cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק וסרלאוף
ביוגרפיה
בבחירות לכנסת העשרים וחמש שובץ וסרלאוף במקום החמישי ברשימת הציונות הדתית – עוצמה יהודית, שזכתה ב-14 מנדטים; וסרלאוף נבחר לכנסת והושבע ב-15 בנובמבר 2022. בממשלת ישראל השלושים ושבע מונה לשר לפיתוח הנגב והגליל. הוא צעיר חברי הכנסת העשרים וחמש וצעיר שרי הממשלה.
חיים אישיים
נשוי למוריה, משפטנית באגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים, לזוג נולדו שלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בדרום תל אביב.
וסרלאוף הוא סטודנט למשפטים בקמפוס אור יהודה של הקריה האקדמית אונו.
ואט (מקדש)
וַאט הוא סוג מקדש ומנזר בודהיסטי הנפוץ מאוד בארצות דרום-מזרח אסיה. המושג "ואט" (תאית: วัด) פירושו "בית ספר". המושג ואט משמש בדרום-מזרח אסיה לתאר מקדשים המשמשים נזירים פעילים אך המונח במערב מתייחס לכל מבנה מקדש בודהיסטי, ואף חורבות של כאלו כגון ואט פהו.
הוואטים מתאפיינים במבנה סימטרי בעל גג מחודד מאוד דמוי חרוט עקמומי או פירמידה מדורגת תמירה במיוחד האופייניות בעיקר לקמבודיה. במרכז המבנה המרכזי במתחם ואט שוכן פסלו של בודהה. הואטים התאילנדים בנויים גם עם רצף גגות רעפים עקמומיים אחד מעל השני לאורך המבנה.
אדגראס צ'סנאוסקיס
אדגראס צ'סנאוסקיס (בליטאית: Edgaras Česnauskis; נולד ב-5 בפברואר 1984 בקורשנאי שבליטא) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת הקשר הימני.
קריירת מועדונים
ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה הבוגרת כבר בגיל 16 במדי אקרנאס, ובגיל 19 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת. בעונות 2003/04 עד 2005/06 שיחק בדינמו קייב. בשנים 2006–2009 שיחק בקבוצות הרוסיות סאטורן ומועדון הכדורגל מוסקבה. ב-2010 עבר לדינמו מוסקבה בשל התפרקותה של קבוצתו. ב-2011 חתם עם רוסטוב.
אחיו דייווידאס גם כדורגלן וגם קשר ימני המשחק בנבחרת.
קרלון בראון
קרלון בראון (באנגלית: Carlon Brown; נולד ב-4 באוקטובר 1989) הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
קריירה
בראון, יליד ריברסייד קליפורניה, החל את קריירת הכדורסל בתיכון על שם מרטין לותר קינג המקומי, וב-2007 עבר לשחק באוניברסיטת יוטה. לאחר שלוש שנים עזב את המכללה, והצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קולרדו, הקולרדו באפלוס מליגת ה Pac-12, בשנה שלאחר מכן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בטורניר, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין ולחמישיית העונה. בראון סיים את הטורניר עם ממוצע של 12.6 נק', 3.8 ריב', ו-2.0 אסיסטים למשחק. בכך עזר לקבוצה להעפיל אל טורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA. הייתה זאת העפלה ראשונה של קולורדו מאז 2003, והקבוצה הודחה בסופו של דבר בסיבוב השלישי.
ב-11 באוגוסט 2013 חתם בקבוצת הפועל תל אביב, קבוצתו המקצוענית הראשונה בקריירה. הוא היה הזר הראשון שהוחתם במהלך הקיץ, ובלט במהרה. מן השלבים הראשונים של העונה התגלה כשחקן מפתח, וכספק הנקודות העיקרי של הקבוצה. בסיום העונה הסדירה דורג במקום הראשון בדירוג מלך הסלים עם ממוצע של 19.6 נק' למשחק, ובמקום ה-4 בדירוג המדד למשחק. בכך היה מהזרים הבולטים בליגה, ואף הוזמן למשחק האולסטאר הישראלי.
בסיום העונה חתם בבאמברג, אחת הקבוצות הבכירות בבונדסליגה הגרמנית, לעונה אחת. הוא שיחק רק 4 משחקים, ונפצע עד לסיום העונה.
ב-16 ביולי 2015 חתם לעונה אחת ברטיופארם אולם הגרמנית.
ב-14 בפברואר 2019 הודיע באופן רשמי על פרישתו מכדורסל.
רכבת הפרוורים של איסטנבול
רכבת הפרוורים של איסטנבול (בטורקית: Banliyö) מורכבת משני קווים נפרדים - האחד בצידה האירופי של העיר והאחר בצידה האסיאתי ושניהם נמתחים לאורך חופיו הצפוניים של ים השיש. שירותי רכבת הפרוורים מופעלים על ידי חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית (TCDD, Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları).
קווי השירות
הקו האירופי (B1) יוצא מתחנת סירקג'י הסמוכה לארמון טופקאפי ומוביל עד הלקלה (Halkalı). אורכו של הקו הוא 30 ק"מ ולאורכו 18 תחנות. בקו עושות שימוש גם רכבות בינעירוניות ובינלאומיות העושות דרכן לתראקיה ולאירופה.
בצידו האסיאתי של מצר הבוספורוס מוביל קו רכבת פרוורי (B2) מהאידארפשה (Haydarpaşa) עד לגבזה (Gebze). אורכו של קו זה 44 ק"מ ולאורכו 28 תחנות. מסילת הרכבת ממשיכה לכיוון אנקרה ויתר יעדי הרכבת הטורקית באנטוליה וכן משמשת רכבות בינלאומיות המגיעות לאיראן ולסוריה.
פיתוח עתידי
במסגרת פרויקט מרמריי (טורקית Marmaray) נחפרת מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לבוספורוס, וזו תקשר את שני קווי רכבת הפרוורים ותאפשר תנועת רכבות רציפה מגבזה במזרח ועד הלקלה במערב. אורכו הכולל של הקו יהיה כ-76 ק"מ, מהם 13.6 במנהרה תת-קרעית, וזמן הנסיעה הצפוי בין שני קצותיו יעמוד על 105 דקות במקום שלוש שעות כיום (כולל זמן ההפלגה במעבורת מסירקג'י להיידרפאשה). ביניקפי (Yenikapı) תוקם תחנת רכבת שתקושר אל קו הרכבת הקלה המוביל לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, ואל קו הרכבת התחתית שיוביל לצפונה של העיר.
הנדרסון
האי הנדרסון (באנגלית: Henderson Island) הוא אי גבוה בדרום האוקיינוס השקט הממוקם על לוח טקטוני מורם. הנדרסון סופח לאיי פיטקרן בשנת 1902, וזכה למעמד של אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1988, הודות לחיי הציפורים ומאגרי הזרחה הבתוליים באי.
גאוגרפיה
אורכו של הנדרסון כ-10.7 קילומטרים ורוחבו כ-5.8 קילומטרים. לאי שטח של 45.4 קמ"ר ונמצא במרחק של 193 קילומטרים צפון-מזרחית לאיי פיטקרן. האי תלול וקטן מדי כדי לשמש לצורכי חקלאות וגם אין בו מים מתוקים.
עשרות טונות של פסולת פלסטיק נסחפים לחופי האי מדי שנה בזרמי האוקיינוסים. חלק מהפריטים שנמצאו באי מקורם מאירופה, המזרח התיכון, ארצות הברית ורוסיה.
היסטוריה
ב-17 ביוני 1819 התגלה האי בשנית על ידי החובל הנדרסון מחברת הודו המזרחית הבריטית אשר העניק לאי את השם "הנדרסון".
צוות ספינת ציד הלווייתנים "אסקס" ירד לחופי הנדרסון לתקופה קצרה ונשאר באי מה-20 בדצמבר 1820, עד ל-27 בדצמבר 1820. שלושה מאנשי הצוות נותרו ושרדו באי עד לחילוצם ב-9 באפריל 1821, בעוד שחבריהם למסע המשיכו לדרום-אמריקה. אנשי האסקס האמינו כי הגיעו לאי דוצ'י (Ducie).
בשנת 1957 חי אדם חיי בדידות באי למשך כחודשיים, מלווה בשימפנזה, ככל הנראה עבור גימיק פרסומי. הוא חולץ לבסוף על ידי תושבים מאיי פיטקרן.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הביע איש העסקים האמריקאי ארתור ראטליף עניין ברכישת והשכרת האי הנדרסון לאחר פיתוחו באמצעות מסלול נחיתה, חוות בקר ואחוזה. מועצת האי פיטקרן נתנה הסכמתה לתוכניותיו באפריל 1981 אך משרד החוץ הבריטי הטיל וטו על ההחלטה ועל תוכניות הפיתוח, לאחר שקבוצות הפועלות להגנת איכות הסביבה ביקשו לשמור על האקולוגיה הטבעית של האי.
אפונסו, נסיך פורטוגל
אפונסו, נסיך פורטוגל (בפורטוגזית: Afonso, Príncipe de Portugal; 18 במאי 1475 - 13 ביולי 1491), היה נסיך הכתר של ממלכת פורטוגל אולם מת בצעירותו.
