cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נישואי בוסטון
נישואי בוסטון כיום
בתקופה שבה נעשה שימוש במונח לראשונה, זוגיות א-מינית נחשבה נורמטיבית. כיום, יחסים א-מיניים נתפסים לרוב כחריגים ולוקים בחסר. מחקרים מראים כי לרוב המשתתפים בקשר יסתירו את האופי הא-מיני של יחסיהם.
Rothblum and Brehony (1993) הציעו במחקרן פרשנות אקדמית ליחסים א-מיניים במסגרת זוגות לסביים כיום. במחקרן, ניסו החוקרות להרחיב את משמעות המונח "נישואי בוסטון" כדי להציע אפשרות למסגרת נשית חדשה של אינטימיות, שבה יחסי מין הם שוליים.
ברוקטרים
שבט הברוקטרים (Brukterer) הוא אחד השבטים הגרמאנים המערביים. הברוקטרים חיו לאורך נהר האמס ועל גדות נהר הליפה. באזור זה חיה אוכלוסייה קטנה ביותר והוא נודע בשל יערותיו הסבוכים. שבט גרמאני זה עסק בציד אך לרוב במרעה ובחקלאות.
בשנת 12 לפני הספירה צבאו של דרוסוס הביס את שבט הברוקטרי. בשנת-9 לספירה הברוקטרים לחמו ליד שבטים גרמאנים אחרים לצד ארמיניוס הכרוסקי בקרב יער טאוטבורג כנגד קווינטוס וארוס ניצחון השבטים הגרמאניים עצר את הפלישה הרומית. בין שנים 69 ו-70 הם לחמו נגד הרומים כחלק מהמרד של שבט הבטאבר.
כאשר צבאו של גרמאניקוס הביס את הברוקטרים בשנת 15, כחלק ממסע הנקם של הרומאים, הם נתקלו בנס הלגיון התשעה עשר, אותו לקחו הגרמאנים כשלל. כנקמה על הקרב ביער טאוטבורג, בו נהרג וארוס וחיילים רומאים רבים אחרים, החריבו הרומים את אזור הליפה והאמס.
מגידת העתידות וֶלֶדֵה היא האישיות החשובה ביותר שהשתייכה לשבט הברוקטרי. ולדה הייתה המוח של מרד הבטאבר נגד הרומאים. אחר דיכוי המרד נשבתה ולדה על ידי הרומאים.
בסוף המאה הראשונה השמידו השבטים הגרמאנים, אנגריברים וכמאבן את הברוקטרים. מעט הניצולים ברחו לאזור הדרומי לאזור נהר הליפה.
מאז המאה ה-4 הברוקטרים השתייכו לשבט הפרנקים.
טאהר בן עמאר
טאהר בן עמאר (בערבית: الطاهر بن عمار; 25 בנובמבר 1889 – 10 במאי 1985 ) היה פוליטיקאי תוניסאי.
היסטוריה
בן עמאר נולד בתוניס. הוא היה ראש ממשלת תוניסיה האחרון תחת השלטון הצרפתי בשנים 1954–1956 והיה ראש הממשלה הראשון של ממלכת תוניסיה בין ה-20 במרץ ל-11 באפריל 1956.
במרץ 1920 ייסד יחד עם עבד אל-עזיז א-ת'עאלבי את המפלגה הליברלית החוקתית.
ב-3 ביוני 1955 חתם על הסכם נתינת האוטונומיה הראשון של תוניסיה, וב-20 במרץ 1956 היה השותף החותם על המזכר הרשמי המעניק עצמאות לתוניסיה יחד עם שר החוץ הצרפתי כריסטיאן פינו.
ממשלתו התפזרה ב-9 באפריל 1956, לאחר ישיבת האספה המכוננת הראשונה. את מקומו תפס חביב בורגיבה, שב-25 ביולי 1957 ביטל את המלוכה והכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה הראשונה של תוניסיה.
ופל (מאפה)
וָפֶל או אֲפִיפִית הוא מאפה העשוי מבלילה הדומה לבלילת חביתית, העשויה מקמח, ביצים, סוכר, אבקת אפיה, שמן או חמאה. בהשוואה לחביתית, בלילת הוופל מחוממת במכשיר הטבעה הקרוי דפוס אפיפיות (Waffle iron) הדומה ברעיון לטוסטר. לוופל צורת חריצה ייחודית של שתי וערב, הנוצרת בשל מבנה המכשיר.
בישראל המאכל לא צבר פופולריות כמו בארצות אחרות בעולם, אף שהמאכל מוצע כקינוח בבתי קפה רבים ובגלידריות. צורת ההגשה המקובלת של הוופל היא בצירוף של רטבים שונים (כדוגמת שוקולד, חמאת בוטנים ואף טחינה) ותוספות מתוקות של סוכריות, שוקולדים ופירות.
אליסון הרגריבס
אליסון ג'יין הרגריבס (באנגלית: Alison Jane Hargreaves; ; נהרגה על ה-K2) הייתה מטפסת הרים בריטית.
חייה
הרגריבס נולדה ולמדה בדרבישייר שבבריטניה.
בשנת 1993 טיפסה על האמא דאבלם בנפאל. בשנת 1995 טיפסה על האוורסט בטיפוס סולו וללא חמצן ובכך הייתה לאדם השני (אחרי ריינהולד מסנר) מעולם שעשה זאת. הרגריבס טיפסה את ששת הקירות הצפוניים הגדולים של האלפים בסולו, בעונה אחת, והיא האדם היחיד שעשה זאת. בין הקירות הללו נכלל גם הפייס (מפנה) הצפוני של האייגר, שידוע כקשה במיוחד.
בשנת 1995 התכוונה הרגריבס לטפס על שלוש הפסגות הגבוהות בעולם: האוורסט, ה-K2 והקנצ'נג'ונגה בשנה אחת, בטיפוס סולו, ללא חמצן וללא כל עזרה חיצונית (משלחת, שרפות וכו'). היא טיפסה על האוורסט בהצלחה. לאחר מנוחה של שלושה חדשים בקרב בני משפחתה, באנגליה, הגיעה הרגריבס לפקיסטן על מנת לטפס על ה-K2 והצטרפה למשלחת אמריקאית. ב-13 באוגוסט 1995 הרגריבס והאמריקאים שילבו כוחות עם משלחת ניו זילנדית/קנדית. בגובה 7600 מ', כ-12 שעות מן הפסגה, החליט פיטר הילרי הניו זילנדי (בנו של אדמונד הילרי) להסתובב ולסגת, כשהחליט שמזג האוויר מדרדר. הרגריבס והשאר חברו לקבוצת ספרדים שהיו על ההר והמשיכו לטפס. בשעה 6:45 אחר הצהריים היא ומטפס ספרדי בשם חאווייר אוליבאר נראו על הפסגה, במזג אוויר בהיר. מיד אחריהם הגיעו רוב סלייטר (האמריקאי), חאווייר אסקרטין ולורנצו אורטיז (הספרדים) וברוס גראנט (הניו זילנדי). כולם נעלמו זמן קצר לאחר מכן, כשסופה חזקה במיוחד העיפה אותם מן ההר. גופתה של הרגריבס לא נמצאה מעולם.
עולם הטיפוס, והעיתונות בבריטניה ביקרו בחריפות את הרגריבס על כך שהשאירה שני ילדים קטנים בבית ובחרה לעסוק בספורט כה מסוכן. הרגריבס אמרה, טרם נסיעתה, כי היא שקלה לקחת את בעלה והילדים איתה למחנה הבסיס, אך הרגישה שהם לא יחושו בנוח כי "זהו מקום שאינו מכניס אורחים". "חוץ מזה", כך אמרה, "אף מטפס-גבר לא מביא את המשפחה".
לאחר מותה, לקח בעלה של אליסון את הילדים למסע אל ה-K2, כדי לעמוד בצילו של ההר שלקח את אימם. שני ילדיהם מתעניינים בטיפוס, ובעלה, ג'ים באלארד, אף הביע עניין להפוך את הטיפוס למקצועו העיקרי.
בנה של אליסון הרגריבס, טום, התכוון בשנת 2006, בגיל 17, ללכת בדרכיה של אימו ולטפס על הפייס הצפוני של האייגר.
לאחר מותה אמר בעלה של אליסון כי הוא יכול לשמוע אותה חוזרת שוב ושוב על משפט שהיה אהוב עליה: "יום אחד כטיגריס עדיף על אלף ימים ככבשה" (One day as a tiger is better than a thousand as a sheep). בתה של אליסון אמרה בריאיון: "אימי עשתה את מה שהיא רצתה, ואני שמחה על כך".
ג'ינה מקי
ג'ורג'ינה "ג'ינה" מקי (באנגלית: Georgina "Gina" McKee; נולדה ב-14 באפריל 1964) היא שחקנית אנגלייה, זוכת פרס באפטא. ידועה בזכות תפקידיה בסדרות הטלוויזיה "ידידינו בצפון" (1996), "הנסיך האבוד" (2003), "ההגדה לבית פורסייט" (2002), תפקידה כבלה בסרט "נוטינג היל" (1999), וכן כקתרינה ספורצה בסדרת הדרמה של Showtime "הבורג'ס".
