cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעת'
עממיות ונייטריאליזם
שלושת מעצבי תורת הבעת' נחלקו בדעותיהם בנוגע לסדר החשיבות בשילוש. עפלק האמין שהאחדות חשובה יותר, ואילו ארסוזי סבור היה כי החירות חשובה יותר. כיום ברור כי האחדות הייתה יותר דומיננטית, אם בשל הדומיננטיות של עפלק או עקב העובדה שהיא הלהיבה את האוכלוסייה הערבית; אלמנט האחדות היה גם יותר ברור משני המרכיבים האחרים.
האחדות נתפסת בהגות הבעת' כתהליך תחיה שיתקן את האופי והחברה הערביים. דבר זה יושג רק כאשר ישחררו הערבים עצמם מכל הנאמנויות האזוריות, הדתיות והעדתיות. החירות היא גם במובן של חירות אישית – חירות הדיבור, חירות ההתכנסות וחירות האמונה - וכן במובן של חירות מכבלי הקולוניאליזם, ושחרור העמים המשועבדים. הסוציאליזם הערבי הוא ההיפוך הגמור מהמערבי; הוא רוחני ולאומי בעת ובעונה אחת.
הבסיס החברתי של מפלגת הבעת'
בתחילת דרכה של מפלגת הבעת', אשר דגלה בסוציאליזם ערבי, תנאי החברה והכלכלה היו שונים מהתנאים שבהם התפתח הסוציאליזם באירופה. השלטון בסוריה היה קולוניאלי, ובראשו עמדו שליטים פאודליים שעיכבו את התפתחות התעשייה. באמצע תקופת המנדט הצרפתי הופיעו לראשונה ניצני מעמד הביניים העירוני, המורכב מעורכי דין, פקידים, שכירים ואנשי צווארון לבן אחרים. בתקופה זאת הונח יסוד לצבא לאומי בו שירתו שכבות בינוניות ונמוכות ובתוכם אחוז ניכר של בני עדות המיעוטים.
אף לא אחת מבין המפלגות יכלה להגשים את מטרותיה, בגלל התנאים ששררו בסוריה, מצבן הפנימי והיחסים ביניהן. מצד אחד, מערכת השלטון הייתה ביד המפלגות הלאומיות – שמרניות, שייצגו את בני המעמד הגבוה והתנגדו לכל שינוי, מאידך המפלגות הרדיקליות פעלו כל אחת בנפרד.
הקבוצה היחידה שהייתה יכלה לשנות את השלטון והחברה הייתה הקצונה הצבאית; זו הייתה מורכבת בעיקר מבני מעמד הביניים, איתו זוהתה.
בין הקצונה לבין מפלגת הבעת' נוצרה מערכת יחסים מיוחדת. הקצינים קיבלו קשר עם ארגון מסודר (היחיד בין המפלגות בארגונו), לקצינים ולחברי מפלגת הבעת' רקע סוציאלי משותף. השפעתו של הבעת' בקרב הקצונה הצבאית הסורית החלה בימי הדיקטטורה השנואה של אדיב א-שישכלי, האיבה גברה והלכה עד 1958.
מפלגת הבעת' הייתה פעילה ביותר, באמצעות אכראם אל-חוראני, בקרב המוני האיכרים ולא רק בקרב האינטליגנציה, ולכן פיתחה את מערכת החינוך במגזר הכפרי. דבר זה סייע למען החדרת עקרונות המפלגה בקרב אוכלוסייה זו. מפלגת הבעת', בניגוד לקומוניסטים, לא נחשדה בכפירה באסלאם. מנהיגי הבעת' הבינו כי הפרלמנט וציבור הבוחרים אינם משמשים עוד מקורות הכוח הפוליטי, וכי מפתח השלטון מצוי בקצונה הצבאית. בין הקצינים שהיו קשורים לבעת' בלטו במיוחד עדנאן אל מאלכי, סגן הרמטכ"ל ב-1955, מוסטפא חמדון – מנהיג ההפיכה הצבאית נגד שכלי ועבדול חמיד סראג' – ראש המודיעין הצבאי. למעשה פעלו אנשי הבעת' והקומוניסטים לביעור פעילי המפלגה הסורית בצבא ומחוצה לו. רבים נאסרו ונשפטו והמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק וחדלה כמעט לפעול בסוריה.
קבוצת הקצינים וקבוצת האינטליגנציה החדשה (המהנדסים, כלכלנים) היוו למעשה קבוצת עלית חדשה, אשר היא מחזיקה במושכות השלטון וכוחה אינו מתבטא בכסף אלא מבחינה ייצוגית וניהולית.
בתקופת קע"ם (1958 – 1961 קהילייה הערבית המאוחדת), האיחוד עם מצרים הנחית מהלומה קשה על האוליגרכיה השמרנית הרכושנית: מנהיגי המפלגות הוותיקות סולקו מן השלטון, מפלגותיהם פוזרו ועיתוניהם נסגרו. יחד עם חיסול כוחם הפוליטי נחלשה גם עוצמתם הכלכלית – חברתית של בני המעמד העליון בעקבות סדרת רפורמות סוציאליסטיות. בד בבד חל שיפור במצבם הכלכלי והסוציאלי של השכבות הבינוניות והנמוכות. שופרו גם שירותי הבריאות והחינוך.
מפלגת הבעת', בניגוד למפלגות אחרות, שמרה על כוחה בזמן האיחוד באמצעות אותם קצינים ונושאי משרות ממשלתיות שהיו אוהדי הבעת'. מנגנון הבעת' המשיך לפעול וניזון מסיוע והכוונה של סניפי בעת' בלבנון ובירדן. נסיבות אלו סייעו לבעת' להקדים ולתפוס את השלטון לאחר פירוק קע"ם.
הקבוצה החשובה ביותר למפלגת הבעת' הייתה המעמד הבינוני החדש, אשר ממנו יצאה קבוצה נוספת, והיא הקצונה הצבאית, אך קבוצה זו הייתה רק 31% מכלל האוכלוסייה, ולכן לא היה בה די. מפלגת הבעת' משכה את בני המיעוטים מכיוון שלא נחשדה בכפירה באסלאם. בנוסף, למפלגת הבעת' היה ממסד מאורגן ופעיל גם בקרב האיכרים.
מבין הקבוצות האלה הקצונה הצבאית היא הדומיננטית ביותר ולכן ביקשו מנהיגי הבעת' להשיג תמיכה בקרב קבוצה זו. ואכן, כפי שראינו בפרק זה, רבים מבין בכירי הקצונה הצבאית שייכו עצמם לבעת'.
הפיכת הבעת', מרץ 1963
הנסיבות האלו הביאו את מפלגת הבעת לשלטון בשנת 1963. קצינים רדיקלים בראשות זיאד אל-חרירי ביצעו הפיכה צבאית ב-8 במרץ 1963. לאחר ההפיכה, נסע אל-חרירי מחוץ לגבולות סוריה ולא הורשה לחזור. בנוסף הקצינים ביצעו הפיכה שנכשלה ביולי 1963 – וגם הם הורחקו. הקצינים הבעת'ים שלטו מעתה לחלוטין ב"מועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני" – הגוף בעל הסמכות הגבוהה ביותר. נציגי הבעת' אף תפסו את עמדות המפתח בממשלה.
הרפורמות החברתיות-כלכליות של משטר הבעת' בוצעו לא רק בערים אלא באופן מיוחד בכפרים ובקרב הפלאחים, שהם כ-70% מתושבי סוריה. בכפרים בוצעה רפורמה אגררית כך שהפקיעו אדמות וחילקו אותן לאיכרים.
לראשונה מאז עצמאותה, סוריה הייתה נתונה למשטר הבעת'. למשך שנים משטר זה הוכיח את יציבותו למרות מאבקים בצמרת. מאז הקמתו משטר זה פועל בשיטתיות להגברת תהליך הגיבוש של האוכלוסייה הסורית, זאת, תוך כדי ניצול ההישגים של המשטרים הקודמים בתחומים שונים.
מפלגת הבעת' בעיראק
עם הקמת המפלגה בסוריה החלו הרעיונות הבעת'יסטים להגיע גם לעיראק. ב-1952 הכירה הנהגת המפלגה בדמשק בפיקוד האזורי העיראקי ולראשותו התמנה פואד אל-רִכאבי. עם זאת, המפלגה לא זכתה לתמיכה רבה בעיראק ומספר החברים ב-1955 לא עבר את ה-300.
תשעה חודשים של שלטון
בעקבות גירוש הפלג השמאלני, המשמר הלאומי שהיה כפוף לראש הפלג השמאלני עלי צלאח אל-סעדי ותומכים אחרים של הפלג יצאו לרחובות בגדאד, ולאחר שורת מעשי טבח ואונס נזעקה הנהגת הבעת' מסוריה לעיראק כדי להרגיע את הרוחות. לאחר שהניסיונות לסיים את הסכסוך בין הפלגים כשלו, החליטה הנהגת הבעת' כי המוצא היחיד מהמשבר הוא גירוש תומכי הפלג השמרני גם כן מהמפלגה. כדי למלא את החלל שנוצר במפלגה בעקבות הטיהורים, לקחו על עצמם מנהיגי המפלגה מדמשק את הנהגת שלוחת הבעת' בעיראק. הציבור העיראקי הפסיק לראות בבעת' מפלגה עיראקית אותנטית, והתמיכה במפלגה ירדה לשפל. עארִף ניצל את הירידה במעמד המפלגה בעיני הציבור כדי לגרש את הבעת'יסטים מהשלטון. כך, לאחר תשעה חודשים, בנובמבר 1963 הסתיימה תקופת השלטון הראשונה של המפלגה בעיראק.