ביוגרפיה
אפונסו נולד ב-18 במאי 1475 בליסבון, לז'ואאו, נסיך פורטוגל וללאונור מוויזאו, בתם של פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו. סבו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל התחתן באותה שנה עם אחייניתו חואנה, נסיכת פורטוגל, ולחם לצידה במלחמת הירושה הקסטיליאנית, נגד איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ובעלה פרננדו מאראגון.
בשנת 1479 נחתם הסכם שלום בין הצדדים, ולפי ההסכם נאלץ אפונסו להתחתן עם איזבלה, נסיכת אסטוריאס, בתם של המלכים הקתוליים. בשנת 1490 נערך טקס הנישואין בין אפונסו, שהפך ליורש העצר הפורטוגזי בשנת 1481, בעת שהוכתר אביו כז'ואאו השני, מלך פורטוגל, ואיזבלה שהגיעה ב-19 בנובמבר אותה שנה לפורטוגל. הנישואים היו מוצלחים ואיזבלה התאהבה מאוד באפונסו, אולם ביולי 1491 נהרג אפונסו בתאונת רכיבה, בעת שרכב לעבר אביו שהזמינו לרחוץ עמו בנהר. לאחר מותו חזרה איזבלה לספרד, ובשנת 1497 היא התחתנה עם בן דודו מנואל הראשון, מלך פורטוגל, אולם מתה זמן קצר לאחר מכן בשנת 1498.
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב על-שם תד ולין אריסון (ידוע גם כ"קונסרבטוריון שטריקר") הוא מוסד בו מתקיימים לימודי נגינה בכלי הנגינה השונים, המיועדים בעיקר לילדים ובני נוער, סדנאות וכיתות אמן וקונצרטים. איכותו האקוסטית של האודיטוריום נחשבת לאחת הטובות ביותר בין אולמות הקונצרטים בארץ.
היסטוריה
הקונסרבטוריון הוקם ב-1943 כסניף תל אביב של האקדמיה הירושלמית למוזיקה, וב-1945 נרשם כאגודה עות'מאנית (עמותה לפי החוק העות'מאני). מייסדי האקדמיה למוזיקה היו קבוצת נגנים יוצאי הונגריה: לורנד פניבש (כנר), אליס פניבש-רוזנברג (ויולנית/כנרת), ד"ר לסלו וינצה (צ'לן), אילונה וינצה-קראוס (פסנתרנית), עדן פרטוש (ויולן) ואלכסנדר בוסקוביץ' (מלחין).
תחילה שכנה האקדמיה כדייר משנה במקלט הגימנסיה "שלווה" שברחוב רנ"ק. בשנת 1951 עבר משכנה של האקדמיה לבית הספר תחכמוני שברחוב ליליינבלום, שם הוקצו לו חדר אחד לשימוש בלעדי והורשה לו להשתמש בכיתות אחרות לאחר שעות הלימודים. בשנת 1965 עברה האקדמיה אל משכנה החדש בקמפוס של אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. עם מעבר זה נפרדה האקדמיה מן הקונסרבטוריון, שהיה עד אז חלק ממנה.
בשנת 2001 עמית גולן הקים במוסד "מרכז ג'אז".
ביוני 2004 מונה קוסטין קנליס-אולייר למנהל הקונסרבטוריון.
בשנת 2005 אוחדה האקדמיה עם המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ושמו הנוכחי של המוסד הוא "בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה".
בית הקונסרבטוריון
מתחם הקונסרבטוריון, שצלעותיו נושקות לרחובות לואי מרשל, רוברט שטריקר ולואי ברנדייס של ימינו, נבנה בשנת 1937 כבית עולים. המקום החליף את בית העולים ברחוב העלייה. הבניין נחנך במרץ 1938. לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, ב-ספטמבר 1940, לחצו השלטונות הבריטיים להפוך את המקום לבית חולים כירורגי. במקום היה אגף להחלמת חיילי ה-RAF. באוגוסט 1943 נחנך במבנה בית חולים הירקון, מוסד ממשלתי כללי, בהנהלתו של ד"ר שמעון בטיש. בית החולים פעל במקום עד 1953 עת המקום נמסר לוועד למען החייל שהפעיל במקום אכסניה לחיילים בשם "אכסניית קרייתי". האכסניה פעלה עד 1960. הבית נותר עזוב ומוזנח עד אשר עבר שיפוץ יסודי ב-1981, והיה למשכנו של הקונסרבטוריון.
בתחילה הייתה מחשבה לשמר את הבניין ההיסטורי, אבל בגלל מצבו הגרוע הוחלט להרסו. החל מחודש מאי 2008 עבר בנין הקונסרבטוריון שיפוצים מקיפים הכוללים הריסת המבנים הקיימים ובניית שני מבנים אחרים תחתם, שיפוץ מבנה האודיטוריום הקיים וכן בניית מרתף חניה, שנועד לפתור את מצוקות החנייה באזור. השיפוץ הסתיים בקיץ 2012. בתקופת השיפוץ שכן הקונסרבטוריון בבניין בית הספר עירוני ה' ברחוב בן יהודה. בשנת הלימודים 13–2012 התחדשו הלימודים בבניין החדש, שחזיתו, לאחר השיפוץ, פונה לרחוב לואי מרשל.
מאפיין ייחודי למתחם המוגדר כמוסד חינוכי הוא העדר גדרות סביבו, פועל יוצא של מאבקם המשותף של המתכננים והתורמים, מציאות העומדת בסתירה לחוק הישראלי המחייב גידור סביב מוסדות חינוך.
המרכז למוזיקה קאמרית
המרכז למוזיקה קאמרית פועל במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי מאז שנת 1988 ומציע סדרות קונצרטים שנתיות לקהל מנויים ולקהל הרחב הנערכות באודיטוריום הקונסרבטוריון.
על בימת המרכז מתארחים הרכבים קאמריים ומוזיקאים מן השורה הראשונה מהארץ ומחו”ל, ובמהלך השנים הוא ביסס את מעמדו כאחד המוסדות הידועים, הוותיקים והמוערכים בתחום המוזיקה הקלאסית בישראל. עם האמנים וההרכבים שהופיעו על בימת המרכז בשנים האחרונות נמנים: רביעיית איזאי (צרפת), רביעיית אבן (צרפת), רביעיית מודיליאני (צרפת), הרביעייה הדורית (בריטניה), רביעיית קזאלס (ספרד), רביעיית בנביץ (צ'כיה), רביעיית פאבל האס (צ'כיה), רביעיית טאליך (צ'כיה), רביעיית שימנובסקי (פולין), שלישיית ירושלים, שלישיית מונדריאן, רביעיית כרמל, הפרויקט הקאמרי הישראלי, אנסמבל מיתר, אנסמבל סולני תל אביב, הקלרינתנים חן הלוי ומישל לטייק (צרפת), הכנרים גיא בראונשטיין וחגי שחם, הצ'לנים צבי פלסר, הלל צרי ופיטר ויילי (ארצות הברית), הפסנתרנים דניאל גורטלר, אלון גולדשטיין, איאן פאונטיין (בריטניה), רומן רבינוביץ' ועוד רבים.
דגש מיוחד נותן המרכז לקידומם של אמנים מקצועיים צעירים ולייזום שיתופי פעולה בין מוזיקאים ישראלים לעמיתיהם מחו”ל. לצד יצירות המופת הנודעות מפגיש המרכז את הקהל גם עם רפרטואר בלתי שגרתי מתקופות שונות, בכלל זה גם יצירות של מלחינים בני זמננו ויצירות מאת מלחינים ישראלים, בהן גם בביצועי בכורה.
נוסף על קהל המנויים הוותיק והנאמן, שוקד המרכז גם על טיפוח קהל חדש, בייחוד מקרב הדור הצעיר, הנהנה ממחירי כרטיסים מוזלים במיוחד. בהיותו חלק מן הקונסרבטוריון, חרת המרכז על דגלו מחויבות לחינוך והוא יוזם באופן שגרתי כיתות אמן בהנחיית האמנים המתארחים על בימתו.
מחויבות המרכז לקהילה מתבטאת בשיתוף פעולה עם תוכנית “עמיתים” לנפגעי נפש, שחבריה נהנים מכניסה חופשית לקונצרטים שבהפקתו.
המרכז ללימודי ג'אז
המרכז ללימודי ג'אז פועל במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי מאז שנת 2010.
בשנת 2001 התבקש עמית גולן, שלימד באותה עת בבית הספר תלמה ילין קורס לתולדות הג'אז, להקים את מגמת הג'אז בקונסרבטוריון, שעד אז ניגנו בו מוזיקה קלאסית בלבד. בשנת 2009 ייסד גולן, מנהל המגמה, יחד עם מיכל אברמוב תוכנית לימודים אקדמית משותפת עם מוסד הג'אז היוקרתי בניו יורק, הניו סקול, לתואר B.F.A בג'אז. התכנית, המיועדת לנגני ג'אז מצטיינים, מאפשרת לתלמידים ללמוד שנתיים במרכז ללימודי ג'אז בקונסרבטוריון הישראלי ולהשלים שנתיים נוספות בניו סקול, בניו יורק, עד לקבלת התואר. בשנת 2010 הוקם המרכז ללימודי ג'אז תחת ניהולו של גולן. המרכז למעשה הכניס תחת קורת גג אחת את הפעילות הענפה שגולן פיתח וטיפח: מחלקת הג'אז (גילאי 14–18), התכנית המשותפת עם הניו סקול ניו יורק לתואר ראשון, הביג בנד הייצוגי של הקונסרבטוריון, ויזמות של כיתות אמן, קונצרטים וסדרות עם אמני ג'אז בינלאומיים. בסוף אותה שנה, דצמבר 2010, נפטר גולן במפתיע בעת ששיחק כדורסל עם תלמידיו בחצר בית הספר תלמה ילין. מחליפו בתפקיד, ארז ברנוי, ששימש במקביל גם כמנהל מגמת הג'אז בקונסרבטוריון, ניהל את המרכז ללימודי ג'אז עד לשנת 2019.
