cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות הונדורס
יהדות הונדורס היא הקהילה היהודית בהונדורס שתחילתה בתקופה הקולוניאלית, במהלך האינקוויזיציה עם הגעתם של יהודים ספרדים. נכון לאפריל 2020, בהונדורס יש 390 יהודים. יהודי הונדורס חיים בחופש דת ונכללים בפוליטיקה ובתרבות של הונדורס. הקהילה היהודית מתרכזת בעיקר בטגוסיגלפה ובסן פדרו סולה, שם יש גם בתי כנסת. הונדורס הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו במדינת ישראל, בשנת 1948, והקהילה היהודית בהונדורס נהנתה מאוד מהסיוע הישראלי.
הגעתם של יהודים להונדורס
יהודים ספרדים חצו את האוקיינוס האטלנטי בספינות ספרדיות. תחילה הם הפכו למתיישבים, אחר כך לפקידי הכתר, מלחים, סוחרים ואנשי מקצוע אחרים. החזון שלהם היה להגיע למקום ולהתיישב בו, תחילה בסביליה, ואז במלכויות המשנה הספרדיות.
כאשר נוסד מחוז הונדורס והעיר קומאיאגואה הוגדרה כבירתו, התיישבו בה מספר יהודים. הם התפזרו בכל שטח הונדורס כאשר חשיבותה בתחום המסחר גדלה. בין המאות ה-17 ל-19. הונדורס הייתה תחת הממשל השמרני של הקפטן-גנרל חוסה מריה מדינה. ב-26 בפברואר 1866 הקונגרס הלאומי הוציא חוק הגירה שנתן לכל הזרים שרצו להתגורר במדינה אפשרות לעשות זאת. החוקה הפוליטית של 1876 שיקפה גם את חשיבות ההגירה בשטח הלאומי.
המאה ה-20
בין 1875 ל-1915 (לפני מלחמת העולם הראשונה) חצו 45 מיליון אירופאים את האוקיינוס האטלנטי בחיפוש אחר תנאי חיים טובים יותר ביבשת אמריקה. בסך הכל, 2,500,000 מהאירופאים הללו היו יהודים. מלחמת העולם הראשונה הביאה סוחרים ואנשי כספים יהודים רבים להוציא את הונם מאירופה, כאשר חלקם עברו לארצות הברית ולמדינות אמריקה הלטינית ואחרים לרוסיה.
ב-1920 החלה הגעה של מהגרים רבים מיהודי אירופה. בין השנים 1920–1940, רוב היהודים שהגיעו להונדורס היו אשכנזים ממוצא גרמני, פולני ורומני שנמלטו מאירופה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 רבים מהם עלו לארץ ישראל, כאשר בסך הכל נרשמו בהונדורס 455 גרמנים, מתוכם 95 יהודים.
בשנה 1940 הוצא צו בו הוקם משרד ההגירה והוא צורף למשרד הפנים. הועבר חוק שאישר לזרים ממוצא ערבי, סיני, טורקי, סורי, ארמני, פלסטיני ואפריקאי, להגר להונדורס, בתנאי שהם מביאים 5,000 פזו ושהם מפקידים לקופת המדינה 500 פזו לכל אדם תוך חודשיים מהגעתם למדינה. 25 אזרחים יהודים התאזרחו בין השנים 1946–1956, מתוכם 19 פולנים, והם היוו כ-76% מהאזרחויות שהושלמו.
נשיא הונדורס התיר את כניסתם של יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, בהשפעת הקהילה היהודית המקומית. בשנת 1950 היו בהונדורס 40 משפחות יהודיות. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פריחה קצרה בקהילה הודות להגעתם של עשרות עולים חדשים, אך בתחילת שנות ה-50 מרביתם היגרו לדרום היבשת לארגנטינה וצ'ילה שם הממשלות נטו לקבל יהודים.
בסוף המאה ה-20, בתקופת ממשלתו של רפאל לאונרדו קאלחס, יותר משליש מהיהודים שהתגוררו בהונדורס היגרו לישראל, ארצות הברית או ארגנטינה עקב המשבר הפיננסי במדינה. ב-3 באוגוסט 1997 ציינה הקהילה בסן פדרו סולה את בית הכנסת מגן דוד כמרכז קהילתי לדורות הבאים.
המאה ה-21
עם המשבר החוקתי בהונדורס ב-2009, שמועות נפוצו בכלי התקשורת בהונדורס על מעורבות יהודית וישראלית בהפיכה. מאז בחירתו ב-2014 חואן אורלנדו ארננדס הוביל ממשלה פרו-ישראלית.
בעשורים האחרונים עלו כמה מיהודי הונדורס לישראל.
יהדות בהונדורס
ישנן שתי קהילות יהודיות בהונדורס, אחת ממוקמת בטגוסיגלפה והשנייה בסן פדרו סולה. בית הכנסת הראשון בהונדורס, נבנה ב-1997 בטגוסיגלפה. עם זאת, הוא נהרס ב-1998 על ידי הוריקן מיץ', ונבנה מחדש ב-2002 בסיוע בינלאומי. בית הכנסת הנוסף בהונדורס הוא "בית הכנסת מגן דוד", הממוקם בסן פדרו סולה. אין בתי ספר יהודים בהונדורס, אך בטגוסיגלפה יש פעילויות חינוכיות ושיעורי תלמוד תורה.
שמות משפחה יהודיים בהונדורס
בהונדורס, שמות המשפחה ממרכז אירופה הם יהודים אשכנזים; שמות משפחה ספרדיים מופיעים באוכלוסיות מקומיות מסוימות ממוצא יהודי ספרדי.
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי (Олимпийский центр имени братьев Знаменских) הוא מתחם ספורט במוסקבה הממוקם ברובע סוקולניקי ברחוב סטרומינקה 4. מאז 1996 נושא את שמו של הספורטאים הסובייטים המפורסמים בשנות ה-30, האחים סראפים וגאורגי זנאמנסקי.
במתחם פועל בית הספר לספורט האולימפי "נוער מוסקבה" על שם האחים זנאמנסקי (שמו המקורי של בית הספר הוא בית הספר המרכזי לאתלטיקה קלה על שם האחים זנאמנסקי), שנוסד בשנת 1961.
מבנה
מתחם הספורט כולל זירת אתלטיקה מקורה עם ארבעה מסלולים באורך 200 מטר, וכן אצטדיון אתלטיקה עם שישה מסלולי ריצה במעגל שאורכו 400 מטר.
היסטוריה
המתחם נבנה במקור בראשית המאה העשרים עבור מועדון הספורט סוקולניקי, שנוסד בשנת 1905 והפך לאצטדיון הראשון במוסקבה. בזירה היו: מגרש דשא עם גדר וספסלים ושימש את נבחרת רוסיה המתגבשת. בשנת 1908 נוסף ביתן, שנרכש בתערוכה הימית ושימש כחדר הלבשה. תחילה שטח המגרש באצטדיון היה שטח של 1,000 מגרשים מרובעים (4,552 מ"ר), אם כי על פי התקנים הבינלאומיים, השטח היה צריך להיות 1,450 מגרשים מרובעים (6,600 מ"ר). כדי להגדיל את שטח המגרש בשנת 1909, שופץ האצטדיון. רוברט פולדה הוביל את השיפוץ תוך כדי שימוש בתוכניות זרות, ותצלומי יציעים. בהמשך, האצטדיון קיבל את השם הפופולרי "משטח הסוס". האצטדיון שימש לא רק למשחק כדורגל, אלא גם הוקי, טניס ואתלטיקה.
לאחר הארגון מחדש של מועדוני הכדורגל במוסקבה בתקופה הסובייטית, לפני תחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, נקרא המתחם בשם אצטדיון סוקולניקי האדום של עובדי המגזר הרפואי.
בשנת 1970 הוקם על שטח האצטדיון זירת אתלטיקה, המכונה גם אצטדיון החורף של ספרטק, בו נערכו מספר פעמים אליפויות ברית המועצות באתלטיקה במסלול ואליפות רוסיה הסובייטית באתלטיקה.
מאז התפרקות ברית המועצות משמש כבית ספר לספורט.
ארטור קוגן
ארטור קוגן (נולד ב-29 בינואר 1974) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט בינלאומי.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1994 ורב-אמן משנת 1998.
נכון לנובמבר 2021, מדורג במקום ה-22 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה
ארטור קוגן נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה, ועלה לישראל בגיל שנתיים. לאחר 20 שנה בישראל התגורר בצרפת (קאן, פריז וטולוז), שנה בצ'כיה (פראג) ומספר חודשים בסלובניה (ליובליאנה) ובהונגריה (בודפשט). כיום מתגורר בטראגונה, אשר בקטלוניה, ספרד.
קוגן הוא פוליגלוט הדובר 8 שפות. נשוי לאמנית בינלאומית לנשים, טטיאנה פלאצ'קינובה. אב לשניים.
סגנון משחק
קוגן מגדיר את סגנון משחקו כ"הרמוני" ומושפע מאלכסנדר אלכין, בובי פישר, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל וגארי קספרוב.
קריירה כמאמן שחמט
כותב במספר מגזיני שחמט, ביניהם צ'סבייס.
פטר אטווש
פטר אֶטוֶוש (בהונגרית: Eötvös Péter; נולד ב-2 בינואר 1944) הוא מלחין, מנצח ומורה הונגרי.
