cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריך מריה רמרק
ההצלחה
הספר זכה להצלחה רבה מחוץ לגרמניה ואף הוסרט בשנת 1930 בהוליווד בבימויו של לואיס מיילסטון (הקרנת הבכורה נערכה בסוף אפריל). הספר נמכר במעל חצי מיליון עותקים. בגרמניה עורר הסרט תרעומת בקרב החוגים הלאומניים ויוזף גבלס ארגן קבוצת בריונים שניסתה למנוע את הקרנת הבכורה של הסרט בברלין בסוף שנת 1930. פעולות דומות נערכו כנגד הסרט גם בערים אחרות בגרמניה. בשנה לאחר מכן עבר הסרט צנזורה פעמיים ולבסוף הותר להקרנה פומבית.
כבר בדצמבר 1930 החל רמרק בכתיבת רומאן ההמשך "בחזרה", שחלקו גם הופיע ב"פוסישה צייטונג".
התעמולה הנאצית הכוזבת ניסתה להכפיש את שמו של רמרק וטענה כי שמו במקור היה קראמר (שמו שנקרא לאחור) או מרכוס. טענה זו עדיין מופיעה בכמה ביוגרפיות. בנוסף העלילו הנאצים עליו שהיה ממוצא יהודי וכי לא לחם במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1930 התגרשו בני הזוג רמרק, נישאו מחדש כדי להקנות לגרושתו תושבות בשוויץ, (התגרשו סופית ב-1957 טרם נישואי הבעל לפולט גודארד).
בשנת 1931 הוצע רמרק כמועמד לפרס נובל לשלום על "במערב אין כל חדש". באוגוסט אותה שנה רכש רמרק וילה בשווייץ, סמוך ללוקרנו, על שפת אגם מאג'ורה.
בגלות
בעקבות התעמולה הנאצית נגדו עבר רמרק באביב 1932 להתגורר בווילה שלו בשווייץ והגיש בקשה לאזרחות שווייצרית. רשמית הוא עזב את גרמניה ב-31 בינואר 1933, יום לאחר מינויו של היטלר לרייכסקאנצלר. ב-1933 אסרו הנאצים על הפצת ספריו וספריו נכללו בשריפה הגדולה בברלין במאי אותה שנה. הסרט "במערב אין כל חדש" נאסר אף הוא להקרנה. בעת מגוריו בשווייץ נפגש עם גולים גרמנים אחרים, בהם תומאס מאן, קרל צוקמאייר, ארנסט טולר, אלזה לסקר-שילר ולודוויג רן. הוא אף אירח בביתו לעיתים פליטים גרמנים חסרי מעמד. בשנת 1935 פנה מזכירו של הרמן גרינג לרמרק וביקשו לשוב לגרמניה. רמרק דחה הצעה זו. בשנת 1937 פרסם בלונדון את הרומן "שלושה חברים" באנגלית. בשנה שלאחר מכן הופיע הספר באמסטרדם במהדורה גרמנית. בספטמבר 1937 הכיר את מרלן דיטריך בוונציה ובין השניים התפתח קשר רומנטי. בינואר 1938 נישא בשנית לרעייתו לשעבר יוטה (כדי להקנות לה תושבות בשווייץ) ובמהלך אותה שנה נשללה ממנו אזרחותו הגרמנית. בסוף אותה שנה החל בכתיבת הרומן "שער הניצחון".
בספטמבר 1939 היגר רמרק לארצות הברית. רעייתו הגיעה כחודש אחריו. הוא התיישב בהוליווד, נפגש בתקופה זו עם מהגרים גרמנים אחרים כמו ליון פויכטוונגר, ברטולט ברכט וארטיום דמיטרייב (Artjom Dmitriev). בארצות הברית נהנה רמרק מהכרה ומפרסום ניכר. ייתכן שהגורם להכרה הרבה לה זכה היא העובדה שחלק מיצירותיו הופיעו באנגלית. בשנת 1941 הוציא לאור בלונדון את הרומן "Flotsam" שהופיע בסטוקהולם בגרמנית תחת השם "Liebe Deinen Nächsten" ("ואהבת את זולתך" - תורגם לעברית בשם קצף על פני המים).
אחותו הצעירה והאהובה של רמרק, אלפרידה, התגוררה בדרזדן והתפרנסה כתופרת. בעקבות הלשנה היא נעצרה בשנת 1943 והועמדה לדין בבית הדין העממי בטענה שהביעה דעות בגנות המשטר הנאצי. נשיא בית הדין, השופט רולנד פרייזלר, הרשיע אותה ב"עידוד לסרבנות לשירות צבאי" (עבירה שדינה מוות) והיא הוצאה להורג בעריפת-ראש. רמרק שמע על מר גורלה רק לאחר תום המלחמה והקדיש את ספרו "קצף על פני המים" לזכרה.
בשנת 1946 יצא לאור בארצות הברית ספרו "שער הניצחון", שזכה להצלחה בינלאומית רבה. על פי הספר הופק הסרט שער הניצחון בשנת 1948.
ב-1947 הוענקה לו אזרחות אמריקאית. בעת ישיבתו בארצות הברית קשר רמרק יחסים רומנטיים עם כמה נשים, בהן הרוזנת הרוסייה נטליה פבלובנה פיילי (Natalia Pavlovna Paley), השחקנית הנודעת גרטה גרבו, והשחקנית המקסיקנית לופה ולז (Lupe Vélez). רמרק נישא בשנית בפברואר 1958 לשחקנית ההוליוודית פולט גודארד (גרושתו של צ'ארלי צ'פלין), אותה הכיר לראשונה בחודש יוני 1940.
ב-1948 חזר לשווייץ, ושם בילה את שארית חייו.
אריך מריה רמרק נפטר בלוקרנו מסיבוך שנגרם כתוצאה מטרשת עורקים ממנה סבל. בשנים שלפני פטירתו עבר כמה התקפי לב. הוא נקבר בבית הקברות של העיירה רונקו (Ronco sopra Ascona), הסמוכה ללוקרנו.
עונת 1939/1940 בלה ליגה
עונת 1939/1940 הייתה העונה התשיעית של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. זו הייתה העונה הראשונה לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד. העונה החלה ב-3 בדצמבר 1939 והסתיימה ב-28 באפריל 1940.
הליגה כללה 12 קבוצות. אוביידו הייתה יכולה להשתתף במשחקי העונה בליגה הבכירה, אך בעקבות מצבו של המגרש שניזוק במהלך מלחמת האזרחים הוחלט לשמור לה מקום לעונה 1940/1941. בעקבות כך נערך משחק בין הקבוצות שירדו ליגה בעקבות תוצאות העונה הקודמת ואתלטיק אוויאסיון קלוב ניצחה את אוססונה.
סלטה ויגו וסרגוסה עלו מהליגה השנייה.
אתלטיק אוויאסיון קלוב זכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בטיס בלומפי וראסינג סנטנדר ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
בהתאם לנתונים הרשמיים של LFP ויקטור אונמונו מאתלטיק בילבאו כבש 20 שערים ב-22 משחקים. הוא זכה בתואר מלך השערים.
פרננדו טבאייס מאתלטיקו מדריד היה השוער הטוב של העונה. הוא ספג 29 שערים ב-21 משחקים.
ליידיוסוכוס
ליידיוסוכוס (שם מדעי: Leidyosuchus) הוא סוג של תנינאי שחי באמריקה הצפונית בגיל הקמפן בקרקטיקון העליון. הוא נתגלה ב-1907 על ידי לורנס למבה ונקרא על שם ג'וזף ליידי.
הליידיוסוכוס ידוע ממספר פרטים מהפארק הפרובינציאלי דינוזאור. הוא היה תנינאי דמוי אליגטור בינוני בגודלו עם גולגולת באורך של קצת יותר מ-40 ס"מ. במהלך השנים סיווגו פלאונטולוגים מספר מינים נוספים של ליידיוסוכוס בנוסף למין המקורי Leidyosuchus canadensis שגילה למבה. מחקר שערך כריסטופר ברוצ'ו ב-1997 גילה שסיווגים אלה שגויים: 3 מינים הועברו לסוג חדש בוריאלוסוכוס (Borealosuchus), עוד מין הועבר לסוג חדש ליסטרוגנתוסוכוס (Listrognathosuchus), מין נוסף זוהה כמין קיים ומין אחר בוטל בטענה של מאובנים חלקיים מידי.
לוסט (נהר)
הנהר לוסט (באנגלית: Lost River, מילולית "הנהר האבוד") מתחיל ומסתיים באגן סגור בצפון קליפורניה ובדרום אורגון בארצות הברית. הנהר, באורך 97 קילומטרים, זורם בקשת מ במחוז מודק בקליפורניה, דרך מחוז קלאמת באורגון, לאגם טולי במחוז סיסקיו בקליפורניה. כ-74 קילומטרים מנהר לוסט נמצאים באורגון, ו-23 קילומטרים נמצאים בקליפורניה.
ממקורו הנהר זורם צפונה לעמק לאנגל (Langell Valley) באורגון, שם נשפך אליו מימין היובל נחל מילר (Miller Creek). ליד היישוב באורגון הנהר פונה מערבה ועובר דרך פער אולנה (Olene Gap), כ-15 קילומטרים מזרחית לעיר קלאמת פולס. הנהר פונה לדרום-מזרח וזורם לאורך בסיס הר סטוקל (Stukel Mountain), שם הוא יוצאים ממנו תעלות הטיה לאגמים קטנים כולל להשקיה ובקרת שיטפונות. לאחר מכן הוא נכנס שוב לקליפורניה מדרום ליישוב.
