cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיץ החירות
יוזמת "קיץ החירות" (באנגלית: Freedom Summer) במדינת מיסיסיפי שמה לה למטרה לרשום כמה שיותר אפרו-אמריקאים בפנקס הבוחרים של ארצות הברית. היוזמה הושקה על ידי מתנדבים ביוני 1964, לאחר שהוסרו החסמים שמנעו מהשחורים להצביע. רישום הבוחרים נמשך 10 שבועות, מאמצע יוני 1964 עד סוף אוגוסט.
במסגרת היוזמה הוקמו גם עשרות בתי ספר, קייטנות ומרכזים קהילתיים בעיירות קטנות ברחבי מיסיסיפי שנועדו לסייע לאוכלוסייה השחורה המקומית.
בפרויקט השתתפו התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, וארגוני זכויות אדם נוספים. מימנה את רוב הפעילויות.
רקע
קהילות השחורים במיסיסיפי היו בקשר זו עם זו, בעיקר באמצעות הכנסיות בכל קהילה, ששיתפו פעולה ביניהן וארגנו הפגנות ופעילויות מחאה. אחת מפעילויות המחאה הייתה "הצבעת דמי" בשנת 1963 שנועדה להפגין את רצונם של תושבי מיסיסיפי השחורים להשתתף בבחירות בצורה חופשית. בהצבעה זו השתתפו עשרות אלפי אזרחים.
ההכנות לפעילות
בפברואר 1964 החלו ארגוני זכויות האדם במיסיסיפי לשתף פעולה במטרה לרשום כמה שיותר אפרו-אמריקאים בפנקס הבוחרים. הוקמה "" שמימנה את רוב הפעילויות ותיאמה את הפעילויות בין הארגונים השונים, בהם התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, וארגוני זכויות אדם נוספים. הוועדה גייסה לשורותיה כאלף סטודנטים מרחבי ארצות הברית, רובם לבנים, שפעלו בהתנדבות בקמפוסים של מיסיסיפי.
הפרויקט התמקד במדינת מיסיסיפי מכיוון שהיה בה האחוז הנמוך ביותר של אפרו-אמריקאים שנרשמו להצביע. באותה עת הם היוו כ-40% מהאוכלוסייה, אך רק 6.7% נרשמו להצביע, מפני שמדינות דרום ארצות הברית נקטו במגוון שיטות להרתעת מצביעים. כאשר אלה תבעו את המדינה, נטה בית המשפט העליון של ארצות הברית לאשר את מרבית השיטות. היו מספר מקרים בהם בית המשפט פסל שיטת הרתעה כלשהי, אך בתוך זמן קצר נחקקו תקנות חדשות להדרת שחורים, בהן (רק מי שסבו היה בעל זכות בחירה יכול להשתתף בבחירות) או קיום. באותה תקופה גברו גם מקרי האלימות והלינץ' נגד שחורים.
בדיווח בעיתון "דבר" על פעילות המתנדבים בעיר נכתב: "בין המטרות שהציבו להם פעילי הארגון לשוויון זכויות בין הגזעים - הרשמת בעלי זכות הבחירה מקרב הכושים המתגוררים במדינות הדרום. פעולה זו תעורר, בוודאי, את חמתם של בעלי האגרוף למיניהם."
מקרי אלימות
רבים מהתושבים הלבנים במיסיסיפי הביעו מורת רוח מפעילותם של הסטודנטים בעיר, ונהגו להטרידם ולכנותם "זבל שעיר ומלוכלך". חלק מהפעילים נפגעו בפיגועי ירי. התושבים פעלו נגד הפעילים באמצעות ארגוני עליונות לבנה מקומיים, בהם "מועצת האזרחים הלבנים" והקו קלוקס קלאן, שזכו לשיתוף פעולה מהמשמר האזרחי וכוחות משטרה בעיר. הם עצרו מתנדבים, הציתו בתים, ריגלו אחר סטודנטים והכו אותם, ונקטו בשיטות נוספות של הפחדה והטרדה כדי לחבל בפרויקט.
במהלך עשרת השבועות של הפרויקט נעצרו 1,062 בני אדם (מתנדבים ומקומיים), 80 מתנדבים הוכו, 37 כנסיות הוצתו או הופצצו, 30 בתים ועסקים של שחורים הוצתו או הופצצו, 4 פעילי זכויות אזרח נהרגו (אחד מהם בפיגוע דריסה), 4 פעילים נפצעו באורח אנוש, ולפחות 3 שחורים ממיסיסיפי נרצחו בגלל תמיכתם בתנועה לזכויות האזרח.
ב-21 ביוני 1964 אירע רצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי. שלושה פעילים נעצרו לחקירה, ולאחר ששוחררו נרצחו על ידי איש קו קלוקס קלאן. אירוע זה גרם לזעזוע וסוקר באופן נרחב בכלי התקשורת בארצות הברית ובעולם.
במהלך חיפוש הגופות של הפעילים טענו עיתוני מיסיסיפי כי זו עלילת שווא למטרות פרסום. חיפוש הגופות בנהרות ובביצות גילה את גופותיהם של שמונה שחורים נוספים שכנראה נרצחו, בהם נער בן 14 שנמצא לבוש בחולצה של התנועה לשוויון גזעי.
פעילויות נוספות
המפלגות הגדולות במיסיסיפי נהגו לקיים בחירות מקדימות ללבנים בלבד, וכך למנוע את השתלבותם של אזרחים אפרו-אמריקאים במערכת הפוליטית. מספר פעילים אפרו-אמריקאים הקימו מפלגה שתייצג אותם, "מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי", שפעלה רק זמן קצר. פאני לו היימר שימשה כסגנית יושב ראש המפלגה. לאחר חקיקת חוק זכויות האזרח (1964) חויבו המפלגות לאפשר התמודדות מועמדים באופן שוויוני, ופעילי המפלגה מצאו את מקומם במפלגות אחרות.
פעילי "קיץ החירות" הקימו בין 30 ל-40 "בתי ספר חופשיים", בהם לא הייתה נהוגה הפרדה גזעית. מטרת בתי הספר הייתה שיפור כישורי האוריינות, כישורי התארגנות פוליטית, וכן כישורים אקדמיים וקידום ביטחון עצמי. למדו בהם לשון ומתמטיקה, וכן מקצועות כמו זכויות חוקתיות וה. כמו כן הופעלו "ספריות חופש" להשאלת ספרים, קייטנות ומרכזים קהילתיים.
אחרית דבר
יוזמת קיץ החירות לא הצליחה לרשום אפרו-אמריקאים רבים בפנקס הבוחרים, ולא הביאה לירידה במספר מקרי הרתעת מצביעים. במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964 וגם אחריה נמשכו מקרי האלימות והמעצרים של שחורים, וכן שריפת כנסיות.
גם לאחר שהתקבל חוק זכות ההצבעה (1965) בקונגרס, המעניק לשחורים זכות בחירה בכל מדינות ארצות הברית, הפרלמנט של מיסיסיפי המשיך לחוקק תקנות שונות שנועדו להרתיע מצביעים שחורים. השתתפות משמעותית של אפרו-אמריקאים בבחירות החלה רק לאחר עשר שנות דיונים בבית המשפט העליון, שביטלו את התקנות המגבילות, ולוו בשינויים חברתיים נרחבים.
הזרעים שנשתלו במהלך קיץ החירות נשאו פרי בשנות השמונים והתשעים, בהן נבחרו יותר נציגים שחורים לקונגרס ממדינת מיסיסיפי מאשר בכל מדינה אחרת. בשנת 2003 הוגדר גם מחוז חדש במיסיסיפי עבור הבחירות לקונגרס, בו יש רוב לאוכלוסיית האפרו-אמריקאים.
המעגל האדום
המעגל האדום (בצרפתית: Le Cercle Rouge) הוא סרט פשע צרפתי - איטלקי משנת 1970 בבימוי של ז'אן-פייר מלוויל שגם כתב את התסריט, עם אלן דלון, ג'אן מריה וולונטה, איב מונטן ובורביל בתפקידים הראשיים.
רוב סרטיו של מלוויל עוסקים בפשע וזה אחד מהבולטים ביניהם. זהו סרט פשע מסוגנן בעל אווירה קודרת ואפוקליפטית. בפתח הסרט מביא מלוויל משפט של בודהא שאמר לאחר שצייר מעגל עם גיר אדום: "אם אנשים שלא הכירו מקודם, נפגשים יום אחד במקום אחד לא משנה מה עלה בגורלם ומה הייתה דרכם עד כה, הם כעת בתוך מעגל אדום".
תקציר העלילה
האסיר קורי (אלן דילון) משתחרר מבית סוהר במרסיי לאחר חמש שנים. אחד הסוהרים נותן לו אינפורמציה בקשר לחנות תכשיטים יוקרתית בפריז. הוא מגיע לדירת עמיתו לפשע, ריקו, החייב לו כסף ובאיומי אקדח נוטל ממנו את הכסף בכספת. קורי הולך לשחק סנוקר ומתגבר והורג עבריין ששלח ריקו לרצחו. קונה רכב וממשיך לעבר פריז.
באותו זמן מוביל קצין המשטרה מטאי (בורביל) את העצור ווז'ל (ג'אן מריה וולונטה) ברכבת לפריז כששניהם כבולים אחד לשני באזיקים. בלילה מצליח ווז'ל לנתק את האזיקים ולזנק מהרכבת. מטאי רודף אחריו אך לשווא. מתארגן כוח גדול של שוטרים וכלבים למרדף.
