cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנץ בופ
קריירה
הפרסום הראשון שלו משנות לימודיו בפריז הופיע בפרנקפורט במיין ב-1816, תחת הכותרת "שפת הסנסקריט בהשוואה לשפות היוונית, הלטינית, הפרסית והגרמנית״, שאליו תרם וינדישמן את ההקדמה. בספרו הראשון נכנס בופ מיד לנתיב שבו ילך במחקריו הפילולוגיים במשך כל חייו. תפקידו לא היה להצביע על הדמיון בין הסנסקריט לבין הפרסית, היוונית, הלטינית או הגרמנית, שכן חוקרים קודמים כבר קבעו זאת, אך הוא התכוון להתחקות אחר המקור המשותף של הצורות הדקדוקיות של השפות, ושל הרכב הטיותיהם. כיוון זה לא נחקר עד עבודתו. על ידי ניתוח היסטורי של צורות אלה, כפי שהוחל על הפועל, הוא קבע את היסודות המהימנים הראשונים לתולדות השפות.
לאחר שהות קצרה בגרמניה, בופ נסע ללונדון ושם הכיר את סר צ'ארלס וילקינס ואת הנרי תומאס קולברוק. הוא גם התיידד עם וילהלם פון הומבולדט, השגריר הפרוסי בחצר של סנט ג'יימס, ולימד אותו סנסקריט. הוא הוציא, בכתב העת על ההיסטוריה של הספרות האוריינטלית (לונדון, 1820), חיבור שכותרתו "השוואה אנליטית של הסנסקריט, היוונית, הלטינית והשפות הטבטוניות", שבו הוא הרחיב לכל חלקי הדקדוק את מה שעשה בספרו הראשון עבור הפועל לבד. במשך מספר שנים פרסם מהדורות שונות של ספרות הודית מתורגמת ומוארת כמו המהדורה הביקורתית, עם תרגום לטיני והערות, לסיפורם של נלה ודמאיאנטי (לונדון, 1819) שהוא הפרק היפה ביותר של המהאבהארטה. פרקים אחרים וספרות הודית נוספת תרגם ופרסם בברלין. מאוחר יותר בופ הפסיק לערוך טקסטים בסנסקריט והתמקד בחקירות מדעיות בלשניות.
לאחר זמן קצר בביתו בגטינגן, בופ זכה, על פי המלצת הומבולדט, למינוי לקתדרה באוניברסיטת ברלין, לסנסקריט ודקדוק השוואתי בשנת 1821, שם היה מועסק כל חייו. הוא הפך לחבר האקדמיה המלכותית הפרוסית בשנה לאחר מכן.
בשנת 1827 פרסם את ספרו "מערכת מפורטת של שפת הסנסקריט", שעליו עבד מאז 1821. בופ החל לעבוד על מהדורה חדשה בלטינית, שהושלמה ב -1832 ספר דקדוק קצר יותר הופיע בשנת 1834. במקביל הוא הכין מילון מונחים בסנסקריט ולטינית (1830), שהופיע במהדורות נוספות (1847 ו-71–1868). אולם עיקר פעילותו התמקדה בהרחבה של הדקדוק ההשוואתי שלו, שהופיע בשישה חלקים במשך מספר שנים (ברלין, 1833, 1835, 1842, 1847, 1849, 1852), תחת הכותרת: ״דקדוק השוואתי של סנסקריט, זנד, יוונית, לטינית, ליטאית, סלאבית עתיקה, גותית וגרמנית״.
העבודה הזאת עולה מתוך סדרת המונוגרפיות שנדפסו בכתבי עת של האקדמיה בברלין (1824–1831), שקדמו לה. הן נושאות את השם הכללי ״ניתוח השוואתי של הסנסקריט והשפות הקשורות אליה״.
בדקדוק השוואתי שלו קבע בופ שלוש משימות:
הנקודות הראשונה והשנייה נותרו תלויות בשלישית. בופ ביסס את המחקר שלו על המקורות הזמינים הטובים ביותר וכלל כל פרט מידע חדש שהתגלה. עבודתו המשיכה להתרחב ולהעמיק בתהליך, כפי שניתן לראות במונוגרפיות שלו על מערכת התנועה בשפות הטבטוניות (1836), על השפות הקלטיות (1839), על השפות הסנסקריטיות (1853), על היחסים של הפולינזית לשפות ההודו-אירופאיות (1840), והשפות הקווקזיות (1846). בשנתיים האחרונות, דחף הגאונות שלו הוביל אותו למסלול שגוי. הוא הפילולוג הראשון שהוכיח כי השפה האלבנית היא ענף נפרד של השפות ההודו-אירופיות. בופ נבחר כחבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1855.
ביקורת
המבקרים את עבודתו של בופ טוענים שהזניח את המחקר של הדקדוק הסנסקריטאי, אך באותם ימים ראשונים של לימודי הסנסקריט, הספריות הגדולות של אירופה לא החזיקו בכתבי יד הדרושים. אילו היו להם, החומרים האלה הם היו מעסיקים את מלוא תשומת לבו במשך שנים. את חוקי הדקדוק שחקר ביסס על עבודותיהם של צ'ארלס וילקינס והנרי תומאס קולברוק, שהשתמשו כולם בטקסטים מקומיים כבסיס הידע. טענה נוספת היא שבופ, בדקדוק ההשוואתי שלו, נתן חשיבות יתר לסנסקריט. כבר בשנת 1820 הוא טען כי לעיתים קרובות, כי השפות האירופאיות משמשות להבהרת דפוסים דקדוקיים שאבדו בסנסקריט.
אנציקלופדיה בריטניקה (מהדורה 11 של 1911) מעריכה את בופ ואת עבודתו כדלקמן:
במחקריו של בופ, ישנה חדירה לפרטים הקטנים וכמעט מיקרוסקופיים של תופעות לשוניות, שהובילה לפיתוח חשיבה רחבה אל המקורות והעקרונות של שפות העמים ההודו-אירופיים הקדומים. כמו כן הבנת הדקדוק ההשוואתי שהוא יצר כבר מפרסומיו המוקדמים ביותר.
בהכרת תודה על עבודתו, ביום השנה החמישים לפרסום עבודתו הראשונה (1816) הוקמה בברלין קרן לקידום המחקר בסנסקריט ובדקדוק משווה. לקרן תרמו תלמידיו ומעריציו הרבים בכל חלקי העולם. בופ הספיק לראות את התוצאות החשובות של עבודתו וההוקרה שזכה לה.
הוא מת, ב-23 באוקטובר 1867, מסירותו למשפחתו ולעמיתיו, צניעותו הנדירה, חיבבו אותו לכל מי שהכיר אותו.
המלומד האנגלי ראסל מרטינו, שלמד אצל בופ, כתב עליו: כי היסודות שהוא קבע במחקרים השוואתיים שלו, מהווים מרכיב אוניברסלי בלימוד השפות האנושיות, ובהתפתחותן ההיסטורית.
מחקריו של בופ בסנסקריט ובפרסומי הסנסקריט הם היסודות המוצקים שעליהם הוקם מערך הדקדוק ההשוואתי שלו, שבלעדיו לא היה יכול להיות מושלם. לשם כך נדרש הרבה יותר מאשר ידע מילולי בלבד בסנסקריט. הוא הבחין בין הסנסקריט לבין הלשונות הקוגניטיביות המערביות שהיו קיימות בתחביר, שילוב המילים במשפט ובמכשירים השונים שרק קריאה ממשית של הספרות יכולה לגלות, הרבה יותר מאשר באוצר המילים בלבד. כדקדקן השוואתי הוא היה הרבה יותר מאשר חוקר סנסקריטית ... [ואף על פי כן] אין ספק שהוא הפך את הדקדוק, שהיה בעבר מבוך, לפשוט ומושך כמו זה של יוונית או לטינית.
אמנם גם לפניו נמצאו קשרים מסוימים בין הלטינית לגרמנית, בין הגרמנית לסלאבית ועוד, אך כל הניסיונות להוכיח את השורשים ההיסטוריים ואבות השפות האלה כשלו, ומכאן החשיבות האדירה של מחקריו הבלשניים.
ישראל יצחק בזנסון
הרב ישראל יצחק בזנסון (נולד 27 בדצמבר 1944) הוא מרבני ברסלב ורב קהילת "שיר חדש" השוכנת בשדרת הר ציון בתל אביב, ובדרומה של העיר.
ביוגרפיה
נולד וגדל בצרפת. בגיל 15 חזר בתשובה ולמד בישיבה בלוצרן ובאנטוורפן. מאוחר יותר עלה לישראל והפך לתלמידו של רבי לוי יצחק בנדר. בשנת 1976, בברכת הרב בנדר, הקים בית מדרש ומרכז להפצת תורת ברסלב באקס לה בן בצרפת. סביב בית המדרש התגבשה קהילה של בעלי תשובה.
בשנת 1980 נפטרה בפתאומיות אשתו, ברכה באשע, והותירה אחריה 5 ילדים קטנים. לאחר חודשים ספורים נישא בשנית לדבורה ממנה נולד לו ילד נוסף. בימי האבל על אשתו החל לכתוב את ספרו "courage" (בצרפתית), העוסק בהתמודדות עם משברים על פי תורת רבי נחמן מברסלב. ספרון זה, "אומץ" בעברית, תורגם ל-7 שפות. לדברי תלמידיו הופצו פרסומיו בקרוב למיליון עותקים.
