cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייק קאלוורט
מבצע בד ארוך
קאלוורט הצליח בסופו של דבר לחצות את הנהר, והמשיך לצעוד במטרה לפוצץ את גשר גוקטייק שהיה מרוחק 160 ק"מ מגדת הנהר. המסע היה קשה, ובסופו של דבר בעיקר בשל מחסור באספקה הורה וינגייט לסגת חזרה אל מעבר לצ'ינדווין. השדרה של קאלוורט הגיעה חזרה להודו ב-14 באפריל על פעולותיו במהלך המבצע קיבל קאלוורט את אות השירות המצוין.
מבצע יום חמישי
בערב ה-5 במרץ 1944 התרכזה הבריגדה של קאלוורט בשדה התעופה של ללגהאט שבהודו, שם מטוסי C-47 דקוטה היו אמורים לגרור את אנשיה בדאונים אל "ברודוויי". כל מטוס גרר עמו שני דאונים, והנחיתה בוצעה עם תקלות רבות. חלק מהדאונים התרסקו, ושבריהם הפכו למלכודת מוות עבור הדאונים הבאים שניסו לנחות. קאלוורט כבר עמד לשדר לווינגייט שהפעולה נכשלה, כאשר הבחין בכך שבפועל רוב הבריגדה הצליחה להגיע בשלום, וחשוב מכל, היפנים לא הבחינו בהם. לפיכך הוא שידר לווינגייט שהמבצע הצליח. עם זאת, לקחי אותו הלילה נלמדו היטב בפעולות הבאות, שבהן העביר כל מטוס רק דאון אחד ולא שניים. במשך חמשת הלילות הבאים הוצנחו עוד כמויות רבות של ציוד ומזון אל "ברודוויי". בהמשך הועברו אנשי בסיס "צ'ורינגהי" אל "ברודוויי" כיוון שסבלו מהפצצות יפניות כבדות.
לאחר שהתבסס היטב ב"ברודוויי, החל קאלוורט לבצע את המשימה שלו: להטריד את היפנים כמה שיותר, לשבש את פלישתם להודו, ולתמוך בחדירת הכוח הסיני-אמריקאי של ג'וזף סטילוול אל בורמה. הבריגדה של קאלורט נעה בקושי 50 ק"מ לפני שנתקלה בכוח יפני מבוסס היטב, על גבעה מדרום-מזרח ל"ברודוויי", שזכתה לכינוי "גבעת הפגודה" בשל פגודה מוזהבת שניצבה בראשה. התפתח קרב קשה, ובסופו של דבר ניצחו הבריטים והשתלטו על גבעת הפגודה. בבוקר המחרת החליט קאלוורט להקים באזור מעוז נוסף. המעוז קיבל את הכינוי "העיר הלבנה", בגלל חופות המצנחים שעד מהרה כיסו את העצים באזור, כאשר החלו להצניח באזור ציוד ומזון. לאחר שזיהו היפנים את מיקום "העיר הלבנה", החלו לשלוח כוחות גדולים במטרה להשמידה, בעוד הצ'ינדיטים מצדם הקימו בסיס נוסף בשם "אברדין" במטרה להגן עליה.
ב-24 במרץ ביקר וינגייט ב"ברודוויי" "העיר הלבנה" ו"אברדין" ובדרכו חזרה התרסק מטוסו והוא מת. רבים סברו שקאלוורט צריך לקבל את הפיקוד על הדיוויזיה ההודית ה-3, אולם מפקד הארמייה ה-14 לוטננט גנרל ויליאם סלים, לא חיבב אותו, וטען שהוא פזיז מדי ובעל נטייה לא לציית לפקודות. לפיכך קיבל את התפקיד ולטר לנטיין. היפנים מצדם שיגרו את הבריגדה המעורבת העצמאית ה-24 וחלק מהדיוויזיה ה-3, ופתחו בהתקפה על "העיר הלבנה" בין 25-26 במרץ. ההתקפה נחלה כישלון חרוץ, ובלית ברירה שיגר רנייה מוטגוצ'י מפקד הארמייה היפנית ה-15 לאזור את הרזרבה האחרונה שלו, הדיוויזיה ה-53. הלחץ היפני גבר מיום ליום, ובאפריל הורה הפיקוד הבריטי בהודו לפנות את "העיר הלבנה". נבחר אזור חדש להקמת מעוז, אזור שהיה מעולה מבחינה אסטרטגית, שכן הוא שכן בעמק צר, בדיוק על הדרך העיקרית שבה העבירו היפנים את כוחותיהם. הוא קיבל את שם הקוד "בלקפול", ורוכזו אליו הן הבריגדה של קאלוורט שפינתה את "העיר הלבנה" והן הבריגדה ה-111 תחת פיקודו של ג'ון מאסטרס שנעה ממערב לאיראוואדי. סטילוול התנגד לפינוי "העיר הלבנה", אולם לנטיין וסלים התעקשו שבלאו הכי לא ניתן להחזיק במעוז לאורך זמן.
הקרב על מוגאונג
סטילוול, שהיה המפקד העליון של הצ'ינדיטים, היה זקוק להם על מנת לכבוש את העיירה האסטרטגית מוגאונג (Mogaung), אשר חיל המצב היפני שבה הקשה על הסינים והאמריקאים במאמציהם לכבוש את העיר מיצ'צ'נה. סטילוול הורה לקאלוורט הורה לעזוב את אגם אינדוואגי עם הבריגדה שלו, ולנוע 25 ק"מ אל מוגאונג. הבריגדה של קאלוורט הייתה במצב קשה, מתוך 1,200 איש שכללה במקור, היו לה כעת רק 800, ולפיכך נאלץ קאלוורט להזעיק חיילים נוספים מיחידות אחרות שחנו על האגם.
