cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקאל H
היסטוריה
ביולי 1999 עזב ג'ו דניאלס את הלהקה, וחודש לאחר מכן הצטרף מתופף אחר בשם בריאן סיינט קלייר. קלייר ולוקאס הקליטו את אלבומם הראשון כהרכב חדש בשנת 2002, כארבע שנים אחרי יציאת האלבום הקודם, האלבום נקרא Here Comes the Zoo שכלל את הסינגלים Hands on the Bible, ו-Half-Life. שנתיים לאחר מכן, ב-2004 יצא האלבום ?Whatever Happends to PJ Soles, שמבין כל האלבומים הצליח הכי פחות ומכירות אלבום זה היו הנמוכות ביותר מבין השאר. בשנת 2005 הוציאה לראשונה הלהקה אלבום בהופעה חיה נקרא Alive '05, בנוסף להופעה כלל האלבום גם את הסינגל Toxic, הסינגל למעשה היה גרסת כיסוי שנכתב במקור על ידי קאת'י דניס ובוצע מחדש על ידי בריטני ספירס. גרסת הכיסוי הייתה מוצלחת במיוחד, והושמע הרבה מאוד בתחנות רדיו שונות.
לראשונה מאז 2004, הוציאה לאור הלהקה אלבום אולפן נוסף שנקרא 12 Angry Months. צורת האלבום הייתה מיוחדת במינה מכיוון שהאלבום כלל 12 שירים וכל שיר מייצג חודש לועזי אחר כך שהרצועה הראשונה נקראה ינואר, השנייה פברואר, השלישית מרץ וכך בהתאמה.
בשנת 2011 הוציאה הלהקה את אלבום האוסף Local H: The Island Years.
ויקטור קרון
ויקטור קרון (בשוודית: Victor Crone; נולד ב-31 בינואר 1992) הוא זמר שוודי אשר ייצג את אסטוניה בתחרות האירוויזיון 2019 בתל אביב עם השיר "Storm". קרון נולד וגדל בשוודיה ולאחר שסיים תיכון עבר לארצות הברית.
את השיר האסטוני לאירוויזיון, "Storm", כתב קרון יחד עם המוזיקאי האסטוני סטיג רסטה אשר התמודד באירוויזיון 2015 יחד עם הזמרת אלינה בורן.
ז'ילברטו פריירה
ז'ילברטו די מלו פריירה (פורטוגזית: Gilberto de Mello Freyre; 15 במרץ 1900, רסיפה, ברזיל – 18 ביולי 1987) היה סופר, אנתרופולוג וסוציולוג ברזילאי. עבודתו המוכרת ביותר, ואולי החשובה והמשפיעה ביותר, היא הבית הגדול ומגורי העבדים (בפורטוגזית: Casa-Grande & Senzala). פריירה היה אחד האישים שהשפיעו ביותר על ההיסטוריה המודרנית של ברזיל.
ביוגרפיה
בבגרותו קיבל פריירה השכלה אקדמאית בארצות הברית, באוניברסיטאות של ביילור (Baylor) וקולומביה, שם למד אצל פרנץ בועז, ממנו הושפע עמוקות. לאחר לימודיו שב לברזיל ולימד סוציולוגיה, אולם בשל מעורבותו הפוליטית אולץ לעזוב ולחזור לארצות הברית בשנת 1930, שם עבד כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עם שובו לברזיל פרסם פריירה בשנת 1933 את ספרו הראשון ורב ההשפעה "הבית הגדול ומגורי העבדים". בספרו עוקב פריירה אחר ההשפעות הפורטוגלים, העבדים האפריקאיים והאמרינדיאניים על החברה הברזילאית. הספר זכה בשבחים רבים והיה אבן היסוד בתאוריה על קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל.
בשנת 1934 נעצר בזמן שארגן את הוועידה האפרו-ברזילאית הראשונה באשמת תמיכה בקומוניזם. בשנת 1957 זיכה אותו הספר בפרס אניספילד-וולף.
בשנת 1946 נבחר פריירה לאספה המכוננת הברזילאית כנציגה של מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, זכה בתמיכת הסטודנטים. הוא נענה להזמנת הדיקטטורה של פורטוגל לחקר קולוניות שבאסיה ואפריקה.
בשנות ה-50 אימץ את תיאורית ה-Luso-tropicalismo המפרשת את השפעת האוכלוסיות שחיות באזורים טרופיים על הפורטוגלים. לפי פריירה התרבות הטרופית לא הייתה נחותה ביחס לתרבות האירופאית מלכתחילה, אלה שהתרבות בתנאי עבדות יצרה את הנחיתות. חלק ממנהגי העמים שחיו באזורים הטרופיים אומצו על ידי הפורטוגלים ובראייה זו השפעת העבדים לא היוותה נזק תרבותי.
בשנת 1964 תמך פריירה בהפיכה הצבאית כנגד ז'ואו גולאר. הוא הגדיר את עצמו כ-"אנרכיסט בונה". הוא היה תמיד קרוב לשלטון. הנשיא וורגס הציע לו את תפקיד שר החינוך, אבל הוא סירב, כיוון ששאיפתו הפוליטית הייתה להיות מושל פרנמבוקו. אך הוא לא זכה להגשים את שאיפתו.
ב-1962 הוא זכה בפרס מאשאדו די-אסיס מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות. ב-1968 קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטה מונסטר. העיטור האחרון לו זכה היה אות לגיון הכבוד הצרפתי.
תקופה קצרה לפני מותו הקים את קרן ז'ילברטו פריירה ( Fundação Gilberto Freyre) במטרה לקדם את התרבות הברזילאית הצפון-מזרחית. ביתו ברסיפה נהפך למוזיאון מגדלנה ז'ילברטו פריירה ובשטח הלא בנוי לאתר אקולוגי.
יחסי טורקיה–פורטוגל
יחסי טורקיה–פורטוגל הם יחסי החוץ בין פורטוגל לטורקיה.
סקירה כללית
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו. כמו כן, פורטוגל היא חברה ב וטורקיה היא מועמדת להצטרפות לאיחוד. היחסים הפוליטיים של טורקיה עם פורטוגל מתוארכים לתקופה העות'מאנית, כאשר מונה הרוזן דה סייסל כשגריר פורטוגל לאיסטנבול. היחסים הדיפלומטיים נפסקו במהלך מלחמת העולם הראשונה וכוננו מחדש בתקופה הרפובליקנית בשנת 1926. שגרירות קבועה הוקמה בשנת 1957.
נציגויות דיפלומטיות
פורטוגל מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ו-3 קונסוליות באנטליה, איסטנבול ואיזמיר, ואילו טורקיה מחזיקה שגרירות בליסבון ו-2 קונסוליות בפונטה דלגדה ופונשל.
יעקב פוזננסקי
יעקב פוזננסקי (בפולנית: Jakub Poznanski; 26 ביולי 1890, לודז', האימפריה הרוסית; 11 באוגוסט 1959, לודז', פולין) היה מהנדס, כימאי ורוקח ניצול השואה פולני-יהודי, שיומנו הוא אחד המקורות החשובים ביותר על החיים בגטו לודז' בתקופת השואה.
מוצא והשכלה
אביו עבד במפעל כותנה מקומי. בשנת 1906 עברה המשפחה מלודז' לקייב. יעקב סיים את בית הספר התיכון בקייב בשנת 1909. הוא התקבל למחלקה החקלאית של המכון לחקלאות ויערות בפולאווי. הוא עבר למחלקה הכימית של הפוליטכניון בחרקוב. הגיוס לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) קטע את לימודיו, שאותם השלים בשנת 1918. משנת 1918 עד 1920 עבד במכון הראשי לתעשיית הסוכר בקייב. בשנת 1920 נסע לגרמניה. הוא קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה הטכנית של שרלוטנבורג בנושא ייצור סוכר. ב-1922 חזר ללודז'. הוא התחתן עם פליציה טורונצ'יק, ולהם נולדה בת. הוא לא הצליח למצוא עבודה בתחום התמחותו בעיבוד סוכר, ועבד בתעשיית הטקסטיל המקומית. בשנת 1935, לאחר שנה של אבטלה, קיבל עבודה בלודז', בחברה של חברו הגרמני לבית הספר, אלפרד הסלר, עבודה בה עבד עד 1940.
בגטו לודז'
בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין היה פוזננסקי ראש המחלקה החקלאית ביודנראט. לאחר פירוק המחלקה, מצא עבודה במחלקת הנייר של הגטו. באוגוסט 1944 הסתתרו שלושת בני המשפחה בשטח הגטו. ב-19 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את אחרוני הניצולים מהגטו, בהם בני משפחת פוזננסקי. מ-4 באוקטובר 1941 עד 2 ביוני 1945 ניהל פוזננסקי יומן.
יומנו של פוזננסקי
היומן מתעד את תצפיותיו של פוזננסקי על החיים, מאזן הכוחות בין גרמניה הנאצית לבין בעלות הברית, צעדי הדיכוי שנקטו הגרמנים כלפי הגטו, עבודת הכפייה, הגירושים, הפחדים, ההשערות והתקוות של תושבי הגטו. ברשימותיו השתמש המחבר גם במידע שלקח משידורי הרדיו הגרמניים. היה בבעלותו מקלט רדיו שהשתמש בו למרות האיסור.