הפיכת הבעת' השנייה
באפריל 1966 נספה נשיא עיראק עבד א-סלאם עארף בתאונת מסוק, ואחיו עבד א-רחמן עארף מונה תחתיו. לאחר תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים יצאו העיראקים לרחובות במחאה, ומפלגת הבעת' ניצלה את מעורבותה המוגבלת של עיראק במלחמה כדי להכריז על המשטר כלא חוקי. בחודשים לאחר מכן ערכו חברי המפלגה כנסים והפגנות בהם הואשם המשטר בשחיתות ובאי-כשירות, ודרשו שיוחלף.
למפלגת הבעת' היה חסר כוח צבאי כדי להפיל את השלטון בהפיכה, ועל כן נאלצה לשלב כוחות עם קצינים בכירים מזרועות הביטחון העיראקיים. עם עלות שחר ה-17 ביולי 1968 הודיעו הקצינים לאערף כי הוא אינו נשיאה של עיראק מעתה. על פי הגרסה הרשמית, סדאם חוסיין ישב בטנק הראשון שפרץ לארמון הנשיאות, אולם אין מקורות עצמאיים המאמתים זאת.
קבוצת הקצינים שבראשה עמדו נאיף, שמונה לראש הממשלה, ודאוד, שנטל את כס שר הביטחון, לא בטחו בבעת'יסטים שבראשם עמד אל-בכר, שמונה לנשיא. הבעת'יסטים חששו כי כוחות הביטחון שהיו נאמנים לקצינים שבאו משורותיהם, יסייעו לקבוצת הקצינים לסלקם מהשלטון פעם נוספת. שני המחנות חלקו שווה בשווה את המושבים במועצת הפיקוד המהפכני, שהוקמה לאחר המהפכה, והייתה לגוף השלטוני החזק ביותר בעיראק; מושבי הקבינט נחצו גם הם בין המחנות.
הליגה הארצית בכדורגל
הליגה הארצית בכדורגל הייתה הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל עד שנת 1999, ובעקבות השינויים במבנה הליגות והקמת ליגת העל הפכה לליגה השלישית. בשנת 2009 בוטלה הליגה.
בעת'
הפיכת הבעת' השנייה
לאור חששות אלו החליטו הבעת'יסטים לפעול: נאיף זומן לפגישה עם הנשיא אל-בכר שבסיומה התפרץ חוסיין לחדר יחד עם מספר קצינים. חוסיין, שעמד עם אקדח שלוף, הכריז בפני נאיף כי המפלגה החליטה שעליו לעזוב את עיראק. חוסיין החמוש ליווה את נאיף עד למטוסו שעזב למרוקו, בה הוא מונה לשגריר. עשר שנים לאחר מכן, ביולי 1978, נרצח נאיף ליד ביתו בלונדון. דאוד זומן לירדן, כביכול לצורך בדיקת היחידות העיראקיות שהיו מוצבות במדינה. היות שדאוד העביר את השליטה על כוחות הביטחון לרמטכ"ל, לא היה ביכולתו לעשות דבר כשהורו לו הבעת'יסטים להישאר בירדן ולעמוד בראש הנספחות הצבאית שם. תומכיהם של הקצינים גורשו ממשרותיהם הממשלתיות. סדאם חוסיין, לעומת זאת, קודם לסגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכני, תפקיד השני בחשיבותו רק ליו"ר המועצה (הנשיא), בהיותו רק בן 31.
מסע הטיהורים
כדי להבין את הדיכוי הפוליטי והחיסולים הרבים בהתרחשו במהלך כהונת מפלגת הבעת', יש לזכור כי מפלגת הבעת' לא נהנתה מלכתחילה בתמיכה עממית (ויש האומרים כי היא מעולם לא זכתה בה). עם תום הפיכת ה-17 ביולי, על פי מקורות שונים השתייכו למפלגת הבעת' בין מאות ספורים ל-5,000 איש בלבד. הבעת' הייתה מפלגה סונית בעיקרה (אם כי שיעים מעטים נמנו בהנהגתה) בתקופה בה הסונים היוו כ-20 אחוזים מאוכלוסיית עיראק (כ-60 אחוזים היו שיעים והיתר היו כורדים [שאינם ערבים ודוגלים בעצמאות מעיראק], נוצרים, יהודים ומיעוטים אחרים). על כן, עם עליית הבעת' לשלטון פתח המשטר במסע מעצרים רחב היקף, "חינוך מחדש" של הציבור תוך שימוש באמצעי התקשורת ושינוי תוכנית הלימודים בבתי הספר. כל עובדי הממשל הבכירים גורשו מעבודתם אם לא נמנו עם מפלגת הבעת', ארגוני אופוזיציה דוכאו ביד קשה ורבים נאסרו באשמת חתירה נגד השלטון. מסע הטיהור נוהל ביד רמה על ידי חוסיין, שהיה אחראי על כוחות הביטחון וכבר החל להוודע בכינויים "האיש החזק בבגדאד" או "הקצב מבגדאד". גם הצבא לא ניצל ממסע הטיהורים; בדצמבר הודח הרמטכ"ל ונידון ל-12 שנות מאסר בשל השתתפות, כביכול, בקנוניה נגד המשטר. קצינים בכירים שלא הפגינו נאמנות מספקת למפלגה הודחו והוחלפו בבעת'יסטים. בסוף 1970 הקים סדאם מנגנון פיקוח אידאולוגי הדוק בצבא, שדיווח ישירות אליו. "בתי דין מהפכניים" מיוחדים הוקמו כדי לשפוט אשמים בריגול ובחתירה תחת המשטר מקרב הצבא והעובדים הממשלתיים. לעיתים המפלגה אף לא טרחה לשפוט את מתנגדיה ופשוט חטפה ורצחה אותם.
הליגה הארצית בכדורגל
היסטוריה
לאורך רוב שנותיה היו בליגה הארצית 16 קבוצות, והיא המשיכה לשמש כליגה שנייה עד תום עונת 1998/1999, אז הוחלט על שינוי במבנה הליגות והקמת ליגת העל מעל הליגה הלאומית. הליגה הארצית הפכה לליגה השלישית ושיחקו בה 12 קבוצות, כאשר שתי הקבוצות הראשונות בתום כל עונה עלו לליגה הלאומית, ושתי האחרונות ירדו לליגה א' דרום ולליגה א' צפון, בהתאם למיקומן הגאוגרפי. כמו כן בתום כל עונה ירדו שתי הקבוצות האחרונות בליגה הלאומית לליגה הארצית, ואילו לליגה הארצית עלו שתי קבוצות, אחת מליגה א' דרום ואחת מליגה א' צפון. בתקופה זו נערך גם גביע הטוטו לליגה השלישית, והוא בוטל עם ביטול הליגה הארצית בשנת 2009.
בעת'
מסע הטיהורים
שיטה נוספת להחדרת פחד בקרב האזרחים העיראקים הייתה תליות פומביות. בין פברואר ואפריל 1969 נערכו מרבית התליות באזורי הדרום בהם חיו השיעים, ובייחוד בעיר בצרה הגובלת באיראן. ההוצאות הפומביות להורג נועדו לדכא כל ניסיון עתידי להפיכה מצד הרוב השיעי, ולהעביר מסר מרתיע לשאה האיראני שסוכניו הסיתו את השיעים נגד משטרם.
מסע הטיהורים הפנימי נמשך גם בשנת 1970. ב-20 בינואר נחשפה "קנוניה" בתוך הצבא העיראקי. באותו היום נשפטו עשרות קצינים בכירים, מתוכם 37 נדונו למוות לאחר שנמצאו אשמים בניסיון למוטט את המשטר ב"קנוניה ציונית-איראנית-סובייטית". מיליציית מפלגת הבעת' שבראשה עמד חוסיין החלה לפטרל ברחובות הערים ולעצור אנשים בבתיהם בשעות הלילה.
הליגה הארצית בכדורגל
היסטוריה
עונת 2008/2009 הייתה האחרונה בתולדות הליגה הארצית, לאחר שהוחלט לבטלה ולהגדיל את שתי הליגות הבכירות. סקציה נס ציונה סיימה את העונה במקום הראשון, ויחד עמה עלו לליגה הלאומית גם הפועל אשקלון, הפועל ראשון לציון, הפועל מרמורק, בית"ר שמשון תל אביב, מכבי עירוני בת ים והפועל נצרת עילית. הקבוצות הנוספות ששיחקו בעונה האחרונה של הליגה הארצית וירדו בסופה לליגה א' היו מכבי כפר כנא, הפועל בני טמרה, הפועל אום אל-פחם, הפועל בני ג'דיידה ומכבי עירוני טירת כרמל.
בעת'
מסע הטיהורים
ב-16 בנובמבר 1969 צורפו כל חבריי ההנהגה האזורית וההנהגה הלאומית של מפלגת הבעת' למועצת הפיקוד המהפכני, גוף קבלת ההחלטות החשוב בעיראק. צעד זה הגדיל בשמונה את מספר האזרחים בגוף החשוב, על חשבון קבוצת הקצינים, וכך הופר האיזון שנשמר קודם לכך במועצה בין המחנות. לאחר שהחליש את קבוצת הקצינים, בין השאר בכך ששלל את משרותיהם של בכירים והגלה אחרים, החל סדאם להתמקד בקבוצה האזרחית במפלגה. מסע הטיהורים נועד לחזק את מעמדו הפנימי של סדאם במפלגה תוך סילוק כל מתנגד אפשרי. בבחירות למועצת הפיקוד האזורי (הנהגת מפלגת הבעת' בעיראק) ב-1973 רבים מהחברים החדשים היו מקורבים של סדאם חוסיין, והיו נאמנים לו יותר מלמפלגה.
