cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איטליה–שווייץ
יחסים כלכליים
איטליה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה בשווייץ, ושווייץ היא המשקיעה השמינית בגודלה באיטליה (22 מיליארד פרנק שווייצרי) היוצרת 78,000 מקומות עבודה. איטליה משקיעה 6 מיליארד פרנק שווייצרי בשווייץ ויוצרת 13,000 מקומות עבודה. שתי המדינות מקושרים במידה רבה באמצעות הסכמי האיחוד האירופי עם שווייץ ושווייץ היא גם חלק מאזור שנגן של האיחוד האירופי שמבטל את הגבולות הבינלאומיים בין המדינות החתומות על ההסכם.
יחסים דיפלומטיים
שווייץ מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-12 קונסוליות בבארי, ברגמו, בולוניה, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאדובה, טורינו וונציה. מאידך, איטליה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-4 קונסוליות בבזל, ז'נבה, לוגאנו, וציריך.
אנדיז'ן
אנדיז'ן (באוזבקית: Андижон/Andijon/ئەندىجان; ברוסית: Андижан; בפרסית: اندیجان‎‎) היא בירת המחוז המזרחי ביותר באוזבקיסטן הקרוי על שמה. העיר שוכנת בדרום-מזרח כ-270 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טשקנט ובסמוך לגבול עם קירגיזסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 458,500 בני אדם והיא העיר הרביעית בגודלה באוזבקיסטן, אחרי טשקנט, נמנגן וסמרקנד.
היסטוריה
אנדיז'ן היא אחת מהערים העתיקות ביותר בעמק פרגנה. מקובל לשער שהעיר הוקמה במאה השנייה לפני הספירה, בנתיב דרך המשי המפורסמת. אנדיז'ן היא מולדתו של באבור, מייסד האימפריה המוגולית.
החל משנת 1876 ועד השתלטות הבולשביקים הייתה אנדיז'ן חלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1902 התרחשה באזור אנדז'ן רעידת אדמה שגרמה להרס כמעט מוחלט של כל הרובע העתיק בעיר.
ב-13 במאי 2005 נעצרו באנדיז'ן 23 אנשי עסקים, שלפי טענת הממשלה היו חברים בארגון האיסלמיסטי "אקרמיה". בעקבות המעצר פרצו מהומות בעיר, ואלפי בני אדם צבאו על בניין העירייה. ממשלת אוזבקיסטן שלחה לעיר כ-5,000 שוטרים, ואלה דיכאו את המהומות בכוח. לפי הגרסה הרשמית של הממשלה נהרגו במהומות 169 איש. האופוזיציה טוענת שמספר ההרוגים קרוב ל-700.
ברטיטסו
רקע
השיטה יוסדה בשנת 1898, לאחר שובו של ברטון-רייט משהות של 3 שנים ביפן. היא כללה אלמנטים ממספר אמנויות לחימה, ששולבו לאמנות שלמה לה קרא "ברטיטסו" – הלחם של "ברטון", שמו, עם המילה היפנית "ג'יטסו", טכניקה.
במקור, הברטיטסו הורכב משילוב בין שתי אמנויות שלמד ברטון-רייט ביפן: שינדן פודו ריו טאיג'יטסו (אחת מהשיטות המרכיבות את הנינג'יטסו) וג'ודו. מאוחר יותר, באנגליה, נוספו לשיטה אלמנטים מג'וג'יטסו, איגרוף, סבאט, לחימת מקל שווייצרית (לה-קאן) ועוד. מתוך האמנויות הללו, הורכבה אמנות לחימה בעלת כלים להתמודדות עם שלושה טווחים עיקריים: טווח לחימת המקל שנגזר מהלה-קאן, טווח הגראפלינג שנגזר מהג'ודו והג'וג'יטסו, וטווח החבטות (סטרייקינג) שנגזר מהאיגרוף והסבאט. השיטה התמקדה בעיקר בטווח לחימת המקל ובגראפלינג.
אזכורים בספרות
הברטיטסו הוזכר בסיפור "הרפתקת הבית הריק", מאת ארתור קונן דויל, כאמנות הלחימה בה מיומן שרלוק הולמס. בסיפור בו השיב הסופר את גיבורו לחיים לאחר שהולמס מצא את מותו במאבק איתנים עם דמותו של אויבו הראשי, פרופסור מוריארטי. הוא מצא מוצא מן הסבך בהסבירו כי בשיטת היאבקות יפנית מיוחדת, הצליח שרלוק הולמס להפיל את מוריארטי לתוך מפלי הרייכנבאך שבקרבת העיירה מיירינגן, והלה נהרג ואילו הולמס נותר בחיים. האיות בו השתמש קונן דויל, כנראה בטעות, היה Baritsu ("בריטסו"). הברטיטסו מוזכר גם בסרט "שרלוק הולמס" מ-2009.
דורין ני וריאן
דורין ני וריאן (באירית: Doireann Ní Bhriain; נולדה בשנת 1952) היא מנחת טלוויזיה אירית.
ביוגרפיה
ני וריאן נולדה בדבלין כאחת משלושה ילדים של שחקנית ועובד בשירות הציבורי, בגיל שמונה לקחה חלק בתוכנית רדיו ביחד עם אמה, היא בוגרת לימודי צרפתית וספרדית מאוניברסיטת קולג' דבלין (University College Dublin), בנוסף היא דוברת של השפה האירית.
ב-1972 התחילה לעבוד ברשת השידור הציבורית של אירלנד "RTÉ" כמנחת תוכניות טלוויזיה לילדים, לאחר מכן הגישה את תוכנית החדשות והאקטואליה "Tangents" ובכך נהייתה לאחת הנשים הראשונות שהגישו מהדורת חדשות באירלנד, היא גם הגישה את התוכנית בשפה האירית "Féach".
ב-1979 החלה לשמש ככתבת של תוכנית הרדיו "Women Today" ובסופו של דבר הגישה את התוכנית לאחר פרישתה של המגישה.
ב-1981 הנחתה את האירוויזיון, היא קיבלה את ההצעה להנחות את התחרות עקב היותה מגישת טלוויזיה מוכרת במדינתה שגם דוברת צרפתית.
לאחר הנחיית האירוויזיון פרשה בפעם השנייה מ-RTÉ.
באירוויזיון 1991 הגישה פרשנות לטלוויזיה האירית.
ב-1993 זכתה ב-"Jacob's Award", פרס הטלוויזיה האירית.
בשנות ה-2000 לקחה חלק במספר פרויקטים בתחום האומנות.
היא נשואה לעיתונאי אנדי פולק ולהם שני ילדים.
טרביום
טרביום (באנגלית: Terbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Tb ומספרו האטומי 65. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות
טרביום הוא מתכת כסופה אפורה, רקיעה, ניתנת לחישול ורכה מספיק בשביל שניתן יהיה לחתוך אותה עם סכין. טרביום יציב יחסית כשנחשף לאוויר. לטרביום שתי צורות אלוטרופיות.
שימושים
שימושי הטרביום:
היסטוריה
הטרביום זוהה ב-1843 על ידי הכימאי השוודי קרל מוסנדר (Carl Gustaf Mosander), בתור זיהום בתחמוצת איטריום (Y2O3) ונקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה.
צורה בטבע
טרביום לא מופיע לעולם בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כגון צריט, גדוליניט, מונזיט (שמכיל מעל 0.03% טרביום), קסנוטים (YPO4) ואוקסניט (שמכיל למעלה מ-1% טרביום).
ניתן לבודד טרביום מTbF3 באמצעות תגובה עם סידן כך:
2TbF3 + 3Ca → 2Tb + 3CaF2
אמצעי זהירות
לטרביום ותרכובותיו רעילות נמוכה ומנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. לטרביום אין תפקיד ביולוגי ידוע.
הפיגוע בתחנת האוטובוס במחלף גהה (2003)
הפיגוע בתחנת האוטובוס במחלף גהה היה פיגוע התאבדות שאירע ב-25 בדצמבר 2003 בתחנת אוטובוס במחלף גהה שבין בני ברק לפתח תקווה. בפיגוע נרצחו ארבעה אנשים ו-16 נפצעו.
הפיגוע
הפיגוע אירע בערב יום חמישי, 25 בדצמבר 2003, נר שביעי של חנוכה. בשעה 18:22 מחבל מתאבד פלסטיני פוצץ מטען נפץ ליד תחנת אוטובוס במחלף גהה, בעת שבתחנה המתינו יותר מ-20 בני אדם. בפיגוע נרצחו שלושה חיילי צה"ל ואזרחית בת 19, ו-16 נפצעו. שניים מהקורבנות נהרגו באופן מיידי, השלישית נפטרה בדרך לבית החולים, והקורבן הרביעי נפטר בבית החולים כעבור כמה שעות.
מבצעי הפיגוע
ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות לפיגוע, וציין כי המחבל המתאבד הוא סאאד חנני, בן 18 מבית פוריכ שבאזור יהודה ושומרון. הארגון אף טען כי הפיגוע בוצע כתגובה על חיסולו של המבוקש הבכיר פאדי חנני על ידי כוחות צה"ל שבוע לפני כן.
הפיגוע בוצע זמן קצר לאחר שמסוקים של חיל האוויר הישראלי חיסלו ברצועת עזה את מפקד ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מקלד חמיד ועוזריו, ושני אזרחים.
