cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה לייב גורדון
ביוגרפיה
בשיר "ברבורים אבוסים" גורדון תיאר את העוני חסר הרחמים שאליו גוררים רבנים שאינם בקיאים בתורה את הציבור בחומרותיהם. שיר זה, ושירים אחרים ברוחו, ובמיוחד המאמר הסרקסטי "בזכותן של הרבנים" בו גורדון שיבח, כביכול, את גאונותם של הרבנים המחמירים, גררו בעקבותיהם תגובה רבנית חריפה; בעמוד השער של הביטאון "כבוד הלבנון" פורסם השיר "משכיל לענות לבני קורח מזמור שיר", המזכיר את דברי המדרש המייחס לקורח טענות דומות לאלו של יל"ג, ומסיים בקריאה: "קֹרַח אַבִיהֶם דִבֵּר מִכְּבָשִׂים, וּבְנוֹ בְּכוֹרוֹ מִבַּרְבּוּרִים אֲבוּסִים; אֶרֶץ, אֶרֶץ, רְאִי זֶה לְפָנַיִךְ. פִּתְחִי פִּיךְ וְיָבוֹא גַם הוּא בְּמֵעַיִךְ". הפולמוס הביא לשורת מאמרים מתלהמים משני המחנות. מאבק נוסף שגורדון יצא אליו היה בעניין חינוך הבנות ושיפור מצבה של האישה בחברה היהודית.
משנודע שמו ברבים, הוזמן לבירה סנקט פטרבורג, בשנת 1872, כדי לשמש שם כמזכיר הקהילה וכמנהל חברת "מפיצי השכלה בישראל". בשנות ה-80 של המאה ה-19 הרבה לכתוב בכתב העת העברי הראשון שיצא ברוסיה, "המליץ", והיה לעורכו.
ביקורתו החריפה של גורדון על הממסד הרבני עוררה זעם רב בקרב החברה השמרנית וככל הנראה הביאה להלשנה עליו בפני השלטונות הרוסיים. ב-1879 גורדון ואשתו נאסרו באשמת שווא של חתירה תחת שלטון הצאר. אחר מעצר של שבעים יום הוגלו לכמה חודשים לעיירה נידחת עד ששוחררו. המאסר והגלות, והעובדה שמשרתו בסנקט פטרבורג נמסרה לאחר בזמן גלותו, דיכאו מאוד את רוחו. הפרעות ביהודים ב-1881–1882 בדרום רוסיה ("הסופות בנגב") גרמו למשבר בתפיסתו. אמונתו בכוחה של ההשכלה לפתור את בעיית היהודים במזרח אירופה באמצעות התערותם בחברה הלא-יהודית התערערה. גורדון, שפקפק בפתרון הלאומי שהציעו "חובבי ציון" ולא ראה בארץ ישראל אפשרות למקלט מיידי ובטוח להמוני היהודים, ואף חשש כנראה מפני השתלטות הרבנים על יישוב עתידי שיקום בה, קרא להגירת היהודים מרוסיה לאמריקה, ל"מלון אורחים אחר" (כך בקריאתו "קומי נלכה, אחותי רוחמה" בשירו "אחותי רוחמה").
בשנת 1891 חלה ונותח בברלין, ונפטר בעיר סנקט פטרבורג בשנת 1892. בשנותיו האחרונות כתב במכתב, שהתפרסם לבקשתו שלושים יום לאחר מותו, שהוא שינה את דעתו והחליט להשתתף בעבודות הצבור ליישוב ארץ ישראל.
יצירתו
שתי תקופות אפיינו את יצירתו: התקופה הראשונה מתאפיינת בשירה רומנטית על נושאים מקראיים, התקופה השנייה בשירה ריאליסטית סאטירית ולוחמנית על ענייני ציבור. הוא נהג כמהפכן שבא לכפור במושגי-חיים מסורתיים של האומה הישראלית, שנקבעו בתוכה כמושכל ראשון במשך אלפי שנים. אך באותה מידה שהסתייג מקנאים דתיים, הסתייג ממתבוללים שהתרחקו ממורשתם היהודית ואחזו אך ורק בהשכלה, ואת מררתו שפך בעיקר על ההנהגה, שלתפיסתו הייתה עילת העילות לצרותיה של האומה בגלות: על רבנים ועל פרנסי הקהילה. כך כתב בשירו "בעלות השחר":
ברנר אמר שיל"ג מחה בשירתו הסרקאסטית כנגד הדת ומנהיגיה מצד אחד, וכנגד הגולה והגיטו מצד שני. שירת יל"ג עשירה וכוללת אפוס תנכ"י רומנטי, פואמות מקראיות, אגדות, שירי עלילה סאטירים, בלדות, שירי הגיון, משלים, מכתבים, קינות, משא חזיון, תרגומים של ביירון, שילר, שייקספיר, פושקין ולסינג; שירי אל-מקמא"ת, רפסודות, ועוד.
על יצירותיו, שנושאיהן תנ"כיים נימנות הפואמות האפיות (שירי עלילה מקורות ימים ראשונים): "אהבת דוד ומיכל", "דוד וברזלי", "אסנת בת פוטיפרע". יצירות פיוטיות רומנטיות אלו מהוות המשך לשירת ההשכלה המקראית של שלום הכהן, אברהם מאפו, אד"ם הכהן ומיכ"ל; וחוברו גם בהשפעת האידיאליזם הרומנטי הנשגב של שילר. הפואמות ההיסטוריות "בין שיני אריות", "צדקיהו בבית הפקודות", ו"במצולות ים" הן קינות מתריסות על צער האומה בכל דורות גלותה.
בשנת 1859 פרסם יל"ג את ספרו "משלי יהודה", הכולל כמאה משלים, ברובם תרגומים ועיבודים של משלי איזופוס, פדרוס (Gaius Julius Phaedrus), לה פונטן, לסינג וקרילוב. כן פרסם ספר משלים בנוסף בשם "משלים קטנים לילדים גדולים" ברוח השקפת ההשכלה.
על שיריו הסאטירים הגדולים (שירי עלילה מקורות ימינו) נמנים "אשקא דריספק", "ושמחך בחגך", "קוצו של יוד", "שומרת יבם", ו-"שני יוסף בן שמעון". מהם "קוצו של יוד", פואמת המחאה הנוקבת על מצבה האומלל של האשה העברייה, ועל מעלליהם של הרבנים שטיפלו בגט שלה, הפכה לפסגת יצירתו, והיא גם הנקראת ביותר והנזכרת ביותר.
בשירו המפורסם "לְמִי אֲנִי עָמֵל?" הביע יל"ג את תסכולו הגדול מהעם, הדור הישן והדור החדש כאחד, המואסים בשירה ובשפה העברית . בשנת 1866 התפרסם שירו "הָקִיצָה עַמִּי", שבו קרא ליהודים להשתלב בתוך החברה הכללית: . בייחוד זכתה לפרסום שורה מתוך השיר:.
במשך כעשר שנים פרסם יל"ג סדרת פיליטונים בעיתון "המליץ" בשם: "צלוחית של פלייטון". הפיליטונים היו בעלי אופי חידתי ומשעשע ועסקו בנושאים קלילים ורציניים גם יחד. יל"ג הרבה לכתוב מאמרים וסיפורים. בשנתו האחרונה חיבר את ספר זיכרונותיו "על נהר כבר".
אגרותיו הרבות של יל"ג נחשבות פנינה ספרותית. יעקב פיכמן כתב על אמנות כתיבת האגרות של יל"ג, שלעיתים קרובות שומעים כביכול את בת צחוקו הטובה, שאינה אופיינית לכתבי המחאה שלו. באף יצירה שלו, טוען פיכמן, לא נמצאו פשטות הביטוי והטבעיות שבלשון כמו במכתביו.
מקומו בהתפתחות הספרות העברית החדשה
ספרות ההשכלה היא חוליה בשרשרת הספרות העברית לדורותיה, המחברת בין שירת הרמח"ל לשירת חיבת ציון ולספרות העברית החדשה. יל"ג, כמחזיק בהשקפת תנועת ההשכלה בדור האחרון של המשכילים, לכאורה קרוב יותר לקודמיו מאשר לדורות הבאים. אלא שבפועל, התעסקותו הרבה בבעיות חיי השעה של דורו פרצה את הדרך לספרות הריאליסטית של מנדלי מוכר ספרים, האמן הגדול של הספרות העברית החדשה; והרחיקה את יצירתו מפסגת ספרות ההשכלה - "אהבת ציון" של אברהם מאפו.
לדעת יוסף חיים ברנר, גדול כוח הקפיצה של יל"ג מאד"ם הכהן מאשר זה של ביאליק מיל"ג. כלומר, שירת יל"ג קרובה יותר ברוחה לשירה העברית החדשה מאשר לשירת ההשכלה. יעקב שטיינברג כתב שיל"ג "חדר על נקלה לחביונה של תקופה חדשה", ואילו ביאליק התייחס לשילוב שבין היסוד הריאליסטי ביצירותיו ליסוד הציורי-אמנותי.
