואייט ורופוס חוטפים את ההינדנבורג ומכריחים אותה לנחות; כתוצאה מכך, כל נוסעי ספינת האוויר שורדים. במהלך עימות עם לוסי וואייט, פלין יורה והורג את העיתונאית קייט דראמונד. לוסי וואייט התיידדו עם מי שהיה אמור למות בהתרסקות המקורית. פלין מגלה ללוסי שיש לו יומן שנכתב בכתב ידה, שהגיע אליו מן העתיד; הוא מציע לה לשאול הסוכנת כריסטופר על "ריטנהאוס".
בהווה, הסוכנת כריסטופר מכחישה שידעה על ריטנהאוס ורופוס נותן בחוסר רצון לקונור הקלטה קולית מן המשימה. לוסי מגלה כי בעקבות שינוי ההיסטוריה, אמה הנכה היא עכשיו בריאה, אבל אחותה הצעירה איימי לא קיימת ולוסי עצמה מאורסת.
פרק 2 - ההתנקשות בלינקולן
פלין נוסע ל-14 באפריל 1865, תאריך ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן. הוא עובד עם ג'ון וילקס בות', מתוך כוונה להבטיח את הצלחת ההתנקשויות המתוכננות בסגן הנשיא אנדרו ג'ונסון, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד והגנרל יוליסס ס. גרנט. לוסי פוגשת את רוברט טוד לינקולן; פלין, מתוסכל עם סירובו של בות' להשתמש בנשק מודרני, לוקח את מקומו ואת רציחת לינקולן על עצמו, אבל לוסי מצילה את גרנט בעוד רופוס וואייט מצילים את ג'ונסון וסיוארד, בהתאמה.
בהווה, לוסי לומדת שהוריה מעולם לא נפגשו כי אביה התחתן עם נכדתו של נוסע הינדנבורג שהיה אמור למות באסון המקורי, משמעות הדבר הוא שהאיש שגידל אותה מעולם לא היה אביה הביולוגי. רופוס מסרב לעשות הקלטות נוספות עבור קונור, אבל קונור מאלץ אותו להמשיך כמחויבות על כך שהוא מימן את לימודיו האקדמיים; בהמשך מגלה קונור כי הצוות מודע לקיומם של ריטנהאוס. לוסי מגיעה הביתה, באיחור למסיבת האירוסין שלה, שם היא מתעמתת עם אמה על זהות אביה אך נקטעת על ידי ברכה מארוסה, שאותו היא כלל לא מכירה.
פרק 3 - עיר אטומית
הסוכנת כריסטופר מצווה על וואייט לחסל את אנתוני, שותפו (בלית ברירה) של פלין ועמיתו לשעבר של רופוס. הם חוזרים לשנת 1962 ללאס וגאס, ליד העיר נעשים ניסויים בפצצות אטום, פלין משתמש בצילומים אינטימיים כדי לסחוט את פילגשו של ג'ון פ. קנדי, ג'ודית קמפבל, כדי שתעזור לו לגנוב ליבת פלוטוניום, שכן מערכת היחסים שלה עם הגנרל מאפשרת לה גישה למתקן הגרעין המאובטח. רופוס מגלה שאנתוני משתף פעולה עם פלין ושמטרתם היא להרוס את ריטנהאוס. אנתוני לכאורה ויתר על הליבה לרופוס, ורופוס מונע מוואייט להרוג את עמיתו לשעבר. הצוות מגלה שהליבה שניתנה לרופוס היא דמה בעוד פלין בורח בהצלחה עם האמיתית. וואייט מארגן מברק שימסר לאשתו בעוד חמישים שנה, בניסיון להציל את חייה בשנת 2012.
עם שובם להווה, וויאט מגלה שאשתו עדיין מתה והוא מגבה את ההגנה של רופוס על אנתוני; לוסי אומרת לארוסה, נח, שהיא צריכה לעבור לאמה כדי להבין מה היא רוצה לעשות. בינתיים במדבר האגן הגדול בנבדה, פלין ואנתוני חופרים במקום בו החביאו לפני חמישים שנה את ליבת הפלוטוניום ומוציאים אותה לטובת שימוש בה כמקור אנרגיה למכונת הזמן שלהם.
פרק 4 - מסיבה בטירת וארלר
ג'ייה מאתרת את פלין על ידי מעקב אחר השימוש שלו ברשת החשמל לטובת הטענת ספינת האם אבל פלין נמלט לפני שמגיעים אליו. הוא מגיע לגרמניה של שנת 1944, הצוות חושב שפלין מתכוון לתת את הנשק הגרעיני שלו לנאצים, אבל הוא בעצם מתכנן לחטוף את מדען הטילים ורנר פון בראון ולקחת אותו איתו לברית המועצות. בעזרתו של הסופר איאן פלמינג, הצוות עוצר את העברתו של פון בראון. וואייט עוזר ללוסי למצוא "משהו להיאבק עליו" כדי להתגבר על פחדיה במהלך עבודת השטח, בעוד איאן ורופוס דנים בנושא האמון בין המרגלים. לפני חזרתם להווה מתעמת רופוס עם פון בראון הטוען כי שיקולים מוסריים מעכבים חדשנות ויש לוותר עליהם.
בהווה, הצוות מגלה כי ההרפתקה שלהם היוותה השראה לספרי ג'יימס בונד. לוסי דורשת מהסוכנת כריסטופר ומקונור לעזור לה להחזיר את איימי כתנאי להמשך שיתוף הפעולה שלה. רופוס טוען כי אנתוני משתמש בפלוטוניום כדי ליצור סוללה קבועה עבור מכונת הזמן ולא לנשק. רופוס מסרב להמשיך בריגול על חבריו לקבוצה, אבל איש מריטנהאוס מאיים על משפחתו של רופוס אם לא ישתף פעולה.
פרק 5 - קרב אלמו
פלין נוסע ל-2 במרץ 1836 ומשכנע את נשיא מקסיקו, אנטוניו לופז שבסנטה אנה, לתקוף את מבצר אלאמו שלושה ימים לפני מה שהיה אמור להיות בהיסטוריה (בקרב אלמו). לוסי, וואייט ורופוס נוסעים בעקבותיו ומגיעים למבצר אלאמו, אבל פלין הורג בטעות את ויליאם ב. טראוויס, ומונע ממנו לסיים את המכתב ההיסטורי "ניצחון או מוות". מה שעושה את המצב גרוע יותר הוא הצבא המקסיקני שמנופף בדגל האדום לא לקחת שבויים במצור שלהם. פלין נסער כי ציר הזמן משתנה, על ציר הזמן המקורי, סנטה אנה מתיר לנשים וילדים לעזוב את האלאמו לפני התקיפה. וואייט ורופוס חופרים מעבר תת-קרקעי לאמת המים, ואילו לוסי מסיימת את מכתבו של טראוויס ומפקידה אותו לג'ון ויליאם סמית, שברח עם הנשים והילדים בזמן שג'יימס בואי ודייווי קרוקט נלחמים נגד המקסיקנים הפולשים. וואייט אומר שהוא נשאר במבצר ולא חוזר להווה מאחר שבכל מקרה הוא יוחלף, אבל לוסי ורופוס משכנעים אותו לחזור איתם.
בהווה, המכתב של לוסי, אם כי שונה במידה ניכרת מהמקור של טראוויס, משמר את ציר הזמן על ידי תמיכה בהקמת מדינת טקסס. לוסי מתיישבת עם אמה, שכותבת את שמו של אביה הביולוגי ונותנת לה.
פרק 6 - פרשת ווטרגייט
הצוות עוקב אחר פלין שנוסע לתחילת פרשת ווטרגייט בשנת 1972 כדי למנוע ממנו למצוא את הקלטת שנעלמה בקלטות ווטרגייט, אבל פלין עוצר אותם ומגלה שכבר יש לו את הקלטת. הוא מפעיל את ההקלטה שם שומעים את ריצ'רד ניקסון מדבר על ריטנהאוס ועל "דוק" (דוקטור או מסמך באנגלית). פלין מנסה לסחוט את לוסי ורופוס כדי שימצאו את ה"דוק" שניקסון הזכיר על מנת להציל את חייו של וואייט. רופוס הוכרח ליצור קשר בשנת 1972 עם סוכן ריטנהאוס ולעדכן אותו בהתפתחויות; איש הקשר שלו מצווה עליו "להרוס את הדוק". פלין מגלה לוואייט כי ריטנהאוס מימנו את "מייסון תעשיות" וכאשר פלין ניסה לדווח זאת לממונים עליו ב-NSA ריטנהאוס רצחו את אשתו ובתו ולכן הוא מעוניין להרוס אותם. באמצעות מידע המתקבל מהסוכן "גרון עמוק" לוסי ורופוס מובלים לבית בטוח של צבא השחרור השחור ומגלים כי "דוק" היא חברה לשעבר בריטנהאוס שמכירה את רשימת כל האנשים בארגון. לוסי ורופוס מצליחים גם להציל את וויאט וגם לעזור לדוק להימלט.