בשנת 2019, נכנס לתפקיד מנהל המרכז ללימודי ג'אז יובל כהן, המנהל המוזיקלי של הביג בנד הייצוגי של הקונסרבטוריון. מתן צ'פניצקי, התמנה לתפקיד מנהל התכנית האקדמית.
עם מורי המרכז נמנים מיטב נגני הג'אז המובילים בישראל, בהם: גלעד אברו, ענת פורט, יונתן וולצ'וק, שי זלמן, דני בנדיקט, אילן סאלם ועוד.
מדי שנה, מאז מותו של גולן, נערך בקונסרבטוריון קונצרט לזכרו, בהשתתפות תלמידי המרכז ללימודי ג'אז ואמני ג'אז בינלאומיים, המגיעים להעביר סדנאות מקצועיות ולנגן עם התלמידים. בין הנגנים שהגיעו במהלך השנים נמנים מארק טרנר (סקסופון), אהרון גולדברג (פסנתר), ג'ואל פראהם (סקסופון) ואבישי כהן (חצוצרה).
ישיבת אוהל תורה
ישיבת אוהל תורה הייתה ישיבה שהוקמה בתרס"ז (1907) בעיר ברנוביץ' שבפולין והייתה לאחת החשובות בין מלחמות העולם.
יסוד הישיבה
הישיבה הוקמה בשנת ה'תרס"ז בידי הרב יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק". בימיה הראשונים היו בה קומץ של תלמידים מברנוביץ' ומסביבתה, מאחר שעד לשנת תרס"ג נאסרה ישיבת יהודים שם. הרב יוסף יוזל שיתף בהנהלת הישיבה את חתנו, הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי, שהיה בנו של הרב של ברנוביץ אז. עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שימשו בישיבה הרבנים יוסף שלמה הורביץ, נחמן גורביץ וחיים צבי לידר. ניהולה של הישיבה הופקד בידיו של ר' חייקיל הסופר, אשר עסק באיסוף תרומות ודאג לאכסניה לתלמידי הישיבה אצל יהודי המקום.
הרב וסרמן כראש ישיבה
מלחמת העולם הראשונה פגעה בעיר ברנוביץ', שהייתה צומת דרכים חשוב. הקהילה היהודית בה סבלה מקשיים והישיבה נתרופפה. בשנת תרפ"א נאות רבי אלחנן וסרמן, תלמידו המובהק של החפץ חיים, לקבל על עצמו את ראשות הישיבה. בתקופתו עלתה קרנה של הישיבה באופן בולט. הגיעו אליה תלמידים ממדינות באירופה ומעבר לים וכמה מבוגריה היו לעמודי התווך של ישיבות אחרות. בישיבה לימדו רבנים בולטים כמו הרב שלמה היימן והרב דוד רפפורט. כמו כן הורו בישיבה הרב לייב גאביה מבריסק, הרב ישראל גורסקי מסלונים והרב יוסף דוב זלדס מסלוצק. הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי שימש כמשגיח והרב צבי הירש גוטמן היה המנהל הכלכלי.
בתחילה שכנה הישיבה באחד מבתי הכנסת בברנוביץ'. עם עליית מספר התלמידים נעשה המקום צר מלהכיל את כולם ובעזרתם נדיבים נבנה בניין מפואר עבור הישיבה.
ימי השואה
בי"א בתמוז תש"א נלקחו מגטו קובנה הרב וסרמן עם תלמידים ורבנים אל הפורט השביעי, שם נרצחו הוא, בניו ותלמידיו.
חלק קטן מתלמידי הישיבה ניצל והגיע למקום מבטחים.
מבנה וסדרי לימוד
בישיבה היו שש כיתות ו"קיבוץ". ארבע הכיתות הראשונות היו מיועדות לצעירים בגיל רך ובהם למדו מסכת המותאמת לגיל. בשתי הכיתות האחרונות ובקיבוץ למדו התלמידים בעיקר בכוחות עצמם, וגם בהם נלמדה מסכת אחידה. את השיעורים בכיתות הגבוהות מסר הרב וסרמן מדי יום. בשנים האחרונות לפני המלחמה, בגלל הטורח הרב, לימד את הכיתה החמישית בנו הרב נפתלי. בפני תלמידי הקיבוץ מסר הרב וסרמן שיעור שבועי ופעם או פעמיים בשבוע מסר גם הרב רפפורט שיעור בפניהם.
את שיעוריו של הרב וסרמן העלו תלמידיו על הכתב, והם נדפסו לימים בספר הנפוץ "קובץ שיעורים". הישיבה הוציאה לאור מאסף תורני בשם "אוהל תורה" בעריכתו של רבי יחיאל מיכל רבינוביץ, ובו קובצו מאמרי תורה ומוסר מאת הרב וסרמן וגדולי תורה נוספים.
אתינג מו
אתינג מו (באנגלית: Athing Mu; נולדה ב-8 ביוני 2002) היא אצנית אמריקאית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (יוג'ין 2022), אלופת ארצות הברית (2021) ושיאנית ארצות הברית בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
מו נולדה וגדלה בטרנטון, ניו ג'רזי, ילדה שנייה מבין שבעה אחים. משפחתה ממוצא דרום סודאן.
2021
בתחרות שנערכה באולם בפאייטוויל, ארקנסו ב-27 בפברואר 2021 קבעה מו בריצת 800 מטר שיא עולם חדש לנשים עד גיל 20 של 1:58.40 דקות. חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בוייקו, טקסס ב-17 באפריל היא ניצחה בריצת 800 מטר בשיא אמריקה חדש לנשים עד גיל 20 של 1:57.73 דקות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריאן-קולג' סטיישן, טקסס ב-15 במאי 2021 היא ניצחה בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.84 שניות וקבעה את התוצאה המהירה ביותר בארצות הברית לשנה זו. כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 50.04 שניות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה מו בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש של 1:55.21 דקות, לפני קילי הודג'קינסון מבריטניה שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:55.88 דקות ובת ארצה רייבן רוג'רס (1:56.81 דקות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם סידני מק'לוכלין, אליסון פליקס ודלילה מוחמד בתוצאה של 3:16.85 דקות, לפני פולין (3:20.53 דקות) וג'מייקה (3:21.24 דקות).
בתחרות שנערכה ביוג'ין ב-21 באוגוסט קבעה בריצת 800 מטר את תוצאת השנה בעולם ושיא לאומי חדש של 1:55.04 דקות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ב-24 ביולי 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.30 דקות, לפני קילי הודג'קינסון (1:56.38 דקות) ומרי מורה מקניה (1:56.71 דקות).
יעקב גיל (ליפשיץ)
יעקב גיל (ליפשיץ) (ט"ו בטבת תרס"ח, דצמבר 1907 – 22 באוקטובר 1990) היה רב ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת הראשונה. לפני כן כיהן כרבה הראשי של נס ציונה.
ביוגרפיה
בין השנים 1931–1933 עמד בראש ישיבת "אהל יעקב ודגל תורה" בטבריה והיה חבר בית הדין הרבני של העיר. לאחר מכן הוא מונה לרבהּ של נס ציונה, תפקיד בו שימש עד 1942. במקביל היה כותב מאמרים בנושאים שעמדו על הפרק, כמו המלחמה בספסרות וחיזוק שמירת השבת, נאם ברחבי ארץ ישראל והיה פעיל בתנועת "המזרחי".
בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף לוועדה לעידוד הגיוס לצבא הבריטי בנס ציונה. בשנת 1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת כרב צבאי בדרגת סרן. תחילה שירת בארץ ישראל. מאוחר יותר, התמנה לתפקיד הרב הראשי של הבריגדה היהודית. בנובמבר 1945 הגיע לחופשה בארץ ישראל. לאחר המלחמה פעל בקרב שארית הפליטה באירופה. בתחילת 1946 ביקר במלטה ואצל יהדות לוב.
במאי 1946 השתחרר מהצבא לאחר 4 שנות שירות. זמן קצר לאחר מכן הוציא ספר על הבריגדה. באמצע 1947 העיד בפני ועדת אונסקו"פ על הגיוס של יהודי ארץ ישראל לצבא הבריטי ועל מיעוט הגיוס של הערבים. באוגוסט 1947 השיב במכתב למלך אנגליה את אות ההצטיינות שקיבל במחאה על השבת עולי אקסודוס לגרמניה. באפריל 1948 עברת את שמו לגיל.
