cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטפת דם ברית
קטן שנולד נימול
בתלמוד נחלקו בקטן שנולד נימול האם חוששים שמא יש לו ערלה כבושה שאינה נראית ולכך חייב בהטפת דם ברית או לא.
גוי נימול
גוי נימול שבא להתגייר נחלקו הראשונים מה דינו: בדעת רבנו חננאל יש שכתבו שמאחר ואינו יכול למול אין לו תקנה, אך הוסיף שבניו אינם צריכים גיור נוסף ודי להם במילה ללא טבילה. עם זאת, יש שכתבו שלדעת רבינו חננאל גוי נימול אינו צריך כלל הטפת דם ברית וגיורו כשר.
לדעת בעל הלכות גדולות גוי שנתגייר יש להטיף ממנו דם ברית לצורך גיורו.
בעל ספר העיטור כתב לחלק, במקרה שהגוי נולד נימול אין צריך הטפת דם, אך אם מל לאחר שנולד במקרה כזה יש צורך בהטפת דם.
הרמב"ן סובר שבהטפת דם ברית של גר שנולד נימול יש לברך עליה ברכת המצוות, וטעמו: המאירי התקשה בדברי הרמב"ן מהו הטעם שרק גוי נימול מברך על הטפת דם ברית ולא קטן שנולד נימול:. לכן לדעתו לעולם יש לברך על עצם הכניסה לכנסת ישראל בהטפת דם ברית כאשר אין מילה.
מל בלילה או קודם זמנו
לדעת הרמ"א במקרה ועבר ומל בלילה - צריך לחזור ולהטיף ממנו דם ברית. אך מנגד הוסיף שהמל תוך שמונה ימים - אינו צריך הטפה.
הש"ך התקשה בדברי הרמ"א מדוע יש לחלק בין שני המקרים, ולכך חולק וסובר שבשני מקרים אלו יש חיוב להטיף דם ברית מחמת שהמילה נעשתה בפסול, ביישוב דברי הרמ"א נאמרו הסברים שונים.
ליברץ (מחוז)
מחוז ליברץ או מחוז ליברצקי (בצ'כית: Liberecký kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, הממוקם בצפונה של בוהמיה ההיסטורית. המחוז נקרא על שם בירתו ליברץ.
מחוזות משנה
מחוז אוסטי נד לבם, מחולק לארבעה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
ברמה הנמוכה יותר של החלוקה המנהלית של הרפובליקה הצ'כית, מצויות הקהילות (obcí), מעין מועצות אזוריות. במחוז ליברץ ישנן 215 קהילות כאלו: 65 במחוז משנה סמילי, 59 במחוז משנה יבלונץ נד ליסו, 57 במחוז משנה צסקה ליפה ו-34 במחוז משנה ליברץ.
מד"ן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ישראל
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין מדינת ישראל.
לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות בתל אביב, ולישראל יש שגרירות בסנטו דומינגו. בעבר, החזיקה הרפובליקה בשגרירותה הרשמית בישראל בבירה ירושלים.
היסטוריה
היחסים בין הרפובליקה הדומיניקנית לעם היהודי החלו בועידת אוויאן בשנת 1938, כאשר הוכרעה סוגיית הסיוע לפליטים יהודים שנמלטו מהמשטר הנאצי בגרמניה. לאחר מכן, הרשויות הדומיניקניות התחייבו לספק 100,000 אשרות לפליטים יהודים מאירופה. הפליטים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית ייסדו את העיר סוסואה, בה מתגוררים כיום צאצאיהם. הרפובליקה, בעקבות תוצאות הועידה, הפכה למדינה היחידה בעולם שהתחייבה לקבל פליטים יהודים.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה בעת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הרפובליקה הדומיניקנית, ביחד עם 32 מדינות נוספות, הביעה תמיכה בעד התוכנית.
הרפובליקה הדומיניקנית הכירה במדינת ישראל באופן רשמי ב-30 בדצמבר 1948. ביוני 1955 מינתה נציג בדרג ציר לישראל, אך הציר לא ישב בישראל אלא פעל משגרירות המדינה ברומא, בירת איטליה.
בדצמבר 1963, נחתם "הסכם ירושלים" לשיתוף פעולה טכני בין ישראל לרפובליקה הדומיניקנית. בעקבות ההסכם ישראל הקימה שגרירות במדינה ב-1964. במרץ אותה שנה מינתה הרפובליקה את השגריר הראשון שלה בישראל. שגרירות המדינה הייתה ממוקמת בירושלים עד ספטמבר 1980, אז היא עברה לתל אביב, בעקבות חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ששינה את מעמד העיר באופן חד-צדדי, והתקבל באופן שלילי במועצת הביטחון של האו"ם בהעברת החלטה 478.
במרץ 1965, ביקר ברפובליקה סגן ראש ממשלת ישראל, אבא אבן. באפריל 1971 ביקר שר החוץ של הרפובליקה בישראל.
ביוני 1968, חתם שר הפנים על צו הפוטר מאשרת כניסה את אזרחי הרפובליקה הדומיניקנית, שברצונם לבקר בישראל. באורח מקביל אזרחי מדינת ישראל קיבלו פוטר מאשרת כניסה לרפובליקה.
במרץ 1984, חתמה החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאי בארצות חוץ על הסכם להקמת פרויקטים חקלאיים ברפובליקה.
בספטמבר 1996, נרצח במהלך שוד המזכיר השני בשגרירות ישראל בבירה סנטו דומינגו.
באוגוסט 1999, נחתם הסכם תעופה ראשון של ישראל עם הרפובליקה הדומיניקנית, אם כי רק בשנת 2016 החלה לפעול טיסה ישירה מתל אביב לרפובליקה הדומיניקנית, במסגרת חבילת נופש, ולא באופן קבוע.
המאה ה-21
בשנת 2003, הודיעה חברת ההשקעות "מרחב", שבבעלות איש העסקים יוסי מימן כי תקים פרויקטים רחבי היקף בתחומי החקלאות, טיהור מי ביוב ואבטחה ברפובליקה הדומיניקנית. באותה שנה חתם בנוסף מכון היצוא הישראלי על הסכם לשיתוף פעולה מסחרי בין 2 המדינות.
על פי נתוני המכון הישראלי לייצוא ולשיתוף פעולה בינלאומי, יחסי הסחר בין המדינות צמחו ב-5% בשנת 2008.
ביולי 2009 משלחת ובראשה נשיא הרפובליקה לאונל פרננדס נפגשה בתל אביב עם נציגי משרד החוץ ותעשיינים ישראלים, ובנוכחות נציגי עשרות חברות ישראליות. המפגש נועד לצורך שיפור המסחר בין שתי המדינות. פרננדס ציין, כי ארצו "מתעניינת בעיקר בטכנולוגיות אנרגיה ומים" מישראל. לאחר ביקור זה, תוכנן ביקור חוזר של משלחת ישראלית של נציגי חברות היי-טק, ביוטכנולוגיה וטלקומוניקציה ברפובליקה.
בנובמבר 2011 ביקרה שרת החקלאות הישראלית אורית נוקד ברפובליקה.
בשנת 2014 נרכשו על ידי הרפובליקה הדומיניקנית 50 יחידות "HomeBioGas" של חברת "Ecogas Israel" הממירות באמצעות חיידקים אנארוביים פסולת ביתית ופסולת בעלי חיים לגז בישול. יחידות אלו הותקנו באזורים כפריים במדינה. באותה שנה שגריר ישראל ברפובליקה דיווח כי היצוא לישראל עומד על סך של 20 מיליוני דולרים בשנה. בפברואר 2014, בימי חגיגות ציון 170 שנה לעצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית, ביקרה בישראל משלחת ממשרד התיירות, שכללה את אילנה נוימן, ראש עיריית סוסואה. באותה שנה חגגה הקהילה היהודית הדומיניקנית את יום השנה ה-75 להקמת המושבה שלה במדינה.
בנובמבר 2016 ביקר מודי אפרים, מנכ"ל משרד החוץ הישראלי לאמריקה הלטינית והקריביים, ברפובליקה הדומיניקנית. אפרים נפגש עם שר החוץ הדומיניקני מיגל ורגאס, חברי הפרלמנט הדומיניקני וחברי הקהילה היהודית במדינה. אפרים היה מלווה על ידי שגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית, דניאל סבן, במסעו ברחבי המדינה. בפגישתו ציין את הקשרים הטכניים, המסחריים והתרבותיים בין שתי המדינות, והביע שאיפה לחיזוק הקשרים בין שתי האומות מעבר לתחומים הקיימים.בפברואר 2019 הודיע דניאל בירן, שגריר ישראל בסנטו דומינגו, כי ישראל מתכוונת לסייע לרפובליקה הדומיניקנית להתקין גדר גבול מול מדינתה השכנה האיטי כדי למנוע זרימת הברחות סמים, הגירה בלתי חוקית והגנה על תושבי אזורי הגבול של הרפובליקה הדומיניקנית.