קאלוורט החליט ללכוד קודם כל את הכפר פינהמי ששכן בסמוך לגשר אשר חיבר את שתי קצוותיו של נהר בשם וטאוק צ'אונג. הקרב על פינהמי נמשך שלושה ימים, ועד מהרה גילו הצ'ינדיטים שהכפר משמש בעיקר כבית חולים צבאי. החיילים היפנים המשיכו להילחם גם מתוך מיטותיהם, ולאחר כיבוש הכפר החלו בגל של התאבדויות. חלקם בלעו את מצעי המיטה שלהם, אחרים התפוצצו בקבוצות באמצעות רימוני יד שהצליחו להשיג. הצ'ינדיטים השתלטו על ראש הגשר מצדו האחד של הנהר, וב-8 ביוני ניתנה פקודה לחצות את הגשר ולהגיע אל מוגאונג. אלא שהתברר שהיפנים טמנו מארב מתוחכם. הם המתינו בסבלנות בקצהו השני של הגשר, מכוסים בצמחייה, וכאשר התקרבו הצ'ינדיטים, פתחו באש מקלעים. תוך 30 דקות נפגעו למעלה ממאה צ'ינדיטים. קאלוורט החליט לאגף את האויב. ב-10 ביוני העמיד פנים כביכול הוא מתכנן התקפה חזיתית נגד ראש הגשר השני, ובפועל שלח יחידות שחצו את הנהר בנקודה אחרת, ותקפו את היפנים מאחור.
הקרב על הגשר גזל מהצ'ינדיטים זמן יקר, שבמהלכו הספיקו היפנים לנחש את כוונותיהם ושלחו למוגאונג עוד שני גדודים. כעת כלל הכוח היפני במוגאונג 3,000 ל-4,000 חיילים. ההתקדמות הייתה אטית, והיפנים נלחמו לאורך כל הדרך באמצעות צלפים ומארבים. ב-13 ביוני עוד היו הצ'ינדיטים רחוקים ממוגאנג בין 400 ל-600 מטרים, ונותרו רק עוד 550 צ'ינדיטים בבריגדה של קטאלוורט, כאשר גם הם היו חולים ברובם במלריה ומחלות אחרות. בלית ברירה שלח קאלוורט אחד מאנשיו אל סטילוול, ונתן לו הוראות ברורות לא לחזור בלי גדוד סיני אחד לפחות. ב-18 ביוני הגיע הגדוד הראשון של הבריגדה הסינית ה-114 אשר כלל 1,200 איש, ממערב למוגאנג. סטילוול רצה לוודאות שהבריטים אכן עושים ככל יכולתם, ושלח קולונל אמריקני לשמש כ"יועץ" לקאלוורט. בפועל תפקידו של אותו קולונל היה לוודא שהצ'ינדיטים נלחמים כהלכה ועושים ככל יכולתם. בזכרונותיו כותב קאלוורט כי הקולונל האמריקני התנהג בגסות כזו, עד שבאחת הפעמים הוא פיתה אותו לעמוד מול עמדת צלפים יפנית מוסווית. לאכזבתו של קאלורט, היפנים לא ירו.
ב-21 ביוני סיימו הסינים את היערכותם, וכעת הכוחות שעמדו תחת פיקודו של קאלוורט התקרבו בגודלם לכוח של המגנים היפניים. ב-23 ביוני הורה סטילוול להפציץ את העיירה דרך האוויר. הייתה זו אחת ההפצצות הכבדות ביותר בזירת בורמה, והתבצעו במהלכה יותר מ-70 גיחות. חלק מהפצצות היו פצצות מושהות, שהמשיכו להתפוצץ גם אחרי שהמטוסים כבר חזרו לבסיס בהודו. לאחר מכן פתחו הצ'ינדיטים באש מרגמות, והנחיתו לא פחות מ-1,000 פצצות מרגמה על היפנים. לאחר שהאויב רוכך בצורה זו, פתחו הצ'ינדיטים והסינים בהתקפה מהירה בניסיון לכבוש את הכמה מאות מטרים האחרונים שהפרידו בינם לבין העיירה. בהגיע הערב, כבר נכבשו פאתי העיירה. ההתנגדות היפנית נמשכה עד לערב יום המחרת, ורק ב-25 ביוני הורו היפנים על נסיגה, ועד הצהריים כבר הוחרבו אחרוני הבונקרים היפניים ומוגאונג נכבשה.
סטילוול התלהב מהניצחון במוגאונג, והורה לקאלוורט לכבוש את כפר מסילת הברזל הופין, מדרום-מערב למוגאונג. משם, קיווה סטילוול, יוכלו הצ'ינדיטים לחדור אל עורף הדיוויזיה ה-18 היפנית ולפרק אותה. אולם, בקרב על מוגאונג ספגה הבריגדה של קאלוורט 255 הרוגים ו-52 פצועים, וגם אלו שרשמית היו כשירים לקרב, התמודדו כנגד פצעים קלים ומחלות. קאלוורט החליט שהגיע הזמן לחזור לתקופת התרעננות בהודו, והתעמת עם סטילוול באלחוט. סטילוול, כעונש על מרדנותו של קאלוורט, שינה את פקודותיו, והורה לצ'ינדיט להצטרף למרחץ הדמים שנערך באזור מיצ'צ'ינה. קאלוורט הודה בגלוי שהוא מפחד לעשות זאת, ולפיכך הורה לאנשיו לכבות את מכשירי האלחוט ולנוע לכיוון צפון-מערב במטרה לחבור אל הכוח של סטילוול. המסע נמשך שבוע ימים, וכשהגיעו הצ'ינדיט והסינים המושאלים אל קמאינג, שם שכן חלק מהכוח, הורה סטילוול לקאלוורט לסור למפקדתו במיידי. קאלוורט נפגש עם סטילוול שתכנן לערוך לו משפט שדה. כאשר קאלוורט נכנס לאוהלו של סטילוול, אמר לו סטילוול: "אתה שולח מסרים תקיפים מאוד, מה?" קאלוורט השיב לו: "אתה צריך לראות את אלה שהמייג'ור החטיבתי לא מוכן לאפשר לשלוח". סטילוול פרץ בצחוק ואמר: "יש לי בעיה דומה, עם הסגל שלי, כשאני מנסח תשובות להודעות שאני מקבל מוושינגטון". לאחר מכן הרצה קאלוורט בפני סטילוול על כל הסבל והמאמץ של הצ'ינדיטים, ובסופה של השיחה הצהיר: "זה מה שקרה? למה לא סיפרו לי?" ונאות לשלוח את הצ'ינדיטים לתקפת התרעננות בהודו.
אחריתו
בספטמבר 1944, בעקבות פציעה מקרית, הוחזר לבריטניה. במרץ 1945 מונה למפקד שירות האוויר המיוחד, והחזיק בתפקיד עד שהכוח פורק באוקטובר של אותה שנה. לאחר המלחמה הורד בחזרה לדרגת לוטננט קולונל מילא בצבא תפקידי ניהול ומטה. הוא הוצב בטריאסטה שבאיטליה כחלק מהממשל הצבאי של בעלות הברית שם, וב-1950 הועבר למלאיה שם נלחם במורדים קומוניסטים, וחרף דרגתו הגבוהה הוביל פשיטות וסיורים באופן אישי. ב-1951 הוחזר לבריטניה מטעמי בריאות. הוא נשלח לגרמניה, והוצב במטה של ארמיית הריין הבריטית. בשנת 1952 עזב את הצבא, וניסה לבנות לעצמו קריירה כמהנדס בבריטניה ובאוסטרליה, ללא הצלחה.
