cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ל"ג בעומר
עצרות וטקסים
עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה היו עורכים בתנועת מכבי תהלוכות ל"ג בעומר. בשנת 1916 ההסתדרות הציונית בוורשה ערכה את הטיול המסורתי כתהלוכה המונית במדי תנועות הנוער, ובכך פתחו במסורת "יום תנועות הנוער הציוניות". את המפגן יזמו השומר הצעיר, אליהם הצטרפו מכבי, תלמידי בתי הספר ונציגי הארגונים הציוניים. כך נכתב בעיתון הצפירה:
תנועות הנוער הציוניות, לפני הקמת המדינה ואחריה, נהגו לערוך עצרות ומחנות וקיבלו מצטרפים חדשים בחג זה. ל"ג בעומר הוכרז כיום תנועת השומר הצעיר, והכיל מפקדים וטקסי הענקת סמלי התנועה. גם תנועת בני עקיבא קבעו את היום כיום טקסי לקבלת מצטרפים חדשים לתנועה. כמו כן, נערכו תהלוכות צבאיות במירון בל"ג בעומר בשנים הראשונות למדינה.
תהלוכות חב"ד לילדים
מאז ה'תש"ג (1943), בשנים שבהן ל"ג בעומר יוצא ביום ראשון בשבוע (היום החופשי בארצות הברית), מתקיימת תהלוכה גדולה של ילדים במטרה לחזק את האמונה בקב"ה ואת האחדות של ילדי ישראל. התהלוכה מתקיימת בחזית מרכז חב"ד העולמי – 770 שבברוקלין, בה השתתף גם רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'.
מאז שנת תש"ם (1980) קרא הרבי מלובביץ' לקיים תהלוכות בכל מקום בעולם. בעקבות כך מארגנים שלוחי חב"ד תהלוכות דומות במקומות רבים בישראל ובעולם. התהלוכות בישראל צועדות תחת הסיסמה "יחד כל ילדי ישראל". בתהלוכות בישראל משתתפים, לפי הערכת המארגנים, כ-250,000 ילדים ומתקיימות בהן חלאקות, הגרלות ומופעי בידור. הילדים חוזרים על פסוקים ושומעים דרשות בנושאים אקטואליים.
מנהג זה החל עוד שנים קודם לכן, בימי הבעל שם טוב, אך לא היה נפוץ כל כך.
לימוד, תפילה ושירה
בבתי כנסת רבים נוהגים לשיר בל"ג בעומר פיוטים, בחלקם שרים פיוטים אלו גם בשבת שלפני ל"ג בעומר. דוגמאות לפיוטי ל"ג בעומר:
ל"ג בעומר הוא יום חופשה בבתי הספר בישראל. בתקופה בה הוא נחוג, נהוג ללמוד אודות מרד בר כוכבא, רבי עקיבא ורבי שמעון בר יוחאי. כמו כן, נהוג לשיר שירי ילדים ייחודיים לל"ג בעומר, לדוגמה:
רבי מאיר בעל הנס
בסוף המאה ה-19 נוספה הילולה בטבריה לזכר רבי מאיר בעל הנס בפסח שני, כחיקוי של הילולת הרשב"י במירון בל"ג בעומר. ההילולה כללה זיארא (תהלוכה), הדלקת נרות, שירה, הדלקה מרכזית, שריפת חפצים, הבאת ספר תורה מהעיר לקבר וקניית זכות ההדלקה. יהודי ספרד היו המשתתפים העיקריים בהילולה ובמקביל אליה התקיימה הדלקה לאשכנזים. קדמה להילולה זו הילולה בל"ג בעומר בקבר רבי עקיבא. המסורת של רבי מאיר בעל הנס בטבריה היא מהמאה ה-13, וזהותו אינה ידועה בבירור.
שמעון הצדיק
ישנם הנוהגים לעלות לקבר שמעון הצדיק בירושלים ולחגוג שם באופן דומה לחגיגות שבמירון. בעלייה לקבר נוהגים אנשי העיר להשתטח על הקבר, להתפלל, להדליק נרות, לערוך סעודה ושירה, ולבצע חלאקה. הילולה זו כבר הייתה קיימת באמצע המאה ה-19, וכנראה התחילה בסוף המאה ה-18.
הבאבא סאלי
בימינו נהוגה גם הילולה בקבר הבאבא סאלי בנתיבות.
בגולה
מנהגי הדלקת נרות, לזכר הרשב"י וצדיקים אחרים, ומאוחר יותר אף הרצל, ניתן היה למצוא בקהילות ספרדיות בארגנטינה, בברזיל, בפרס, בערב, בהודו ובישראל. יהודי המגרב, ובעיקר במרוקו, הם שאימצו יותר מכל את ההילולות בל"ג בעומר, כחלק מפולחן הקדושים שהיה שם בהשפעה מוסלמית. לעומתם, יהודי אשכנז כמעט ולא קיבלו את התופעה, כדוגמת הדחייה של החת"ם סופר את רעיון השמחה ביום מותו של אדם.
בכל רחבי המגרב היו הילולות בקברי רבנים גדולים או שד"רים בל"ג בעומר, מלבד ההשתטחות בהם בכל מהלך השנה. לעיתים יש הייתה מחלוקת בין היהודים לבני דת אחרת, למי שייכים הקברים. ההילולות היו, בחלקן הגדול, מסעות משפחתיים גדולים. בחלק מן המקרים מדובר במערות ששם הצדיק בהן אינו ידוע, כמו "בעל אזרו", "בעל ההר" ו"שבעת בני זמירו", קברים של שבעה צדיקים אלמוניים המשותפים ליהודים ולמוסלמים בקדושתם.
בדורות האחרונים, ההדלקה במרוקו הייתה מופעלת על ידי ארגונים דתיים, כמו "קדישא" ו"חברת רבי שמעון בר יוחאי". היא הייתה נערכת בחדר ייעודי, ונערכה מכירה פומבית של נרות וכוסות שמן, ומצוות הדלקה. כמו כן, קיימות עדויות על קפיצה למדורות, ריקוד באש והנפת ילדים מעל לאש.
ההילולה בג'רבה
במרכז ההילולה עומדת מנורת רשב"י, שעוצבה כמנורת שבעה קנים גדולה ומרשימה, עשויה כסף וזהב. בערב ההילולה מועמדת המנורה על גבי עגלת נשיאה מיוחדת, מקושטת בפרחים, במטפחות צבעוניות ובתאורה סביבתית המשרה אווירה חגיגית. המנורה מובלת מבית הכנסת אל הרובע היהודי, "חארה צגירה", ובחזרה לבית הכנסת, בתהלוכה המלווה בנגינת תזמורות ובשירת פיוטים.
מנהגי קהילות בגולה
מספר קהילות אימצו מנהגים מקומיים לל"ג בעומר:
ל"ג בעומר בציונות
בתחילת המאה ה-20 פיתחה התנועה הציונית את מיתוס ל"ג בעומר, וחיבורו יחד עם מרד בר כוכבא והמאבק לחירות לאומית. מספר חוקרים ורבנים סברו של"ג בעומר הוא לזכר ניצחון במרד בר כוכבא, וכי הפסקת המגפה וקביעת התאריך לפי ספירת העומר נועדו להסוות יום זה. על פי תאוריה זו, תלמידי עקיבא שמתו במגפה היו למעשה לוחמיו של בר כוכבא. הציון העקיף של הלוחמים, וכן ציון החג (כל"ג בעומר במקום י"ח באייר) נועד להסוות את המועד מפני הרומאים, שאסרו על כך.
לפי התיאור המקובל בקרב חוגים ציוניים, חל מפנה לטובת צבאו של בר כוכבא במרד מול הרומאים והושאו משואות לבשר את הניצחון. לפי השערת יום-טוב לוינסקי, ייתכן שחגיגות ל"ג בעומר בערב י"ח אייר מסמלות את הבשׂורה על פרוץ המרד הגדול. אישוש לכך ניתן למצוא בכך שבי"ז באייר התרחשה, על פי מלחמות היהודים, הפעולה האלימה הראשונה במסגרת המרד, ובערב אותו יום היו עשויים להודיע על המרד באמצעות מדורות, בדומה להודעה על ראש החודש.
בעקבות כך אימצו הציונות ומדינת ישראל את המועד כיום המציין את הגבורה היהודית. האימון בנשק, הפעילות הגופנית, היציאה לטבע והדלקת האש התאימה לערכים בהם דגלה התנועה הציונית, ומנהגי החג המתאימים אומצו. בשנת 1916 נערכה תהלוכה מקיפה של הארגונים הציוניים בוורשה. תהלוכה זו הותירה רושם רב על אוהדי הציונות, ופתחה במסורת של ציון "יום תנועות הנוער הציוניות" בל"ג בעומר. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הושקעו מאמצים חינוכיים רבים להטמעת סיפור בר כוכבא, בהקשר של ל"ג בעומר, כסמל לגבורה לאומית. תנועות הנוער הציוניות, עוד מלפני הקמת המדינה, קבעו את ל"ג בעומר כחג מרכזי. הן ערכו עצרות ומחנות וקיבלו מצטרפים חדשים בחג זה
מספר ארגונים ציוניים וטרום-ציוניים קבעו את מועד הקמתם או את חגם כל"ג בעומר. ב-1893 נוסד הארגון אהבת ציון במסגרת טיול ל"ג בעומר. הארגון שינה את שמו ל"בר כוכבא" בהמשך. חובבי ציון היו עורכים טיולים וחגיגות בטבע, הביל"ויים היו מדליקים משואות ותנועת מכבי הייתה עורכת תהלוכות. היום נבחר כיום השומר הצעיר, כיום הקמת בני עקיבא (בעקבות הכפלת מספר חבריה), כיום ההחלטה על הקמת הפלמ"ח בשנת 1941 וכן יום ההחלטה על הקמת הגדנ"ע, וכיום פרסום הפקודה לייסוד צה"ל.