באוקטובר 2020 פרסם משרד החוץ של הרפובליקה הדומיניקנית, לאחר שיחה בין שר החוץ הישראלי גבי אשכנזי ושר החוץ הדומיניקני רוברטו אלברס חיל, כי נשקלת הפעולה להעברת שגרירות המדינה בישראל מתל אביב לירושלים.
מחוות הדדיות
בשכונת קריית מנחם בירושלים נקרא רחוב על שם הרפובליקה הדומיניקנית, ואילו ברפובליקה הדומיניקנית יש רחוב על שם מדינת ישראל בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס.
באג בראש
באג בראש (באנגלית: "Bug Alert") היא תוכנית בובות מדובבת ששודרה בטלוויזיה החינוכית. מטרת התוכנית היא להביא מסר לצופים שעלינו לשמור על עולמנו.
הדמויות
כל הדמויות בתוכנית הן חרקים:
ניסים מוסק
ניסים מוסק (נולד ב-28 באפריל 1947) הוא במאי קולנוע דוקומנטרי ירושלמי.
ביוגרפיה
מוסק נולד בבולגריה, וב-4 בנובמבר 1948 במהלך מלחמת השחרור, עלו הוריו ואחיו משה מוסק לישראל והתיישבו בירושלים, במושבה הגרמנית. לאחר שנשר מבית הספר שלחו אותו הוריו למכר, נהג משאית, ללמוד נהיגה, אך מוסק נכשל בשלושה טסטים. פגישה מקרית באוטובוס הובילה את מוסק להירשם לקורס צילום שפעל בתוך בית הספר המקצועי של משרד העבודה בשכונת תל ארזה, והיה בית הספר הראשון בישראל לצילום. את בית הספר, שנקרא "המכון לצילום והסרטה, ניהל ד"ר בנימין קורצקי, שעלה מפולין, שם היה ממייסדי בית הספר לקולנוע בלודז', בו למד יחד עם הבמאי רומן פולנסקי. בהמשך עבר הקורס לבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן, מוסק נשר מהלימודים והחל לעבוד בטלוויזיה הישראלית ב-1971, כעורך וכבמאי. בין השאר ביים חלק מהפרקים של סדרת הטלוויזיה "עמוד האש", פרקים בסדרה "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל" וכתבות תחקיר ל"מבט שני".
סרטו הראשון של מוסק היה "השמעת על הפנתרים השחורים, אדון משה?" שצולם ב-1971, חודשים ספורים לאחר שפרצה בירושלים מחאתם של צעירים יוצאי עדות המזרח, שהקימו את תנועת הפנתרים השחורים, שהתפשטה לכל רחבי הארץ. מצלמתו של מוסק ניצבה מאחורי גבם של מובילי המחאה כאשר אלה פתחו באישון לילה את דלתות הבתים בשכונת מוסררה בירושלים וחשפו את העוני והעליבות שבהם התגוררו משפחות מרובות ילדים. כל עותקי הסרט נעלמו באופן מסתורי. עותק הסרט שהיה ברשותו של מוסק נמסר לצ'רלי ביטון כדי שיציג אותו בפסטיבל בגרמניה, אלא שהסרט נעלם ממזוודתו בדרך לשם. בתחילת שנות ה-2000, נמצא עותק שלו בארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים. לאחר מציאת העותק עשה מוסק סרט המשך, "שמעת על הפנתרים השחורים?", שבו התחקה אחר הדמויות שלו וקורותיהן. הסרט שודר בערוץ הראשון בספטמבר 2003.
רבים מסרטיו ביקורתיים ועוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים ועם זאת הם אישיים ומציגים אנשים ולא רק תהליכים היסטוריים. בשנת 1994 כתב וביים סרט תיעודי על מנחם בגין. בשנת 2004, השלים את הסרט "שלום אבו באסם", שהחל לצלם בשנת 1986. הסרט עוקב אחרי היחסים בין אבו באסם, פלסטיני יליד העיר העתיקה בירושלים, ודני רובינס מתנחל שעבר לגור באותו רחוב, המוביל להר הבית, ברובע המוסלמי. מדי כמה שנים חזר מוסק וצילם אותם. באותה שנה גם ביים והפיק סרט תיעודי על מרדכי ואנונו, שכלל ראיון ישן שמצא עם ואנונו בו אמר כי הוא מקווה שאזרחי ישראל "לא יסמכו על מה שאומרים להם בחדשות, או אומרים להם בטלוויזיה, או אומרים בעיתונות, אלא באמת יחשבו בעצמם". סרטו "מערבון בהר חברון", משנת 2013, מתעד את אזור דרום הר חברון, שעל הגבעות הצחיחות שבו נלחמים מתנחלים מסוגים שונים ופלסטינים, זה בזה והאחד בשני. הסרט עוקב אחרי החווה המבודדת של יוחנן שרת, מתנחל שהוא במקור גרמני פרוטסטנטי שהתגייר, שמסולק מחוותו על ידי מתנחלים קיצוניים יותר.
את רבים מסרטיו התיעודיים מפיקה אשתו שרון שביט. את המוזיקה לרבים מסרטיו כתב שלמה מזרחי.
מוסק הוא חבר בארגון "תעאיוש", שמטרתו היא לקדם את השותפות בין יהודים לערבים ולחתור לשוויון ולשלום.
פילמוגרפיה כבמאי
פרט לסרטים הללו שמוסק ביים הוא גם ביים סדרות טלוויזיה על המוסד, הארכאולוגיה מול התנ"ך, ו"תעלומות ירושלים". בחלק מהסרטים שלו, כגון "מי אתה מרדכי ואנונו" ו"הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול" מוסק מקריין ואחרים, כגון "האזרח נאווי" הוא צילם.
קישורים חיצוניים
ממאמריו
קומן נה מאן
קומן נה מאן (באירית: Cumann na mBan (הגייה: [ˈkʊmˠənˠ nˠə mˠanˠ]; בתרגום ישיר "מועצת הנשים", בפועל הארגון נקרא "מועצת הנשים האיריות"), המקוצר ל-C na mB, הוא ארגון נשים רפובליקני אירי פרה-מיליטרי. הארגון הוקם בדבלין ב-2 באפריל 1914, ואחר כך התמזג עם ארגון איניניה נה הרין (Inghinidhe na hÉireann), ארגון נשים לאומני רדיקלי. התנועה פעלה ככוח עזר לארגון המתנדבים האירים החל מ-1916.
רקע וייסוד
בשנת 1913, התנהלו דיונים רבים בין פעילות רפובליקניות איריות שרצו להצטרף למאבק לעצמאות אירלנד, כיצד הדרך הטובה לעשות זאת. הנטייה הראשונית הייתה להצטרף לארגון המתנדבים האירים שקם באותה התקופה, בראשותו של פטריק פירס. בהתכתבויות עם פירס, הוא גילה תמיכה כללית ברעיון הצטרפות הנשים לשורות המאבק, אך חוץ מזה העביר לנשים מסרים סותרים, כשאמר שהוא רואה אותן רק ככוחות עזר, אך גם תכנן שיקימו יחידות של רובאיות, ואז שוב חזר בו והדגיש שקשה לו לראות נשים בתפקידים צבאיים. יחסו היה טיפוסי, וגם גברים מנהיגים אחרים, כמו מייקל קולינס ואיימון דה ואלירה גילו לרוב יחס מזלזל כלפי נשים בתנועה. הנשים חששו פן יצטרפו למתנדבים, ויהפכו "לשפחות", כדברי אחת הפעילות הרפובליקניות, האנה שיהי-סקפינגטון. הפעילות אז החליטו שעדיף להקים תנועה משלהן, ותכננו פגישה במלון וין, בדבלין, במטרה לדון ביצירת ארגון לנשים אשר יעבוד בשיתוף עם ארגון המתנדבים האירים. הפגישה התרחשה ב-2 באפריל 1914, בראשותה של אגנס אופרלי, וסימנה את הקמת ארגון קומן נה מאן (Cumann na mBan). עד מהרה נוסדו סניפים ברחבי אירלנד, אשר התחייבו לקיים את חוקת הארגון.
מטרות
המטרה הפוליטית המוצהרת של הארגון הייתה עצמאות אירית, והמטרה האופרטיבית שלהן הייתה תמיכה מיליטנטית במאבק נגד הבריטים. החוקה של הארגון הכילה במפורש המלצות לשימוש בכוח לעת הצורך. בעת ההקמה, התנועה ראתה את עצמה כאל-מפלגתית, ומסורה רק להגנת אירלנד. באותו הזמן התקיים דיון בממשלת בריטניה לגבי חוק ממשלת אירלנד של 1914, לגבי שלטון עצמי של האירים באירלנד, ועלתה האפשרות שיהיה צורך לאכוף שלטון זה באלסטר. עיקרי המטרות של הארגון על פי החוקה היו "לקדם את מטרת החירות האירית ולארגן נשים איריות לקידום מטרה זו", "לסייע בחימוש וציוד ארגון גברים אירים לשם הגנת אירלנד" וכן "להקים קרן כספית למימון מטרות אלה, שתיקרא 'קרן הגנת אירלנד'".