בסוף 1947 הקים את תנועת "אחדות העם" שנקרא גם "אחדות האומה" שדרשה לכונן מיד מדינה עברית ולהתחמש כדי להגן על המדינה מפני הערבים. אנשי התנועה הזהירו מנסיגה מהקמת המדינה והתריעו על מחדלים של הנהגת היישוב בבניין הכח הצבאי. גיל גם תקף את המפלגתיות ואת העובדה שכל שר מינה מאנשי מפלגתו לתפקידים ממשלתיים.
נציגי התנועה, שכללה גם את נחום סלושץ, פעלו ברחבי ישראל באסיפות עם וקראו לליכוד הכוחות של מפלגות המרכז והימין. בנובמבר 1948 התאחדה אחדות האומה עם הציונים הכלליים.
לאחר איומים בריצה עצמאית, גיל הוצב כנציג תנועת אחדות האומה במקום השישי של רשימת הציונים הכלליים בבחירות לאספת הנבחרים. במהלך כהונתו, בימי הכנסת הראשונה, היה חבר ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים. על פעילותו בכנסת נכתב בביטאון הציונים הכלליים, הבוקר: "יעקב גיל הוא האיש שבעזרת קריאות ביניים וגם בשאילתות, הוא מצליף קו אור על נקודות שונות של המציאות שהמנגנון והנואמים הרשמיים מטילים עליהם איפול". לקראת הבחירות לכנסת השנייה לא שולב גיל שוב ברשימת הציונים הכלליים. בשנת 1952 החיה את פעילות "אחדות האומה" בביקורת על השמאל ועל הציונים הכלליים שלטענתו חלקו ביניהם את השלל בהנהגת המדינה. בהמשך הוציא עיתון בשם "חדשות סוף השבוע" מטעם מפלגתו החדשה, מפלגת האומה.
בשנת 1954 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד במקצוע. החל משנת 1956 נדון על מספר עניינים שונים לשלילת רישיונו כעורך דין. ערעוריו של גיל לבית המשפט העליון נדחו. בנוסף, לקה גיל במחלה שזוהתה כפמפיגוס וטופלה בקורטיזון שגרמה לתופעות לוואי של אפתיה. בעקבות שלילת רישיונו כעורך דין, עבר גיל לחיפה ולימד בסמינר גורדון. במקביל היה פעיל בחברה לחקר המקרא בישראל ונתן הרצאות על נושאים מהתנ"ך בחיפה.
היה נשוי לצפורה לבית פוטרמן ואביהם של ישראל, חוה ועפרה. נפטר ב-1990, בגיל 82.
Half-Life (סדרת משחקים)
Half-Life (תרגום חופשי לעברית: "זמן מחצית החיים") היא סדרת משחקי מחשב מהז'אנר משחק ירי בגוף ראשון. הסדרה פותחה והופצה על ידי חברת Valve, ונחשבת לאחת מסדרות משחקי הפעולה המצליחות והמוכרות ביותר אי פעם.
בשנת 2004 יצא משחק ההמשך, Half Life 2, שכלל מלבד כל המאפיינים שהפכו את המשחק הראשון להצלחה גם מנוע גרפי חדשני לזמנו, מנוע פיזיקלי מציאותי ועלילה מורחבת. המשחק זכה לשבחים רבים מצד השחקנים ומצד המבקרים. עד כה, שתי הרחבות קצרות ל־Half Life 2 ראו אור, ופיתוחה של ההרחבה השלישית הופסק.
בשנת 2020 יצא משחק חדש בסדרה בשם Half Life: Alyx, למציאות מדומה, ומשתמש במנוע Source 2 החדש של Valve. המשחק מתרחש בין האירועים של המשחק הראשון והשני בכיכובה של אליקס, כשהיא מנסה לנטרל נשק סודי שנמצא בכספת אצל הקומביין.
דוקטור גורדון פרימן
פרימן הוא גיבור ארבעת המשחקים הראשיים, ונקודת המבט של השחקן במשחקים תמיד מוצגת דרך עיניו (כמצב של גוף ראשון, כאשר הידיים המוצגות הן ידיו אשר מכוסות בכפפות חליפת ה-HEV). פרימן הוא פיזיקאי בעל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. גילו 27 בעת התרחשות עלילת המשחק הראשון, וככל הנראה באותו גיל בעת התרחשות המשחק השני (אף על פי שבין שני המשחקים פער של בערך 20 שנה. חוסר השינוי בגילו של פרימן נובע כנראה מ"מצב הקיפאון" אליו הוא הוכנס בסוף המשחק הראשון). מלבד כך, מעט מאוד ידוע על חייו של גורדון, מאחר שהוא אינו מדבר כלל במהלך המשחק, והדמויות כמעט ולא מתייחסות אל חייו האישיים המוקדמים.
G-man
ג'י-מאן (G-man), הוא דמות מסתורית בסדרת האלף לייף. מעט מאוד ידוע לגבי זהותו או התקשרותו של ג'י-מאן לעלילת המשחק (עד כדי כך ששמו לא נאמר כלל במשחק, רק שמות קובצי המשחק שלו קרויים כ:"gman"). לרוב נראה ג'י מאן כאשר הוא צופה בשחקן בעודו מתקדם דרך שלבי המשחק, כאשר ניתן לעיתים לראותו עוסק בפעולות שוליות כגון יישור עניבתו או דיבור בטלפון הסלולרי. ג'י מאן נושא עמו מזוודה, שתכולתה המדויקת אינה ידועה (אף על פי שקובצי טקסטורה שלא נכנסו לתוך המשחק מצביעים על תכולתה, אך קשה לזהות בדיוק את הפריטים בשל איכות הטקסטורה הירודה). לאחר שניצח את הניהילינת', שליט זן הרשע, בסיום המשחק הראשון, מדבר ג'י-מאן ישירות עם גורדון. הוא מרוצה מהצלחתו של גורדון ומשבח אותו על עבודתו. הוא טוען כי "מעסיקיו" המסתוריים רוצים בשירותיו של גורדון, לאחר שראו למה הוא מסוגל. ג'י-מאן מציע לגורדון שתי אפשרויות: הוא יכול לאשר את הצעת העבודה של המעסיקים המסתוריים, או לסרב ולהילחם בקרב חסר סיכוי. השחקן יכול לבחור כרצונו באחת מהאפשרויות. אם מסכים, אומר הג'י מאן: "החלטה חכמה אדון פרימן! אני אראה אותך בהמשך הדרך". לאחר מכן נכנס גורדון לקיפאון של 20+ שנים. אם מסרב, אומר ג'י מאן שהוא מאוד מאוכזב וכי הם יכלו לעבוד יחד בצורה נהדרת. פרימן מוחזר לזן, וניתן לראות מפלצות באות לעברו.
במשחק ההמשך משחרר ג'י מאן את גורדון מההקפאה, ושולח אותו פעם נוספת אל כדור הארץ, כדי להילחם בקומביין, איחוד חייזרי מרושע שפלש לכדור הארץ כתוצאה מהתאונה שקרתה במשחק הקודם. בסוף המשחק, כאשר מתפוצץ כור האנרגיה בסיטדל, ג'י מאן עוצר את הזמן שנייה לפני הפיצוץ, ולאחר שיחה קצרה עם גורדון הוא אומר כי "[הוא] הצליח לעשות הרבה במעט זמן", וכי "[הוא] קיבל הצעות מעניינות בתמורה לשירותיו של פרימן". לאחר מכן הוא מתנצל על "אי הנעימות", וכי הוא יעיר אותו שוב כש"יגיע (אם בכלל) הזמן שלו שוב". משפט מאוד מטריד ומסתורי שאומר הג'י מאן הוא כי "[הוא] בטוח שהכול יראה הגיוני בהמשך ה... ובכן, אין [לו] בכלל את החופש להגיד" ("I trust it will all make sense to you in the course of...well... I'm really not at liberty to say")
דוקטור וואלאס ברין
דוקטור וואלאס ברין הוא היריב העיקרי של השחקן במשחק השני בסדרה. ברין שימש בעבר כמנהל מעבדות בלאק מסה (דמותו לא הופיעה כלל משחק הראשון), ונבחר למתווך על ידי החייזרים המכונים "קומביין" (Combine), לשמש כמפקד כוחותיהם בכדור הארץ. דוקטור ברין מבצע את תפקידו מהמבצר (The Citadel) שנמצא בעיר 17.
דוקטור אילי ואנס
דוקטור אילי ואנס מופיע בעיקר במשחק השני בסדרה (הוא מופיע גם במשחק הראשון במספר סצנות קצרות). דוקטור ואנס עבד עם גורדון פרימן במעבדות בלאק מֵסַה. במשחק ההמשך ואנס הוא אחד ממנהיגיו העיקריים של המרד נגד הקומביין, ואירועים הקשורים אליו מניעים את עלילת המשחק. איליי ואנס הוא אביה של אלכס ואנס, דמות מרכזית נוספת במשחק השני בסדרה.
אלכס (Alyx) ואנס
אלכס ואנס מופיעה רק במשחק השני בסדרה ובחבילות ההרחבה שלו. אלכס גדלה במעבדות "בלאק מסה" בהן עבד אביה. אלכס היא לוחמת מנוסה וכן האקרית מומחית. במהלך המשחק השני בסדרה וגם במשחקים שבאו אחריו (half life episode one, half life episode two) נרקמת מערכת יחסים בין גורדון ובין אלכס. לדוגמה, היא דואגת כאשר הוא הולך, הוא מסכן את חייו כדי להציל אותה ממוות, והיא שמחה כאשר היא מגלה שהוא חי. מערכת היחסים המוזרה הזו מושפעת גם מגורמים אחרים, ביניהם איליי ואנס, אביה, המדבר עם גורדון ומבקש שישמור אליה, וכמו כן רוצה שיביאו לעולם ילדים.
