cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה בגנו
תחום הסביבה הירוקה
משה בגנו יזם הקמת מירב שטחי הגנים הקיימים בבני ברק עד היום. 11 גנים הכוללים פינות נוי מרובות, פינות צל ומרגוע לאוכלוסייה הבוגרת, פינות משחק ושעשועים לילדים, ו-6 שדרות, ביניהם: "תורה ועבודה","חן","רמז", "גן העצמאות". בתקופה זו ניטעו 2,620 עצים, חוץ משנת השמיטה בשנת תשי"ט בה הסתפקה מחלקת הגינון בשמירה על הקיים.
תחום התעשייה
עידוד התעשייה בעיר נגזר הן מהבנתו של משה בגנו שהתעשייה היא גורם מכריע לפיתוח העיר, והן מתפיסת עולמו הערכית שראתה את התעשייה כנדבך חשוב בבניין הארץ. בעיר הוקצו חמישה אזורי תעשייה: שני אזורים בדרום העיר, אזור התעשייה ארגמן, אזור התעשייה ג'מוסין ואזור התעשייה ע"ש אריה שנקר. בקדנציה בראשות משה בגנו  אזור התעשייה כלל 200 מפעלים משטחי ייצור שונים אשר סיפקו תעסוקה לאוכלוסיית בני העיר שהלכה וגדלה.
תחום התשתיות
נבנו תשתיות חדשות  אשר נתנו פתרון לבעיות המים במספר מישורים: תצרוכת המים, תיעול מי הגשמים, חיבור לביוב. בעקבות חוק המים נאסרה חפירת בארות לאורך החוף עקב תופעת המלחת הבארות. עקב כך התקשרה העירייה עם חברת מקורות להתחברות הרשת העירונית לקו הירקון דרך זיכיון המוביל ממעיינות ראש העין. הפרויקט שעלותו הייתה בסך 600,000 התבצע בזכות אופן התשלום למפעל אספקת המים - פריסת התשלומים על פני מספר שנים, על מנת לכלכל את תקציב העירייה באופן מושכל.
תוכנית הפיתוח העירונית כללה סלילת 150 כבישים בשני שלבים, תאורת רחוב וריצוף מדרכות. עירית בני ברק הגיעה לראש רשימת העיריות בהסדרת הביוב, שכן חיברה 80% בתי אב לצנרת הביוב באורך 40 ק"מ.
מדיניות של רב תרבותיות
משה בגנו ראה עצמו כמי שאחראי על כלל אזרחי העיר מכל  הזרמים הדתיים ומכל המפלגות הפוליטיות, וכמי שאמון על רווחתם של כל שכבות הציבור.
כך, למשל, בהקצאת הקרקעות  עבור בניית בתי כנסת חדשים דאג לחלוקה צודקת של משאבי העיר עבור כל עדות ישראל: בית הכנסת לעדה העיראקית בשכונת יסודות, בית הכנסת לאשכנזים ובית הכנסת לספרדים בקרית הרצוג, בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ב', בית הכנסת הפועל המזרחי בשיכון ג', בית הכנסת לעדת טריפולי ובית הכנסת לעדת תימן בשיכון ה', בית כנסת אשכנזי ובית כנסת ספרדי בשיכון עולים חדשים של ההסתדרות, בית כנסת אשכנזי, בית כנסת ספרדי, בית כנסת תימני בשכון ו', שמונה בתי כנסת לעדות השונות ב"פרדס כץ", בית כנסת לעדה ההונגרית ברח' הרב קוק, ובית הכנסת "עדת ישורון" לקהילה הגרמנית  במרכז העיר. בנוסף לכך הקים משה בגנו ועדה שתפקידה היה לבחון מדי שנה את התיקצוב  עבור כל בתי הכנסת בעיר על פי קריטריונים אחידים.
מענה אישי לכל תושב
משה בגנו יזם קבלת קהל בגישת "דלת פתוחה" לתושבי העיר בשעות קבועות, אשר בהן התאפשר לו להבין לעומקן סוגיות שהעסיקו את האזרחים ולפתור את בעיותיהם, ובמידת הצורך הפנה למחלקות הרלוונטיות בעירייה. מדי שבוע הנהיג ישיבה במועד קבוע עם כל אחד מראשי המחלקות בנפרד, בה היו מתווים את דרכה של העירייה. משה בגנו הנהיג נורמה של סיור בוקר מוקדם שלש פעמים בשבוע בשכונות העיר, במהלכו התוודע מקרוב לתושבים והכיר את צורכיהם, ויצר קשר עם עובדי העירייה השונים שפעלו בשטח העיר.
בנוסף לכך, להגברת תחושת השייכות לעיר, קבלו התושבים תשורות סמליות : איגרת ברכה לכל תושב חדש בעיר, מתנת נישואין הספר "איש וביתו" לכל זוג שנישא בעיר ואלבום תמונות מעוצב לכל זוג שנולד לו תינוק.
הבטחת הזכות לדיור
כחלק מתפיסת עולמו למיזוג הגלויות בארץ ישראל קידם משה בגנו את פירוק המעברה בפרדס כץ שהוקמה בשנת 1949 ואת שיקום האוכלוסייה שמנתה 900 איש בדירות קבע. לשם כך, חתם חוזה עם אגף השיכון הממשלתי אשר בו התחייבה העירייה להשתתף בעלות רכישת דירה בסך 400 לירות לכל משפחה מדיירי השכונה.
משה בגנו קרא לשיתופם המלא של האזרחים בחיי העיר:
שיוך מפלגתי
משה בגנו, שעמד בראש מפלגת הפועל המזרחי, קבל תמיכה רחבה מכל שדרות הציבור אשר נתנו בו את אמונם לניהול העיר. הוא הנהיג נוהל של שקיפות בדרך ניהולו את העיר. החלטות אשר היו מתקבלות בפגישות השבועיות של הנהלת העיר הובאו לאישור מדי חודש בפני מועצת העיר, והוצגו בפני חברי הקואליציה והאופוזיציה אשר היו מעורים בנעשה בעירייה באופן רציף.
הרכב מועצת העיר
הקואליציה בראשותו של משה בגנו הייתה מורכבת מארבע סיעות הקשת הפוליטית: מפלגת הפועל המזרחי,  מפלגת הגוש האגודאי, מפלגת פועלי ישראל ומפלגת אחדות העבודה, ומנתה 12 מתוך 15 חברי המועצה.
ההרכב המפלגתי של חברי מועצת העירייה השביעית בין השנים 1955–1959 כלל את נציגי המפלגות בקואליציה : הפועל המזרחי - משה בגנו, יחיאל רוזביץ, אהרן מיכלזון, יצחק צימרינג, הגוש האגודאי - ראובן אהרונוביץ / פועלי אגודת ישראל, משה שרייבר / חוג חתם סופר, שמעון סירוקה / גוש חרדי, שרגא גרוס / אגודת ישראל, מפלגת פועלי ישראל - זלמן מילשטיין, יוסף ברק, אלחנן מינצברג, מפלגת אחדות העבודה - פנחס אפשטיין, ונציגי המפלגות באופוזיציה: חרות - נתנאל גרובר, נחמיה פיזם, ציונים כלליים - תנחום הרשמן.
תפקידים בפוליטיקה העירונית
בתחילה היה סגן ראש עיר, בינואר 1953 התמנה לממלא-מקום ראש העירייה לאחר פרישתו של ראש העירייה גרשטנקורן לחופשה וביוני 1954 התמנה לראשונה לראש העירייה. ערב הבחירות לעירייה ב-1955 הודח בגנו מראשות רשימת המפד"ל ובמקומו הוצב אליעזר גואלמן, מזכיר הוועד הפועל של המזרחי. במהלך הקדנציה הבאה חזר לכהן כסגנו של אהרונוביץ', והתמנה לראש העיר במסגרת הסכם רוטציה בספטמבר 1957. לאחר הבחירות ב-1959 שוב לא כלל ההסכם הקואליציוני רוטציה בתפקיד ראש העיר ובגנו הסתפק בתפקיד ממלא מקום ראש העיר לכל אורך הקדנציה.
בבחירות 1965 נחלשה המפד"ל וירדה מארבעה לשלושה מנדטים. בעקבות זאת חתם ראש העירייה ראובן אהרונוביץ' הסכם קואלציוני עם המערך והותיר את בגנו והמפד"ל באופוזיציה. אולם באוגוסט 1966 עם התפטרות אהרונוביץ' גובש הסכם קואליציוני חדש ובגנו שב לתפקיד ממלא מקום ראש העיר. במרץ 1968 פרש מטעמי בריאות מתפקיד סגן בפועל אותו העביר לישראל גוטליב ונותר סגן בתואר בלבד עד הבחירות בסוף 1969.
ביולי 1970 הוכר כאזרח כבוד של בני ברק.
לאחר מותו הונצח על ידי עיריית בני ברק בקריאת רחוב בעיר על שמו, בסמוך לבניין העירייה. כמו כן נקרא על שמו המתנ"ס העירוני "בית בגנו".