חברות ופעילוּת
בנוסף למעורבות בארגונים לאומנים אחרים, הציפייה מחברות קומן נה מאן הייתה לתמיכה בקרן הגנת אירלנד, באמצעות תרומות, גיוס כספים או אופנים אחרים. החברות שהצטרפו לארגון באו מרקעים שונים, אך רובן היו ממעמד הביניים ומקצועות צווארון לבן. עם זאת, היה ייצוג משמעותי גם לנשים ממעמד הפועלים. ההבדלים המעמדיים התגלו כבר בעת הקמת הארגון, כאשר הנשים העובדות קבלו על קיום אספת הפתיחה במהלך שעות העבודה, שעה שהן לא זמינות אך נוחה לנשים ממעמד גבוה שאינן עובדות. הארגון התמזג עם מועדון איניניה נה הרין (Inghinnidhe na hÉireann), ארגון הנשים שבמובנים רבים הוליד את קומן נה מאן, מכיוון שזו הייתה עד כה מרכז פעילות נשים רפובליקניות מאז תחיית התנועה בסוף המאה הקודמת, וחלק גדול ממארגנות התנועה החדשה הגיעו ממועדון זה.
בספטמבר 1914 התפצל ארגון המתנדבים האירים בעקבות קריאתו של ג'ון רדמונד, מנהיג רפובליקני, לפעילים להתגייס לצבא בריטניה – בהבנה שאחרי שיתמכו בבריטניה במלחמת העולם הראשונה, תינתן לאירלנד עצמאות לא יאוחר משנה אחר תום המלחמה. רוב המתנדבים, כ-140,000 במספר, תמכו בהצעה כזו, והסיעה שלהם שינתה את שמה ל"המתנדבים הלאומיים". רק בין 10,000-14,000 התעקשו על התנגדות לגיוס, ונשארו המתנדבים האירים. הארגון, וכך גם מרבית חברות קומן נה מאן, תמכו במתנגדים אלה. קומן נה מאן יצאו במניפסט (להוסיף) ואף ערכו תוכנית פעולה שכללה:
ב-1915, עיצבו לעצמן מדים, והחלו להתאמן יחד עם המתנדבים. במצעד הראשון שקיימו בדבלין, זרקו עליהן מקהל הצופים תומכי הבריטים בוץ ואבנים.
מרידת חג הפסחא
ב-23 באפריל 1916, כאשר המועצה הצבאית של האחווה הרפובליקנית האירית סיימה את התכנונים האחרונים לקראת מרידת חג הפסחא, היא שילבה את קומן נה מאן, יחד עם המתנדבים האירים והצבא האירי האזרחי, לארגון מטרייה בשם "צבא הרפובליקה האירית". פטריק פירס מונה כמפקד הכללי וג'יימס קונולי כמפקד מחלקת דבלין.
ביום של ההתקוממות, חברות קומן נה מאן, כולל ויניפרד קרני, שהגיעה חמושה באקדח ובלי ובמכונת כתיבה, נכנסו לבית הדואר המרכזי ברחוב אוקונל בדבלין עם עמיתיהן הגברים. עד רדת החשיכה, נשים מהתנועה היו ממוקמות בכל העמדות העיקריות של המורדים – למעט שתיים, בולנדז מיל ואיגוד דרום דבלין שהוחזקו בידי איימון דה ולרה ואיימון סנט.
רוב הנשים שימשו כעובדות הצלב האדום, היו שליחות, או חילקו ציוד ואוכל לגברים. הן גם אספו מידע בסיורים, והעבירו נשק מסליקים ברחבי העיר לעמדות המורדים. הבריטים לא החשיבו את הנשים כנציגות רשמיות של הצלב האדום, והיו יורים לעברן.
חלק מחברות קומן נה מאן גם היו חברות בצבא האזרחים, והשתתפו בהתקוממות כלוחמות. מסופר שקונסטנס מרקייביץ', שהייתה מספר שתיים בשרשרת הפיקוד במטה המהפכה, ירתה בשוטר למוות בסנט סטיבן גרין בתחילת שלב הלחימה. מרקייביץ' ביצעה התקיפה כוחות בריטיים כצלפית, ויחד עם מרי היילנד ולילי קמפסון, הייתה בין קבוצה קטנה תחת פיקודו של פרנק רובינס שהשתלטה על בית הספר לרפואה שם חיפשו, ללא הצלחה, מאגרי נשק שהאמינו מאוחסנים שם על ידי בית הספר לקצינים של המכללה. הלנה מולוני הייתה חלק מהפלוגה שתקפה את טירת דבלין ואף השתלטה על בניין העירייה הסמוך, שם היא ונשים אחרות פעלו כצלפות, כדוגמת מרגרט סקינידר, שאף הובילה פשיטות, והייתה האישה היחידה להיפצע במהלך הקרבות.
במתחם בתי המשפט, הנשים של קומן נה מאן ארגנו את הפינוי של הבניינים בזמן הכניעה, והשמידו מסמכים מרשיעים. זה היה יוצא דופן: יותר טיפוסי היה מה שאירע בבית הדואר המרכזי, שם פירס התעקש שהנשים, כארבעים במספר, יעזבו בצהריי יום שישי, 28 באפריל, לפני הכניעה; למעט קרני, שנשארה בחברת שתי נשים נוספות, מאחר שסירבה לעזוב את ג'יימס קונולי הפצוע. הדואר היה אז תחת מתקפת מקלעים ופגזים, והיו צפויות אבדות כבדות. ביום למחרת הוחלט לערוך משא ומתן לשם כניעה. פירס ביקש מאליזבת אופרל, חברת קומן נה מאן, לשמש כמתווכת, ותחת פיקוח הצבא הבריטי, היא הביאה את פקודת הכניעה לכל יחידות המורדים שעדיין לחמו בדבלין. אופרל עמדה לצידו של פירס במעמד הכניעה, אך נמחקה מן הצילומים של האירוע. יותר מ-70 נשים, וביניהן פעילות מרכזיות של קומן נה מאן, נעצרו בעקבות הכניעה, ורבות מהן נכלאו בכלא קילמיינהאם. כולן למעט 12 שוחררו עד 8 במאי 1916. מרקייביץ' נידונה למוות על חלקה בהתקוממות, אך עונשה הומתק למאסר עולם "בהתחשבות במינה" ובעקבות זעקה ציבורית שעלתה לנוכח גזר הדין.
אחרי ההתקוממות
לאחר ההתקוממות, חברות הארגון חידשו כוחות, ותחת הנהגתה של הרוזנת מרקייביץ', שקיבלה חנינה ושוחררה בשנת 1917, קומן נה מאן תפסה עמדה מובילה בפופולריזציה של זכרונם של מנהיגי 1916, וארגנו סוכנויות לרווחת האסירים שנשלחו לבתי כלא באנגליה בשל השתתפותם במרידה, וכן של משפחותיהם. הפופולריות שלהן עלתה בשל פעילויות אלה, מכיוון שהמשפחות עמדו בסכנת רעב ללא הגברים ובאקלים הכלכלי הקשה של תקופת מלחמה. הארגון גם זכה להרחבה במספר חברותיה כחלק מגדילת התנועה הרפובליקנית שהתרחשה כאשר הציבור התקומם נגד ההוצאות להורג של מנהיגי ומשתתפי המרידה.
בהמשך הן גם פעלו נגד גיוס חובה לצבא הבריטי, וניהלו תעמולה עבור שין פיין בבחירות הכלליות של 1918, בהם מפלגתו של רדמונד נחלה מפלה, ומרקייביץ' נבחרה כ-Teachta Dála, חברת בית הנבחרים התחתון בדאל אירן. היא שהתה בכלא שנית באותו הזמן. ב-1919 היא הייתה לשרת העבודה של הרפובליקה האירית, תפקיד בו החזיקה עד 1922.
במהלך המלחמה האנגלו-אירית (מלחמת העצמאות האירית), שפרצה ב-1919 לאחר הסלמת הפעולות בין הבריטים לרפובליקנים, חברות קומן נה מאן היו פעילות במגוון דרכים. הן החביאו נשק וסיפקו בתים בטוחים למתנדבים, עזרו לנהל את בתי המשפט האיריים ואת הרשויות המקומיות, ובהוצאת העיתון הרשמי של הרפובליקה האירית, Irish Bulletin. ב-1920, כשקם ארגון הבלאק אנד טאנס – ששמם הפך לשם נרדף לאלימות נגד הלאומנים – הוצאו כל תנועות למען עצמאות אירית מן החוק, כולל קומן נה מאן. בתחילת שנות ה-20, כשהוכרז חרם על מוצרים בריטיים, בהתנגדות למוצרים הנחותים שהבריטים היו מייבאים לאירלנד תוך דיכוי השוק המקומי, נשות קומן נה מאן היו פעילות מרכזיות בארגון החרם, גיוס בעלי עסקים למטרה, ופרסום ותקשורת לציבור האירי. הנשים עסקו באכיפת החרם: הן פיקחו על חנויות ובדקו מוצרים, החרימו מוצרים בריטיים, וקיימו שריפות פומביות של המוצרים המוחרמים בפתחי החנויות הסורחות. הן גם אספו מידע לגבי מבריחים שניסו לעקוף את החרם, ואחזו את הסחורה מן הסירות והשליכו אותה למים.