ביוגרפיה
אטווש נולד בעיר אודורהיי (סיקיי-אודווארהיי) בחבל הסקלרים בטרנסילבניה (בימי המלחמה חלק מהונגריה, כיום ברומניה). הכשרתו המוזיקלית הראשונית הייתה בלימודי פסנתר, כינור, כלי הקשה וחליל צד. בגיל 11 חיבר קנטטה והראה אותה לג'רג' ליגטי ובגיל 12 זכה בפרסים על הלחנה. כשהיה בן 14 קיבל אותו זולטאן קודאי ללימודים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם הוא למד הלחנה. לדבריו, הושפע בעיקר מאלברט סימון, בלה בארטוק, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז, ג'רג' קורטג וקרלו ג'זואלדו, וכן מוזיקה אלקטרונית וג'אז (בעיקר מיילס דייוויס). השתתפות בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט הביאה לו מלגת לימודים בקלן, בשנים 1966–1968. הוא סיים שם את לימודיו בדיפלומת מצטיין בניצוח (אצל וולפגנג פון דר נאהמר). כמו כן למד הלחנה אצל ברנד אלואיס צימרמן. מ-1967 עד 1968 עבד כפסנתרן חזרות באופרה של קלן. מ-1969 הלחין לקולנוע בהונגריה. אטווש ניגן בקביעות עם אנסמבל שטוקהאוזן מ-1968 עד 1976. הוא ניצח על כל היצירות לתזמורת ולהרכבים של שטוקהאוזן וביים את הבכורות העולמיות של "יום חמישי" ו"יום שני" מתוך מחזור האופרות "אור" של המלחין. אטווש שיתף פעולה בהפקות בימתיות עם מלחינים נוספים של המאה ה-20 כגון כברונו מאדרנה, לואיג'י נונו ואיגור סטרווינסקי, כמו גם בהצגת הבכורה של "מחולות האדמה" של הריסון ברטוויסל.
בשנים 1971 עד 1979 עסק אטווש במוזיקה אלקטרונית ובהזמנת בולז, ניצח בשנת 1978 על קונצרט הפתיחה של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם). משנת 1979 עד 1991 כיהן כמנהל מוזיקלי של אנסמבל אנטרקונטמפורן. משנת 1985 עד 1988 היה מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית. בשנת 1992 ייסד את "מכון אטווש הבינלאומי" למנצחים צעירים וב-1994 התמנה למנצח הראשי של תזמורת הרדיו הקאמרית של הילוורסום. פטר אטווש מרצה במוסדות מוזיקה שונים באירופה ויושב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות. מאז 2003 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג.
יצירתו
במוזיקה שלו שם אטווש דגש על פרספקטיבה תיאטרלית על תנועת צליל בחלל. לצד יצירות תיאטרליות במובהק, ניכרת תפיסה תיאטרלית ביצירות שהביטוי המילולי בהן משולל משמעות סמנטית או ביצירות שהביטוי התנועתי בהן לובש צורה של חזרה פולחנית (לדוגמה, סיבובי נגן כלי ההקשה בין כליו ב- Psalm cli משנת 1993). אטווש משתמש גם באפקטים של הגברה אלקטרונית של כלי או כלים מסוימים על הבמה, ליצירת אפקטים של תנועת צליל בחלל (לדוגמה, ב"צללים" מ-1996). בחיפושיו אחר טכניקות שונות ומצלולים חדשים, משתמש אטווש גם באינטונציות דיבור באמצעות כלי נגינה ובהצבה חורגת מן המקובל של כלי התזמורת, בתוספת כלי נגינה אלקטרוניים.
לקריאה נוספת
T. Váczi: ‘Beszélgetés Eötvös Péterrel’ [A conversation with Peter Eötvös], Muzsika, xxix/12 (1986), 29–33; xxx/2 (1987), 10–15
B.A. Varga: ‘3 kérdés, 82 zeneszerzö’ [3 questions, 82 composers], Zenemükiadó (Budapest, 1986), 101–9
B.A. Varga: ‘Composing and/or Conducting: Péter Eötvös and his Dilemma’, New Hungarian Quarterly, no.105 (1987), 218–25
P. Albèra: ‘Entretien avec Peter Eötvös’, Musique en création (Paris, 1989), 120–25
J.G. László: ‘A zenei hang fizikai jelenség’ [The musical tone as physical phenomenon], Kritika (1992–3), 31–3 [interview]
P. Eötvös: ‘Ich sehe mich als “Testpiloten” für Neue Musik’, Eine Sprache der Gegenwart: Musica viva 1945–95, ed. R. Ulm (Mainz, 1995), 332–9
M. Lorber: ‘Meine Musik ist Theatermusik’, MusikTexte, no.59 (1995), 7–14 [interview]
J. Dame: ‘Wat leeft, beweegt automatisch’, Preludium (1997), Aug–Sept, 14–16
T. Derks: ‘Peter Eötvös: een componist dient het nieuwe te ontdekken’, Entr'acte, ii (1997), 6–8
T. Szitha: ‘Utálom a hősöket'’ [I hate the heroes], Muzsika, no.5 (1998), 22–5
מילוש ראוניץ'
מילוש ראוניץ' (באנגלית: Milos Raonic, בסרבית: Милош Раонић; נולד ב-27 בדצמבר 1990) הוא טניסאי קנדי מקצועני. בשיאו (21 בנובמבר 2016), דורג במקום שלישי בעולם בסבב ה-ATP ליחידים. נכון למאי 2022, מדורג 221 בעולם. ראוניץ' זכה ב-8 תוארי יחידים בקריירה.
ביוגרפיה
נולד בפודגוריצה שביוגוסלביה (כיום במונטנגרו) אך בגיל 3 משפחתו היגרה לקנדה. ראוניץ' גדל בטורנהיל, פרבר של העיר טורונטו. עוד בתקופת ילדותו ראוניץ' נחשב לגדול ממדים וכישרונו הרב התגלה בגיל צעיר. כיום גר ראוניץ' במונטה קרלו שבמונקו.
קריירה
ראוניץ' התחיל את הקריירה ב-2008 בגיל 17.
2011
ראוניץ' פתח את השנה טוב כשהגיע עד לשמינית הגמר של אליפות אוסטרליה הפתוחה כשבשמינית הפסיד לדויד פרר הספרדי. שבוע לאחר מכן זכה ראוניץ' בתואר הראשון בקריירה בסן חוזה. הוא גם הגיע לגמר טורניר ממפיס שם הפסיד לאמריקאי אנדי רודיק. בעונת החימר ראוניץ' לא הצליח והפסיד כבר בסיבוב הראשון של אליפות צרפת הפתוחה. בווימבלדון פרש כבר בסיבוב השני. ראוניץ' סיים את השנה במקום ה-31.
2013
ראוניץ' פתח את 2013 מצוין. הוא הגיע לשמינית גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסיד לרוג'ר פדרר שאז דורג במקום השני בעולם. לאחר מכן הוא זכה בסאן חוסה בפעם השלישית ברציפות. בעונת החימר הגיע ראוניץ' עד הסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה. בווימבלדון ראוניץ' ספג הדחה מוקדמת כשהפסיד לאיגור סיסלינג ההולנדי. לאחר ווימבלדון התחרה ראוניץ' בטורניר מונטריאול שם הגיע עד הגמר עם ניצחונות על ז'רמי שארדי הצרפתי, מיכאל יוז'ני הרוסי, חואן מרטין דל פוטרו המדורג 7 בעולם, ארנסטס גולביס הלטבי שניצח בסיבוב שלפני כן את אנדי מארי הבריטי, את ואשק פוספיסיל בן ארצו בחצי הגמר ובגמר הפסיד לרפאל נדאל הספרדי. בעקבות זאת קבע את דירוג השיא שלו ושל כל קנדי אי פעם: 10 בעולם. ראוניץ' המשיך בתקופה הטובה והפסיד רק בשמינית הגמר בסינסינטי לג'ון איזנר שהמשיך עד הגמר. בתקופה שלאחר סינסינטי היה ראוניץ' בכושר שיא. באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע לשמינית הגמר והפסיד לאחר מותחן של חמש מערכות צמודות לצרפתי רישאר גאסקה. הוא זכה בתואר בבנגקוק עם ניצחון בשלוש מערכות בחצי הגמר על רישאר גאסקה המדורג 9 בעולם ובגמר ניצחון קל בשתי מערכות על הצ'כי המדורג 5 בעולם תומאש ברדיך. ראוניץ' השתתף גם בטורניר טוקיו והגיע עד הגמר והפסיד לחואן מרטין דל פוטרו.
2016
באליפות וימבלדון שנערכה בשנת 2016 הגיע ראוניץ' להישג השיא שלו כאשר העפיל לשלב הגמר אחרי ניצחון ב-5 מערכות על רוג'ר פדרר. במשחק הגמר הפסיד ראוניץ' לאנדי מארי בשלוש מערכות. בסוף השנה העפיל ראוניץ' לשלב חצי הגמר במסגרת אליפות סבב המאסטרס העולמי.
סגנון משחק
ראוניץ' שגובהו 1.96 מגיש הגשות עוצמתיות ואף הגיש בטורניר ממפיס 2011 הגשה במהירות 250 קמ"ש. ראוניץ' שחקן קו אחורי מצוין אך גם חבטת היעף שלו יעילה ואגרסיבית.
מאמן
משנת 2010 המאמן של ראוניץ' היה גאלו בלאנקו הספרדי אך כיום מאמנו הוא איבן ליוביצ'יץ' הקרואטי שדורג בשיאו במקום ה-3 בעולם.
