cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאונת מטוס הגלקסי בדרום וייטנאם (1975)
רקע
באביב 1975 עמדה דרום וייטנאם בפני תבוסה וכיבוש על ידי כוחות צבא צפון וייטנאם. ארגוני סיוע אמריקאיים פנו אל הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ג'רלד פורד בדרישה לפנות מהמדינה אלפי ילדים, רובם יתומים, ששהו באתרי הסיוע של ארגונים אלו בדרום וייטנאם. הנשיא פורד נענה והורה על פינוים מהמדינה בהיטס. הפעולה קיבלה את השם מבצע הטסת תינוקות (Operation Babylift). פינוי זה גם שימש ככיסוי לפינוים של אזרחים אמריקאים מדרום וייטנאם מבלי להבהיל את המדינה המארחת. במהלך חודש אפריל, שהסתיים בנפילת סייגון לידי צבא צפון וייטנאם, פונו בהיטס 3,300 ילדים.
כביקורת על המבצע נטען שהוא הוצא לפועל כדי לספק לארצות הברית ולנשיא פורד הישג מוראלי ופוליטי על רקע הכישלון המתקרב במלחמת וייטנאם. לימים הועלתה גם הטענה שלא כל הילדים שפונו היו יתומים ושלמעשה חלקם נחטפו ממשפחותיהם, שנחשדו באהדה לצפון וייטנאם.
התאונה
ב-4 באפריל 1975 אחר הצהריים המריאה טיסת הפינוי הראשונה של הילדים מבסיס חיל האוויר טאן סון נוט (Tan Son Nhut) שליד העיר סייגון. טייסי מטוס הגלקסי היו קפטן דניס טריינור (Dennis Traynor) וקפטן טילפורד הארפ (Tilford Harp). יעד הטיסה היה הפיליפינים, ומשם היו הילדים אמורים לטוס לארצות הברית במטוסים אזרחיים. על מטוס הגלקסי נמצאו 311 איש - 150 ילדים, 144 מלווים (רבים מהם מאנשי סגל שגרירות ארצות הברית בסייגון, שפונו ממנה) ו-17 אנשי צוות. מטוס המטען לא היה מותקן להטסת נוסעים כה רבים. לא היו בו מושבים לכולם ורק למיעוטם נמצאו מסכות חמצן למקרה חירום.
בשעה 16:15 נמצא המטוס מעל ים סין הדרומי, בגובה של 23 אלף רגל (7,010 מטר). באותו רגע נפתחו לפתע דלתות המטען האחוריות של המטוס. כתוצאה מכך התרחשה במטוס ירידת לחץ תוך פיצוץ (Explosive Decompression), אשר שברה את הדלתות ופגעה בכבלי הבקרה מתא הטייס אל זנב המטוס. פגיעה זו שללה מהטייסים את היכולת להפעיל את הגאי הגובה ואת הגה הכיוון שבזנב המטוס. כעת היו הטייסים יכולים לשלוט בתנועות המטוס רק באמצעות המאזנות, הספוילרים והמנועים. לפחות איש צוות אחד נשאב מהמטוס החוצה לאחר שהדלתות נפתחו.
הטייסים הפנו את המטוס לאחור על מנת לשוב אל בסיס טאן סון נוט. למרות קשיי שליטה במטוס עלה בידם לערוך הנמכה מבוקרת לקראת נחיתה. בעת שנמצא המטוס בגישה הסופית לנחיתה הוא החל להנמיך בחדות. הטייסים הגבירו את כוח המנועים על מנת להפסיק את ההנמכה. למרות זאת פגע המטוס בשדה אורז במהירות רבה, גלש כ-400 מטרים, ניתר באוויר וטס עוד כ-800 מטרים כשהוא חולף מעל נהר סייגון, ואז פגע בסוללה ונשבר לארבעה חלקים. דלק ממכליו התלקח וחלק מהריסותיו עלה באש.
אתר ההתרסקות היה שדה אורז בוצי המרוחק כקילומטר וחצי מהדרך הקרובה. רכבי כיבוי אש לא היו מסוגלים להגיע אל הריסות המטוס, וכוחות הצלה הגיעו אליו במסוקים. המלווים ואנשי הצוות שלא נפגעו בהתרסקות פעלו תוך גילויי גבורה כדי לחלץ את הילדים מהריסות המטוס.
בין ההרוגים בתאונה היו 78 ילדים, 11 מאנשי צוות המטוס והיתר אזרחים מלווים. הילדים שניצלו הוטסו בהמשך לארצות הברית.
חקירת התאונה
התאונה נחקרה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית. הכבידה מאוד על החקירה העובדה שבוזזים מקומיים סילקו מאתר התאונה חלק ניכר מהריסות המטוס. ממון רב הוצא כדי לקנות מידיהם את החלקים שלקחו על מנת שיהיה אפשר לבדוק אותם. ספינות של צי ארצות הברית חיפשו ומצאו בים סין הדרומי את הקופסה השחורה של המטוס, שניתקה ממנו בעת התאונה. נמשו מהים גם חלקים של הדלתות האחוריות של סיפון המטען.
לאור הפתיחה הפתאומית של דלתות סיפון המטען נבדקה תחילה גם האפשרות של חבלה במטוס, אך היא נשללה: לאחר שנבדקו חלקי הדלתות הוברר שחלק ממנעולי הדלתות לא ננעלו כהלכה, דבר שהוביל לתאונה. חלק מהמנעולים נלקחו ממטוסים אחרים (קניבליזציה) ולא הורכבו במטוס כהלכה, ולכן כשלו, באופן שהפרש הלחצים בין הלחץ בתוך המטוס לבין הלחץ שמחוץ לו, שפחת ככל שהמטוס נסק, הכריע לבסוף את הדלתות.
לימים הועלתה הטענה שחקירת התאונה הייתה למעשה טיוח שלה ושחיל האוויר האמריקאי השמיד במתכוון ראיות על התאונה.
ועדת החקירה של התאונה קבעה שבתאונה היו ניצולים כלשהם רק בזכות פעולתם הנחושה של טייסי המטוס, שהביאו את המטוס לנחיתת ריסוק תוך שימוש בשארית השליטה שנותרה בו. לשניהם הוענק עיטור צלב חיל האוויר. בסך הכל הוענקו 37 עיטורים לאנשי צוות המטוס ולמלווים שטסו בו (או לשאריהם) על פעולתם להצלת קרבנות התאונה וניצוליה.
מספר חברי קונגרס דרשו בעקבות התאונה לקרקע את מטוסי הגלקסי של חיל האוויר האמריקאי. המטוסים לא קורקעו אך פעלו במשך מספר חודשים תחת מגבלות מבצעיות חמורות, עד לסיום חקירת התאונה.
על סיפור התאונה הופק פרק בעונה השביעית של הסדרה התיעודית הקנדית תעופה בחקירה.
גארינצ'ה
מנואל פרנסיסקו דוס סאנטוס (בפורטוגזית: Manuel Francisco dos Santos; 28 באוקטובר 1933 – 20 בינואר 1983), הידוע בכינוי גארינצ'ה (זו ההגייה שהשתרשה בישראל, אך ההגייה הנכונה היא גארינשה; בפורטוגזית: Garrincha), היה כדורגלן ברזילאי ששיחק עם נבחרת ברזיל בקבוצות המנצחות של מונדיאל 1958 ומונדיאל 1962.
ילדות
גארינצ'ה נולד ב-28 באוקטובר 1933 בפאו גרנדה, מחוז מאגה, בריו דה ז'ניירו שבברזיל. רגלו הימנית הייתה קצרה ב-6 סנטימטר מהשמאלית ורופא אישר כי הוא ילד נכה. אביו היה אלכוהוליסט, בעיה שגם גארינצ'ה סבל ממנה מאוחר יותר בחייו. בגלל שהיה בעל מבנה גוף קטן הוא נקרא בשם גארינצ'ה על שם ציפור שיר, שם שנשאר מגיל 4 בקרב משפחתו וחבריו.
יצחק בן-אפרים
ביוגרפיה
יצחק בן-אפרים ושייקה דן היו אמורים לסייע בחילוץ טייסים בריטים ואמריקאים שנאלצו לצנוח ברומניה, להציל יהודים ולארגנם לעלייה ארצה. לאחר סיום המלחמה השניים המשיכו ועסקו בשיקום התנועה הציונית ברומניה.
בשנת 1948 חזר בן-אפרים ארצה, ונהייה גזבר המועצה האזורית גליל עליון וגם הגזבר בקיבוצו. בגיל 43 הוא פנה ללימודי הנדסת ייצור בטכניון והמשיך בלימודיו עד קבלתו תואר שלישי באוניברסיטת ניו יורק. בן-אפרים נמנה עם מקימי המרכז לחינוך טכנולוגי בחולון ומאוחר יותר התמנה לפרופסור להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1996 יצא לאור ספרו "ממצור בארץ ליהדות נצורה".
גארינצ'ה
קריירת מועדונים
במסגרת מועדונים, גארינצ'ה שיחק 581 משחקים וכבש 232 שערים בבוטפוגו. הוא שיחק גם בקורינתיאנס, פלמנגו, אולריה בברזיל ואתלטיקו ג'וניור בקולומביה. הקריירה המקצוענית שלו נמשכה מ-1953 עד 1972.