אהבת דוד ומיכל
לאחר שבנערותו החל לחבר אפוס הרואי על מלחמות דוד בפלשתים בעקבות האפוסים של טאסו ואריוסטו, הוציא יל"ג לאור בגיל עשרים ושבע את הפואמה הרומנטית, "אהבת דוד ומיכל" בהשפעת שירת מיכ"ל ושילר. האפוס מורכב משנים-עשר שירים, מעוטר במזמורי תהלים, ועוסק במאורעות שבספר שמואל מנקודת המבט של אהבת דוד ומיכל, שההשגחה העליונה, היא זו שנתנה בלבם למען עשות את כל המעללים. יחסית לאפוסים העבריים שקדמו לו, התוכן מקורי יותר, ויש שיפור בסגנון הבהיר והמצומצם, אלא שדרשות-מוסר דידקטיות והתפלספויות מופשטות, בנוסח אד"ם הכהן, מכבידות על הקריאה. ניכרת גם עדיין השפעת האפוסים האיטלקים בצורה הקבועה של בתי השירים, וברעיון שדוד הרחיק מאוהלו את מיכל העקרה מתוך החובה לארצו ולעמו. יוסף קלוזנר שיבח את הפואמה בצניעות פיוטית ובחגיגיות נעלה שיש בה.
אָסְנַת בַּת פּוֹטִיפֶרַע
השיר הרומנטי האפי "אסנת בת פוטיפרע" מיוסד על אגדת חז"ל שפוטיפר הוא פוטיפרע (מסכת סוטה י"ג, מדרש בראשית רבה פרשה פ"ט), ומתאר את קורות יוסף מעת הימכרו כעבד במצרים ועד עלייתו לגדולה. במרכזו אהבתם התמימה של יוסף ואסנת, וכנגדה התאווה הנואשת של זוליכה אשת פוטיפר. השיר מתאפיין ברוח שירית מיוחדת, בבינת אמן לבחור היטב מה להבליט ומה להבליע, בתיאורים ובשיחות מצומצמים הקולעים לעולמם הפנימי של הדמויות, בתמונות ססגוניות; ומשובץ במילים עבריות שמקורן מלשון גיפטית.
כתב יוסף חיים ברנר: " השיר הסיפורי רב-הערך הזה, שתכנו ידוע, חי כולו בשפתו הנפלאה, השוטפת, בציוריו הבולטים, הנאמנים, בפרקיו הקצרים המחוטבים, בו כבר למד גורדון הרבה גם אל דרכי משוררי-אירופה היותר מתוקנים. דעתו וידיעותיו מרובות והמכחול שבידו יינטה על הבד לכל אשר יחפוץ ובבטיחות מיוחדה".
דָּוִד וּבַרְזִלַּי
האידיליה "דוד וברזלי", שנכתבה בהפסקות גדולות בשנים תרי"א-תרי"ז, מפגישה שני רעים בערוב יומם: דוד מלך ישראל וברזלי רועה הצאן. המשורר חותם את השיר במוסר השכל: "כי יתרון לאיכר עבד שדהו מנסיכי אדם מעשירי קרת".
הנושא של יתרון חיי הרועים הפשוטים הצנועים והשוקטים על חיי הקרת הרועשים והעשירים, היה חביב על משוררים משנים קדמוניות. בישראל, קודם ליל"ג, עסקו בו הרמח"ל במחזותיו, שלום הכהן במחזה "עמל ותרצה", יוסף האפרתי במחזה "מלוכת שאול", ואברהם מאפו ברומן "אהבת ציון". ביחס לקודמיו יש בשירו של יל"ג תוספת פשטות, ושל ריכוז בביטוי, ושל רוך בניגון. אף על פי שיל"ג לא היה משורר טבע, יש בשירו ציורי טבע נאים, ונסוכה עליו מעין שלווה עליונה, כאילו חיברו רועה-צאן ישר-לבב ושבע ימים. לדעת יוסף קלוזנר, יל"ג הגיע ביצירתו זו לידי שלמות גמורה.
בֵּין שִׁנֵּי אֲרָיוֹת
האגדה הסאטירית החריפה "בין שני אריות" מתארת בפאתוס את חורבן ירושלים על ידי רומא, תוך קובלנה לאלוהי האומה שהסתיר פניו ממנה, ולמוריה ומדריכיה שהקשיחו את לב העם מחיי ארץ ולא הכינוהו לערוך מלחמה. גיבורי השיר האוהבים שמעון ומרתה נשבים על ידי הרומאים, מרתה העדינה נמכרת כאמה למטרונה רומאית, ושמעון נאלץ להילחם באריה כגלדיאטור בזירה הרומאית. שמעון מסמל את הגבורה היהודית הקדומה, מרתה את האמונה, והאריה את רומא. קריאתו של שמעון לאלוהי שמשון, שיהיה בעזרו, לא נענית, והוא מרוטש על ידי האריה. למראהו מתבוסס בדמו בין שיני אריות, יוצאת נפשה של מרתה.
יעקב פיכמן כתב על יצירה זו שהיא שירה דרמטית נשגבת כנגד אבדן הגבורה והתפארת. וברנר כתב על שתי הפואמות האחרונות שהן כאילו עולות מעמקי נפשו של המשורר ויוצרות מעין צווחה ישראלית בוטה והטחה כלפי ההשגחה, שלא הייתה כמותה בספרות העברית.
במצולות ים
אם בפואמה "בין שני אריות" הסיפור מאולץ-משהו כרישום של השקפת המשורר, הרי שבפואמה "במצולות ים" הסיפור מביע את קינת האומה בעומק גלותה. השיר פותח בתיאור מלא פאתוס של גירוש יהדות ספרד. אזי, מסופר על אניה השטה על פני הים התיכון, ובה המון יהודים מגורשים ונודדים, הנוסעים לבקש להם ארץ חדשה. ביניהם שתי נשים אבלות: אשת הרב מטורטונה, אבו שעם, שנשרף באש על ידי האינקוויזיציה, ובתה פנינה, נערה יפה וחכמה. רב החובל חושק בנערה ושולח את אחד המלחים להגיד לה, שאם לא תיאות להיות לו לסוכנת, יוריד את כל הגולים לאי שומם, שם ימותו ברעב. הנערה העברייה עונה לו, כי אם יביא את אחיה לחוף בטוח, אז תעשה כל אשר נפשו דורשת. רב החובל מביא את הנוסעים לחוף מבטחים, ולבו מלא תקווה שתאוותו תתמלא. בלילה פנינה ואמה מנדבות את נפשן כקרבן ומחליקות ממכסה הספינה המיימה. הפואמה נחתמת בקובלנה מרה של המשורר על "שופט תבל" המסתתר "בחושך סתרו" ואינו שם לב לדמעות העשוקים.
לדעת ראובן בריינין, השיר "במצולות ים" הוא היותר מצוין בין כל שירי יל"ג במה שנוגע לאופן ההרצאה הסיפורית, לשלימות התמונה בכלל ולעיבוד החלקים בפרט. גם יוסף קלוזנר וגם יעקב פיכמן התפעלו מהפואמה.
צִדְקֻיָּהוּ בְבֵית הַפְּקֻדֹּת
בסאטירה הזועמת "צדקיהו בבית הפקודות" יל"ג הגיע לפסגת כוחו. הפואמה מהווה מעין מונולוג ארוך, מלא יגון-עולם וייאוש-עולם, של המלך צדקיהו בבית מאסרו. היא נכתבה בשנת תרל"ט, כאשר יל"ג היה במאסר לאחר שהלשינו עליו לפני הרשות וטפלו עליו עלילת-שווא, ואף איש לא עמד לימינו, למעט בנו וחתנו. בפואמה צדקיהו מלמד סנגוריה על המלכות כנגד הנבואה, עושה חשבון היסטורי ארוך של מחלוקת מלכות דארעא עם מלכות דרקיעא, ורב עם אלו אשר ויתרו על המדינה, החירות וכבוד האומה כדי לקיים את תורתה.
קוצו של יוד
שירו המפורסם ביותר של יל"ג, "קוצו של יוד" פורסם לראשונה בשנת 1876. יל"ג מנציח בשיר את מאבקו בנוקדנות טרגית של רבנים שמחמת אות יו"ד אחת חסרה (הלל ולא הילל בכתיב מלא), הוא פסל את הגט, ובכך מנע את אושרה של אישה עברייה, והותירה עגונה. יל"ג חיבר את השיר כחלק ממאבקו הנוקב בממסד הרבני, וכמחאה כנגד מה שראה כעליבות חייה של האשה העברייה. במהלך הדורות השיר הפך לסמל של הביקורת בכפייה הדתית, ומילות הפתיחה של הפואמה: "אישה עברייה, מי ידע חייך?" שגורות עד היום גם כביטוי למאבק לשחרור האישה מכבלים חברתיים ודתיים שהוטלו עליה. "כאן נוסדה החילוניות היהודית" טוען אריאל הירשפלד.
הקיצה עמי
השיר היווה מעין מניפסט אידאולוגי של תנועת ההשכלה היהודית. יל"ג פונה לעמו בשיר, ותובע ממנו לקום ולהשתלב בחבורת העמים האחרים באירופה, לאור ההתפתחויות החברתיות וההגותיות של התקופה. המשפט, ”הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ“, שמופיע בבית העשירי של השיר, הפך למשפט מפתח של תנועת ההשכלה.