בוני ארונס
בוני ארונס (באנגלית: Bonnie Aarons; נולדה ב-3 ביוני 1959) היא שחקנית קולנוע וסופרת אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בסרטים "מלהולנד דרייב", "יומני הנסיכה", "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" ובתפקיד הנזירה-שֵׁדה הידועה כואלאק בשני הסרטים "לזמן את הרוע 2" ו-"הנזירה".
בנוסף לכך, השתתפה ארונס בסרט "אנאבל: הבריאה".
קורות חיים
בוני ארונס נולדה ב-3 ביוני 1959, וכבר בצעירותה למדה בבית הספר למשחק בניו יורק סיטי. האנשים אשר למדו איתה אמרו לה לעיתים קרובות כי לא תהיה לה קריירת משחק, בשל המראה החיצוני שלה ובשל אפה. לאחר מכן, מצאה עבודה באירופה כשחקנית בסרטים קצרים.
בשנים הראשונות שלה כשחקנית, השתתפה ארונס בתפקידים משניים במגוון סרטים כגון "מלהולנד דרייב", "יומני הנסיכה", "הפנטזיה של הל", וכולי. בשנת 2016, זכתה ארונס להכרה בינלאומית כאשר שיחקה את ואלאק בסרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע 2". בין היתר הופיעה ב-"אנאבל: הבריאה", ובספין אוף "הנזירה", שהפך לסרט האימה ה-6 הרווחי ביותר בכל הזמנים. שלושת הסרטים הללו נכללו ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
מסע צבא צרפת החופשית בפזאן
מסע צבא צרפת החופשית בפזאן הוא מסע מלחמה שערכו יחידות מצבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה בחבל פזאן שבדרום לוב בין החודשים דצמבר 1942 וינואר 1943. יחידות צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק יצאו מבסיסיהם שבצ'אד והדפו את צבאות איטליה הפשיסטית שהחזיקו בפזאן. לאחר הקרב חברו יחידות צבא צרפת החופשית ליחידות צרפתיות ששהו באלג'יריה ואל הארמייה השמינית של הצבא הבריטי להמשך הלחימה. פזאן נותרה תחת ממשל צרפתי עד לאיחודה עם ממלכת לוב ב-1951.
רקע היסטורי
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940, נותרו רוב מושבות צרפת באפריקה בשליטת צרפת של וישי. המדינאי הצרפתי השחור פליקס אבואה ששימש כמושל צ'אד הוביל את גוש מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית לתמיכה באנשיו של שארל דה גול שלחמו במסגרת צבא צרפת החופשית. לצ'אד נשלח הקולונל פיליפ לקלרק שהוכיח עצמו כאיש צבא מוכשר במהלך הקרב על גבון.
אפריקה המשוונית הייתה נכס אסטרטגי חשוב, אך השפעתה הישירה על הלוחמה באפריקה הייתה משנית. הלחימה נערכה במזרח, באזור אתיופיה, סנגל ואריתריאה במסגרת המערכה במזרח אפריקה ובצפון, בלוב, תוניסיה ומצרים במסגרת המערכה בצפון אפריקה. צבא צרפת החופשית השתתף במערכות אלו באופן חלקי ומשני. עיקר תרומת ההחזקה של בעלות הברית בצ'אד הייתה השמירה על הקו הפתוח בין מושבות בריטניה בגאנה ובין ח'רטום וקהיר. קו סקונדי-טקורדי - ח'רטום שעבר דרך שדה התעופה הסמוך למפקדתו של לקלרק בלארגו, שימש כעורק תחבורה חשוב במאבק במדבר המערבי, ומעבר לכך כנקודת מעבר לחיילים ולציוד בדרך אל המזרח התיכון ודרך איראן אל ברית המועצות. עם זאת, היה זה תפקיד פאסיבי, שלא תאם את מזגם של לקלרק ודה גול, ואת רצונם בהשפעה ישירה על המערכה המתחוללת מסביבם.
עוד בשנת 1940 החל לקלרק במתקפות כנגד בסיסי האיטלקים בלוב, כאשר עיקר חייליו הם מחיל הרגלים הסנגלי, חיילי מדבר ניידים המנוסים בפשיטות מדבר, ועמם סגל קצינים צרפתי שגילה יוזמה ומסירות. בשנת 1941 הצליח לכבוש את נווה המדבר אל-כופרה במסגרת הקרב על אל-כופרה, והחזיק בו. בפברואר 1942 פשט על מורזוק וגרם לצבא המצוי שם נזק כבד. עם זאת, המסע אל העמדות האיטלקיות מעמדותיו של לקלרק בפור לאמי ובפיה לארגו היה מסע ארוך וקשה, דרך מאות קילומטרים של אדמת מדבר, כאשר כוחותיו של לקלרק סבלו מנחיתות ומחוסר ניידות. עם זאת לא ויתרו דה גול ולקלרק על החלום להתערב בלחימה בצפון אפריקה, ולחבר את כוחות צרפת החופשית מצ'אד דרך בסיסי האיטלקים בפזאן עם הכוחות הלוחמים בצפון כנגד האיטלקים והגרמנים. לקלרק הגיע לצ'אד כשהוא מצויד בפקודתו של דה גול להכין מתקפה זו.
בסוף שנת 1942 השתנה המצב הצבאי. תבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין גרמה לנסיגה של כוחות גרמניה ואיטליה במצרים ובלוב, כשבעקבותיהם שועטת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי. מבצע לפיד בו נחתו יחידות של צבא ארצות הברית והצבא הבריטי בחופי מרוקו ואלג'יריה הביא לנוכחות צבאית משמעותית יותר של בעלות הברית באפריקה, כאשר בתוניסיה התרכז ריכוז גדול של כוחות הציר לקראת המערכה בתוניסיה. נראה כי בשלו התנאים לחבירה צרפתית מאזור אפריקה המשוונית אל הכוחות הלוחמים באזור הים התיכון.
המצב הפוליטי אף הוא חייב פעולה של אנשי צרפת החופשית. לאחר מבצע לפיד הושם בראש הכוחות הצרפתיים במושבות צפון אפריקה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, איש וישי שהיה מעורב בשיתוף הפעולה עם הגרמנים. לאחר שזה נרצח, בדצמבר 1942, הושם בראש הכוחות הגנרל אנרי ז'ירו, שהיה אמנם, נאמן למטרת בעלות הברית, אך היה יריב פוליטי של דה גול. דה גול ואנשיו, שלחמו מזה כשנתיים כנגד הגרמנים, היו חייבים לפעול על מנת להראות כי עודם גורם חשוב במערך הכוחות.
בספטמבר 1942 פקד דה גול על לקלרק להתחיל בפעולות ההכנה, וב-28 בנובמבר ניתנה פקודת הביצוע, לנוע לכיבוש פזאן ולאחר מכן לנוע צפונה בכיוון טריפולי בהתחשב במבצעי בעלות הברית באזור. לקלרק דיווח ישירות לדה גול, אך נאמר לו להתחשב בהוראותיו של הגנרל הרולד אלכסנדר מפקד הכוחות הבריטים בצפון אפריקה.
סדר הכוחות
הכוחות היוצאים למערכה מצד צרפת החופשית מנו בעיקרם שתי פלגות ושני גדודים, שכללו בעיקר רגלים, אך גם "פלוגה כבדה" ו"פלוגת סיור ממונעת", וכן סוללת תותחים או חצי סוללה לגדוד. התותחים בהם השתמשו היו בעיקרם תותחים נגררים בקוטר 75 מ"מ, וכן תותח נ"מ אחד מסוג "בופורס". סך כל הכוח העיקרי - 2,400 חייל לאלו נוספו פלוגת סיור רכובה על גמלים, עתודה ניידת וגדוד ממונע. בסך הכל מנה הכוח היבשתי שיצא למתקפה - 3,650 קצינים וחיילים. הסיוע האווירי ניתן מלהק "ברטאן" של חיל האוויר של צרפת החופשית, שכלל כ-14 מטוסים מסוגים שונים. עיקר הכוח היו חיילים מקומיים ואנשי הגדודים הסנגלים. 175 קצינים ומש"קים היו צרפתים.
המסע הצבאי
על אף שהפקודה לצאת לקרב ניתנה על ידי דה גול כבר ב-2 בדצמבר השתהתה תחילת המתקפה עד ה-12 בדצמבר שכן רומל הצליח לעצור את התקדמות הארמייה השמינית באל עגילה. ב-12 בדצמבר יצאו הכוחות לדרכם מבסיסם בפיה לארגו. המסע מפיה לארגו אל העמדות הקדמיות של האיטלקים בפזאן ארך עשרה ימים. ב-22 בדצמבר יצאו שני טורים בכיוון קאטרון ואום אל ארנב. ב-12 בינואר נפלה סבהא שהיוותה את המכשול העיקרי בדרך לטריפולי, יעדם הסופי של הכוחות. ב-13 בינואר נפלה מורזוק, שהיוותה מעוז חשוב, ויעד חוזר ונשנה להתקפותיו של לקלרק בשנה שקדמה למבצע. בתאריך זה הודיע דה גול ברדיו לעם הצרפתי על הניצחון בפזאן.
במשך כמה ימים נוספים המשיכה הלחימה. ב-23 בינואר הגיעו כוחות צרפת החופשית אל הון והעיירה הסמוכה סוקנא, וחברו שם לכוחות הארמייה השמינית. ב-24 בינואר נכבשה העיירה מיזדה, הנמצאת מרחק 160 ק"מ דרומית לטריפולי.