מורשתו
בשנת תשמ"ג חנך משה בגנו את "בית בגנו", מרכז קהילתי אשר נתרם על ידי המשפחה מארצות הברית ומהווה משכן המגלם בתוכו את מורשתו לדורות הבאים. "בית בגנו" מכיל בית כנסת, בית מדרש, בית יד לבנים, מתנ"ס חוגים לקהילה, אכסניה עבור ארגונים התנדבותיים שונים, כגון, יד שרה. שאיפתו הייתה שכשם שהעיר בני ברק מהווה מרכז עוצמתי של לימוד תורה, כך תהיה מופת ודגל לגמילות חסדים.
חסד כדרך חיים
משה בגנו נאלץ לסיים את כהונתו בעיריית בני ברק בשל העיוורון בו לקה, אך המשיך בשליחותו למען טובת תושבי בני ברק. הוא עמד בראש שלשה ארגוניים התנדבותיים: האגודה למען החייל, האגודה למלחמה בסרטן, וארגון אילן. משה בגנו האמין שאנשים עם מוגבלות זכאים לתנאי מחיה אשר יאפשרו להם למצות את כישוריהם, ועשה כל אשר לאל ידו לקדם את איכות חייהם.
הוקרה לחיילי צה"ל
כמי שהשליחות הציונית הייתה טבועה בעמקי נשמתו, דאג משה בגנו לאורך כל שנות פעילותו הציבורית להביע את הוקרתו לחיילי צה"ל בכל המסגרות הרשמיות במערכת העירונית. הוא הקים את גן העצמאות ובו מצבת זיכרון לחיילי מלחמת העצמאות, הנציח את שמות הנופלים בפרסומים של העירייה, קיים טקס זיכרון קבוע של קברניטי העירייה ביום הזיכרון בגן העצמאות, וטקס של תלמידי העיר ברחבת העירייה ביום העצמאות.
במרכז הקהילתי "בית בגנו" ייחד משה בגנו קומה רחבת ידיים עבור "יד לבנים" להנצחת בני העיר אשר נפלו במאבק על תקומת המדינה בפעולות המחתרות ובמלחמות ישראל. המרחב כולל יד זיכרון, רחבה לטקסים ומאגר ממוחשב של סיפורי הגבורה אודות הנופלים.
ימי ויסלר
בנימין (ימי) ויסלר (נולד ב-14 בספטמבר 1978), הוא מוזיקאי, תסריטאי ובמאי ישראלי, ממייסדי להקת הבילויים.
ביוגרפיה
ב-1996 הקים עם חברו לתיכון, נועם ענבר, את להקת הבילויים. ויסלר כתב והלחין את רוב השירים. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בין השנים 2003–2013 והתפרקה. בשנת 2016 יצא אלבום הבכורה של ערפדי הראגטיים, הרכב שהקים עם דידה פלד וערן ויץ.
ב-2005 כתב וביים מחזה קצר בשם "המסע המופלא במכונת הזמן" שהוצג במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בטלוויזיה יצר וביים את הסדרות "מקום לדאגה" ששודרה בערוץ 10 (2010-2008), ו"המגפה" ששודרה בהוט (2013). היה שותף לכתיבת העונה השלישית של סדרת המתח ״נויורק״ ששודרה ב"יס".
לוויסלר תואר ראשון בקולנוע מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ותואר שני בספרות כללית (2006).
אחיו, המאייר והאנימטור אורי ויסלר, נפטר ב-2013.
האי האצג
האי האצג (Hațeg Island) היה אי פרהיסטורי בים טתיס הקדום. אי זה היה קיים בסוף הקרטיקון בין הקנומן למאסטריכט כשנוצר מהתקמטות של הלוח האדריאטי מעלה. כתוצאה מטקטוניקת הלוחות סגר הלוח האפריקאי על ים טתיס, והאזור בו היה האי הפך לחלק מיבשת אירופה, כיום באזור העיר האצג (Hațeg), טרנסילבניה שברומניה.
כמה חוקרים ובראשם החוקר הונגרי פרנץ נופצ'ה (Franz Nopcsa) גילו באזור האצג מאובני דינוזאורים ויצורים נוספים עליהם חל חוק האי. קיומו של חוק האי האומר שיצורים הופכים לגמדים או לענקיים יותר באיים הוביל להשערה על קיום האי.
אי זה ככל הנראה הגיע לגודל של כ-80,000 קמ"ר, גודל דומה לזה של היספניולה של היום.
הצמחייה והפאונה באי
באי זה היו מגוון יצורים שחלקם היו גמדיים וחלקם ענקיים יותר מקרוביהם שביבשת. הם כנראה הגיעו לאי המבודד מעל רפסודות בדומה ליצורים שהגיעו לאיים מבודדים שונים כמו איי גלאפגוס, גינאה החדשה או ניו זילנד. באי זה היה אקלים לח וטרופי, אולי יותר מהיבשת שהייתה יותר יבשה. ייתכן שגם היה בו מונסונים קבועים. האי כוסה ביערות שופעים והיו מכוסה בנהרות ואגמים.
רבים מהחיות האנדמיות באי עברו גמדות והפכו לקטנים יותר כדי למלא את החלל החסר. אחרים דווקא הפכו לענקיים ובראשם אחד מהגדולים שבפטרוזאורים - ההטצגופטריקס שהיה בעל מוטת כנפיים באורך 10–12 מ'. גם כמה יונקים אוכלי חרקים מהסדרה מולטיטוברקולטה הפכו לגדולים בהרבה מקרוביהם של היבשת.
יצורים שונים שחיו באי:
פעם בחיים (שיר)
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלעד טרבלסי והולחן והופק על ידי אסף צרויה. השיר הוא בסגנון הפופ הים-תיכוני.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל למיליון השמעות.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. ב-17 ביולי 2017 העלה אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון למרץ 2021 מונה הצפיות של הקליפ עומד על קרוב ל-42 מיליון.
U.S. News & World Report
U.S. News & World Report הוא מגזין חדשות אמריקאי אשר נוסד בשנת 1933. הוא נחשב למגזין השלישי בתפוצתו לאחר מגזין Time וניוזוויק. נחשב בעל עמדה שמרנית. ביוני 2008 הוכרז כי המגזין יצא מדי שבועיים ולא מדי שבוע. בנובמבר 2008 הוחלט כי המגזין יצא פעם בחודש.
העיתון United States News הוקם על ידי דייוויד לורנס (1888 - 1973) בשנת 1933, ובשנת 1946 ייסד את העיתון המתמקד בחדשות חוץ World Report. בשנת 1948 איחד לורנס את שני העיתונים לכדי עיתון אחד. בשנת 1984 נרכש העיתון על ידי מורטימר צוקרמן, בעלי הניו יורק דיילי ניוז.
מטה החברה שוכן בוושינגטון הבירה. משנת 1983 מפרסם המגזין את America's Best Colleges, רשימת הקולג'ים הכי טובים באמריקה אשר נחשב לאחד מהרשימות בעלות הכי הרבה השפעה. כך גם לגבי America's Best Hospitals report, רשימת בית החולים הכי טובים בארצות הברית.
הקרב על נהר סיט
הקרב על נהר סיט היה קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-4 במרץ 1238 והסתיים בניצחון מונגולי.
בשנת 1237 הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן פלשו לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח. העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן. לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים. לאחר קרב קולומנה ונפילת העיר ולדימיר הכוחות המונגולים התפצלו. רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר, בראשות בורולדאי, התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה.
כאשר הכוחות המונגולים התקרבו, הכוחות הרוסים לא היו מוכנים לקרב למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים. כתוצאה מכך, הכוח כותר, רובו נהרג בקרב או נלקח בשבי. הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו ח'אן. ככל הנראה לאור היקף האבדות, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. גרסה אחרת טוענת שההתקדמות לכיוון נובגורוד נפסקה בגלל האדמה הבוצית באזור זה בעונה זו של השנה שהקשתה על הפרשים המונגולים.
לאחר הקרב למעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת של הרוסים למונגולים בנסיכויות בצפון-מזרח. תפקיד נסיך ולדימיר הועבר ליארוסלאב השני, שהכיר בעליונות של הח'אן הגדול המונגולי.
עורק מתלה המעי העליון
עוֹרֵק מִתְלֵה הַמְּעִי הָעֶלְיוֹן (TA: arteria mesenterica superior), הידוע גם בראשי התיבות באנגלית SMA, הוא עורק בבטן היוצא מאבי העורקים ומספק דם למעי הדק, למעי הגס וללבלב.
אנטומיה
ראשיתו של העורק בהיבט הקדמי של אבי העורקים בגובה גבולה התחתון של החוליה המותנית הראשונה. על פי רוב, נקודה זו נמוכה בכסנטימטר מנקודת יציאתו של גזע הבטן. לאחר צאתו העורק יורד לפנים, תוך שהוא עובר מאחורי ומתחת לצוואר הלבלב ווריד הטחול. מתחת לחלק זה של העורק נמצאים וריד הכליה השמאלי, החלק השלישי של התריסריון, והזיז האונקלי של הלבלב.
העורק מתקדם באופן טיפוסי לשמאלו של וריד מתלה המעי העליון. לאחר שהוא עובר את צוואר הלבלב, מתחיל העורק להתפצל לענפיו.