קריירה לאומית
גארינצ'ה ערך במדי נבחרת ברזיל 50 הופעות בהן כבש 12 שערים בין השנים 1955–1966. הוא הפסיד עימה רק משחק אחד, נגד הונגריה במונדיאל 1966, שהיה גם להופעתו האחרונה בסגל שלה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד צ'ילה בריו דה ז'ניירו ב-1955.
עשרה ימים לפני תחילת טורניר מונדיאל 1958 כבש גארינצ'ה את אחד משעריו היפים ביותר במשחק נגד פיורנטינה באיטליה. הוא עבר ארבעה שחקני הגנה ואת השוער לפני שהגיע למצב הבקעה מול שער ריק בו במקום לכבוש מיד הוא עצר את הכדור על קו השער ורק אז כבש. מהלך זה התפרש כלא ספורטיבי בעיני מאמניו הנסערים וכתוצאה מכך פספס את שני המשחקים הראשונים של נבחרתו במונדיאל. במשחק השלישי נגד ברית המועצות שיחק לראשונה עם פלה שהיה צעיר ממנו ב-7 שנים ומשם ברזיל המשיכה עד לזכייה בטורניר עם יכולת מרשימה של גארינצ'ה. בגמר נגד המארחת שוודיה בישל צמד שערים לואוה והמשחק הסתיים בתוצאה 2–5. בסיום הטורניר נבחר גארינצ'ה להיות בנבחרת המצטיינת.
לאחר הזכייה במונדיאל גארינצ'ה עלה במשקל, בין היתר בגלל ששתה רבות, ולכן החמיץ את משחק הידידות נגד אנגליה ב-13 במאי 1959. בסוף אותו חודש יצא לסיור בשוודיה עם קבוצתו בוטפוגו, והכניס נערה מקומית להיריון. עם חזרתו לברזיל דרס גארינצ'ה את אביו לאחר שנהג שתוי, ובאוקטובר אותה שנה נפטר האב עקב סרטן הכבד.
גארינצ'ה בלט מאד בהופעתוו בגביע העולם בצ'ילה. כשפלה נפצע לאחר המשחק השני והושבת להמשך הטורניר, גארינצ'ה הפך למנהיג בזכייה של ברזיל. בשמינית הגמר נגד ספרד בישל את שער הניצחון לאמרילדו עם מהלך מבריק. ברבע הגמר כבש צמד מנצח מול אנגליה. שערו הראשון הגיע בנגיחה מכדור קרן והשני לחיבורי השער האנגלי, שער שהיה לאחד היפים של אותו הטורניר. גם בחצי הגמר הרשים גארינצ'ה עם צמד נוסף נגד המארחת צ'ילה ובגמר נבחרתו ניצחה 1–3 את צ'כוסלוקיה. בסיום הטורניר נבחר להיות לשחקן ולכובש המצטיין עם 4 שערים.
מאז אותו מונדיאל גארינצ'ה לא היה יותר לשחקן הטוב שהיה. הוא ירד ברמת המשחק שלו ונאבק עם פציעה בברך שליוותה אותו בהמשך הקריירה. במונדיאל 1966 שנערך באנגליה כבש במשחקה הראשון של ברזיל נגד בולגריה את השער הראשון עם בעיטה חופשית עם החלק החיצוני של רגלו. השער השני הגיע מרגלי פלה. זהו המשחק היחיד בו השניים כבשו יחדיו. לאחר מכן באותו טורניר הגיעו שני הפסדים - להונגריה (שהיה גם למשחקו האחרון בנבחרת) ולפורטוגל שגרמו להדחתה של אלופת העולם של אותם הימים כבר בשלב הבתים.
שנותיו האחרונות ומותו
ההצלחה שחווה גארינצ'ה בקריירת המשחק שלו הייתה שונה מזו שמחוצה לה. הוא שתה רבות והיה מעורב בכמה תאונות דרכים, אחת מהן בהתרסקות משאית באפריל 1969 בה נהרגה חמותו. גארינצ'ה נישא פעמיים, תחילה ב-1952 לנאיר מארקס להם היו שמונה בנות והם נפרדו ב-1965, והשנייה הייתה לאזלה סוארס, זמרת סמבה, אליה נישא בטקס לא רשמי במרץ 1966. ב-1977 סוארס עזבה אותו לאחר שהכה אותה במהלך ויכוח. גארינצ'ה זכור עד היום גם ככדורגלן עם מספר ילדים רב, עם לא פחות מ-14.
לאחר סדרה של בעיות משפחתיות, כלכליות ובריאותיות נפטר ב-20 בינואר 1983 בגיל 49 כתוצאה משחמת הכבד שנגרמה מאלכוהוליזם. שנותיו האחרונות היו אומללות וקודרות - ונראה שהפך לגיבור נשכח - אבל בהלוויה שלו שיצאה ממרקאנה עד לפאו גרנדה הגיעו מיליוני אוהדים, חברים ושחקנים לשעבר כדי לחלוק כבוד. על מצבתו נרשם: "הנה נח בשלום מי שהיה לשמחת העם - מאנה גארינצ'ה". לזכרו הוחלט לקרוא לאצטדיון רב שימושי בברזיליה, אסטדיו מאנה גארינצ'ה, על שמו. ב-1962 יצא סרט המספר את סיפור הקריירה שלו וב-2003 יצא אחד נוסף שמדבר בנוסף על חייו מחוץ למגרשים.
לוי יצחק הירושלמי
לוי יצחק הירושלמי (29 בינואר 1927 – 26 באפריל 2007) היה עיתונאי ישראלי, יושב-ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
ביוגרפיה
לוי יצחק הירושלמי נולד בירושלים בשם יצחק נחום לוי, דור שביעי בארץ ישראל, בנם של הרב יעקב לייב לוי ושיינה לבית הורוביץ, בתו של הרב יוסף גרשון הורוביץ, ראש ישיבת מאה שערים ורב שכונת מאה שערים ומראשי המזרחי בארץ. אבותיו, ר' יעקב יהודה לייב לעווי (לוי) משלשין (Ślesin) ור' מנחם מנדל משקלוב, היו מראשי היישוב היהודי בעיר. הוא גדל בשכונה החרדית מאה שערים, כשהייתה בעלת אופי דתי לאומי. סבו, רב השכונה וראש הישיבה המרכזית בה, הסמיכו לרבנות. אך כעבור זמן יצא בשאלה ועזב את החברה החרדית. בתחילה הצטרף לתנועת ברית החשמונאים הקשורה לבית"ר, ואחר כך לנוער העובד ולארגון "ההגנה".
בשירותו במלחמת העצמאות כתב ב"דבר ירושלים". בשנת 1950 החל לכתוב בעיתון "הדור", שהיה עיתון ערב בבעלות מפא"י, וכיהן כמזכיר מערכת העיתון. בשלב מאוחר יותר נהיה דובר מפא"י. ב-1956 שימש כמזכירו של פנחס לבון בעת שהלה כיהן כמזכ"ל ההסתדרות, זאת בתקופת הפרשה. היה עורך הדו-שבועון "מן היסוד". בשנות השישים הצטרף לעיתון "מעריב", ובו כתב מאות מאמרים במשך שנים רבות. בשנת 1985 מונה לסגן עורך "מעריב", תפקיד שבו כיהן עד לשנת 1991. עמד שנים מספר בראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. בשנותיו האחרונות כתב באתר האינטרנט "פוליטינט".
ב-2006 קיבל את אות יקיר תל אביב. היה נשוי לאלישבע, ולהם שני בנים, אבי ועמי ובת בשם אורנה. במשך שנים התגורר בבית מגורי העיתונאים – בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ויגאל לב.
ספריו
בעריכתו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו (מבחר):
Speed of Sound
Speed of Sound הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קולדפליי. חברי הלהקה כולה היו שותפים בכתיבת השיר, והוא יצא בתור הסינגל המוביל של אלבום האולפן השלישי שלה, X&Y. השיר יצא ב-18 באפריל 2005, דרך חברת התקליטים פרלופון. בשיא הצלחתו ברחבי העולם, הגיע השיר למקום ה-2 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי, ובכך הפך לסינגל הראשון שלהם להיכנס לרשימות המצעדים האמריקאיות ולשיר המוצלח ביותר שלהם, עד להוצאתו של "Viva la Vida" בשנת 2008 והעפלתו למקום הראשון במצעד.
Speed of Sound זכה בפרס "שיר השנה" של אגודת ASCAP, והיה מועמד פעמיים לפרס גראמי בטקס פרסי גראמי ה-48. כמו כן, זכה השיר בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "הסינגל הבריטי הטוב ביותר" בשנת 2006, והקליפ לשיר היה מועמד ל-4 פרסי VMA של MTV.
קליפ
הקליפ של "Speed of Sound" צולם בבמה אקוסטית בלוס אנג'לס ב-22 וב-23 באפריל 2005. הקליפ מתחיל במסך שחור, ואחריו מופיע כריס מרטין כשהוא מגיח מבין הצללים ומנגן על פסנתר בזמן ששר. כשמרטין פורש את ידיו לראשונה נדלקות כל נורות הלד שמאחוריו, וככל שהשיר ממשיך להתנגן, צבעי הנורות משתנה, ובסופו מופיעים כל חברי הלהקה כשהאורות בצבע לבן.