אחרית דבר
בעקבות הפיגוע הורה שר הביטחון שאול מופז להטיל סגר על אזור יהודה ושומרון ורצועת עזה.
פטר אויווארי
פטר אויווארי (במקור עד 1913 פנחס לייב גרוסמן, בהונגרית: Újvári Péter; טולצ'ווה, 24 באפריל 1869 – בודפשט, 16 בינואר 1931) היה עיתונאי, וסופר יהודי-הונגרי. אביהם של עיתונאים אימרה אויווארי ולאסלו אויווארי והעורכת מגדה אויווארי.
ביוגרפיה
פטר אויווארי נולד במשפחה יהודית בצפון מזרח הונגריה כבנם של הרב האורתודוקסי וילמוש גרוסמן, ושל שרולטה אטינגר. הוא למד בישיבות שוראני, ואץ ומישקולץ. משנת 1889 עבד בעיתון "סגדי היראדו" (Szegedi Híradó), מאוחר יותר הפך לסגן עורך העיתון, ואז הפך לעובד ב"סגד והאזור" כעורך הראשי. בשנת 1901 הקים בסגד מגזין ספרותי בשם "מדיאר סו" (שפירושו "מילה הונגרית"-Magyar Szó). בשנת 1906 היה ממייסדי "הארגון הלאומי לעיתונאים הונגרים". משנת 1907 עבד בבודפשט ב"עיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap), ומאוחר יותר כעורך "בודפשט". בשנת 1915 נבחר למזכיר "איגוד העיתונים בבודפשט". בשנת 1919 הוא השיק שבועון עם תמונות בשם "שבת". משנת 1920 היה העורך של "מזרח חדש" (Új Kelet) בקלוז'. בשנת 1923 עבר לסלובקיה וערך שם עיתונים שונים. משנת 1926 הפך לעורך הראשי ולחבר הצוות הבכיר של ה"הבנה הלאומית" בבודפשט. אחרי מלחמת העולם הראשונה כתב, בין היתר, גם נגד האנטישמיות. הרומנים והסיפורים הקצרים שלו הם בעיקרם בנושאים יהודים. הוא היה העורך הראשי של הלקסיקון יהודי הונגרי. מותו נגרם מכיב קיבה.
מכבי טביליסי (כדורסל)
הקבוצה הוקמה בשנת 1998 והחלה לשחק באותה שנה בליגת העל הגאורגית על ידי יהודי גאורגי גַ'אמלֵט חוּחַאשווִילִי (ჯამლეტ ხუხაშვილი).
בעונת 2000/01 הגיעה לחצי גמר הפלייאוף והפסידה לבאסקו בתומי.
הקבוצה השתתפה במשך שתי עונות בגביע קוראץ' ( ו-).
בסיום עונת 2009/10, לאחר שסיימה במקום השביעי, פורקה הקבוצה ונשארה רק עם קבוצת הבת בליגה השנייה.
משה ספקטור (קצין)
משה ספקטור (נולד ב-1942) הוא תת-אלוף (במילואים) בצה"ל והמנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה.
תומאס ליגוטי
תומאס ליגוטי (אנגלית: Thomas Ligotti) הוא סופר והוגה דעות אמריקאי, הנחשב לדמות "קאלט" בתרבות סיפרות האימה. כתביו, אמנם ייחודים בסגנונם, נחשבים לאבני דרך בכמה מהז'אנרים הספרותיים - בעיקר אלו שעוסקים סביב סיפורי אימה. כמו כן, סיפוריו נוטים לעסוק בפילוסופיה פסימיסטית ובגווניה היותר קיצוניים בדמות האנטי-נטליזם.
משה ספקטור (קצין)
קורות חייו
משה ספקטור נולד בשנת 1942 באזור קייב. עלה לישראל ב-1949. ב-1960 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה וביצע מספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון). לאחר מלחמת ששת הימים מונה למפקד סיירת גולני. לאחר מכן שירת כסמג"ד בחטיבה. בשנים 1969–1970 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר מכן, והוא כבר רב-סרן, הוצב באגף מבצעים. בשנת 1972 שירת כמפקד פלוגה בבה"ד 1. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד סיירת שקד, פרוסה בחצי האי סיני בקו המוצבים, בין היחידות שניסו לבלום את הצבא המצרי בימי הלחימה הראשונים וספגה אבדות רבות. כוח מן היחידה, בפיקודו של ספקטור, לחם תחת פיקוד חטיבה 14 בקרב החווה הסינית, בצליחת תעלת סואץ ובקרב על מתחם אורחה. בהמשך שירת כמפקד חטיבה 5. לאחר מכן פיקד על חטיבת ביסלמ"ח. בהמשך הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1982–1985 שירת כמפקד אוגדת יהודה ועסק בהסבתה לאוגדת שריון. לאחר מכן מילא תפקיד פיקודי בפיקוד הצפון. בשנת 1988 השתחרר מצה"ל.
תומאס ליגוטי
קורות חיים
מעט מאוד ידוע אודות חייו של תומאס ליגוטי. הוא ידוע כדמות מתבודדת, ונמנע מקשר עם העיתונאות.
משה ספקטור (קצין)
קורות חייו
לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה. תפקיד זה מילא במשך 15 שנים ולאחר מכן שימש כ־13 שנים כיועץ ראש העיר לנושאי תשתיות מוסדות חינוך ונוער.
תומאס ליגוטי
קורות חיים
תומאס ליגוטי החל בפרסום סיפורים קצרים בתחילת שנות השמונים בכמה מגזינים קטנים.
משה ספקטור (קצין)
קורות חייו
בשנת 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "משה ספקטור - קצין וג'נטלמן".
הוא יקיר העיר פתח תקווה.
תומאס ליגוטי
השפעות
ניק פיצולאטו, יוצר "בלש אמיתי" ציין את The Conspiracy Against the Human Race (הקונספירציה כנגד המין האנושי) של ליגוטי כהשפעה ישירה עבורו, לצד Better Never to Have Been של דייוויד בנאטר, Nihil Unbound של ריי בראסייה, Confessions of an Antinatalist של ג'ים קרופורד ו- The Dust of This Planet של יוג'ין ת'קר.
ביבליוגרפיה
* Songs of a Dead Dreamer (1985, rev. & exp. 1989)
באפאטה
באפאטה (בפורטוגזית: Bafatá) היא העיר הגדולה במרכז גינאה ביסאו והעיר השנייה בכמות האוכלוסייה במדינה עם 22,501 תושבים (נכון לשנת 2008). העיר מרוחקת כ-45 ק"מ מגאבו וכ-104 ק"מ מביסאו, בירת המדינה.
ענף התעשייה העיקרי של באפאטה הוא הלבנים לבנייה.
ג'ון גיל מיליי
ראשית חיים
ג'ון גיל מיליי היה בנם הרביעי וילדם השביעי של סר ג'ון אוורט מיליי, צייר האחווה הפרה-רפאליטית, ואשתו אפי גריי. ג'ון גדל בלונדון ובפרתשיר עם השכלה נרחבת בהיסטוריה של הטבע, כולל ציד חיות גדולות ועופות בר. כילד הכין אוסף של ציפורים שנורו סביב חוף פרתשיר בסקוטלנד שם בילה חלק ניכר מילדותו. אוסף זה היווה את הבסיס לאוסף של כל הפוחלצים שלו שמנה כ-3,000 דגימות שהותיר במוזיאון פרטי בהורשם במערב סאסקס, אנגליה.
חיי עבודה
מיליי החל את הקריירה שלו בצבא, אך לאחר שש שנים התפטר כדי לטייל בעולם. הנדודים שלו היו ללא ספק מבוססים על רצון לראות, לתעד ולצייר את עולם הטבע. לשם כך הוא טייל רבות באירופה, אפריקה וצפון אמריקה. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, הוא חקר את קנדה וניופאונדלנד ועזר למפות אזורים לא מוכרים באלסקה.
בשנת 1903 מיליי הקים את החברה לשימור הפאונה הפראית של האימפריה (SPWFE). בשנת 1909 היה חבר מייסד של מועדון ספורט הצייד. מיליי התלהב מצייד ובין עמיתיו היו הצייד המפורסם פרדריק סלוס והחוקר והצייד פרנק וואלאס. המועדון עדיין קיים וכולל את הדוכס מאדינבורו בין חבריו.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, מיליי הועבר לשירות החשאי של הצי המלכותי הבריטי בנורווגיה ובאיסלנד. כפי שהסביר מאוחר יותר בספרו האוטוביוגרפי ״נדודים וזיכרונות״, הוא היה מעורב בריגול נגדי, קיבל דרגת סגן מפקד ומונה לסגן היועץ הבריטי בהמרפסט בצפון נורווגיה שם שהה עד 1917. באוגוסט 1915 הוא נפגש עם שני מרגלים גרמנים בכריסטיאניה, ונסע איתם ללופוטן.
הוא עסק בהקמה ותמיכה ברשת של ריגול נגדי. חשיבותה של נורווגיה למאמץ המלחמתי הייתה שהים הצפוני סיפק מסלול שייט למזון ולחומרים שהגיעו לנמלי בריטניה. מיליי דיווח מנורווגיה כי בעוד שהרשויות הנורווגיות היו בדרך כלל פרו בריטיות, חלק גדול מהאוכלוסייה היה פרו גרמני. בדצמבר 1917 הוא כמעט נלכד על ידי הגרמנים אך בעזרתו של מנהל הנמל הצליח לצאת מנורווגיה וחזר לניוקאסל.
