cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטו פון ביסמרק
ראש ממשלת פרוסיה
ביסמרק האמין שהכוח המניע של תנועת הלאומיות חייב לבוא מהשלטון בצורת הפעלה מחושבת של כוחות צבא וכוחות דיפלומטיים, ולא כהתקוממות עממית ליברלית. תפיסת לאומיות זו נקראה "דם וברזל", והייתה מנוגדת לתפיסה הלאומית שבאה לידי ביטוי באביב העמים. על כן קיבל ביסמרק את הכינוי "קנצלר הברזל". כבר בנאום השבעתו הצהיר ביסמרק:
רפורמות צבאיות
מינויו של ביסמרק הידוע בהשתלחויותיו כלפי הפרלמנט וכלפי הליברלים כקנצלר, גרם לסערה בפרוסיה, והחריף את הסכסוך בין המלך לפרלמנט. אולם ביסמרק הבטיח למלך לדאוג לביצוע הרפורמות הצבאיות ויהי מה. ביסמרק, השיג את התקציבים הנחוצים מהאוצר חרף מחאות הפרלמנט. ולאחר מכן יחד עם רון והמלך החל בביצוע הרפורמות שנועדו להפוך את פרוסיה למעצמה צבאית ראשונה במעלה. לטעמם של המלך וביסמרק, מצבו של הצבא היה מדורדר עקב שנות השלום ועקב חדירת ליברלים רבים מדי לשורותיו. הם ביקשו לחזק את הצבא גם אל מול האיום שנשקף עקב מלחמת אוסטריה-סרדיניה. רון ביקש להפוך את הצבא לצבא-קבע מקצועי ולהעלות את כוחם של אנשי הקבע בצבא על פני צבא ה"לנדוור" העממי, קצינים אלה הגיעו משורות משפחות האצולה הנאמנות לבית הוהנצולרן ומקרב מעמד היונקרים. מי שמימש את הרפורמה בפועל היה ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל הלמוט פון מולטקה הזקן, שכיהן בתפקיד בשנים 1857–1888. קציני הקבע הפכו למעמד בעל זכויות-יתר ולבעלי כוח פוליטי וחברתי גם לאחר שחרורם.
הסכסוך עם הסוציאליזם
ביסמרק, רדף עד חורמה את ארגוני הפועלים והסוציאליסטים בפרוסיה. על פי החוקים שהעביר בפרלמנט בנושא זה נאסר על כל איגוד סוציאליסטי או קומיניסטי, צומצם חופש העיתונות, לארגונים סוציאליסטים נאסר לגייס תרומות וחבריהם נקנסו בסכום של 500 מרק או עונש מאסר של שלושה חודשים. עם זאת, ביסמרק גם ביקש לקנות את לבם של הפועלים באמצעות קשר עם נציג משלהם. ביסמרק החל להיפגש עם מנהיג תנועת הפועלים פרדיננד לסל. הפגישות החלו בחודשים שקדמו להקמת מפלגת הפועלים, ביוזמתו של ביסמרק. לאחר התגבשות רעיון הקונגרס הכללי של הפועלים, והתרחבות פעילות המפלגה הפרוגרסיבית והאיגודים, ביקש ביסמרק להרחיב את ראייתו אודות בעיית תנועת הפועלים. מפני שהיה מוקף בסביבה של יועצים שמרנים ודתיים, הזמין אליו נציג משורות השמאל. לסל נבחר מפני שבעיני ביסמרק, הוא לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו. המשך הקשר נבע מהקמת מפלגת הפועלים ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
לסל מצידו ראה בקשר עם ביסמרק פתח ליצירת ברית נגד הליברלים, אך בלי כוונה לשרת את הריאקציה. הפועלים שנאו את ביסמרק מפני שביקש לצמצם את חירותם, ולסל נאלץ לסנגר על הקשר איתו ביחס דו-ערכי; מצד אחד ראה בו אויב במטרה הסופית של תנועת הפועלים. מצד שני העריך אותו כי היה חומה בצורה נגד הליברלים, וגם קיווה שאולי ביסמרק והמלך יגלו הבנה לתוכניותיו בעניין תיקון מצבו של הפועל. בסופו של דבר הסתייגויותיו של לסל מן הריאקציה נשכחו, והקשר עם ביסמרק תרם לדימויו השלילי של לסל, אף כי לא נודעה להתקשרות ביניהם משמעות אפקטיבית ומעשית.
מלחמות האיחוד
ביסמרק הצליח להביא לאיחוד גרמניה על ידי פתיחה בכמה מלחמות. תחילה, בעקבות מחלוקת ארוכת שנים בנוגע לשאלת השתייכותן של הטריטוריות שלזוויג והולשטיין הנמצאות תחת שלטון דני והזדמנות שעמדה בפני ביסמרק (חילופי שלטון בממלכת דנמרק), החליט ביסמרק בפברואר 1864 לפתוח במלחמה נגד דנמרק בשיתוף פעולה עם אוסטריה. במלחמה זו, המכונה מלחמת שלזוויג השנייה, נכבשו שלזוויג והולשטיין ונלקחו מידי דנמרק. הסכם שלום נחתם בווינה ב-30 באוקטובר 1864.
סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו מדנמרק שימש עילה למלחמה שפרצה ב-1866 בין פרוסיה לאוסטריה ובעלות-בריתה מקרב המדינות הגרמניות הקטנות. במלחמה, שכונתה מלחמת שבעת השבועות, ניצחה פרוסיה, בעקבות ניצחון מכריע בקרב קניגרץ. תוצאת המלחמה הייתה ביסוס מוחלט של ההגמוניה הפרוסית בגרמניה, ודחיקת השפעתה של אוסטריה. פרוסיה סיפחה מספר מדינות גרמניות (הנובר, הסן-קאסל, נסאו ופרנקפורט) וגיבשה את מרבית המדינות הנותרות לגוף אחד בשם הקונפדרציה הצפון-גרמנית. ביסמרק התנגד להצעות של אחדים ממנהיגי הצבא להרחיב את כיבושיה של פרוסיה דרומה, לבוהמיה או אף לאוסטריה עצמה, בין היתר עקב אי-רצונו להגדיל את חלקה של האוכלוסייה הקתולית במדינה.
על רקע סכסוך בנוגע לירושת הכתר הספרדי ומתיחות הולכת וגוברת בין פרוסיה לבין צרפת (שראתה עצמה כזכאית לפיצוי על כך שלא התערבה במלחמת אוסטריה-פרוסיה) נועד מלך פרוסיה וילהלם הראשון ביולי 1870 עם שגריר צרפת, מתוך ניסיון להפיג את המתיחות בין שתי המדינות. בסיום הפגישה, שעלתה יפה, שלח המלך מכתב לביסמרק בו סיכם את הפגישה המוצלחת עם השגריר מתוך תקווה שהדבר יסייע לפוגג את המתח בצד הפרוסי וירחיק את הסכנה שהמתיחות בין שתי המדינות תביא בסופו-של-דבר לעימות אלים, שבו לא רצה המלך. ביסמרק, שהיה מעוניין בפריצת מלחמה בין פרוסיה לצרפת כחלק מניסיונו להביא לאיחוד גרמניה באמצעות סדרה של מלחמות, התאכזב מתוכן מכתבו של המלך. יחד עם זאת, מיאן ביסמרק להשלים עם התפתחות העניינים והחליט לשנות לחלוטין את תוכן המכתב בטרם יעביר אותו הלאה. ביסמרק, ככל הנראה בידיעתו המלאה ובתמיכתו של פון רון, שיכתב את המכתב מהמלך וניסח אותו כך שיציג תמונה הפוכה לחלוטין מזו שהציג המכתב המקורי. המכתב שניסח ביסמרק, לכאורה כסיכום הפגישה, יצר מצג שווא לפיו סירב כביכול המלך לפגוש את השגריר הצרפתי ואף נהג בו בגסות ובאופן משפיל (מאוחר יותר יטען ביסמרק כי בסך-הכל קיצר את תוכן מכתבו של המלך, בטרם העבירו הלאה, משום שהיה ארוך מדי). מכתבו של ביסמרק נתקבל במסדרונות השלטון בפרוסיה כגרסה הרשמית של הפגישה ופורסם ברבים. במהרה הגיע גם לצרפת סיפור ההשפלה-כביכול שעבר שגרירם בפגישתו עם מלך פרוסיה, נתקבל גם בה כגרסה הרשמית של האירועים והביא לתסיסה ולזעם רב כנגד הפרוסים. גורמים פוליטיים צרפתים, שהיו מעוניינים אף הם בעימות מול פרוסיה מסיבותיהם, עטו על סיפור ההשפלה כמוצאי שלל רב והשתמשו בו כדי להניע מהלך של הכרזת מלחמה כנגד פרוסיה. משנודע לשגריר הצרפתי בפרוסיה על הסיכום השקרי של הפגישה ועל ההתפתחויות בצרפת עשה דרכו לפריז כדי להעמיד דברים על דיוקם ולעצור את הידרדרות היחסים אך לא זכה לאוזן קשבת וצרפת, בראשות נפוליאון השלישי, הכריזה מלחמה על פרוסיה. המדינות שבדרום גרמניה ראו בצרפת את המדינה התוקפנית במלחמה זו, והצטרפו לקונפדרציה הגרמנית הצפונית.