הרב בזנסון הוא מן ההוגים הבולטים בין תלמידיו של הרב ישראל בר אודסר. חלק מספריו עוסקים בפתק שהפיץ הרב אודסר. מתגורר בתל אביב ומשמש כמנהיג הרוחני של קהילה המונה כ-80 איש. הקהילה מפעילה בית מדרש, ישיבה, תלמוד תורה, מכון הוצאה לאור, ושני מרכזי קירוב ליהדות בלב תל אביב.
אמנות
הרב בזנסון החל לעסוק באמנות עוד בצעירותו, עיסוק שצבר תאוצה בד בבד עם התקרבותו ליהדות. גילוי השורשים בשלבי צעירותו היוו לו מקור מרכזי להשראה וציוריו החלו נושאים אופי ומשמעות יהודית. סגנונו הושפע במידה רבה מהצייר היהודי מארק שאגאל, אולם במשך הזמן סלל לעצמו סגנון ייחודי בציורי שמן וביודאיקה.
מלבד זאת הרב בזנסון הלחין מספר רב של ניגונים (יצאו לאור באלבומי "קולמוס" שהוציא לאור). על האלבום שהוציא, המליץ האמן והזמר אביתר בנאי.
משפחתו
גיסו, הרב דוד נתן שפירו, היה הרב הערים קלרמון-פראן ו'וישי'.
פנחס גולדשמידט
הרב פנחס גולדשמידט (נולד ב-21 ביולי 1963) כיהן כרבה של הקהילה היהודית במוסקבה, חבר נשיאות בקונגרס יהודי רוסיה. נבחר ב-2011 לכהן כנשיא ועידת רבני אירופה, לאחר תפקיד קודם כיו"ר הוועדה המתמדת של הארגון.
ביוגרפיה
נולד לאליזבת ושלמה בציריך. משפחתו מתגוררת מזה ארבעה דורות בשווייץ. אביו הוא תעשיין שפיתח מערכת למיון וסידור ביגוד. אבי סבו מצד אביו שימש כרב הראשי של יהודי דנמרק ומאוחר יותר של קהילת ציריך.
בין 1987–1989 עסק ברבנות בנצרת עלית, ועסק רבות בקליטה רוחנית של העולים מברית המועצות. בשנת 1989 נשלח על ידי רבו הרב משה סולובייצ'יק לעמוד בראשות בית הדין של ברית המועצות ואחר כך של חבר המדינות.
הרב גולדשמידט היה בין המייסדים של הקונגרס היהודי הרוסי, שבו הוא מכהן כחבר הנשיאות. כמו כן ביוזמתו הוקמה ישיבת אוהלי יעקב במוסקבה ובית הספר היהודי הכללי "עץ חיים". הרב גולדשמיט נודע כרבם של כמה מהאוליגרכים הרוסים ובהם ארקדי גאידמק. הרב חיבר שו"ת על בעיות הלכתיות של יהודי חבר העמים בשם "זיכרון בספר".
בשנת 2016 ממשלת הרפובליקה הצרפתית העניקה לרב גולדשמידט את אות המסדר הלאומי של לגיון הכבוד על תרומתו הרמה לחיזוק היחסים בין רוסיה וצרפת.
בזמן מלחמת רוסיה-אוקראינה בשנת 2022, עזב במפתיע, לדבריו בכדי לסעוד את אביו. הוא מינה את סגנו, הרב דוד יושובייב, לממלא מקומו – והודיע שימשיך לכהן כראש בית הדין הרבני של מדינות חבר העמים והמדינות הבלטיות. בשבועות הראשונים אחרי עזיבתו שהה הרב גולדשמידט בבירות במזרח אירופה, ועסק בסיוע לפליטים היהודים מאוקראינה, אך בשלב מסוים הגיע לישראל ומאז היה בארץ. לפי ציוץ של כלתו, הוא עזב את רוסיה לאחר שהופעל עליו לחץ מצד הרשויות להביע תמיכה במלחמה באוקראינה – והוא סירב לעשות זאת. ב-7 ביולי 2022 סיים את תפקידו כרב הקהילה במוסקבה, לאחר 33 שנים.
על פי דיווח של אינטרפקס, כלי חדשות רוסי, משרד המשפטים הרוסי הודיע כי הרב פנחס גולדשמידט, הרב הראשי לשעבר של מוסקבה נחשב ל"סוכן זר".
חיים אישיים
נשוי לדרה, ילידת ארצות הברית, ואב לשבעה ילדים.
ארכיטקטורת מידע
ארכיטקטורת מידע היא תחום העוסק ביצירת מבנים פנימיים בארגוני ידע משותפים. כמות הידע הקיימת בארגונים ובאינטרנט גדולה כל כך עד כי יש למצוא צורה בה יהיה אפשר לאחזר את המידע הרלוונטי בצורה מיטבית. ארכיטקט מידע לוקח עקרונות הקיימים בתחומים שונים, כמו מיחשוב ומידענות, ומשתמש בהם במרחב הווירטואלי על מנת להשיג מבנה מידע יציב.
פעולתו של ארכיטקט מידע
ארכיטקט מידע פועל במרחב הווירטואלי. הוא עובד על אתר, מנוע חיפוש, פורטלים וכדומה (כל מקום שמרכז כמות ידע גדולה). מטרתו להבנות את האתר כדי שיהיה פשוט וברור. לשם כך הוא מבצע מספר פעולות:
עבודתו חופפת מספר רב של תפקידים כגון עיצוב גרפי, ניהול אתר, תיכנות, וניהול קשרי לקוחות.ארכיטקט המידע משלב את כל פעולות האלה. מטרתו היא לצור גוף מידע שיאפשר לכל המשתמשים והמנהלים לפעול בעצמם.
עקרונות מנחים ביצירת גוף ידע
על מנת לייצר גוף מידע טוב נדרשים מספר מאפיינים שעומדים לנגד עיניו של ארכיטקט המידע. מאפיינים אלה משפעים על הדרך בה אנשים מעריכים את המידע הקיים בו:
דני ארז
דן (דני) ארז (בוקסנבוים) (23 במאי 1933- 11 בנובמבר 2015) היה כדורסלן ומאמן ישראלי, בגובה 1.75 מטר, ששיחק בהפועל תל אביב, הפועל חולון ובנבחרת ישראל. מלך הסלים של הליגה הראשונה בעונת 1953/1954.
כדורסלן
גדל בקבוצת הפועל תל אבי. בתחילת שנות ה-50, טרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, שיחק הפועל תל אביב במשחקי ידידות במסגרת "אליפות הפועל" ובמשחקים בינלאומיים בעיקר מול קבוצות צבאיות שונות. בשנת 1952, עוד בטרם הוקמה הליגה הראשונה, שיחק ארז במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי הלסינקי, זהו הטורניר הבינלאומי הראשון של נבחרת ישראל.
עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל. בהתאם לרוח התקופה, הורכבה הליגה בשיטת ה""50-50", כשמרכזי הפועל ומכבי שולחים כל אחד ארבע קבוצות, על מנת ליצור ליגה בת שמונה קבוצות. את הפועל הדריך באותה עונה המאמן ברוך שליין, ובסגל בלטו, בנוסף לארז, השחקנים שמעון שלח, עזרי לובושיץ, משה בארי, ארז לוסטיג, דוד הייבלום ואחרים. במשחק הליגה הראשון אי פעם, אירחה הפועל במגרש במתנ"ס שלווה את הפועל גבע, וגברה עליה בתוצאה 30–45. בהמשך הליגה הפסידה הפועל בשני הדרבים העירוניים, וסיימה את העונה במאזן של עשרה ניצחונות מול ארבעה הפסדים - במקום שלישי אחרי מכבי תל אביב והפועל חולון]. ארז סיים את העונה במלך הסלים של הפועל תל אביב עם ממוצע של 10.3 נקודות למשחק. באותה עונה שיחק ארז במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1953 שנערכה במוסקבה.
בעונה הבאה, עונת 1954/1955, עזב ארז את הפועל תל אביב לאשדות יעקב. קבוצתו סיימה את העונה במקום החמישי, והוא סיים כמלך הסלים של הליגה עם ממוצע של 20.2 נקודות. בשנת 1954 השתתף ארז במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל, שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
בעונה הבאה 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב סכסוכים באיגוד הכדורסל בישראל. לקראת עונת 1956/1957 חזר ארז להפועל תל אביב. באותה עונה נרשמה היסטוריה כאשר לראשונה בתולדותיה הצליחה הפועל לנצח את מכבי במשחק הדרבי 51–56 בסיבוב הראשון של העונה. ארז שיחק ב-7 משחקים, קלע בממוצע 5.7 נקודות למשחק.
בעונת 1957/1958 עבר ארז להפועל חולון. הקבוצה סיימה במקום השלישי, וארז היה לקלעי השלישי בטבלת מלך הסלים של הקבוצה, אחרי עמוס קופפר-תובל ומרסל חפץ. בעונה הבאה סיימה הקבוצה במקום החמישי וארז קלע בממוצע של 11.9 נקודות למשחק. בעונת 1959/1960 עבר ארז להפועל גבעת חיים כמאמן/שחקן. אימן ושיחק במדיה למשך שתי עונות, אשר בשתיהן הקבוצה הייתה קבוצת תחתית וסיימה במקום העשירי. ארז קלע בממוצעים של 10.4 ו-8 נקודות למשחק בהתאמה. בעונת 1962/1963 חזר ארז להפועל חולון כשחקן לשתי העונות האחרונות בקריירה שלו. הקבוצה סיימה במקומות ה-5 וה-6 (בהתאמה), וארז קלע בממוצעים של 12 נקודות ו-4.3 נקודות בהתאמה. בסיום עונת 1963/1964 שבה רשם 3 משחקים בלבד, בגיל 30, פרש ארז מכדורסל.