סמלי החג היו גם הם למקור לתנועות. התנועה "בר כוכבא" (אהבת ציון) גזרה את שמה מגיבור החג. "בני עקיבא" גזרו את שמם מתלמידי עקיבא, שהיו לפי הקביעה החדשה לוחמי בר כוכבא. תנועת בית"ר גזרה את שמה ממעוזו האחרון של בר כוכבא, ביתר. הגדנ"ע הרכיב את סמלו מחץ ומקשת, מסמלי החג.
בשנות ה-70 התעצם הדיון סביב משמעותו של מרד בר כוכבא, והושמעה ביקורת על כך שהמרד הביא, למעשה, לחורבן. בעיקר היו מפורסמים בהקשר זה מאמריו של יהושפט הרכבי בתחילת שנות ה-80.
התאחדות הסטודנטים בחרה לחגוג את יום הסטודנט בל"ג בעומר. המנהג, ברוב המוקדים, כבר לא קיים. כמו כן, מ-2004 ל"ג בעומר הוא יום הוקרה לחיילי המילואים. במסגרת זאת מתקיים בסמוך לל"ג בעומר טקס מצטיינים ממערך המילואים במעמד הרמטכ"ל ופורום המטה הכללי, ערב הוקרה למפקדים במערך המילואים, חלוקת "מגן המילואים" במעמד שר הביטחון והרמטכ"ל למעסיקים המצטיינים ביחסם לחיילי מילואים וטקס יחידות מצטיינות במילואים, במעמד נשיא המדינה.
למרות הפעילות הענפה שהתרחשה ומתרחשת בל"ג בעומר, נותרו מנהגי החג עניין לילדים ולנוער ברוב המקרים, בכל הנוגע להקשרים הציוניים של החג.
דחיית אירועי ל"ג בעומר כשחל במוצאי שבת
בשנת ה'תשע"א (2011), שבה חל ל"ג בעומר במוצאי שבת, עלתה קריאה ברבנות הראשית לישראל, לדחות את אירועי ל"ג בעומר בשנה זו ביום - ממוצאי שבת ליום ראשון בערב, על מנת למנוע חילול שבת בהדלקת מדורות ובהיערכות של משטרת ישראל באזור מירון עוד בתוך השבת. גם הרב עובדיה יוסף יצא בקריאה דומה. הרבנות הראשית לישראל פנתה למשרד החינוך על-מנת לקבוע יום חופשה ביום שני, י"ט באייר, ל"ד בעומר, אך זה טען כי הזמן שנותר להתארגנות בעניין מועט מדי, ולכן באותה השנה לא צלחה קריאת הרבנות הראשית לקיים את אירועי הדלקת המדורות ביום ראשון בערב.
בשנת ה'תשע"ב (2012), לקראת יום ירושלים שחל באותה השנה במוצאי שבת, קבעה הרבנות הראשית לישראל שבשנים שבהן יום ירושלים יחול במוצאי שבת יידחו אירועיו (חוץ מתפילת ההודיה) ליום ראשון בערב, על-מנת למנוע חילול שבת. באותה החלטה קבעה הרבנות הראשית שבשנים שבהן ל"ג בעומר יחול במוצאי שבת, יידחו אירועי הדלקות המדורות וההילולה שבמירון ליום ראשון בערב, י"ט באייר, ל"ד בעומר - מאותה הסיבה. ההחלטה מכובדת במירון ובאזורים עם רוב יהודי חילוני ומסורתי. באזורים עם רוב דתי וחרדי מדליקים מדורות ללא דחייה.
בשנת ה'תשע"ז (2017), שגם בה חל ל"ג בעומר במוצאי שבת, הוחלט לדחות את החופשה מיום ראשון ליום שני.
מאז שנת ה'תשע"א, נדחות ההדלקות במירון לשעה מאוחרת במוצאי שבת, על מנת למנוע חילולי שבת.
קישורים חיצוניים
מהספריה הלאומית
הצבת חירום
בארגון שפעילותו בזמן חירום שונה במידה ניכרת מפעילותו בזמן רגיעה, הצבת חירום (בראשי תיבות: הצ"ח) היא התפקיד שניתן לחלק מעובדי הארגון בזמן חירום, תפקיד שונה מזה שהם ממלאים בשגרה. הצבת חירום מקובלת בארגונים כגון צבא ובית חולים.
בצה"ל נפוצה הצבת חירום בקרב טייסים שעברו לתפקידי מטה או הדרכה, ובמקביל מוצבים בהצבת חירום בטייסת, שבה הם מתאמנים, בדומה לטייסי מילואים, לשם מילוי תפקיד קרבי בשעת חירום. הצבת חירום מתקיימת בחיל האוויר גם לצוותי קרקע. הצבת חירום קיימת גם בכוחות היבשה. דוגמה לכך היא סא"ל, שהיה קצין מחקר ופיתוח בחיל הקשר ואחר כך בחיל התותחנים, ובמקביל היה בעל הצבת חירום כמג"ד תותחנים.
גם בבתי חולים בישראל יש לחלק מאנשי הסגל הרפואי הצבת חירום בבית החולים, כהיערכות לאופי הפעילות השונה בזמן מלחמה.
חוק שירות עבודה בשעת חירום מאפשר למשרד הכלכלה והתעשייה לקבוע הצבת חירום לקשת רחבה של עובדים, לשם המשך פעולתם התקינה של מפעלים חיוניים גם בשעת חירום.
אל אלטו
אל אלטו (בספרדית: El Alto), היא העיר השנייה בגודלה בבוליביה, הממוקמת במחוז פדרו דומינגו מורילו ברמת אלטיפלאנו.
גאוגרפיה
אל אלטו נחשבת כיום כאחד המרכזים העירוניים בעלי הצמיחה המהירה ביותר בבוליביה, עם אוכלוסייה של 974,754 לשנת 2011. כמו כן, אל אלטו היא המטרופולין הגבוה ביותר בעולם, בגובה של 4,150 מטר.
מטרופולין אל אלטו- לה פאס, מורכב מהערים אל אלטו, לה פאס וויאצ'ה מהווה את האזור העירוני המאוכלס ביותר של בוליביה, עם גודל אוכלוסייה של 2.3 מיליון תושבים.
בעיר שוכן נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו, נמל התעופה הבינלאומי הגבוה בעולם.
פדרו הראשון, מלך פורטוגל
פדרו הראשון, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Pedro I de Portugal; 8 באפריל 1320 - 18 בינואר 1367) היה מלך פורטוגל בין השנים 1357–1367.
ביוגרפיה
פדרו נולד בקוימברה בפורטוגל ב-8 באפריל 1320, לאפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה.
בעקבות נישואיו של פדרו בשנת 1354 עם אינש דה קסטרו שלא הייתה ממשפחת אצולה, הסתכסך עמו אביו. בשנת 1355 כלא אביו אפונסו הרביעי את אינש דה קסטרו, ובשנת 1357 הורה על רציחתה. בעקבות כך מרד בו פדרו, ועלה בראש צבא חזק על ליסבון. זמן קצר לאחר מכן מת אפונסו, ופדרו עלה לשלטון במקומו. לאחר עלותו לשלטון נקם פדרו באכזריות באצילים שהתנגדו לו, הלאים נכסים רבים של הכנסייה, וצמצם את זכויות הכנסייה בממלכה. פדרו חיזק מאוד את העירוניים, עודד את המסחר הלאומי והבינלאומי, ותרם רבות להתפתחות הערים.
ב-18 בינואר 1367 מת פדרו הראשון בליסבון, ובנו פרננדו הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1340 התחתן פדרו עם קונסטנסה מנואל, בתם של חואן מנואל, נסיך ויאנה וקונסטנס מאראגון, נסיכת ויאנה, ממנה היו לו 3 ילדים:
לפדרו היו גם 4 ילדים מאינש דה קסטרו, בתו של פדרו פרננדס דה קסטרו, שלא ברור אם נישאה לו או לא:
בנוסף היה לפדרו בן מפילגשו תרזה לורנסו:
יחסי מלטה–שווייץ
יחסי מלטה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
מלטה זכתה בעצמאותה ב-1964 והייתה למדינה נייטרלית ולא מזדהה מאז כניסתה לאיחוד האירופי בשנת 2004.
השגריר השווייצרי ברומא הוא זה האמון על הממשלה המלטזית, החל משנת העצמאות של מלטה ומעט לאחר הכרזת העצמאות הרשמית שלה. קונסוליית הכבוד השווייצרית בוולטה, אשר הוקמה בשנת 1937, שודרגה למעמד קונסוליה כללית בשנת 2003. שגריר מלטזי הואמן על שווייץ בשנת 2008, השגריר הוא תושב ולטה.
יחסים כלכליים
הסחר שבין שתי המדינות הוא צנוע, ובעיקר מתמקד במגזרי המכונות, הכימיקלים והרוקחות. הייבוא השווייצרי ממלטה בסוף שנת 2017 הוערך ב-31 מיליון פרנקים שווייצרים, הייצוא השווייצרי למלטה באותה השנה הוערך ב-151 מיליון פרנקים שווייצרים. מלטה היא יעד פופולרי לתיירות שווייצרית.
שווייצרים במלטה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף 2019 התגוררו במלטה מאתיים תשעים ותשעה אזרחים שווייצרים.