הופעת הבכורה של הקליפ הייתה ב-23 במאי. הקליפ הגיע למקום ה-6 במצעד "הספירה לאחור" של שירי הרוק של ערוץ VH1 ב-11 ביוני 2005. בטקס פרסי ה-VMA של MTV הקליפ היה מועמד ל-4 פרסים, בקטגוריות "קליפ השנה", "האפקטים המיוחדים הטובים ביותר", "העריכה הטובה ביותר" ו"הצילום הטוב ביותר".
תאוריית ההתנגשויות המולקולריות
תאוריית ההתנגשויות המולקולריות היא תאוריה מדעית שמסבירה מבחינה איכותית כיצד תגובות כימיות מתרחשות ומדוע יש הבדלים בין קצבי התגובה של תגובות שונות. התאוריה הוצעה על ידי מקס טראוץ וויליאם לואיס ב-1916. התאוריה.
אחת ההנחות המרכזיות בתאוריה היא שעל מנת שהתגובה הכימית תתרחש, החלקיקים המעורבים בה צריכים להתנגש זה בזה. הנחה נוספת היא שרק חלק ממספר ההתנגשויות הכולל בכל רגע נתון, המכונה ההתנגשויות הפוריות, גורם לשינוי של מולקולות המגיבים.
הבסיס להנחה זו הוא שרק חלק מהמולקולות אוצרות בתוכן את כמות האנרגיה הנדרשת לשבירת הקשרים הכימיים ויצירתם של קשרים חדשים, כמו גם המיקום המתאים במרחב. סף האנרגיה הדרוש להתרחשותה של תגובת כימית נקרא אנרגיית השפעול.
מבחינה רעיונית, תאוריית ההתנגשויות קרובה מאוד לקינטיקה כימית.
קבוע קצב התגובה
לפי התאוריה, כאשר מדובר בתגובה גזית דו-מולקולרית (כלומר, מעורבות בתגובה שתי מולקולות), קבוע קצב התגובה יהיה בהתאם לנוסחה שלהלן:
כאשר:
המאפיינים האיכותיים של התאוריה
תאוריית ההתנגשויות מבוססת על התאוריה הקינטית של הגזים ולפיכך ניתן ליישמה רק על גזים אידיאליים. במקרה שמיישמים את התאוריה על מצבים אחרים, יש צורך להשתמש בקירובים מתמטיים.
התנגשות פוריה היא התנגשות מולקולרית הגורמת לתגובה. קצב התגובה הכימית מוגדר כמספר ההתנגשויות הפוריות ליחידת זמן.
מבחינה איכותית, התאוריה מניחה שמולקולות המגיבים הן כדורים קשיחים וחסרי מטען חשמלי, המתנגשים זה בזה לפי סוג התגובה. יתר על כן, התאוריה מניחה שרוב ההתנגשויות לא גורמות לתגובה, אלא אם הגופים המתנגשים ממלאים את התנאים הבאים:
לפי תאוריית ההתנגשויות, ישנם שני גורמים עיקריים המשפיעים על קצב התגובה:
כאשר מתרחשת תגובה הטרוגנית ישנה חשיבות לאזור המגע של המוצק עם התווך האחר: ככל שעל פני השטח יש יותר אזורים שבהם התגובה יכולה להתרחש, כך יש יותר התנגשויות עם המולקולות המגיבות.
גזירה
תאוריית ההתנגשויות ניתנת ליישום רק על תגובות דו מולקולריות מהסוג הבא: A + B → C לפי התאוריה, שני החלקיקים A ו-B יתנגשו אם המרחק בין הגרעינים שלהם יהיה קטן מגודל מסוים. האזור שמסביב למולקולה A שבו היא יכולה להתנגש עם המולקולה המתקרבת B נקרא אזור ההצטלבות (σAB) של התגובה והוא האזור שמתאים למעגל שרדיוסו (rAB) הוא הסכום של רדיוסי המולקולות המגיבות, שהן כדוריות לפי אחת מהנחות היסוד של התאוריה.
מכאן נובע שמולקולה הנמצאת בתנועה תעבור נפח של, ואילו המהירות הממוצעת של החלקיק תהיה.
מהתאוריה הקינטית נובע שלמולקולה A יש מהירות ממוצעת (השונה מהשורש הריבועי של המהירות), כאשר מסמל את קבוע בולצמן ו- היא מסת המולקולה.
מכאן נובע שתדירות ההתנגשויות הכוללת של המולקולות A עם המולקולות B היא:
לפי התפלגות מקסוול-בולצמן ניתן לגזור את הביטוי שייתן את אחוז ההתנגשויות שהאנרגיה שלהן גבוהה מאנרגיית השפעול, וביטוי זה הוא. לכן, כאשר התגובה הכימית היא תגובה דו מולקולרית, והחומרים הם גזים אידיאליים, קצב התגובה יהיה:
תקפות התאוריה והגורם המרחבי
כאשר מנסחים תאוריה מדעית, יש להשוות את הניבויים הנובעים ממנה מול תוצאות של ניסוי מדעי.
כאשר משווים את הביטוי של קבוע הקצב עם משוואת הקצב של תגובה דו מולקולרית בסיסית,, ניתן לראות כי
הגורם המרחבי
ככל שמולקולות המגיבים יותר מורכבות, כך פוחתת יכולתה של תאוריית ההתנגשויות לנבא במדויק את גודלו של קבוע קצב התגובה, והסטייה מהערך האמיתי גדולה יותר. התאוריה מבוססת על ההנחות שהמולקולות הן גופים כדוריים ומגיבות באופן שווה בכל כיוון במרחב, אולם במציאות דבר זה לא נכון (בעיקר כיוון שלא תמיד המולקולות מתנגשות כאשר הן נמצאות באוריינטציה המרחבית המתאימה. לדוגמה, כאשר מתרחשת תגובת הידרוגנציה של אתילן, מולקולת המימן הדו-אטומית (H2) צריכה להתקרב לאזור הקשר בין שני האטומים. בפועל, דבר זה מתרחש רק בחלק קטן מההתנגשויות.
מכאן נובע שיש להוסיף לתאוריה גורם נוסף. גורם זה נקרא הגורם המרחבי (סטרי), והוא מסומן באות ρ. הגורם מוגדר כיחס בין הערך הנמדד של קבוע קצב התגובה לבין הערך הצפוי לפי התאוריה. כמו כן, ניתן להגדיר את הגורם כיחס בין הגורם הקדם מעריכי (אחד האיברים במשוואת ארניוס) ותדירות ההתנגשויות, ובדרך כלל הגורם המרחבי קטן מ-1. הנוסחה המתארת את הגורם המרחבי היא:
בדרך כלל, ככל שהמגיבים בתגובה הכימית מורכבים יותר, כך יורד גודלו של הגורם המרחבי. למרות זאת, מספר תגובות כימיות מאופיינות על ידי גורמים מרחביים גדולים הגדולים מ-1: תגובות הרפון, הכוללות אטומים המחליפים ביניהם אלקטרונים, יוצרות יונים.
לסטייה מ-1 יכולות להיות כמה סיבות: המולקולות אינן כדוריות, כך שייתכן קיומן של תצורות גאומטריות אחרות; חלק מהאנרגיה הקינטית של המולקולות לא מגיע לאזור התגובה ביניהן; בתווך שבו מתרחשת התגובה יש חומר ממס (מצב זה רלוונטי כאשר מיישמים את התאוריה על נוזל).
באופן מצער, לא ניתן לחשב את הגורם המרחבי באופן תאורטי, כך שהישימות של תאוריית ההתנגשויות קטנה במידה מסוימת.
כאשר מיישמים את תאוריית התנגשויות לתגובות בתמיסה, לאפקט הכלוב (כלומר, מולקולת המומס נמצאת במעין "כלוב" של מולקולות ממס) יש השפעה על מולקולות המגיבים, כיוון שבמפגש אחת יכולות להתרחש מספר התנגשויות, והתוצאה הישירה של מצב זה היא שהערך הצפוי של הגורם הקדם מעריכי יהיה גדול מדי. ניתן לייחס את ערכי ρ הגדולים מ-1 להעדפה הנובעת משיקולים תרמודינמיים.
וירג'יניה בדטי
וירג'יניה בדטי (באיטלקית: Virginia Badetti; כאם מנזר Maria Augustina, 29 במאי 1881, איסטנבול – 20 בנובמבר 1949, פריז, צרפת) הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, על הצלת יהודים באיטליה בזמן השואה בעת שירותה כאם המנזר במנזר מסדר האחיות ציון ברומא. כמו כן, היא הסתירה במנזר גם פליטים לא יהודים. יחד איתה, הוכרה גם אמיליה בנדטי (Emilia Benedetti), ששימשה כסגניתה במנזר.
ביוגרפיה
נולדה ב-1881 באיסטנבול, למשפחה קתולית אדוקה. היו לה עוד שתי אחיות, שהצטרפו למנזרים שונים. בשנת 1924 נכנסה לבית הספר לנזירות של המסדר, ובשנת 1926 נשבעה אמונים למסדר האחיות ציון ועברה לגור במנזר בקדיקוי, שבאיסטנבול. היא שהתה במנזר עד לשנת 1930. לאחר מכן עברה למנזר באלכסנדריה, במצרים, שם הייתה עוזרת לאם המנזר עד לשנת 1935. עברה לקזנאדאר (Khaznadar), שבתוניסיה, שם הייתה אם המנזר.