סעיפים
עורק הלבלב והתריסריון התחתון מספק דם לראש הלבלב ולחלקים העולה והתחתון של התריסריון. עורקי המעי הריק ועורקי המעי העקום מספקים דם לשני חלקים אלה של המעי הדק. עורק המעי העקום והמעי הגס מספק דם לחלקו האחרון של המעי העקום, למעי העיוור ולתוספתן. עורק המעי הגס הימני מספק דם למעי הגס העולה, ואילו עורק המעי הגס האמצעי מספק דם למעי הגס הרוחבי, למעט השליש המרוחק שלו.
עורק המעי העקום והמעי הגס, עורק המעי הגס הימני ועורק המעי הגס האמצעי משיקים אחד עם השני ויוצרים את עורק המעי הגס השולי (arteria marginalis coli) העובר לאורך הגבול הפנימי של המעי הגס ומתחבר לסעיפים של עורק המעי הגס השמאלי, אשר יוצא מעורק מצע המעי התחתון.
התפתחות עוברית
עורק מתלה המעי העליון מספק דם למבנים שמקורם במעי האמצעי (midgut).
היבטים קליניים
בהשוואה לכלי דם אחרים בגודל דומה, עורק מתלה המעי העליון נמצא מעורב פחות בטרשת עורקים, ככל הנראה בשל גורמים המודינמיים הקשורים בזרימה בו. חסימה חריפה של העורק מובילה לאיסכמיה של המעי, ולה השלכות קשות, עם תמותה של 80%. העורק יכול ללחוץ על וריד הכליה השמאלי, ובכך להביא לתסמונת מפצח האגוזים. הוא גם יכול ללחוץ על החלק השלישי האופקי של התריסריון, ובכך להביא לתסמונת עורק מתלה המעי העליון.
פרס איג נובל
הפרס כולל עשרה תחומים (כימיה, פיזיקה, הנדסה וכו') אשר ניתן לחוקרים שמחקריהם עוסקים בדברים הנחשבים חסרי משמעות או לא יעילים. באופן רשמי מוגדר הפרס כניתן בגין "תוצאות שאי אפשר לחזור עליהן או שרצוי לא לחזור עליהן".
הפרסים הוענקו לראשונה בשנת 1991, ביוזמתו של מארק אברהמס, בעת שערך את כתב העת להומור מדעי Journal of Irreproducible Results שנוסד על ידי הפיזיקאי צבי ליפקין, ואלכסנדר כהן, מנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל. הפרסים ניתנים בטקס מפואר המתקיים באוניברסיטת הרווארד, בחסותו של כתב העת להומור מדעי Annals of Improbable Research, שנוסד בשנת 1995.
אף שהפרס הוא פרודיה על פרס נובל, בטקס הענקתו משתתפים לעיתים גם חתני פרס נובל המעניקים את פרס איג נובל לחתניו. רבים מחתני הפרס נבוכים ואינם משתתפים בטקס, אך יש המפגינים אומץ והומור עצמי, ובאים לטקס למרות מעמדו השנוי במחלוקת.
היסטוריה של ברזיל
היסטוריה של ברזיל היא תקופת זמן שראשיתה בהתיישבות אינדיאנים באלף ה-6 לפנה"ס, בשטח שבו מצויה כיום מדינת ברזיל המודרנית. עד המאה ה-15 אוכלסה ברזיל בשבטי נוודים למחצה, שכלכלתם התבססה על ציד, דיג, ליקוט מזון וחקלאות בלתי ממוכנת.
ברזיל התגלתה לאירופאים לראשונה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו קברל (אף כי יש החולקים על קביעה זו, ומצביעים על אחרים שגילו אותה לדעתם לפניו). על פי חוזה טורדסיאס היה השטח המזרחי של ברזיל בריבונות פורטוגלית ואכן הפורטוגלים קבעו את יישוב הקבע האירופאי הראשון באזור בשנת 1523 לחופי האוקיינוס האטלנטי, וקראו לו סאו ויסנטה. בין המאה ה-16 למאה ה-18 ברזיל הייתה מושבה פורטוגלית אשר התפרנסה מעץ הברזיל, ממנו הפיקו צבע אדום יקר ערך, מגידול קנה סוכר, ובהמשך גם ממרבצי זהב שנמצאו בעיקר באזור המצוי כיום במדינת מינאס ז'ראיס. ניסיונות של ההולנדים והצרפתים להאחז גם הם באזור נכשלו וידם של הפורטוגזים הייתה על העליונה. הפורטוגזים גם נכנסו לעומק היבשת וספחו לברזיל שטחים גדולים בהרבה משהוענקו להם בחוזה טורדסיאס. במהלך תקופה זו, רוב התושבים המקוריים של ברזיל נספו במחלות העולם הישן, במלחמות ובשיעבוד. מי שלא הושמד הוטמע בחברה החדשה. בנוסף לתושבים המקוריים והאירופאים, הובאו לברזיל אפריקאים רבים ששועבדו לאדוניהם האירופים במטעים ובמכרות.
ב-7 בספטמבר 1822 הכריזה ברזיל על עצמאותה מפורטוגל והפכה למונרכיה חוקתית, אירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה. לקראת ימיה האחרונים של המונרכיה בסוף המאה ה-19, בוטלה לחלוטין העבדות בברזיל, בסיומו של תהליך הדרגתי וארוך. גלי הגירה משמעותיים החלו להגיע לברזיל החל מהשליש האחרון של המאה ה-19, תחילה בעיקר מדרום אירופה וחצי האי האיברי, ולאחר מכן גם מיפן. שחרור העבדים וגלי ההגירה שינו ללא הכר את המרקם החברתי של ברזיל. הפיכה צבאית ב-1889 העלתה את המשטר הרפובליקני. עד היום ברזיל היא מדינה דמוקרטית, למעט שלוש תקופות שבהן הייתה נתונה למשטר אוטוריטרי או דיקטטורי בין השנים 1930–1934, 1937–1945 ו-1964–1985.
עם העצמאות, הפוליטיקה של ברזיל הייתה נתונה לשליטתם של בעלי הקרקעות העשירים, בעיקר בדרום המדינה. אחרי הפיכות 1930, כשהכלכלה החלה להתבסס יותר על תעשייה ופחות על חקלאות, השפעתם פחתה, אך לא נעלמה לגמרי. עם עליית התעשייה, צמח כוחם של האיגודים המקצועים ויחד איתם עלו כוחות דמוקרטיים. למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עיכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים ענקיים בין שכבות האוכלוסייה השונות. פערים אלו הם מהגדולים באמריקה.
הברזילאים הראשונים
ברזיל מאוכלסת בבני אדם לפחות 8,000 שנה. ההערכה היא שאבותיהם של האינדיאנים המאכלסים את ברזיל הגיעו לאמריקה מסיביר דרך מצר ברינג. לדעת רוב החוקרים, המהגרים מסיביר היו הראשונים להגיע לברזיל. לעומת זאת, דעת המיעוט בקרב החוקרים גורסת שהאוכלוסייה המקומית חולקת מאפיינים מורפולוגיים עם אוכלוסיות אפריקניות או עם אבוריג'ינים אוסטרלים ועל כן טוענת שקדמו למהגרים דרך סיביר מהגרים מאפריקה ו/או אוסטרליה. לטענתם, מהגרים אלו נדחקו על ידי המהגרים האסיתיים או נטמעו בתוכם.
בניגוד לילידים באזור המערבי של דרום אמריקה, על חוף האוקיינוס השקט, אשר הקימו תרבויות מפותחות שנשענות על חקלאות והתפתחו לאמפריות גדולות, דוגמת האינקה, הילידים באזור ברזיל נותרו נוודים למחצה עד בא האירופאים לאמריקה. התרבויות של הנוודים למחצה באזור ברזיל לא התפתחו למדינות גדולות, למעט מקרים ספורים שבהם קמו התאגדויות גדולות יחסית בין השבטים. הם לא פיתחו כתב ועל פי הממצאים הארכאולוגיים הכוללים בעיקר חרסים, עושרם היה דל יחסית לזה שהתפתח במערב היבשת.
ההנחה היא שרכס האנדים וההרים האחרים המבדילים בין מערב היבשת לאזור ברזיל, מנעו השפעה של התרבויות המפותחות של המערב על התושבים בשטחי ברזיל.
בזמן הגעת האירופאים כל החלקים של ברזיל היו מאוכלסים באינדיאנים. בגלל אורח חייהם הנודד למחצה, האזור היה מאוכלס בדלילות. הערכות מודרניות מדברות על סדר גודל של מיליון אינדיאנים שישבו בברזיל בעת הגעת האירופאים. למרות מסעות הרצח, המחלות וההיטמעות באוכלוסייה שהיגרה מצידו השני של האוקיינוס האטלנטי, מספר שבטי אינדיאנים מקוריים שרדו עד עצם היום הזה. אפשר למצוא אותם בעיקר ביערות הגשם של האמזונס.