אשר גליברמן
אשר גליברמן (14 במאי 1903 - 3 באוקטובר 1964) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גורשו האחים מארץ ישראל עקב היותם נתינים רוסים, ושבו לבית הוריהם. לאחר המלחמה, ב-1919, נרצח בפינסק האח אהרון יחד עם 34 יהודים אחרים על ידי חיילי הצבא הפולני. על שמם הוקם בעמק יזרעאל בהמשך קיבוץ גבת. בעקבות האירועים, עלתה המשפחה כולה בשנת 1920 והתיישבה בתל אביב, והאחים הנותרים חזרו ללמוד בגימנסיה הרצליה. באותה תקופה הקים אביו ב"בית גבריאלביץ" (דרך יפו 13) את בית המסחר הראשון בתל אביב לחומרי בניין. ב-1921 נבנה בית המשפחה ברחוב גרוזנברג 3 על ידי חברת "קדם", אדריכל אלכסנדר לוי.
את לימודי האדריכלות וההנדסה (אדריכל-מהנדס) השלים בשנת 1928 במילאנו אחרי שלמד מספר שנים בפוליטכניקום המלכותי של טורינו. עם גמר לימודיו תכנן גשר בצפון אגם לוקרנו (הגשר הופצץ במלחמת העולם השנייה).
בשנת 1929 שב גליברמן ארצה והצטרף כשכיר לחברת "נובל" הבריטית, שם השתתף בתכנון כביש מסמיה - מג'דל (היום אשקלון-פלוג'ה גשר עאליה -בית ג'יברין. ב-1931 הצטרף למשרדו של האדריכל יצחק רפופורט. למשרד הצטרף גם האדריכל צבי פרנקל והשלושה הקימו שותפות לאחר מספר שנים. העבודה הראשונה של המשרד היא בית גליקמן ברחוב נחלת בנימין 144–146, פינת סלמה. הפרויקט הבא היה ביתו של אנטואן בוסט (הבניין נהרס ובמקומו עומד "הרובע ביפו"). פרויקט גדול ומשמעותי באותה תקופה היה בית החולים דאג'אני (לימים בית החולים צהלון) ביפו. ב-1934 רכש גליברמן מגרש עם שותפים בכיכר מסריק 6–8 שם תכנן ובנה בניין מגורים ובו גם קבע את מקום מגוריו ואף התחתן בו (לאחרונה חודש הבניין על ידי האדריכלית ניצה סמוק). עד אותה עת, התגורר גליברמן ברחוב קרל נטר 3, שם השתכן כדייר משנה בדירת הוריו של לובה אליאב. בעקבות זאת, נוצר קשר אמיץ בין גליברמן ללובה אליאב שנמשך עד לפטירתו של זה הראשון.
ב-1939 התגייס רפופורט לצבא הבריטי. גליברמן ופרנקל עובדים בבוקר אצל כוחות צבא למיניהם. את הכסף שמרוויחים מביאים לקופה המשותפת של המשרד אותו פתחו בשעות אחר הצהרים. בין השנים 1942–1943 גליברמן עבד אצל הצבא האמריקאי בחיל ההנדסה ותכנן עבורם את המבנים של "תל ליטוינסקי" לימים מחנה תל השומר). במקביל מתכנן במסגרת השותפות את חמי טבריה עבור "אפריקה פלשתינה" (לימים חברת אפריקה ישראל). החל משנת 1945 המשרד נקרא "רפופורט גליברמן פרנקל מהנדסים אדריכלים יועצים".
גליברמן נפטר בשנת 1964 בדרכו לבקר את בתו ששירתה בשעתו באחד ממחנות צה"ל. בתום ה-30 למותו, פרסם לובה אליאב הספד לזכרו בעיתון הארץ בו ציין כי ראה את גליברמן פעמים רבות מתווכח עם הבנאים: "תמיד ידעת כי עליו אפשר לסמוך, כי בשבילו עבודת הבניין על פרטיה היא קודש והוא הכהן. כך עשה האיש את דרכו בחיים ובעבודה, דרך קשה ומפרכת הרצופה קילומטרים רבים של יסודות, מדרגות, עמודים, קירות וגגות".
רשימה חלקית של עבודותיו
( * - בניינים לשימור)
דיווח ומערכת נתונים על דימות כבד
הקבלה ההולכת וגוברת של מערכת הדיווח של ה-LI-RADS על ידי קלינאים (בעיקר אונקולוגים, ומנתחי כבד, כיס מרה, והשתלות כבד) הפחיתה את הצורך בבדיקת ביופסיית רקמות עבור סרטן במטופלי מחלות כבד כרוניות.
מערכת ה-LI-RADS עברה שני תיקונים, הראשון בשנת 2014, ו-2 ביולי 2018.
בשנת 2016, ה-ACR פרסמה גרסת LI-RADS, אשר חלה על הדמיית אולטרסאונד בעלת ניגודיות-משופרת, המכונה CEUS LI-RADS.
LI-RAD גרסת 2018
LI-RADS גרסת 2018 עושה שינויים מעטים בסיווג, המשפרת את הרגישות באבחנת HCC קטנים (1~2ס"מ).
שינויים בסיווג מובילים באופן בלתי נמנע לשינויים ב-T-stage רדיולוגי, אשר נקבע על פי גודל ומספר התצפיות שהן HCC מוגדר (LR5 עבור LI-RADS) או על ידי HCC המוכח פתולוגי. בהשוואה ל-LI-RADS גרסת 2017, T-stage הרדיולוגי שהוקצה בעזרת LI-RADS 2018 עלה בקרב 12.5% מהמטופלים וירד אצל 0.5%. שינויים אלו הביאו לדיוק גבוה יותר בגרסת 2018, עקב כך הושפע מתן סדר העדיפויות להשתלות כבד בקרב המטופלים.
תפקיד ה-LI-RADS בהשתלת כבד
הטיפול הרפואי הפוטנציאלי היחיד עבור HCC, בהנחה שהמחלה לא התפשטה מעבר לגבולות הכבד, הוא ניתוח להסרת הגידול מן הגוף. בחלק מהמקרים, כאשר הגידול מוגבל והמטופל בריא דיו לסבול ניתוח, ניתן לטפל בהצלחה בגידול על ידי כריתת החלק הנגוע בכבד (כריתת כבד חלקית). אם החולה אינו מועמד טוב לכריתה כירורגית עקב מחלת כבד מתקדמת (הנקבע בדרך כלל על ידי Child–Pugh score), השתלת כבד עדיין עשויה להיות אפשרות לטיפול רפואי. בהינתן והמחלה לא התפשטה מעבר לכבד, אז השתלת הכבד ביעילות מסירה את כל תאי הסרטן מן הגוף, תוך שהיא גם מחליפה את הכבד המקורי החולה באיבר המושתל המתפקד באופן טוב יותר.
לתהליך השתלת כבד ישנם סיכונים משמעותיים, כולל הסיכון לחלות בסרטן בשנית. התוצאות ויתרונות ההישרדותיים של השתלת כבד כטיפול ל-HCC הם הגבוהים ביותר כאשר ההשתלה מיועדת למועמדים "הטובים ביותר" אשר עומדים בקריטריונים מחמירים. בנוסף לביצוע הערכה רפואית ופסיכולוגית מלאה, הערכת הדמיה לגבי מידת התפשטות הסרטן היא מרכיב חשוב בזכאות להשתלה. ממחקר שהיווה ציון דרך, שנערך ב-1996, נראה כי הן ההישרדות הכוללת והן ההישרדות ללא הישנות, הנוגעות להשתלת כבד עבור שחמת ועבור HCC שלא ניתן לטפלו בעזרת ניתוח, שופרו על ידי הגבלת טיפול זה למחלות שעומדות בקריטריונים קפדניים מסוימים, המכונים כיום קריטריוני מילאנו. הקריטריונים כוללים הערכה של גודל ומספר גידולי הכבד הפעילים, וכן גם את היעדר הפלישה לכלי דם גדולים. כעת, בארצות הברית ועדת ה-Organ Procurement and Transplantation Network) OPTN) משתמשים בקריטריון מילאנו, על מנת להעריך מועמדות עבור השתלת כבד. רק אנשים עם מחלה מוגבלת, על פי הגדרת הקריטריונים, נלקחים בחשבון להשתלה.
מועמדים פוטנציאליים להשתלת כבד כטיפול ל-HCC מוערכים ונבדקים מחדש תקופתית על ידי בדיקות הדמיה חוזרות ונשנות בזמן שהם ממתינים לזמינות איברי התורם. כל עוד שהסרטן אינו עולה על רף קריטריוני מילאנו האדם עשוי להישאר מועמד להשתלה. הערכה מדויקת ועקבית של חומרת המחלה היא קריטית. למשל, אם אדם בעל 3 נגעי HCC קטנים מפתח נגע כבד רביעי חדש, אבחנה חד משמעית של נגע זה כסרטנית תפסול אדם זה ממועמדותו להשתלה.
חמש השכבות של מערכת הדיווח של LI-RADS נועדו להתאים לסיווג חמש השכבות המומלץ על ידי United Network for Organ Sharing) UNOS) אשר מנהלים את OPTN. לכל דבר ועניין, OPTN/UNOS רמות 1–5 תואמות את סיווג 1–5 של LI-RADS אף על פי שישנם כמה הבדלים קטנים:
אף על פי שישנן 5 רמות סיווג, הסיווג המשמעותי ביותר והיחיד אשר בר ביצוע הוא LI-RADS או OPTN/UNOS 5, אשר מצביע כי נגע הוא "בהחלט" סרטני. ההמלצות של UNOS-OPTN הן לא לספק הכוונה לגבי נגעי כבד שאינם עומדים בקריטריונים מחמירים אלו לממאירות.
