cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלישת גרמניה הנאצית לפולין
הפלישה הגרמנית
הגרמנים תקפו את פולין משלושה עברים, מסלובקיה בדרום, מגרמניה במערב ומפרוסיה בצפון, מתקפה קונצנטרית זו הושלמה בהמשך, על ידי המתקפה הרוסית ממזרח ב-17 בספטמבר. כבר ביומיים הראשונים של המתקפה הגרמנית, היה הצבא הפולני מעורב בלחימה אינטנסיבית (קרבות מלואה (Mlawa), ופומרניה) תוך נסיגה והשהיה, במגמה להכיל את המתקפה הגרמנית וליצור רצועת הגנה חדשה קרוב יותר לוורשה. ב-3 בספטמבר הצליחו הגרמנים לנתק את "פרוזדור דנציג", ועל אף שבאותו יום הכריזו מעצמות המערב מלחמה על גרמניה, בפועל הן לא עשו דבר להקלת הלחץ על הפולנים.
הממשלה הפולנית חזתה כי הגרמנים יתקיפו בכוח מוגבל, על מנת לכבוש את השטח השנוי במחלוקת באזור "המסדרון", ולאחר מכן ידרשו הפסקת אש. לאור תחזית זו ריכזו הפולנים את כוחותיהם לאורך הגבול המערבי, על מנת להגן על האזור התעשייתי העיקרי מסביב לערים פוזנן, ולודז'. דבר זה איפשר לגרמנים פעולה בתנועת מלקחיים, עת חלק מן הכוחות פורצים מזרחה מפומרניה וחלק מן הכוחות פורצים מערבה מפרוסיה המזרחית, ועד שהחליטו ראשי הצבא להסיג את החיילים אל קו הנהר ויסלה היה כבר מאוחר מדי.
העוצבות הפולניות אשר נסוגו ברגל לא הצליחו ליצור רצועות הגנה חדשות ואף לא מערכי ביניים, מאחר שהעוצבות הממונעות והמשוריינות הגרמניות, על אף שהיו מעטות במספר, עקפו אותן וחדרו לאגפים שלהן ולעורף. יחידות ועוצבות פולניות רבות כותרו והושמדו תוך ניסיון לסגת או להיערך מחדש. כבר ב-5 בספטמבר הבין הפיקוד העליון הפולני את משמעות החדירות הגרמניות המהירות, העריך כי מצבו חסר תקווה, ותלה יהבו בהתערבות צבאות בריטניה וצרפת. עוצבות פולניות רבות המשיכו להילחם בכיתור בנחישות רבה. ב-6 בספטמבר החלה ארמיית קרקוב בפיקודו של גנרל סוסנקובסקי (Sosnkowski), לסגת מזרחה תחת איום של איגוף מצפון. באותו יום נכנע גנרל פיוטרוב טריבונלסקי (Trybunalski) עם ארמיית פרוסי לאחר כישלון תוכנית מתקפת הנגד הפולנית. שבוע לאחר תחילת המתקפה הגרמנית, לאחר הגנת גבורה והסבת אבדות כבדות לגרמנים נפל המתחם המבוצר הימי הפולני של וסטרפלאטה. חיילי המבצר נכנעו בראש מפקדם רס"ן סוצ'רסקי (Sucharski). יום לאחר מכן, ב-8 בספטמבר כבר הגיעו הגרמנים לפאתי הבירה - ורשה.
ב-9 בספטמבר החלו הקרבות המרים והעקובים מדם ביותר במערכה כולה. קרב בזורה, אשר כלל מתקפת נגד פולנית דו-ארמיונית במגמה להגן על ורשה, והתרחש במרחב קוטנו, לוויץ וסוצ'קזואה. הארמיות פומרוז'ה ופוזנן על אף היותן בסכנת כיתור על ידי הארמייה הגרמנית השמינית תקפו בעוצמה רבה ובהפתעה. בתחילה האירה ההצלחה פנים לפולנים אשר הסבו אבדות כבדות לגרמנים. הפולנים הצליחו להדוף את הגרמנים, אך לא הצליחו לשמר את התנופה ורציפות הפעולה, בשל חוסר אספקה של תחמושת ומזון, ובשל האירועים בגזרות האחרות. בנוסף, מהירות הכוחות הגרמניים הפכו את המשך המבצעים לחסר תוחלת, וב-16 בספטמבר החלו הפולנים נהדפים לעבר וורשה. הקרב הסתיים ב-20 בספטמבר תוך השמדה כוללת של הכוחות הפולנים (תחת פיקודו של גנרל טדיאוש קוטז'בה (Kutrzeba), אולם הם הצליחו לדחות במעט את כיבוש הבירה. בקרב בזורה היו מעורבות 18 דיוויזיות גרמניות מהארמיות הרביעית, השמינית והעשירית עם סיוע אוויר הדוק. רק מעט מהיחידות הפולניות הצליחו לפרוץ ולסגת אל תוך ורשה. ב-10 בספטמבר נכנסו הגרמנים לפוזנן לאחר שארמיית פוזנן נסוגה מהעיר.
ב-14 בספטמבר הייתה העיר ורשה נתונה במצור. בתוך שבוע היה הצבא הפולני כלא היה. רובו הושמד בתנועת המלקחיים שסגרה עתה על ורשה, ואחרי היתר רדפו היחידות הממונעות הגרמניות. תנועת מלקחיים נוספת כיתרה את היחידות הפולניות שהצליחו להימלט מן הכיתור הראשון, דרומית לברסט ליטובסק. ב-17 בספטמבר עדיין היו חיילים בודדים שגילו התנגדות בתוך כיסי הכיתור, אך ההתנגדות הפולנית המאורגנת הייתה כלא הייתה.
ב-18 בספטמבר אירע קרב השריון המשמעותי היחיד במערכה. הקרב התרחש בקרבת העיר טומשוב-לובלסקי כאשר 80 טנקים פולנים נתקלו בטנקים גרמניים.
כבר ב-7 בספטמבר הגיעה דיוויזיית הפאנצר ה-4 לפאתי ורשה. ההתקפה הגרמנית הראשונה על הבירה נערכה ב-9 בספטמבר, אולם עד ל-24 בספטמבר נהדפו כל ההתקפות הגרמניות על העיר. ב-25 בספטמבר החלו הגרמנים בהפצצה והפגזה של הבירה הפולנית ללא הבחנה. אולם שתי התקפות גרמניות ב-25 וב-27 בספטמבר נהדפו תוך אבדות. ב-28 בספטמבר נכנעה העיר בשל תנאי החיים הקיצוניים בעיר והעדר אספקה.
במקביל התנהל הקרב על מודלין (שעל הגנתה פיקד גנרל ויקטור טומה - Thommee), אשר החזיקה מעמד אל מול כל התקפות הגרמנים במשך 20 יום (בין 10 - 29 בספטמבר). ב-29 בספטמבר נכבשה אף היא, בשל היעדר אספקה ובשל כיבוש ורשה.
באותו יום נפגשו הכוחות הגרמנים והרוסים על אדמת פולין, וחלוקת המדינה התרחשה הלכה למעשה. ורשה גילתה התנגדות חזקה, והופצצה מן האוויר בהפצצה כבדה ב-27 בספטמבר שגבתה קורבנות אזרחיים רבים. יחידות פולניות גילו התנגדות בוורשה עוד במהלך חודש אוקטובר 1939. בחבליה ההרריים של פולין החלו יחידות צבא להתארגן באופן מחתרתי ללוחמת פרטיזנים.
ב-2 באוקטובר נכנעו מגיניה הפולנים של הל (Hel) תחת פיקודו של תת-אדמירל אונרוג (Unrug). הקרב האחרון במערכה התקיים בין 2 - 5 באוקטובר בסביבות העיר קוק (Kock) בו נלחם איגוד הכוחות העצמאי של פולסיה בפיקודו של גנרל פרנצ'יזק קליברג (Kleeberg). ב-6 באוקטובר 1939 הניחו אחרוני החיילים הפולנים את נשקם.
הפלישה הסובייטית
ב-17 בספטמבר 1939 נע הצבא האדום מערבה, אל תוככי פולין. על פי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ מולוטוב חולקה פולין בין הנאצים ובין ברית המועצות כאשר קו הגבול מקביל בערך לקו קרזון ההיסטורי מ-1919. ב-18 בספטמבר נפגשו צבאות הרוסים והנאצים בברסט ליטובסק.