קורי סועד במסעדת דרכים ומרגיש בווז'ל הנכנס לתא המטען של מכוניתו. הוא מתחיל לנסוע ומצליח לעבור מספר מחסומי משטרה. כעבור זמן הוא עוצר במקום מבודד ומוציא את ווז'ל מתא המטען. לאחר עימות קצר הם מתוודעים אחד לשני וקורי ממשיך במסעו לפריז. בדרך עוצרים אותו שני רוצחים שכירים מאנשי ריקו, לוקחים את הכסף ועומדים להוציאו להורג אך ווז'ל יוצא מתא המטען, מפתיע אותם ורוצח אותם.
הם מגיעים לפריז וקורי מתחיל לתכנן את שוד חנות התכשיטים. לשם כך הוא מצרף את ז'נסן (איב מונטן), שוטר בדימוס שמוכר כצלף מיומן וכעת הוא אלכוהוליסט במצב קשה עם הזיות שרמשים זוחלים על גופו. ז'נסן מסכים לכך, מפסיק לשתות, מתאמן בצליפה, ומארגן את רובה הצליפה והקליעים המיוחדים. תפקידו הוא לשתק את מתג האבטחה על ידי ירייה עליו מרחוק. הוא מבקר בחנות כלקוח ובאותו זמן בוחן את מערכת האבטחה.
השוד המסובך עובר ללא תקלות אך האדם הסוחר ברכוש גנוב שהיה אמור לקבל את התכשיטים מסרב כעת לקבל אותם לאחר שהוזהר על ידי ריקו. הוא שולח אותו לבעל מועדון לילה מפוקפק בשם סנטי. סנטי משתף פעולה תחת לחץ של השוטר מטאי ומודיע לו על ההתפתחויות. מטאי נפגש עם קורי ומתחזה לסוחר בסחורה גנובה. הוא קובע עם קורי פגישה בבית מבודד. קורי מאמין לו ומגיע למקום עם הסחורה אך ווז'ל וז'נסן עוקבים אחריו.
כשקורי מראה למטאי את הסחורה, פורץ למקום ווז'ל באקדח שלוף ומורה לו לעזוב את המקום כי זה מלכודת. השלושה נסים ביחד אך נהרגים מיריות של מטאי והשוטרים, המעגל האדום נסגר.
טובעת בספק
טובעת בספק (באנגלית: The Drowning) היא מיני-סדרה בריטית בת ארבעה פרקים מסוגת דרמת מתח, שיצרו וכתבו פרנצ'סקה בריל ולוק ווטסון. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ 5 הבריטי בארבעה לילות רצופים החל מ-1 בפברואר 2021. בסדרה מככבים ג'יל האפפני, ג'ונאס ארמסטרונג, רופרט פנרי-ג'ונס, ודברה פינדלי.
תקציר עלילה
ג'ודי נמצאת בקשיים כלכליים ומתקשה לנהל את העסק שלה. היא מנסה לשקם את חייה אחרי שבנה בן הארבע, טום, טבע באגם. גופתו לא נמצאה מעולם. עשר שנים אחר כך, היא רואה נער שנראה דומה מאוד לבנה הנעדר בגיל מבוגר יותר. היא מתמודדת עם חוסר אמון מצד בני משפחתה והמשטרה, אבל היא נחושה בדעתה לגלות את האמת.
הפקה
הסדרה "טובעת בספק" צולמה בדבלין בירת אירלנד ובסביבותיה.
מסוף צומת רעננה
מסוף רעננה הוא תחנת אוטובוסים גדולה ומרכזית ברחוב דרך השרון הצמודה לצומת רעננה. המסוף ממוקם ממזרח לצומת רעננה, וגובל ברחובות דרך השרון מצפון הפנינה ממערב היהלום מדרום ונתיב האבות ממזרח. המסוף נקרא גם "מרכזית השרון" והוא מסוף האוטובוסים העמוס ביותר באזור השרון. המסוף תוכנן בתחילת 1967 לקראת פתיחת הקטע של כביש 4 המחבר את צומת רעננה עם מחלף מורשה.
שירות האוטובוסים בתחנה
במסוף פועלות חברות אגד, מטרופולין, אפיקים, תנופה וקווים המקשרות אותו לאזורים רבים בארץ. מרחוב טשרניחובסקי הסמוך למסוף יוצאות מוניות שירות. דרומית למסוף ממוקמת תחנת הרכבת רעננה דרום.
משלחת הכדור הפורח של אנדרה לקוטב הצפוני
משלחת הכדור הפורח של אנדרה לקוטב הצפוני בשנת 1897 הייתה מאמץ כושל להגיע לקוטב הצפוני, והביאה למותם של כל שלושת חברי המשלחת השוודית, סלומון אוגוסט אנדרה, קנוט פרנקל ונילס סטרינדברג. אנדרה, טייס הכדורים הפורחים השוודי הראשון, הציע מסע בכדור פורח מסבאלברד לרוסיה או לקנדה, שאמור היה לעבור, עם מעט מזל, ישר מעל הקוטב הצפוני. התוכנית התקבלה בהתלהבות פטריוטית בשוודיה, מדינה צפון אירופאית שנקלעה לפיגור במירוץ לקוטב הצפוני.
אנדרה התעלם מסימנים מוקדמים רבים לסכנות הקשורות לתוכנית שלו. היכולת לנווט את הכדור במידה מסוימת הייתה חיונית למסע בטוח, אך היו עדויות רבות לכך שטכניקת ההיגוי בחבל הגרירה שהמציא הייתה לא יעילה. גרוע מכך, כדור הקוטב Örnen ("נשר") נמסר ישירות לסבאלברד מהיצרן שלו בפריז מבלי שנבדק. כאשר המדידות הראו שהוא דולף יותר מהצפוי, אנדרה סירב להכיר בסיכון.
לאחר שהמריאו אנדרה, סטרינדברג ופרנקל מסבאלברד ב-11 ביולי 1897, הכדור איבד מימן במהירות והתרסק על הקרח לאחר יומיים בלבד. החוקרים לא נפגעו אך עמדו בפני מסע מפרך חזרה דרומה על פני נוף הקרח הסחוף. בלבוש לא מספיק, ללא ציוד והמומים מקושי השטח, הם לא הגיעו למקום מבטחים. כשהחורף הארקטי סגר עליהם באוקטובר, הקבוצה הגיעה בסופו של דבר מותשת אל קוויטייה (Kvitøya, האי הלבן) הנטוש בסבאלברד ומתה שם. 33 שנים נותר גורל המשלחת אחת מהחידות הבלתי פתורות של הקוטב הצפוני. הגילוי המקרי ב-1930 של המחנה האחרון של המשלחת יצר סנסציה תקשורתית בשוודיה, שם ספדו על המתים והתאבלו אבל לאומי.
עם גילוי שרידי המשלחת הם נחשבו לאמיצים והרואיים במעשיהם ויכולת ההישרדות שלהם, אך עם השנים הצטברה ביקורת רבה על אנדרה, חוסר הזהירות שלו וחוסר האחריות בו נקט.
ניסיונות רבים נעשו מאז לברר את סיבת המוות המדויקת של החוקרים וכיום התאוריה הרווחת היא כי שניים מהם נהרגו על ידי דב קוטב והשלישי ככל הנראה התאבד.
התוכנית של אנדרה
המחצית השנייה של המאה ה-19 כונתה לעיתים קרובות "העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה". האזורים הארקטיים והאנטארקטיים הבלתי מסבירי פנים והמסוכנים הציתו את דמיונם של בני התקופה, לא כארצות עם אקולוגיות ותרבויות משלהן, אלא כאתגרים שיש לכבוש על ידי כושר המצאה טכנולוגי ותעוזה גברית. סלומון אוגוסט אנדרה, מהנדס במשרד הפטנטים בסטוקהולם, היה שותף להתלהבות הזו. אנדרה, חובב כדורים פורחים נלהב, הציע תוכנית לאפשר לרוח להניע בלון מימן על פני הים הארקטי אל מיצר ברינג, להגיע לאלסקה, קנדה או רוסיה, ולעבור ליד או אפילו ממש מעל הקוטב הצפוני בדרך.
בשנת 1893, אנדרה רכש את הכדור הפורח הראשון שלו למטרה זו, ה"סבאה", ולאחר מכן ערך איתו תשעה מסעות, שהחלו בסטוקהולם וב גטבורג ונסע מרחק כולל של. ברוחות המערביות הרווחות, לטיסות עם הסבאה הייתה נטייה חזקה לשאת אותו ללא שליטה אל הים הבלטי ולגרור את הסל שלו לאורך פני המים או להטיח אותו באחד מהאיים הסלעיים הרבים בארכיפלג סטוקהולם. באחת ההזדמנויות, אנדרה נסחף מעבר לאזור הבלטי לפינלנד. נסיעתו הארוכה ביותר הייתה בכיוון מזרח מגטבורג, על פני שוודיה לרוחבה, אל עבר הים הבלטי אל גוטלנד. אף על פי שאנדרה ראה מגדלור מול אולנד, הוא נשאר משוכנע שהוא נוסע על פני היבשה ורואה אגמים. במהלך מספר טיסות של סבאה, אנדרה בדק וניסה את טכניקת ההיגוי של חבל גרירה אותה פיתח ובה עמד להשתמש במשלחת שלו לקוטב הצפוני. חבלי גרירה, התלויים על סל הכדור וגוררים חלק מאורכם על הקרקע, נועדו לנטרל את הנטייה של כלי טיס קלים מהאוויר לנוע באותה מהירות כמו הרוח, מצב שהופך את ההיגוי במפרשים לבלתי אפשרי. החיכוך של החבלים נועד להאט את הכדור עד לנקודה שבה תהיה השפעה של המפרשים (מעבר לזה של סיבוב הכדור על צירו). אנדרה דיווח, וככל הנראה האמין, שבעזרת היגוי חבל-גרור הוא הצליח לסטות כעשר מעלות לכאן או לכאן מכיוון הרוח.