בהווה, לוסי מתכוונת לבקר את אביה הביולוגי, בנג'מין קאהיל (שמתגלה כסוכן ריטנהאוס המאיים על רופוס), אבל היא עוזבת בלי להציג את עצמה ובלי לדעת מיהו קאהיל.
פרק 7 - נטישה
הצוות עוקב אחר פלין לשנת 1754, תחילתה של מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. חייליו של פלין מחבלים בסירת ההצלה ותוקעים את השלישייה בעבר. ללא אמצעים טכנולוגיים כדי לתקן את מכונת הזמן שלהם רופוס טומן הודעה בבקבוק עבור ג'ייה ומייסון בתקווה שאלו יגלו אותו בעוד מעל ל-250 שנה. השלישייה נתפסים על ידי שבט "Shawnee". מנהיגת השבט מחליטה כי לוסי וויאט יוצאו להורג, אבל בוחרת לחוס על חייו של רופוס. לאחר שרופוס משכנע את המנהיגה לתת לחבריו לקבוצה ללכת, השלישייה ממשיך לכפר הסמוך שם רופוס אוסף פריטים לתקן את סירה. מייסון וג'ייה חופרים במקום שנקבע ומוצאים את הבקבוק, אבל המסר דהוי ולא קריא. ג'ייה מצליחה להסיק את ההודעה מתוך כמה מילים שנשארו ועוזרת לסירת ההצלה לנווט בחזרה לאחר שרופוס מבצע בה את התיקונים הנדרשים. ג'ייה מגלה את רגשותיה האמיתיים לרופוס, בעוד הסוכנת כריסטופר שחושדת מבקשת שמייסון יהיה תחת פיקוח. השלישייה מתקנים את היחסים המתוחים ביניהם וואייט משכנע את לוסי לבחור את דרכה, במקום לתת לה לקבוע את גורלה בידי פלין.
פרק 8 - המירוץ לחלל
פלין וצוותו נוסעים ל-20 ביולי 1969, כדי לחדור למרכז החלל המאויש ביוסטון ולשבש את המשימה של אפולו 11. זמן קצר לאחר מכן, רופוס מתעמת עם אנתוני על מעורבותו, אבל אנתוני בורח כאשר ביוסטון מאבדים תקשורת עם אפולו 11. רופוס מגלה באמצעות מחשב מקומי כי אנתוני הכניס וירוס לתוך המחשב המרכזי. הטכנולוגיה של שנות ה-60 אינה מסוגלת להתמודד עם הווירוס, רופוס ולוסי פונים לקבל עזרה מהמתמטיקאית קתרין ג'ונסון, שמכניסה אותם למערכת ה-Mainframe. בדיוק כשהם מוחקים את הווירוס, הם מתמודדים עם אנתוני ועוד אחד מאנשיו של פלין. בינתיים, פלין פוגש את אחת ממזכירות נאס"א מריה תומפקין ובנה גבריאל בפארק ובוח כשראה את וויאט. וואייט מסביר למריה כי פלין הוא מרגל רוסי, אבל פלין מתגנב לתוך הבית שלה מזריק לגבריאל זריקה של אפינפרין וכך מצלי את בנה שהיה אמור למות.
בחזרה בהווה, הצוות מגלה באמצעות קובץ סודי כי מריה הייתה אמו של פלין וגבריאל היה אחיו למחצה ופלין הציל אותו.
פרק 9 - המסע האחרון של בוני וקלייד
השלישייה נוסעת ל-1934 לארקנסו שם פלין מנסה למצוא שרשרת עם מפתח הקשורה לריטנהאוס. עם הגעתם, הם פוגשים בוני פארקר וקלייד בארו במהלך שוד בנק ומגלים כי בוני לובשת את המפתח. לוסי וויאט עוזרים לבוני וקלייד להימלט מקרב יריות עם המשטרה ועם פלין. בינתיים, רופוס נעצר ונחקר על ידי טקסס ריינג'ר פרנק האמר, אבל הוא משוחרר. האמר מקבל מחבר הכנופיה הנרי מת'יו את מיקומם של בוני וקלייד. במחבוא שלהם, מספרת בוני שקלייד נתן לה את המפתח כמתנת אירוסין לאחר שגנב אותה מהנרי פורד. מת'יו מופיע במחבוא, ונהרג על ידי קלייד לאחר שרופוס מגלה להם את הבגידה שלו (באמצעות שימוש במכשיר הקלטה מהעתיד). פלין תופס את המפתח ובורח לפני שבוני וקלייד נורים למוות על ידי האמר.
בהווה, מייסון מזהיר את קייהיל כי הסוכנת כריסטופר מתקרבת לגלות על ריטנהאוס ולא מודע לכך שיש עליו מעקב. עם שובם של השלישייה, רופוס עושה ברית עם הסוכנת כריסטופר. במקום אחר, פלין משתמש במפתח כדי לפתוח שעון החושף מכתב סודי.
פרק 10 - לכידת בנדיקט ארנולד
פרק 11 - התערוכה הקולומביאנית העולמית
וואייט ורופוס נואשים להציל את לוסי שנחטפה על ידי פלין. פלין לוקח את לוסי ל-1893 במהלך התערוכה העולמית של שיקגו במטרה להרוג את תומאס אדיסון, הנרי פורד וג'יי. פי. מורגן. וויאט ורופוס עוקבים אחריהם, אך נלכדים עם האדריכלית סופיה היידן ואורח בשם ג'ורג' הנרי במלון, המנוהל על ידי הרוצח הסדרתי ה. ה. הולמס. ביריד, לוסי ופלין מבקשים מהארי הודיני לפרוץ למשרד של אדיסון כדי לשתול פצצה, אבל ברגע האחרון הודיני מונע מפלין להרוג אותם. הודיני עוזר לשחרר את לוסי מחדר סודי בו נעל אותה בעל המלון. לוסי מבינה כי "ג'ורג'" שהיה איתם בחדר הוא הולמס בדיוק כשזה תופס אותה וכולא אותה שוב, אבל וויאט מציל אותה והורג את הולמס. השלישייה נפרדת מהודיני וסופיה.
בהווה רופוס רושם מכתב המאיים על ריטנהאוס ומביא אותו למייסון. וויאט מקבל שיחת טלפון מפלין שחושפת את זהותו של הרוצח של ג'סיקה ומציע שוואייט ינסה למחוק את קיומו של הרוצח.
פרק 12 - רצח ג'סי ג'יימס
וואייט מבקר את "ווס גיליאם" בכלא סן קוונטין כדי לדעת אם הוא באמת הרוצח של ג'סיקה, רופוס מגלה שג'ייה תחליף אותו כנווט מכונת הזמן בעוד שישה חודשים. הצוות נוסע עד 3 באפריל 1882, שם פלין מציל את ג'סי ג'יימס מרצח על ידי צ'רלי ורוברט פורד כדי לקבל את שיתוף הפעולה שלו במציאת אדם עמוק בתוך השטח האינדיאני. כדי לעקוב אחר פלין וג'יימס, השלישייה מגייסת את עזרתו של המרשלים האמריקנים בס ריווס וגראנט ג'ונסון, אבל רופוס מגלה כי וויאט מתכנן להרוג בעצמו את ג'יימס. פלין וג'יימס מגיעים לבית אמה וויטמור, טייסת מכונת הזמן לשעבר אשר הושארה על ידי ריטנהאוס במאה ה-19. אחרי שפלין ואמה עוזבים את המקום, ג'יימס משתמש ברובה אוטומטי שקיבל מפלין לארוב לצוות ולריבס. וויאט פוצע את ג'יימס אבל, כמו ריבס מנסה לנטרל את המצב, לוסי הורגת את ג'יימס.
בהווה, רופוס מודיע למייסון ולסוכנת כריסטופר כי אמה בחיים. מייסון מתעמת עם ג'ייה על כך שפרצה קטעי וידאו סודיים על אמה. וויאט מבקש מרופוס לעזור לו לגנוב את מכונת הזמן כדי להציל את ג'סיקה.