הוא החל נוטה לאלכוהוליזם, וכתב שלושה ספריו על המערכה על בורמה: "Prisoners of Hope" (אסירי תקווה), "Fighting Mad: One Man's Guerrilla War" (לחימה מטורפת: מלחמת הגרילה של אדם אחד) ו"Chindits: Long Range Penetration" (הצ'ינדיטים: חדירה לטווח ארוך). ב-1974 התראיין לפרק 14 ("יום נפלא יהיה מחר") של סדרת "עולם במלחמה". הוא נפטר ב-26 בנובמבר 1998, בריצ'מונד שעל התמזה, בגיל 85.
יוסי קשת
יוסי קשת (נולד ב-28 בפברואר 1973) הוא פרופסור חבר בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון. קודם לכן היה פרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, ראש המעבדה ללמידה עמוקה, שפה ודיבור במחלקה.
ביוגרפיה
יוסי קשת נולד בתל אביב, בן לרוני ועו"ד משה קשת. למד בתיכון ״עמל״ ע״ש ליידי דייוויס. בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה-מערכות באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות. התגייס בשנת 1995 ושירת ביחידה 8200. במהלך שירותו פיקד על מדור חקר הדיבור ביחידה. על פעילותו זכה בפרס ראש מפא״ת. בשנת 1994 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2002 עם תום שירותו הצבאי סיים גם את לימודי התואר השני בהנדסת אלקטרוניקה בהנחיית ד"ר דן חזן ממעבדת המחקר של IBM בחיפה.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחייתו של פרופ' יורם זינגר בבית הספר למדעי המחשב והנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים. בעבודת הדוקטורט הציע מודל אקוסטי למערכות לזיהוי דיבור המבוסס על אלגוריתמים עם שוליים רחבים. המודל המוצע נתן בפעם הראשונה חלופה אפשרית למודל המרקובי החבוי, אשר התבסס על הנחות שגויות בהקשר לסיגנל הדיבור.
בשנת 2008, עם קבלת תואר דוקטור והחל את הפוסט-דוקטורט במכון IDIAP שבשווייץ.
בשנת 2022 הצטרף קשת לסגל הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
קשת נשוי לליטל ואב לשלושה ילדים.
תחומי מחקריו
פרופ' קשת עוסק בלמידת מכונה ובמחקר ממוחשב של השפה והדיבור. מחקריו בתחום הדיבור והשפה עוסקים בעיבוד דיבור, זיהוי דיבור, פונטיקה אקוסטית ובפתולוגיה של הדיבור. בתחום למידת המכונה עוסק קשת בעיקר בלמידה עמוקה ובבעיות מורכבות ומובנות הקשורות לייצוג שפה.
המערכות והתוכנות שפותחו במעבדה ללמידה עמוקה, שפה ודיבור, מסוגלות בין השאר לאבחן בעיות רפואיות במיתרי הקול ובגרון, כמו יבלת על מיתרי הקול או גידול שפיר, על סמך ניתוח הדיבור בלבד. מערכות אחרות מצליחות להפיק מקולו של הדובר מידע פיזי ואישי עליו.
מחקר אחר של קשת הראה כי ניתן להונות מערכות לומדות מורכבות ובפרט את מערכת הזיהוי הקולי של גוגל באמצעות שינוי שהאוזן האנושית אינה יכולה לזהות.
פרסומים
קשת פרסם כ-70 מאמרים אקדמיים, וערך ספר אחד.
ספר
Joseph Keshet and Samy Bengio, Eds., Automatic Speech and Speaker Recognition: Large Margin and Kernel Methods, John Wiley & Sons, March 2009.
יגדיל תורה (אודסה)
עורך כתב העת, שיצא בתחילת דרכו כירחון ובשנותיו האחרונות בקצב איטי יותר, היה הרב משה אלעזר ביילינסון.
משתתפים
בין הכותבים הקבועים בכתב העת היו רבנים ידועי שם, חלקם אף פרסמו בו חיבורים תורניים שלמים פרי עטם. כך פרסם רבי אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ממיר (האדר"ת), קונטרס שלם על לשון שכיחה של הרמב"ם בספרו "משנה תורה" שכותב על פסק הלכתי "יראה לי", וגם פסק הלכתי ארוך על שיטת ספר החינוך לפיה אסור לאדם לפרוש מאשתו בשנים עשר החודשים הראשונים שלאחר נישואיהם. רבים מחידושיו של האדר"ת שפורסמו לראשונה ב"יגדיל תורה" שוקעו בספרו "חשבונות של מצווה" שיצא לאור לראשונה מכתב ידו בשנת ה'תשס"ה, בידי מהדירי הספר, בשל עיסוקם בנושאים מקבילים לאלו שהיו בכתב היד.
משתתפים נוספים: רבי אלכסנדר משה לפידות, רבי יוסף זכריה שטרן, רבי מאיר ליבוש בן יחיאל מיכל (המלבי"ם), רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן, רבי זבולון ליב בריט מפלונגיאן, רבי משה נחמיה כהניו, רבי יעקב יוסף (חריף) בהיותו רב העיירה זאגר חדש, רבי צבי יהודה רבינוביץ' תאומים רבי זאב אברך מחבר "רביד הזהב", רבי יהושע לנג משומיאץ, רבי משה מישל שמואל שפירא מרוגובה ורבי יחזקאל סירקין מקאפוסט.
בחלק מגליונות כתב העת פורסמו גם חידושי תורה גנוזים מכתבי יד של רבני הדור הקודם, כמו רבי שלמה קלוגר מברודי.