רעיון זה נדחה על ידי כדוראים מודרניים; איגוד הכדורים הפורחים השוודי טוען כי אמונתו של אנדרה כי הוא סטה מהרוח הייתה מוטעית, ונגרמה על ידי חוסר מקצועיות ועודף התלהבות בסביבה של רוחות משתנות וראות לקויה. שימוש בחבלי גרירה הנוטים להישבר, ליפול או להסתבך זה עם זה או בקרקע, בנוסף להיותו לא יעיל - אינו נחשב על ידי כל מומחה מודרני כטכניקת היגוי שימושית.
קידום וגיוס כספים
השאיפות הארקטיות של שוודיה עדיין לא התממשו בסוף המאה ה-19, בעוד שנורווגיה השכנה והכפופה מבחינה פוליטית הייתה מעצמה עולמית בחקר הקוטב הצפוני באמצעות חלוצים כמו פריטיוף ננסן. האליטה הפוליטית והמדעית השוודית הייתה להוטה לראות את שוודיה לוקחת את ההובלה הזו בקרב מדינות סקנדינביה, ואנדרה, נואם משכנע ומגייס כספים, מצא שקל להשיג תמיכה ברעיונותיו. בהרצאה בשנת 1895 בפני האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, אנדרה ריגש את קהל הגאוגרפים והמטאורולוגים; כדור פורח לחקר קוטב, הסביר, יצטרך לעמוד בארבעה תנאים:
אנדרה נתן תיאור אופטימי על הקלות שבה ניתן לעמוד בדרישות הללו. כדורים פורחים גדולים יותר נבנו בצרפת, הוא טען, וגם אטומים יותר. כמה כדורים צרפתיים נשארו מלאים במימן במשך יותר משנה ללא אובדן ניכר של ציפה. באשר למימן, מילוי הכדור באתר השיגור יכול להיעשות בקלות בעזרת יחידות ייצור מימן ניידות. לגבי ההיגוי הוא התייחס לניסויי חבל הגרירה שלו עם סבאה, וקבע שניתן להשיג סטייה של 27 מעלות מכיוון הרוח באופן שגרתי. אנדרה הבטיח לקהל שמזג האוויר הקיצי הארקטי מתאים באופן ייחודי לשיט בכדור פורח. שמש חצות תאפשר תצפיות מסביב לשעון, תקצר בחצי את זמן ההפלגה הנדרש, ותבטל את כל הצורך בעיגון בלילה, שאחרת עלול להיות עסק מסוכן. גם כושר התעופה של הכדור לא יושפע לרעה מהקור של הלילה. טכניקת היגוי חבל גרירה הותאמה במיוחד לאזור בו הקרקע, המורכבת מקרח, הייתה "דלת חיכוך וללא צמחייה". לדבריו, המשקעים המינימליים באזור אינם מהווים איום על הכדור. אם גשם או שלג ירדו על הכדור, טען אנדרה, "משקעים בטמפרטורות מעל האפס יימסו, ומשקעים בטמפרטורות מתחת לאפס יתפוגגו, שכן הכדור ינוע לאט יותר מהרוח".
המשלחת של אנדרה עוררה גם עניין בינלאומי רב, וציבור קוראי העיתונים האירופי והאמריקאי היה סקרן לגבי פרויקט, שנראה מודרני ומדעי כמו ספריו של הסופר ז'ול ורן. העיתונות עוררה את העניין במגוון רחב של תחזיות, ממוות בטוח למגלי הארצות ועד "הנחיה" בטוחה ונוחה של הכדור הפורח (ששודרג על ידי הכתב ל"ספינת אוויר ") לקוטב הצפוני באופן שתוכנן על ידי מומחים פריזאים ומדענים שוודים. אמונה במומחים ובמדע הייתה נפוצה בעיתונות הפופולרית של התקופה, אך עם תשומת לב בינלאומית הגיעה לראשונה גם ביקורת. אנדרה, בהיותו טייס הכדור הפורח הראשון של שוודיה, היה חסין בפני ביקורת, משום שלאף אחד לא היה הידע הדרוש כדי להבין את טעויותיו, אבל לצרפת ולגרמניה היו מסורות ארוכות של כדורים פורחים וכמה מהכדוראים המנוסים יותר שלהן הביעו ספקנות לגבי השיטות וההמצאות של אנדרה.
היה צורך לעצב פתרונות טכניים מיוחדים עבור מקומות לינה לשלושה מבוגרים שיהיו כלואים בסל קטן עד 30 ימים. דרגשי השינה לצוות הותקנו ברצפת הסל, יחד עם חלק מהמחסנים והציוד. המימן הדליק ביותר גרם לכך שלא ניתן היה לעשות בישול בסל עצמו. הפתרון היה תנור פרימוס - שתוכנן על ידי חבר של אנדרה - שיכול להשתלשל מתחת לסל במרחק בטוח. ההדלקה בוצעה מהסל, מראה זוויתית שהוצמדה לתנור המעוצב במיוחד אפשרה לצוות לקבוע אם הוא הודלק בהצלחה או לא.
משלחת ראשונה
לניסיונו לשגר את הכדור בשנת 1896, היו לאנדרה מתנדבים להוטים רבים לבחור מהם. הוא בחר בנילס גוסטף אקהולם, חוקר מטאורולוגי ארקטי מנוסה ולשעבר הבוס שלו במהלך משלחת גיאופיזית לשפיצברגן בשנים 1882–1883, ובנילס סטרינדברג, סטודנט מבריק שעסק במחקר מקורי בפיזיקה ובכימיה. המטרה המדעית העיקרית של המשלחת הייתה מיפוי האזור באמצעות צילומי אוויר, וסטרינדברג היה גם צלם חובב מסור וגם בונה מיומן של מצלמות מתקדמות.
זה היה צוות עם מיומנויות מדעיות וטכניות שימושיות רבות, אך חסר כל יכולת פיזית או אימון להישרדות בתנאים קיצוניים. כל שלושת הגברים היו טיפוסים ביתיים, ורק אחד, סטרינדברג, היה צעיר. אנדרה ציפה לטיסה בישיבה בסל של כדור פורח, וכישורי כוח והישרדות היו בתחתית הרשימה שלו.
סופרים מודרניים מסכימים כולם, שתוכנית הקוטב הצפוני של אנדרה הייתה לא מציאותית. הוא הסתמך על הרוחות הנושבות פחות או יותר בכיוון שאליו רצה ללכת, על היכולת לכוונן את הכדור שלו בעזרת חבלי הגרירה, על כך שהכדור יהיה אטום די הצורך להישאר באוויר למשך 30 ימים, ועל כך ששום קרח או שלג לא יידבק לכדור ויכביד עליו.
בניסיון של 1896, הרוח הכתה באופטימיות של אנדרה, בכך שנשבה בהתמדה מצפון, היישר אל האנגר הכדורים באי דנס, סבאלברד, עד שהמשלחת נאלצה לארוז, לשחרר את המימן מהכדור ולחזור הביתה. כיום ידוע כי רוחות צפוניות באי דנס הן דבר שבשגרה; אבל בסוף המאה ה-19, מידע על זרימת האוויר והמשקעים הארקטיים היה קיים רק כהשערות אקדמיות שנויות במחלוקת. אפילו לאקהולם, חוקר אקלים ארקטי, לא הייתה התנגדות לתאוריה של אנדרה לאן צפויה הרוח לקחת אותם. נתוני התצפית פשוט לא היו קיימים. מצד שני, אקהולם היה סקפטי לגבי יכולתו של הכדור לשמור מימן, ממדידותיו שלו. בדיקות הציפה שלו בקיץ 1896, במהלך תהליך הפקת המימן ושאיבתו לכדור, שכנעו אותו שהכדור דלף יותר מדי מכדי להגיע אי פעם לקוטב, שלא לדבר על להמשיך לרוסיה או לקנדה. הדליפה הגרועה ביותר הגיעה מכשמונה מיליון חורי תפירה זעירים לאורך התפרים, ששום כמות של רצועות משי מודבקות או מריחות של לכה מיוחדת של נוסחה סודית לא אטמה.
הכדור איבד של כוח הרמה ליום. בהתחשב בעומס הרב שלו, אקהולם העריך שהוא יוכל להישאר מוטס למשך 17 ימים לכל היותר, לא 30. כשהגיע הזמן לחזור הביתה, הוא הזהיר את אנדרה שהוא לא ישתתף בניסיון הבא, המתוכנן לקיץ 1897, אלא אם כן ייקנה כדור חזק יותר ואטום יותר. אנדרה התנגד לביקורות של אקהולם. בסירה חזרה מסבאלברד, אקהולם למד מהמהנדס הראשי של מפעל המימן את ההסבר לכמה חריגות שהבחין בהן במדידותיו: אנדרה הורה מעת לעת בחשאי למלא מימן נוסף בכדור. המניעים של אנדרה להתנהגות הרסנית כזו אינם ידועים. כמה סופרים מודרניים, בעקבות דיוקן אנדרה של סאנדמן ברומן החצי דוקומנטרי, טיסת הנשר (1967), העלו השערות שהוא כבר הפך לאסיר של קמפיין גיוס התרומות המוצלח שלו. נותני החסות והתקשורת עקבו אחר כל עיכוב ודיווחו על כל כישלון, וייחלו לתוצאות. אנדרה, סטרינדברג ואקהולם נראו על ידי המונים מריעים בסטוקהולם ובגטבורג, ועכשיו כל הציפיות הלכו והתעצמו עם ההמתנה הארוכה לרוחות דרומיות באי דנס. במיוחד הצביע על הניגוד בין חזרתו בו-זמנית של פריטיוף ננסן, עטור בתפארת הקוטב מהמשלחת הנועזת אך המתוכננת היטב על הספינה "פראם", לבין כישלונו של אנדרה אפילו להשיק את תוכניתו המפוארת. סאנדמן משער, שאנדרה לא יכול היה להתמודד עם דיווח עיתונאי, לפיו גם לא ידע את כיוון הרוח הצפוי, וגם טעה בחישוב בהזמנת הכדור, ונזקק לכדור חדש כדי לתקן את טעותו.