הפלישה הסלובקית
בפיקודו של הגנרל פרדיננד צ'טלוש פלש הצבא הסלובקי לפולין באמצעות 3 דיוויזיות:
חזית המערב
בריטניה וצרפת כיבדו את ערבותם לפולין בהכרזת מלחמה על גרמניה, אך לפעולה זו לא הייתה כל השפעה על הצבאות הגרמנים השועטים לתוככי פולין. ההסכם הצבאי הצרפתי פולני, שנחתם ב-19 במאי 1939 דיבר במפורש על כך שהצבא הצרפתי יתקוף את גרמניה אם תותקף פולין (בעוד שהערובה הבריטית הייתה כללית ובלתי מפורשת). הוורמאכט היה עסוק בהתקפה על פולין, והצרפתים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת בגבולם עם גרמניה, אך הצרפתים לא נקטו בכל פעולה שהיה בה כדי לסייע לפולנים המותקפים. תשע דיוויזיות (מתוך 102 שהיו מוכנות לפעולה) של צבא צרפת נכנסו אל שטח גרמניה בחבל הסאר, התקדמו לעומק של שמונה קילומטרים וכבשו כעשרים כפרים נטושים, ללא התנגדות כלשהי. "מתקפת הסאר" לא הביאה להסטת חייל גרמני אחד מפולין אל המערב. חיל האוויר הבריטי, השליך כרוזים על אדמת גרמניה, במבצע שכונה על ידי הגנרל אדוארד ספירס "לוחמת קונפטי". משנראה כי הגרמנים מביסים את פולין, ובקרוב יוכלו לשוב ולהפנות חיילים אל המערב, הורה המטה הכללי הצרפתי על נסיגה, וב-4 באוקטובר שבו הכוחות הצרפתים אל העמדות בהם החזיקו טרם המתקפה.
אבדות אזרחיות
בשנת 1939 מנתה אוכלוסיית פולין 34,775,000 אזרחים. במהלך המלחמה נהרגו 400,000 חיילים מקרב הצבא, 2,200,000 אזרחים וכן 3,000,000 יהודים במסגרת השואה. סה"כ נהרגו 5,600,000 איש שהיוו כ-16% מכלל האוכלוסייה. כ-500 אזרחיים גרמנים נהרגו.
אבדות צבאיות
בזמן המלחמה הגרמנים איבדו 16,660 חיילים, 32 אלף נפצעו, 832 טנקים הושמדו. בנוסף לכך, הסובייטים איבדו 737 איש ו-1125 נפצעו. הפולנים איבדו 66,300 הרוגים ו-133,700 פצועים. 30,000 פליטים פולניים ברחו לרומניה ו60,000 ברחו לצרפת, ששם הוקם הצבא הפולני מחדש. מספר השבויים הפולנים הגיע ל-680,000, כשהגרמנים תפסו 580,000 שבויים והסובייטים תפסו כ-240,000.
לאחר המלחמה
לאחר כיבושה של פולין, ניתנו על ידי אדולף היטלר שני צווים (ב-8 באוקטובר וב-12 באוקטובר 1939) אשר סיפחו לגרמניה חלקים נרחבים ממערב פולין. חלקים אלו כללו את אזור המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג, וכן את פרוסיה המערבית ושלזיה העילית, שסופחו לפולין בהסכם ורסאי, אך גם חלקים אשר היו פולנים ללא עוררין, הן מבחינת ההיסטוריה שלהם והן מבחינת הרכב אוכלוסייתם, לרבות העיר לודז', שהייתה העיר השנייה בגודלה בפולין. שטחם של חלקים אלו היה 94,000 קמ"ר ואוכלוסייתם 10 מיליון נפש, רובם הגדול פולנים.
על פי תנאי הסכם ריבנטרופ מולוטוב, אשר אושררו בהסכם מיום 28 בספטמבר 1939, סיפחה ברית המועצות לשטחה את כל השטח שממזרח לנהרות פיסה, נַרֶב, הבוג המערבי וסן, פרט לאזור שמסביב לוילנה אשר נמסר לליטא, ואזור סובאלקי אשר סופח אף הוא לגרמניה. באזורים אלו חיה אוכלוסייה מעורבת של פולנים, אוקראינים, בלארוסים ויהודים. השטח הכולל (לרבות השטח שנמסר לליטא) של השטחים שבשליטת ברית המועצות היה 201,000 קמ"ר, ואוכלוסייתו 13,500,000 נפש. רצועת אדמה צרה שהייתה חלק מהונגריה לפני 1914 ניתנה לסלובקיה.
בית קשת הישנה
כיום
כיום, בית קשת הישנה נחשבת לנקודת התיישבות ותיירות פופולרית בקרב חברי הקיבוץ וחוקרי אתרי מורשת בארץ בכלל.
מהגר עבודה
מהגר עבודה או עובד זר הוא אדם העובר למדינה אחרת, שבה אין לו מעמד של אזרח או תושב קבע, כדי למצוא פרנסה. לעיתים מדובר בהגירה שסופה התאזרחות במדינה המארחת, ולעיתים זו הגירה לזמן קצוב, לשם שיפור מצבו הכלכלי של העובד.
תופעת הגירת העבודה התקיימה מאז ומעולם בקנה מידה מקומי ועל פי מחזורי הכלכלה כחלק מהגירת פנים, הקיימת גם כיום. התופעה הפכה משמעותית בקנה מידה בינלאומי לאחר המהפכה התעשייתית ועם הופעתה של טכנולוגיה שאפשרה מעבר מהיר, יחסית, וזול בין מדינות. כך, למשל, עם הופעת מנוע קיטור וירידת מחירי כרטיסי ההפלגה הטרנס אטלנטית, יצאו פועלים חקלאיים מדרום אירופה, במיוחד מאיטליה וספרד, לעבודה עונתית בת מספר חודשים בברזיל וארגנטינה.
כיום, מרבית המדינות במערב מספקות אשרות שהיה חוקיות וזמניות למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות. בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא אשרות חוקיות. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה המתועדים והבלתי-מתועדים אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של גירוש (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה (שם).
עובדים בהצבה
עובדים בהצבה (Expatriates) או מוצבים מקצועיים בינלאומיים (Career Expatriates) הם בעלי מקצוע מומחים בתחומם או מנהלים הנשלחים על ידי חברות רב-לאומיות או ארגונים בינלאומיים לארץ זרה על מנת לעבוד שם לתקופה שיכולה להיות קצובה מראש ויכולה להיות בלתי מוגבלת מראש. ההבדל העיקרי בינם לבין מהגרי עבודה אחרים הוא הסטטוס החברתי-כלכלי.
בארצות בהן נדרשת אשרת עבודה, הצבת העובד בחו"ל, הטיפול בבקשה נעשה על ידי החברה המציבה אן על ידי החברה הקשורה בארץ היעד.
טיפול בהוצאות הניוד של עובד המועסק בארץ זרה נעשה לרוב על ידי המעסיק ונהוג גם שהמעסיק משתתף בהוצאות שכר הדירה אם ארץ היעד יקרה מארץ המוצא.
מקרה פרטי של עובדים בהצבה הם דיפלומטים.
מהגרי עבודה בישראל
בישראל הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי באוכלוסייה החל משנת 1989 בשל האינתיפאדה הראשונה שבגללה הפסיקו לבוא הפועלים הפלסטינים.
קשה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה בישראל, בעיקר מכיוון שלא כולם מתועדים ומאושרים כחוק. על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2000 שהו בישראל 240,000 מהגרי עבודה, כאשר שנת 2002, שנת השיא במספר מהגרי העבודה בישראל, עמדם מספרם על כ-250,000, כאשר רובם לא חוקיים. מאז שנת 2003 ניכרה מגמת ירידה במספרם הכולל של מהגרי העבודה בישראל.
רשויות המיסים ועבודה לא חוקית
במידה ורשויות המיסים של מדינה כלשהי מגלים כי אדם עזב מדינה מסוימת עם כספים ללא היתר ואישור, האחרונים ירדפו אותו אדם עד שכלל הכסף יצא בחזרה למדינת המקור. במידה וייתפס אדם עובד ללא אשרת עבודה במדינה מסוימת, כלל הכסף שהרווח באותה המדינה יוחרם על ידי אותה רשות המיסים והמשטרה. במיוחד אם אדם מסר פרטים שקריים על-מנת להנפיק אישורי עבודה או אזרחות מדוברת.
מאנליפלואה
מאנליפלואה (Männliflue) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,652 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
גאוגרפיה
מאנליפלואה הוא ההר החמישי מצפון והשלישי מדרום, ברכס ההרים המפריד בין העמקים קנדר (Kandertal) ופרוטיג (Frutigtal) לבין העמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), המתחיל בהר ניזן שצופה על העיר שפיץ ואגם תון, וכולל את ההרים פרומברגהורן דרוננגאלם הוניזן מאנליפלואה גסור ואלבריסטהורן.
ההר שוכן בין הר ההוניזן מצפון וההר גסור מדרום.
משולש שרפינסקי
משולש שֶׂרְפִּיְנְסִקי הוא פרקטל מפורסם, הנקרא על-שם המתמטיקאי הפולני ואצלב שרפינסקי, שתיאר אותו ב-1915 . מבנה זה הוא אחת הדוגמאות היסודיות לצורה המורכבת מעותקים מוקטנים של עצמה (הצורה בנויה משלושה עותקים של עצמה המוקטנים בחצי). ישנן דרכים רבות ופשוטות ליצירת הפרקטל, שהפשוטה ביניהם היא על ידי סילוק חוזר של משולשים הולכים וקטנים ממשולש התחלתי. המשולש קשור למגוון של שעשועים מתמטיים הכוללים את מגדלי האנוי ואת משולש פסקל.
