cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צוות קרב
בצה"ל
רעיון צוותי-הקרב ממומש בצה"ל כחלק מתורת הלחימה, גם אם לא בא לידי ביטוי נפוץ במינוח. בדרך-כלל, בעיקר בזמן לחימה, מורכבים צוותי-קרב גדודיים (צק"ג) וחטיבתיים (צק"ח) על-בסיס כוחות אורגניים אליהם מצורפים כוחות-משנה, כאשר המפקדה והמטה של הכוח המקורי משמשים גם את צוות הקרב, ושמו ממשיך להיות כשמו של הכוח המקורי.
לרוב קיימים שילובי כוחות אורגניים כבר ברמת היחידה, לדוגמה: גדוד השריון הצה"לי מכיל פלוגה מסייעת, המורכבת ממחלקת אוהד (איתור והשמדה) ומחלקת מרגמות, כך שתפיסת צוות הקרב כבר ממומשת בו.
במבצע צוק איתן כוחות צה"ל נלחמו בעזה תוך שימוש רב בצוותי קרב גדודיים וחטיבתיים.
ב-2018 החל צה"ל בניסוי של הקמת צוות קרב משולב אורגני הכולל חטיבת חיל הרגלים, חטיבת חיל השריון וגדוד הנדסה קרבית, ששמו צק"ח גדעון (נקרא גם חטיבת גדעון).
ועדת חקירה (פירושונים)
ועדת חקירה היא ועדה האחראית לבחון אירועים חריגים
קאם ג'יגנדה
קמרון "קאם" ג'וסלין ג'יגנדה (באנגלית: Cameron "Cam" Joslin Gigandet; נולד ב-16 באוגוסט 1982) הוא שחקן אמריקאי. ידוע בזכות הופעותיו בסרטים "דמדומים", "לעולם אל תיכנע", "בורלסק", "המאמין", "שבעת המופלאים" ובסדרת הטלוויזיה "The O.C.".
קריירה
בשנת 2003, עשה ג'יגנדה את הופעת הבכורה שלו בסדרת הטלוויזיה "CSI". בשנת 2004 הצטרף לסדרה "צעירים חסרי מנוח", שם שיחקה במשך 7 פרקים בדמותו של דניאל רומלוטי ג'וניור. התפרסם בפעם הראשונה ב-2005 בחמישה פרקים בסדרת הדרמה "ג'ק ובובי". ג'יגנדה נבחן באותה השנה גם לסדרת הדרמה "The O.C." וזכה בתפקיד הגולש קווין וולצ'ק שמפתח יחסים עם הנערה העשירה מריסה קופר (מישה ברטון).
בשנת 2008 הופיע ג'יגנדה בסרט הערפדים "דמדומים" לתפקיד ג'יימס, מנהיג הערפדים הנודדים הרודף אחר בלה סוואן (קריסטין סטיוארט). באותה שנה, הוא השתתף גם בסרט "לעולם אל תיכנע", וזכה בפרס "קרב השנה" ביחד עם שון פריס בטקס סרטי ה-MTV.
בשנת 2009 שיחק בהפקת האימה של דייוויד ס. גוייר ומייקל ביי "התאום" בתפקיד נארק הארדיגן, החבר של קייסי בלדון ובסרט האימה הבריטי "פנדורם" בתור טוראי גאלו.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי בדרמת הפשע "סיבוב חופשי" בכיכובה של אנה פקווין, שמגלמת אם חד הורית שנאלצת לסחור בסמים.
בשנת 2016 השתתף בסרט הפעולה-מערבון "שבעת המופלאים" אשר מהווה רימייק לסרט בעל אותו השם משנת 1960 שבעצמו היווה רימייק עבור סרט יפני משנת 1954 הנקרא "שבעת הסמוראים".
חיים אישיים
ג'יגנדה הוא בעל חגורה שחורה באמנות הלחימה הישראלית קרב מגע.
הקונואיד של פלוקר
בגאומטריה, הקונואיד של פולקר, אשר נקרא על שם המתמטיקאי הגרמני יוליוס פלוקר (Julius Plücker), הוא קונואיד ומשטח ישרים בעל מחזוריות של π2 באזור [−1, 1]. המשוואה בעלת שני משתנים של הקונואיד של פלוקר היא: והמשוואה הפרמטרית של הקונואיד של פלוקר בקואורדינטות גליליות:
סטודנטים למען צדק בפלסטין
סטודנטים למען צדק בפלסטין (באנגלית: Students for Justice in Palestine או בקיצור SJP) הוא ארגון סטודנטים הפועל בארצות הברית, בקנדה ובניו זילנד. מטרות הארגון הן חיזוק תנועת הסטודנטים התומכים בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני וקידום אקטיביזם פרו-פלסטיני. הארגון תומך בהטלת חרם על ישראל, ופעיל בקמפיין BDS הפועל לחרם כלכלי, אקדמי ותרבותי של ישראל.
נכון לשנת 2010 היו לארגון עשרות תאים באוניברסיטאות צפון-אמריקאיות.
היסטוריה
ההתארגנות הראשונה של סטודנטים למען צדק בפלסטין הייתה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 2001. הקבוצה ארגנה את הכנס הראשון של ה"תנועה לסולידריות עם פלסטין" (Palestine Solidarity Movement), בו תוכננו אסטרטגיות למשיכת השקעות מישראל. התנועה לסולידריות עם פלסטין שמשה כארגון גג לסטודנטים למען צדק בפלסטין ולקבוצות אחרות עד 2006. באוקטובר 2011, ערכו סטודנטים למען צדק בפלסטין את הכנס הלאומי הראשון שלהם באוניברסיטת קולומביה, בו השתתפו 40 תאים שונים. בכנס גובשו העקרונות המאחדים של התנועה:"'סטודנטים למען צדק בפלסטין הוא ארגון סטודנטים אשר עובד בסולידריות עם העם הפלסטיני ותומך בזכות ההגדרה העצמית שלו. הארגון מחויב לסיים את הכיבוש הישראלי, את הקולוניזציה של כל האדמות הערביות ואת פירוקה של חומת ההפרדה. הארגון מכיר בזכויות היסוד של הערבים-הפלסטינים אזרחי ישראל לשוויון מלא. הארגון קורא לכיבוד, הגנה וקידום זכויות הפליטים הפלסטינים לשיבה לבתיהם ולהשבת רכושם כפי שנקבע בהחלטה 194 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.'"הארגון הואשם בליבוי האנטישמיות החדשה וביצירת אווירה עוינת ואלימה כלפי יהודים בקמפוסים בארצות הברית. דו"ח האנטישמיות 2016 של משרד התפוצות מציין את הארגון כגורם מרכזי לעליית האנטישמיות בקמפוסים.
אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי
בשנת 2001, סטודנטים למען צדק בפלסטין באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ציינו את יום הזיכרון לטבח דיר יאסין. כ-1,000 סטודנטים הפגינו נגד השקעות של האוניברסיטה בישראל, ומחציתם צעדו לתוך אחד הבניינים המרכזיים בקמפוס והפריעו לבחינות אמצע הסמסטר שנערכו במקום. משטרת הקמפוס פיזרה את ההפגנה ועצרה שבעים ושמונה מפגינים באשמת הסגת גבול. אחד המפגינים הועבר לכלא לאחר שהואשם בתקיפת שוטר. בעקבות המעצרים פעילות התנועה באוניברסיטה נאסרה, החלטה שהובילה להפגנה נוספת של 200 איש כחודש לאחר מכן. נשיא האוניברסיטה ברדאל הגיב: "חשוב להבין שלא מדובר כאן בחופש הביטוי, או בזכות להפגין בקמפוס. הנושא הוא השתלטות על בניין אקדמי ופגיעה בזכויותיהם של סטודנטים אחרים לחינוך".
הארגון טוען שלא ייתכן צדק כל עוד מדינת ישראל ממשיכה להתקיים ויוצא כנגד פשרות שלום.
ניו זילנד
התנועה ארגנה הפגנות באוקלנד נגד יצרן הנשק המקומי ראקון, אשר מוכר חלקים לצבא ארצות הברית.
אוניברסיטת ברנדייס
באפריל 2011, הפגינו פעילי התנועה במהלך הרצאתו של חבר הכנסת וראש השב"כ לשעבר אבי דיכטר באוניברסיטת ברנדייס. המפגינים כינו את דיכטר "פושע מלחמה" והאשימו אותו באחריות להרג אזרחים, עינוי אסירים פלסטינים ובפשעים נגד האנושות.
סימון יהודים בקמפוס
ב-2016 החל הארגון באיסוף מידע על סטודנטים יהודים בקמפוסים במכללות ובאוניברסיטאות בארצות הברית ופרסם רשימות הכוללות את שמם וכתובתם. בנוסף, סימנו פעילי הארגון חדרים של סטודנטים יהודיים במעונות.
אוניברסיטת דה-פול
במאי 2011 העלתה SJP את הנושא למשאל בקרב הסטודנטים. למעלה מ-75% מהקולות תמכו בחרם, אולם לפי תקנון האוניברסיטה חסרו 33 קולות כדי שהמשאל יהיה תקף, וההצעה נכשלה.