ביוגרפיה
מקי היא בתו של כורה פחם, גדלה בפיטרלי ואיזינגטון שבמחוז דורהם ובסאנדרלנד. לראשונה התנסתה במשחק בסיום בית הספר היסודי כאשר מורתה סיימה את שנת הלימודים באלתורים. היא זוכרת את החוויה כפנטסטית וכתקופה הטובה ביותר עבורה. היא הגיעה למשחק במקרה, כשראתה מודעה להקמת קבוצת דרמה לצעירים בחלון של חנות. היא וחבריה החליטו להיענות למודעה בשביל הבידור שבדבר. מקימי ומנהלי הלהקה, רוס וגריים ריגבי, הצליחו לעורר בצעירים הספקנים התלהבות מתיאטרון. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה בסדרת טלוויזיה לילדים "Quest of Eagles" של רשת Tyne Tees.
החל מגיל 15 בילתה מקי שלושה קייצים בלונדון עם תיאטרון הנוער הלאומי. אחרי שסיימה את לימודיה בקולג' איסט דורהם, החליטה להרשם לבית ספר למשחק. בתי הספר "בריסטול אול ויק", "האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" ו-"Central School of Speech and Drama" דחו את פנייתה, אך למרות שלא הייתה לה הכשרה פורמלית, לא ויתרה על המקצוע שבחרה.
קריירה
בתיאטרון השתתפה מקי במחזות של הרולד פינטר "המאהב" ו-"The Collection" ב"קומדי תיאטר" בלונדון.
בראן
בראן היא קבוצת כדורגל נורווגית, המייצגת את העיר ברגן. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הנורווגית. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא האצטדיון העירוני של ברגן המכיל כ-18 אלף מקומות ישיבה.
ג'ינה מקי
קריירה
ב-2008 הופיעה ב-"Fiona's Story" דרמה של ה-BBC ובהפקה מחודשת של הווסט אנד למחזה "איבנוב" של צ'כוב. ב-2010 גילמה את דמותה של גונריל ב"המלך ליר" בתיאטרון "דונמר ורהאוס", בבימויו של מייקל גרנדייג' ובכיכובו של דרק ג'קובי. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר. עוד ב-2010 שיחקה בדרמת האימה הטלוויזיונית "The Silence" בתפקיד אם לנערה מתבגרת חרשת.
ב-2012 שיחקה בדרמה הפוליטית "מדינה סודית", מיני סדרה בכיכובו של גבריאל ביירן, בתפקיד העיתונאית אליס קיין.
חיים אישיים
מקי נשואה לקז קרי מאז 1989, הם חיים בסאסקס המזרחית שבאנגליה. היא צמחונית מאז 1982.
ב-2002 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנדרלנד.
ארטיום מיקויאן
ארטיום איוואנוביץ' מיקויאן (ברוסית: Артём Иванович Микоян; 5 באוגוסט 1905 - 9 בדצמבר 1970) היה מתכנן מטוסים סובייטי ממוצא ארמני. יחד עם מיכאיל יוסיפוביץ' גורביץ' הוא תכנן רבים ממטוסי ה"מיג" המפורסמים.
ביוגרפיה
נולד בסאנאהין, ארמניה. סיים את לימודיו והחל לעבוד כחרט ברוסטוב עד לגיוסו לצבא, שם שרת כקצין אחראי מטעם הצבא במפעל להרכבת מטוסים. לאחר שחרורו הצטרף לאקדמיית חיל האוויר ע"ש ז'וקובסקי וסיים את לימודיו ב-1937. עבד כמתכנן מטוסים במשרד פוליקרפוב עד שייסד משרד עצמאי במוסקבה בדצמבר 1939. יחד עם מיכאיל גורביץ' ייסדו את משרד התכנון "מיג" (ראשי תיבות של מיקויאן-גורביץ') אשר תכנן סדרה ארוכה של מטוסי קרב מוצלחים, ובהם המיג 15, עליו קיבלו מיקויאן וגורביץ' את פרס סטלין בסך 150 אלף רובל.
הוכתר פעמיים בעיטור האזרחי הגבוה ביותר של ברית המועצות, "גיבור העמל הסוציאליסטי", ובשנת 1962 זכה בפרס לנין. אחיו הבכור היה אנסטאס מיקויאן, שהיה פוליטיקאי סובייטי בכיר ואף שימש כנשיא ברית המועצות בין השנים 1964–1965.
מצפה הכוכבים ליק
מצפה הכוכבים ליק (אנגלית: Lick Observatory) הוא מצפה כוכבים בבעלותה ובתפעולה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. מצפה הכוכבים ממוקם בפסגת הר המילטון ברכס דיאבלו מזרחית לסן חוזה, קליפורניה, בגובה 1,283 מטרים. במצפה שישה טלסקופים שהגדול בהם בקוטר שלושה מטרים.
מצפה כוכבים זה הוא המצפה הראשון שהוקם בפסגה של הר ואויש באופן קבוע. המצפה הוקם בין השנים 1876-1886 מכספי הירושה של ג'יימס ליק שגם נקבר מתחת לטלסקופ הראשון.
אורי אלון (ביולוג)
אוּרי אלון (נולד ב-16 במרץ 1969 בתל אביב) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן למדע, מחלוצי המחקר בביולוגיה מערכתית.
ביוגרפיה
בצבא שירת אלון בתוכנית תלפיות ובמסגרתה סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בפיזיקה ובמתמטיקה בשנת 1989. את התואר השני סיים גם באוניברסיטה העברית בשנת 1992, ואת לימודי הדוקטור לפיזיקה תאורטית — במכון ויצמן למדע בשנת 1996. בשנת 1996 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים. במסגרת הפוסט-דוקטורט התמחה במחלקה לביולוגיה בפרינסטון.
קריירה אקדמית
מ-2020 פרופסור אלון הוא חבר באקדמיה הישראלית למדעים.
מחקר
אלון הוא מחלוצי המחקר של ביולוגיה מערכתית. כמו כן, מחקרו מתאפיין בשימוש בחקר רשתות ובמודלים פיזיקליים על מנת לאפיין מערכות ביולוגיות מורכבות, הכוללות רשתות של חלבונים וגנטיקה מולקולרית כמו גם תהליכים קוגניטיביים גבוהיים של התנהגות אנושית כמו יכולת אלתור ויצירתיות.
ספרו An Introduction to Systems Biology: Design Principles of Biological Circuits, שיצא לאור בשנת 2006, מציג את עקרונותיה של הביולוגיה המערכתית.
אימרה שבש
אימרה שבש (במקור שפאט - Spät, בהונגרית: Sebes Imre; סגהאלום, 19 בפברואר 1910 – בודפשט, 25 בינואר 1964) היה חבר האספה הלאומית (הונגריה) יהודי-הונגרי, עובד מפלגה, קולונל במשטרה.
קורות חיים
אימרה שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים. אביו ברנאט בלה שבש (שפאט) היה מורה יליד סרווש, ואמו הייתה ברתה דיאמנט. הוא סיים בית ספר התיכון למסחר ואחר כך מצא עבודה כעובד טקסטיל. בשנת 1930 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים של הונגריה (KIMSZ). שניהם היו ארגונים בלתי חוקיים. ניתן לייחס את ארגון שביתות עובדי הטקסטיל הרבות לשמו. בשנת 1931 הוא הפך להיות מזכיר בודפשט של KIMSZ, ואז עבד כמזכיר המחוז של ה-KMP. בשנת 1937 נסע אימרה יחד עם אחיו הצעיר לספרד כדי להשתתף במלחמת האזרחים שם. הוא לחם כחבר בבריגדה הבינלאומית, איבד את אחיו, והוא עצמו נפצע. לאחר נפילת הרפובליקה עבר לצרפת ושם נכלא. אחרי ארבע שנים בכלא ברח בינואר 1943 והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. חזר להונגריה בשנת 1945 ועבד כראש מטה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. מהשנה שלאחר מכן ועד 1949 היה חבר בוועד המפלגה של מחוז פשט עד למהפכת 1956 (המרד ההונגרי) הוא היה מזכיר ועדת מפלגת מחוז פייר. בינתיים היה חבר פרלמנט מספר שנים. לאחר דיכוי המרד מונה לקולונל במשטרה והיה חבר בארגון המפלגה של משרד הפנים.
מפרץ סוספירוס
מפרץ סוספירוס (באנגלית: Suspiros Bay ;מילולית: "מפרץ האנחות") הוא מפרץ קטן, בקצה המערבי של האי ז'ואנוויל, בקבוצת איי ז'ואנוויל, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אימרה שבש
משפחתו
אֶחַיו: ג'רג' שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
מפרץ סוספירוס
המפרץ ממוקם בסמוך מדרום למצוקי מאדר; וממערב לעמק בלנה.
מקור השם
שמו של במפרץ הוצע על ידי קפטן אמיליו ל. זיאז (Emilio L. Diaz) שהיה מפקד כוח המשימה האנטרקטקי הארגנטינאי (1951 – 1952). השם מתייחס לקושי של כוח המשימה להקיף את המפרץ.
בספרדית "סוספירוס" משמעו "אנחות".
רון רוזנפלד
רון רוזנפלד (נולד ב-16 ביוני 1964 בתל אביב-יפו שבישראל) הוא זמר-יוצר, פזמונאי ומלחין ישראלי; סולן וכותב השירים של להקת "פורטרט". רוזנפלד הוא גם הבעלים של חברת רהיטי קונספט, המעוצבים בהשראת ז'אנר הרוק אנד רול.