שביט היאקוטאקה
מסלול
יתרה מכך, לפי חישובי מסלולו הובן כי ביקורו הקודם של שביט היאקוטאקה במערכת השמש הפנימית התרחש כ-17,000 שנים קודם לכן. מכיוון שהוא, ככל הנראה, עבר קרוב לשמש מספר פעמים בעבר, התקרבות השביט ב-1996 לא הגיעה מכיוון עננת אורט, מקום שממנו מגיעים שביטים עם תקופות מסלול של מיליוני שנים. שביטים הנכנסים למערכת השמש הפנימית בפעם הראשונה עשויים להתבהר במהירות לפני שהם דוהים כשהם קרובים לשמש, מכיוון ששכבה של חומר נדיף מאוד מתאדה. דוגמה לכך התרחשה ב-1973 עם השביט קואוטק ; בתחילה הוא הוגדר כבעל פוטנציאל להרהיב עוז, אך, לבסוף, נצפה בבהירות בעוצמה בינונית. שביטים קודמים הראו דפוס התבהרות עקבי יותר. לפיכך, כל הסימנים הראו כי השביט היאקוטאקה יהיה בהיר.
מלבד ההתקרבות הרבה לכדור הארץ, היה השביט גלוי לאורך כל הלילה לצופים בחצי הכדור הצפוני בנקודתו הקרובה ביותר בזכות מסלולו, העובר קרוב מאוד לכוכב הצפון. היה זה אירוע חריג, מכיוון שרוב השביטים קרובים לשמש בשמיים כאשר השביטים נמצאים בבהירותם הגבוהה ביותר, מה שמוביל לכך שהשביטים יופיעו בשמים שאינם חשוכים לחלוטין.
מעבר בסמוך לכדור הארץ
היאקוטאקה הפך גלוי לעין בלתי מזוינת בתחילת מרץ 1996. באמצע מרץ, השביט עדיין לא היה ראוי לציון מיוחד, והאיר בעוצמה 4 עם זנב באורך של כ-5 מעלות. ככל שהתקרב לנקודה הקרובה ביותר לכדור הארץ, נעשה השביט בהיר יותר ואורך זנבו גדל. עד 24 במרץ, השביט היה אחד מהעצמים הבהירים ביותר בשמי הלילה, וזנבו נמתח על פני 35 מעלות. לשביט היה צבע כחלחל-ירקרק בולט.
ההגעה לנקודה הקרובה ביותר התרחשה ב-25 במרץ במרחק של 0.1 יחידות אסטרונומיות (15 מיליון קילומטרים; פי 39 המרחק בין כדור הארץ לירח). היאקוטאקה נע במהירות גבוהה על פני שמי הלילה שניתן היה לזהות את תנועתו מול הכוכבים תוך דקות ספורות; הוא גמע קוטר של ירח מלא (חצי מעלה) כל 30 דקות. צופים העריכו את בהירותו בסביבות 0, ודווח על אורך זנב של עד 80 מעלות. הילתו הייתה קרובה לזניט עבור צופים בקווי הרוחב הצפוניים האמצעיים והופיעה בקוטר של כ-1.5 עד 2 מעלות, בערך פי ארבעה מקוטר ירח מלא. ראש השביט הרהיב בצבעי כחול-ירוק באופן מובהק, אולי בשל פליטות של פחמן דיאטומי (C2) בשילוב עם אור השמש שהוחזר מגרגרי אבק.
מכיוון שהיאקוטאקה היה בשיא עוצמתו במשך מספר ימים בודדים, הוא לא הספיק לחלחל לתודעה הציבורית כפי שקרה עם השביט הייל-בופ בשנה שלאחר מכן. במיוחד, צופים אירופאים רבים לא ראו את השביט בשיאו בגלל תנאי מזג אוויר לא נוחים.
פריהליון והמשך מסלול
לאחר התקרבותו לכדור הארץ, דעכה בהירות השביט לעוצמה 2 בערך. הוא הגיע לפריהליון ב-1 במאי 1996, התבהר שוב והציג זנב אבק בנוסף לזנב הגז שנראה כשחלף על פני כדור הארץ. עם זאת, בשלב זה הוא היה קרוב לשמש ולא נראה בקלות. הוא נצפה חולף על פני פריהליון על ידי לוויין מחקר השמש SOHO, אשר תיעד גם פליטת עטרה מסיבית שנוצרה באותו זמן. מרחק השביט מהשמש בפריהליון היה 0.23 יחידות אסטרונומיות, עמוק בתוך מסלולו של כוכב חמה.
לאחר מעבר בפריהליון שלו, דעך היאקוטאקה במהירות ועד סוף מאי 1996 אבדה היכולת לצפות בו בעין בלתי מזוינת. מסלולו עבר במהירות לשמי הדרום, אך בעקבות שחלף כבר בפריהליון הוא הפך לפחות מנוטר במידה ניכרת. התצפית האחרונה הידועה בכוכב השביט התרחשה ב-2 בנובמבר 1996.
היאקוטאקה עבר במערכת השמש הפנימית לפני כ-17,000 שנה; יחסי גומלין כבידתיים עם ענקי הגז במהלך מעברו ב-1996 האריכו מאוד את משך מסלולו, והתאמות בריצנטריות למסלול השביט מנבאות שהוא לא יחזור שוב למערכת השמש הפנימית לתקופה של כ-70,000 שנים.
מעבר גשושית יוליסס
ב-1 במאי 1996 ביצעה גשושית יוליסס מעבר בלתי צפוי דרך זנבו של השביט. עדויות למפגש לא הובחנו עד 1998. אסטרונומים שניתחו נתונים ישנים גילו שהמכשירים של יוליסס זיהו ירידה גדולה במספר הפרוטונים שעברו, כמו גם שינוי בכיוון ובחוזק של השדה המגנטי המקומי. מכאן ניתן להסיק במרומז שהגשושית חצתה 'עקבות' של גוף שמיימי, ככל הנראה כוכב שביט; הגוף השמיימי האחראי לכך לא זוהה מיד.
הצוות השני, שעבד על נתונים מספקטרומטר הרכב היונים של הגשושית, גילה זינוק גדול ופתאומי ברמות החלקיקים המיוננים בו-זמנית שזוהו. השפע היחסי של יסודות כימיים שהתגלו הצביעו על כך שהגוף השמיימי האחראי הוא בהחלט כוכב שביט.
בהתבסס על המפגש עם יוליסס, נודע כי זנב השביט היה באורך של לפחות 570 מיליון קילומטרים (3.8 יחידות אסטרונומיות). אורך זה כמעט פי שניים מזנב השביט הקודם והידוע הארוך ביותר, זה של השביט הגדול של 1843, שאורכו היה 2 יחידות אסטרונומיות. שיא זה נשבר בשנת 2002 על ידי השביט 153P/Ikeya–Zhang, שאורך זנבו היה לפחות 7.46 יחידות אסטרונומיות.