שיטת סילוק המשולשים
ניתן לבנות את משולש שרפינסקי ממשולש מישורי נתון, באופן הבא: מתחילים ממשולש שחור מלא, מחלקים אותו ל-4 משולשים שאורך צלע כל אחד מהם הוא חצי מאורך צלע המשולש המרכזי. עתה חותכים החוצה את המשולש המרכזי מבין 4 המשולשים. בשלב הבא חוזרים על הפעולה עבור 3 המשולשים שנותרו (מחלקים כל אחד ל-4 רבעים וחותכים החוצה את המרכזי). כאשר חוזרים על הפעולה הזאת אין סוף פעמים מתקבל משולש שרפינסקי.
שיטת בניית משולשים
בשיטה זאת מתחילים בציור של המתאר של משולש בשלב הראשון, ובשלב השני מניחים משולש הפוך, מוקטן בחצי בתוך המשולש. בשלב הבא מניחים 3 משולשים הפוכים קטנים בתוך המשולשים הקטנים שנוצרו וכך הלאה.
שיטת מכונת הצילום
נבנה מכונת צילום היוצרת מהצורה שמוכנסת לתוכה תמונה הכוללת שלושה עותקים מוקטנים של הצורה המוכנסת, אשר מונחים אחד מלמעלה אחד מימין ואחד משמאל. כאשר מכניסים צורה כלשהי למכונה בשלב הראשון, ובכל שלב את הפלט של השלב הקודם מזינים חזרה לתוך המכונה, אזי לאחר אין סוף איטרציות מקבלים את משולש שרפינסקי.
שיטת משחק הכאוס
בוחרים שלוש נקודות כלשהן במישור, לא על קו אחד, שאותן נסמן ב A,B ו- C. עתה בוחרים נקודה אחרת כלשהי במישור לה נקרא נקודה 1. עתה בכל שלב במשחק יוצרים נקודה חדשה באופן הבא: בוחרים באקראי את אחת הנקודות A, B או C, והנקודה ה n+1 תסומן בחצי הדרך שבין הנקודה n והנקודה שנבחרה. כאשר חוזרים על המשחק הזה אינסוף פעמים מקבלים את משולש שרפינסקי.
משולש פסקל ואוטומטים תאיים
1        1   1       1   2   1     1   3   3   1   1   4   6   4   1 1   5  10  10   5   1 משולש פסקל עד השורה הששית
כאשר צובעים בשחור את המספרים האי-זוגיים במשולש פסקל ואת המספרים הזוגיים צובעים בלבן, אזי מתקבל משולש שרפינסקי. באופן דומה ניתן לראות שמשולש פסקל נבנה על ידי אוטומט תאי באופן הבא: מתחילים משורת משבצות לבנה מלבד המשבצת האמצעית שצבועה שחור. עתה בכל תור יוצרים שורה חדשה מתחת כאשר משבצת בשורה החדשה תהיה צבועה שחור אם המשבצת שמעליה או המשבצת שמעליה מצד שמאל שחורות, והיא תהיה לבנה אם שתי המשבצות הללו לבנות או שתיהן שחורות.
אוטומט דומה המייצר פרקטל דומה למשולש שרפינסקי מבוסס על הכלל הבא: מבין המשבצת שמעליה, והמשבצות שמעליה מצד ימין ושמאל, סופרים כמה מהם שחורות, אם מספר זה הוא אי-זוגי אזי המשבצת החדשה תהיה צבועה שחור, אחרת היא תהיה צבועה לבן.
מגדלי האנוי
במשחק הפופולרי מגדלי האנוי אם מסמנים כל מצב חוקי במשחק בנקודה, ומקשרים מצבים שביניהם ניתן לעבור מאחד לשני בקו, אזי מקבלים גרף של המשחק, שצורתו היא משולש שרפינסקי.
ממד האוסדורף
שיטות הבנייה השונות של משולש שרפינסקי משמשות להסבר פשוט של הבעייתיות בייחוס ממדים שלמים לצורות פרקטליות. שיטת הבנייה של החסרת שטחים מבוססת על שטחים דו-ממדיים, ולכן ניתן היה לצפות שמשולש שרפינסקי יהיה דו-ממדי. לעומת זאת, בניית משולשים מבוססת על קווים: צורות חד-ממדיות, ומשחק הכאוס מבוסס על נקודות: צורות אפס-ממדיות, ולכן ניתן היה לצפות שהצורה תהיה מממדים 1 או 0 בהתאמה. טענות אלו מראות את הצורך בבחינה מחודשת של המושג מימד, כפי שנעשתה על ידי מנדלברוט והאוסדורף.
למשולש שרפינסקי יש ממד האוסדורף, ובפרט, השטח שלו הוא 0.
פרקטלים דומים
הרעיונות הבסיסיים שעומדים מאחורי משולש שרפינסקי משמשים גם לבניית מגוון רחב של פרקטלים דומים כגון:
חברי הכיתה של אנה פרנק
חברי הכיתה של אנה פרנק, הוא סרט תיעודי ישראלי שהועלה לאקרנים בשנת 2008 בהפקתו ובימויו של אייל בורס.
יוזמי הסרט הם מפתחי המשחקים תיאו ואורה קוסטר. תיאו היה בן כיתתה של אנה פרנק והצליח לשרוד את השואה לאחר שהסתתר כנוצרי אצל זוג הולנדים חשוכי ילדים. הוא היה מרצה על כך בבתי ספר עד שאשתו העלתה את הרעיון של הפקת הסרט. בסרט מעלים החברים את זיכרונותיהם מאנה פרנק לצד סיפורי הישרדותם האישיים. החברים הם:
הסרט מוקדש לברנד וסוז ואן בייק בעבור האומץ והאהבה שלהם בכך שהצילו את תיאו ואמו תוך סיכון חייהם.
בסרט משובצים צילומים וקטעים דוקומנטריים על אנה פרנק וחבריה.
הסרט שודר בערוץ הראשון והוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי דקינו ברומניה, פסטיבל הקולנוע האירופאי העצמאי בפריס, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של לאס וגאס, פסטיבל הקולנוע היהודי של סאו פאולו ועוד.
תקציר העלילה
בתחילה מגיע תיאו לביתה של חנה גוסלר בקריית משה. הם משוחחים על אנה פרנק וחנה קוראת מהיומן את הקטע בו כותבת עליה אנה (בשם ליס). חנה מתארת את פגישתה עם אנה בברגן בלזן זמן קצר לפני שנפטרה. הם מטיילים לטחנת הרוח בימין משה וחנה מספרת לו שאוטו פרנק אמר לה שמרגוט רצתה להיות אחות בפלשתינה ואנה רצתה להיות סופרת בהולנד.
תיאו מתקשר לננט בליץ-קוניג הנמצאת בסאו פאולו ומזמין אותה לפגישת חברים באמסטרדם והיא נענית בחיוב.
באמסטרדם נפגשים תיאו, ז'קלין, לני, ננט ואלברט ומעלים זיכרונות וז'קלין קוראת מפנקס הזכרונות שלה את הזיכרון שאנה כתבה לה. ננט מספרת על פגישתה עם אנה בברגן בלזן בפברואר 1945 ועל מצבה הקשה של אנה אז. אנה סיפרה לה שהיא ממשיכה לכתוב אך רוצה לפרסם את היומן כבסיס לספר לאחר המלחמה.
הם נפגשים עם תלמידים בבית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק, משקיפים על דירתם של משפחת פרנק (לפני שעברו למחבוא), מבקרים במוזיאון ובבית אנה פרנק ונוסעים למחנה המעבר וסטרבורק שהיה אז קירח מעצים וצמחים וכיום הוא נראה כמו פארק פורח, משוחחים שם עם מבקרים ועוברים על טורים של 102,000 אבנים שבראשן מגן דוד. תיאו מציין ש-102,000 מיהודי הולנד נספו בשואה: כ-80% מהקהילה היהודית בהולנד.
לבסוף מגיע תיאו לכפר Vassen בו הסתיר אותו מנהל בית הספר הנוצרי ואן בייק ואשתו כאחיינו של מר בייק. בבניין התגוררו גם שני אנשי אס אס. עם הזמן הצטרפה אליו אמו ובבית גרו שני יהודים, שני נוצרים ושני אנשי אס אס.
פורים שני
מקור השם
הכינוי "פורים שני" נועד להבדילו מחג הפורים הכלל-יהודי, ולהבדילו מפורים קטן הקבוע בלוח העברי בתאריכים אחרים (י"ד וט"ו באדר א' של שנה מעוברת). ייתכן ששמו של פורים שני מושאל מ"פסח שני", שהוא פסח של יחידים שנבצר מהם שלא באשמתם לקיים את מצוות קורבן פסח במועדו. כמו פסח שני, גם פורים שני הוא משני במעמדו לחג הפורים; בניגוד לפסח שני, פורים שני הוא תקנה קהילתית או משפחתית שלא נקבעה בתורה או על ידי חז"ל, ואינה חלק מהלוח העברי.