ביוגרפיה
רוזנפלד נולד בתל אביב-יפו לשרה וליורם. בגיל 6 עבר עם הוריו להרצליה. את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר "אורט" בעיר במגמת אדריכלות. באותה עת, הקים עם חבריו הקרובים להקה שהופיעה בקביעות במועדון "פינגווין" בתל אביב. את שירותו בצה"ל עשה כטבח.
בשנת 1988 כתב עבור אילנה אביטל את השיר "סוף הצד", שהגיע למקום ה-32 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'. שנה לאחר מכן הלחין לאדם את "תפקיד חיי", הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום חופשי. באותה שנה הקים יחד עם אלי ניסן (גיטרה, זמרה), נושי פז (תופים), יוסי עזר (בס), ערן שרון (קלידים), ליאור בלכר ואמיר פרי (חצוצרות) את להקת פורטרט. סיגנל הבכורה שלהם, "הכל מבינה", פורסם בשנת 1991, ובוצע על בימת הפסטיגל. אלבום הבכורה של הלהקה, הכל מבינה, יצא לאור כשנה לאחר מכן, וכלל גרסת כיסוי לשירו של דורי בן זאב, "ואתם רוקדים" ואת "כמה זה מתוק". האלבום השני נקרא "הפורטרט האחרון" (1993) בשנת 1995 פורסם האלבום האחרון של הלהקה לפני ההפסקה שלקחו, "פונקי ביזנס".
בשנת 2003 הקליטה להקת חמסה את השיר "חייב למות עליי", שכתב רוזנפלד. הוא סיים במקום השביעי במצעד הפזמונים השנתי של תשס"ג – שירו הגבוה ביותר של רוזנפלד במצעדי הפזמונים השונים.
בשנת 2006 התאחד עם להקת פורטרט בהוצאת האלבום "ארבע על ארבע".
ב-2010 הקים רוזנפלד חברת רהיטים משלו. את הרעיון הגה בזמן שביקש מיצרן תיבות להגברה להרכיב עברו מזנון לטלוויזיה שלו בהשראת ארגזי הבמה.
בשנת 2017 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "לשם מה".
לוח העתקה
לוח העתקה או לוח עריכה (לעיתים מכונה לוח גזירים, באנגלית: Clipboard) הוא חלק בזיכרון המחשב בו מאוחסנים נתונים באופן זמני. לוח העריכה מאפשר למשתמשים להעביר ("לגזור") או להעתיק מידע (טקסט, תמונה, קובץ ועוד) מתוכנית אחת הפועלת במחשב באותה עת לתוכנית אחרת הפועלת בו (וכן מתוכנית אל עצמה), או מתיקייה אחת לתיקייה אחרת (להעביר למיקום שונה במערכת הקבצים). לוח העריכה עשוי להיות מיושם על ידי מערכת ההפעלה עצמה, או על ידי יישום עצמאי. כמו שאר המידע המאוחסן בזיכרון המחשב, המידע המאוחסן בלוח העריכה מתנדף עם כיבוי המחשב או אתחולו.
לרוב, לוח העריכה מסוגל להכיל רק פיסת מידע אחת בכל עת והעתקה של פיסת מידע חדשה אל הלוח תסיר באופן אוטומטי את פיסת המידע אשר הייתה שם קודם. "הדבקה" (העתקה מהלוח) של מידע לתוך תוכנה או תיקייה לא תסיר את המידע מהלוח. תוכנות מודרניות כגון מיקרוסופט אופיס מרחיבות על יכולותיו של לוח העריכה הקיים במערכת ומאפשרות לטפל במספר פיסות מידע במקביל.
אדם מוסרי
אדם מוֹסֶרי (באנגלית: Adam Mosseri; נולד ב-23 בינואר 1983) הוא יזם אמריקאי העומד בראש אינסטגרם.
לוח העתקה
הלוח במערכת ההפעלה Microsoft Windows
ברוב התוכנות הגישה ללוח העריכה נעשית דרך תפריט "עריכה" או "Edit", שבדרך כלל מופיעת בו לפחות שלוש אפשרויות – גזור, העתק והדבק:
אדם מוסרי
בעבר כיהן בתפקידי ניהול בפייסבוק, ידוע בעיקר בזכות הקמת הפלטפורמה ניוז פיד. לאחר מכן כיהן כסגן נשיא לענייני מוצר באינסטגרם.
רקע
מוסרי נולד וגדל בניו יורק לאב ישראלי, ד"ר לפסיכולוגיה שעלה לישראל ממצרים, ולאם אמריקאית. בניו יורק למד בבית ספר יהודי. לאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק ובבית ספר גלאטין למחקר פרטני, שם למד עיצוב מידע ומדיה. הוא סיים עם תואר ראשון בעיצוב מידע ב-2005.
קריירה
בשנת 2003, בזמן שלמד באוניברסיטת ניו יורק, ייסד מוסרי חברת ייעוץ בתחום העיצוב בשם "בלאנק מוסרי", אשר התמקדה בגרפיקה, אינטראקציה ועיצוב תערוכות. לחברה היו משרדים בניו יורק ובסן פרנסיסקו. ב-2007 הוא מונה להיות המעצב הראשי של חברת TokBox.
מוסרי הצטרף לפייסבוק בשנת 2008 בתור מעצב מוצר. בשנת 2009, קודם למנהל עיצוב מוצר, ובשנת 2012 מונה למנהל העיצוב של האפליקציות של החברה למכשירים ניידים. בין 2012 ל-2016 מוסרי פיקח על מחלקת הניוז פיד של פייסבוק, ומ-2016 עד מאי 2018 כיהן כסגן נשיא של המוצר פייסבוק. במהלך כהונתו בפייסבוק, הוא היה אחראי על "פייסבוק הום", ניסיון לא מוצלח של החברה להביא ממשק משתמש לסמארטפונים של אנדרואיד.
אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, לקח על עצמו את דברור עמדת פייסבוק בנושא "פייק ניוז". במהלך שערוריית הפרטיות של פייסבוק, קיימברידג' אנליטיקה, היה מוסרי אחד הבודדים מבין מנהלי פייסבוק שהצהיר בפומבי על תפקידה של פייסבוק באספקת אבטחה וחדשות אמינות.
במאי 2018 מונה לסגן נשיא לענייני מוצר באינסטגרם. ב-1 באוקטובר 2018, פייסבוק הודיעה כי מוסרי יעמוד בראשות אינסטגרם, בעקבות התפטרותם של מייסדי האפליקציה, קווין סיסטרום ומייק קריגר בספטמבר 2018. תפקידו כ'ראש אינסטגרם' שונה מן התואר לשעבר של קריגר וסיסטורם, אשר כיהנו כמנכ"לים.
חייו האישיים
מוסרי גר עם אשתו מוניקה ושני בניהם בסן פרנסיסקו.
משפחת מוסרי פעילה בפעילויות פילנתרופיות מקומיות, כולל פרויקט שאנטי.
הזנות בירושלים בימי מלחמת העולם הראשונה
הזנות בירושלים בימי מלחמת העולם הראשונה נגרמה בשל התנאים הקשים שאליהם נקלעה האוכלוסייה בעיר, שרובה הייתה יהודית. מצב כלכלי קשה וריכוז גדול של חיילי מפקדת הארמייה הרביעית העות'מאנית, ואחר כך של הצבא ופקידי הממשל הצבאי והאזרחי הבריטי, השפיעו ועודדו תופעה רחבה של זנות בירושלים.
בתקופה העות'מאנית
לאחר פרוץ המלחמה, בקיץ תרע"ד 1914, ביטלו השלטונות העות'מאניים את זכויותיהם של בעלי נתינות זרה (הקפיטולציות), שבה החזיקו כמחצית מאנשי היישוב היהודי. כמו כן, הבנקים נסגרו וקווי הדואר שובשו. עקב כך התבטל מנגנון "כספי החלוקה" אשר היה מקור עיקרי לפרנסתם של רבים מאנשי יישוב היהודי הישן.
תנאי המלחמה וגזרות השלטונות, וכן מכת ארבה, גרמו למשבר כלכלי חמור אשר הכה בכלל האוכלוסייה בארץ ישראל בשנות המלחמה. רבים מהגברים גויסו למלחמה והותירו משפחות ללא מפרנס. משבר זה הוביל משפחות רבות, יהודיות וערביות, אל רעב, היעדר קורת גג, תחלואה רבה ותמותה של אלפים.
עם הגעת הצבא העותמ'אני לעיר הוקמו מספר בתי בושת לשימושם של הקצינים הטורקיים הבכירים. מפקד הארמייה הרביעית, אחמד ג'מאל פאשה אירח ב-27 באפריל 1915 משתה גדול של קצינים ונשותיהם, שאליו הוזמנו גם כ-50 זונות מבתי בושת ברחבי העיר. ג'מאל פאשה עצמו ניהל יחסים עם מאהבת יהודייה בשם לאה טננבוים.
בזכרונותיהם שראו אור של צעירים ערביים מהתקופה מסופר על חשש שידיעות מלחמה יזלגו מהקצינים הטורקיים דרך המאהבות שלהם ויועברו לאויב, ואכן בספרו מתאר עזיז בך, ראש המודיעין הטורקי בסוריה וארץ ישראל, את תפיסתה של מרגלת 'יהודיה יפהפייה', לידיה סמנוביץ, שפעלה בשרותו של אלתר לוין מבית ששכן במגרש הרוסים בירושלים. עקב מצב המדיני והכלכלי הגרוע של היישוב, עד כיבוש הארץ בידי הבריטים לא נעשו מאמצים של ממש לצמצום תופעת הזנות.