נגד הקומוניסטים
המפלגה הקומוניסטית העיראקית, יריבתה משכבר הימים של מפלגת הבעת', זכתה גם היא לטעום מטיפולם הקשה של מנגנוני הביטחון. מסע המעצרים וההוצאות להורג נגדם נמשך לאורך כל שנת 1970 - מאות פעילים קומוניסטים נעצרו עונו והוצאו להורג. גל דיכויים מאוחר יותר של הקומוניסטים נערך לאחר הדיכוי האכזרי של מרידת הכורדים ב-1975, עם קבלת הסכם אלג'יר. קומוניסטים רבים נאסרו והוענשו. בשנת 1978 הוצאו להורג 21 מנהיגים קומוניסטים כלואים, תוך שנה חוסלה המפלגה הקומוניסטית במאסרים שלוו בעינויים והוצאות להורג.
נגד היהודים
לאחר מבצע עזרא ונחמיה נותרו בעיראק כ-2,500 יהודים. פגיעה ביהודי עיראק הייתה דרך טובה להפגין את נאמנות מפלגת הבעת' לאנטי-ישראליות הטמונה ברעיון הפאן-ערבי. מצב של היהודים החמיר עם עליית הבעת' לשלטון, נכסיהם של יהודים רבים הוקפאו, עסקיהם נסגרו, הם גורשו מעבודותיהם הממשלתיות ורבים נכלאו באשמות ריגול והשתתפות בקנוניות. ב-27 בינואר 1969 נתלו תשעה יהודים לאחר שנמצאו אשמים בריגול לטובת ישראל ואיראן. גופותיהם נותרו תלויות במשך מספר ימים בכיכר ראשית בבגדאד. הרדיו העיראקי הממלכתי טען כי תליית היהודים הוא "הצעד הראשון לשחרור פלסטין" וקרא לציבור ליהנות מהמראות בכיכר. כחצי מיליון איש השתתפו בצעדות שמחה בכיכר, תוך קריאות "מוות לישראל" ו"מוות לבוגדים". לאחר שהגופות הורדו מעניבות החנק, ההמונים חיללו אותן. בעקבות צעדי דיכוי אלו עזבו מרבית היהודים הנותרים את עיראק במהלך שנות ה-70, בסיוע הכורדים, ששיתפו פעולה עם המוסד.
בתקופת שלטון סדאם
במהלך שלטונו של סדאם חוסיין (1979–2003) הייתה הבעת' המפלגה המותרת היחידה בעיראק. כל הפקידים הלא זוטרים בממשל, אנשי הצבא והמורים בבתי ספר ובאוניברסיטאות היו חייבים להיות חברים במפלגה ולהפגין נאמנות אליה כדי להחזיק במשרותיהם. לאור חששו של סדאם מהפכה מצד הצבא, הוא חיזק את מיליציית הבעת' שכונתה "הצבא העממי", בה היו חברים כל חברי הבעת' בין הגילאים 18–45. עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק מנתה מיליציה זו כ-650,000 איש ברמת אימון נמוכה. מלבד העובדה כי הצבא העממי לא הצטיין בקרבות, סבל הצבא העיראקי הסדיר מפוליטיזציה גבוהה. בראשו עמדו קרובי משפחתו ומקורביו של סדאם, שוב כדי להבטיח את נאמנות הצבא למשטר, אולם ההשפעה על יכולת הלחימה של הצבא הייתה הרסנית. "בתי דין מהפכניים" שהוקמו בצבא וקומיסרים פוליטיים שדיווחו על מידת נאמנות החיילים למשטר פגעו בסדר עדיפויות הלוחמים.
לדעת חוקרים אחדים, כגון עפרה בנג'ו, החל משנות ה-80 המוקדמות החל משטר הבעת' העראקי להפגין התקרבות לאסלאם, למרות חילוניותה המוצהרת של האידאולוגיה הבעת'יסטית. בכך ניסה סדאם הן לתת מענה להתחזקות הקנאות האסלאמיסטית, בעיקר לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, והן לזכות באהדתם של בני הרוב השיעי. התקרבות זאת באה לידי ביטוי באימוץ רטוריקה אסלאמית (השוואת סדאם חוסיין לצלאח א-דין ולעלי בן אבו טאלב, כינויה של מלחמת איראן עיראק "קאדסיה של סדאם", ובהקצאת תקציבים רבים לבניית מסגדים. בשלהי שלטונו של סדאם הוא אף ניסח תורה מדינית חדשה בשם "הלאומנות המאמינה" (אלקומיה אלמואמינה), שעל פיה רק הערבים הם נושאי בשורתו האמיתית של האסלאם. על פי השמועה, האידאולוג של המפלגה, הנוצרי מישל עפלק, המיר את דתו לאסלאם לפני מותו.
לאחר 2003
ביוני 2003, לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק, נאסרה החברות במפלגת הבעת'. כל חברי הבעת' הבכירים אולצו לעזוב את משרותיהם במשרדי הממשלה, בצבא ובמערכת החינוך. לאור הביקורת הרבה שהושמעה על המהלך והמחסור בכוח אדם מיומן, בוטל האיסור באופן חלקי בינואר 2008. עם זאת, צבא המסדר הנקשבנדי, ארגון מורדים עראקי בפיקודו של עיזאת איברהים א-דורי, סגנו של סדאם חוסיין בשלהי ימי שלטונו, מצהיר על עקרונות בעת'יסטיים מובהקים, בעיקר הזהות בין הערביות והאסלאם האמיתי. גם סמלו של הארגון מזכיר מאוד את סמלה של מפלגת הבעת': מפת העולם הערבי מהאוקיינוס האטלנטי עד למפרץ הפרסי. מוחמד יונס אל-אחמד מוביל פלג אחר של המפלגה וגם הוא מנהל מאבק מזוין נגד השלטון הנוכחי.
מפלגת הבעת' במדינות אחרות
אף על פי שהפיקוד הלאומי של המפלגה נמצא בדמשק, שלוחות של המפלגה ופיקודים אזוריים קיימים בארצות ערביות נוספות דוגמת מצרים, לבנון, תימן, ירדן, סודאן ועיראק. כיום לאף אחת מהשלוחות מחוץ לעיראק אין כוח משמעותי. פלג א-סאעקה שבאש"ף נוטה לייצג את העמדה הסורית הבעת'יסטית בקרב הפלסטינים, וארגון חזית השחרור הערבית ייצג את העמדה העיראקית.
עריסה
עריסה היא רהיט קטן המשמש לשכיבה של התינוק בחודשי חייו הראשונים, בעת שהוא ישן ובעת שהוא ער. העריסה גדולה אך במעט מגופו של התינוק, אך די בכך לתינוק, בתקופה שבה אינו מניע את גופו. העריסה היא לעיתים רהיט יציב, העומד במקום קבוע, אך פעמים רבות משמשת העריסה להעברה של התינוק ממקום למקום, בעוד שלשהייתו הקבועה משמשת מיטת תינוק.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1892
הבחירות הכלליות בבריטניה 1892 התרחשו בתאריכים 4 ביולי–26 ביולי 1892. בבחירות אלו ניצח ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית את ראש הממשלה המכהן רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית. אמנם המפלגה השמרנית קילה את מירב הקולות והמושבים, אך ממשלתה נפלה לאחר הצבעת אי אמון באוגוסט. הממשלה הליברלית השיקה תוכניות לרפורמות בכלכלה, בחינוך ובפוליטיקה אשר נגנזו עם הפסד המפלגה בבחירות שלאחר מכן.
טקוואנצ'יפ
עם כניסת המגינים האלקטרוניים לשימוש (החל מעונת התחרויות של 2011) מוזנים נתוני עוצמת הפגיעה למערכת הניקוד דרך הטאקוונצ'יפ שמחובר למגן על ידי כבל חשמלי הנמצא בתוך כיס פנימי במגן. הכיס ממוקם באזור השכמות של המתחרה.
על מנת לבדוק האם ישנה קישוריות טובה בין הצ'יפ למערכת הניקוד, ועל ידי כך לוודא שכל פגיעה נכונה במגן תיתן נקודה, מקובל לערוך לפני כל קרב בחינה של רגישות המגן למגע, על ידי בעיטת ניסיון במגן היריב.
מלבד הצ'יפ שנמצא במגן הגוף -שהוא רגיש למגע- על מערכת הניקוד משפיעים גם הגורמים הבאים: מגיני כפות הרגליים (המצוידים באלקטרודות מובנות, שגורמות ליצירת הנקודות על ידי פגיעתן במגן הגוף ובאלקטרודות שבו), מגיני הראש בהם גם מצויות אלקטרודות (ואשר לא נמצאים בשימוש בישראל - החלו להיכנס לשימוש בשנה האחרונה), והג'ויסטיקים שבידי שופטי הפינה. ייתכנו מצבים בהם מלבד אישור הפגיעה במגן על ידי הציוד האלקטרוני, תצטרך הבעיטה לקבל אישור גם על ידי לחיצה מתאימה בג'ויסטיקים. (לדוגמה, בבעיטות בסיבוב או בעיטות לראש), כמו גם במקרים של הרמת כרטיס מצד המאמן.
המכחיד (קומיקס)
המכחיד (באנגלית: Eradicator) הוא דמות בדיונית של גיבור-על ולעיתים נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics Annual #2 ממאי 1989, ונוצרה על ידי רוג'ר סטרן ככלי נשק בידי זן חייזרי עתיק. המכחיד הוא בן מאתיים אלף שנה והוא נחשב לממצא עתיק על פני כוכב הלכת קריפטון.