בבחירות האיריות של מאי 1921, הצטרפו למרקייביץ' בבית הנבחרים חברות קומן נה מאן נוספות, מרי מקסוויני, עדה אינגליש וקתלין קלארק.
האמנה
לאחר שתיים וחצי שנים של מלחמה, הבריטים הבינו שעליהם להיכנס למשא ומתן עם האירים. לא נכללה אף אישה במשלחת האירית, אף על פי שרבות ביקשו להיכלל, בעיקר מקומן נה מאן. נאמר להן שכל המבקשות "מיליטנטיות מדי".
ב-7 בינואר 1922 שני בתי הנבחרים אישרו את האמנה האנגלו-אירית – אשר הביאה לסופה את מלחמת העצמאות האירית, ומטרתה הייתה להכיר באירלנד כמדינה עצמאית בתוך חבר עמי בריטניה (סטטוס דומה לקנדה) - בהצבעה צמודה של 57–64. האמנה גרמה לפיצול קשה בקרב הרפובליקנים האירים, בין אלה שתמכו בה ואלה שהתנגדו. כשב-5 בפברואר נערכו דיונים באמנה, כנדרש בהסכמים מול בריטניה, בכנס של קומן נה מאן 419 חברות הצביעו נגד האמנה, לעומת 63 בעד. הפיצול הצית את מלחמת האזרחים האירית, ובה קומן נה מאן תמכה בכוחות המתנגדים לברית. יותר מ-400 חברות הארגון נכלאו על ידי כוחות של הממשלה הזמנית, אשר הפכו בדצמבר 1922 למדינת אירלנד החופשית. על פי עדותה של אייתני קויל, לימים נשיאת קומן נה מאן ואחת העצורות, האסירות עברו התעמרות קשה בכלא, ולכן פתחו בשביתת רעב. אחרי שהייתה כלואה חודשיים, הועברה לכלא מאונטג'וי, שם הוחזקו נשים אחרות מן התנועה. התנאים שם היו גרועים עוד יותר מהכלא הקודם, הצפיפות הייתה גדולה, והיו רק שומרים גברים אמונים על האסירות. ב-7 במאי 1923, עשרים אסירות שהצליחו לברוח מכלא מאונטג'וי, אך נתפסו על ידי הרשויות ביום למחרת.
במרץ 1922, חברות הארגון שתמכו באמנה, בהנהגת ג'ני וייז פאוור, התארגנו כ"קומן נה סרסיי", או "ליגת החופש", כדי להחליף את קומן נה מאן.
אחרי מלחמת האזרחים
קומן נה מאן המשיכה להתקיים לאחר ההסכם, ויצרו (לצד שין פיין, הצבא הרפובליקני האירי, פיאנה ארין וקבוצות אחרות) את הכוחות הרפובליקנים האירים. ממשלת מדינת אירלנד החופשית הוציאה את הארגון מן החוק בינואר 1923, ופתחה את כלא קילמנהאם כמרכז מעצר לנשים חשודות.
מאז ועד היום
לאחר הפרעות של 1969 נוצר קרע נוסף בין הפלגים הרפובליקנים. המהומות החלו לאחר שעצרת בלתי אלימה של קתולים רפובליקנים פגשה באלימות קשה מצד לויאליסטים פרוטסטנטים, והצבא הרפובליקני מצא את עצמו לא מוכן להגנה על אוכלוסיית היעד שלו. אחרי הסלמה של האלימות ואבדות מכל הצדדים, שין פיין חזרו לשולחן המשא ומתן, ורבים מבין הוותיקים הרפובליקנים מתחו ביקורת הן על המהלכים הפוליטיים שהובילו לאוזלת היד של הצבא הרפובליקני, וכן על המתינות היתירה, בעיניהם, של שין פיין. הם התפצלו והקימו את ה-Provisional IRA (בתרגום ישיר - הצבא הרפובליקני האירי הזמני) כדי להמשיך לעמוד על עקרונות האיחוד של צפון אירלנד עם הרפובליקה של אירלנד. קומן נה מאן עמדה לצד סיעה זו.
ב-1976 נרצחה מורה דראם, שהייתה מנהיגה בקומן נה מאן וסגנית נשיא שין פיין, על ידי לויאליסטים מאלסטר כשהחלימה מניתוח בבית החולים.
ב-1986, קומן נה מאן התנגדה להחלטת ה-IRA ושין פיין לבטל את מדיניות ההחרמה של הבחירות הבריטיות בצפון אירלנד, ועמדו לצד סיעת שין פיין הרפובליקנית (RSF) ו-Continuity IRA (עוד פיצולים שמקורותיהם בפיצול של 1969). ב-1995, מזכ"לית RSF וחברת קומן נה מאן ג'וזפין היידן נכלאה לשש שנים בגין אחזקת נשק.
ב-2014 חגגה קומן נה מאן 100 להיווסדה בבית מלון וין שבדבלין, המקום בו התנועה החלה ב-1914.
קומן נה מאן עדיין רשומה כארגון שמחוץ לחוק על פי חוק הטרור הבריטי משנת 2000, אך אינה רשומה כארגון טרור על ידי ארצות הברית.
MG GT
MG GT היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב MG אשר בבעלות תאגיד הרכב הסיני סאיק מוטור (שם מלא: "SAIC Motor Corporation Limited", שם במנדרינית: "上海汽车集团股份有限公司") אשר מיוצרת משנת 2014 ועד היום בסין.
יוני (סמל נקבי)
יוני (מסנסקריט: योनि; נהגה: yoni) הוא מונח שמתייחס לאיבר המין הנקבי, או לדבר מה שמזכיר אותו בצורתו.
מקבילו הזכרי הידוע יותר הוא פאלוס, איבר המין הזכרי, או סמל פאלי, דימוי ויזואלי שלו.
מקור המילה
מקור המונח יוני מסנסקריט, והוא עשוי להתייחס לכל מערכת הרבייה של הנקבה: הן לאיברי המין החיצוניים (הפות), והן לפנימיים (הנרתיק והרחם). השימוש בו בהשאלה מגוון, וכולל משמעויות רבות כגון: מקור, מעבר שמימי, מקדש, בית, קן, מקום מפלט, מיכל, מעין ועוד.
שימוש ראשון במונח במערב מתועד בשנת 1778.
יוני בדתות הודיות
בהינדואיזם, המונח מופיע במגוון טקסטים עתיקים בפרשנויות שונות. במסורת הטנטרית היוני הוא מקור החיים. בטקסטים הינדואיים קאנוניים כגון הבהגאוואד גיטה והודות, יוני היא צורת חיים, או מין ביולוגי. בעולם קיימים 8,400,000 יונים, ובתהליך של גלגול נשמות ניתן להתגלגל ליונים שונים, לפי מעשים שנעשו בגלגולי חיים קודמים (קארמה).
לעיתים משמש יוני כיצוג של האנרגיה הנשית בעולם, הכוח היוצר והבונה, השאקטי והדווי. פסלי הלינגאם הנפוצים בהודו, הקרויים גם לינגה-יוני, מורכבים מחפץ גלילי (שפעמים רבות מפורש כסמל פאלי) המונח על אגן ובו מגרעת, בשם יוני. פסלים אלה, המשמשים לפולחן האל שיווה, מסמלים את חיבור הכוחות הגבריים והנשיים בעולם, המיוצגים בהתאמה על ידי שיווה ושאקטי. לעיתים מיוחס היוני לבת זוגו של שיווה, פרוואטי.
סמל יוניקי
בדומה לסמל פאלי, סמל יוניקי (או יוניני) הוא דימוי צורני לאיבר המין הנקבי. דימויים נפוצים יכולים להיות מערות, בורות, שערים, פרחים, צדפות, מקווי מים וכדומה. רעיונית, מזוהה הסמל היוניקי עם תכונות כמו הכלה ורכות.
דימויים יוניקים בתנ"ך
בתנ"ך ובתלמוד נפוץ השימוש הספרותי בדימויים יוניקים לייצוג נשיות ומיניות נשית:
בתרבות המערבית
בציור הולדת ונוס מאת סנדרו בוטיצ'לי, אלת היופי ונוס עולה מהגלים בצדפה, שמפורשת כסמל יוניקי.
הציירת האמריקאית ג'ורג'יה אוקיף (1887-1986) הייתה ידועה בציורי פרחים המדמים את איבר המין הנשי. המיצב הפמיניסטי המפורסם "ארוחת הערב" של האמנית ג'ודי שיקגו מציג דימויים יוניקים רבים.
בוילו
בוילו הוא וריאציה של ליקר ליטאי מסורתי הנקרא "קרופניק ".
מתכון הבוילו כולל פירות הדר (כגון תפוזים ולימונים), עשבי תיבול ותבלינים (כגון אגוז מוסקט, ציפורן, זרעי כרוויה וזרעי אניס), ומרכיבים אחרים כגון דבש וג'ינג'ר אייל. המרכיב הבסיסי המסורתי בבוילו הוא מונשיין. הבישול מתבצע על כיריים או בסיר לבישול איטי.