צבא גרמניה היה מאורגן ומפקדו היה מולטקה "הזקן", אחד מהמפקדים הטובים ביותר של העידן המודרני. בניגוד לזאת, הצבא הצרפתי היה קרוע בסכסוכים פנימיים ומפקדו היה נפוליאון השלישי בעצמו, כתוצאה מתסביכי הגדלות שלו והתעקשותו שהוא שווה ערך לדודו, נפוליאון בונפרטה, למרות חוסר הניסיון המוחלט שלו בפיקוד.
צרפת סבלה תבוסה משפילה, שבעקבותיה מסרה לידי גרמניה את החבלים אלזס ולורן שבמזרח צרפת ושילמה לה פיצויי מלחמה. וילהלם הראשון הוכתר לשליט גרמניה בארמון ורסאי באולם המראות ב-1871. כך הקים ביסמרק את האימפריה הגרמנית ב-1871, אימפריה אירופאית ענקית, עם יותר מ-40 מיליון תושבים.
לאחר איחוד גרמניה
ביסמרק היה לרייכסקאנצלר של האימפריה הגרמנית החדשה. מדיניות החוץ שניהל הייתה שקולה ופרגמטית, והתבססה על עקרון הריאל-פוליטיק, שלפיו את יחסי החוץ יש לנהל משיקולי תועלת, ולא על-פי אידאולוגיה או רגש. הוא ביקש למנוע מלחמות נוספות באירופה, והקדיש מאמצים כדי לסכל את האפשרות שצרפת תחבור למעצמות אחרות נגד גרמניה כדי לנקום את תבוסתה במלחמת 1870. למטרה זו יזם את הקמת ליגת שלושת הקיסרים בין גרמניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה. כינון הברית הצריך כישרון ומאמץ דיפלומטי מצדו של ביסמרק, משום שלאוסטריה ולרוסיה היו אינטרסים מנוגדים באזור הבלקן. הברית עם רוסיה התערערה בעקבות קונגרס ברלין ב-1878, אך ב-1887 עלה בידו של ביסמרק לקשור שוב את רוסיה ואוסטריה בהסכם ביטחון משותף.
משנות ה-70 של המאה ה-19 נעשה ביסמרק מודאג מצמיחתן של שתי מפלגות חדשות: מפלגת המרכז הקתולית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הקמפיין כנגד קתוליות שהחל ב-1872, ונקרא "קולטורקאמפף", שבמרכזו הייתה הלאמת החינוך היסודי מידי הכנסייה לידי המדינה, היה בעיקר כישלון. הוא תקף את הסוציאל-דמוקרטים בשתי דרכים: המפלגה ומוסדותיה הוצאו מחוץ לחוק, בזמן שמעמד הפועלים פויס בעזרת חקיקה סוציאליסטית שמיסדה ביטוח בריאות וביטוח תאונות כמו גם פנסיית זקנה.
פרישתו
ב-1888 נפטר הקיסר וילהלם הראשון, וכעבור כמה חודשים גם יורשו פרידריך השלישי. לכס הקיסרות עלה וילהלם השני, נכדו של וילהלם הראשון. על אף שבנעוריו היה וילהלם ממעריציו של ביסמרק, הרי שאי-יציבותו הנפשית ומזגו הסוער של הקיסר החדש הביאו עד מהרה לקרע בין שני האישים. ביסמרק, הדמות הדומיננטית בייסוד האימפריה הגרמנית, עסק מזה שנים בביסוס מדיניות חוץ זהירה ופרגמטית. הקיסר החדש העדיף התרחבות טריטוריאלית מהירה וראוותנית על מנת "לשמור על מקומה של גרמניה מתחת לשמש". הייתה זו כוונתו של הקיסר החדש למשול, ולא רק לשלוט, בניגוד לסבו, שהעדיף להותיר את ניהולה היום יומי של האימפריה בידי ביסמרק. היחסים בין האישים הורעלו עד מהרה ולא איפשרו את המשך שיתוף הפעולה ביניהם. ביסמרק האמין כי הקיסר החדש הוא תמים וכי ניתן לשלוט בו בקלות. הוא לא התחשב ברצונו של הקיסר בעיצוב המדיניות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19. הקרע הסופי בין הקיסר והמדינאי אירע לאחר ניסיונו של ביסמרק לחוקק חקיקה אנטי-סוציאליסטית מרחיקת לכת בתחילת 1890.
בשנת 1890, לאחר שזכה ברוב מוחלט ברייכסטאג, ניסה ביסמרק להפוך את החקיקה האנטי-סוציאליסטית הזמנית לחקיקה של קבע. הרוב הקואליציוני, שנסמך על נציגי המפלגה השמרנית והמפלגה הלאומית הליברלית תמך בצעדים אלו, אך הסתייג מחקיקה שנועדה להסמיך את המשטרה לגרש מסיתים סוציאליסטיים מביתם. ככל שנמשך הדיון בחקיקה זו, גילה בו וילהלם עניין רב יותר. הוא גילה עניין בתנאים הסוציאליים של העובדים, ובמיוחד של הכורים, ששבתו בשנת 1889 במחאה על תנאיהם. הייתה זו מדיניות רבת שנים של ביסמרק, להתנגד בתוקף לארגונם הפוליטי של הסוציאליסטים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ובפועל לקיים מדיניות רווחה מתקדמת לזמנה, על מנת לזכות בתמיכת מעמד הפועלים. וילהלם, כפי הנראה, לא היה מסוגל לקדם מדיניות פרגמטית ומתוחכמת כזו שניסה ביסמרק לקדם. ביסמרק, שחש בלחץ מצד וילהלם ובחוסר הערכה מצידו, סירב לחתום על הצהרה בדבר הגנת העובד לצידו של וילהלם, כפי שנדרש על פי החוקה, וזאת על מנת למחות על התערבותו של וילהלם בענייני הממלכה, במקום שבו קודמיו נמנעו מלהתערב.
את התואנה לפיטורי ביסמרק מצא וילהלם בעניין פעוט. ביסמרק, שניסה להגדיל את השפעתו על ענייני הממלכה נזכר בקיומו של צו מלכותי מ-1852 שעליו חתם מלך פרוסיה דאז, פרידריך וילהלם הרביעי, ולפיו, פרט לשר המלחמה, על השרים להיוועץ בקנצלר בטרם ייפגשו עם המלך. וילהלם דרש מביסמרק לבטל את הצו, וב-17 במרץ 1890 שלח אל הקנצלר אולטימטום שקבע כי עליו לבטל את הצו או להתפטר. מכיוון שכך, הגיש ביסמרק את התפטרותו, שאותה קיבל הקיסר באופן מיידי. ברור שבעניין זה לא היה כשלעצמו כדי להוביל לפיטורי הקנצלר. קיימות תאוריות שונות באשר לסיבות עמוקות יותר, ובהן גרסתו של ההיסטוריון בן התקופה הנס דלבריק, שנהנה מאמונם של כמה מהפועלים מאחורי הקלעים, שלפיה העילה האמיתית לפיטורים הייתה חוסר רצונו של וילהלם לשתף פעולה בשינוי חוקתי שיבטל את זכות הבחירה לכל, ויאפשר לקנצלר לשלוט ללא צורך ברוב בפרלמנט. ביסמרק פוטר, והוא בן 75. הוא הוחלף בלאו פון קפריבי.
את שנותיו האחרונות בילה בכתיבת זכרונותיו ("Gedanken und Erinnerungen" – "מחשבות וזכרונות"). מת ב-1898 בפרידריכסרוה (Friedrichsruh, ועל קברו הוא ביקש לכתוב ביום מותו "Ein treuer deutscher Diener Kaiser Wilhelms I“ - "משרת גרמני נאמן של הקייזר וילהלם הראשון". הישגיו של ביסמרק בתחום מדיניות החוץ נמחקו בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הברית עם רוסיה בוטלה ב-1890, ובתוך שני עשורים כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה. הוא עצמו, בשנת חייו האחרונה, חזה במדויק שמלחמה עולמית תפרוץ בעקבות "איזו שטות ארורה כלשהי בבלקנים", כפי שאכן קרה לאחר רצח פרנץ פרדיננד.
משפחתו
ב-1847 נישא ליוהאנה פון פוטקמר ולזוג נולדו שני בנים ובת. בניו מילאו אף הם תפקידים פוליטיים, והבכור הרברט אף מונה לשר חוץ בממשלתו של ביסמרק ב-1886. בניו של ביסמרק התפטרו ממשרותיהם עם התפטרותו.
הנצחתו
על שמו נקראו אוניית המלחמה הגרמנית "ביסמרק", וכן בירת דקוטה הצפונית, ביסמרק.
בשנת 1901 הוקמה לזכרו בכיכר הרפובליקה שבברלין, לפני בניין הרייכסטאג, אנדרטת ביסמרק. ב-1938 הועברה האנדרטה לכיכר הכוכב הגדול בטירגרטן שבברלין.
מצר ביסמרק המפריד בין ארכיפלג וילהלם וארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא בשנת 1974 על שמו של אוטו פון ביסמרק.
קישורים חיצוניים
Steinberg, Jonathan (2011). Bismarck: A Life. Oxford University Press. ISBN 978-0199975396.