בארני קלהון
שימש שומר במעבדות בלאק מסה, ונמלט לאחר האסון ב"בלאק מסה". בהמשך בארני הוא חלק מתנועת ההתנגדות לחייזרים אשר השתלטו על כדור הארץ, הקומביין. הוא מסייע לגורדון פרימן כאשר הוא מופיע בתחילת המשחק השני. בארני מופיע בשני המשחקים, והיה הגיבור הראשי של אחת מחבילות ההרחבה של המשחק המקורי (Half-Life: Blue Shift).
דוקטור אייזק קליינר
אייזק קליינר הוא פיזיקאי שעבד עם גורדון פרימן במעבדות בלאק מֵסַה, והוא מופיע בשני המשחקים.
קליינר הוא הפיזיקאי הראשי של המעבדות של תנועת ההתנגדות ותכנן את המשגר אשר העביר את אלכס למטה ההתנגדות, היער הלבן. לאחר התפוצצות המבצר של ברין, קליינר הפך לאחראי להרגיע אנשים בעיר 17.
דוקטור ג'ודית מוסמן
פיזיקאית שעובדת עם איליי ואנס במשחק השני בסדרה.
בהמשך המשחק מגלים שהיא עובדת בשביל דוקטור וואלאס ג'יי ברין. אך ברגע האחרון היא חוזרת בה ועוזרת לגורדון לנצח את ברין.
במשחקים שבאו אחרי מגלים שהיא הלכה עם קבוצת מחקר לאזור אנטארקטיקה כדי לחקור שם. שם היא גילתה את הספינה המסתורית הבוריאליס (ספינה שבנתה החברה במשחקי פורטל, שנעלמה יום אחד וכנראה הכילה מכשיר שיגור). לפי המשחקים הקיימים, לא מצאו אותה ולא מצאו את הספינה.
Half Life
המשחק הראשון בסדרה יצא בשנת 1998 והיה מבוסס על מנוע GoldSrc, מנוע מבוסס Quake Engine ששירת גם את המשחקים הבאים מבית החברה. המשחק הוצג בתערוכת E3 במסדרון צדדי, ותוך זמן קצר הפך למשחק השנה ונחשב לאחר המשחקים הטובים ביותר עד היום. המנוע הגרפי של המשחק, המבוסס על מנוע המשחק Quake, היה בסיס טוב לתוספים (מודים) רבים. עלילת המשחק מתרחשת במעבדות "בלאק מסה", הנמצאות בניו מקסיקו שבארצות הברית, ומוצגת לנו דרך עיניו של דוקטור גורדון פרימן. גורדון הוא פיזיקאי המשתתף בניסוי הבודק יהלומים מעולם החייזרים "זן" (Xen) באנטי ספקטרומטר, אך הניסוי משתבש ויוצר תגובה פיזיקלית הגורמת ליצירת פורטלים במרחב, מה שגורם לפלישת חייזרים מעולם הזן אל כדור הארץ. המצב מסתבך כאשר כוחות צבא ארצות הברית נכנסים למתחם לא כדי להציל את המתחם אלא להשמיד אותו כולל את כל מי שנמצא בפנים, ועל גורדון להציל את עצמו ואת מתחם המעבדות מפני החייזרים.
משחקיות
במהלך המשחק השחקן נדרש להשתתף בקרבות ולפתור חידות שונות. בניגוד לרוב משחקי הפעולה, המשתמשים בסרטוני מעבר, "האף-לייף" משתמש בסצינות מתוסרטות מראש המתרחשות תוך כדי משחק. החידות אותן נדרש השחקן לפתור נעות בין דרכים שונות להרוג אויבים, ועד להימלטות ממצבים מסוכנים או ביצוע משימות צדדיות שונות. לקראת סוף המשחק, מקבל השחקן אפשרות להגדיל באופן משמעותי את המרחק אליו הוא יכול לקפוץ, וכתוצאה מכך המשחק עושה שימוש באלמנטים של משחקי פלטפורמה.
משחקיות וגרפיקה
המשחק, בדומה לקודמו, מציג בינה מלאכותית טובה, אנימציית דמויות באיכות גבוה, עיצוב שלבים מעניין וסצנות מתוסרטות במקום סרטוני מעבר. המשחק משתמש במנוע ה"סורס" (Source), המדמה אפקטים פיזיקליים בצורה מציאותית. למשחק נוספו מספר כלי נשק חדשים (אחד מהם הוא רובה כוח המשיכה, שקיים רק במשחק זה), וכלי רכב שונים המיועדים לשלבים הפתוחים של המשחק.
רקע עלילה
עלילת המשחק מתרחשת מספר שנים (בין עשר לעשרים שנה) לאחר סיום המשחק הראשון המקורי. המשחק יוצא מנקודת ההנחה שגורדון פרימן קיבל את הצעתו של הג'י-מאן בסוף המשחק הקודם, לעבוד בשבילו.
לאחר מותו של ניהילנט', שערים החלו להיפתח בכל העולם, ומפלצות מתחילות לעבור בהם מהצד השני. ה"קומביין", גזע חייזרי, פולש לכדור הארץ דרך השערים האלו ומביס את כל צבאותיו תוך שבע שעות (כפי שנחשף בספר המתעד את יצירת המשחק, “Half-Life 2: Raising the Bar”). הקומביין משתלטים על כדור הארץ וממנים את דוקטור ברין לשליט הראשי.
ביקורת
המשחק זכה לביקורות מצוינות, וממוצע הדירוגים הכללי שלו הוא 96 מתוך מאה. בנוסף, זכה המשחק בכ-35 תארים של משחק השנה וב-6 פרסים של טקס פרסי ה-BAFTA של האקדמיה הבריטית.
חבילת הרחבה (פרקים)
מאז יציאת Half Life 2 לשוק, הוכרז פיתוחן של שלוש "אפיזודות" למשחק. מדובר בהחלטה עסקית של Valve לשחרר משחקים בסדר גודל קטן יותר (אפיזודות) תמורת מחיר נמוך יותר בהפרשי זמן קצרים. בפועל, זמן הפיתוח שלהן התארך, ועברה כשנה בין יציאתה של כל אפיזודה. בסופו של דבר Valve ויתרה על שיטת האפיזודות, ועל פי שמועות ייצא משחק חדש בסדרה (Half Life 3) על מנוע חדש יותר (Source 2).
Half Life 2: Episode One (פרק 1)
Half Life 2:Episode One יצא לאור ב-1 ביוני 2006. המשחק ממשיך עלילתית את קורותיו של גורדון פרימן גיבור המשחקים הקודמים בסדרה. המשחק מוסיף בין ארבע לשש שעות משחק.
שינויים טכניים
מנוע ה-Source עליו בנוי המשחק עבר מספר שיפורים משמעותיים. בין השאר, שולבה במנוע תמיכה בטכנולוגיית טווח דינמי רחב.
Black Mesa
בלאק מסה הוא בעצם חידוש להאלף לייף הראשון - בלאק מסה התחיל את חייו כפרויקט מעריצים (Fanmade) של חברה קטנה בשם Crowbar Collective. לאחר מכן Valve אשרה להם להמשיך לפתח את המשחק ואפילו תמכה בהם כלכלית.
המשחק, שפותח באמצעות מנוע Source - מנוע ה־Source משתמש ביכולת פיזיקה מתקדמת אפילו להיום, המנוע משמש כיום את כול משחקי האלף לייף וקיבל גם גרסה מחודשת. בלאק מסה הציג שלל שינויים כמו גרפיקה, מודלים, תאורה מחודשת, סביבות שעוצבו מחדש, ומגוון תכונות חדשות אשר פותחו באופן בלעדי על ידי מפתחי החברה (וזאת בניגוד ל- Half-Life: Source, שהציג את אותם התכנים הגרפיים מהמשחק המקורי).
מאז תחילת הפיתוח ועד לשלב שבו יצא המשחק בגישה מוקדמת, היו זמינים בו רק השלבים שהתרחשו בסביבת מעבדות "בלאק מסה". עם היציאה הרשמית של המשחק הושק חלקו השני, "Black Mesa: Xen", שכולל רימייק לשלבים שהתרחשו על פני העולם החוצני "זן".
המשחק זמין רק למחשב בסטים.
כלי נשק
לאורך סדרת המשחקים, השחקן משתמש בכלי נשק רבים.
אחד מכלי הנשק היותר מזוהים עם הסדרה, ה-Crowbar, הוא בעצם לום אשר משמש בכל משחקי הסדרה ככלי נשק לקרב פנים מול פנים מטווח אפס וכן לפריצת מחסומים, שבירת ברזלים ופתיחת תיבות.
ראו גם
פורטל, משחק מחשב המהווה ספין אוף לסדרת המשחקים ויצא במקביל ל-Episode Two.
אחד המודים למשחק פורטל, "פורטל:פרלוד" עושה שימוש במודלים של מדענים מסדרת Half life בעוד שבסדרה המקורית לא הופיעו כלל אנשים.