אוניברסיטאות אחרות
בשנים הבאות, תאים של SJP המשיכו להעביר החלטות הקוראות למשיכת השקעות מחברות שונות הקשורות בכיבוש. בנובמבר 2012 אישר סנאט אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת קליפורניה באירוויין המלצה שהאוניברסיטה תמשוך השקעות מ"חברות שמרוויחות מהכיבוש הישראלי של פלסטין". ההצעה אושרה פה אחד. הצעה דומה אושרה באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד באפריל 2014. באפריל 2013 אישר סנאט אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי קריאה למשיכת השקעות משלוש חברות: קטרפילר, אשר מוכרת לצה"ל דחפורים בהם נעשה בין השאר שימוש להרס בתים אזרחיים; HP, המספקת לצה"ל טכנולוגיות ביומטריות למחסומים; וסמנט רואדסטון, המספקת בטון לבניית חומת ההפרדה.
בכל שלושת המקרים האוניברסיטאות הצהירו כי לא יאמצו את ההחלטה.
פרשת לארה אל-קאסם
באוקטובר 2018 הגיעה לישראל לארה אל-קאסם, סטודנטית באוניברסיטת פלורידה, לשם לימודים לתואר שני בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. היא נעצרה בנמל התעופה בן-גוריון וכניסתה לישראל נאסרה, לאחר שהתברר שבמשך שנים אחדות הייתה פעילה בארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין. בסופו של דבר ביטל בית המשפט העליון את החלטת שר הפנים ופסיקות הערכאות שתחתיו, והורה על שחרורה של אל קאסם והתרת כניסתה לישראל.
טענות לקשר לארגוני טרור אסלאמיים
ג'ונתן שנצר, ששימש בעבר כחוקר מימון טרור במשרד האוצר האמריקאי, אמר בעדותו בפני ועדת משנה למזרח התיכון של הוועדה לענייני חוץ של הקונגרס האמריקאי כי את המימון של SJP מגייסים פעילים לשעבר בקרנות אסלאמיות שהוצאו מחוץ לחוק לאחר שמימנו ארגוני טרור, בהם חמאס, הג'יהאד האסלאמי ואל-קאעידה.
אביגדור צ'ריקובר
אביגדור (ויקטור) צֶ'ריקוֹבֶר (Victor A. Tcherikover; 15 בספטמבר 1894, תרנ"ד, סנקט פטרבורג – 16 בינואר 1958, כ"ד בטבת תשי"ח, ירושלים) היה היסטוריון ישראלי חוקר תקופת הבית השני.
ביוגרפיה
צ'ריקובר נולד ב-1894 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה. אמו, חנה לבית חייקין, הייתה ממשפחת חסידי חב"ד. אבי-סבו מצד אביו, מיכל צ'ריקובר מפולטבה, היה ממשכילי תקופת "השחר". סבו, ר' חיים צ'ריקובר מפולטבה, היה מחובבי ציון וממשתתפי ועידת דרוסקניק. אביו, אליעזר צ'ריקובר, היה מראשי ההסתדרות הציונית ברוסיה. אחיו הצעיר של אביו, אליהו צ'ריקובר (1881–1943) היה היסטוריון, חוקר יהדות מזרח אירופה. בן אחיה של אמו היה האדריכל בנימין חייקין.
בגיל 16 החל את לימודיו בגימנסיה, ולאחר שסיים בהצטיינות למד פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שסיים, למד במשך שלוש שנים היסטוריה של העת העתיקה בהדרכת ויפר (1918–1921). מ-1921 למד באוניברסיטת ברלין אצל ההיסטוריון אדוארד מאייר והפפירולוג אולריך וילקן (Wilcken), ובשנת 1925 קיבל תואר דוקטור על מחקרו על ייסוד ערים הלניסטיות. באותה שנה עלה לארץ ישראל. לימד באוניברסיטה העברית בירושלים. צ'ריקובר שייך לדור החוקרים הראשון שצמח באוניברסיטה העברית ובנה את התשתיות למחקר ההיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטה. בשנת 1928 הוא הקים יחד עם פרופ' משה שוובה את החוג ללשון ולספרות יוונית באוניברסיטה, וב-1930 היה ממקימי החוג להיסטוריה, שם לימד היסטוריה עתיקה. צ'ריקובר הרבה לשהות באוניברסיטת אוקספורד, שם פענח לראשונה פפירוסים יווניים הנוגעים ליהדות בעולם היווני והרומי. מחקריו של צ'ריקובר על ענייני התקופה ההלניסטית זיכו אותו בשם עולמי בתחום זה, ובעיקר המזרח ההלניסטי והיחסים ששררו בין היוונים ליהודים.
בשנת 1946 זכה בפרס דוד ילין לספרות בחכמת ישראל על ספרו "היהודים במצרים בתקופה ההלניסטית-רומית לאור הפפירולוגיה". בשנת 1961 (לאחר מותו) זכה בפרס רמת גן לחכמת ישראל עבור ספרו "היהודים בעולם היווני והרומי", שראה אור באותה שנה.
צ'ריקובר נפטר בינואר 1958, בגיל 63. נקבר בהר המנוחות בהשתתפות אנשי רוח ואנשי ציבור רבים.
משנת 1920 היה נשוי לאביגיל לבית לוּריה, והיה אב לשניים: לאה רבינוביץ ובצלאל צ'ריקובר. בנו בצלאל צ'ריקובר נישא לעדה, בתו של המו"ל מרדכי ניומן, והיה למו"ל בעצמו.
ב-1959, במלאת שנה למותו תרמה אלמנתו את ספרייתו, ובה כ-1,500 ספרים בהיסטוריה של העת העתיקה, הלניזם יהודי ופילולוגיה קלאסית, לאוניברסיטה העברית.
הערות שוליים
.
בלינדה
קריירה טלוויזיונית
בלינדה, ילידת מדריד, ספרד, הראתה כבר מגיל מוקדםיכולת וכישרון לשירה ולמשחק, וצילום קטעי וידאו שהיא כתבה וצילמה בעצמה. כשהייתה בת 10, היא לוהקה לטלנובלה הראשונה שלה "Amigos X Siempre!" שמפיקה "טלוויסה" שבמקסיקו, ותרמה לפסקול של הטלנובלה. תפקידה השני היה בטלנובלה "Aventuras En ETiempo" בתפקיד ויולטה, לצד כריסטופר אוקרמן. בעקבות ההצלחה של שתי הטלנובלות הקודמות, בלינדה לוהקה לטלנובלה הפופולרית "Cómplices Al Rescate", בלינדה שיחקה תפקיד כפול, בתור שתי תאומות בשם מריאנה קאנטו וסילבנה דל ווז'ה שהופרדו בלידתן. היא הקליטה את פסקול המופע, קיבלה מועמדות ראשונה ב"לאטין גראמי" על העבודה בפסקול המופע. לפני שהחלה העונה השנייה, בלינדה עזבה את הטלנובלה כדי לקדם פרויקטים אחרים. במשך שאר הסדרה החליפה אותה השחקנית והזמרת דניאלה לוחן.
בשנת 2006, בלינדה חזרה אל המסך הקטן בסרט "The Cheetah Girls 2" של ערוץ דיסני, בתפקיד מריסול. בכורת הסרט הייתה ב-25 באוגוסט 2006, וצפו בו מעל ל-8.1 מיליון צופים. בלינדה הקליטה 4 שירים לפסקול שיצא ב-15 באוגוסט 2006, ומכר 1.4 מיליון עותקים עד היום בארצות הברית.
היא הופיעה בפרק של הטלנובלה המצליחה "פטיטו" בתפקיד עצמה בעונה הראשונה בפרק מיוחד עלייה. וחזרה לפרק הראשון של העונה השנייה שוב בתפקיד עצמה כשופטת בתחרות.
בלינדה
אלבום הבכורה של בלינדה יצא במקסיקו על ידי Sony BMG, ו-RCA Records ב-5 באוגוסט 2003, והפך להצלחה במדינות שונות, כמו במקסיקו. האלבום הופק על ידי גריים פלית' ורודי פרז. האלבום כלל סינגלים כמו "Lo siento", "Boba nina nice", "Angel", ו-"Vivir" אשר נבחר לשיר העיקרי של "Corazones al límite". היו 4 גרסאות שונות לאלבום: הגרסה לאורגינלית "Belinda", "Belinda (לארוז)" - שכלל טרק 1: "Entiendo" שמציעות אנדי & לוקאס, "Belinda (משופרת)" - שכלל 2 רמיקסים, ו-2 שירי מולטימדיה, ו-"Belinda Edición Especial" שכלל תקליטור עם 18 שירים, ו-DVD שכלל 5 קטעי וידאו. "Belinda", "Belinda (משופרת)", ו-"Belinda Edición Especial" הם האלבומים היחידים הנמכרים היום, השאר במהדורה מוגבלת. בשנת 2005, היא שיתפה פעולה עם להקת הרוק המקסיקנית "Moderatto" בסינגל "Muriendo Lento" שהוא קאבר של אחד השירים של "Timbiriche", להקת רוק מקסיקנית משנת 1980.
אוטופיה
אלבומה השני באולפן "אוטופיה" הגיע למקום ה-3 במצעד המקסיקני. בלינדה חשפה בתוכנית "Bailando por un Sueno" ו-"Bailando por la Boda de Tus Suenos" ששודרה על ידי "טלוויסה" כי "EMI" רצו שתהייה שבוע אחד בלוס אנג'לס כדי להקליט את "אוטופיה 2", האלבום הראשון שלה בשפה האנגלית, שיצא באירופה ובצפון אמריקה באמצעות חברת "EMI" הבינלאומית ב-25 בספטמבר 2007. הדיסק החדש כלל גם שירים באנגלית וגם DVD. היא גם הופיעה ככוכב אורח ב-"Buscando a Timbiriche, La Nueva Banda".