שיגור, טיסה ונחיתה
כשחזרה לאי דנס בקיץ 1897, גילתה המשלחת שהאנגר הכדורים שנבנה שנה קודם לכן, עמד היטב בסערות החורף. גם הרוחות היו נוחות יותר. אנדרה חיזק את מעמדו המנהיגותי על ידי החלפת אקהולם המבוגר והביקורתי, סמכות בתחומו, בפרנקל הנלהב יותר.
ב-11 ביולי, ברוח יציבה מדרום-מערב, פורק חלקו העליון של האנגר הקרשים, שלושת החוקרים טיפסו לתוך הסל הכבד ממילא, ואנדרה הכתיב מברק אחד של הרגע האחרון למלך אוסקר ועוד אחד לעיתון אפטונבלודט שהיה בעל זכויות עיתונות במשלחת. צוות התמיכה הגדול חתך את החבלים האחרונים שהחזיקו את הכדור והוא התרומם לאט. כשיצא בגובה מועט מעל המים, נמשך הכדור כל כך רחוק על ידי החיכוך של חבלי הגרירה באורך כמה מאות מטרים על הקרקע עד שהסל נטבל במים. החיכוך גם סובב את החבלים מסביב, וניתק אותם מהבורג שלהם.
רוב החבלים התפרקו בבת אחת ו- של חבל אבדו, ושלושת החוקרים נראו משליכים בו זמנית של חול מעל הסיפון כדי לנקות את הסל מהמים. של משקל חיוני אבד אפוא בדקות הראשונות. עוד לפני שהתרחק מאתר השיגור, הפך נשר מכלי טיס הניתן כביכול להיגוי לכדור מימן רגיל, שכמה חבלים תלויים ממנו והוא נתון לחסדי הרוח; לצוות שלו לא היו אמצעים לכוון אותו למטרה מסוימת והיה לו מעט מדי נטל ליציבות. קל יותר, התרומם הכדור ל-, גובה בלתי נתפס, שבו לחץ האוויר הנמוך יותר גרם למימן לברוח מהר יותר דרך שמונה מיליון חורי התפירה. לכדור היו שני אמצעי תקשורת עם יתר העולם: מצופים ויוני דואר. המצופים, גלילי פלדה עטופים בשעם, נועדו ליפול מהכדור למים או אל הקרח, כדי להוביל ידיעות לציוויליזציה על ידי הזרמים. רק שתי הודעות מצוף נמצאו אי פעם. אחת מהן נשלחה על ידי אנדרה ב-11 ביולי, כמה שעות לאחר ההמראה, ועליה נכתב: "המסע שלנו הולך טוב עד כה. מפליגים בגובה של כ, בהתחלה N 10° מזרח, אבל מאוחר יותר N 45° מזרח [... ] מזג אוויר מענג. רוח גבוהה." השני הושמט כעבור שעה ונתן את הגובה של.
אפטונבלודט סיפקה יונים, שגדלו בצפון נורווגיה, בתקווה האופטימית שהן יצליחו לחזור לשם, ובגלילי ההודעות שלהן נמצאו הוראות מודפסות מראש בנורווגית המבקשות מהמוצא להעביר את ההודעות לכתובת העיתון בסטוקהולם. אנדרה שיחרר לפחות ארבע יונים, אך רק אחת נמצאה אי פעם, על ידי ספינת קיטור נורווגית, שם ירדה היונה ונורתה מיד. ההודעה שלו מתוארכת ל-13 ביולי ומעניקה את כיוון הנסיעה באותה נקודה כמזרח ב-10° דָרוֹם. בהודעה נכתב: "משלחת הקוטב של אנדרה ל'אפטונבלדט', סטוקהולם. 13 ביולי, 12.30 אחר הצהריים, קו רוחב 82 צפון, 15 מעלות. 5 דקות קו אורך מזרח. נסיעה טובה מזרחה, 10 מעלות דָרוֹם. הכל בסדר על הסיפון. זו ההודעה השלישית שנשלחה על ידי יונה. אנדרה." לונדסטרום ואחרים מציינים שכל שלוש ההודעות אינן מזכירות את התאונה בהמראה, או את המצב הנואש ההולך וגובר, שאנדרה תיאר במלואו ביומנו הראשי. הכדור יצא משיווי משקל, הפליג גבוה מדי ובכך איבד מימן מהר יותר ממה שאפילו אקהולם חשש, ואז איים שוב ושוב להתרסק על הקרח. הוא היה ספוג בגשם ("רטוב ונוטף", כותב אנדרה ביומן), והגברים השליכו את כל החול וחלק מהמטען מעל הסיפון כדי לשמור עליו באוויר.
הטיסה נמשכה 10 שעות ו-29 דקות ואחריה עוד 41 שעות של נסיעה עם מהמורות, כולל מגע תכוף בקרקע לפני ההתרסקות הסופית הבלתי נמנעת. נשר נסע במשך יומיים ושלוש שעות וחצי בסך הכל, שבמהלכן, לדברי אנדרה, אף אחד משלושת הגברים לא ישן. נראה שהנחיתה הסופית הייתה עדינה. לא הגברים ולא יוני הבית בכלובי הנצרים שלהם לא נפגעו, ואף הציוד לא ניזוק, אפילו לא המכשירים האופטיים העדינים ושתי המצלמות של סטרינדברג.
ברגל על הקרח
מהרגע שהשלושה נחתו ב-14 ביולי, המצלמה הקרטוגרפית המיוחדת של סטרינדברג, שהובאה למיפוי האזור מהאוויר, הפכה במקום זאת לאמצעי לתעד את חיי היומיום בנוף הקרח ואת הסכנה המתמדת ועבודת הפרך של המסע. סטרינדברג צלם בערך 200 תמונות במצלמה של במהלך שלושת החודשים שהם בילו על הקרח, אחת המפורסמות היא תמונתם של אנדרה ופרנקל מתבוננים בנשר שנפל.
אנדרה ופרנקל גם ניהלו תיעוד מדוקדק של חוויותיהם ומיקומם הגאוגרפי, אנדרה ב"יומנו הראשי", פרנקל בכתב העת המטאורולוגי שלו. היומן הסטנוגרפי של סטרינדברג עצמו היה אישי יותר בתוכן, וכלל את הרהוריו הכלליים על המשלחת, כמו גם מספר הודעות לארוסתו אנה צ'רליר. כל שלושת כתבי היד הוצאו בסופו של דבר מהקרח ב - קוויטייה ב-1930.
ה"נשר" הצטייד בציוד בטיחות כמו רובים, נעלי שלג, מזחלות, מגלשי סקי, אוהל, סירה קטנה (בצורת צרור מקלות כפופים, להרכבה ולכיסוי במשי כדור), רובו לא מאוחסן בסל אלא בחלל האחסון המסודר מעל טבעת הכדור. פריטים אלה לא הורכבו בזהירות רבה, ותשומת לב מועטה הוקדשה לעיצובים קיימים שבהם השתמשו חברות המתגוררות באזורי קוטב. בכך, אנדרה פעל בניגוד לא רק לחוקרים מאוחרים יותר, אלא גם לחוקרים רבים שקדמו לו.
המזחלות הקשיחות של אנדרה התגלו כבלתי מעשיות עבור השטח הקשה, שבו תעלות מפרידות בין גושי הקרח, רכסים גבוהים ובריכות הפשרת קפואות בחלקן. בגדי הגברים לא כללו פרוות אלא היו מעילי צמר ומכנסיים, בתוספת עורות משומנים. הם לבשו את העורות המשומנים, אבל החוקרים דיווחו שתמיד נראה שהם לחים או רטובים מבריכות המים הקפואות למחצה על הקרח ומאוויר הקיץ הארקטי המעורפל והלח, והם עסוקים כל העת בייבוש בגדיהם, בעיקר בלבישתם. לו איבדו את הצידה, שהוצמדה לאחת המזחלות המסורבלות, באחד הבתרונים הרבים שהיה צריך לעבור בעמל רב היה זה מוות בטוח. לפני תחילת הצעדה בילו שלושת הגברים שבוע באוהל באתר ההתרסקות, אורזים ומקבלים החלטות לגבי מה וכמה להביא ולאן ללכת. הקוטב הצפוני הרחוק לא היווה אופציה; הבחירה הייתה בין שני מחסני מזון ותחמושת שהוצבו לביטחונם, אחד ב - סג'יובן בסבאלברד ואחד בקייפ פלורה בארץ פרנץ יוזף. כשהם מסיקים מהמפות השגויות שלהם שהמרחקים לכל אחד מהם היו בערך שווים, הם החליטו לנסות את המחסן הגדול יותר בקייפ פלורה. סטרינדברג צילם במהלך השבוע יותר תמונות מאשר יצלם בשלב מאוחר יותר, כולל 12 תמונות המרכיבות פנורמה של 360 מעלות של אתר ההתרסקות.