עם תחילת המערכה נשלח קולונל בשם קרטיה ליצור מגע עם אנשיו של אנרי ז'ירו באלג'יריה. אלו החלו בתקיפת מוצבים איטלקים בפזאן, ואף הצליחו לכבוש את המוצב גאת. ניסיונם של האלג'יראים לכבוש את רדאמס נכשל, ולקלרק שלח מערבה כוח שיסייע להם. ב-25 בינואר נכבשה אף רדאמס על ידי הכוח המשולב.
אבדות הצרפתים בכל הלחימה היו טייס אחד הרוג, טייס פצוע, ו-50 חיילים פצועים. אבדותיהם של האיטלקים לא ידועות, רובם נסו צפונה כאשר החלה הלחימה. בשבי נפלו 600 איטלקים וכ-5,000 חיילים מקומיים ששוחררו מייד לבתיהם.
תוצאות הקרב
בנאומו ברדיו ב-13 בינואר אמר דה גול:
מעמדה של פזאן היה שנוי במחלוקת. הבריטים רצו לשמור אותה תחת מינהל בריטי, ואף שלחו מספר קצינים שישמשו כקציני מנהלה, עוד בטרם החל הקרב. דה גול עמד על כך שפזאן תישאר תחת ממשל צרפתי, שכן היא הקשר הגאוגרפי בן המושבה הצרפתית בתוניס ובין צ'אד. בסופו של דבר נותרה פזאן תחת ממשל צרפתי עד לשנת 1951.
לקלרק וכוחותיו חברו אל הארמייה השמינית, והמשיכו בלחימה. כוחות אלו הצטיינו בלחימה במערכה בתוניסיה, ולאחר המשיכו ללחימה ביתר המערכות, עד לשחרור צרפת.
הפארק הלאומי פירנאים
הפארק הלאומי פירנאים (בצרפתית: Le Parc national des Pyrénées) הוא פארק לאומי הממוקם במחוז הפירנאים העליונים והפירנאים האטלנטיים בצרפת. הפארק כולל בעיקר חלקים נרחבים מהרי הפירנאים וסביבתם.
גאוגרפיה
הפארק ממוקם לאורך הגבול בין צרפת וספרד. הוא כולל בעיקר נוף הררי של הרי הפירנאים. מתקיימות בו מגוון פעילויות למטיילים, כגון טיולים רגליים, סקי, טיפוס הרים, ותצפית בחיות הבר.
הפארק נוסד ב-1967 כאתר מורשת טבעי, ללא מחסומים או גדרות, שבו בעלי החיים מסתובבים בחופשיות. בפארק גדלים כ-70 מיני בעלי חיים, והוא מוקדש לשימורם ולחקר עולם החי והצומח בו.
הצד מזרחי של הפארק מהווה חלק מאתר המורשת העולמית "פירנאים - מון פרדו" (Pyrénées – Mont Perdu), הממוקם בהרי הפירנאים סביב גבול צרפת וספרד, וכולל את מונטה פרדידו. האתר הוכרז ב-1997.
סמל העיר נשר
סמל העיר נשר, סמלה הרשמי של העיר, עוצב על ידי דוד הולוד ואושר בישיבת המועצה המקומית ב־24 באוקטובר 1962.
תיאור הסמל
בחזית הסמל ציורי מבנים:
במרכז הסמל עץ בעל עלים לבנים שמסמל את צמיחתה והתפתחותה של העיר.
היסטוריה
הסמל נבחר על ידי אמן בשם דוד הולוד לאחר תחרות לעיצוב הסמל. את הסמל אישרה המועצה המקומית בישיבתה ב־24 באוקטובר 1962. את פירוט הסימל תיאר ראש המועצה באותה תקופה, יצחק רוט:
טריגונים קוצני-גב
טריגונים קוצני-גב (שם מדעי: Platyrhinidae) היא משפחת דגי סחוס שטוחים מסדרת הטחנאים, אך ייתכן ששייכים לסדרת הרינופריסטיים. במשפחה זו 4 סוגים בשני מינים, מרביתם בסוג Platyrhina. הם נפוצים בעיקר במי האוקיינוס השקט המרוחקים מהיבשה, או שהם חיים לצד מדפי היבשת בעומק הים.
בצורתם הם דומים לגיטרנאים אך הם שייכים לטחנאים וקרובים יותר לטריגוניים האמיתיים. אורכם יכול להגיע למטר וחצי והם בעלי סנפירי חזה מעוגלים וקצרים, סנפירים קטנים מאחורי החזה המופנים אחורה ופלג גוף אחורי קטן וארוך בעל 2–3 אונות קטנות כשהזנב מכיל 2 אונות. צבעם של רבים מהם מתאים לצבע החול ועוזר להסוואתם.
הם חיים על קרקעית הים ומשתמשים בסנפיריהם כדי לנוע במים ולחפש חסרי חוליות או דגים למאכל.
גישת האליטות
גישת האליטות (נקראת גם: תורת האליטות, תורת העילית או תאוריית האליטות; באנגלית: Elite theory) היא תאוריה מדינית במדע המדינה ובסוציולוגיה השואפת לתאר ולהסביר את יחסי הכוח בחברה המודרנית. הנחת הגישה היא שמיעוט קטן, המורכב מחברים באליטה הכלכלית וברשתות תכנון מדיניות, מחזיקה ברוב הכוח בחברה, ושעוצמה זו אינה תלויה בתהליכי הבחירות הדמוקרטיים של המדינה. באמצעות תפיסת עמדות בתאגידים או במועצות מנהלים של תאגידים, ובאמצעות השפעה על רשתות תכנון מדיניות באמצעות תמיכה פיננסית או החזקת עמדות בצוותי חשיבה או בקבוצות אינטרס, חברים ב"אליטה" מסוגלים להשיג השפעה ניכרת על החלטות מדיניות של תאגידים וממשלות.
גם כאשר מקבוצה שלמה נשללת כליל הגישה לרשתות הכוח המסורתיות של המדינה (היסטורית, על בסיס קריטריונים שרירותיים דוגמת אצולה, גזע, מגדר או דת), גישת האליטות מזהה ש"אליטות-נגד" מתפתחות באורח תדיר בקרב קבוצות מודרות אלו. ניתן לנתח משא ומתן בין קבוצות מקופחות אלו לבין המדינה, כמשא ומתן בין אליטות ואליטות-נגד. בעיה מרכזית שנוצרת כתוצאה מכך, היא היכולת של אליטות לחבור לאליטות-נגד.
ככלל, גישת האליטות מתנגדת לפלורליזם, מסורת המניחה שכלל בני האדם או לפחות רוב הקבוצות החברתיות, הן בעלות כוח שווה, ומאזנות זו את זו, כשבכך הן תורמות לתוצאות פוליטיות דמוקרטיות המייצגות את הרצון המצרפי המצטבר של החברה. גישת האליטות טוענת שדמוקרטיה היא הבל אוטופי, כפי שנתפסה באופן מסורתי על ידי המסורת השמרנית האיטלקית, או שהדמוקרטיה אינה ניתנת למימוש במסגרת הקפיטליזם, תפיסה בה אוחזת גם גישת האליטות העכשווית, תואמת המרקסיזם.
גישת האליטות הקלאסית
לפי גישה זו, צורת השלטון היחידה שקיימת בפועל בחברה אנושית היא סוג של אוליגרכיה, וזאת בכל סוג משטר רשמי הקיים במדינה.
מנסחי הגישה הקלאסית
מנסחי הגישה הקלאסית היו וילפְרֵדו פָּארֵטוֹ, גאֶטנוֹ מוֹסקה ורוברט מיכֶלס, אשר כונו "האסכולה האיטלקית".
וילפרדו פארטו
פארטו מדגיש את עליונותן האינטלקטואלית והפסיכולוגית של האליטות, מתוך האמונה שהן בעלות ההישגים הגבוהים ביותר בכל תחום. הוא דן בקיום שני סוגים של אליטות:
פארטו אף מרחיב את הרעיון לפיו אליטה שלמה עשויה להיות מוחלפת בידי אליטה חדשה, וכיצד יכול מצבה של אליטה מסוימת להתהפך, ומאליטה היא תהפוך ל"לא-אליטה".
גאטנו מוסקה
מוסקה מדגיש את המאפיינים האישיותיים והפסיכולוגיים של האליטות. לטענתו, אליטות הן מיעוט מאורגן, ואילו ההמונים הם רוב שאינו מאורגן. המעמד השולט מורכב מהאליטות השולטות, ומתת-האליטות. מוסקה מחלק את העולם לשתי קבוצות:
מוסקה טוען שהאליטות נהנות מעליונות חומרית, מוסרית ואינטלקטואלית, אשר זוכות להשפעה ולהערכה רבה.
רוברט מיכלס
מיכלס הסוציולוג, פיתח את חוק הברזל של האוליגרכיה, על פיו, ארגונים חברתיים ופוליטיים מנוהלים על ידי מספר מצומצם של אנשים, כשחלוקת העבודה וארגון חברתי הם המפתח. מיכלס האמין שכל הארגונים היו אליטיסטיים, ושלאליטות ישנם שלושה עקרונות בסיסיים שמסייעים במבנה הביורוקרטי של ארגון פוליטי:
אלמר אריק שאטשניידר
אלמר אריק שאטשניידר מתח ביקורת חריפה על התאוריה הפוליטית האמריקאית ביחס לפלורליזם: במקום מערכת דמוקרטית מהותית, בה האינטרסים המתחרים הרבים של האזרח מיוצגים היטב, אם לא מקודמים, על ידי קבוצות אינטרס רבות השוות בעוצמתן, טוען שאטשניידר כי מערכת הלחצים מוטה לטובת "החברים המשכילים ביותר ובעלי ההכנסות הגבוהות ביותר של החברה", והוא מראה כי "ההבדל בין אלו שלוקחים חלק בפעילויותיהן של קבוצות אינטרס, ואלו שעומדים בצידי המגרש, גדל בהרבה מההבדל בין הבוחרים לאלו שאינם בוחרים".