לאחר המלחמה מיליי כתב ופרסם ספר על חייו ועל מעללי הציד באפריקה ובסקוטלנד. הספר ״נדודים וזיכרונות״ תיאר את תשוקתו לצייד חיות גדולות ואת חיבתו לסקוטלנד של ילדותו. הספר עבר כמה הדפסות חוזרות, כולל מהדורה אמריקאית. בשנת 1921 נסע עם בנו ראול מיליי לדרום סודאן ומיפה לראשונה אזורים נרחבים בבחר אל-ע'זאל, מסע שהוביל לספר על הנילוס העליון, שיצא לאור בשנת 1924.
קריירה אמנותית
מיליי הוא אחד החשובים ביותר מבין האורניתולוגים ואמני הציפורים בריטיים, והפיק בין השנים 1890–1914 סדרת ספרים בנושא ציפורים ונושאי טבע אחרים. במחקר האורניתולוגיה הוא נודע בזכות דיוקנאותיו של עופות הבר, נושאי שלוש יצירותיו המפורסמות ביותר: "היסטוריה טבעית של ברווזי האכלה בריטית", "ברווזי צלילה בריטיים" ו"ציפורי הבית הבריטיות". הם מדורגים בין היצירות הטובות ביותר בנושא עופות בר שפורסמו אי פעם. כל ציפור זוכה לטיפול פרטני בטקסט ובציורים מפורטים, חלקם על ידי חברו ואמן הציפורים הבולט ארצ'יבלד תורבורן (1860–1935). כל מין מיוצג על ידי שניים או שלושה פרטים בעמדות האכלה, מנוחה וחיזור.
הספרים המפוארים שהופיעו ב-400 עד 600 עותקים במהדורות מקור בלבד, מוערכים כעת כדוגמאות לסוג מסוים של פאר ויקטוריאני גבוה. כישוריו של מיליי הם ויקטוריאניים בעיקרם, מכיוון שהעושר הפרטי איפשר לו לממש את תשוקותיו בקנה מידה גדול. הוא ללא ספק היה עקשן. בנו ראול דיבר עליו כ"איש מדהים עם כוח ריכוז שהיה כזה שברגע שהוא התייחס לנושא הוא מעולם לא עזב אותו עד שידע עליו יותר מכל אחד אחר."
עקשנות זו לבצע עבודה כמיטב יכולתו הודגמה היטב בהכנותיו לספר על היונקים של בריטניה הגדולה ואירלנד (1904). הוא בילה חודשים עם צי ציידי הלווייתנים באוקיינוס האטלנטי כדי ללמוד ממקור ראשון על קבוצה של יונקים שזכו למעט תשומת לב. היצירה שהופיעה במהדורה מוגבלת בשנת 1904 מכילה גם איורים וכרומוליטוגרפיות מאת ג'ורג' אדוארד לודג' (1860–1954) וארצ'יבלד תורבורן.
בשנת 1917 פרסם מיליי את הכרך הראשון מבין שני הכרכים על רודודנדרונים ועל הכלאותיהם השונות. המהדורה הוגבלה ל-550 עותקים עם 17 לוחות צבעוניים מלאים של גנים וצמחים בביתו בהורשם. בהקדמה מיליי מסביר כי החל לטפח רודודנדרונים בהדרכת שכנו חוקר הטבע והבוטנאי סר אדמונד לודר.
מיליי כתב ביוגרפיות על אביו, ג'ון אוורט מיליי, ופרדריק קורטני סלוס. בנוסף הוא הפך לסמכות בנושא רודודנדרונים, אזליאות ומגנוליות.
חיי משפחה בסאסקס
מיליי התחתן עם פרנסס "פאני" מרגרט סקיפוורת', בתו של בעל אדמות בלינקולנשייר. הוא יישב את משפחתו בהורשם שבמערב סאסקס. ילדתם הראשונה, דפנה, נולדה בשנת 1895 (נפטרה מדלקת התוספתן בשנת 1904). ג'ופרוי ג'ורג' נולד בשנת 1896 (נהרג במלחמת העולם הראשונה, אוגוסט 1918). ראול נולד בשנת 1901; הוא הפך לאמן ידוע בפני עצמו. רוזמונד נולדה בשנת 1904.
בשנת 1900 דאג מיליי לבנות בית בשם Compton's Brow בהורשם, ממנו יצר מוזיאון פרטי המורכב מ־14,000 פריטים. האוסף שנוצר בהורשם שיקף את תחומי העניין הרחבים שלו וכלל דגימות של חיות גדולות, צבאים, עופות מים, עטלפים וכלבי ים. האוסף כלל אפילו דוב גריזלי שלם וסלמון טיי במשקל 50 קילו.
הוא יצר כל העת איורים וצייר את אוסף הטבע שלו. מיליי היה יוצא באופן קבוע במשך חודשים לציד לנסיעות, ומחזיר דגימות רבות לאוסף העצום שלו. נסיעות אלה נמשכו עד שנות העשרים של המאה העשרים.
בהורשם יצר מיליי גן מיוחד ביופיו. הוא טיפח מספר רודודנדרונים חדשים, כולל אחד שכינה על שם אשתו פאני ובתו רוזמונד. בשנת 1917 פרסם את הראשון מתוך שני הכרכים על רודודנדרונים וסוגיהם השונים, בשנת 1923 הוענק למיליי גביע רודודנדרון לודר, ואחריו קיבל בשנת 1927 מדליית הכבוד של ויקטוריה על ידי אגודת הגננות המלכותית.
בשנת 1927 פרסם מיליי את יצירתו הגדולה האחרונה מגנוליאס.
הבית והגן לא שרדו אחרי מותו, אך נשמרו כמה צמחים קטנים יותר, שחלקם נשתלו מחדש בפארק הגדול של וינדזור על ידי אחיינו אדוארד גריי מיליי (1918–2003), האוסף העצום של עורות של בעלי חיים וציפורים התפזר ונמכר. מוזיאון הורשהם המקומי שומר על מספר עורות ופסלים.
מיליי נפטר בהורשם ביום הולדתו השישים ושש.
דסטה יוהנס
דסטה יוהנס אגטה (באמהרית: ደስታ ዮሃንስ; נולד ב-17 באפריל 1998 באווסה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אדאמה סיטי מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
הבחירות לכנסת הרביעית
הבחירות לכנסת הרביעית התקיימו ב-3 בנובמבר 1959, ב' בחשוון ה'תש"ך, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת הרביעית. הבחירות נערכו בתקופת שיא כוחה של מפא"י בראשות דוד בן-גוריון. בבחירות אלו זכתה מפא"י בהישג הגדול בתולדותיה – 47 מנדטים.
דסטה יוהנס
קריירת מועדונים
יוהנס שיחק במועדונים אווסה סיטי ודיפנס פורס מליגת העל האתיופית. ב-10 באוקטובר 2021 חתם באדאמה סיטי מליגת העל האתיופית.
הבחירות לכנסת הרביעית
בחירות אלו הן הראשונות שנערכו לאחר חקיקת חוק יסוד: הכנסת ועיגון מועד הבחירות בחודש חשוון (לרבות התיקון לחוק, לפיו בשנת בחירות שלאחר שנה מעוברת, הבחירות ייערכו ביום ג' הראשון של חודש חשוון, ולא יום ג' השלישי של חודש חשוון, בשנת בחירות שלאחר שנה שאינה מעוברת).
דסטה יוהנס
קריירה בינלאומית
ב-5 באוגוסט 2017 ערך יוהנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת זמביה במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת אתיופיה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
הבחירות לכנסת הרביעית
רקע היסטורי
בשנת 1959 היה דוד בן-גוריון בן ה-73 בשיא תהילתו. לאחר שובו מפרישתו בשדה בוקר ומינויו המחודש לראש הממשלה (לאחר תקופה קצרה בה היה שר הביטחון תחת ראש הממשלה משה שרת) שלט בן-גוריון במדינה, ובמפלגתו מפא"י, ללא עוררין.
התקופה שלפני מערכת הבחירות הייתה רגועה מבחינה ביטחונית ומדינית. פרט למשבר קואליציוני סביב רישום הדת בתעודות הזהות של העולים, שהביא לפרישת המפלגות הדתיות מן הממשלה, ומשבר סביב מינויו של יושב ראש הכנסת לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק (כאשר תרגיל פוליטי מוצלח הביא למינויו של נחום ניר, מועמד סיעות השמאל, ליושב ראש הכנסת, שלא על דעתו של בן-גוריון), הייתה הזירה הפנימית והחיצונית שקטה למדי. אפילו ניסיונן של סיעות השמאל להתסיס את מערכת הבחירות באמצעות יצירת משבר סביב מכירת תת מקלעים מסוג עוזי לגרמניה, לא הביא לסערה המקווה.
אירוע דרמטי, שכונה אירועי ואדי סאליב, שהתגלמו בהתפרצות של זעם ומחאה של בני עדות המזרח על רקע טענות לקיפוחם, אירע מספר חודשים לפני הבחירות, אך השפעתם המיידית של האירועים לא הייתה ניכרת ויכולתם של המוחים להשמיע את קולם מול המנגנון המפלגתי והתעמולתי הממוסד הייתה מוגבלת.