סכרים, תעלות, משאבות ומבנים מלאכותיים אחרים על נהר לוסט, מאגר קליר לייק ואגם טולי הם חלק ממיזם ההשקיה קלאמת של לשכת הטיוב של ארצות הברית, המנהל את זרימת המים באגן בעיקר לצורך חקלאות ו. המיזם מספק מים לכ-850 קילומטרים רבועים של אדמות יבול, 62% מהם באורגון ו-38% בקליפורניה. מים מאגן הנהר לוסט נכנסים לאגן הנהר קלאמת, בעיקר דרך ערוץ ההטיה של נהר לוסט, כ-6 קילומטרים במורד הזרם מהיישוב אולנה (Olene). הערוץ באורך 13 קילומטרים יכול לספק מים גם בזרימה בכיוון ההפוך מהקלאמת כאשר יש צורך במי השקיה עבור חוות בחלקים שיובשו של אגם טולי.
לאחר 1846, חצה את הנהר על גשר טבעי של אבני מדרך, שכוסה מאוחר יותר על ידי סכר של לשכת הטיוב, ליד מריל. מוקדם יותר באותה שנה, קרא החוקר ג'ון פרימונט לנחל בשם "נהר מקראדי" (McCrady River) על שם חבר נעורים, אך עם הזמן השם הנהר לוסט הפך רווח יותר ויותר. סניף דואר של הנהר לוסט פעל לזמן קצר, כנראה בסביבת אולנה באורגון, בשנים 1875–1876.
הזרימה בלוסט איטית ומאפשרת הזדמנויות לדיג של בס עד 3.2 קילוגרם, ', ',, ו-. דגי טרוטה נדירים בנהר הזה.
המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה
המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה (בערבית: المتحف اليوناني الروماني) הוא מוזיאון בעיר אלכסנדריה במצרים אשר מכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית-רומית בעיקר מאזור העיר אלכסנדריה וסביבתה. המוזיאון הוא בבעלות המדינה.
היסטוריה
המוזיאון נוסד ביוזמתו של הארכאולוג האיטלקי ג'וזפה בוטי (Giuseppe Botti). הוא נחנך ב-17 באוקטובר 1892 על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני שהיה הח'דיו האחרון של מצרים. מקומו הראשון היה בדירת 5 חדרים בבניין קטן ברחוב "רוזטה" (שלאחר מכן שונה שמו לחוריה). בשנת 1895 הועבר המבנה לבניין גדול ליד רחוב שנודע לאחר מכן בשם רחוב גמאל עבד אל נאצר. בתחילה הכיל המוזיאון 11 חדרים המהווים את אגפו המערבי. מאוחר יותר נבנו תוספות לבניין שעצבו את מראהו הנוכחי. מבנה המוזיאון הוא מבנה היסטורי שבחזיתו ששה עמודים וגמלון עליו נמצאת כתובת גדולה ביוונית MOYΣEION. בתוך המבנה 27 אולמות וגינה פנימית שבה מוצגים פסלים מאוסף מהמוזיאון.
המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2008 כשמטרתם היא לארגן את אוסף המוזיאון בסדר כרונולוגי, נכון לינואר 2013 המוזיאון עדיין סגור.
אוסף המוזיאון
אוסף המוזיאון כולל אלפי פריטים שמקורם בתרומות של אזרחים עשירים של העיר אלכסנדריה וכן חפירות ארכאולוגיות שאורגנו ונוהלו על ידי מנהלי המוזיאון. פריטים אחרים התקבלו מארגונים בקהיר העוסקים בעתיקות במיוחד אלה מהתקופה הפרעונית. וכן מחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתחילת המאה ה-20 באזור פיום.
בין המוצגים במוזיאון מספר פריטים חשובים מהמאה ה-3 לפנה"ס כגון פסל גדול של האל אפיס השור שהיה מקודש על המצרים בעת העתיקה, מאבן גרניט שחורה שנמצא באלכסנדריה ומתוארך לשנים 117–138 לספירה. פסל גדול של האל הורוס כבז, פסל של תלמי השנים עשר שנמצא בפיום, מומיות, סרקופגים ושטיחים וממצאים נוספים המאירים את התרבות היוונית-רומית בהקשר של מצרים העתיקה.
שריקי
בנוסף, שריקי (SHRIKI, SHRIQUI, CHRIQUI) הוא גרסה של המילה הערבית אשרקי שפירושה "מזרחי". בחצי האי האיברי, שם זה התייחס לאזור המכונה בערבית שרקיה, הנמצא במזרח ספרד ומכסה את המחוזות אליקנטה, אלמריהמ וקרטחנה בספרד המודרנית. במסמכים ספרדיים מימי הביניים, שני השמות הערביים האלה מופיעים בצורה אשרקי ואשרקינו. צורות חיבה של השם הזה כוללות את אשריקי ושריקי.
שבתאות
תנועת השבתאות הייתה תנועה משיחית-קבלית שקמה באמצע המאה ה-17 סביב שבתי צבי, שהכריז על עצמו כמשיח, ועוזרו נתן העזתי שסיפק את הגושפנקא הנבואית למשיחותו של צבי. היא סחפה חלקים נרחבים בעולם היהודי. צבי ביטל חגים וציוויים והנהיג חדשים במקומם, מתוך תפישה קבלית קיצונית שגרסה תיקון עולם בעזרת העלאת הניצוצות השבויים בקליפות. עוד בנסיקתה הוקעה השבתאות על ידי מיעוט של רבנים ובראשם יעקב ששפורטש ויעקב חגיז, ככת מינות, וביתר שאת על ידי רבני הזמן לאחר שצבי התאסלם ב-1666 ושליחותו כמשיח התגלתה ככישלון. תלמידיו וממשיכיו, כמו הדונמה ביוון וטורקיה והפרנקיסטים במזרח אירופה, נרדפו בידי הממסד עד ירידת קרנם במאה ה-19. שרידי השבתאים כיום אינם נחשבים ליהודים.
רקע היסטורי
עוד מימי הנביאים ציפה עם ישראל לבואו של אדם אשר יגאל את העם מסבלותיו, ילחם בשונאי ה', יכחיד את האלילות, יבנה את בית הבחירה ויתקן עולם במלכות שדי. אדם זה הוא המשיח.
בעקבות גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה היה שרוי עם ישראל בהלם. שנת ת"ח נחשבה בידי רבים כשנת גאולה על פי חישוב בספר הזוהר, וההרג ההמוני של יהודים ובהם רבנים חשובים הותיר את העם מבולבל וצמא לגאולה. בתקופה זו רבנים גדולים החלו לעסוק בחישובי קיצין, לימוד הקבלה ותורת הסוד, שעד לאותה העת היה נחלת מעטים, גבר ונפוץ. בייחוד גברה ההתעניינות בשיטת האר"י, בזכות מרכזיותו של מושג הגאולה בהגותו. על פי קבלת האר"י, תהליך הגאולה נמצא בסופו, ומרבית התיקונים בעולמות העליונים כבר נעשו.
גם ברחבי העולם היהודי, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, היה המתח המשיחי בעיצומו, בשל רדיפות בלתי פוסקות ובשל הפצתה המהירה של קבלת האר"י באזורים אלו.
ובה בעת יש למקם השבתאות בזמנה ובמקומה, כלומר - כתולדת התקוות המשיחיות שפרחו במאה ה-17 על הקרקע הפורייה להשפעות ההדדיות - האימפריה העות'מאנית, שמיקומה בין מזרח למערב הפך אותה לנקודת מפגש בין העולם הנוצרי לעולם המוסלמי ובין יהודי אירופה ליהודי המזרח.
אירופה הנוצרית והעולם המוסלמי ראו במלחמות העות'מאניות באירופה מאבק להמלכת השליט המשיחי של העולם. המוסלמים האמינו כי הניצחון ישיב את "המהדי" - המשיח הנעלם, והנוצרים האמינו כי זו מלחמת אחרית הימים, אות לביאתו השנייה של ישו. אלה גם אלה ראו ביהודים שליחי השטן, והיהודים הגיבו בחזון משיחי משלהם, שבו יובסו עמי שתי הדתות המתנכלות להם.
על רקע אירועים אלו צמחה תנועת השבתאות, תנועה שהשפיעה על כל עם ישראל ומהווה לדעת מרבית החוקרים את אחד המשברים הקשים ביותר שעברו על היהדות.
היסטוריה של השבתאות
שבתי צבי, שנולד באיזמיר ב-1626 (תשעה באב ה'שפ"ו), נחשב בעיני חסידי הכת למשיח ישראל ואולי אף להתגשמות האלהות בגוף בשר. כבר מגיל צעיר עסק בקבלה והיה בקיא בשיטות השונות של המקובלים. הוא הכיר היטב את קבלת האר"י אך לא קיבל את עיקריה.
צבי הכריז על עצמו כמשיח כבר ב-1648, אך לא זכה להכרה ציבורית וראו בו חולה נפש. יש הסבורים כיום כי סבל מהפרעה דו-קוטבית. בתקופה זו החל לעבור על איסורים הלכתיים תוך כדי שהוא הוגה את השם המפורש, שהוא איסור הלכתי חמור בפני עצמו. הרבנים ובראשם רבה של איזמיר ומורו של צבי, יוסף איסקפה ופרנסי הקהילה היהודית באיזמיר לא סבלו את פגיעותיו בהלכה היהודית והוא גורש מהעיר.