פלאריום
פלאריום גלובל בע"מ, המוכרת במותג Plarium, היא חברה ישראלית שבסיסה בהרצליה, אשר עוסקת בפיתוח משחקי מובייל ומשחקי רשת מרובי משתתפים.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-2009 על ידי אבי שלאל, גבי שלאל, איליה טורפיאשוילי, חיים טורפיאשוילי, איוון וורוביצ'יק, מיכאל מורגובסקי וירון חכימי, והיא עוסקת בפיתוח משחקי קז'ואל לשוק המזרח אירופאי, כולל הרשת החברתית הנפוצה VK. בשנת 2011 החברה החלה בפיתוח משחקי רשת מרובי משתתפים.
אתר הטכנולוגיה VentureBeat, המגזין הבריטי Wired UK ובכירים בפייסבוק, הגדירו את החברה כבעלת פוטנציאל עולמי גדול.
באוגוסט 2017 חברת ההשקעות האוסטרלית Aristocrat Leisure קנתה את פלאריום תמורת 500 מיליון דולרים.
באוגוסט 2021 הועסקו בחברה 1,600 עובדים, 250 מהם בישראל והיתר בשני סניפיה בארצות הברית, בסניף ברוסיה ובארבעת הסניפים באוקראינה.
באוגוסט 2021 רכשה החברה את חברת Futureplay הפינית.
אורק
אורק (לטינית: Orc) הוא יצור בדיוני רשע, המופיע בספרי פנטזיה ובמשחקי תפקידים. משמעות המילה "אורק" בלטינית היא שד או יצור השייך לעולם השאול. המונח השתרש במאה העשרים בזכות סיפורי הארץ התיכונה של ג'.ר.ר. טולקין, אשר תיאר את האורקים כחיילי כוחות הרשע הצבאיים של סאורון, שר ואדון האופל. "אורק" משמש לעיתים כמילה נרדפת לגובלין.
מקור המילה "אורק"
במיתולוגיה הרומאית היה אורקוס שם נרדף לפלוטו, אל השאול. נראה שהשם אורקוס התייחס לצדדים האכזריים והמענישים של אל זה.
פליניוס הזקן תיאר אורקים כמפלצות ים גדולות שיניים. המשורר האיטלקי לודוביקו אריוסטו נתן את השם "אורק" למפלצת הים אשר שבתה את העלמה אנג'ליקה, ושבה נלחם הגיבור רוג'רו, רכוב על גבי היפוגריף. ממפלצת זו נגזר שמו של הדולפין הטורף "אורקה" הידוע גם כ"לווייתן קטלן".
במיתולוגיה של ויליאם בלייק ניתן השם "אורק" למפלצת דמוית אנוש, בעלת מאפיינים חיוביים דווקא.
האורק אצל טולקין
ג'.ר.ר. טולקין חידש את המושג ונתן אותו כשם לאחד הגזעים המאכלסים את הארץ התיכונה בלגנדריום שלו, כדמויי אנוש שוכני יבשה. הם מלוכלכים ומכוערים, אכזריים ואלימים, אומללים וקודרים. ביכולתם אך ורק להרוס, והם יצורים שטופי שנאה אפילו כלפי בני מינם. מקורם המוחלט של האורקים אינו ברור. בעוד שבנו של טולקין, כריסטופר, כתב בסילמריליון שהאורקים נוצרו מבני לילית שעונו ועוותו בידי מורגות', טולקין מעולם לא קבע חד משמעית מהו מקורם. מקורות אפשריים הם אכן בני לילית, אך גם בני אדם, איינור נאמנים למורגות', או אולי הכלאה של כל השלושה. לכל אחת מן האפשרויות נקודת חוזק וחולשה. בהתאם, השאלה אם האורקים הם בני אלמוות או לא היא שאלה פתוחה. אם אכן מקורם של האורקים מבני לילית או מאיינור, אזי האורקים הם בני אלמוות (שכן מורגות' לא יכול היה לשנות את גורלם), אך אם מקורם הוא מבני אדם או מהכלאה בין בני אדם לבני לילית או איינור, אז יכול להיות שהם בני תמותה.
לאחר מפלת מורגות', הן סאורון והן סארומן בשלב מאוחר יותר השתמשו בהם כחיילים. ידוע במיוחד גזע ה"אורוק-האי", זן גדול ומפותח יותר של אורקים שהופיע במהלך העידן השלישי, אותו טיפח סאורון ומאוחר יותר נוצלו גם על ידי סארומן.
ככלל, באין שר-אופל להנהיג אותם נוטים האורקים להימלט אל למקומות מסתור ומהווים איום מועט על סביבתם. עם זאת קיימת הדוגמה של עיר האורקים גונדבד, שאינה מצייתת לתבנית זו.
בספרים מסוימים שמתארים את הארץ התיכונה האורקים נקראים גובלין, ולמרות זאת שאר הגזעים קראו להם אורקים. בשפה סינדארין נקראים אורק בשם אוֹרְךְ (ברבים: אירך).
אורקים במבוכים ודרקונים
במבוכים ודרקונים מגלמים אורקים כמעט תמיד דמויות של נבלים ומשמשים כאחת המפלצות הבסיסיות והנפוצות במשחק (לצד שלדים אל-מתים וגובלינים). עורם ירוק ואחיד. לשחקן יש את האופציה לשחק חצי אורק, בן תערובת בין אורק לאדם, או במקרים נדירים, בין אורק לאלף. הם נחשבים לטיפשים מאוד.
רכס היקס
{{פירושונים|
ארצות הברית
}}
טיסת הקונקורד
טיסת הקונקורד (באנגלית: Flight of the Conchords) היא סדרת טלוויזיה קומית מוזיקלית אמריקאית בכיכובם של ג'מיין קלמנט וברט מקנזי, אשר מספרת אודות צמד מוזיקאים כושלים אשר היגרו מניו זילנד לניו יורק.
הסדרה שייכת לרשת HBO האמריקאית. בישראל הסדרה שודרה בין השנים 2007–2009 בהוט 3, והחל משנת 2012 הסדרה משודרת ביס.
הדיוויזיה ה-37 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-37 (בגרמנית: 37. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1899, וחייליה גויסו מפרוסיה המערבית, ובפרט מאזור אלנשטיין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-20 בפיקוד פרידריך פון שולץ, אשר היה חלק מהארמייה השמינית. הדיוויזיה לחמה נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתפה בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתפה בקרב טננברג. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב לודז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובכלל זה במתקפת גורליצה-טרנוב, ובדצמבר 1916 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה במהלך הקרב השני על האן. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה במהלך הקרב השלישי על האן והקרב השני על המארן, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-18 במרץ 1919 פורקה הדיוויזיה.
שעון אח
שעון אח או שעון שולחן הוא שעון מכני קטן ומעוצב שמוצב בדרך כלל על מדף, או על הקמין. מקור השם נובע מן העובדה כי במאה ה-18 וה-19 נהגו לשים אותם על האח בתור קישוט.
שעוני אח הם שעונים קטנים שבדרך כלל עשויים מחרסינה, עץ או זהב מזויף, רובם מעוצבים בסגנון "אימפריה". בניגוד לשעונים אחרים, שעוני אח נועדו במיוחד לקישוט, ולא לצרכים פרקטיים של הוראת השעה.
השימוש בשעונים אלו החל בשנות ה-50 של המאה ה-18, אלי טרי גרם להפצת השעונים לארצות הברית. כיום השעונים פופולרים בין חובבי שעונים ואספני עתיקות.
בתרבות הפופולרית
"שעוני", דמות מהסרט "היפה והחיה", הוא שעון אח עשוי עץ.
גוסטב בקר
גוסטב אדוארד בקר (בגרמנית: Gustav Eduard Becker) הוא שען גרמני שחי בין השנים 2 במאי 1819 - 17 בספטמבר 1885, הוא גם ידוע כסמל המסחרי של המותג גוסטב בקר.
למידת שענות
בקר למד שענות בשלזיה והעשיר את יכולות השענות שלו מלמידה משענים בכל רחבי גרמניה, אשר באותה תקופה, הייתה המדינה החשובה ביותר בתעשיית השעונים. יכולותיו המולדות ביחד עם למידת השענות משענים רבים בגרמניה נתנו לו את היכולת לתקן שעונים ברמה הגבוהה ביותר. בעת שהותו בווינה החל לרצות להקים מפעל שעונים.
קריירה מוקדמת
בקר חזר לשלזיה בשנת 1845, שם התחתן. בשנת 1847 הוא התיישב בפרייבורג, ובאפריל פתח חנות שעונים קטנה, הוא העסיק מעט עובדים, אותם לימד שענות, תחילה, ייצר שעונים קטנים במודל וינאי, ובשל הצלחתו, ב-1850 העביר את העסק שלו למרכז עסקים גדול יותר.
הצלחה
פריצת הדרך הגיעה בשנת 1852 ביריד השעונים השלזים, היה שם קהל רב שצפה בשעוניו בשל איכותם, ובקר קיבל את מדליית הזהב לשעונים הטובים ביותר ביריד. ובשנת 1854 קיבל הזמנות גדולות של שעונים מהדואר המלכותי וממשרד הטלגרפיה של שלזיה. בעקבות ההזמנה קיבל ממון רב מהדוכס מרטיבור, עם הכסף, הוא יכל לממן יצור בתי שעון לתחנות רכבת. משנות ה-60 של המאה ה-19, החל ליצור את דגמי גוסטב בקר הקלאסיים, משעונים פשוטים יחסית, הפכו השעונים למסובכים, ומאוד מקושטים, והביקוש לשעונים שלו הגיע לשיא בשנת 1875, עם מעל 300,000 הזמנות של שעונים ממנו, והוא ניצח בתחרויות של ירידי שעונים בלונדון, פריז, סידני, מלבורן, ברלין ואמסטרדם.