ברזיל הקולוניאלית
אחרי גילוי ברזיל על ידי פדרו קברל ב-22 באפריל 1500, החלו הפורטוגלים להתיישב בה. המתיישבים החדשים ביקשו לנצל את האפשרויות הטמונות בארץ החדשה ולקבל הטבות מהמלך אשר עודד את ההתיישבות בברזיל. אחרים ביקשו לברוח מהעוני המרוד שהיו נתונים בו בארץ מולדתם. הממשל הקולוניאלי במשך 200 השנים הראשונות התבסס על מושלים פורטוגלים מקומיים שזכו בנחלות ענקיות שנקראו קפיטניות (capitanias). החלקות היו גדולות עד כדי כך שחלקן הפכו למדינות שמרכיבות את ברזיל המודרנית.
חלק מהמתיישבים, המכונים הרפתקנים, הגיעו לברזיל כדי לנסות למצוא זהב ביערות העד של אזור האמזונס. הסיפורים על הצלחות עמיתיהם, הקונקיסטאדורים הספרדים, הציתו את דמיונם, אך ככלל מעט מאוד זהב התגלה על ידי משלחות החקר שלהם אשר תרו את יערות העד.
האימפריה הברזילאית
בשנת 1808, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ברח מפני הגרנד ארמה של נפוליון וקבע את מושבו בברזיל. המלך שב לפורטוגל בשנת 1821, אך התהפוכות שעברו על ארץ האם הפורטוגלית היו קרקע פורייה להתקוממות ברזילאית שמטרתה להשתחרר מהשלטון הפורטוגלי. ב-7 בספטמבר 1822 פדרו הרביעי, יורש העצר הפורטוגלי, הכריז על עצמאותה של ברזיל באירוע שקיבל את השם זעקת איפירנגה. פדרו הוכתר כקיסר ברזיל בשם "פדרו הראשון", כחודש לאחר מכן ב-12 באוקטובר. שלטונו של פדרו הראשון היה נתון לתהפוכות רבות ואחרי שאיבד את התמיכה שזכה לה, ויתר על כיסאו ב-1831 וחזר לפורטוגל. במשך כמה שנים המדינה הייתה נתונה לשליטתם של עוצרים שונים. בשנת 1840 הוכתר בנו בן ה-14 של פדרו הראשון, פדרו השני כקיסר ברזיל. פדרו הצעיר הנהיג מדיניות ליברלית למדי, ברוח התקופה, והיה מסוכסך עם בעלי הקרקעות. גם האינטליגנציה לא חיבבה את השליט החדש כי רצתה שלטון ליברלי עוד יותר. בשנת 1888, כששלטונו התקרב לקצו, ביטל פדרו השני את העבדות בברזיל.
בין השנים 1835 ו-1845 התחוללה בריו גראנדה דו סול מלחמת אזרחים בין הרפובליקאים למלוכנים שזכתה לכינוי מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה.
הרפובליקה הישנה (1889 - 1930)
ב-1889 שלטונו של פדרו השני הופל בהפיכה צבאית בראשותו של גנרל דאודורו דה פונסקה (Deodoro da Fonseca) שהעלתה את הממשלה הרפובליקנית לשלטון. דה פונסקה הפך לנשיאה הראשון של הרפובליקה הצעירה. השלטון הדמוקרטי התמיד עד 1930, כאשר נפל בהפיכה שיזם ז'טוליו ורגאס. ברזיל שינתה את שמה ל"רפובליקה המאוחדת של ברזיל" (ששונה ב-1967 ל"רפובליקה הפדרלית של ברזיל").
פופוליזם ופיתוח (1930 - 1964)
השפל הגדול גרם בברזיל למשבר פוליטי וכלכלי. למוצר העיקרי עליו נשענה כלכלת ברזיל, הקפה, לא היה עוד דורש בשוקי העולם. אוליגרכיות בעלי המטעים הגדולים מסאו פאולו ששלטו בפוליטיקה הברזילאית מיום ייסוד הרפובליקה, נאלצו לפנות מקומם לכוחות חדשים ודינאמיים - אנשי המעמד הבינוני, ונציגי התעשייה.
נסיבות אלו העלו לשלטון את ז'טוליו ורגאס, איש מדינת ריו גראנדה דו סול. ורגאס, שעלה לשלטון בתמיכת הצבא, בהפיכה שקטה, החל את דרכו הפוליטית כליברל ורפורמיסט. אך אל מול איומים מאנשי השלטון הישן, (ששיאן במהפכת נגד במדינת סאו פאולו שדוכאה בכוח ב-1932), ואיומים מצד תנועות פשיסטיות מימין ותנועות קומוניסטיות משמאל, הפך משטרו בהדרגה למשטר קיצוני פופוליסטי, נוסח משטריהם של מוסוליני וסלזר, עד שאימץ נוסח פשיסטי מוצהר שנקרא "המדינה החדשה". משטר זה הוביל את ברזיל לפיתוח ולתיעוש מואץ, והחזיק מעמד עד שנת 1945.
על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצידן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח המשלוח הברזילאי שמנה למעלה מעשרים וחמישה אלף לוחמים נשלח לחזית איטליה, ולחם במסגרת קבוצת הארמיות החמישית הבריטית אמריקאית. ברית מדינית זו עם אנשי המדינות הליברליות במערב, הביאה להתרככותו של ורגאס, ולהצהרות על משטר חדש ומרוכך שיגיע לאחר המלחמה. לאור הצהרות אלו, ולאור עייפות משלטון היחיד בן 15 השנה, הודח ורגאס על ידי צבאו בשנת 1945.
התקופה שבין 1945 ו-1964 בתולדות ברזיל ידועה גם כתקופת "הרפובליקה השנייה". התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
לאחר הדחת ורגאס על ידי הצבא בשנת 1945, המשיך ורגאס להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית. הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה השנייה. במהלך תקופה זו שלטו שלוש מפלגות שנוצרו לאחר 1945 בפוליטיקה הברזילאית. מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברזיל), שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי (ברזיל) שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, ולשינויים חוקתיים תכופים. ממשיכיו של ורגאס, ובמיוחד הנשיא ז'ואו גולאר מצאו עצמם במאבקי כוח עם גורמי שמאל מחד, ועם הצבא ואנשי הימין מאידך, מאבקים שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית. אי יציבות זו, שהתבטאה בשינויים חוקתיים תכופים, ובמשבר חוקתי וכלכלי עמוק, הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
דיקטטורה צבאית (1964 - 1985)
בין 1961 ל-1964 ברזיל עברה רפורמות כלכליות וחברתיות ביוזמתו של נשיאה, ז'ואו גולאר. הרפורמות הרגיזו את העלית האגררית ופגעו באינטרסים של מדינות המערב ובראשם באינטרסים אמריקאים. ארצות הברית הוציאה מיליוני דולרים בתמיכתה באופוזיציה לנשיא המכהן. בסופו של דבר, הנשיא הופל בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי ה-CIA וברזיל שקעה במערבולת של משטר צבאי.
בתחילה עלה לשלטון הגנרל המתון אומברטו קסטלו ברנקו, אשר ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, אך יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי), בשיטות של טרור ועינויים. המשטר הצבאי אמנם הביא לשגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת. הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואו פיגיירדו, נאלץ להתמודד עם דרישות גוברות והולכות לדמוקרטיזציה מחד, ועם פעולתם של קיצונים מקרב הצבא שניסו למנוע את מעבר השלטון לאזרחים מאידך. בינואר 1985 נבחר טנקרדו נווס לנשיא, ובכך הסתיים השלטון הצבאי.
חזרה לדמוקרטיה (1985 עד היום)
עם נפילת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, שתחילתה בשנת 1964 וסופה בשנת 1985, טנקרדו נווס (Tancredo Neves) נבחר לנשיאות המדינה. הנשיא הנבחר נפטר פרק זמן קצר אחרי הבחירות וסגן הנשיא, ז'וזה סרניי (José Sarney) הושבע במקומו. עם תחילת תקופת הדמוקרטיה, נכנסה ברזיל לתקופת התפתחות שלטונית-כלכלית מתונה ביותר ורצופה טלטלות עזות ושלטון לא יציב; תקופה שנמשכת עד היום.
למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים גדולים עד מאוד בין שכבות האוכלוסייה השונות, כך שלרוב האוכלוסייה לא הגיעה רווחה כתוצאה מהדמוקרטיה, אלא להפך; העוני והפערים החברתיים גדלו, וכיום הם מהגדולים ביבשת אמריקה.
כיום, ברזיל היא בעלת הכלכלה הגדולה ביותר בדרום אמריקה והיא מאיישת את המקום התשיעי ברשימת הכלכלות העולמיות עם האוכלוסייה החמישית בגודלה. בשנת 1994 פרננדו אנריקה קרדוזו יצא בתוכנית להחלפת המטבע הלאומי. המטבע החדש "ריאל" יחד עם מדיניות ממשלתית נבונה חנקו את האינפלציה אשר השתוללה בברזיל בעשורים האחרונים. המשבר הפיננסי באסיה, שהתרחש גם הוא בשנות ה-90, גרם לפיחות הריאל ולמשבר כלכלי בברזיל. על מנת להיאבק באינפלציה שהתחילה להרים ראש, הממשלה הובילה מיסוי כבד שהגיע לשיא של 40% מההכנסה מהעבודה.