כאמור ימים אלה נקבעו בכל חודשי השנה ואפילו בשבת או בחג, ופעמים גם בימי צום. כמה קהילות, כגון פדובה וסרגוסה שומרות על יום הפורים-שני שלהן עד היום.
מקורות הלכתיים והשלכות הלכתיות
מנהג זה התפתח בהתאם להלכה שחייב אדם לזכור לעצמו ולציין את המקום והזמן אשר נעשה לו בו נס. דוגמה לתקנה זו בהלכה:
מנהגי החג
היו קהילות שבמקביל למגילת אסתר בחג הפורים חיברו גם מגילות הודאה לזכר מה שקרה להן וקראו אותן בכל שנה, חלקן גם קראו פיוטים שחוברו לזכר המאורע במהלך התפילה. נכתבו עשרות מגילות ופזמוני "מי כמוך" (בעקבות הפזמון המסורתי "מי כמוך", המיוחד לפורים ראשון). מפורים נלקחו גם מנהג המתנות לאביונים ומשלוח מנות, ולעיתים גם יום צום בערב החג. מנהגים נוספים היו שביתה ממלאכה במהלך היום (כעין חול המועד) ואי אמירת תחנון ווידוי.
דוגמה לתפילת על הנסים בקהילת קארפינטראץ:
בחלק מהפעמים, גם יוצאי הקהילות שעברו להתגורר בעיר אחרת, חוגגים את חגה של קהילתם המקורית. כך נהג לדוגמה החת"ם סופר שמוצאו מפרנקפורט בה נחגג "פורים פרנקפורט" הנודע, וגם לאחר שעבר לפרשבורג המשיך לחגוג את היום הזה.
ימי פורים שני
כאשר מדובר ביום שציינה משפחה בשל הצלה שאירעה לראש המשפחה (בדרך כלל מדובר היה במנהיג ודמות מיוחדת) אזי קראו לפורים על שמו, כגון: פורים שמואל הנגיד, פורים סג"ל, פורים אלישר ונוספים.
דוגמאות של ימי פורים-שני קהילתיים
יש גם רשימה מקיפה (אבל לא שלמה) של ימי פורים שני אצל צונץ
ניקולס ספארקס
ניקולס צ'ארלס ספארקס (באנגלית: Nicholas Sparks; נולד ב-31 בדצמבר 1965) הוא סופר רומנים רבי מכר, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי. כתב 18 רומנים ידועים. בספריו הוא עוסק בנושאים כגון אמונה נוצרית, אהבה, טרגדיה וגורל. 11 מהם עובדו לסרטים: מכתב בבקבוק, סיפור אהבה בלתי נשכח, היומן, לילות ברודנטה, ג'ון היקר, השיר האחרון, בר מזל, מקום מבטחים, הטוב שבי, אהבה למרחקים ארוכים ו"הבחירה".
ביוגרפיה
ניקולס ספארקס נולד באומהה-נברסקה.
הוא השני מבין שלושת ילדיהם של פרופסור פטריק מייקל ספארקס וג'יל אמה מרי (לבית Thoene) ספארקס. שורשי משפחתו מגיעים ממוצא גרמני, צ'כי, אנגלי ואירי.
אחיו הבכור הוא מייקל ארל "מיקה" (1964). אחותו הצעירה דניאל "דנה" ספארקס (1966–2000) נפטרה בגיל 33, ספארקס אמר שהיא ההשראה לדמות הראשית ברומן שלו "סיפור אהבה בלתי נשכח".
הוריו חינכו אותו כנוצרי קתולי אמונה בה הוא מחזיק עד היום ועל פיה מחנך את ילדיו. במהלך ילדותו, נדדה משפחתו באזורים שונים של ארצות הברית; מינסוטה, לוס אנג'לס, גרנד איילנד-נברסקה ולבסוף, בהיותו בן שמונה, השתקעה המשפחה בפייר אוקס שבקליפורניה, בה הוא סיים את לימודיו התיכוניים. מ-1984 למד באוניברסיטת נוטרדאם, תחת מלגת הצטיינות באתלטיקה, וב-1988 סיים תואר במנהל עסקים.
לאחר סיום לימודיו ניסה ספארקס להתקבל לבית ספר למשפטים ובמקביל חיפש עבודה בתחום הפרסום, אך ללא הצלחה. ובמשך תקופה ארוכה עסק בעבודות מזדמנות, בהן שמאות מקרקעין, מלצרות וטלמרקטינג.
בתקופה זו הכיר את קאתי קוט, והם נישאו ב-1989. בשנת 1993 עבר הזוג להתגורר בגרינוויל שבדרום קרוליינה. והחל משנת 1997 עברו לניו-ברן בצפון קרוליינה, ולהם שלושה בנים ותאומות.
נפת יפו
נפת יפו (באנגלית: Sub-district of Jaffa) הייתה נפה במחוז לוד בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל על שם העיר יפו.
ניקולס ספארקס
ביוגרפיה
ספארקס ואשתו קאתי נפרדו ב-2015, נשארו בקשרי ידידות.
קריירת כתיבה
את ספר הביכורים שלו: "The Passing", שמעולם לא פורסם, כתב ספארקס ב-1985, במהלך חופשת מחלה ארוכה, אותה בילה בקיץ של שנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה, כתוצאה מפציעת ספורט.
ב-1989, כתב רומן נוסף שלא פורסם, "The Royal Murders".
נפת יפו
לפי תוכנית החלוקה יועד שטח הנפה להיות חלק מן המדינה היהודית, למעט העיר יפו, שעתידה הייתה להישאר כמובלעת ערבית בתוך המדינה היהודית וכנמל של המדינה הערבית.
ניקולס ספארקס
קריירת כתיבה
ב-1990 כתב בשיתוף עם אצן העבר וזוכה מדליית הזהב האולימפית בילי מילס, את הספר "Wokini: A Lakota Journey to Happiness and Self-Understanding". הספר נמכר בכ-50 אלף עותקים בשנה הראשונה לצאתו לאור.
לאחר שעבר להתגורר עם משפחתו בגרינוויל, כתב את ספרו הבא, "היומן" (The Notebook). שנתיים לאחר מכן הוא התגלה על ידי סוכנת הספרות תרזה פארק, שקראה את הספר והוא מצא חן בעיניה. היא השיגה לו מקדמה של מיליון דולר עבור פרסומו בהוצאת הספרים של טיים וורנר; הספר פורסם ב-1996 והפך לרב-מכר כבר בשבוע הראשון לצאתו.
נפת יפו
לאחר מלחמת העצמאות חולק שטח הנפה בין מחוז תל אביב ומחוז המרכז של מדינת ישראל.
ניקולס ספארקס
קריירת כתיבה
לאחר הצלחת ספרו, עבר ספארקס להתגורר בניו-ברן, שם כתב מספר רבי מכר נוספים.
באזיל לידל הארט
סר באזיל הנרי לידל הארט (באנגלית: Sir Basil Henry Liddell Hart; 31 באוקטובר 1895 – 29 בינואר 1970) היה היסטוריון ותאורטיקן צבאי בריטי. לידל הארט ידוע כמי שטבע את המושג "אסטרטגיה של גישה עקיפה", לפיו "באסטרטגיה עשויה הדרך הארוכה ביותר, סחור סחור, להיות הקצרה ביותר למטרה".
ניקולס ספארקס
קריירת כתיבה
רבים מספריו תורגמו לעברית, בהם "היומן", "עיקול בדרך", "מכתב בבקבוק", "סיפור אהבה בלתי נשכח", "החתונה", "שומר הראש", "מאמין אמיתי", "ג'ון היקר", "לילות ברודנטה", "הבחירה", "להתחיל מחדש", "הטוב שבי", "בר מזל" ו"אהבה למרחקים ארוכים".
נפת יפו
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 373,800 בני אדם והתפלגותה כדלקמן: יש להתחשב בעובדה שהנתונים לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית (שהיו חלקיים בלבד).
באזיל לידל הארט
לאחר מלחמת העולם השנייה היה הארט בין חסידי היוזמה לשקם מחדש את גרמניה המערבית (בגרמנית: Wiederbewaffnung) ואת צבא הוורמאכט הגרמני. כחלק משתי יוזמות אלו, נחשב הארט כמי שתרם רבות לפיתוח "מיתוס רומל".
נפת יפו
שטח
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך כל השטחים של יישובי הנפה 335,366 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
באזיל לידל הארט
לחשיבתו הצבאית הייתה השפעה רבה על לוחמת השריון במאה ה-20 ועל תורת הלחימה בכללותה.