לאחר המלחמה
פוזננסקי שב לעבוד במפעל בו הועסק לפני פרוץ המלחמה. הבעלים לשעבר, אלפרד הסלר, ברח לגרמניה ולאחר מכן לשווייץ. פוזננסקי קודם לדרגת מנהל המפעל. הוא הפך לראש מחלקה באגודה המרכזית של תעשיית הטקסטיל, לימים תעשיית הסיבים הסינתטיים.
הנצחת רשימותיו של פוזננסקי
בשנת 1960, לאחר מותו של פוזננסקי, עברה פליציה אשתו לוורשה. היא לקחה את 13 המחברות בהן כתב פוזננסקי את יומנו. ב-1960 יצא היומן לאור בפולין. במקומות רבים התערבה העורכת הורסי ספרין (Horacy Safrin) בטקסט המקורי. לאחר מותה של פליציה אבדו החוברות המקוריות. שש מהן נמצאו בשנת 2000. שבע האחרות לא נמצאו.
בשנת 2002 יצאה לאור מהדורה שנייה של היומן בפולין. היא התבססה על המחברות המקוריות, ולגבי אלה שהיו חסרות, השתמשה ההוצאה בטקסט של ההוצאה הפולנית הראשונה, משנת 1960.
בשנת 2010 יצאה לאור מהדורה עברית של היומן.
גרסה גרמנית פורסמה בשנת 2011, אותה תרגם מפולנית אינגו לוזה (Ingo Loose), עובד המכון להיסטוריה עכשווית במינכן.
שורינג'י קמפו
שורינג'י קמפו (ביפנית: 少林寺拳法 - שיטת הלחימה של שאולין) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) שנוסדה ב־1947 על ידי דושין סו (ביפנית: 宗 道臣) (1911-1980). שורינגי קמפו אינה מוכרת כמעט בישראל ומונה מספר מוגבל של סניפים באירופה ובצפון אמריקה. על פי האתר הרשמי של ההתאחדות העולמית, מעל 1.5 מיליון חברים רשומים ב־32 ארצות.
אמנות לחימה יפנית זו מקורית מבחינת שיטות הלחימה שלה אך שואבת את בסיסה הרעיוני מעקרונות הבודהיזם שפותחו על ידי הנזירים במנזר שאולין בסין ומכאן שמה של השיטה. דושין סו, מייסדה היפני, התרשם עמוקות משיטות האימון הלא תחרותיות של הנזירים וכאשר חזר ליפן בנה את אמנות הלחימה הייחודית שלו סביב עקרונות של אחווה, עבודת צוות ועזרה לזולת. עם זאת אין כל קשר ישיר לוו-שו שפותח על ידי נזירי שאולין.
השיטה מאורגנת ברמה עולמית וכל החברים בעולם מאוחדים תחת ארגון WSKO שמרכזו ביפן ולומדים את אותם עקרונות ואת אותן טכניקות.
שורינג'י קמפו אינה לשם רווח והארגון אוסר על מאמניו להשתכר מהוראת השיטה. בנוסף, בשל שורשיו הבודהיסטיים של הארגון, שורינג'י קמפו נרתע מתחרות ולפיכך הארגון אינו עוסק או מארגן תחרויות ספורטיביות ומטרת האימונים היא חברית לשם רכישת מיומנות ולא לשם האדרה עצמית.
האימונים והפילוסופיה
מרבית האימונים כוללים: מטרתה של אמנות לחימה זו ליצור אנשים בריאים יותר נפשית ופיזית, בעלי יכולות הגנתיות התורמים לחברה בה הם חיים. הפילוסופיה של שורינג'י קמפו מדגישה את ההשפעה של כל אחד ואחת מאיתנו על החברה בה אנחנו חיים. ניתן לסכם את עקרונות השיטה תוך ציטוט מדבריו של מייסדה:
השיטה
שורינג'י קמפו משלבת טכניקות (קשות - Goho) של עבודת רגליים וידיים עם טכניקות (רכות - Juho) של הפלות, ריתוקים ובריחים. במקביל עוסקים החברים במדיטציה, וברמות הגבוהות בשיטות ריפוי ייחודיות. כל הטכניקות חוברות יחדיו לאמנות לחימה אחת, וככל שמתקדמים יותר מבחינת הטכניקה מוצאים יותר ויותר שילוב של הטכניקות הקשות עם הרכות. האמנות מחולקת לשלוש שיטות עבודה:
אוטובוס האמהות
פיגוע אוטובוס האמהות (או אוטובוס הקמ"ג) היה אירוע טרור שבו נחטף אוטובוס אזרחי ישראלי, שהוביל עובדים לקריה למחקר גרעיני שליד דימונה. באירוע, אשר אירע ב-7 במרץ 1988 לקחו שלושה מחבלים פלסטינים חמושים 11 נוסעים בני ערובה, ורצחו נוסע אחד. יחידת הימ"מ הסתערה על האוטובוס, ובמבצע שארך כארבעים שניות נהרגו שלושת החוטפים יחד עם שתיים מבנות הערובה.
האירוע נקרא "פיגוע אוטובוס האמהות" משום שרבות מהנוסעים היו אמהות עובדות.
הפיגוע
בליל יום שני, ה-7 במרץ 1988, חדרו לישראל ממצרים שלושה מחבלים פלסטינים חמושים שהשתייכו לאש"ף, בקטע של גדר הגבול אשר נמצא מערבית למצפה רמון. הם היו חמושים ברובי AK-47, תת-מקלע קרל גוסטב m/45 ורימוני יד. בסביבות השעה 6:30 בבוקר, הם פתחו באש על מכונית רנו לבנה בה היו ארבעה קציני צה"ל לא חמושים ובלבוש אזרחי שהיו בדרכם צפונה לאימון גופני. הקצינים נמלטו מהמקום ברגל, והמחבלים השתמשו ברכב הנטוש על מנת לנסוע משם צפונה לכיוון שדה בוקר, ואחר כך מזרחה על הכביש המחבר בין באר שבע ודימונה.
בעת שהמחבלים היו בדרכם מזרחה, הזהירו הקצינים שנמלטו מרכבם את הרשויות, ובעקבות כך הוקמו מחסומים במסלול בו המחבלים היו צפויים לעבור. בסביבות השעה 7:15 בבוקר פרצו המחבלים את המחסום המשטרתי סמוך לצומת דימונה-ירוחם. כעת כוח משטרה היה בעקבותיהם. בעת מנוסתם ירו המחבלים על רכב מיניוואן שבו נסעו ארבעה מורים. המורים הצליחו להימלט לאחר שהנהג האיץ מכוניתו לעבר המחבלים. המחבלים גם ירו לעבר משאית סמי-טריילר אשר נעצרה על הכביש בעקבות הירי. בסביבות השעה 8:00 בבוקר, בעת שהיו באזור צומת ערערה, עבר במקום אוטובוס שהוביל עובדים לעבודתם במרכז למחקר גרעיני שליד דימונה. המחבלים פתחו באש על האוטובוס. הנהג פתח את הדלת וכמה מהנוסעים הצליחו להימלט מהמקום ברגל. החוטפים השתלטו על האוטובוס, ובעת ההשתלטות היו בו 11 נוסעים, עשר נשים וגבר, שלא הצליחו להימלט.
תוך זמן קצר הקיפו את המקום כוחות משטרה וצבא. מפקד משטרת הנגב חיים בניון החל במשא ומתן עם החוטפים. למקום הגיע צוות משא ומתן ממרחב דרום ביחידה 504 שכלל את מפקד המרחב אהרון פלר וסגנו דרור ולד (לימים אל"ם מפקד היחידה). הצוות ניהל את המשא ומתן עם המחבלים, עד שהגיע למקום צוות המשא ומתן המטכ"לי. אחת היחידות הראשונות להגיע למקום הייתה הימ"מ, בפיקוד אליק רון, יוצא סיירת מטכ"ל. הימ"מ הגיעה למקום עוד לפני סיירת מטכ"ל משום שהמסוקים שהובילו את כוח הסיירת הוטעו לגבי המיקום. לוחמי היחידה נפרשו מסביב לאוטובוס והתכוננו לקבלת אישור לביצוע פעולת ההשתלטות. בשטח נכחו באותה עת הרמטכ"ל דן שומרון, סגן הרמטכ"ל אהוד ברק, אלוף פיקוד הדרום יצחק מרדכי, מפכ"ל המשטרה דוד קראוס, תת-ניצב אסף חפץ, עוזר ראש אג"ם במשטרה ומקים הימ"מ, ושר הביטחון יצחק רבין. החוטפים דרשו לשחרר את כל אסירי אש"ף הכלואים בבתי הכלא בישראל, ודרשו לראות תוך שלושים דקות נציג של הצלב האדום. החוטפים איימו שאם לא תיענה דרישתם האחרונה, הם יתחילו להוציא להורג בני ערובה. רבין הנחה את רון כי במקרה של סכנת חיים לבני הערובה עליהם לפעול מיד ולהשתלט על האוטובוס. בעקבות כך אספו קציני הימ"מ מנוסעי האוטובוס שהצליחו להימלט מידע חשוב לגבי מספר החוטפים ולגבי המיקום שבו הם נמצאים באוטובוס. הימ"מ הציבה צלפים מסביב לאוטובוס ועקבה אחר המתרחש באוטובוס באמצעות משקפות. על סמך המודיעין שנאסף הכין רון תוכנית תקיפה.
