הנריק_שטרייטמן
משתף פעולה עם משטר אנטונסקו
ייתכן ששטרייטמן התמנה בתפקיד זה הודות לקשריו הטובים לניציגי הימין הלאומני ולצדדים נוספים של הספקטרום הפוליטי ברומניה ובמיוחד לידידותו עם וטוריה גוגה, אלמנתו של אוקטביאן גוגה וידידה אישית של המרשל אנטונסקו. לפי בלה ואגו מאונבירסיטת חיפה, הוא נהנה גם מאמונו של השליח המיוחד הגרמני גוסטב ריכטר בדומה ללזר הברטל שהוצע על ידי שטרייטמן לתפקיד ראש קהילת יהודי בוקרשט. מרכז היהודים שמר קשרים עם האיחוד במחתרת של יהודי רומניה בהנהגת וילהלם פילדרמן ופעילים ממחתרת זו השתלבו בו על מנת לעזור לאוכלוסייה היהודית בתקופת הדיכוי והרדיפות. כך למשל דוד רוזנקרנץ, ממקרובי פילדרמן שולב כראש מחלקה לחינוך מקצועי מחדש של מרכז היהודים. ב־8 בפברואר 1942 ד"ר ננדור גינגולד, רופא יהודי שזה עתה התנצר לנצרות הרומית-קתולית,. הצטרף אליו בהנהגה כמזכיר כללי. כיושב ראש מרכז היהודים היה שטרייטמן יותר דמות ייצוגית, שפרסם מדי פעם קריאות להרגעה ולציות. נהג לפעמים לפקוד את התפילות בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט ולשמוע בהתרגשות את דרשות הרב הראשי אלכסנדר שפרן . מרבית התפקידים הניהוליים הושארו לגינגולד. הלה הצדיק את היענותו לתפקיד בכך שהתנגדות בולטת לנאצים הייתה עלולה להביא רק להרס מידי של יהדות רומניה. ברוח דומה, בשבועון Gazeta Evreiască יידע שטרייטמן את אחיו היהודים שצו הרגע הוא לחשוב באופן מיוחד:"בראש, ולא בעצבים, ולא בעמוד השדרה". על אף הלבטים הקשורים למצוות הדת, נאלץ מרכז היהודים להיכנע לפקודת השלטון לפנות את בית העלמין ברחוב סבטופול בבוקרשט. סילוק הקברות במאי 1942 הושגחו על ידי שטרייטמן, גינגולד, הלברטל ונציג העדה הספרדית, מרקו פרסנטה. גישה זאת השניאה את שטרייטמן על הנהגת היהודים במחתרת שהמשיכה להתנגד להוראות של הנציב לקה. ברגע מסוים ב-1942 התעורר ויכוח קולני שבו המנהיג הציוני אברהם לייב זיסו קרא לו "בוגד" ו"משומד". לפי ההיסטוריונית הילדרון גלאס, זיסו התבלט באותה תקופה כמנהיג קהילתי "נוקשה" וכתוצאה מסכסוכו עם שטרייטמן נשלח למאסר במחנה טרגו ז'יו לאסירים פוליטיים. על אף צירוף חתימותיהם לפקודות הנישול והשוד של ראדו לקה, אף מנהיג של מרכז היהודים לא היה אי פעם מעורב בפעולות הפשע העיקריות נגד היהודים, למשל בגירושים לטרנסניסטריה. על ידי "אספקת" כוח עבודה יהודי למשטר אנטונסקו גם דוד רוזנקרנץ, מאנשי פילדרמן במרכז היהודים, כיוון את מרבית מאמציו להצלת שורדי הפרעות ביאשי וניצולי מחנה המעצר ופניארקה הפילוסוף יוסף ברוקר דחה את הצעתו של שטרייטמן להתמנות בראש מחלקת החינוך של מרכז היהודים. לבסוף התמנה בתפקיד זה תאודור לוינשטיין שהשתמש במעמדו זה לחיזוק התודעה הציונית. הדבר נודע לגוסטב ריכטר שהחליט לסלקו מהממרכז היהודים והשיג הוצאתו מחוץ לחוק של הארגון הציוני. שטרייטמן עצמו כיהן בראש המרכז שנה בלבד בין דצמבר 1941 -דמנבר 1942.את מקומו כיושב ראש ירש גינגולד. ההנהגה החדשה של מרכז היהודים הכניסה את שטרייטמן ואת ברוקר, וכן את הבנקאי אריסטידה בלנק ברשימת בני הערובה היהודים. לפי ברוקר, רשימה זו הייתה עדות לסדר העדיפויות של גינגולד:"הוא לא היה שם כדי להגן על היהודים, אלא כדי לרדוף ולסלק אותם". בשנותיו האחרונות חזר שטרייטמן לפעילות ציבורית, הפעם כציוני רוויזיוניסט שדגל ביישוב יהודי מסיבי בארץ ישראל כניסת הצבא הסובייטי לרומניה וההפיכה המלכותית באוגוסט 1944 שמו קץ לשלטונו של המרשל אנטונסקו והביאו את רומניה למחנה בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית. בפברואר 1946 הנהלת מרכז היהודים הובאה בפני בית משפט העם, שבו נגזרו על גינגולד מאסר עולם. חברי מרכז היהודים שלא נשפטו, ביניהם תאודור לביא ודוד רוזנקרנץ, חזרו לחיים הפוליטיים במסגרת הוועד הדמוקרטי היהודי לקראת הבחירות הכלליות ב-1946 ביולי 1946 בפקודת הממשלה, כל חברי המרכז לשעבר איבדו את זכויותיהם להצבעה. שטרייטמן שרד את העלייה לשלטון של המשטר הקומוניסטי. השלטון העדיף לא להשתמש בשירותיו. הצנזורה עצרה את הפצת ספרו "נדמה לי ש...". הסופר אנריק פורטונה ציין בשנת 1951 שלא ידע דבר על גורלו של שטרייטמן וסבר שאולי עלה לישראל. שטרייטמן נפטר בשנת 1949. תיאודור לביא הושלך לכלא כציוני ודוד רוזנקרנץ ששימש כסנגור במשפטי הציונים הורשה לעלות לישראל רק ב-1961.