הכדור נשא הרבה מזון, מהסוג שהותאם יותר להפלגת כדור מאשר למסעות רגליים. אנדרה חשב שהם יכולים באותה מידה לזרוק עודפי מזון מעל הסיפון כמו חול אם יש צורך לוותר על משקל. היה, אם כן, פחות נטל וכמויות גדולות של אספקה כבדה, בסך הכל, כולל  של מים וכמה ארגזים של שמפניה, פורט, בירה וכו', שנתרמו על ידי ספונסרים ויצרנים. היה גם מיץ לימון, אם כי לא הרבה מאמצעי הזהירות הזה נגד צפדינה כפי שחוקרים קוטבים אחרים חשבו בדרך כלל שצריך. חלק גדול מהאוכל היה בצורת פחיות פמיקן, בשר, נקניקיות, גבינה וחלב מרוכז. עד להתרסקות, כבר זרקו חלק מהציוד מעל הסיפון. השלושה לקחו איתם את רוב השאר ביציאה מאתר ההתרסקות, יחד עם ציוד נוסף כמו רובים, אוהל, תחמושת וכלי בישול, ובסך הכל עומס על כל מזחלת של יותר מ. עומס כזה לא היה מעשי, משום ששבר את המזחלות והתיש את הגברים. לאחר שבוע, הם סידרו והשאירו מאחוריהם ערימה גדולה של מזון וציוד לא חיוני, והורידו את המטענים ל לכל מזחלת. עקב כך נוצר הכרח מתמיד לצוד מזון. הם ירו ואכלו כלבי ים, סוסי ים ובעיקר דובי קוטב לאורך כל הצעדה.
הם החלו את דרכם לארץ פרנץ יוזף לדרום מזרח ב-22 ביולי. עד מהרה גילו השלושה, שהמאבק שלהם על פני הקרח, המשובש ברכסים בגובה שתי קומות, בקושי מקרב אותם למטרה: סחיפת הקרח הייתה הפוכה. מה שהזיז אותם אחורה. ב-4 באוגוסט הם החליטו, לאחר דיון ארוך, לכוון במקום זאת ל-סג'ויאנה בדרום-מערב, בתקווה להגיע למחסן שם לאחר צעדה של שישה עד שבעה שבועות, בעזרת הזרם. השטח בכיוון זה היה ברובו קשה ביותר, ולעיתים הצריך זחילה על ארבע, אך מדי פעם הייתה הקלה בצורת מים פתוחים - הסירה הקטנה הייתה ככל הנראה כלי שינוע פונקציונלי ובטוח - וגלי קרח חלקים ושטוחים.
"גַן עֶדֶן!" כתב אנדרה. "גלי קרח גדולים אפילו עם בריכות של מי שתייה מתוקים ופה ושם דוב קוטב צעיר בעל בשר רך!" הם עשו התקדמות נאותה בהתחלה, אבל הרוח הסתובבה והם שוב נדחקו לאחור, הרחק מסג'ויאנה. הרוח השתנתה בין דרום-מערב לצפון-מערב במהלך השבועות הקרובים; הם ניסו לשווא להתגבר על כך על ידי פנייה יותר ויותר מערבה, אבל התברר שסג'ויאנה לא הייתה בהישג ידם. ב-12 בספטמבר, החוקרים השלימו עם החורף על הקרח וחנו על גבי גושית גדולה, הניחו לקרח לקחת אותם באשר ייקח, "שזה מה שהקרח עשה כל הזמן בלאו הכי". הם נסחפו במהירות דרומה לכיוון קוויטֶייה, הם מיהרו לבנות "בית" חורפי על הקרחון נגד הקור הגובר, עם קירות עשויים משלג מחוזק במים לפי התכנון של סטרינדברג. כשהתבונן במהירות הסחף שלהם, רשם אנדרה כי הוא מקווה שהם עשויים להרחיק די הצורך דרומה כדי לספק את צורכי תזונתם לחלוטין באמצעות הים.
עם זאת, הקרח החל להישבר ישירות מתחת לבקתה ב-2 באוקטובר, והם נאלצו להביא את חפציהם לאי עצמו, מה שנמשך מספר ימים. למרות הקשיים הללו, אנדרה רשם ביומנו, "המורל נשאר טוב. עם חברים כאלה צריך, לדעתי, להיות מסוגל להסתדר בכל הנסיבות." מרישומי היומן הקצרים יותר של סטרינדברג עולה, כי ב-5 באוקטובר נחתה המשלחת על האי. סטרינדברג כתב אז את "סיור סופת שלג" ב-6 באוקטובר ואת המילה היחידה "זז" ב-7 באוקטובר ניתוח מדעי מאוחר יותר חשף את התוכן של העמודים האחרונים של יומנו של אנדרה, כאשר הערך האחרון שלו ב-8 באוקטובר נקרא: "זה מרגיש בסדר שאנו מסוגלים לישון כאן על יבשה יציבה, כניגוד לקרח הנסחף על האוקיינוס, שבו אנחנו כל הזמן שומעים את הפיצוח, הגריסה והרעש. נצטרך לאסוף עצי סחף ועצמות של לווייתנים ונצטרך להסתובב קצת כשמזג האוויר יאפשר." מסוף יומנו של סטרינדברג ב-7 באוקטובר ושל אנדריאה ב-8 באוקטובר, ניתן להסיק ששלושת הגברים מתו זמן קצר לאחר מכן.
השערות
במשך 33 השנים הבאות, גורלה של המשלחת היה אפוף מסתורין, והיעלמותה הפכה לחלק מהפולקלור התרבותי בשוודיה ובמידה מסוימת במקומות אחרים. נערכו חיפושים באופן פעיל במשך כמה שנים והיו כל מיני מיתוסים ושמועות, עם דיווחים תכופים בעיתונים בינלאומיים על ממצאים אפשריים. ארכיון נרחב של דיווחי עיתונים אמריקאים מהשנים הראשונות, 1896–1899, שכותרתו "המסתורין של אנדרה", מראה עניין תקשורתי עשיר בהרבה במשלחת לאחר שנעלמה מאשר קודם לכן. מגוון גדול של גורלות הוצעו לו, בהשראת ממצאים, או ממצאים מדווחים, של שרידים של מה שעשוי להיות סל כדור פורח או כמויות גדולות של משי, או על ידי סיפורים על גברים שנפלו מהשמיים, או חזיונות של מדיומים.
לונדסטרום מציין שחלק מהדיווחים הבינלאומיים והלאומיים קיבלו מאפיינים של אגדות אורבניות. הם שיקפו חוסר כבוד ששרר כלפי העמים הילידים של הקוטב הצפוני, שהוצגו על ידי עיתונים כפראים חסרי הבנה שהרגו את שלושת הגברים או גילו אדישות קטלנית למצבם. השערות אלו הופרכו ב-1930, עם גילוי מקום המנוחה האחרון של המשלחת ב-קוויטֶייה על ידי צוותי שתי ספינות, הברטוואג והאיסבורן.
שחזור
משלחת ברטוואג הנורווגית, שחקרה את הקרחונים והימים של הארכיפלג סבאלברד מספינת האיטום הנורווגית ברטוואג של אולסון, מצאה את שרידי משלחת אנדרה ב-5 באוגוסט 1930. קוויטֶייה ככלל לא הייתה נגישה לספינות האיטום או ציד הלווייתנים של אותה תקופה, מכיוון שהייתה מוקפת בדרך כלל בחגורה רחבה של קרח קוטבי עבה ולעיתים קרובות מוסתרת בערפילי קרח עבים. עם זאת, הקיץ בשנת 1930 היה חם במיוחד, והים שמסביב היה כמעט נקי מקרח. מכיוון שקוויטייה נודעה כשטח ציד מעולה ללווייתנים והערפילים מעל האי באותו יום היו דלילים יחסית, חלק מאנשי הצוות של ברטוואג ניצלו את ההזדמנות הנדירה הזו כדי לעגון במה שהם כינו "האי הבלתי נגיש".
שניים מאנשי הצוות שחיפשו מים, אולב סאלן וקארל טוסביק, גילו את הסירה של אנדרה ליד נחל קטן, קפואה תחת תלולית שלג ומלאה בציוד, כולל קרס מהסירה שעליו חרוטות המילים "משלחת הקוטב של אנדרה, 1896". עם הקרס הזה, הורה קפטיין הספינה ברטוואג, פדר אליאסן, לצוות לחפש באתר את חברי המשלחת. בין שאר הממצאים, הם חשפו יומן ושני שלדים, שזוהו כשרידיהם של אנדרה וסטרינדברג לפי מונוגרמות שנמצאו על בגדיהם.
ברטוואג עזבה את האי כדי להמשיך בציד ובתצפיות המתוכננות שלה, מתוך כוונה לחזור מאוחר יותר כדי לראות אם הקרח נמס עוד יותר וחשף ממצאים נוספים.