אדיב שישכלי
אדיב אבן חסן שישכלי (בערבית: أديب الشيشكلي; 1909 – 27 בספטמבר 1964) היה מנהיג צבאי סורי ונשיא סוריה בשנים 1953–1954.
ביוגרפיה
שישכלי נולד בעיר חמאת בסוריה להורים ממוצא כורדי. הוא למד באקדמיה הצבאית בדמשק ושירת בצבא שהיה תחת פיקוד צרפתי.
במלחמת העצמאות הצטרף לצבא ההצלה של קאוקג'י וקיבל פיקוד על גדוד הירמוך השני. עם גדוד זה חדר לארץ ישראל ב-1 בינואר 1948 והתמקם בתרשיחא. ב-20 בינואר 1948 התקיף את קיבוץ יחיעם ונחל תבוסה. במאי 1948 הצליחו כוחותיו להדוף את התקפת חטיבת יפתח בקרב מלכיה הראשון אולם נחלו מפלות בקרבות על הגליל המזרחי ועל צפת.
לאחר המלחמה חזר לסוריה כקצין מנצח וצבר כוח דרך חברותו במפלגה הסוציאליסטית הלאומית הסורית. הוא נטל חלק פעיל במספר הפלות שלטון במשטר הסורי הרעוע ומינה את אנשיו לתפקידי מפתח בשלטון בעוד הוא מושך בחוטים. הוא מינה את חברו פאוזי סלו לנשיא, רמטכ"ל, ראש ממשלה ושר ביטחון, אך הכוח האמיתי היה בידי שישכלי. בסוף 1952, הציע תוכנית לשיקום 300,000 פליטים פלסטינים בארצו תמורת סיוע בינלאומי.
לבסוף ארגן משאל עם ובו נבחר ב-11 ביולי 1953 לנשיא סוריה. הוא הטיל משטר צבאי, פיזר את כל המפלגות (מפלגת הבעת', האחים המוסלמים, המפלגה הקומוניסטית ועוד). הוא סגר את כל העיתונים שמתחו עליו ביקורת. במיוחד הסתכסך עם הדרוזים, אותם האשים בניסיון להפיל את משטרו בעזרת תמיכה שקבלו מירדן. הוא שלח מספר פעמים צבא להפגיז את הדרוזים בהר הדרוזים.
כל הכוחות בסוריה התארגנו נגדו, וכדי למנוע מלחמת אזרחים ברח שישכלי ב-25 בפברואר 1954 ללבנון; אולם מנהיג הדרוזים בלבנון כמאל ג'ונבלאט איים עליו ברצח אם לא יעזוב את לבנון. שישכלי ברח לברזיל ותכנן שם את חזרתו על ידי הפיכה צבאית בעזרת כסף שקיבל מעיראק. הסורים גילו את תוכניתו ודנו אותו למוות שלא בנוכחותו.
ב-27 בספטמבר 1964 נרצח שישכלי בעיירה שבמדינת גויאס בברזיל, על ידי מתנקש סורי דרוזי, כנקמה על הפצצת הר הדרוזים.
דייג
דייג הוא אדם העוסק בפעילות דיג. חלק מהדייגים עושים זאת לפרנסתם, לעיתים כחלק מקואופרטיב, חברה או איגוד. אנשים אחרים עוסקים בדיג כתחביב או ספורט, רובם בעזרת חכה ופיתיון.
דייגים כיום
ארגון המזון והחקלאות הידוע כ-FAO, (ראשי התיבות של Food And Agriculture Organization), ארגון המסונף לאו"ם מפרסם מדי שנתיים דו"ח על מצב הדיג העולמי. על פי הדו"ח האחרון שיצא בשנת 2002 ומסכם את נתוני שנת 2000 מתפרנסים מדיג בעולם כיום כ-35 מיליון איש. 65% מדיג ימי, 15% מדיג בנהרות ובאגמים ו-20% מחקלאות ימית.
בארצות המפותחות יש מגמה בולטת של ירידה בכמות המועסקים בדיג, כמו בכל ענפי החקלאות. ביפן למשל ירד מספר הדייגים מכ-440,000 בשנות ה-70 ל-216,000, ובמקביל קיימת מגמה קבועה של הזדקנות האוכלוסייה העוסקת בדיג משום שמקצוע קשה זה אינו מושך צעירים. לדוגמה ביפן 32% מהדייגים הם בני למעלה מ-60. תופעה אופיינית נוספת לענף הדיג היא שרוב הדייגים הם עצמאים.
החל משנות ה-90, בעקבות העלייה במודעות לחשיבות השמירה על הסביבה, דו"חות שונים מסמנים את הדייגים כגורם מכריע בקריסתן של אוכלוסיות דגים, מה שעלול להשפיע לרעה על המאזן האקולוגי בסביבות מחיה רחבות.
דייגי ישראל
דייגי ישראל עוסקים בדיג דגי ים בים התיכון ובמפרץ אילת, ושל דגי מים מתוקים בים כנרת. האגף לדיג שבמשרד החקלאות מטפל הן בדייגים והן במדגה, כלומר גידול דגים בברכות (בעיקר דגי מים מתוקים) ובכלובים הצפים בים (דגי ים).
השיטות המופעלות בידי דייגי ישראל הן: דיג מכמורת, דיג הקפה, דיג ברשתות זימים, דיג במערכות חכות ובחכות בודדות. דייגי המכמורת פועלים בספינות (מכמורתנים) שאורכן בין 14 ל-28 מ'. שאר השיטות מופעלות מכלי שיט קטנים יותר. בסיסי הדיג הימי בישראל הם: נמל אילת בים סוף ונמל הקישון, נמל עכו, נמל יפו, נמל תל אביב ונמל אשדוד בים התיכון. בכנרת, עיקר הדיג מתנהל בטבריה, עין גב וגינוסר.
דיג ספורטיבי
תחום הדיג הספורטיבי נפוץ במדינות רבות, ולעיתים ישנן תקנות שונות המבחינות בין דייגים מקצועיים לבין דייגים חובבנים.
דייגים חובבנים רבים משתמשים בדגים שלכדו למאכל, אולם במקרים שונים אסור להם או שאינם מעוניינים לקחת את הדג והם מחזירים אותו למים. שיטה זו נקראת לכידה ושחרור.
תפיסה רווחת היא ששיטת הלכידה והשחרור נטולת נזק משמעותי לדגים, אולם מחקרים שונים מרחבי העולם מצביעים על פגיעות קשות ואף מוות. על פי מחקרים שונים, שיעור התמותה הממוצע של דגים ששוחררו חזרה למים לאחר שנלכדו עומד על 18-16%, ובמינים רגישים התמותה אף גבוהה מ-90%. גם הדגים שנותרים בחיים בחלק מהמקרים סובלים מפציעות שימנעו מהם להעמיד צאצאים או ישבשו את הנדידה הטבעית שלהם.
גורמים שונים, ביניהם החברה להגנת הטבע, מפרסמים המלצות להגביר את המודעות לפגיעה בדגים שיש לשיטה זו, ובנוסף, את המודעות לדרכים להפחית את הנזק לדגה. ניתן להפחית חלק מהנזק, למשל, שימוש בציוד מפחית נזק, או על ידי בחירת מקום דיג בו עיקר הדגים אינם מוגנים, מכיוון שאת מינים אלו החוק מחייב להחזיר למים. שיטות נוספות להפחתת הנזקים כוללות הימנעות מקרס משונן או שמירת הדגים בסביבה רטובה ולחה.
דיג ספורטיבי ישראל
דיג ספורטיבי הוא אחד מענפי הפנאי המובילים בישראל ועוסקים בו כ-70 אלף איש, שלוכדים שלל כולל של בין 15 ל-35 אחוז מסך שלל הדייג השנתי (כולל דיג מסחרי).
שיטות הדיג הספורטיבי הנפוצות:
דייגים בכתבי הקודש
הדיג נחשב אחד מהמקצועות העתיקים בעולם. דייגים מוזכרים בתנ"ך "וְאָנוּ, הַדַיּגִים, וְאָבְלוּ, כָּל-מַשְׁלִיכֵי בַיְאוֹר חַכּה; וּפרְשֵי מִכְמֹרֶת עַל-פְּנֵי-מַיִם, אֻמְלָלוּ" (ישעיהו י"ט ח). בתלמוד ""אין אדם פורש חרמו ומעמיד ספינתו בתוך של חבריו אבל צדין בחכים ובמכמורים בכל מקום" (תלמוד בבלי תוספתא מסכת בבא קמא ח', ו). ובברית החדשה "וַיְהִי בְּהִתְהַלְכוֹ עַל־יַד יָם־הַגָלִיל וַיּרְאו ְהִנֵ שְנֵי אֲנָשִים אַחִים שִמְעוֹן הַנִקְרָא פֶטְרוֹס וְאַנְדְרַי אָחִיו מַשלִיכִים מְצוֹדָה בַּיּם כּי דַיָגִים הֵם." ((הבשורה על-פי מתי ד' 18). כמוזכר בפסוק דלעיל היו כמה משנים־עשר השליחים של ישו דייגים, האחים יעקב ויוחנן בני זבדי והאחים שמעון ואנדרי. לימים קיבל שמעון את השם פטרוס והוא נחשב לאפיפיור הראשון.