שבתי צבי נדד במשך שתים-עשרה שנים במקומות שונים, בהם החמירו שיגיונותיו ועברותיו ההלכתיות. מסופר כי התחתן עם ספר תורה, נטה להעביר ימי שבת וחג לתאריכים אחרים, ביטא בעקביות את השם המפורש, התיר אכילת חֵלב ונהג לברך בשעת עברותיו "ברוך מתיר איסורים", כפרפרזה לברכה הנאמרת בברכות השחר, בהתבסס על מדרש קדום בו מוזכר רעיון זה. הוא הגיע למצרים ואחר כך לירושלים. במצרים נשא אשה מעורערת בנפשה בשם שרה, שהייתה מופקרת במנהגיה ובהתנהגותה, ונהגה להכריז שתינשא למלך המשיח. מעלליה נודעו לשבתי צבי והוא ביקש להביאה אליו למצרים כדי לקיים את הנאמר בספר הושע 'קח לך אישה זונה'. הוא אסף כסף למען ירושלים ובדרכו חזרה אליה עבר דרך סיני והגיע לעזה, בה הוא פגש בשנת 1665 את אברהם נתן בן אלישע חיים הלוי אשכנזי העזתי, מי שיהיה נביאו.
נתן העזתי, יליד ירושלים, נחשב לעילוי עוד מגיל צעיר, וכאשר נפגש עם שבתי צבי כבר יצא שמעו כמקובל גדול וכאדם שביכולתו לרפא נשמות חולות, למרות גילו הצעיר (21) ואף על פי שלא עסק בכך אלא שנה אחת. בפגישתם אמר לו נתן כי ראה חיזיון סמוך לפורים 1665 בו נאמר לו ששבתי צבי הוא גואלם של ישראל, והוא הסביר לשבתי על מקור נשמתו על פי תורת הקבלה. יחד הם החלו להפיץ את אמונתם בביאת הגואל בדמותו של שבתי צבי, ונפשותיהם נקשרו זו בזו.
בעזה ובחברון נחלה התנועה הצלחה גדולה ונתקבלה על היהודים, אך בירושלים, אליה שב צבי, המצב היה שונה. אנשי ירושלים בראשות רבי יעקב חגיז התנגדו לכת בחריפות, ולעגו לשבתי צבי באומרם 'יצא שליח ובא משיח'. לנתן היה חשוב להתקבל על לבם של רבני העיר בשל השפעתם הבינלאומית. הוא כינס תריסר ממאמיניו, אותם כינה 'שנים עשר השבטים', כדי להקריב קורבן בירושלים, ומינה את רבי יעקב נג'ארה, רבה של עזה ומראשי נאמניו, לכהן גדול. רבני ירושלים התנגדו להקרבת הקורבן וטענו כי הדבר עלול לעורר את חמתם של המוסלמים. נתן נענה להפצרות וביטל את הטקס שתכנן. לבסוף יעקב נג'ארה יצא עם השליחים אל עבר הירדן, ושם עשה "תיקון" על קבר אהרן.
שבתי צבי עצמו הוחרם על ידי הרבנים והם הסגירו אותו לידי הקאדי בנימוק שהוא רוצה למלוך, אך זה קשר קשרי ידידות עם הקאדי והוא שיחררו והתיר לו לרכוב על סוס – דבר שנאסר אז על היהודים. שבתי צבי הקיף את העיר שבע פעמים, כשהוא לבוש בגד בצבע ירוק - צבעה של ספירת התפארת. תלמידיו הלכו אחריו כאחוזי דיבוק של שמחה, ושאר יהודי העיר, המומים מהשפעתו על הקאדי, השתאו לנוכח המחזה. לבסוף גברה ידם של רבני ירושלים והם הכריחו את צבי לעזוב את העיר. הוא שב לאיזמיר והתקבל כמלך ישראל, השתלט על הקהילה היהודית, הדיח את אחד הרבנים ממתנגדיו, ומינה במקומו את רבי חיים בנבנישתי, שאחרי תקופת פקפוקים היה לו תומך רבי חיים בנבנישתי חיבר את ספר הפסקים על שולחן ערוך, "כנסת הגדולה", ונחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכות בעת החדשה.
נתן החל לכתוב דרושים קבליים המראים ששבתי צבי הוא המשיח. דרושיו עמוקים מאוד ורואים בהם את עמקותו הרעיונית והיקף ידיעותיו:
נתן ושבתי צבי הכריזו על ביטולן של חלק מהמצוות המעשיות והתירו לעבור על עברות חמורות, בעיקר אלו שיש בהן חיוב כרת, בנמקם זאת בכך שמצוות אלו היו אמצעי להביא את המשיח וכשזה כבר בא, בטלה תקפותן ממילא. תיקון חצות כאבלות על חורבן הבית בוטל. צום תשעה באב בוטל אף הוא וביום זה היו חוגגים חברי הכת את יום גאולתם של ישראל. כמו כן בוטלו כוונות האר"י, בנימוק שהן שייכות לזמן הגלות בלבד. מתנגדי הכת טענו כי שבתי צבי ותלמידיו מקיימים טקסי אורגיה המוניים, וגם יחסים הומוסקסואליים.
ההתאסלמות
בפומבי הייתה הקריאה שיצאה מתנועת השבתאות קריאה לחזרה בתשובה. שמועות על מלכות המשיח, ועל כך שהוא עומד להדיח את השליט העות'מאני ולתפוס את מקומו, רדפו זו את זו. סופר שעשרת השבטים התגלו, ושמכה ופרס נפלו לידי המשיח. בתימן חיבר רבי שלום שבזי שירי הלל לשבתי צבי. אפילו העיתונות הבינלאומית הקדישה מקום רב לשמועות. מרבית העם האמין כי בא לציון גואל ופסה מלכות הרשעה מן הארץ, ואנשים מכרו את בתיהם ורכושם בגולה בתכנון לעלות לארץ ישראל. מקורבי הכת פסקו לקיים חלק מהמצוות כהלכתם וחיכו למוצא פיו של נתן שיאמר להם את המעשה אשר יעשו והדרך בה ילכו. לא יהודים בלבד היו שותפים לאמונה זאת, אלא גם בחוגים נוצריים רווחה באותה שעה האמונה שזוהי אחרית הימים. תעניות לאות תשובה היו מתערבים בהתפרצויות של שמחה, והיהודים הרימו ראש כנגד הגויים.
בשנת 1666 (ה'תכ"ו) יצא שבתי צבי מאיזמיר לקושטא, על מנת להפגש עם השולטן במטרה שיכיר במשיחיותו. עם הגיעו לקושטא נאסר שבתי צבי והוגלה לכלא במבצר גליפולי. חסידיו, שראו בכך סימן ליסורי המשיח עליהם דובר רבות במסורת, נהגו לבקרו לעיתים תכופות. עד מהרה הפך הכלא למקום עלייה לרגל והחסידים כינו את בית המאסר "מגדל עוז". צבי ישב בגליפולי והמשיך להנהיג את חסידיו, אך בחודש אלול ה'תכ"ו החליטו השלטונות לסיים את הפרשה. שבתי צבי הובא בפני מועצת השולטן וניתנה לו האפשרות לבחור בין הוצאה להורג לבין התאסלמות. שבתי צבי בחר להתאסלם.
שבתי צבי מת ביום כיפור שנת תל"ז (1676) כשהיה בן 50, ואף מותו נחשב על ידי חסידיו כפרק נוסף בתהליך הקוסמי בדרך לגאולה הסופית. נתן העזתי המשיך להסביר כל תופעה על פי שיטתו בקבלה וטען שבמותו, שבתי צבי נבלע באורות האצילות, כלומר הפך לחלק מהאלוהות. נתן העזתי מת בי"א בשבט ה'ת"ם (1680) בסקופיה שבמקדוניה.
הכתות השבתאיות לאחר מותו של שבתי צבי
התאסלמותו ומותו של שבתי צבי הכו בהלם את רבבות מאמיניו. רובם המכריע נטש את האמונה בו ושב לאמונה המסורתית, אך חלקים גדולים באומה התקשו לזנוח את התקוות המשיחיות שפיתחו. במשך שנים רבות עדיין התקיימו קבוצות שבתאיות, חלקן בסתר וחלקן בגלוי, ברחבי אירופה ובעיקר בבלקן ובטורקיה. בין השבתאים עצמם לא שררה תמימות דעים באשר לסיבת ההמרה והמוות. היו שכפרו בהמרה, ואפילו במוות, וטענו שמדובר באחיזת עיניים וכי שבתי צבי עצמו ישוב ויתגלה. היו שתלו בכך טעמים קבליים ומיסטיים, והיו שטענו כי נשמת שבתי צבי התגלגלה באנשים אחרים, דוגמת ברוכיה רוסו, מראשי כת הדונמה, ויעקב פרנק, מנהיג הפרנקיסטים בפולין. שבתאים אחרים גרסו ששבתי צבי לא מת אלא "נבלע באורות העליונים", וקבעו תאריכים שונים להתגלותו מחדש. מרבית השבתאים האמינו שבגאולה האחרונה תינתן תורה חדשה, ובביטול כמה מן הדינים על ידי שבתאי צבי ראו את תחילתה של תורה חדשה זו. סביב השאלה אם עד מתן התורה החדשה יש להמשיך לקיים את מצוות היהדות או אם אפשר כבר להפסיק לקיימן התנהלו מחלוקות רבות.
עם השנים החלה גוועת התנועה השבתאית. בשנת 1683, שבע שנים לאחר מותו של שבתי צבי, התאסלמו כשלוש מאות משפחות בסלוניקי שבראשם יוסף פילוסוף. משפחות אלו, בצירוף עם המתאסלמים מימיו של שבתי צבי, היוו את הגרעין לכת הדונמה. מרכזם היה בסלוניקי וחלקם התיישבו באדריאנופול. לבסוף התפצלו הללו לשלוש כתות שונות, שהעיקרית והקיצונית בהן היא הכת שהנהיג ברוכיה רוסו. רוסו נחשב למשיח השבתאי הבא, ובפולחן עדתו נפרצו גדרי העריות בצורה חריפה יותר מאשר בימי שבתי צבי. מרכז גדול נוסף של כתות שבתאיות היה באיטליה, שם רבו הגילויים מפי מגידים מן השמיים, והפן הנבואי גדול בה יותר מאשר מקומות אחרים. במהלך המאה ה-18 התמעטו שרידי השבתאים בקרב היהודים, והרבנים ומנהיגי הקהילות ניהלו נגדם מלחמה עיקשת. באירופה ידועים המקרים של המטיפים השבתאיים נחמיה חייא חיון, חיים מלאך, יצחק קיידאנר מזולקווא, ומרדכי מוכיח מאייזנשטט.