רון מרגולין
רון מרגולין (נולד ב-4 בדצמבר 1957) הוא פרופסור באוניברסיטת תל אביב. חוקר דתות, יהדות, חסידות ופילוסופיה יהודית מודרנית. ממקימי תוכנית אופקים להכשרת סטודנטים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב להוראת יהדות כתרבות במערכת החינוך הממלכתית ועמד בראשה בין השנים 2011-2022. חוקר בכיר במכון שלום הרטמן בירושלים.
בוילו
כמו אצל קרופניק, יש הסבורים שיש לו תכונות מרפא להתפרצות מחלות הקשורות לסתיו/חורף כגון הצטננות או שפעת.
תחרויות
ישנן תחרויות רבות של מבחן טעם המתקיימות מדי שנה במדינת פנסילבניה, שם מתחרות מבשלות ביתיות על תואר המתכון האותנטי ביותר. תחרות הבוילו השנתית של פייפנברגר היא בין התחרויות היוקרתיות והאינטנסיביות ביותר. עשרות מתכוני בוילו משפחתיים נשפטים וסדרה של פרמטרים מכריעים מי הזוכה.
רון מרגולין
ביוגרפיה וקריירה אקדמית
רון מרגולין נולד בחיפה. אביו, עורך דין תיאודור מרגולין, עמד בראש משרד עורכי הדין שהוקם בעיר על ידי סבו פנחס מרגולין, מראשוני עורכי הדין בארץ, יזם ציוני מרוסיה חבר מועצת עיריית חיפה בימי שלטון המנדט הבריטי. אמו, יעל מרגולין לבית וינקלר, בת למייסדי המושבה אבן יהודה, הייתה מורה ומנהלת בבית הספר התיכון חוגים בחיפה.
רון מרגולין התחנך ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. בעקבות אירועי מלחמת יום הכיפורים ומפגשו האישי עם הוגה הדעות ד"ר יוסף שכטר, עזב בשנת 1973 את בית הספר ופנה להתנסויות אישיות, בהן לימוד לפרק זמן קצר בישיבת הנגב בנתיבות ולימודי יוגה ומדיטציה בחווה פרטית בגליל. שירת בצה"ל בחיל השריון, ולאחר שחרורו פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב בתחומי מדעי החיים, חינוך ופילוסופיה יהודית. למד לקראת תואר שני באוניברסיטת חיפה וכתב עבודת דוקטור בחקר הפנמת החיים הדתיים בחסידות באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' משה אידל.
עומד כיום בראש תוכנית אופקים שיזמה קרן פוזן באוניברסיטת תל אביב להכשרת סטודנטים מצטיינים להוראת המקצוע תרבות ישראל בחטיבות הביניים ובבתי הספר התיכוניים הממלכתיים. רון מרגולין התבקש בשנת 2015 על ידי שר החינוך לעמוד בראש ועדה שעיצבה תוכנית לימודים מעודכנת בלימודי תרבות יהודית-ישראלית במערכת החינוך הממלכתית.
הוא היה נשוי לבמאית עמליה מרגולין ולהם שני בנים.
עקרונות מרכזיים בהגותו
בספרו הדת הפנימית, דן רון מרגולין בהיבטים הנפשיים השונים שבאים לידי ביטוי בטקסטים ובאורחות החיים הדתיים בדתות העולם ובמקורות היהדות. באחרית הדבר של הספר הוא שואל מה משמעותם הפילוסופית של היבטים אלו. בתשובתו הוא טוען שהרגישות, החשיבה, הערכיות והבחירה הפנימית הן עדויות לקיומו של היבט רצוני בלתי חומרי באדם, שלא ניתן לזהותו אך ורק עם הגוף האנושי הנושא אותו. יסוד זה מכונה במסורת היהודית-מקראית "צלם אלוהים". בעקבות הפילוסוף הנס יונאס והוגים נוספים, טוען גם מרגולין שהפנימיות הדתית, היא חלק מכלל הפנימיות האנושית המעיד על כך שהאדם אינו מסתפק בעצמו.
במסגרת כתיבתו על החילוניות היהודית כתב מרגולין בין השאר על הרליגיוזיות החילונית ועל כמיהתם הרוחנית של אנשים חילוניים לקחת חלק בהיבטים מסוימים של החיים הדתיים. תופעה זו מבטאת לתפיסתו את העובדה שהחיים מורכבים ומלאים בסתירות על אף משאלת הלב לקוהרנטיות האופיינית להוגים ולפילוסופים שונים. לדעת רון מרגולין, חשיבה רציונלית פילוסופית איננה מייתרת לחלוטין את הצורך בצורות חשיבה מיתיות, כשם שגם צרכים חברתיים ופסיכולוגיים מרכזיים לעיצוב התרבות בכלל כמו גם לזו הדתית. מאז ימי אפלטון ועד ימינו ניתן למצוא בהגותו של אותו אדם חשיבה לוגית-רציונלית בצד חשיבה הקרובה יותר לצורות חשיבה מיתיות. על רקע ההכרה במורכבות זו מגלה רון מרגולין עניין רב הן בחשיבה דתית ומיתית והן בניסיונותיהם של הוגים שונים לאורך הדורות לתת משמעות פילוסופית לתופעות החיים על בסיס ידע מדעי עדכני. לדבריו הדיכוטומיה האופיינית לחקר מדעי הרוח בשאלות דת וחילון, מדע ואמונה וכיוצא באלה מקורה בהקצנה לא ריאלית של המתח המצוי בין גישות שונות. על המתח במדעי הרוח שבין נקודת המבט הסוציולוגית האופיינית לחשיבה המכונה פוסט מודרנית לבין חקר תפיסות עולם כמעצבות את התרבות כתב מרגולין:
רון מרגולין סבור כי העם היהודי מתקשה עדיין לעכל את מהפכת העומק שעבר; מהפכה, אשר התחוללה עקב התהליך של כניסת העם היהודי למודרנה מאז ראשית האמנסיפציה באירופה, ובפרט עקב הקמת מדינת ישראל, שהיא משיאיו של תהליך זה. לתפיסתו, השואה והקמת ישראל כמדינת היהודים מחייבות שינוי עמוק ביותר הן בתאולוגיה היהודית והן בהבנת ההלכה. שינוי עומק זה מחייב הבנה שההלכה מעצבת אורחות וחוקי חיים נורמטיביים למי שחיים על פיה או לאלה המוצאים בה מקור השראה לחייהם, אולם אין היא יכולה לשמש תחליף כלשהו לחוקים האזרחיים של מדינת ישראל כמדינה יהודית מודרנית ודמוקרטית. חוקים פרגמטיים אלה מחייבים באותה מידה את כל אזרחי המדינה דתיים וחילוניים, יהודים ומי שאינם יהודים. לדעת מרגולין מקור השראה לשינוי הרצוי בתפיסת היהדות ניתן למצוא בחלק מרעיונות היסוד של החסידות, וכן באחדים מרעיונותיהם של ההוגים היהודים המודרניים.
לדידו של מרגולין, לחינוך היהודי באמצעות הוראת היהדות כתרבות וללימוד רעיונות אלה במערכת החינוך הממלכתית בפרט ובחברה הישראלית בכלל, חשיבות עצומה לשם עיצובן של תרבות ורוח יהודית-ישראלית, שתתמודד עם המצב החדש שבו נתון העם היהודי. פיתוח תרבות יהודית-ישראלית היונקת השראה ממקורות העבר אך איננה מחויבת לקדשם אלא לעמתם עם תהליכי החילון, המודרניזציה והגלובליזציה העולמיים, היא הדרך האלטרנטיבית לשתי מגמות בולטות בחברה הישראלית. מצד אחד זיהוי היהדות עם השתייכות אתנית-ביולוגית המנציחה את הגדרת היהודים כבני גזע נבדל בלבד ומצד שני זיהוי היהדות עם ההלכה הדתית המדיר את רוב העם היהודי שהרי אינו מחויב לסמכות ההלכה. לתפיסתו של מרגולין, הדגשת חשיבות הממד האתי שבמקורות היהדות ברוח משנותיהם של הוגים יהודים מודרניים (כמו שמואל דוד לוצאטו, הרמן כהן, המקובלים יהודה לייב אשלג ואליהו בן-אמוזג, מרטין בובר, אברהם יהושע השל, עמנואל לוינס, האנס יונס, חיים כהן, דוד הרטמן ואחרים) היא צלע אחת במהלך הנדרש. העמקת המשמעות הרוחנית של הקיום האנושי בהשראת תהליכי ההפנמה הדתית המצויים למכביר במקורות החסידות, החשיבה הקיומית הדתית-חילונית של אהרן דוד גורדון, יוסף שכטר ודומיהם היא הצלע השנייה החיונית לתהליך זה.
חקובו בולבוצ'אן
חקובו (יעקב) בולבוצ'אן (בספרדית: Jacobo Bolbochán; 26 בדצמבר 1906 בואנוס איירס – 29 ביולי 1984 בואנוס איירס) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי.
קריירה
חקובו (יעקב) בולבוצ'אן השתתף פעמים רבות באליפות ארגנטינה בשחמט. ב-1931 וב-1932 הוא זכה באליפות. בשנת 1933, 1935, 1937, 1946 ו-1950 הוא זכה במקום השני.