אחרית דבר
המודיעין הישראלי הגיע למסקנה שחטיפת האוטובוס תוכננה והוזמנה על ידי המנהיג הצבאי של אש"ף, אבו ג'יהאד (כפי שכונה ח'ליל אל-וזיר). הפיגוע באוטובוס האמהות נחשב לאחד הגורמים שהביאו להחלטה על חיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס שבועות ספורים לאחר מכן.
ממשלת ישראל הצביעה על האירוע כראיה לכך שהאינתיפאדה היא מערכת טרור אלימה שמבוצעת על ידי טרוריסטים נגד אזרחים. ראש ממשלת ישראל דאז יצחק שמיר צוטט באומרו כי "המחבלים מנסים לתקוף אותנו מדי יום, אלה אותם האנשים שגורמים למהומות בשטחים", ושר הביטחון דאז יצחק רבין תיאר את האירוע כחלק מהמאמץ העיקרי של אש"ף להראות שהטרור נותר האמצעי העיקרי בו יושגו מטרותיו המדיניות של הארגון.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יחידת הימ"מ, אשר הוקמה ב-1974 במיוחד לצורך משימות מסוג זה, נקראה למקום במקום סיירת מטכ"ל.
משימת ההצלה תוארה כאחת ממשימות ההצלה המורכבות ביותר בהיסטוריה של ישראל, משום שהתוקפים היו חמושים יותר ונחושים יותר מבעבר.
בשנת 1993 טען שר המשפטים דאז, דוד ליבאי, כי את המידע הדרוש לביצוע פעולת טרור זו השיגו המחבלים מפרסומים בעיתונות הזרה שהתבססו על מידע שמסר מרגל האטום מרדכי ואנונו.
יהודה ניצן
יהודה ניצן (בלום) (17 בינואר 1923 - 4 ביוני 2005) היה מפקד בפלמ"ח וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל בנק המזרחי המאוחד וכמנכ"ל שטיחי קיסריה.
חייו
ב-1942 התגייס לפלמ"ח ושירת במחלקה הדתית בפלוגה ה' בגן יבנה. בפלמ"ח זכה לכינוי "זכרוני". עבר קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות ומונה למפקד המחלקה הדתית. ב-1945 הוטל עליו ועל מחלקתו להקים את היישוב בירייה. הוא פיקד על ההיאחזות עד למעצרם של חברי הקבוצה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הם הובלו למחנה המעצר כנען ולאחר מכן לכלא עכו, תוך שהם סופגים עינויים והתעללויות מהבריטים. במשפט שנערך להם באשמת אחזקת נשק נשא ניצן דברים בשם הנאשמים:
20 מאנשי היישוב ובהם ניצן נידונו ל-4 שנות מאסר, שניים נידונו לשתי שנות מאסר ושניים לשנת מאסר. הוא ריצה את המאסר בכלא עכו ובמגרש הרוסים. בתקופת מאסרו המשיך להנהיג את פקודיו. ביוני 1947, לאחר 15 חודשי מאסר, שוחררו ניצן ושאר האסירים לאחר חנינה שהתקבלה ממלך בריטניה. לאחר שחרורו מונה למזכיר מטה הפלמ"ח.
בצה"ל שירת כקצין השלישות של חטיבת גולני, כקצין השלישות של חזית הדרום תחת פיקודו של יגאל אלון, שימש ראש אכ"א/ארגון וממלא-מקום ראש אכ"א. בשנים 1961 עד 1964 כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף תקציבים במשרד הביטחון. במלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים וכיהן במשך מספר חודשים כעוזרו של שר הביטחון ומתאם הנושאים האזרחיים בשטחים המוחזקים. שירת במילואים כיו"ר ועדת משק לשעת חירום בפיקוד המרכז.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה לסמנכ"ל בחברת ההשקעות "ג.א.ס רסקו". ב-1968 מונה למנכ"ל בנק מזרחי וכיהן כמנכ"ל הראשון של בנק המזרחי המאוחד לאחד המיזוג עם בנק הפועל-המזרחי. כיהן בתפקיד עד דצמבר 1970. בשנים 1971 עד 1990 כיהן כיו"ר ומנכ"ל שטיחי קיסריה. היה יו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
ב-2005 נפטר לאחר שלקה בלבו במהלך כנס ותיקי הפלמ"ח. נקבר בבית העלמין קריית שאול. היה נשוי לקלרה ואב לשתי בנות.
מאגנטי מרלי
מאגנטי מרלי היא חברה איטלקית מקבוצת פיאט, העוסקת בפיתוח וייצור של מערכות, מודולים ורכיבי טכנולוגיה עבור תעשיית הרכב. החברה מעסיקה ברחבי העולם 32,000 עובדים ומייצרת מחזור הכנסות של 5.4 מיליארד אירו (נכון לשנת 2009).
החברה נוסדה בשנת 1919 כמיזם משותף בין פיאט וארקולה מארלי. המפעל הראשון הוקם בססטו סן ג'ובאני בסמוך לעיר מילאנו וכונה בשם "המפעל האיטלקי מאגנטי מרלי" (FIMM - Fabbrica Italiana Magneti Marelli). פעילות החברה בישראל החלה בשנת 2012 בייצוג של קבוצת "וורקו גרופ" המקומית. משרד ההנהלה הבינלאומי של החברה ממוקם בקורבטה שבמחוז מילאנו ומשם נשלטת הפעילות במדינות איטליה, הודו, צרפת, גרמניה, ספרד, פולין, ישראל, צ'כיה, רוסיה, טורקיה, ארצות הברית, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, סין, מלזיה ודרום אפריקה.
תחומי הפעילות של מאגנטי מרלי כוללים פיתוח וייצור של מערכות תאורה, בקרה, בקרת גוף, מכלולים של מיכשור אלקטרוני, מערכות טלמטיקס ומחשבים, מתלים ורכיבים, מערכות פליטה, ספורט מוטורי וציוד ייעודי למרוצי פורמולה, לאופנועי גרנד פרי ולאליפות ראלי העולמית.
בנוסף החברה מחזיקה בתת-מותג של רשת מוסכים בינלאומית בשם "צ'ק סטאר", המטפל בכלי רכב בהתבססות על חלקי חילוף ממוצרי החברה. ומשתפת פעולה עם פורד מוטור ומיקרוסופט לפיתוח מחשבי רכב עבור חטיבת משאיות העבודה של פורד.
.us
us. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של ארצות הברית, ופועלת מאז 1985, והיא הראשונה שנרשמה כסיומת לאומית.
מרבית האתרים בארצות הברית משתמשים בסיומות .com .net ו.org, הסיומת us. משמשת בעיקר למדינות ולאזורים בארצות הברית, (אף על פי שכל תתי הסיומות, של המדינות פתוחות לכולם) בתוך הסיומות יכולות להיות תתי הסיומות .gov ו.mil השמורות לשימוש אזרחי ארצות הברית בלבד.
ברכיהו ליפשיץ
ביוגרפיה
לאחר סיום השירות בצה"ל החל ללמוד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיים ב-1974 בהצטיינות, לאחר סיום התואר התמחה בעריכת דין בבית המשפט העליון אצל השופט יצחק קיסטר, ובפרקליטות מחוז ירושלים, אצל עו"ד מיכה קירש. לאחר מכן סיים בהצטיינות תואר שני בתלמוד (1977) ותואר דוקטור במשפטים (1979), באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטור נקראה "קם ליה בדרבה מיניה - אין אדם מת ומשלם", ונעשתה בהדרכת פרופ' מנחם אלון. בשנים 1971–1975 היה חבר מערכת כתב העת "משפטים".
בשנת 1979 הצטרף, בדרגת מרצה, לסגל הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בשנת 1983 מונה למרצה בכיר, בשנת 1989 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1996 מונה לפרופסור מן המניין. בשנים 1991–1993 כיהן כסגן הדיקן של הפקולטה למשפטים, ובשנים 1994–1996 היה דיקן הפקולטה. בשנים 2001–2004 היה ראש המכון לחקר המשפט העברי. שימש עורך ראשי של כתבי העת שנתון המשפט העברי ו-Jewish Law Annual. היה חבר הדירקטוריון של מוסד ביאליק, חבר בוועדה להצעת חוקה מטעם המכון לאסטרטגיה ציונית ומשנת 2007 גם חבר המועצה האקדמית של הקונגרס העולמי למדעי היהדות. בשנים 1997–2007 לימד גם במכללת רמת גן למשפטים, ומשנת 2007 לימד גם במכללת שערי משפט. בשנת 2016 פרש לגמלאות.
מתנגד לאקטיביזם שיפוטי. הביע תמיכה עקרונית ברפורמה המשפטית של יריב לוין.
יחסי גרמניה–פקיסטן
יחסי גרמניה-פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. היחסים התקיימו בין שתי המדינות באופן חלקי החל מתקופת הראג' הבריטי בשנות העשרה של המאה ה-20. היחסים נותרו חזקים בין המדינות עד לסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת, וכוננו באופן רשמי ומלא בשנות החמישים של המאה הקודמת.
המלחמה הקרה (1950–1990)
היחסים הדו-צדדיים בין לשתי הגרמניות לפקיסטן הם המשך ישיר של היחסים בין הראג' הבריטי לגרמניה, הם כוננו מיד לאחר קבלת העצמאות של פקיסטן. עם זאת, שתי הגרמניות טיפחו את יחסיהן עם הודו בשנות החמישים של המאה העשרים והזניחו את פקיסטן.