אחד הלקחים שהופקו מפרשת השבתאות הייתה הטלת איסורים והגבלות חמורות על העיסוק בקבלה ובמיסטיקה. ועד ארבע ארצות פרסם איסור גורף על לימוד קבלה קודם לגיל ארבעים ועיסוק מוקדם בלימוד תלמוד ופוסקים. גם לאחר הטלת האיסורים נחשדו עדיין רבנים רבים שעסקו בקבלה בנטייה לשבתאות, אך להבדיל מתנועת השבתאות המקורית, רובם היו שבתאים חסידים שלא התירו עבירה על איסורים הלכתיים, אך באמונתם היו גם מוטיבים שבתאיים, והם תמכו חומרית בשבתאים מכל סוג. הרבנים יעקב עמדין ומשה חגיז שפעלו בגרמניה ובירושלים התפרסמו ברדיפה האובססיבית והקנאית נגד כל חשוד בשבתאות. בין השאר נחשד בשבתאות רבי יהונתן אייבשיץ, מחשובי רבני גרמניה, על ידי רבי יעקב עמדין. עמדין טען כי אייבשיץ נהג למסור לחולים קמעות לרפואה ובהם רמזים שבתאיים. המחלוקת שפרצה בין עמדין ואייבשיץ גרפה רבים מרבני אירופה, שמרביתם צידדו בצדקתו של אייבשיץ, אך כיום מקובלת במחקר דעתו של פרופ' גרשם שלום שקיבל את גרסתו של עמדין כי אייבשיץ היה שבתאי. מלחמה מפורסמת שניהל רבי משה חגיז הייתה נגד רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), אותו האשים חגיז בנבואת שקר ובשבתאות. רמח"ל מצידו חיבר ספר בשם "קנאת ה' צבאות" בו הוא מתפלמס עם השבתאות מנקודת מבט תאולוגית-קבלית באופן שיטתי. עמדין עצמו גם עסק בניסיונות תאולוגיים לקעקע את יסודותיה הקבליים של השבתאות. לצורך כך הוא חיבר את ספרו "מטפחת ספרים", בו פקפק בקדמותם של חלקים מספר הזוהר ובאמינות גרסאותיו המצויות בידינו. הוא גם גינה את העיסוק בפילוסופיה, וכפר בכך שהרמב"ם חיבר את ספרו מורה נבוכים.
באמצע המאה ה-18 הייתה התפרצות שבתאית גדולה בפולין, כאשר הקים יעקב פרנק את התנועה הפרנקיסטית וטען שנשמתו של שבתי צבי התגלגלה לתוכו. הפרנקיסטים המשיכו במנהגי הפריצות וגילוי העריות של השבתאים, ויש האומרים כי יעקב פרנק עצמו נהג לקיים יחסי מין עם בתו רחל כחיקוי לזיווג זעיר אנפין והמלכות. סופה של התנועה הפרנקיסטית היה כאשר מאמיניה התנצרו בשנת 1759. שנים מעטות לאחר התנצרותם של הפרנקיסטים וגוויעת התנועה השבתאית באירופה, זכרה התעורר לתקופה קצרה כאשר פרץ הפולמוס על תנועת החסידות, שהואשמה בידי מתנגדיה בהיבטים מסוימים של שבתאות. בתורת החסידות יש כמה דברים שזוהו בידי מתנגדיה כדעות שבתאיות, כגון תמיכה בהשקפה השבתאית בתפיסה של "עבירה לשמה", מקום גדול לאמונה בכוחו של הצדיק וביכולותיו לשנות סדרי עולם ולהתקשר עם העליונים, התעסקות בחומריות במטרה לקדש את עולם החולין, וזלזול בפרטים הלכתיים, שהתקיים בחצרות חסידיות מסוימות, שטענו כי הכוונה יותר חשובה מהעשייה. דרכם של מתנגדי החסידות לא צלחה והיא התקבלה כזרם לגיטימי ביהדות, ההאשמות נגדה פחתו וכמעט שנעלמו בדורנו.
פרופסור יהודה ליבס חקר רבות את ספריו של רבי מנחם מנדל משקלוב, תלמידו של הגאון מווילנה, ומצא בהם יחס אמביוולנטי לשבתאות ולשבתי צבי. הוא מצא גימטריאות רבות הרומזות לשבתי צבי ולרבי העשיל צורף, מקובל שבתאי שפעל בווילנה, שמפירושם עולה שרבי מנחם מנדל ראה בשבתי צבי משיח אמיתי, שלולא היה נגוע בגאווה ובשאיפה חקרנית מדי היה זוכה להיות המשיח בפועל, וגם כשלא זכה לכך, הרי שפעילותו עדיין מהווה שלב הכרחי לקירוב הגאולה. כמו כן קיימת עדות לפיה הכת הפרנקיסטית ראתה את הגר"א כרבה ומורה דרכה הרוחני, למרות שהגר"א עצמו בוודאי התנגד לשבתאות.
השבתאים כיום
בימינו הכת השבתאית היחידה ששרדה היא כת הדונמה, שמרכזה העיקרי נמצא בטורקיה.
אחד ממנהיגי מזימת הרצח נגד הנשיא מוסטפא כמאל אטאטורק באיזמיר לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית היה מהמט ג'וויד ביי שהוא דונמה,  החבר המייסד של ועדת האיחוד והקידמה ושר האוצר לשעבר של האימפריה העות'מאנית. לאחר חקירה ממשלתית נרחבת, ג'וויד ביי הורשע ולאחר מכן הוצא להורג בתלייה ב-26 באוגוסט 1926 באנקרה.
כאמור, ראשיתה של ה"דונמה" בסלוניקי בשנת 1683, ואליה הצטרפו בני המשפחות שהתאסלמו בימי שבתי צבי. במאה ה-18 מנו כבר 3,000 נפש, בסוף המאה ה-19 מנו למעלה מעשרת אלפים, וברבע הראשון של המאה העשרים מניינם היה בין 13–15 אלף נפש. בני הכת נמצאו בעמדות חשובות בסלוניקי במסחר ובבנקים, והם חדרו גם לחוגי האינטליגנציה המקצועית כעורכי דין וכרופאים ומהם שימשו גם כפקידים ממשלתיים.
בימים אלו הכת נמצאת במצב של חילון והתבוללות.
תורת השבתאות
אף על פי ששבתי צבי הושפע יותר מספרות הקבלה הקדם לוריאנית, תורת השבתאות מבוססת בעיקרה על קבלת האר"י. הסיבה לכך נעוצה בהשפעתה על דובר הכת ויוצר שיטתה בקבלה - נתן העזתי. בקבלה הלוריאנית יש מתח משיחי רב וההסברים על הגאולה בכתבים אלו עמוקים מאוד. נתן הגה רבות בספרי הקבלה, בעיקר בקבלת הרמ"ק והאר"י ויצר משילוב של שיטותיהם משנה סדורה ומוטעמת המכוונת כולה להוכיח ששבתי צבי הוא משיח ישראל המיוחל. אף גדולי המקובלים מודים שתורת השבתאות היא אחת מהתורות הגדולות שנהגו בתולדות הקבלה.
תורת האלוהות של שבתי צבי
בין השבתאים עצמם לא שררה אחדות דעים בשאלת התגשמות האלוהות. בעוד נתן העזתי, ובעקבותיו שמואל פרימו (סופרו של שבתי צבי), גרסו אחדות מלאה בין המשיח שבתי צבי ובין האלוהות, היו מקובלים שבתאיים שהתנגדו לתפיסה זו, ובראשם אברהם קרדוזו שטען כי האלהת שבתי צבי היא כפירה וניהל מערכה עיקשת נגד פרימו וחבריו. נקודת מחלוקת הפוכה בין שבתי צבי עצמו ותלמידיו נתן העזתי ופרימו ובין קרדוזו התגלעה סביב היחס שבין האין סוף, הסיבה הראשונה והמנותקת מהעולם לפי השבתאים, ובין ספירת התפארת "אלוהי ישראל" לשיטתם. בעוד שבתי צבי מייחל לאיחודם של האין סוף ואלוהי ישראל בשעת התיקון השלם, טענו קרדוזו ותלמידיו כי גישה זו היא הגשמה וכי הנתק בין הסיבה הראשונה והשנייה הוא מוחלט.
הנחש ונשמת המשיח
בדומה ובשונה ממיתוסים מהעולם העתיק, גם בתנ"ך מופיעים סיפורים על ראשית המציאות ועל היצורים שהיו קיימים בעולם טרם נעשה סדר בתהליכי הבריאה. במקרא יש רמזים למאבקיו של אלוהי ישראל בנחש בריח ובתנין - נציגיה של מלכות האופל והרשע:
לפי תורת השבתאות, אין בדברים אלו רמז למאבק בין שני כוחות נבדלים - טוב ורוע, אור וחושך וכו' - אלא מאבק בין שתי בחינות שונות באלוהות עצמה, כלומר הנחש הוא התגלמות של אחת הבחינות. על פי מסורת קדומה, הנחש היה בעל כנפיים וידע לעוף כאחד השרפים:
הנחש פועל להביא להרמוניה ואיזון באלוהות ופועלו חיובי והכרחי. על פי השבתאות, הנחש הוא לא אחר מאשר שבתי צבי, ניצוץ אלוהי שמטרתו להביא גאולה לעולם ובכך לגאול אף את האלוהות. בתפיסה זאת ניכרת השפעת הפרשנות של רבי יוסף אבן טבול, תלמיד האר"י שהסביר את הצמצום בקבלת רבו באופן שונה מהסברו של גדול תלמידי האר"י, רבי חיים ויטאל. לפי אבן טבול, הצמצום הוא פעולה שנעשית באור אין-סוף כדי להיפטר ממידת הדין שהייתה גלומה בו והוא נבע מרצון האלוהות להיטהר.