פרק 13 - קארמה
וויאט ורופוס גונבים את סירת ההצלה ונוסעים לטולדו, אוהיו, ב-1983 כדי למנוע את המפגש המיני בין הוריו של הרוצח של ג'סיקה, מוזג ודיילת. אחרי כמה ניסיונות כושלים, וויאט רודף אחר הברמן בחוץ באמצע סופה. הברמן נופל ושובר את המפרקת ומת. בינתיים, אמה מספרת לפלין ואנתוני על הכוונות האמיתיות של ריטנהאוס למכונות הזמן. פלין רוצה להמשיך לחסל את ריטנהאוס, אבל אנתוני חושב שהם צריכים להרוס את שתי המכונות. אנתוני מגלה ללוסי על תוכניותיו לחבלה. לוסי מספרת את המידע הזה לסוכנת כריסטופר והם מסכימים לשמור את המידע לעצמם במיוחד אחרי שנודע ללוסי על יחסיו של מייסון עם אביה הביולוגי, בנג'מין קאהיל. כאשר וויאט ורופוס חוזרים להווה, הם מגלים שג'סיקה עדיין נהרגה, אבל שתי הנשים האחרות שנרצחו על ידי רוצחה ניצלו, ווויאט נלקח למעצר. יש פיצוץ במיקום של ספינת האם, אבל יש מחסור של פסולת המכונה ורק גופתו של אנתוני מתגלה בין ההריסות עם פצעי ירי מטווח קצר. הסוכנת כריסטופר ורופוס מבינים כי פלין גילה את בגידתו של אנתוני ונמלט בספינת האם. לוסי מתעמתת עם קאהיל על ריטנהאוס.
וויאט נעצר על גנבת מכונת הזמן, לוסי ורופוס נוסעים עם סמל ראשון דייב באומגארדנר לפריז ב-21 במאי 1927, היום בו צ'ארלס לינדברג עשה את טיסת הסולו הטראנס אטלנטית הראשונה. שם, פלין יורה בנ"מ במטוס ולוקח את לינדברג כבן ערובה. הצוות פוגש את העיתונאי ארנסט המינגוויי, שעוזר להם לחפש את פלין ולינדברג. מרדף השלישייה אחרי אמה וקארל מחוץ למועדון לילה שם הופיעה ג'וזפין בייקר, ודייב נהרג בקרב יריות. המינגוויי השיכור מציע להיות החייל של הקבוצה במקום דייב. לוסי נתפסת על ידי פלין, אשר מתכנן להרוג את לינדברג, אלא אם כן היא תצליח לשכנע אותו לעזוב את ריטנהאוס. רופוס והמינגווי נכנסים לקטקומבות של העיר כדי להציל את לוסי ולינדברג, המחליטה להסתתר. בינתיים בהווה סוכן ה-NSA ג'ק נוויל לוקח בעלות על מכונת הזמן והפרויקט מהסוכנת כריסטופר. וויאט בורח לאחר שקיבל בחשאי פתק מהסוכנת כריסטופר. לוסי ורופוס נדהמים לפגוש את נוויל עם שובם. לוסי מגלה בספר ההיסטוריה כי לינדברג ירד למחתרת במשך כמה שבועות לפני חידוש חייו וחזרתו לריטנהאוס. במחסן באוקלנד, לוסי, וויאט, רופוס והסוכנת כריסטופר נפגשים כדי לדון בתוכנית הפעולה שלהם.
פרק 15 - המבוקש מספר 1
הסוכן נוויל פוקד על רופוס, לוסי ועוד חייל לנסוע ליוסטון ב-1962 כדי למחוק את קיומו של פלין על ידי הרג את אמו, אבל רופוס ולוסי גונבים את מכונת הזמן כדי להתאחד עם וויאט. אף על פי שהם תכננו להציל את אחותה של לוסי, הם קופצים אל שיקגו 1931 כדי לעקוב אחרי פלין. שם, פלין עוזר לאל קפונה לחמוק ממאסר ובתמורה לכך מסדר לו אל קפונה פגישה עם ראש עיריית שיקגו החבר בריטנהאוס ויליאם תומפסון. הצוות מצטרף לאליוט נס כדי להביא את המאפיונר לדין, אך נס נורה על ידי אחד השליחים של קפונה. עם מותו של נס, השלישייה מבקשת עזרה מאחיו הבכור של קאפונה העובד כסוכן פדרלי בשם ריצ'רד הארט. הם מגיעים איתו לאל קפונה שם מתברר כי לפלין נודע על מפגש של ריטנהאוס בשנת 1954. על פי בקשתו של פלין, מנסה קאפונה לירות ברופוס אך נורה לפני שהצליח בכך. ג'ייה נחקרת על ידי מייסון והסוכן נוויל באשר למקום המצאם של הקבוצה. מייסון מבקש מקהאיל גישה למסד הנתונים של הNSA כדי לעקוב אחר כמעט כל העולם. בדיוק כשסירת ההצלה עומדת לקפוץ, רופוס מאבד את הכרתו מפצעיו.
פרק 16 - האימה האדומה
מכונת הזמן חוזרת אל ההווה, שם לוסי מנסה לטפל ברופוס. הצוות וג'ייה קופצים לוושינגטון, בשנת 1954, שם פלין סוחט את ג'וזף מקארתי עד שנותן לו את הכתובת של הפסגה של ריטנהאוס. לאחר שנעצרו בחשד של היותם מרגלים סובייטים, לוסי ווויאט בורחים וכופים על איתן קאהיל, סבו של לוסי, לקחת אותם לפסגה ובתורה הם לא יגלו על נטיותיו ההומוסקסואליות. עם הגעתם, לוסי משכנעת את פלין שיש דרך אחרת לעצור ריטנהאוס ולא צריך להרוג את כולם. כאשר ג'ייה בינתיים עוברת התקף פרכוסים, וויאט ורופוס מלווים אותה בחזרה אל ההווה בזמן שלוסי נשארת עם פלין ועם איתן. בינתיים, מייסון מגלה על הפעילויות של קהאיל לסוכנת כריסטופר ומביע חרטה על סיכון רופוס. לאחר שחוזרים להווה, לוסי ווויאט הולכים לבקר את איתן הקשיש, שנותן להם עשרות שנים של רשומות על פעילויות ריטנהאוס שאסף עם השנים. מייסון והצוות משתמשים במסמכים כדי להפיל באופן שיטתי את הארגון. לוסי נותנת לפלין שמו של האדם שעומד מאחורי ההתנקשות בחייהם של משפחתו, אך פלין נעצר מיד על ידי הסוכנת כריסטופר. לוסי מספרת לקארול אמה על הנסיעה בזמן ועל איימי, אבל היא מגלה, למרבה הזוועה של לוסי, שגם היא חברה בריטנהאוס. בינתיים, אמה גונבת את ספינת האם.
עונה 2
פרק 1
בעוד רופוס וואייט מתכוננים להחזיר את איימי, מייסון תעשיות מופצצת. הם שורדים והסוכנת כריסטופר מעבירה אותם לבונקר גרעיני שהוצא משימוש. שישה שבועות לאחר מכן, לוסי, שכעת השתלבה בריטנהאוס, מצטרפת לקרולין ואמה בנסיעה לקרב סן-מייל, צרפת ב-14 בספטמבר 1918, כדי להציל את החייל הפצוע ניקולס קיינס. בסירת ההצלה המתוקנת, וואייט ורופוס עוקבים אחר ספינת האם ומגלים את לוסי מחבלת במשימתה של קרולין. וואייט ורופוס מקבלים עותק של מניפסט מסע בזמן של ריטנהאוס מ-1910 מסוכן ריטנהאוס מודרני המשולב לחלוטין בעבר. מארי קירי ואיירן ג'וליוט-קירי, באמצעות יחידת רדיוגרפיה, עוזרות להציל את קיינס, אבל אמה מאיימת להרוג אותן כשהן יגלו את ספינת האם. וואייט ורופוס לוקחים את קיינס כבני ערובה, ומאפשרים לקיורי לברוח בזמן שקיינס מוחלף בלוסי. מייסון, שמרגיש שאין לו מה לתרום, מפתח אלגוריתם למעקב אחר תנועות ספינת האם כאשר ג'יה ממשיכה לקבל התקפים. וואייט משער שריטנהאוס הציבו סוכנים רדומים לאורך ההיסטוריה. קרולין מביאה את קיינס לשנת 2018 ומגלה שהיא נכדתו. הסוכנת כריסטופר ניגשת אל פלין הכלוא אבל הוא מוכן לדבר רק עם לוסי.