מיצוי אוטומטי בעזרת למידת מכונה
כלי לעיבוד שפה טבעית הזמין לחישוב קטגוריית ההערכה של ה-LI-RADS מתוך הממצאים שנרשמו בדוחות הרדיולוגיה הטקסטואלית (המתועדים ללא תבנית LI-RADS), אשר עשויים לאפשר תקן להמלצות להקרנה ותכנון טיפולי עבור חולים בסיכון לחלות בסרטן HCC באמצעות אותם קריטריוני ניקוד. בנוסף, מערכת כזו יכולה להקל על מחקר רפואי המבוסס על בינה מלאכותית באמצעות תמונות, בעזרת הצעת מיצוי טקסט בקנה מידה רחב ובעזרת איסוף נתונים ממאגרי נתונים קליניים סטנדרטיים מבתי חולים.
אבחון HCC אצל חולי שחמת בעזרת למידת-מכונה Radiomics
ניתן להכשיר למידת-מכונה בשיטת Radiomics לאבחון HCC אצל חולי שחמת בעלי נגעי כבד המסווגים כבלתי מוגדרים על ידי הכוונה של האיגוד האירופאי לחקר הכבד (EASL).
סונינג פלאזה, וושי
וושי סונינג פלאזה 1 הוא גורד שחקים הממוקם בעיר וושי, שבמחוז ג'יאנגסו שבסין. המגדל מתנשא לגובה של 328 מטר (1,076 רגל) וכולל כ-68 קומות (+4 קומות תת-קרקעיות). בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה כעבור 4 שנים, בשנת 2014. המגדל אשר משמש כמלון, מגדל משרדים, וכולל גם דירות שירות משתרע של שטח של 116,580 מטרים רבועים. המלון במגדל כולל 350 חדרים.
אדולף בקרלה
אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה (בגרמנית: Adolf Heinz Beckerle; 4 בפברואר 1902, פרנקפורט, האימפריה הגרמנית – 3 באפריל 1976, פרנקפורט, גרמניה המערבית) היה פושע מלחמה נאצי, אובר-גרופנפיהרר ב-אס אה, דיפלומט ושגריר מיוחד של גרמניה הנאצית לממלכת בולגריה, שהיה מעורב בגירושם למחנות ההשמדה של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט וכן בגירושם למחנות ההשמדה של יהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה.
ראשית חייו ופעילותו במפלגה הנאצית
אדולף בקרלה נולד בפרנקפורט למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה פקיד דואר. הוא רכש השכלה תיכונית בעירו. באוגוסט 1922 הצטרף למפלגה הנאצית והורחק ממנה לאחר הפוטש במרתף הבירה. בין 1925–1926 היה צוער באקדמיה המשטרתית בהאן-מינדן. ב-1927 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרנקפורט. ב-1929 הצטרף שוב למפלגה הנאצית, והיה לחבר ובהמשך לקצין באס אה. ב-1932 נבחר לחבר הרייכסטאג אך התפטר כעבור מספר חודשים. בהמשך, פיקד על קבוצות של פלוגות סער בהסן עד למינויו למפקד האס אה בהסן. בין 1934–1941 כיהן כמפקד משטרת פרנקפורט. לאחר ליל הסכינים הארוכות הודח לזמן קצר מתפקידו, אך שב אליו. ב-9 בנובמבר 1937 הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
אירועי מלחמת העולם השנייה
בחודשים אוקטובר ונובמבר 1939, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין מונה למפקד משטרת לודז', ובהמשך עד לשלהי 1940 התנדב לוורמאכט ולחם בקרבות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בדרגת לויטננט. בפברואר 1942 סיים רשמית את תפקידו באס אה בפרנקפורט ומונה לתקופה קצרה כנספח בשגרירות הגרמנית בזאגרב. אדולף היטלר לא היה מרוצה מתפקודם של הדיפלומטים הגרמניים בבלקנים, והורה לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ למנות דיפלומטים יעילים ומסורים הרבה יותר לאידאולוגיה הנאצית. וכך, ב-28 ביוני 1941 מונה לשגריר מיוחד במעמד שר לממלכת בולגריה ובתפקידו זה היה מעורב בגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט לטרבלינקה, וכן בגירושם של יהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בגרמניה הנאצית ובארצות הכבושות על ידה.
עם מינויו החל בקרלה לטפל בגירוש יהודי בולגריה למחנות ההשמדה. ב-30 ביוני דיווח למשרד החוץ הגרמני על המשא ומתן עם שר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי והם סיכמו בשלב הזה שהיהודים בבולגריה ובשטחים המסופחים ינוצלו לעבודות כפייה פיזיות הקשות והגסות ביותר. עוד סוכם שחל איסור על יהודים "לטפל" במוצרי מזון משום שהם גורמים ל"זיהומם". בנובמבר 1941 עסק בקרלה בשאלת יהודים בעלי אזרחות זרה המתגוררים בבולגריה ובמקדוניה. כפועל יוצא מכך, נעצרו וגורשו 48 יהודים מאזור סרביה שהגיעו כפליטים לבולגריה לאחר הפלישה ליוגוסלביה. פליטים אלו נרצחו בגיא ההריגה ביאיינצי. בקיץ 1942 נועד בקרלה עם נציגי הממשלה הבולגרית וסיכם עימם לגבי אופן הטיפול ביהודים אזרחי גרמניה המתגוררים בשטחי בולגריה, וביהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בגרמניה ובארצות הכבושות על ידה. בספטמבר 1942 פנה בקרלה למשרד החוץ הגרמני לבדיקה האם ניתן יהיה לקלוט את יהודי בולגריה אם יוחלט לגרשם במועד קרוב. באוקטובר ציין בקרלה כי השלים את דיוניו עם הממשל הבולגרי לגבי אופן גירוש יהודי בולגריה, ונותרה רק שאלת מימון הגירוש. בקרלה הציע שבולגריה תשתתף בהוצאות הגירוש באמצעות מכירת רכושם של המגורשים והצעתו התקבלה.
בפברואר 1943 העביר בקרלה דין וחשבון למשרד החוץ הגרמני ובו נאמר שממשלת בולגריה קיבלה את הצעתו של אלכסנדר בלב לגירוש 20,000 יהודים "מהשטחים המשוחררים" תראקיה ומקדוניה. עוד ציין בקרלה, ששר הפנים פטר גברובסקי עדכן אותו שבכדי להשלים את המכסה ייעצרו גם יהודים "לא רצויים" מגבולות "בולגריה הישנה". בתקופה זו הועברה באמצעות השגרירות השווייצרית בסופיה, הצעה בריטית לבוגדאן פילוב ראש הממשלה בדבר אישור עלייתם מבולגריה לארץ ישראל של 4,000 ילדים ו-500 מבוגרים. בקרלה התנגד נחרצות להצעה, הזהיר את ממשלת בולגריה לבל תיישמה, וטרפד אותה. ב-12 ביוני 1943 מציין בקרלה שסגן שר החוץ הבולגרי דימיטר שישמנוב מסר לו שבולגריה אדישה לגורלם של היהודים שגורשו מתראקיה ומקדוניה וכן לגורלם של היהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בתחומי הרייך, בשטחים הכבושים על ידי גרמניה, או במדינות הגרורות.
לאחר כישלון ניסיונות גירוש יהודי בולגריה למחנות ההשמדה, כתב בקרלה ביומנו שהחברה הבולגרית לא מבינה את משמעות השאלה היהודית ושאלת הגזע זרה לה לחלוטין. ברור שראש הממשלה והממשלה הבולגרית שואפים לפתרון סופי של השאלה היהודית, אך הם כבולים על ידי המנטליות של העם הבולגרי.
לאחר המלחמה ואחריתו
ב-18 בספטמבר 1944 נלכד בקרלה על ידי הצבא האדום בעיר סבילנגראד אשר בדרום בולגריה. בהמשך להצהרת מוסקבה הועמד בקרלה לדין בפני בית משפט צבאי, הורשע ונדון ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך. באוקטובר 1955 שוחרר מהכלא הסובייטי על בסיס הסכם בין ניקיטה חרושצ'וב לקונראד אדנאואר ושב לגרמניה המערבית. בספטמבר 1959 הועמד לדין בגרמניה, אך זוכה מחמת הספק משום שלדעת השופטים לא הוכח שנטל חלק פעיל בגירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה. בנובמבר 1966 נעצר בקרלה בפרנקפורט והועמד שוב לדין על חלקו בגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט. במהלך המשפט העיד לטובתו הקנצלר הגרמני קורט גאורג קיזינגר. ביוני 1968 הופסקו ההליכים הפליליים נגד בקרלה בשל מצב בריאותו הרעוע והוא שוחרר. ב-1976 מת בקרלה בפרנפורט לאחר שלקה בהתקף לב.
בקלאים
בקלאים (שם מדעי: Gadiformes) היא סדרה של דגי גרם טורפים החיים בעיקר באזורי הימים הממוזגים והקרירים באוקיינוס האטלנטי והשקט, אך גם בימים טרופיים (בעומק הים) ואף מספר מינים בנהרות.
לדגים אלה סנפירי גחון גדולים שלעיתים מאוחדים יחדיו. הראש גדול עם עיניים גדולות והפה מופנה מטה ובעל "מחושים" קטנים מתחתיו. דגים אלה הם טורפים המחפשים מזון בקרקעית הים וניזונים מרכיכות, סרטנים, כוכבי ים ומדגים קטנים.