ב-18 באוקטובר 2007, בלינדה זכתה בשני פרסים: וידאו השנה על הקליפ של "Bella Traición", ואמן הסולו הטוב ביותר ב- "MTV Video Music Awards Latinoamerica". בלינדה הייתה מועמדת בשתי קטגוריות ב־2007 בפרס גראמי הלטיני, אשר נערך ב־8 בנובמבר. המועמדות שלה כללה את קליפ השנה של "Bella Traición", ואת נקבת הפופ הטובה ביותר על האלבום שלה "אוטופיה". בלינדה גם סיפקה קולות עבור הרמיקס האנגלי-ספרדי "Te Quiero" של DJ Flex.
הרפורמציה הפרוטסטנטית
הרפורמציה הפרוטסטנטית (בלטינית: Reformatio) הייתה תמורה דתית רחבת-היקף שהתחוללה באירופה במאה ה-16 ובמאה ה-17, במהלכה קמו והתבססו פלגים נוצריים חדשים שדחו את סמכותה של הכנסייה הקתולית, הן על בסיס אי-קבלת עיקרי אמונה שונים והן מתוך האשמה בשחיתות וריקבון. הם נודעו בשם הכולל פרוטסטנטים, והבולט מבין מנהיגיהם היה הכומר והמתקן הדתי איש סקסוניה מרטין לותר. בנוסף לו פעלו אולריך צווינגלי וז'אן קלווין בקונפדרציה השווייצרית הישנה ורבים אחרים ביתר היבשת. תחילת הרפורמציה מתוארכת לרוב לתליית 95 התזות בידי לותר ב-31 באוקטובר 1517. הוגים שתבעו שינוי מעמיק בכנסייה, כמו יאן הוס וג'ון ויקליף, פעלו כבר קודם, אך רק הרפורמציה של המאה ה-16 הצליחה לחולל תנועה בת-קיימא לטווח ארוך ובהיקף נרחב.
למרות עמדתם המשותפת נגד הכנסייה הממוסדת ומספר עקרונות עליהם הסכימו כולם – עליונות האמונה על המעשה הדתי, ביסוס הנוהג הכנסייתי על כתבי הקודש לבדם ועוד – התקיימו מגוון תפישות בקרב המתקנים, שהראשיות ביניהן התפתחו לנצרות הלותרנית והנצרות הקלוויניסטית. בנוסף לזרם המרכזי, קמו גם קבוצות קיצוניות כמו האנאבפטיסטים. באנגליה, לבשה דחיית סמכות האפיפיור את דמותה המתונה מאוד של הכנסייה האנגליקנית. הפרוטסטנטים צברו אוהדים בנחלות רבות, בעיקר בצפון אירופה, והיבשת נגררה לשורת מלחמות עקובות מדם; במקביל התחוללה בקרב הקתולים תחייה משמעותית, הקונטרה-רפורמציה. שלום וסטפליה ב-1648 מקובל כאירוע שסיים את התהפוכה הדתית. השלכותיה ארוכות הטווח של הרפורמציה, בנוסף להתבססות הפלגים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, התבטאו בתמורות פוליטיות וחברתיות עמוקות ששינו את פניה של אירופה.
גורמי רקע דמוגרפיים וכלכליים
הרפורמציה, כמו תהליכים היסטוריים אחרים, קשורה בקשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה תקופה. תהליכים אלה השתקפו במבנה הכנסייה הקתולית, עליו ערערו התומכים ברפורמציה.
לאחר התמוטטות המוסדות הנזיריים והגישה הסכולסטית באירופה בימי הביניים המאוחרים וכשלונן של הרפורמות הפנימיות בכנסייה, נוצר במאה ה-16 ויכוח ציבורי לגבי רפורמות דתיות, ומאוחר יותר גם על ערכים יסודיים בנצרות. היסטוריונים מעריכים, כי העובדה שבכנסייה לא התרחשה רפורמה פנימית מוקדם יותר (בשל אינטרסים אישיים ובשל חוסר תיאום בקואליציה שתמכה ברפורמות), הובילה בסופו של דבר למרד של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה. התנועות שהובילו את הרפורמות פעלו במקביל לכוחות הכלכליים, הדמוגרפיים והפוליטיים, שתרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית.
בלינדה
Catarsis
בלינדה הודיעה בטוויטר שלה שהיא תקדיש את שנת 2011 ו-2012 כדי לכתוב ולהקליט את האלבום החדש שלה. ב-5 ביוני 2012, "en el Amor Hay Que Perdonar" אושר כסינגל הראשון של האלבום. הוא יצא באופן רשמי להורדה דיגיטלית ב-19 ביוני 2012. ב-21 ביולי, 5 שירים חדשים מהאלבום הודלפו באינטרנט, הכוללים את הסינגלים הבאים: "(I Love You (Te Quiero" בדואט משותף עם Pitbull, "Bailaría Sobre El Fuego", "Litost", "Aguardiente", "Como Si Fuéramos Novios", "Mas Dame", ו-"Con Los Ojos Cerrado". "En El Amor Hay Que Perdonar" לראשונה בבית המספר 7 בתרשים סינגלים המקסיקניים והגיע לשיא של מספר אחד, ונשאר למשך שבוע. הסינגל השני, "Te Voy Esperar" (בדואט עם Juan Magan), עבור הפסקול של הסרט "Las aventuras de Tadeo Jones" שהופץ דיגיטלית בספרד, ושמשיק ונשאר במקום הראשון כ-11 שבועות, וקיבל את סמכות הפלטינום על ידי PROMUSICAE לרגל מכירות של מעל 40,000 באינטרנט. במקסיקו, "Te Voy Esperar" יצא רק בהשמעה חיה ברדיו והגיע למקום שביעי. Catarsis היה אמור במקור להתפרסם ב-25 בספטמבר 2012. עם זאת, נדחה ויצא לבסוף ב-26 בפברואר 2013. לצפייה בפרטי הדיסק וברשימת השירים שלו:
חיים אישיים
בלינדה נולדה במדריד, ספרד ב-15 באוגוסט 1989 לאב ספרדי, איגנסיו פרגרין גוטיירס, ולאם חצי צרפתייה חצי ספרדייה, בלינדה סקול מורנו. יש לה אח צעיר בשם איגנסיו. פרגרין ומשפחתה עברו למקסיקו סיטי, מקסיקו, כשהייתה בת ארבע, ומאז הם חיים שם.
הרפורמציה הפרוטסטנטית
גורמי רקע דמוגרפיים וכלכליים
צבירה של עודפי הייצור, ייצור תחרותי מוגבר ותחרות מוגברת על מנת למקסם את היתרון הכלכלי, הביאו למלחמות אזרחים, לאווירה של מיליטריזם תוקפני ולמרכוז השלטון. מנהיגים כמו לואי האחד עשר (מלך צרפת, 1461 - 1483) ביקשו להסיר את כל המגבלות החוקתיות על הפעלת הסמכות שלהם. באנגליה, צרפת וספרד, מגמת המרכוז שהחלה במאה ה-13 כבר הושלמה. המלכים ניסו לחזק את שלטונם מחדש, לאחר שבמהלך המלחמות הרבות נשענו על מימונם ותמיכתם של האצילים.
אך יחד עם ההתאוששות וההתרחבות הכלכלית, שלוו בהתרחבות האוכלוסייה באירופה לממדים שהיו לה לפני האסונות שפקדו אותה, לכוח העבודה הגדול החדש ולהתייעלות בייצור ובחקלאות, היו השלכות פחות נעימות עבור חלקים רבים מהחברה המערב אירופית. למרות המסורת המתנגדת לכך, בעלי הקרקעות החלו למנוע מהאיכרים את הגישה לקרקעות המשותפות של הכפרים. כאשר המסחר התפתח, בעלי הקרקעות החלו לנטוש את הכלכלה המבוססת ישירות על החקלאות ועל האחוזה. ייצור אריגי צמר התרחב מאוד בצרפת, גרמניה וארצות השפלה ותעשיות טקסטיל חדשות החלו להתפתח.
מהומניזם לפרוטסטנטיזם
תנועות הרפורמה האינדיבידואליסטיות העיקריות שהתנגדו לסכולסטיקה הימי-ביניימית והמוסדות שתמכו בה היו ההומניזם, האדיקות הרגשית והתנועה שהדגישה את הפעולה הדתית המסורתית. באוניברסיטאות הגרמניות עלתה קרנה של "הדרך המודרנית", אשר הצריכה הגדרה מחדש של האל, שכבר לא היה עקרון רציונלי אלא ישות מופשטת וחסרת גבולות. האל היה עתה שליט אבסלוטי שלא ניתן להבינו, והדת נעשתה לרגשית ואדוקה יותר. לפיכך, ההתחדשות של התאולוגיה האוגוסטינית, שטוענת כי האדם לא יכול להגאל במאמצי עצמו אלא רק על ידי רצונו של האל, ערערה את הלגיטימציה של המוסדות המאובנים של הכנסייה, שהיו אמורים לספק לאדם ערוץ לעשות מעשים טובים ולהגיע לגן עדן. ההומניזם, לעומת זאת, היה תנועת רפורמה חינוכית, ששורשיה בהתחדשות הרנסאנסית של החינוך והמחשבה הקלאסית. המרד שלו בלוגיקה האריסטוטלית שם את הדגש על שינוי היחיד על ידי רטוריקה בניגוד להגיון. הרנסאנס האירופאי הניח את היסודות להומניסטים הצפוניים בכך שחיזק את השימוש בלטינית כשפה תרבותית המאחדת בין ארצות אירופה.