סך הכל שיחק ארז 9 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע במסגרת הליגה 1,469 נקודות בממוצע של 12 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל קלע 124 נקודות ב-22 הופעות.
מאמן
לאחר פרישתו ולאחר שצבר ניסיון כמאמן/שחקן בשנים 1960–1961 אימן למשך שתי עונות את הפועל גבעת חיים, בשנת 1965 אימן את קבוצת אליצור בת ים מליגה השלישית בכדורסל. בין השנים 1966–1967 אימן למשך שתי עונות את הפועל חולון ובשתיהן מתוך 26 משחקים ניצח 10 והפסיד 16. בשנת 1968 עבר לגבעת ברנר, ומתוך 26 משחקים רשם 9 הפסדים.בשנת 1969 התמנה לעוזר של מאמן נבחרת הנוער רלף קליין. בהמשך שימש במספר תפקידים בהפועל תל אביב ובהם מנהל מחלקת הנוער.
אחרית ימיו
בשנת 2015 השתתף ארז בן ה-81 בטקס חניכת היכל שלמה.
ב-11 בנובמבר 2015 הלך דני ארז לעולמו בגיל 82 ונטמן בכפר סבא. ידידיה רפפורט, חבר הנהלת הפועל תל אביב ספד לו: "דני היה אורים ותומים מבחינתי כאיש כדורסל, ומעבר לזה אישיות ואדם מדהים. זכיתי לעבוד וללמוד ממנו".
עיר האלוהים
[על אודות] עיר האלוהים (בלטינית De Civitate Dei, ידוע גם בשם De Civitate Dei contra Paganos: [על אודות] עיר האלוהים כנגד עובדי האלילים) הוא ספר שנכתב בלטינית על ידי אוגוסטינוס בתחילת המאה ה-5. הספר עוסק בנושאים הקשורים באלוהים, במרטיריות, ביהודים ובפילוסופים נוצריים אחרים.
אוגוסטינוס כתב את מסתו על מנת להסביר את מערכת היחסים של הנצרות עם דתות ופילוסופיות מתחרות, ועם הממשל הרומי, בו השתלבה הנצרות במידה הולכת וגוברת. המסה נכתבה מעט לאחר שרומא נבזזה בידי הויזיגוטים בשנת 410. אירוע זה הותיר את רישומו על הרומאים ורבים ראו בו עונש על זניחתם את דתם האלילית. זהו הקשר החלטתו של אוגוסטינוס להציע את נחמת הנצרות, בכותבו כי עיר האלוהים תנצח בסופו של דבר, באופן סמלי. אוגוסטינוס הפנה את המבט השמימה, לכיוון גן העדן, מוטיב חוזר ביצירות נוצריות מתקופת שלהי העת העתיקה וחידוש מהפכני לאחר מילניום של התמקדות פגאנית בעניינים ארציים.
על אף כינונה של הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, אוגוסטינוס הפיץ מסר רוחני יותר מאשר פוליטי. על הנצרות, כך טען, להתעסק בירושלים האלוהית והמיסטית ולא בפוליטיקה הארצית. התאולוגיה שלו תמכה, ואף סייעה, להגדיר את הפרדת הכנסייה מהמדינה, שאפיינה את הפוליטיקה המערב אירופאית במרוצת ימי הביניים ולאחר מכן (בניגוד לביזנטיון המזרחית, מקום בו פוליטיקה ארצית וענייני רוח היו מוסד אחד ויחיד).
הספר מציג את ההיסטוריה האנושית כקונפליקט בין מה שאוגוסטינוס כינה "עיר האלוהים" לבין "עיר האדם" (קונפליקט שעתיד להסתיים בניצחונה של הראשונה). עיר האלוהים מאופיינת באנשים שוויתרו על עונג ארצי אשר הקדישו את חייהם לקידום ערכים נוצריים. מאידך, עיר האדם מורכבת מאנשים אשר תעו אל מחוץ לעיר האלוהים. שתי הערים אינם מכוונות לייצג מקומות או ארגונים ממשיים, אם כי ברור שאוגוסטינוס חשב כי הכנסייה הנוצרית מהווה את לבה של עיר האלוהים:
הספר מורכב מדיונים בנושאים אלו וכולל בחלקו הגדול עיוותים שונים של נושאים פילוסופיים עליהם וכלפיהם מגיב אוגוסטינוס.
פירמידת מזון
פירמידת מזון היא תצוגה גרפית, המבטאת המלצות לצריכת כמות מזון יחסית מכל קבוצות המזון. מטרת הפירמידה היא להמחיש לציבור בצורה פשוטה את ההמלצות ולהביאו לפעול על פיהן.
היסטוריה
מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) פרסמה המלצות לתזונה נכונה החל בשנת 1892. לאורך השנים עודכנו המלצות אלו מדי פעם. בתחילת שנות ה-70 סבלה שוודיה ממחירי מזון גבוהים מאוד. הוועדה לבריאות ורווחת הציבור בשוודיה הציגה ב-1972 מודל של צריכת מזון, שנועד לעזור לעם השוודי להתמודד עם מחירי המזון הגבוהים. מודל זה התפרסם בשוודיה ב-1974 בצורת פירמידה (ראו להלן), צורה שאומצה ב-1989 על ידי מדינות סקנדינביה האחרות, גרמניה המערבית יפן וסרי לנקה, ולאחר מכן על ידי ה-USDA. בהמשך, התפשט השימוש במודל הפירמידה למדינות נוספות.
פירמידת המזון השוודית
המודל אותו הציגה שוודיה היה של מוצרי מזון בסיסיים שנועדו לספק את הצרכים החיוניים מבחינה בריאותית, ומוצרים נוספים שהכילו ויטמינים ומינרלים שלא נכללו בקבוצה זו. היצוג הגרפי של המודל היה עגול, אך על יצוג זה נמתחה ביקורת כי הוא הראה רק מהם המזונות החשובים, ללא יצוג מפורש של הכמות המומלצת מכל סוג מזון.
על בסיס המודל הזה יצרה אנה בריט אגנסטר, מרשת המרכולים הקואופרטיבית השוודית, יצוג גרפי ברור של המנות במבנה בצורת פירמידה שפורסם כאמור ב-1974. המבנה הפירמידיאלי נועד לעזור לציבור לאזן בין עלות לבריאות. מבנה זה הוצג במגזין השנתי של הקואופרטיב, אך ממשלת שוודיה והוועדה לא קיבלו את מודל הפירמידה, בטענה כי מודל זה מבוסס על שיקולים מסחריים, בהמשיכם להשתמש בתצוגה הגרפית המעגלית.
בסיס הפרמידה הכיל מוצרים חיוניים לקיום מבחינה קלורטית ובריאותית המכילים חלבונים, פחמימות ושומנים ממוצרי חלב, שומנים, דגנים, לחם ותפוחי אדמה. מעליהם, הופיעו מוצרי המזון הטרי כפירות וירקות שהיו יקרים בהרבה באותה העת, אך היו מקור חשוב לוויטמינים ומינרלים. בחלקה העליון הופיעו מוצרי מותרות יקרים מאוד אשר אינם הכרחיים לתזונה כבשר, דגים וביצים.
פירמידת המזון החדשה של הרווארד
בשנת 2005 פרסם בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד, פירמידה מזון חדשה, שכללה מידע שהצטבר בעקבות מחקרים שנעשו מאז פורסמה פירמידת המזון המקורית בשנת 1992. הפירמידה החדשה שינתה את הרכב המזון הרצוי, ובעיקר הציעה להפחית משמעותית את כמות הדגנים הנצרכת, ובעיקר את אלו שאינם מדגנים מלאים. הפירמידה בנויה מקבוצות מזון המסודרות בקומות, כשכל קומה מתאימה ברוחבה לחלק היחסי שצריך להיות לכל קבוצה בתזונה יומית נכונה לדעת ממשלת ארצות הברית. כמו כן הדגישה את חשיבות האימון הגופני והשמירה על המשקל התקין.
צלחת המזון
ב-2 ביוני 2011 החליפו משרד הבריאות ומשרד החקלאות האמריקאים את המלצתם למודל חדש בשם "הצלחת שלי". השינויים העיקריים במודל הצלחת הם הגדלת כמות הפירות והירקות לחצי מהתזונה, והחלפת המוצרים מהחי ב"חלבון" כללי, ללא תלות במקורו.
בעקבות משרדי הממשלה, זנחה גם הרווארד את מודל הפירמידה ועברה למודל הצלחת, בשינויים דומים לאלה של משרדי הממשלה. הרווארד ממליצה אף יותר בפירוש על הגבלת המזון מהחי, כגון החלפת כוס החלב בכוס מים.
ביקורת
ישנן טענות רבות כנגד מודל פירמידת המזון האמריקאי (ואימוצו על ידי מדינות אחרות):
ההטייה נגד צריכת שומן
כבר בעת פיתוח הפירמידה ידעו מדעני תזונה כי הצריכה של סוגים מסוימים של שומן הכרחית לבריאות ומקטינה את הסיכון למחלות לב. מחקרים שנעשו בשנות הששים הראו כי צריכה מוגברת של שומן רווי גורמת לעלייה ברמת הכולסטרול. כן היה ידוע על מתאם בין כולסטרול גבוה ומחלות לב. אך במקביל, היה גם ידוע כי צריכה של שמנים חד רווים כגון שמן זית לא גורמת לעלייה בכולסטרול. הצוות שפיתח את הפירמידה החליט כי הבדלים אלו קשים להסברה לציבור הרחב, ולכן בחר בגישה הגורפת של "שומן הוא רע". מכאן נבעה ההמלצה על צריכת שומן בכמות שלא תעלה על מ-30% מסך הקלוריות, המלצה שהתבססה על שיקולים הסברתיים ולא על מדע התזונה שהיה זמין באותה עת. בנוסף, המקורות העיקריים לחלבונים באותה תקופה היו עתירי שומן (למשל בשר אדום), ולכן מפתחי הפירמידה נמנעו מלהמליץ על הגדלה של צריכת החלבונים.