משל יותם
מְשַׁל יוֹתָם (נקרא גם משל האטד) הוא משל שנשא יותם בן גדעון על דרך מינויו של שופט חדש לאחר מות אביו, השופט גדעון. המשל מופיע ב.
תוכן המשל
במשל מספר יותם על העצים המבקשים להם מלך ופונים אל עצי פרי שונים המסרבים לבקשתם.
העצים פונים אל הזית, אל התאנה ואל הגפן, שלשה עצים משבעת המינים, בבקשה שימלכו עליהם. הם מסרבים בנימוקים דומים, ובהכללה: כולם כבר פועלים ומביאים תועלת לזולת, ואין הם יכולים להפסיק את פעולתם ולהתחיל "לנוע על העצים", כלומר להיות משרתי ציבור הנעים בין שאר העצים ואינם מביאים תועלת אחרת לזולת. לבסוף פונים העצים אל האטד המסכים למלוך עליהם, אך דורש מהם לחסות בצילו (הנמוך) ואם לא, הוא ישרוף את ארזי הלבנון.
זיהוי האטד ומשמעות המשל
יותם ממשיל את אחיו אבימלך לאטד. רוב המפרשים שהאטד הוא שיח קוצני עקר וחסר תועלת. פרופ' יהודה אליצור מציין שהביטוי "לנוע על העצים" מסמל את התנועה של עצי הסרק ברוח שעושה רעש, אך מאחוריה עצים חסרי תועלת. היו שזיהו את האטד עם השיזף, אך זיהוי זה נזנח ובמקום זאת זוהה האטד עם שיח שאין לו כל פירות, דבר שמתאים יותר למשל. למרות זאת, לשיח הקוצני המכונה כיום אטד יש פירות, ובמרבית המינים שלו הפרי ראוי למאכל.
יש המציינים גם את תכונת האטד לבעור בקלות ולהבעיר את סביבתו - הממליך עצמו כמלך על העצים, ולבסוף ממנו יוצאת האש המבעירה את עצי הלבנון, ובנמשל - אנשי שכם.
מעבר להקשר המיידי של המשל בתקופה בה נכתב, יש למשל משמעות אוניברסלית לגבי השלטון האנושי וטבעם של שליטים ואנשי ציבור העולים לתפקידם בעודם חסרים פעמים רבות יכולת לעסוק בעבודה יצרנית.
על פי פירוש אחד, כשהאטד מתמנה למלך, הוא פונה ישירות אל ארזי הלבנון - המועמדים הטבעיים למלוכה על העצים - ושורף אותם. הנמשל הוא שכשממנים מלך, הוא פונה אל מתנגדיו הטבעיים ומיד פוגע בהם.
ישנם המציינים, שזהו מחירה של הענוותנות היתרה של ארזי הלבנון אשר מצטרפים אל יתר העצים בתורם אחר מלכים פוטנציאלים אחרים (ולא ראויים), במקום להציע את עצמם כמלכיה הטבעיים של ממלכת העצים. ישנם המבקרים את עצי הפרי שלא הסכימו ללכלך את ידיהם בפוליטיקה והשאירו את הזירה לאטד.
המחשה
במוזיאון ארץ ישראל הוקמה "גינת משל יותם" על מנת לתרום להוראת התנ"ך כספר חי, על פי רוחו של המחנך ברוך בן-יהודה.
בתרבות ימינו
ב-"היהודים באים" הופיע משל זה בפרק 13, עונה 5.
טורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול
טורניר הדור הבא של היורוליג בסקטבול (באנגלית: Euroleague Basketball Next Generation Tournament), הידוע בתור טורניר הדור הבא של אדידס (באנגלית: Adidas Next Generation Tournament) מטעמי חסות, הוא טורניר כדורסל בינלאומי לנערים המשוחק בין מועדוני הכדורסל הטובים באירופה עד גיל 18. הטורניר מאורגן על ידי יורוליג בסקטבול, והוא נערך בחסות אדידס. הפיינל פור של הטורניר מתקיים במהלך אירוע פיינל פור היורוליג לבוגרים, וכולל גם תחרות הטבעות ותחרות שלשות.
היסטוריה
הפיינל פור הראשון של טורניר הדור הבא נערך בשנת 2003 בברצלונה, ספרד. הטורניר נקרא במקור באופן רשמי טורניר הג'וניור הבינלאומי של יורוליג בסקטבול ונערך בחסות נייקי. שם החסות שלו היה במקור NIJT והוא כלל רק 8 קבוצות בסך הכל. ב-2014 שונה שם הטורניר באופן רשמי לטורניר הדור הבא של היורוליג בסקטבול, ואדידס נכנסה לתפקיד נותנת החסות הראשית של הטורניר. כך, שם החסות החדש של הטורניר הפך לטורניר הדור הבא של אדידס.
פורמט
בסך הכל, 34 קבוצות מתחרות על תואר טורניר הדור הבא, בפיינל פור של טורניר הדור הבא. 32 קבוצות מתחרות ב-4 טורנירים אזוריים, על מנת להעפיל לטורניר 8 הקבוצות של הפיינל פור. ארבעת הטורנירים האזוריים היו במקור הטורניר העירוני של רומא, טורניר הכדורסל העירוני לנוער של ל'הוספיטאלט, טורניר הנוער הבינלאומי של קובנה וטורניר בלגרד הבינלאומי לנוער. בשנת 2016 הוחלף טורניר רומא בטורניר קוסטה דל סול. הזוכים בכל אחד מארבעת הטורנירים האזוריים מעפילים לטורניר לפיינל פור.
בנוסף לארבע הזוכות בכל אחד מטורנירי המוקדמות האזוריים, האלופה המכהנת מהעונה הקודמת, כמו גם שלוש קבוצות שקיבלו כרטיסים חופשיים (ויילד קארד), לוקחים חלק בטורניר הגמר, בו משחקות שמונה קבוצות המחולקות לשני בתים של ארבע קבוצות כל אחד. שני הבתים משוחקים על אותו מגרש בו נערך פיינל פור היורוליג לבוגרים.
נכסי ידע
נכסי ידע הם ההפרש בין ערך השוק של ארגון לבין סך הנכסים המוחשיים שלו (מבנים, מכונות, מלאים, חשבונות עו"ש, פקדונות בבנק, חובות של לקוחות וכו').
המושג
קיימים מספר מושגים נרדפים למושג "נכסי ידע". בהם: "נכסים לא מוחשיים" (Intangible Asset) ו"הון אינטלקטואלי" (Intellectual capital). המושג "נכסים לא מוחשיים" הוא ותיק ומקובל יותר מהמושג "נכסי ידע", אך אינו מסביר את המהות ואת צורת ההיווצרות של נכסים אלו, לכן קיימת מגמה לעבור ולהשתמש במושג "נכסי ידע". לדוגמה: מטה ה-OECD השיק בחודש מאי 2011 מיזם לבחינת החשיבות של נכסי הידע, תחת הכותרת "נכסים לא מוחשיים – מקור חדש לצמיחה".
המושג "הון אינטלקטואלי" הופיע כנראה בפעם הראשונה במאמר שנכתב בשנת 1958. מאמר זה היה בבחינת סנונית ראשונה שלא בישרה את האביב, כי המושג נעלם מהשיח המקצועי ליותר מ-25 שנה. רק בשנות ה-80 של המאה הקודמת חזרו לדון בעובדה שהנכסים המוחשיים והמוניטין (ראה המבט החשבונאי) לא מסבירים את ערך השוק של ארגונים.
המאמר הראשון שהתייחס לנושא בכתב עת מקצועי פורסם בשנת 1991 בכתב העת "פורצ'ן". בדיקה ב-Google Scholar מעלה כיום אלפי מאמרים הדנים בנושא זה.
המבט החשבונאי
תורת החשבונאות מכירה במושג "מוניטין". זהו מושג שהתחיל להתפתח במקביל למהפכה התעשייתית, בסוף המאה ה-19. תחת סעיף זה נהוג לרשום במאזנים את ההפרש שבין נכסי החברה לבין הסכום שבו נמכרה החברה. כלומר, המושג "מוניטין" יכול להופיע במאזן של חברה אם, רק בגין חברה בת שנרכשה על ידיה. כמו כן, לא קיימת חלוקת משנה למושג זה. בשנים האחרונות התחילו ניסיונות להגדיר נהלים ותקנים להצגת נכסי הידע במאזן. במסגרת זאת פותחו מספר תקנים.
המבט המשפטי
המבט המשפטי מתייחס רק לאותו חלק של נכסי הידע שניתן להגן עליהם באמצעות חוקים (פטנטים, סימנים מסחריים, עיצובים מיוחדים, מוזיקה, וכדומה). מכלול הנכסים הללו מכונה "קניין רוחני" (Intellectual Property). אין לבלבל בין "קניין רוחני" לבין "נכסים רוחניים" (Intellectual Assets). בעוד שהמושג הראשון מתייחס כאמור רק לנכסים המוגנים בחוק, המושג השני הוא אחד השמות הנרדפים של נכסי הידע.