פרק 2
צוות סירת ההצלה עוקב אחר ספינת האם ל-4 בספטמבר 1955, בדארלינגטון, דרום קרוליינה לאחר שפלין נותן ללוסי טיפ לגבי כתובת הקשורה לריטנהאוס. הם מגלים שריטנהאוס רודפת אחרי נהג המירוץ של NASCAR, ריאן מילרסון, שאמור להשתתף במרוץ Darlington 500. במסלול, הם מבינים שמילרסון הוא הסוכן רדום ממש לפני שנהג המירוץ, וונדל סקוט, מציל אותם מלהיהרג על ידי אמה. השלישייה מסיקה שיש פצצה במכונית של מילרסון שנועדה לרצוח בכירים שנכחו במקום כדי שריטנהאוס יוכלו להשתלט על תעשיית הרכב. הם ביקשו מוונדל להגניב אותם למסלול כדי לעצור את המשימה של ריטנהאוס. וואייט הורג את מילרסון, אבל לא לפני שהפצצה מופעלת. וואייט מסיע את המכונית חזרה למוסך של וונדל, שם רופוס מנטרל את הפצצה.
פרק 16
וואיט ורופוס חושבים שלוסי מתה וגם לוסי חושבת שהם מתים. כשהם נוסעים למלחמת העולם הראשונה בעקבות ריטנהאוס וואיט פוגש את לוסי, לוסי הגיע לשם עם אַמָה ואּמה כשהם לוקחים אל העתיד את סבו של אמא של לוסי במטרה שיהיה המנהיג שלהם.
דמויות היסטוריות
בין הדמויות ההיסטוריות שהופיעו בסדרה ניתן למנות את: איאן פלמינג, רוברט קנדי, אברהם לינקולן, רוברט טוד לינקולן, ורנר פון בראון, ג'וזפין בייקר, ארנסט המינגוויי, הדי לאמאר, אליוט נס, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, בנדיקט ארנולד, קתרין ג'ונסון, הארייט טאבמן, הארי הודיני, אל קפונה, ריצ'רד ניקסון, מארי קירי, ג'ון הינקלי ג'וניור ורוברט ג'ונסון.
מנזר מר סבא
מר סבא (מערבית: دير مار سابا, דַיְר מַאר סַאבַּא; ביוונית: Ἱερὰ Λαύρα τοῦ Ὁσίου Σάββα τοῦ Ἡγιασμένου, הלאורה הקדושה של סבאס הקדוש מירושלים) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי הבנוי על צוק במדרון נחל קדרון שבצפון מדבר יהודה, בתחומי שטח C. המנזר נקרא על שם מייסדו, הנזיר סבאס, ופעיל כמעט ברציפות זה כ-1,500 שנים. סבאס, שפעל במשך כ-50 שנה להקמת מיסיונים ומנזרים בארץ ישראל, היה הדמות החשובה מבין נזירי המדבר של התקופה הביזנטית, והיה גם בעל השפעה רבה על הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
מנזר מר סבא ידוע בטיפיקון שלו, סידור הנחיות בדבר התפילות והטקסים של הכנסייה האורתודוקסית, שהוכר כטיפיקון הסטנדרטי הראשון. טיפיקון זה ריכז את אורחות החיים, התפילה והמנהגים של הנזירים המוקדמים בארץ ישראל, במצרים ובאסיה הקטנה, והורחב ועודכן במאה ה-7 ובמאה ה-8. בשל קרבתו של המנזר לירושלים, כונה לעיתים טיפיקון המנזר בשם "טיפיקון ירושלים". טיפיקון המנזר הגיע לקונסטנטינופול, ושימש כבסיס לגלגוליו הרבים של הטיפיקון האורתודוקסי עד ימינו.
הקמה ושנים ראשונות
לאחר מות אותימיוס, החל סבאס לחיות במערה במצוק נחל קדרון כמתבודד, ותוך שנים ספורות התקבצו סביבו נזירים נוספים שחיו במערות התבודדות. את הביוגרפיה של סבאס כתב קירילוס מסקיתופוליס, שהיה תלמידו של סבאס.
המנזר החל את דרכו כלאורה ב 483-8 וב-501 נחנכה כנסית מריה תיאוטוקוס (מרים יולדת האל) על ידי הפטריארך אליאס.
עם השנים התפתח המנזר, ומספר נזיריו הגיע למאות. בעזרת תרומות נדיבות וקשריו הטובים של סבאס נבנו מבנים נוספים עבור המנזר על מצוקו של נחל קדרון, מול המערות ששמשו את סבאס ומלוויו. בשנות חייו האחרונות של סבאס אכלס המנזר מאות נזירים. לפני מותו של סבאס בשנת 532 פקדו את המנזר אלפי נזירים.
ממות סבאס ועד המאה ה-19
בשנת 614, לאחר הפלישה הפרסית, נפגע המנזר קשות, אך בניגוד לרוב המנזרים בארץ לא חדל מלהתקיים, ובשנת 629 שוקם. בשנת 796 הותקף המנזר בשנית ונבזז. בתחילת המאה ה-9 שוקם ובוצר המנזר פעם נוספת, ככל הנראה כאות ידידות של הח'ליפה הארון א-רשיד לקרל הגדול.
לאחר שכבש את הארץ מידי הצלבנים, לא פגע צלאח א-דין במנזר. ביברס, לעומת זאת, הורה להרוס את המנזר בשנת 1269 (לפי מקורות מוסלמים, הגיע מניין הנזירים באותה עת ל-300), אולם המנזר נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1504 רכשה את המנזר קהילת נזירים סרבית ממנזר סנט מיכאל המלאך, עת עמד נטוש בגלל פשיטות בדואים. הסרבים שלטו במנזר עד סוף 1630 וקיבלו תמיכה כספית משמעותית מהצאר הרוסי דבר שאפשר להם לנהל את המנזר באופן עצמאי למחצה מהפטריארך של ירושלים, שהיה אחראי על המנזר (למרבה הצער של הפטריארכיה). שליטתם של הסרבים במר סבא אפשרה להם למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה של הכנסייה האורתודוקסית בירושלים, ולעיתים קרובות צידדו בנוצרים הערבים נגד היוונים ששלטו בפטריארכיה. השליטה הסרבית במנזר הסתיימה בסופו של דבר כאשר נקלע המנזר לחובות עצומים עקב תוכנית בנייה מסיבית במנזר והפסקת התמיכה הכספית מרוסיה. הסרבים נאלצו למכור את המנזר חזרה לפטריארך ירושלים כדי לשלם את חובותיהם.
המנזר במאה ה-19
רוב מבני המנזר כיום, לרבות כיפותיו וחומותיו החיצוניות, נבנו במהלך שיפוץ המנזר במאה ה-19. שיפוץ זה נעשה באמצעות כספי תרומות מרוסיה.
מטיילים רבים ביקרו במנזר במהלך המאה ה-19, ועדויות על חיי הנזירים ותיאורי המנזר מצויים ביומניהם. בספרו של מארק טוויין "מסע תענוגות לארץ הקודש", שנכתב במהלך ביקורו של טוויין בארץ ישראל בשנת 1867, מופיע תיאור של המנזר:
מספר הנזירים ותפריטם מתוארים על ידי הנרי בייקר טריסטראם בספרו "מסע בארץ-ישראל 1863–1864" באופן שונה:
מארק טוויין אף מתאר את הכנסת האורחים של הנזירים באופן שונה מטריסטראם:
בעוד שאצל טריסטראם:
טריסטראם, שהיה כומר מוסמך מטעם הכנסייה האנגליקנית, מותח ביקורת על הנזירים:
המנזר כיום
נכון ל-2011 מנה המנזר 15 נזירים. המנזר אינו מחובר לאספקת מים, חשמל או לרשת הטלפונים. נזיריו אינם קוראים עיתונים ואינם מאזינים לרדיו. חל עליהם איסור להחזיק כסף, ורק נזירים שמתוקף תפקידם אחראים על רכש אספקה למנזר רשאים להשתמש בו.
סדר יומם של הנזירים מתחיל בחצות (בחורף ההשכמה מעט מאוחרת יותר) ובתפילה שאורכה בין 4 ל-5 שעות. לאחריה שותה כל נזיר ספל קפה, אוכל פרוסת עוגה או לחם ומתחיל את עבודותיו (ניקיון המנזר, עבודה במטבח, שוער המנזר וכדומה). הנזירים מתכנסים שוב בשעה עשר וחצי לאכול את ארוחתם היחידה ביום. הארוחה כוללת לחם, אורז, ירקות מבושלים, מים ומעט יין. הנזירים אוכלים בשתיקה, למעט אחד - נזיר שמקריא לשאר במהלך כל הארוחה סיפורים על קדושים נוצריים. בחגים ובימי ראשון מוגשת גם ארוחת ערב קלה, ולתפריט הארוחה העיקרית מתווספת פרוסת דג. מאוחר יותר, בשעת הצהריים, מתכנסים שוב הנזירים לתפילה של כשעתיים. לאחר התפילה מתפזרים הנזירים והמשך הזמן מוקדש לתפילה, ללימוד, ולקריאה בכתבי הקודש. בערבי החורף מתכנסים הנזירים בחדר אותו מחממים באמצעות שריפת פחם, ואב המנזר קורא להם מכתבי הקודש ומפרש סוגיות או חלקים הדורשים הסבר נוסף.