הכללה
הפירמידה לא הבדילה בין סוגים שונים של מזון בתוך אותן הקטגוריות, כאשר יש בין הסוגים השונים הבדלים בריאותיים משמעותיים, למשל בין פחמימות פשוטות, מרוכבות ומעובדות, שומן רווי מול שומן בלתי רווי ושומן טרנס (הנחשב כיום כמזיק במיוחד), ועוד.
הפירמידה, שאומצה כאמור בעיקרה על ידי גורמים רבים ברחבי העולם, מתעלמת מהבדלים תרבותיים בין קהילות שונות כפי שבאים לידי ביטוי בצריכת המזון (כגון זמינות של מזונות כאלה או אחרים). כן מתעלמת הפירמידה מסוגי תזונה שונים כצמחונות, דיאטה ים תיכונית ודיאטת אטקינס, שראיות למכביר מעידות על היותם בריאים ויעילים.
הטיה מסחרית
הפיתוח הסופי של הפירמידה בוצע תחת השפעה של קבוצות אינטרס חזקות של יצרני מזון אמריקאים. כך למשל, הלובי של יצרני תירס וחיטה, יצר הטיה מכוונת לכיוון מוצרים אלו על אף שלא היו אז (ואין כיום) הוכחות מדעיות מספקות שלצריכה גבוהה של פחמימות יש ערך בריאותי. לובי של יצרני חלב ומוצריו יצר את ההפרדה בין מוצרים אלו למוצרים אחרים (הפרדה שלא הייתה בהמלצות המקוריות) ובכך מיצב אותם כמוצרים הכרחיים ולא כמוצרים חלופיים.
בעיות נוספות
הגדרת המנות בפירמידה לא תאמה את המציאות (למשל, בייגל אמריקאי אחד מהווה בין 6 ל-11 מנות על פי הפירמידה)
במבחן התוצאה, מגפת ההשמנה בארצות הברית החמירה מאז פרסום פירמידת המזון.
פירמידת המזון הישראלית
פירמידת המזון הישראלית מבוססת על עקרונות הפירמידה של משרד החקלאות האמריקאי, בהתאמה לישראל (על ידי המחלקה לתזונה במשרד הבריאות). הפירמידה מורכבת משש קבוצות מזון: חמש הראשונות (התחתונות יותר) הן חיוניות, השישית אינה חובה. בעתיד, ניתן יהיה לבנות תפריטים על בסיס כמות קלוריות מתאימה לכל מטרה, לפי גודל המנות ומספר המנות המומלצות מכל קבוצה. דבר זה אינו אפשרי במלואו כרגע מכיוון שנכון להיום עדיין אין בישראל הגדרה מבוססת של גודלי המנות לסוגי המזון השונים.
סוגי המזון מוינו לקבוצות לפי רכיבי התזונה העיקריים בהם. בחירת סוגי מזון שונים ומגוונים בכל קבוצה תבטיח אספקה טובה של כל רכיבי התזונה הדרושים.
בתחתית הפירמידה - דגנים ומוצרי מאפה - קבוצה זו מכילה פחמימות מורכבות כרכיב תזונה עיקרי ותורמת גם חלבון, סיבים תזונתיים, ויטמינים ומינרלים. לדוגמה: לחם, אטריות, אורז, פתיתים, תפוח אדמה, תירס, עוגות ללא קרם, קמח מדגנים שונים.
בקומה הראשונה - שתי קבוצות מזון : קבוצת הירקות וקבוצת הפירות. מומלץ לצרוך משתיהן כמות שונה ביחס של 2/3 ירקות ו-1/3 פירות. מזונות אלו מספקים ויטמינים (לדוגמה ויטמין A, ויטמין C) מינרלים וסיבים תזונתיים.
בקומה השנייה – קבוצת מזונות עשירים בחלבון המתחלקת לשלוש תתי-קבוצות:
בקומה השלישית - קבוצת מזונות עשירים בשומן: מכילה בעיקר מזונות שומניים שמקורם בצומח. לדוגמה: אגוזים, שקדים, בוטנים, אבוקדו, שומשום וטחינה. סוגי מזון אלו עשירים מאוד באנרגיה ומספקים ויטמינים מסיסים בשומן (A,D,E,K).
בראש הפירמידה - קבוצת ממתקים ומשקאות ממותקים בסוכר. סוגי מזון אלו עשירים מאוד באנרגיה (בשל תכולת סוכר גבוהה) אך דלים ברכיבי תזונה אחרים. אין הכרח לצרוך מזון מקבוצה זו ולמעשה רצוי לצמצם את צריכתם. לדוגמה: סוכר, ריבה, חלבה, עוגות עם קרם/מילוי, עוגיות, גלידות, ושתייה ממותקת בסוכר.
ישנם סוגי מזון אשר לא ניתן לשייכם לקבוצת מזון מסוימת. אלו הם המזונות המורכבים. הם בנויים משתי קבוצות מזון או יותר. נמנים עליהם למשל פיצה, פלאפל, מג'דרה, מנת המבורגר או נקניקייה בלחמנייה.
קשת המזון
בחודש יוני 2020, יצא משרד הבריאות בהמלצות חדשות לתזונה בריאה. להמלצות ניתן השם "קשת המזון".
שארלוטסוויל
העיר הוקמה ב-1762 ונקראה על שמה של המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, רעייתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בין תושביה המפורסמים של העיר, ניתן למנות את תומאס ג'פרסון, אשר התגורר בעיר, עד מותו, באחוזת מונטיצ'לו. בעיר הוקמה גם להקת דייב מת'יוס בנד, והשחקן רוב לאו הוא יליד העיר.
בשנת 2004 דורגה העיר כעיר הטובה ביותר למגורים בארצות הברית.
בשארלוטסוויל קהילה יהודית עם נציגות רפורמית (עוד מ-1882), אורתודוקסית, ו"חבורה" של היהדות המתחדשת.
ב-11 וב-12 באוגוסט 2017 נערכו הפגנות של ארגוני ימין קיצוני ותנועות נאו-נאציות במחאה על הסרת פסלים ואנדרטאות מהמרחב הציבורי המזוהים עם הקונפדרציה, תוך התמקדות בפסלו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי. ביום השני להפגנות פרץ רכב ודרס 20 מפגינים שמחו נגד הפגנת הימין. אישה אחת נהרגה ו-19 נפצעו. ב-2021 הודיעה העיר שבכוונתה להסיר את פסליהם לי ושל הגנרל תומאס "סטונוול" ג'קסון ולהעבירם למיקום מאובטח, עד שמועצת העיר תחליט באשר לעתידם.
יהודה לייב איגר
רבי יהודה לֵייבּ אֵיגֶר (כונה רבי לֵייבַּלֶ'ה; תקע"ה – כ"ב בשבט תרמ"ח, 1888) היה נכדו של רבי עקיבא איגר ותלמידם של רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי מרדכי יוסף ליינר מאיז'ביצא, בעל "מי השילוח". בשנת תרי"ד החל לכהן כאדמו"ר בלובלין. מייסדה של חסידות לובלין.
ביוגרפיה
כאבותיו, היה בתחילה ר' לייבל'ה ממתנגדי החסידות. אולם, בהשפעת החידושי הרי"מ נסע לרבי מנחם מנדל מקוצק והפך לתלמידו. כשנודע לאביו רבי שלמה שנהפך לחסיד התאבל עליו וישב עליו "שבעה" ,חותנו רבי עזריאל גרטשטיין נסע לקוצק להחזירו הביתה, אולם לאחר שכל המאמצים להחזירו לא צלחו ניסה להשפיע על בתו שתתבע גט מבעלה, היא לא קיבלה דעתו ותמכה בבעלה. אמנם סבו רבי עקיבא איגר לא ריחק אותו והמשיך את הקשר עמו.
צאצאיו - חסידות לובלין
בניו של רבי אברהם איגר, רבי שלמה איגר ורבי עזריאל מאיר איגר כיהנו כאדמו"רים בפולין עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
סאנוק
סאנוק (בפולנית: Królewskie Wolne Miasto Sanok, העיר החופשית המלכותית סאנוק; באוקראינית: Cянік, סאניק; ביידיש: סאָניק, סוניק) היא עיר במחוז ז'שוב בדרום פולין (בחבל פודקרפאטי), באזור הידוע כגליציה המערבית. העיר ממוקמת על שפת הנהר סאן, כ-52 ק"מ מדרום לפשמישל, למרגלות הרי הקרפטים. מספר תושביה, נכון ל-2021, הוא כ-35,500.
ההיסטוריה של סאנוק מתחילה לפני כ-1,000 שנים בימי הביניים, אז הייתה תחנה חשובה על דרכי המסחר. בעיר התגוררו פולנים, יהודים ובני מיעוטים אתניים אחרים. סאנוק הייתה אחת אחת העיירות היהודיות הראשונות שהותקפו עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין במסע התעללות חורבן ורצח. בהמשך המלחמה עברה העיר לידיים סובייטיות אך לאחר מכן חזרה לידיים גרמניות. הקהילה היהודית עברה מסעות טבח בזקנים ובילדים, ולבסוף הושמדה.