הרכב
צופים מפני כדור הארץ מצאו אתאן ומתאן בכוכב השביט. זו הייתה הפעם הראשונה שאחד מהגזים הללו זוהה בכוכב שביט. ניתוח כימי הראה כי כמויות האתאן והמתאן היו שוות בערך, מה שעשוי לרמוז על כך שהקרח שבו נוצר בחלל הבין-כוכבי, הרחק מהשמש, שהייתה מאדה מולקולות נדיפות אלו במהירות. הקרח של היאקוטאקה ככל הנראה נוצר בטמפרטורות של 20 מעלות קלווין או פחות, מה שמצביע על כך שהוא נוצר כנראה בענן בין-כוכבי צפוף מהממוצע.
כמות הדאוטריום בקרח השביט נקבעה באמצעות תצפיות ספקטרוסקופיות. נמצא שהיחס בין דאוטריום למימן (הידוע כיחס D/H) היה בערך 3x10^{-4}, בהשוואה ליחס באוקיינוסים של כדור הארץ של כ-1.5x10^{-4}. הוצע כי התנגשויות שביט עם כדור הארץ עשויות לספק חלק גדול מהמים באוקיינוסים, אך יחס ה-D/H הגבוה שנמדד בהיאקוטאקה ושביטים אחרים כמו הייל-בופ ושביט האלי הצביע על בעיות באישור תיאוריה זו.
פליטת קרני רנטגן
אחת ההפתעות הגדולות במעבר של שביט היאקוטאקה במערכת השמש הפנימית הייתה הגילוי שהוא פולט קרני רנטגן. תצפיות שנעשו באמצעות לוויין ROSAT חשפו פליטת קרני רנטגן חזקה מאוד. זו הייתה הפעם הראשונה שכוכב שביט נצפה עושה זאת, אך עד מהרה גילו אסטרונומים שכמעט כל שביט שהם הסתכלו עליו בעבר פלט קרני רנטגן. הפליטה מהיאקוטאקה הייתה בצורת סהר בהירה ביותר והקיפה את הגרעין כשקצות הסהר היו בכיוון המנוגד לשמש.
הגורם לפליטת קרני הרנטגן נחשב לשילוב של שני מנגנונים. אינטראקציות בין חלקיקי רוח שמש אנרגטית וחומר שביט שהתנדף מהגרעין והיו עשויים לתרום משמעותית להשפעה זו. השתקפות של קרני רנטגן מהשמש נראית בעצמים אחרים במערכת השמש כמו הירח, אך חישוב פשוט, בהנחה שאפילו החזרת קרני רנטגן הגבוהה ביותר האפשרית לכל מולקולה או גרגר אבק, אינו מסוגל להסביר את רוב השטף הנצפה מהיאקוטאקה. זאת מכיוון שהאטמוספירה של השביט מאוד קלושה ומפוזרת. תצפיות על השביט C/1999 S4 (LINEAR) באמצעות טלסקופ החלל צ'נדרה בשנת 2000 קבעו שקרני רנטגן שנצפו מאותו כוכב שביט נוצרו בעיקר על ידי התנגשויות וחילופי מטען בין יונים קטנים של פחמן, חמצן וחנקן טעונים מאוד ברוח השמש ומים נייטרליים, חמצן ומימן בהילת השביט.
גודל הגרעין ופעילותו
תוצאות מכ"ם ממצפה הכוכבים ארסיבו הראו שגרעין השביט היה בקוטר של כ-4.8 קילומטרים ומוקף בשטף של חלקיקים בגודל אבן שנפלטה במהירות של כמה מטרים בשנייה. מדידת גודל זו תאמה היטב אומדנים עקיפים באמצעות פליטת תת-אדום ותצפיות רדיו.
גודלו הקטן של הגרעין (שביט האלי היה בקוטר של כ-15 קילומטרים, בעוד שביט הייל-בופ היה בקוטר של כ-60 קילומטרים) מרמז שהיאקוטאקה היה פעיל מאוד כדי להפוך לבהיר כל כך. רוב השביטים פולטים גזים מחלק קטן משטחם, אך נראה היה שרוב או כל פני השטח של היאקוטאקה היו פעילים. קצב ייצור האבק הוערך בכ-2x10^{3} קילוגרמים לשנייה בתחילת מרץ, ועלה ל-3x10^{4} קילוגרמים לשנייה כאשר השביט התקרב לפריהליון. במהלך אותה תקופה, מהירויות פליטת האבק עלו מ-50 מטרים בשנייה ל-500 מטרים בשנייה.
תצפיות על חומר שנפלט מהגרעין אפשרו לאסטרונומים לקבוע את משך הסיבוב שלו. כאשר השביט חלף על פני כדור הארץ, נצפתה פליטה גדולה או גוש חומר שנפלט לכיוון השמש כל 6.23 שעות. פליטה שנייה קטנה יותר עם אותו משך אישרה זאת כמשך הסיבוב של הגרעין.
מוקי בליילוק
דרון אושיי "מוקי" בליילוק (באנגלית: Daron Oshay "Mookie" Blaylock; נולד ב-20 במרץ 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הרכז. ממוצעיו לאורך הקריירה עומדים על 13.5 נקודות, 4.1 ריבאונדים, 6.7 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
על אף מבנה גופו הצנום (כ-80 ק"ג) וגובהו הנמוך יחסית (1.83 מטרים), נחשב בליילוק לאורך שנות ה-90 לאחד השומרים הטובים בליגה בעמדת הרכז. הודות לזריזותו רשם בליילוק מספר גבוה במיוחד של 2.3 חטיפות בממוצע למשחק לאורך הקריירה, נתון שמציב אותו במקום הרביעי בתולדות ה-NBA (אחרי אלווין רוברטסון, מייקל ריי ריצ'רדסון וג'רי וסט). בין עונות 1994 ל-1999 נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה, ו-4 פעמים לחמישיית ההגנה השנייה. נוסף על כך היה מבין מובילי מוסרי האסיסטים ב-NBA ואחד מקלעי השלוש הבולטים.
קריירה מקצועית
בליילוק נבחר בבחירה ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 1989 על ידי ניו ג'רזי נטס. כבר בעונתו הראשונה תפס מקום ברוטציית הקבוצה, כששותף ל-25.3 דקות למשחק, ובעונה הבאה שימש כרכז הפותח של הנטס ורשם ממוצעים של 14.1 נקודות ו-6.1 אסיסטים למשחק. בעונת הוביל בליילוק את ניו ג'רזי, לצד דריק קולמן ודראז'ן פטרוביץ', לעונתה הטובה ביותר מאז 1985, ועזר לקבוצה להעפיל לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות.