מערכת הבחירות
למערכת הבחירות קדמה מערכת בחירות להסתדרות שבה סבלה מפא"י מירידה של אחוזים בודדים. ברקע הדברים עמדו מאבקי כוח בין דוריים במפא"י, כאשר "דור הביניים" בראשות פנחס לבון ואהרן רמז האשים את ה"צעירים" באחריות לתוצאה.
בן-גוריון שאף לנצל את המצב כדי להעביר לחזית המפלגה את הדור הצעיר. תחת סיסמת הבחירות "אמרו כן לזקן" הוצג בן-גוריון לבוש מדי חאקי, מוקף בנבחרת של כוכבים צעירים – רמטכ"ל מבצע קדש, משה דיין, איש מערכת הביטחון, שמעון פרס, ואלוף ההסברה, אבא אבן. בן-גוריון שב ונשא נאומים בזכות שינוי שיטת הממשל, והתקיף את יריביו משמאל ומימין. בבחירות אלו נעשה בפעם הראשונה שימוש בחוגי בית, שבאחדים מהם נכח אף בן-גוריון.
מפלגות השמאל, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם, לא הצליחו ליצור סערה סביב מכירת העוזי לגרמניה, וכמפלגות בעלות מסר מדיני מובהק, נפגע כוחן במערכת בחירות שבה התמקד הדיון בענייני פנים וממשל.
תנועת החרות בראשות מנחם בגין ניסתה בהצלחה רבה יותר ליצור אווירה סוערת במערכת הבחירות. בגין ערך מסע אופנועים, אותו תיאר בן-גוריון ביומניו בזו הלשון:
בדברים אלו ביטא בן-גוריון את הבוז האישי שלו לעולים מארצות המגרב (ה"נחשלים" האמורים), אך נתן ביטוי לרתיעה שעוררה אצל רבים התנהגותו הכוחנית של בגין. בעת מסע הבחירות נדמה היה כאילו עומדת חרות להכפיל שוב את כוחה כפי שהכפילה אותו במערכת הבחירות הקודמת. בסופו של דבר, נהנתה חרות מעליה צנועה יחסית של שני מנדטים, הרבה פחות משציפו ראשיה.
תוצאות הבחירות
בבחירות, שנערכו ביום 3 בנובמבר 1959 נמנו 969,337 קולות כשרים, ואחוז ההצבעה עמד על כ־81.6% מכלל בעלי זכות ההצבעה (994,306 מתוך 1,218,483). אחוז החסימה עמד בהתאם על 9,693 קולות. תוצאות הבחירות היו כדלהלן: בחירות אלו היו נקודת השיא של מפא"י, שזכתה עם מפלגות הלוויין שלה בין ערביי ישראל ב-52 מנדטים. בכוחן של שאר מפלגות השמאל הייתה ירידה: אחדות העבודה ירדה בכוחה מעשרה לשבעה מנדטים, מפ"ם שמרה על כוחה ואילו מק"י צנחה מ-4.5 אחוז ל-2.8 אחוז מכלל הקולות. הציונים הכלליים הגיעו לשפל של 8 מנדטים, מצב שכפה עליהם למעשה להתאחד עם המפלגה הפרוגרסיבית ולהקים את "המפלגה הליברלית". חרות עלתה פחות משנצפה, רק ב-2 מנדטים, ונותרה מחוץ למעגל קבלת ההכרעות בישראל.
רוקי מרציאנו
רוקו פרנסיס מרקג'אנו (באנגלית: Rocco Francis Marchegiano; 1 בספטמבר 1923 – 31 באוגוסט 1969), שנודע בשם הבמה רוקי מרציאנו (Rocky Marciano), היה מתאגרף אמריקאי. אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד משנת 1952 ועד 1956.
מרציאנו צבר לזכותו 43 ניצחונות בנוקאאוט מתוך 49 קרבות (שיעור של 87.8% נוקאאוטים). הוא פרש מאיגרוף במאזן נקי של ניצחונות בלבד, ללא הפסדים וללא תיקו, והיה היחיד שהגיע למספר שיא כזה של ניצחונות ללא הפסדים, עד ל-2015, אז השווה פלויד מייוות'ר את מספר ניצחונותיו אליו. באוגוסט 2017 שבר מייוותר את השיא כשניצח את קונור מקגרגור ב"קרב המאה".
שנותיו הראשונות
רוקו פרנסיס מרקג'אנו נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית, להורים מהגרים קתולים מאיטליה. אביו, פיירנו מרקג'אנו, ואימו, פסקואלינה פיצ'יוטו, גידלו אותו בעיר ברוקטון. לו שלוש אחיות - אליס, קונצ'טה, ואליזבט ושני אחים - לואיס (סוני) ופיטר. כשהוא היה בן שנה וחצי הוא לקה בדלקת ריאות, שממנה הוא כמעט מת. בנעוריו הוא שיחק כדורסל, עבד בביתו בהרמת משקולות, כשהשתמש בשק דואר ממולא שהיה תלוי על עץ בחצר האחורית של ביתו כשק איגרוף. הוא למד בבית ספר התיכון ברוקטון, שם הוא שיחק בנבחרות הפוטבול והכדורסל, אולם הושעה מנבחרת הכדורסל של בית הספר מכיוון שהצטרף לליגת הכנסייה, והפר את חוקי בית הספר האוסרים על שחקנים להצטרף לקבוצות אחרות. הוא נשר מבית הספר בטרם סיים כיתה י'. לאחר מכן עבד מרציאנו כסבל במשאיות תובלה שנעו מברוקטון אייס לחברת קול. הוא גם עבד כחופר שוחות וסנדלר. מרציאנו התגורר בהנסון שבמסצ'וסטס, הבית בו דר עדיין עומד על תילו ברחוב הראשי.
במרץ 1943, מרציאנו גויס לצבא ארצות הברית, לשירות של שנתיים. הוא הוצב בוויילס, ושירת במעבורת אספקה בתעלת למאנש שהייתה בדרכה לנורמנדי. רק לאחר שהמלחמה הסתיימה, במרץ 1946, הוא השתחרר סופית מהצבא בבסיס פורט לואיס שבוושינגטון.
הקריירה כחובבן
בסוף מרץ 1947 יצא מרציאנו עם מספר חברים ונסע לפאיטוויל שבצפון קרולינה, לפאיטיוויל קאבס, קבוצת אימון של קבוצת הכדורסל השיקגו קאבס. מרציאנו החזיק מעמד שלושה שבועות לפני שהושלך מהקבוצה. לאחר שנכשל בניסיונותיו למצוא קבוצה אחרת, הוא שב לברוקטון והחל באימוני איגרוף עם חברו משכבר הימים, עלי קולומבו. אל וויל שירת כמנהלו וצ'ארלי גולדמן כמאמנו וכמורו.
הקריירה המקצוענית
אף על פי שהוא נלחם בקרב מקצועני אחד בלבד (נגד לי אפסון), ב-12 ביולי 1948, החל מרציאנו להילחם באופן קבוע כמתאגרף מקצועני. בלילה ההוא הוא ניצח בקושי בקרב נגד הארי ביליזריאן. הוא זכה בראשון מבין שישה עשר קרבות רצופים בנוקאאוט, כולם לפני הסיבוב החמישי, ותשעה טרם סיומו של הסיבוב הראשון. דון מוגארד נעשה המתאגרף הראשון ששמר על מרחק מה"סלע" ("The Rock"), אך מרציאנו ניצח לפי החלטת השופטים.
בשלב מוקדם בקריירה שלו הוא שינה את איות שם משפחתו. הכרוז הודיע בפרובידנס שברוד איילנד שאין הוא יכול להגות את השם מרקג'אנו, אז מנהלו של מרציאנו, אל וויל, הציע שהם ייצרו שם עט. ההצעה הראשונה הייתה רוקי מאק, שמרצאינו דחה אותה. הוא החליט על שם שנשמע איטלקי יותר, "מרציאנו". מרציאנו זכה בשלושה קרבות נוספים בנוקאאוט, עד שפגש בטד לורי, שלדעת עדים היה ביתרון בשלושה-ארבעה סיבובים מתוך העשרה, אף על פי כן, מרציאנו שמר על רצף הניצחונות שלו וניצח את לורי לפי החלטת השופטים. מרציאנו נלחם בלורי בשנית בנובמבר 1950 ושוב היה זה קרב בן עשרה סיבובים. אחרי הקרב הראשון עם לורי היו למרציאנו ארבעה נוקאאוטים עוקבים, בכללם קרב בן חמישה סיבובים ב-19 בדצמבר 1949 עם פיל מוסקאטו, מתאגרף עתיר ניסיון במשקל כבד מבאפלו שבמדינת ניו יורק, והמתאגרף הראשון מהשורה הראשונה עמו התעמת מרציאנו. כעבור שלושה שבועות מהקרב ניצח מרציאנו את קרמין וינגו בניו יורק, הנוקאאוט שהנחית מרציאנו בסיבוב החמישי כמעט והרג את וינגו. בקרב הבא של רוקי בשלהי מרץ 1950, הוא הביס בקרב קשה בן עשרה סיבובים לפי החלטת השופטים, נגד מתאגרף שיתחרה עמו על הכתר ב-1953, רולנד לה סטרזה. הקרב עם לה סטרזה היה צמוד במיוחד, מרציאנו ניצח 4–6 לפי החלטת שלושת השופטים.