הקיטוב של קהילת המלומדים בגרמניה בפרשת רויכלין (1455–1522), שהותקף על ידי אליטת הכמורה על כך שלמד טקסטים עבריים ויהודיים, הציב את לותר בשורה אחת עם הרפורמה החינוכית ההומניסטית, שתמכה בחופש אקדמי. עם זאת, ההשפעה של הרנסאנס הציתה את ההתנגדות למסורת הקתוליות, אשר באה לידי ביטוי ברפורמציה ובדחיה של חלק ניכר מהמסורת הלטינית של ימי-ביניים. ההומניסטים, ובראשם ארסמוס, גינו צורות שונות של שחיתות בכנסייה, שייתכן ולא היו פחות נפוצות בכנסייה במהלך ימי הביניים. ארסמוס טען כי הדת האמיתית היא עניין של אדיקות פנימית יותר מאשר סמלים חיצוניים של טקסים וריטואלים. כשהם חוזרים לטקסטים העתיקים, ההומניסטים חשבו כי כתבי הקודש, שמנקודת מבטם היו שיאה של מסורת עתיקה, הם מורי הדרך לחיים. כשהוא תומך ברפורמה מוסרית ומתנגד לריטואלים דידקטי, ארסמוס הניח את היסודות עבור לותר.
המגמות החדשות הגבירו את הדרישה לרפורמה משמעותית, יחד עם אנטיקלריקליזם. הוגים חדשים החלו להבחין בפער בין הכמרים לקהילתם. לדוגמה, הכמרים לא היו תמיד משכילים במיוחד: כמרים מקומיים לעיתים קרובות לא ידעו לטינית, ולכמרים כפריים לרוב לא הייתה הזדמנות לקבל חינוך תאולוגי. בשל הקרקעות הרבות והקשיחות הממסדית של הכנסייה, קשיחות שהכמות המוגזמת של כמרים תרמה לה לא מעט, בישופים רבים למדו משפטים ולא תאולוגיה, על מנת לקבל הכשרה של מנהלי קרקעות המתמחים באדמיניסטרציה. בעוד שהכמרים הדגישו את מצוות הדת, האמינות והכבוד של הכנסייה החלה להדרדר, בעיקר בקרב העירוניים המשכילים, ובמיוחד בשל שרשרת ההשפלות הפוליטיות של הכנסייה, כגון המעצר של האפיפיור בוניפקיוס השמיני בידי פיליפ הרביעי מלך צרפת ו'הגלייתו' לרומא, הקרע הגדול והכישלון של הרפורמות הפנים כנסייתיות עליהן הוחלט בועידות שכונסו לשם כך. במובן מסוים, המערכה של האפיפיור ליאו העשירי לאיסוף כספים עבור בניית הבזיליקה של סט. פיטר הייתה הגזמה, שגררה לחצים כבדים למכירה של אינדולגנציות (מחילת חטאים) והפכה את המוסדות הכנסייתיים לעוד פחות אהודים בעיני העירוניים.
כשהוא מפתח את המושג האוגוסטיני של גאולה על ידי האל בלבד, לקח לותר מההומניסטים את האינדיבידואליזם ואת הרעיון כי כל אדם יכול להיות הכומר של עצמו (גישה שתסתבר כפופולרית, בהתחשב בעלייתו של מעמד הביניים המשכיל העירוני בצפון אירופה), וכי הסמכות היחידה היא התנ"ך. הלהט הדתי של מרטין לותר היה דומה לזה של המועצות הרפורמתיות (הוועידות האקומניות) של הכנסייה והוא פתח מחדש את הדיון על הגבלת הסמכויות של האפיפיור. בעוד שרעיונותיו קראו להגדרה ברורה של הגבולות בין הכמורה לאדם הפשוט, רעיונותיו עדיין היו רפורמתיים בטבעם. הדעה של לותר, כי האדם אינו מסוגל להיות טוב על פי טבעו, הובילה למחלוקת בינו לבין ארסמוס ובסופו של דבר להפרדה של הרפורמה הלותרנית מההומניזם.
השפעות דתיות על הרפורמציה
אם כי יש מספר מקבילות בין תנועות מסוימות בתוך ההומניזם ותורות שאחר כך היו מצויות בין הרפורמטורים, ההשפעה העיקרית על הרפורמציה הייתה התנ"ך עצמו. הכנסייה עצמה הייתה במשך כמה מאות שנים, הספק העיקרי של הומניזם דתי באירופה: הנאופלאטוניזם של הסכולסטיקנים והנאו-אריסטוטליות של תומאס אקווינס וחסידיו, עשו את ההומניזם לחלק מהדוגמה הכנסייתית. לפיכך, כאשר מרטין לותר ורפורמטורים אחרים אימצו את התנ"ך כקנה המידה היחיד של התיאלוגיה, פירושו של דבר כי הרפומציה הייתה ריאקציה נגד ההומניזם של הכנסייה. אמנם עד לאותו זמן, נחשב התנ"ך לאחד מהטקסטים החשובים בנצרות, אך החשיבות שלו עדיין לא עלתה על זו של המסורת בעל פה של הכנסייה.
הרפורמציה לא קרתה בחלל ריק. במשך מאות שנים היו תנועות שקראו לשיבה למקורות התנ"כיים, כשהמפורסמים שבהם היו ג'ון ויקליף ויאן הוס. מכיוון שכולם ינקו מאותו מקור, אין זה מפתיע כי הדעות שלהם נמצאו מאוחר יותר ברפורמציה.
לותר עצמו הוכשר כפרופסור לתנ"ך ולימד באותה תקופה באוניברסיטת ויטנברג. מאוחר יותר אמר, כי הוא מתחרט על כך שלא למד תנ"ך מוקדם יותר, במקום לבזבז זמן רב כל כך בלימוד המחברים ההומניסטים הקלאסיים כמו אפלטון ואריסטו. נראה כי לותר לא הכיר את כתבי ההוגים המוקדמים יותר שקראו לרפורמציה. לדוגמה, הוא לא הכיר את כתביו של הוס עד שיוהאן אק אמר לו כי הוא מלמד את אותם דוקטרינות.
התנ"ך עצמו מלמד רעיונות כמו כמורה של כל המאמינים, וכי לכמורה עצמה אין מעמד מיוחד מעבר לזה שניתן להם בשל תפקידם. הוא מלמד את הרעיון שכל האנשים אחראים אישית על מעמדם לפני האל. מבחינה זו, הרפורמציה עודדה חינוך אוניברסלי, כי אנשים יכולים ללמד את עצמם כיצד להגאל רק אם הם יודעים איך לקרוא בתנ"ך.
אף שהיו קריאות לרפורמציה דתית, דוקטרינלית ומוסרית, בתוך ומחוץ לכנסייה הממוסדת זה מאות בשנים, כנראה הייתה זו המצאתה של מכונת הדפוס שאיפשרה הפצה מהירה של הרעיונות, העלייה בלהט הלאומני וחוסר שביעות הרצון מהשחיתות המוסרית בכנסייה, שאיפשרו להשיג תמיכה ברפורמציה באופן שלא היה ניתן בעבר. אך הניצוץ שהחל את בערת הרפורמציה וממשיך להיות ההבדל העיקרי בין הכנסיות השונות עד היום, הוא עניינים דוקטרינליים השאובים מעולם התנ"ך.
במרכז התהליך עמדו חמשת הבלבד.
הרפורמציה הרדיקלית
פועלים חסרי השכלה, והאיכרים המהגרים לערים מהכפר, אימצו את האופציה התאולוגית הרדיקלית ביותר שנפתחה לפניהם במהפכה הדתית, ורבים מהמטיפים האנבפטיסטים, להם התנגדו הלותרנים ובעלי בריתם מבין הגרמנים הלאומנים, באו ממעמד זה.
איכרים ומהגרים חדשים לערים, חסרי הבנה בכלכלה, הגיעו למסקנה כי מחירים גבוהים הם תוצאה של התנהגות לא צודקת, פרזיטית ולא מוסרית. אולם הרעיון של מחיר צודק נעשה מפוקפק, בשל ההתפתחות בקפיטליזם. נרגנים וצדקניים מוסרית, המעמדות הנמוכים היו מוכנים ללכת אחר מנהיגים כריזמטיים, שהמריצו אותם להתאגד יחד כנגד חוסר מוסריות והתנוונות, וכנגד חמס כספם על ידי בעלי קרקעות ומלכים ונסיכים השואפים למצוא מקורות הכנסה נוספים למדינותיהם הגדלות. האיכרות המנוצלת, מבחינה זאת, לא פנתה לדמות פוליטית שתחליף את שיטת המשטר הקיימת, אלא למטיפים ואנשים קדושים אחרים, כמו "המתופף מניקלאסהוסן" ומאוחר יותר, מטיפים אנאבפטיסטים.