ביוגרפיה
לידל הארט נולד בפריז. אביו היה כומר מתודיסטי שהגיע ממשפחת חקלאים שהתיישבו במחוזות גלוסטרשייר והרפורדשייר שבדרום-מערב אנגליה. כילד התעניין בתחומי התעופה. גדל והתחנך באוניברסיטת קיימברידג', שם למד תחת ההיסטוריון הבריטי ג'פרי באטלר.
באפריל 1918 התחתן עם ג'סי סטון, שהייתה בתו של עוזרו האישי כשעבד במחנות האימונים בסטראוד. בשנת 1922 נולד בנם אדריאן.
מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הבריטי, הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ושימש כמפקד מחלקת חי"ר ב"גדוד חיל הרגלים הקל מיורקשייר של המלך" (Kings Own Yorkshire Light Infantry). הוא לחם בחזית צרפת, בה חווה את לוחמת החפירות. בין היתר השתתף בקרבות באיפר ובסום, נפגע מלוחמה כימית, ועוטר על גבורתו בקרב.
לאחר מכן הארט הועבר ליחידה התנדבותית בסטראוד ובקיימברידג', שם היה האחראי על האימונים של היחידות החדשות. בתקופה זו כתב מספר חוברות על תרגילי חי"ר והדרכה, שהובאו לידיעתו של הגנרל סר אייבור מקסה, מפקד החטיבה ה-18, החטיבה המזרחית. לאחר המלחמה הוא הועבר לחיל החינוך של הצבא המלכותי, שם הכין מהדורה חדשה של מסמך הדרכה לחיל רגלים. במדריך זה ניסה לידל הארט להנחיל את לקחי 1918, והמשיך בהתכתבות עם מקסה, ששימש כמפקד בקרב האמל ובקרב אמיין.
בשנת 1927 פרש מחיל החינוך בדרגת קפיטן, לאחר שמשנת 1923 הוצב בתפקידים שדרשו "חצי משרה" בשל שני אירועי לב שעבר בשנים 1921 ו-1923, שהתרחשו כפי הנראה כתוצאה מהשפעות ארוכות טווח של הפגיעה הכימית שעבר במלחמה.
כעיתונאי וכהיסטוריון
את שארית הקריירה שלו העביר כסופר. הוא היה ידוע בשימוש בדרגתו "קפיטן" (מקביל לדרגת סרן בצה"ל), על אף שלא היה נהוג להשתמש באזרחות בדרגה נמוכה ממייג'ור (מקביל לדרגת רב-סרן בצה"ל). בתחילה שימש ככתב צבאי וכתב לענייני טניס למספר עיתונים בבריטניה, וביניהם הדיילי טלגרף והטיימס, והמשיך בכך עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן החל בפרסום ספרי היסטוריה צבאית וביוגרפיות של אישי צבא, שהיו להערכתו "גדולים" שכן האסטרטגיה שלהם תאמה את עקרונות האסטרטגיה הטובה כפי שראה אותם. ביניהם היו סקיפיו אפריקנוס, ויליאם טקומסה שרמן ולורנס איש ערב.
בכתביו המוקדמים על לוחמה ממוכנת הציע לידל הארט שחיילי הרגלים יתמקמו ביחד עם המערכים המשוריינים הזריזים. הוא תיאר את החי"רניקים כ"נחתי טנקים" – החיילים שהצי המלכותי נשא עם ספינותיו. הוא הציע שיישאו אותם בכלי הרכב המסונפים ליחידה והם ירדו לקרקע כדי לסייע בהגנה על עמדות משוריינות. רעיון זה היה מנוגד להשקפתו של ההוגה הצבאי הבריטי מייג'ור גנרל ג'ון צ'ארלס פולר בנוגע ל"צבא" טנקים, ששם דגש כבד על מערך שריון גדול ומאסיבי. לידל הארט חזה את הצורך באמצעים משולבים של חי"ר וארטילריה ניידים, שהזכיר במעט את מחלקות הפאנצר שגודריאן פיתח בצבא הגרמני.
על פי זיכרונותיו של לידל הארט בסדרת כתבות ל"טיימס" לפני מלחמת העולם השנייה, הוא טען כי את תפקידה המרכזי של בריטניה במלחמה האירופית הבאה יש להפקיד בידי חיל האוויר שלה. רעיון זה השפיע על צ'מברלין, ראש הממשלה דאז, שטען בדיונים של ועדת הביטחון כי כדי להילחם כראוי ביבשת אירופה נדרש מבריטניה חיל אוויר חזק ולא צבא גדול ומאסיבי.
מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה ראיין רבים מהגנרלים הגרמנים שנפלו בשבי. בעקבות ראיונות ותחקירים אלו הוציא לאור שני ספרים, "הצד השני של הגבעה" ו"הגנרלים הגרמנים מדברים" (שניהם יצאו ב-1948), הסוקרים את מהלכי המלחמה מנקודת ראותם של הגרמנים. בשנת 1953 פרסם את "זכרונות רומל", לאחר שמשפחתו של הפלדמרשל ארווין רומל איפשרה לו גישה לניירותיו של איש הצבא הגרמני, שהתאבד בשנת 1944 בשל מעורבותו בקשר העשרים ביולי.
בשנת 1966 עוטר לידל הארט בתואר אצולה, ונפטר ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1970.
אסטרטגיה של גישה עקיפה
לידל הארט החל בפרסום תורתו בשנות ה-20 בעיתונות היומית. באותה התקופה הייתה החשיבה הצבאית קפואה ברעיונות הגנתיים, פרי ניסיון מלחמת העולם הראשונה. לידל הארט היה אחד מכמה הוגים צבאיים, במדינות שונות, שניסו לחרוג מהחשיבה ההגנתית, וליצור תורת לחימה דינאמית המבטאת את ההתפתחויות הצבאיות המודרניות. כך, למשל, בצרפת, כתב הקולונל (כפי שהייתה אז דרגתו) שארל דה גול את ספרו "לקראת צבא העתיד", בו הוא ממליץ על צבא המורכב מדיוויזיות שריון ניידות, אשר בכוח האש שלהן ובניידותן יוכלו להכריע את המלחמה. רעיונות דומים העלו פולר, בן-ארצו של לידל הארט, ומרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי בברית המועצות. הן לידל הארט והן דה גול לא הצליחו להביא את רעיונותיהם למימוש במדינותיהם. טוכאצ'בסקי נפל קורבן ל"טיהורים הגדולים".
עם זאת, בגרמניה שצבאה קוצץ על פי חוזה ורסאי לכלל 100,000 איש, והייתה חייבת לפתח תורת לחימה מודרנית, פעל הגנרל היינץ גודריאן, שהביא את התורה לידי שלמות בספרו "הקשב שריון" שהתפרסם בשנת 1935. עקרונות אלו הובאו לידי מימוש ב"מלחמת הבזק", הכינוי שניתן לתורת הלחימה הגרמנית במלחמת העולם השנייה.
לידל הארט התחבט בשאלה מדוע היה שיעור האבדות במלחמת העולם הראשונה כה גבוה. הוא הגיע למסקנה כי כדי להימנע מהרוגים מיותרים במלחמה נדרשת תורת לחימה טובה, המחייבת מספר עקרונות, ולטענתו כמעט כל המפקדים במלחמת העולם הראשונה התעלמו מהם. עקרונות אלו גולמו במושג "גישה עקיפה" ממנו נגזרו שני עקרונות יסוד:
ובמילותיו של לידל הארט: "באסטרטגיה, הדרך הארוכה והעקיפה היא לרוב הדרך הקצרה ביותר. גישה ישירה אל האובייקט מעייפת את התוקף, ומקשיחה את הגנת יריבו. גישה עקיפה מביאה להתרופפות המגננה, ומוציאה את האויב משיווי משקלו".
כמו כן טען לידל הארט כי "האמת העמוקה ביותר בנוגע למלחמה היא כי הקרב מוכרע במוחם של המפקדים היריבים, ולא בגופם של החיילים".
מכאן עולה כי על מנת להצליח בלחימה יש תמיד לשמור על עמימות בנוגע לכוונות, ולהכות באויב באופן שאינו מצפה לו ובמקום שאינו מוכן בו.
לידל הארט הסביר כי אין לנקוט באסטרטגיה הגנתית קשיחה הסובבת סביב מכה רבת עוצמה כנגד עמדות הגנה מקובעות. הוא העדיף "מגננה אלסטית" בה כוח עתודה נייד יכול לסתום את הפרצות בהגנה, ולהגן מפני "מתקפה עקיפה" של היריב.
משנתו של לידל הארט יושמה במלחמת העצמאות, בתוכניות המבצעיות שגיבשו יגאל אלון, יצחק רבין ואחרים. החדירה לסיני במבצע חורב והאיום על עזה שקדם לכיבוש באר שבע במבצע יואב, נזכרים כשתי דוגמאות מופתיות להוצאת האויב משיווי משקלו. מנגד, נזכרים הניסיונות הנשנים לכבוש את לטרון במבצעי בן נון א' ובן נון ב' כמאמץ ישיר כושל כנגד אויב מחופר היטב.