בשנת 1942 היא נקראה להחליף את אם המנזר ברומא, אשר עזבה למנזר בסן-אומר (Saint-Omer) שבצרפת.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה בדטי לטריאסטה, ולאחר מכן למנזר הראשי של המסדר בפריז. סיבת מעברה הייתה מצב הבריאותי הירוד. בפריז היא נאלצה להיות במנוחה כללית, בתקווה שבריאותה תחזור אליה.
לקראת אמצע חודש נובמבר 1949, בשעת המיסה בבוקר, חטפה בדטי שבץ מוחי. היא נלקחה לחדרה של אם המנזר, שם הנזירות התפללו עבורה. היא נותרה משותקת כמעט לחלוטין, אך ביקשה מן הנזירות להגיד לאם המנזר, שאין צורך לדאוג לה. לאחר מכן, היא כבר לא יכלה לדבר, והייתה מתקשרת עם שאר הנזירות באמצעות לחיצות על ידיהן. לאחר כמה ימים איבדה את הכרתה. ב-20 בנובמבר נפטרה בדטי.
פעילותה להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
ב-19 ביולי 1943 הופצצה רומא לראשונה על ידי בעלות הברית, בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה. מנזר האחיות ציון, שבדטי עמדה באותה התקופה בראשו, היה בגבולה של העיר רומא, ברחוב גריבלדי, בקרבת ג'אניקולו. הנזירות במנזר תיארו את האירוע כ"מחזה משתק של להבות שעלו לשמים בצורה מבעיתה". לאחר כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, פלשו כוחות גרמניים לאיטליה. העיר רומא נכנעה לידם ב-8 בספטמבר 1943. רבים מיהודי רומא חיפשו מקומות מקלט ברחבי העיר. כמו כן, הגיעו לעיר פליטים מערים אחרות.
בדטי פתחה את דלתות המנזר למחפשי המקלט היהודים, ואלה החלו למלא את כל שטח המנזר. היהודים הראשונים הגיעו ב-16 לאוקטובר, היום שבו החלה האקציה נגד יהודי רומא: "עם שחר ב-16 באוקטובר ירד גשם; קבוצות של נשים יהודיות, מלוות בילדיהן, חצו את התעלה בגריבלדי". בדטי החליטה להכניס את הקבוצה למנזר. הנזירות הכינו עבורן חדר גדול, והזיזו רהיטים רבים במטרה לפנות להן מקום כדי שיוכלו לישון. בעקבות קבלת הפנים החמה שקיבלו, ביקשו הנשים היהודיות מבדטי לקרוא גם לבעליהן להצטרף אליהן במנזר. בדטי אישרה את בקשתן, לאחר שקיימה שיחה עם הנזירות. לאחר מכן, היו צריכות הנזירות להסב גם את חדר האוכל למקום שינה, ושמיכות ומזרנים כיסו את הרצפה כך שלא היה ניתן לראותה יותר. המנזר משך יהודים רבים, וכן פליטים ומתנגדי משטר, כיוון שאפשר למשפחות שלמות להישאר מאוחדות. אחרוני היהודים שברחו למנזר, נאלצו להתגורר בחממה שבשטח המנזר, משום שבבית המנזר נגמר המקום, אפילו תחת המדרגות חיה משפחה יהודית בת שבע נפשות.
משפחתו של רוברטו מודיליאני (Modigliani) הייתה אחת המשפחות אשר הגיעו למנזר באוקטובר. המשפחה כללה את אימו ולנטינה, סבתו יהודית ודודתו אמה. כמה חודשים לאחר מכן, בינואר 1944 הגיע גם אחיו אדוארדו להתחבא במנזר. אחרים ששהו במנזר היו אמה ואליסה אלאטרי (Alatri), רנאטה, לאונה ואליו די קורי (di Cori), פיאטרו גיא (Gay) ופאולה מוספיאה (Musafia). מן היהודים הזרים אשר התחבאו במנזר היו רות מוספיאה (Musafia. מאוחר יותר וייס) ודודה סשה קונפורטי (Konforty), שהיו במקור מזאגרב, בירת קרואטיה. פרוצ'יאו סונינו (Sonnino), אשר התחבא במנזר בין ה-15 באפריל 1944 למאי 1944 תיאר כי חוץ מיהודים איטלקים שהו במנזר גם חיילים ושוטרים איטלקים, פרטיזנים, אנטי-פשיסטים ופליטים ממושבות איטלקיות באפריקה.
בשעה שגרה, היהודים שהסתתרו במנזר ניסו לחיות חיים רגילים ככל האפשר. הם ניצלו את גן המנזר להליכות באור השמש, אחרים אף עבדו למען הוותיקן תחת תשלום קטן, בקריאת מסמכים ומכתבים של שבויי מלחמה, ובמעקב אחרי התכתבויות של פושעי מלחמה. בשביל לבצע עבודה זאת קיבלו עזרה מהוותיקן, ואף השתמשו במסמכים לא חוקיים. אחרים ניסו לעזור לנזירות בכל דרך אפשרית, בטיפול בחולים וסחיבת דליים. הנזירות עזרו לכלכל את המתחבאים, וחלקו איתם את האוכל והשתייה. היהודים המשיכו לקיים חלק מן המסורות היהודיות, ובימי שבת היו מתקבצים כולם יחד וקוראים תהילים. אך בנוסף לכך היו משתתפים גם בחגיגות של הנזירות, האחות לואיזה גירלי הוסיפה: "זה היה מרגש כי למרות הסכנה, היהודים לקחו חלק איתנו בחג שלא היה שלהם. הם עשו זאת כדי להראות תודה".
בדטי אף הצליחה להשיג מסמך מהוותיקן כי אין לערוך חיפושים בשטח המנזר. אך מספר ימים לפני שחרור רומא בידי בעלות הברית, חיילי אס אס ניסו להיכנס למנזר, אך היא הצליחה למנוע את החיפוש. חלק מן היהודים, אשר נבהלו מהחיילים, ניסו להימלט משטח הבית, וכתוצאה מכך נתפסו, ואחד מהם אף עונה. אף אחד מהם לא נשלח להשמדה, בשל שחרורה של העיר רומא.
בדטי, בנדטי והנזירות הסתירו את היהודים כעשרה חודשים. מספרם המדויק של היהודים ופליטים אחרים שהסתתרו במנזר אינו ידוע, אך מספרם המשוער נע בין 150 ל-200 איש. כל האנשים שמצאו מקלט במנזר שרדו.
הכרה והנצחה
ב-19 במאי 1998 הכיר יד ושם בווירג'יניה בדטי, ובסגנית שלה, אמיליה בנדטי, כחסידות אומות עולם. שמותיהן הוספו לקיר הכבוד לחסידי אומות העולם, בגן חסידי אומות העולם שביד ושם, ירושלים.
ב-21 בספטמבר 2016 הוכר המנזר כ"בית חיים" על ידי קרן ראול וולנברג. בטקס נכח פרוצ'יאו סונינו, אשר הסתתר במנזר במהלך המלחמה.
מועצה אזורית עמק חפר
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית עֵמֶק חֵפֶר  היא מועצה אזורית השוכנת במישור החוף שלאורך הים התיכון, בחלקו הצפוני של אזור השרון, בין הערים חדרה בצפון ונתניה בדרום.
היסטוריה
אדמות עמק חפר נקנו על ידי יהושע חנקין בשליחות קק"ל בשנת 1927, לאחר שיהודי ויניפג תרמו כמיליון דולר לצורך זה. עורך הדין הערבי עווני עבד אל-האדי סייע לחנקין ברכישת האדמות שהייתה כרוכה בפינוי אריסים ובמתן פיצוי, מחד, ומאידך, דרש מהנציב העליון לאסור על מכירת קרקעות ליהודים.
ראשיתה של המועצה בוועד גוש יישובי עמק חפר שייצג את יישובי עמק חפר ללא סמכויות מוניציפליות החל משנת 1934. הוועד עסק בעיקר בייצוג הגוש מול מוסדות הממשלה והועד הלאומי, פעילות נגד מלריה, סלילת דרכים וטיפול בנחל אלכסנדר. בתחילת שנת 1938, במסגרת פעילות ממשלת המנדט להקמת מועצות מקומיות ליישובים היהודיים, הוחל בדיונים על הקמת מועצה מקומית שתקיף את כלל יישובי עמק חפר, יוזמה ראשונה מסוגה אז בארץ ישראל. הדיונים התקדמו בעצלתיים ונסובו בין השאר על הסמכויות שיישארו בידי היישובים אל מול אלו שיוענקו למועצה המקומית, על רקע הצורות השונות של היישובים, קיבוצים, מושבים ומושבות וההשתייכויות שלהם לגופי התיישבות שונים. על פי הצעה שנדונה במרץ 1939, ענייני שמירה, בריאות ודרכים יהיו בידי המועצה, בעוד ענייני התיישבות, חינוך ובריאות יהיו בידי כל יישוב. במרץ 1940 הוקמה המועצה בה הוענקה זכות הצבעה לכל תושב מגיל 20 ומעלה המתגורר במקום מעל שישה חודשים, חידוש לעומת מועצות כפריות אחרות בהן זכות הצבעה הותנתה בבעלות על קרקע.