תורת השבתאות איננה המצאה חדשה אלא פרשנות רדיקלית ועמוקה לטקסטים קבליים חשובים וכשרים. כך למשל כותב מקובל חשוב שחי שנים רבות לפני תנועת השבתאות: גם בספר הזוהר מתואר הנחש כמי שפותח את רחם השכינה. דווקא הוא זה שיכול לרכז את הדינים הנמצאים בנקביות האלוהית ולטהרם. במיתוס השבתאי המשיח הגואל נתפס כנחש קדוש הרובץ במקום הטומאה, והוא נאבק בה כדי לברור את הניצוצות מן הקליפות. נתן מזכיר בהקשר זה את הנחש נחושתן שמשה רבנו צווה להכין במדבר כדי לרפא את אלו המסתכלים בו.
הרבנים שאינם שבתאים פרשו את נושא הנחש על פי מאמר הגמרא על הפסוק: "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים " (בראשית א' כא') כמו מאמר המדרש על הפסוק: "ובדברי אגדה הוא לויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא, שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם". בהקשר זה מובאים הפסוקים על בריאת הלוויתן והנחש האדירים כדי להאדיר את מעשה בריאתם, ואילו השמדתם כדי להדגיש את דאגת האל לקיום העולם.
פי. ג'יי. קלארק'ס
'''פי. ג'יי. קלארק'ס (באנגלית: P. J. Clarke's''') הוא באר-מסעדה ותיק בניו יורק. הוא נמצא בשדרה השלישית 915 בפינה הצפונית-מזרחית של הרחוב 55 מזרח במנהטן. הוקם בשנת 1884. כונה "הוותיקן של הבארים" (the Vatican of saloons) על ידי העיתון "הניו יורק טיימס". הבאר ידוע בעיקר בתפריט ההמבורגרים שלו.
היסטוריה
הבניין העשוי לבנים אדומות נבנה בשנת 1868 במקום שנודע עד אז ברישומים כ"הצריפים של הפולשים". בשנת 1884 נפתחה בו מסבאה ראשונה של אדם בשם ג'נינגס, ששימשה פועלים אירים רבים שעבדו בסביבה. הבעלים השני היה אנגלי בשם דאנין שהעסיק החל משנת 1902 ברמן אירי בשם פטריק גוזף קלארק. אחרי עשר שנות עבודה, בשנת 1912 קנה קלארק את הבאר ושינה את שמו לשמו הנוכחי. למרות שבמהלך השנים השכונה השתנתה ודייריה הוחלפו על ידי אנשי המעמד הבינוני, הבאר המשיך לפעול ללא שינוי משמעותי באופיו. נבנתה לא רחוק משם ככר רוקפלר ממנה נהרו אל הבאר עובדי משרדים, מוציאים לאור, עיתונאים, ובעלי תפקידים בכירים מעולם התקשורת. הבניין שב נמצאת המסעדה הוא holdout שאינו למכירה והוא מוקף על ידי גורד שחקים בעל 47 קומות. בשנת 1948, שנת מותו של פי. ג'יי. קלארק, מכרה משפחתו את המקום לאחים לאווצו, סוחרי עתיקות ומשפצים שניהלו את העסק מהקומה השנייה. האחים לאווצו חתמו עסקה לפיה הבניין המאכסן את המסעדה נמכר תמורת 1 מיליון וחצי דולר והוחכר ל 99 שנה לחברה Tishman .Realty and Construction עם זאת בגלל קשיים כלכליים, לבאווצו נאלצו למכור בסופו של דבר את חלקם  לקונסורציום שכלל את ג'ורג' סטיינברנר, טימותי האטון ואחרים. לפני מעצרו בשנת 2008 גם ברנרד מאדוף, שמשרדיו התמקמו לא רחוק מן הבאר, נמנה עם המשקיעים. במקור הבניין היה מבנה בעל ארבע קומות. הוא איבד את שתי הקומות העליונות כשהוקם גורד השחקים בשנות ה-1960 המאוחרות.
בשנים 2003-2002 המסעדה נקנתה על ידי פיליפ סקוטי וארנולד פנר, שסגרו אותה לשנה לשם שיפוצים. בקומה השנייה הוקם בשנת 2003 באר-מסעדה נפרד בשם סיידקאר. בהמשך "פי. ג'יי. קלארק'ס" פתחה עוד חמישה סניפים - על ההאדסון, בכיכר לינקולן, על יד הבית הלבן בוושינגטון, בסאו פאולו ובלאס וגאס.
מבקרים מפורסמים
בשנות ה-40 היה הבאר כבר ל"מוסד". בין המבקרים של באר המסעדה ניתן לציין ידוענים רבים, וביניהם: אריסטוטליס אונאסיס, ז'קלין קנדי-אונאסיס, ארנסט בורגניין, אתל מרמן, איש הרדיו והטלוויזיה דיק קלארק, שהיה מתארח בבאר אחרי העבודה, כולל אחרי תוכנית השנה החדשה, נט קינג קול, ג'וני דפ, קית' ריצ'רדס, באדי הולי, טד קנדי, הדי לאמאר, ג'ייק למוטה, יוג'ין לוי, לייזה מינלי, ברוק שילדס, פרנק סינטרה, ג'וני מרסר ולואי ארמסטרונג.
קולנוע וטלוויזיה
צ'ארלס ג'קסון, מחבר הרומן לפיו הופק הסרט, נמנה עם מבקריה הקבועים של המסעדה
משה ברנשטיין (רב)
ביוגרפיה
נולד בעיר לושה, מחוז מינסק שבבלארוס, לרב אברהם ברנשטיין, בנו של הרב משה ברנשטיין, רבה של לושה. למד בישיבת סלוצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ. נישא לנחמה, בתו של רבו הרב ליבוביץ.
בחודש ניסן שנת תש"א (1941) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. יחד עם גיסו הרב יעקב משה ליבוביץ יסד בירושלים את ישיבת קמניץ ועמד בראשה עד פטירתו. עקב מצבו הרפואי שהה בשנה האחרונה לחייו בשווייץ.
שני חתניו, הרב אשר ליכטשטיין והרב יצחק שיינר, מילאו את מקומו בראשות הישיבה.
הרב משה ברנשטיין נפטר ב-26 ביולי 1956 ונקבר בהר המנוחות.
וירוזום
וירוזום הוא מעטפת חלבונית ושומנית של נגיף החסרה את החומר תורשתי וקוטרה הוא כמה עשרות ננומטרים. הווירוזום מוכשר לחדור את ממברנת התא בהתאם ליכולתו של הנגיף ממנו נוצר. תכונות אלו של הווירוזום מקנות לו יכולת לשמש כנשא תרופות בדומה לליפוזומים. ניתן ליצור במעבדה וירוזומים על ידי המסה והפרדת המעטפת משאר חלקי הנגיף הכוללים את החומר תורשתי וחלבונים נוספים. הפרדה זו נחוצה לצורך ביטול יכולת ההתרבות של הנגיף ומילוי הווירוזום בתוכן התרופתי הרצוי.
שימושים
טכניקות ריפוי גנטי וחיסון מומת עושות שימוש בוירוזום. בביוטכנולוגיה נעשה שימוש בוירוזומים המשמשים כנשאים לשם הדבקת תאים בחלבון או בRNA רצוי.
כיום בעולם שיגור התרופות, נגיף השפעת (האינפלואנזה) הוא הנשא הנפוץ ביותר הודות לחלבונים נגיפיים ייחודיים הנמצאים על גבי המעטפת שלו, כגון החלבון המהגלוטינין ונוירואמינידאז. חלבונים אלו תורמים ליציבות ואחידות המעטפת של הנגיף והוירוזום. החלבון המהגלוטינין מסייע לנגיף בתהליך ההדבקה ובתהליך האיחוי (אנדוציטוזה), המנוצלים בווירוזום לצורך שיגור התרופה לתוך תא המטרה. כתוצאה מכך וירוזומים שנוצרו מנגיף האינפלואנזה בעלי יתרון משמעותי על פני וירוזומים ונשאים אחרים.
ננו-ספירה
ננו ספירה היא סוג של ננוקפסולה. ננו-ספירה היא חלקיק ננומטרי כדורי וחלול. את הננו-ספירה ניתן לייצר ממגוון גדול של חומרים כגון: חלבונים, סוכרים, חומצות גרעין, מתכות, חומרים אורגניים, אנאורגניים ועוד. כתוצאה מכך לננו-ספירה מגוון רחב של יישומים ביניהם שיגור תרופות. יצירת החלקיקים הננו-ספירים מאפשרת להקטין את צפיפות החומר ולהגדיל את שטח הפנים שלו.
המבנה הננו-ספירי מאפשר מספר דרכים לנשיאת התרופה; לעיתים החלקיק חלול ומעטפתו החיצונית היא התרופה או לחלופין ניתן לכלוא את התרופה בתוך החלקיק כאשר המעטפת מורכבת מחומר אחר. למעטפת חשיבות רבה כיוון שמעבר להיותה גוף החלקיק, ניתן להעניק לה תכונות שיקלו על שיגור התרופה והכוונתה ליעד המתאים. לדוגמה: ניתן לייצר את המעטפת מסוכר המהווה מזון לחיידקים אליהם מיועדת אנטיביוטיקה הכלואה בחלל החלקיק. כך החיידקים יתרכזו סביב החלקיק ויחשפו את התרופה תוך פירוק הסוכר. יתרונות נוספים שניתן להעניק על ידי שליטה במבנה המעטפת הם: שליטה בקצב שחרור התרופה על ידי ייצור מעטפת עבה יותר, או הגנה על התרופה מפני מערכת החיסון על ידי כליאת התרופה בתוך מעטפת אינרטית.