כתוצאה, כמעט בכל ארץ באירופה היו מרידות כושלות של איכרים, שהונעו על ידי רעיונות דתיים ובוצעו על פי דוקטרינה דתית. מרד האיכרים בהונגריה (1514), המרד כנגד קרל החמישי בספרד (1520), חוסר שביעות הרצון של המעמדות הנמוכים בצרפת בשל המסים הגבוהים שהשית עליהם לואי האחד עשר, והאגודות הסודיות שסללו את הדרך למרד הגדול של המעמדות הנמוכים בגרמניה (1524), מראים כי הבעיות לא היו מוגבלות לארץ אירופאית אחת.
הלותרניזם מאומץ על ידי הנסיכים הגרמניים
שמאל|ממוזער|300px|הפלגים הדתיים ב[[האימפריה הרומית הקדושה|אימפריה הרומית הקדושה וסביבותיה, 1618:
פסים כחולים אופקיים - אזור שעבר שִקְתוּל (קתוליזציה מחדש).פסים אלכסוניים - אזור מעורב.]] לותר, כמו ארסמוס, חשב בתחילה שעדיף לשמור על הבישופים כאליטה למטרות ניהוליות. כך, בעוד שלותר דחה רבים מהסקרמנטים הקתוליים, כמו את הגאולה על ידי מעשים טובים ואת האינדולגנציות, הוא לא ויתר על הסקרמנטים של הטבילה והאוכריסטיה (Eucharist). בניגוד לרפורמטורים האחרים, שטענו כי המשמעות של טקס האוכריסטיה סמלית בלבד, לותר קיבל את עקרון ה"קיום הממשי" (Real Presence) של ישו, אך טען כי ממשויות גופו ודמו של ישו מתקיימות ביחד עם הממשות של הלחם והיין. דוקטרינה זו אשר פותחה על ידי התאולוג הימי ביניימי ג'ון דנס סקוטוס, נקראה קונסובסטנציאציה. לותר ראה בדוקטרינת הקונסובסטנציאציה מתאימה יותר לעקרון ההתגלמות (Incarnation) של הכנסייה הקתולית. באופן מסורתי, נטען כי הלחם והיין בטקס המיסה נהפכים, ממשית, לגופו ודמו של ישו. טרנסובסטנציאציה הייתה עמדתם המועדפת של הסכולסטיקנים הימי-ביניימים.
למעשה, לותר, יחד עם חברו, פיליפ מלנכתון, מדגיש את הנקודה הזו בטענה עבור הרפורמציה בדיאט ב-1521, כאשר הוא הואשם בכפירה. אך שוב, הכנסייה והקיסר לא ניצלו את ההזדמנות האחרונה שלהם לרפורמה ולשמירה על הסדר הישן, והאדיקט של הדיאט של וורמס אסר על כל חידוש. בינתיים, במאמציו להישאר רפורמטור קתולי ולא להחשב ככופר מהפכן, ועל מנת שיוכל לפנות אל הנסיכים הגרמניים כשהוא מתנגד למרדי האיכרים בדוקטרינה שלו של "שתי הממלכות", השמרנות הגדלה של לותר תביא לרפומטורים אחרים, קיצוניים יותר.
בכנס דתי עם הצווינגליים ב-1529, מלנכתון הצטרף ללותר בהתנגדות לאיחוד עם צווינגלי. לבסוף היה קרע בתנועת הרפורמציה בשל האמונה של לותר בקונסובסטנציה. הכוונה הראשונית שלו לא הייתה של קרע, אך בעקבות ה"רייכסטאג של אוגסבורג" (1530), כנסייה פרוטסטנטית נפרדת לבסוף קמה. במובן מסוים, לותר ירחיק עוד את התאולוגיה שלו מהדוגמה הקתולית הממוסדת, וכך ייצור נתק בינו ובין ההומניסט ארסמוס. באופן דומה, צווינגלי יתנגד עוד לריטואליזם, וכך ייצור נתק עם לותר השמרן יחסית.
אם כי האליטות התרבותיות הגדולות כמו ארסמוס, לותר, צווינגלי ומלנכתון ראו את השאלות האלה כרציניות ביותר, חסידיהם נטו להתחלק על פי קווים סוציו-אקונומיים. לותר מצא תמיכה רבה בבורגנות החדשה במרכזים העירוניים הגרמניים, על מנת להפיל את כוחם של האריסטוקרטיה בעלת האדמות והכמורה הלטינית, שהיו מושרשים בשליטתם על הקרקעות ועל עבודת האיכרים, שהיו אמצעי הייצור העיקריים באותו הזמן. סוחרים שעדיין לא היו חלק מהאליטה השולטת, תמכו במטרותיו של לותר. צווינגלי, לעומת זאת, פנה לחלקים העניים יותר באוכלוסייה, שלא היה להם חלק בלאומיות הגרמנית החדשה של הנסיכים השאפתנים והבורגנות העולה.
באירופה הצפונית, לותר השתמש בתודעה הלאומית הגדלה של המדינות הגרמניות, בכך שגינה את האפיפיור על התערבותו בפוליטיקה. לבד מכך, הוא תמך באצילים, בהחרמה של רכוש הכנסייה על ידי הדוקטרינה שלו של שתי הממלכות, וכן בחיסול מרד האיכרים הגדול של 1520. דבר זה מסביר את האהדה של הנסיכים המקומיים ללותרניזם, ובייחוד לדוקטרינה של שתי הממלכות. כאשר הכנסייה נמצאת תחת שליטתה של הסמכות האזרחית, ומרדי האיכרים מגונים בלשון חריפה, לותרניזם והרגש הלאומי הגרמני התאימו באופן הדוק.
אם כי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לחם ברפורמציה, אין זה מקרה כי הרפורמציה התחילה בזמן מלכותו של קודמו הלאומני מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בזמן שהמדינות הממורכזות של המערב הגיעו להסכמים עם הוותיקן המאפשרים להם לקחת מרכוש הכנסייה עבור הוצאות ממשלתיות, דבר שאיפשר להם לבנות כנסיות מדינתיות עצמאיות יחסית, צעדים דומים עבור הרייך הגרמני לא היו מוצלחים כל עוד הנסיכים והבישופים התנגדו לרפורמות.
אנגליה: רפורמציה פוליטית
דרכה של הרפורמציה בממלכת אנגליה הייתה שונה. באנגליה היה זה זמן רב תכונה של אנטי-קלריקליזם, ותנועת הלולרדים, שהעניקה השראה להוסיטים בבוהמיה, קמה באנגליה. אך בשנות העשרים של המאה ה-16, הלולרדים כבר לא היו כוח מעשי, ובוודאי שלא תנועה המונית. האופי השונה של הרפורמציה האנגלית הגיע מכך שהיא החלה בשל הצרכים הפוליטיים של הנרי השמיני. אם כי הנרי היה קתולי מאמין, היה זו מועיל מבחינתו להתנתק מהאפיפיור ולהחליף אותו בכתר האנגלי. חוק הריבונות שאושר ב-1534 הציב את הנרי בראש הכנסייה באנגליה. בין 1535 ו-1540, תחת תומאס קרומוול, פורקו המנזרים. פולחן הקדושים, עליות לרגל ומקדשים מקומיים של עולי רגלים גם הם הותקפו. כמויות עצומות של רכוש וקרקע כנסייתי עברו לידי הכתר ולבסוף לידי מעמד האצילים. האינטרס הכלכלי שנוצר כך, הביא לכוח חזק בעד פירוק המנזרים.
היו מתנגדים חשובים רבים לרפורמציה של הנרי, כמו תומאס מור והבישוף ג'ון פישר, שהוצאו להורג בשל התנגדותם. אך הייתה גם מפלגה של פרוטסטנטים אמיתיים, שהאמינו בדוקטרינות שנפוצו ביבשת. כשבנו של הנרי, אדוארד השישי, ירש אותו ב-1547, דעותיהם של הפרוטסטנטים שלטו בממשלה. רפורמציה רדיקלית יותר הונהגה, כולל ביטול המיסה, הריסת הפסלים, והסגירה של חדרי תפילה. לאחר ריאקציה קתולית קצרה בתקופת מלכותה של מרי (1553–1558), התפתח קונצנזוס בזמן מלכותה של אליזבת' הראשונה, שהיווה את מה שאנו מכירים כאנגליקניזם. הפשרה לא הייתה קלה, והיא נעה בין קלוויניזם קיצוני מצד אחד לארמינאיניזם מצד שני, אך יחסית למצב הרצחני והכאוטי בצרפת באותה תקופה, המצב היה טוב יחסית.
ההצלחה של הקונטרה-רפורמציה ביבשת מחד, ועלייתה של המפלגה הפוריטנית שהקדישה עצמה לקידום נוסף של הרפורמציה מאידך, היו שני קטבים שאפיינו את התקופה האליזבתנית, אם כי רק בשנות הארבעים של המאה ה-17 אנגליה עברה תקופה של מאבקים דתיים שהיו דומים לאלה של שכנותיה כמה דורות קודם לכן.
הרפורמציה בשוודיה
התחלתה של הרפורמציה ב-1517 בגרמניה ורעיונותיו של מרטין לותר החלו להתפשט לשוודיה, אך בשלבים ראשונים לא הייתה להם השפעה רבה. רק לאחר עלייתו לשלטון של המלך גוסטב ואסה והניתוק של המדינה מהאיחוד עם דנמרק ניתן לדבר על התחזקות משמעותית של הלותרניות בשוודיה.
בראשית שלטונו, לא נראה שלגוסטב ואסה היה עניין ברפורמציה, אך הוא הבין את יכולתה להביא להחלשתה של הכנסייה הקתולית בשוודיה. ולפיכך הוא אפשר למטיפים לותרנים לפעול במדינתו ללא מפריע. באותה תקופה החל השימוש בדפוס שסייע למטיפים להפיץ את האמונה החדשה לכלל האוכלוסייה.