המנזר עצמו נמצא בתחומי שטח C. דרך הגישה הסלולה אליו מכיוון מערב עוברת בשטח A, בכפר הפלסטיני עובידייה. דרך נוספת מכיוון מזרח, שאינה סלולה, מסתעפת מהכביש שבבקעת הורקניה.
המנזר ומסעות גופתו של סבאס
סבאס מת ב-5 בדצמבר 532 ונקבר במנזר. על פי עדותו של קירילוס, ביום השנה החמישה עשר למותו של סבאס ירד קיריליוס לקברו וראה את גופתו והיא הייתה בלתי מושחתת. ב-5 בינואר 1964, בעת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בארץ הקודש, הוחזרה גופתו של סבאס מוונציה למנזר מר סבא ומאז היא נמצאת בו.
שני תאריכים אלו הם, למעשה, התאריכים היחידים בפרשת גופתו של סבאס שאין עליהם עוררין בקרב החוקרים, אנשי הכנסייה ונזירי המנזר עצמו.
מנזרים שונים בקפריסין, וביוון מחזיקים עצמות בודדות שעל פי אמונתם שייכות לסבאס.
בסתירה לגרסאות אלו עומדת עדות משנת 1547 של נזיר בשם סופרוניוס, שעל פיה נלקחו עצמותיו של סבאס לוונציה רק בשנת 1540, לאחר שמנזר מר סבא עמד נטוש במשך כ-100 שנים. עדות סותרת משנת 1481 של נוסע מהעיר סמירנה (לימים איזמיר) בשם פרדיאס, מציינת כי המנזר לא היה נטוש.
נזירי המנזר מאמינים כי מפאת קדושתו של סבאס לא ניזוקה גופתו מפגעי הזמן. אמונה זו מופיעה כבר בכתביו של קירילוס, אך גם נזירים החיים כיום במנזר מחזיקים באמונה זו. גופתו של סאבס מוצגת כיום בתוך ארון זכוכית באולם הראשי של המנזר.
איסור כניסת נשים למנזר
האישה שמתאר ברטלט היא אידה פפייפר (Ida Pfeiffer), שהייתה עמו בקבוצה. אל מנזר מר סבא הגיעה קבוצתם מירושלים לאחר מסע לילי בהרים, כדי להימנע מהתקלות בשודדי דרכים. לאחר המסע המפרך, מתארת פפייפר את רגע הגעתם למנזר:
ברטלט מתאר בסיפורו שהכלל האוסר על אי כניסתן של נשים למנזר הופר:
לפי הנזירים, בשנת 1952 ניסתה תיירת אמריקאית להיכנס למנזר כשהיא מחופשת לגבר, אך ניסיון זה נכשל.
אוצרות המנזר ואוספיו
מנזר מר סבא הוא מהעתיקים בארץ ישראל. חשיבותו ארוכת שנים ובידודו הגאוגרפי, אפשרו למנזר לאסוף במהלך השנים חפצי אמנות, כתבי יד נדירים ומגוונים ועוד. בין כתבי היד שנמצאו בספריית המנזר עותקים נדירים של התנ"ך, הברית החדשה, איגרות שליחים מהמאות ה-7, ה-9, וה-12, ואפילו כתבי האיליאדה של הומרוס. במהלך שנות השבעים הועברה רוב תכולת הספרייה של המנזר לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים.
מכתב מר סבא
מכתב מר סבא הוא איגרת המיוחסת לקלימנט מאלכסנדריה, שהתגלתה בשנת 1958 על ידי מורטון סמית מאוניברסיטת קולומביה, והיא העותק היחיד המכיל את הבשורה הסודית על-פי מרקוס, תוספות שאינן קאנוניות לבשורה על פי מרקוס. בשנת 1973 פרסם סמית ספר ובו תמונות שחור לבן של אותו מכתב. מאוחר יותר (1976) בחנו את המכתב ארבעה חוקרים נוספים ואף צילמו אותו צילומים צבעוניים, אך ביקורם וממצאיהם נשמרו בסוד עד שנת 2003. בשנת 1977, כשהועברה ספריית המנזר לירושלים הפריד הספרן את המכתב, צילם אותו ושמר אותו בנפרד. צילומיו פורסמו בשנת 2000, אך ניסיונות נוספים מצדם של חוקרים לבחון את המכתב נכשלו בטענות שונות ובהן כי המכתב אבד. בקרב חוקרים רבים קיים חשד כי מדובר בזיוף ואין מדובר במסמך אותנטי.
ארכימדס
בשנת 1907 גילה החוקר הדני יוהאן לודוויג הייברג במנזר אגיה סופיה שבאיסטנבול קובץ תפילות שנכתב על גבי ספרים עתיקים של המלומד היווני ארכימדס. הספר, הקרוי היום הפלימפססט של ארכימדס, נכתב ככל הנראה באזור ירושלים בשנת 1219 לספירה. באותה תקופה מחירו של הקלף היה גבוה, וככל הנראה כומר אשר רצה לכתוב ספר תפילות ולא היה בידו קלף חדש, השתמש במגילות עתיקות שאותן הוא גרד על מנת למחוק את הכיתוב המקורי, חתך וכרך אותן מחדש בצורה של קודקס, שעל גביו כתב ספר תפילות. ידוע שהספר שכן במשך מאות שנים במנזר מר סבא ובמהלך המאה ה-19 הועבר למנזר אגיה סופיה, שהיה גם הוא שייך לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
הפלימפססט מכיל כתבים מקוריים רבים של ארכימדס אשר לא השתמרו מהם עותקים נוספים, כגון הספר "המתודה" אשר מכיל את הרעיונות של שאיפה לאין-סוף המהווים את הבסיס לחשבון האינפינטיסמלי אשר התגלה רק כ-2,000 שנה מאוחר יותר, וכן הספר "הסטומכיון" שעוסק בחידה מכנית (הדומה לחידת טנגרם), ומראה שארכימדס עסק גם בשעשועי מתמטיקה.
כוכב בית לחם
בכנסיית המולד במקום בו, לפי המסורת, נולד ישו הנוצרי, הוצב כוכב כסף על ידי הכנסייה הרומית. כחלק ממאבקי דת ושליטה בכנסייה הוסר הכוכב בשנת 1847. על פי הערכות שונות היוונים היו אלו שהסירו את הכוכב. ג'יימס פין, שהיה קונסול בריטניה בארץ ישראל, מציין כי ככל הנראה העבירו היוונים את הכוכב למנזר מר סבא המבודד. עקבותיו של הכוכב אבדו והוא לא נמצא מעולם.
תפארת ישראל (מהר"ל)
תִּפְאֶרֶת יִשְׂרָאֵל הוא אחד מספריו של המהר"ל מפראג, מראשוני האחרונים, שחובר על מעלת התורה והמצוות ועוסק בעיקר בענייני מחשבת ישראל. הספר כולל שבעים (ע') פרקים, מלבד ההקדמה.
שם ומהות הספר
כהרגלו של המהר"ל בספריו הוא פותח בהקדמה ובה הוא כולל העניינים ופסוקים הקשורים לקדושת ומעלת התורה וכן מדבר במעלת ברכות התורה, כמו כן הוא מסביר בהקדמת הספר את הטעם שקרא כך לספרו:.
הספר נפתח בהסבר מהות האדם כייצור שִׂכְלִי, שייעודו - לשמור את מצוות התורה.
לפי המהר"ל, המצוות הן לא רק אמות מוסר אנושיות או טבעיות, אף גם אם הן יכולות להיחשב כאלה-כגון האיסור לרצוח, אלא המצוות מייצגות חוק בל יעבור שיש לקיים אותו גם אם לא ברור טעם מצווה זו או חברתה; המצוות, למרות היותן כרוכות בעשייה פיזית, למעשה הן נועדו לעזור לשחרר את האדם מכבלי הטבע והעולם הפיזי, בכדי לקרבו לבוראו.
המהר"ל דוחה את דעתם של הפילוסופים הלא-יהודים שגורסים כי אדם יכול להגיע לכלל הבנת העולם על ידי מחשבה עצמאית וטוען שרק דרך לימוד-התורה וקיום מצוותיה האדם ממלא את ייעודו בחיים, כלומר קיום רצונו של הקב"ה; זוהי הגדרתו למושג ההצלחה.