מרציאנו זכה בשלושה נוקאאוטים נוספים ברציפות לפי שהתמודד פעם נוספת עם לורי. מרציאנו ניצח שוב, לפי החלטה פה אחד של השופטים. לאחר מכן הוא ניצח בארבעה נוקאאוטים נוספים ובקרב עם רד אפלגייט שהוכרע לפי החלטת השופטים בסוף אפריל 1951. הוא צולם ונצפה בטלוויזיה הלאומית בפעם הראשונה, בקרב בו ניצח את רקס ליין בנוקאאוט, לאחר שישה סיבובים, ב-12 ביולי 1951. ניצחון נוסף ששודר בטלוויזיה הלאומית היה כשהתמודד מול ג'ו לואיס. מרציאנו הביס את לואיס, במה שהיה אחד מהקרבות האחרונים בקריירה של לואיס, תוצאה שהותירה אותו ברגשות מעורבים, מאחר שלואיס היה האליל שלו מאז ילדותו.
האליפות
לאחר ארבעה ניצחונות נוספים, בכללם על לי סבולד והארי מתיוס, התמודד מרציאנו על כתר אליפות העולם במשקל כבד מול ג'רסי ג'ו ואלקוט בן ה-38, בקרב שנערך בפילדלפיה ב-23 בספטמבר 1952. ואלקוט הפיל את מרציאנו בסיבוב הראשון ובנה לעצמו בהתמדה יתרון בנקודות; אולם בסיבוב השלוש עשרה, הימנית "סוזי קיו" של מרציאנו הפילה את ואלקוט. ואלקוט לא היה יכול לעמוד על רגליו בטרם הסתיימה הספירה עד עשר ומרציאנו היה אלוף העולם החדש במשקל כבד. ההגנה הראשונה שלו על הכתר הייתה שנה אחרי כן נגד ואלקוט, ובפעם הזאת הוא ניצח אותו בנוקאאוט בסיבוב הראשון. אחרי כן קרא עליו תיגר רולנד לה סטרזה. לאחר שלסטרזה היה יתרון קל בנקודות במחצית הקרב, ניצח מרציאנו בנוקאאוט טכני בסיבוב האחד עשר.
אחרי כן באו שני קרבות עוקבים נגד אלוף העולם לשעבר במשקל כבד ובמשקל קל, אזארד צ'ארלס האגדי, שהיה האדם היחידי מאז ומעולם שהחזיק מעמד חמישה עשר סיבובים נגד מרציאנו. מרציאנו זכה בקרב הראשון בנקודות ובשני בנוקאאוט בסיבוב השמיני. אז פגש מרציאנו את אלוף בריטניה ואירופה, דון קוקל. מרציאנו הביס אותו בנוקאאוט בסיבוב התשיעי.
הקרב האחרון של מרציאנו על הכתר היה נגד ארצ'י מור והוא התקיים ב-21 בספטמבר 1955. הקרב נקבע במקור ליום לפני כן, אולם מכיוון שהייתה התראת הוריקן נאלצו לדחותו. מרציאנו נפל לקרשים בסיבוב השני, אבל הוא קם על רגליו, הפיל את מור בסיבוב התשיעי וניצחו בנוק-אאוט. לפני כן הכה מרציאנו את מור בנוקאאוטים בסיבובים השישי והשמיני, אבל צלצול הפעמון הציל את מור.
מרציאנו הכריז על פרישתו ב-27 באפריל 1956.
אחרי פרישתו
מרציאנו שקל קאמבק ב-1959 כשאינגמר ג'והנסון ניצח באליפות העולם במשקל כבד כשהוא גובר על פלויד פטרסון בקרב שהתקיים ב-26 ביוני 1959. לאחר חודש ראשון של אימונים מזה שלוש שנים, חזר בו מרציאנו מהחלטתו ולעולם לא שקל קאמבק שוב. בשנת 1966 הוצעו לו מיליוני דולרים להילחם נגד מוחמד עלי, שהיה אותה עת אלוף העולם במשקל כבד, אבל מרציאנו סירב בהחלטיות, יש להניח שהיה זה מכיוון שהוא הכיר בכך שלא היה לו כל סיכוי נגד עלי, שהיה אז בשיאו, בעוד מרציאנו פרש עשר שנים קודם לכן והיה כעת בגיל 43. לאחר פרישתו הייתה למרציאנו תוכנית אירוח שבועית בטלוויזיה בנושא איגרוף, ששודרה במשך שנה. במשך תקופה קצרה הוא עבד כשופט בהיאבקות (מרציאנו היה שופט טוב בבית הספר התיכון). הוא המשיך כשופט וכפרשן בתחרויות איגרוף במשך שנים רבות.
מותו
בשנת 1969, בערב יום הולדתו ה-46, נסע מרציאנו במטוס פרטי קטן, ססנה 172. המטוס היה בדרכו לדה מוין שבאיווה. היה זה לילה ומזג אוויר גרוע שרר בחוץ. הטייס, שלא היה מיומן בטיסה במזג אוויר מסוכן כזה, ניסה להנחית את המטוס בשדה תעופה קטן ליד ניוטון שבאיווה, אבל פגע בעץ שהיה שני מיילים לפני השדה. הדלק אזל במטוס. רוקי, הטייס הצעיר, ונוסע נוסף נהרגו מהמהלומה. ראשו של רוקי נערף מההתנגשות, ולכן נערכה לו לוייה בארון מתים סגור. מרציאנו היה בדרכו לשאת נאום תמיכה בבנו של חברו וחיכתה לו מסיבת הפתעה שנערכה לכבודו. הוא קיווה לשוב מוקדם בבוקר בשביל מסיבת יום הולדתו ה-46 עם אשתו. הוא הגיע מארוחת ערב בשיקגו שהתקיימה בביתו של חברו אנדי גרנטלי, שהיה יושב ראש הנהלת חברת המכוניות STP.
מרציאנו נטמן בבית הקברות Forest Lawn Memorial Cemetery בפורט לודרדייל שבפלורידה. אשתו, שהלכה לעולמה חמש שנים אחריו בגיל 46 קבורה לצידו. אביו מת במרץ 1972, ואימו בראשית ינואר 1986.
מורשתו
ב-1971 נייט פליישר, מייסד כתב העת "הזירה", נקב בשמו של מרציאנו כאחד מעשרת אלופי העולם במשקל כבד הטובים ביותר בהיסטוריה. ב-1998 המגזין "הזירה" נקב בשמו של מרציאנו כמתאגרף השישי בטיבו מאז ומעולם. ב-2002, דירג המגזין את מרציאנו במקום השנים עשר ברשימת שמונים המתאגרפים הטובים ביותר בשמונים השנים האחרונות. ב-2003 מיקם "הזירה" את מרציאנו במקום ה-14 ברשימת 100 המתאגרפים הטובים ביותר של כל הזמנים. ב-2005, הכתיר 'ארגון מחקר האיגרוף הבינלאומי' (International Boxing Research Organization) את מרציאנו כמתאגרף השישי בטיבו במשקל כבד בכל הזמנים.
בדירוג משנת 1977 של כתב העת "הזירה" הוכתר מרציאנו כמתאגרף האיטלקי-אמריקאי הגדול ביותר. ב-2007, ברשימת ESPN.com של חמישים המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים, דורג מרציאנו במקום ה-14. סימולצית מחשב ששידר מורי וורונר ברדיו ב-1968 הסיקה שמרציאנו היה המתאגרף הגדול ביותר במשקל כבד.
מרציאנו מחזיק בהישג של רצף הניצחונות הארוך ביותר ללא כל הפסד במשקל כבד והיה אלוף העולם במשקל כבד היחידי שלא הפסיד במהלך הקריירה שלו. לארי הולמס הלך בעקבותיו כשב-1985 עמד מאזנו החיובי על 0–48, לפני שהפסיד פעמיים למיכאל ספינקס. המתאגרף במשקל קל דריוס מיכאלשובסקי קרא תיגר אף הוא על מרציאנו כשמאזנו עמד על 0–48. ג'וליוס סזר שבז מחזיק בהישג של 88 ניצחונות רצופים עד לתוצאת תיקו שהשיג ב-1993. מאזנו של וילי פפ, מתאגרף במשקל חצי-בינוני, עמד על 0–63 לפני שהוא נוצח. פקי מקפרלנד היה מתאגרף במשקל קל (נלחם בין 1904–1915) שהפסיד בקרב הראשון שלו ואז ניצח ב-98 הקרבות הבאים, חרף העובדה שהוא מעולם לא זכה בתואר אלוף העולם במשקל קל.
במהלך ההיסטוריה, מתאגרפים בודדים בלבד פרשו בלתי מנוצחים. מאזנו של סבן אוטקה שהתאגרף במשקל חצי-כבד עמד על 0–34 עם פרישתו. מתאגרפים בודדים אחרים פרשו בלתי מנוצחים, אולם ספגו תיקו: קים ג'י-וון פרש כאלוף בלתי מנוצח במשקל תרנגול בשנת 1986 עם 16 ניצחונות ו-2 תיקו, ריקרדו לופז פרש ב-2001 במאזן קרבות של 1-0-51, ומאזנו של מתאגרף המשקל הבינוני לסלאו פאפ היה 2-0-28. בשנת 2015 השווה פלויד מייוות'ר את מאזנו של מרציאנו כשפרש גם הוא עם 49 ניצחונות וללא אף הפסד או תיקו. ב-2017 חזר מייוות'ר לקרב אחד נוסף, מול קונור מקגרגור, ניצח, העלה את מאזנו ל-50 ניצחונות ושבר את שיא הניצחונות במאזן מושלם של מרציאנו.