ב-1527 המלך גוסטב ואסה הצליח לגרום לפרלמנט של המדינה לתת לו את הסמכות להיות ראש הכנסייה בשוודיה ולנתק אותה מרומא. ובכך בעצם התאפשר לו לתת יד חופשית לחלוטין למטיפים. עקב יוזמתו קיבלה הלותרניות בפועל מעמד רשמי כדת המדינה.
ילד (שיר)
ילד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. השיר יצא לאור ב-23 באוקטובר 2011, כסינגל שלא מתוך אלבום, תחת חסותן של חברות התקליטים "ביג בוס רקורדס", ו-"מרגול הפקות".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד של רדיו אמצע הדרך, ה-4 במצעד של רשת ג', וה-2 במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אסף צרויה והופק על ידי נדב ביטון. השיר הוקלט על ידי צנעני, עוד לפני המעצר שפקד אותה באותה השנה, ובמקור היה צריך לתפקד כסינגל ראשון מתוך אלבומה ה-13, אך נגנז ולא יצא כסינגל מאף אלבום.
השיר עוסק ביחסי אמא-בן, ובעקבות הפרשה הפלילית בה היו מעורבים צנעני ובנה, רבים נטו להגיד כי הוא מתאר אותם, אך השניים הצהירו כי "זה לא נכון, אך יכל היה להיות מעניין".
וידאו קליפ
מכיוון שהייתה צנעני בעת צילום הקליפ במעצר בית, הציבור תהה האם היא תופיע בקליפ, וכלפי בנה אסף לביא צנעני, הופנו מאות שאלות בנושא. הוא הצהיר כי "אמא שלי [מרגלית צנעני], אם היא תשתתף בקליפ, היא תשתתף ממש בקטנה. אם היא תהיה זה יקרה ממש בכמה שוטים קלים".
לבסוף, הופיעה צנעני בקליפ בכמה סצנות בהן היה ניתן לראות את פרצופה בקלוז אפ, ולאורכו סיפור אשר מספר את מילותיו של השיר.
הפרלמנט האירופי
הפרלמנט האירופי (בלטינית ובסמל הרשמי: Parlamentum Europæum, בצרפתית: Parlament Européen, באנגלית: European Parliament, ובקיצור Europarl או EP) הוא הפרלמנט של האיחוד האירופי ומהווה בו את הבית התחתון, כלומר הוא חלק מן הרשות המחוקקת (המורכבת גם ממועצת האיחוד האירופי, שהיא הבית העליון, ומהנציבות האירופית). הפרלמנט הוא המוסד היחיד באיחוד האירופי שנבחר ישירות על ידי אזרחי מדינות האיחוד. הבחירות לפרלמנט נערכות מדי חמש שנים, מאז שנת 1979. בפרלמנט יש כרגע 705 חברים – לכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה. עובדות אלה הופכות את הפרלמנט האירופי לפרלמנט הדמוקרטי הרב-לאומי הגדול ביותר בעולם, ולשני מבחינת גודל האוכלוסייה שהוא מייצג (אחרי הודו). נשיאת הפרלמנט החל מינואר 2022, היא רוברטה מצולה ממלטה, שהחליפה את דוד ססולי מאיטליה בעקבות מותו במהלך כהונתו.
חקיקה
בניגוד לפרלמנטים אחרים, הפרלמנט האירופי אינו יוזם חקיקה אלא רק מאשר חוקים המובאים בפניו על ידי הנציבות האירופית (שהיא יוזמת החקיקה העיקרית) או מועצת האיחוד האירופי (הרשאית ליזום חקיקה בתחומים מצומצמים ומוגדרים). כדי שחוק יאושר, על שני הבתים (הפרלמנט ומועצת האיחוד) לאשרם. כמו כן עוסק הפרלמנט באישור תקציב האיחוד, בשימוע ובמינוי הנציבות האירופית, באישור הסכמים בינלאומיים ובפיקוח על הגופים השונים של האיחוד. למעשה, הפרלמנט האירופי הוא בעיקרו גוף מייעץ, מציע, מפקח ומבקר, ואין לו סמכויות של ממש בקבלת ההחלטות.
בחירות
חברי הפרלמנט נבחרים אחת לחמש שנים בבחירות כלליות. אמנת ליסבון הכניסה מספר שינויים במספר המושבים המוקצים לכל מדינה בהתאם לגדול אוכלוסייתה. בחמש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה ופולין), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי בחירה. במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה אחד. נכון לעכשיו, כל המדינות החברות באיחוד האירופי מקיימות בחירות לפרלמנט האירופי במסגרת בחירות יחסיות.
מפלגות
תומכים:
האופוזיציה ובלתי תלויים (266 מושבים)
הפרלמנט האירופי מורכב משורה של מפלגות פוליטיות פעילות:
פרשת השחיתות הקטרית
בסוף שנת 2022 נעצרה אווה קאילי, סגנית נשיא הפרלמנט האירופי מטעם יוון, באשמת שחיתות במסגרת חקירת פרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי.
תומאס וילסון בארנס
תומאס וילסון בארנס (באנגלית: Thomas Wilson Barnes; ינואר 1825 - אוגוסט 1874) היה שחמטאי אנגלי, מהמובילים באנגליה בעת ביקורו של פול מורפי במדינה בשנת 1858.
בארנס הוא השחמטאי עם התוצאה הטובה ביותר נגד מורפי. על שמו קרויה הגנת בארנס שהיא הסתעפות בפתיחה הספרדית: 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 ז6 (הגנה זו קרויה לעיתים גם הגנת סמיסלוב). פתיחה מפוקפקת יותר מכונה הגנת בארנס 1. ה4 ו6; בפתיחה זו שיחק בארנס מול מורפי, וניצח אותו. פתיחת בארנס 1. ו3 גם נושאת את שמו.
מייק ניקולס
מייק ניקולס (באנגלית: Mike Nichols; 6 בנובמבר 1931 – 19 בנובמבר 2014) היה במאי תיאטרון ובמאי קולנוע יהודי, שנולד בגרמניה והיגר לארצות הברית. ניקולס זכה בכל ארבעת פרסי הבידור האמריקני: האוסקר, האמי, הטוני וגראמי. ידוע בעיקר בזכות סרטיו "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"הבוגר".
ביוגרפיה
ניקולס נולד בשם איגור פֶּשְקוֹבְסְקי למשפחה יהודית בברלין בירת גרמניה. אביו פאבל פשקובסקי היה רופא במקצועו, וכשנאסר על יהודים בגרמניה לעבוד כרופאים, הבין דוקטור פשקובסקי את הסכנה והיגר לניו-יורק, שם הצליח לקבל עבודה במקצועו, עד שנוצרו התנאים להבאת שני בניו ואשתו ב-1939. אמו בריגיטה לנדאואר היא ממשפחה יהודית מגרמניה וניקולס עצמו הוא בן דוד של אלברט איינשטיין.
בצעירותו קיבל ניקולס חיסון נגד שיעול קשה, והתוצאה הייתה תגובה אלרגית שבעטיה הוא לא יכול היה לגדל שיער לכל שארית חייו. לאורך כל חייו חבש ניקולס פאה נכרית. הוא סבל מהתמוטטויות עצבים מספר פעמים בחייו ולא פעם התאשפז מרצון ומיוזמתו במחלקה פסיכיאטרית.
בשנות החמישים למד באוניברסיטת שיקגו והחל להגיש תוכנית רדיו של מוזיקת פולק. לאחר מכן חבר לשחקנית איליין מיי ויחד הם הופיעו כצמד קומי בטלוויזיה, בתיאטרון, ברדיו ואף הקליטו שלושה אלבומים מצליחים. מספר מערכונים שלהם תורגמו לעברית בידי דני רווה והוצגו בישראל על ידי רבקה מיכאלי וגדי יגיל ("בגידה", "מודיעין 14"), ועל ידי רבקה מיכאלי ויוסי בנאי ("אמא יהודיה"). ב-1961 נפרדו דרכיהם, וניקולס הפך משחקן לבמאי. הוא ביים בתיאטרון ארבע הצגות מצליחות מאת ניל סיימון: "יחפים בפארק" (1963), שהזניק את הקריירה של רוברט רדפורד, "הזוג המוזר" (1965), "האסיר מהשדרה השנייה" (1971) ו"מלון פלזה", בו כיכבה מורין סטייפלטון. על ארבעתן קיבל ניקולס את פרס הטוני על הבימוי, אולם לא זכה לביים את העיבוד הקולנועי לאף אחת מההצגות הללו. רק שנים אחר כך, ב-1988 ביים את "טירונות", על פי המחזה של ניל סיימון, אף על פי שאת ההצגה לא ביים. במשך חמשת העשורים האחרונים ביים ניקולס עשרות הצגות תיאטרון, שהביאו לו 7 פרסי טוני: 5 פעמים כבמאי מחזות, פעם אחת כמפיק ופעם אחת כבמאי מחזמר, וכך היה לאחד הבמאים הבודדים שזכו בפרס הטוני על בימוי מחזה ועל בימוי מחזמר.