בעבר הרחוק, זן חייזרי נכחד יוצר מספר מתקני הכלה על מנת לשמר את הגזע שלהם. החייזרים שולחים את התאים לעבר החלל החיצון יחד עם מספר צוותים מתוך תקווה לגלות ציוויליזציות חדשות. כאשר קבוצה מהם מגיעה לכוכב קריפטון, הם נתקלים בקמ-אל המיליטנטי - אבי אבותיהם של בני משפחת אל - שהורג אותם ומשחית אחד מאותם מתקנים. משימתו החדשה של המתקן היא לשמר את האידיאלים של התרבות הקריפטונית על ידי הכחדת כל היתר, ומשום כך נקרא שמו "המכחיד".
בצורתו המקורית, המכחיד דומה לטיל קטן. למשך השנים, הוא עושה ככל שביכולתו כדי להגן על הקריפטונים, אפילו מעצמם. כאשר קבוצת חוקרים מקריפטון עוזבים בחיפושם אחר כוכב חדש לישב, המכחיד משנה את מטריצת ההולדה שלהם והופך אותם לאלרגים לעופרת. כדי להבטיח שאף אחד לא יעזוב את קריפטון, המכחיד משנה את תושבי הכוכב כך שהם ימותו אם ינסו לעזוב. לאחר אירועי "פלאשפוינט" ושכתוב יקום DC, המכחיד מופיע כמערכת המחשבים במבצר הבדידות של סופרגירל, שפונה נגדה ונגד סופרבוי.
את דמותו של המכחיד בסדרת הטלוויזיה "סופרמן ולויס" גילם השחקן אדם ריינר.
נורה אילם
נורה אילם (באנגלית: Norah Elam; הייתה ידועה גם בשם נורה דייקר פוקס (באנגלית: Norah Dacre Fox; 1878 - 2 במאי 1961) הייתה סופרג'יסטית מיליטנטית, פעילה נגד ניסויים בבעלי חיים, פמיניסטית ופשיסטית בממלכה המאוחדת.
תחילת דרכה
נורה דוהרטי נולדה ב-1878 בדבלין, אחת מתשעת ילדיהם של ג'ון ושארלוט דוהרטי. אביה היה פרוטסטנטי אירי, והמשפחה עברה ללונדון בשנת 1891. היא נישאה לצ'ארלס ריצ'רד דייקר פוקס בשנת 1909.
פעילות פוליטית
אילם הייתה חברה פעילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), בו שימשה כמזכ"לית. נאמר עליה שעלתה בסולם הארגון במהרה, משום שהייתה דוברת ציבורית מצטיינת. היא הובילה בארגון קמפיין נגד הזנה בכפייה. בין מאי ליולי 1914 היא נאסרה שלוש פעמים בכלא הולוויי על "מעשי טרור". על פי עיתון "הטיימס", אחד ממעשים אלה היה כשהיא וחברתה פלורה דראמונד דיברו בהפגנה בעד פעילות נשים מיליטנטית. באירוע אחר, ניסתה להעביר למלך מכתב מאמלין פנקהרסט. היא קיבלה מדליית שביתות רעב מטעם WSPU. מדליות אלו כללו לוחות מתכת עבור כל תקופת שביתת רעב, ולוח אמייל עבור כל אירוע הזנה בכפייה. המדליה של אילם כללה שלושה לוחות מתכת. היא הייתה מעורבת בהפקת העיתון של WSPU, The Suffragette, והייתה אחת ממטרות הממשלה כשזו נלחמה לסגירה העיתון.
בשנת 1918 עמדה אילם בבחירות לפרלמנט כעצמאית במחוז ריצ'מונד, אך לא נבחרה. בקמפיין שלה, היא קידמה מדיניות לפיה כל מי שנולד בגרמניה יגורש מבריטניה. היא זכתה ב-3,615 קולות בלבד. באותה השנה, היא ערכה קמפיין למען כליאת "זרים עוינים", יחד עם המפלגה הלאומית (מפלגה ימנית קצרת חיים שהתפצלה מן המפלגה השמרנית) ואיחוד האימפריה הבריטית (ארגון פטריוטי ואנטי סוציאליסטי). דווח שאילם הייתה חברה בליגת חופש הנשים, ארגון סופרג'יסטי ולמען שוויון מגדרי, אך הצהירה בעיתון "הטיימס" שאין הדבר נכון. בשנת 1920 ערכה קמפיין נגד הסכם ורסאי, ובמכתב לעיתון "הטיימס" טענה כי כל הסכם המחליש את צרפת הוא בהכרח גם אנטי בריטי.
אילם טענה שהיא הייתה חברה מייסדת של האגודה הלאומית נגד ויויסקציה (LPAVS). ידוע שהייתה חברה מתחילת הדרך של הארגון, בסביבות שנת 1900. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא פרסמה שני עלונים במסגרת הארגון, אשר זכו לתפוצה נרחבת, ונשמרו בספריות ציבוריות.
בתום מלחמת העולם הראשונה, היא נפרדה מבעלה, וחייתה עם אדוארד דסקו דאדלי ואלנס אילם, שאת שמו היא אמצה. לשניים נולד בן. הם התגוררו בסאסקס, שם היו פעילים במפלגה השמרנית המקומית. ואולם, הם ערקו למפלגתו של אוסוואלד מוסלי, איגוד הפשיסטים הבריטי (BUF) זמן קצר אחרי הקמתה, ב-1932. אילם הייתה לדמות מובילה בזרוע הנשים של התנועה. במהלך פעילות זו היא פגשה בווילפרד ריסדון, מנהל הפרופגנדה של המפלגה, אשר היה מאוחר יותר לעמית בתנועה נגד ויויסקציה. היא הייתה תורמת קבועה לתקשורת הפשיסטית, והייתה מועמדת מטעם המפלגה בבחירות (שלא התקיימו בסופו של דבר בשל המלחמה שכבר פרצה). אילם השתמשה בפעילות העבר שלה כסופרג'יסטית כדי לכפור בטענות שהסוציאליזם הלאומי הוא אנטי-פמיניסטי, בטענה שמועמדותה "קוטלת לעד את הטענה שסוציאליזם הלאומי רוצה להחזיר את הנשים הבריטיות לבתיהן", ואף יתרה מזו, היא טענה שרק עם הפשיזם ידעו נשים את "טעמה האמיתי של החירות". היא התקרבה מאוד למוסלי ומנהיגים אחרים בתנועה, והייתה כה משוכנעת מדבריו של אדולף היטלר, ששלחה את בנה בגיל 12 לחיות בגרמניה. במהלך תקופה זו של פעילותה בתנועה (אמצע שנות ה-30), היא הסתכסכה עם חברותיה הסופרג'יסטיות שהגיעו עמה. האחרות ביקשו להמשיך את המצע הלאומני הכללי שדרשה פנקהרסט בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אך לא היו בעד מהפך אלים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ירדה התמיכה באיגוד הפשיסטים הבריטי, אך אילם המשיכה פעילותה בסתר כחלק מ"מועדון הימין", קבוצה פשיסטית ואנטישמית, אשר ביקשה לאחד את כל הימין הבריטי. בשנת 1940 נעצרו נורה ודדלי אילם תחת חוק כליאת "אויבים מבפנים", לאחר פשיטה על דירתם בה נמצאו מסמכים המקשרים אותם למוסלי. היא ישבה בכלא הולוויי עם עוד מספר נשים פשיסטיות, ביניהן דיאנה מוסלי.
בשנת 1943, החליט הרברט מוריסון, שהיה אז שר לביטחון פנים, לשחרר את עצורי ה-BUF. ההחלטה עוררה מחלוקת ציבורית ואף נערכו הפגנות גדולות נגדה, משום, כדברי ג'סיקה מיטפורד, אחותה של דיאנה מוסלי, "זוהי סטירה בפנים של כל אנטי-פשיסט בכל מדינה שהיא, ובגידה ישירה בכל מי שנהרג במלחמה נגד הפשיזם.
סוף ימיה
אחרי שחרורה מהכלא, נשארה אילם בידידות קרובה למרי אלן וארנולד ליס, פשיסטים ואנטישמים קיצוניים, אשר התפצלו מתנועתו של מוסלי משום שהיה "עדין מדי בנוגע ליהודים".
אילם נפטרה בבית חולים מידלסקס ב-2 במאי 1961.
מורשתה
לאילם היה בן יחיד, אוולין, שנולד בשנת 1922. נכדתה, אנג'לה מקפירסון, דיברה על סבתה בסרט תיעודי ברשת BBC, ואמרה שלא היה לה מושג עד שנת 2002 איזה תפקיד מרכזי שיחקה אילם בפשיזם הבריטי. היא ידעה שאילם הייתה סופרג'יסטית, ושנאמר עליה שהייתה קרובה למשפרת פנקהרסט. אך רק כשחיפשה באינטרנט מידע עליה, גילתה את האמת אשר לא דוברה במשפחתה. מקפירסון אמרה שהיא כנראה הדחיקה סיפורים ששמעה מפי סבתה כילדה, ותיארה אותה כ"גזענית איומה". על פי המשפחה, אילם עשתה לבנה נזק שהשפיע על המשפחה לדורותיה, בכך שהזניחה אותו כילד ואז שלחה אותו לגרמניה, והוא הפך ל"ביריון מיזוגן", כפי שהיה גם אביה של אילם.