במהלך הקריירה הוא השתתף בתחרויות בעיקר בדרום אמריקה. בשנת 1966 הוא השתתף בתחרות בינלאומית שנערכה בתל אביב.
בשנת 1965 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
חקובו בולבוצ'אן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1935 ל-1939 השתתף חקובו בולבוצ'אן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
אדמון שחור-עין
אדמון שחור-עין (שם מדעי: Myripristis murdjan) הוא מין של דג מסוג אדמון ממשפחת הברקניים, החי באזור האינדו-פסיפי ממפרץ אילת ומזרח אפריקה עד לגינאה החדשה ואיי שלמה בעומקים של 1–50 מטרים. הוא תואר מדעית בשנת 1775 על ידי חוקר הטבע השוודי פטר פורסקל.
מידע כללי
האדמון שחור העין מגיע לאורך 20 ס"מ בממוצע, ואורכו המרבי עד 60 ס"מ. צבעו הכללי אדום או ורוד, עם כתמים שחורים בשולי מכסה הזימים ומעל העיניים שהעניקו לו את שמו. קוטר העין גדול במיוחד ועולה על אורך החרטום, ובניגוד למרבית בני משפחתו אין לו קוץ על מכסה הזימים. קשקשי גופו גדולים ומסודרים בשמונה שורות. הסנפירים שלו אדומים בדרך כלל וקצותיהם לבנים.
האדמון שחור העין פעיל לילה ובמשך היום מסתתר בקבוצות קטנות בנקיקים ושוניות. הוא ניזון מחסרי חוליות ובעיקר מסרטנים וזואופלנקטון.
האדמון מוגדר כמין ללא חשש על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
פשע מושלם
פשע מושלם הוא כינוי לפשע שנעשה באופן שמבצעיו אינם ניתנים לגילוי, ולכן הם חומקים מעונש.
יש להבחין בין פשע מושלם לבין פשע שבו, מסיבות שונות, לא מושגת הרשעה – על מנת שפשע ייחשב מושלם נדרש יותר מאשר חוסר יכולת להרשיע, נדרש קושי מהותי לפענוח הפשע. יש הרואים כפשע מושלם רק פשע שעצם קיומו לא התגלה (למשל רצח הנחזה כמוות טבעי), משום שברגע שידוע שהתרחש פשע, הוא חדל להיות "מושלם". גישה נוספת מופיעה בספרו של גיירמו מרטינס, "רציחות נוסח אוקספורד": "הפשע המושלם אינו זה שנותר בלתי מפוענח אלא זה שמפוענח תוך ייחוסו לנאשם הלא נכון". על פי הגדרות אלה, הידיעה שפשע כלשהו היה פשע מושלם מתבררת רק כעבור זמן, כאשר הוא חדל להיות מושלם – כל זמן שהוא בגדר פשע מושלם, אין אנו יודעים זאת.
מקרה נודע של רצון לבצע פשע מושלם, הוא זה של ליאופולד ולוב, שני צעירים שחתרו לבצע "פשע מושלם" של חטיפה ורציחה, לשם הפגנת עליונותם השכלית. השניים רצחו נער בן 14, נלכדו ונדונו למאסר עולם בתוספת 99 שנים. סיפורם היה נושא למספר סרטי קולנוע וספרים.
פשע מושלם הוא נושא פופולרי בספרות בלשית, בסרטי בלש ובסרטי פשע.
נבחרת אקוודור בכדורגל נשים
נבחרת אקוודור בכדורגל נשים מייצגת את אקוודור בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של אקוודור.
משחקה הראשון של הנבחרת נערך ב-1995 במסגרת אליפות דרום אמריקה השנייה, ובו היא הפסידה 13-0 לברזיל. תבוסה זו נחשבת להפסד הכי גדול של אקוודור אי פעם. בהמשך הטורניר, קבעה הנבחרת את ניצחון השיא שלה בכל הזמנים - 1-6 על בוליביה.
ב-2015, העפילה אקוודור בפעם הראשונה בתולדותיה לגביע העולם של פיפ"א, לאחר שסיימה במקום השלישי באליפות דרום אמריקה ששימשה כטורניר המוקדמות. בשלב הבתים של הגביע, שובצה אקוודור עם יפן, קמרון ושווייץ. כבר במשחקה הראשון בטורניר, היא הובסה 6-0 על ידי קמרון ולאחר מכן הפסידה גם לשווייץ ויפן. היא סיימה את הקמפיין עם שער זכות אחד בלבד ו-17 שערי חובה. מאמנת הנבחרת בגביע העולם, ונסה אראוז, שהייתה רק בת 26 ו-4 חודשים במשחק נגד קמרון, היא האדם הצעיר ביותר שאימן במסגרת הגביע העולמי (לגברים או לנשים).
קים אור אזולאי
קים אור אזולאי (נולדה ב-27 בספטמבר 2002) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, דוגמנית ומעצבת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם קים אזולאי בראשון לציון, אך גדלה בבת-ים. אביה חיים אזולאי ממוצא מרוקאי. אמה רויטל (לבית ינאי ) ממוצא פולני ורוסי. סבתא-רבתא שלה, סוניה פרלה ינוביץ, היא ניצולת שואה מפולין. לה אחות בכורה, קורל, ושני אחים צעירים, קורן וקייל. כשהיייתה בת 12, שבו להתגורר בראשון לציון.
את שמה האמצעי אור קיבלה מרב שנכח בבריתה שלה:
למדה בבית הספר התיכון מקיף י"א ראשונים שבעיר הולדתה. שיפרה והשלימה בגרויות גם אקסטרנית בתיכון הפרטי של רועי קריב.
באוקטובר 2020 התגייסה כחיילת של חיל החינוך, ושובצה במחלקת הפקות בתיאטרון צה"ל, והשתחררה לאחר כשנתיים באוקטובר 2022 , לאחר ששירתה על תקן אמן פעיל.
למדה משחק אצל השחקן עופר חיון.
קריירה
בשנת 2013 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הבנים והבנות" בערוץ הילדים והעפילה לגמר.
שנתיים לאחר מכן, השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "המתבגרים", דוקו עבור ילדים ונוער שעוסקת בחינוך מיני ובגיל ההתבגרות ששודרה בערוץ הילדים. בשנת 2017 השתתפה כאורחת ב"טין ניק סטנדאפ שואו", והנחתה את "אונליין" לצד כוכבי נוער נוספים. בקיץ אותה שנה הוציאה ביחד עם עומר חזן קולקציית קפסולה בעיצובה ברשת הבגדים הישראלית TNT.
בפברואר 2018 החלה את קריירת המשחק שלה כשגילמה את דמותה של גילי בסדרה "ככה זה" של yes. בהמשך השנה, גילמה את דמותה של קים ביטון בסדרה "יש לה את זה".
ביוני 2018 השתתפה בסדרת הרשת "אינסטה בייב". בהמשך אותה השנה, השתתפה בסדרת הנוער "אילת", בה גילמה את דמותה של נועה בן שושן, ביתו של בעל המלון ו"אושיית רשת" בעלת מותג אופנה. בהמשך התארחה בסדרה "אחותי קפצה כיתה" והחלה לשמש כפרנזטורית של חברת הסלולר סמסונג ושל חברת האיפור הבינלאומית MAC.
באפריל 2019 החלו שידורי הסדרה "אמא מביכה" בערוץ זום ששודרה גם ב-yes שם גילמה את אבישג, האחות הבכורה במשפחה. בנובמבר אותה שנה החלו שידורי הגרסה המחודשת ל"בצפר" בכיכובה. היא השתתפה במחזמר "כמו גדולים" המבוסס על קלטת הילדים המשלבת את שיריו של אריק איינשטיין. כמו כן, לקראת סוף 2019 החלה לשמש כפרזנטורית לחברה האקססוריז הישראלי TOPTEN, ולהנחות את תוכנית האירוח לנוער "הקומה האחרונה" בערוץ TeenNick.
שימשה כשגרירת מותג של חברת האופנה האיטלקית FILA בישראל, כשלפני כן שיתפה פעולה במשך כחמש שנים עם המתחרה הגרמנית אדידס.
בנובמבר 2020 השתתפה בתוכנית "נינג'ה ישראל" בקשת 12, כשדרית קווים אורחת.
באפריל 2021, החלה לגלם את דמותה של זיו בסדרה "מקיף מילאנו" בערוץ כאן חינוכית.
בנוסף ב-2021 השתתפה במסלול ה-VIP באודישנים לתוכנית "משחקי השף" ברשת 13. גילמה את הודיה בסדרה מנגן ושר.
קולקציית בגדים וכובעים בעיצובה נמכרת באתר האופנה הישראלי Terminal X.
בשנת 2022 שיחקה קים בסרט "הסיפור שלנו" גילמה שם את קים הזמרת המצליחה בארץ עם זאת הוציאה שיר בשם בנשיקה לסרט.
בנובמבר 2022 התארחה קים בסדרה "גדול עלינו" בערוץ Zoom.