פייטן ולוחם
יל"ג נחשב לגדול משוררי ההשכלה. כאיש-אמת הביע את דעותיו בעוז ובתקיפות; עסק בנושאים ללא פניות, נלחם את מלחמתם של העשוקים ותיאר את מצוקתם בפאתוס רב. בשלילת הגלות, מתוך הכרה פנימית של רוח הלאום הישראלי הקדום ושל חשיבות המאור הכלל-אנושי, שימש ככוח דוחף לתנועה ציבורית ודאגה לגורלה של האומה וברצון בתיקונה, כמו גם בפאתוס הפיוטי ובצורה השירית המשוכללת. השפעתו ניכרת במיוחד על שירת ביאליק, שהעריצו וראה בו את רבו ומורו כל ימיו. הרושם העז של שירתו הלוחמנית של יל"ג כמעט השכיח את שירתו הפיוטית מעשה ידי אמן. כישרונו הגדול של יל"ג לא היה רק בחיבור שירה לירית או דידקטית-סאטירית אלא גם בחיבור פואמות אפיות, כשרון בו עלה על קודמיו ועל עוקביו, ובא לידי ביטוי, לדוגמה, בפשטות של האידיליה "דוד וברזלי", בצלילות הביטוי ובציורים הנאים של "אסנת בת פוטיפרע", בעוז האפי ובאחדות ציור ודיבור של "בין שיני אריות". שירי העלילה של יל"ג השפיעו על האידיליות של טשרניחובסקי.
ישראל חיים טביוב התפעל מסגנונו המלא רגש, מכישרונו לתאר טיפוסים ותמונות שונות, יפות מצד אחד ונלעגות ומשעשעות מצד שני, מיכולתו ליצור עולם מלא במילים ספורות"
מאידך, סופרים כמו יהודה ליב לבנדה ומנשה מרגלית סברו שיל"ג בעל סגנון מצוין, אך כמשורר לא הגיע לדעתם, לרמתו של המשורר הרוסי נקראסוב, הם טענו שיצירות יל"ג הצטמצמו בעוגה הצרה של "מעיכת רבנים כפשפשים", בראיית הרבנות כעילת כל העילות של פגעיה וצרותיה של האומה הישראלית בגלות; בעוד הפייטן הרוסי הסתכל לתוך תוכם של חיי עמו, צופה ומביט לעמקי נשמתו.
משורר ובלשן
יל"ג היה ראש המדברים של תנועת ההשכלה. בני דורו המשכילים העריצוהו, כינוהו "מלך המשוררים", ואמרו עליו: "מיהודה (הלוי) ועד יהודה (גורדון) לא קם כיהודה". בדור הבא עבר המרכז הספרותי העברי בהדרגה מווילנה ומאודסה לוורשה. משוררים חיברו בעיקר שירה לירית, ושירה לירית הייתה לאמת המידה שמבקרים העריכו שירה לפיה. לפיכך, לאחר שבשנת תרנ"ז (1897) מבקר הספרות ראובן בריינין קבע: "יל"ג הוא דברן, בעל לשון, מליץ, סופר נעלה, אשר למד ושנה הרבה, אבל איננו משורר", כלומר חסר רוח שיר לירית אמיתית (אם כי שיבח את שירי העלילה של יל"ג וכתב ש-״במצולות ים" אחת הפואמות היותר מצוינות בספרות העברית החדשה), אף על פי שבתחילה דבריו נחשבו כמעט כחילול הקודש, לא עברו אלא שנים ספורות ודעתו התקבלה כמעט על כל הלבבות, עד שבחוגי הקוראים והסופרים נהגו לומר שיל"ג לא היה משורר אלא בלשן, ושירתו נשתכחה. כעבור חמש-עשרה שנה התאוננו סופרים: "רק עשרים שנה עברו מיום מותו של גורדון, וכבר שכחו את גדול-משוררינו, שעמד בראש תקופה שלמה בספרותנו", אלא שקובלנתם לא הפיגה את השכחה. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים נשמע קול קורא של ביאליק, פיכמן, יצחק למדן, יהודא בורלא, שלמה צמח, ואחרים, לשוב אל שירת יל"ג, יום מאה שנה להולדתו הוכרז בעיתונים כיום יל"ג, ואלפי אנשים התכנסו בתל אביב לכבד את זכרו. מנגד, אנשי "כתובים", ובראשם שטיינמן ושלונסקי, הסתייגו מהחגיגות ומהזדהות עם יצירתו של יל"ג, בהתנגדם ל-"שירה בכיינית" או ל-"שירה המצמצמת עצמה לשירה לאומית-אקטואלית". אלא שהקריאות לשוב לשירת יל"ג נשאו פרי, והוראת שירתו של יל"ג הונהגה בתוכנית לימוד הספרות בכל המגמות בבתי ספר בישראל. משנות הששים ואילך ספרות ההשכלה כבר אינה בקדמת הבמה, ואין מלמדים יותר את יל"ג.
סגנונו של יל"ג וצורת שירתו
כתב שמואל ליב ציטרון:
הבחין חיים נחמן ביאליק:
לשונו של יל"ג הלכה והתפתחה דרך כמה גלגולים, החל מהסגנון המקראי, דרך סגנון המשנה וכלה בסגנון מעורב בין מקרא ומשנה.
השפעתו הלשונית
יל"ג הפך את השפה העברית משפה מליצית, שהתאבנה וקפאה על שמריה, ללשון שירית מוצקה ורעננה, כזו שאיפשרה למשוררי ולסופרי הדורות הבאים להביע בה בבהירות ובפשטות את מחשבותיהם והגיוני לבם.
חיים נחמן ביאליק אמר עליו באספת “חובבי שפת עבר” באודסה למלאת עשרים שנה למות יל"ג, שהוא התיך את הלשון העברית בכור אש, לש אותה והפך אותה לחמר, שכולנו עושים ממנו כלים ודמויות. הוא היה הלוחם הגדול והשליט היחידי בשפה העברית. "תנו כבוד לארי המת של השירה החדשה, שזכרו חי גם עתה בקרבנו!"
כוחיים
כוחיים או אֶנְקִיִּים (שם מדעי: Varanidae) הם משפחה של לטאות גדולות, ביניהן הלטאות הגדולות ביותר בעולם. מפאת מאפייניהן, הן נחשבות לקרובות לנחשים.
הכוחיים הם לטאות טורפות החיות רק בעולם הישן: באפריקה, המזרח התיכון (כולל ישראל), תת-היבשת ההודית, סין ודרום-מזרח אסיה וגם באוסטרליה וגינאה החדשה.
מיון
כל המינים החיים כיום שייכים לסוג כוח (Varanus) בו 79 מינים. בעבר גם המין כוח חסר אוזן (Lanthanotus borneensis) היה במשפחה, אך הוא הועבר למשפחה עצמאית.
סוגים נוספים שנכחדו:
פנינה שחורה
את שיר הנושא של הטלנובלה: "El Amor" (האהבה) מבצעת אנדריאה דל בוקה.
עלילה
פרלה היא בחורה צעירה, אשר בהיותה תינוקת ננטשה על ידי אישה מסתורית בפנימייה יוקרתית לבנות בלבד. כתשלום על גידול הילדה, משאירה האישה המסתורית 22 פנינים שחורות. כל פנינה שווה כשנה של הילדה, כאשר הפנינה ה-22, תינתן לה כשתגיע לגיל 22.
כעבור כמה זמן, מקבלת אווה בשורה ממשפחתה בבואנוס איירס: סבה נפטר, ובצוואתו הוא הוריש לה 40 אחוז ממניות החברה שבבעלותו. אווה עוזבת את הפנימייה ולוקחת את פרלה יחד איתה לבואנוס איירס, בעוד צ'ארלי נשאר בעיירה. במהלך נסיעתן הן עוברות תאונה קטלנית אשר גורמת למותה של אווה, ולפציעתה של פרלה. בבי"ח מתבשרת פרלה על מותה של חברתה הטובה. בלבול בביה"ח גורם לכולם לחשוב כי פרלה זו אווה, וזו שמתה בתאונה היא בעצם פרלה. פרלה מחליטה לשחק את המשחק עד הסוף, ועל מנת להמשיך ולגדל את צ'ארלי הקטן, היא מתחזה עד הסוף לאווה, ומגיעה לאחוזת פאצ'קו אווארגו, במטרה לנקום בתומס על מה שעשה לחברתה.
באחוזה פרלה מתמודדת עם כמה אתגרים; סבתה העיוורת, רוסליה, אשר מפגינה יחס לא ידידותי. בנוסף, היא תתמודד עם מלווינה, בת זוגו של תומאס, אשר שמה לה למטרה להתעלל בפרלה. למרבה המזל, לפרלה יש תמיכה גדולה מאנה מריה, והיא מצליחה לנקום בתומאס בדרכים יצירתיות ביותר. אויב נוסף של פרלה הוא פרננדו, אביו של תומאס, אשר הרצון שלו להשתלט על החברה של רוסליה גורמת לו ליחס רע. החיים ילמדו את משפחתו של תומאס לקח גדול כאשר פרננדו יהיה מעורב בתאונה שהתוצאות שלה ישפיעו על העתיד שלהם.
עוצמת הרכות
עוצמת הרכות (באנגלית: Holistic Pulsing) היא שיטת ריפוי אלטרנטיבי פסאודו-מדעית שפותחה בידי הישראלית טובי בראונינג. מרכזים המטפלים בשיטה זו קיימים במספר מדינות, בהן הולנד, אוסטרליה וניו זילנד. הספר "עוצמת הרכות" (The Power of Softness), שכתבה מבראונינג, תורגם להונגרית ולפולנית.