היסטוריה
העיר סאנוק החלה להתגבש כעיר ב. מיקומה, בצומת דרכים בין המדינות רותניה, הונגריה ופולין הפך את העיירה לסלע מחלוקת, אך זיכה אותה גם במעמד של מרכז אדמיניסטרטיבי חשוב. בתעודות מהמאה ה-12 כונתה סאנוק Ziemia Sanocka, אדמות סאנוק. בשנת 1340 צורפה העיר לממלכתו של המלך הפולני קז'ימייז' הגדול, אך עם אובדן עצמאותה של פולין ב-1772 עברה סאנוק לידי ממלכת אוסטרו-הונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, זכתה פולין שוב לעצמאות וסאנוק שבה לחיקה.
יהודי סאנוק
סאנוק הפכה לעיר מחוז גדולה ב- 1921 כשסופחו אליה שורה של יישובים סמוכים: פוסדה סנוצקה, דומברובקה, פולסקה, דומברובקה רוסקה וויטוסטבו. מספר תושבי העיר המורחבת היה 12.261 נפש, מהם 4391 יהודים, 31.25%, רובם משפחות חסידיות. בעיירה היו ארבעה בתי כנסת רשמיים, שנים מהם בתי מדרש של חצרות חסידיים גדולים.
משנת תרי"ח {1858} ועד לשנת תרנ"ד {1894} כיהן ברבנות העיר רבי יהודה יצחק פרנקל מחבר הספר "מעט מים" על חידושי אגדה, וספר "מחיר חלב" חידושי הלכה, והוא תיקן תקנות נכבדות בעיר, כמו כן השכין שלום בין בעלי מחלוקת אשר איימו לפצל את הקהילה.
עם כיבושה של העיר ב-8 בספטמבר 1939, במלחמת העולם השנייה, על ידי גרמניה חיילים פולנים בני המקום נעצרו ונלקחו למחנות שבויים. בראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הותקפה העיירה, יהודיה רוכזו בכיכר המרכזית ועונו. הוכרז גטו והוקם יודנראט באותו היום. הגרמנים תיעדו את ההתקפה ותמונות ממנה שרדו ופורסמו. זמן קצר לאחר מכן נשרפו גם ארבעה בתי כנסת במקום. אחד היהודים שניסה להציל ספר תורה הושלך אל מותו לתוך המבנה הבוער. ביום רביעי, ערב סוכות ה'ת"ש (ה-26 בספטמבר 1939) הגסטפו גירש חלק מיהודי העיירה יחד עם רוב יהודי העיירה הסמוכה זצאווה, לעברו המזרחי של נהר הסן אל שטח ברית המועצות ומשם גורשו על ידי השלטון הסובייטי לסיביר. שם קצין הגסטפו הגרמני היה ברנדט. יום קודם לכן הגיע לסאנוק ודרש מראש הקהל היהודי רשימה של כ-200 היהודים השוהים בזצאווה.
עם הפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, הגרמנים הציבו את תותחיהם בשכונה היהודית של סאנוק ובאש החוזרת רבים היו הנפגעים היהודים. ביום שישי ה-27 בספטמבר חצו את נהר הסן לצד הסובייטי של העיירה. היהודים הוכרזו כקומוניסטים, והגיעו לעיירה ידיעות על טבח בערים אחדות בסביבה ביניהם סמבור. בשבת ה-27 בדצמבר 1941 הוכרז צו המחייב את היהודים למסור את הפרוות וביגוד חורף. נערך חיפוש ויהודים אחדים נעצרו בטענות של מה-בכך, ונשלחו למחנות ריכוז. 17 יהודים נתפשו מתפללים במניין, ונשלחו למחנה טרנוב ומשם לאושוויץ.
בחורף 1942 יחידת גסטפו גרמנית וביניהם הסוכנים פוגט, קרוצמן ומולר, עברו בבתי היהודים וירו למוות בכל הנכים כולל ילדים. הירי האקראי ביהודים בעקבות טענות שונות הלך וגבר. בשבת ה-22 ביוני הייתה התעללות ביהודי הסביבה שנקראו לקבל חותמת אישור תעסוקה בתעודת הזהות שלהם, וחלקם נרצח במקום. בהוראת המפקד החדש שוחררו אלו שלא היה ברשותם את האישור, אולם למחרת נעצרו 14 יהודים אחרים שברשותם היה האישור ונרצחו.
ב-22 ביולי 1942 הגיעה הוראה לרכז את יהודי הכפרים הסמוכים לעיירות הגדולות יותר, וביניהם בגטו בסאנוק. יהודים אמידים נקראו לחתום על העברת בעלות על רכושם לטובת הגרמנים. ביום שישי ב-10 בבוקר, ה-4 בספטמבר 1942, הודבקו כרזות ברחבי העיירה המורים לכל היהודים לעבור לזצלאו תוך שלושה ימים. למקום זה הועברו גם יהודי בוקצו, אוסטריק, לשקו ולוטובישקה. 600 מזקני היהודים ממקומות אלו נקברו חיים בבורות המתה, בסביבות תאריך זה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
במפקד תושבים ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה סאנוק 11.112 נפש. חלק מהיהודים השורדים שחזרו לסאנוק הותקפו ונהרגו בה לאחר המלחמה. כיום אין בעיירה יהודים.
אטלס SLV-3
האטלס SLV-3 (באנגלית: Atlas SLV-3) היה משגר חלליות ממשפחת טילי האטלס ששימש בין היתר לשלושה שיגורים תת-מסלוליים של מטוס הניסוי X-23. האטלס SLV-3 שימש גם לשני שיגורים למסלול שנכשלו.
האטלס SLV-3 היה משגר שנבנה בתצורת "שלב וחצי". בשיגורו האחרון הוסף למשגר שלב עליון (בורנר 2) כדי להגדיל את יכולת הנשיאה שלו. בשיגור האחרון נקרא המשגר אטלס בורנר 2.
שיגורו המפורסם ביותר הוא שיגור החללית הרובוטית (ATDA) שהייתה אמורה להתחבר אל החללית ג'מיני 9A לאחר שטיל האטלס-אגנה נכשל בשיגורו להביא את החללית האגנה למסלול. השיגור בוצע ב-1 ביוני 1966 והיה השיגור הראשון של האטלס SLV-3 כטיל עצמאי (לא כחלק ממשגר אחר). כשהחללית ג'מיני 9A הגיע לקרבת ה-ATDA התברר שארעה תקלה והמגן של ה-ATDA לא הושלך, דבר שלא איפשר את התחברות החלליות.
האטלס SLV-3 שימש גם כשלב ראשון בכמה משיגורי האטלס-אגנה והאטלס-קנטאור.
מכבי רעננה (כדורסל נשים)
מכבי רעננה היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית מהעיר רעננה, המתמודדת בליגת העל בכדורסל נשים. הקבוצה מארחת את משחקי הבית שלה באולם היכל הספורט אביב ברעננה. בעבר (2004-2012) הקבוצה הייתה מאוחדת עם בנות הרצליה.
היסטוריה
קבוצת כדורסל הנשים הוקמה בשנות ה-80. בשנות ה-90 התחזקה הקבוצה, ובתחילת שנות ה-2000 לקחה הקבוצה 2 גביעי מדינה רצופים (בעונות 1999/2000 ו-2000/2001).
מכבי רעננה התאחדה באוגוסט 2004 עם קבוצת בנות הרצליה.
הקבוצה המאוחדת נקראה בתחילה בנות רעננה הרצליה ובהמשך השם הוחלף והקבוצה נקראה בנות השרון, בדיוק כמו במקרה של קבוצת הגברים שגם היא נוצרה מאיחוד של הערים רעננה והרצליה ונקראה בני השרון.
בסיום עונת 2011/12 פורק האיחוד, הרצליה קבלה קבוצה אחת מהאיחוד בליגה הלאומית ושינתה את שמה חזרה ל"בנות הרצליה" ומכבי רעננה התפצלה גם היא חזרה ונשרה לליגה הלאומית. בשנים שלאחר מכן לא הצליחה הקבוצה להתרומם ולהעפיל לליגת העל, עד סיום עונת 2015/2016 אז עלתה חזרה לליגת העל, שם היא משחקת מאז.
מחלקות ילדים ונוער
לקבוצה מחלקת נערות ובית ספר לכדורסל של אגודת "מכבי רעננה" בו פעילות מאות נערות וילדות, ומחלקת הילדות והנערות שלה נחשבת לאחת המחלקות הבולטות בארץ בפיתוח שחקניות בשכבת ילדות ונערות. בעונת 2015/2016 זכתה קבוצת הנערות של המועדון בגביע המדינה, בעונת 2017/2018 זכתה קבוצת הנערות בדאבל (גביע המדינה ואליפות המדינה בשכבת נערות) ובעונת 2018/2019 זכתה קבוצת הילדות של המועדון בגביע המדינה.
פאריד עבדאללה אסעד ג'אלד
פאריד עבדאללה אסעד ג'אלד (נולד ב-1944 בטולכרם) הוא נשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
קיבל הסמכה לעריכת דין בשנת 1979. בשנת 1989 מונה לסגן ראש לשכת עורכי הדין הפלסטינים. בשנת 1994 מונה לראש לשכת עורכי הדין בגדה המערבית. בשנת 2003 מונה לסגן שר המשפטים ובשנת 2005 מונה לשר המשפטים. בשנת 2009 מונה ליועץ משפטי לנשיא הרשות הפלסטינית ובאותה שנה מונה לבית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית וראש המועצה העליונה לצדק.
חבר בוועד של ארגון זכויות האדם אל-חק.