אמונה, מנהגים ואמונות תפלות
דייגים הם בדרך כלל אדוקים באמונתם. העובדה שביטחונו האישי של הדייג והצלחתו בדיג תלויים בים, שלעיתים הוא מסוכן מביאה את העוסקים בדיג לדבקות בדת כדרך להבטחת שלומם ולהצלחת עיסוקם. אצל הנוצרים הקתולים מתבטאת אדיקות זו בעלייה לרגל לכנסיות ומנזרים. אצל הנוצרים הפרוטסטנטים בעצרות תפילה ושירה בציבור. תיאור מפורט של כינוס מסוג זה ודרשה לפני ציבור של ציידי לווייתנים מופיע בתחילת הספר מובי דיק.
הנוצרים מרבים להתפלל לפטרוניהם השונים בייחוד לפטרוס הקדוש שהיה דייג בעצמו. דייגים נוצרים נוהגים להצטלב לפני שהם פורשים את הרשתות, ודייגים סקוטיים אף נוהגים לומר פרקי תהילים מיוחדים. רבים מהדייגים הברזילאיים באזור באהיה שאף שהם קתולים להלכה מאמינים בדת ששורשיה אפריקנים הקנדומבלה וביאמנז'ה "אלת הים" ונוהגים להתפלל אליה להצלחתם. דייגים מוסלמים נוהגים להזכיר את מוחמד בזמן שהם פורשים רשתות. דייגי הכנרת הערבים היו נוהגים לקרוא בשמו של השיח' הקדוש עלי שלפי המסורת היה דייג.
האמונות של העמים הקדומים שהים הוא משכן של אלוהות או של רוחות טובות ורעות ושלדגים יש נשמה ורגשות בהם צריך להתחשב יצרו מנהגים המתקיימים עד ימינו:
MMB
חולשות שהתגלו במנגנון הרחבת המפתח שהתגלו על ידי אלי ביהם יחד עם העובדה שהצופן לא תוכנן לעמוד בפני קריפטאנליזה ליניארית הובילו לזניחת השימוש בצופן.
גודל המפתח וגודל הבלוק הם בני 128 סיביות כל-אחד.
קו 12 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 12 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 12) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 2003 ממלא תפקיד חשוב במערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת הרכבת התחתית והרכבת הפרברית. הקו, בשונה משאר הקווים אינו עובר בכלל במדריד. הוא נוסע במסלול מעגלי סביב הפרברים הדרומיים של מדריד אך לא נכנס לעיר. המסלול של הקו מסומן בצבע ירוק זית ופועלות בו 28 תחנות, לאורך יותר מ-40 קילומטר מקצה לקצה.
קו זה, אשר נפתח בשנת 2003, הוא קו הרכבת התחתית האחרון שנפתח. מאז פתיחתו לא נפתחו עוד קווים חדשים, אך פותחו והורחבו הקווים הקיימים.
מסלול הקו
הקו, בשונה משאר הקווים, אינו עובר בכלל במדריד, אלא נוסע במסלול מעגלי סביב הפרברים הדרומיים של העיר. במסלולו הוא חוצה את הפרברים: חטאפה, לגאנס, אלקורקון, מוסטולס ופואנלבראדה. הקו אינו פוגש בקווים אחרים של הרכבת התחתית של מדריד אך הוא נפגש עם שלושה קווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
דגל ברמודה
דגל ברמודה אומץ ב-4 באוקטובר 1910. בדגל מופיע דגל הממלכה המאוחדת בפינה השמאלית העליונה על רקע אדום (הדגל הימי של בריטניה), מקורו בדגל בו השתמשו סוחרים אנגלים וכיום משמש בסיס לדגליהן של מספר מושבות בריטיות לשעבר. בצד ימין נמצא מגן המלחמה של ברמודה בו מופיע אריה אדום מחזיק מגן ועליו ספינה טובעת. האריה האדום מסמל את אנגליה והספינה הטובעת את טביעתה של סי ונצ'ור, הספינה האנגלית הראשונה שהגיעה לברמודה בשנת 1609.
יחסי החוץ של צרפת
יחסי החוץ של צרפת (בצרפתית: Politique étrangère de la France) כוללים את קשרי החוץ שמנהלת צרפת מדינות אחרות ועם ארגונים בינלאומיים.
במהלך המאה התשע עשרה בנתה צרפת אימפריה קולוניאלית חדשה שהייתה שנייה רק לאימפריה הבריטית. מעמדה כמעצמה קולוניאלית הושפל במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שסימנה את עלייתה של גרמניה לדומיננטיות באירופה. צרפת נמנתה בצד המנצח במלחמת העולם הראשונה, אך במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה בידי גרמניה הנאצית, ועברה להתקיים כצרפת של וישי, שהייתה ממשלת בובה של הנאצים אשר שלטה על דרום צרפת ושטחי האימפריה, עד שנכבשה בידי גרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה מחדש צרפת תחת שלטונו של שארל דה-גול. צרפת של דה גול פעלה לחסום את ההשפעה האמריקאית והבריטית על הקהילה האירופית. מאז 1945 צרפת נחשבת חברה מייסדת באומות המאוחדות, בנאט"ו ובקהילת הפחם והפלדה האירופית (קודמתו של האיחוד האירופי). בעלת הברית העיקרית שלה מאז 1945 היא גרמניה. כחברה מרכזית באו"ם, צרפת מאיישת את אחד המושבים הקבועים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, והיא חברה ברוב הסוכנויות המיוחדות של הארגון.
צרפת היא גם חברה מייסדת של איחוד מדינות הים התיכון ולה פרנקופוני, וממלאת תפקיד מפתח, הן בעניינים אזוריים והן ברמה הבינלאומית.
ארצות הברית
היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית לצרפת מתקיימים מאז 1776. אז צרפת הייתה בעלת הברית הראשונה של ארצות הברית. יחסים אלה ידעו עליות ומורדות, אך נשארו בדרך כלל טובים.
עם התמוטטותה הפתאומית של צרפת באביב 1940 והקמת צרפת של וישי, חששה ארצות הברית כי הגרמנים יוכלו להשתלט על הצי הצרפתי הגדול ולנצל את המושבות הצרפתיות מחוץ לצרפת ולכן שמרה על יחסים עם צרפת של וישי. בסוף 1942, ארצות הברית ניתקה את יחסיה עם צרפת של וישי לאחר שגרמניה השתלטה על שטחים אשר בשליטת וישי, וממשלת וישי הפכה לממשלת בובות נאצית בפועל.
היחסים בין הנשיא רוזוולט לבין מנהיג צרפת החופשית, שארל דה גול, היו מתוחים, עקב סירובו של דה גול להשתתף בפלישה לנורמנדי ב-יוני 1944. אחרי הפלישה המוצלחת לנורמנדי, האמריקאים ידעו כי זה רק עניין של זמן עד שגרמניה הנאצית תאבד את צרפת כולה ודווייט אייזנהאואר נתן את מילתו לצרפתים כי פריז תשוחרר בידי הצבא הצרפתי של דה גול וכי לאמריקאים אין כל עניין בה.
ניסיונות פומביים בארצות הברית להחרים סחורות צרפתיות כנקמה על "העוינות" הצרפתית כלפי ארצות הברית התגלו בסופו של דבר, כחסרי השפעה. זעזוע הדעה האמריקאי כלפי צרפת במהלך ההיערכות לפלישה לעיראק נבע בעיקר מכך שצרפת החליטה שלא להשתתף במלחמה. עם התקדמות המלחמה בעיראק, החלו היחסים בין שתי האומות להשתפר.
בספטמבר 2021 החזירה צרפת לראשונה את שגרירה מארצות הברית לראשונה מאז 1778, לאחר שארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה חתמו על ברית צבאית והסכם שיספק לאוסטרלים צוללות גרעיניות.
הממלכה המאוחדת
יחסים בין שתי הארצות החלו עוד לפני פלישתו של יוליוס קיסר לגאליה, כאשר שתי הטריטוריות אוכלסו בשבטי קלטים, אשר הקשרים ביניהם היו רופפים, אך הם נלחמו ברומאים כאויב משותף. מערכת היחסים המשיכה כאשר שתי הארצות נשלטו על ידי האימפריה הרומית והן היו פרובינקיות רומיות.
היחסים בין שתי המדינות בשנים האחרונות הם לבביים ומתאפיינים בשיתוף פעולה, בצל חששות שקיימים בשני הצדדים על רקע חילוקי דעות היסטוריים ואי הסכמות בין מנהיגי שתי המדינות שהתעוררו בשנים האחרונות, נשיא צרפת ז'אק שיראק וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר. הסופר הצרפתי ז'וזה אלן פרלון (Jose-Alain Fralon) הגדיר את היחסים בין שתי המדינות על ידי כך שתיאר את הבריטים כ"אויבינו האהובים ביותר". טוני בלייר זוכה ליחס של פרנקופיל בתקשורת הצרפתית ונשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי היה ידוע בשאיפתו להפוך את ההסכמה הלבבית (Entente Cordiale) ל"הסכמה הידידותית" (Entente amicale).
היחסים בין שתי המדינות השפיעו רבות על ההיסטוריה של שתיהן במשך מאות שנים. מספרם של הצרפתים החיים בממלכה המאוחדת מוערך בכ-350,000 איש ומספרם של הבריטים החיים בצרפת מוערך בכ-400,000 איש.