במהלך שנות החמישים ניסתה פקיסטן לקבל את תמיכתה של גרמניה המזרחית ולא המערבית, אלא שבשנות השישים החלה התדרדרות ביחסים בין המדינות ופקיסטן נאלצה לעבור ולתמוך בגרמניה המערבית, איתה ביססה יחסים חזקים ובריאים של שיתופי פעולה הדדיים.
בשנת 1961 ביקר נשיא פקיסטן איוב ח'אן בגרמניה המערבית ונפגש עם הקנצלר קונראד אדנאואר והנשיא היינריך ליבקה. ביקור זה היה הביקור הבילטרלי הראשון של שתי המדינות. באותן השנים, פיתחו פקיסטן וגרמניה המערבית תוכנית פיתוח לתעשייה של שתי המדינות, תוכנית שהובילה את פקיסטן להיות אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של גרמניה המערבית.
בשנות השישים החלה גרמניה המערבית בתוכנית רחבה ביותר לעזרה לפקיסטן. היא עזרה מאוד לתיעוש שעברה פקיסטן, והאידיאל שלה היה: "דוגמה לפיתוח כלכלי מצליח במדינה מתפתחת". גרמניה המערבית נשארה נייטרלית במלחמה שהתרחשה בשנת 1971 בין הודו לפקיסטן. בשנת 1972, גרמניה המזרחית הייתה המדינה הראשונה באירופה והשלישית בעולם להכיר בבנגלדש כמדינה עצמאית. בעקבות המהלך, במהלכן של שנות השבעים נרמלה פקיסטן את כל היחסים שלה עם מדינות הגוש הסובייטי. היחסים בין שתי הגרמניות לפקיסטן היו חמים עד לנפילת הגוש הסובייטי.
היסטוריה תרבותית
מאז שכוננו יחסיהן הדיפלומטיים, נהנות גרמניה ופקיסטן ממערכת יחסים לבבית וקרובה במיוחד. לפני איחוד גרמניה מחדש נהנתה פקיסטן מיחסים דיפלומטיים חמימים עם שתי הגרמניות - המזרחית והמערבית, גרמניה היא ביתם של 35,081 מהגרים פקיסטנים. בערך 1200 גרמנים יושבים בפקיסטן, הם מתגוררים בעיקר בקראצ'י, בלאהור, בפשאוור ובכוויתה. גרמניה פרסה בפקיסטן את נציגויותיה בצורה מספקת, הנציגויות הן: השגרירות באסלאמבאד, קונסוליה בקראצ'י, קונסוליה בלאהור, וקונסוליות כבוד בפשאוור ובכוויתה. גרמניה היא אחת מהמדינות ששיחקו תפקיד מרכזי באירועים המרכזיים שקרו בפוליטיקה של פקיסטן. המדינות האחרות ששיחקו תפקיד כזה הן הרפובליקה העממית של סין, ערב הסעודית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
יחסים כלכליים
תחילת היחסים הכלכליים שבין גרמניה המערבית לפקיסטן היא ב-1961, תחילת התוכנית הגדולה לפיתוח הכלכלי והתעשייתי, עם סחר כולל של 2.3 מיליארד אירו. גרמניה היא כעת שותפת הסחר הרביעית בגודלה של פקיסטן.
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים לקח זולפיקר עלי בהוטו את ההחלטה לחזק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית. תחת שלטון בהוטו, האקדמיות הצבאיות של כל אחת מהמדינות חתמו על ברית. הצוערים הגרמנים התאמנו לעיתים קרובות באקדמיה הצבאית של פקיסטן, ובתמורה התאמנו הצוערים הפקיסטנים בגרמניה. בשנות השמונים הברית בין גרמניה המערבית לפקיסטן הפכה לברית של ממש, ושתי המדינות ניהלו יחד מבצעים חשאיים למניעת התבססותה של ברית המועצות בשטח אפגניסטן.
בשנות התשעים הקימו גרמניה ופקיסטן ברית כלכלית הידועה כ"הפורום הכלכלי הפקיסטני-גרמני". הוא נוסד בשנת 1997 ומעורב בו השגריר הגרמני בפקיסטן. הסחר בין שתי המדינות התפתח ביותר בשנות העשרה והעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, וצמח לתחומים שונים שלא נוגעים בתעשייה. באותן השנים נהייתה גרמניה לבת ברית קרובה של פקיסטן במלחמתה נגד הטליבאן. גרמניה היא מדינה חברה בפורום הדמוקרטי של פקיסטן, והיא עוזרת באופן ישיר לפיתוח הסוציואקונומי במדינה.
דוד אידלסון
ביוגרפיה
אידלסון נולד ב-1891 בניקולייב שבפלך חרסון שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של יהושע, מחסידי חב"ד, וחיה לבית רבינוביץ. בילדותו התחנך ב"חדר" ובישיבת חב"ד, עד לגיל מצוות. לאחר מכן עבר השתלמות בלימודי חול, וקיבל תעודה עבור לימוד במשך 5 שנים בגימנסיה הממשלתית.
אידלסון הצטרף לאגודת צעירי ציון ובראשה המורים פ' אוורבוך, אברהם הלוי, ישראל דושמן ויהודה רון-פולני, והיה פעיל בהגנה העצמית היהודית מטעמה עם פרוץ פרעות 1905. במהלך פעילותו נתפס על ידי המשטרה כשהוא מחזיק בנשק, אך הצליח לחמוק מהרשויות ולעלות לארץ ישראל בגיל 15, בי"ג באדר תרס"ו.
בארץ עבד בקטיף עצי שיטה, עבור בית החרושת לבושם של נ' קרינקין במקווה ישראל, ולאחר מכן במגהצה של ברונשטיין ביפו. הוא התקבל, על פי המלצתו של המורה מרדכי אזרחי, לבית המדרש למורים של סמינר "עזרה" בירושלים, והיה חבר בקומונה הראשונה לכלכלה משותפת שבה היו, בין היתר, עוד 3 תלמידים מהסמינר: יהודה רון-פולני, נחום ירושלמי ומאיר שיף. הקומונה מוקמה תחילה בבית בשכונת הבוכרים ולאחר מכן בצריף בחצר כנסיית החבשים.
במהלך לימודיו הצטרף למחנה התומך בלימוד העברית, סייע באספקת ספרים וחומרי קריאה לבחורי הישיבה, ופעל להחדרת הלשון העברית ותרבותה. היה שותף לעריכת עיתון "הצרצר" שעודד את המרד למלחמה בשפות הזרות בסמינר. פעולה זו הובילה לשלילת תעודת הגמר של המחזור כולו ולשלילת כניסתם של הבוגרים, ובהם אידלסון, לתפקידי הוראה בבתי הספר של "עזרה".
בשנת תרע"א נבחן דרך הסתדרות המורים והתקבל להוראה בבית ספר של יק"א במושבה שפיה שליד זכרון-יעקב. בתחילת תרע"ד נסע להשתלמות בפדגוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטאות ציריך וברלין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לארץ ועם הכניסה הטורקית התעתמן. הוא נאסר על ידי הטורקים ובעזרת משה שלוש הצליח להשתחרר מהגירוש מהארץ, אך שמו פורסם ברשימה השחורה של מתייצבי הצבא העות'מאני.
בשנת תרע"ה עבר למושבה הר-טוב ובה עבד בהוראה בבית הספר המקומי במשך ארבע שנים. במהלך פעילותו כתב יומן ובו תיעד, בין היתר, את שיטתו המיוחדת להוראת קריאה, כתיבה וחשבון לכיתות הצעירות. היומן שימש כלי להעברת מידע בין מורה למורה ובין המורים לתלמידים, היות שהכתיבה בו, שנמשכה שלוש שנים, הייתה פתוחה לכל ילד ומבוגר מהצוות, שיכלו לכתוב בו בכל נושא העולה על רוחם.
כשחזית הלחימה התקרבה להר-טוב הוא נאסר על ידי הטורקים בחשד לריגול לטובת הבריטים והועבר לירושלים. הוא הצליח לברוח, בסיוע של י. הלוי (מוכתר הר-טוב), בלילה שלפני העברת האסירים לדמשק.
בשנת תרע"ט התקבל להוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק תחת הנהלתו של יחיאל יחיאלי. לפי שיטתו הייחודית להוראה, לימד בכיתות א' עד ו' במשך 5 שנים, היה חבר בוועדת תוכני הלימודים בבית הספר העממי והדריך תלמידות בסמינר הוראה. בשנת 1920 היה ממקימי "בית הספר העמלני" הניסיוני בתל אביב שנסגר לאחר שנה בשל בעיות תקציביות.
בשנת 1922 ערך והוציא את "החנוך החדש", ירחון פדגוגי שהופיעו ממנו שתי חוברות באוקטובר ובדצמבר של אותה השנה בווינה. בשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים, וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 היה ממייסדי חברת הילדים הראשונה בקיבוצים, וניהל את המוסד בבית אלפא עד לשנת 1929. בהמשך יצא להשתלמות במערב אירופה, בשיטות מודרניות של חינוך והוראה. במהלך שהותו ברוסיה הסובייטית הצליח לבקר במוסדות חינוך חשובים, בהם תחנת הניסיון הפדגוגית של סטניסלב שַצקי, בעזרתה של נאדז'דה קרופסקיה, אשתו של ולדימיר איליץ' לנין. את מסקנות ביקוריו פרסם בעיתונים "הד החינוך" ו"אפקים".