מאחורי שיטת הטיפול עומדת גישה השמה במרכז את השמחה כטיפול בבעיות רגשיות ופיזיות, באופן העומד, לדברי בראונינג, בניגוד להדגשת הכאב והטראומות בשיטות טיפול אחרות. המטפלים בשיטה מדגישים גם את השימוש ברכות ובגישה לא-כוחנית ביחסי אנוש.<BR>שיטת הטיפול מבוססת על שיחה עם המטופל, על מגע גופני ועל נענוע עדין של חלקים שונים בגוף במהירות של 160-120 פעימות בדקה (קצב פעימות לב של עובר). לפי עקרונות השיטה, הנענוע החוזר יוצר תחושת ביטחון, הגנה וחמימות, רכות והנאה, ותחושות אלה, המלוות את הטיפול כולו, מאפשרות ריפוי פנימי עמוק.
מפתחת השיטה והעוסקים בה טוענים כי היא יעילה למגוון בעיות פיזיות ונפשיות, כשבין השאר נטען שניתן לטפל בשיטה זו בלחצים נפשיים, טראומות, כאבי שלד ושרירים, סוכרת 2, אסטמה, בעיות הורמונליות, הפרעות אכילה, התמכרויות, בעיות קשב וריכוז ועוד, אולם אין ראיות מדעיות לטענות השיטה.
מפתחת השיטה
את השיטה פיתחה טובי בראונינג, ד"ר לאוסטאופתיה ונטורופתיה והתמחות בתרפיית קרניוסקרל. ב-1990 כתבה את ספרה העוסק בתחום עוצמת הרכות באנגלית, הספר תורגם לעברית לאחר מכן. בשנת 1999 הקימה בראונינג בית ספר לשיטה בישראל.
ב-2003 כתבה בראונינג את ספרה "איך הפכה האישה לגבר" ובשנת 2015 כתבה את ספרה השלישי 'שיעורים חיים'.
באבה יאגה
בַּאבָּה יַאגָה היא דמות ידועה מן הפולקלור הסלאבי: מכשפה זקנה, בלה ומתועבת, אשר טסה בלילה במרכבתה העשויה מעלי ומכתש, ומטשטשת את עקבותיה אחריה במטאטא. היא מתגוררת בלב היער, בבקתה קטנטנה העומדת על כרעיים של תרנגול, שבה קבועה דלת הנותרת נעלמת מן העין עד אשר נהגה לחש הכשפים. ידיה ורגליה גרומות, והיא נראית כשלד בעל שיניים חדות. מסופר כי היא נוהגת לחטוף (וככל הנראה גם לטרוף) ילדים רכים.
ברוב המעשיות הסלאביות מופיעה באבה יאגה כדמות אנטגוניסטית; עם זאת, ישנם סיפורים עממיים שבהם מחפשים הגיבורים אחריה בשל חכמתה. לעיתים נדירות מסופר כי מפעם לפעם היא מכווינה נשמות תועות.
אכן יש סיפורים על כך שציידים באים הורגים אותה ומצילים את הילדים אבל לא בכולם.
אטימולוגיה
במרבית השפות הסלאביות היא מכונה "בַּאבָּה יַאגָה" (במלעיל או במלרע); כך ברוסית: Ба́ба-Яга́; בבולגרית: Баба Яга; בפולנית: Baba Jaga, וכך גם בצ'כית ובסלובקית, שבהן מופיעה גם הצורה "יז'יבאבה" (Ježibaba); ובסלובנית: Jaga Baba.
בשפות הסלאביות הדרומיות מופיעה דמות דומה של מכשפה זקנה: "בַּאבָּה רוֹגָה"; בקרואטית: Baba Roga, בסרבית ובמקדונית: Баба Рога.
משמעות המילה "באבה" במרבית השפות הסלאביות היא "סבתא" או "אישה זקנה". יש הסבורים כי "יאגה" היא צורת הקטנה של השם "יַדְוִויגָה" (Jadwiga), שהוא הגרסה הסלאבית לשם הגרמאני "הֶדְוִויג" (Hedwig), ולכן חסר-משמעות בשפות הסלאביות. מנגד, ישנם אטימולוגים המשערים כי יש מקור סלאבי לשם "יאגה" – לדוגמה, הבלשן מכס פאסמר (Vasmer), אשר חקר בין היתר את ההיסטוריה של העמים הסלאביים, מציע את המילה הפרוטו-סלאבית ęgа.
המשוררת מרים ילן-שטקליס תרגמה את שמה כ"סבתא-אשפתא" (השם מופיע בספרה "תפוחי העלומים", המאגד בתוכו אגדות-עם רוסיות מתורגמות לעברית).
פולקלור
במעשיות הרוסיות מתוארת באבה יאגה כמכשפה המעופפת בשמיים בתוך מכתש תוך שהיא משתמשת בעלי כהגה כיוון, ומטאטאת את עקבותיה אחריה במטאטא העשוי מעץ שדר. היא מתגוררת בבקתה עשויה קורות עץ, הנעה ממקום למקום על גבי זוג רגלי תרנגולת מרקדות, וסביבה גדר כלונסאות שבראש כל אחד מן המוטות שבה קבועה גולגולת. חור המפתח לדלתה הקדמית מעוצב כפה עתיר שיניים חדות. הגדר החיצונית עשויה מעצמות אדם ובראש המוטות גולגולת; לרוב חסרה גולגולת באחד המוטות, מה שמותיר מקום לזו של הגיבור אשר יאזור אומץ לבקר את המכשפה. על פי אגדה אחרת, הבית אינו חושף את הדלת עד אשר נהגה הלחש הקסום: "סובב את גבך אל היער, ואת חזיתך אליי".
בחלק מן המעשיות (לדוגמה, במעשייה "וסיליסה היפה") כבולים לבית שלושה פרשים: האחד בלבן, רכוב על גבי סוס לבן עם רתמה לבנה – שהוא היום; פרש אדום, שהוא השמש; ופרש שחור, שהוא הלילה. על פי חלק מן הגרסאות, לבאבה יאגה יכולת לשלוט בחיות או בכוחות הטבע. באבה יאגה מסתייעת בביתה במשרתים בלתי-נראים. היא מוכנה לשוחח על אודות הפרשים – אך עלולה להרוג מבקר אשר יחקור על אודות המשרתים.
באבה יאגה מופיעה לעיתים בתפקיד אנטגוניסט, ולעיתים כמקור להדרכה. ישנם סיפורים שבהם היא עוזרת לאנשים בחיפושיהם, ובאחרים מסופר כי היא חוטפת ילדים ומאיימת לאכול אותם. על פי רוב, חיפוש אחר עזרתה מתואר כמעשה מסוכן. דגש מיוחד מושם על הצורך בהכנה מתאימה ובנפש טהורה, לצד החובה לשמור על כללי נימוס בסיסיים.
במעשייה "וסיליסה היפה" מוטלות על וסיליסה הקטנה שלוש מטלות בלתי-אפשריות, שהיא פותרת בעזרת בובה קסומה שנתנה לה אִמהּ. בגרסה הנוצרית לסיפור, נשלחת וסיליסה לבקר את באבה יאגה, אשר משעבדת אותה; אך משרתיה של המכשפה – חתול, כלב, שער ועץ – עוזרים לווסיליסה לברוח בשל יחסה המיטיב אליהם. בסוף הסיפור הופכת באבה יאגה לעורב.
בפולקלור של העמים השונים מופיעות וריאציות שפרטיהן שונים מעט: לדוגמה, ביתה של באבה יאגה הפולנית ניצב רק על רגל תרנגולת אחת. בחלק מן המעשיות פוגש הגיבור בלא פחות משלוש באבה-יאגות. הדמויות במקרים אלה הן על פי רוב נדיבות, ועצות לגיבור עצה או מעניקות לו מתנה קסומה, או שתיהן גם יחד.
דמותה של באבה יאגה, מעופפת על גבי מטאטא ולבושה בבגדי השחור והאדום המסורתיים של הרי שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה (Świętokrzyskie; "הצלב הקדוש"), היא הסמל הלא-רשמי של אזור קיילצה.
מקור הדמות
יש חוקרים הסבורים כי באבה יאגה הייתה במקור אלה. למשל, סרגיי ריאבצ'יקוב (Рябчиков, Rjabchikov) סבור כי יש לזהותה עם טַבִּיתִי, האלה האם הסקיתית, ומאמין כי באבה יאגה היא אלת השמש.
בערך "בבה-יאגה" מתוך "המיתולוגיה של עמי העולם", מצוין כי
בקתה על כרעי תרנגולת
לפי הפולקלור הרוסי, באבה יאגה מתגוררת – במילותיו של אלכסנדר פושקין – ב"בקתה על כרעי תרנגולת... ללא חלונות או דלתות". באבה יאגה בעצמה משתמשת בדרך כלל בארובה כדי לצאת למעופה.
ניתן להצביע על דמיון בין "בית על כרעי תרנגולת" ובין צורתו של מבנה הנפוץ בקרב עמים ציידים-לקטים בסיביר, שמטרתו להגן על ציוד ומזון מפני בעלי-חיים בתקופות של היעדרות ארוכה: בקתת עץ חסרת חלונות ודלתות, הניצבת על פיגומים העשויים מגזעים כרותים של עצים מסביבתו של המבנה, הנמתחים לאורך של כ-3 מטרים.