בתקופה הבריטית
עם כניסת הגייסות הבריטיים לארץ ישראל וירושלים בסתיו תרע"ח 1917 גברה תופעת הזנות של נשים, וייתכן שאף של גברים. ראש ועד הצירים, חיים ויצמן, דיווח לעיתון "די צייט". שבירושלים כ-500 זונות יהודיות. החלו ניסיונות של היישוב למגר את תופעת הזנות; המאבקים הובלו על ידי ועדי השכונות בעיר, "ועד העיר ליהודי ירושלים" וועד העיר האשכנזי. בישיבותיהם עסקו גם בנושא בעיית הזנות ובדרכים להתגבר עליה. באחת הישיבות טען הרופא ד"ר אריה שמעוני מקלר שתופעת הזנות נובעת בחלקה מאדישותם של רבני העיר, וציין שבעליו של בית בושת ידוע היה "דוקא מן החרדים". הוועדים פנו למושל הצבאי של העיר, רונלד סטורס, ובאחד המכתבים נאמר:
לאחר המלחמה
בראשיתו, בשנות המלחמה, לא פעל הממשל הצבאי הבריטי בנחרצות כנגד תופעת הזנות. רק ב-15 ביוני 1919 הוציא המייג'ור-ג'נרל ארתור ו' מאני (Arthur Wigram Money) מודעה רשמית המגדירה מהו בית בושת ואוסרת על קיומם של בתי בושת בירושלים, למעט ב"מקומות הקבועים". המקומות הקבועים שנבחרו היו רחוב פיינגולד בשכונת נחלת שבעה ו'בתי שלמה מילנר' בשכונת מאה שערים. קול הזעקה שהרימו תושבי שכונות אלו לא עזר לביטול הצו. ניסיונות של אנשי ציבור יהודיים להעתיק את ה"מקומות הקבועים" הרחק מהשכונות היהודיות לא צלחו.
הממשל הבריטי החל לבסוף לפעול נגד הזונות בעקבות לחץ מצד הוותיקן, שהתנגד להפקדת המנדט על ארץ ישראל בידי הבריטים בטענה של ניהול כושל, ובין ההוכחות לניהול הכושל ציין את נושא הזנות בעיר הקודש. בעקבות כך החל הממשל הצבאי לפעול נגד התופעה. בספטמבר 1919 הטיל מושל ירושלים, רונלד סטורס, איסור על קיומם של בתי בושת בירושלים, ובזכרונותיו מצוין שבמהלך ביקורו ברומא באוגוסט 1921 נפגש עם האפיפיור ודיווח לו כך:
המוסדות הציוניים וארגוני צדקה כמו "הדסה" פעלו למיגור תופעת הזנות, בין השאר בהקמת סדנאות ללימוד מלאכות לנערות ונשים דלות וחסרות בית ומשפחה תומכת. זאת, בנוסף לחלוקת מענקים לנצרכים, ועריכת רשימות סטטיסטיות של האוכלוסייה.
מבצע יכין
מבצע זה התבצע מתוך הסכם חשאי עם חסן השני מלך מרוקו, שהרשה ליהודים לעזוב את מרוקו, בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף שמטפל בהגירה אינו גוף ציוני. ארגון ההגירה שנבחר היה היא"ס (H.I.A.S. – Hebrew Sheltering and Immigrant Society). ממשלת ישראל שילמה 50 דולר עבור יציאתו של כל עולה.
רקע
התארגנות ציונית החלה במרוקו כבר בשנת 1900, והחל בשנת 1921 השתתפו נציגי יהדות מרוקו בקונגרסים הציוניים. עד שנת 1956 עת קיבלה מרוקו עצמאות מצרפת.
עם פרוץ המאבק על עצמאות מרוקו התעוררה בישראל דאגה לשלום יהודיה. התקרבות מרוקו אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית גרמה לשינוי ביחסה ליהודים, והאנטישמיות בה גברה. מדינת ישראל, הרואה עצמה אחראית ליהודים בתפוצות, עמדה בפני האתגר של התמודדות עם המציאות החדשה במרוקו והצורך להכשיר את יהודיה לקחת את גורלם בידיהם ולהתכונן לבאות.
האנשים שעבדו והעבירו את יהודי מרוקו לישראל "המסגרת"
תנועות הנוער החלוציות היו הבסיס ממנו נשאבו אותם חברים רגישים ומסורים ביותר שעסקו בעליה הבלתי לגלית ב"מקהלה" (הכינוי לארגון שטיפל בעליה הבלתי לגלית) ובמשימות סודיות נוספות. כאשר שלטונות מרוקו החליטו להקשות על היהודים לצאת את מרוקו וצמצמו כמעט לאפס את מתן הדרכונים ליהודים נכנסו לפעולה הארגונים היהודיים והחלו להנפיק דרכונים מזויפים והוקם מערך של צעירים שדאגו להעביר בבטחה את העולים עד לחוף הים שם המתינו להם סירות אשר הובילו אותם לאוניות קטנות שעגנו בגיברלטר או בספרד, משם הפליגו לארץ ישראל. כך הועברו 250 ילדים לישראל במסגרת עליית הנוער. אחר כך בקשו הורי הילדים להצטרף לבניהם בישראל. ההוראות היו להיפטר ככל האפשר מרכושם מבלי לעורר חשד בקרב שכניהם המוסלמים, ולעזוב את מרוקו עם מזוודה אחת בלבד.
כרוז "המסגרת"
בחודש יולי 1954 הוטלה על המוסד הישראלי, בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, המשימה להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית. את הכשרת המגויסים בישראל ארגן שלמה חביליו שעמד בראש משלחת של כ-20 שליחים, ופיקד על הפעילות עד 1961. ראשוני השליחים של "המוסד" הגיעו למרוקו בחודש אוקטובר 1955. בחודש נובמבר 1955 הוקמו בקזבלנקה החוליות הראשונות של הארגון להגנה עצמית - "גונן". בחודש ינואר 1956 הוקמה "המסגרת" כשם צופן למחתרת היהודית במרוקו. לצד השליחים הישראלים פעלו ב"מסגרת" מגויסים מיהודי מרוקו – צעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן. צעירים אלה, כמו מפקדיהם הישראלים, היו נתונים עקב פעילותם בסכנה מתמדת. עם קבלת העצמאות הופסקה העלייה הרשמית ממרוקו והיהודים יכלו לצאת רק בדרכים בלתי לגאליות. אלפי יהודים יצאו באופן זה, עד טביעתה הטראגית של אוניית המעפילים "אגוז" ב-13 בינואר 1961.
לאחר טביעת "אגוז" הופצו כ- 10,000 כרוזי מחאה במרוקו במבצע "בזק", שנעשה בתכנון "המסגרת" ובהדרכת אנשיה. במבצע זה השתתפו רבים מחברי תנועות הנוער הציוניות במרוקו. בכרוז נכתב:
כמה ממפיצי הכרוזים נתפסו בשעת מעשה ונאסרו, ובעקבותיהם נאסרו גם רבים מפעילי "המסגרת", נחקרו ועונו באכזריות על ידי כוחות הביטחון המקומיים. שניים מהם, רפי ועקנין ומרסל רוימי, מתו בעקבות העינויים הקשים והוכתרו להרוגי מלכות. המבצע, חרף תוצאותיו הקשות, העלה מחדש את נושא העלייה לארץ ישראל על סדר היום של יהדות מרוקו, העלה את קרנה של המדינה ורוח אחרת, של כבוד עצמי גאווה וביטחון החלה לנשוב בקרב יהודי מרוקו.
קבוצה שאינה בת מנייה
בתורת הקבוצות, קבוצה שאינה בת מנייה היא קבוצה אינסופית המכילה יותר מדי איברים מכדי שניתן יהיה למנות אותם. לפיכך, לא ניתן לבצע התאמה של "אחד כנגד אחד" עם המספרים הטבעיים. תכונה זו קשורה קשר הדוק לעוצמה שלה: קבוצה אינה ניתנת למנייה אם עוצמתה גדולה מאלף אפס, עוצמת המספרים הטבעיים.
לקבוצות בלתי ניתנות למנייה יש יישומים חשובים בענפים שונים של המתמטיקה, כולל באנליזה, מטרולוגיה ובתורת הקבוצות. המושג של אי-מנייה ממלא תפקיד מהותי בהבנת הגודל והמבנה של קבוצות שונות, ויש לו השלכות עמוקות בלוגיקה מתמטית וביסודות המתמטיקה.
רקע
המושג אי-מנייה הוצג בסוף המאה ה-19 על ידי אבי תורת הקבוצות, המתמטיקאי גאורג קנטור. קנטור הראה שקבוצת המספרים הממשיים, הכוללים את כל רצף המספרים, יוצרים קבוצה בלתי ניתנת למנייה. תוצאה זו הייתה מפתיעה באותה תקופה, שכן היא סתרה את האינטואיציה שניתן לרשום או לספור את המספרים הממשיים בדרך כלשהי. ההוכחה של קנטור לאי-מנייה של המספרים הממשיים ידועה בשם "האלכסון של קנטור". ההוכחה בנויה על הוכחה בדרך השלילה. מניחים שניתן לרשום את המספרים הממשיים ברצף, ובונים מספר חדש השונה מכל מספר ברצף, מה שמוביל לסתירה.