בשנת 2023 היא התחילה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "מלכת היופי של ירושלים" מבית yes, בתפקיד עמליה. באותה שנה החלה להתמודד בתוכנית הריאליטי רוקדים עם כוכבים.
חיים אישיים
מאז 2022 היא מתגוררת בתל אביב ביחד עם הכדורסלן, יפתח זיו, עמו היא בזוגיות מאז 2020.
בספטמבר 2021 עברה תאונת אופנוע ים, שגרמה לה למספר שברי דחיסה בעמוד השדרה.
אייזק וייט
אייזק דייוויס וייט (באנגלית: Isaac Davis White; 6 במרץ 1901 – 11 ביוני 1990) היה איש צבא אמריקאי, שנודע בעיקר בפעולתו כמפקד שריון במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה.
ביוגרפיה
אייזק וייט נולד בעיירה פיטרבורו שבניו המפשייר, בנו של קצין צבא שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל. הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נוריץ' (Norwich) שבוורמונט ב-1922. שלושים שנה אחר כך, ב-1951, סיים באותה אוניברסיטה לימודי תואר שני במדע הצבא (Military Science).
בשנת 1928 נישא לג'וליה קוטון, אשתו למשך 61 שנים. במותם לא היו להם ילדים.
שירות צבאי
הקריירה הצבאית של וייט נמשכה 38 שנים.
ב-1923 הוסמך וייט לקצין בחיל הפרשים. בשנות ה-30 הצטרף לבריגדת חיל הפרשים השביעית, כמבוא לפעולתו כמפקד שריון במלחמת העולם השנייה. הוא היה רוכב סוסים מנוסה, ולימים הנהיג את נבחרת הרכיבה של צבא ארצות הברית באולימפיאדת לונדון בשנת 1948.
ב-1932 שירת בבית הספר של חיל הפרשים בפורט ריילי. למד בבית הספר למטה בפורט לוונוורת'.
ב-1940 החל לשרת בדיוויזיה המשוריינת ה-2 בדרגת מייג'ור, ושירת בה במשך חמש שנים בתפקידים שונים. בשנים אלו השתתפה הדיוויזיה במסעי המלחמה בצפון אפריקה, בסיציליה ובמערב אירופה. במהלך המערכה בנורמנדי היה וייט מפקד צוות הקרב B (תפקיד שקול למפקד חטיבה) ויחידתו מילאה תפקיד חשוב במבצע קוברה. בינואר 1945, בשלהי הקרב על הבליטה, מונה וייט לתפקיד מפקד הדיוויזיה, אותו מילא עד ספטמבר 1945. בפיקודו הדיוויזיה בכיתור הכוחות הגרמנים בכיס הרוהר, חצתה את נהר האלבה ופגשה את הצבא הסובייטי שנכנס לגרמניה ממזרח.
ב-1948 מונה וייט למפקד חיל המשטרה האמריקאי, שהיה מופקד על קיום הסדר והביטחון באזורי הכיבוש האמריקאים בגרמניה ובאוסטריה. הוא הקים את מרכז אימוני השריון האמריקאי בוילסק (Vilseck) שבגרמניה. לאחר מכן שב לארצות הברית וכיהן כמפקד בסיסי ההדרכה בפורט נוקס, בפורט ריילי ובפורט בנינג וכראש המטה של הארמייה הראשונה במדינת ניו יורק.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה מילא וייט תפקיד חשוב בפיתוח אמצעי לחימה משוריינים לצורכי המלחמה. ב-1952 קודם לדרגת לוטננט גנרל ופיקד על הקורפוס ה-10 בקרבות שניהל בקוריאה. בהמשך פיקח על אימוניהן של ארבע דיוויזיות דרום קוריאניות. ב-1953 מונה למפקד הארמייה הרביעית בטקסס.
ב-1955, לאחר תום מלחמת קוריאה, היה וייט לגנרל בעל ארבעה כוכבים ומונה למפקד פיקוד האו"ם בקוריאה. ב-1957 מונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט, תפקיד שאותו מילא עד לפרישתו משירות צבאי ב-1961.
וייט עוטר ב-13 עיטורים אמריקאים וב-16 עיטורים זרים, לרבות מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, כוכב הארד וכן צלב המלחמה הצרפתי, צלב המלחמה הבלגי, מסדר הדגל האדום הסובייטי ומסדר ההצטיינות הצבאי של קוריאה הדרומית.
לאחר השירות הצבאי
ב-1970 פרסם את ספרו Alternative to Armageddon: the Peace Potential of Lightening War, שבו קרא לשימוש במלחמת תנועה מהירה כאלטרנטיבה למלחמה גרעינית או למלחמת התשה דוגמת מלחמת וייטנאם.
וייט היה חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ' והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מרילנד.
וייט מת בעיר הנובר במדינתו ניו המפשייר בגיל 89. נקבר בעיירת הולדתו פיטרבורו.
מג האריס
מג האריס (באנגלית: Meg Harris; נולדה ב-7 במרץ 2002) היא שחיינית אוסטרלית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), פעמיים ברציפות אלופת העולם (בודפשט 2022 ופוקואוקה 2023) ושיאנית העולם במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת טוקיו זכתה האריס במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ברונטה קמפבל, אמה מקיאן וקייט קמפבל בשיא עולם חדש של 3:29.69 דקות, לפני קנדה (3:32.78 דקות) וארצות הברית (3:32.81 דקות). שיפור לשיא העולם בן 3 השנים של אוסטרליה (3:30.05 דקות). כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.09 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.73 שניות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד אישית. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מולי אוקלהן, מדיסון וילסון ושיינה ג'ק בתוצאה של 3:30.95 דקות, לפני קנדה (3:32.15 דקות) וארצות הברית (3:32.58 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.00 שניות. מדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם אריקה בראון מארצות הברית בתוצאה של 24.38 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה (23.98 שניות) וקטרזינה וואסיק מפולין (24.18 שניות). מדליות זהב וכסף לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 כסף, כולם במשחי שליחים. מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מולי אוקלהן, מדיסון וילסון ואמה מקיאן בשיא עולם חדש של 3:25.43 דקות, לפני ארצות הברית (3:26.29 דקות) וקנדה (3:28.06 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.00 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. מדליות כסף במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:34.23 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 1:33.89 דקות ולפני הולנד (1:35.36 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 23.98 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.92 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:44.35 דקות ולפני קנדה (3:46.22 דקות), כשחיינית רביעית היא שחתה את סגנון החופשי ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 50.76 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:28.03 דקות, אחרי צרפת שקבעה שיא עולם חדש של 1:27.33 דקות ולפני הולנד (1:28.53 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון החופשי ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 23.73 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.73 שניות.
שלומציון (מפלגה)
מפלגת שלומציון הוקמה על ידי אריאל שרון שפרש מהמפלגה הליברלית בשנת 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית.
הכנות לבחירות
פעילים מרכזיים במפלגה, חוץ משרון, כללו את פרופ' עזרה זהר, אורי בר-און, פרופ' ארנון דר מהטכניון, סמנכ"ל משרד החקלאות אברהם בן מאיר ופרופ' שמואל קניאל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בתחילת מרץ דובר על הצטרפות קבוצת טבנקין של הקיבוץ המאוחד למפלגה.
שלומציון עשתה מאמצים רבים לרוץ יחד עם תנועות אחרות. שרון פנה תחילה למערך ולאחר מכן למפלגת שינוי במטרת שותפות, אך נדחה. בהמשך קיים שיחה עם זבולון המר בניסיון להעביר את צעירי המפד"ל למפלגתו ושיחות עם מפלגת ליברלים עצמאיים על ריצה משותפת שלא הבשילו. השיחות עם ד"ש חודשו, אולם לאחר שבוע טען שרון שאין בד"ש כל שינוי ועל כן הוא רץ לבדו. בתחילת אפריל התקיימו שיחות גישוש עם הליכוד על ריצה משותפת. הצדדים היו קרובים להשיג הסכם, אולם ברגע האחרון המשא ומתן כשל והמפלגות הסתפקו בחתימה על הסכם עודפים.
בכנס של המפלגה מאמצע ינואר 1977 טען שרון שלמפלגה נרשמו 15,000 איש. באפריל 1977 קיימה המפלגה ועידה במעלה אדומים בה נבחרו 35 מועמדים לרשימה לכנסת.
לדעת מספר מומחים, הרעיון מאחורי המפלגה היה הימור של שרון, שהתבסס על סקרי דעת הקהל, כי יצחק רבין יזכה בבחירות ולא מנחם בגין. במקרה כזה, כך טוענים הפרשנים, תכנן שרון להתאחד עם המערך ולהתמנות לשר. ריצה במפלגת העבודה הייתה נראית לא ריאלית בעקבות עודף באנשי צבא בכירים במפלגה.
בין האנשים שאליהם פנה אריאל שרון לתמוך במפלגה היו גם יוסי שריד ועמוס קינן. המפלגה נטלה את כינויה משלומציון, בתו הקטנה של הסופר עמוס קינן, כיום עורכת ועיתונאית.