המשברים החברתיים הביאו לבחירתו של מנהיג ארגון פועלים בשם לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה לוּלה) למשרת הנשיא בשנת 2003. דה סילבה נהנה מהצלחה מוגבלת במדיניות חוץ, אך לא הצליח להבריא את החברה הברזילאית מבעיותיה החברתיות של המדינה. המיסוי הכבד, הגרעון, האבטלה ורעות חולות אחרות לא השתנו משמעותית מהתקופה שלפני בחירתו. עם זאת, העלה לולה את שכר המינימום בכ-75% (מ-200 ריאל ל-350) במהלך ארבע שנים. נוסף על כך הנהיג לולה מהלך חקיקה להפחתת הטבות הפרישה של עובדי מדינה. אולם יוזמתו החברתית המשמעותית ביותר הייתה תוכנית "אפס רעב" (Fome Zero), שנועדה להבטיח לכל ברזילאי שלוש ארוחות ביום.
במהלך שנת 2005 נחשפה בברזיל פרשת שחיתות הקשורה בממשלו של דה סילבה, שהביאה להתפטרות אחדים מחברי הקבינט, ואשר איימה על סיכויו לזכות בבחירות במהלך שנת 2006. על אף שפרשנים פוליטיים רבים סברו שבא הקץ על דרכו הפוליטית של לולה, עלה בידו להישאר בשלטון על ידי כך שהדגיש את השגי ממשלו (כגון הפחתת העוני, האבטלה והתלות במשאבים חיצוניים, כגון הנפט). כך הצליח לולה לנתק עצמו מהסקנדל, על אף מאמצי האופוזיציה להוכיח את אשמתו. לולה נבחר לתקופת כהונה שנייה באוקטובר 2006.
הנרי הרביעי, מלך אנגליה
הנרי הרביעי (באנגלית: Henry IV; 15 באפריל 1367 – 20 במרץ 1413) היה מלך אנגליה והלורד של אירלנד משנת 1399 ועד מותו. הוא היה המלך העשירי למניין מלכי בית פלנטג'נט והטוען לתואר מלך צרפת. הנרי נולד בטירת בולינגברוק (Bolingbroke Castle) שבמחוז לינקולנשייר ולפיכך הוא כונה הנרי בולינגברוק. אביו, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, היה בנו השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה והוא זכה לעמדת השפעה מרכזית במהלך רוב תקופת מלכותו של בן דודו של הנרי, ריצ'רד השני, שבסופו של דבר הודח על ידי הנרי הרביעי. אמו של הנרי הייתה בלאנש, שהייתה יורשת של חלק מכובד של אחוזות בית לנקסטר, וכך היה הנרי למלך הראשון מענף בית לנקסטר של בית פלנטג'נט.
ראשית חייו ומשפחתו
הנרי היה בנם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ושל בלאנש, דוכסית לנקסטר. אחת מאחיותיו הבכורות, פיליפה, נישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ואחותו האחרת, אליזבת', הייתה אמו של ג'ון הולנד, דוכס אקסטר. אחותו למחצה הצעירה, קתרין, בתו של אביו מאשתו השנייה, קוסטסנס מקסטיליה, הייתה המלכה הרעיה של מלך קסטיליה. כמו כן היו לו ארבעה אחים ואחיות למחצה שנולדו לקתרין סווינפורד (Katherine Swynford), שהייתה האומנת של אחיותיו, לאחר מכן הפילגש של אביו במשך שנים ומאוחר יותר אשתו השלישית של ג'ון מגונט. לארבעה ילדים אלה הוענק שם המשפחה בופורט (Beaufort), על שם הטירה שהייתה בבעלותו של אביהם במחוז שמפאן שבצרפת.
יחסיו של הנרי עם אמו החורגת, קתרין סווינפורד, היו חיוביים, אך יחסיו עם ילדיה היו מגוונים. בצעירותו היה נראה שהוא מקורב לכולם, אך יריבויותיו עם הנרי ותומס בופורט הוכחו כבעייתיות לאחר 1406. גיסו, רלף נוויל, נותר אחד מתומכיו החזקים וכך היה גם אחיו למחצה של הנרי, ג'ון בופורט, למרות שהנרי ביטל את התואר מרקיז שהוענק לג'ון על ידי ריצ'רד השני. תומאס סווינפורד, בנה של קתרין מנישואיה הראשונים ליו סווינפורד, היה להנרי לבן לוויה נאמן נוסף. תומאס היה מפקד טירת פונטפרקט, בה מת ריצ'רד השני.
ג'ואן, בתם של ג'ון מגונט ושל קתרין סווינפורד, הייתה סבתם של אדוארד הרביעי ושל ריצ'רד השלישי. ג'ואן נישאה לרלף נוויל, רוזן ווסטמורלנד. בתם ססיליה נישאה לריצ'רד דוכס יורק ונכדיה, שהיו מלכי בית יורק נלחמו בצאצאיו של הנרי הרביעי לבית לנקסטר במלחמות השושנים. שני בתי המלוכה התפייסו כאשר נכדתה של ססיליה, אליזבט מיורק, נישאה ליורש של בית לנקסטר, הנרי השביעי.
יחסיו עם ריצ'רד השני
הנרי וריצ'רד, שהיו בני דודים מדרגה ראשונה וחברי ילדות, הוכנסו יחדיו כחברים במסדר הבירית ולזמן מה היה הנרי מאנשי חצר המלכות של ריצ'רד. הוא השתתף במרד של הלורדים (Lords Appellant) כנגד ריצ'רד ב-1387. לאחר דיכוי המרד לא העניש ריצ'רד את הנרי, למרות שהוא דן רבים מהברונים המורדים האחרים למוות או לגלות. למעשה, העלה ריצ'רד את הנרי מתואר רוזן לתואר דוכס.
הנרי בילה את כל שנת 1390 בסיוע למצור הבלתי מוצלח על וילנה (אז בירתה של הדוכסות הגדולה של ליטא), שהוטל עליה על ידי המסדר הטבטוני, יחד עם 300 מחבריו האבירים. במהלך מסעו לליטא הוא שבה 300 נסיכים מקומיים והביא אותם לאנגליה. מסעו השני לליטא ב-1392 בראשות צבא קטן של 100 איש, כולל קשתים עלה לקופת בית לנקסטר 4360 ליש"ט. למרות מאמציהם של הנרי ואנשיו, הסתיימו שנתיים של מצור על וילנה בלא כלום. בשנים 1392–1393 עלה לרגל הנרי לירושלים, שם הוא ביקר בכנסיית הקבר ובהר הזיתים. מאוחר יותר הוא נשבע להוביל מסע צלב ל"שחרור ירושלים מהכופרים", אך הוא מת לפני שהגשים את משימתו.
היחסים בין הנרי לריצ'רד נכנסו למשבר שני ב-1398. הערה שהפטיר הנרי בנוגע לשלטונו של ריצ'רד התפרשה כבגידה על ידי תומאס דה מאובריי (Thomas de Mowbray), דוכס נורפוק. השניים הסכימו ליישב את הסכסוך ביניהם בדו-קרב, אך לפני תחילת הדו-קרב החליט המלך להגלות את הנרי (באישורו של ג'ון מגונט), כדי למנוע את שפיכות הדמים. מאובריי עצמו הוגלה לכל חייו. ג'ון מגונט מת ב-1399. ללא כל הסבר, ביטל ריצ'רד השני את המסמכים שאפשרו להנרי לרשת את נחלותיו של אביו באופן אוטומטי. תחת זאת, היה על הנרי לבקש מריצ'רד את הזכות לרשת את האדמות. לאחר שהתלבט, נפגש הנרי עם תומאס ארונדל (Arundel), הארכיבישוף מקנטרברי, שאיבד את תפקידו עקב מעורבותו במרד הלורדים נגד ריצ'רד. הנרי וארונדל שבו לאנגליה בעת שריצ'רד היה בעיצומו של מסע צבאי לאירלנד. עם ארונדל כיועצו, החל הנרי במסע צבאי, הוא החרים אדמות ממתנגדיו והורה לחייליו להחריב את החלק העיקרי של צ'שייר. עד מהרה צבר הנרי מספיק כוח ותמיכה כדי להכריז על עצמו כמלך הנרי הרביעי, לכלוא את ריצ'רד השני (שמת בכלאו בנסיבות מסתוריות) ולעקוף את היורש בכוח לכתר, אדמונד מורטימר (Edmund Mortimer) בן השבע. הכתרתו של הנרי ב-13 באוקטובר 1399 הייתה הפעם הראשונה מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה בה נשא המלך האנגלי נאום בשפת עמו.
הנרי התייעץ עם הפרלמנט לעיתים קרובות, אך לעיתים הוא היה בעימות עם חברי הבית, בעיקר בנוגע לנושאים דתיים. בעצתו של ארונדל, השיג הנרי מהפרלמנט את הסכמתו לחוק שהתיר להעלות על המוקד כופרים (De heretico comburendo) ב-1401. צעד זה נועד בעיקר לדיכוי התנועה הדתית של הלוֹלרדים, שנוסדה על ידי ג'ון ויקליף במאה ה-14. ב-1410 הציע הפרלמנט להפקיע את אדמות הכנסייה. הנרי סירב לתת יד לתקיפת הכנסייה שסייעה לו לעלות לשלטון.