המבט הניהולי
הפרופסור השוודי Karl-Erik Sveiby היה הראשון שחקר לעומק את נכסי הידע בארגונים. מחקריו של Sveiby ושל חוקרים נוספים מצביעים על ההשפעה הגדולה שיש לנכסי הידע על תפקודם של ארגונים, ועל יכולתם לבנות יתרון תחרותי ארוך טווח. מהפכת המידע, שהתחילה בתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת, הביאה לכך שהנתח של נכסי הידע בערך השוק של ארגונים, הולך וגדל. מחקר של חברת Ocean Tomo בקרב חברות הנמצאות במדד S&P 500, מראה כיצד ערכם של נכסי הידע גדל מ-17% בממוצע בשנת 1975, ל-80% בממוצע בשנת 2010. אתרים פיננסיים רבים מציגים כיום את היחס בין ערך השוק של חברה לבין הנכסים הרשומים בספרים (Price/Book Ratio).
זיהוי ומדידת נכסי ידע
פרופסור Sveiby מחלק את נכסי הידע לשלושה סוגים:
כיום נהוג לכנות שלוש קבוצות אלו: הון אנושי (Human Capital), הון מבני (Structural Capital), והון קישורי (Relationship Capital)
במקביל לעבודתו של Sveiby ושל חוקרים נוספים, נעשו ניסיונות לבנות מאזן של נכסי הידע הארגוניים. הניסיון הראשון נעשה גם כן בשוודיה בחברת Skandia בתחילת שנות ה-90. כיום ישנם ארגונים מעטים שבונים מאזן נכסי ידע, וארגונים רבים אחרים שמוסיפים פרק על נכסי הידע בדו"ח השנתי לבעלי המניות.
סבסטיאן שימאנסקי
סבסטיאן שימאנסקי (בפולנית: Sebastian Szymański; נולד ב-10 במאי 1999) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר בפיינורד, בהשאלה מדינמו מוסקבה ובנבחרת פולין.
קריירה
שימאנסקי החל את הקריירה שלו בלגיה ורשה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17, בהפסד 1–3 לארקה גדיניה ב-20 באוגוסט 2016. ב-3 במרץ 2017 הוא כבש את שער הבכורה בניצחון 1–3 על זגלביה לובין.
ב-31 במאי 2019 חתם שימאנסקי על חוזה ל-5 שנים בדינמו מוסקבה מהליגה הרוסית.
ב-12 ביולי ערך הופעת בכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ארסנל טולה. ב-9 בנובמבר 2019, הוא כבש את שערו הראשון עבור דינמו, השער היחיד במשחק בניצחון 1–0 על רובין קאזאן. זה היה ניצחון החוץ הראשון של דינמו על קאזאן מזה 13 שנים.
ב-22 ביולי 2022 הושאל שימאנסקי לפיינורד לשנה עם אופציה לרכישה.
נבחרת פולין
שימאנסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין ב-9 בספטמבר 2019 במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2020 מול אוסטריה. הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת ב-19 בנובמבר 2019 במשחק המוקדמות האחרון מול סלובניה.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
פיינורד
אוגרית
אוּגָרִית (באוגריתית: 𐎜𐎂𐎗𐎚, אֻגרת) הייתה עיר נמל שוקקת בימי קדם, על חוף הים התיכון בצפון הסהר הפורה (כמה קילומטרים מצפון לעיר לטקיה, בסוריה של ימינו), באתר תל ראס שמרה של ימינו. שיא פריחתה של העיר היה בשנים 1450 עד 1200 לפנה"ס לערך. מיקומה נשכח, והיא נתגלתה מחדש כאשר חקלאי שחרש שדה בשנת 1928 חשף במקרה קבר עתיק, שלימים התגלה כנקרופוליס של אוגרית. חפירות שנערכו לאחר מכן חשפו עיר חשובה שתפסה את מקומה לצד אוּר וארידו כערש התרבות העירונית, עם פרה-היסטוריה המגיעה עד לשנת 6000 לפנה"ס לערך.
היסטוריה
אף על פי שהאתר היה מיושב עוד קודם לכן, אוגרית של תקופת האבן החדשה כבר הייתה חשובה דיה עד שבוצרה בחומה כ-8,000 שנה לפני זמננו. העדות הכתובה הראשונה לשמה של העיר מגיעה מהעיר הסמוכה, אבלה, מהמאה ה-18 לפנה"ס. אוגרית הייתה בתחום השפעתה של ממלכת ימחד כאחת מהמדינות הלקוחות שלה שבחרו להנות מהגנתה, וניהלו את התקשורת הדיפלומטית שלהם דרכה. דוגמה לכך אפשר לראות במכתב ששלח חמורבי הראשון מלך ימחד, לזמרי-לים מלך מארי, בו הוא כותב.
בשנת 1800 לפנה"ס לערך עברה אוגרית לתחום השפעתה של מצרים, שהשפיעה רבות על האמנות שלה. המגע הראשון של תרבות אוגריתית עם מצרים (וגם התארוך המדויק הראשון של התרבות האוגריתית) מגיע מחרוז נחושת שזוהה עם תקופת פרעה סנוסרת הראשון, 1971-1926 לפנה"ס. כן נמצאו במקום אבן ופסלון מתקופת הפרעונים סנוסרת השני ואמנמחת השלישי.
מאוחר יותר נפלה אוגרית תחת כיבושם של שבטים שמיים שהשחיתו את המונומנטים המצריים. בשיא פריחת תרבותה, מהמאה ה-16 ועד מאה ה-13 לפנה"ס, נותרה אוגרית בקשר מתמיד עם מצרים ועם קפריסין.
גרום-לשונאים
גרום-לשונאים (שם מדעי: Osteoglossiformes) היא סדרה של דגים גדולים החיים במים מתוקים באזורים הטרופיים בדרום אמריקה, אפריקה, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה. דגים אלה מגיעים לגודל רב כשהגדול מכולם הוא הארפאימה שיכול להגיע לאורך 3 מ' ולשקול 200 ק"ג. למעשה זה אחד מדגי הגרם הגדולים במים מתוקים.
אוגרית
היסטוריה
בערך ב-1200 לפנה"ס, חרבה אוגרית במשבר תקופת הברונזה המאוחרת, ולא נבנתה מחדש. תרבויות ים-תיכוניות רבות אחרות סבלו מירידה בכוחן באותה תקופה ממש, ככל הנראה בשל פלישת גויי הים.
גרום-לשונאים
לבני הסדרה לשון בעלת מחיצה גרמית קשה, העוזרת לרסק את הטרף הנתפס בפה וסנפירי הגחון שלהם מעוגלים מאחורה. דגים אלה אוכלי בשר וחלקם, כמו גרום-לשון דו-ביני יודעים לקפוץ אל מעל המים לגובה של כמה מטרים כדי לתפוס טרף הנמצא על עצים.
אוגרית
החפירות באתר
לאחר מציאת האתר, שלחה רשות העתיקות הצרפתית בביירות את תוכנית הקבר וממצאים למוזיאון הלובר בפריז, החרסים זוהו כחרסים מיקניים והוחלט לערוך חפירות באתר. האתר נחשב בתחילתו כמושבה איגיאית. נערכו במקום חפירות נרחבות מדי שנה בין השנים 1929–1966 למעט הפסקה בין השנים 1939–1948 בגלל מלחמת העולם השנייה. לאחר חפירת הקבר באזור הנמל החלו בחיפוש אחר מקומה של העיר. הנחת העבודה של החופרים הייתה שמדובר בעיר אוגרית אשר הוזכרה באיגרות אל עמארנה. העיר נמצאה על תל ראס השמרה, השוכן במרחק של כקילומטר מהנמל. שטח התל הוא כ-220 דונם. זיהוי האתר סופית כעיר אוגרית נעשה בעקבות מציאת לוחות במקום אשר הזכירו במפורש את שם העיר אוגרית.
החפירות התמקדו בעיקר בשכבות של העיר אשר התקיימה במחצית האלף השני לפני הספירה תקופת הברונזה המאוחרת. כתוצאה מכך ניתן לקבל תמונה מדויקת למדי על תולדות העיר תרבותה והשפות אשר שימשו בה. לעומת זאת נעשו חפירות בדיקה סטרטיגרפיות מעטות בשכבות התחתונות וכתוצאה מכך הידע לגבי התקופות הנאוליתית הקדם קרמית עד הברונזה התיכונה הוא מועט ביותר.במהלך החפירות נחשפו הנמל של אוגרית, נחפרו רובעי המגורים של העיר התחתית לרגלי הנמל. בפינה הצפונית מערבית של התל נחשפו האורוות המלכותיות, מקדשים, בית המפקד הצבאי, מבצר, ארמונות מלכותיים, רובעי מגורים של אמידים וגולת הכותרת הארכיונים. נמצאו שלושה מכלולי ארכיונים. הארכיון המלכותי, ארכיונים דתיים ומיתולוגיים של ספריות המקדשים, ארכיוני ספריות פרטיות בבתי האמידים. בחלקו הדרומי של התל נחשפו רובעי בעלי מלאכה אשר היו מאוגדים בגילדות.
אתר אוגרית בתל ראס שמרה כולל ארמון מלכותי בן 90 חדרים המסודרים סביב שמונה חצרות סגורות, ומבני מגורים פרטיים מפוארים רבים, ובהם גם שתי ספריות פרטיות (אחת מהן בבעלות דיפלומט בשם רַפַּנוּ) שהכילו כתבים דיפלומטיים, משפטיים, כלכליים, ניהוליים, לימודיים, ספרותיים ודתיים. בראש הגבעה עליה הייתה בנויה העיר עמדו שני מקדשים: האחד לבעל, בנו ה"מלך" של אֵל, והאחר לדגון, אל הפוריות והחיטה שוכן האדמה.