פתק ההצבעה של המפלגה היה "כנ". גרסה של אותיות אלה ("כן") שימשה את מפלגת קדימה, מפלגה נוספת שהקים שרון ב-2005.
בבחירות ולאחריהן
בתעמולת הבחירות קראה שלומציון לציבור להצביע עבורה כדי ששרון יהיה שר הביטחון. המפלגה זכתה בשני מנדטים והתמזגה עם תנועת חירות בתוך הליכוד מיד לאחר הבחירות. שרון מונה לשר החקלאות.
יצחק יצחקי, מספר 2 ברשימה, היה איש חינוך מטבריה. ב־1980, החליט יצחקי לפרוש משלומציון ולהקים מפלגה עצמאית בשם ישראל אחת.
לנצ'יה רו
לנצ'יה רו (באנגלית: Lancia Ro bus) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית "לנצ'יה" אשר יוצר בין השנים 1952–1955.
"Lancia 3Ro" הייתה גרסת משאיות שייצרה "לנצ'יה" בין השנים 1938-1950 והאוטובוס "לנצ'יה רו" הייתה אחת הגרסאות המאוחרות של הסדרה.
חיטרובקה
חיטרובקה (ברוסית: Хитро́вка) הוא רובע היסטורי באזור בסמאני שבמרכז העיר מוסקבה, הידוע בשם כיכר חיטרובקה (Хитро́вская площадь).
אטימולוגיה
עד 1824, הרובע נודע בשם סמטת שלושת הקדושים, על שם כנסיית שלושת הקדושים שניצבה שם. לאחר שהאציל ניקולאי חיטרובו התיישב באחוזה במקום, הסמטה ולאחר מכן הרובע ההיסטורי הסובב אותו נקראו על שמו. בשנים 1935–1993 נקרא בשם "מקסים גורקי".
היסטוריה
חיטרובקה נוצרה סביב שוק מקומי ועד 1812 היו בו רק שתי אחוזות גדולות. לאחר מלחמת רוסיה–צרפת, חיילים רבים שחזרו מהחזית התיישבו בה. בסוף המאה ה-19, הפכה חיטרובקה לאזור תעשייתי ואיכרים ששוחחרו מהצמיתות חיפשו כאן עבודה. אנשים התקבלו לעבודה כפועלי בניין עונתיים. בנייני מוסקבה של אז נבנו על ידיהם. מסמכים ועיתונים מהתקופה גם מתארים התאספויות והפגנות רבות של האינטליגנציה בכיכר חיטרובסקאיה. הרובע היה משופע טברנות זולות, בתי מרזח ומפעלי שתייה. למטרות צדקה סופק מזון חינם לעניי הרובע. הבתים המקיפים את הכיכר נבנו מחדש ונבנו גם בתים עם דירות זולות. והאזור נודע לשמצה בכך שהתגוררה בו אוכלוסייה מפוקפקת. הרובע התפתח למעין מדינה בתוך מדינה. בחיטרובקה שלטו חוקים משלהם, ובמשך זמן רב, השלטונות במוסקבה לא התערבו בנעשה במקום.
הדבר הבולט ביותר הוא שנוצרה מובלעת של פשע בלב ליבה של מוסקבה – מחיטרובקה ועד לחומות הקרמלין, קצת יותר מחמישה קילומטרים ממרכז השלטון התגוררו בה גנבים, נוכלים, רוצחים, מורשעים לשעבר ופושעים נמלטים. בתים רבים יושבו על ידי אנשים שנפלו לתחתית הסולם החברתי, שלא הייתה להם אפשרות לשכור דיור במקום אחר. רבים מהם התדרדרו עד מהרה לפשע.
הזנות שגשגה בחיטרובקה: נשים רבות התדרדרו לזנות מגיל צעיר. גניבת ילדים פרחה: תינוק גנוב היה יכול להימכר לקבצן מקצועי להצטרף לכנופיית הכייסים ששגשגה ברובע. בשנת 1935 שונה שם המקום לגורקי ולאחר מכן למקסים גורקי על שם הסופר הסובייטי.
השם "חיטרובקה" שוחזר ב־1993.
השראה
חיטרובקה היוותה השראה לסופרים רבים לכתוב יצירות נפלאות. המפורסמת ביותר היא עבודתו של העיתונאי ו. גיליארובסקי "מוסקבה והמוסקבאים". גיליארובסקי ביקר בחיטרובקה פעמים רבות ותיאר את האזור ותושביו בדיוק מדהים.
בצורה אמנותית, האווירה של שכונת העוני חיטרובקה הועברה בצורה מושלמת על ידי בוריס אקונין ברומן "אהוב המוות" מתוך סדרת ספרים על אראסט פנדורין.
חיטרובקה היא מרכז ההתרחשות של סרטו של הבמאי קארן שחנזארוב חיטרובקה: חותם הארבעה משנת 2023.
טכניקה מעורבת
טכניקה מעורבת (mixed media, מיקסד מדיה) היא סגנון של אמנות חזותית, המתאר יצירות אמנות שבהן השתמשו ביותר ממדיום או חומר אחד. מכלולים, קולאז'ים ופיסול הם שלוש דוגמאות נפוצות לאמנות באמצעות טכניקה מעורבת. חומרים המשמשים ליצירת אמנות בטכניקה מעורבת כוללים, בין היתר, צבע, בד, נייר, עץ וחפצים שנמצאו בטבע.
אמנות הטכניקה המעורבת נבדלת מאמנות מולטימדיה המשלבת אמנות חזותית עם אלמנטים לא ויזואליים, כגון סאונד מוקלט, ספרות, דרמה, מחול, גרפיקה בתנועה, מוזיקה או אינטראקטיביות.
ההיסטוריה של הטכניקה המעורבת
יצירת האמנות המודרנית הראשונה שנחשבת לטכניקה מעורבת היא הקולאז ' של פבלו פיקאסו משנת 1912 "טבע דומם עם מושב קלוע של כיסא" בו השתמש בנייר, בד, צבע וחבל כדי ליצור אפקט פסאודו-תלת ממדי. השפעתן של תנועות כמו קוביזם ודאדא תרמה לצמיחת הפופולריות של הטכניקה מעורבת לאורך המאה ה-20, כאשר אמנים כמו אנרי מאטיס, ג'וזף קורנל, ז'אן דובופה ואלסוורת' קלי אימצו אותה. שימוש זה הוביל לחידושים נוספים כמו אמנות תלת מימד בסוף המאה ה-20. טכניקה מעורבת ממשיכה להיות צורה פופולרית עבור אמנים במאה ה-21 אשר ממשיכים לחקור צורות שונות שלה
סוגי אמנות טכניקה מעורבת
קיימים מספר סגנונות בטכניקה מעורבת:
הסכמת פרת'
הסכמת פרת' התקבלה בין ראשי הרשות המבצעת של 16 ממלכות חבר העמים הבריטי במהלך פגישת ראשי ממשלות חבר העמים, שנערכה בעיר פרת' שבאוסטרליה בחודש אוקטובר 2011. תוכנה היה החלטה מאוחדת של נציגי כל הממלכות לשנות את כללי הירושה לכתר הבריטי ולכתר יתר הממלכות, על ידי ביטול מספר מגבלות לירושה שהתקיימו במשפט שנהג עד לאותו זמן.
טכניקה מעורבת
סוגי אמנות טכניקה מעורבת
קולאז' : זוהי צורת אמנות הכוללת שילוב של חומרים שונים כמו סרטים, גזרי עיתונים, צילומים ועוד על מנת ליצור שלם חדש. אמנם זה היה מנהג ספורדי בעת העתיקה, אבל זה הפך לחלק בסיסי באמנות המודרנית בתחילת המאה ה-20, בשל מאמציהם של ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו.
הסכמת פרת'
לאחר שנערכו שינויי החקיקה הדרושים בממלכות השונות נכנס השינוי לתוקפו בכל ממלכות חבר העמים ב-26 במרץ 2015.
טכניקה מעורבת
סוגי אמנות טכניקה מעורבת
אסמבלאז' : זוהי גרסה תלת ממדית של הקולאז' עם אלמנטים הבולטים פנימה או החוצה ממצע מוגדר, או סידור תלת ממדי לחלוטין של אובייקטים ו/או פסלים.
אמנות רדי מייד : אלו חפצים שנמצאים ומשמשים אמנים ומשולבים ביצירות אמנות בגלל ערכם האמנותי הנתפס. סגנון זה היה פופולרי על ידי האמן המושגי מרסל דושאן.
ספרים שהשתנו: זוהי צורה ספציפית שבה האמן יעשה שימוש חוזר בספר על ידי שינוי/שינוי פיזי לשימוש ביצירה. זה יכול לכלול גזירה והדבקה פיזית של דפים כדי לשנות את תוכן הספר או שימוש בחומרי הספר כתוכן ליצירת אמנות.
הסכמת פרת'
רקע
על פי המשפט החוקתי שהתגבש מאז התפרקותה של האימפריה הבריטית משמש מלך הממלכה המאוחדת (כיום, המלך צ'ארלס השלישי) גם כמלך בנפרד בכל אחת מ-15 מדינות נוספות, שביחד עם בריטניה הן ממלכות חבר העמים הבריטי.