בספרו "The Semisovereign People" טען שאטשניידר כי מרחבהּ של מערכת הלחצים הוא למעשה מצומצם למדי: "הטווח של הקבוצות הידועות, המזוהות והמאורגנות, צר להדהים; אין בהן שום דבר שמתקרב לאוניברסליות", ו"ההטיה של מערכת הלחצים לטובת העסקים ולטובת המעמדות העליונים, ניכרת לעין בכל מקום". לטענתו של שאטשניידר, "הרעיון שמערכת הלחצים מייצגת באופן אוטומטי את הקהילה כולה, הוא מיתוס", ובמקום זאת, "המערכת מוטה, טעונה ולא מאוזנת, לטובת שבריר של המיעוט".
סי רייט מילס
מילס פִרסם את ספרו "The Power Elite" ב-1956 וביסס פרספקטיבה סוציולוגית חדשה אודות מערכות כוח בארצות הברית. הוא זיהה טריומווירט של קבוצות השפעה – פוליטיות, כלכליות וצבאיות – שמהוות גוף מובחן, אם כי לא מאוחד, בעל כוח בארצות הברית.
מילס העלה את האפשרות שקבוצה זו הונעה באמצעות התהליך של הרציונליזציה בעבודה בכל החברות המתועשות המתקדמות, בהן מנגנוני הכוח נעשו מרוכזים ותיעלו את השליטה הכוללת לידיהן של קבוצות מצומצמות, מושחתות במידה מסוימת. תהליך זה שיקף ירידה במעמדה של הפוליטיקה כזירה לדיונים והורדתה בדרגה לכדי רמה פורמלית בלבד של שיח. ניתוח זה ברמת המאקרו, ביקש להצביע על הורדה בדרגה של הדמוקרטיה בחברות ה"מתקדמות", כמו גם על העובדה שהכוח, באופן כללי, שוכן מחוץ לטווח השגתם של נבחרי הציבור.
מחקרו של מילס הושפע בעיקר מספרו של פרנץ לאופולד נוימן, "", שחקר את דרך עלייתם של הנאצים לשלטון ברפובליקת ויימאר הדמוקרטית של אותם הימים. ספר זה סיפק את הכלים לניתוח מערכת פוליטית, ושימש כאזהרה באשר למה שעלול לקרות בדמוקרטיה קפיטליסטית מודרנית.
פלויד האנטר
ניתוח הכוח על פי גישת האליטות יושם גם ברמת המיקרו, למשל במחקרי כוח שבוצעו ברמת הקהילה על ידי פלויד האנטר (1953). האנטר בחן בפירוט את כוחן של מערכות יחסים ב"עיר המחוז" שלו, שם העדיף לחפש אחר בעלי הכוח ה"אמיתיים", במקום לבחון את בעלי התפקידים הרשמיים, שבדיקתם הייתה בבחינת המובן מאליו. האנטר הניח גישה מבנית-תפקודית, אשר מיפתה את ההיררכיות ואת הקורים של חיבורי גומלין, אשר פועלים בתוך העיר – מיפוי יחסי הכוחות בין אנשים עסקים, פוליטיקאים, אנשי דת וכו'. המחקר בוצע על מנת להפריך את התפיסות הנוכחיות שקיימת מידה כלשהי של "דמוקרטיה" בפוליטיקה העירונית, ועל מנת לאשר מחדש את הטיעונים בזכות דמוקרטיה ייצוגית אמיתית. בסוג זה של ניתוח נעשה שימוש גם במחקרים מאוחרים יותר, בקנה מידה גדול יותר, דוגמת זה שבוצע על ידי מ' שוורץ, אשר נועד לבחון את יחסי הכוח בתחום האליטה התאגידית בארצות הברית.
ג' ויליאם דומהוף
בספרו השנוי במחלוקת, "", חקר ג' ויליאם דומהוף תהליכי קבלת ההחלטות ברמה המקומית והארצית, על מנת להמחיש את מבנה הכוח בארצות הברית. טענתו של דומהוף, בדומה להאנטר, היא שמעמד אליטיסטי, אשר מנהל נכסים מניבים גדולים (דוגמת בנקים וחברות) שבבעלותו, שולט במבנה הכוח האמריקאי, הן במישור הפוליטי, הן במישור הכלכלי.
ג'יימס ברנהאם
עבודתו המוקדמת של ברנהאם, "The Managerial Revolution", ניסתה לתאר את המעבר של כל הכוח הפונקציונלי לידי מנהלים, במקום לידיהם של פוליטיקאים או אנשי עסקים – כך שנוצרת הפרדה בין בעלות לשליטה. רבים מרעיונות אלו אומצו על ידי הפלאו-שמרנים פול גוטפריד וסמואל פרנסיס, בתאוריות שלהם אודות המדינה המִנהלתית. מחשבותיו של ברנהאם אודות גישת האליטות הובהרו ביתר פירוט בספרו "The Machiavellians", אשר דן, בין היתר, ברעיונותיהם של פארטו, מוסקה ומיכלס. בספר זה ניסה ברנהאם להציע ניתוח מדעי, הן של האליטות, הן של הפוליטיקה בכללותה.
רוברט פטנאם
פטנאם ראה את התפתחות הידע הטכני והבלעדי בקרב מנהלים וקבוצות מומחים אחרות, כמנגנון שנוטל כוח מהתהליך הדמוקרטי ומעביר אותו מבלי משים ליועצים ולמומחים המשפיעים על תהליך קבלת ההחלטות.
תומאס דאי
בספרו "Top Down Policymaking" טוען דאי שהמדיניות הציבורית של ארצות הברית אינה נובעת מ"דרישות העם", אלא מקונצנזוס בין האליטות, ששורר בין קרנות ללא כוונת רווח המבוססות בוושינגטון די. סי., צוותי חשיבה, קבוצות אינטרס בעלות עניין בקידום תחום ספציפי, וחברות שתדלנות ומשרדי עורכי דין בולטים. דאי הוסיף להרחיב את התזה שלו בספרו: "".
ג'ורג' גונזלס
בספרו "Corporate Power and the Environment" כותב ג'ורג' גונזלס על כוחן של האליטות הכלכליות בארצות הברית לעצב את המדיניות הסביבתית לטובתן. בחיבורו "The Politics of Air Pollution: Urban Growth, Ecological Modernization and Symbolic Inclusion", כמו גם בספרו "Urban Sprawl, Global Warming, and the Empire of Capital", רותם גונזלס את גישת האליטות על מנת להסביר את יחסי הגומלין בין המדיניות הסביבתית לפִרוור בארצות הברית. עבודתו האחרונה, "Energy and Empire: The Politics of Nuclear and Solar Power in the United States", מראה כיצד אליטות כלכליות קשרו את הסתייגותן מאופציית האנרגיה הגרעינית ליעדי מדיניות החוץ האמריקאיים בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, ובו בזמן התנגדו האליטות הללו לתמיכה ממשלתית בצורות אחרות של אנרגיה, כגון אנרגיה סולארית, שאינן יכולות להישלט על ידי אומה אחת.
ראלף דאהרנדורף
בספרו "Reflections on the Revolution in Europe", גורס ראלף דאהרנדורף שבשל הרמה הגבוהה של כשירות שנדרשת לפעילות פוליטית, נוטות המפלגות הפוליטיות להפוך למעשה לספקיות של "שירותים פוליטיים", כלומר ניהול של משרדי ציבור מקומיים וממשלתיים. במהלך מערכת הבחירות מנסה כל מפלגה לשכנע את הבוחרים, שהיא המתאימה ביותר לניהול ענייני המדינה. התוצאה ההגיונית תהיה להכיר במאפיין זה ולרשום בגלוי את הצדדים כחברות המספקות שירותים. בדרך זו, המעמד השליט יכלול את חברי ועמיתי החברות שהוכרו כחוק ו"המעמד הנשלט" יבחר בבחירות את חברת הניהול הממשלתית המתאימה ביותר לאינטרסים שלו.
מרטין גילנס ובנג'מין פייג'
בניתוח סטטיסטי שביצעו ל-1,779 סוגיות מדיניות, מצאו מרטין גילנס ובנג'מין פייג' כי "לאליטות כלכליות ולקבוצות מאורגנות המייצגות אינטרסים עסקיים, יש השפעות עצמאיות משמעותיות על מדיניות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ואילו לאזרחים הממוצעים ולקבוצות אינטרסים המוניות יש השפעה עצמאית מועטה בלבד, או שהם אף משוללי כל השפעה עצמאית".
גישה מודרנית
גישה מודרנית מנסה לחבר את "תורת האליטות" עם עקרונות הדמוקרטיה, ברוח גישתו של מונטסקייה הרואה בדמוקרטיה מערכת של איזונים בין מספר גורמים בעלי עוצמה וכוח.
לפי גישה זו, ה"אליטות" יתרמו לדמוקרטיה בהתקיים שלושה תנאים מצטברים: מעורבות אזרחית גבוהה, שיתוף פעולה בין האליטות השונות (האליטה הפוליטית, האליטה האינטלקטואלית והאליטה הדתית) ומחויבות משותפת למצוינות.