יצחק בן ישראל מציין בספרו הפילוסופיה של המודיעין כי בתורתו של לידל הארט יש מן הטרואיזם (Truism) – הקביעה בדיעבד כי בוצעה גישה ישירה או עקיפה מושפעת ממידת ההצלחה של המתקפה.
השפעה על לוחמת פאנצר
בעקבות אירועי מלחמת העולם השנייה, הצביע לידל הארט על כך שהוורמאכט הגרמני אימץ תאוריות שפותחו על ידו ועל ידי בן ארצו פולר, והצבא הגרמני השתמש בהן בהתקפותיו נגד בריטניה ובעלות בריתה (במערכות של 1939–1945), מה שנודע לאחר מכן כ"לוחמת בליצקריג". מספר חוקרים, כמו ג'ון מירשהיימר, הטילו ספק במידת השפעתם של הקצינים הבריטיים, ובייחוד השפעתו של לידל הארט על התפתחות שיטת לוחמת הפאנצר בשנים 1939–1941. בעקבות הריאיונות שלידל הארט ביצע לאחר קץ המלחמה, טענו רבים מן הגנרלים כי ללידל הארט הייתה השפעה רבה על האסטרטגיות שלהם, דבר שלא נטען קודם לכן, ולא נמצא לו כל תיעוד בזמן אמת מהתקופה שקדמה למלחמה.
שמעון נווה, שעמד בראש המלת"ם בצה"ל, טען כי בתום מלחמת העולם השנייה הארט הוא זה שטבע את הרעיון של הבליצקריג כדוקטרינה.
הוא מספר:"'זה היה ההפך מדוקטרינה. בליצקריג כלל ערימה של פעולות שסווגו לא על ידי עיצוב – אלא יותר על ידי הצלחה'.""'באמצעות מניפולציות והמצאות, לידל הארט עיוות את הנסיבות האמיתיות של היווצרות הבליצקריג והסתיר את מקורות השיטה. על ידי אידיאליזציה אינדוקטרינטיבית של מושג ראוותני, הוא חיזק את מיתוס הבליצקריג. על ידי כפייה בדיעבד של תפיסותיו שלו לגבי לוחמה ניידת על המושג השטחי 'בליצקריג', הוא יצר תסבוכת תאורטית שלקח 40 שנה להתיר'."נווה קבע בנוסף כי במכתביו לגנרלים הגרמנים אריך פון מנשטיין וגודריאן, וגם לבני משפחתו של רומל, הארט כפה את גרסת ה"בליצקריג" המפוברקת שלו על רומל, ואילץ אותו להכריז שהיא נוסחה מקורית (שרומל כביכול הגה בעצמו).
נווה הצביע על כך שהמהדורה של זיכרונותיו של גודריאן שהתפרסמה בגרמניה שונה מזו שפורסמה בבריטניה. גודריאן לא הזכיר את השפעתם של התאורטיקנים האנגלים כמו פולר ולידל הארט בגרסאות הגרמניות של ספריו ועבודותיו. אחת הדוגמאות להשפעת האנשים האלה על גודריאן הייתה הדיווח בקרב קמבריי שפולר פרסם ב-1920, כששימש אז כקצין מטה בחיל הטנקים המלכותי. לידל הארט טען כי ממצאיו לגבי לוחמה משוריינת נקראו לאחר מכן בידי גודריאן עצמו, ובכך סייעו לגיבוש בסיס הפעולות שייקרא מאוחר יותר לוחמת בליצקריג. טקטיקות אלה היו כרוכות בחדירה עמוקה למערכים המשוריינים הנתמכים מאחורי קווי האויב באמצעות מטוסים נושאי פצצות.
על אף שהגרסה הגרמנית של זיכרונותיו של גודריאן מזכירה במפורש את לידל הארט, היא לא ייחסה לו תפקיד משמעותי בפיתוח התאוריות שמאחורי הלוחמה המשוריינת. הסבר אפשרי להבדל בין שני התרגומים ניתן למצוא בהתכתבות בין שני ההוגים. במכתב אחד לגודריאן הזכיר לידל הארט לגנרל הגרמני שעליו לתת לו את הקרדיט שיגיע לו, והציע: "'אולי תרצה להעיר בספר שאני הדגשתי את השימוש בכוחות משוריינים לפעולות ארוכות טווח נגד אמצעי התקשורת של הצבא הנגדי, וגם הצעתי את הסוג של חטיבה משוריינת המשלבת יחידות פנצר ופנצר-חי'ר – ושנקודות אלו הרשימו אותך במיוחד'."
מיתוס רומל
לידל הארט תרם לבניית "מיתוס רומל". המיתוס טען כי הפלדמרשל ארווין רומל, היה מפקד לא-פוליטי אך מבריק, שהיה קורבן של הרייך השלישי בשל השתתפותו (שכיום נתונה במחלוקת) בקשר ה-20 ביולי נגד אדולף היטלר. המיתוס נוצר עקב השתתפותו של רומל בתעמולה הנאצית כדמות ששיבחה את הוורמאכט ועוררה אופטימיות בקרב הציבור הגרמני. משנת 1941, המיתוס הופץ בעולם המערבי על ידי העיתונות הבריטית, שניסתה לתרץ את חוסר יכולתה המתמשכת להביס את מדינות הציר בצפון אפריקה. לאחר המלחמה, תיארו בעלות הברית (ובמיוחד הבריטים) את רומל כ"גרמני הטוב" וכ"חבר שלנו, רומל".
המוניטין שלו כמי שניהל מלחמה נקייה נרתם לטובת חימוש מחדש של גרמניה המערבית, ולטובת פיוס בין האויבים לשעבר – בריטניה וארצות הברית מצד אחד, והרפובליקה הפדרלית החדשה (גרמניה המערבית) מצד שני.
מהדורת 1953 של כתבי רומל, בעריכת לידל הארט ועם הקדמה שחיבר, הייתה אחד הטקסטים הראשונים שהפיצו את "מיתוס רומל".
לפי ההיסטוריון מארק קונלי, דזמונג יאנג ולידל הארט הניחו את היסודות למיתוס האנגלו-אמריקני, שכלל שלושה נושאים: האמביוולנטיות של רומל כלפי הנאציזם; גאונותו הצבאית; והדגשת האופי האַבִּירִי של הלחימה בצפון אפריקה. עבודותיהם סיפקו תמיכה לתדמית "הוורמאכט הנקי", ובדרך כלל לא הטילו בהן ספק, שכן מחבריהן היו בריטים ולא רוויזיוניסטים גרמנים.
MI5
בשנת 2006 נחשפו תיקי ארכיון של סוכנות הביון הבריטית (MI5), מהם עולה כי בתחילת 1944 אנשי הסוכנות חשדו שהתוכניות לנחיתה בנורמנדי, שהיו הסוד השמור ביותר בקרב בעלות הברית במלחמה, דלפו ללידל הארט, והוא ניתח אותן והעביר עליהן הערות ביקורתיות. וינסטון צ'רצ'יל שקל להורות על מעצרו, אך הסתפק בכך שהציב עליו מעקב של ה-MI5.
ה-MI5 יירט את שיחות הטלפון של הארט ואת מכתביו. החקירה לא הראתה שום רמז לכך שלידל הארט היה מעורב בפעילות חתרנית כלשהי. הארט הצהיר כי עבודתו הייתה ספקולטיבית בלבד. נראה שהארט פשוט עלה על אותן בעיות והגיע למסקנות דומות לאלה של המטה הכללי של בעלות הברית.
הקבינט של גרמניה
הקבינט הפדרלי או הממשלה הפדרלית (בגרמנית: Bundeskabinett, או Bundesregierung, בקיצור: BReg, השם המלא בגרמנית: Die Bundesregierung der Bundesrepublik Deutschland, השם המלא בעברית: הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה) הוא הרשות המבצעת של גרמניה. הקבינט מורכב מהקנצלר (ראש הממשלה) ושרים שונים. נוהלי הקבינט מושתתים על סעיפים 62 עד 69 בחוקת גרמניה.
בניגוד לשיטת הממשל ברפובליקת ויימאר, הבונדסטאג רשאי רק לפטר את הקנצלר בהצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית (תוך בחירת קנצלר חדש במקביל ליצירת ממשלה חדשה) ואינו יכול לפטר שרים בודדים. נהלים ומנגנונים אלו נקבעו בחוקה, הן כדי למנוע דיקטטורה מחד, והן כדי להבטיח שלא יישאר ואקום פוליטי בעקבות סילוקו של הקנצלר הקיים. זאת לאחר שבתקופת ויימאר קאנצלרים הודחו ללא הצבת אלטרנטיבה.