מבנה דומה אך קטן יותר שימש את אנשי סיביר כמשכן לצלמי האלילים שלהם. בהתחשב במבנה המטריארכלי של עמי סיביר, תמונה ארכיטיפית של צלמית עשויה עצם מגולפת, עטופה בבלויי-סחבות ומונחת בבקתה קטנה הניצבת על ראשי עמודי גזע כרותים מתאים לתיאור של באבה יאגה, אשר ממלאת בגופה את הבקתה כולה: רגליה בפינה אחת, ראשה בפינה אחרת, ואפה מצמח עד לתקרה.
יש עדויות לכך שלסלאבים הקדומים היו מנהגי לוויה שכללו שריפת גוויות בבקתות מסוג זה. ב-1948 גילו הארכאולוגים הרוסים יֶפִימֶנְקוֹ וטְרֶטְיַאנוֹב בקתות קטנות מן הסוג שתואר לעיל, ובהן עקבות גוויות שרופות וגדרות מעגליות מסביב להן; והרי קשר אפשרי נוסף למיתוס של באבה יאגה.
אזכורים בספרות
ברומן האחרון של יצחק בשביס-זינגר, "מלך השדות" (1988, בתרגום לעברית 1992), שעלילתו מתרחשת בפולין הפגנית של ימי הביניים המוקדמים, מסופר כי בני השבטים מקריבים לבאבה יאגה ילדים צעירים, שאותם הם מכניסים לתוך פתחים בעצים, על מנת שהאדמה תניב יבול שיספיק להאכיל את כולם.
בספרי המדע הבדיוני "בלארוס" ו"אויבים" מאת לי (אמילי) הוגן מופיעה דמותה של באבה יאגה כמכשפה מסתורית ויודעת-עתידות המבקרת לעיתים את בני כוכב הלכת. כן מופיעה באבא יאגה כדמות ראשית בספרו של אורסון סקוט קארד "כבלי קסם".
הסופרת אסתר ויז'בצקי-זיו פרסמה בשנת 2001 ספר בשם "באבא יאגה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
אזכור נוסף ניתן למצוא בספרה החדש של נעמי נוביק "עקורה", אשר מתייחס רבות למיתולוגיה סלאבית.
אזכורים במוזיקה
ישנם אזכורים מוזיקליים נודעים לבאבה יאגה: בקטע התשיעי מן הסוויטה "תמונות בתערוכה" למודסט מוסורגסקי נקרא "הבקתה על כרעי תרנגולת (באבה יאגה)". הוא נכתב על פי תמונה של ויקטור הרטמן שבה מצויר שעון הנראה כבקתה של המכשפה. המוזיקה מתארת מעוף לילי של המכשפה המבעיתה הנוהגת לאכול עצמות-אדם שהיא טוחנת בעלי ומכתש. לסוויטה, שבמקור נכתבה לפסנתר, תזמורים רבים. בתזמורו של מוריס ראוול נעשה בתמונה זו שימוש רב בכלי הקשה.
כאשר ביצעה להקת הרוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר עיבוד לסוויטה של מוסורגסקי, הם הוסיפו לצד הקטע המקורי שלו על באבה יאגה קטע מוזיקלי חדש, שנקרא "The Curse of Baba Yaga".
באופרה של אנטונין דבוז'אק, "רוסלקה" – המבוססת על סיפורו של אנדרסן "בת הים הקטנה", והנחשבת כיום לאופרה הלאומית של צ'כיה - מופיעה דמותה של יז'יבאבה (Ježibaba) היא באבה יאגה, בתפקיד מצו-סופרן של המכשפה הנותנת לבת הים הקטנה רגליים.
אזכורים במשחקי מחשב
בסדרת משחקי המחשב "הרצון לעוצמה", שוכנת באבה יאגה בצפון-מזרח העיירה ספילבורג, והגיבור צריך לגרשה מהעמק. על בקתתה במרומי כרעי התרנגולת שומרת גולגולת חסרת עיניים, ועל הגיבור למצוא אבני בוהק במטרה להיכנס אליה. במשחק הרביעי חוזרת המכשפה, הפעם לארץ מורדביה האפלה והקודרת.
במשחק Alan Wake, שימשה דמותה של באבה יאגה כהשראה לדמות הרעה הראשית, "ברברה ג'אגר".
במשחק Rise Of The Tomb Raider ישנה חבילת הרחבה בשם "Baba Yaga: The Temple of the Witch"שפותחת משימת צד המוקדשת לבאבה יאגה.
במשחק מיינקראפט, דמות המכשפה מבוססת על באבה יאגה.
אזכורים בקולנוע
הסרט הישראלי הקצר בבגה יצא ב-2012 בבימויה של גן דה לנגה, הסרט עוסק במכשפה ששמה (בבגה) לקוח בהשראה מבאבה יאגה. הסרט התחרה בפסטיבל קאן ופרסי אופיר.
בסרט ג'ון וויק שיצא בשנת 2014 מתוארת הדמות המרכזית על ידי יריביו, לאורך כל הסרט, בשם "באבה יאגה".
הדמות מופיעה גם בשובר הקופות הרוסי "הבוגאטיר האחרון" משנת 2017.
אזכורים רבים של באבה יאגה מופיעים בסרט ביקום הקולנועי של מארוול בשם אנטמן והצרעה, שיצא ביולי 2018, והם נמשכים בגרסה אלטרנטיבית שלו, בסדרה מה אם...?.
בסרט Hellboy משנת 2019 (בכיכובו של דייוויד הארבור), מופיעה באבה יאגה בשתי סצנות חשובות ומשחקת דמות משנית חשובה בעלילת הסרט.
בסדרה ״על טבעי” בעונה 15 פרק 16- האחים דין וסאם ווינצ׳סטר מחסלים את ה״באבא יאגה״ לאחר שזו ניזונה מילדים.
בעונה השנייה של הסדרה "המכשף" מבית נטפליקס מופיעה דמות מרושעת בשם "וולת' מייר" או "האם בת-האלמוות" המבוססת על באבא יאגה.
הרמן קורץ (אב מנזר)
הרמן קורץ (בגרמנית: Hermann Kurz; 1 בספטמבר 1723 – 10 באפריל 1795) היה אב המנזר של מנזר הוהנפורט.
ביוגרפיה
קורץ למד תאולוגיה בפראג והוסמך שם לכהן בשנת 1748. תחילה לימד פילוסופיה ותאולוגיה במנזר ולעיתים גם בגולדנקרון עד שמונה לפרופסור מן המניין במכללת הארכיבישוף סנט אדלברט בפראג בשנת 1764. ב-22 במאי 1766 נבחר לכומר וב-21 במאי 1767 לאב המנזר.
בשנת 1786 הוא שוחרר מתפקידו על ידי הקיסר יוסף השני.
בתקופתו כפרופסור לתאולוגיה פרסם קורץ כמה ספרי לימוד תאולוגיים. הוא נפטר בשנת 1795. המקום הרמנסדורף (בעבר מהלהיטל) נקרא על שמו.
קארוי סאבו
קארוי סאבו (בהונגרית:  Szabó Károly; 1916, בודפשט – 1964, בודפשט) היה עובד הונגרי בשגרירות שוודיה בבודפשט בשנות מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
סאבו היה טכנאי של ציוד משרדי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
סאבו היה חייל בצבא הונגריה. בעת שירותו בצבא, בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, נחשף למראות שהניעוהו לסנטימנט אנטי פשיסטי. הוא שכנע את חברו מילדות, פאל סאלאי, שלימים הוכר גם הוא בתור חסיד אומות העולם, לשמור על מרחק מאנשי צלב החץ הפשיסטי. בשנת 1942 שוחרר סאבו משירות בצבא לאחר פציעה. הוא שב לעבודתו בתור טכנאי של ציוד משרדי, ובין השנים 1945-1944 היה עובד השגרירות השוודית בבודפשט, שם היה טכנאי מכונות כתיבה. בתקופה זו פעל עם סאלאי להצלת יהודים בבודפשט. כמו כן יצר קשר עם ראול ולנברג והפך לפעיל במאמצי ההצלה של ולנברג. סאלאי, שבשנת 1944 גויס לשורות משטרת בודפשט, השתמש במשרתו זו כדי להעביר לסאבו מסמכים שבהם זוהה סאבו בתור בלש של משטרת הביטחון ההונגרית. באמצעות מסמכים אלה יכול היה סאבו להסתובב בבודפשט באופן חופשי.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 ביקר סאבו בשוודיה, בהזמנתה של משפחת ולנברג.
בשנת 1953 הוכן משפט ראווה בבודפשט, שמטרתו הייתה להאשים את הציונים בהיעלמותו של ולנברג, תוך טענה שוולנברג לא הגיע לברית המועצות. בין העצורים היו סאלאי וסאבו, שנעצר למשך כחצי שנה ועונה בכלא. בשנות התשעים עשתה עיתונאית הונגריה מחקר על משפטו של סאבו, וגילתה חומרים מארכיונים שנפתחו לאחר התפרקות ברית המועצות. בין חומרים אלה נמצאו ציטוטים מטענותיהם של מתיאש ראקושי וארנה גרה, מראשי הקומוניסטים בהונגריה, בהם נקבע שהציונים אשמים במותו של ולנברג. סאבו, בתור מסייע ליהודים, נחשד בתור אוהד הציונות, ומשפטו התנהל במקבל למשפט הרופאים. לאחר מות סטלין ומותו של לברנטי בריה בסוף 1953, שוחרר סאבו מכלאו.