מלבד המספרים הממשיים, ישנן דוגמאות נוספות לקבוצות בלתי ניתנות למנייה, כמו קבוצת כל הפונקציות מהמספרים הממשיים למספרים הממשיים, קבוצת כל תת-הקבוצות של המספרים הממשיים, וקבוצת כל הנקודות במרחב אוקלידי.
תכונות
ישנם הרבה מאפיינים מקבילים של אי מנייה. קבוצה X אינה בת מנייה אם ורק אם מתקיים אחד מהתנאים הבאים:
ניתן להוכיח את שלושת המאפיינים הללו כשקולים בתורת הקבוצות של צרמלו־פרנקל ללא אקסיומת הבחירה, אך לא ניתן להוכיח את שקילותם של השלישי והרביעי ללא עקרונות בחירה נוספים.
משפט: אם X קבוצה שאינה בת מנייה היא תת־קבוצה של קבוצה Y, אז Y אינה בת מנייה.
דוגמאות
דוגמה לקבוצה שאינה בת מנייה היא \mathbb{R}, קבוצת המספרים הממשיים. האלכסון של קנטור מראה שאי אפשר למנות את איברי הקבוצה. ניתן להשתמש בטכניקת הלכסון גם עבור קבוצות אחרות כדי להראות שאי אפשר למנות את אבריהן, כמו קבוצת כל הסדרות האינסופיות של המספרים הטבעיים, וקבוצת כל תתי־הקבוצות של קבוצת המספרים הטבעיים (כלומר , קבוצת החזקה של \mathbb{N}). העוצמה של \mathbb{R} נקראת לעיתים קרובות עוצמת הרצף, ומסומנת באות \aleph, ולעיתים גם בסימונים או או\beth_1.
קבוצת קנטור היא תת-קבוצה של \mathbb{R} שאינה בת מנייה. קבוצת קנטור הוא פרקטל ובעל ממד האוסדורף גדול מאפס אבל קטן מאחת. זוהי דוגמה לעובדה הבאה: כל תת-קבוצה של \mathbb{R} של ממד האוסדורף שגדול מאפס, בהכרח אינה בת מנייה.
דוגמה מופשטת יותר לקבוצה בלתי ניתנת למנייה היא אומגה אחת, קבוצת כל המספרים הסודרים הניתנים למנייה. העוצמה של אומגה אחת מסומנת ב־\aleph_1. באמצעות אקסיומת הבחירה ניתן להראות ש־\aleph_1 היא העוצמה הקטנה ביותר שאינה בת מנייה. כך גם עוצמת הממשיים, המסומנת ב־\beth_1. גאורג קנטור היה הראשון שהעלה את השאלה אם מתקיים השוויון, במה שלימים כונה "השערת הרצף". שאלה חשובה זו הוצגה בשנת 1900 על ידי דויד הילברט, כראשונה מבין 23 הבעיות שלו. לימים הוכיח קורט גדל כי לא ניתן להפריך אותה, וכ־30 שנה לאחר מכן הוכיח פול כהן שאינה תלויה באקסיומות צרמלו-פרנקל לתורת הקבוצות, כולל אקסיומת הבחירה.
יהודה דרניצקי
יהודה (יודין) דְרָנִיצקי (26 באפריל 1910 – 14 ביוני 2002) היה איש ציבור ישראלי. החזיק בתפקידים בכירים בהסתדרות העובדים הכללית וכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם מפ"ם.
חייו
דרניצקי נולד בשנת 1910 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה). בנעוריו הצטרף במחתרת לשורות השומר הצעיר, ועמה עלה לארץ ישראל בשנת 1925.
בארץ היה דרניצקי פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל ונמנה בין מייסדי הליגה הסוציאליסטית והחוגים המרקסיסטיים. לאחר מכן הצטרף למפלגת "השומר הצעיר", ויחד עמה התמזג לשורות מפ"ם.
למד שנה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1942 החל בפעילות ציבורית כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב ובנוסף נבחר למועצת ההסתדרות ולמזכירות בית הדין העליון שלה. בשנת 1949 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ובשנת 1955 לוועדה המרכזת. משנת 1966 עמד בראש המחלקה לדמוקרטיה תעשייתית בהסתדרות. כמו כן שימש מרצה בבית הספר לפעילי ההסתדרות.
בשנת 1952 יצא מטעם ההסתדרות והמגבית לארצות הברית, אולם כניסתו סורבה בגלל היותו חבר מפ"ם והוא נשלח לאליס איילנד. לאחר 18 ימים הוא שב לישראל.
פרסם מאמרים רבים בעיתון "דבר".
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
שלמה בראבא
שלמה בראבא (נולד ב-11 ביולי 1950) הוא קומיקאי, שחקן, מדבב ומנחה ישראלי; זוכה פרס אופיר על תפקידו בסרט "הערת שוליים" ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על תפקידו בסדרה "אורי ואלה".
ביוגרפיה
בראבא נולד בחדרה וגדל בנתניה להורים ניצולי שואה כבן בכור ולו שתי אחיות קטנות. הוא קרוי על שם סבו מצד אביו, אשר היה הרב הראשי של העיר לודז'. בנעוריו למד במגמת דרמה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב. לאחר ניסיון הסגירה של בית הספר בשנת 1967 והעברתו מן הבניין הקבוע, סיים את כיתה י"ב בתיכון תלמה ילין.
בראשית שירותו הצבאי, היה חניך בקורס טיס. לאחר שנשר ממנו, עבר ללהקת פיקוד מרכז והשתתף בשנת 1969 בתוכניתה "רד אלינו לבקעה", בה שר סולו בשיר "המלווה". באותה שנה נבחרה הלהקה כלהקת השנה בגלי צה"ל. בשנת 1970 השתתף בתוכנית נוספת של להקה פיקוד מרכז - "ליד הירדן".
קריירה
עם שיחרורו מצה"ל, הופיע בר אבא בהצגה "הקורקבן" לצד אורי זוהר ולמד לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בשנות ה-70 הצטרף לפרויקט של נולה צ'לטון בקריית שמונה. ב-1972 החל בהופעות בידור יחד עם מוני מושונוב שהיה שותפו שנים ארוכות והופיע בהצגות תיאטרון חיפה כמו במחזה החברתי קריזה.
בשנת 1975 שיחק יחד עם מושונוב בפרק "הקופאי" מתוך הסדרה "גם אנו שופטים".
בשנת 1978 החל לשחק בתוכנית הטלוויזיה הידועה "זהו זה!" יחד עם מושונוב, גידי גוב ושחקנים נוספים, שם הוא זכור בעיקר בזכות דמותו של "יאצק", מעין פארודיה על דמות של חלוץ ציוני עם שפם, כובע טמבל, מכנסי חאקי ואקורדיון, שהסביר על מקומות בארץ במבט הומוריסטי. ב-2011 נבחר יאצק במקום ה-10 במצעד הדמויות האהובות ביותר של הטלוויזיה החינוכית. בראבא הציג הומור נונסנס מטורף שהיווה השראה לבדרנים רבים אחריו. דוגמה לקטע מפורסם שלו: הוא מתחיל לספר בדיחה על פולני, כורדי ושוודי שנוסעים ברכבת, עובר בינתיים לנושאים אקטואליים, ובשובו חזרה אל הבדיחה, הכורדי היה הולך לאיבוד בדרך.
בראבא העלה יחד עם מושונוב מספר מופעי בידור, בהם "רואים כפול", "פתאום ביחד", "הביצה והתרנגולת" ועם אמנים נוספים את "ערב חד פעמי" ו"ערב חד פעמי קונבנציונלי".
במקביל לקריירת הבידור הופיע בראבא בהצגות תיאטרון: "רומיאו ויוליה", "קריזה", "ליל העשרים", "קרום", "גן הדובדבנים", "אוליבר טויסט", המחזמר הישראלי (בהפקה מסחרית של מנחם גולן), "הקייטנים", ו"הזלמנאים" בתיאטרון חיפה, "החייל האמיץ שווייק" ו"הקומיקאים" בתיאטרון הבימה, ו"המכשפה", המחזמר "המפיקים", המחזמר ״משהו מצחיק קרה״ ובהצגה "הכתובה" בתיאטרון הקאמרי.
במהלך שנות ה-80 השתתף בדיבוב דמותו של בנץ מהצמד אריק ובנץ בתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום", ובשנת 2004 דיבב את דמותו של סייקס בסרט "תפוס ת'כריש".
במסגרת הצמד "מוני ובראבא" השתתף בחמישה מופעי פסטיגל. השירים שביצע הצמד היו "חברים" (1983), "עייפים אך מרוצים" (1984), "השיר של יומבו וגמבא" (1987), "אני והצל שלי" (1988) ו"ילד סנדוויץ'" (1990). ב-1991 השתתף, לצד מוני מושנוב, גידי גוב, האחיות יוספי ושלישיית הופה היי, במופע לפסח שנקרא "זהו הופה".
בשנת 1992 יצר ושיחק בדוקומדיה בשלושה חלקים "י. שוורץ ומלחמתו בחיים" בערוץ 1, אשר עם השנים זכתה למעמד של סדרת פולחן.
בימיו הראשונים של ערוץ 2 גילם את דמותו של "ברונו" בפינה קבועה של הזכיינית טלעד שבה הציג את לוח השידורים בהומור הפרוע והאופייני לו. ב-1998 שודרה עונה שנייה ל"ברונו", שהוקדשה הפעם לחגיגות ה-50 למדינה.
הנחה את שתי העונות הראשונות של תוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?".