המהר"ל בספרו נסמך ומבוסס על קשת רחבה של ספרי מחשבת ישראל מכל הדורות - התנ"ך ומפרשיו, תלמוד, מדרשים, ספרי הקבלה וכן הראשונים, בייחוד הרמב"ן והרמב"ם.
על אף שהרמב"ן נחשב לאחד הרבנים המשפיעים ביותר על המהר"ל, בספר זה המחבר לעיתים גם חולק על דעתו, למשל בנושא טעמי המצוות.
תוכן הספר
הספר עוסק בנושאים רבים, בהם כמה נושאים בולטים:
המתקפה של ג'ק ג'ק
המתקפה של ג'ק ג'ק (באנגלית: Jack-Jack Attack) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, שהופץ ב-15 במרץ 2005 והופק על ידי חברת פיקסאר. הסרט בוים ונכתב על ידי בראד בירד ומבוסס על הסרט "משפחת סופר-על" שיצא לאקרנים בשנת 2004. בשונה ממרבית הסרטים הקצרים של פיקסאר, הסרט לא יצא לבתי הקולנוע, אלא צורף כבונוס לגרסת ה-DVD של הסרט משפחת סופר-על. העלילה של הסרט מורכבת מרעיון לסצנה שהועלתה בתסריט של הסרט משפחת סופר-על, הרעיון נחתך לבסוף מהתסריט הסופי.
עלילה
הסרט עוקב אחרי האירועים שקראו בזמן שקארי השמרטפית שמרה על ג'ק-גק (בסרט משפחת סופר-על). הסיפור מסופר על ידי קארי בזמן שהיא נחקרת על ידי ריק דיקר, הסוכן הממשלתי לענייני גיבורי על, כשקארי עונה על השאלות יש פלאשבקים שבהם רואים את האירועים.
הפצה לשימוש ביתי
בשנת 2005 הסרט צורף ל-DVD של הסרט "משפחת סופר-על", וב-2007 הסרט צורף לאוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר חלק 1.
פרסים
ב-2006, היה מועמד לזכייה בפרס הוגו לפרזנטציה דרמטית הקצרה הטובה ביותר.
פרנץ קסוור קרץ
פרנץ קסוור קרֶץ (בגרמנית: Franz Xaver Krötz; נולד ב-25 בפברואר 1946 במינכן) הוא מחזאי, במאי ושחקן גרמני.
ביוגרפיה
קרץ למד משחק במינכן ובווינה, עבד כפועל זמני, נהג משאיות ובסיעוד. בשנים 1972 עד 1980 היה פעיל ב-DKP, והתמודד ברשימתה בבחירות של 1972 ו-1976. הוא זכה לפרסום בפעם הראשונה, כאשר נאו-נאצים הפריעו בבכורה של שניים ממחזותיו בשנת 1971. הוא משויך לזרם הנטורליסטי. במחזותיו, מועלים על הבמה בני-אדם מהמעמד הכלכלי הנמוך ביותר, והם בעלי שפה רדודה מאוד. הוא כתב יותר מ-60 מחזות, וזכה לעיטורים רבים.
סנטינל 3
סנטינל 3 (Sentinel 3) הוא מערך לוויני חישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח כחלק מתוכנית קופרניקוס האירופית. הלוויין מיועד לעקוב אחר הקרקע והאוקיינוסים, באמצעות מגוון חיישנים אופטיים. מערך הלווינים עובד בצוותא עם לוויני סנטינל 2, יאפשר ייצור מהיר של תצלומי לוויין, ומפתחיו מציינים כי בין הפקודה לצלם אזור בעל עניין עד שיופצו תוצרים למשתמשים יעבור פרק זמן שלא יעלה על שלוש שעות.
לוויני המערך
המערך מארבעה לווינים:
משימות הלווינים
בין משימות הלווינים ניתן לציין:
בקוע
בקוע הוא מושב בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה בקצה פרוזדור ירושלים צפונית מערבית לבית שמש. ממוקם סמוך לקילומטר ה-35 של כביש 3, בין צומת נחשון למחלף לטרון. שייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב הוקם בשנת 1952 על ידי עולים מתימן.
בשנים האחרונות הורחב היישוב לשתי שכונות נוספות, כ-90 משפחות חדשות נוספו, שכונה אחת בתוך היישוב הישן ושכונה נוספת בדרום מערב היישוב הישן צמוד ליער בקוע (גבעת המגינים)
בתוך היישוב נמצאת מכולת, גן ילדים, פעוטון, גן משחקים, ומגרש כדורגל/כדורסל. בנוסף לכך ביישוב נמצאים שלושה בתי כנסת.
שמו של היישוב הוא סמלי, ומסמל את הביקוע ואת עקיפת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות באמצעות דרך בורמה שראשיתה בסמוך למושב.
2 (מספר)
2 (במילים בלשון זכר: שְׁנַיִם; בלשון נקבה: שְׁתַּיִם) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 1 והבא לפני 3.
2 הוא גם ספרה המשמשת בכתיבת מספרים לפי בסיס עשרוני (ולפי כל בסיס גדול מ־2, כגון בסיס אוקטלי ובסיס הקסדצימלי).
לוצאסקו לוצאסקי
לוצאסקו לוצאסקי (באיטלקית: Luzzasco Luzzaschi, נולד בסביבות 1545, נפטר ב-10 בספטמבר 1607) היה מלחין, נגן עוגב ומורה איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס.
חייו
לוצאסקי נולד ומת בפרארה וסביר להניח, שחי שם כל חייו. כילד למד אצל צ'יפריאנו דה רורה, וכבוגר שירת כנגן העוגב בחצר הדוכס אלפונסו השני, שם חיבר את רוב יצירותיו.
לוצאסקי חיבר שבעה ספרי מדריגלים לחמישה קולות, ביניהם המדריגלים המפורסמים לשירה בליווי כלי, לסופרן אחד, שניים ושלושה סופרנים משנת 1601. שלא ככותבי מדריגלים רבים מתקופתו, כלל קו סופרן מעוטר מאוד, כשצפה מראש כמה מן התמורות העתידות לבוא בראשית תקופת הבארוק. עוד מאפיין ייחודי ליצירותיו של לוצאסקי הוא שילובם של תפקידי ליווי כתובים לכלי מקלדת. לוצאסקי היה מנצח ומנהל ה"קונצ'רטו דלה דונה", מקהלת הנשים המפורסמת, וחיבר מדריגלים לזמרות, כולל המדריגלים שלו משנת 1601. עבודתו עם הנשים הווירטואוזיות הללו היוותה מן הסתם השראה לקווים הווקליים עתירי הקישוטים שכתב.
אף כי עיקר פרסומו היה כמחבר מדריגלים, לוצאסקי היה גם נגן עוגב ומורה מוכשר (הוא היה מורו של ג'ירולאמו פרסקובלדי).
הוא ייצג נאמנה את סגנון המדריגל האיטלקי המאוחר, יחד עם ג'ובאני פלסטרינה, ז'אק דה ורט, פיליפה דה מונטה, לאסוס, מארנציו, ג'זואלדו ואחרים. נוסף למדריגלים, חיבר גם מוזיקת קודש (הוא הוציא לאור אוסף מוטטים לחמישה קולות בשנת 1598).
DKP
המפלגה הקומוניסטית הגרמנית DKP נוסדה בשנת 1968 בגרמניה. עד שנת 1990 היא הייתה המפלגה הגדולה ביותר שמאלה מה-SPD. שיא כוחה היה בשנת 1971 עם 3.1 אחוזים. זו מפלגה שלמעשה ממשיכה את המפלגה הקומוניסטית ההיסטורית KPD, שבמזרח גרמניה התמזגה לתוך ה-SED ובמערב גרמניה נאסרה בשנת 1956. היוזמה להקמת המפלגה באה ממזרח-גרמניה, והממסד המזרח-גרמני המשיך לתמוך בכסף ובאימונים צבאיים במפלגה עד לפירוק המדינה המזרח-גרמנית.
המפלגה השיגה את הצלחותיה הגדולות ביותר בין פועלי המתכת. החל משנת 1980 היא הייתה גורם מרכזי בתנועת השלום המערב-גרמנית. אחרי הקמת ה-PDS איבדה המפלגה כל משמעות, אך היא ממשיכה להתקיים, ואף קיבלה בשנת 2006 תוכנית פעולה חדשה.