תגליות נוספות התגלו על ידי איסביורן מטרומסה, סירת סלופ שהושכרה על ידי כתבי חדשות. הם נחתו באי ב-5 בספטמבר במזג אוויר נאה ומצאו אפילו פחות קרח ממה שהיה לברטוואג. לאחר שצילמו את השטח, הם חיפשו ומצאו את גופתו של פרנקל, וחפצים נוספים, כולל קופסת פח ובה סרט הצילום של סטרינדברג, היומן שלו ומפות. הצוותים של שתי הספינות מסרו את ממצאיהם לוועדה מדעית של ממשלות שוודיה ונורווגיה בטרומסו ב-2 וב-16 בספטמבר, בהתאמה. גופותיהם של שלושת החוקרים הועברו לסטוקהולם, והגיעו ב-5 באוקטובר.
סיבות מוות
גופותיהם של שלושת הגברים נשרפו ב-1930 ללא בדיקה נוספת עם החזרתם לשוודיה. השאלה מה בדיוק גרם למותם עוררה עניין וגם מחלוקת בקרב חוקרים. כמה רופאים והיסטוריונים חובבים קראו את היומנים הנרחבים לעומק, בחיפוש אחר רמזים בתזונה, לתלונות המעידות על תסמינים שונים ולפרטים מרמזים באתר המוות. הם מסכימים על הרבה פרטים. למשל, ידוע שהחוקרים אכלו כמויות מועטות של שימורים ומוצרים יבשים מהציוד שלקחו עימם, בתוספת מנות ענק של בשר חצי מבושל של דובי קוטב ולעיתים של כלבי ים.
החוקרים סבלו תדיר מכאבי רגליים ושלשולים, ותמיד היו עייפים, קרים ורטובים. לאחר ה-10 בספטמבר, רישומי היומן של אנדרה, שנעשו בעבר מדי יום, נעשו יותר ספורדיים, וכושר הכתיבה שלו הידרדר. כששלושת הגברים המשיכו לקוויטייה דרך הקרח, הם השאירו הרבה מהציוד והאוכל היקר שלהם מחוץ לאוהל, ואפילו למטה על שפת המים, כאילו היו מותשים, אדישים או חולים מכדי לשאת אותו הלאה. סטרינדברג, הצעיר, מת ראשון. הוא "נקבר" (נתקע לתוך פתח צוק) על ידי האחרים. עם זאת, הפרשנות של תצפיות אלה שנויה במחלוקת.
התאוריה הידועה ביותר והמקובלת ביותר היא זו שהעלה ארנסט טרידה, רופא, בספרו De döda på Vitön ( המתים על קוויטייה) בשנת 1952. השערה זו מדברת על כך שהגברים נכנעו לשערנת, שבה נדבקו מאכילת בשר דוב קוטב לא מבושל. זחלים של Trichinella spiralis נמצאו בחלקים של פגר דוב קוטב באתר. המבקרים של התאוריה מציינים ששלשול, שטרידה מציין כראיה הסימפטומטית העיקרית, כמעט לא זקוק להסבר מעבר לתזונה הלקויה הכללית והסבל הגופני, אבל חסרים כמה תסמינים ספציפיים יותר של טריכינוזה. כמו כן, פריטיוף ננסן ובן לווייתו הי'למאר ג'והנסן חיו בעיקר על בשר דובי קוטב בדיוק באותו אזור במשך 15 חודשים ללא כל השפעות שליליות. הסופרת והרופאה באה אוסמה מציינת, כי שיעור התמותה מטריכינוזיס עומד על 0.2 אחוז בלבד וכי התסמין העיקרי - חום - אף פעם לא מצוין באף אחד מהיומנים של הגברים, עוד היא מציינת כי נראה כי לא נלקחו תרופות נגד חום על ידי השלישייה.
הצעות אחרות כללו הרעלת ויטמין A מאכילת כבד דובי קוטב; עם זאת, היומן מראה שאנדרה היה מודע לסכנה הזו. הרעלת ויטמין A מאכילת כבד כלבי ים היא תאוריה נוספת, שהוזכרה על ידי באה אוסמה, אשר יחד עם זאת דוחה אותה בהתבסס על העובדה שהגברים הרגו כלב ים גדול ב-19 בספטמבר ומעולם לא ציינו מחלה קשורה כלשהי; גם שיעור התמותה מהרעלת ויטמין A נמוך. הרעלת פחמן חד-חמצני היא תאוריה שמצאה כמה חסידים, כמו החוקר Vilhjalmur Stefansson. ההתנגדות העיקרית לתיאוריה היא שבתנור הפרימוס שלהם היה עדיין נפט במיכל כשנמצא, ושסביר להניח שתנור הפרימוס לא נמצא בתוך האוהל. סטפנסון טוען שהם השתמשו בתנור בצורה לא תקינה, משהו שהוא חווה במסעות שלו. הרעלת עופרת מהפחים שבהם אוחסן המזון שלהם היא הצעה חלופית, כמו צפדינה, בוטוליזם, התאבדות (היה להם הרבה מורפיום ואופיום) והתקפה של דובי קוטב. השילוב המועדף על ידי קיילסטרום הוא זה של קור והיפותרמיה עם סגירת החורף הארקטי, עם התייבשות ותשישות כללית, אדישות ואכזבה.
בשנת 2010, הסופרת והחוקרת באה אוסמה, ממכון קרולינסקה בסטוקהולם, דחתה את התאוריה לפיה זחלים של Trichinella spiralis הרגו את חברי המשלחת. לאחר שבחנה את בגדי הגברים, ומצאה את מה שסביר להניח היה חלק שקרע דוב קוטב מתחתוניו המשומרים של סטרינדברג (אשר לבש בעת הקבורה ואשר ניצלו לאחר מכן ב-1930), היא הגיעה למסקנה שלפחות סטרינדברג נהרג על ידי דובי קוטב.
בספר עטור הפרסים של אוסמה על המשלחת, המבוסס בחלקו על מחקר חדש משלה (כולל ניתוח של דו"ח נתיחה שנראה לעיתים נדירות מ-1930), היא מציגה את התאוריה שסטרינדברג הותקף ונהרג על ידי דוב קוטב, שאולי גם פצע את פרנקל, שנראה כי מת זמן קצר לאחר מכן באוהל, ללא כפפות ונעליים. אנדרה, לאחר שקבר את סטרינדברג ומצא את עצמו לכוד לבדו על האי, לא מסוגל לעזוב בעצמו, אולי החליט להתאבד באמצעות מורפיום. תאוריה זו על סיבת המוות של אנדרה נתמכת בעובדה ששרידיו נמצאו בעמדה זקוף למחצה על סלע, מצב שסביר שלא נגרם על ידי דובי קוטב, רובה לצדו. בנוסף, נמצאו במקום בקבוקי מורפיום כמעט מרוקנים, וכן יומנו של אנדרה עטוף בקפידה בסוודר, חציר ובד משי, מה שמעיד שאולי רצה שהוא יישמר כאמצעי אחרון למקרה שמישהו ימצא אותו מאוחר יותר.
מורשת
בשנת 1897, המשימה הנועזת או הטיפשית של אנדרה הזינה גאווה פטריוטית שוודית וחלומות שוודים לקחת את ההובלה המדעית באזור הארקטי. תואר המהנדס של אנדרה שימש באופן כללי ליראת כבוד בדיבור עליו, והביע הערכה רבה לאידיאל של סוף המאה ה-19 של המהנדס כמייצג של שיפור חברתי באמצעות קידמה טכנולוגית. שלושת החוקרים זכו לכבוד כאשר עזבו והאומה ספדה להם כאשר נעלמו.
לאחרונה הוטלו ספק במניעיו ההירואיים של אנדרה, החל ברומן הסמי-תיעודי רב המכר של פר אולוף סאנדמן משנת 1967, מעוף הנשר. סאנדמן מציג את אנדרה כקורבן של דרישות התקשורת והממסד השוודית, וככזה שהונע בסופו של דבר מפחד מכלימה ולא מאומץ. הפרשנות של סאנדמן לאישים המעורבים, הנקודות העיוורות של התרבות הלאומית השוודית ותפקיד העיתונות באים לידי ביטוי בעיבוד הקולנועי, מעוף הנשר (1982), המבוסס על הרומן שלו ובבימויו של יאן טרואל. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר. ההיסטוריון אדוארד גוימונט העלה סברה, שגילוי שרידי המשלחת ב-1930 השפיע על ה.פ. לאבקרפט בכתיבת הספר "תעלומה ארקטית".
נראה כי ההערכה לתפקידו של סטרינדברג הולכת וגוברת, הן בשל האומץ שבו התלמיד הלא מאומן והלא מוכן המשיך לצלם, במה שוודאי היה מצב קבוע פחות או יותר של כמעט קריסה מתשישות ומחסור במזון, והן בשל האיכות האמנותית של תוצאות הצילום שלו. מתוך 240 מסגרות חשופות שנמצאו בקביוטה במיכלים שטופי מים, 93 ניצלו על ידי ג'ון הרצברג מהמכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם, מקום עבודתו לשעבר של סטרינדברג. במאמרו, "Recovering the visual history of the Andrée expedition" (2004), טיירון מרטינסון קונן על ההתמקדות המסורתית של חוקרים קודמים על הרשומות הכתובות - היומנים - כמקורות מידע ראשוניים; הוא ביסס את טענתו למשמעות ההיסטורית של התצלומים.
מחשב ההנחיה של החללית אפולו
מחשב ההנחיה של החללית אפולו (באנגלית: Apollo Guidance Computer, בראשי תיבות:AGC) הוא מחשב דיגיטלי שיוצר עבור תוכנית אפולו והותקן בכל תא פיקוד (CM) ובכל רכב נחיתה ירחי (LM). ה-AGC סיפק מחשוב וממשקים אלקטרוניים עבור הנחיה, ניווט ובקרה של חלליות אלו.