לקראת עונת נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס בתמורה לרכז רומיל רובינסון. באטלנטה שיחק בליילוק במשך 7 עונות, תחת המאמן לני וילקינס, אשר בכולן העפילה הקבוצה לפלייאוף אך הודחה באחד משני הסיבובים הראשונים. לאורך תקופה זו שיחק לצד הכוכבים דומיניק וילקינס וקווין ויליס, ולאחר מכן לצד דיקמבה מוטומבו, סטיב סמית' וכריסטיאן לייטנר. בעונת, השנייה שלו באטלנטה, נבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שהעמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 9.7 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק. בעונות ו- הוביל בליילוק את רשימת החוטפים ב-NBA, עם 2.7 ו-2.6 חטיפות בממוצע למשחק, בהתאמה. בכל אחת מעונות 1995 עד 1997 היה אחד משלושת קלעי השלשות הפוריים בליגה, כשקלע בהן 199, 231 ו-221 שלשות, בהתאמה. בתקופתו עם ההוקס קלע בסך הכול 1,050 שלשות וחטף 1,321 פעמים, שניהם שיאי מועדון. 3,764 האסיסטים שמסר במדי ההוקס מציבים אותו במקום השני בתולדות המועדון, אחרי דוק ריברס (3,866).
בסוף עונת הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לחבילה שכללה את הבחירה העשירית בדראפט 1999, אותה ניצלה אטלנטה כדי לבחור את ג'ייסון טרי. בשתי עונותיו הראשונות עם הווריורס המשיך להציג יכולת טובה כרכז הפותח, עם 11.1 נקודות ו-6.7 אסיסטים למשחק. בעונתו השלישית בקבוצה,, עבר בליילוק לספסל, משם גיבה את הגארדים הצעירים לארי יוז וגילברט ארינאס, והעמיד ממוצעי שפל של 3.4 נקודות ו-3.3 אסיסטים ב-17.1 דקות למשחק בלבד. בסיום אותה עונה פרש בליילוק ממשחק, בגיל 35.
חיים אישיים
להקת הרוק פרל ג'אם הוקמה בשנת 1990 בשם "מוקי בליילוק" על שם השחקן שהיה אהוד על חברי הלהקה, ואף הופיעה בשם זה, אך מאוחר יותר שינתה את שמה. שמו של אלבום הבכורה של הלהקה, Ten, נבחר כמחווה לבליילוק ששיחק עם גופייה מספר 10.
ב-31 במאי 2013 היה בליילוק מעורב בתאונת דרכים חזיתית בקלייטון קאונטי, ג'ורג'יה, אשר הביאה למותה של אם לחמישה ילדים. בליילוק עצמו נפצע בתאונה ואף חובר למכונות החייאה, אך בהמשך החלים ויצא מכלל סכנה. בליילוק, שנהג ברכב אשר סטה ממסלולו וגרם לתאונה, הואשם בהריגה והודה באשמה באוקטובר 2014. הוא נשפט ל-15 שנות מאסר, ולאחר הסדר טיעון הופחת עונשו לשבע שנות מאסר, מתוכן ארבע על תנאי.
העשור הראשון של המאה ה-8
העשור הראשון של המאה ה-8 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 700 והסתיים ב-31 בדצמבר 709.
ארנת איילנד
ארנת איילנד (באנגלית: Island Arena; מילולית: זירת האי) היא עמק רחב בהרי דרווין, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
העמק מכוסה על ידי הכתף הרוחבית של קרחון דרווין.
גבעת ריצ'רדסון היא נונאטאק הבולט מעל פני הקרח המכסים את העמק.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה של ולינגטון, משלחת חקר מטעם אוניברסיטת ויקטוריה, מהעיר ולינגטון שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
השם הוא תיאורי.
העמק הוא דמוי ארנה, שהנונאטאק במרכזו הוא אי הבולט מעל פני הקרח.
דני א. אביכזר
'''דני א. אביכזר (מכונה: דני איי, באנגלית: Danny A. Abeckaser''') הוא שחקן וקולנוען אמריקאי יליד ישראל.
קריירה
בשנת 2010 אביכזר הפיק ושיחק בסרט "Holy Rollers", בו כיכב גם ג'סי אייזנברג.
בשנת 2012 גילם את דינו לפרון לצד השחקנים מייקל שאנון ווינונה ריידר בסרט "איש הקרח". בשנת 2013 היה לו תפקיד קטן בסרטו של מרטין סקורסזה "הזאב מוול סטריט".
בשנת 2016 קיבל אביכזר את התפקיד הראשון לסרט בו כיכב בתפקיד הראשי - הסרט "A Stand Up Guy".
סרט הבכורה של אביכזר כבמאי היה הסרט "First We Take Brooklyn" אשר יצא לאקרנים בשנת 2018 בו הוא גם כיכב לצד הארווי קייטל.
במהלך 2019 היה לו תפקיד קטן בסרטו "האירי" של מרטין סקורסזה בו הוא שיחק בסצנה עם רוברט דה נירו בתפקיד לואי המלח.
חיים אישיים
במאי 2022 התחתן בישראל בחתונה מתוקשרת עם מאי אלמקייס
Ї
יִי היא האות השלוש-עשרה ב של האלפבית הקירילי המייצגת את התנועה /ji/. היא נכתבת כ-І עם אומלאוט.
האות משמשת כיום באוקראינית, ברוסינית ובסלאבית כנסייתית ואף שימשה בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 באלפבית הקירילי הסרבי, אז ייצגה את הצליל /j/; בקיבולת זו, האות הוצגה על ידי דוסיטיי אוברדוביץ' אך הוחלפה בסופו של דבר באות Ј על ידי ווק סטפנוביץ' קראג'יץ'. זוהי אחת מ-5 האותיות באלפבית המייצגות צלילי י' עיצורית עם תנועה, יחד עם Ю ,Ё ,Е ו-Я (למרות זאת, היא והאות Ё אינן מהוות חלק מהאלפבית הקירילי הבסיסי).
באוקראינית, האות הוצגה כחלק מאורתוגרפיית ה"", במילון האוקראיני-גרמני של יבהן ז'לחיבסקי (2 כרכים, 1885–86).