מגבית ההתגייסות
בהמשך פעולתה הורחבו מטרותיה של המגבית, וכללו גם סיוע לניצולי השואה. בהתאם לכך הוחלף שמה למגבית ההתגייסות וההצלה.
בנוסף למגבית ההתגייסות שפעלה כמס ישיר, פעל במקביל לה "כופר היישוב", כמס עקיף. בראש המגבית עמד אהרן ברט.
Straight Up
השיר נחשב לשיר הפריצה של עבדול בארצות הברית, כאשר הגיע למקום הראשון במדינה, ובנוסף גרם לנסיקה בפופולריות של אלבומה, שכן הוא הצליח להיכנס לראשונה לעשירייה הפותחת בבילבורד 200, ואף בהמשך הגיע למקום הראשון במצעד. לימים השיר הפך לשיר המזוהה ביותר עם עבדול ולשיר המצליח ביותר שלה, כאשר הגיע לעשירייה הפותחת ב-11 מדינות, והביא באופן כללי תשומת לב גדולה כלפיה בכל העולם. הצלחתו הביא לכך שהוא נכלל בכל אלבומי האוסף של הזמרת עד היום.
השיר קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, ובנוסף זיכה את עבדול במועמדויות רבות לפרסים אמריקאים, כאשר בין היתר השיר היה מועמד ואף זכה בפרס גראמי בקטגוריית הביצוע הווקאלי הטוב ביותר בשיר פופ נשי, ובנוסף הקליפ שלו היה מועמד לשישה פרסי VMA.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה רבה בארצות הברית והפך לשיר הפריצה של עבדול במדינה. הוא הגיע למקום הראשון במדינה ונשאר שם במשך שלושה שבועות. בסך הכל הוא נשאר במצעד במשך 25 שבועות, ובכך הפך לשיר השני שלה ששהה הכי הרבה שבועות במצעד. בנוסף גם דורג במקום הרביעי במצעד השנתי האמריקאי של סיכום 1989. כמו כן נמכרו מהשיר מיליון עותקים בארצות הברית, מה שהקנה לו מעמד פלטינה במדינה, ובכך הפך לסינגל הכי נמכר שלה במדינה עד היום. נכון לשנת 2018 השיר הוא השיר ה-325 המצליח ביותר בהיסטורית בילבורד הוט 100.
בנוסף, השיר זכה להצלחה רבה גם מחוץ לארצות הברית, כאשר הגיע לעשירייה הפותחת ב-11 מדינות, ביניהן אוסטריה, פינלנד ואירלנד, ואף הגיע לחמישייה הפותחת במספר מדינות נוספות, ביניהן פלנדריה (יחידה פדרלית של בלגיה), קנדה ודנמרק ולמקום הראשון בנורווגיה. סך הכל הגיע למקום השני במצעד האירופאי הכללי, ונכנס למקום ה-16 במצעד המסכם של אותה שנה. גם בצרפת השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-12. באוסטרליה השיר זכה להצלחה פחותה יחסית, כאשר הגיע למקום ה-27 בלבד.
בונדסטאג
הבונדסטאג (בגרמנית: Bundestag) הוא בית הנבחרים הפדרלי של גרמניה, ונחשב לפעמים לבית התחתון של הפרלמנט הגרמני (לעומת הבונדסראט המייצג את המדינות המרכיבות את הפדרציה), אם כי אינו מוגדר רשמית ככזה. הוא בא למעשה להחליף את הרייכסטאג של העבר כפרלמנט של גרמניה, בהתחלה בשטח גרמניה המערבית ואחרי 1990 בגרמניה המאוחדת. מקום מושבו מאז 1999 הוא במבנה הרייכסטאג בברלין. הבונדסטאג נבחר כל ארבע שנים בבחירות עממיות ובידיו נתונה סמכות החקיקה העליונה. הבונדסטאג בוחר את הקאנצלר הפדרלי (בונדסקאנצלר).
הרייכסטאג
ב-1871, עם איחוד גרמניה ויצירת הקיסרות הגרמנית, נוסד גם הרייכסטאג בברלין כבית מחוקקים. בניין הרייכסטאג הוקם כ-20 שנים מאוחר יותר. עד אוקטובר 1918 נבחרו החברים בו בבחירות ישירות, ורק גברים היו בעלי זכות בחירה. הקנצלר (ראש הממשלה) וממשלתו לא נבחרו על ידי הרייכסטאג אלא על ידי הקיסר. לאחר כינון רפובליקת ויימאר ניתנה זכות הצבעה לנשים, והן יכלו גם לשרת כחברות בית הנבחרים. לחברי הבית ניתנו זכויות דמוקרטיות ובראשן הזכות להצביע הצבעת אי אמון בקנצלר ובממשלתו. עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933, המשיך הרייכסטאג להתקיים, אך הנאצים שרפו את הבניין כחודש לאחר מכן, ב-27 בפברואר, מה שהוביל להכרזת "מצב חירום" ולחיקוק חוק ההסמכה במרץ אותה שנה, שהותיר את הרייכסטאג ככלי ריק מתוכן.
הבונדסטאג בבון
הבונדסטאג נוסד כפרלמנט של מערב גרמניה מכוח חוקת גרמניה הפדרלית לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1949. כיוון שמצבה הפוליטי של מערב ברלין העמיד אותה מחוץ לתחומי תחולת החוקה החדשה, התכנס הבונדסטאג בעיר בון. אזרחי מערב ברלין אף לא יכלו להצביע לבונדסטאג.
בין 1949 ל-1999 התכנס הבונדסטאג בעיר בון, במתחם שנקרא Bundeshaus (בונדסהאוס), שהיה גם משכן הבונדסראט ("המועצה הפדרלית"). מאז 1999 הבניין משמש כמרכז כנסים בינלאומי. עקב התנגדות סובייטית נחרצת, לא התקיימו ישיבות של הבונדסטאג בברלין, למעט ישיבות הגוף הבוחר את נשיא גרמניה (ה-Bundesversammlung).
חזרה לברלין
אחד מסמלי איחוד גרמניה היה שיבת הבונדסטאג, כפרלמנט של גרמניה המאוחדת לבניין הרייכסטאג בברלין, שעבר לצורך כך שיפוץ נרחב בראשות האדריכל הבריטי סר נורמן פוסטר.
תפקידים
הבונדסטאג הוא הרשות המחוקקת במערכת הפוליטית הגרמנית. חברי הבית הם נושאי המשרות הציבוריות הפדרליים היחידים במדינה הנבחרים ישירות על ידי הציבור. הבונדסטאג מבקר את פעולות הממשלה וחוקיה ונעזר לשם כך במערך של ועדות נושאיות. אחד מתפקידיו החשובים של הבונדסטאג הוא בחירת הקנצלר.
בחירות
בחירות נערכות כרגיל כל ארבע שנים. תקופת כהונה מקוצרת יכולה להיווצר עקב חוסר יכולת הקנצלר להשיג רוב בבונדסטאג, אז ממליץ הקנצלר לנשיא לפזר את הבית המכהן ולכונן בחירות. הפרלמנט מתפזר בפועל רק עם מינויו של גוף בוחרים חדש לאחר הבחירות. כל אזרח גרמני מעל גיל 18 יכול לבחור ולהיבחר כחבר הבית ואין מגבלה על זמן הכהונה. אחוז החסימה עומד על 5% עבור מפלגה ארצית ולפחות שלושה נבחרים שנבחרו בבחירות אישיות במחוזותיהם, נציגי מפלגה ארצית שלא עברה את אחוז החסימה (זה למשל היה מצבה של מפלגת די לינקה בין 1990-1998). הדבר מונע קיומן של מפלגות מיעוט קטנות (שקיומן ערער מאוד את הפוליטיקה של רפובליקת ויימאר).
כמחצית מחברי הבית נבחרים בבחירות אישיות ב-299 מחוזות בחירה ומחציתם השנייה נבחרים בבחירות כלליות ישירות ופרופורציונליות מקרב הרשימות הארציות. כך, כל בוחר מקבל בעת הצבעה שתי רשימות-בחירה, אחת לפי המחוז ובה רשימת מועמדים אישית (כל מועמד משויך למפלגה ארצית) והשנייה ובה רשימת המפלגות הארציות, הצבעה זו קובעת את החלוקה היחסית של המפלגות בבית. מספר החברים לא קבוע, אך הוא עומד על לפחות 598 חברים. חלוקת המנדטים מבוצעת מאז 2005 לפי שיטת סנט-לגי (Sainte-Laguë method). במקרים שונים, המעוגנים בחקיקה (למשל חוסר איזון בין ההצבעה הארצית למספר מועמדים שנבחרו בבחירה אישית), מוענקים למפלגה מושבים עודפים.