אידלסון המשיך את עבודתו בהוראה ובשנת 1932 נישא בברלין לאסתר בת צבי כהן. ב-1933 עבר בברלין השתלמות בפקולטה לפסיכולוגיית טיפול בילדים קשיי חינוך, ולאחריה עבר שנה מעשית בה הוסמך מטעם המכון הפסיכואנליטי בברלין לטפל בילדים ונוער נוירוטי ועזוּב.
בשנת 1934 החל לעבוד במחלקה לטיפול בילדים שעל יד עיריית תל אביב, וביוזמתו נוסדו: המועדון לנוער עבריין, המעון לנוער עובד, מעונים עירוניים לילדים ונוער בהר-טוב, בית הנערה ובתי מלאכה ללימודי מקצוע, וכן סודרו קבוצות להכשרה במושבות. בשנת 1935 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בארץ ישראל.
בין אפריל לאוגוסט 1946 שימש ממלא מקום מנהל המחלקה הסוציאלית, ומתרצ"ו שימש מפקח פדגוגי. כיהן כמפקח הפדגוגי הראשי של המחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב.
השתתף במאמרים בעיתונות החינוכית, ונחשב לראשון מומחי ההיילפדגוגיה (חינוך מיוחד) בארץ. כמו כן השתתף בחברה להיגיינה רוחנית.
אידלסון נפטר בווינה מהתקף לב בי"ד בתשרי תשט"ו-11 באוקטובר 1954. ארונו הועבר לישראל והוא נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו אישה ובן, עוזי.
מדבר קיזילקום
מדבר קיזילקום (באוזבקית: Qizilqum, בקזחית: Қызылқұм) הוא המדבר ה-15 בגודלו בכדור הארץ. פירוש השם בקזחית ובאוזבקית הוא "חול אדום". המדבר נמצא במרכז אסיה, בין הנהרות אמו דריה וסיר דריה, דרומית-מזרחית לים ארל, ומחולק בין אוזבקיסטן, קזחסטן וטורקמניסטן. הוא משתרע על פני שטח של כ-298,000 קמ"ר.
באזור שקעים והרים רבים, והגובה הממוצע הוא 300 מטר מעל פני הים. רוב פני השטח מכוסים בדיונות חול. באזור יש נאות מדבר רבים, בנוסף לנהרות שלצידם שוכנים רוב היישובים החקלאיים.
האוכלוסייה המקומית משתמשת במרעים הרחבים שבמדבר לרעיית צאן. במדבר אוצרות טבע רבים כמו: זהב, אורניום, נחושת, אלומיניום, כסף, גז טבעי ונפט. הפיתוח של מכרה הזהב הידוע ביותר, בעיירה מורונטאו, התחיל בשנות ה-70.
Moth to a Flame
Moth to a Flame הוא שיר של קבוצת התקליטנים השוודית Swedish House Mafia והזמר והיוצר הקנדי דה ויקנד. השיר התפרסם ב-22 באוקטובר 2021 דרך ריפבליק רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה Paradise Again, של Swedish House Mafia.
רקע והפצה
ב-3 בינואר 2022 הוציאו Swedish House Mafia גרסה מוארכת של השיר.
ביקורות
השיר זכה לשבחים נרחבים. סטאר בונבנק ממגזין בילבורד אף השווה את השיר אל הלהיט של דה ויקנד משנת 2019 "Blinding Lights".
וידאו קליפ
הקליפ לשיר יצא ב-22 באוקטובר 2021 לצד יציאת הסינגל והוא בוים על ידי אלכסנדר וסלי.
כריסטופר בוהם
כריסטופר בוהם (1931–2021) היה אנתרופולוג תרבות אמריקאי עם התמחות בפרימטולוגיה, שחקר פתרון סכסוכים, אלטרואיזם, התפתחות המוסר, סכסוכים ולוחמה. הוא גם ניהל את מרכז המחקר של ג'יין גודול באוניברסיטת דרום קליפורניה, שהוא מסד נתונים אינטראקטיבי המתמקד בהתנהגות החברתית והמוסרית של ציידים לקטים בעולם. בוהם נפטר ב-23 בנובמבר 2021 בגיל 90.
חינוך
ב-1972 בוהם קיבל את הדוקטורט שלו באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן הוכשר בטכניקות שדה אתולוגיות (1983).
עבודה
בוהם הכין עבודת שטח עם חברות אנושיות כמו אנשי הנאווחו ושבטי רובקה של מונטנגרו ושבט נהר מורצ'ה העליון,. כמו כן הוא חקר פרימטים כמו שימפנזים שחיו בטבע, תוך התמקדות בשאלות של מוסר בהקשר אבולוציוני.
לאחר ניתוח נתונים מ-48 חברות אנושיות הפרוסות על פני העולם, החל מלהקות ציידים לקטנים קטנות ועד לנגידויות (Chiefdom) יותר יושבניות (ישובי קבע), בוהם טען שלפני המהפכה הנאותלית שהובילה לביות צמחים ובעלי חיים, כל החברות האנושיות ככל הנראה התנהגו בצורה שוויונית, ושרוב הזמן הן עשו זאת בהצלחה רבה.
בוהם זיהה את המנגנונים הבאים המבטיחים את מה שהוא כינה "היררכיה של דומיננטיות הפוכה": דעת קהל, ביקורת ולעג, אי ציות וסנקציות קיצוניות. מאפיינים נוספים כוללים אמביוולנטיות כלפי מנהיגים וציפייה לשליטה.
פרסים
בוהם זכה בפרס סטירלינג באנתרופולוגיה פסיכולוגית, במלגת ג'ון סיימון גוגנהיים ובמלגה בבית הספר למחקר מתקדם בסנטה פה, ניו מקסיקו.
אנתוני קוטון
אנתוני קוטון (באנגלית: Anthony J. Cotton) הוא קצין בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית הכהן כמפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
ביוגרפיה
קוטון סיים ב-1986 תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית והתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית. הוא שירת בכנף טילים בליסטיים בדקוטה הצפונית ובבסיס חיל האוויר ונדנברג של חיל האוויר העשרים. בהמשך שימש קצין בתחום הריגול הלוויני בבסיסים בקולורדו. שירת במטה חיל האוויר ה-14 וכמפקד יחידת שילוח הלוויינים השלישית. בשנים 2005 עד 2008 שירת בפנטגון. באפריל 2008 מונה למפקד להק המבצעים במתקן בבסיס פורט בלוור בוירג'יניה. ביולי 2009 מונה לסגן מפקד כנף הטילים 341 ובמאי 2010 מונה למפקד הכנף הממוקמת במונטנה. באוגוסט 2011 מונה למפקד כנף החלל ה-45 ומתקן שילוח הלוויינים בבסיס חיל האוויר פיטרסון בפלורידה. ביוני 2013 מונה לסגן ראש משרד הסיור הלאומי.
בנובמבר 2015 מונה למפקד חיל האוויר העשרים של ארצות הברית. בפברואר 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד ונשיא אוניברסיטת חיל האוויר. באוקטובר 2019 מונה לסגן מפקד פיקוד התקיפה הגלובלית. בספטמבר 2021 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד הפיקוד. בדצמבר 2022 מונה למפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
קוטון בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית ותואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן.
Better than We Found It
Better than We Found It (בעברית: יותר טוב ממה שמצאנו את זה) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס. השיר יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, כסינגל שיווקי שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שירי הקאנטרי הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מארן מוריס, ג'סי ג'ו דילון, לורה ולץ וג'ימי רובינס והופק על ידי גרג קורסטין, שעבר עם מוריס על שירים כמו "Common", ו-"The Bones". השיר יצא במהלך מחאות ג'ורג' פלויד ומוריס דיברה עליו וטענה כי מדובר ב"שיר מחאה אמריקאי שמסביר מה אני מרגישה בכל הנוגע למחאות והמאורעות בארצות הברית".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-6 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
ב-2 באוקטובר 2020, ביום צאתו של השיר כסינגל, העלתה מארן מוריס לערוץ היוטיוב הרשמי שלה את קליפ המילים של השיר, שצולם בכוונה בשחור-לבן ובו ניתן לראותה כשהיא אוחזת בשלטים עליהם כתובים מילות השיר. באותו היום, העלתה גם את הווידאו קליפ הרשמי של השיר.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-600 אלף צפיות.
אלברט פיץ' בלוהוס
אלברט פיץ' בלוהוס (באנגלית: Albert Fitch Bellows; 20 בנובמבר 1829 – 24 בנובמבר 1883) היה צייר נוף אמריקאי מאסכולת נהר ההדסון.
שנים מוקדמות
בלוהוס נולד במילפורד, מסצ'וסטס. הוא למד לראשונה אדריכלות, ובשנת 1849 הפך לשותפו של אדריכל מבוסטון ג'ון טוול בחברת Towle & Bellows. עם זאת, הוא פנה במהירות לציור. בין השנים 1850 עד 1856 למד בבית הספר לעיצוב של ניו אינגלנד בבוסטון. הוא התפטר מתפקידו ונסע ללמוד באירופה ובילה בפריז ובאקדמיה המלכותית באנטוורפן וכן באנגליה. הוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב [1] בשנת 1857, והיה חבר מלא בשנת 1861.