מרציאנו חטף נוקאאוטים שהפילו לקרשים רק פעמיים במהלך הקריירה המקצוענית שלו. הראשון אירע בקרב האליפות הראשון שלו, נגד ג'רזי ג'ו וולקוט והשני התרחש בזמן הקרב נגד ארצ'י מור. בשני המקרים, הוא התאושש, קם על רגליו, הפיל בנוקאאוט את יריביו וניצח.
אגרופיו של מרציאנו נבחנו ונדונו בגיליון מהתאריך דצמבר 1963 של כתב העת Boxing Illustrated, שם נכתב: "כוח ההדף של מהלומותיו של מרציאנו הם רבים יותר משל כדור חודר שריון והם מייצגים אנרגיה רבה כל כך כמו להרים 1000 פאונדים של משקל לגובה של רגל אחת מעל הקרקע."
כתב העת רינג כינה את מרציאנו מתאגרף השנה שלוש פעמים. שלושת קרבות האליפות שלו בין 1952–1954 כונו קרבות השנה של המגזין. משאל של 2006 בכתב העת ESPN בחר בקרב האליפות של מרציאנו נגד וולקוט כנוקאאוט הטוב ביותר מאז ומעולם. מרציאנו גם קיבל את חגורת היקוק עבור היותו האתלט המקצועי המצטיין של שנת 1952. ב-1955, הוא נבחר כאתלט האמריקאי השני בחשיבותו של אותה שנה.
מרציאנו הוא חבר ב'היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף' (International Boxing Hall Of Fame).
פסל ברונזה של מרציאנו תוכנן להיות מוצב ב-2009 בעיר מולדתו בברוקטון כמתנה ממועצת האיגרוף העולמית (World Boxing Council). האמן מריו רנדון, ראש 'המכון האוניברסיטאי לאמנויות יפות' בקולינה מקסיקו נבחר לגלף את הפסל. לאחר מספר שנים של דחיות נחשף הפסל ב-23 בספטמבר 2012, בדיוק 60 שנים לאחר זכייתו של מרציאנו באליפות העולם במשקל כבד.
צבי קורץ
הרב ד"ר צבי (הירש) שמחה קורץ (ביוונית: Σέβη Κόρετς. סיוון ה'תרנ"ד, 2 ביוני 1894, ז'שוב - כ"ב בסיון ה'תש"ה, 3 ביוני 1945, טרוביץ) היה רבה הרשמי האחרון של יהדות סלוניקי לפני השואה וראש היודנראט בעיר.
מדע בדיוני צבאי
מדע בדיוני צבאי הוא תת-סוגה של ספרות, סרטי קולנוע ומשחקי מחשב מדע בדיוני העוסקים בעיקר בטכנולוגיה עתידנית בדיונית של כלי נשק למטרות מלחמה ובדמויות שלרוב נמנות כחברים בארגון צבאי פעיל, כגון צבא, צי חלל או ארגון גרילה. הלחימה נעשית לרוב מחוץ לכדור הארץ, בחלל או בעולמות אחרים.
צבי קורץ
ביוגרפיה
נולד בז'שוב (ריישא) שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום בפולין) לרבקה ואליעזר, מצאצאי רבי פנחס מקוריץ. למד בחדר המקומי, והשלים לימודים כלליים תחילה עם מורים פרטיים ובהמשך גם בגימנסיה, והשיג תעודת בגרות. הוא עבר לווינה והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה, אך לאחר תקופה קצרה עזב את תחום הרפואה והחל בלימודי פילוסופיה, תאולוגיה ומדעי המזרח. למד באופן עצמאי שפות רבות. את לימודיו המשיך באוניברסיטת המבורג ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין (בין השאר אצל יצחק משה אלבוגן ונפתלי טורצ'ינר) וקיבל תואר דוקטור במדעי המזרח וסמיכה לרבנות. בשנת ה'תרפ"ז נשא את גיטה בת יעקב אריה צווינגל (נפטרה בתל אביב בה'תשמ"ט), ונולדו להם שני ילדים, לילי ואריה (ליאו).
מדע בדיוני צבאי
ספרים מתת-סוגה זו עוסקים לרוב בתיאור עימותים צבאיים, מלחמות, טקטיקות מלחמה, טכנולוגיית הנשק ותיאור מהלך השירות הצבאי בעיני הדמויות. לסיפורים לרוב מאפיינים מקבילים לעימותים מההווה או העבר של כדור הארץ כך שמדינות מוחלפות בכוכבי לכת וספינות קרב בספינות חלל. לעיתים כוללים ספרים אלה עימותים עם חייזרים.
עם הספרים הידועים בתת-סוגה זו נמנים "לוחמי החלל" מאת רוברט היינליין, "המשחק של אנדר" מאת אורסון סקוט קארד ו"מלחמת האדם הזקן" מאת ג'ון סקאלזי. בנוסף לכך, ניתן לשייך גם את זיכיון סטארגייט לז'אנר זה. ז'אנר זה בולט במשחקי מחשב רבים מסוגת אסטרטגיה בזמן אמת בהם סטארקראפט, סדרת Command & Conquer ובפרט רד אלרט.
צבי קורץ
ביוגרפיה
ב-1930 התמנה למשרת רבנות בקהילה קטנה בברלין.
כרב בסלוניקי
בשנת 1933 התמנה לרבה הראשי של יהדות סלוניקי, לאחר שהפלג המודרני בהנהגת הקהילה לחץ למינוי רב בעל הכשרה אקדמית. הוא החליף את הרב חיים חביב שכיהן כממלא מקום והיה רב נערץ, בן לשושלת רבנים בסלוניקי. היהודים המסורתיים בקהילה ראו ברב חביב (שתפקידו הרשמי היה עתה "סגן-הרב"), את מנהיגם הרוחני, וברב קורץ ראו מעין "רב מטעם". תוך זמן קצר למד בעצמו לאדינו ויוונית. הוא פעל לעריכת שינויים במבנה הקהילה ובארגון מחדש של נכסיה, דבר שיצר קרע בקהילה שהוביל לעימותים חריפים ואף לניסיונות כושלים להדחתו, בעוד הרב קורץ זוכה לתמיכת ממשלתו של יואניס מטאקסס. שיאו של החיכוך היה בסדרת מאמרים חריפים נגדו שפרסם העיתונאי הסוציאליסט יצחק פלורנטין מעל דפי עיתון "אל טיימפו" במהלך שנת 1936. הרב קורץ תבע את פלורנטין, אך האחרון זוכה. למרות זיכויו, לאחר כשנה חדל העיתון להתקיים, בשל לחציו של הרב קורץ על הנהלת הקהילה שלא לפרסם בו מודעות. גם העסקן הציוני אברהם רקנטי פרסם מאמר חריף כנגדו באותה השנה בעיתון "איל מיסאז'ירו", בו תקף את חוסר פעילותו של הרב קורץ בתחומי חינוך עברי, מורשת וציונות. גם תמיכתו בקרן תל חי של הציונים הרוויזיוניסטים עוררה ביקורת כנגדו מעל דפי העיתון "לה רינסאנסייה ג'ודיאה" של ההסתדרות הציונית היוונית.
הוא ניסה לקדם הקמת בית מדרש להכשרת רבנים בעיר, ללא הצלחה.
הרב קורץ קיבל הצעת רבנות מהקהילה היהודית באלכסנדריה, וכן הצעה למשרה אקדמית באוניברסיטה העברית, אך הוא סירב לשתיהן בשל רצונו להמשיך את כהונתו בסלוניקי.
במלחמת העולם השנייה ובשואה
לאחר כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית נעצר הרב קורץ ב-17 במאי 1941, בהיותו באתונה, באשמת תעמולה אנטי-נאצית. הוא הוגלה למאסר בווינה, שם שהה כשמונה חודשים, עד לינואר 1942.
באישור משטרת הביטחון, הוא שב למשרתו בסלוניקי. ב-11 בדצמבר מונה למשרת ראש הקהילה (יודנראט), בשל תפקידו הדתי ובשל שליטתו בשפה הגרמנית. בנאום שנשא באותו הזמן בפני עובדי הקהילה, אמר שבגרמניה אין מחסור במזון, וכראיה לדבריו אמר: "מוטב שתסתכלו עלי, האין פני טובים אחרי שחזרתי ממחנה ריכוז בווינה?".
בפברואר אותה שנה, הגיעו לסלוניקי אנשי האס דה בראשות דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, ועידכנו את הרב קורץ על חוקי נירנברג. עמדתו הייתה שיש לציית לחוקים אלו, מתוך תקווה כי אם היהודים יעמדו בהם, לא יאונה להם כל רע, והוא הטיף לכך. הוא אמר לבני הקהילה, כי בגטאות העיר תוקם אוטונומיה מוניציפלית יהודית, ופעל יחד עם ועד הקהילה לכינון אוטונומיה זו. הוא העביר לידי האס דה רשימות של רכוש היהודים וחשבונות הבנק שלהם (ואף התיר לכתוב רשימות אלו בשבת). כשהגיעה השמועה שהיהודים הולכים להישלח למחנות, החתים את בני הקהילה על התחייבות לשלם חצי מכל נכסיהם ככופר נפש, אך השלטון בברלין סרב. ב-14 במרץ כינס את כל היהודים בבית הכנסת כדי לשלחם לקרקוב. הרב קורץ דרש בפני הנוכחים: "הקהילה הגדולה בקרקוב תדאג לכם, כל אחד מכם ימצא תעסוקה לפי טעמו, כישרונו, ידיעותיו וניסיונו בחיים". עם התגברות השילוחים, גברה התסיסה כנגדו בקרב היהודים הנשארים. לאחר שדיבר בכינוס של היהודים על כך שהברירה היחידה שנותרה היא להתאזר בסבלנות, ולקוות לעתיד טוב יותר בפולין, החל ההמון להתנפל עליו, עד שהשוטרים פינו אותו מהמקום.