בחפירות באתר התגלו כמה ערימות של טבלאות חרס ועליהן כתב יתדות, בספרית הארמון, ספריית אחד המקדשים, ושתי הספריות הפרטיות האמורות לעיל, תופעה ייחודית במינה בעולם באותה תקופה. כל הספריות מתוארכות מימיה האחרונים של אוגרית, בערך ב-1200 לפנה"ס. הטבלאות שנמצאו במקום כתובות בארבע השפות של מרכז קוסמופוליטי זה: שומרית, אכדית (שהייתה שפת הדיפלומטיה במזרח הקרוב הקדום), חתית ואוגריתית, שלא הייתה מוכרת בעת גילוי הטבלאות. בטבלאות נעשה שימוש בלא פחות משבעה סוגי כתב שונים, ובהם כתב חרטומים מצרי וחיתי.
בחפירות בשנת 1958 נתגלתה ספרייה נוספת, אולם הממצאים נמכרו בשוק השחור ולא נאספו מחדש מיד. "טבלאות קלמונט ראס שמרה" שמורות כעת בבית-הספר לדתות בקלרמונט שבקליפורניה. הם נערכו בידי לורן ר. פישר ב-1971.
מרבית החפירות באתר נערכו בתנאים פוליטיים קשים בידי קלוד שאפר מהמוזאון הפרהיסטורי והגאלו-רומי שבשטראסבורג.
הכתב והארכיונים
כבר בעונת החפירות הראשונה התגלו לוחות ועליהם סימני יתדות בכתב בלתי ידוע. הכתב הכיל 30 סימנים בלבד, אי לכך היה ברור כבר מלכתחילה שמדובר בכתב אלפביתי. הלוחות פוענחו מהר למדי. התברר שהם כתובים בשפה כנענית הקרובה מאוד לעברית והיא נקראת כיום אוגריתית. בנוסף נמצאו בתל לוחות הכתובים בכתבי יתדות אחרים מוכרים וכוללים תעודות ומסמכים בלשון האכדית, קטעי מילונים שומריים-אכדיים ושומריים-חוריים. שיטות כתב אחרות שנמצאו כוללות את הכתב הקיפרו-מינואי, הכתב ההירוגליפי המצרי והכתב ההירוגליפי החתי. בסה"כ נמצאו חמישה סוגי כתב אשר נכתבו בשפות: אוגריתית, שומרית, בבלית, חורית, חתית וקיפרו-מינואית. התעודות מכילות טקסטים בנושאי שירת עלילה, שירה מיתולוגית, טקסטים רפואיים ומאגיים, טקסטים ספרותיים כגון עלילות גילגמש, משלים ודברי חכמה, תפילות ומנחות לאלים, ספרי דקדוק ומילונים רב-לשוניים, תעודות ומכתבים דיפלומטיים, ארגון הצבא והממלכה, רשימות ערים וכפרים וכן טקסטים העוסקים בחוזים, מיסים, ענייני מסחר לרבות סחר ימי ורשימות שונות של סחורות. טקסטים אלה מהווים מקור ידע להבנת המסחר ויחסי המסחר של אוגרית עם הממלכות והערים האחרות במרחב.
כתבי אוגרית סיפקו חומר עשיר לחוקרי הדתות הקדומות, במיוחד בנוגע לדת הכנענית ולקשרים בינה לבין הדת היהודית. לאוגרית נודעה גם השפעה רבה על האמונה הדתית של הכנענים והפלשתים שבאו אחריה, וכן השפעה עקיפה על האמונה הדתית בממלכות ישראל.
כתב היתדות הייחודי לאוגרית מבוסס על האלפבית הפיניקי, והוא כנראה פרי מחשבתו של יחיד. על 22 האותיות של האלפבית הפיניקי נוספו 8 אותיות, כך שהכתב האוגריתי הגיע ל-30 אותיות. האותיות הפיניקיות נחקקו בדרך כלל על טבלאות חומר. בהשוואה לקושי שבכתיבת אכדית בכתב-יתדות, הגמישות שמציע אלפבית פתחה אופק ספרותי לאנשים רבים יותר. ניתן להשוות זאת למידה המוגבלת מאוד של ידיעת קרוא וכתוב בתרבות המינואית בקנוסוס של אותם ימים.
מחוץ לאוגרית
שני ממצאים כתובים באוגריתית נמצאו מחוץ לאוגרית, בדרום כנען. האחד הוא להב מנחל תבור ועליו כתובת באלפבית האוגריתי "ל[צ]לבעל ב[ן] פצלבעל". השני הוא לוח חרס פגום כתוב באלפבית אוגריתי שנמצא בבית שמש. לא ברור מה תכנו של הלוח, אך הוא כנראה דתי.
המכתב מאוגרית בתל אפק
בתל אפק (אנטיפטריס) נמצא מכתב מאוגרית בארמון המושל שבתל. המכתב שופך אור על המציאות הכלכלית והמדינית בכנען בשלהי המאה ה-13 לפנה"ס. יחסי מסחר וקשרים מדיניים נרקמו אז בין האימפריה החתית והממלכה החדשה של מצרים ששלטה אז בארץ כנען. המכתב עוסק במשלוחי חיטה מדרום כנען לאוגרית, ויש להבינו על רקע "הרעב הגדול" בימי פרעה מרנפתח שתחילתו עוד בשלהי מלכות פרעה רעמסס השני. במשך עשרות שנים משוועת האימפריה החתית למשלוחי חיטה ממצרים, ורק בעזרתם היא מצליחה לקיים את אוכלוסייתה הרעבה. אוגרית משמשת כמתווכת בסחר זה. חיטה מיבולי כנען נשלחת אליה, באמצעות נציב מצרים בכנען, משתי ערי הנמל העיקריות שלו, יפו ועכו, הנזכרות במכתב. קרבתה של תל אפק ליפו, מיקומה על אם הדרך הראשית וקיומו של בית מושל מצרי בה, מסבירים הימצאות מכתב כזה דווקא בה. ייתכן שהמכתב הובא לאפק על ידי הנציב המצרי עצמו, או שנושאי המכתב מצאוהו שם בעת שנסע לאורך "דרך הים" והנציב השאיר אותו באפק, לשם ביצוע הפעולות הנדרשות מתוכנו.
פרסומים
המפרסם הראשון של כתבי אוגרית היה פרופסור שארל וירולו, שאף סימן כל לוח במספר סידורי לטיני ובצירוף אותיות אנגליות ממין העלילה (עלילות בעל - AB - ראשי תיבות של אלאין בעל, אגדת אקהת - D - על שם דנאל, ואגדת כרת - K). מאז נעשו מספר ניסיונות נוספים לקטלוג ופענוח הלוחות: CTA בידי א. הרדנר ב-1963 שקוטלג בצורה של מספור רציף ("קורפוס הטבלאות"), UT בשנת 1967 בידי גורדון שהלך בחלקו בדרכו של וירולו בצורת הסימון (אגדת כרת מתחילה בסימון Krt ואגדת אקהת Aqht), וה-KTU של מ. דיטריך ועמיתיו בשנת 1976 שמהווה מכלול התעודות האוגריתיות שפורסמו עד 1970, ושקוטלג בשיטה דומה ל-CTA.
חלק משירת אוגרית פורסם לעברית לראשונה בידי חיים אריה גינזברג ובהמשך על־ידי פרשן המקרא משה דוד קאסוטו ("האלה ענת", תשי"א, 1951) שהסתמך על פרסומי וירולו. בהמשך פורסמו כמעט כל הלוחות בידי צבי רין ושפרה רין (בספרם "עלילות האלים").
בשנת 1968, ובמהדורה שנייה בשנת 1996, פרסמו החוקרים צבי רין ושפרה רין, את כל שירת אוגרית, בליווי פרשנותה, ומקבילותיה אל התנ"ך בספרם "עלילות האלים: כל שירות אוגרית". בספר זה, הם קראו לתרגום לעברית "פרשגן" כיוון שטענו שאין מתרגמים ניב אחד למשנהו. במהדורה השנייה, הם הסתמכו על עבודתם של הרדנר וגורדון, וד"ר דוד אמיר ("אלים וגיבורים", 1987), שהסתמך בעיקר על ה-KTU.
הדת האוגריתית
הדת האוגריתית התמקדה באל המרכזי, שנקרא אֵל, "אבי האנושות" (אַב אַדמ), "בורא הברואים" (בני בנות, כלומר "בונה הבנויים"), המלך אבי השנים (מלכ אַב שנמ), תארים שיש להם מקבילים בתוארי אלוהי ישראל. בספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוקים י"ט-כ"ב, ישנו תיאור של ה' נפגש במועצה שמיימית, תיאור דומה לזה נמצא גם בכתבים האוגריתיים. אל זה מתואר כזקן בעל זקן לבן, וכחכם, לטפן ובעל לב, שהכל נזקקים לרשותו, בכל מיני עניינים, והוא יושב במקום נסתר, "בנבכי נהריים, בקרב אפיקי תהומות" (מבכ נהרמ קרב אַפק תהמתמ).
אלים חשובים נוספים היו בנו של אל, בעל האדיר, אל הגשם והסערה, מלך הארץ, שכס מלכותו בפסגת הר צפון, אשרה אלת האדמה - אשתו של אל ואם האלים, הבתולה ענת היפה שבאלות, אלת המלחמה והציד האיומה והפטרונית של בני האדם, עשתרת אלת האהבה והפריון. והאלים הרעים: ים אל הים והנהרות שמנסה לשלוט על הארץ ונופל לפני בעל, ומוֹת אל המוות והשאול שבידו נשמות כל בני האדם ולעיתים גם אלים כמו שמש ובעל נבלעים בגרונו, וכך יש הסבר רעיוני ללילה ולעונת הקיץ, שבהם שוכנים בהתאמה שמש ובעל בתחתית האדמה בממלכתו של מות.