ראשית נכנסים לפרלמנט הנבחרים שנבחרו אישית. אחר כך נוספים נבחרים לרשימה הארצית כך שמספר הנבחרים הכולל למפלגה יתאים לאחוז הבוחרים שבחרו בה (ברשימות האזוריות והארציות יחד). במקרה שהאחוז הכולל שקבלה מפלגה נמוך מ (האחוז שמייצג) מספר הנבחרים האישיים - לא מתבטלת בחירתם האישית והם נשארים בפרלמנט (בהתאם לרצון הבוחר). ובשל כך מספר הנבחרים בפרלמנט גדל מעבר ל 598. בנוסף לכך, מספר החברים בפרלמנט גדל עוד יותר, על ידי הוספת נבחרים לרשימות הארציות של המפלגות האחרות במטרה לאזן ולהחזיר את היצוג היחסי של כל מפלגה לאחוז הבוחרים שבחר בה (שוב כדי לממש את רצון הבוחר).
עקרון אי-ההמשכיות
כל פרלמנט נבחר בראשית הקדנציה נחשב לגוף מחוקק נבדל לחלוטין מקודמו שהתקיים לפני הבחירות (עקרון הנקרא בגרמנית Der Diskontinuität, אי-המשכיות). כתוצאה מכך, כל הצעת חוק שהייתה בשלבי חקיקה בפרלמנט לפני הבחירות, שבה (אם בכלל) לראשית תהליך חקיקה בגוף-המחוקקים החדש לאחר הבחירות.
הסיעות
החלוקה המפלגתית הפרופורציונית בבחירות הארציות קובעת את גודלן של הסיעות (בגרמנית Fraktion) בבונדסטאג. גודל הסיעה קובע את התקציב הממשלתי המוקצה לה לפעילותה, את זמן הנאום של חבריה במליאה, את יחס חבריה בוועדות השונות, את מספר יו"רי הוועדות המוקצים לה ואת נציגיה בארגונים הפרלמנטריים השונים. הנהלת הסיעה אחראית על חלוקת ההקצאות לחברי המפלגה המכהנים. כאשר לא התקיימה סיעה, משום שהמפלגה הארצית לא עברה את אחוז החסימה, אולם לבונדסטאג נכנסו 3 חברים שנבחרו בבחירות אישיות במחוזותיהם, הקצאותיהם הסיעתיות היו נמוכות מאשר אילו התקיימו כסיעה של מפלגה ארצית.
הנשיאות
תפקידיה הם ניהול שוטף של ענייני הבית, כולל קביעת סדר היום, מינוי יו"רי הוועדות וכפורום לליבון סוגיות בין-מפלגתיות פרוצדורליות ובנושאי חקיקה. משטרת הבונדסטאג אחראית על הביטחון במתחם.
קואנזים
קוֹאֵנְזִים הוא מולקולה שמסייעת לאנזים ספציפי בתפקודו כזרז ואינו מתכלה כתוצאה מכך.
בדרך כלל הכוונה לתרכובות אורגניות לא-חלבוניות שמסייעות לפעולת האנזימים על ידי העברת קבוצות כימיות שונות ביניהם, למשל פרוטונים או יונים. לפי הגדרה כללית יותר, גם חומר שמעביר אלקטרונים נקרא קואנזים, ולפי הגדרה כללית עוד יותר כל קופקטור אורגני הוא קואנזים. קואנזימים רבים הם ויטמינים או נגזרות שלהם.
קואנזים כמתווך מטבולי
המטבוליזם של התא מחייב העברת קבוצות כימיות בין תגובות שונות (התמרה נוקלאופילית). אותן קבוצות כימיות נפוצות בתהליכים מטבוליים שונים, ולכן נוכחות הקואנזימים, שכל אחד מהם יודע להעביר קבוצה מסוימת, חוסכת בכמות המתווכים. בתגובות אלו הקואנזים משמש כסובסטרט ניתן ל"מחזור". למשל, +NAD הוא סובסטרט של אנזימי דהידרוגנאז, אשר הופכים אותו ל-NADH. אותו NADH משמש כסובסטרט לאנזימי רדוקטאז, אשר הופכים אותו חזרה לקואנזים +NAD. קואנזים A משמש בתגובות אנזימטיות שמתרחשת בהן אצטילציה, כלומר העברה של קבוצת אצטיל. תגובות אלו נפוצות בתהליכים מטבוליים, ולכן יש לו תפקיד מרכזי במטבוליזם של התא. הקואנזים מהווה גורם שתורם ליציבות התרמית של התגובה, ואליו נקשר האצטיל בקשר תיואסטרי בעת התגובה.
פסגת קוק
פסגת קוק (באנגלית: Cook Summit) היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי סולוואי שבאי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובה הפסגה 1,590 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת בין פסגת גיילן ופסגת קלסוס.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בשנת 1986.
הפסגה נקראת על שמו של דוקטור פרדריק קוק, חוקר קוטב אמריקאי, אשר שימש כרופא המנתח של המשלחת האנטארקטית הבלגית שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897 תחת אדריאן דה ז'רלאש.
אריק אריקסון (מרגל)
אריק אריקסון המכונה "האדום" (1889 - 24 בינואר 1983) היה איש עסקים שוודי-אמריקאי אשר בעת מלחמת העולם השנייה שהה בגרמניה בכיסוי של קשירת קשרים עסקיים עם הנאצים, בעוד שלמעשה ריגל לטובת בעלות הברית. נחשב לבוגד עד שלאחר המלחמה נתגלתה שליחותו האמיתית.
אריק אריקסון היה תעשיין שוודי, נולד בשנת 1889 בארצות הברית. חניך אוניברסיטת קורנל, ממנה קיבל תואר מהנדס.
בשנות העשרים של המאה ה-20 עבד במספר חברות נפט במזרח הרחוק, כשבסיסו הקבוע הוא בשאנגחאי.
מבסיסו בשוודיה קיים אריקסון קשרי עסקים עם חברות גרמניות וקשר קשרים עם תעשיינים גרמניים, שחלקם היו חברי המפלגה הנאצית. הדבר הגיע לידיעת המודיעין האמריקאי, וזה קשר בשנת 1939 קשר עם אריקסון בשוודיה והציע לו לפעול בשירותו ולדווח על תעשיית הדלק הגרמנית. אריקסון נתן את הסכמתו והופגש עם אנשי "המשרד לשירותים אסטרטגיים", ארגון הביון שקדם ל־CIA. אריקסון עבר אימון מקוצר בצילום והצפנה, ויצא לגרמניה, בכיסוי של אוהד הנאצים, במטרה לאסוף מודיעין על תעשיית הדלק, ובעיקר הדלק הסינתטי, בגרמניה. הצגתו כאוהד הנאצים הייתה כה משכנעת עד שידידו ומכריו ראו בו משתף פעולה.
חשיבות שליחותו של אריקסון הייתה בכך שאחת מנקודות התורפה של גרמניה במלחמה הייתה המחסור בדלק. התעשייה הגרמנית תחת ניהולו של אלברט שפר בנתה מפעלים לייצור דלק סינתטי וכוחות בעלות הברית נזקקו למידע על אתרי הייצור, במטרה להפציצם מן האוויר.
בין השנים 1941 ל-1944 נסע אריקסון מספר פעמים לגרמניה. המידע שאריקסון אסף, בעזרת סייענים שגייס מבין אנשי עסקים גרמניים, היה בעל חשיבות רבה לבעלות הברית. כמו כן, נטל אריקסון חלק בתוכנית "Project Safehaven" של ה־O.S.S שנועדה לאתר העברות של זהב על ידי הנאצים לשווייץ ולמדינות נייטרליות אחרות, על מנת שיעמוד לרשותם בארצות מקלט בתום המלחמה. בנוסף למידע הרב שהעביר אריקסון על תעשיית הדלק הסינתטי בגרמניה, הוא הצליח לספק במסגרת תוכנית זו גם מידע רב על הזהב הגרמני.
במסגרת סיפור הכיסוי שלו, יצר אריקסון קשרים עם אישים גרמניים בעלי מעמד ואף קשר קשרים רומנטיים עם נשות חברה גרמניות. הוא נכלל ברשימה השחורה האמריקאית כאוהד הנאצים. רק לאחר המלחמה נתגלתה האמת כאשר הניו יורק טיימס יצא ב-3 ביוני 1945 בכותרת "שוודי פרו־נאצי, אשר במשך 3 שנים הופיע ברשימה השחורה של ארצות הברית, העביר נתונים סודיים על מפעלי הדלק הגרמניים".