במשך שנים רבות היה שחקן מרכזי בלהקות השחקנים של תיאטרון "הבימה" והתיאטרון הקאמרי ונחשב לאחד השחקנים הדרמטים והקומיים הבולטים בישראל.
בשנת 2007 הנחה בערוץ 10 את השעשועון "מסדר זיהוי".
ב-2008 השתתף בתפוס ת׳פסטיגל, בתפקיד ראש העיר הרשע. זוהי הייתה חזרתו של בראבא להפקת הפסטיגל, לאחר 18 שנות היעדרות.
בשנת 2009 השתתף בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה, "פרשת השבוע", ששודרה בHOT.
ב-2010 השתתף בסרט הקומדיה "חצי טון ברונזה" שהוקרן ב-HOT VOD.
בשנת 2011 גילם את חוקר התלמוד פרופסור אליעזר שקולניק בסרטו של יוסי סידר, "הערת שוליים", זוכה פרס התסריט בפסטיבל קאן. בראבא זכה ב"פרס אופיר" לשחקן הראשי הטוב ביותר, על משחקו בסרט. באותה שנה השתתף כשופט בתוכנית הבידור, "הצחקתם אותנו", ששודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת". באותה שנה השתתף בתפקיד משנה במופע הילדים מותק של פסטיבל לצד רינת גבאי ויעל בר זוהר.
בשנת 2012 השתתף בראבא בתוכנית רוקדים עם כוכבים (ערוץ 2) לצידה של הרקדנית פולינה צ'יקטונוב. בהמשך אותה שנה, החל בראבא להשתתף בסדרה הקומית "משפחה לא בוחרים" המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013 גילם את מנחם פלקמן, מייסד ומנהל אחוזת "נווה שמרית" בסדרת האימה "המגפה".
ב-2015 העלה לראשונה מופע יחיד, שמבוסס על אפיזודות מחייו האישיים והמקצועיים. את המופע כתב עם בת-זוגו, שמר גאון.
בשנת 2016 עלתה סדרת הטלוויזיה "אורי ואלה", בכיכובו כאורי ובהשתתפות דינה סנדרסון, שאף כתבה את הסדרה.
ב-2017 שיחק את הרב אלתר קופר בסדרה "שבאבניקים".
ב אפריל 2018 השתתף בעונת הבנים בתוכנית הדוקו-ריאליטי ”אף פעם לא מאוחר” ששודרה בערוץ רשת 13.
בדצמבר 2018 השתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" המשודרת בערוץ כאן 11 בה שיחק בתפקיד השופט קאהן.
בשנת 2022 השתתף בראבא בתפקיד ראשי בקמפיין של רשת דיור מוגן מגדלי הים התיכון.
בר אבא חזר לעונה המיוחדת שהפיק ערוץ כאן 11 של "זהו זה!" בעקבות אירועי הקורונה, וממשיך להופיע בתוכנית זו גם ב-2023.
חיים אישיים
בראבא היה נשוי לאינגריד בן מוריס, אך השניים התגרשו לאחר שנים ספורות. לאחר מכן נישא בשנית לחמדה לוי, ולשניים נולדו שני בנים. הזוג התגרש ב-2012.
מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב.
הארץ מתעוררת
הארץ מתעוררת (באנגלית: Earth Awakens) הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד ואהרון ג'ונסטון. יצא לאור באנגלית בשנת 2014 ובעברית בשנת 2016. זה הספר השלישי בטרילוגיית "מלחמת הפורמיקים הראשונה" מסדרת "המשחק של אנדר", ומשלים את הסיפור שהחל בשני הספרים הראשונים בטרילוגיה, "והארץ אינה יודעת" ו"הארץ בלהבות".
עלילה
הפורמיקים פלשו לסין והאנושות חלוקה לגבי צורת ההתגוננות המיטבית. ממשלת סין נחושה בדעתה להדוף את הפלישה ללא סיוע משאר העולם. קפטן אוטול וסגן רקהאם מוחזקים במעצר, לאחר שהשתמשו בראש נפץ גרעיני שהשיגו באופן לא חוקי כדי להרוס את אחת הנחתות. במהלך הפלישה הציל רקהאם את בינגוון, ילד סיני בן שמונה הניחן בשכל יוצא דופן. בינגוון מציע להפיץ באינטרנט שמועה, לפיה אוטול ורקהאם פעלו בהוראתו של גנרל סימה, שמחזיקם במעצר, ובכך להעניק לו את המזכה על הרס הנחתת ולהביא לשחרורם.
סיוופלה
סיוופלה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית נונו בהשתתפות צמד הדי ג'יים TOX1C. את השיר הוציאה לאור ב-24 באוקטובר 2022 חברת התקליטים D-Music, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
רקע
לאחר זכייתה בפרס אקו"ם לתגלית השנה החלה נונו לעבוד על כתיבת והלחנת השיר. הפקתו האלקטרונית בוצעה על ידי TOX1C, צמד מוזיקלי ישראלי המתמקד בעיקר בסוגת ההאוס, שהפכה למוטיב מרכי בשיריה של הזמרת. שם השיר שאוב מהביטוי הצרפתי "s'il vous plait", שפירושו "בבקשה".
הצלחה מסחרית
בדומה לסינגלים הקודמים של נונו, כמו "Cute Boy" ו"ליבינג דה דרים", האודיו של "סיוופלה" נלווה למספר סרטוני "טיקטוק", שהפכו אותו לוויראלי בפלטפורמה. בשבוע הראשון לצאתו נכנס למצעד הסינגלים השבועי של המדיה פורסט במקום התשיעי. ב-10 בנובמבר נכנס ל במקום השביעי, ושבועיים לאחר מכן רשם את שיאו במקום הרביעי, שם שהה שבועיים רצופים. במצעד העשירייה של כאן גימל הגיע בשיאו למקום השלישי.
פומלה
פומלה או פומלו (באנגלית: pomelo, שם מדעי: Citrus maxima או Citrus grandis ) הוא פרי ממשפחת פיגמיים. הפומלה הלבנה בעלת צבע ירוק חיוור,ההופך לצהוב כאשר מבשיל. הפרי גדול בהרבה מאשכולית, בעל בשר מתוק וקליפה עבה וספוגית. מגדלים בארץ גם זן של פומלה אדומה והיא המועדפת על ידי הצרכנים. היא בעלת קליפה דקה יותר וציפה אדומה ועסיסית.
הפרי הובא לארץ ישראל מסינגפור בשנת 1910 על ידי שמואל צבי הולצמן. בתחילה נקרא בעברית בשמו הצרפתי - פומלו. הצורה העברית הנפוצה "פּוֹמֵלָה" נטמעה בלשון הדיבור מתוך תהליך של גזירה לאחור מן הריבוי "פומלות".
מכלוא טבעי בין פומלה כצמח אם ותפוז מתוק יצרו את האשכולית, לפני כ-300 שנה.
הסטוריה
הפומלה היא זן קדמוני של פרי הדר, שמקורו בדרום-מזרח אסיה, ובייחוד מלזיה. משערים שזן 0sbeck הועבר מאיי מלזיה לסין במאה הראשונה לפני הספירה. היא גדלה בדרום סין, ובמרכז תאילנד ,וייטנאם, אינדונזיה ופיג'י.
אנגלי בשם שדוק, אשר שימש כקברניט באוניית סוחר בקו הודו המזרחית- בריטניה, במאה השבע עשרה, העביר זרעים של פומלה לאיי ברבדוס (איי הודו המערבית) ומשם הצמח נפוץ לג'מאייקה ולאמריקה, ומשם המשיך להתפשט וחדר לעולם המערבי. לכן,באנגלית, הפומלה נקראת גם "שֶדוֹק", (Shaddock). באוקיינוס השקט ובאסיה הוא ידוע כ"הזָ'בּוֹנְג", ובסינית הוא נקרא "יוֹאוּדְזִי" (柚子). בהולנדית נקראת פוֹמְפֵלְמוּס Pompelmoes (מילולית "לימון נפוח"), כפי שקרא לה הבוטנאי הגרמני. משם זה נגזר השם בצרפתית "פומלו".
על פי שמואל טולקובסקי, כנראה שהפומלה היתה ידועה בארץ ישראל כבר בשנת 1187, עם הכיבוש המוסלמי.
בשנת 1910, לפני עליתו לארץ מאוסטרליה, שמואל הולצמן קנה מספר שתילי פומלה בסינגפור. רק שנים מהשתילים שהביא שרדו והתפתחו- אחד מוצאו מסין והשני תאילנדי. אחד הניב פירות אגסיים גדולים, שנקראו גוליית, והשני פירות קטנים. עד שנות ה-70 הפומלה לא התקבלה בארץ. בשנת 1975 החל יצוא של כמויות קטנות של פרי הפומלה לאירופה, ושם התקבל בהתלהבות. בעקבות כך, התחיל להתפשט גידולה בארץ, ובעיקר זני גוליית וצ'נדלר. היצואנים הגדולים ביותר של פומלה כיום הם ישראל וקליפורניה.
הפומלה היא צמח האם במכלוא טבעי שתוצאתו היתה האשכולית.
בנוסף, בשנות ה-60, באוניברסיטת ריברסייד, בקליפורניה, פותח זן מכלוא נוסף אשר הפומלה היתה שותפה בו, וזו הפומלית.