ג'וזף שומפטר
מסקנתו של שומפטר הייתה שהתחרות בין האליטות חיונית ליציבות הדמוקרטיה וטובה לעם ולצרכיו.
וו יין
חיים מוקדמים וקריירה
וו ין נולדה בטיינג'ין, שושלת צ'ינג ב-1909 למשפחה מג'יאנגסו. כשהייתה קטנה היא אומצה על ידי אח בדם של אביה, ושמה שונה לינג יינג (杨瑛).
היא חזרה לגור עם הוריה הביולוגים בגיל 13. היא למדה ציור בשאנגחאי, שם היא הושפעה מהדרמה המודרנית. ב-1929 היא הופיעה לראשונה בהצגה של טיאן טן "שיחת לילה בסוג'ואו". באותו זמן היא כבר הייתה נשואה, אבל המשפחה שלה התנגדה בתוקף למשחק שלה. כשהייתה נחושה להמשיך בקריירת המשחק שלה, היא התגרשה מבעלה.
קריירת קולנוע
ב-1935 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "אישה חדשה". ב-1936, מוצגת על ידי יינג יונאיי, הצטרפה לחברת הסרטים "מינגשינג" והופיעה שם ביותר מעשרה סרטים, כולל "צומת".
במלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, וו יין ברחה משאנגחאי לצ'ונגצ'ינג, שם היא שיחקה בהרבה הצגות ולפחות בשלושה סרטים. לאחר הכניעה היפנית ב-1945, היא חזרה לשאנגחאי והצטרפה לחברת הסרטים "קונלון". שם היא הופיעה בהרבה סרטים כולל "שמונת אלפים לי של ענן וירח" ו"אהבה מרחוק".
אחרי 1949
לאחר הקמתה של הרפובליקה העממית של סין ב-1949, שיחקה במגוון סרטים לפני שכונתה "ימנית" ב-1957 במהלך התנועה האנטי-ימנית. במהלך מהפכת התרבות בסין היא עונתה ואיבדה את היכולת ללכת, ובעלה, יוצר הסרטים, מנג ג'ונמו (孟君谋), נרדף למוות.
לאחר הסוף של מהפכת התרבות, וו יין שוקמה פוליטית ב-11 בדצמבר 1978 והצטרפה למפלגה הקומוניסטית של סין ב-1985. היא הופיעה בעוד כמה סרטים, ומתה ב-1991.
פרסים
וו יין זכתה בפרס הראשון של משרד התרבות הסיני על תפקידה בסרט "עורבים ודרורים". בנובמבר 2005 היא נבחרה לאחת מ-100 השחקנים הסינים הטובים ביותר.
סמל העיר קריית ביאליק
סמל העיר קריית ביאליק, סמלה הרשמי של העיר קריית ביאליק והעירייה, אומץ בראשית שנת 2016.
תיאור הסמל
מורכב ממגן בעל מסגרת כחולה ושדה תכלת מוטען בציור של ספר אשר בו נכלל בצד ימין סימני תווי נגינה ובצד שמאל סמל העיר הישן, עיצוב של האותיות ק' ו-ב', ראשי התיבות של שם העיר, בצורת בית. תווי הנגינה מסמלים את שאיפה של קריית ביאליק להיות "בירת הספרות והשירה של ישראל" ואת כך שנקרא על שמו של המשורר הלאומי של ישראל, חיים נחמן ביאליק. בתחתית הסמל קלף עם שם העיר.
היסטוריה
סמלה הראשון של העיר אומץ ב-1935 בסמוך להקמתה והיה בשימוש בעיר ב-81 השנים הראשונות לקיומה. ב-2016 נערכה תחרות לעיצוב סמל חדש לעיר, הוצעו 24 סמלים מתוכן נבחרה הצעתו של אורגד עמר.
רולנדו בלאקמן
נעורים ומכללות
בשנת 1980 נבחר בלאקמן להשתתף באולימפיאדת מוסקבה כחבר נבחרת ארצות הברית, לצד שחקני המכללות מארק אגוויר ואייזיאה תומאס, אך לא זכה לייצג את ארצות הברית מכיוון שהחרימה את המשחקים האולימפיים (במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן).
ליגת ה-NBA
בלאקמן נבחר בבחירה התשיעית של דראפט ה-NBA לשנת 1981, על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס, והפך לשחקן ה-NBA הראשון שנולד בפנמה. בעונת הרוקי שלו קלע בלאקמן 13.3 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, והחל מעונתו השנייה הפך לשחקן חמישייה קבוע ולאחד מכוכבי הקבוצה, לצד הסמול פורוורד מארק אגוויר. ב-6 מתוך 11 עונותיו במאבריקס העפילה הקבוצה לפלייאוף ה-NBA, ובעונת אף הגיעה למרחק ניצחון אחד מגמר ה-NBA, לאחר שהפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בגמר המערב בתוצאה 4-3. בתקופתו בדאלאס קלע ממוצע של 19.2 נקודות למשחק, ונבחר 4 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר. במשחק האולסטאר קלע בלאקמן 29 נקודות עבור נבחרת המערב, מתוכן שתי קליעות עונשין שכפו הארכה ועזרו לקבוצתו לנצח במשחק. בשנת 1990 עבר בלאקמן את אגוויר כקלע המוביל בתולדות המאבריקס, והחזיק בתואר זה במשך 18 שנים, עד שהשיג אותו דירק נוביצקי במרץ 2008.
לקראת עונת נשלח בלאקמן בטרייד לניו יורק ניקס, במדיה שיחק בשתי עונותיו האחרונות ב-NBA כמחליפו של ג'ון סטארקס. בפלייאוף העפילו הניקס לגמר ה-NBA, לראשונה מאז שנת, אך הפסידו ליוסטון רוקטס בתוצאה 4-3. בשנת 2006 הודה מאמן הניקס דאז, פט ריילי, כי החלטתו להעלות בחמישייה את סטארקס על חשבונו של בלאקמן באותה סדרת גמר, הייתה הטעות הגדולה ביותר בקריירת האימון שלו, וכי הוא לא מצליח לסלוח לעצמו על טעות זו.
ב-11 במרץ 2000 העלו המאבריקס את גופייתו של בלאקמן, עם המספר '22', לתקרת אולמם הביתי, כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
אירופה
באמצע עונת 1994/1995 הצטרף בלאקמן לקבוצת א.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית, שסיימה את העונה במקום השמיני בליגה. בעונה הבאה חתם באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית, אותה אימן בוגדן טנייביץ'. במילאנו שיתף פעולה עם כוכבים כדיאן בודירוגה, גרגור פוצ'קה ופרדיננדו ג'נטילה, וזכה עם הקבוצה הן באליפות הליגה האיטלקית והן בגביע האיטלקי. לאורך העונה קלע בלאקמן 15.3 נקודות למשחק, ונבחר לשחקן המצטיין של טורניר הגביע האיטלקי. בשנת 1996 עבר לשחק בקבוצת לימוז' מהליגה הצרפתית, שוב תחת המאמן טנייביץ', ובסיום עונת 1996/1997 פרש ממשחק, בגיל 38.
לאחר הפרישה
בשנת 2000 מונה בלאקמן למתאם ההגנתי של דאלאס מאבריקס, תחת המאמן דון נלסון. בקיץ 2002 שימש כעוזר מאמן בנבחרת גרמניה, והיה שותף לזכייתה במדליית הארד באליפות העולם בכדורסל 2002. בעונת חזר למאבריקס, כשמונה לתפקיד עוזר מאמן תחת אייברי ג'ונסון. באותה עונה העפילה דאלאס לגמר ה-NBA, בו הפסידה למיאמי היט בתוצאה 4-2.
באוגוסט 2010 החל בלאקמן לשמש כעוזרו של טנייביץ' באימון נבחרת טורקיה, לקראת אליפות העולם בכדורסל 2010. בסיום הטורניר זכתה טורקיה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה בגמר לנבחרת ארצות הברית בתוצאה 81-64.
אמת הביאר
אמת הבִּיאָר היא אמת מים ששימשה חלק ממערכת המים שבנה הורדוס להולכת מים לירושלים ולבית המקדש בימי בית המקדש השני כמענה למצוקת המים ששררה באותה התקופה. האמה ממוקמת בצפון הר חברון שנמצאת באזור המועצה האזורית גוש עציון הדרומית לירושלים.
היסטורית האתר
בימי בית שני התקין המלך הורדוס מבנים רבים שהצריכו כמות גדולה של מים כמו בריכות נוי ובתי מרחץ. בצירוף גידולה של העיר נוצרה מצוקת מים קשה שניתן למצוא לה סימוכין בגמרא:
צפון הר חברון נבחר על ידי מתכנני מערכת המים באותה התקופה בשל העובדה שאזור זה גבוה יותר מירושלים והר הבית שהם היעד, הקרבה לירושלים ושמדובר במקור מים שופע כל השנה. שלושת המאפיינים הללו נמצאו בצפון הר חברון והוחלט להביא את המים ממעיינות באזור: מעיין הביאר, מעיינות הערוב וכוזיבה והמעיינות סביב בריכות שלמה.
שלושת המקורות הללו הם מעיינות שכבה ונובעים על גבי שכבות חוואר האטומות למים, על מנת להגביר את הנביעה חצבו נקרות אל בטן הסלע, הנקרות מנקזות את המים מתוך השכבה נושאת המים.