Black Radio III
Black Radio III הוא אלבום של המוזיקאי האמריקאי רוברט גלספר. הוא יצא לאור ב-25 בפברואר 2022, דרך לומה ויסטה רקורדינגס, ומשמש כאלבום המשך ל-Black Radio משנת 2012 ול-Black Radio 2 משנת 2013. הוא הופק על ידי גלספר יחד עם המפיקים השותפים טראנס מרטין, בריאן-מייקל קוקס וג'הי סאנדנס. הוא כולל הופעות אורח מאמנים רבים, בין היתר: קומון, די סמוק, אספרנסה ספולדינג, H.E.R., אינדיה ארי, ג'ניפר הדסון, קיו-טיפ וטיי דולה סיין.
בטקס פרסי גראמי ה-65, הוא היה מועמד לפרס האלבום הלא קלאסי המעובד הטוב ביותר וזכה בפרס אלבום ה-R&B הטוב ביותר.
נירמיהאידי
נירמיהאידי (בהונגרית: Nyírmihálydi) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי נירמיהאידי
יהודים ראשונים התיישבו בנירמיהאידי במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר זעיר. ובמקום היה בית קברות יהודי שעדיין קיים בכפר.
הקהילה התארגנה במחצית השנייה של המאה ה-19. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפו יהודי המקום לזרם האורתודוקסי (שסרב לקבל עליו את תקנות הקונגרס). הקהילה הסתפחה לקהילת בלקאן.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עקרו רבים מצעירי הקהילה לערים הגדולות ומספר היהודים במקום הלך ופחת.
בשנת 1942 נלקחו גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה ומשפחותיהם נותרו ללא מפרנס. כל החנויות ובתי המלאכה בבעלות יהודים נסגרו.
באפריל 1944, כחודש אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם בנירג'האזה, אך מחוסר מקום, הועברו ברגל לגטו האראנגוד (HARANGOD). ב-22 במאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 43 חברים, ורב המקום הוא קיסיאל ליכטנשטיין רבה של בלקאן.
כבל מספר 8
כבל מספר 8 (באנגלית: Number 8 wire) הוא מונח בז'רגון של התרבות הניו זילנדית הקרוי על שם כבל מספר 8 בקוטר 0.16 אינץ' (4.064 מילימטר) בתקינה הבריטית. ומשמעו יכולות קוגניטיביות יוצאות דופן, בעיקר באלתור ופתרון מקורי לבעיות.
היסטוריה
גדרות החוות בעברה של ניו זילנד שימשו בעיקר להגנה על גידולים חקלאיים, גינות ופרדסים מפני חיות החווה, יותר מאשר לשמור על החיות. שיטות הגידור היו בעיקר באמצעות גדרות "post-and-rail", בשיטת "ditch-and-bank" (תרגום: "תעלה וגדה", ראו תמונה להמחשה), או קירות בנויים או מצומח "גדר חיה", אולם כל הפתרונות היו יקרים, דורשים תחזוק רב, או לא עמידים, והיה קושי רב לשמור את החיות מכל שירעו הרחק ללא פיקוח, או ללא הסגת גבול. בשל כך היו חייבים החוואים להחזיק פטרול קבוע סביב גבולות הנחלות.
בשנות ה-1850, כבלי ברזל מחושל הפכו זמינים אולם הוא היה זמין בעובי רב ובאורכים קצרים בלבד. היה קשה ביותר למתוח אותו ויקר לשימוש. באנגליה בשנת 1855, הנרי בסמר הוציא פטנט של תהליך בסמר שהוביל לייצור תעשייתי של מתכת זולה ובאיכות גבוהה ובכך סלל את הדרך ליצירת גדרות הבנויות על חוטי מתכת קלים יותר.
יצירת גדרות מתכת חדשים וזולים אומצה במהרה בכל רחבי חוות הכבשים של ניו זילנד. ועד מהרה כבל מגולוון מספר 8 הפך לסטנדרט המועדף. כבלי מתכת אלו שהיו קלים במיוחד, לא התאימו לבהמות כבדות יותר כמו בקר שהיו נשענות על הגדרות ודוחפות אותם או מזיקות להם. בשנת 1879, כאשר גדר תיל של חוטי מתכת מגלוונים הפכו זמינה, השימוש בה השתלט, יחד עם "כבל מספר 8" בכל הגדרות בניו זילנד כפתרון מבריק ופשוט שמנע מבעלי החיים לפגוע בגדרות. בכך הורחב משמעותית השימוש בכבל מספר 8.
מתחילת שנות ה-1960, כבל חדש קל יותר וקשה יותר בקוטר 2.5 מילימטר נכנס לשימוש והחליף במקומות רבים את הכבל המסורתי מספר 8 לגדרות ניו זילנד.
ההשפעה האדירה של השימוש בכבל מספר 8 והחסכון והיעילות שהגיעו עמו, גרמו לכך שגלילי כבל מספר 8 היו מצויים בהישג יד בכל מקום בחווה והיו משמשים לרוב בתיקונים מאולתרים בצורות חדשניות ופרקטיות כדי לפתור בעיות מכניות או מבניות שאינן קשורות לגידור. שימוש זה הפך את המונח "כבל מספר 8" למושג נרדף לכושר אלתור ותיקון, או פתרון בעיות יצירתי ללא הוצאות על חומרים יקרים ובפשטות בתרבות הניו זילנדית. נפוץ בניו זילנד לומר על אדם יצירתי שיכול לבנות מכונות מחומרים מאולתרים, או לתקן מכונות מורכבות, שהוא עם "מנטליות של כבל מספר 8".
ולנטינה שבצ'נקו
ולנטינה שבצ'נקו (בספרדית: Valentina Shevchenko; נולדה ב-7 במרץ 1988) ידועה גם בכינוי 'Bullet' (בעברית: קליע) היא אמנית לחימה קירגיזית-פרואנית, אלופת העולם של ה-UFC במשקל זבוב. שבצ'נקו מחזיקה ב-17 תוארי אליפות עולם באיגרוף תאילנדי, בקיקבוקס וב-MMA.
ביוגרפיה
שבצ'נקו נולדה בבישקק בירת קירגיזסטן. היא החלה להתאמן באמנויות לחימה בגיל חמש עם המאמן פבל פדוטוב (Pavel Fedotov), איתו המשיכה להתאמן לאורך כל הקריירה שלה. לדבריה, אמנויות הלחימה הן מסורת משפחתית. אמה, אלנה, היא נשיאת הפדרציה לאיגרוף תאילנדי בקירגיזסטן ואמנית לחימה המחזיקה בחגורה שחורה, דאן 3, בטקוואנדו. ולנטינה ואחותה הגדולה, אנטונינה, הלכו בדרכה של אימן. אנטונינה הייתה שלוש פעמים אלופת העולם באיגרוף תאילנדי של ה-IFMA וכן אלופת העולם בקיקבוקס של ליגת K-1.
בילדותה, למדה שבצ'נקו ריקודי בטן, ריקודי עם רוסיים, קירגיזסטנים וצועניים, והיא אוהבת במיוחד לרקוד את ריקוד ה-lizginka (ריקוד מלחמה מדרום רוסיה אותו רוקדים, לפי המסורת, לוחמים לפני יציאתם לקרב). שבצ'נקו למדה קולנוע באוניברסיטה בקזחסטן, ומתכננת לאחר פרישתה לעסוק בבימוי סרטים העוסקים בעולם אמנויות הלחימה. בנוסף, שבצ'נקו מתחרה גם בתחרויות ירי במסגרת IPSC ו-IDPA.
קריירה
שבצ'נקו למדה תחילה טקוואנדו ולאחר מכן החלה להתאמן גם באיגרוף תאילנדי, בקיקבוקס, בסומו, בהיאבקות, בג'ודו ובולה טודו. בתחילת דרכה, התגוררה עם משפחתה בסוצ'י שברוסייה והתאמנה רבות בתאילנד. היא התחרתה באיגרוף תאילנדי ביון, בהולנד, בקוריאה, בתאילנד בסין בצרפת ובאיטליה. בגיל 12 התמודדה בקזחסטן כלוחמת קיקבוקס מול לוחמת בת 22 וניצחה אותה בנוק-אאוט. לאחר קרב זה, המאמן שלה החליט לכנות אותה 'קליע' על שום הזריזות והדיוק שלה. בשנת 2003, החלה את קריירת ה-MMA המקצוענית שלה עם ניצחון ראשון בקירגיסטן. באותה השנה, זכתה בתואר העולמי ב-MMA של ה-WKF (World Kickboxing Federation) בסיאול, שבקוריאה הדרומית. ניסיון שוד שחוותה ברוסיה דחף אותה לעבור לגור במדינה אחרת. בשנת 2007, נסעה לפרו עם אחותה ועם המאמן שלה על מנת להשתתף בסמינרים ולהתחרות בטורנירים. שבצ'נקו התרשמה עמוקות ממדינה זו ובשנת 2008 החליטה להתגורר בה וקיבלה בה אזרחות. שבצ'נקו נוהגת לעלות לזירה עם שני דגלי לאום: האחד של קירגיסטן והשני של פרו. במהלך הקריירה שלה זכתה בתארים 'מאסטר של הספורט' באיגרוף ו'מאסטר של הספורט' בג'ודו, וכן זכתה ב-17 תוארי אליפות עולם.
ב-19 בדצמבר 2015, שבצ'נקו נלחמה לראשונה במסגרת ה-UFC. היא מתאמנת ביוסטון שבארצות הברית, בפרו ובתאילנד.
מאזן התוצאות שלה באיגרוף תאילנדי ובקיקבוקס עומד על 60 ניצחונות והפסד אחד, וב-MMA עומד על 21 ניצחונות ו-3 הפסדים.