הכרה והנצחה
רבים מהיהודים שניצלו על ידי סאבו תיעדו את סיפוריהם בכתב. לאיוש שטוקלר (Lajos Stöckler), נשיא הקהילה היהודית בבודפשט, כתב מכתב הוקרה לסאבו.
בשנת 2012 הוכר סאבו בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
הרמן קורץ
ראו גם
}}
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון בחיפה נוסדה בדצמבר 1924, והייתה אחת משתי המחלקות הראשונות בטכניון. היא עוסקת בהכשרה של אדריכלי בניין, אדריכלי נוף, מתכנני ערים ומעצבים תעשייתיים. שני האחרונים מתקיימים כמסלולים לתארים מתקדמים.
הפקולטה שוכנת בבניינים סגו ואמאדו בקריית הטכניון. היא הייתה הפקולטה האחרונה שעברה מהמשכן ההיסטורי של הטכניון בשכונת הדר הכרמל ב-1985.
במסגרת הפקולטה פועלים גם שלושה מרכזי מחקר:
רקע היסטורי
הרעיון להקמת הטכניון התחיל לצמוח ב-1901 בעקבות מחסור בטכנאים מתחומי ההנדסה באימפריה העות'מאנית. היוזמה להקמת הפקולטה הייתה של "חברת עזרה", במטרה להקים מוסד הכשרה טרום אקדמי ובו מחלקה אחת שהתפצלה בהמשך לשתי מחלקות – "המחלקה לארכיטקטורה" (לימים הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים) ו"המחלקה להנדסה בנאית" (שתקרא בהמשך הפקולטה להנדסה אזרחית). את מחזור הלימודים הראשון סיימו 16 סטודנטים וסטודנטית אחת. במאה ה-21 מכשיר הטכניון כ-13 אלף סטודנטים במחזור, בכלל הפקולטות. לאורך השנים התנתק הטכניון מגופים ציוניים או מממנים, הפך עצמאי ושמו שונה לטכניון, מכון טכנולוגי לישראל.
מבנה הפקולטה בהדר
בתחילת דרכו שכן הטכניון בבניין שתכנן ראש המחלקה לארכיטקטורה הראשון: פרופ' אלכסנדר ברוולד (1877–1930) במרכז הדר הכרמל, בליבה של חיפה. בתכנון בניין הטכניקום חיבר ברוולד עקרונות המזוהים עם האדריכלות המערבית עם מקורות אדריכליים אוריינטליסטים כמו שימוש באבן כחומר בנייה עיקרי וקשתות מחודדות. הבניין המונומנטלי נשען על סימטריה מובהקת עם חלל כניסה בגובה שלוש קומות שכלל את מערכת התנועה המרכזית של הבניין.
בן הזוג של ראש ממשלת ישראל
מעמד בן/בת הזוג של ראש ממשלת ישראל (עד היום הייתה זו תמיד אישה הנשואה לראש ממשלת ישראל, והיא כונתה אשת ראש הממשלה או רעיית ראש הממשלה), מעולם לא הוגדר באופן רשמי, אך מקובל שהם משתתפים באירועים ציבוריים וזוכים לנראות ציבורית בולטת.
נכון לשנת 2022, שתים-עשרה נשים היו רעיות של ראש ממשלת ישראל. ראשי הממשלה גולדה מאיר ואריאל שרון לא היו נשואים בעת שכיהנו בתפקידם.
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)
התפתחות הפקולטה
בעקבות ההחלטה להפעיל את הטכניקום כמוסד אקדמי, נפתחה המחלקה לארכיטקטורה שכללה מסלול הכשרה בודד. ברוולד נחשב כמי שהניח את יסודות הלימוד במחלקה לארכיטקטורה, ועם מותו ב-1930 עלו שאלות בנוגע להמשך פעילותה. משימת התוויית הדרך החדשה הועברה ליוחנן רטנר, שהגיע לטכניון לקראת סוף שנת 1925, ושימש כאסיסטנט של ברוולד. רטנר זכה להערכה מקצועית רבה בעקבות זכייתו בתחרות תכנון בניין המוסדות הלאומיים בירושלים בשנת 1928, בה השתתפו מחשובי האדריכלים בארץ.
בן הזוג של ראש ממשלת ישראל
פעילות
הסיקור התקשורתי של נשות ראשי הממשלה בשנותיה הראשונות של המדינה היה מועט יחסית ועסק בעיקר בפן הרכילותי של חייהן. בשנים האחרונות עלה הסיקור התקשורתי של אשת ראש הממשלה.
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)
התפתחות הפקולטה
חלק ניכר מהמורים שלימדו בפקולטה בתחילת הדרך רכשו את השכלתם במוסדות השכלה גבוהה בגרמניה והיגרו לישראל עם עליית הנאצים ב-1933. ביניהם המתכנן בעל השם העולמי אלכסנדר קליין. קליין הצטרף לפקולטה בשנת 1935 לאחר ששימש כיועץ מומחה לבינוי ערים בקק"ל. הוא היה מוכר בשדה האדריכלי עוד לפני הגירתו לישראל, כמי שפיתח שיטות לניתוח גרפי של תוכניות אדריכליות. קליין עמד בראש המוסד "לחקר שאלות הבינוי והשיכון" שנפתח בטכניון בשנת 1943. בלב עבודתו של המוסד הייחודי עמד העיסוק בבעיות בינוי הערים ובתחום הדיור הן מבחינת האקלים והטופוגרפיה המקומיים והן מבחינת התנאים הכלכליים, הבריאותיים והציבוריים של התקופה. בשנת 1945 מונה קליין לפרופסור מחקר במקצוע בינוי ערים ומושבות, פרופסור המחקר הראשון בטכניון.
בן הזוג של ראש ממשלת ישראל
מעמדו בחוק
מעמד בן הזוג של ראש ממשלת ישראל המכהן אינו מוגדר בחוק, אך מעמד אלמנת ראש ממשלת ישראל מוגדר בתקנות הקובעות את זכויות הפרישה של ראש הממשלה, המעניקות לאלמנתו תשלום בעד שירותי הסעה.
הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון)
התפתחות הפקולטה
בראשית שנת 1939 נכנסה לתוקפה החוקה האקדמית החדשה של הטכניון. במסגרתה מונה דיקאן לכל מחלקה (שלוש במספר) בטכניון ועליו הוטלה האחריות לטפל בכל העניינים הנוגעים למחלקתו. מועצת המורים (הגוף האקדמי העליון בשנים אלו) בחרה באדריכל יוחנן רטנר לדקאן הראשון של הפקולטה לארכיטקטורה. כעבור שנה הוענקה לרטנר דרגת פרופסור והוא כיהן במועצת הפרופסורים הראשונה של הטכניון. בנוסף כיהן רטנר כמנהל משנה בפועל של הטכניון (מקביל היום למשנה לנשיא) וכבא-כח מועצת הפרופסורים בוועד המנהל.
בשנים שלפני קום מדינת ישראל היה מספר הסטודנטים בפקולטה קטן, ומחזור בן 12 בוגרים נחשב למחזור גדול. בשנים אלו הדגש בהוראה היה על הפן הטכני, בהתאם לשיטה המרכז אירופית. עיקר שעות הלימוד הוקדשו לקורסים תאורטיים ומעט מאוד זמן הוקצה להתמחות מעשית והתמודדות עם בעיות תכנון. בשנת 1952 הוחלט שהחל מהשנה השלישית ללימודיהם הסטודנטים יבחרו בין שתי מגמות: תכנון בניינים או בינוי ערים. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התגבשה סביב אל מנספלד קבוצה של מורים בפקולטה)אלפרד נוימן ודניאל חבקין (שדרשו לעבור למודל שבו יומיים וחצי בשבוע יוקדשו לעבודה מעשית והשאר לקורסים תאורטיים. חברי הקבוצה של מנספלד ביקשו להתחיל את השינוי בקורסים שהם העבירו, צעד שזכה להתנגדות מצד דיקן הפקולטה, אביה השמשוני. לטענת השמשוני הפקולטה היא האחראית על קביעת תוכנית הלימודים, במקום שכל מורה יקבע את תוכני ההוראה שלו. משלא הצליחו להשיג את מבוקשם הודיעו חברי קבוצת מנספלד על פרישה מההוראה בפקולטה. צעד זה הוביל להתערבות של הסנאט המצומצם של הטכניון, ולהחלטה על קיום שתי מגמות נפרדות בפקולטה: האחת תנוהל בשיטת הוותיקים והשנייה בשיטה שפיתחה קבוצת מנספלד. החלטה זו נתקלה בהתנגדות רבה מצד המרצים והסטודנטים בפקולטה ובוטלה במאי 1966.
הסכסוך בין המרצים בפקולטה הביא להתארגנות הסטודנטים במועצה של תלמידי הפקולטה אשר המשיכה להתקיים גם לאחר סיום הסכסוך ובהמשך הועתקה על ידי אגודת הסטודנטים של הטכניון ויושמה בכלל הפקולטות בטכניון.