פריזיה
פריזיה (בהולנדית ובגרמנית: Friesland, פריזית: Fryslân) היא אזור המשתרע לאורך החוף הדרום מזרחי של הים הצפוני בהולנד מזרחה לכיוון דנמרק. פריזיה כוללת אזורים בצפון מזרח הולנד, צפון גרמניה, ודרום מערב דנמרק. מערב פריזיה חופף בקירוב את המחוז ההולנדי פריסלנד, החלק הצפוני של מחוזות צפון הולנד (הקרויים מערב פריזלנד).
מזרח פריזיה (בגרמנית: Ostfriesland) כולל אזורים שממוקמים בסקסוניה התחתונה, לרבות המחוזות: אאוריך, לר, וויטמונד ופריזלנד.
השפל הגדול
הרקע למשבר
השפל הכלכלי הגדול נחשב לאסון הכלכלי החמור ביותר בתולדות ארצות הברית. הוא בא אחרי תקופה של הקדמה ורקע, הוא פרק הזמן החובק את מלחמת העולם הראשונה, השפל בעקבותיה, והפעולות שנקטו הממשל האמריקני והבנק הפדרלי במהלך השנים 1921–1929.
במהלך תקופה זו הייתה גאות אינפלציונית בארצות הברית, רובה ביוזמת הבנק הפדרלי של ארצות הברית, עם עידוד של בנקים להלוות סכומי כסף הולכים וגדלים, גם כאשר הכיסוי לאותן הלוואות לא היה מובטח או ברור. הצמיחה שהתבססה על הגדלת אשראי אינפלציונית הגיעה לקיצה בסוף שנת 1928, כשנה לפני פרוץ המשבר באופן רשמי, והשפל הכלכלי החל, באופן לא מוכרז, כבר ביולי 1929.
הבנק הפדרלי בארצות־הברית כונן ב-1913, כשהיעד העיקרי שנקבע לו היה חיזוק מערכת הבנקאות והזרמת כספים לבנקים, ומהם לתעשייה ולחקלאות, בריבית נמוכה יחסית. השיקול המרכזי של הממשלים הרפובליקניים והדמוקרטים כאחד, לאורך כל התקופה, היה לעשות שימוש בהזרמת כספים לשוק כדי לרצות את השדולות רבות־העצמה של החקלאים, התעשיינים והסוחרים, אך רווחה אצלם גם ההנחה כי הכלכלה ניתנת לניהול מתוכנן, יעיל ו"מדעי" באמצעות השגת שיתוף פעולה מצד גורמים כלכליים מרכזיים.
מדיניות הבנק הפדרלי התבטאה במיוחד בהזרמת אשראי זול במשברים הקלים שהתרחשו לאורך שנות ה-20, עם הפחתה ניכרת של הבטוחות הנדרשות להלוואות לבנקים ולהלוואות למדינות מעבר לים. הזרמה זו הביאה לגידול ניכר בהשקעה הבורסאית, ולמיחזור הלוואות כושלות של בנקים בהלוואות חדשות. צעדים אלו הביאו להתערערות ביציבות המערכת הבנקאית, ולצורך הולך וגדל בהזרמת אשראי גדולה יותר מבעבר כדי להשיב מראית עין של יציבות. צעד חשוב בהקשר זה היה הנמכת הדרישות לצורך הלוואות קצרות־מועד למדינות שמעבר לים. הלוואות אלו, שהיו אמורות לשמש הלוואות גישור קצרות טווח לסוחרים, שימשו בעיקר למימון מדיניות חברתית מרחיבה של מדינות במרכז אירופה, ובראש ובראשונה מדיניותה של גרמניה, אך הכיסוי שהיה להלוואות היה מפוקפק, ולעיתים קרובות לא היה קיים כלל.
מתחילת שנת 1928, הייתה הבנה אצל גורמים בבנק הפדרלי כי המשך הזרמת הכספים בהיקף הולך וגדל לא יצליח למנוע משבר לאורך זמן, והבנק החל לנקוט מדיניות פסיבית ונמנע מהרחבה יזומה של אשראי. מסוף שנת 1928, אחרי שהוכרעו הבחירות לנשיאות, החל הבנק בפעולה זהירה ואיטית של צמצום האשראי. משמעות שינויים אלו בפעולת הבנק הייתה התרחשות בלתי־נמנעת של משבר בתוך כשנה.
פרוץ המשבר
ב-25 במרץ 1 1929 הפדרל ריזרב הזהיר את המשקיעים מפני סקופלציות מוגזמות בהשקעה בשוק ההון. למרות זאת ציבור המשקיעים המשיך לקנות מניות והעליות ב-דאו ג׳ונס המשיכו כמעט ללא הפסקה במחצית השנה לאחר מכן. ראשיתו של המשבר ב-24 באוקטובר 1929, ב"יום חמישי השחור" בבורסה של ניו יורק, כאשר כמעט 13 מיליון מניות נמכרו. יום אחרי כן עלה המדד מעט, אך כעבור כמה ימים, ב-29 באוקטובר, התרחש "יום שלישי השחור", עם מכירות שיא של למעלה מ-16 מיליון מניות וצניחה של כארבעים נקודות במדד המניות התעשייתיות (ה"דאו ג'ונס") של ה"Wall Street Journal". ב-13 בנובמבר ירד המדד לשיא שלילי של 224 נקודות, כמחצית מגובהו שהיה חודשיים לפני כן.
תקופת הובר
הרברט הובר, שנכנס לתפקיד הנשיא שישה חודשים לפני ההתמוטטות בוול סטריט ב-24 באוקטובר 1929 היה חסיד מובהק של הגישה הפרוגרסיבית בתחום הניהול הכלכלי. כמהנדס מכרות מצליח, היה הובר משוכנע כי ניתן לנהל ממשל באופן מדעי, מדיד, יעיל ומדויק, ממש כפי שמנהלים מכרה. לתפיסתו, ניהול כזה יניב שגשוג נצחי וחופש משפל כלכלי. הובר התבלט בתקופת כהונתו כשר המסחר תחת ממשלי הרדינג וקולידג' בתמיכתו בצעדים ל"תחרות יעילה" ו"שיתוף פעולה" — מילות קוד לתמיכה בקרטליזציה של השוק וכינון מונופולים בחסות ובפיקוח המדינה.
עם פרוץ המשבר דחה הובר את הצעת שר האוצר שלו, מלון, לנקוט במדיניות ריסון תקציבי, הפחתת מיסים והימנעות ממעורבות נוספת, כפי שנהגו נשיאים קודמים בטיפול במשברים דומים. הובר סבר כי גישה מיושנת זו אינה מתאימה לרוח "הכלכלה החדשה". במקומה דבק הובר ברעיון כי כדי להבטיח שגשוג לאורך זמן יש לשמר ולהרחיב את הביקוש הצרכני המצטבר. כדי להשיג זאת נדרש שימור של שכר גבוה והימנעות מפיטורי עובדים, כיוון שהשכר הגבוה והתעסוקה המלאה הם הכלים העיקריים המאפשרים את המשך הצריכה והשגשוג.
הובר השיג את הסכמת כמה מן התעשיינים המובילים במדינה למניעת הורדה בשכר או פיטורין, החל להזרים כספים לשוק, כדי להבטיח את סכומי הכסף הנדרשים לשימור המשרות, והוסיף להם עבודות ציבוריות בהיקף רחב. בהתאם לגישתו התומכת בקרטליזציה, פעל הובר גם לארגון קרטלים בתחום החקלאות, שיבטיחו תשלום גבוה עבור מוצרים חקלאיים, וכן העניק הלוואות בהיקף עצום לחקלאים.
במהלך שנת 1930 המשיך הובר בהרחבת הפרויקטים הציבוריים ובמאמצים אינפלציוניים. צעד שנוי במחלוקת שנקט באותה שנה היה חוק המכסים סמוּט-האוּלי, שהעלה באופן ניכר את מכסי הייבוא לארצות הברית והיה אות הפתיחה להעלאת מכסים כללית ברחבי העולם, עובדה שפגעה מאוד בסחר הבינלאומי. הובר, מצדו, היה משוכנע בסוף 1930 כי הרע מכל כבר חלף, והשתבח בהצלחה להימנע מירידה גדולה יותר בתעסוקה והשמירה על ירידה סבירה בצריכה בחנויות.
תקוותיו של הובר הופרכו זמן קצר אחרי תחילת שנת 1931, כאשר בעקבות התמוטטות הבנק הגדול באוסטריה החלה שרשרת אירועים שהובילה לנטישת תקן הזהב על ידי אוסטריה, גרמניה ובספטמבר גם בריטניה. ההשפעה הישירה של התרחשויות אלה על ארצות הברית הייתה מוגבלת, כיוון שהיצוא והיבוא שלה היו מצומצמים ביחס לתוצר הכולל, אך נטישת התקן השפיעה במידה ניכרת על האופטימיות הכלכלית במדינה.
לקראת סוף שנת 1931 החל המצב הכלכלי להחמיר במידה ניכרת, וכפה אפילו על אילי התעשייה, שהצטרפו להובר במאבקו לשמר את גובה השכר והתעסוקה, להוריד את השכר ולפטר עובדים. התפתחויות אלו הובילו את הובר לגיבוש תוכנית כלכלית משלו ("הניו-דיל" של הובר), שבליבו "חברת אשראי לאומית" שתסייע לבנקים קטנים בהלוואות, מערכת כלל ארצית שתאפשר מתן הלוואות משכנתא, והרחבה נוספת של העבודות הציבוריות.