בדצמבר 1940 כללה המועצה 18 יישובים חקלאיים ו-4 יישובי פועלים שהשתרעו על שטח של 30,700 דונם והתגוררו בהם 4000 תושבים. בתחילת 1946 הוחלט עקרונית על צירוף אזור ואדי קובני שכלל אז המושב בית הלוי למועצת עמק חפר והדבר יצא אל הפועל באוקטובר 1947. לאחר הקמת המדינה, באוגוסט 1948 היו במועצה כ-1300 יחידות משק, כ-900 במושבים ועוד כ-400 בקיבוצים. בדצמבר 1948 הוחלט לצרף אל המועצה עוד 55,000 דונם בהם היו היישובים הדרים, מרץ א, המעפיל וקאקון. באוגוסט 1950 הורחב שוב שטח המועצה ונספחו אליה יד חנה, גן יאשיה, חניאל, בורגתא, עולש ובארותיים.
תיעוד תולדות המועצה המקומית עמק חפר
במועצה המקומית עמק חפר פועלים לתיעוד תולדות המועצה ומייסדיה. הוקמו מרכז תיעוד, מוזיאון ומרכז מבקרים לצורך שימור תרבות תושבי המקום והנגשת המידע לציבור. במרכז התיעוד מפעילים בין היתר ארכיון לשימור של חומר תיעודי אודות המועצה. במרכז התיעוד מנגישים באופן מקוון מסמכים, ידיעות מן התקשורת, סרטים וספרות בתחום ההיסטוריה של המועצה האזורית.
במרכז האקדמי רופין פועל פרויקט בשם "סיפורי חיים" שבו מתעדים סטודנטים ללימודי מדעי ההתנהגות את סיפורי חייהם של ותיקי עמק חפר. בפרויקט זה הסטודנטים נפגשים עם קשישים במרכזי יום בעמק חפר ושומעים מהם על חייהם ואירועים משמעותיים הנוגעים לאזור.
ראשי המועצה
ראש המועצה הראשון היה חיים בן-צבי מכפר ויתקין שהיה ראש המועצה הראשון בארץ שעוד כיהן בראש הוועד של יישובי עמק חפר, והיה מעשרים החלוצים הראשונים בעמק. בן-צבי עמד בראש המועצה עד 1975, עם הפסקה במלחמת העולם השנייה בה התגייס לצבא הבריטי ולחם באיטליה, בתקופה זו כיהן כראש המועצה אהרון ברעם מעין החורש. בין 1975 ל-1995 עמד עמוס דגני מכפר ויתקין בראשות המועצה. דגני היה סגנו של בן-צבי והחליף אותו באמצע הקדנציה. דגני נבחר לראשונה בזכות עצמו בשנת 1977. נחום איצקוביץ' מגבעות זייד עמד בראש המועצה בין 1995 ל-2006. איצקוביץ' הביא תנופת פיתוח חדשה למועצה האזורית, תוך שמירה על אופיו הכפרי של האזור. איצקוביץ' חנך בעמק גן תעשייתי על שם חיים בן-צבי. איצקוביץ' התפטר מראשות המועצה עם מינויו למנכ"ל משרד התיירות. באוקטובר 2006 נכנס רני אידן ממכמורת לתפקיד ראש המועצה. הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ללא מתמודדים מולו בינואר 2009.
בבחירות לראשות המועצה באוקטובר 2018 ניצחה ד"ר גלית שאול מחגלה את רני אידן ובכך הפכה לראש המועצה האישה הראשונה בתולדות העמק.
רבני המועצה הם הרב אליהו בניהו עמאר והרב יוסף קרסיק.
אזורים הגובלים במועצה האזורית עמק חפר
בדרום: נתניה, צומת השרון, כפר יונה ומועצה אזורית לב השרון.
בצפון: חדרה ויישובי המועצה האזורית מנשה.
במזרח: זמר וטולכרם.
במערב: הים התיכון.
ישובי המועצה האזורית עמק חפר
מרכז: המושב שנמצא במרכז העמק הוא בית הלוי ומסביבו נמצאים כפר מונאש, מעברות, העוגן, כפר חיים, כפר ידידיה, הדר עם, בית יצחק ומשמר השרון.
מזרח: בחן, בת חפר, גן יאשיה, יד חנה ואמץ.
מערב: בית חרות, כפר ויתקין, חופית, מכמורת, בית ינאי, בת חן, גבעת שפירא, ביתן אהרון, אביחיל, שושנת העמקים, צוקי ים, וחבצלת השרון.
צפון: גבעת חיים איחוד, גבעת חיים מאוחד, עין החורש, אחיטוב, המעפיל, כפר הרא"ה, חרב לאת, חיבת ציון, חגלה, אלישיב וגאולי תימן.
דרום: בורגתה, חניאל, עולש ובארותיים.
שועל-מעופף ממושקף
תיאור ואנטומיה
לשועל המעופף גוף כבד וארוך, ראש גדול דמוי שועל וחרטום בינוני מחודד. הלוע רחב וחרוטי, והאוזניים גדולות, רחבות ועגולות עם קצה מחודד. העיניים גדולות ושחורות, האף גדול ורחב עם נחיריים נפוחים. השוקיים והכנפיים חסרי שיער. נוסחת השיניים אופיינית לסוג: 34 שיניים. אורך ראשו וגופו של השועל המעופף הממושקף 22–25 ס״מ, אורך הזרוע 16–18 ס״מ, ומשקלו 400 גרם עד ק״ג אחד. משקל הזכרים כמעט כפול ממשקל הנקבות, והשיער שלהם נוקשה ושומני יותר. מוטת הכנפיים שלו מגיעה למטר אחד. בדומה למינים אחרים בסוג, השועל המעופף הממושקף נטול זנב ובעל כנף-זנב צרה.
הפרווה של השועל המעופף הממושקף קצרה, וצפופה, כשהיא נוטה להיות שטוחה על הגב ומדובללת וצמרירית בכתף ובעורף. צבעה הכללי שחור מבריק אחיד, חום שוקולד כהה או חום ביסטר, כאשר סביב העורף, הכתפיים והצוואר יש גלימה בולטת בצבע צהבהב, קש או זהב. הראש שחור או חום כהה, וסביב העיניים יש טבעות שחורות צרות שמוקפות במשקפיים צהובים גדולים שהעניקו למין את שמו. המשקפיים עשויים להיות צבועים באפרפר או בבז׳, עם נקודות שחורות מעל העיניים. על החרטום יש פס שחור והצדדים שלו צהבהבים בדרך כלל.
הכנפיים בצבע שחור מבריק או שחור-כחלחל עם פסים כהים שנראים בעיקר כשהוא מתעופף בשעות היום. האוזניים, האמות, השוקיים, האף והטפרים שחורים גם הם.
תפוצה
השועל המעופף הממושקף אנדמי לאוקיאניה ומצוי בדרך כלל בקרבת החוף; טווח התפוצה שלו כולל את צפון אוסטרליה (חצי האי כף-יורק בקווינסלנד), כל קו החוף המזרחי, הצפוני והמערבי של גינאה החדשה, בקבוצות האיים הפפואנים: איי וודלרק, איי טרוברנד, איי ד'אנטריסקו וארכיפלג לואיסיאד ובאיים האינדונזים: יאפן, ביאק, בטנטה, ואיגאו, סאלאווטי, הלמהרה, מורוטאי, בקאן, מיסול, טידורה, טרנאטה ואובי (האחרונים הם חלק מאיי מאלוקו).
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי, יער מנגרובים, יער ביצות, סוואנה טרופית ובתה בשפלה ובחופים לצד יער עננים ברום 1,000-750 מעל פני הים. הוא מופיע גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית או באזורים מעובדים ועירוניים. באוסטרליה, הצמחייה הדומיננטית בבית הגידול היא אקליפטוס, הדס דבשי ומיני גפניים.
התנהגות, פעילות ותזונה
השועל המעופף הממושקף פעיל בשעות הדמדומים והלילה ומבלה את שעות היום בשינה על עצים. הוא חי בקבוצות גדולות או במושבות של אלפי פרטים שנתונות לתנודות חדות. המושבות בדרך כלל הומוגניות, אך מדי פעם ניתן למצוא מושבות משותפות לו ולמינים: שועל-מעופף קטן ושועל-מעופף אדום קטן. עם דמדומי ערב, השועלים המעופפים עוזבים את מקום הלינה בהמוניהם ותרים אחרי מזון. עד רדת החשיכה, הם מתאספים סביב עצי פרי ותופסים בעלות על מספר ענפים, כאשר העטלפים שהתמקמו מוקדם יותר יבלמו במהירות ״פלישות״ של עטלפים שהגיעו מאוחר; התנהגות זאת מובילה לפיזור נרחב של זרעי פירות ביערות, שכן העטלפים הפולשים מצליחים לאכול לכל היותר פרי או שניים, לפני שנאלצים להסתלק ולחפש אתר האכלה חדש. העטלפים חוזרים למקום הלינה הקבוע שלהם עם הזריחה.