לואיס ואס דה טורס
לואיס ואס דה טורס (גליסית ופורטוגזית: Luís Vaz de Torres, ספרדית: Luis Váez de Torres; סביבות 1565 – 1607) היה ספן ומגלה ארצות בן המאה ה-16 ואחד המפקדים בשייטת הספרדית שהייתה הראשונה לחצות את המצר המפריד בין יבשת אוסטרליה לאי גינאה החדשה ונושא את שמו – מצר טורס.
ראשית חייו
קפטן לואיס ואס דה טורס תועד כמי שנקרא "ברטון" על ידי אנשי הצוות בדיווחים על מסע 1606–1608, המצביע על מקורו במחוז הצפון-מערבי של ספרד – גליסיה. רוב ההיסטוריונים בני זמננו מקבלים זאת כעדות למקורותיו. השנה והמקום המדויק של לידתו אינם ידועים. בהנחה שהוא היה בסוף שנות השלושים או הארבעים לחייו בשנת 1606, שנת לידה של בערך 1565 נחשבת כסבירה.
טורס הוצג על ידי כמה חוקרים כפורטוגזי ללא שום עדות פרט לשמו. ctu באותה העת לא היה הבדל בין האיות בגליסית לאיות בפורטוגזית. בדיווחים שנותרו אין התייחסות אליו כאל פורטוגזי, מלבד הערותיהם של אנשי צוותיו הפורטוגזים של פדרו פרננדש דה קיירוש.
טורס נכנס לחיל הים של הכתר הספרדי בשלב מסוים ומצא את דרכו למושבות דרום אמריקה. בסוף 1606 מונה למפקד הספינה השנייה במשלחת לאוקיינוס השקט שבראשה עמד הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש ומטרתה הייתה לאתר את טרה אוסטרליס.
המסע עם קיירוש
פדרו פרננדש דה קיירוש היה נווט יליד פורטוגל שפיקד על משלחת של שלוש אוניות ספרדיות, "סן פדרו סן פבלו" (60 טון), "סן פדריקו" (40 טון) והאוניה "לוס טרס רייס מאגוס". שלוש הספינות עזבו את קייאו בפרו ב־21 בדצמבר 1605, כאשר טורס פיקד על סן פדריקו.
במאי 1606 הם הגיעו לקבוצת איים שלימים ייקראו ההיברידים החדשים וונואטו. קיירוש כינה את הקבוצה "אוסטרליה של רוח הקודש" (La Austrialia del Espiritu Santo). השם אוסטרליה שנקטק קיירוש מקורו בשם אוסטריה, תוך התייחסות למוצאו האוסטרי של בית הבסבורג, שאליו השתייכה משפחת המלוכה הספרדית. האי הגדול ביותר בוונואטו ידוע עדיין בצורה המקוצרת של השם: "אספיריטו סאנטו". לצד השם הלטיני העתיק "טרה אוסטרליס", השם שהעניק קיירוש, Austrialia, נחשב לא פעם לאחד ממקורות השם של אוסטרליה. כעבור שישה שבועות חזרו שוב ספינותיו של קיירוש לים כדי לחקור את קו החוף. בלילה של 11 ביוני 1606 נפרד קיירוש ב"סן פדרו וסן פבלו" מהאוניות האחרות בעקבות מזג האוויר הגרוע ולא הצליח (או כך לפחות אמר אחר כך) לחזור למעגן בטוח באספיריטו סנטו. לאחר מכן חזר והפליג לאקפולקו במקסיקו, לשם הגיע בנובמבר 1606. בדיווח של פראדו, שהוא ביקורתי ביותר כלפי קיירוש, מוצגים מרד ומנהיגות לקויה כסיבות להיעלמותו של קיירוש. טורס שתק בנושא אך כתב כי "מצבו היה שונה ממצבו של קפטן קיירוש".
מריאן יאראביצה
מריאן יאראביצה (נולד ב-27 באפריל 1989 בצ'אדצה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סניצה.
לואיס ואס דה טורס
החוף הדרומי של גינאה החדשה ומיצר טורס
ב-26 ביוני 1606 הפליגו "סן פדריקו" ו"לוס טרס רייס מגוס" בפיקודו של טורס למנילה. רוחות נגדיות מנעו מהאוניות לנסוע בדרך הישירה ביותר לאורך החוף הצפוני של גינאה החדשה. על פי פראדו הם ראו אדמה ב־14 ביולי 1606, שהייתה ככל הנראה האי טגולה בארכיפלג לואיזיאדה, דרומית-מזרחית לגינאה החדשה. ההפלגה נמשכה במהלך החודשיים הבאים לאורך החוף הדרום-מזרחי, והיו מספר עצירות לצורך חידוש המזון והמים של הספינות. המשלחת גילתה את מפרץ מילן כולל האי בזילאקי, אותו כינו "טיירה דה סן בואנוונטורה", ושייכו את האדמות שם לספרד ביולי 1606. הגילוי הביא את הספרדים למגע הדוק ולעיתים אלים עם הילידים המקומיים. פראדו וטורס מתעדים שניהם את לכידתם של עשרים אנשים, כולל אישה שילדה מספר שבועות לאחר מכן. מאיים אלה הפליג טורס לאורך החוף הדרומי של גינאה החדשה והגיע למפרץ אורנג'רי, אותו כינה "באהיה דה סנט לורנצו" מכיוון שנחת ב־10 באוגוסט, חג של סנט לורנס או סנט לורנצו. המשלחת הפליגה משם למפרץ פפואה, בחנה את קו החוף ותיארה אותו. פראדו צייר מספר רישומים של המקומות במפרץ פפואה, שרבים מהם עדיין קיימים.
טורס בחר לאחר מכן במסלול קרוב לחוף גינאה החדשה כדי לנווט במיצר שנושא כעת את שמו. בשנת 1980 הציע קפטן ברט הילדר כי סביר יותר שטורס עשה מסלול דרומי במצר הסמוך שנקרא מצר אנדבור, ב-2–3 באוקטובר 1606. מעמדה זו, בוודאי היה רואה את כף יורק, הקצה הצפוני ביותר של אוסטרליה. על פי המחבר האוסטרלי בן המאה ה-19 ג'ורג' קולינגרידג', טורס "גילה את אוסטרליה מבלי שהיה מודע לעובדה זו". עם זאת, וילם יאנסזון ביצע מספר נחיתות בחוף המערבי של חצי האי כף יורק 7 עד 8 חודשים לפני כן, בעוד שטורס מעולם לא טען שהוא ראה את היבשת הדרומית, הוא רק כתב - "כאן ישנם איים גדולים מאוד".
מריאן יאראביצה
קריירה
הוא שיחק בנבחרות הנוער של סלובקיה - נבחרת סלובקיה בכדורגל עד גיל 19 (Slovakia U-19) בשנת 2008, ונבחרת סלובקיה בכדורגל עד גיל 21 (Slovakia U-21) בשנים 2009-2010.
לואיס ואס דה טורס
החוף הדרומי של גינאה החדשה ומיצר טורס
טורס עקב אחר קו החוף של גינאה החדשה, וטען כי כבש את האי בשם מלך ספרד ב־18 באוקטובר 1606. ב־27 באוקטובר הגיע לקצה המערבי של גינאה החדשה ואז עשה את דרכו צפונה לסרם ומיסול לכיוון ים הלמרה. בתחילת ינואר 1607 הגיע לטרנאט, חלק מאיי התבלינים. הוא הפליג משם ב-1 במאי למנילה שאליה הגיע ב-22 במאי. המשלחת הוכיחה כי גינאה החדשה אינה חלק מהיבשת המבוקשת.
תוצאות ההפלגה
טורס התכוון להציג באופן אישי את השבויים, כלי הנשק ודו"ח מפורט למלך בשובו לספרד. הדיווח הקצר שכתב על ההפלגה מעיד על כך. עם זאת, נראה כי לא היה שום רצון במנילה לממן את הפלגתו חזרה לספרד, ונאמר לו כי ספינותיו ואנשיו נדרשים באופן מקומי לשירות המלך.
ב-1 ביוני 1607 הגיעו שתי ספינות למנילה מאמריקה הדרומית, האחת היא ספינת הדגל לשעבר של קיירוש "סן פדרו וסן פבלו", הפעם הפליגו בשם אחר, אך עם כמה מאנשי הצוות הקודמים עדיין על סיפונה. לאחר שנודע שקיירוש שרד, כתב טורס מיד דיווח על מסעו לקיירוש. אף על פי שהדו"ח הזה לא שרד, קיירוש עצמו התייחס לכך בכמה מהתכתובות הרבות שלו למלך, תוך כדי הכנות למסעות נוספים.
הדו"ח הרשמי נכתב על ידי דייגו דה פראדו ונחתם על ידי טורס ובכירים אחרים במנילה ב-6 ביוני 1608. טורס ואנשי הצוות שלו נעלמו לחלוטין מהתיעוד ההיסטורי בשלב זה, וגורלם לאחר מכן אינו ידוע. פראדו חזר לספרד, ואולי לקח עמו את אחד השבויים מגינאה החדשה. מרבית המסמכים של תגליותיו של טורס לא פורסמו, אולם הם הגיעו לספרד ונמצאים בארכיונים ספרדיים, כולל הדו״ח הארוך של פראדו והתרשימים הנלווים אליו.