בנקודה זו, כאשר המשבר נראה הולך ומחריף, גברו מאוד הקריאות ל"מוסוליני כלכלי": מנהיג "חזק" שידאג לחלוקת השוק למגזרים, כשבכל אחד מהם שולט מונופול או קרטל אחד, תוך חיסול העסקים העצמאיים שאינם שייכים לקרטלים. הובר, אף שהיה מתומכי ה"תחרות היעילה", הסתייג מתוכניות מסוג זה, כמו זו שהעלה ראש ג'נרל אלקטריק, ג'ררד סְווֹפּ. התוכניות מומשו בסופו של דבר במסגרת "חוק ההתאוששות הלאומי" (NRA) של רוזוולט.
כדי לממן את ההוצאות הנוספות — ההוצאות בתקציב היו יותר מכפולות מהתקבולים בו — העלה הובר את המיסים לגובה חסר תקדים, ונטל התקציב הממשלתי על התוצר הפרטי התקרב ל-30 אחוזים, כפול משיעורו לפני תחילת השפל. העלאת המיסוי עוררה זעם רב, גם משום שסתרה את התפישה המקובלת, לפיה כדי להיחלץ ממיתון יש להפחית את נטל המיסים.
במקביל, הלכו והתרחבו הקריאות להובר להמשיך ולהרחיב את ההוצאות הממשלתיות, באמצעות מדיניות אינפלציונית, וליצור פרויקטים רחבים בהרבה של עבודות ציבוריות. הנוסחה הקלאסית למדיניות זו הייתה, כניסוחו של וירג'יל ג'ורדן, כלכלן ה"ביזנס ויק": "כפי שחסכנו את דרכנו למיתון, עלינו כעת לבזבז את דרכנו אל מחוצה לו". בשלב זה, סבר הובר כי הפרויקטים הממשלתיים היזומים אינם מניבים תועלת וגם הצלחת פעולות ה"חברה למימון בנייה מחדש" שכונן לא הניבו את הפירות המבוקשים. ה"חברה למימון בנייה מחדש" אמנם העניקה הלוואות בהיקף של 2.3 מיליארד דולר בשנת 1932, אך חלק ניכר מהן חולק והגיע לידי מושחתים, מקורבים לצלחת ובנקים גדולים — הזרמת הכספים לא הניבה תוצאה חיובית ניכרת לעין.
בשנת 1932 בלט מאוד איבוד האמון של הציבור בבנקים. הכסף שבמחזור — כמות הכסף והזהב שהציבור החזיק בידיו ולא בבנקים — הוכפלה ביחס לשיעורה לפני השפל. הבנקים עצמם —אחרי 5,096 התמוטטויות של בנקים, עם אובדן של 3.86 מיליארד דולר (שווה ערך של 6 אחוז מהתמ"ג) — איבדו את האמון גם בציבור הלווים וגם בחוסנם הם, והקטינו את כמות הכספים שהיו מוכנים להלוות (כלומר, הלוו פחות מהתקרה המותרת ביחס לרזרבות שבידם). הובר פתח במסע ציבורי נגד "צברנים לא פטריוטיים" (אזרחים שמשכו את כספם מבנקים) ונגד בנקים "טפילים", שסירבו להרחיב את הלוואותיהם, אך התופעה נמשכה ואף החריפה ככל שקרבה כהונתו לסיומה.
בנובמבר 1932 הובס הובר בבחירות על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית, מושל מדינת ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט, במערכת בחירות שנסובה כולה סביב כישלונו של הנשיא המכהן והתקוות שנתלו ב"ניו דיל" שהבטיח רוזוולט.
בין בחירתו של רוזוולט וכניסתו לתפקיד, במרץ 1933, החל המצב להידרדר משפל לצניחה חופשית, כשאלפי בנקים מתמוטטים במהלך חודש פברואר, ומביאים מושלי מדינות רבות להכריז על "חופשות בנקים" כפויות כדי למנוע פשיטת רגל של בנקים נוספים.
כשעזב הובר את הבית הלבן, מלווה ברחש של בוז ושנאה, הייתה ארצות הברית נתונה בעומקו של השפל הקשה בתולדותיה. הייצור צנח ביותר ממחצית, התוצר הלאומי הגולמי צנח בכמעט מחצית, האבטלה ניצבה עיקשת על 25 אחוז מכוח העבודה, ואילו ההשקעות בבניין עסקים חדשים התכווצו בכמעט 85 אחוז. הובר תלה את קולר כישלונו במצב הכלכלי הקשה ברחבי העולם ובמבנה הרעוע והכושל של המערכת הפיננסית. כישלונותיו העיקריים, לפי תפישתו, היו בניסיון לעשות שימוש בעבודות ציבוריות ובהזרמת כספים באמצעות מערכת הבנק הפדרלי — שני צעדים שלא היו יכולים לשמש, לדעתו, פתרון ממשי לבעיות מבניות.
מורשת השפל הגדול
השפל הגדול זרז שורה של תהליכים מדיניים, פוליטיים, חברתיים וכלכליים שהחלו במלחמת העולם הראשונה.
חברתית, היווה השפל הגדול סוג של "הצפה תודעתית" לשינויים העמוקים שהתחוללו מזה שנים במבנה החברתי במדינות המערב. מלחמת העולם הראשונה סימנה משבר עמוק בשליטת האליטות הישנות והמשטרים הישנים באירופה. במדינות שונות הופיעו משטרים פשיסטיים וקומוניסטים.
השפל הגדול, האיץ תהליך זה גם במדינות אחרות, כשהוא מביא ליצירת משטרים בעלי הטיה פשיסטית או סוציאליסטית במדינות נוספות. האליטה שעמדה בראש המשטרים החדשים הללו הייתה "אליטה ביורוקרטית": פקידים, מומחים וכלכלנים שהציעו, במקום שיטת הניהול המסורתית ו"האנכרוניסטית" של המשטר הישן, "ניהול מדעי", מתוכנן וריכוזי של המדינה.
בין המלחמות, ובמיוחד אחרי השפל הגדול, החל לבוא גם השינוי ההדרגתי הפוליטי והחברתי במאזן הכוחות במדינות השונות. עם או בלי התואר "סוציאליזם" עלו ממשלות בעלות גוון סוציאל-דמוקרטי בשורה ארוכה של מדינות באירופה וארצות הברית. משטרים אלו ייצגו או התיימרו לייצג את הפועלים, העניים, המדוכאים וגזולי הזכויות—האלקטורט החדש. התופעה לא הייתה חידוש שנבע מהשפל הגדול, כמובן. בארצות הברית הייתה המפלגה ה"פרוגרסיבית" כוח מרכזי וחשוב כבר מסוף המאה ה-19, כשהיא הופכת את עצמה לנציגת החקלאים ועובדי התעשייה מול "העסקים הגדולים". השינוי המשמעותי שחל עם עלייתו של רוזוולט, עם זאת, היה המהפך שחולל במפלגה הדמוקרטית, שהשילה מעל עצמה לחלוטין את הנטיות הליברטריאניות הישנות שלה ועטתה בהכרה מלאה את האדרת הפרוגרסיבית.
שינוי עמוק אפילו יותר התחולל בזירה החברתית-כלכלית. עד מלחמת העולם הראשונה, היה למוסד המדינה בארצות הברית תפקיד שולי יחסית. ה"מתקדמים" בשורות האינטלקטואלים קיוו כי מלחמת העולם תחולל מהפך במצב זה, ותשים אותם על כס השלטון, אך תקוותם נכזבה זמנית. עם השפל הגדול, הגיעה שעתם הגדולה. המדינה הפכה, תחת שלטון הובר וביתר שאת תחת שלטון רוזוולט, מגורם חשוב לציר המרכזי שסביבו נעה החברה והכלכלה במדינה.
בכל הגזרות, בא השינוי לא בבת אחת, אלא בהדרגה. בתחום המוניטרי, מרגע הקמת הבנק הפדרלי בשנת 1913, היה ברור כי ייעדו לשמש כלי להדפסת כסף עבור הממשל. הדפסה זו התרחשה כבר בשנים שקדמו לשפל הגדול והתעצמה הרבה יותר אחרי תחילתו ובמיוחד אחרי ההתנתקות מתקן הזהב. במונחים פוליטיים, קיומו של בנק מרכזי תחת שליטת הממשל משמעותו הייתה החלשה ניכרת של הקונגרס לטובת הרשות המבצעת. המלך לא נדרש מעתה לפרלמנט כדי לממן מדיניות, מלחמות או שוחד – הייתה לו שליטה מלאה במטבעה המלכותית.
בתחום הפיסקלי, בהתאמה, ניתן להבחין בגידול הדרגתי אך עקבי בגודל תקציבי הממשלה ביחס לתוצר. גם שינוי זה, בתורו, היה שלב בדחיקת הרשות המחוקקת הצידה לטובת הגברת כוחה של הרשות המבצעת. בהתאם לתפישות התכנון הריכוזי וה"מדעי", נחשבה המדינה לגוף היחידי המסוגל לשנות את המצב הכלכלי מיסודו באמצעות פעולותיה. בהיבט המעשי, הועמד לרשותו של השליט סכום כסף גדול הרבה יותר לחלקו לפי הבנתו.
ההיבט המעניין ביותר של גידול זה ב"עוצמה התקציבית" הזו של הממשלים הייתה מידת הפיקוח והבקרה המזעריים שהוקדשו לבחינת תוצאות הפעולה התקציבית הזו, והפער העצום שבין האופן שבו הצטיירה הפעולה בעיני אזרחי המדינה לבין המציאות בפועל. הפרויקטים היזומים וה"מנהלים" לעבודות ציבוריות בארצות הברית היו כישלון חרוץ מכל נקודת מבט כלכלית וככל הנראה החריפו והעמיקו את השפל הכלכלי. הובר הכיר בכך לקראת סוף כהונתו, כמוהו כניו-דילריסטים, אנשי הסנט והקונגרס ורוב ההיסטוריונים והכלכלנים שעסקו בנושא מאז. קל להבין מדוע הובר, "טראסט המוחות" או חוקרים האוהדים לפעולתם יבכרו לאמץ עמדה אפולוגטית או התכחשות לכישלון הפרויקטים הציבוריים, חלוקת הכספים לחקלאים, וכדומה. מעט קשה יותר להבין כיצד אישרו אנשי הרשות המחוקקת הוצאת כספים בלתי מבוקרת כזו, מנומקת באופן קלוש כל-כך, וכושלת באופן גלוי כל-כך.