בצפון אוסטרליה, השועלים המעופפים באזורים ההרריים מבצעים מדי שנה נדידה עונתית בין יערות הגשם של רמת אתרטון לאזורי החוף החמים והנמוכים יותר. הנדידה נגרמת בעקבות עונת הגשמים הכבדה בין מאי לאוגוסט שבמהלכה הפירות פחות נפוצים, בניגוד לאזור החוף שבו זמינות הפירות אינה מושפעת כל כך מחילופי העונות. מושבות העטלפים באזורי החוף נשארות במקומן במשך כל השנה, כך שיש להם עדיפות בגישה למזון על פני עטלפים נודדים שהגיעו מהמושבות ההרריות. הטורפים הטבעיים של השועל המעופף כוללים את העיטם לבן הגחון ופיתון השטיחים, ולעיתים גם תניני ים שלוכדים אותו כשהוא מתעופף צמוד למים. הם ניצודים למזון גם על ידי אבוריג'ינים ותושבים באוסטרליה, וילידים פפואנים ואינדונזים.
ארגון חברתי ומחזור חיים
הארגון החברתי של השועל המעופף הממושקף אינו קבוע; במשך השנה, הזכרים והנקבות שוכנים במושבות נפרדות. לפני עונת הרבייה, הנקבות מגיעות לאתר קבוע שמשמש לרבייה ולהמלטה והזכרים מגיעים זמן קצר לאחר מכן. עונת הרבייה עצמה משתנה מאזור לאזור ונמשכת מספר חודשים. נקבות שהיו בהיריון והמליטו כבר נמצאות בקשר מונוגמי עם זכר אחד, בעוד שנקבות צעירות או כאלו שאינן בהיריון מתרבות עם מספר זכרים. במהלך עונת הרבייה הזכרים נלחמים זה עם זה על גישה לנקבות.
ההיריון נמשך כ-7 חודשים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד. הגור נגמל לאחר 4 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנה או שנתיים. לאחר הגמילה, הגורים יוצאים בהדרגה בערב עם שאר המושבה, אולם בשל חוסר הסיבולת שלהם הם עוצרים לנוח לאחר טיסה של מספר קילומטרים, וממתינים עד הזריחה לבוגרים וחוזרים איתם יחדיו למקום הלינה הקבוע. טווח הטיסה של המתבגרים הולך וגודל משבוע לשבוע, עד שהם מסוגלים לעמוד בקצב של השאר. הנקבה יכולה להתרבות כבר בגיל שנה, אולם הזכר לא יתרבה לפני גיל 3–4 בשל התחרות עם זכרים אחרים. תוחלת החיים של השועל המעופף בטבע 12–17 שנים, ובשבי הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 30. מלבד טורפים וירי על ידי חקלאים, גורמי תמותה נפוצים בטבע הם התחשמלות, הסתבכות בגדירות תיל, ושיתוק קרציות.
מצב
השועל המעופף הממושקף מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN, במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית במספריו במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21 כתוצאה ממגוון איומים, כשההערכה היא שבין 2004 ל-2019 האוכלוסייה שלו צנחה בלא פחות מ-70%.
האיומים העיקריים על השועל המעופף כוללים אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות לתעשיית העץ, הפקת שמן דקלים, המרת רצועות מנשק וסוואנות לשטחי מרעה וגידולים חקלאיים, עיור גובר והולך, פגיעה של פטריית חלודת ההדס (Austropuccinia psidii) בפלורה המקומית, הפרעה אנושית ליד אתרי לינה, פגיעה באתרי האכלה, ציד לבשר (באינדונזיה ופפואה) או בתור מין מזיק (אוסטרליה), התחשמלות, הסתבכות בגדרות תיל, שיתוק קרציות, התפשטות של מינים פולשים כמו נמלת אש קטנה ונמלה משוגעת צהובה, ושינויי אקלים דוגמת ציקלונים וגלי חום; בגל חום שהתרחש בשנת 2018 בצפון אוסטרליה, נהרגו כ־23,000 עטלפים שמהווים כשליש מהאוכלוסייה בקווינסלנד. מלבד קצב הרבייה הנמוך, השועל המעופף הממושקף פגיע יותר ממינים אחרים בשל העובדה שהוא חי בסמוך לקו החוף שמתאפיין בריכוז גבוה של התיישבות אנושית.
בתחילת המאה ה-21, האוכלוסייה העולמית כללה למעלה מחצי מיליון פרטים (250,000 באוסטרליה לבדה). לאחר הירידות החדות בין 2004 ל-2019, גודלה של האוכלוסייה העולמית עשוי להיות רבע מיליון פרטים או אף פחות מכך (בהתחשב בכך שבאוסטרליה יש כ-100,000 פרטים).
לוריס איטי ג'אווה
לוריס איטי ג'אווה (שם מדעי: Nycticebus javanicus) הוא מין של פרימט איטי מהסוג לוריס איטי שבמשפחת הלוריסיים המצוי בטבע רק במערב ומרכז האי ג'אווה שבאינדונזיה. בעבר הוא נחשב לתת-מין של לוריס איטי סונדלי (Nycticebus coucang), אך הוא הופרד ממנו והוא נחשב לקרוב יותר למין לוריס איטי בנגלי. בשנות האלפיים, מין זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
מאפיינים
לוריס זה מגיע לאורך 293 מילימטרים ולמשקל 565–687 גרם בערך. הוא בעל פרווה כסופה-לבנה ובעל פנים לבנות בעלות "מסיכת" פסים חומים אופקיים בין העיניים לאוזניים. הלוריס בעל גפיים ארוכות עלות אצבעות חזקות, זנב קטן ביותר ועיניים גדולות כתומות בעלות ראיית לילה.
המין חי בדרך כלל לבדו או בזוג התלוי מהענפים בסביבה הטרופית בה הוא חי ביערות גשם וביערות ראשוניים בג'אווה ולעיתים גם בין עצי מנגרובים, יערות חזרן ובמטעי קאקאו. הלוריס נהוג להיתלות הפוך מענפים או ליאנות. הוא פעיל במשך הלילה ואז מחפש מזון מגוון הכולל פירות, שרף עצים, דבש, ביצים, חרקים ולטאות.
מספר הפרטים של מין לוריס זה נמצא בירידה מתמשכת מסיבות רבות ביניהם ציד בלתי חוקי, סחר כחיית מחמד, הכנת תרופות עממיות מבשרו וכן עקב דחיקה בידי אנשים ובירוא יערות בהם הוא חי. הלוריס מתרבה באיטיות ומתנועע באיטיות ומתקשה לחפש מקומות מחיה חדשים. החל מ-2007 הוא מוצב ברשימת 25 הפרימטים הממוקמים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר והוא הפך למין מוגן באינדונזיה ונכנס לרשימת המינים האסורים לסחר. רוב האוכלוסיות הקיימות מצויות בשמורות טבע באי, אך גם אליהן מגיעים לעיתים ציידים לא חוקיים.
Praise the Lord (Da Shine)
Praise the Lord (Da Shine) הוא שיר של הראפר האמריקאי אייסאפ רוקי, בהפקתו ובהשתתפותו של הראפר האנגלי סקפטה, שיצא לאור כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Testing, ב-26 ביוני 2018. זה שיתוף הפעולה השלישי של שני האמנים, לאחר הופעתו של סקפטה באלבום Cozy Tapes Vol. 1: Friends והופעתו של רוקי במיני-אלבום של סקפטה Vicious ב-2017.
השיר היה למצליח במספר מדינות, כשהגיע בשיאו למקום ה-45 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי. הוא זכה מאוחר יותר בתואר הפלטינה הכפולה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי והפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
רקע
אייסאפ רוקי וסקפטה שיתפו פעולה פעמיים לפני צאתו של "Praise the Lord (Da Shine)", כשעבדו יחד ב-Cozy Tapes Vol. 1: Friends in 2016 של אייסאפ מוב ב-2016 והמיני-אלבום של סקפטה Vicious ב-2017. בסרטון Verified של Genius, רוקי חשף שכל השיר נכתב בלונדון, בזמן שגם הוא וגם סקפטה היו תחת השפעת LSD. השיר כולל דגימה מ-"Andean Stroll Panpipe 02" מתוסף Jam Pack: World Music של אפליקציית GarageBand של אפל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בוים על ידי דקסטר נייבי ויצא לאור בערוץ היוטיוב של אייסאפ רוקי ב-5 ביוני 2018. הוא מכיל מסך מפוצל המציג סצנות שצולמו בניו יורק ובלונדון, עם הופעות קמע של טיילר דה קריאייטור, חברי אייסאפ מוב ואחיו הצעיר של סקפטה ג'יימי. נכון לדצמבר 2022, הקליפ נצפה למעלה מ-467 מיליון פעמים.
עלי יחיא
'''שגריר. עלי אדיב יַחיָא (בערבית: علي يحيى'''; 22 בינואר 1947 – 11 בספטמבר 2014) היה מורה ערבי-ישראלי, מהמפורסמים שבמורי התרבות והשפה הערבית בישראל, ודיפלומט שכיהן כשגריר ישראל בפינלנד ושגריר ישראל ביוון. האזרח הערבי-ישראלי הראשון בישראל שמונה לתפקיד שגריר.