אמת הביאר, בריכות שלמה והאמה התחתונה פעלו בהפסקות מימי בית שני ועד מלחמת ששת הימים. עם השנים עברה המערכת שיפוצים ושכלולים עד שבמאה ה-17 ניסו הטורקים להכניס צינור חרס לאמה התחתונה, הצינור נסתם והאמה הושבתה. בראשית המאה העשרים שוקמו קטעים במערכת. לאחר מבצע שיקום יסודי, הפעילו הבריטים את האמות בשנים 1921-1927. מימי הערוב הוזרמו בצינורות לצומת גוש עציון ונאגרו בשתי בריכות ומשם הובלו באמצעות צינורות לבריכות שלמה. אמת הביאר שופצה ושוקמה, נבנה סכר אגירה גדול באזורה והאמה פעלה כסדרה עד מלחמת ששת הימים. עם איחודה של ירושלים הושבת המפעל עקב קשיים בטיהור המים.
מבנה מערכת המים
החלק הראשון - מאזור המעיינות ועד בריכות שלמה שהם מרכז מערכת המים.
החלק שני - מבריכות שלמה ועד הר הבית וירושלים. בחלק הראשון, היו שתי אמות, אמת הביאר ואמת הערוב אשר התפתלה בהרים באורך של כ - 4 ק"מ על-פני הפרש גובה של 40 מטר מנקודת המוצא אל בריכות שלמה (יחס של 1% בשיפוע). אמת הביאר הקצרה יותר מחולקת למנהרה באורך 2.8 ק"מ חצובה בסלע ולאורכה מפוזרים כל 40 מטרים פירים לעזרתם של החופרים ועוד 2 אמות פתוחות ומנהרה שכיום נמצאת מתחת לגבעת הדגן ביישוב אפרת.
בחלק השני יצאה מבריכות שלמה האמה התחתונה שהובילה מים להר הבית. האמה העליונה הובילה מים לעיר העליונה ולארמונות המלך הורדוס. כיום עוד ניתן לראות שרידים מאמות אלה במספר אתרים בירושלים.
את בניית מערכת המים מימנו בשיירי הלשכה שהם הכספים שנותרו ממחצית השקל שנגביתה מכל העם ככתוב במשנה במסכת שקלים פרק ד' "ואמת המים וחומת העיר ומגדלותיה וכל צורכי העיר באין משיירי הלשכה ... ".
ספיקת אמת הביאר על פי דו"ח בריטי משנות ה-30, שסקר את השנים 1931-1926, הייתה – 91,000 מ"ק בשנה וספיקת שיא יומית של 3,000 מ"ק. ספיקת מעיין הביאר היא קטנה יותר, מכאן שאמת הביאר קולטת מי נגר בדרכה אל בריכות שלמה, בשיעור הגבוה פי שניים מספיקת המעין.
האמה כיום
האמה פעילה לאחר שהוכשרה על ידי החברה לפיתוח גוש עציון והיא אתר תיירות ניתן לעשות סיורים בתוך נקבות האמה בשני מסלולים:
אסון אברוון
קרן ההנצחה לאסונות אברוון (ADMF) הוקמה ביום האסון. היא קיבלה כמעט 88,000 תרומות, בהיקף כולל של 1.75 מיליון ליש"ט. רבים מתושבי הכפר סבלו מבעיות רפואיות, ומחצית מהניצולים חוו הפרעת דחק פוסט-טראומטית בשלב כלשהו בחייהם.
רקע
אברוון ממוקמת באזור עם כמות גשמים גבוהה, 60 אינץ' (1,500 מ"מ) בממוצע בשנה. בשנת 1960 ירדו בעיר 70.5 אינץ' (1,790 מ"מ), הכמות הגבוהה ביותר בשנים האחרונות שלפני האסון. בין השנים 1952–1965 ירדו כמויות גשם גדולות באזור פנטגלס באברוון לפחות ב-11 הזדמנויות. התושבים התלוננו כי מי השיטפון שחורים והשאירו שאריות שומניות כשנסוגו. התושבים הגישו תלונות למועצת הרובע של מחוז מרטיר טידפיל, שהתכתבה עם מועצת הפחם הלאומית בין יולי 1963 למרץ 1964. בתחילת 1965 התקיימו פגישות בין המועצה לבין המרכז הבינלאומי, בהן הסכים הדירקטוריון לנקוט צעדים במסגרתם יבנו תעלות ניקוז וינסו למנוע שיטפונות. עד מועד האסון באוקטובר 1966 לא ננקטה כל פעולה.
המפולת
במהלך שלושת השבועות הראשונים של אוקטובר 1966 ירדו 170 ס"מ של גשם, כמעט מחציתם בשבוע השלישי. בלילה שבין ה-20 ל-21 באוקטובר הגיע הסופה לשיאה, והמסילות שדרכן הועבר הפחם לראש ההר התמוטטו ונפער חור ענק באדמה. תנועת הקילקול התגלתה בשעה 7:30 בבוקר על ידי העובדים הראשונים שהגיעו למשמרת הבוקר באיוש העמדות בהר. אחד העובדים ניגש אל המפקח על מנת לדווח על הבור שנפער, חזר עם המפקח לקבלת עצות, והוחלט כי לא תיעשה עבודה נוספת באותו יום, ובשבוע הבא יוחלט על מסלול חדש להעברת הפחם.
בשעה 9:15 בבוקר התנתקה כמות משמעותית של התנזלות קרקע מקצה 7 בהר וזרמה במורדו במהירות 11–21 מייל לשעה (18–34 קמ"ש), בגלים בגובה 20–30 רגל (6.1–9.1 מ').
המפולת פגעה בבית הספר לצעירים פאנטגלאס בדרך מוי, הרסה ובלעה חלק ניכר מהמבנה ומילאה את כיתות הלימוד בבוץ סמיך. 109 ילדים, מתוך 240 תלמידי בית הספר, וחמישה מורים נהרגו בבית הספר. התלמידים הגיעו לבית הספר דקות ספורות קודם לכן ליום האחרון לפני חופשת המחצית, שהייתה אמורה להתחיל בשעה 12:00. המורים רק החלו לרשום את הנוכחות של הילדים כאשר המפולת פגעה במבנה. גם בית הספר התיכון הסמוך נפגע, ו-18 בתים וכבישים שמסביב נהרסו. בוץ ומים הציפו בתים אחרים בסביבה, ואילצו רבים לפנות את בתיהם. ברגע שהתמוטטות הפחם נבלמה, הוא התקשה מחדש, ותל ענק בגובה של עד 9 מטר חסם את האזור.
חלק מהצוות מת בניסיון להגן על הילדים. ננסי ויליאמס, אחראית האוכל בבית הספר, השתמשה בגופה כדי להגן על חמישה ילדים, כולם שרדו. ויליאמס עצמה לא שרדה, וגופתה נמצאה על ידי מחלצים כשהיא עדיין מחזיקה בידה שטר לירה שאספה לכסף לארוחת צהריים. דאי ביינון, סגן מנהל בית הספר, ניסה להשתמש בלוח הכתיבה כדי להגן על עצמו ועל חמישה ילדים, אך נכשל, ונהרג יחד עם 34 תלמידיו. כשהמפולת נפסקה, פסק גם הרעש, אחד התושבים נזכר ואמר "בשקט הזה לא יכולת לשמוע ציפור או ילד, רק את השקט".
מאמצי חילוץ וקבורה
הנפגעים הראשונים מהריסות בית הספר הגיעו לבית החולים סנט טימפיל במרתיר טידפיל בשעה 09:50. כל הנפגעים שנמצאו הגיעו לפני השעה 11:00 בבוקר: 22 ילדים, אחד מהם מת עם הגעתו, וחמישה מבוגרים. 9 נפגעים נוספים נשלחו לבית החולים הכללי איסט גלמורגן. לא נמצאו ניצולים לאחר השעה 11:00 בבוקר. מתוך 144 ההרוגים באסון, 116 היו ילדים, בעיקר בגילאים 7 עד 10. 109 מהילדים מתו בבית הספר פאנטגלאס. חמישה מההרוגים המבוגרים היו מורים בבית הספר. 6 מבוגרים נוספים ו-29 ילדים נפצעו.
בשעה 10:30 דיווח ה-BBC על התאונה. בעקבות זאת, נסעו אלפי מתנדבים לאברוון כדי לסייע, אך מאמציהם הקשו עוד יותר על עבודת הכורים המנוסים וצוותי החילוץ.
קלדווין יוז, שר החוץ של ויילס, ביקר במקום בשעה 16:00 אחר הצהריים. הוא התקשר להרולד וילסון, ראש ממשלת בריטניה, ותמך ברצונו של וילסון לבקר גם הוא. וילסון אמר ליוז "לנקוט בכל פעולה שהוא חושב שנחוצה, ללא קשר לשיקולים של 'נהלים רגילים', הוצאות או מגבלות סטטוטוריות". וילסון הגיע לאברוון בשעה 21:40, שם שמע דיווחים מהמשטרה וחיזק את עובדי החילוץ. לפני שעזב, בחצות, הוא ויוז הסכימו שיש לקיים חקירה עצמאית ברמה גבוהה. באותו ערב פתח ראש עיריית אברוון, מרטיר טידפיל במסע לגיוס תרומות כספיות - שנקראה בקרוב רשמית "קרן האסון של אברוון" - כדי להקל על המצוקה הכספית ולסייע בבניית אתר הנצחה אזורי.