אלים נוספים שנעבדו באוגרית היו אלת השמש - שפש מאור האלים, ירח אל הלבנה, דגון - אל התבואה. חורון, רשף, אל האומנות כושר וחסיס (מיומן/מוכשר ושנון) שבונה בתים ויוצר כלי מלחמה משוכללים, שחר - אל הזריחה ושלם - אל השקיעה. ששניהם נולדו מיחסים של אל עם בנות אדם, הכושרות אלות הפריון, נכל ואיב אלת הבוסתנים, ובנותיו-נשותיו של בעל: פדרי אלת הערפל, טלי אלת הטל וארצי אלת העפר.
לאלים יש גם עוזרים ושליחים שעוזרים להם בפעילות שלהם. לחלק מהעוזרים יש שמות כפולים. העוזרים הידועים ביותר הם עוזרו של בעל גפן-ואוגר, עוזרה של אשרה קודש-ואמרר ועוזריו של ים, מפלצות המים האדירות: התנין, לותן פתן בריח, ולותן פתן עקלתון בעל שבעת הראשים (המופיעים גם בתנ"ך ).
האלים מתוארים בהרבה היבטים כבני אדם. גם פיזיולוגית ובמיוחד פסיכולוגית. יש להם צרכים גופניים ורגשות כבני אדם. הם רק חזקים יותר, מהירים יותר, ובעלי יכולות על טבעיות שונות. ולכן יש להיכנע להם, להיעזר ביכולותיהם, ולעבוד אותם בפולחנים שונים, לרוב זביחה של בשר בקר וצאן, וניסוך יין, כדי שהם ירעיפו מרוב טובם על בני האדם.
הכלכלה
הכלכלה הייתה מבוססת על שלושה עמודי תווך: הסקטור החקלאי סיפק את כל הצרכים הבסיסיים של התושבים. כושר הייצור היה מעבר לצורכי התושבים המקומיים, כתוצאה מכך נוצר עודף. העודף בכושר הייצור הביא להתמחויות שונות וליצירת תעשייה מקומית. באוגרית ייצרו חפצי אומנות, כלים, מכשירים, נשק ומוצרי טקסטיל.
העודף בכושר הייצור הביא למיזמי מסחר שונים. העיר ייצאה תוצרת חקלאית ומוצרים אשר יוצרו בעיר. במקביל ייבאה העיר מוצרי מותרות. העיר הפכה לגורם מתווך במסחר בין הערים והממלכות השונות במרחב. הסוחרים באוגרית נקראו תמקאר. מקור השם בשפה האכדית. המסחר באוגרית היה מאורגן ומסודר על ידי השלטון המלכותי. הסוחרים היו מאורגנים בגילדה והיו מחולקים לשתי קבוצות: הקבוצה הראשונה הייתה כפופה ישירות למלך, הקבוצה השנייה הייתה חצי עצמאית אבל גם היא שרתה את המלך.
מלכי אוגרית
על-פי הטבלאות, מלכי אוגרית היו:
ראו גם
ערכים בנושא אוגרית: עוד:
לקריאה נוספת
מומלץ לעיין גם בחומר המופיע בערכים בנושא אוגרית בראו גם.
לאוטם
מחוז לאוטם (בטטום: Lautein) הוא המחוז השני בגודלו במדינה מזרח טימור, הוא נקרא על שם העיירה לאוטם בצפון. המחוז נמצא במזרח המדינה וגובל במערבו במחוזות באוקאו וויקקה. האוכלוסייה במחוז מונה 55,921 אנשים שחיים על שטח של 1,702 קמ"ר. מחוז זה ומחוז מנטוטו הם היחידים במזרח טימור, שחולקים גבול עם שני הצדדים של הים במדינה (גם מדרום וגם מצפון).
במחוז זה ישנם חופים רבים בעלי חול ים רב, נוף פראי ומחוספס עם הרים ממערב ומדרום ורמות במרכז. במחוז זה נמצא האגם הגדול ביותר של מזרח טימור. יותר ממחצית האוכלוסייה במחוז עוסקת בחקלאות, ורוב הייצור נלקח בעיקר לשימוש עצמי. בירתו היא לוספלוס.
הצופה לילדים
הצופה לילדים היה שבועון הילדים של עיתון "הצֹפה" של תנועת "המזרחי" המשתייכת לציונות הדתית, ויצא לאור בשנים תש"ז-תשכ"ד, 1947–1964. העיתון פנה לקהל יעד של ילדים מגיל 6 ועד גיל 14.
הרקע להקמת העיתון
בשנת 1937 נוסד עיתון "הצֹפה", ביטאונה של תנועת המזרחי. בשנת 1939 נוספה לעיתון תוספת לילדים בחנוכה ובט"ו בשבט, אך הניסיון לפרסם את המוסף לאורך זמן לא צלח, על אף שאנשי חינוך תמכו בקיום עיתון המיועד לילדים. גם מאיר ברלין, עורך הצֹפה, כתב כי :"חסרים אנו עיתון לילדים ברוחנו". בשנת 1945 ניסה מאיר ברלין לחדש את הוצאת "הצופה לילדים", אך ללא הצלחה. בשנת 1946 קראו מורי ה"מזרחי ישראל" לחייב את תנועת ה"מזרחי" לדאוג לעיתון לילדים מהמגזר הדתי, על מנת "שילדינו לא יהיו ניזונים עוד משולחנן של אחרים".
בעקבות החלטת מורי "המזרחי" ומאמציו של מאיר ברלין ביום חמישי ל' בשבט תש"ז, 21 בפברואר 1947, יצא לאור הגיליון הראשון של עיתון 'הצופה לילדים'. הסיסמה שהנחתה את העורכים הייתה "מעניין, משעשע, ומחנך לתורה ולמצוות", והעיתון יועד להיות "המשך והשלמה לבית הספר, אשר בו מתחנכים רבבות בנים ובנו לתורה ולמצוות".
'הצופה לילדים' לא היה עיתון הילדים הדתי הראשון וקדם לו 'הניצנים' בשנת תרצ"ו, 1936, שיצא לאור על ידי תנועת בני עקיבא, ונערך על ידי אליעזר אלינר וצבי הרכבי, אך החזיק מעמד במשך שנה אחת בלבד.
בשנתיים הראשונות כלל העיתון 12 עמודים, ולאחר מכן כלל 16 עמודים. בשנותיו הראשונות יצא העיתון כולו בשחור ולבן, חוץ מאשר עמוד השער. עם הזמן נוסף צבע גם לחלק מהעמודים הפנימיים. כמו כן כלל העיתון תמונות, בעיקר בכתבות. קהל היעד של העיתון היה כלל ילדי הציבור הדתי, מגיל 6 ועד גיל 14.
בשנת 1954 הוציא העיתון 3,000 עותקים מדי שבוע, ובשנת 1961 תפוצת העיתון הייתה 10,000 עותקים. במהלך כל שנותיו סבל העיתון מקשיים כלכליים, וקשיים אלו היו הגורם לסגירתו.
יוצרי העיתון
עורכיו הראשונים של העיתון היו הסופר והמחנך אברהם ברטורא (שעזב לאחר כחצי שנה) והמורה משה טביומי. מאוקטובר 1950 ערך את העיתון בנימין צביאלי, ומתחילת שנת 1953 ועד לסגירתו בשנת 1964 ערך אותו העיתונאי שאול רז. המאיירת הראשונה הייתה בינה גבירץ, והחליף אותה אביגדור לואיזאדא שהיה הצייר במרבית שנות העיתון.
בין כותבי הסיפורים והשירים היו: המשורר יעקב רימון, משה צבי אפרתי, יוסף ולק, יצחק ענפי, טובה הרשקוביץ, רבקה אליצור, אפרים די-זהב, אפרים צורף, מנחם מורשת, מתתיהו רוטנברג, יצחק בון וחיים חמיאל שהשתייכו לציונות הדתית, וכותבים שלא השתייכו לציונות הדתית, ובהם: שרה גלוזמן, קרולה לורך, יהואש ביבר, תמר בורנשטיין ואהוד בן עזר שאינם דתיים מחד ומשה פראגר החרדי מאידך.
כותבים נוספים בעיתון היו: אברהם ברוידס, חמדה אוירבך, שלמה סקולסקי, יעקב דוד קמזון.
תוכני העיתון
לעיתים, תיאר ציור השער את אחד השירים בגיליון, וזה העניק לגיליון את שמו. למשל, בחוברת 21 אשר בכרך ב׳, (גיליון 5 פברואר 1948), מופיע ציור של שלושה חיילים חמושים עם גבם כלפי הקורא, ובתוך החוברת פורסם שירו של המשורר אברהם סקולסקי "יצוא יצאו שלושה לנגב"...
חלק מהכותבים בעיתון כמו שרה גלוזמן התאימה את השירים שפרסמה בעיתון הצופה לילדים להיבט הדתי שלו, והוסיפה בשיריה את המשפט "תודה לבורא עולם".
בשנת 1952, פורסמה בעיתון הצופה לילדים כתבה על משטרת ישראל. בכתבה היה מכתב שהופנה לקוראי העיתון הצעירים שכתב אותו יגאל מוסינזון, שהיה באותה עת קצין העיתונות ודובר המשטרה.
חוסה לאנדרו אנדראדה
חוסה לאנדרו אנדראדה (בספרדית: Jose Leandro Andrade; 22 בנובמבר 1901 – 5 באוקטובר 1957) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי. כינויו היה "הפלא השחור". נחשב לאחד השחקנים הטובים בעולם בתקופתו.