בין 1762 ל־1765 נבחנו הדו"חות הכתובים של משלחת טורס על ידי ההידרוגרף הבריטי אלכסנדר דרלימפל . דרלימפל יצר מפות שכללו את הפלגות של קיירוש וטורס, לג'וזף בנקס, שללא ספק העביר מידע זה לג'יימס קוק.
כתב היד הרשמי המקורי הופיע שוב במהלך המאה ה-19 באוספי תומאס פיליפס. במכירת כמה מכתבי היד של פיליפס על ידי סותבי'ס, לונדון, ב־26 ביוני 1919 נרכשו מסמכים אלה על ידי מוכרי הספרים הנרי סטיבנס ובניו, שמכרו אותו לאספן האנגלי לסטר הרמסוורת'. הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס באוסטרליה רכשה אותם מאוסף הרמסוורת' בשנת 1932. הם הוצגו לראשונה בפומבי באוגוסט 1997.
גליפולי (סרט)
גליפולי (באנגלית: Galipoli), הוא סרט אוסטרלי משנת 1981 שבויים על ידי פיטר ויר ובכיכובם של מל גיבסון ומרק לי (Mark Lee), אודות כמה בחורים צעירים מהאזור הכפרי של אוסטרליה המערבית שמתגייסים לצבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הם נשלחים לחצי האי גליפולי באימפריה העות'מאנית (כיום טורקיה), שם הם נלחמים בקרב גליפולי. במהלך הסרט הצעירים מאבדים בהדרגה את תמימותם בנוגע למטרות המלחמה. שיאו של הסרט מתרחש במהלך הקרב של גייסות אנזא"ק בגליפולי ומתאר את ההתקפה הכושלת שהתרחשה בקרב על מעבר ההרים (Battle of the Nek) ב-7 באוגוסט 1915.
הסרט מספק תיעוד נאמן לחיים באוסטרליה של העשור השני של המאה העשרים המזכיר את סרטו של ויר מ-1975 "פיקניק בצל ההר (Picnic at Hanging Rock), שעלילתו מתרחשת בעשור הראשון של המאה העשרים, ומשקף את האידיאלים ואת דמויותיהם של האוסטרלים שהצטרפו ללחימה, כמו התנאים שהיו מנת חלקם בשדה הקרב. יחד עם זאת הוא משנה חלק מהאירועים לצורכי העלילה ומכיל כמה אי דיוקים היסטוריים.
הסרט הופק לאחר צאתו לאקרנים של הסרט מ"הגל החדש האוסטרלי" (Australian New Wave), "משפטו של סגן מורנט" משנת 1980 ואחריו הופקו בשנת 1985 המיני סידרה "אנזאק"ס" (ANZACs) והסרט "הפרשים הקלים" (The Lighthorsemen) בשנת 1987. הנושא החוזר ונשנה בסרטים אלה הוא הזהות האוסטרלית כמו רעות, שובבות, אובדנה של התמימות במלחמה והתבגרותה של האומה האוסטרלית. תמה זו נקראה מאוחר יותר "רוח אנזא"ק" (ANZAC spirit).
עלילה
אוסטרליה המערבית, מאי 1915. ארצי המילטון (מארק לי), רועה צאן ואתלט שזכה בפרסים בן 18, משתוקק להתגייס לכוח האימפריאלי האוסטרלי. מאמנו הוא דודו ג'ק (ביל קר -Bill Kerr) והוא מעריץ את הארי לסלס שהוא אלוף העולם בריצה ל-100 יארד. ארצ'י מנצח במרוץ את הבריון המקומי לס מאק'קאן (הרולד הופקינס - Harold Hopkins), כשארצ'י רץ יחף ולס רוכב על סוסו ללא אוכף.
פרנק דיון (מל גיבסון) הוא פועל רכבת מובטל שכספו אזל. הוא אצן מהיר ומקווה לזכות בפרס הכספי בקרנבל האתלטיקה. ארצ'י ודודו ג'ק נוסעים לקרנבל האתלטיקה. פרנק מתרשם כאשר ארצ'י מנצח אותו. פרנק מתקרב לארצ'י ויחד הם מחליטים לנסוע לפרת' כדי להתגייס. לפני שהם נפרדים, ארצ'י נותן את כספי הפרס בו זכה לג'ק ואומר לו שהוא לא חוזר הביתה כי הוא החליט להתגייס.
ארצ'י ופרנק ללא פרוטה בכיסם, עולים בסתר לרכבת משא ולאחר מכן ממשיכים בדרכם בחציית המדבר ועוצרים לחניית לילה בתחנת גידול בקר. בהגיעם לפרת', הם מתאכסנים אצל אביו של פרנק, מהגר אירי. לאור המורשת האירית של פרנק ואופיו הציני, אין לו רצון רב להילחם למען האימפריה הבריטית. יחד עם זאת ארצ'י משכנע אותו לנסות להתגייס לבריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים. עקב כישלונו ברכיבה על סוס, פרנק מתגייס לחיל הרגלים עם שלושה מחבריו מהעבודה ברכבת: ביל (רוברט גראב - Robert Grubb),בארני (טים מקנזי - Tim McKenzie) וסנואווי (דייוויד ארגו -David Argue). כאן נחשפים רבים מהמניעים להתגייסות למלחמה: הלאומנות של תקופת המלחמה, תעמולה אנטי-גרמנית, יצר ההרפתקנות והמשיכה למדים. כל החיילים מפליגים על ספינת תובלה לקהיר. פרנק וארצ'י מופרדים ומפליגים בשתי ספינות נפרדות.
כמה חודשים לאחר מכן, פרנק וחבריו לנשק מתאמנים ליד הפירמידות ומבלים את זמנם הפנוי בקהיר, בשתייה ובביקורים בבתי בושת. במהלך האימונים פרנק וארצ'י נפגשים שוב. הם נשלחים לגליפולי כחיילי רגלים.
בריגדת הפרשים מתקיפה בשלושה גלים מעבר לקפל קרקע שמטווחת על ידי מכונת ירייה טורקית. הגל הראשון אמור היה לתקוף בשעה 4:30 בבוקר לאחר הרעשה ארטילרית. לרוע המזל, שעוניהם של המפקדים לא מתואמים וההפגזה מתקיימת מוקדם מדי. מפקד הבריגדה, קולונל רובינסון, מתעקש שעליהם להתקיף. גל התקיפה הראשון מוכרע על ידי הטורקים תוך שניות. גורלו של הגל השני זהה. מייג'ור ברטון רוצה לעצור את ההתקפה כדי להפסיק את הטבח, אך הקולונל טוען שנאמר לו שנראו דגלי סימון של אנזא"ק מבצבצים מהחפירות של הטורקים, דבר שמעיד שההתקפה הצליחה, לפחות בחלקה. קו הטלפון מנותק. ברטון שולח את פרנק עם הודעה למטה החטיבה, אך בהגיעו מתעקש הקולונל שהתקיפה תמשיך.
לוטננט גריי (פיטר פורד - Peter Ford), סגנו של מייג'ור ברטון, מתוודה בפניו שהוא היה החייל שטען שנאמר לו שראו את דגלי הסימון, למרות שהוא לא זוכר מי אמר לו זאת. פרנק מציע למייג'ור שהוא יעקוף את הקולונל ויפנה לגנרל גרדינר. פרנק ממהר למפקדתו של גרדינר על החוף. הגנרל מקבל מידע שבסובלה, כוח הנחיתה "שותה תה על החוף". הוא אומר לפרנק שהוא ישקול מחדש את קיומה של ההתקפה. פרנק ממהר למסור את ההוראה, אך קו הטלפון מתוקן וקולונל רובינסון מורה על המשך ההתקפה. ברטון מצטרף לאנשיו בהתקפה, מטפס מתוך החפירה, אקדחו שלוף, ומסמן לאנשיו לתקוף. ארצ'י מצטרף לגל האחרון. פרנק מגיע כמה שניות מאוחר מדי וצורח מתוך צער וייאוש. כשחבריו של ארצ'י נקצרים באש המקלע, הוא שומט את הרובה שלו ורץ מהר ככל יכולתו. התמונה האחרונה בסרט מתמקדת בארצ'י כשהוא נפגע מקליעים ונופל אחורה (בהשראת תמונתו של רוברט קאפה, "מותו של חייל לויאליסט").
הרעיון בסרט
הרעיון המרכזי בסרט הוא אובדן התמימות וההתבגרות של החיילים האוסטרלים ושל האומה שלהם. באחת הסצינות המוקדמות ניתן לראות את הדוד ג'ק קורא מספר הג'ונגל על מוגלי שהגיע לבגרות ועתה חייב לעזוב את משפחת הזאבים שבה גדל. השחקן מל גיבסון העיר: "קרב גליפולי היה בעצם לידתה של אומה. היה זה ניפוץ החלום האוסטרלי. הם התאחדו להילחם בהונים (כינוי לגרמנים) ונהרגו באלפיהם במלחמת חפירות מלוכלכת קטנה".
הסרט יוצר הקבלה בין תחרות ספורטיבית לבין המלחמה, כאשר בחור המתגייס לבריגדת הרוכבים, מכנה את המלחמה בהיותו בתחרות הריצה: "המשחק הגדול מכולם".
ההפקה
פיטר ויר רצה להפיק סרט על קרב גליפולי מאז ביקר שם ב-1976 ומצא צנצנת תרופות ריקה על החוף. הוא הכין ראשי פרקים לתסריט ונתן אותם לדייוויד ויליאמסון (Williamson) כדי שיכתוב את התסריט לסרט. לתסריט היו כמה גרסאות. חברת ההפקה לא אהבה את הגרסה הראשונה שהתקציב שלה עמד על 4.5 מיליון דולר אוסטרלי. במאי 1979 ביקש ויר מהמפיקה פטריסיה לובל (Patricia Lovell) שתיקח על עצמה את הפקת הסרט. התסריט אז התמקד לראשונה בסיפורם של שני אצנים. לובל הצליחה לגייס תקציב של 850,000 דולר שלא היה מספיק לצורכי ההפקה.