אורך המילה של ה-AGC הוא 16 סיביות – 15 סיביות נתונים וסיבית זוגיות אחת. רוב התוכנה ב-AGC מאוחסנת בזיכרון מיוחד לקריאה בלבד המכונה זיכרון ליבה שזור, שנוצר על ידי אריגה של חוטים דרך ליבות מגנטיות וסביבן. ל־AGC יש גם כמות קטנה של זיכרון ליבה מגנטית לקריאה וכתיבה.
אסטרונאוטים תקשרו עם ה-AGC באמצעות צג ומקלדת בשם DSKY. את ה-AGC ואת ממשק המשתמש שלו, ה־DSKY, פיתחה MIT אינסטרומנטיישן לברטורי בתחילת שנות ה-60 עבור תוכנית אפולו. הם הוטסו לראשונה בשנת 1966. ה-AGC היה המחשב הראשון המבוסס על מעגלים משולבים מסיליקון. ביצועי המחשב היו דומים לביצועי הדור הראשון של המחשבים הביתיים מסוף שנות ה-70, כמו אפל II, TRS-80 וקומודור PET.
תכנון
את ארכיטקטורת המחשב תכננו בהתחלה ג'יי האלקום לנינג (J. Halcombe Laning), אלברט הופקינס (Albert Hopkins), ריצ'רד באטין (Richard Battin), רמון אלונסו (Ramon Alonso), ויו בלייר-סמית' (Hugh Blair-Smith). את חומרת הטיסה ייצרו ריית'און. הרב תלר היה גם הוא בצוות האדריכלים.
בעקבות השימוש בשבבי מעגלים משולבים בפלטפורמת הניטור הבין-פלנטרית (חלק מתוכנית אקספלורר) בשנת 1963, אומצה טכנולוגיית זו מאוחר יותר עבור ה-AGC. מחשב הטיסה של החללית אפולו היה המחשב הראשון שהשתמש בשבבי מעגלים משולבים העשויים סיליקון.
בגרסת בלוק I היו 4,100 מעגלים משולבים, שכל אחד מהם הכיל שער NOR יחיד בעל שלוש כניסות. בגרסה המאוחרת יותר, בלוק II (שבה השתמשו בטיסות המאוישות), היו כ-2,800 מעגלים משולבים, בעיקר שערי NOR כפולים עם שלוש כניסות בכל אחד ומספר קטן יותר של מַרחֵבים (expanders) ומגברי חישה. המעגלים המשולבים, מבית פיירצ'יילד סמיקונדקטור, יושמו בלוגיקת נגד-טרנזיסטור במארז שטוח. הם חוברו באמצעות עיטוף חוטים. לאחר מכן, קובע החיווט באמצעות פלסטיק אפוקסי יצוק. השימוש בסוג יחיד של מעגלים משולבים (שער NOR כפול בעל 3 כניסות) בכל ה-AGC, מנע בעיות בתכנון שנוצרו במחשבים מוקדמים אחרים, כמו מחשב ההנחיה של הטיל הבליסטי מיניטמן II, ששילב לוגיקת דיודה-טרנזיסטור ושערי לוגיקת דיודות. בניית כל המחשב מסוג מעגל משולב יחיד התאפשר משום ששערי NOR הם שערים לוגיים אוניברסליים שמהם ניתן ליצור כל שער אחר (מערכת פעולות שלמה), אם כי במחיר של שימוש בשערים נוספים.
למחשב היה זיכרון ליבה מגנטי מחיק בגודל של 2,048 מילים וזיכרון ליבה שזור לקריאה בלבד בגודל של 36,864 מילים. לשניהם היו זמני מחזור של 11.72 מיקרו שניות. אורך כל מילה בזיכרון היה 16 סיביות: 15 סיביות נתונים וסיבית זוגיות אחת. חלוקת הסיביות במילים בתוך המעבד הייתה 14 סיביות נתונים, סיבית גלישה אחת וסיבית סימן אחת (בייצוג המשלים ל-1).
ממשק ה-DSKY
כל ספרה הוצגה בצבע ירוק (530 ננומטר) בתצוגת שבעה מקטעים של אלקטרולומינציה במתח גבוה; אלה הופעלו על ידי ממסרים אלקטרומכניים שהגבילו את קצב עדכון הספרות. ניתן היה להציג ב-DSKY שלושה מספרים באורך של חמש ספרות, בבסיס אוקטלי או עשרוני, והם הציגו בדרך כלל וקטורים כגון כיוון החללית או שינוי המהירות הנדרש (ΔV). אף על פי שהנתונים אוחסנו בזיכרון המחשב ביחידות מטריות, הם הוצגו ביחידות המקובלות בארצות הברית. ממשק זה, הדומה בסגנונו למחשבון, היה הראשון מסוגו.
בתא הפיקוד היו שני ממשקי DSKY המחוברים ל-AGC; אחד בלוח הבקרה הראשי והשני באגף הציוד התחתון, ליד הסקסטנט ששימש לכיול מערכת ההנחיה האינרציאלית. ברכב הנחיתה הירחי היה DSKY יחיד. מחוון גישת מנחה טיסה (FDAI), בו שלט ה-AGC, מוקם מעל ה-DSKY בלוח הבקרה של המפקד וברכב הנחיתה הירחי.
תזמון
התייחסות התזמון של AGC הגיעה משעון קריסטל בתדר של 2.048 מגה-הרץ. תדר השעון חולק בשניים כדי לייצר אות שעון ארבע פאזי בתדר של 1.024 מגה-הרץ שבו השתמש ה-AGC לביצוע פעולות פנימיות. גם תדר שעון זה חולק בשניים כדי לייצר אות של 512 קילו-הרץ הנקרא תדר אב; אות זה שימש לסנכרון מערכות חיצוניות של החללית אפולו.
תדר האב חולק עוד יותר באמצעות סקלר (scaler), תחילה בחמישה באמצעות מונה טבעות להפקת אות של 102.4 קילו-הרץ. אות זה חולק בשניים עד 17 שלבים רצופים שנקראו F1 (51.2 קילו-הרץ) עד F17 (0.78125 הרץ). שלב F10 (100 הרץ) הוזן בחזרה ל-AGC כדי להגדיל את שעון הזמן האמת ומונים לא רצוניים אחרים באמצעות  (ראו בהמשך). שלב ה-F17 שימש להפעלת ה-AGC לסירוגין כאשר הוא פעל במצב המתנה.
אוגרים ראשיים
ל-AGC היו ארבעה אוגרים ראשיים, כל אחד מהם בגודל של 16 סיביות, ששימשו לחישובים כלליים:
בנוסף, היו ארבע כתובות בזיכרון הליבה, כתובות 20–23, שכונו מיקומי עריכה משום שכל מידע שהיה מאוחסן בהן היה מוזז או מסובב במיקום סיביות אחד, למעט כתובת 23 שהמידע שנכתב אליה הוזז ימינה בשבע מיקומי סיביות. דבר זה היה משותף לבלוק I ולבלוק II.
אוגרים נוספים
מבד האוגרים הראשיים, היו ל-AGC אוגרים נוספים:
סט פקודות
סט הפקודות כלל 3 סיביות עבור קוד הפעולה ו-12 סיביות עבור הכתובת. לפי מבנה זה, יש לכל היותר 8 פקודות, שכל אחת מהן יכולה לפעול על כל מקום בזיכרון (בהנחה שהזיכרון מורכב מ-4,096 מילים). עם זאת, מכיוון שמספר הפקודות הנדרשות עלה, הוצג קידוד מורכב יותר לפקודות, והוצגו כמה סוגי קידוד חדשים: פקודות הפועלות רק על זיכרון מחיק (כמו כתיבה לזיכרון או החלפה) יכולות להשתמש במרחב כתובות של 10 סיביות בלבד, לפיכך ניתן לקודד פקודות כאלו ב-5 סיביות. שתי הסיביות הנוספות כונו "קוד רבעון" או "QC".
לבלוק II היו 34 פקודות:,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,   ו-  (פקודות בסיסיות), ו- ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,  ,   ו-  (פקודות מורחבות). חמש עשרה הפקודות הבסיסיות הופעלו ישירות על ידי קוד הפעולה. תשע עשרה הפקודות המורחבות הופעלו על ידי ביצוע פקודת  מיוחדת (הנקראת  ) לפני הפקודה.
הפקודות של בלוק II כללו את הפקודות הבאות:
פקודות מורחבות
כל פעימת תזמון ברצף המשנה יכולה להפעיל עד 5 פעימות בקרה. פעימות הבקרה הן האותות שיצרו את הפקודה בפועל בתוך המחשב, כגון קריאת תוכן אוגר לתוך אפיק הנתונים, או כתיבת נתונים מהאפיק לתוך אוגר.
זיכרון
זיכרון בלוק I היה מאורגן בבנקים של קילו-מילים. הבנק הנמוך ביותר (בנק 0) היה זיכרון מחיק (RAM). כל הבנקים הבאים היו בנקי זיכרון קבוע (ROM). לכל פקודה של ה-AGC היה שדה כתובת באורך של 12 סיביות. הסיביות התחתונות (1–10) התייחסו לזיכרון שבתוך כל בנק. סיביות 11 ו-12 קבעו איזה בנק יבחר: 00 עבור בנק הזיכרון המחיק; 01 עבור הבנק הנמוך ביותר (בנק 1) של הזיכרון הקבוע; 10 עבור הבנק הבא (בנק 2); ו-11 עבור אוגר הבנקים, שניתן להשתמש בו כדי לבחור כל בנק מעל בנק 2. בנקים 1 ו-2 נקראו זיכרון קבוע-קבוע, מכיוון שהם היו זמינים תמיד, ללא קשר לתוכן אוגר הבנקים. בנקים 3 ומעלה נקראו זיכרון קבוע הניתן להחלפה מכיוון שהבנק הנבחר נקבע על ידי תוכן אוגר הבנקים.