חזרה לניו יורק
בלוהוס התיישב בעיר ניו יורק בשנת 1858 בשובו לאמריקה. את רוב הקריירה שנותרה בילה בניו יורק, אם כי עבר לזמן קצר לבוסטון. בשנת 1859, הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כעמית, והפך לחבר מן המניין בשנת 1861. הוא ביקר שוב באירופה בשנת 1867. בניו יורק החזיק סטודיו באותו בניין כמו רבים מציירי אסכולת נהר ההדסון, אמני בית הספר של אותה תקופה.
אסכולת נהר הדסון
עבודתו הנופית בשנות ה -60 של המאה ה-19 היא כולה במסורת אסכולת נהר ההדסון המאוחרת, אם כי הוא תיאר אנשים בצורה בולטת יותר בנופיו מאשר רוב האמנים האחרים. הוא הצטיין בסצנות פיגורטיביות.
בלוהוס היה שונה גם מרוב אמני האסכולה בכך שהוא התמחה בצבעי מים, וחיבר ספר בנושא, ״ציור בצבעי מים: כמה עובדות ביחס לעמידותם״. בסופו של דבר הוא שמר על שני אולפנים. אחד לציורי שמן ואחד לצבעי מים. הוא היה חבר באגודת צבעי המים האמריקאית, וחבר כבוד בחברה המלכותית הבלגית לצבעי מים.
בלוהוס שלט גם בליתוגרפיה - יחד עם סמואל קולמן, הוא היה אולי האמן היחיד האחר שעשה זאת - והפך לחבר במועדון התחריטים בניו יורק, באגודת פילצ'רדס בפילדלפיה ובחברה המלכותית של הציירים-תחריטים וחרטים בלונדון, אנגליה, ארגון מקצועי מוערך שבין חבריו היו ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ופרנסיס סימור האדן.
הוא לימד אמנות ובין תלמידיו הייתה וירג'יניה גרנברי.
מוות
הוא נפטר באוברנדייל, מסצ'וסטס, ב־24 בנובמבר 1883.
חוג אוקלידי
לתכונת האוקלידיות יש גם השלכות חישוביות, בפרט בתורת המספרים האלגברית, וגם לבעיות הקשורות ביצירה של חבורות אלגבריות. כל חוג אוקלידי הוא תחום אידיאלים ראשיים.
הגדרה
תחום שלמות D הוא חוג אוקלידי, אם קיימת פונקציה המחזירה שלמים אי שליליים, (המכונה לעיתים פונקציית דרגה), המקיימת את הדרישה  לכל a ו-b, וכן: במילים אחרות, אם b אינו מחלק את a באופן מדויק, אז אפשר לחלק עם שארית, כאשר "דרגת" השארית (הערך של הפונקציה d עבורה) קטנה מדרגת המחלק b. תכונה זו היא היסוד להוכחות באינדוקציה על הדרגה, והיא מאפשרת לבחור בקבוצה (לא ריקה) נתונה איבר שדרגתו הקטנה ביותר.
הדרישה איננה הכרחית, מכיוון שבהינתן פונקציה d המקיימת את הדרישה השנייה בלבד, אפשר להגדיר פונקציה חדשה, והיא תקיים את שתי הדרישות גם יחד.
כדי שהפונקציה תהיה מוגדרת גם באיבר האפס של D, יש הקובעים d(0)=0 (כאשר מובן שדרגתם של כל האיברים האחרים היא 1 לפחות).
תכונות של חוג אוקלידי
מחלק משותף גדול ביותר: ניקח שני איברים a,b בתחום האוקלידי, (a),(b) הם האידיאליים שהם יוצרים. הסכום שלהם - (a,b), הוא כמובן אידיאל, ומשום שתחום אוקלידי הוא תחום ראשי, הוא אידיאל ראשי, ולכן יש לו יוצר. היוצר הזה הוא מחלק המשותף הגדול ביותר. עם זאת, הוא איננו בהכרח המחלק המשותף היחיד, ייתכנו עוד כאלו, אבל אם x,y שניים כאלו, אז קיים u הפיך כך ש-x=uy, כלומר, הם נבדלים רק במכפלה בהפיך.
אוקלידיות בתורת המספרים האלגברית
בחוגי מספרים, היינו תת-חוגים של שדה המספרים האלגבריים, מוגדרת באופן טבעי נורמה N, שהיא פונקציה כפלית מן החוג אל המספרים השלמים. בספרים שעיקר עניינם בתורת המספרים, אוקלידיות של חוגים כאלה מוגדרת על-פי הדרישה שדווקא פונקציה זו תקיים את דרישות החילוק עם שארית שהובאו לעיל.
את חוגי השלמים של שדות מספרים אפשר לסדר לפי הדרגה של חבורת היחידות שלהם, שהיא סופית על-פי משפט היחידות של דיריכלה. חבורת יחידות סופית, בעלת דרגה 0, יש רק לחוגי השלמים של השדות הריבועיים, כאשר D מספר שלם שלילי. במקרה זה ידוע שיש תשעה חוגי שלמים ראשיים:, שמהם רק חמשת הראשונים הם אוקלידיים (הראשון ברשימה הוא חוג השלמים של גאוס), וכל אלה אוקלידיים על-פי הנורמה.
על-פי ההשערה, בכל מקרה אחר (כלומר, כאשר חבורת היחידות מדרגה חיובית), החוג אוקלידי כל אימת שהוא ראשי. השערה זו נובעת מהשערת רימן המוכללת, והיא נכונה גם ללא הנחה חזקה זו כאשר דרגת החבורה היא לפחות 4.
קריטריונים לאוקלידיות
את התוצאה שהוזכרה לעיל על חוגי השלמים בשדות ריבועיים מרוכבים הוכיח Motzkin בעזרת הקריטריון הבא. מגדירים בחוג R קבוצות R_n, כאשר R_0=\{0\}, ואילו R_n היא קבוצת כל האיברים a, שעבורם לכל מחלקה בחוג המנה R/Ra יש נציג מן הקבוצה R_{n-1}. בפרט, R_1-\{0\} היא קבוצת האיברים ההפיכים של החוג. לפי Motzkin, חוג הוא אוקלידי אם ורק אם כל איבר שלו שייך לאחת הקבוצות בסדרה זו.
בדיקת האוקלידיות כאשר d פונקציה כפלית היא קלה יותר, ואף מספקת במקרים מסוימים אלגוריתם לחישוב השארית. תחום שלמות R הוא אוקלידי ביחס לפונקציה כפלית d אם ורק אם שדה השברים F של R מכוסה כולו על ידי ה"כדורים" שמרכזיהם בנקודות ה"שלמות" a\in R. מקריטריון זה נובע שאם R אוקלידי ביחס לפונקציה כפלית, אז כל תת-חוג  גם הוא אוקלידי.
שחור-כזה
שחור-כזה (באנגלית: Black-ish) היא קומדיית מצבים אמריקאית בכיכובם של אנתוני אנדרסון וטרייסי אליס רוס, המשודרת ברשת ABC במשך שמונה עונות בין השנים 2014–2022. הסדרה מתמקדת במשפחה אפרו-אמריקאית ממעמד הבינוני-הגבוה. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, וזיכתה את אנתוני אנדרסון במועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין בסדרה קומית.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-24 בספטמבר 2014. העונה השמינית עלתה לשידור ב-4 בינואר 2022. ב-2018 עלתה גם סדרת הספין-אוף "בוגרת-כזה" ברשת Freeform האמריקאית, בכיכובה של הבת הגדולה זואי ג'ונסון, שמגולמת על ידי השחקנית יארה שאהידי, וגם היא שודרה ב-yes. בשנים 2019-2021 שודרה סדרת ספין-אוף נוספת בשם "Mixed-ish" ברשת ABC, בכיכובה של האמא, אותה מגלמת טרייסי אליס רוס.
בישראל, הסדרה משודרת בערוץ yes Comedy, וזמינה בשירות הסטרימינג דיסני+.
עלילה
לאנדרה "דרה" ג'ונסון (אנתוני אנדרסון), יש עבודה מצוינת, אישה יפה ומצליחה, ארבעה ילדים ובית מפואר בפרברים. אך נדמה כי ההצלחה גרמה למשפחה לשכוח את מורשתה ולהיטמע כליל באוכלוסייה הלבנה שסביבה. כך חושב דרה, ובעזרת אביו, הוא יוצא ליצור זהות תרבותית עבור משפחתו, כזו שתכבד את עברם ומורשתם, אך תמשיך לאמץ אל ליבה את העתיד.
פיתוח וליהוק
הסדרה הופיעה לראשונה ברשימת הפיתוח ברשת ABC באוקטובר 2013, כאשר דווח כי הפרויקט, בו יככב אנתוני אנדרסון, קיבל התחייבות לתסריט. ב-16 בינואר 2014, נתנה ABC אור ירוק לפרק הפיילוט. שבועיים מאוחר יותר, הצטרף לארי וילמור לסדרה בתור השואוראנר (אדם שיש לו אחריות יצירתית וניהולית כוללת על תוכנית טלוויזיה). באמצע חודש פברואר, לוהקו לורנס פישבורן בתפקיד אביו של דמותו של אנדרסון, וטרייסי אליס רוס בתור התפקיד הנשי הראשי.