המלך הקודם
הבעיה העיקרית הראשונה של הנרי כמלך הייתה ההחלטה בדבר גורלו של ריצ'רד השני. לאחר מזימת התנקשות ("המרד של חג ההתגלות") בינואר 1400, מת ריצ'רד בכלא, ככל הנראה מרעב. ריצ'רד היה בן 33 במותו. למרות שלעיתים קרובות נחשד הנרי ברציחת קודמו, לא קיימת שום הוכחה חותכת להאשמה זו. כמה מהכרוניקות מעלות טענה שלמעשה ריצ'רד הרעיב את עצמו למוות, טענה שמתיישבת עם מה שהיה ידוע על אופיו. למרות שמתועדות ההכנות להעברת גופתו של ריצ'רד כבר ב-17 בפברואר, אין כל בסיס לסברה שהוא לא מת ב-14 בפברואר, כפי שמצוין בחלק מהכרוניקות. בכל מקרה ניתן לומר, על פי בחינת השלד של ריצ'רד, שמותו לא נגרם מפעולה אלימה כלשהי. לאחר מותו, הועברה גופתו של ריצ'רד לקתדרלת סנט פול הישנה והוצבה שם כדי להוכיח לתומכיו שהוא אכן מת, ואף על פי כן לא הופסקו השמועות שריצ'רד לא מת והוא הכין את עצמו במשך שנים לשוב לשלטון. הנרי דאג לקבורתו החשאית של ריצ'רד בכנסיית קינגס לאנגלי שבהרטפורדשייר, שם הוא נותר עד שיורשו של הנרי הרביעי, הנרי החמישי, החזיר את גופתו ללונדון וקבר אותו במנזר וסטמינסטר.
מרידות
הנרי העביר את רובה של תקופת מלכותו בהגנה על עצמו מפני מזימות, מרידות וניסיונות רצח.
מרד חג ההתגלות בראשית שנת 1400 הייתה מזימה שתוכננה על ידי ג'ון הולנד, דוכס אקסטר (אחיו למחצה של ריצ'רד השני), אחיינו תומאס הולנד ותומס לה דספנסר, שזממו לרצוח את הנרי בזמן שהיה בטורניר בטירת וינדזור בחג ההתגלות ולהשיב את ריצ'רד לכסאו. המזימה התגלתה והקושרים נתפסו והוצאו להורג.
בין השנים 1402–1408 ביצע בית פרסי שלושה ניסיונות למוטט את משטרו של הנרי. ב-1403 הביס הנרי צבא מורדים בראשותו של הנרי פרסי (הוטספור), שכרת ברית עם גלינדור, בקרב שרוסברי (Shrewsbury). פרסי נהרג בקרב מפגיעת חץ בפניו. תומאס פרסי, ריצ'רד ונבלס (Venables) וריצ'רד ורנון (Vernon) נתלו, נגררו ובותרו בפומבי ב-23 ביולי וראשיהם הוצגו בפומבי. הנרי פרסי (האב) נמלט לסקוטלנד.
ב-1405 הוביל ריצ'רד לה סקרופ (Richard le Scrope), הארכיבישוף מיורק, מרד בצפון אנגליה. סקרופ ומנהיגים נוספים של המרד הוצאו להורג. הנרי פרסי נמלט שוב לסקוטלנד. ב-1408 פלש שוב פרסי לצפון אנגליה עם בעלי בריתו הסקוטים והנורת'מברים והוא הובס בקרב ברמהאם מור (Bramham Moor) ונהרג.
חלק מהצלחתו של המלך בדיכוי מרידות נזקף לזכות יכולתו הצבאית של בנו הבכור הנרי מונמות'. אך בסוף תקופת מלכותו של הנרי חזרה האגדה על כך שריצ'רד השני עדיין חי. השמועות סיפרו כי זה האחרון מסתתר בחצר המלכות הסקוטית ורק ממתין לאות מבעלי בריתו לשוב ללונדון ולקבל חזרה את כתרו. מתחזה מתאים נמצא וסייסו לשעבר של ריצ'רד הפיץ את השמועה שאדונו חי בסקוטלנד. השמועה הסתיימה בלא כלום.
יחסי חוץ
בראשית תקופת מלכותו אירח הנרי הרביעי את מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית, היחיד מבין קיסרי האימפריה הביזנטית שביקר אי פעם באנגליה. הביקור התקיים בין דצמבר 1400 ועד ינואר 1401 בארמון אלת'ם, שם התקיימה תחרות הפלה ברומח לכבודו. הנרי אף העניק לקיסר סכומי כסף עם עזיבתו כדי לסייע לו במלחמתו באימפריה העות'מאנית.
ב-1406 לכדו שודדי ים אנגלים את מי שעתיד היה למלוך כג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד ליד חופי כף פלמבורו (Flamborough Head), בדרכו לצרפת. ג'יימס הועבר לידיו של המלך האנגלי ונותר כאסיר עד לסוף תקופת מלכותו של הנרי.
מחלתו ומותו
על פי הכרוניקאי רפאל הולינשד, נפוצה נבואה שהמלך ימות בירושלים ומחזהו של ויליאם שייקספיר על הנרי הרביעי חוזר על נבואה זו. הנרי פירש נבואה זו שהוא ימות במסע צלב. במציאות, הוא מת ב"חדר ירושלים" (Jerusalem Chamber) שבמגורי אב המנזר של מנזר וסטמינסטר, ב-20 במרץ 1413, בשעה שהפרלמנט היה מכונס.
קבורתו
שלא כמו רובם של קודמיו, לא נקבר הנרי וגם לא אשתו השנייה ג'ואן מנווארה, במנזר וסטמינסטר, אלא בקתדרלת קנטרברי, בחלקה הצפוני של קפלת טריניטי, ממול לקברו של תומאס בקט. פולחן בקט שגשג בתקופה ההיא, כפי שמתואר במקורות כתובים מהתקופה כמו סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר ונראה היה שהנרי היה מסור לפולחן זה או לפחות להוט להיות קשור אליו. הסיבות לקבורתו בקנטרברי שנויות במחלוקת, אך סביר שהנרי קישר את עצמו לבקט מסיבות של תועלתנות פוליטית, הווה אומר, הלגיטימציה של השושלת שלו לאחר שהכתר נלקח על ידו מידי ריצ'רד השני. באופן משמעותי, בעת הכתרתו, הוא נמשח בשמן קדוש שהייתה אמונה שהוא ניתן לבקט על ידי מרים, אם ישו זמן קצר לפני מותו ב-1170. שמן זה נשמר בתוך כלי זהב מיוחד שעוצב בצורת נשר. על פי אחת הגרסאות לסיפור זה, השמן הועבר לסבו של הנרי מצד אמו, הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. סימן לקשר המכוון של הנרי לבקט ניתן לראות גם במבנה הקבר שלו, שאלמנטים עיטוריים בו מקושרים לדמותו של בקט. גופתו של הנרי נחנטה היטב וכשהיא הוצאה מהקבר ב-1832 התברר שהפסלים בדמותו תאמו את מראהו האמיתי.
נשותיו וצאצאיו
הנרי נישא לראשונה ב-1380 למרי דה בוהאן. ילדיהם היו: מרי דה בוהאן מתה ב-1394, בעת שילדה את בתם הצעירה, ולא זכתה לראות את בעלה עולה על כס המלוכה.
ב-1403 נישא הנרי בשנית לז'אן מנווארה, מלכת אנגליה, בתו של שארל השני, מלך נווארה ואלמנתו של ז'אן החמישי, דוכס ברטאן. לזוג לא נולדו ילדים משותפים, אך לז'אן היו שמונה ילדים מנישואיה הראשונים.
פביאן אייכנר
פביאן אייכנר (באנגלית: Fabian Aichner; נולד ב-21 ביולי 1990) הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'ובאני וינצ'י הוא מתאבק איטלקי המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT. אייכנר הוא אלוף Evolve לשעבר. בנוסף לכך, הוא מוכר בשל הופעותיו בארגונים העצמאיים ברחבי אירופה תחת שם הבמה אדריאן סוור.
קריירה מוקדמת (2011–2017)
אייכנר ערך את קרב הבכורה שלו ב-12 בדצמבר 2011 עבור הארגון New European Championship Wrestling. בשנת 2012, הוא התחרה בגמר הטורניר על אליפות העולם במשקל כבד של NEW, אך לבסוף לא זכה לא בטורניר ולא באליפות. בשנים 2013 ו-2014, הוא הגיע שוב לגמר הטורניר על תואר זה, אך גם בפעמים אלה לא הצליח לזכות. לאחר שחזר מטורניר ה-Crusierweight Classic של ה-WWE לארגונים העצמאיים, אייכנר זכה באליפות הזוגות של NEW ביחד עם מקס.