עניין מורכב יותר הוא הקסם שמהלכים צעדים כאלו על הציבור, אז כהיום. מ"רשות עמק טנסי" עד ל"אוטובאן" בגרמניה הנאצית, בזבוז הכספים הקולוסאלי הזה נראה לרבים כפעולה נכונה, בהתאם לתחושה האינטואיטיבית שבמצב של משבר טוב לעשות משהו, גם אם אינו מועיל, מלשבת בטל בצד, אף על פי שאי-עשייה הייתה ככל הנראה הפעולה הנכונה.
מגמה דומה לזו שבתחום המוניטרי והתקציבי התרחשה בתחום החוקתי והרגולטורי. מסוף המאה התשע עשרה ניתן להבחין בגידול מתמיד בסמכות הרגולטורית של המדינה. ההנמקה הקבועה לכל הפעולות הרגולטוריות הייתה "הגנת הצרכן", בהתאם לטענה שתחרות היא תהליך "בזבזני" המוביל לעלויות גבוהות יותר, מחירים גבוהים יותר לצרכן וגרוע מכל, יוצרת בריות משונות ובלתי-רצויות כמו מונופולים, אוליגופולים, עסקים גדולים וקרטלים.
עם זאת, כאשר ניתנה לממשל, בשיא המשבר, יד חופשית לפעול כנגד רעות חולות אלו, חשפו פעולותיו את ערוות מניעיה האמיתיים של הפעולה האנטי-טראסטית. "מנהל ההתאמה החקלאית" ו"מנהל השיקום הלאומי" היו ארגונים ממשלתיים שמטרתם העיקרית, אם לא הבלעדית, הייתה דווקא כינון מונופולים והעלאת מחירים. במקום להילחם ב"אויבי העם", העסקים הגדולים, כרת עמם הממשל ברית בוטה לצורך חלוקת העוגה השלטונית. הרעיון המשותף, בהשראת משטר מוסוליני באיטליה והמשטר הסובייטי בברית המועצות, היה ליצור "מדינה קורפורטיבית" בה השוק מחולק למגזרים שונים שבראשם מוצבים ביורוקרטים ובפועל שולטים בהם בעלי העסקים הגדולים והאיגודים, במגמה ברורה להעלות את המחירים ולחסום לחלוטין כל תחרות—ההפך הגמור מהמטרה המוצהרת.
השפעה מתמשכת ואולי משמעותית יותר הייתה לפעולות החקיקה, במיוחד תחת ממשל רוזוולט. חוקים כ"חוק ואגנר" או חוק הביטוח הלאומי החלו בתהליך ארוך טווח ומשמעותי של הפיכת המדינה ל"מתווך" העיקרי במתן שירותים חברתיים שונים. בראשית המשבר, סירבו ארגוני העזרה והצדקה לקבל תשלום מן הממשלה, בטענה שתמיכה כזו תביא לחיסול תרומות אזרחים עצמאיות. עם הימשכות המשבר, נטלה המדינה את התפקיד מהארגונים הפרטיים והציבה את עצמה כמונופול רב עצמה בתיווך שירותים אלו. כמו במקומות אחרים, לא לווה התהליך בדיקה שנועדה לברר אם פעולה כזו מטעם המדינה תהיה יעילה או מועילה יותר—התפישה האינטואיטיבית הייתה שפעולה עדיפה על אי-פעולה.
הגישה הבולטת ביותר, בה החזיקו ה"פרוגרסיבים", הבתר-קיינסיאנים והבתר-מוניטריסטים, הייתה שהמפתח העיקרי לשגשוג הוא הצריכה המצרפית. באווירת "קץ העידן" הכלכלי ששררה אותה תקופה רווחה התפישה כי עידן התיעוש, הצמיחה והשינוי המהיר חלף ועתה הגיע "תור הצריכה": שגשוג מתון נצחי שייבנה על צריכה מתמדת. על תפישה כזו התבססה תפישת ה"יציבות" של אירווינג פישר (ומאוחר יותר, המוניטריסטים ומילטון פרידמן), והחשיבה הפרוגרסיבית שלפיה השגשוג הוא סוג של מתת-אל ושמניעתו היא גזל זכות אנושית טבעית. רעיונותיו של קיינס בדבר קץ עידן החיסכון והתחלת הבזבוז הגדול כי "בטווח הארוך כולנו נמות" ביטאה את הוולטאנשאנג (בגרמנית השקפת עולם) הזה, לא יצרה אותו.
אינטלקטואלים ופוליטיקאים כאחד היו משוכנעים באותה תקופה כי נרכש די ידע כדי לבנות "מכונה כלכלית" שתפעל באותה מידה של יעילות כמו המנגנון הקפיטליסטי, אך תתקן את מגרעותיו הבולטות. כוחו של הקפיטליזם היה יפה לעידן התיעוש המוקדם ולשינויים המהירים. כעת, בפרוס עידן השגשוג הנצחי, בשלה העת להפעיל את המנגנון הריכוזי, המתוכנן, ולהבטיח שגשוג לנצח.
כדי ש"מכונה כלכלית" כזו תפעל כהלכה, היה צורך כמובן ב"דלק" או רזון ד'אטר (בצרפתית זכות קיום): דבר או פעולה כלשהי שתבטיח קיום שגשוג נצחי. אבן החכמים הזו נמצאה בדמות הביקוש הצרכני המצרפי: רכישת מוצרים. היה זה פתרון מתבקש, שכן צריכה היא נתון גלוי וברור, קל למדידה, ניתן לשינוי באמצעות מניפולציות פשוטות יחסית ונתפש כקשור לשגשוג בעיני הציבור הרחב והפוליטיקאים. נתונים כמו השקעה, ריבית, חיסכון, גיוון בייצור, מוצרי-ביניים, הון, וכדומה היו כולם מושגים מעורפלים למדי, שרק מעטים הבינו את טיבם על בוריו. חוויית הצריכה, לעומת זאת, הייתה משותפת לכל, ברורה ונהירה: כשיש שפל כלכלי, החנויות ריקות ונסגרות. כשיש שפע כלכלי, חנויות נפתחות והומות מקונים.
המסקנה המתבקשת עבור רבים מעובדה נצפית ומובנת מאליה זו הייתה: אם יש שפל כלכלי, הבא קונים לחנויות, והשפל ייתם. כדי להביא קונים לחנויות ולהמשיך את השגשוג, הסיקו כלכלנים והוגים פרוגרסיביים, היה על המדינה ליטול תפקיד פעיל בזירה הכלכלית ופשוט להבטיח זרימה קבועה וסדירה של הכנסות לכיסם של צרכנים, ולעודד אותם בדרכים שונות לצרוך את הדרך לשגשוג.
בתפישה הכלכלית הקלאסית, ובכל התפישות שהיו מקובלות עד עליית רעיון הצריכה המצרפית כחזות הכל, הציר המרכזי של הפעילות הכלכלית היה היצרן. הוא זה שעמד במרכז תשומת הלב של אדם סמית, דייוויד ריקרדו, קרל מרקס וכל הכלכלנים האחרים. בתפישה זו היה כמובן עיוות, משום שבמודל היצע וביקוש הקלאסי הצרכן הוא משתנה נובע. כלומר, הביקוש הצרכני מוקש מההיצע היצרני והמחיר—הייצור, ההיצע והמחיר משמשים כלי שבאמצעותו אפשר להקיש את הנעלם הצרכני. מודל זה הצליח להסביר כמה עקרונות חשובים של הפעולה הכלכלית, אך כשל בהסברת ההעדפות הסובייקטיביות של הצרכן.
במודל הצריכה המצרפית, לעומת זאת, הוצג מצב הפוך: תשומת הלב התמקדה כל-כולה בצרכן. ההבדל הגדול היה טמון בכך שבמודל הקלאסי הביקוש הצרכני הוקש מההיצע היצרני. במודל הפרוגרסיבי-קיינסיאני היצרן פשוט הוצא מן התמונה לחלוטין. קיינס, כאחרים, הניח כי הייצור ידאג לעצמו. תור הצמיחה של הייצור הקפיטליסטי תם, אך הוא ימשיך לפעול באופן אוטומטי לנצח, כך שאין צורך לדאוג לתפקודו: די לנו לדעת שאם נבטיח ביקוש צרכני מספיק, יהיה ליצרנים בעבור מה לייצר.
מנקודת מבט זו, קל להבין את פעולת הבנק הפדרלי לאורך שנות העשרים, בניפוח השוק כדי לשמר את הצריכה המצרפית ברמת גידול אחידה. מנקודת מבט זו גם קל להבין מדוע לא התמסר הממשל האמריקני לגורלו כאשר פרץ המשבר והחל בפעולה נמרצת לשמר את הצריכה בגובהה הקודם.
זהו גם ההסבר הכלכלי העיקרי לאופן בו נהג ממשל הובר אחרי שהמשבר התמשך ולמבנה תוכניות הניו-דיל של רוזוולט. מטרתן הייתה אחת: להזריק מספיק כסף לעורקי הכלכלה כדי לגרום לקונים לשוב לחנויות.