תחרות עם שעני היער השחור
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, שעני היער השחור החלו להתחרות עם בקר, משום שהיו איכותיים יחסית אך זולים הרבה יותר ויוצרו בצורה המונית יותר, שעוני היער השחור כללו גם את שעוני הקוקייה המפורסמים. עקב הירידה החדה במכירות, גוסטב בקר הפסיק עם יצור השעונים המתוחכמים והמקושטים שלו, והפך את השעונים לזולים ופשוטים יותר.
מותו
גוסטב בקר מת ב-14 בספטמבר 1885 בברשטסגדן בעת שהותו בבואריה, ונקבר שלושה ימים לאחר שמת.
חברת השעונים גוסטב בקר
החברה הוקמה בשנת 1899, ובשנת 1930 התאחדו עם חברת יונגהנס. כשמלחמת העולם ה-2 נגמרה, החברה סיימה לייצר שעונים, וכיום, לא מייצרים יותר שעוני גוסטב בקר.
חטיבת ירושלים במלחמת העצמאות
חטיבת ירושלים ( חטיבה 16 ) הוקמה על ידי צה"ל, בשלהי מלחמת העצמאות, כחטיבת המחוז של אזור ירושלים על בסיס חטיבת עציוני שפורקה. רקע כללי : מלחמת העצמאות החלה ב-30 בנובמבר 1947, מיד לאחר קבלת תוכנית החלוקה של האו"ם, עת פתחו ערביי הארץ במהומות דמים כדי למנוע את יישומה. בשלב הראשון עד מרץ 1948 התנהלה לחימה בלתי סדירה בערים המעורבות כדוגמת ירושלים, לחימה ביישובים יהודיים כדוגמת גוש עציון ועטרות ולחימה על צירי התנועה כדוגמת הדרך לירושלים. בשלב השני הופעלה ב-10 במרץ 1948 תוכנית ד' שהייתה תוכנית אב למבצעים הצבאיים של המטכ"ל. התוכנית נועדה להשתלטות קבועה על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה. בשלב זה נעשו מאמצים להסיר את המצור על ירושלים כדוגמת מבצע נחשון ולהרחיב השליטה בעיר כדוגמת מבצע קלשון. השלב הבא החל עם הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 ופלישת צבאות ערב. בשלב זה הייתה המערכה בעיקרה בלימת הצבאות הסדירים הערבים בקרבות בתוך העיר כדוגמת הקרב על הרובע היהודי בעיר העתיקה ונפילתו, ולחימה עיקשת ביישובים צמודים כדוגמת רמת רחל. בשלב זה נכבשו על ידי הלגיון הערבי היישובים כמו גוש עציון, בית הערבה, ועטרות. בשלב הבא הוקם צה"ל והתארגנו היחידות הצבאיות באזור ירושלים לחטיבות סדירות. נערכו מאמצים להרחבת השליטה בעיר ובפרוזדור המוביל אליה. בראשון לדצמבר 1948 הייתה הפסקת אש בירושלים כתוצאה משיחות של משה דיין מפקד המחוז עם מפקד הלגיון הערבי בעיר.
בתחילת מלחמת העצמאות היו בירושלים וסביבותיה כוחות של ארגון "ההגנה" : פלוגות חי"ש, פלוגות חי"ם פלוגות פלמ"ח וכן פלוגות של האצ"ל ושל הלח"י . בשלב השני והשלישי הייתה התארגנות של גדודים וחטיבות. כתוצאה מההתארגנות לחטיבות היו בירושלים שתי חטיבות עיקריות חטיבת עציוני (6) (חי"ר) וחטיבת הראל (10) (פלמ"ח). חטיבת עציוני לחמה קשה במלחמת העצמאות בחזיתות רבות וסבלה לפעמים כישלונות עם אבדות כבדות. החטיבה גם זכתה להצלחות רבות בבלימת הצבא הירדני בירושלים והפרוזדור. חטיבת הראל הוקמה בתחילת אפריל 1948 ולחמה בירושלים ובפרוזדור המוליך אליה. לקראת סוף המלחמה היא לחמה באזור הדרום. בחלק האחרון של המלחמה הוקמה בירושלים חטיבה שלישית והיא 'חטיבת המחוז'. החטיבה השתתפה במספר קרבות. עם תום המלחמה פורקו חטיבת עציוני (חטיבה 6) וחטיבת המחוז וחייליהם התמזגו עם חטיבה 16 שהפכה להיות חטיבת מחוז ירושלים עם שמונה גדודים.
חטיבת עציוני במלחמה ואחריה
בראשית המלחמה הדפו כוחות החי"ש, החי"ם, הפלמ"ח והאצ"ל את התקפות של בלתי סדירים על שכונות מרכז ודרום העיר: ימין משה, ארנונה, תלפיות, מקור חיים, חוות הלימוד ורמת רחל. היישובים בוצרו, נשים וילדים פונו והיחידות של חי"ש, חי"ם, פלמ"ח ואצ"ל שהחזיקו את היישובים תוגברו. הנהגת היישוב החליטה שלא לפנות אף יישוב. החלטה זו החזיקה עד הופעת הכוחות הסדירים הערבים. כמו כן עסקו הכוחות בירושלים בליווי שיירות אספקה מהשפלה לעיר, שיירות אספקה לגוש עציון, נווה יעקב, עטרות ושיירות להר הצופים, שנותר כמובלעת מנותקת מהעיר. כתוצאה מכך סבלו אבדות קשות בשורה של התקפות על שיירות, כגון מחלקת הל"ה בדרכה לגוש עציון, שיירת עטרות בדרכה לנווה יעקב ועטרות, שיירת נבי דניאל בדרכה חזרה מגוש עציון ושיירת הדסה להר הצופים.
ערב קום המדינה מנתה חטיבת עציוני 3,166 חיילים ומפקדים. בינואר/פברואר 1948 הוסב שמה של חטיבה עציוני לחטיבה 6. דוד שאלתיאל מונה כמפקד החטיבה ומפקד המחוז. בתפקיד זה ניהל את המערכה הצבאית על ירושלים בשלהי מלחמת העצמאות. בחטיבה היו ארבעה גדודים (61 – מוריה, 62 – בית חורון, 63 – מכמש, וגדוד 64). החטיבה סבלה אבדות כבדות במלחמת העצמאות: 651 חיילים (כ- 20%) נהרגו; יותר מאלף (למעלה מ-30%) חיילים נפצעו; 581 (כ- 18%) הלכו לשבי בירדן (מהעיר העתיקה - 341, ומגוש עציון - 240). במלחמה נפלו גם 425 אזרחים בהפגזות וצליפות.
בשלב הקרבות ההתקפי, לאחר קבלת תוכנית ד' של המטה הכללי, השתתפו כוחות עציוני ביחד עם חטיבת הראל בקרבות מבצע נחשון על הדרך לירושלים (4-11.4.1948), ובקרב הקסטל על השליטה בנקודה מרכזית בדרך. לוחמי עציוני השתתפו גם במבצע יבוסי שהתרחש בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948. במסגרת המבצע הופעלו חיילי החטיבה בשלב ג' לכיבוש חלקים משכונת קטמון והשתתפו בקרב מנזר סן-סימון. יחידות החטיבה השתתפו גם במבצע קלשון ב-14.5.1948. המבצע תוכנן ליום הסתלקות הבריטים מהעיר וכונה 'קלשון' על שום שתוכנן עם שלוש זרועות. במבצע תוכננה השתלטות על שלושה אזורים - בצפון - כיבוש שייח' ג'ראח הערבית, המושבה האמריקאית, ובית הספר לשוטרים. במרכז העיר - השתלטות על מתחם המשרדים של מרכז העיר (בווינגראד), מנזר נוטרה-דאם, בנייני ימק"א ומלון המלך דוד, ובדרום - המושבה הגרמנית, המושבה היוונית, מחנה אלנבי על דרך חברון, החלק המערבי של אבו תור, בקעה, תחנת הרכבת ובניין המדפיס הממשלתי. החטיבה פעלה באזור הדרומי. בשלב פלישת הכוחות הערבים הסדירים התעוררו בעיות בירושלים עקב כניסת הלגיון הערבי לעיר והגעת כוחות מצריים לדרום העיר. החטיבה, שסבלה מבעיות ארגון ופיקוד התמודדה עם יחידות מהצבא הערבי הסדיר החזק ביותר - הלגיון הערבי הירדני שהיה בפיקוד בריטי. לפיכך סבלה החטיבה מכות קשות בראשית המלחמה: גוש עציון נפל ב-14 במאי 1948, בכפר עציון נהרגו רבים מלוחמי החי"ש של הגוש והיתרה הלכה לשבי בירדן. כמו כן עטרות ונווה יעקב פונו למחרת. בחזית הדרומית התנהל קרב רמת רחל בין כוחות האצ"ל וחטיבת עציוני ובין כוח גדול של הצבא המצרי והלגיון הירדני בתאריכים 20-25 במאי 1948. אבדות כבדות נגרמו לשני הצדדים והשטח עבר שלוש פעמים מיד ליד, אך לבסוף נשאר בידי מדינת ישראל. בליל 18 וה-19 במאי הצליח הפלמ"ח לפרוץ לרובע היהודי ומחלקת חי"ש בת 80 לוחמים נכנסה אליו לתגבר את מגניו, אולם גם כך לא הצליח הרובע לעמוד מול התקפות הלגיון וב-28 במאי נכנע הרובע ומגניו נפלו בשבי. ביולי 1948 נכשל מבצע קדם, הניסיון האחרון במלחמת העצמאות לכבוש את העיר העתיקה. אך במקביל הצליחה חטיבת עציוני להדוף התקפות קשות של הלגיון באזורים נוטרדאם ושער מנדלבאום.