בשנת 2021 ביצעה הופעת משחק בסרטה של האלי ברי "צלקות", בתור לוסיה "ליידי קילר"; מתאגרפת ארגנטינאית ויריבה בזירה של ג'קי (ברי).
בית גלנקרי
בית גלנקרי (באנגלית: Glenkerry House) הוא שיכון שהוא חלק מפרויקט הדיור הציבורי בראונפילד (Brownfield council estate) בשכונת פופלר שבלונדון.
היסטוריה
מאז 1979 מנוהל הבניין על ידי קואופרטיב דיור, המחכיר את הדירות לדיירים. החוכרים רשאים למכור את רשות החכירה אולם הדירות נותרות בבעלות המועצה. הבניין מנוהל על ידי מועצה נבחרת מבין דייריו, והוא מהווה מודל ייחודי לקואופרטיב דיור.
בשל חשיבותו הארכיטקטונית הוכרז המבנה בשנת 1998 כעל בניין לשימור.
ירדנה שאל
ירדנה שאל (נולדה ב-1942) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה (1954, 1956 ו-1957) במשחה ל-100 מטר גב ושיאנית ישראל במשחים בסגנון זה.
שיאנית ישראל ואלופת ישראל
בתחרות מבחן לאליפות הפועל שנערכה בגוש זבולון בתחילת חודש ספטמבר 1954 קבעה שאל במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:30.4 דקות, שיפור לשיאה של ויויאן חסון מהפועל ירושלים (1:32.7 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות הפועל ה-11 שנערכה בספטמבר 1954 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראל חדש של 1:29.8 דקות. באליפות ישראל בשחייה לנוער הראשונה שנערכה בסוף ספטמבר, היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:28.2 דקות ובאליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:31.7 דקות, לפני האלופה היוצאת ויויאן חסון (1:34.0 דקות) ושושנה ריבנר מברית מכבים עתיד (1:34.0 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:27.1 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:56.6 דקות.
1955
בתחרות שנערה בכפר הירוק במאי 1955 קבעה שאל במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:27.3 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, במסגרת תחרויות ספורט הפועלים, שנערכו בדוטרכט, הולנד ביוני היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:26.0 דקות. היא לא השתתפה באליפות ישראל באותה שנה מפני ששברה את ידה.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי קבעה שאל במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 3:07.3 דקות.
1956
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה של בת גלים בחיפה באוקטובר 1956 זכתה שאל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:27.0 דקות, לפני חברותיה לקבוצה ר. פלד (1:34.5 דקות) ויעל יבור (1:36.5 דקות).
1957
בתחרות ארצית שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה ביולי 1957 זכתה שאל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:24.1 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:28.1 דקות.
1958
בתחרות ארצית שנערכה בבריכת גלי הדר בחיפה ביולי 1958 זכתה שאל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:24.2 דקות.
קתרין ארב
קתרין אליזבת ארב (באנגלית: Kathryn Elsbeth Erbe; נולדה ב-5 ביולי 1965) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כבלשית אלכסנדרה אימז בסדרה חוק וסדר: כוונה פלילית, סדרת בת של חוק וסדר.
קורות חייה
ארב נולדה כילדה הבכורה מבין שלושה ילדים בניוטון, מסצ'וסטס. אמה, אליזבת מגנרלי, הייתה סגן נשיא של חברה לניהול בבוסטון, ואביה, ד"ר ריצ'רד ארב, היה גנטיקאי רפואי באוניברסיטת באפלו.
ארב בוגרת אוניברסיטת ניו יורק לשנת 1989. היא הייתה נשואה בעבר לשחקן טרי קיניי, ולשניים יש יחד שני ילדים.
קריירה
ארב ככבה בכמה סרטים, כולל "מה הסיפור שלך בוב?", "מערבבי ההדים" ו"עשירים באהבה". היא שחקה את דמותה של אשתו השנייה של דייוויד קרוזו, אסיר לשעבר, במותחן הפשע "נשיקת המוות". היא מוכרת כשירלי בלינגר בסדרה אוז מאת HBO, שזכתה לשבחים רבים. היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה רצח מאדום לשחור בשנת 1997.
משנת 2001 ועד תחילת 2010 היא ככבה כבלשית אלכסנדרה אימז בסדרה של רשת NBC חוק וסדר: כוונה פלילית, לצד וינסנט ד'אונופריו. באביב של שנת 2010, ארב וד'אונופריו עזבו שניהם את הסדרה. עם זאת, בחודש ספטמבר 2010 הוכרז כי ד'אופונוריו עומד לחזור לעונה ה-10 והאחרונה של חוק וסדר: כוונה פלילית. קתרין ארב הסכימה לחזור ולגלם את תפקיד הבלשית אימז לשמונה פרקים של העונה האחרונה של הסדרה, והצטרפה לווינסנט ד'אופונוריו, שכבר הסכים לחזור ולגלם את תפקיד הבלש רוברט גורן. "אנחנו נרגשים שקתרים ארב חוזרת לגלם את הבלשית אימז, השילוב המושלם על ד'אופונוריו בתפקיד הבלש גורן", אמר נשיא התכנות המקורי של ארצות הברית- ג'ף ווכטל. "עכשיו יש לנו את הצוות הסופי לקראת העונה האולטימטיבית והאחרונה של התוכנית המדהימה הזו."
שונרוקו האטא
פילדמרשל שוּנְרוֹקוּ הָאטָא (ביפנית: 畑俊六; 26 ביולי 1879 – 10 במאי 1962) היה מפקד ב, אשר שירת במהלך מלחמת רוסיה–יפן, מלחמת סין–יפן השנייה והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. האטא שירת במספר תפקידי מפתח כגון שר המלחמה ובמלחמת סין–יפן השנייה היה תחילה המפקד העליון של צבא אזור מרכז סין ומאוחר יותר הפך לראש מטה הכוחות בסין. לאחר כניעת האימפריה היפנית האטא הואשם בפשעי מלחמה ונשלח למאסר עולם אותו ריצה עד מותו בשנת 1962.
ביוגרפיה
שונרוקו האטא נולד במחוז פוקושימה באימפריה היפנית לסמוראי לשעבר של שבט אייזו-האן. בשנת 1891 עברה משפחתו להקודאטה, הוקאידו, בצפון יפן. בשנת 1893 הוא התקבל לבית הספר התיכון היוקרתי הראשון בטוקיו, אך מותו הפתאומי של אביו הביא לכך שלמשפחתו לא היה ההון לשלם עבור שכר הלימוד. במקום זאת הוא נרשם לבית הספר לצוערים של הצבא היפני הקיסרי.
בשנת 1901 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית והפך סגן משנה במוצב תותחנים. הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 שם לראשונה השתתף בפעולה צבאית על אדמת סין. בנובמבר 1910 סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא. במרץ 1912 שירת כנספח צבאי בקיסרות הגרמנית ונשאר באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בספטמבר 1914, ולאחר מכן לוטננט קולונל ביולי 1918. בפברואר 1919 הוא השתתף בועידת השלום בפריז כחבר המשלחת היפנית. ביולי 1921 הוא מונה למפקד גדוד הארטילריה ה-16.
במרץ 1926 הועלה לדרגת לוטננט גנרל והוצב לפיקוד על חטיבת התותחנים הרביעית. ביולי 1927 הוא מונה לראש הלשכה הרביעית של המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי; באוגוסט 1928 הפך לראש הלשכה הצבאית הראשית. באוגוסט 1931 הועלה לדרגת גנרל ושימש בתפקיד המפקח הכללי על הכשרת התותחנים. באוגוסט 1933 הוא הפך לקצין הפיקוד של האוגדה ה-14 ובדצמבר 1935 היה ראש השירות האווירי של הצבא היפני. בשנת 1936 מונה למפקד הכוחות היפנים המוצבים בטאיוואן.
מלחמה בסין
לאחר שמזרח אסיה צללה לתוך מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, אשר התרחשה בין האימפריה היפנית ומדינות החסות שלה מנצ'וקוו ומנגג'יאנג מצד אחד לחזית המאוחדת של סין הלאומנית תחת מפלגת הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית של סין, האטא נקרא חזרה מטאיוואן ליפן ב-2 באוגוסט 1937 כדי לשמש כיועץ להנהגת הצבא היפני בחסות הנסיך קאנין קוטוהיטו.
במאי 1939 הוא הפך לעוזר בכיר לקיסר יפן שׁוֹוָּה (הירוהיטו). בין אוגוסט 1939 ליולי 1940 הוא היה שר המלחמה תחילה תחת ראש הממשלה נובויוקי אבה ומאוחר יותר תחת יונאי מיצומאסה. במרץ 1941 הוא הפך למפקד הראשי של כלל הצבא היפני בסין. ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל והשתתף במערכה באוקיינוס השקט. האטא שינה דעתו והחליט כי על יפן להיכנע כאשר היה עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945 ובהמשך פעל לשכנע מנהיגים יפנים אחרים להיכנע.
בין צווי המלחמה הסופיים שלו ביקש הורדה בדרגה עקב תבוסה צבאית; בקשה זו מעולם לא אושרה על ידי מטה הצבא היפני בגלל המצב בימי המלחמה האחרונים.
משפט
לאחר כניעת האימפריה היפנית נפתח בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אשר החל להתחקות אחר מפקדים יפנים במהלך המלחמה ומשתפי פעולה עם מדינות הציר. האטא נעצר והועמד לדין בגין פשעי מלחמה זמן קצר לאחר הכניעה. בשנת 1948 הוא נידון על ידי בית הדין למאסר עולם בגין:
מאסרו הוטל על תנאי בשנת 1955. בשנת 1958 הפך במסגרת מאסרו לראש קרן צדקה לרווחת ותיקי המלחמה. האטא נפטר בשנת 1962 בגיל 82, במותו היה הקצין האחרון מהמטה הכללי בדרגת פילדמרשל (גנסוי).