מהקמפוס בהדר לקמפוס בנווה שאנן
ב-1950 החלה יזמה להעברת הטכניון מהקמפוס בהדר, בשל הגידול במספר התלמידים ומגבלת השטח באתר. ב-1953 הונחה אבן הפינה לקמפוס החדש בקריית הטכניון שמוקם בין שכונת נווה שאנן בחיפה לעיר נשר של ימינו. תכנון הקמפוס נעשה על ידי אלכסנדר קליין ונעשה בהשראת מודל עיר גנים.
בהדרגה עברו יחידות הטכניון מהקמפוס בהדר לקמפוס החדש בנווה שאנן, למרחב שאפשר התרחבות עתידית ופתיחת פקולטות נוספות. מורי הפקולטה תכננו חלק מהבניינים: בניין פישבך תוכנן על ידי קליין עצמו, בניין הפקולטה לאווירונאוטיקה תוכנן על ידי יוחנן רטנר והמעונות בתכנון דניאל חבקין. תוכנית שנייה לקמפוס נעשתה על ידי שלמה גלעד ב-1964 ועיבתה את הבינוי הקיים.
המעבר לחורשה המרוחקת ניתק את הטכניון מהעיר חיפה. הפקולטה לארכיטקטורה נשארה בבניין הוותיק בהדר והסטודנטים ניצלו זאת בדרכים שונות. כך, ב-1965 הושק פרויקט ה"ארכיפרחיטורה" - מצעד פורים ברחוב הרצל בחיפה בשנות ה-70 וה-80, שנלמד כפרויקט מיוחד בפקולטה. המצעד התפתח כחלק ממהלך רחב יותר שכוון לתרומה של הפקולטה לשכונת הדר שבליבה היא שוכנת.
בשנות השמונים, בגלל מצבו הרעוע של המבנה הוותיק החליט הטכניון לפנותו. בתקופה זו אכלסו את מבני הטכניון בהדר הפקולטה לארכיטקטורה והמחלקה להנדסה גרעינית. הסטודנטים והמרצים ביקשו להישאר במבנה בטענה שהוא מעניק להם השראה ושלימודי אדריכלות מחייבים קשר לרקמה עירונית, ולא ראוי לקיימם בסביבה אקדמית מנותקת. בנוסף, גרסו כי מבנה הטכניון ההיסטורי הוא בעל ערך ויקשה להסב אותו לשימוש אחר. הנושא נדון בכנסת. הסטודנטים שבתו כחלק מהמחאה על המעבר לקמפוס בנווה שאנן וזכו לגיבוי של חלק מחברי הסגל כמו פרופ' אהרן קשטן. דקאן הפקולטה שהתנגד לדרישת הסטודנטים להשארת הפקולטה בהדר היה מיכאל בורט. יחד עם רוברט אוקסמן, הנחה בורט פרויקט תכנוני לסטודנטים בשנה הרביעית ללימודים, בנושא הפקולטה לארכיטקטורה בהדר, עם פרוגרמה שהדגימה לסטודנטים את הקושי להישאר בהדר בהתחשב בתשתית הנדרשת. בסופו של דבר מצב המבנה והמשמעות האדמיניסטרטיבית שנבעה מהריחוק מהנהלת הטכניון, הביאה להחלטה על מעבר לקמפוס נווה שאנן בשנת 1985.
ארכיטקטורה
בפקולטה פועל המסלול ללימודי ארכיטקטורה, שבוגריו נרשמים אוטומטית בפנקס המהנדסים והאדריכלים. אף על פי שעד תחילת שנות ה-90 הייתה הפקולטה המוסד היחיד שבו נלמד תואר אקדמי מוכר בארכיטקטורה, תוכניות הלימוד לא קפאו על שמריהן ועודכנו באופן רציף. במקרים אחדים מאבקים בין חברי סגל, בגיבוי הסטודנטים, נתפסו כחלק ממהלך העדכון והתאמת שיטות הלימוד בזמנים המשתנים.
בעשור האחרון חל שינוי מהותי בתפיסת לימודי האדריכלות בפקולטה. לאחר עשורים שבהם תוכנית הלימודים בארכיטקטורה נמשכה חמש שנים, ובסופן קיבלו הבוגרים תואר ראשון מקצועי בארכיטקטורה B.Arch, בשנת 2013 עברו לימודי הארכיטקטורה בפקולטה למתכונת לימודים חדשה הנהוגה במוסדות מובילים להשכלה גבוהה בארצות הברית, ובכל מדינות האיחוד האירופי. על פי המתכונת החדשה מפוצל מסלול הכשרת האדריכלים לשני חלקים – החלק הראשון נמשך ארבע שנים ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר ראשון עיוני B.Sc. החלק השני של המסלול אורך כשנתיים, ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר שני מקצועי M.Arch המאפשר להירשם בפנקס המהנדסים והאדריכלים.
בתוכנית החדשה מוקדשות השנתיים הראשונות ללימודי ליבה, שבמהלכם רוכשים הסטודנטים כלים להבנה ותכנון בתחומים כגון עיצוב אדריכלי, מרחב עירוני, שיטות בנייה ומבואות להיסטוריה, קונסטרוקציה וטכנולוגיות אדריכליות. בשנתיים שלאחר מכן לומדים הסטודנטים דרך סטודיו נושאי וקורסי-סל המאורגנים סביב חמשת נתיבי המחקר של המסלול לארכיטקטורה: היסטוריה, תאוריה וביקורת, עיצוב עירוני, אדריכלות ירוקה, תכן דיגיטלי ושימור המורשת הבנויה. במהלך לימודי התואר השני רוכשים הסטודנטים את הכלים הדרושים לרישוי אדריכלי ולעיצוב עירוני. העבודה על פרויקט הגמר נמשכת שנה ומלווה במחקר תאורטי באחד מנתיבי המחקר.
אדריכלות נוף
המסלול לאדריכלות נוף בטכניון הוקם בשנת 1975 בהובלת פרופ' שאול עמיר ופרופ' רות אניס. עד היום זוהי התוכנית היחידה בישראל המעניקה תואר מקצועי בתחום, ולזכותה למעלה משלוש מאות וחמישים בוגרים המהווים חלק מרכזי מקהילת אדריכלי הנוף בישראל.
תוכנית הלימודים באדריכלות נוף מקנה לסטודנטים ידע תאורטי ומקצועי בעיצוב ותכנון הסביבה, במטרה לאזן בין פיתוח הסביבה הבנויה לבין שימור הסביבה הטבעית. הלימודים מדגישים היבטים עיצוביים, אקולוגיים, תרבותיים, חברתיים, הנדסיים וכלכליים בתכנון המרחב, ובחינה ביקורתית של גישות לחקירה, לניתוח, להערכה ולתכנון.
משך הלימודים במסלול הוא ארבע שנים, ובסופן מקבלים הסטודנטים תואר A.L.B המוכר בארץ על ידי תקנות המהנדסים והאדריכלים ומקנה זכות רישום ורישוי. במקביל מציע המסלול תוכניות לימוד לתארים מתקדמים (.M.Sc -.Ph.D) באדריכלות נוף.
תכנון ערים ואזורים
מסלול נוסף שנכלל בתוכנית הלימודים בפקולטה הוא המסלול לתכנון ערים. בשנות הארבעים והחמישים התוכנית לבינוי ערים היה באחריותו של קליין. בהמשך ייסד משה היל את המסלול לתכנון ערים ואזורים וב-1969 הקים את המרכז המחקרי - "מרכז עיר ואזור". במסגרת המסלול לומדים הסטודנטים לתארים מתקדמים, (.M.Sc -.Ph.D) ומקבלים את הכלים המקצועיים, המחקריים והתאורטיים שבעזרתם יכולים מתכנני ערים להתוות מדיניות ולקבל החלטות בנוגע לסביבות מחיה המשפיעות על אנשים רבים.
כחלק מתפיסת תכנון הערים כמערך רב תחומי מיועד המסלול לסטודנטים בעלי תואר ראשון בתחומי לימוד במדעי החברה, מדעי הרוח, ארכיטקטורה, הנדסה, מדעים מדויקים ומדעי הטבע.
עיצוב תעשייתי
המסלול לעיצוב תעשייתי בטכניון אושר על ידי המועצה להשכלה גבוהה בשנת 1994 והיה לתוכנית האקדמית הראשונה בישראל המציעה תואר שני בעיצוב תעשייתי. בהמשך ניתן לתוכנית היתר להציע גם לימודי דוקטורט בעיצוב תעשייתי. היוזמה להקמת המסלול קודמה על ידי הדקאן פרופ' מיכאל בורט והאדריכל הקנדי לן וורשאו, בעקבות התרשמותם מקורס "עיצוב תעשייתי" שלימד המעצב התעשייתי יוסף ראוך בפקולטה בשנת 1990.
בשנת 1994 המסלול לעיצוב תעשייתי נוסד בהובלת פרופ' גבי גולדשמידט (1994–1998) ופרופ' רון נבארו (1994-2003). בתחילת דרכה פותחה תוכנית הלימודים בהשראת המודל האקדמי של המסלול לעיצוב תעשייתי באוניברסיטת דלפט בהולנד. המדיניות הייתה קליטה של סטודנטים מרקעים שונים ולא בהכרח בוגרי תואר ראשון בעיצוב תעשייתי. במחזור הראשון במסלול למדו 15 סטודנטים, ומאז העמידה תוכנית עשרות בוגרים במסלול עם תזה וללא תזה.