WWE (2016–היום)
ביוני 2016, ה-WWE הודיעו שאייכנר יהיה חלק מ-32 המשתתפים שיתחרו בטורניר עבור אליפות ה-WWE במשקל קל. בטורניר זה, הוא ייצג את איטליה. כבר במסגרת הסיבוב הראשון של הטורניר, אייכנר הפסיד לג'ק גלאגר והודח מהתחרות.
באירוע Clash at the Castle, שנערך ב-3 בספטמבר, וינצ'י הופיע לצד גונתר ולודוויג קייזר, כאשר קייזר הודיע באופן רשמי על חזרתה לפעילות של קבוצת אימפריום.
You Broke Me First
You Broke Me First (מעוצב באותיות קטנות; you broke me first; בעברית: את/ה שברת אותי קודם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי. השיר יצא לאור ב-17 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל ראשון מתוך האלבום, Too Young to Be Sad. השיר הצליח בזכות הרשת חברתית המקוונת TikTok, בו הועלו למעלה ממיליון סרטונים שנשאו את השיר ברקע. בשל הצלחתו ב-TikTok, השיר זכה להצלחה גם בפלטפורמות הסטרימינג. נכון למאי 2021, יש לשיר למעלה ממיליארד השמעות בפלטפורמות סטרימינג שונות, מעל 525 מיליון השמעות בפנדורה, ומעל 600 מיליון השמעות בספוטיפיי. השיר הוא השלישי המושמע ביותר בפלטפורמות סטרימינג שהוציאו אמניות בשנת 2020, והשני המושמע ביותר בפלטפורמות סטרימינג של אמנית סולו. השיר הושמע ברדיו המרכזי של ארצות הברית ב-4 באוגוסט 2020.
ביקורת
מבקרים רבים כתבו כי השיר "You Broke Me First" היה האישי ביותר של מקריי שנכתב עד כה, וחלקם תיארו אותו כ-"בלדה קשה".
הופעות חיות
מקריי ביצעה את השיר בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2020. באוקטובר, מקריי ביצעה את השיר בג'ימי קימל לייב. בנובמבר, מקריי ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2020 וזכה לשבחים על ידי NME ובילבורד על היותו אחד מהשירים הבולטים ביותר. בינואר 2021, מקריי ביצעה את השיר בתוכנית הלילה עם ג'ימי פאלון.
רמיקסים וגרסאות כיסוי
הרמיקס של התקליטן הגרמני לוקה שריינר יצא ב-1 ביוני 2020. הרמיקס של גריפין יצא ב-9 באוקטובר 2020. הזמר הבריטי קונור מיינרד הוציא גרסת כיסוי לשיר ב-16 באוקטובר 2020.
גרסת כיסוי של הלהקה האמריקאית, Our Last Night, פורסם ב-28 בינואר 2021.
משה עמית
משה עמית (5 בנובמבר 1919 - 10 בפברואר 2017) היה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
עמית כתב שני ספרי לימוד אוניברסיטאיים מתוך "תולדות העולם הקלאסי", סדרה של ארבעה ספרים מקיפים על תולדות יוון ורומי. הסדרה היא המפעל היחיד בשפה העברית שבו נכתבה היסטוריה כוללת של העולם הקלאסי.
נבחר לחבר כבוד באגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל בשנת 1992. נבחר לחבר כבוד בחברה ההיסטורית הישראלית בשנת 2005.
משה עמית היה נשוי לדליה, מורה במקצועה, ולו בת ובן. התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים.
אתונה והים
זהו ספרו הראשון של עמית, שהוא עיבוד לעבודת הדוקטורט שלו. התזה של עמית היא שאתונה הגיעה לגדולתה מכיוון שבראשית המאה ה-5 לפני הספירה הוחלט להפכה למעצמה ימית על ידי בניית צי של אניות מלחמה חדישות, הקמת נמל חדש בחוף פיראוס במרחק של שמונה ק"מ מן העיר, שם נמצאו שלושה מעגנים מתאימים לשמש בסיס ואחסון לאניות מסחר ומלחמה. מאוחר יותר חוברה אתונה לפיראוס על ידי בניית החומות הארוכות, שתי חומות מקבילות מרוחקות כ-50–60 מטרים זו מזו. בהמשך הוסיפו חומה שלישית מזרחה לצורך הכללת פלרון, נמלה הקודם, במערך ההגנה. בראשית המאה החמישית לפנה"ס כאשר פלשו הפרסים ליוון במטרה לכבשה ולשעבדה לשלטונם תרמה אתונה חלק חשוב לניצחון היוונים ולהדיפת הפרסים הודות לכוח הימי שלה; אחר כך הקימה את הברית האטית-דלית בהנהגתה שכללה את רוב איי הים האגאי, וחלק ניכר של ערי החוף המערבי (ביוון) והמזרחי (באסיה הקטנה) של הים. אתונה, מנהיגת הברית הייתה לראש אימפריה. גדולתה של אתונה הייתה קשורה בשמירתה על הקשר עם הים, גם צבאית, גם מסחרית, כי הייתה תלויה לקיומה באספקת מזון וחומרים נוספים שהגיעו דרך הים.
'פולייס' גדולות וקטנות
זהו ספרו השני של עמית, התזה של הספר היא שהעיר היוונית האמיתית, זו הנאמנה ל'רוח הפוליס' היוונית, היא העיר הקטנה. עמית הביא מקרים של 'פולייס' קטנות שהיו מעוניינות לחסות תחת הגנתן של המעצמות אתונה, ספרטה ותבאי ובשעת משבר ננטשו בידי המעצמות. עמית סובר שייתכן שהערים הקטנות האלה מבחינת החוקה שלהן ואורח החיים שלהן הן אולי דוגמה מובהקת ל'פוליס' יותר מהערים הגדולות שהיו למעצמות, בזעיר אנפין.
תוקידידס
המאמר "הדיאלוג המלי וההיסטוריה" דן בקטע של הספר הגדול של תוקידידס שזכה למשקל מיוחד בתולדות המחקר על רעיונות של אימפריאליזם, חופש וצדק בתרבות היוונית. עמית טוען שבניגוד לדעה המקובלת, מבחינת הצגת התזה והטענות שהועלו בדיון המפורסם, בני מלוס ניצחו את האתונאים, דבר שלא מנע את הריסת מלוס על ידי האתונאים.
אלכסנדר הגדול
במאמר "אלכסנדר הגדול, מחריב האימפריה ומיסד ערים" טוען עמית שאלכסנדר הגדול לא יסד אימפריה, כי אם החריב אימפריה. הוא החריב את האימפריה הפרסית ולא בנה אימפריה חדשה, אלא פורר את המזרח התיכון העתיק. אבל לעומת זאת, הוא, ואחריו יורשיו וממשיכיו הקימו בכל המזרח ערים שכללו מאפיינים רבים של הדגם המדיני היווני; הערים האלה היו מרכזי השלטון והתרבות במזרח התיכון ובארצות שהיו לפנים באימפריה הפרסית, מסוף המאה הרביעית לפנה"ס ועד לכיבוש הערבי במאה השמינית לספירת הנוצרים, והרבה אחר כך.
היחס בין היהודים לגויים
מאמרו של עמית "עולמות שלא נפגשו – יהדות ויוונות" השם לקוח מן הכותרת של אוסף מאמריו של יוחנן לוי "עולמות נפגשים", חקר את המפגש בין היהודים לגויים בעת העתיקה; עמית סבור שהעולמות הללו לא נפגשו. עם כיבושן של ארצות המזרח הקרוב על ידי אלכסנדר הגדול וייסודן של הממלכות ההלניסטיות, בשליש האחרון של המאה הרביעית לפנה"ס, עברו היהודים משלטון פרס לשלטון הממלכות החדשות. הם הסתגלו מהר ועברו לחלקים שונים של העולם ההלניסטי במיוחד למצרים וגם לסוריה. היהודים למדו את היוונית והשתמשו בה אף כשפת יום-יום במקומות רבים. תרגום "השבעים" של התנ"ך ליוונית מראה שהזדקקו ליוונית אפילו לצורך הפולחן. היהודים גם חיברו יצירות ביוונית, בתחומי תרבות שונים, היסטוריה, שירה והגות. גם כאשר עזבו את המזרח ההלניסטי הם שמרו על השפה היוונית. במצבות הקטקומבות של היהודים ברומא, היוונית היא השפה העיקרית. לעומת זאת, היוונים ובעקבותיהם הרומאים לא התייחסו כלל ליצירה התרבותית היהודית (לא במקור ולא בתרגום יווני) ולעומת זאת הסתמכו על דבריהם של בני מצרים וסוריה.
תעמולה על גבי מטבעות
ביוון וברומא המטבעות שימשו כדי להעביר רעיונות ותעמולה. במאמר "קונקורדיה, אידיאל פוליטי וכלי תעמולה" עוסק ב"קונקורדיה" (=אחוות העמים) שהייתה האידיאל הפוליטי ברומא לאורך שנים ודורות. עמית מנתח ומתאר כיצד היא תוארה בציורים על גבי מטבעות היסטוריים כדי לבטא תוכניות ושאיפות. לפעמים אפשר ללמוד על סכסוכים, התפייסויות בין מנהיגים ומפלגות עליהם אין מקורות ברורים; לעיתים האיורים סותרים את הידוע ממקורות אחרים.