חרשובה
חרשובה (ברומנית: Hârșova) היא עיר על הגדה הימנית של הדנובה במחוז קונסטנצה, בחבל דוברוג'ה, שברומניה. היישוב קדום מאוד (כשבעת אלפים שנה) ובימי קדם נשא את השם Carsium (קרסיום). אוכלוסיית המקום ב-2011 מנתה 9,642 תושבים.
בשנת 1970 הסתיימה באזור בניית הגשר מעל הדנובה.
יעקב האפט
יעקב האפט (11 בינואר 1884, קונוטופ, אוקראינה - ו' באדר תשכ"ו 26 בפברואר 1966, ירושלים) היה סופר, איש ציבור ורואה חשבון. ייסד את חברת "האפט את האפט" לראיית חשבון, היה חבר הנשיאות בוועד הלאומי ובוועד קהילת ירושלים, ייסד את פרס ברנר בשנת 1945, והיה ממקימי שכונת בית הכרם בירושלים.
שנים ראשונות והעלייה לארץ ישראל
יעקב היה מבין מארגני חבורה ציונית בעירו, ועד מהרה נבחר לצאת בשליחותה לעיירות בסביבתה. כך הוא פגש את אורי ניסן גנסין, שנעשה עד מהרה לידידו הקרוב. בשנת 1904 החליט יעקב לעלות לארץ ישראל עם החבורה הציונית שעליה נמנו גנסין והדסה יוּריץ, רעייתו לעתיד. זאת למרות ניסיונות שכנוע נגד הרעיון מאישים שפגש, כמו הרב טשרנוביץ, שבניו תכננו לעלות עם יעקב ארצה. עלה לארץ ישראל ביולי 1904, זמן קצר לאחר מותו של הרצל וימים אחדים לאחר רצח שר הפנים הרוסי פלבה. בין מקבלי פניו בארץ היה מנחם גנסין, אחיו של אורי ניסן, שהכירו מנעוריו. עם הגיעם לארץ, התפזרו בני החבורה בארץ ונפגשו מדי פעם במקומות שונים.
יעקב החליט לעבוד בקטיף בפרדסי פתח תקווה, והיה אחד מראשוני הפועלים היהודיים שעסקו בעבודה זו - עד אז רק הפועלים הערבים עבדו בה. לאחר ששכנעו את יהושע שטמפפר - ממייסדי פתח תקווה - והביעו נכונות לא לקבל שכר בימי עבודתם הראשונים (ימי ניסיון), הצליחו יעקב וחברו שבא עמו מרוסיה, הלל קרסיק, לקבל את העבודה הנכספת. בעקבות הצלחתם בעבודת הקטיף, הם המשיכו בה ואף נוספו עוד פועלים עברים לעבודה זו, ביניהם א"ד גורדון, שעבד לצדו של יעקב בשלב מסוים. לאחר זמן מה, עבר יעקב לעבוד כפועל גם בפרדסי מקוה ישראל.
המעבר לארצות הברית והעלייה השנייה לארץ ישראל
בשנת 1905 השתתף יעקב בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כנציג של חברי התנועה הציונית ממחוז קונוטופ שבו נולד. בקונגרס זה נדחתה סופית "תוכנית אוגנדה". לאחר הקונגרס חזר יעקב לרוסיה, ונישא להדסה בת משה אהרן יוּריץ ב-1906 בעיירת מולדתה קלינצקי. באותה השנה עברו בני הזוג לשיקגו, ארצות הברית ויעקב עבד שם כסוכן מכוניות. בני הזוג לא הצליחו להתרגל לאורח חייה ולמושגיה של החברה האמריקאית, ולכן ב-1910 החליטו שניהם לעלות ארצה.
חוות כנרת וירושלים
עם עלייתו, מונה יעקב על ידי ארתור רופין למנהל האדמיניסטרטיבי של חוות כנרת, שאותו מילא בשנים 1911–1912 תחת מנהל החווה, האגרונום משה ברמן. בחווה נולדו ליעקב ולהדסה שני ילדים - לוטוס וורדינה - שנפטרו לפני שהגיעו לגיל שנה. בנם הבכור לוטוס נולד ב-1911, והיה הילד הראשון שנולד בחוות כנרת. נפטר בגיל שישה חודשים בבית החולים הסקוטי בטבריה. קברו היה השני בבית הקברות על שפת הכנרת. עקב האסון הכפול, עזבו בני הזוג את החווה ופנו לירושלים, שם יעקב עבד כמנהל בתי המלאכה של בית הספר לאמנות בצלאל בשנים 1913–1918.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר חברו הטוב של האפט, יוסף חיים ברנר, עם בני משפחתו לחוות בן שמן, והותיר את כל כתבי היד שלו אצל האפט למשמרת.
לאחר שהבריטים כבשו את הארץ בשנת 1918, החלו התושבים היהודים בירושלים לארגן את מוסדותיהם תחת השלטון החדש. ביוזמתו של יעקב טהון, הם בחרו ב"וועד העיר ליהודי ירושלים", לייצגם מול השלטון הבריטי ולארגן את השירותים הקהילתיים - חינוך, בריאות וסעד. האפט היה חבר בוועד עד שנת 1932, ואף היה חבר בנשיאותו מספר שנים. גם היישוב היהודי בארץ ישראל החל להתארגן מחדש באותה התקופה. האספה המכוננת בראשותו של טהון התכנסה מספר פעמים והכינה את הבחירות לאספת הנבחרים. האספה בחרה ב"וועד הלאומי לכנסת ישראל", שהיה המוסד העליון של היישוב היהודי בארץ בתקופת המנדט הבריטי. יעקב היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, גם בנשיאותו, עד שנת 1927.
יעקב והדסה התגוררו באותה התקופה בשכונת בצלאל, שם נולדו בניהם דניאל ויהונתן. בהמשך נולדו להם בן נוסף ובת - מיכאל ומקסימה. בשנים 1918–1919 עבד יעקב כמנהל עסקי בבית החולים "הדסה", ובשנים 1920–1928 היה מנהל מחלקת ביקורת החשבונות בהנהלה הציונית ומילא בה גם תפקידים אחרים.
במאורעות תרפ"א נרצח ברנר בכפר ערבי סמוך לתל אביב. מותו השרה דיכאון רב על מעריציו ואוהביו, וביניהם יעקב האפט, שייסד לזכרו בשנת 1945 את פרס ברנר, שהוענק מדי שנה לסופר עברי בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוסמך יעקב לרואה חשבון, ומשנת 1928 כיהן כראש החברה לראיית חשבון אותה ייסד, "האפט את האפט".