על הפשעים שנעשו במלחמה טען:
בית לפליטות - עטרת בנות
בית לפליטות (נקרא גם "פנימיית עטרת בנות") הוא בית יתומות הפועל כפנימייה לבנות מן המגזר החרדי, הנמצא ברחוב בהר"ן 1 במאה שערים בירושלים. המקום מלווה יתומות מילדותן המוקדמת ולעיתים גם לאחר שהתחתנו ועזבו את בית היתומות.
היסטוריה
בית לפליטות החל את פעילותו בשנת 1949, כשרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן החל לטפל ביתומות שעלו לישראל לאחר השואה. תחילה שיכן האדמו"ר את הבנות בביתו, אולם משגדל מספרן פנה לעזרת תלמידו, הרב נפתלי רוזנפלד.
הרב רוזנפלד שכר עבור הבנות דירות בשכונות הבוכרים ובית ישראל בירושלים. הוא פנה לשלמה פפנהיים שיסייע לו. לאחר שמספר הבנות גדל, רכש רוזנפלד בשנת 1955 מבנה ברחוב חיי אדם בירושלים מתרומתו של זאב אהרן וויירעב. כאשר המקום כבר לא הספיק, נרכש מבנה ברחוב בהר"ן 1 בירושלים בזכות תרומה של שני יהודים אמריקאים, יוסף רוזן ולואיס דנברג. המבנה נרכש בשנת 1960 ומשמש כמבנה העיקרי של המוסד עד היום. המבנה הקטן ברחוב חיי אדם, המכונה "הבניין הקטן", משמש גם הוא למגורי הבנות. בשנת 1960 צורף שמואל יצחק שטרן לניהול המוסד. בנו ונכדו של רוזנפלד, משה יונה וחיים אלעזר, מנהלים כיום את המוסד.
בשנים 2007–2017 (ה'תשס"ז-ה'תשע"ז) שופצו והורחבו שני הבניינים.
בשנת 2006 היה המוסד נושא לדיון בבית המשפט העליון של קנדה. בדיון נקבע כי אין זיקה ישירה בין עמותת בית לפליטות בקנדה לבין בית לפליטות בישראל, היות שהכספים שהועברו לבית לפליטות הועברו על ידי צד שלישי.
תיאור
המקום החל כמוסד המיועד ליתומות על רקע מלחמת העולם השנייה, אך עם הזמן החל לקלוט בנות מרקעים שונים, כגון בנות שננטשו על ידי הוריהן, בנות שסבלו מהתעללות, קורבנות טרור וכדומה.
בשנת 1972 הוקם מוסד הנקרא "קריית בנות" ברחוב סורוצקין בירושלים, קמפוס נוסף אשר יכול להכיל כ-600 בנות נוספות. בנו של רבי שמואל יצחק שטרן, הרב אברהם ישעיהו שטרן, מנהל כיום את קריית בנות.
הבית נקרא כיום "פנימיית עטרת בנות".
מאז הקמת המוסד התגוררו במוסד (הן בבית לפליטות והן בקריית בנות) למעלה מעשרת אלפים בנות.
יורופליי
פעילותה המרכזית של החברה הייתה באזור מצרים, ים סוף, הריביירה הצרפתית, יוון וספרד. בעונות הקיץ הפעילה החברה טיסות ישירות לניו יורק וליעדים טרופיים בעולם.
צי המטוסים (2010)
חברת התעופה ישראייר חכרה פעם מהחברה מטוס איירבוס A330-200.
ארנסט ויילד
הנרי ארנסט ויילד (באנגלית: Henry Ernest Wild 10 באוגוסט 1879 - 10 במרץ 1918), המוכר כ"ארנסט ויילד", היה ימאי בצי המלכותי וחוקר אנטארקטיקה, אחיו הצעיר של פרנק ויילד. שלא כאחיו, שנודע בהשתתפותו במסעות דרומה בחמש הזדמנויות, ארנסט ויילד יצא רק פעם אחת לאנטארקטיקה, כחבר בקבוצת ים רוס, שסייעה למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון, 1917-1914. הוא היה בקבוצת העשרה, שנשארו על החוף כשספינת המשלחת ניתקה מן המעגן בסופה ונסחפה למרחקים ללא אפשרות לחזור, ונאלצו לאלתר כדי לשרוד בחיים. ויילד מילא תפקיד חשוב במסע העיקרי של הקבוצה להנחת מצבורים, בשנים 1915 ו-1916, וכהוקרה למאמציו להציל את חייהם של שני חברים במסע זה, הוענקה לו לאחר מותו מדליית אלברט על הצלת חיים. ויילד שרד את תלאות המשלחת, אך נהרג בשירות פעיל בצי המלכותי בים התיכון במרץ 1918.
ילדות ונעורים
ארנסט היה אחד משמונה בנים, שפרנק היה הבכור שבהם. מוצא המשפחה היה בסקלטון שבצפון יורקשייר, סמוך למארטון, מידלסברו, עיר הולדתו של קפטן ג'יימס קוק. משפחתו של ארנסט טענה לקרבה משפחתית עם קפטן קוק, הואיל ושמה של מרת ויילד בנעוריה היה מרי קוק, אבל הקרבה לא הוכחה מעולם. ארנסט הלך בעקבות פרנק לצי בשנת 1894 והמשיך לשרת שם 20 שנה עד שהצטרף לקבוצת ים רוס.
קבוצת ים רוס, 1917-1914
ויילד יצא לאנטארקטיקה על סיפון אורורה בדצמבר 1914, בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש. בין חברי המשלחת היה ארנסט ג'ויס, היחיד בקבוצה שצבר ניסיון משמעותי בתנאי אנטארקטיקה, כמי שהיה חבר במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט,1904-1901 ו במשלחת נמרוד של שקלטון, 1909-1907. משימת המשלחת הייתה להניח מצבורי אספקה על חומת הקרח הגדולה, כתמיכה בקבוצה שיוביל שקלטון לחציית היבשת מים ודל. קבוצת ים רוס הקימה את בסיסה בכף אוונס במצר מקמרדו, וספינת המשלחת "אורורה" עגנה שם.
אחרי המסע המזורז להנחת מצבורים בינואר-מרץ 1915, סבל ויילד כוויות קור חמורות, שהביאו לכריתת חלק מבוהן רגלו והקצה העליון של אחת מאוזניו. ב-7 במאי 1915 ניתקה "אורורה", ועליה עדיין חלק גדול מציוד הקבוצה והאספקה שלה, ממעגנה ונסחפה לים הפתוח בשעת סופה, ולא יכלה לחזור. כתוצאה מכך, נאלצו חברי הקבוצה להסתמך על כושר ההמצאה שלהם וויילד וג'ויס גילו תושייה ניכרת בשיקום בגדים וציוד מן החומרים הפגומים, שמשלחת טרה נובה של סקוט השאירה במקום, שבו הקימה את בסיסה בשנים 1913-1910.בתנאי הלחץ והמצוקה שמצאו את הקבוצה היה ויילד דמות אהודה על הכל; "נפש עליזה ונכונה" כדברי מקינטוש.
במסע של 1916-1915 להנחת מצבורים עשו שני צוותים של שלושה אנשים כל אחד, ברגל, את הדרך הארוכה מ"מצבור רוקי מאונטיין" ב-80° דרום עד רגלי קרחון בירדמור. ויילד צוות תחילה למקינטוש וארנולד ספנסר-סמית', הכומר וצלם הקבוצה. ארנסט ג'ויס, דיק ריצ'רדס וויקטור הייוורד היו בצוות השני. ככל שהרחיקו דרומה, הורעו תנאי השטח ומצבם הגופני של האנשים נחלש. לבסוף התאחדו שתי הקבוצות ליחידה אחת. סמוך לקרחון התמוטט ספנסר-סמית' ומשם ואילך צריך היה לשאתו על גבי המזחלת. אחרי הנחת המצבור האחרון החל מקינטוש לצלוע, ונבצר ממנו לגרור את המזחלת, וכל אנשי הצוות, כולל ויילד, פיתחו צפדינה. הקבוצה החבוטה, שהשלימה את כל חובותיה בציוד המצבורים, השתרכה ברגליים כושלות אל הבסיס, במזג אוויר נורא, כשוויילד מטפל בספנסר-סמית', שמצבו התדרדר לחוסר אונים גמור. הוא מת יומיים לפני הגיעם לבסיס. שאר החמישה הגיעו למקלט המבטחים של האט פוינט והתאוששו בהדרגה. ב-8 במאי 1916 החליטו מקינטוש והייוורד להסתכן בהליכה על קרח הים, בניסיון להגיע אל כף אוונס, אך נעלמו בסופת שלגים ושוב לא נראו לעולם. ויילד ושאר הניצולים חולצו בינואר 1917.
לאחר המשלחת
בשנת 1917 חזר ויילד לשירות בצי על האונייה "פמברוק", משם הועבר לאונייה "ביאריץ". הוא מת בטיפוס ב-10 במרץ 1918, בבית החולים של הצי במלטה ונקבר בחלקת חללי המלחמה של חבר העמים הבריטי בבית הקברות הקפוצ'יני במלטה. בשנת 1923 הוענקה לו מדליית אלברט על מאמציו להצלת חייהם של מקינטוש וספנסר-סמית'. ויילד, אדם מצניע-לכת מטבעו, לא פרסם יומנים או רשומות של התנסויותיו באנטארקטיקה. אלכסנדר סטיבנס, שהיה מדען ראשי בקבוצת ים רוס, חלק לו דברי הוקרה אלה: "יש דברים שערכם רב אך אין בהם זוהר. עקבי ... למוד-סבל, ארך-רוח, חרוץ, טוב-מזג, נאמן ללא סייג, הייתה תרומתו לשלומנו כבירה".