גדוד מכמש פורק במאי 1948 כתוצאה מחוסר כוח אדם בגלל אבדות ונפילת חיילים בשבי בגוש עציון והעיר העתיקה. גדוד מוריה בפיקוד זלמן מרט סבל אבדות כבדות בהרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים והתעוררו בעיות בהפעלתו במסגרת החטיבה. הוא פעל בנפרד מהחטיבה, סופח לחטיבת הראל (פלמ"ח) ועסק בהגנה על השיירות לירושלים ומשימות נוספות. בסוף יולי 1948 מונה משה דיין למפקד המחוז ומפקד חטיבה 6/חטיבת עציוני. בחטיבה היו שני גדודים (62, 64). לפי דרישת דיין הוחזר גדוד מוריה (61) לחטיבה. לקראת סוף הקרבות בירושלים והפסקת האש הכללית בנובמבר 1948 ניהל דיין שיחות עם מפקד הלגיון הירדני בעיר על קו הפסקת האש בעיר ויצירת מובלעת הר הצופים והקו העירוני שחצה את העיר. משה דיין המשיך בתפקידו כמפקד המחוז עד יוני 1949 והשתתף בשיחות שביתת הנשק עם ירדן במרץ 1949.
בסוף ספטמבר 1948 נחתם הסכם בין האצ"ל להגנה על פירוק יחידות אצ"ל בירושלים וגיוס החברים בהן לצה"ל. כוחות אצ"ל בירושלים מנו אז כ- 700 לוחמים. באוקטובר 1948 הוקמה חטיבה סדירה שנייה במרחב ירושלים - 'חטיבת המחוז'. למפקד החטיבה מונה יצחק לוי (לויצה), ונכללו בה ארבעה גדודי חי"ש: 161, 162, 163, 164 ועוד שני גדודי חי"מ. החטיבה הוקמה על בסיס פלוגות החי"ש, החי"מ והאצ"ל בירושלים.
שחם ארגן מחדש את חטיבה (מחוז) 16 בתחילת שנות החמישים על ידי הקמת המבנה של ארבעה גדודי חי"ר (161, 62, 163, 68) וארבעה גדודי חי"מ (953, 954, 962, 963). המבנה החדש הוקם על בסיס חיילים ומפקדים ירושלמיים שהיו בחי"ש, חי"מ, אצ"ל, הפלמ"ח, חטיבת עציוני וחטיבת המחוז. האופי המקומי של כוח האדם של החטיבה הגביר את המוטיבציה ('הגנה על הבית', היכרות אישית בין החיילים), גרם לכושר התמצאות גבוה של החיילים והמפקדים בזירה ואפשר גיוס מהיר של החטיבה. לגורמים אלו הייתה השפעה על תפקוד החטיבה במלחמת ששת הימים. מלבד משימות הביטחון השוטף הייתה החטיבה אחראית על "הקו העירוני" ועל יחידת "מצוף", שטיפלה בכל נושאי "הר הצופים" כולל השיירה הדו שבועית שעלתה אליו בשטח שבשליטת ירדן משער מנדלבוים דרך שכונת שייח ג'רח.
חופש החוזים
חופש החוזים הוא אחד העקרונות הבסיסיים בדיני חוזים ובו שני מרכיבים: חופש החוזים נמצא בבסיסן של אסכולת לסה פר וכלכלת שוק. חופש החוזים עשוי להיות מוצדק הן על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות (מטעמים של אוטונומיית הרצון החופשי) והן על ידי תפיסות כלכליות המקנות משנה תוקף לרצונם החופשי של הצדדים (מטעמים של השאת רווחת הפרטים המתקשרים והרווחה המצרפית).
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, שבאו למנוע עושק של חלש בידי חזק, הפליה ופגמים נוספים המתאפשרים בחופש חוזים מוחלט. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי.
היסטוריה
המשפטן וההיסטוריון הבריטי הנרי ג'יימס סמנר מיין הציג בשנת 1861, בספרו "Ancient Law", את הרעיון של מעבר החברה ממעמד לחוזה, כלומר ממצב שבו גורלו של אדם נקבע בהתאם למעמד שלתוכו נולד, למצב שבו בני האדם חופשיים ושווים זה לזה. ליברטריאניזם מודרני, כדוגמת זה שמקודם על ידי רוברט נוזיק, רואה בחופש החוזים מימוש של זכותו של היחיד לעצב את חייו בהתאם לרצונו. רעיון זה משתקף גם בספרים מונומנטליים שנכתבו במישרין על ההיסטוריה של דיני החוזים, דוגמת ספרו של פטריק עטיה, "The Rise and Fall of Freedom of Contract" (העוסק בהתפתחות דיני החוזים של אנגליה), כמו-גם בספרו של המלומד גרנט גילמור, "The Death of Contract", (העוסק בהתפתחות דיני החוזים באמריקה). שני הספרים מצביעים על כך שדיני החוזים צמחו למעשה מדיני הנזיקין, ורק בשלבים מאוחרים, במאה התשע-עשרה, הפכו דיני החוזים לדוקטרינה נבדלת ומובחנת המבוססת על הבטחות הצדדים (ובהתאמה, עלה מעמדו של עקרון חופש החוזים). ניתן לומר שהתזה המקובלת בספרות הכללית היא שחופש החוזים - כלומר דיני החוזים המבוססים על רצונם החופשי של הצדדים והמיועדים להגשים רצון זה - הם התפתחות מאוחרת של המשפט, וכי במאה העשרים איבד עקרון חופש החוזים מגדולתו.
בשלהי המאה ה-19 נחשב באנגליה חופש החוזים כמרכיב חשוב של מדיניות ציבורית. מאוחר יותר, במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה, ולורד דנינג השווה את חופש החוזים לדיכוי החלש. הטענה שחופש החוזים הוביל למעשה לעושק מעמדי ולדיכוי החלשים היא טענה מוכרת בספרות של דיני החוזים. עמדו עליה, בין היתר, כותבים רבים דוגמת פטריק עטיה ומורטון הורביץ. התפיסה הכללית אומרת שמאחר שעקרון חופש החוזים משמיע היעדר התערבות בקביעת תוכן החוזה (ופיקוח רק על דרכי כריתתו של החוזה, אך לא למשל על הגינות תנאיו ועל סבירותו), שימש המכשיר החוזי ככלי לדיכוי החלש על ידי החזק. היעדר פיקוח שיפוטי על תוכנם של חוזים, בשם "חופש החוזים", מוביל למעשה לכך שהצד חזק הוא זה שמעצב את תוכן ההתקשרות וממילא תוכן התקשרות זו מיטיב עמו. דוגמה לכך היא פסק דין לוכנר שנזכר כאן.
בארצות הברית
הגישה בארצות הברית ביחס ל"חופש החוזים" מראשית המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-30, מכונה "עידן לוכנר" והתאפיינה בתפיסה משפטית לפיה לשלטון אין סמכות להגביל את חופש החוזים במקרים שאינם הכרחיים לביטחון או לבריאות הציבור:
במספר מקרים נוספים במהלך "עידן לוכנר" פסל שוב ושוב בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד. רק בשנת 1937 התהפכה המגמה, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, ומאז מיוחסת חשיבות פחותה לחופש החוזים. עם זאת, עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים במדינה יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
בישראל
בישראל קובע סעיף 24 לחוק החוזים (חלק כללי) כי: "תכנו של חוזה יכול להיות ככל אשר הסכימו הצדדים", ובכך מטמיע בחוק הישראלי את עקרון חופש החוזים. סעיף 30 לחוק מסייג חופש זה, בקובעו: "חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור - בטל".
ביטוי נוסף לעקרון חופש החוזים מצוי בדברי חקיקה רבים המאפשרים התנאה מצד הצדדים על הוראותיהם. מקובל לומר כי אחד המאפיינים של החקיקה האזרחית הישראלית הוא היכולת להתנות על הוראותיה. יחד עם זאת, קיימים חוקים אשר אינם מאפשרים להתנות על הוראותיהם באמצעות חוזה בין שני הצדדים, גם אם שני הצדדים מעוניינם בכך. דוגמאות:
בהתייחסו להגבלות על חופש החוזים המופיעות בחוקים אחדים, כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון: "היושר וההגינות הם מערכי היסוד של מערכת משפטית תרבותית, וההגבלות וההתערבות האמורים הם בבחינת ירידה בחופש ההתקשרות המשפטית-פורמלית, לצורך עליה ברמת הכשרות המשפטית-הערכית".