סרטו הראשון כבמאי קולנוע היה הדרמה עטורת השבחים "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966), עיבוד למחזהו הנודע של אדוארד אלבי. הסרט היה להצלחה קופתית מרשימה וזכה בחמישה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות). שנה אחר כך זכה באוסקר, כבמאי הטוב ביותר, על סרט הפולחן "הבוגר", שהפך את דסטין הופמן לכוכב. מאוחר יותר הוא ביים יצירות קלאסיות נוספות, כדוגמת: "מלכוד 22" (1970), על פי ג'וזף הלר, "כלוב הציפורים" (1996) ו"קרוב יותר". גם בקולנוע הפגין ניקולס רב-גוניות כשביים דרמות מצליחות כ"סילקווד" ו"בנוגע להנרי" לצד קומדיות כ"צביטה בלב" ו"גלויות מהחיים" ואף סרטי מדע בדיוני ופנטזיה כ"זאב" ו"מאיזה כוכב אתה?". השחקנים האהובים עליו הם ג'ק ניקולסון, מריל סטריפ, האריסון פורד ואמה תומפסון, אותם הירבה ללהק לסרטיו. בנוסף, 16 שחקנים שונים אותם ביים ניקולס בסרטיו קיבלו מועמדות לפרס האוסקר.
בשנות האלפיים התמקד בבימוי מחזות לקולנוע. הוא ביים שתי יצירות לטלוויזיה: "שנינות", עם אמה תומפסון, אשר זכתה בשלושה פרסי אמי, כולל על הבימוי, ושנתיים אחר כך ביים את המיני-סדרה עטורת השבחים "מלאכים באמריקה", בת שישה פרקים, אשר זכתה בלא פחות מ-11 פרסי אמי (המספר הגבוה ביותר של זכיות למיני-סדרה או סרט טלוויזיה בודד בתולדות האמי), ומתוכם ניקולס זכה בשניים: כבמאי וכמפיק. ב-2004 ביים את סרט הקולנוע "קרוב יותר", עיבוד למחזה זוכה פרס הטוני של פטריק מארבר, שהביא לנטלי פורטמן ולקלייב אוון מועמדות ראשונה לפרס האוסקר. בשנת 2010 זכה בפרס על מפעל חיים מטעם מכון הסרטים האמריקני.
ניקולס התחתן ארבע פעמים (אשתו האחרונה הייתה דיאן סויר לה נישא ב-1988). הוא אבא לשלושה ילדים. בנו מקס ניקולס התחתן עם רייצ'ל ניקולס בטקס יהודי שנערך בוונציה.
פרסי אמי
6 מועמדויות, 4 זכיות:
פרסי גראמי
זכייה אחת:
שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009
רקע וכתיבה
לאחר שהופיעה בקיסריה 6 פעמים ברצף, בשנת 2009 הופיעה שרית חדד שוב פעם בקיסריה והחליטו שרית חדד ואבי גואטה להוציא את ההופעה לא רק על גבי DVD, אלא גם לראשונה על גבי דיסק כפול.
אף על פי שזה אלבום הופעה, זה נחשב כאלבום אולפן.
באלבום יש ביצועים שנכנסו לראשונה לאלבום פיזי. האלבום וה-DVD יצאו ב-2010.
רשימת רצועות
שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009 - תקליטור 1 שרית חדד בקיסריה, מרוץ החיים 2009 - תקליטור 2
נושאת המטוסים קייב
נושאת המטוסים קייב הייתה נושאת מטוסים מסדרת "פרויקט 1143" של הצי הסובייטי ולאחר מכן של הצי הרוסי בשנים 1975 – 1993. "קייב" הייתה הספינה הראשונה בצי הסובייטי שנשאה על סיפונה מטוסי קרב – עד אז היו בצי רק נושאות מסוקים.
היסטוריה
הספינה נבנתה במספנות צ'רנומורסק שבעיר מיקולאייב בשנים 1970 - 1975. ב 28 בדצמבר 1975 היא הורדה מהמבדוק למים בטקס חגיגי. בפברואר 1977, לאחר השלמת סדרת הניסויים והכשרת הצוות היא נכנסה באופן רשמי לשיבוץ הקרבי של הצי הצפוני של ברית המועצות. הבסיס הצבאי של סברומורסק הוגדר כנמל האם שלה.
בשנים 1977 – 1982 ביצעה נושאת המטוסים קייב 10 משימות באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון. באוקטובר 1981 הייתה ספינת הדגל של הכוח הימי המאוחד של ברית ורשה במהלך התרגיל "מערב 81" – התרגיל הרב חילי הגדול ביותר שביצעו צבאות הגוש המזרחי.
בדצמבר 1982 הוחזרה למספנות צ'רנומורסק לצורך שיפוץ, אשר הסתיים רק בנובמבר 1984. לאחר מכן חזרתה לשירות פעיל בצי הצפוני. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הועברה לצי הרוסי. השירות של קייב בצי הרוסי היה קצר. הספינה הייתה במצב מכני גרוע מאוד, כיוון שמסיבות כלכליות לא עברה שיפוץ מאז שנת 1984. בנוסף לכך לא היו ברוסיה מספנות מתאימות לביצוע השיפוץ – מספנות צ'רנומורסק, בהם נבנתה, היו עתה בבעלותה של אוקראינה העצמאית. כל הסיבות הללו הביאו את מפקדת הצי להחלטה להוציאה מן השירות ב-30 ביוני 1993. בשנת 1996 היא נמכרה כגרוטאה לחברה סינית, אשר שיפצה אותה והציבה בעיר טיינג'ין כמתקן בפארק שעשועים ימי.
חימוש הספינה
לפי הגדרתה הייתה "קייב" סיירת כבדה נושאת המטוסים, מה שאפיין את חימושה הכבד לעומת נושאות המטוסים שהיו אז בציי המערב. לכן גם כמות כלי הטיס הייתה מועטה ביחס לנושאות המטוסים האמריקאיות והבריטיות.
גברים בשחור (תאוריית קשר)
המונח גברים בשחור מתייחס לתאוריית קשר לפיה אנשים מסתוריים (בעיקר גברים) הלבושים בחליפות שחורות, מתיימרים להיות סוכני ממשל אמריקנים, ונוהגים להטריד או להפחיד עדים שצפו בעב"מים, על מנת לוודא שלא ידווחו על מה שראו. המונח גם משמש לעיתים רבות לתיאור גברים מסתוריים שפועלים עבור ארגונים חשאיים, כמו גם לארגוני ממשל שונים שממוקדים כביכול בהגנה על סודות מדינה. זהו מונח כללי, שמשמש על מנת להתייחס לכל אדם המתנהג באופן חריג או משונה, שהופעתו בזירה שבה נצפה עב"ם עשויה להיות קשורה באופן כלשהו לתקרית.
בתרבות הפופולרית
הסרט "גברים בשחור" (1997), בכיכובם של טומי לי ג'ונס וויל סמית', התבסס על סדרת קומיקס בעלת אותו השם מאת לואל קנינגהם, ובהוצאת מארוול קומיקס, העוסקת בארגון ממשלתי חשאי של גברים הלבושים בחליפות שחורות המגנים על כדור הארץ מפני פעולות איבה על-טבעיות מצד שדים, מוטנטים וחוצנים. בשנת 2002 יצא סרט ההמשך "גברים בשחור 2" ובשנת 2012 יצא הסרט השלישי בסדרה "גברים בשחור 3", ולאחריו "גברים בשחור אינטרנשיונל". בעקבות הצלחת סדרת הסרטים הופקה גם סדרת טלוויזיה בזיכיון (1997–2001).
בפרק ה-20 של העונה השלישית של הסדרה "תיקים באפלה" הופיעו גברים בשחור אשר היו הן בני אנוש והן חוצנים.
הגברים בשחור מופיעים גם כדמויות במשחק הווידאו "Deus Ex".
אמלי, נסיכת אורליאן
אמלי, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Amélie d'Orléans; 28 בספטמבר 1865 – 25 באוקטובר 1951), הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ואשתו של קרלוש, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה
אמלי נולדה ב-28 בספטמבר 1865 בטוויקנהאם, אנגליה, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה. בשנת 1871 חזרה המשפחה לצרפת, ובשנת 1872 נחקק חוק שהחזיר למשפחה את כל נכסיה שהוחרמו בשנת 1848.
בשנת 1883 מת אנרי, רוזן שאמבור, ובעקבות כך ירש אביה את הטענה לכתר צרפת בעיני רוב המלוכנים. ב-22 במאי 1886 התחתנה אמלי עם האינפנטה קרלוש מפורטוגל, אולם בתחילה לא הייתה חמותה מרוצה מהנישואים, מכיוון שרצתה להשיא את בנה למריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, או מתילדה, נסיכת סקסוניה, או ויקטוריה, נסיכת פרוסיה, או ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת. עם זאת, נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1889 מת חמיה לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כקרלוש, מלך פורטוגל. אמלי מילאה את חובותיה כמלכה, וריככה במקצת את הביקורת הגוברת כלפי המלוכה עם הפופולריות האישית שלה, אם כי נמתחה עליה ביקורת בשל הוצאותיה. היא הייתה פעילה בפרויקטים חברתיים רבים, כגון מניעה וטיפול בשחפת, וייסוד של ארגוני צדקה, בתי הבראה ובתי מרקחת. היא נחשבה פחות רשמית מאשר חמותה מריה פיה, נסיכת סבויה, למדה היטב פורטוגזית, ותוארה כרגועה ומתונה. אמלי אהבה ספרות, אופרה ותיאטרון, ובהיעדר בן זוגה בשנת 1895, היא שימשה כעוצרת הממלכה. בשנת 1902 היא יצאה לשיט בספינה בים התיכון, אשר ספג ביקורת רבה בשל מותרותיו. בשנת 1892 העניק לה האפיפיור לאו השלושה-עשר את עיטור ורד הזהב. אולם, חרף פעליה, הפופולריות של המלוכה הפורטוגזית החלה לדעוך, אל מול הכלכלה שפשטה רגל, מהומות תעשייתיות, אנטגוניזם סוציאליסטי ורפובליקני וביקורת עיתונאית.