ביוגרפיה
יחיא נולד בכפר קרע. לימד וכיהן כסמנכ"ל באולפן עקיבא, ובין תלמידיו היו אנשי ציבור בולטים, כגון השר לשעבר משה ארנס, ועוד מאות דמויות ידועות. הוא ניהל מוסדות להוראת שפות ולימד גם באוניברסיטאות שונות, במשטרה, במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמכללה לביטחון לאומי.
בשנים 1996 עד 1999 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד. לאחר מכן שימש ציר במחלקת פרויקטים באגף המזרח התיכון ותהליך השלום במשרד החוץ. בשנים 2006 עד 2012 כיהן כשגריר ישראל ביוון.
יחיא היה נשוי לחייריה ולהם חמישה ילדים: אדיב, אריג, וסים, רים וכרים יחיא.
השגריר עלי יחיא נפטר ב 11 בספטמבר 2014, בגיל 67.
איגוד ITS
היסטוריה
איגוד ITS הראשון שהוקם הוא איגוד ITS אמריקה, בשנת 1991. האיגוד קם כארגון ללא מטרות רווח ששם לו למטרה לקדם את הטמעתן של טכנולוגיות תחבורה חכמות במערך התחבורה האמריקאי. האיגוד שם לו למטרה להביא להגברת הבטיחות של כל משתמשי הדרך (נהגים, נוסעים והולכי רגל) ולהגביר את יעילות התחבורה בארצות הברית.
לאחר מכן הוקמו איגודי ITS נוספים במדינות שונות ששמו לעצמן את אותן מטרות. כיום האיגוד פועל בכמעט חמישים מדינות ברחבי העולם.
מדינות בהן פועל האיגוד
איגודי ITS קיימים במדינות רבות המפורטות להלן: כמו כן ישנו איגוד ITS של האיחוד האירופי (הנקרא "ארטיקו" – Ertico), איגוד של הליגה הערבית ואיגוד של העיר הונג קונג.
שם האיגוד הוא לפי המדינה בה פועל האיגוד. לדוגמה, האיגוד בישראל נקרא "איגוד ITS ישראל".
נכון להיום אין איגוד ITS עולמי, וכל איגוד ארצי פועל באופן עצמאי, אם כי קיימים שיתופי פעולה בינלאומיים, כמו שיתופי פעולה בין ITS ישראל, ITS אמריקה, ארטיקו ועוד. כמו כן נערכים מדי פעם כנסי ITS עולמיים המארחים את האיגודים מכל העולם.
פעולות
האיגוד מורכב מאנשים שונים: יזמים פרטיים, מפתחי מערכות תבוניות לתחבורה, מוסדות אקדמיה וגופי מחקר, חברות פרטיות, אנשי ציבור ובעלי עניין נוספים בתחום התחבורה.
האיגוד אינו מפתח מערכות תבוניות לתחבורה בעצמו, אלא מסייע בשילובן במערכי התחבורה השונים.
האיגוד בודק, חוקר ועוזר בפיתוח של טכנולוגיות שונות בתחום שאמורות לשפר את תחום התחבורה על נגזרותיו השונות: בטיחות, שירות, יעילות ועוד. כמו כן הוא גם מקטלג טכנולוגיות שונות, וקובע האם הן יכולות, לדוגמה, לשמש כאמצעי בטיחות.
מעבר לכך, מארגן האיגוד כנסים וימי עיון לאנשי מקצוע כגון קציני בטיחות בתעבורה, מפתחי טכנולוגיות בתחום, מנהלי ציי רכב ועוד אנשים העובדים בתחום. כמו כן, האיגוד משתתף בדיונים בתחבורה בוועדות הפרלמנטריות כמומחים ויועצים לתחום הטכנולוגיה בתחבורה. לדוגמה, איגוד ITS ישראל משתתף בוועדת המדע והטכנולוגיה.
האיגוד גם מקבץ מידע על טכנולוגיות מת"ת, והקים פורטל המרכז מידע בנושא וגם קטלוג של טכנולוגיות מת"ת שונות.
תחומי פעולה
האיגוד פועל בפיתוח טכנולוגיות בתחומים הבאים:
בישראל
איגוד ITS ישראל הוקם בפברואר 2008. בניגוד למטרות שצוינו קודם של איגוד ITS אמריקה, מטרות איגוד ITS ישראל מעט שונות ומכוונות יותר למערך התחבורה הישראלי. המטרות, כלשון האיגוד, הן:
מאז פועל במסגרת זו ומקיים כנסים, ימי עיון, קורסים, מיטאפים, סדנאות ופרויקטים ייחודיים וביניהם MaaS.
האיגוד מנוהל כיום על ידי ועד מנהל המורכב ממתנדבים, רובם ככולם אנשי ITS על תחומיו השונים. יושב ראש האיגוד הוא אור עמרי.
פעולות ותרומות
מבין פעולותיו ותרומותיו העיקריות של הארגון ניתן למנות:
שיתופי פעולה
מעבר לשיתופי פעולה עם איגודי ITS אחרים ועם גורמים ממשלתיים, משתף האיגוד פעולה עם גופים נוספים:
אלן באדיו
אלן באדיו (בצרפתית: Alain Badiou; נולד ב-17 בינואר 1937) הוא פילוסוף צרפתי, המשתייך בדעותיו לשמאל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה
העביר סדנאות של חשיבה פילוסופית בבקתות בשווייץ, בסגנון "שפר את חייך". כיום מלמד בסמינר קולז' בינלאומי קורסים על ה"אנטי פילוסופים" - פאולוס, ניטשה, לודוויג ויטגנשטיין ולאקאן, אמריטוס של אקול נורמל סופרייר. מושפע גם מאפלטון, הגל, וז'יל דלז.
הגותו
תפיסת האמת שלו מושפעת ממשפט גדל במתמטיקה, כל מערכת של אקסיומה מכילה נקודת יתר. ברגע מסוים יכולה להגיח האמת, באחד מארבעה תחומים: מדע, אמנות, פוליטיקה, ואהבה. נאמנות לאותו אירוע ("להמשיך") היא הטוב, והרע מוגדר כסוגים שונים של שלילת האמת. הסובייקט מכונן ביחס לאותה אמת.
האדם הוא החיה היחידה שיש לה פוטנציאל לחרוג מהמוכר והחייתי, וזהו הפוטנציאל לסובייקטיביות, הפוטנציאל ("הרוחני") שהופך את האדם לנצחי. על ידי תזוזה מ"מה שישנו", הבהמתי, התחום המוכר שבו אנו פועלים מדחפים, עיקרון ההישרדות, הוויה לקראת המוות. הסובייקטיביות היא דבר מה לא צפוי, כשהאדם מסוגל לזהותו כחידוש גמור מבלי לנסות למקם אותו בתוך המוכר. האדם מאפשר לאמת לעבור דרכו, "מישהו" רואה את עצמו כ"אני" כשהוויתו מטולטלת.
בשנת 2011 ביחד עם אריק חזן חיבר ספר על האנטישמיות בצרפת. באדיו הואשם באנטישמיות על ידי בני לוי ואחרים.
PSPACE
בתורת הסיבוכיות, PSPACE היא מחלקת כל בעיות ההכרעה שניתן לפתור על ידי מכונת טיורינג דטרמיניסטית תוך שימוש בסיבוכיות מקום פולינומית. במונח PSPACE, ה-P מייצגת פולינום, וה-SPACE (מקום) מייצגת את כמות המקום, כלומר הזיכרון.
המגבלה של שימוש במקום פולינומי בלבד משמעותה שעבור בעיה נתונה קיים פולינום כלשהו (P(n, כך שבהינתן קלט בגודל n, הפתרון עושה שימוש בלכל היותר (P(n מקום.
הגדרה פורמלית
ההגדרה הפורמלית של PSPACE היא:
כלומר איחוד כל הבעיות שניתן לפתור באופן דטרמיניסטי במקום פולינומי.
שקילות למחלקה NPSPACE
NPSPACE היא מחלקת כל בעיות ההכרעה שניתן לפתור על ידי מכונת טיורינג לא-דטרמיניסטית תוך שימוש בסיבוכיות מקום פולינומית. משפט סביץ' מוכיח שקילות בין המחלקה PSPACE למחלקה NPSPACE. כלומר כל בעיה שניתן לפתור במקום פולינומי באופן לא-דטרמיניסטי, ניתן לפתור במקום פולינומי באופן דטרמיניסטי.
תכונות סגירות
המחלקה PSPACE סגורה תחת הפעולות איחוד, משלים וכוכב קלין
מיקום PSPACE בין מחלקות הסיבוכיות
יש שלושה סימוני \subseteq (חלקי או שקול) בשורה הראשונה, ושניים בשורה השנייה. ידוע כי בכל אחד משתי שורות אלו, לפחות אחד הסימנים צריך להיות \subsetneq (כלומר קבוצה חלקית ממש ולא שקולה) אך לא ידוע איזה מהם. זאת משום שידוע כי:
האמונה הרווחת היא כי כל ההכלות בשתי השורות למעלה הן ממשיות (כלומר כולם \subsetneq).