במאי 1980 הכריזו איל התקשורת רופרט מרדוק ורוברט סטיגווד (Robert Stigwood) כי הם מקימים חברת סרטים חדשה (Associated R&R Films). לובל פנתה אליהם עם התסריט והם הסכימו לממן את ההפקה בתנאי שהתקציב לא יעלה על 3 מיליון דולר. לובל ציינה מאוחר יותר שהתקציב הגיע ל-2.8 מיליון דולר והיה הסרט האוסטרלי בעל התקציב הגבוה ביותר שהופק עד אז. אביו של רופרט מרדוק, קית' מרדוק (Keith Murdoch) היה עיתונאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא ביקר ביקור קצר בגליפולי בספטמבר 1915 והפך להיות מתנגד בולט כנגד ניהול המערכה על ידי הבריטים.
הצלחת הסרט
הסרט "גליפולי" הצליח באוסטרליה עם הכנסה של 11,740,000 דולר אוסטרלי וזכה בשמונה פרסי האקדמיה האוסטרלית (AACTA Awards), כולל הפרסים לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והצלם הטוב ביותר. למרות שזכה לביקורות טובות ברמה עולמית לא היווה הסרט הצלחה קופתית ברמה עולמית והכניס רק 5.7 מיליון דולר אמריקני בארצות הברית, אך היה מועמד לפרס גלובוס זהב לסרט הזר הטוב ביותר.
ביקורות
"גליפולי" מציג את התנאים ואת האירועים שחוו החיילים בקרב גליפולי. דמותו של האתלט ארצ'י המילטון הושפעה מדמותו של טוראי ווילפריד הרפר (Wilfred Harpe) מרגימנט הפרשים העשירים (10th Light Horse Regiment) שנלחם אף הוא בקרב על מעבר ההרים ומופיע בספרו של צ'ארלס בין (Charles Bean) "היסטוריה רשמית של אוסטרליה במלחמת 1914-1918":
הסטייה הבולטת ביותר של הסרט מהמציאות, ועליה הובעה הביקורת העיקרית, היא תיאור שרשרת הפיקוד בקרב על מעבר ההרים. למרות שהוא לובש מדים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי, קולונל רובינסון נחשב לעיתים בטעות כאנגלי על פי מבטאו, שלמעשה זהו מבטא משולב אוסטרלי-אנגלי שהיה אופייני לתקופה ולא ניסיון מכוון להטעות את הצופים.
בכל מקרה, דמותו של קולונל רובינסון מיוחסת לדמותו של קולונל ג'ון אנטיל (John Antill), קצין אוסטרלי שהיה מפקד הבריגדה השלישית ונלחם גם במלחמת הבורים. אכן מעט מאוד שליטה ופיקוד בריטים היו בקרב על מעבר ההרים. בספרו רב המכר "גליפולי" משנת 2001 מסכים ההיסטוריון לס קרליון (Les Carlyon) שהסרט מציג בצורה לא הוגנת את האנגלים בקרב והוא תולה בכנות את האשמה בעמיתו של אנטיל, מפקד בריגדת הרוכבים השלישית האוסטרלית, בריגדיר גנרל פרדריק יוז (Frederic Hughes): "גודל הטרגדיה של הקרב על מעבר ההרים היה בעיקר תוצאה של מחדל של שני אוסטרלים חסרי יכולת, יוז ואנטיל".
הסרט רומז שהגנרל הדמיוני גרדינר ביטל את התקיפה, כאשר במציאות ההתקפה דעכה כאשר מחצית מהתוקפים בגל הרביעי הסתערו בלי שקיבלו הוראה בעוד שהקצין שנותר בחפירות ושרד את המתקפות הקודמות, לוטננט קולונל נואל ברייזר (Noel Brazier) ניסה להפסיק את ההתקפה.
מבקרים נוספים, כולל קרליון, ציינו שההתקפה האוסטרלית במעבר ההרים הייתה פעולת הסחה להתקפה של הניו זילנדים בסארי באיר (Sari Bair) ולא של הנחיתה הבריטית בסובלה. לפיכך הבריטים לא "שתו תה על החוף", בזמן שהאוסטרלים נהרגו למענם. יתר על כן, שתי פלוגות של רגימנט "הקלעים המלכותים הוולשים" (Royal Welch Fusiliers) הבריטי, ספגו למעשה אבדות כבדות בנסותם לסייע להתקפה האוסטרלית במעבר ההרים, כאשר היה ברור שההתקפה נקלעה למשבר. היסטוריונים אחרים ביקרו את הסרט על כך שהוא מתאר את הקצינים הבריטים ואת הבוז שהם חשו כלפי המשמעת של האוסטרלים בקו החזית. לדעתו של רוברט ר. ג'יימס (Robert R. James), אין כל עדות לכך שהתנהגות כזאת של הפיקוד הבריטי כלפי הכוחות האוסטרלים שהיו כפופים אליהם, אכן התקיימה. יחד עם זאת ההתייחסות המזלזלת של הפיקוד הבריטי למשמעת של הכוחות האוסטרלים בקו החזית, תועדה בהרחבה על ידי היסטוריונים ותיקים כמו צ'ארלס בין ועל ידי היסטוריונים חדשים כמו לס קרליון ועולה גם בסיפוריהם של הניצולים.
רוברט וילפורט
רוברט וילפורט (באנגלית: Robert Wilfort; נולד ב-2 ביוני 1977) הוא שחקן ולשי. הוא הופיע בתפקידים שונים בטלוויזיה הבריטית בהן בסדרה "רוז ומלוני", "MI High", ו"קורוניישן סטריט". תפקיד הידוע ביותר הוא בדמות ג'ייסון וסט בסדרה "גאווין וסטייסי".
ביוגרפיה
וילפורט נולד בפורת'קאול שבוויילס ב-2 ביוני 1977.
בקולנוע שיחק וילפורט בתפקיד ד"ר סיימון גריפית' בסרטו של מייק לי "הכל או לא כלום" (2002), וגילם את הצלם של ריטה סקיטר בסרט "הארי פוטר וגביע האש" (2005). עוד הופיע בתפקיד קטן בסרט "ליברטין" (2004), ושיחק בסרט "דייט בהפתעה" (2015).
וילפורט היה שותף לכתיבה התסריט של "Lemmings" משנת 2001 יחד עם דניאל רוברטס. הסרט מקביל לחיי הצמד כשהם גדלים בפורת'קאול, עיר חוף קטנה בדרום ויילס.
בסדרה זוכת הבאפט"א "גאווין וסטייסי" הופיע וילפורט בתפקיד קבוע בדמות ג'ייסון וסט. ב-2013 שיחק בתפקיד ריקי בונס בסרט הקולנוע "הפרש הבודד".
ב-2008 השתתף וילפורט בפרסומות טלוויזיה שונות, בהן פרסומת לדגני "Crunchy Nut", קמפיין המיחזור בלונדון, ולחברת כרטיסי האשראי Barclaycard.
ב-2015 החל וילפורט לדבב את הקטר שמשון (במקור סמסון) בסדרת הילדים הבריטית "תומס הקטר וחברים". עוד ב-2015 גילם את ג'ורג' קוונדיש בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן של הילרי מנטל "וולף הול". בשנים 2015 ו-2016 שיחק וילפורט בתפקיד בוב קרצ'יט בדרמה "עלילות דיקנס" של ה-BBC.
ב-2018 הופיע וילפורט בתפקיד לורד ליברפול בסרטו של מייק לי "פיטרלו".
מעגלים של שישבת
הפקה
את הסרט יזמה עידית שחורי זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי הקולנוע, בגיל 24. בעת שעבדה כנערת תסריט ספרה למפיק יעקב קוצקי על רעיון לסרט ארוך שהגתה, קוצקי התלהב מהרעיון והחליט להפיק אותו לאחר שגייס ממשקיעים 4 מיליון ל"י. את המוזיקה חיבר אבנר קנר. יואל לרנר (שגם משחק בסרט) שר את שיר הנושא למילותיו של עלי מוהר.
צילומי הסרט נערכו במשך 5 שבועות באוגוסט 1979, אך בעת העריכה הוחלט לערוך צילומי השלמה בנובמבר 1979, והסרט יצאה לאקרנים ביוני 1980 הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, זכה לביקורות מעורבת, אך שנים אחר כך נחשב כסרט פורץ דרך בדרך שבה הציג נשים בקולנוע.
תקציר העלילה
דורית פלדמן (רחל שיין ארגמן) היא צעירה תל אביבית בת 24 שמנהלת חיים חפשיים עם גברים. היא עובדת בהפקות ומכירה גברים רבים מחוגי הבוהמה. הסרט מתחיל כאשר היא שוכבת עם שחקן נשוי (אלברט אילוז) לאחר הצגה. איתה בדירה גרה גילי (נועה כהן-רז) שהגיעה מטבעון כדי לגלות את העיר הגדולה בעזרתה.
היא לוקחת בינתיים את חברותיה להופעה של מייק בן דוד (יואל לרנר) ולהקתו במועדון צוותא. אחד המנגנים בלהקה הוא גיא (מוטי דיכנה).
הן עוזבות את המסיבה ומגיע לשתות בבאר, שם "מתחיל" איתם איתן (עמוס לביא) וכשהן עונות ל"חיזוריו" בחוצפה הוא מתרגז ומתחיל להרוס את הבאר עד שמסולק משם.
החברות מסיימות את הלילה ברחיצה בים בעירום בחוף תל אביב לאחר היציאה מהמים הן ממשיכות לשבת עירומות על החוף ולשוחח על הנטיות הלסביות שיש בהן.