אם הקנצלר מפסיד בהצבעת אמון פשוטה (ללא בחירת קנצלר חדש על ידי הבונדסטאג), הוא אינו מחויב להתפטר, אלא יכול לבקש מנשיא גרמניה לפזר את הבונדסטאג ולקיים בחירות בתוך 60 יום. תרחיש זה קרה ב-1972, ב-1983 וב-2005. אופציה נוספת העומדת בפני הקנצלר היא לבקש מהנשיא להכריז על מצב חירום חוקתי המאפשר לקבינט להשתמש בהליך חקיקה פשוט יותר אשר תלוי רק בבונדסראט. תרחיש זה מעולם לא יושם. עם זאת, בשני המקרים, הנשיא אינו מחויב למלא אחר בקשת הקנצלר.
נכון לינואר 2022, המפלגות המרכיבות את הקבינט הן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת הירוקים והמפלגה הדמוקרטית החופשית. העומד בראש קבינט זה הוא אולף שולץ מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וסגנו הוא רוברט האבק ממפלגת הירוקים.
תהליך המינוי לקבינט
הקנצלר נבחר על ידי הפרלמנט הפדרלי (בונדסטאג) על פי הצעתו של נשיא גרמניה. עם זאת, הבונדסטאג רשאי להתעלם מהצעתו של הנשיא (תרחיש אשר מעולם לא קרה). במקרה זה הפרלמנט עשוי לערוך הצבעות נוספות תוך 14 יום ולנסות לבחור אדם אחר לתפקיד. במקרה ומועמד כלשהו מצליח להיבחר על ידי רוב הפרלמנט – הנשיא מחויב למנותו. אם הבונדסטאג לא מצליח בכך, תיערך הצבעה אחרונה ביום ה-15 לאחר הבחירות. אם גם בשלב זה אף מועמד לא מצליח לקבל את רוב הקולות, הנשיא רשאי למנות את המועמד שקיבל הכי הרבה קולות בהצבעה האחרונה. אופציה אחרת העומדת בפני הנשיא היא לפרק פיזור הפרלמנט והכרזה על בחירות תוך 60 יום.
לאחר הבחירות בבונדסטאג, הקנצלר הנבחר מקבל את כתב המינוי בארמון בלוו. זה הרגע שבו המתמודד המנצח נכנס לתפקידו. לאחר טקס המינוי, חוזר הקנצלר לבונדסטאג, על מנת להישבע לתפקיד. לאחר שנשבע, הקנצלר החדש חוזר לארמון בלוו על מנת להציג את מועמדיו לחברות בקבינט. הנשיא הוא זה שממנה רשמית את חברי הקבינט החדשים. לאחר מינוי השרים הם חוזרים לבונדסטאג ונשבעים את לתפקיד.
תפקוד הקבינט
הקנצלר הוא ראש הקבינט. לכן כהונתו של הקבינט קשורה באופן ישיר לכהונתו של הקנצלר. כהונתו של הקבינט מסתיימת עם הצבעת אי אמון או כינון קבינט חדש. מלבד הצעת אי האמון המציבה קנצלר וקבינט חדשים, הקנצלר וחברי הקבינט נשארים בתפקידם כממלאי מקום על פי בקשת הנשיא עד לבחירת קבינט חדש.
הקנצלר רשאי בכל עת לבקש מהנשיא לפטר שר או למנות שר חדש; מינויו של הנשיא הוא פורמליות בלבד, והוא אינו רשאי לסרב לבקשת קנצלר לפיטורים או למינוי שר. הקנצלר גם מחליט על היקף תפקידיו של כל שר ויכול על פי שיקול דעתו, למנות את בשרים במשרדים השונים ואף למנות שרים ללא תיק. הקנצלר יכול גם להיות שר בעצמו בנוסף על הובלת הקבינט. למרות חירויות אלו, ישנן כמספר הוראות חוקתיות בנוגע למינוי חברי הקבינט: הקנצלר אינו יכול להיות שר הביטחון, הכלכלה והמשפטים, ועליו למנות שרים אחרים לשם כך. אם שני שרים לא מסכימים בסוגיה מסוימת, הקבינט פותר את הסכסוך ברוב קולות, או בהחלטת הקאנצלר בעצמו.
על הקנצלר למנות את אחד משרי הממשלה לסגנו, שעשוי למלא את תפקידו של הקנצלר בהיעדרו. בממשלות קואליציה סגן הקנצלר הוא בדרך כלל השר מנהיג מפלגת הקואליציה השנייה בגודלה. במקרה של מוות או נבצרות של הקאנצלר – סגנו מחליף אותו עד לבחירתו של קנצלר חדש על ידי הבונדסטאג.
הקוורום לקיום ישיבות הקבינט הוא נוכחות של לפחות מחצית משריו והקנצלר או סגנו. הקבינט מתכנס באופן קבוע ביום רביעי בבוקר.
לאיוש בלאו
לאיוש (יהודה אריה) בלאו (בהונגרית: Blau Lajos; פוטנוק, 29 באפריל 1861 – בודפשט, 8 במרץ 1936) היה תאולוג יהודי-הונגרי, רב, פרופסור באוניברסיטה, סופר ומנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
ביוגרפיה
לאיוש בלאו קיבל את הדוקטורט בשנת 1886 ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1888. החל משנת 1887 היה מורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט, בו הפך למנהל המוסד בשנת 1913, לאחר מותו של בנימין זאב בכר. בשנת 1926 חגג 65 שנה להולדתו ו-40 שנה לעבודתו כסופר. בהזדמנות זו, בהשתתפות תלמידיו, חבריו ומעריציו, פורסם "ספר הזיכרון ליובל" בהונגרית ובעברית בעריכה הביבליוגרפית של דינש פרידמן ששמו היה "יצירתו הספרותית של לאיוש בלאו". הוא נפטר בבודפשט בשנת 1936 בגיל 74.
עבודותיו
בלאו ניהל פעילות עניפה בחיים האינטלקטואליים והתרבותיים של יהדות הונגריה (נשיא משותף באגודה הספרותית היהודית-הונגרית - IMIT). במיוחד הוכרה סמכותו כחוקר תלמוד. בשנת 1891, יחד עם פרנץ מזאי, לקח על עצמו את עריכת הסקירה יהודית-הונגרית. הוא ערך אותו לבדו משנת 1896, לימים בשותפות עם שמעון הבשי ודינש פרידמן. במדור הספרותי בכתב העת הזה הוא פרסם לדיון ולביקורת כמעט 1,200 יצירות ספרות יהודיות חדשות, והן יצירות נוספות הקשורות ליהדות. הוא הזניק את כתב העת שלו בשפה העברית בשם "הצופה" בשנת 1911, עם שמעון הבשי ומיכאל גוטמן. בשנת 1928, יחד עם שמעון הבשי ודינש פרידמן התחיל את הנספח לסקירה יהודית הונגרית בשם "יבנה". הוא היה אחד מעורכי ומתרגמי התנ"ך לנוער של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית - IMIT. מאמריו ומחקריו המדעיים (יותר מ-700) פורסמו בעברית, בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, באיטלקית, בכתבי עת הונגריים וזרים. הוא היה חבר של האנציקלופדיה היהודית. תחום עבודותיו הספרותיות מכסה מגוון רחב של תחומים: תלמוד, חקר המקרא, פולקלור, היסטוריה ספרותית, היסטוריה תרבותית, בלשנות, משפטים, פדגוגיה וכו'.
זולטאן לייטנר
זולטאן לייטנר, (שמו הספרותי: זולטאן לייטנר-לוקאץ'; בהונגרית: Leitner Zoltán; אוראדיה, 1896 – מחנה ריכוז אושוויץ 1945) היה סופר, מתרגם ועורך הונגרי-יהודי מאזור טרנסילבניה.
ביוגרפיה
לאחר סיום את לימודיו בבית הספר התיכון (1913), הוא בחר בקריירה ספרותית והפך לכתב עמית של כתב העת עבר ועתיד בבודפשט, ולאחר מכן בעיתון "יומן אוראדיה" (יומן אוראדיה היה יומון פוליטי בשפה ההונגרית שפורסם באורדיאה בין התאריכים 1 באוקטובר 1898 לבין 4 בינואר 1934, זו הייתה אחת התקופות העמוסות ביותר בתולדות העיתונאות בעיר). לייטנר תרגם להונגרית את ספר הנוער "חלומות הילדים" של הסופר הרמן שוואב (1915), תרגם את ספרו של ס. סחמוביץ "סיפורים ליטאיים". (בודפשט, 1917), את "אל נקמות" של הסופר שכתב ביידיש שלום אש. רומן (1919) שהומחז באותו שם והועלה בארץ ישראל בשנת 1922 ב"תיאטרון עברי בא"י"; בבימויה של אסתר איזביצקי). הוא היה גם העורך האחראי של השבועון היהודי "מזרחי".