תארים מתקדמים
האדריכלים אהרון קשטן ודניאל חבקין הם שני בוגרי הפקולטה הראשונים שכתבו עבודות מחקר במסגרת הפקולטה אך לא קיבלו עליהן תואר מתקדם משום שבית הספר לתארים מתקדמים בטכניון עדיין לא הוקם בתקופה זו. עבודות המחקר הראשונות לתארים מתקדמים שהוגשו בפקולטה נכתבו על ידי נשים, אחת מהן היא רות אניס, ממקימות המסלול לאדריכלות נוף. התואר הוענק לה על תזת מחקר שכתבה בהנחיית פרופ' יוחנן אלון בשנת 1956.
מרכז עיר ואזור
המרכז לחקר העיר והאזור, הראשון מסוגו בישראל, הוקם בטכניון בשנת 1969 על ידי פרופ' משה היל. מאז 1989 המרכז זוכה לתמיכת משפחת פיליפ ואתל קלצניק. מרכז המחקר שוכן בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים וקשור בקשר הדוק עם המסלול לתכנון ערים ואזורים שבפקולטה. חוקרי המרכז משתפים פעולה עם מוסדות מחקר אחרים בטכניון, עם עמיתים חוקרים במוסדות אחרים בישראל ועם מרכזי מחקר אקדמיים מובילים מחוץ לישראל.
ייעודו של המרכז הוא לקדם את הידע הנוגע להבנת תהליכי התפתחות ותפקוד עירוניים ואזוריים, ולסייע בקביעת מדיניות פיתוח ברמה הלאומית, האזורית והיישובית-מקומית. מחקרי המרכז ממומנים על ידי גופים וקרנות בינלאומיות ולאומיות, וכן על ידי מרבית משרדי הממשלה בישראל, רשויות מקומיות וגופים ציבוריים אחרים בארץ. הידע הנאגר באמצעות המחקרים מופץ למקבלי החלטות, לציבור המתכננים, ולחוקרים עמיתים באמצעים מגוונים: בראש ובראשונה באמצעות הוצאת ספרים עצמית שבמסגרתה רואים אור ספרים, דוחות וניירות עמדה (בעברית ובאנגלית), וגם דרך סמינרים, ימי עיון וסימפוזיונים ציבוריים. חוקרי המרכז מרבים להשתתף בכנסים מדעיים ומקצועיים בינלאומיים וישראלים, ומכהנים לעיתים קרובות בוועדות ציבוריות, לאומיות ומקומיות.
מרכז למחקר ופיתוח בארכיטקטורה
המרכז למחקר ופיתוח בארכיטקטורה נוסד בשנות ה-70 במטרה לקדם מחקר בתחומי הארכיטקטורה, אדריכלות נוף ועיצוב. בכל שנה בוחר המרכז מספר מחקרים בתחום ומעניק להם את תמיכתו. נושאי המחקר במרכז: אנרגיה בבניינים (כולל תאורה), דיור, היבטים חברתיים, מורפולוגיה, עיצוב עירוני, תאוריה ובקורת בארכיטקטורה, ונושאים הקשורים בתכנון דיגיטלי. הנושאים העיקריים שנחקרו במסגרת המרכז לאורך השנים ומומנו על ידי משרדי הממשלה היו: פיתוח של קוד אנרגטי לישראל, עקרונות תכנון ברמה עירונית, כולל פיתוח הנחיות לזכויות שמש. המרכז נותן חסות למחקרים של חברי סגל וחברי סגל נלווים וסטודנטים לתארים גבוהים.
המרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש אבי ושרה ארנסון
המרכז לחקר המורשת הבנויה הוקם ב-1975 כיחידה לתיעוד אדריכלי שפעלה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, והפכה למרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה על ידי פרופ' גילברט הרברט ב-1990. משנת 2017 פועל המרכז בשמו החדש, "מרכז אבי ושרה ארנסון לחקר המורשת הבנויה", וזוכה לתמיכתה הנדיבה של משפחת ארנסון. המחקר במרכז מאורגן סביב שלש זרועות – מחקר, ארכיון, והוצאה לאור. המחקר מקדם ידע על היסטוריה, תאוריה ומורשת של הסביבה הבנויה בישראל. בארכיון מרכז המורשת נכללים אוספים של אדריכלים כגון אוסף יעקב ואורה יער, אוסף שמואל יבין, ואוסף משה וליאופולד גרשטל.
כמו כן פועלת בפקולטה החממה החברתית שהוקמה ב-2011 על ידי פרופ' רחל קלוש בתמיכת המועצה להשכלה גבוהה ונקראה בתחילת דרכה "החממה החברתית לדיור וקהילה". החממה החברתית פועלת לקידום מעורבות חברתית בטכניון לצד פיתוח וקידום התחום החברתי, לצד תחום המחקר מבוסס קהילה ותחום ההוראה.
דיקני הפקולטה לאורך השנים
1926–1930 אלכסנדר ברוולד (ראש מחלקה)
1932–1950 יוחנן רטנר
1951 שלמה שא"ג (מ"מ)
1952–1953 יוחנן רטנר
1954–1958 אלפרד נוימן
1959–1960 יוחנן רטנר
1964 יוחנן אלון
1965–1966 אביה השמשוני
1967–1972 אלישע שקלרסקי
1975–1979 דניאל חבקין
1977–1979 מיכאל בורט
1980–1981 יוחנן אלון
1982–1985 אברהם וכמן
1986–1988 דניאל חבקין
1989–1993 מיכאל בורט
1994–1997 דני שפר
1998–1999 רוברט אוקסמן
2000–2002 דני שפר
2003–2004 עדנה שביב
2005–2006 ארזה צ'רצמן
2007–2010 ירח דויטשר
2011–2016 יהודה קלעי
2017–2018 איריס ערבות
2019–2022 יעקב יאשה גרובמן
2022– יצחק-גדי קפלוטו
תנין הים
תַּנִּין הַיָּם (שם מדעי: Crocodylus porosus; באנגלית: Saltwater Crocodile) הוא מין של תנין מסדרת התנינאים. תנין הים הוא הגדול ביותר במשפחת התנינים ואחד הזוחלים הגדולים ביותר שחיים: אורכו המרבי מגיע ללמעלה מ-6 מטרים וייתכן שאף ל- ומשקלו המרבי ל-, וייתכן שאף לכ- אצל פרטים גדולים במיוחד. אורכם הממוצע של זכרים הוא כ-5 מטר ומשקלם הממוצע כ-600 ק"ג. תנין הים הוא טורף-על בתחומי מחייתו. הוא ידוע באופיו התוקפני והאלים, ואף נוהג לתקוף בני אדם – דבר ההופך אותו למין התנינאי המסוכן ביותר כיום לצד תנין היאור. כפי ששמו מרמז, תנין הים מסוגל לחיות במקווי מים מלוחים, כולל בים הפתוח. עם זאת, הוא בעיקר נפוץ בשפכי נהרות, בדלתאות, בנהרות, בביצות מנגרובים, בלגונות, במפרצי מים מליחים ובחופי גאות ושפל. תפוצתו היא הרחבה ביותר מבין מיני התנינאים: הוא מצוי בדרום-מזרח אסיה, בצפון אוסטרליה, בחופיה המזרחיים של הודו ובאזורי המים שמסביב, ובעבר אף הגיע לחופיה המזרחיים של אפריקה. מספר גני חיות וגנים זואולוגיים מחזיקים תניני ים בשבי.
שם ואטימולוגיה
שמו המדעי של תנין הים, Crocodylus porosus, נגזר מיוונית עתיקה ומלטינית. שם הסוג "תנין" Crocodylus נגזר מצירוף המילים κροκόδιλος שפירושו "תולעת חלוקי-אבן" (κροκό = חלוק אבן, διλος = תולעת) ומתייחס לקשקשי השריון על גופו הארוך והגלילי דמוי התולעת. שם המין porosus הוא הטיה לטינית של המילה היוונית porosis ופירושו "מלא בפיסות עור קשה ומשופשף" המתייחס למשטח הגבשושי והמחוספס שעל חוטם תניני ים בוגרים וגדולים.
באנגלית נקרא תנין הים בשם Saltwater Crocodile שפירושו: "תנין מים מלוחים", או "estuarine crocodile" כלומר: "תנין שפך הנהר". תנין הים מכונה בחיבה "Saltie" (בעיקר באוסטרליה).
בעברית נקרא תנין הים גם בשם "תנין הינדו-פסיפי" על שם אזור תפוצתו, ממזרח הודו ועד האוקיינוס הפסיפי.
לתנין הים מספר רב של שמות גם בתרבויות העתיקות המקומיות, כגון "פוקפוק" בקרב האבוריג'ינים של צפון אוסטרליה.
מראה ואנטומיה
תנין הים הוא תנין גדול במיוחד ובעל כל המאפיינים של התנינאים: גולגולת ארוכה עם לסתות ארוכות וחזקות, גוף גדול שמכוסה בקשקשי שריון (הנקראים אוסטאודרמים) וזנב ארוך וחזק המשמש אותו לשחייה במים ולזינוק על טרפו.