חופש החוזים הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, למשל במקרה שהחוזה נערך בין צד חזק וצד חלש, והתערבות המדינה באה להגן על הצד החלש, במחיר של פגיעה בחופש החוזים. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי. השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
יחסי איראן–מצרים
יחסי איראן–מצרים (בפרסית: روابط ایران و مصر, בערבית: العلاقات الإيرانية المصرية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת מצרים הערבית. היחסים בין המדינות ידעו עליות ומורדות במהלך המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. בעקבות המהפכה האיראנית האסלאמית-שיעית ב-1979 היו היחסים קרים ואף עוינים לעיתים, וזאת עד להתחממותם לאחר ההפיכה במצרים ב-2011 ובמיוחד לאחר עלייתו לתפקיד נשיא מצרים של מוחמד מורסי מתנועת האחים המוסלמים האסלאמיסטית הסונית. לאחר ההפיכה במצרים עברו ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ לראשונה מזה עשרות שנים, ואיראן הציבה שגריר בקהיר, לאחר כ-30 שנה שבמהלכן לא הוצבו שגרירים מטעם אחת ממדינות אלה אצל השנייה.
היסטוריה
בשנת 1936 שודרגו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות והן הציבו שגרירים באופן הדדי בערי הבירה טהראן וקהיר. יוסוף זולפיקאר היה שגריר איראן במצרים.
בשנת 1980 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות המהפכה האיראנית ותהליך השלום, שבמסגרתו הכירה מצרים בישראל, אנואר סאדאת ביקר בירושלים ונחתמו הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנת 2011 בעקבות ההפיכה במצרים התחממו היחסים בין מצרים לאיראן. בפעם הראשונה זה שנים רבות עברו ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ.
בנאומו בוועידת המדינות הבלתי מזדהות העביר מורסי ביקורת על ממשלו בשאר אל-אסד בסוריה ויחסו למתקוממים הסונים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. המשלחת הסורית בראשות שר החוץ עזבה בתגובה את האולם בזמן נאומו.
נושאים שנויים במחלוקת בין איראן למצרים הם חתימת מצרים על הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום עם ישראל והמשך קיומם, תמיכת מצרים בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, ביקורת מצרים על משטר אסד בסוריה, וקשריה הטובים עם ארצות הברית (המוגדרת על ידי איראן כ"שטן הגדול" לעומת ישראל שמוגדרת כ"שטן הקטן").
הרי סיסקיו
הרים אלו אינם הגבוהים בהרי קלאמת, אך בשל התבליט הקרוב כל כך לאוקיינוס השקט, הפסגות זוכות למשקעים משמעותיים מהאוקיינוס, כולל שלג בחורף בפסגות. הקניונים המערביים יכולים לקבל מעל 2,500 מילימטרים של גשם בחלק מהחורפים, והם מיוערים בצפיפות, בעוד שהאזורים המזרחיים צחיחים יותר. הטופוגרפיה והאקלים המגוונים מאוד תורמים למגוון ביולוגי גדול, והרי סיסקיו ידועים במספר מינים אנדמיים.
אטימולוגיה
מקור המילה סיסקיו אינו ברור. גרסה אחת היא שזו המילה ב ל"סוס בעל זנב קצר". לפי ההיסטוריון ריצ'רד מאקי (Richard Mackie), "סיסקיו" הייתה מילה של הקרי לסוס בעל זנב קצר שאחד מהם נספה בשנת 1829 במהלך מסעו של אלכסנדר מקלאוד על מעבר שנקרא מאוחר יותר על שם ה"סיסקיו" ( של ימינו). בני הקרי היו באזור כחלק ממשלחת חברת מפרץ הדסון של מקלאוד, וגויסו הרחק משם במולדתם במזרח קנדה. גרסה אחרת, שהועלתה בנאום בפני הסנאט של המדינה ב-1852, היא שהשם הצרפתי Six Cailloux, שפירושו "שש אבנים", ניתן למקום צליחה של הנהר אומפקווה על ידי ומשלחת של ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון ב-1832, כי שש אבנים או סלעים גדולים מונחים בנהר שבו הם חצו. לטענת אחרים, את השם Six Cailloux ניכס לאזור זה, ציד פרוות אחר מחברת מפרץ הדסון, שהיה ידוע ב"גילוי" שלו של , בהתייחס למעבר על הנהר קלאמת ליד הורנברוק. אחרים מייחסים את השם לשבט מקומי של ילידים.
היסטוריה
ילידים הדוברים שפה אתבסקית חיו לאורך הנהר רוג לפני 1850. יישובים אלה היו בעיקר מגורי חורף, וסביר להניח שהאנשים בילו חלק ניכר מהקיץ בהרים.
חוקרי ארצות ראשונים
חוקרי הארצות האירופאים המוקדמים ביותר של האזור הגיעו מהחוף, החל ב-1775, כאשר הלוטננט הספרדי הגיע לאזור הפסיפיק נורת' וסט. אחריו הגיעו לאזור בשנים 1791 ו-1792 חוקרי ארצות אחרים כמו הקפטן ג'ורג' ונקובר, ג'יימס בייקר (James Baker) ו. המשלחות היבשתיות המוקדמות נמנעו כולן מהאזור שסביב גבול אורגון-קליפורניה, כך שהמשלחות היבשתיות הראשונות הגיעו כש הגיעה לאזור ב-1820, ואחריה חברת מפרץ ההדסון ב-1821.
שביל סיסקיו משתרע מהעמק המרכזי של קליפורניה דרך הרי סיסקיו ל של אורגון. במקור הוא התבסס על שבילים קיימים של אינדיאנים המתפתלים בעמקי הנהר, שביל סיסקיו היווה את נתיב הנסיעה המעשי הקצר ביותר בין יישובים מוקדמים בקליפורניה ואורגון בשנות ה-20 של המאה ה-19.
התיישבות חדשה ותעשייה וחקלאות ראשוניים
ככל שההתיישבות גדלה עם מגוון תמריצים חדשים, גברו המתיחות ביחסים עם הילידים. בשנות ה-50 של המאה ה-19, בעקבות, הגיעו כורים לאזור כדי לחפש זהב. אלפי כורים נהרו לאזור כשהתגלו חלקות קרקע רווחיות. היישובים החדשים גדלו עד כדי כך שנוסד מחוז ג'קסון, עם מקום מושב המחוז בג'קסונוויל, בשנת 1853. הזרם הגדול והפתאומי של אוכלוסייה לבנה דרדר את היחסים עם הילידים באזור. העוינות הובילה ל ב-1855, שהסתיימו ב-1856.
האוכלוסייה החדשה הייתה זקוקה לתשתית משופרת. עד 1859, הוחלף שביל סיסקיו בדרך אגרה. קו טלגרף נבנה מעל הפסגה ב-1864. עד סוף שנות השבעים של המאה ה-19 הוקמו בהרים מפעלי עצים פרטיים ראשונים בכמה מהנחלים התחתונים. מטעים מסחריים נטעו החל ב-1885. חברת הרכבות סאות'רן פסיפיק השלימה מסילה דרך פסגת סיסקיו ב-1887. מסילות הברזל החדשות התמקדו סביב מדפורד.
החקלאות מתפתחת
חברת הרכבות של אגם קלאמת (Klamath Lake Railroad Company) בנתה מסילת ברזל לתוך פוקגמה (Pokegama) משנת 1900 עד 1903. היא הפכה לחלק חיוני מתעשיית העצים ונרכשה על ידי חברת מוצרי העץ ב-1905. מיזמי השקיה שהחלו בסוף המאה ה-19 הביאו לפריחה בענף מטעי הפירות. כימשון בתפוחים בסביבות 1900 הפחית את היבול ואגסים החלו להיות יבול עיקרי. עד 1910, החלו אגסים להחליף תפוחים בתור הפרי העיקרי שגדל באזור. ב-1927 עבר מושב מחוז ג'קסון למדפורד, שהפכה לעיר גדולה בהרבה מג'קסונוויל.
גאוגרפיה
הפסגות הגבוהות ביותר ברכס כוללות את בגובה של 2,296 מטרים, פסגת דאצ'מן (Dutchman Peak) בגובה 2,260 מטרים, פסגת סיסקיו בגובה 2,178 מטרים, ופסגת "וגנר ביוט" (Wagner Butte) בגובה 2,180 מטרים, כולם באורגון. הפסגה הגבוהה ביותר בחלק הקליפורני של הרכס היא פסגת פרסטון (Preston Peak) בגובה 2,228 מטרים. יש גם כמה הרים נמוכים יותר, כולל הר בן ג'ונסון (Ben Johnson Mountain), שגובהו 1,341 מטרים. אגני הניקוז העיקריים בהרים הם אלו של הנהרות רוג וקלאמת.
פסגת סיסקיו
כביש בין-מדינתי 5 עובר דרך הרי סיסקיו בפסגת סיסקיו, הממוקמת מעט צפונית לגבול אורגון-קליפורניה, ומדרום ל באורגון. פסגת סיסקיו היא המעבר הגבוה ביותר בכביש בין-מדינתי 5, בגובה 1,310 מטרים. מעבר זה הוא אחד הבוגדניים ביותר במערכת הכבישים הבין-מדינתיים. בצד קליפורניה יש שיפוע מדורג יותר מהצד של אורגון, שבו הכביש הבין-מדינתי מטפס או יורד 700 מטרים בגובה על פני כ-11 קילומטרים. בנוסף, המעבר כולל מספר סיבובים מסוכנים, ולעיתים קרובות הוא ניזוק משלג, קרח וערפל במהלך סופות חורף. בחורף, מקובל שהכביש הבין-מדינתי נסגר פעם אחת עד ארבע פעמים בשנה על ידי רשויות התחבורה עקב תנאים מסוכנים. המהירות המותרת היא 55 מייל לשעה (89 קמ"ש), אך הגבלות מהירות נמוכות יותר נקבעות לכלי רכב גדולים יותר.