בין שתי מלחמות העולם הופיעו מאמרים של לייטנר ב"יומן אוראדיה" ובעיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט (מזרח החדש) בקלוז'-נאפוקה. הוא היה העורך והמייסד של הסדרה של ספריית הרנסנס היהודי, וכנשיא והמנהל בפועל בעיר אוראדיה של "האגודה הלאומית היהודית בטרנסילבניה", הצטרף לתנועות הציבוריות. הוא היה העורך של העלון "המיעוט היהודי" (1928) שהופיע זמן קצר ולאחר מכן היה העורך האחראי של השבועון היהודי "עמנו" (1929-1940). את ההיסטוריה של יהודי עיר הולדתו כתב בספר הזיכרון של תלמידי אוראדיה הוותיקים (1937). הוא כתב הקדמה לספרו של בלה מזאי: אבות וגיבורים (אוראדיה, 1938). בשואה נשלח כנראה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצח שם.
29 במאי
29 במאי הוא היום ה-149 בשנה (150 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 216 ימים.
שירה פונטית
השירה הפונטית התפתחה בראשית המאה ה-20, בידי חברי תנועת הדאדא. הוגו באל, מחברי התנועה, הגדיר את השירה הפונטית בהשוואה לציור המופשט "הצעד הבא בשירה היה סילוק הלשון, כשם שהציור סילק את האובייקט, ומסיבות דומות". סילוקה של משמעות כלשהי מן השיר יצרה אפקט של צעקות, חוסר הבנה ודיסהרמוניה. בכך הביעה שירה זו ניהיליזם וביקורת חברתית על התרבות האירופית. ביקורת אשר הובעה גם במתן גוון "פרימיטיבי" לשירה.
השירה הפונטית היוותה את אחד המקורות הראשונים של תחום המיצג במחצית השנייה של המאה העשרים.
עמק נאפה
עמק נאפה (באנגלית: Napa Valley) הוא אזור גידול יין בארצות הברית הממוקם במחוז נאפה שבמדינת קליפורניה.
אזור עמק נאפה נחשב לאחד מאזורי גידול הענבים הטובים ביותר לייצור יין בארצות הברית. השילוב של האקלים הים תיכוני, הגאוגרפיה והגאולוגיה של העמק תורמים רבות לענבים הגדלים באזור זה ולכך שיש להם איכות טובה.
ג'ון פאצ'ט הקים את הכרם המסחרי הראשון באזור עמק נאפה בשנת 1858. בסביבות 4.7 מיליון אנשים מבקרים באזור עמק נאפה מדי שנה, מה שהופך אותו ליעד התיירות השני הפופולרי ביותר במדינת קליפורניה אחרי דיסנילנד.
קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה
קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה (ברוסית: Серпуховско-Тимирязевская линия) (קו מס' 9) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה הוא תת-קרקעי לחלוטין, וכולל 25 תחנות. אורכו - 41.2 ק"מ, זמן נסיעה ממוצע לאורך כל הקו - 58 דקות.
תנועת הנוסעים היומית הממוצעת של הקו בשנת 2011 הייתה 868 אלף איש.
פסגת הלמט (האי ליווינגסטון)
פסגת הלמט (באנגלית: Helmet Peak) היא פסגה נישאת ברכס לבסקי בהרי טנגרה, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בסמוך מדרום לשפכו של קרחון יורון.
את הפסגה מקיפים עמק דבניה ממערב, קרחון איסקר מצפון - מזרח, קרחון מגורה מדרום - מזרח.
גובהה של הפסגה 1,254 מטרים מעל פני הים.
פסגה הלמט נמצאת 2.15 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת גרייט נידל;
1.66 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית לפסגת טוטרקאן;
1.17 קילומטרים מערבית לפסגת פלובדיב;
ו-2.8 קילומטרים צפונית לפסגת ראדיצ'קוב.
היסטוריה
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי אנשי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את האזור בין השנים 1926 – 1932. זהו שם תאורי - לפסגה צורת קסדה ו-Helmet באנגלית משמעותה "קסדה".
דרך יריחו
דרך יריחו, בסימון הארצי כביש 417 הוא רחוב המהווה ציר תנועה ראשי במזרחה של ירושלים. הדרך מובילה ממוזיאון רוקפלר ורחוב סולטאן סולימאן לעבר הר הזיתים, ואדי קדום, אבו דיס, אלעיזריה. הוא עובר בכניסה למעלה אדומים ומסתיים במחלף אדומים, בו הוא מתמזג עם כביש 1 לכיוון מדבר יהודה וים המלח. הכביש סלול על הדרך ההיסטורית מירושלים ליריחו ("דרך יריחו"). החל מסלילתו של כביש 1 דרך צומת הגבעה הצרפתית עד למחלף אדומים החל לשמש כביש 1 כדרך ליריחו וים המלח.
כיום אבו דיס ואלעיזריה נמצאות בשליטת הרשות הפלסטינית והדרך סגורה למעבר ישראלים.
דרך יריחו היא אחת מכמה דרכים עתיקות מירושלים לערים אחרות אשר כיום נמנות עם רחובות העיר. השם "דרך יריחו" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך חברון.
היסטוריה
נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו. כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה. גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים. כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר. התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה.
בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה. הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה. לשיאה הגיעה דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים. הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן. הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים. לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח. סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח. יחד עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד.
נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו".
קישורים חיצוניים
Route 417 (Israel)
בית לחם סטיל
החברה פשטה רגל ב-2001 כתוצאה מחוסר אפשרות להתמודד עם ייבוא תוצרת זולה.
עד מלחמת העולם הראשונה
החברה נוסדה ב-8 באפריל 1857 בדרום העיר בית לחם ועברה מספר גלגולי-שמות עד שנתקבע שמה ב-1899. בשנת 1904 הפכה לתאגיד שבראש הדירקטוריון שלו ניצב צ'ארלס שוואב (Charles M. Schwab), נשיאה הראשון של החברה המתחרה, US Steel.
לקראת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) נבחר בית היציקה לצקת את הסרן של גלגל הענק הראשון בעולם. הייתה זו באותה עת יציקת הפלדה השלמה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
החברה הפכה למובילה בתחומי ייצור של פלדה מהירה, פסי רכבת וקורות פלדה לצורכי בניין, בכך השתלבה בתנופת הפיתוח של ארצות הברית בתחומים אלה ובפרט בהקמת גורדי שחקים. בסביבות 1900 רכשה החברה שליטה במכרה ברזל בקובה וב-1913 רכשה חברת בניית ספינות ממסצ'וסטס והפכה למובילה בתחום בניית ספינות.
תור הזהב
משנת 1916 ועד 1945 כיהן כיו"ר החברה יוג'ין גרייס (Eugene G. Grace), הוא כיהן כנשיא החברה מ-1945 ועד 1957. שנים אלה היו "תור הזהב" של בית לחם סטיל. במהלך שנים אלה השתתפה החברה בהקמת מספר ציוני דרך בנוף של אמריקה, בהם גשר ג'ורג' וושינגטון, גשר שער הזהב, בניין קרייזלר, מדיסון סקוור גארדן, סכר הובר, מרכז רוקפלר, רשת הרכבות של סן פרנסיסקו ועוד. החברה הייתה פעילה גם בייצור קרונות רכבת וקרונות-מכולה ומ-1923 ועד 1991 הייתה יצרנית קרונות המכולה הגדולה בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הפכה בית לחם סטיל ליצרנית וספקית נשק מובילה. היא בנתה 1,121 ספינות, כחמישית מן הצי האמריקאי ויותר מכל יצרן אחר, וכן תותחים ימיים ותותחים ארוכי-טווח אחרים, ציוד למטוסים, לוחות-שריון ועוד. ב-1943 הבטיח יוג'ין גרייס עצמו לנשיא רוזוולט ספינה ביום, ועבר את הבטחתו ב-15 ספינות
בין 1948 ל-1952 הייתה בית לחם סטיל ליצרנית מוטות אורניום עבור כורים גרעיניים במפעלה ליד באפלו, ניו יורק. הפועלים לא היו מודעים לסכנות הבריאותיות ובשנת 2000 קיבלו פועלים שחלו בסרטן פיצוי מן המדינה בסך 150,000$.
הרס תעשיות הפלדה של גרמניה ויפן הוביל לפריחה עולמית בעסקיה של בית לחם סטיל בשנות החמישים והיא הגיעה לשיא ייצור של 23 מיליון טון פלדה בשנה. ב-1958 היה נשיא החברה, ארתור ב. הומר לאיש העסקים שקיבל את השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
שנות הדעיכה
בית לחם סטיל פעלה כמעט ללא תחרות, אולם במרוצת שנות השבעים והשמונים גדל ייבוא מוצרי פלדה זולים יותר ממתחרותיה ביפן ובאירופה, אשר פיתחו טכנולוגיות חדשניות והכניסו מודרניזציה לענף שבו פעלו מפעלי בית לחם סטיל בדרכים מסורתיות. גם אופנת גורדי השחקים החלה דועכת לאחר משבר האנרגיה העולמי ב-1973 וקורות הפלדה שיוצרו עבור גורדי שחקים נשארו ללא דורש. גם הדעיכה בשוק הרכבות הפחיתה את רכש הקרונות ופסי הרכבת מתוצרתה.