בתי ספר חקלאיים בישראל
בתי ספר חקלאיים בישראל הוקמו במטרה להכשיר בני נוער להתיישבות העובדת במושבות, במושבים ובקיבוצים. בני הנוער הגיעו לבתי הספר החקלאיים בעיקר מהמסגרות הבאות: עליית הנוער, משפחות לעולים חדשים ואוכלוסיות מצוקה.
על אף שמספר בתי ספר חקלאיים נפתחו ביוזמה פרטית, הרי שרובם הוקמו בתמיכת המוסדות הלאומיים ובמימונם. מוסדות אלה סיפקו את הכסף הדרוש ללימודים בבתי הספר ואת האמצעים לקיום בפנימיות שהיו צמודות להם, וכן את המימון השוטף שנדרש לפעילות המשק החקלאי שהיה בכל בית ספר חקלאי. המדובר בסכומי כסף לא מבוטלים והם הוזרמו כתוצאה ממדיניות תמיכה מפורשת. יוצאים מהכלל היו שני בתי ספר: בית הספר החקלאי כדורי שהיה מוסד ממשלתי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה מיסודה של התאחדות האיכרים בארץ ישראל. תלמידי בתי ספר אלה בחרו בעצמם ללמוד חקלאות, והוריהם נשאו בשכר לימוד מלא.
כיום, בתי הספר החקלאיים הפכו למוסדות על-יסודיים, המשרתים את סביבתם הקרובה. תוכנית הלימודים היא כמקובל במוסדות תיכוניים אחרים, אך יש דגש מיוחד על לימודי חקלאות. חלק מהמימון הוא של עליית הנוער וחלק במימון מוסדות אחרים. הפיקוח על בתי הספר החקלאיים שנעשה בעבר באגף מיוחד במשרד החקלאות הועבר לאחר מכן למשרד החינוך והתרבות.
בית הספר הראשון
בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל הוקם בשנת 1870 ב"מקוה ישראל" על ידי קרל נטר, נציג חברת כל ישראל חברים בפריז. התכנון של בית הספר, אופן תפעולו של "מקוה ישראל" ותוכנית הלימודים שלו נלקחו בחשבון בעת הקמת בתי ספר חקלאיים נוספים בארץ ישראל. אף על פי שכוונתו המוצהרת של קרל נטר הייתה שבני היישוב הישן ילמדו את עבודת האדמה ויהיו אזרחים עובדי אדמה כדוגמת החינוך שניתן ברשת "כל ישראל חברים" בשאר הפזורות של העם היהודי, הרי שבפועל מרבית התלמידים הגיעו מחו"ל. הוחלט ש-30 תלמידים מבני הארץ ילמדו חינם ו-30 מבני חו"ל ישלמו שכר לימוד מלא. בשנים הראשונות לפעולתו, לא מילאו ההנהלה, המורים והתלמידים את הציפיות של מייסד בית הספר, קרל נטר.
הכשרת נערות
חנה מייזל שוחט הייתה אחת היוזמות הראשונות להכשרת נערות לעבודה בחקלאות. היא למדה לימודים גבוהים בבית הספר לגננות בעיר נידרליץ שבשווייץ, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה בבזנסון בצרפת לימודי טבע ועבדה בתחנת ניסיון לירקות ומטעים. בשנת 1908 היא עלתה ארצה.
חוות עלמות בכנרת
בשנת 1911 חכרה חנה מייזל שוחט מחוות כנרת שטח אדמה ומבנה מגורים ליד הכנרת, והקימה חווה להכשרה חקלאית לבנות בשם חוות העלמות. בין החניכות הראשונות הייתה המשוררת רחל בלובשטיין שחוויותיה מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה. מבנה החווה הוחרם על ידי השלטון הטורקי במלחמת העולם הראשונה ולא נפתח מחדש בתום המלחמה.
ויצו גן ונוף
בשנת 1922 הוקם בית הספר המכונה כיום ויצו גן ונוף. המוסד הוקם על שטח בגודל 63 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת, כמשק פועלות - חוה חקלאית להכשרת עולות חלוצות. התחנכו בו רק נשים, שעבדו בענפי המשק החקלאי השונים.
בית הספר של ויצו בנהלל
שנתיים לאחר הקמת מושב העובדים הראשון בארץ בנהלל, בשנת 1923, הקימה חנה מייזל את בית הספר המכונה כיום בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל. הרעיון המרכזי שהנחה את מייזל בהקמת בית ספר לצעירות בנות 20 ומעלה היה לאפשר להן להשתלב בעבודה חקלאית בארץ ישראל. משך הלימודים היה שנה אחת. החל משנת 1934 קלט בית הספר גם נערות בנות 17-16 שעלו באמצעות עליית הנוער.
משק הפועלות צפון
בשנת 1926 ייסדה חנה צ'יז'יק, בוגרת חוות העלמות, את "משק הפועלות צפון" מצפון לעיר תל אביב ובסמוך לכפר סומיל, וניהלה אותו כ-20 שנה. קבוצה של 12 בנות החלוץ מפולין הייתה הראשונה לקבל הכשרה במקום ולפתחו ולקראת סוף העשור התפתח המשק וקלט נערות נוספות בנות העלייה החמישית. הנערות גידלו ירקות והפעילו משק חלב ומשק עופות ואף טיפחו משתלה. בחלוף הזמן רכשו פרד ועגלה בה הובילו את תוצרתם לעיר תל אביב. בשנת 1935 החלה בניית מבני קבע במשק, שקלט נערים ונערות עזובים אותם הפנתה למקום עיריית תל אביב, והמשק שימש כבית ספר חקלאי. עם פרוץ מלחמת העצמאות נפגע בית הספר מפצצה מצרית ושניים מהתלמידים נהרגו. בשנת 1951 נפטרה צ'יז'יק, בית הספר נקרא על שמה בית חנה ושינה את יעודו לבית ספר לנערות במצוקה.
חוות הפועלות בעפולה
במרץ 1927 הוקמה חוות הכשרה לפועלות על ידי שרה מלכין ליד עפולה. בסיוע מועצת הפועלים הוקם אז המבנה הראשון של משק הפועלות, בית בן שתי קומות. יש הטוענים כי רק בנות עסקו במלאכת הבנייה. (משק פועלות נועד לחינוך צעירות לעבודה במשק חקלאי, כאשר הדגש היה על לימוד והכשרה בתחומים שנמצאו מתאימים לנערות: גידול ירקות, משק חלב, משק עופות ובהמשך גם גידול צמחי נוי). בשנת 1938 עבר משק הפועלות לידי ארגון ויצו העולמי ונקלטו בו נערים ונערות שהגיעו לארץ במסגרת עליית הנוער.
משנת 1956 הופעל משק הפועלות כבית ספר תיכון לנערי חבל תענך. משנת 1961 היה המקום ל"בית ספר אזורי חקלאי – ויצו עפולה". המשק החקלאי כולל את הענפים הבאים: אורווה, לול, רפת, פלחה, חממה, גננות נוי.
בית הספר עיינות
בשנת 1930 הוקם ביוזמתה של עדה מימון "משק פועלות" בעיינות. הוא הועבר לשם מבן שמן. בחלוף השנים הפך המקום לבית ספר חקלאי המפגיש בין בני נוער מישראל לבין בני נוער יהודים מחו"ל ונפתחו בו מסלולים עיוניים וטכנולוגיים. כמו כן קיים בבית הספר גם מסלול ללא פנימייה לתלמידי האזור.
תוספת לימודים כלליים
בשנות ה-40 של המאה העשרים חל שינוי בהכשרת החקלאיים בארץ. היה זה לאחר הקמת בית הספר החקלאי כדורי בפיקוח ממשלת המנדט הבריטי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה שהוקם על ידי התאחדות האיכרים עבור בני האיכרים. מוסדות אלה נהנו מתקציבים ציבוריים, והיו בעלי אמצעים לבניית המשק החקלאי ולתחזוקתו. הלימודים היו ברמת בית ספר תיכון והבוגרים ניגשו לבחינת הבגרות הממשלתית. לאור המוניטין שהיה להן, ההרשמה ללימודים הייתה מעל ומעבר לתפוסה, אף על פי שהורי התלמידים נדרשו לממן את השהייה בפנימייה ואת הלימודים בבית הספר.
בית ספר כדורי
בית הספר החקלאי כדורי ליד כפר תבור הוקם על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1933, אחרי מאבק משפטי ממושך, אשר נגרם בשל פירושים שונים לצוואת הנדבן אליס כדורי באשר ליעוד עזבונו. תוכנית הלימודים הייתה כפופה לפיקוח מחלקת החינוך הממשלתית. התוצאה הייתה שמשקל גדול יותר ניתן ללימודים הכללים בבית הספר החקלאי. כמו כן, מתקני בית הספר ותוכנית הלימודים הביאה את בית הספר לרמה איכותית. בית הספר נחשב לאחד מבתי הספר הטובים בארץ ישראל המנדטורית. בין בוגריו הבולטים: יצחק רבין, יגאל אלון, חיים גורי, עמיקם גורביץ' (ממדליקי המשואה ביום העצמאות ה61 לישראל) ועוד אישים בולטים אחרים.