אקלים
האקלים של ההרים אופייני לשינוי בין החוף למדרונות הפונים ליבשה. בדרך כלל, יש בהרים טמפרטורות מתונות יותר ויותר משקעים קרוב יותר לחוף. המדרונות הפונים ליבשה יבשים וחמים יותר בחודשי הקיץ, והמדרונות המזרחיים דומים לאקלים פנימי.
הטמפרטורה נוטה להשתנות בעיקר בכיוון מזרח-מערב בגלל ההשפעה העיקרית של האוקיינוס. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב 11 עד 11.5 מעלות צלזיוס בגבהים נמוכים. גבוה יותר בהרים ומרוחק יותר מזרחה, הטמפרטורות נעות בין השפל של הלילה ממש מעל נקודת הקיפאון לשיאים סביב 21 עד 23 מעלות צלזיוס.
אקולוגיה
יש מגוון ביולוגי ניכר בתוך הרי סיסקיו, כולל יערות נרחבים. יערות משתנים לפי גובה ומיקומים יחסיים, והם מחולקים בעיקר ליערות ירוקי-עד מעורבים, יערות הררים ויערות תת-אלפיניים.
צמחייה
הופעת מיני עצים מחולקת לפי סוגי יערות אלה, אם כי קיימים לכך חריגים. תת-המין החופי של אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii subsp. menziesii) גדל הן ביערות ירוקי-עד מעורבים והן ביערות הרריים. גדלה בכל הרכס שממערב לפסגה. אשוח לבן קליפורני (Abies concolor subsp. lowiana) גדל ביערות הרריים ותת-אלפיניים מעל 1,200 מטרים. ביער ההררי, המופיע באזור השלג, גדל גם אורן הסוכר. ביערות התת-אלפיניים שמעל 1,500 מטרים גדלים גם צוגה הררית ואשוח אדום שסטה (A. Magnifica subsp. shastensis) בנוסף לאשוח דאגלס. אורן הזפת דומיננטי רק ביערות הרריים במדרונות תלולים הפונים דרומה, אך גדל גם עם וביערות ירוקי-עד מעורבים. נדיר גדל בגבהים נמוכים או בגבהים גבוהים יותר ליד מקורות מים. מחטניים אחרים כוללים, מין אנדמי, וסקוויה נאה.
בנוסף למחטניים גדלים גם נשירים רחבי-עלים שונים. האלון השחור הגדול ביותר בקליפורניה נמצא בהרי סיסקיו. ה נמצא מעבר לתחום הרציף שלו; עם זאת, ישנן אוכלוסיות מקוטעות של אלון כחול בתוך הרי סיסקיו. מינים פולשים מהווים מקור לדאגה באזורים מסוימים. חלקם כוללים ו. דרדר אביבי הפך לבעיה בהרי סיסקיו רק במאה ה-21. יש לו ערך מועט לבית הגידול והוא מסוגל להתחרות עם צמחים מקומיים רבים. שנית גדולה הוא צמח הפולש לנתיבי מים.
בעלי חיים
מגוון בעל החיים באזור כולל מספר מיני דו-חיים, זוחלים ועופות. רבים מהדו-חיים והזוחלים הם מינים אנדמיים. האפונים המצויה בסכנת הכחדה נמצאת בתוך רכס הרים זה. כמו גם גם. מגוון בתי הגידול בהרים תורם למספר מיני העופות באזור, מכיוון שלעופות יש מגוון רחב יותר של בתי גידול זמינים עבורם. עם זאת, עופות רבים נודדים מהאזור לאחר עונת הרבייה. עופות אלו כוללים את הלילית המנוקדת המצויה בסכנת הכחדה, שחיה ביערות בגובה של עד 1,800 מטר. אלתית בסכנת הכחדה חיה באגני הניקוז של הנהרות רוג וקלאמת.
היונקים באזור כוללים מכרסמים קטנים, צבאים ואיילים, ודובים וזאבי ערבות. גם יונקים בינוניים חיים באזור, כולל שועל מצוי, שועל אפור מצוי וסמור. חיה נדירה נוספת היא דלק דייג, יונק טורף בגודל בינוני שחי ביערות ראשוניים.
אזורים מוגנים
בהרי סיסקיו יש אזורים מוגנים פדרלית בכמה צורות. מגן על 18 קמ"ר בחלק הצפוני של הרכס מדרום לעיירה באורגון.  מגן על 214 קמ"ר במפגש של הרכסים סיסקיו וקסקייד. ישנם שלושה אזורי טבע בראשיתיים ייעודיים ברכס באורגון ובקליפורניה – המגן על 80.7 קמ"ר;, המגן על 727.4 קמ"ר; ו, אשר מגן על 620.9 קמ"ר.
טון קופמן
טון קוֹפְּמן (בהולנדית: Ton Koopman; נולד ב-2 באוקטובר 1944) הוא מנצח ונגן עוגב וצ'מבלו הולנדי.
ביוגרפיה
קופמן, יליד זוולה, למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן למד באמסטרדם נגינת עוגב (עם סימון יאנסן), צ'מבלו (עם גוסטב ליאונהארדט) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1968 קיבל תואר ראשון במוזיקולוגיה. הוא התמחה במוזיקה קלאסית מתקופת הבארוק.
בשנת 1968 זכה בפרס הראשון לבאסו קונטינואו בפסטיבל למוזיקה עתיקה בברוז'. ב-1972 זכה ב"פרס ההצטיינות לנגינה בעוגב" וב-1974 היה להולנדי הראשון שזכה בפרס זה על נגינה בצ'מבלו.
ב-1979 ייסד את תזמורת הבארוק של אמסטרדם, וב-1992 צירף אליה גם את מקהלת הבארוק של אמסטרדם. הוא מתמקד בביצוע יצירות מתקופת הבארוק ובעיקר של יוהאן סבסטיאן באך. נחשב לדמות חשובה באסכולת הביצוע האותנטי.
קופמן הוא פרופסור בקונסרבטוריון המלכותי של האג, מלמד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ליידן וחבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. ב-2003 קיבל תואר אביר במסדר האריה ההולנדי ובמספר מדליות אזרחיות אחרות בהן "מדליית באך" של העיר לייפציג ב-2006.
ג'ונתן סוויפט
ג'ונתן סוויפט (באנגלית: Jonathan Swift; 30 בנובמבר 1667 - 19 באוקטובר 1745), היה סופר, משורר, סאטיריקן, מסאי ואיש כמורה אנגליקני, ממוצא אירי-אנגלי. חיבורו המפורסם ביותר הוא הספר "מסעות גוליבר", שבמקורו לא נכתב כלל עבור ילדים, אלא כסאטירה על החברה האנגלית, גם אם במהלך השנים עובד הספר פעמים רבות כספר ילדים. אף על פי שפרסם יצירות רבות, אף לא אחת מהן התפרסמה בשמו האמיתי. השם הספרותי שהרבה להשתמש בו הוא: Isaac Bickerstaff.
סוויפט נחשב לאחד מהסאטריקנים הגדולים ביותר שקמו לפרוזה האנגלית. "מסעות גוליבר" נמנה במקום השלישי ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר שחוברו באנגלית של הגרדיאן.
קורות חייו
סוויפט נולד להורים אנגלים שעבדו בדבלין, בירת אירלנד. אביו, עורך הדין ג'ונתן סוויפט, מת מספר חודשים לפני לידת בנו, והותיר את אשתו וילדיו במצב כלכלי קשה. סוויפט נשלח להתחנך אצל דודו, שדאג לחינוכו בבתי הספר הטובים באירלנד. הוא בילה את ילדותו בבית הספר היסודי "קילקני" ואת נעוריו ב"טריניטי קולג'", שם השלים את התואר הראשון במדעי הרוח, על אף שלא הצטיין בלימודיו.
לאחר שהחל את לימודיו בקולג' לתואר השני, נאלץ סוויפט לעזוב את אירלנד ולמצוא מקלט באנגליה עקב המהומות שפרצו בדבלין על רקע המהפכה המהוללת באנגליה. הוא הצטרף לאחוזתו של ויליאם טמפל, מדינאי ומסאי מוערך, קרוב משפחה רחוק מצד אמו, ועבד שם כמזכירו האישי עד שנת 1699, מועד פטירתו של טמפל.
טמפל היה עסוק בכתיבת זכרונותיו והכנת חיבוריו להדפסה וסוויפט עזר לו בכך. פעמיים ביקר סוויפט באירלנד במהלך שהותו אצל טמפל, ובביקור השני הוא הוסמך ככומר אנגליקני. ספרייתו העשירה של טמפל הרחיבה את הידע והאינטלקט של סוויפט, ושם גם השלים את תארו השני באוניברסיטת אוקספורד. בביתו של טמפל פגש את אסתר ג'ונסון, בתה של סוכנת הבית, שמערכת היחסים ביניהם נמשכה לאורך שנים. השיר "סטלה" מוקדש לה. תחילה הרבה לכתוב שירים, אך רק כשעבר לכתיבת פרוזה בא כישרון הכתיבה הסאטירי והשנון שלו לידי ביטוי הולם.