השחקנית טרייסי אליס רוס, המגלמת את אם המשפחה שמגיעה מרקע מעורב, היא בת להורה אפרו-אמריקאי ולהורה יהודי. כך גם לגבי השחקנים דייוויד דיגס וראשידה ג'ונס, שמגלמים את אחייה.
צילום
ב-8 במאי 2014, החליטה רשת ABC לעלות את פרק הפיילוט לשידור בעונת הטלוויזיה 15–2014. מספר ימים מאוחר יותר, הודיע אנדרסון כי לארי וילמור יפרוש מתפקיד השואוראנר בשלב מוקדם של שידור הסדרה בעקבות תוכנית האירוח המאוחרת שלו, "The Nightly Show with Larry Wilmore".
במאי 2017, חודשה הסדרה לעונה רביעית, שעלתה לשידור ב-3 באוקטובר 2017.
התייחסות המבקרים
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות באופן כללי ממבקרים. באתר ביקורות הקולנוע והטלוויזיה Rotten Tomatoes עומד שיעור הדעות החיוביות על 86%, בשקלול 56 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3/10. הקונצנזוס של האתר מציין: "למרות שקהל היעד של הסדרה לא ברור, היא מחפה על זה עם צוות שחקנים מגוון וסוגיות תרבותיות מרתקות". האתר Metacritic נתן לסדרה ציון של 77 מתוך 100, בשקלול 30 ביקורות שהוגדרו "חיוביות באופן כללי". מגזין רולינג סטון, בגיליונו מ-4 בדצמבר 2014 תיאר את הסדרה כ"אחת מקומדיות הרשת החדשות היחידות ששוות צפייה", ושיבח בעיקר את הופעתו של לורנס פישבורן.
השבחים שקיבל אנתוני אנדרסון על הופעתו בסדרה, זיכו אותו במספר מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין בסדרה קומית.
לנה קיכלר-זילברמן
לֶנָה קִיכְלֶר-זילברמן (בפולנית: Lena Küchler-Silberman; 1910 – 6 באוגוסט 1987) הייתה מורה, מחנכת, פסיכולוגית וסופרת ישראלית ממוצא פולני, מומחית לפסיכולוגיה וחינוך, שאספה יותר מ-100 ילדים ניצולי שואה בתום מלחמת העולם השנייה, הייתה להם לאם חלופית, טיפלה בהם ושיקמה אותם. לאחר מסע ארוך וקשה עלתה עמם לישראל בשנת 1948.
ביוגרפיה
בפרוץ המלחמה חיה קיכלר עם בעלה אלברט בעיר בוסקו-זדרוי שבפולין. היא החליטה לחזור לעיירת הולדתה עם אביה, שהיה חלש מכדי לברוח עם בעלה לשטח הרוסי. בעיירה נותרו רק נשים, תוצאותיו של טֶבַח שמקצת הגברים ששרדו אותו נשלחו למחנה עבודה. קיכלר קיוותה לחבור לבעלה שנמצא באותה עת בעיר לבוב שתחת שלטון סובייטי. בהגיעה ללבוב היא עבדה קשה וסבלה מתת-תזונה, מה שהוביל לפטירתה של בִּתָּהּ, מירה, זמן קצר לאחר לידתה.
ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, השתלטו הגרמנים על לבוב. מצבם של היהודים בעיר החמיר והוקם בה גטו. קיכלר השיגה לה ולבעלה תעודות מזויפות והם הצליחו לברוח מהגטו. בעלה עזב בגפו לוורשה והיא חזרה אל אביה בווייליצ'קה. היא נשארה עם אחותה פלה עד ל-28 באוגוסט 1942, יום חיסולה של העיירה. שתיהן ניצלו כשקפצו, יחד עם אנשים נוספים מהעיירה, מטרנספורט בדרך למחנה ההשמדה בלז'ץ, ונמלטו לוורשה. בוורשה חָבְרָה לבעלה וחיה בצד הארי תחת זהות בדויה של נוצרייה בשם ליאונטינה רליץ, ילידת בוצ'אץ'. היא החלה לחמוק לגטו ורשה, תוך סיכון חייה, ולהוציא משם תינוקות יהודים יתומים ולהעביר אותם למנזר קרוב. באותה התקופה התגרש ממנה בעלה ועבר להתגורר עם גרמנייה נוצרייה.
קיכלר נתפסה באחד הימים כמתחזה לפולנייה, אך הצליחה להימלט בעזרתה של חברה פולנייה ולמצוא עבודה כאומנת בכפר אולחובק שבסמוך לגבול הרוסי, שם טיפלה בשתי ילדות פולניות במשך שנתיים, עד תום המלחמה ובעיירה זו אף הקימה בית ספר לילדי האיכרים והתחבבה הן על התלמידים והן על הוריהם. בשנת 1945, כחודשיים לאחר תום המלחמה, היא ניסתה למצוא את קרוביה, ותוך כך גילתה כי אחותה הוסגרה כפרטיזנית ונהרגה. היא הגיעה לבית הוועד היהודי שברחוב דלוגה 38 בקרקוב, כדי לברר על גורל יקיריה; שם גילתה, בקומה השנייה, עשרות ילדים יתומים ניצולים, בגילאי 3–15, כשהם במצב גופני ונפשי ירוד. מהילדים היו ששרדו את מחנות הריכוז, היו שלחמו לצד הפרטיזנים או הוחבאו במנזרים ואצל משפחות נוצריות, שהפכו את זהותם לנוצרית ואף עשו אותם לאנטישמים.
בשנת 1948, בעת שבתה בפריז, התפרסם שם ספרה הראשון, שכתבה בפולנית וראה אור בתרגום ליידיש מאת הסופר והעיתונאי אהרן צפנת: "מיינע קינדער" ('ילדיי'), בספר סיפרה את סיפורי הצלתם של ילדים יתומים מניצולי השואה. עם הגיעה לישראל, פרסמה ספרים נוספים. היא העלתה את סיפורם של הילדים בספרה "מאה ילדים שלי", שראה אור בשנת 1959, והיה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות, בהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית. היה זה רב-המכר הראשון בארץ שתיאר את קורותיהם של נשים ומשפחות בתקופת השואה. הספר זכה לביקורות אוהדות בעיתונות התקופה, שזיהתה את סוד הצלחתו בהיותו סיפור בעל סוף טוב ואופטימי: אמנם הילדים איבדו את הוריהם הביולוגיים אבל נשארו בחיים ועלו לישראל. המשוררת והסופרת אנדה עמיר-פינקרפלד הסבירה כי הספר אמנם מתאר את קורות היהודים בשואה, אך הוא אינו שוקע בה. על בסיס הספר הופק בשנת 1987 הסרט "מאה ילדים שלי".
מדי שנה סוקר בעיתונות המפגש השנתי של לנה קיכלר-זילברמן עם ילדיה שבגרו ותוארו כצברים לכל דבר. הילדות היו לנשים צעירות והילדים לגברים צעירים שהתגייסו לצה"ל. שניים מהם נפלו במלחמת סיני. הספר אף היווה השראה לסרט התיעודי, "מאה ילדים שלי", בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, שבו מופיעים הילדים שבגרו. הסרט עוסק בחוויות השואה שנותרו בהם ובמפגשם עם קיכלר. הסרט זכה ב"פרס החוויה היהודית" לשנת 2003 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 1950 נישאה קיכלר בישראל למרדכי זילברמן. לזוג נולדה בת, שירה תורן.
קיכלר התגוררה בתל אביב ולימדה פסיכולוגיה בסמינר למורים וגננות. בשנת 1968 הובילה את הקמתה וניהולה של "התחנה הפסיכולוגית" בגבעתיים. בשנת 1969 נפטר בעלה, ובשנת 1972 פרשה לגמלאות. התגוררה בגבעתיים עד מותה.
בשנת 1985 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלה, "בית אמי", בהוצאת שוקן.
בשנת 1987 קיבלה את תואר יקירת העיר גבעתיים.
באוגוסט 1987 נפטרה, בתום מחלה ממושכת. נקברה בבית העלמין הדרום בחולון. קבורה בשם לאה זילברמן. משנת 2012 רחוב בעיר תל אביב-יפו מנציח את שמה.
בינואר 2019 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון לזכרה במרכז השירות הפסיכולוגי/קריית החינוך בגבעתיים ברחוב השניים 3.
האם איני בן אדם ואח?
האם איני בן אדם ואח? (באנגלית: ?Am I Not a Man and a Brother. בתרגום מילולי: 'האם איני גבר ואח?'. נקרא גם העבד המתחנן באנגלית: The supplicant slave) הוא סמל התנועה לביטול העבדות הנוצר בשנת 1787 בבריטניה. הסמל מציג דימוי של עבד שחור כבול בשלשלאות השואל באופן רטורי 'האם איני בן אדם ואח?' וזאת כדי לעורר הזדהות עם המאבק לביטול העבדות. שאלה רטורית זו הפכה למוטו התנועה לביטול העבדות. הסמל נחשב למרכזי בתנועה לביטול העבדות ובתפישת הציבור את המאבק לביטול העבדות, וכן היה לדימוי המפורסם ביותר של האדם השחור באמנות המאה ה-18.