המאמר "התעמולה של הצלחה ואושר (אופוריה) באימפריה הרומית" הוא ניתוח של האיורים והסיסמאות שהופיעו על גבי המטבעות של האימפריה הרומית בעניין שגשוג ואושר. עמית מצא שלעיתים קרובות, המטבעות מתארים תמונה חיובית יותר מן המציאות הידועה.
אמצעי תעבורה והגנת הקיסרות הרומית
במאמר "אמצעי תעבורה והגנת הקיסרות הרומית" עוסק עמית בבעיות בפניהן הועמדה הקיסרות הרומית בניהול פעולות מלחמה והגנה על גבולותיה, אחרי שהתפשטה על פני שטח עצום. במקורות רבים כתוב שמצביא מסוים לקח את צבאו ממקום אחד והביאו למקום אחר, כלאחר יד. עמית שואל: איך הם ערכו את מסעם, באילו קשיים נתקלו בדרך וכמה זמן ארך המסע ובאיזה מצב הם הגיעו. הוא מנתח מקרה מיוחד: בסתיו 231 לספה"נ היה הקיסר סוורוס אלכסנדר בראש חלק חשוב מצבאותיו על הנהר פרת במזרח סוריה. הוא בא להגן על האימפריה שהותקפה על ידי הפרסים, והצליח לעצור אותם. הוא התכוון להמשיך במלחמה בשנה הבאה. אז נודע ששבטים גרמנים פרצו מגרמניה באזור הדנובה והריינוס. כתוב במקורות הקיימים שהקיסר החליט להעביר את צבאו לחזית הריין, שם הוא נכשל, רצחו אותו ומקסימינוס בא במקומו. עמית נעזר במפה ובדק: לכמה זמן היה זקוק הצבא כדי להגיע לאנטיוכיה, אחר כך לביזנטיון דרך אסיה הקטנה ומשם לגבול הריין. הוא מצא שהמרחק שהחיילים הרומיים היו צריכים לעבור מאזור הפרת עד לגרמניה היה כ-4,000 קילומטרים. חייל רגלי צעד בממוצע כ-30 קילומטרים ביום. החיילים היו זקוקים לנוח מדי פעם ולהצטייד מחדש; לפי חישובו של עמית המסע ארך כ-160 ימים (?). על זה צריך להוסיף כחודשיים של התארגנות ואימונים לפני שהחיילים יצאו לפעולה. עמית טוען שלא ניתן לומר שגנרל פלוני לקח את צבאו מכאן והביאו לשם ונכנס לקרב.
קישורים חיצוניים
מאמרים של משה עמית
מכון צומת
מכון צומת - צוותי מדע ותורה, הוא מלכ"ר שהוקם בשנת תשל"ז (1977), מתוך מגמה לפעול בצמתי המיפגש שבין דרישות ההלכה והתפתחויות הטכנולוגיה, ולבנות חברה מודרנית על פי התורה. המכון מפתח התאמות הלכתיות-טכנולוגיות, ומפרסם מדי שנה את כתב העת תחומין.
בראש המכון עמד מייסדו הרב ישראל רוזן, עד פטירתו ב-2016, אז החליפו הרב מנחם פרל בראשות המכון. המכון ממוקם באלון שבות שבגוש עציון.
תחומי פעילות
המכון מפעיל צוותי מחקר ופיתוח בתחומי האלקטרוניקה, המחשבים, הטכנולוגיה והמכניקה העדינה. מהנדסי המכון עוסקים בהתאמת מיכשור רפואי לשימוש בשבת ובחגי ישראל - בבתי חולים, בבתי אבות, ובבתי נכים וקשישים; וכן בפתרונות הלכתיים לכוחות הביטחון - צה"ל ומשטרת ישראל, על מנת לאפשר את פעילותם החיונית באופן סדיר, בהתאם לתנאי ההלכה היהודית.
בשנת 2021 החל מכון צומת להתאים פיתוחים טכנולוגיים גם עבור בתים פרטיים בנושאים שונים, ביניהם תחום הנדל"ן
ומערכות הטכנולוגיה החדשות שצברו תאוצה בשנים האחרונות.
בנוסף, במהלך שנה זו נפתח במכון בית מדרש למחקר הלכתי טכנולוגי. בבית המדרש יושבים רבנים אשר לומדים בצורה מקיפה ויסודית סוגיות הלכתיות שונות, ועורכים מחקר בנושאים אלה על מנת לתת את המענה ההלכתי המתאים עבור צרכיו השונים של הציבור.
במחלקת ההוצאה לאור של המכון עורכים את כתב-העת תחומין העוסק בסוגיות הלכתיות, חברתיות, מדיניות ומשפטיות, מתוך השקפת עולמה של היהדות; בשנת תשפ"א (2021), יצא לאור כרך ה-41 של סדרת 'תחומין', ובו מגוון נושאים רחב, חלקם נוגעים למגפת הקורונה שפקדה את מדינת ישראל ועדיין משתוללת ברחבי העולם. עוד נושאים המופיעים בספר: מבט מחודש ביחס להיתר השימוש במכונות הגילוח, סוגיית פונדקאות לאישה נשואה, בעל אלים המבקש שלום בית, ירקות ופירות המוחזקים בנגיעות ועוד. את מאגר הספרים והמאמרים ניתן למצוא במאגר הספרים המקוון בנושאי היהדות והחיים המודרניים של תחומין פלוס.
בשנת התשע"ד (2014) פתח המכון מרכז מבקרים בשם 'חווית צומת', אליו מגיעות קבוצות מבקרים לסיורים מודרכים, ובהם לומדים המבקרים על פעילות המכון, נחשפים לפיתוחים טכנולוגיים רבים מבית מכון צומת ומתנסים בפיתוחים השונים.
בעקבות משבר הקורונה התפתח מרכז המבקרים וצמח לכדי מרכז הדרכה. מרכז ההדרכה נותן מענה רחב לצד הסברה והדרכה מגוונים. התוכניות משלבות: 1. תחומי דעת שונים - הלכה, אמונה ומדע. 2. דגשים משתנים והתאמה לקהלים שונים - תלמידי מוסדות חינוך בגילאים שונים, אנשי מקצוע - מורים, מהנדסים ורופאים, רבני קהילות ואברכים. 3. סוגים שונים של פעילויות: פעילויות חווייתיות כגון סדנאת ארדואינו לבנייה ותכנות מודל של מעלית שבת, הרצאות לקהל שוחרי הדעת, הכשרות מקצועיות, ושיעורי תורה והלכה.
בשנת 2021 ציין המכון 44 שנות פעילות, והשיק מדריך בנייה חדש, שמסביר ומפרט מהן הבעיות ההלכתיות הנפוצות בבנייה החדשה של ימינו, במטרה להנגיש את המידע ההלכתי לציבור הרחב. מדריך הבנייה לבית כשר מציג את הפתרונות הקיימים המוצעים על ידי מחלקת המחקר והפיתוח של צומת. על ידי מדריך זה ניתן להתגורר בבית חכם ללא חשש חילול שבת. ניתן למצוא את המדריך באתר המדריך.
זוראב נור'אידלי
זוּראבּ נוֹר'אידֶלי (בגאורגית: ზურაბ ნოღაიდელი; נולד ב-22 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי בדימוס ואיש עסקים גאורגי שכיהן כראש ממשלת גאורגיה מפברואר 2005 עד התפטרותו, עקב בעיות בריאות, בנובמבר 2007.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה
נור'אידלי נולד בכובולתי שבאג'ריה, גאורגיה. בשנת 1988 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה עם דיפלומה בפיזיקה. לפני שנכנס לפוליטיקה בגאורגיה, בין השנים 1988–1992, עבד במכון לגאוגרפיה של האקדמיה הגאורגית למדעים. במקביל הדריך במכון לגאולוגיה באקדמיה האסטונית למדעים.
פרלמנט
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו בתחילת שנות התשעים, יחד עם חברו זוראב ז'ווניה, במפלגת הירוקים הגאורגית. בשנת 1992 הוא נבחר לנציג בפרלמנט של גאורגיה. בתקופה בה הודח הנשיא זוויאד גמסחורדיה מתפקידו. הוא מונה ליושב ראש הוועדה הפרלמנטרית להגנה על איכות הסביבה ואוצרות הטבע של גאורגיה (1992-1995). הוא המשיך והיה חבר בפרלמנטים הבאים של גאורגיה בין השנים 1995–1999 ובין השנים 1999–2000. בתקופה זו כיהן כיושב ראש הוועדה למיסים על ההכנסה.
שר האוצר
בשנת 2001 הוא עזב את מפלגתו של הנשיא המכהן, איחוד האזרחים של גאורגיה, שאליה הצטרף ב-1995. ב-14 במאי 2002 הוא פוטר ללא הסברים, כיוון שברור היה כי כוונתו להתפטר במחאה על השחיתות ההולכת וגוברת במינהל ציבורי תחת שוורדנדזה, לאחר ששנה לפני כן התפטר מיכאיל סאקשווילי, מתפקיד שר המשפטים של גאורגיה באותה עילה. תחתיו מונתה מיריאן גוגיאשווילי לתפקיד.