בבלוק II הורחב מרחב הכתובות על ידי בחירת בנק באמצעות אוגרים: Fbank (לזיכרון הקבוע) ו-Ebank (לזיכרון המחיק). הזיכרון היחיד מכל סוג שניתן היה לגישה בכל זמן נתון היה הבנק הנוכחי (על פי תוכן האוגרים), בתוספת זיכרון קבוע וזיכרון מחיק שהיה ניתן לגשת אליהם תמיד, בלי קשר לתוכן האוגרים. בנוסף, האוגר Fbank היה יכול לגשת ל-32 קילו-מילים לכל היותר, כך שנדרש אוגר נוסף – Sbank ("סופר-בנק") – כדי לגשת ל-4 קילו-מילים האחרונים.
בתחילה היו בבלוק I 12 קילו-מילים של זיכרון קבוע, אך מאוחר יותר הוגדל הזיכרון ל-24 קילו-מילים. בבלוק II היו 36 קילו-מילים של זיכרון קבוע ו-2 קילו-מילים של זיכרון מחיק.
ה-AGC העביר נתונים אל הזיכרון וממנו דרך אוגר G בתהליך שנקרא מחזור זיכרון. מחזור הזיכרון ארך 12 פעימות תזמון (11.72 מיקרו-שניות). המחזור מתחיל בפעימת תזמון 8 של רצף המשנה הקודם, כאשר ה-AGC טוען לאוגר S את כתובת הזיכרון הקבוע שממנה יש להביא את הנתונים. אם צריך להביא נתונים גם מהזיכרון המחיק, הכתובת עבורם נטענת לאוגר S בפעימת תזמון 1. חומרת הזיכרון שולפת את מילת הנתונים מהזיכרון בכתובת שציין אוגר S; נתונים שהגיעו מהאוגרים המרכזיים נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 2; נתונים מהזיכרון המחיק נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 4; ונתונים מהזיכרון הקבוע נשמרו באוגר G בפעימת תזמון 6. מילת הזיכרון שאוחזרה מהזיכרון הייתה זמינה באוגר G במהלך פעימות תזמון 7 עד 10. לאחר פעימת תזמון 10, הנתונים באוגר G נכתבו בחזרה לזיכרון.
מחזור הזיכרון של ה-AGC התרחש ברציפות לאורך כל פעילות ה-AGC. בפקודות הזקוקות לנתונים מהזיכרון, המחשב ניגש לאוגר G במהלך פעימות תזמון 7–10. אם ה-AGC שינה את מילת הזיכרון שבאוגר G, המילה שהשתנתה נכתבה בחזרה לזיכרון לאחר פעימת תזמון 10. בדרך זו, מילות נתונים עברו מהזיכרון לאוגר G ובחזרה לזיכרון.
15 הסיביות התחתונות של כל מילת זיכרון הכילו פקודות או נתונים, כאשר על כל מילה מכילה סיבית נוספת שמוודאת שהמילה נקראה כמו שצריך מהזיכרון – סיבית זוגיות. ערכה של סיביות זו, 0 או 1, נקבע כך שמספר ה-1 בכל מילת זיכרון יהיה תמיד מספר אי-זוגי (כולל סיבית הזוגיות). מעגל בדיקת זוגיות בדק את סיבית הזוגיות במהלך כל מחזור זיכרון; אם הביט לא תאם את הערך הצפוי, המחשב הבין שמילת הזיכרון פגומה ונורית אזעקת זוגיות נדלקה.
פסיקות ומונים בלתי רצוניים
ל-AGC היו חמישה סוגי פסיקות:
ה-AGC הגיב לכל פסיקה על ידי הפסקה זמנית של התוכנית הנוכחית, ביצוע שגרת שירות קצרה עבור הפסיקה, וחידוש התוכנית שהופסקה.
ל-AGC היו גם 20 מונים לא רצוניים, כלומר מונים שהוגדלו או הוקטנו, אך לא לפי קוד התוכנה, אלא כתוצאה מאותות חיצוניים למחשב. מונים אלו היו מיקומי זיכרון שמנו כלפי מעלה או מטה, או אוגרי זיזה. המונים גדלו, קטנו או הוזזו בתגובה לאותות פנימיים. פעולות הגדלה, הפחתה או הזזה  טופלו על ידי רצף מיקרו־פקודות יחיד שהיה יכול לפעול בין כל שתי פקודות רגילות.
פסיקות עלולות להיות מופעלות כאשר המונים עלו על גדותיהם. הפסיקות  ו-  נוצרו כאשר המונים שלהם, המופעלים על ידי שעון בתדר של 100 הרץ, גלשו לאחר ביצוע רצפי משנה רבים של. הפסיקה  הופעלה לאחר שהמונה שלה, המבצע את הרצף , העביר 16 סיביות של נתוני כינוס לתוך ה-AGC.
מצב המתנה
ל-AGC היה מצב חיסכון בחשמל שנשלט על ידי מתג אַפשר המתנה. מצב זה כיבה את החשמל ל-AGC, למעט שעון ה-2.048 מגה-הרץ והסקלר (scaler). אות F17 מהסקלר הפעיל את החשמל ל-AGC ואת ה-AGC מחדש במרווחים של 1.28 שניות. במצב זה, ה-AGC ביצע פונקציות חיוניות, בדק את המתג אפשר המתנה, ואם הוא היה עדיין מופעל, כיבה את החשמל וחזר למצב שינה עד לאות F17 הבא.
במצב המתנה, ה-AGC ישן רוב הזמן; לכן הוא לא היה ער כדי לבצע את פקודת  הדרושה כדי לעדכן את שעון הזמן אמת של ה-AGC במרווחים של 10 מילי־שניות. כדי לפצות, אחת הפונקציות שביצע ה-AGC בכל פעם שהוא התעורר במצב המתנה הייתה לעדכן את שעון הזמן אמת ב-1.28 שניות.
מצב המתנה תוכנן להפחית את ההספק ב-5 עד 10W (מ-70W) במהלך טיסה באמצע המסלול כאשר לא היה צורך ב-AGC. עם זאת, בפועל, ה-AGC נותר דולק במהלך כל שלבי המשימה והתכונה הזו מעולם לא הייתה בשימוש.
אפיקי נתונים
ל-AGC היו אפיקי קריאה וכתיבה של 16 סיביות. המחשב היה יכול להעביר נתונים מאוגרים מרכזיים (A, Q, Z או L) או מאוגרים פנימיים אחרים לאפיק הקריאה באמצעות אות בקרה. אפיק הקריאה חובר ישירות לאפיק הכתיבה, כך שכל הנתונים המופיעים באפיק הקריאה הופיעו בו זמנית גם באפיק הכתיבה. אותות בקרה אחרים יכולים להעתיק נתונים מאפיק הכתיבה בחזרה לאוגרים וכדומה.
העברות נתונים פעלו כך: לדוגמה, כדי להעביר את כתובת הפקודה הבאה מאוגר B לאוגר S, ניתן אות הבקרה RB (קרא את אוגר B); אות זה גרם לכתובת לעבור מאוגר B לאפיק הקריאה, ולאחר מכן לאפיק הכתיבה. אות בקרה WS (כתוב באוגר S) העתיק את הכתובת מאפיק הכתיבה אל אוגר S.
ניתן היה לקרוא את תוכנם של מספר אוגרים לתוך אפיק הקריאה בו זמנית. כאשר דבר זה התרחש, בוצעה פעולת OR לוגי על הנתונים מהאוגרים. תכונת OR זו שימשה ליישום פקודת  – פקודת AND לוגי. ל-AGC אין יכולת מקורית לבצע AND לוגי, אבל הוא יכול לבצע OR לוגי דרך אפיק הכתיבה ולהפוך את הנתונים דרך אוגר C, וכך, על ידי משפט דה מורגן, ניתן לבצע AND לוגי – הופכים את שני האופרנדים, מבצעים עליהם OR לוגי דרך אפיק הנתונים, ולאחר מכן הופכים את התוצאה.
תוכנה
תוכנת ה-AGC נכתבה בשפת האסמבלי של ה-AGC ונשמרה בזיכרון ליבה שזור. חלק הארי של התוכנה נשמר בזיכרון זה – זיכרון לקריאה בלבד – ולכן לא ניתן היה לשנות אותו בעת פעולת המחשב, אך חלקים מרכזיים של התוכנה אוחסנו בזיכרון הליבה המגנטית, אותם יכלו האסטרונאוטים לשנות אותם באמצעות ממשק ה-DSKY, כפי שנעשה במשימת אפולו 14.
עקרונות התכנון שפותחו עבור ה-AGC ב-MIT אינסטרומנטיישן לברטורי, בהנחייתו של צ'ארלס דרייפר בסוף שנות ה-60, הפכו לבסיס להנדסת תוכנה בימינו, במיוחד בשל תכנון מערכות אמינות המבוססות על תוכנה אסינכרונית, תזמון עדיפות, בדיקות ויכולת החלטה אנושית בלולאה. כאשר הוגדרו דרישות התכנון של ה-AGC, לא היו קיימות תוכנות וטכניקות תכנות נחוצות ולכן היה צריך לתכנן אותו מאפס.