באפריל 1943, נפגש עם ראש ממשלת הבובות יואניס ראליס בבקשה להגלות את שארית יהודי סלוניקי לאחד האיים היווניים, ולא לפולין, ללא הועיל. כעונש על בקשתו, נעצר ב-10 באפריל והועבר משני תפקידיו. ספרייתו העשירה, בת כ-1000 כרכים, הועלתה באש. ב-2 באוגוסט הועלה עם משפחתו ואחרוני יהודי סלוניקי על הרכבת למחנה ברגן-בלזן, שם עבד עבודת פרך. הוא לקה בטיפוס הבטן, ונשלח לטרזיינשטט ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה", אך מת בדרך בעיירה טרוביץ שבמדינת ברנדנבורג, ב-3 ביוני 1945, ונקבר בבית הקברות היהודי שהוקם בעיר.
ב-11 בספטמבר 1945, לאחר תום המלחמה, הגישו שארית הפליטה של יהודי סלוניקי כתב תביעה בבית המשפט היווני כנגד 55 מיהודי העיר ששיתפו פעולה, לטענתם, עם הנאצים. בראש הרשימה עמד הרב קורץ (שמגישי התביעה לא ידעו שכבר לא היה אז בין החיים), ובהמשכה מופיעים אשתו, בנו ובתו.
הוויכוח על פעילותו
דמותו של הרב קורץ ופעילותו בזמן השואה שנויות במחלוקת עזה. יוסף נחמה ומיכאל מולכו, ניצולי שואה מיוון, הטיחו בו ביקורת קשה בספרם "שואת יהודי יוון". נוסף על ביקורת אישית חריפה, ביקורתם מתייחסת למספר סעיפים עיקריים:
ככלל, הרב קורץ נחשב על ידי ניצולי השואה מסלוניקי למשתף פעולה ולאחראי במידה רבה לסופה הטראגי של הקהילה, והיו אף שקשרו זאת להבדלי המוצא בין הרב קורץ האשכנזי ליהודי סלוניקי הספרדים. כאמור לעיל, לאחר המלחמה אף הוגשה תביעה כנגדו וכנגד משפחתו בבית המשפט ביוון.
חוקר השואה נתן עק הגיב להאשמותיהם של נחמה ומולכו. לטענתו, הוויכוח על פעילותו של הרב קורץ לא שונה מהוויכוח על פעילותם של אנשי יודנראט בשאר המדינות הכבושות, ויכוח שניטש עד היום ואין בו הכרעה ברורה. לדבריו, ברור שהרב קורץ לא ידע על גורלם הצפוי של היהודים המשולחים. צייתנותו לפקודות הגרמנים ביעילות נבעה, כנראה, מתוך היכרותו המוקדמת עם העם הגרמני מתקופת לימודיו בברלין, שמנעה ממנו להאמין שעם זה מסוגל לבצע מעשים כאלו, ולכן חשב שלו יתרשמו הגרמנים מיעילותם של יהודי סלוניקי - האחרונים יזכו ליחס חיובי יותר. עק מוסיף וטוען, שגם לו ידע הרב קורץ על מעללי הגרמנים, לא הייתה כמעט אפשרות ריאלית להתחמק משילוח למחנות, כך שגם במקרה כזה מה שמצופה היה ממנו לעשות הוא לעודד ולנחם את בני עדתו, ולא לזרוע אימה ופחד.
פנינה מייזליש כתבה על דבריו של עק: "אבל הקורא מן הצד, קשה לו להשלים עם "טיהור" זה של מנהיגותו של האיש, שלכל הדעות, לא עמדה בו באותן שנות המבחן המרות גדלות־הלבב, שהיא מבחנם האמיתי של מנהיגים בעתות משבר, והתמיהות בעינן עומדות, עם הקריאה, בחלקים האחרים של הספר, בהם מסופר על פעולות ההצלה שנעשו על ידי נציגי השלטון האיטלקי ביוון הכבושה, פעולות שתעוזתן והיקפן נבעו מהערכה הרבה יותר ריאליסטית של המצב".
פרופ' מינה רוזן, שעימתה את טענותיהם של יהודי סלוניקי עם ממצאים חדשים מארכיוני קהילת סלוניקי ומשרד החוץ האיטלקי, טוענת כי היחס השלילי כלפיו של ניצולי שואת יהודי סלוניקי, וכן של יוונים תושבי העיר, נוצר כדי לעזור להם להשלים עם עברם, ובפרט עם חוסר יכולתם של מנהיגי הקהילה לנווט את הקהילה בעת המעבר משלטון עות'מאני לשלטון יווני עצמאי על השינויים שחולל בחיי הקהילה, שהובילו לכך שהקהילה נשארה כעשר שנים ללא רב ובסופו של דבר "נאלצה" למנות רב מבחוץ. רוזן טוענת כי הרב קורץ היה "שעיר לעזאזל" משום היותו זר מצד אחד, אך דמות ספציפית שניתן לגולל עליה את האשמה, לעומת הנאצים ככלל.
הנרי גריי
הנרי גריי (באנגלית: Henry Gray; 1827 – 13 ביוני 1861) היה מנתח אנגלי שהתמחה באנטומיה וידוע במיוחד על פרסום הספר האנטומיה של גריי. נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25.
חייו
הנרי גריי נולד בלונדון לתומס ואן, ונשאר בבית בו נולד עד יום מותו בשנת 1861. אביו היה שליח המלכים ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
בשנת 1845 החל גריי את לימודיו בבית החולים סנט ג'ורג' בלונדון, שם תואר כעובד קפדני ושיטתי, וכאחד שלמד את האנטומיה בשיטה האיטית אך חסרת התחליף של ביצוע ניתוחים במו ידיו. עוד בהיותו סטודנט קיבל בשנת 1848 את הפרס התלת-שנתי של הקולג' המלכותי למנתחים על המאמר שכתב "המקור, החיבורים והחלוקה של העצבים של העין האנושית ונספחיה". את המאמר עיטר בניתוחים השוואתיים של העין של בעלי חוליות נוספים.
הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25, בשנת 1852. שנה לאחר מכן זכה בפרס אסטליי קופר על סך 300 גיני על מאמרו "על מבנה ושימושי הטחול".
גריי פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "האנטומיה של גריי" בשנת 1858. הספר כלל 750 עמודים ו-363 שרטוטים. חברו של גריי, הרופא ונדייק קרטר, שהיה בעל כישרון בציור ולפני כן מדגים אנטומיה בבית החולים על שם ג'ורג' הקדוש, צייר את השרטוטים שמהם בוצעו החריטות ששימשו לדפוס. שניהם ביצעו יחדיו את כל נתיחות הגופות, גריי הופקד על ההסברים המילוליים וקרטר אייר את האיברים השונים. כשסיימו את כל הדיסקציות יצא גריי לחופשה ללא תשלום במשך חצי שנה, כדי לטפל בהוצאת הספר לאור. המידות שנבחרו לספר היו 24 על 15 סנטימטר, בכרך יחיד - היו אלה מידות שאפשרו את נשיאת הספר בקלות יחסית, ומצד שני אפשרו עדיין איורים גדולים וברורים, שבמקום לכלול רק מספרים (ומקרא שהושם במקום אחר) כמקובל אז בספרים אחרים, הכילו את שמות האיברים וחצים מתאימים. האיורים האיכותיים והמפורטים של קרטר היו ייחודיים באותה תקופה ובזכותם זכה הספר להצלחה מידית.
גריי שימש בפרקי זמן שונים כמדגים אנטומיה, אוצר המוזיאון ומרצה לאנטומיה בבית החולים על שם ג'ורג' הקדוש והיה מועמד לתפקיד עוזר המנתח בשנת 1861. לרוע מזלו נדבק מאחיינו באבעבועות שחורות, והלך לעולמו ב-1861 בגיל 34, זמן קצר לאחר שהמהדורה השנייה של הספר ראתה אור, ב-1860. רבים אחרים המשיכו את עבודתו - המהדורה הבריטית ה-39 של הספר, שעדיין נושא את שמו, ראתה אור בשנת 2004.
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל (בפורטוגזית: Campeonato Estadual do Rio de Janeiro) היא ליגת הכדורגל הבכירה של מדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
ארבע הקבוצות החזקות באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו, הן מבחינת הישגים והן מבחינת פופולריות, הן פלמנגו, בוטפוגו, פלומיננסה וואסקו דה גאמה, כולן מהבירה ריו דה ז'ניירו.
היסטוריה
אליפות ריו דה ז'ניירו נוסדה ב-1906 והיא השלישית הוותיקה ביותר בברזיל, אחרי אליפות סאו פאולו (1902) ואליפות באהיה (1905). היא מאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל של מדינת ריו דה ז'ניירו (Federação de Futebol do Estado do Rio de Janeiro), אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
בשנת 1975 אוחדו המדינות גואנברה וריו דה ז'ניירו למדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו. כתוצאה, אוחדו גם הליגות ב-1978 וכך נוצרה אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, עם קבוצות מכל המדינה.