יחסיהן של שתי המדינות חזרו להיות מתוחים בתקופה שלפני מלחמת עיראק ב-2003. בריטניה ובעלת בריתה, ארצות הברית, דגלו בהחלטיות בשימוש בכוח כדי למגר את שלטונו של סדאם חוסיין, בעוד שצרפת, יחד עם סין, רוסיה ומדינות נוספות, התנגדה בחריפות לפעולה שכזו, והגיעו הדברים לידי כך שנשיא צרפת, ז'אק שיראק איים להטיל וטו על כל הצעת החלטה שתוגש למועצת הביטחון של האו"ם. בכל אופן, למרות חילוקי דעות אלה, שיראק וראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, שמרו על מערכת יחסים חמה ביניהם במהלך תקופות כהונותיהם, גם לאחר שהחלה מלחמת עיראק. שתי המדינות עמדו על חשיבותה ההיסטורית של ההסכמה הלבבית ועל התפקיד שלה במהלך המאה ה-20.
רוסיה
בשנת 1902 כרתה יפן ברית צבאית עם הממלכה המאוחדת, שכונתה הברית האנגלו-יפנית. בתגובה, רוסיה פעלה עם צרפת להתנער מההסכמים להפחתת הכוחות הצבאיים במנצ'וריה. ב-16 במרץ 1902 נחתם הסכם הדדי בין צרפת לרוסיה. מאוחר יותר נלחמה יפן ברוסיה במלחמת רוסיה–יפן, ואילו צרפת נשארה נייטרלית בסכסוך הזה.
בשנים 1908–1909, במהלך משבר בוסניה, סירבה צרפת לתמוך ברוסיה נגד אוסטריה וגרמניה. העדר העניין הצרפתי בתמיכה ברוסיה בתקופת משבר בוסניה היה נקודת השפל ביחסים בין צרפת לרוסיה. זאת נוסף על ניקולאי השני, קיסר רוסיה, שלא עשה כל מאמץ להסתיר את סלידתו מחוסר התמיכה ממי שהייתה אמורה להיות בעלת הברית מספר אחת שלו. ניקולאי התייחס ברצינות לביטול הברית עם צרפת. קישור נוסף בין צרפת ורוסיה היה אינטרס כלכלי משותף. רוסיה ביקשה תיעוש, אך חסר היה לה את ההון לעשות זאת בעוד הצרפתים היו מוכנים להלוות את הכסף הדרוש למימון התיעוש של רוסיה. ב-1913 השקיעו המשקיעים הצרפתים 12 מיליארד פרנק צרפתי בנכסים רוסיים והפכו את הצרפתים למשקיעים הגדולים ביותר באימפריה הרוסית. התיעוש של האימפריה הרוסית היה בחלקו תוצאה של זרם עצום של הון צרפתי לאימפריה.
היחסים הבילטרליים של צרפת עם ברית המועצות חוו עליות וירידות דרמטיות עקב פלישת הצבא האדום לצ'כוסלובקיה וברית צרפת עם נאט"ו. מנהיג ברית המועצות לשעבר, מיכאיל גורבצ'וב, ביקר בצרפת באוקטובר 1985 כדי לאחות את הקרעים ביחסי ארצו עם צרפת. אף על פי כן, נמשכה פעילותה הבילטרלית של צרפת עם נאט"ו, דבר שהחריף את היחסים בין צרפת לברית המועצות.
לאחר נפילת מסך הברזל, היחסים הבילטרליים בין צרפת לרוסיה היו חמים תחילה. ב-7 בפברואר 1992 חתמה צרפת על הסכם דו-צדדי, בהכרת רוסיה כיורשת ברית המועצות. כפי שתואר על ידי משרד החוץ הצרפתי, היחסים הבילטרליים בין צרפת לרוסיה חזקים עד עצם היום הזה.
במלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008 לא התעקש ניקולא סרקוזי על שלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה. יתר על כן, לא היו מחאות צרפתיות כאשר רוסיה לא צייתה לעסקתו של סרקוזי לסגת מגאורגיה ולהכיר בריבונותה.
גרמניה
יחסי גרמניה-צרפת הם מערכת יחסים מורכבת בין הממשלות והעמים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ושל הרפובליקה הצרפתית.
מוצאן של צרפת ושל גרמניה הוא מהאימפריה הפרנקית שהוקמה בשנת 481 לספירה. עם מותו של לואי החסיד מלך האימפריה הפרנקית ב-840 לספירה, תבע בנו הבכור, לותאר הראשון, בעלות על קיסרות אביו ותמך בהמלכתו של אחיינו פפין השני כמלך אקוויטניה. לאחר שאחיו של לותאר, שארל הקירח ולודוויג הגרמני הביסו אותו בקרב על פונטני בשנת 841 וחתמו על שבועת שטרסבורג (842), הסכים לותאר למשא ומתן.
כך נחתם חוזה ורדן שהפך את האימפריה הפרנקית לשלוש ממלכות: פרנקיה המערבית ששוכנת כיום בשטחי צרפת, פרנקיה המזרחית ששוכנת כיום בשטחי גרמניה ופרנקיה התיכונה ששכנה בשטחי שתי המדינות ובשטח שכיום נמצא בשליטת איטליה.
פרנקיה התיכונה שקעה במהירות ותוך כ-50 שנים חולק שטחה בין פרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית ושתי המדינות שלטו ללא עוררין על שטח רב במערב אירופה. שיטת המשטר פיאודליזם התפתחה במדינות אלו ושתי המדינות התנהלו באותה הדרך. עם זאת, בשתי המדינות התפתחו שתי תרבויות שונות לחלוטין. השלטון הצרפתי היה מונרכיה אבסולוטית שניהלה שלטון עוצמתי, והחלוקה המנהלית של צרפת הייתה למחוזות. לעומת זאת, בגרמניה השלטון המרכזי שקע ככל שעבר הזמן והיא חולקה לממלכות קטנות שנשלטו על ידי האימפריה הרומית הקדושה כפדרציה רופפת.
היחסים בין צרפת לפרוסיה היו תמיד עוינים ושתי המדינות נלחמו אחת כנגד השנייה במלחמת שבע השנים ובמלחמת צרפת–פרוסיה. התקופה הנוראה ביותר ביחסים בין שתי המדינות הייתה תחילת המאה ה-20, כאשר שתי המדינות נלחמו במלחמת העולם הראשונה, עקב סיפוח אלזס ולורן לגרמניה. גרמניה הובסה במלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר הוקמה לאחריה. בהסכמי השלום של 1919 נקמו הצרפתים בגרמנים, וגרמניה הפסידה את כל מושבותיה מעבר לים, החזירה את אלזס-לורן לצרפת והתחייבה למסור שטחים רבים במזרח המדינה לפולין. צרפת נלחמה נגד גרמניה גם במלחמת העולם השנייה, כשהיא מובסת ונכבשת על ידי גרמניה הנאצית. לאחר תקופת הרייך השלישי צרפת וגרמניה חידשו את יחסיהן בניסיון להימנע מאסונות נוספים ומלחמות נוספות.
כיום מאופיינים יחסי גרמניה-צרפת בקרבה עקב היותן מדינות מרכזיות בגוש האירופי וחלק בלתי נפרד מהנהגתו.
ישראל
בחורף 1939–1940 יזם ד"ר נחום גולדמן הקמת גדוד יהודי שיפעל במסגרת צבא צרפת. הוא נשא ונתן בנושא זה עם השר ז'ורז' מנדל, ועם ראש הממשלה ושר הביטחון אדואר דאלאדיה, והממשלה נתנה הסכמתה, אלא שתבוסת צרפת לגרמניה הביאה לגניזת היוזמה.
הקשר המשמעותי הראשון בין הנהגת היישוב היהודי לבין צרפת התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940–1944, כשצרפת הייתה כבושה בידי גרמניה. דוד בן-גוריון, מנהיג התנועה הציונית, הביע את הערכתו לשארל דה גול, מנהיג תנועת צרפת החופשית, והביע בפניו את תקוותו שצרפת תפעל לקידום השאיפות המדיניות של העם היהודי בארץ ישראל. במקביל, נציגים של 'צרפת החופשית' ביקרו ביישוב היהודי ונחשפו למפעל הציוני. במרס 1941 העלתה הסוכנות תוכנית להקמת 'בריגאדה יהודית ארץ-ישראלית', שאמורה הייתה להיות מורכבת משישה גדודים ובהם כ-2,500 לוחמים, שתשרת במסגרת כוחות 'צרפת החופשית'. התוכנית נפלה בשל התנגדותו של הגנרל ז'ורז' קאטרו, מפקד כוחות 'צרפת החופשית' במזרח-התיכון. קאטרו חשש מקשיים שיעורר הדבר עם הבריטים, וכן שהדבר ינוצל תעמולתית על ידי ממשלת וישי, שתציג את דה-גול כ'מכור ליהודים'. ביטוי אחר לקשר הייתה התקנת תחנת רדיו חשאית בביתו של דוד הכהן בחיפה, אשר שידרה שידורי תעמולה לכוחות ממשלת וישי בסוריה ובלבנון, טרם המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. התחנה, שכונתה 'רדיו לבאנט צרפת החופשית', הופעלה על ידי אנשי ההגנה, והשידורים נעשו על ידי קצינים צרפתיים מכוחות צרפת החופשית.