בעיות PSPACE-שלמות
בעיה B היא PSPACE-שלמה אם: כאשר A \leq_p B משמעו שקיימת רדוקציה פולינומית בזמן מבעיה A אל בעיה B. בעיות PSPACE-שלמות הן הבעיות החשובות ביותר למחקר PSPACE כיוון שהן מייצגות את הבעיות הקשות ביותר במחלקה. מציאת פתרון פשוט (מבחינת זמן ריצה) לבעיה PSPACE-שלמה משמעותה מציאת פתרון פשוט לכל בעיות PSPACE כיוון שלכל בעיה ב-PSPACE יש רדוקציה פולינומית לבעיה PSPACE-שלמה.
אז הלכתי
אז הלכתי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם, אשר נכתב על ידי אבי אוחיון והולחן ועובד על ידי אסף צרויה. הסינגל יצא לאור ב-10 במאי 2015, והוא משמש כסינגל הרביעי מתוך אלבומו הרביעי של הזמר, "מודה אני", אשר יצא לאור על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
PSPACE
בעיות PSPACE-שלמות
הבעיה ה"קנונית" שהיא PSPACE-שלמה היא בעיית ההחלטה האם נוסחה בוליאנית עם כמתים היא נכונה או לא. היא ידועה בראשי התבות שלה TQBF - True Quantified Boolean Formulas.
אז הלכתי
רקע
לאחר שיצאו לאור שלושה סינגלים מתוך האלבום "מודה אני" של עומר אדם, יצא לאור סינגל זה ביוטיוב וברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. הסינגל זכה להצלחה רבה, כאשר הוא הגיע למקום התשיעי במצעד של מדיה פורסט ב-17–23 במאי 2015. השיר מספר על בעל דוכן שהתאהב באחת הקונות שלו, אשר עושה לו חיים קשים.
PSPACE
בעיות PSPACE-שלמות
סוג בעיות נוספות לגביהן ידוע שהן PSPACE-שלמות הם בעיות הקשורות למשחקים שונים כדוגמת הגרסאות המוכללות של הקס ורברסי.
אז הלכתי
רקע
יוסי חרסונסקי, בלוגר ומבקר מוזיקה, כתב שהסינגל, לעומת שירים אחרים באלבום, אינו צפוי. כמו כן הוא כתב שהעיבוד של הסינגל הוא בין היפים באלבום.
ברשימת "Rewind" של יוטיוב לשנת 2015, הקליפ של הסינגל, בו מופיעה עטיפתו, נמצא במקום השביעי בקטגוריית עשרת הקליפים הכי נצפים בישראל עם 9 מיליון צפיות. נכון ל-6 במאי 2021, לסינגל יש כ-19,457,198 צפיות ביוטיוב.
יהדות תוניסיה
יהדות תוניסיה היא קהילה יהודית באזור תוניסיה שבצפון אפריקה, המאופיינת בשורשים הטרוגניים, כולל חלקים שמקורותיהם קדומים מאוד, עוד בטרם היות האימפריה הרומית, לפני כ-2,300 שנים. כיום יש בתוניסיה כ-1,500 יהודים, רובם באי ג'רבה. רבים מיהודי ג'רבה ותוניסיה שעלו לישראל התיישבו בירושלים, בנתיבות וביישובי הדרום, בהם באר שבע, אופקים, תלמים, איתן, זמרת, גילת, שרשרת, בית הגדי וברכיה.
בעת העתיקה
נחום סלושץ, שהיה חוקר כתובות פיניקיות וביקר במהלך מסעות החקר שלו גם אצל הקהילות היהודיות בצפון אפריקה, מציין בספרו האי פליא (האי ג'רבה), שיצא בעקבות שני ביקוריו באי במחצית הראשונה של המאה ה-20, שעל פי מסורת בעל פה בקרב יהודי ג'רבה, הם הגיעו לתוניסיה יחד עם הפיניקים יוצאי הערים צור וצידון שהגיעו באוניות, בין היתר, גם לאזור שקרוי היום תוניסיה. אחת המושבות הראשונות שהוקמו באזור, ושימשה כתחנת סחר, היא קרתגו, ליד עיר הבירה תוניס של היום. עיר זו נחרבה לחלוטין, בתקופה מאוחרת יותר על ידי האימפריה הרומית, לאחר סדרה של מלחמות ביניהן על ההגמוניה באזור זה של אגן הים התיכון. השרידים המצויים באתר היום הם, ברובם, של העיר הרומית שהוקמה על חורבותיה.
לדעת יוסי פרי בספרו "בלאד אלפאל וליסמין", היהודים שהצטרפו לסוחרים הפיניקים היו בני שבט זבולון. בני השבט התברכו על ידי יעקב אבינו בברכה: "זבולון לחוף ימים ישכון, והוא לחוף אוניות, וירכתו על צידון" (בראשית מ"ט, י"ג). בעת חלוקת הארץ על ידי משה ויהושע השבט אכן קיבל את נחלתו לחוף הים ובסוף הפסוק מצוין כי גבולה הצפוני של נחלתו הייתה צידון.
בספר מלכים כתוב "וישלחם חירם באוניות את עבדיו עם עבדי שלמה" (מלכים א', ט', כ"ז). מכאן סבורים כי ראשית היישוב היהודי בתוניסיה היה בקרתגו הפיניקית.
בחפירות ארכאולוגיות בחמאם ליף, כ-17 ק"מ מדרום לעיר הבירה תוניס, נמצאו שרידים לבית כנסת מהמאות ה-4 עד ה-6 לספירה עם פסיפס רצפה מרשים. כמו כן נמצא בגמרת שבקרבת קרתגו נקרופוליס מהמאות הראשונות לספירה שמכיל 17 קומפלקסים של קברים, עיטורים יהודים וכתובות בעברית, בלטינית וביוונית. מבחינת עדויות טקסטואליות, בתלמוד מופיעים שישה אזכורים לרבנים מקרטיגנין, אשר יש אומרים שהיא קרתגו. במספר כתבים נוצרים מהתקופה יהודים נזכרים לעיתים כגורם בר-השפעה שיש להיאבק בו.
בתקופה שבה האימפריה הביזנטית שלטה בצפון אפריקה, לפעמים קיסרים גזרו גזרות שונות על יהודי האזור, על אף שלא ברור עד כמה הן נאכפו על ידם. כך למשל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל. ישנן עדויות שגם בתקופת שלטונו של הקיסר הרקליוס (610-641) היו רדיפות על רקע דתי כנגד היהודים בצפון אפריקה. בספר דוקטרינת יעקב מהמאה ה-7, חיבור פולמוסי כנגד היהדות, כתוב שהיהודים בצפון אפריקה אולצו להיטבל לנצרות. אולם יש מחלוקת בין חוקרים של התקופה לגבי טיבן ואמינותן של עדויות אלה.
תהליכי גיור במרחב הים התיכון
בתקופה שבין מרד המכבים במאה ה-2 לפנה"ס לבין מרד בר כוכבא במאה ה-2 לספירה, עלה שיעור המאמינים היהודים בעולם התרבות הים תיכונית, לשיא שלא יחזור על עצמו אלא בראשית העת המודרנית. למרות הניגוד העצום בין היהודים ואומות העולם, ניכרת נטייה לדת היהודית, בקרב הקהל האלילי. היוונים והרומים המשכילים, שהכירו את דעות היהדות מתוך התרגום היווני של התורה ומתוך הספרות היהודית ביוונית, נמשכו לפעמים אחרי המושגים הנעלים של אלוהים, מוסר ותכלית החיים שבספרות זו. תורת האל המופשט, בורא העולם ומקור האמת העליונה כאחד ואחדות האל. דבקותם של היהודים באמונתם, קידוש השבת לצורכי הנפש העליונים, טהרת המשפחה, מסירת נפשם על אמונתם – כל אלה עוררו כבוד ליהדות. בנוסף, עיקר גדול הייתה ההטפה של היהדות. יהודי הגולה היו נאלצים לעיתים מזומנות להוכיח לנוכרים את צדקת דת ישראל, ומתוך כך באו לידי הוכחת הטעות שבדעות מתנגדיהם. כך הלכו והתפשטו האמונות והדעות היהודיות בין המוני עובדי האלילים שבארצות הגולה.
הקשרים בין היהודים לתושבים הפיניקיים והברברים
ההשפעה השמית החלה להסתמן בצפון אפריקה, עם תחילת ההתיישבות הפיניקית, בתחילת המאה השמינית לפנה"ס. המתיישבים היהודים הראשונים, שעזבו את ארץ ישראל, בטרם תירש שם הארמית את העברית, התיישבו בסביבה פונית ודיברו בשפתם המקורית שהייתה מובנת לאחיהם-שכניהם החדשים. יחסי השכנות התהדקו בזכות השיתוף בלשון, שהכשירה את הקרקע להשתלבות עמוקה בין היהודים לפונים והברברים שבמגרב. אחרי כישלון מרד הגלויות והטבח ביהודים, התרחקו היהודים הפזורים ביבשת אפריקה, מן העולם הרומי, והתקרבו אל הברברים. סכסוך נוסף היה המאבק המתמיד של המתיישבים נגד הנוודים. בתקופת בית סוורוס (הקיסרים ספטימיוס סוורוס ובנו מרקוס אורליוס אנטונינוס), הדפה ההתנחלות הרומית את הנוודים הברברים אל המדבר, ואת שטחי המרעה שלהם החרימה לטובת המתנחלים. ההיסטוריון אבן ח'לדון, חילק את הברברים לשני ענפים עיקריים: הבותר (נוודים) והבראנס (תושבים).