על אף שאינו השם הרשמי יותר, וכבר אינו מדויק, "קמפאונטו קריוקה" ממשיך להיות כינוי עממי נפוץ לתחרות, בברזיל ומחוץ לה.
פורמט
הפורמט הנ"ל תקף מאז שנת 2008. בין 2004 ו-2007 הפורמט היה זהה למעט מספר המתחרות, שהיה 12 במקום 16. עד לשנת 2003, היו מספר פורמטים שונים, כולל מספר ניסיונות שבוטלו כעבור שנה או שנתיים. אך המשותף לרוב השנים, מאז 1965, הוא הענקת גביע גואנברה ומאז 1982 (למעת בשנים 1994 ו-1995), הענקת גביע ריו.
גביע גואנברה
גביע גואנברה (בפורטוגזית: Taça Guanabara) היא תחרות שמהווה את הסיבוב הראשון של אליפות ריו דה ז'ניירו מאז 1972. התחרות נוסדה בשנת 1965 במטרה לקבוע את נציגתה של מדינת גואנברה דאז בטאסה ברזיל ושוחקה בנפרד מאליפות ריו דה ז'ניירו עד לשנת 1971.
גביע ריו
גביע ריו (בפורטוגזית: Taça Rio) היא תחרות שנוסדה בשנת 1978 ומאז 1982 היא הסיבוב השני של אליפות ריו דה ז'ניירו.
הקבוצות המשתתפות מחולקות לאותם שני הבתים של גביע גואנברה של אותה השנה. כמו לגביע גואנברה, לתחרות שני שלבים - שלב ליגה ושלב נוקאאוט, עם שני חצי-גמר ומשחק גמר אחד. אולם, להבדיל מגביע גואנברה, בשלב הבתים כל קבוצה משחקת פעם אחת נגד כל קבוצה בבית האחר, ולא באותו הבית.
בנוסף, הקבוצות המסיימות במקומות 3 ו-4 בכל בית מתחרות בתת-תחרות נפרדת, על גביע אחר, פחות יוקרתי.
גביע ריו לא שוחק בשנים 1979, 1980, 1981, 1994 ו-1995.
טבלת אליפויות לפי קבוצה
להלן רשימת אלופות ריו דה ז'ניירו מאז תחילת המפעל ועד היום.
עונת 2013
עונת 2013 של הליגה הראשונה של אליפות ריו דה ז'ניירו החלה ב-19 בינואר והסתיימה ב-19 במאי. להלן רשימת המשתתפות בתחרות לפי בתים.
בית א
בית ב
סיבוב ראשון: גביע גואנברה 2013
שלב הבתים
דירוג הקבוצות לפי מספר נקודות בתום שלב הבתים של גביע גואנברה 2012 היה:
בית א: ואסקו דה גאמה (16), בוטפוגו (15), מדוריירה (12), פריבורגנסה (9), וולטה רדונדה (6), קיסימא (6), נובה איגואסו (5), אולריה (3).
בית ב: פלמנגו (22), פלומיננסה (16), בנגו (14), בואביסטה (14), אאודאקס ריו (12), מקאאה (8), רזנדה (8), דוקה דה קשיאס (5).
שלב הגמר
סיבוב שני: גביע ריו 2013
שלב הבתים
דירוג הקבוצות לפי מספר נקודות בתום שלב הבתים של גביע ריו 2012 היה:
בית א: בוטפוגו (21), וולטה רדונדה (13), פריבורגנסה (10), אולריה (9), מדוריירה (8), נובה איגואסו (8), ואסקו דה גאמה (7), קיסימא (2).
בית ב: פלומיננסה (16), רזנדה (15), פלמנגו (11), אאודאקס ריו (10), דוקה דה קשיאס (9), בואביסטה (8), מקאאה (6), בנגו (3).
שלב הגמר
גמר אליפות ריו דה ז'ניירו 2013
מאחר שבוטפוגו נצחה את שני סיבובי התחרות, היא הוכרזה אלופת ריו דה ז'ניירו ל-2013 ללא צורך במשחקי גמר.
מכירת ארץ מצרים לפרעה
מכירת ארץ מצרים לפרעה הוא סיפור המופיע בפרשת ויגש שבספר בראשית המתאר את מכירת ארץ מצרים מאנשי מצרים ליוסף כדי לקבל אוכל עקב הרעב כשהרווח הולך לפרעה.
רקע
יוסף נמכר לישמעלים על ידי אחיו שמכרו אותו למצרים. בעקבות חלומות פרעה ופתרון יוסף, יוסף הציע לו לשמור תבואה בשנות השובע בשביל שנות הרעב, פרעה התפעל מהצעה, ומינה את יוסף למשנה למלך, והפקיד אותו על ביצוע משימת אגירת המזון. יוסף ביצע בהצלחה את המשימה ואגר אוצרות מזון רבים בשנות השובע, שאותם מכר לאחר מכן ליושבי מצרים בשנות הרעב.
המכירה
לאחר שתי שנות רעב נגמר לאנשי מצרים הכסף, אז נתנו ליוסף את המקנה, וכשגם זה נגמר הביאו את אדמת מצרים, למעט את אדמת כוהני מצרים (כמרים, בלשון רש"י) שפרעה מחויב על פי החוקה המצרית לספק להם אוכל, קצבת לחם מסוימת כל יום . בעקבות המכירה חייב יוסף את אנשי מצרים לתת חומש מתבואת אדמתם לאוצרות פרעה כאריסים. בזמן כתיבת המקרא אנשי מצרים עדיין שלמו חומש לפרעה.
הוכחת המכירה
בשביל להוכיח את המכירה יוסף העביר את אנשי מצרים מעיר לעיר והושיב אנשי עיר אחת בחברתה ולהפך, לזיכרון שאין להם עוד חלק בארץ.
בתלמוד בבלי מסכת חולין כתוב שיוסף עשה את זה כדי להסיר חרפה מאחיו, שלא יקראו להם גולים אפילו שגלו מארץ ישראל למצרים.
הפולמוס הרבני-קראי
הפולמוס הרבני-קראי הוא הוויכוח ארוך השנים בין היהדות הרבנית לקראית, הנסוב בעיקר על אמונת הראשונים בתורה שבעל פה וסמכותה המחייבת. שיא הפולמוס היה בימי הביניים המוקדמים, אך הוא התנהל אף במאה ה-19.
נושאים עיקריים
הנשיא ענן בן דוד, הנחשב חליפות למבשרה החשוב או למייסדה של הקראות, דחה את תוקפה של התורה שבעל פה, את מקורה האלוהי ואת סמכותם המחייבת של הרבנים כמפרשיה. חכמי הקראים המשיכו בדרכו וקידשו את המקרא לבדו. בין היתר, נימקו את טענתם בכך שאלוהים ציווה במפורש לא להוסיף ולא לגרוע מתוך דברי התורה. "אֵת כָּל הַדָּבָר, אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם - אֹתוֹ תִשְׁמְרוּ, לַעֲשׂוֹת: לֹא תֹסֵף עָלָיו, וְלֹא תִגְרַע מִמֶּנּוּ." כמו כן, ציינו שחכמי המשנה והתלמוד חלקו רבות וטענותיהם סותרות במקומות רבים את לשון הכתוב, ולטענתם הוכיח הדבר שלא הסתמכו על מסורת משמים אלא פיתחו אותה בעצמם. האופן בו הוסיפו הרבניים לפרש ולפסוק, בהסתמך על יצירת קודמיהם, הבטיח לשיטת הקראים כי לקורפוס שלהם יצטרפו עוד ועוד טעויות מידי אדם.
מן הצד הרבני, נדחו הטיעונים בהסתמך על הציווי לשמוע בקול החכמים: "כי ייפלא ממך דבר למשפט... ובאת אל-הכהנים הלוים ואל-השֹפֶט אשר יהיה בימים ההם ודרשת והגידו לך את דבר המשפט. ועשית על-פי הדבר אשר יגידו לך... ושמרת לעשות ככל אשר יורוך." הרבניים ראו בקטע זה כמסירת סמכות הפסיקה בידי חכמי כל דור ודור למרות שבהמשך הקטע מצוין "אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ מִן הַמָּקוֹם הַהוּא אֲשֶׁר יִבְחַר ה'", בכוונה ברורה לבית המקדש ולסנהדרין שאינם קיימים כעת. בנוסף ציינו שחלקים רבים בתורה הם סתומים ולא מובנים, או חסרים בהם פרטים מהותיים לגבי יישומם ואין אפשרות לקיימם ללא מסורת פרשנית. בראייתם, הקראים עצמם הוכיחו זאת, שהרי היה להם ליקוט תקדימים בשם "סבל הירושה" והם אף קיבלו את הקאנון התנ"כי שקבעו חז"ל עצמם. את הטיעונים על ויכוחים וסתירות דחו בכך שהחכמים חלקו על דברים שנשכחו ואבדו במרוצת השנים, בתקופות כמו גזירות אנטיוכוס בהן נתמעטה תורה בישראל. מכנות משותפים רחבים בין החולקים הועלו גם הם כסתירה לטענה. לגבי הניגוד בין התורה שכתב לזו שבעל פה נדחה בנימוק שהאחרונה מבארת, ולא שוללת, את הראשונה.