לאחר פטירתו של טמפל חזר סוויפט לדבלין ושימש ככומר וכמזכיר לרוזן מברקלי. הוא המשיך לבקר מדי פעם בלונדון, וזכה שם להכרה גדולה בזכות חוכמתו וכישוריו הספרותיים.
בשנת 1704 פרסם בעילום שם את ספרו: A Tale of A Tub (מעשה בגיגית) המהווה אחת מיצירותיו המרשימות. הספר עוסק בשחיתויות הרבות שקיימות בדת ובחשיפת השקרים שכרוכים בטקסי הפולחן. היצירה מצטיינת בחריפות הסאטירית של המחבר ושליטתו בז'אנר הפרודי.
בזכות התיעוד הנרחב שהשאיר סוויפט על חייו, יש בידינו מידע רב על-אודותיהם, במידה רבה יותר מאשר על רבים מבני זמנו. אף על פי כן, נותרו הפרטים על חיי המשפחה שלו בגדר חידה. חוקרים רבים רואים בכך את הסיבה העיקרית לציניות שלו ולהתנגדותו להינשא ולהוליד ילדים.
יחסיו עם נשים היו מורכבים ופעמים רבות מצאו ביטוי ביצירותיו. היו שלוש נשים עיקריות בחייו: ג'יין וורינג (ורינה), אסתר ג'ונסון (סטלה) ואסתר ואנהומריג (ונסה). סוויפט התאהב בוורינה כאשר היה כומר צעיר בקהילה הקטנה של קילרות. סירובה להינשא לו עשוי להיות הסיבה להחלטתו לא להינשא לעולם. סטלה הייתה בת שלוש-עשרה כאשר פגש אותה בביתו של מיטיבה – ויליאם טמפל. הוא הוקסם מהאינטליגנציה הגבוהה ומיכולות השיחה יוצאות הדופן שלה. ידידותם האמיצה נמשכה מעל שלושים שנה והסתיימה כאשר מתה סטלה, בשנת 1728. סוויפט החשיב מאוד את ידידותה של סטלה, ודאג לנקוט בצעדים כדי להבטיח שהיא תמיד תהיה קרובה אליו. הוא כתב לה שירים רבים, התכתב איתה בקביעות וכתב יומן שהיה ממוען אליה. למרות חיבתו כלפיה ואהבתה אליו, אין הוכחה שהם נישאו, גם אם קיימת טענה שהם נישאו בשנת 1716. ונסה הייתה בת עשרים בשנת 1708, כאשר סוויפט פגש אותה לראשונה בלונדון. היא התאהבה בו ועקבה אחריו עד לאירלנד, אך הוא לא היה מעוניין ביחסים מעבר לידידות, כפי שהוא הבהיר בשיר משנת 1727 – קדנוס וונסה – אשר כתב עבורה.
במהלך חייו סבל מהתקפים חזקים של מחלת מנייר, אשר תסמיניה כוללים סחרחורת, בחילה והתחרשות. לקראת סוף חייו החל לסבול גם מאובדן זיכרון, ראייה חלשה ומצבו הנפשי הידרדר. הוא בילה את רוב זמנו בבדידות והתנהגותו הפכה קפריזית. בשנותיו האחרונות מונו לו אפוטרופוסים ובשנת 1742 ביקשו אפוטרופוסיו מהרשויות להכיר בו כבלתי שפוי. הוא מת בשנת 1745 ונקבר בקרבת סטלה. מעל קברו הוצב האפיטף הלטיני אשר כתב בעצמו למטרה זו: ‎Ubi saeva indignatio ulterius cor lacerare nequit‎ - "המקום שבו התרעומת לא תוכל עוד לקרוע את לבו".
מסעי גוליבר
הספר פורסם בשנת 1726. במאה ה-18 לא הייתה עדיין קיימת ספרות ילדים כמערכת נפרדת בתרבות. סוויפט כתב את הטקסט כסאטירה חברתית חריפה, שלא נועדה לילדים מלכתחילה. הוא כתב את הספר הבדיוני כתיאור של מסע אותנטי, כביכול, בארבע ארצות, תוך כדי הקפדה על תיאוריהם של גיבורי הארצות המתוירות. גם היובש הדייקני לא תאם את דרך הסיפור לילדים.
במסעו בארצות השונות נתקל גוליבר בתכונות, טעויות ומעשי איוולת, שמאפיינים את המין האנושי כולו; המלחמות, חילוקי הדעות, חסרונם של ההיגיון והשכל הישר, חוסר הגינות, שחיתויות וכדומה. סוויפט משיג את האפקט הסאטירי הנדרש באמצעות סיפור הרפתקאות תמים לכאורה, שאינו מותיר כל ספק באשר לאנלוגיה המתבקשת בינו ובין ההתנהגות האנושית.
לאחר שהספר נמכר בסדרת הספרים בפרוטה, שאותם קראו בשקיקה גם הילדים, החלו בהדרגה לעבד את הספר כדי שיתאים לספרות ילדים, ולעיתים קרובות קיצרו, שינו והוסיפו, כיד הדמיון הטובה על ההוצאות והמתרגמים למיניהם.
הספר נחשב, מחד ליצירה המבריקה ביותר של סוויפט, ומאידך ליצירה המרירה והקונטרוברסלית שבין הסאטירות שלו. היא צמחה על רקע השורשים הראציונליים שאפיינו את אנגליה במאה ה-17. ההדגשה על רמת המוסר וההיגיון הפשוט, לעומת חוסר האמון ברגשנות יתר, העניקו לו את הסטנדרטים על פיהם הוא העריך את הטבע האנושי. עם זאת מצטיינות יצירותיו המגוונות בתיאור ספרותי אמין של חולשות אנוש ודמיון סאטירי נוקב.
הנצחה
על שמו של ג'ונתן סוויפט נקרא מכתש סוויפט שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
ורדנבורג
ורדנבורג (באנגלית: Vredenburg) היא עיירה הממוקמת בפרובינציית הכף המערבי בדרום אפריקה.
כלכלה
כלכלת ורדנבורג מתבססת על תיירות ועיבוד דגים. עם זאת, בעיירה שוכן אזור תעשייה (המשמש בעיקר את תעשיות הרכב והמכונאות) וקניון. כ־5 קילומטרים מדרום מערב לעיר נמצאים מחסנים לאחסון המינרלים הכבדים (כמו טיטניום דו־חמצני, זירקון ורוטיל) הנכרים במכרות הנמצאים בצפון פרובינציית הכף הצפוני. באזור העיירה שוכן גם פארק מאובנים.
תחבורה
העיר מחוברת לרשת הכבישים הלאומית ולקו ראשי של רכבות, אך הוא משמש בעיקר רכבות משא.
רכס היקס (אנטארקטיקה)
רכס היקס (באנגלית: Hicks Ridge) הוא רכס צוקים ברכס אקספלוררז, בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם בין הר סוזה וקרחון מורלי, ונחשב לחלק מחוף פנל.
גובהו של הרכס 1,349 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של תומאס היקס (Thomas Hicks), מצי ארצות הברית, שהיה טבח בתחנת מקמרדו בחורף 1967.
לקריאה נוספת
• Antarctic Journal of the United States, 1982 Valume XVII no. 5, P 10
הסיפור בגדול
הסיפור בגדול הוא אלבומה השני של המוזיקאית דניאל רובין, שיצא בשנת 2019.
רקע
אלבום זה הופק גם הוא בידי עמרי אמדו, כמו אלבום הבכורה, כלום לא עובר על ידי. רובין תיארה כמה פעמים את האלבום כיותר אופטימי ופחות כאוב מקודמו, כפי שמשתמע משם האלבום ושיר הנושא "הסיפור בגדול". כל השירים נכתבו והולחנו בידי רובין, מלבד "אולי" שהלחינה למילים של יונתן בלומנפלד, שגם ביצע יחד עמה את השיר. גדי רונן מבצע יחד עם רובין את השיר "חוזר ואומר". השיר "יש לך רק אותך" מתאר את החזרה לקרקע שהתרחשה, כשהבינה שאלבום הבכורה שלה לא גרם לרעידת אדמה, כפי שקיוותה. "מתגעגע" הוא חזרה על השיר "לא מתגעגע", בהופעה חיה, יחד עם הקהל שהצטרף לשיר. את האלבום סוגרת גרסת כיסוי של רובין לשיר "הלילה", שאיתו ייצגו הכל עובר חביבי את ישראל באירוויזיון 1981, כחלק ממחווה של כאן 88 לקראת אירוויזיון 2019 שהתקיים בישראל.
עונת 1980/1981 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1980/1981 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-25 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, דה חראפסחאפ והארלם העפילו לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 19 קבוצות, 17 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, הארלם וויטסה ארנהם. ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 18 משחקים כל אחד - 36 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. הקבוצות שהעפילו לפלייאוף הדירוג התמודדו בבית פנימי והמנצחת העפילה לליגה הראשונה.
אוכף הולה
גובהו של האוכף 1,11 מטרים מעל פני הים.