מאפיינים
הפומלה היא פרי ההדר הגדול ביותר, והיא מגיעה לקוטר של 30 סנטימטר ולמשקל של עד 3-4 קילוגרמ ים. הפומלה הלבנה בארץ היא בעיקר מזן גוליית. זהו זן יסוד,בעל קליפה עבה מאד, המתקלפת בקלות. צבע חלקו הפנימי של הפרי הוא צהוב חיוור, בעל אחוז מיץ נמוך וטעמו מתוק .הבשלתו מתרחשת בחודשים אוקטובר עד פברואר.
פומלת צ'נדלר היא זן מכלוא בין פומלה חסרת חומציות לבין פומלה פינק מתוק, והיא שייכת לפומלות התאילנדיות. צורת הפרי עגולה פחוסה, בעל קליפה חלקה, דקה יחסית ומתקלפת בקלות. הציפה בעלת גוון אדום, עסיסית ומתוקה.
תכולה
100 גרם פומלה קלופה מכילה: 38 קלורי ות, 0.76 גרם חלבון, 0.04 גרם שומן, 9.62 גרם סוכר ים, 1 גרם סיבים, 4 מיליגרם סידן, 0.11 מיליגרם ברזל, 8 IU ויטמין A. כמו כן היא מכילה 0.03 מיליגרם טיאמין, 0.03 מיליגרם ריבופלבין, 0.2 מיליגרם ניאצין וכן 61 מיליגרם ויטמין C.
סכנות
למרות התרומה של פרי זה לאנשים בריאים, אין הדבר כך לגבי אנשים הנזקקים לתרופות. האינטראקציה מתרחשת בין התרופות לבין הפרי השלם, המיץ, הציפה והתרכיז. האינטרקציות קשורות לדרכי המטבוליזם בהשפעת הפרי, והידועות ביותר מתקיימות עם תרופות מקבוצת הסטטינים ועם חלק מהתרופות לטיפול ביתר לחץ דם. בתחילה, אזהרה זו ניתנה לגבי האשכוליות, אך מסתבר שהפומלה מכילה רכיבים כימיים דומים. לגבי חלק מהתרופות יש עיכוב בהתפרקות בכבד, שגורם לעלית ריכוז התרופה בגוף מעבר לרצוי. לגבי תרופות אחרות האינטראקציה גורמת להקטנת ספיגת התרופה, ואז הריכוז בגוף הוא מתחת לרצוי.
פרדיננד שצ'ביל
פרדיננד שצ'ביל (באנגלית: Ferdinand Schevill; 12 בנובמבר 1868, סינסינטי, אוהיו - 10 בדצמבר 1954, טוסון, אריזונה) היה היסטוריון אמריקאי.
קורות חייו
ב-1889 סיים שצ'ביל לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל וב-1892 השלים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרייבורג בגרמניה. הוא כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת שיקגו בשנים 1892–1924 ובשנים 1930–1937, ונחשב למומחה בהיסטוריה של מערב אירופה החל מראשית הרנסאנס וכלה בעת החדשה. התמחותו העיקרית הייתה בהיסטוריה של פרוסיה, ערי המדינה באיטליה, האימפריה העות'מאנית ומדינות הבלקן.
ב-1924 פרש שצ'ביל מהוראה פעילה כדי להתמסר לכתיבה, אך כעבור שש שנים חזר ללמד עד לפרישתו לגמלאות. גם לאחר פרישתו הוסיף שצ'ביל לחקור, לכתוב ולהרצות מעת לעת. ב-1948, בשנתו השמונים, נסע ביחד עם קבוצת פרופסורים מאוניברסיטת שיקגו למסע הרצאות בעיר פרנקפורט.
שצ'ביל התמחה גם בכתיבת היסטוריוגרפיה וביוגרפיות, ובהן ביוגרפיה שכתב ב-1917 על גיסו, הפסל קרל ביטר.
ספריו
שצ'ביל חיבר מאמרים, מחקרים וספרים שונים. מספריו:
A political history of modern Europe from the reformation to the present day, C. Scribner's sons, New York, 1907
Siena, the story of a medieval commune, Chapman and Hall, London, 1909
The Rise and Progress of Democracy, Zalaz Corporation, New York, 1915
The making of modern Germany, A.C McClurg, Chicago, 1916
History of the Balkans: From the Earliest Times to the Present Day, Harcourt Brace and Company, New York, 1922
History of Florence, F. Ungar Pub. Co, New York, 1936
History of Florence, from the founding of the city through the Renaissance, F. Ungar, New York, 1936
A history of Europe, Harcourt, Brace and company, New York, 1938
The Great Elector, University of Chicago Press, Chicago, 1947
The Medici, Harper and Brothers, New York, 1950
Six historians, University of Chicago Press, Chicago, 1956
פסוראלן
פסוראלן (Psoralen) הוא תרכובת הבסיס היסודית, במשפחה של תרכובת כימיקל אורגני טבעי, בשם פוראנוקומרין (Furocoumarin). הוא מקורב מבנית לקומרין (Coumarin) על ידי הוספת טבעת פוראן (Furan), ועשוי להיחשב לנגזרת של אומבליפרון (Umbelliferone).
השימוש בפסוראלן צריך להיעשות בזהירות, מאחר ש רבים הם רעילים ביותר עבור בעלי חיים. אחדים מהפורוקומרינים נמצאים אף בשימוש בנחלים באינדונזיה לצורך לכידת דגים.
שימושים
שימוש חשוב בפסוראלן הוא ב-PUVA, טיפול לבעיות עור, כגון ויטיליגו פסוריאזיס (בהרת), פסוריאזיס ואקזמה. הפסוראלן מגביר את רגישות העור לאור אולטרה סגול, ומאפשר קבלת אדמומיות בעור (החיונית לתהליך הריפוי) גם באור UVA. UVA לבדו ללא פסורלן לא גורם לאדמומיות בעור גם בעוצמות גבוהות, אך יחד עם הפסוראלן כאשר העור נחשף ל UVA הוא כן מקבל אדמומיות.
הפסוראלן נמרח תחילה על העור או נבלע דרך הפה, כדי להפוך את העור לרגיש יותר לאור, ולאחר מכן העור נחשף לקרינה על סגולה מטווח UVA. טיפול ה-PUVA הוא בעל יעילות קלינית גבוהה, אך תופעת הלוואי שלו היא הזדקנות העור וסיכון מוגבר לסרטן העור. פסוראלן גם הומלץ לטיפול באלופציה (אובדן שיער חלקי) וגם בטיפול אפרזיס, שַם הפסוראלן נמהל עם תאי הדם הלבנים שהוצאו, לפני החשיפה לקרינת העל סגולה.
הפסוראלן התגלה במצרים העתיקה וככל הנראה נעשה בו שימוש רפואי במצרים העתיקה.
ח'רמיה
החֻ'רמיה (מפרסית: خرمدينة כלומר "[הדת] השמחה") או ח'ראמדין היא תנועה או מספר תנועות דתיות שקמו בעקבות ההתנקשות בחייו של המצביא אבו מסלם איש ח'ראסאן בשנת 755 לספירה על ידי הח'ליפה העבאסי אל-מנסור. תנועות הח'ראמיה התבססו על סגידה כמעט אלילית לאבו מסלם, מתוך אמונה שהוא לא מת אלא ניצל בדרך נס ונמלט אל משכן נסתר בהרי איראן, שם הוא שוכן עם דמויות אחרות כמו הנביא מחמד וזורואסטר ועתיד לחזור כדי לנקום את הבגידה בו ואף לגאול את האנושות.
רקע
אבו מסלם, מתאסלם מדור ראשון ממוצא איראני, היה האישיות הצבאית שהקימה את ה'מהפכה' (דַוְּלה) העבאסית. הוא היה מצביא מוכשר ומנהיג כריזמטי בקרב תושבי ח'ראסאן, מחוז חשוב בשולי האימפריה המסלמית דאז בגוש האיראני (כיום חלק מאפגניסטן) ומקור תמיכתם הפוליטית של העבאסים. נראה כי אחרי אבו מסלם נהו בעיקר אנשים ממוצא פרסי, בין אם מתאסלמים שזכו למעמד נחות ( מֵוֵאלי ) ביחס למסלמים ערבים ובין אם אנשים בעלי זהות דתית לא ברורה ואף עם נטייה לכיוון הדת הזורואסטרית שטרם נעלמה מאיראן.
אבו מסלם זכה למעמד חשוב בזמנו של הח'ליף העבאסי הראשון אל-צפאח ובתקופתו של הח'ליף אל-מנסור אף סגדו לו ולח'ליף תנועה שנקראה רואנדיה, שהאמינה שהח'ליף העבאסי הוא גלגול של רוח אלוהים ואבו מסלם הוא הנביא שלו. הם התקבצו כדי לסגוד לח'ליף מול ארמונו, והח'ליף נאלץ להרוג אותם. לאחר מכן, הוזמן אבו מסלם לחצר הח'ליף ונרצח בשנת 755 מחשש שהפופולריות שלו תאיים על שלטונו של אלמנצור.
תחילת המרד
הח'רמיה היו תנועה ששילבה אמונות אליליות זורואסטריות עם יסודות אסלאמיים (בעיקר שיעיים) ועם דמותו ההיסטורית של אבו מסלם. במרידות, שהתרחשו בח'ראסאן ובאזרבייג'ן, השתתפו גם קציניו של אבו מסלם, כמו האשם בן אלחכים המכונה אלמֻקַנַע (רעול הפנים). המרד התחיל על ידי לבלר איראני בשם סנפאד' (סנבאד האמגוש) אשר, בטרם תצא שנה מאז מותו של אבו מסלם, קרא לצעוד על מכה ולהשמיד את הכעבה! סנפאד' טען כי אבו מסלם לא נרצח אלא הפך ליונה ועף אל הרי זגרוס שם הוא חי עם המהדי ומזדק.