ב-1 בפברואר 1908 בזמן נסיעתם של המשפחה המלכותית בככר מרכזית בליסבון, נורו לעברם יריות מתוך הקהל שהצטופף בצדי הדרך. בעלה המלך מת מיד, בנה הבכור לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן, ואילו בנה השני נפצע בזרועו והוא שירש את כס המלכות, כמנואל השני, מלך פורטוגל, בעוד אמלי לא נפצעה כלל. בשנת 1910 הודח בנה מנואל השני בהפיכה צבאית, ופורטוגל הפכה לרפובליקה. לאחר ההפיכה שבה אמלי לצרפת, שם חיה את רוב שנותיה המאוחרות. במהלך מלחמת העולם השנייה הוזמנה אמלי לבקר בפורטוגל, אך היא סירבה לכך, וביקרה שם רק בשנת 1945, וב-25 באוקטובר 1951 היא מתה בלה שסני, איבלין בצרפת.
משפחתה
ב-22 במאי 1886 התחתנה אמלי עם קרלוש, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
בי.סי. אודסה
מועדון הכדורסל אודסה (באוקראינית: Одеса баскетбольного клубу) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר אודסה, המתמודדת בליגת העל האוקראינית בכדורסל.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1992, עם הקמת הסופרליגה האוקראינית. וכבר בעונתה השנייה זכתה בתואר הראשון שלה (גביע הסופרליגה).
ההישג הטוב ביותר שאליו הגיעה הקבוצה היה בעונת 2000/01, כשזכתה בשלושה תארים (טרבל). אליפות, הגביע האוקראיני וגביע האתגר של הליגה הצפון-אירופית (NEBL) (הקבוצה האוקראינית הראשונה שזכתה בתואר אירופי כלשהו).
בשנת 2006, החליפה הקבוצה בעלים, ומאז נשיא הקבוצה הוא אולג בייצ'קוב.
בעונת 2008/09, הקבוצה הייתה שותפה להקמת ליגה בכירה נפרדת בשם הליגה האוקראינית, שהתאחדה לאחר עונה בודדת עם הסופרליגה. בעונה זו הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע הליגה והפסידה לקבוצת בודיוולניק קייב.
הקבוצה משתתפת במפעלים אירופאים מאז עונת 1993/94. בין היתר בגביע קוראץ', ביורופליג וביורוצ'לנג'.
המכונה של הגרוב
המכונה של הגרוב הוא אלבום הבכורה של להקת הדג נחש. האלבום יצא בשנת 2000, לאחר התגבשות הרכב הלהקה ולאחר סדרה של הופעות.
הפקה
"המכונה של הגרוב" נחשב גם לאחר האלבומים הנוספים שהוציאה הלהקה לאבן דרך מרכזית וחשובה בעיצוב דרכה של הלהקה ובהצלחתה. השירים באלבום מציגים אמירות בוטות לעיתים על אלימות ומין ("אף אחד"), עבריינות ("עבריין","קוסאמאמק"), פוליטיקה ("שלום סלאם פיס","ג'רוזלם") ועוד. השירים אף מתאפיינים באמירה ישירה, כנה השואפת לבטא את תחושות הסביבה שלעיתים אינן נאמרות בפומבי.
האלבום יצא בהוצאה מחודשת על תקליט ויניל ביולי 2023.
ארמון הקרמלין הגדול
ארמון הקרמלין הגדול (ברוסית: Большой Кремлёвский дворец) הוא אחד מהארמונות של הקרמלין, המשמש כמשכן החגיגי של נשיא רוסיה.
היסטוריה
הארמון נבנה ביוזמת הצאר ניקולאי הראשון בין השנים 1838–1850 במקום בו ניצב קודם לכן ארמונם של איוואן השלישי ויליזבטה פטרובנה שפורקו. מטרת הארמון הייתה להנציח את תהילתם של לוחמי הצבא הרוסי לדורותיהם.
בתוך מבנה הארמון שולבו מבנים קדומים יותר שניצבו באתר - הטרקלין המלוטש (Грановитая палата) שנבנה במאה ה-15, טרקלין הצארינה הזהוב (Золотая царицына палата) שנבנה במאה ה-16, וכן ארמון טרם שנבנה במהלך המאה ה-17.
בארמון למעלה מ-700 חדרים, ובו ממוקמים גרם מדרגות מרכזי המוביל לחמישה אולמות קבלת פנים (הנקראים על שם מסדרי רוסי הצארית: גאוגייבסקי, ולדימירסקי, אלכסנדרובסקי, אנדרייבסקי ויקטרינסקי) וכן חדרי המגורים הרשמיים של הצאר. מגורי המשרתים מוקמו בקומה הראשונה של המבנה. אורכו של הארמון 125 מטרים, גובהו 47 מטרים, ושטחו הכולל 25,000 מ"ר. מבנה הארמון רבוע, והוא נבנה סביב חצר פנימית.
בין השנים 1933–1934 אוחדו אולמות אלקסנדרובסי ואנדרייבסקי של הארמון במטרה שהאולם הגדול ישמש את הסובייט העליון, הפרלמנט של ברית המועצות. בתקופת השלטון הקומוניסטי הוסרו העיצובים הצארים של אולמות הארמון, אולם לאחר נפילת ברית המועצות הוחלט על שיקום ושיחזור הארמון, בין השנים 1994–1998 בוצעה עבודת שחזור נרחבת בארמון ואולמות אלקסנדרובסי ואנדרייבסקי שוחזרו תוך שיתוף פעולה עם הצייר איליה גלזונוב. הארמון משמש כיום את משרדי נשיא רוסיה.
איינו
אַיְינוּ (Ainu, ביפנית: アイヌ) הם קבוצה אתנית ילידית. מקורם באי הוקאידו ובצפון האי הונשו ביפן, באיי הקוריליים, בחלקים מסחלין ובשליש הדרומי של חצי האי קמצ'טקה.
משמעותה של המילה "איינו" היא "אדם" בשפת האיינו. אמישי (Emishi), אזו או יזו (Ezo, Yezo, ביפנית: 蝦夷) הם המונחים היפניים, ואוטארי (Utari, ביפנית ウタリ), שמשמעותו "חבר" בשפת האיינו, הוא מונח מקובל היום על רבים מחברי הקבוצה.
ככל הנראה, יש בין 150,000 ל-200,000 בני איינו כיום, אך המספר המדויק אינו ידוע מכיוון שרבים מבני האיינו מסתירים את מוצאם או אינם יודעים אותו לאחר שהוסתר מהם, כדי להגן על עצמם מפני אפליה על בסיס גזעי.
היסטוריה
מחקרים משערים שתרבות האיינו נוצרה משילוב בין תרבות ה- ותרבות ה-, שתיהן צאצאיות ישירות של תרבות ג'ומון. כל התרבויות האלו קדמו להתיישבות היפנית ונכבשו על ידי היפנים בראשית המאה התשיעית. בשנת 1264 האיינו פלשו לארצם של בני ה- באי סחלין. הדבר הוביל למלחמה בין בני האיינו לסינים. האיינו יצרו חברת ציידים-לקטים, והצליחו לשרוד בעיקר בזכות ציד ודיג. דתם המקורית התבססה על תופעות טבע.
בתקופת מורומאצ'י (1336–1573) העימות בין היפנים הפולשים לבין האיינו, התושבים המקוריים, התאפיין במלחמות ומרידות. למשל מרידה בשנת 1456.
בתקופת אדו (1601–1868) האיינו, ששלטו באי הצפוני, הידוע כיום כהוקאידו, נעשו מעורבים במסחר מול היפנים, ששלטו בדרום האי. הממשל היפני העניק לשבט היפני מצומאה זכויות בלעדיות למסחר עם בני האיינו. בהמשך המסחר הותר גם ליתר השבטים היפנים. בתקופה זו האיינו החלו להיות תלויים מאוד במסחר עם היפנים. מגפות שונות פגעו בבני האיינו, ביניהן אבעבועות שחורות. הרחבת המסחר בין האיינו לבין היפנים הגדילה את ההבנה ההדדית, אך גם את החיכוכים ואף מרידות מצד האיינו. המרידה הגדולה של בני האיינו בשלטון המרכזי היפני מכונה Shakushain's revolt והתרחשה בשנים (1669–1672). קרב נוסף התרחש בשנת 1789.
תעצמי את העיניים
תעצמי את העיניים הוא סרט קצר (16 דקות) משנת 2014 בבימויו ובהפקתו של רפאל בלולו, בהשראת סיפורה של רונית מטלון.
הסרט הוקרן בערוץ עשר.
עלילה
מזי מאוהבת בנחום. חברתה הטובה רוחמה מייעצת לה שאם היא מעוניינת בו, היא צריכה לשכב איתו. השתיים יוצאות למסע בן יום ברחובות תל אביב, עד למפגש הגורלי עם נחום.