רקע
מקורו של הדימוי באוקטובר 1787, בו חברי האגודה למען ביטול סחר העבדים שבאנגליה נפגשו כדי לאשר את העיצוב עבור החותם שלהם. העיצוב המקורי נעשה ככל הנראה על ידי הפסל האנגלי הנרי וובר, ובשיתוף עם ויליאם הקווד. באותה השנה, איש העסקים והפעיל לביטול העבדות ג'וזאיה ודג'ווד, שהיה קדר במקצועו, יצר את הדימוי הזה על גבי מדליון במסגרת מסע פרסום של התנועה לביטול העבדות. המוטו 'האם איני בן אדם ואח?' מיוחס במקור לודג'ווד, ומעורבותו הרבה בייצור המדליון עשויה להעיד כי הוא היה מעורב גם בעיצוב הסופי של המדליון.
יצירה
היצירה מציגה גבר שחור משועבד הלובש בד לכיסוי החלציים בלבד, רוכן על ברכו הימנית כשידיו מורמות למעלה וצמודות זו לזו במחוות תחינה או תפילה, ושלשלאות כבדות כובלות אותו בקרסוליים ובמפרקי הידיים. מעליו מתנוססת השאלה הרטורית 'האם איני בן אדם ואח?'. דמותו של העבד ביקשה לעורר אצל הבריטים את הדימוי העצמי שלהם כעם רחום וחנון. במאה ה-18, שחורים משועבדים ומשוחררים גם יחד לא נתפשו כבני אדם שווים או כאחים שווים ללבנים. מטרת השאלה הייתה להבליט את חוסר הצדק בתפישה זו, והיא הזמינה את הקוראים לתפוש את האדם השחור כאדם וכאח ולא כחיה וכפראי. כמו כן, בתקופת העבדות, לבנים נהגו לכנות גברים שחורים בתואר 'ילד' (באנגלית: Boy) וזאת כדי לשמר באמצעות השפה את מעמדם הנחות של השחורים, וכן כדי לאיים על השחורים ו'להעמיד אותם במקומם' כאשר הם מסכנים את הסדר הקיים. השאלה הרטורית מבקשת להציג את העבד כאדם, כגבר וכאח ולא כילד.
הפצה והשפעה
המדליון העשוי קרמיקה ייוצר במפעל כלי החרס של ודג'ווד Etruria Works בגדלים ובצבעים שונים, אולם המדליון הטיפוסי היה באורך של 3.5 ס"מ לערך ובצבעי שחור לבן. המדליון הופץ בהרחבה על ידי ודג'ווד שככל הנראה נשא בעלויות הייצור וההפצה. העתקים של המדליון הופצו על ידי קדרים נוספים באזור התעשייה של קדרי סטפורדשייר . העובדה שבתי חרושת אחרים העתיקו וייצרו את המדליון הזה עשויה להעיד על התמיכה הציבורית הרבה לה זכה במסע הפרסום. לפי הערכה אחת, 200,000 מדליונים הופצו בתקופה בה אוכלוסיית אנגליה עמדה על פחות משמונה מיליון תושבים. המדליון היה לרכיב מרכזי בקמפיין של האגודה למען ביטול סחר העבדים. מתנגדי עבדות בכל העולם עשו שימוש במוטו שלו כדי לעורר הזדהות עם העבדים ומאבקם, וכן כדי לעורר בקרב הציבור תחושת אחריות לגורלם. המדליון, שיוצר במקור עבור הפעילים בתנועה לביטול העבדות כדרך להזדהות עם המאבק, הפך לפריט אופנה פופולרי בקרב הציבור המתנגד לעבדות, והוא עזר לגייס תומכים בתנועה לביטול העבדות. בבריטניה ובארצות הברית הדימוי הופיע על מדליונים, מטבעות, עלונים, חוברות, ציורים, הדפסים, תכשיטים, כלי חרסינה, כלי אוכל, כדים, פסלונים, חפתים וקישוטים לבית. אזרחים שתמכו במאבק לביטול העבדות רכשו מוצרים שונים המציגים את הסמל כדי שיוכלו להפגין את ההזדהות שלהם עם המאבק ועם ערכיו. לפי הפעיל לביטול העבדות, תומאס קלארקסון, גברים החזיקו בקופסאות הרחה עם הדימוי הזה, בעוד נשים ענדו צמידים וסיכות שיער המציגים את הדימוי. לדבריו, הדימוי עורר את תשומת ליבם של האזרחים למצבם של העבדים והטה את עמדתם לטובת העבדים. במסגרת הקמפיין, ודג'ווד שלח באופן אישי את המדליון לאישים בולטים התומכים בתנועה לביטול העבדות, ביניהם בנג'מין פרנקלין שכיהן באותה העת כנשיא התנועה לביטול העבדות בפנסילבניה. פרנקלין אמר על המדליון: 'ייתכן שיש לו השפעה זהה לזו של העלון הכתוב בצורה הטובה ביותר המבקש חסד לאנשים המדוכאים'.
בשנת 1837, התנועה לביטול העבודה באמריקה פרסמה את השיר Our Countrymen in Chains שכתב המשורר ג'ון גרינליף וויטייר, ומעליו הסמל של העבד המתחנן. בשנת 1848, פעיל בתנועה לביטול העבדות והעבד לשעבר, ויליאם וולס בראון, פרסם את שירו 'האם איני בן אדם ואח?'. בשנות השלושים של המאה ה-19, נשים בתנועה לביטול העבדות בבריטניה יצרו את הגרסה הנשית "האם איני אישה ואחות?'. סמל זה שימש נשים בתנועה לביטול העבדות בבריטניה ובארצות הברית. המטרה בשאלה הרטורית הייתה לאחד בין נשים לבנות לנשים שחורות ולקדם את התפישה לפיה גם לבנות וגם שחורות הן בנות אדם. כמו כן, הסמל בגרסה הנשית קישר בין התנועה לביטול העבדות ובין התנועה לשחרור האישה. בשנת 1851, הפעילה לביטול העבדות, סוג'ורנר טרות', נאמה נאום שזכה לשם 'האם איני אישה?'.
רנה בשארה
רנא בשארה (בערבית: رنا بشارة, נולדה ב-1971) היא אמנית רב תחומית, ציירת, אמנית פרופורמנס ווידאו ארט ערביה פלסטינית.
ביוגרפיה
רנא בשארה נולדה בכפר תרשיחא, בת לאחת המשפחות המכובדות והאמידות ביותר בכפר, קרובת משפחתו של יו"ר בל"ד, הח"כ לשעבר עזמי בשארה. רנא בשארה החלה לצייר כבר בגיל 15, לדבריה היא חייבת לאביה את כישוריה האקספרסיביים ואת היכולת ליצור מתוך ההתבוננות באביה, הצורף, בעת שיצר בחנות ובסדנת התכשיטים של המשפחה.
ב-1994 סיימה את לימודיה באוניברסיטת חיפה כבוגרת הפקולטה לאמנות ויצירה, ולאחר מכן נשארה להתגורר ולעבוד בחיפה. בנוסף על היותה אמנית פעילה ויוצרת עבדה גם כמורה לאמנות בבית הספר המקיף בתרשיחא וניהלה את הגלריה לאמנות עכשווית בכפר. לאחר כחמש שנים בחיפה עזבה לשווייץ ללימודי המשך לאחר קבלת מלגת פרו-אלווטיאה (Pro Helvetia). ב-2001 יצאה ללימודים בארצות הברית. יצירתה בשנים אלו הופכת ליצירה בועטת, פוליטית ולא מתנצלת. לשאלתה של הלן מורגן בראיון עמה: "איך את רואה את התפקיד של היצירה שלך בהתנגדות פעילה בפלסטין? עונה האמנית כי היא רואה תפקיד חשוב מאוד בעבודתה בהתנגדות פעילה, משום שהיא מעניקה להתנגדות זהות, צורה ומשמעות עמוקה. זה מאפשר לאנשים לחשוב ומעודד אותם לשאול שאלות".
בסגנונה משלבת חומרי ציור מקובלים (אקריליק, צבעי מים, הדפס רשת) עם צבעים וחומרים מסורתיים כצבעי החינה, משתמשת בהדפסי משי, בצילום ובכל אלמנט שמעורר את דמיונה ואת רגשותיה וזיכרונותיה. יצירתה נעה בתווך שבין אמנות קונצפטואלית, אינטואיטיבית ואקספרסיוניסטית, לדבריה היא מעבדת וחוקרת שוב ושוב את הדבר שתפס את מבטה, יורדת ליסוד הטהור של קיומו בזיכרונה עד שמביאה אותו למקום שהוא יכול לבוא לידי ביטוי.
בשארה הציגה במסגרת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד בחללי תצוגה בחיפה, בנצרת ובמזרח ירושלים והשתתפה בתערוכות אמנים פלסטינים ברחבי העולם. עבודותיה עוסקות בבית ובשיבה. בשארה מפנה חצי ביקורת נוקבים, לעולם ולישראל. עבודותיה משתייכות לעבודות פוליטיות מוצהרות היוצאות נגד הכיבוש ונגד הישות הציונית. דרך הזיכרון הקולקטיבי ודרך חוויותיה. משלבת צילומים היסטוריים המעוררים שיח וטלטלה בנוגע לכיבוש הישראלי זאת ללא תיווך וללא פילטרים. האמנות והתרבות צריכים להפנות את תשומת לב העולם לקורה בחברה הפלסטינית וליחסו של הצבא הציוני לחברה זו.