עד בוקר יום שבת 22 באוקטובר נספרו 111 גופות, מתוכן זוהו 51. עם עלות השחר ביקר במקום גיסה של המלכה, אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, ושוחח עם עובדים והורים. בשעה 11:00 בבוקר ביקר במקום הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ודיבר עם כוחות ההצלה. בשעות אחר הצהריים המוקדמות החל לרדת גשם קל, שהלך והתחזק. הגשם גרם לתנועה נוספת בקצה ההר, שאיימה על עבודת החילוץ והעלתה את האפשרות שיהיה צורך לפנות את האזור מחשש למפולת נוספת.
בשל המספר הגדול והקושי בחיפוש, עבר שבוע עד שזוהו כל הגופות. הקורבן האחרון נמצא ב-28 באוקטובר. המלכה והדוכס מאדינבורו ביקרו באברוון ב-29 באוקטובר על מנת לחלוק כבוד לאלו שמתו. ביקורם התרחש בסיום שלב החילוץ. לימים סיפרה המלכה כי ביקורה המאוחר במקום האסון באברוון היה המאורע שעורר בה את החרטה הגדולה ביותר בימי כהונתה, ושהיה עליה להגיב באופן מהיר יותר לאירוע. ביקור המלכה אליזבת השנייה בכפר שלאחר האסון, שוחזר בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית הכתר .
הנצחה
בנוסף לחדשות ולסיקור היסטורי, אסון אברוון והשלכותיו תוארו בספרים, זיכרונות אישיים של המעורבים ואוספי שירה, במוזיקה, בשירים ובמדיה.
במאי 1997 נטעו המלכה והדוכס מאדינבורו עץ בגן הזיכרון של אברוון.
באוקטובר 2016, יום השנה החמישים לאסון, התקיימו אירועי זיכרון בגן הזיכרון ובבית העלמין. הנסיך מוויילס ייצג את המלכה, ושרי ממשלה נכחו כדי לחלוק כבוד.
ישראל גורלניק
ביוגרפיה
גורלניק נולד ב-1928, ונישא לשרה לבית שידווסר. בצעירותו ריכז 3 שבטי צופים בחיפה: "משוטטי הכרמל", "גאולה" ו"הלל". בשנת 1949, יחד עם חברי גרעין ד' של תנועת הצופים, ייסד גורלניק את קיבוץ פלמחים. בקיבוץ נולדו שלושת ילדיהם. בתו הבכורה, הסופרת תלמה אדמון, הייתה הילדה הראשונה של הקיבוץ. שימש גם כיו"ר מגזר העמותות, המלכ"רים וארגוני ההתנדבות, וראה בו ביטוי לחברה הדוגלת במעורבות ובצדק חברתי.
פציעתו "במבצע דני"
בצעירותו היה גורלניק חבר פלמ"ח בחטיבת יפתח. השתתף ב"מבצע דני" במלחמת העצמאות, בו נפצע ונקטעה ידו. כחובש קרבי טיפל בפצועים בתעלה ליד המסגד בלוד, כאשר ממשוריין ירדני נזרק לעברם רימון שלא התפוצץ. גורלניק הרים את הרימון שהתפוצץ בכף ידו וזרק אותו חזרה, על מנת להציל את חבריו.
הקמת שבט אריות גדרות
בהיותו בוגר תנועת הצופים, ובעקבות בקשת תלמידי בית הספר אותו ניהל, ליצירת פעילות חברתית בשעות הפנאי, החליט על הקמת שבט שיפעל ביישוב עשרת. השבט זכה לשם "אריות" גדרות. גורלניק היה לראש השבט במקביל לתפקידו כמנהל בית ספר. גורלניק עסק עם הנוער בנושאים אקטואליים וערכיים - ציוניים, כמו יחסים בין מגזרים, פעילות ציונית וכו'.
משרד העבודה
ב-1962 ייסד את האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה, שם קידם את סיכוייהם של אזרחים, בעיקר מהשכבות החלשות, להסתגל לתמורות המהירות בשוק העבודה. תחילה כיהן תחת יגאל אלון, שהיה שר העבודה ואחר כך תחת יוסף אלמוגי. ב-1977 כשאוחדו משרדי העבודה והסעד, תחת השר ישראל כץ, התמנה גורלניק כמנכ"ל המשרד החדש. השניים יזמו רפורמה סוציאלית, שממנה צמחו חוק שכר מינימום, חוק פנסיה ממלכתית וחוק הבטחת הכנסה.
אורט ישראל
משנת 1983 ועד לשנת 1997, שימש כמנכ"ל רשת אורט, חותר לשינוי התפישה הרואה בחינוך הטכנולוגי והמקצועי כמשני לאקדמי. כשסטף ורטהיימר, אף הוא פלמ"חניק, התעקש לפרוץ דרך מאזור התעשייה תפן אל כרמיאל, גורלניק הבטיח שבקצה הדרך הוא יכשיר לו את דור העתיד של התעשייה. אכן, גאוותו הייתה על המכללה הטכנולוגית ע"ש בראודה בכרמיאל ועל זו ע"ש הרמלין בנתניה, אשר הודות למאמציו זכו להכרה אקדמית. הוא הקים את בית הספר המקיף אורט בעוספייה, ואף על פי שחלש על רשת ענקית תמיד גילה עניין אמיתי בתלמיד היחיד ובמשפחתו. על פועלו בתחום החינוך זכה להיות בין מדליקי המשואות ביום העצמאות תשנ"ו (1996) שהיה בסימן "חינוך ותעשייה.
עם חתימת הסכם השלום עם ירדן הגה גורלניק רעיון להקים על הגבול ליד אילת מכללה טכנולוגית, שבה ילמדו תלמידים משתי המדינות מקצועות חיוניים לאזור, אך חזונו לא מומש.
בשנת 2002, לאחר פטירתו, והוא בן 74 שנים, החליטו באורט ישראל על הסבת שמו של המרכז להשבחת ההוראה ברשת, ל"מכון גורלניק להשבחת ההוראה והלמידה".
יוסף לוי חגיז
יוסף לוי חגיז (ה'תרמ"ו, 1886 - ה' באדר ה'תשל"ד, 1974) היה עסקן ואיש ציבור בירושלים, סוחר וגואל קרקעות. מייסד ומנהל אגודת תדח"ץ ומנהל "הוצאת יוסף לוי חגיז", מייסד היישוב אחוזת נפתלי שליד טבריה. בשנות ה-30 עמד בראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ליצחק חגיז, בעלי הוצאת יצחק חגיז. אביו היה חסיד חב"ד שעלה מוויטבסק והתיישב בירושלים. בהיותו בירושלים אימץ לו שם משפחה של שכניו בני עדות המזרח.
ירש מאביו את עסקי הנייר והדפוס, וייסד את "הוצאת יוסף לוי חגיז".
בשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בשכונת נוה צדק בתל אביב. השלטונות הטורקיים אסרו לאגור נפט מעל הכמות היומית הממוצעת. חגיז רכש כמות גדולה של פחי נפט והחביאם בתחתית באר באחד מפרדסיו בפתח תקווה, וסיפק אותם לנצרכים.
בשנות ה-20 היה חבר ועד שכונת שערי חסד בירושלים. הוא בנה מבנה מסחרי בן שתי קומות בשכונה. כמו כן היה מפעילי הציבור בשכונת בית וגן בראשית שנותיה.
בשנת 1921 נבחר כחבר ב"ועד העיר האשכנזי" בירושלים (לימים "העדה החרדית").
החל משנות ה-20 החל בפעילות ענפה לרכישת קרקעות בירושלים ובכל רחבי ארץ ישראל. בשנת 1929 שימש כמנהל חברה קרקעית ירושלים אמריקה בע"מ. בשנת 1936 שימש כראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
בשנות ה-20, כאשר שמע על תוכניתו של החפץ חיים לעלות לארץ ישראל, סייע בכספו ליישום התוכנית, אולם דרש ששמו לא יתפרסם. הוא גם סייע ל"חפץ חיים" במכירת ספרי משנה ברורה בארץ ישראל.
הקים את אגודת תדח"ץ (ראשי תיבות: תורה, דת, חסד, צדקה). היה מראשי פאג"י. בשנת 1949 ייסד במסגרת פאג"י את היישוב "אחוזת נפתלי" באזור קרני חיטין שממערב לטבריה. היישוב הוקם על קרקעות שרכש חגיז בשנות ה-20. במקום התגוררו משפחות מעטות בלבד, ולאחר שנים ספורות החלה הנטישה. בשנת 1957 התגוררה במקום משפחה אחת בלבד. עם הקמת היישוב נתגלע סכסוך בין המתיישבים המועטים, חלקם פרשו והקימו תת-יישוב נוסף, מזרחית לאחוזת נפתלי. תחילה נקרא תת-היישוב בשם תדח"ץ, על שם ארגונו של חגיז, ואחר כך הוסב שמו ל"חילה" (ראשי תיבות של שמו - חגיז יוסף לוי). ביישוב זה הוקמו צריפים בלבד, אך עד מהרה ננטש גם הוא. חגיז קבע את ביתו בטבריה והיה פעיל בענייני הדת בעיר.
חגיז נמנה עם רשימת המתמודדים לכנסת הראשונה מטעם פאג"י.
נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבת "מעוז חיל" ("חיל" ראשי תיבות: חגיז יוסף לוי). בשנת 1984 הוציאה הישיבה את ספרו "הגיגים ועיונים" על התורה.
אחותו שרה חאשה הייתה אשת הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים. אחיו, מרדכי חגיז, עסק אף הוא בעסקי נייר ומכשירי כתיבה. בנו של מרדכי הוא המורה והפזמונאי יחיאל חגיז.