שיא המרד וסיומו
שיא המרד הגיע עם יציאתו לפומבי של אלמקנע ב-759, לשעבר קצין בצבאו של אבו מסלם שהציג את עצמו כנביא של אבו מסלם אשר היה, לטענתו, גלגול של אלוהים ומכריז על אלהותו של אבו מסלם. הוא נכלא עקב דעותיו, אבל השתחרר והתחיל מרד ב-770 בערך למשך כעשרה שנים. ב-755, בחלוף עשרים שנים ליום הירצחו של אבו מסלם, פרץ מרד נוסף בשמו של אצחאק אלטורקי, שטען שאבו מסלם נמצא עם זורואסטר ושניהם יחזרו לגאול את האנושות. גם מרד זה סוכל ב-780 כאשר הצבא העבאסי הגיע לח'ראסאן הרחוקה, ואז אצחאק התאבד עם כל נשותיו.
אבל המרד המשמעותי והארוך ביותר מבחינת השפעתו ואורכו היה המרד של באבכ ח'ראמדין שפרץ ב-817 ונמשך עד 837. זאת הודות למקום ביצורו הטוב בהרי טבריסטאן במצודת באז ואף למספר ניצחונות צבאיים של באבכ ותומכיו. ייתכן כי באבכ היה זורואסטרי מלידה וביקש להחזיר את דת מזדק ואת מלכות ח'וסראו הסאסאנית שקדמה לאסלאם. נפילתו של באבכ נגרמה הודות לבגידתו של סהל אבן סונבט ,נסיך ארמני שאירח אותו. הח'ליף אל-מעתצם הורה לכרות את גפיו בפומבי ואז לתלות את גופתו למשך מספר ימיו בבגדאד. אחר כך, הופשט עורו ונמתח על גבי עורו של שור.
Bartier Cardi
Bartier Cardi הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית קארדי בי, בשיתוף הראפר 21 סבאג'. השיר יצא לאור ב-22 בדצמבר 2017, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה Invasion of Privacy, כאשר קודמו הוא, "Bodak Yellow".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הארבע עשרה במצעד הבילבורד הוט 100, והארבעים במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר יצא בסמוך להכתרתה של קארדי בי כראפרית היחידה בהיסטוריה שהצליחה להכניס את שלושת הסינגלים הראשונים שלה אל העשירייה הפותחת של מצעד הבילבורד הוט 100, כשהראשון מביניהם ("Bodak Yellow"), הגיע בשיאו אל המקום הראשון, השני ("MotorSport"), אל המקום השישי, והשלישי ("No Limit"), אל המקום הרביעי.
השיר נכתב על ידי קארדי בי, 21 סאבג', סמואל גלואדה ודריל מק'ורקל. את השיר פרסמה קארדי בי ברשתות החברתיות כבר ב-20 בדצמבר באותה השנה.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה קארדי בי לערוץ ה-Vevo שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. האודיו זכה לוויראליות רבה, ונכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-94 מיליון צפיות.
באפריל 2018, יצא הקליפ הרשמי של השיר. הקליפ בוים על ידי פטרה קולינס.
מיקומי שיא
בארצות הברית הצליח השיר להגיע אל המקום ה-14 ובכך הפך לרביעי של קארדי בי שעשה זאת.
אישטוואן שבש
אישטוואן שבש (במקור שפאט - Spät, בהונגרית: Sebes István; סגהאלום, 15 בדצמבר 1906 – בודפשט, 2 בדצמבר 1966) היה סגן שר החוץ של הונגריה יהודי-הונגרי, שגריר, חבר האספה הלאומית, עובד המפלגה, רפד במקצועו המקורי.
קורות חיים
אישטוואן שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים. אביו ברנאט בלה שבש (שפאט) היה מורה יליד סרווש, ואמו הייתה ברתה דיאמנט. לאחר שסיים את לימודיו בחטיבת הביניים, השיג הסמכה כרפד. הוא היה חבר באיגוד עובדי העץ מגיל 16 ובגיל 20 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים של הונגריה (KIMSZ) והיה מזכיר הוועד המרכזי של הברית (1927). הוא נעצר בשנת 1929 ונידון לשנתיים מאסר. לאחר שחרורו, בין השנים 1931 ל-1932, הוא שוב היה מזכיר הברית. בשנת 1933 נסע לברית המועצות, שם למד בבית הספר הבינלאומי לנין, ולאחר שובו בין השנים 1935 לבין 1936 היה מזכיר ועד בודפשט של ה-KMP. הוא נעצר בשנת 1936 ונידון לחמש עשרה שנות מאסר, מתוכם ריצה שמונה שנים. הוא גורש על ידי אנשי מפלגת צלב החץ כיהודי בשנת 1944, אך הצליח להימלט מהרכבת לרייך השלישי. לאחר שחרורו קיבל עמדת מפלגתית ומדינית גבוהה. הוא הפך לסגן ראש המחלקה לניהול ההמונים בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, והפך חבר במחלקת הקאדררים (עד 1948). בינתיים הוא היה עובד של היומון "העם החופשי" (Szabad Nép). ב-15 במאי 1949 הפך לחבר פרלמנט ממלא מקום ברשימת חזית העם ההונגרית לעצמאות במחוז ואש, והוא אכן מונה לחבר האספה הלאומית שנתיים לאחר מכן. בשנת 1950 הוא היה סגן נשיא לשכת ביקורת המדינה ואחר כך נשיאה מהשנה שלאחר מכן. בשנת 1953 הוא שוב היה חבר פרלמנט, ומ-19 באפריל 1956 עד 15 באוגוסט 1959 היה סגן שר החוץ ומ-16 בדצמבר 1964 היה שגריר הונגריה בווינה עד מותו. משנת 1954 היה חבר בוועדת הביקורת המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, ומהשנה שלאחר מכן היה סגן השר לביקורת המדינה.
כיפת השלשלת
כיפת השלשלת (בערבית: قبة السلسلة קֻבָּת (אל)סִלְסִלַה – כיפת השלשלת או محكمة داود מָחְכַּמַת דּאוּד – בית המשפט של דוד) היא מבנה שניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685-705.
המבנה, מהקדומים ביותר שעל הר הבית, הוא מבנה קונצנטרי המורכב משני חלקים: המבנה הפנימי מורכב מכיפה שקוטרה 14 מטר, הנסמכת על גבי תוף משושה העשוי מפנדנטיבים ומתחת לכל אחד מקודקודיו - עמוד. המבנה החיצוני עשוי מצולע בעל 11 פאות. במקורו היה המבנה פתוח לגמרי, ללא כל קירות בינות לעמודים, אולם בתקופה מאוחרת יותר נסתמה אחת הצלעות החיצוניות ונהפכה למחראב. העמודים וכותרותיהם כולם נמצאים בשימוש משני. חלקיו הפנימיים של המבנה היו מצופים בפסיפסי זכוכית עד התקופה העות'מאנית, אז הוחלפו באריחי קרמיקה.
בתקופה הצלבנית הפך המבנה לקפלה על שם "יעקב הקטן". בזמן כלשהו לאחר התקופה הצלבנית נבנה המחראב, שצופה בשיש על ידי ביברס. ייתכן שיש לייחס לו את פסיפסי הזכוכית, אם כי אלה עשויים להיות אף מוקדמים יותר.
בתקופה העות'מאנית צופו החלקים הפנימיים באריחי קרמיקה. בשנים 6–1975 עברה הכיפה שיפוצים בחסות הוקף, במהלכו נחשפו חלקים שהיו בלתי ידועים עד אז ואששו את הדעה כי צורתו של המבנה לא השתנתה מהותית מעת בנייתו. רבים מהשיפוצים המאוחרים הוסרו כדי לחשוף ולאפשר שחזור מראהו המקורי של המבנה.
תפקיד המבנה
הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה. המקורות ההיסטוריים (גאוגרפים ערביים וספרות המסעות) מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם בנושא.
מספר מקורות מספרים על מסורת לפיה במקום זה עמד בית המשפט של דוד המלך שם הייתה תלויה שלשלת שדובר שקר לא יכל לאחוז בה, מאחר ששמה בערבית הוא "כיפת בית דינו של דוד". לדעת קונרד שיק מסורת זו טועה לגבי מקום ישיבת הסנהדרין בתקופת בית שני (בלשכת הגזית בבית המקדש), כיוון שזה נמצא ליד שער ניקנור.
במקורות אחרים מתוארת הכיפה כמודל ששימש בעת בניית כיפת הסלע. אולם גם בהנחה זו יש מספר קשיים:
דעה רביעית, שאינה מופיעה במקורות ההיסטוריים, הוצעה על ידי מרים רוזן-איילון; רוזן-איילון שמה לב לעובדה כי כיפת השלשלת ניצבת בדיוק במרכז הר הבית. רוזן איילון אף זיהתה בקצהו של הציר דרום-צפון את מה שלדעתה הוא מיקומו של המחראב המקורי של מסגד אל-אקצא, ולפיכך כיפת השלשלת שימשה במשמעות דתית-סמלית, אולי מעין אומפאלוס.