ייסוד שכונת "בית הכרם"
האפט היה ממייסדיה הבולטים של שכונת בית הכרם, ונטל חלק מרכזי בארגונה ובניהולה במשך שנים רבות. היה מיוזמי הקמתה של אגודת "בוני בית" בשנת 1920, שמטרתה הייתה להקים שכונת גנים חדשה במערב ירושלים, עם בתי מגורים על מגרשים נרחבים, שבמרוצת הזמן יהיו מוקפים גינות, אילנות ועצי פרי. חברי האגודה - מורים, סופרים ופקידים במוסדות ציבוריים - שילמו תשלומים חודשיים בשיעורים קטנים, כדי לקנות את השטח שעליו תוקם השכונה החדשה. בארגון היו כ-150 חברים, ולכן הם נזדקקו לשטח גדול - לפי התכנונים הראשוניים הם רצו לרכוש לכל חבר מגרש בשטח של כ-1.5 דונמים, ובסה"כ היו זקוקים לשטח של כ-300 דונם, כולל שטחים ציבוריים וכבישים.
חברי האגודה חיפשו שטח מתאים לבניית השכונה. תחילה מצאו שתי חלקות בדרך להר הצופים, אך ויתרו עליהן מאחר שלאחת דרשו מחיר גבוה מדי, והשנייה, למרות מחירה הנמוך, הייתה על גבעה רמה, שמשני עבריה מורדים תלולים המוליכים אל גיאיות - מקום לא מתאים לבניית שכונת מגורים. בהמשך הם מצאו חלקת אדמה במקום בו נמצאת כיום שכונת "בית וגן", אך חברי האגודה "בית וגן" הכריזו שיש להם זכות קדימה על החלקה, ולכן חברי "בוני בית" ויתרו עליה. לבסוף הם קנו חלקת אדמה ממערב לירושלים, בשטח סלעי, שם נמצאת שכונת "בית הכרם" היום. זאת לאחר ששכנעו אדם אמיד שגם רצה לרכוש את השטח הזה, לוותר על העסקה.
יעקב האפט מילא תפקיד מכריע לא רק בעסקה לקניית השטח, אלא גם בתכנונה ובראשית בנייתה, תוך ניצול קשריו עם מוסדות ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית. תכנון השכונה החדשה הופקד בידיו של ריכרד קופמן, אדריכל ובונה ערים, שארתור רופין מינה אותו למנהל המחלקה לבניין ערים ואדריכלות מטעם ההנהלה הציונית וחברת הכשרת היישוב. תוכניתו אושרה על ידי הוועדה לבניין ערים ב-5 ביולי 1922. קופמן החשיב את השכונה ליצירתו המשובחת ביותר, שבוצעה בדיוק על פי התכנון שלו, על כל פרטיו.
האפט נבחר ליו"ר הוועד של השכונה ב-1922 והוא הציע את תקנון השכונה והביאו לאישור המועצה ולאחר מכן לאישורה של ממשלת המנדט בינואר 1924. בסוף 1925 הוא התפטר מראשות הוועד, שהחליט באספה כללית לרשום את שמו של האפט כמייסד השכונה וכראש הוועד הראשון, כהוקרה על שירותו לשכונה ועל חלקו המכריע בבניינה. בשנת 1927 נבחר יעקב שוב ליו"ר הוועד, ולאחר שהוציא את הוועד ממצבו הכספי הקשה - בעזרת הלוואות שהצליח להשיג - וביצע שיפורים רבים בשכונה, פרש בשנית מניהול הוועד, אך המשיך בפעילותו בוועדות אחרות בשכונה.
כתיבתו הספרותית
ראשית פרסומו הייתה בסיפור שהתפרסם בשבועון "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן (שנה ב', תרס"ד) ולאחר מכן פרסם רשימות, סיפורי ילדים ועוד ב"שבלים", בקובץ שערך ברנר, לזכר א"נ גנסין "הצדה" (חתום שם: י. ה.), "העולם", ו"הפועל הצעיר". הוא כתב ויצר עד לשנות ה-30 לחייו. לאחר מכן עשה הפסקה של כ-45 שנה, שלאחריה המשיך לכתוב. יצירותיו מתאפיינות בעיקר בהצגת חייו האישיים ובאהבת הארץ והידורה.
שנותיו האחרונות
את שנותיו האחרונות האפט הקדיש ברובן לכתיבה. הוא כתב שני ספרים, אוטוביוגרפיים ברובם, "ברון כוכבי ערב" ו"מעגלי זריחה ושקיעה".
נפטר בירושלים בשנת 1966, ו' באדר תשכ"ו, בגיל 82.
כנסיית הרובע המאוחדת הראשונה
כנסיית הרובע המאוחדת הראשונה (באנגלית: United First Parish Church) היא קהילה אוניברסילית אוניטריאנית ב, מסצ'וסטס, שהוקמה ככנסיית הרובע של קווינסי בשנת 1639. בניין הכנסייה הנוכחי נבנה בשנת 1828 על ידי חוטב האבנים הנודע אבנר ג'וי מבוסטון, ועוצבה על ידי. הבניין נכנס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-30 בדצמבר 1970, בשל הקשר שלו עם משפחת אדמס, שמימנה את בנייתו ושחבריה המשמעותיים ביותר קבורים בכנסייה.
הכנסייה נקראת גם כנסיית הנשיאים, מכיוון ששניים מנשיאי ארצות הברית, ג'ון אדמס וג'ון קווינסי אדמס, קבורים בכנסייה יחד עם נשותיהם, אביגייל אדמס ולואיזה אדמס. הארבעה קבורים מתחת לכנסייה בקריפטה משפחתית. מקום מושבם בכנסייה, מספר 54, מסומן בלוח וסרט.
היסטוריה
בניין הכנסייה הנוכחי בנוי מגרניט שנחצב במקום. חזית הכנסייה נתמכת על ידי ארבעה עמודי גרניט מונוליטיים, כשכל עמוד בגובה 7.6 מטר ומשקלו מוערך ב-25 טון. מעל החזית הראשית מתנשא מגדל דו-שלבי, חלקו התחתון מוארך ולא מעוטר, והוא בעל לוחות שעון מכל צד, ומעליו כיפה פתוחה עם שמונה עמודים.
נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס מימן את בניית הכנסייה באמצעות תרומת קרקע, ועיקר הגרניט הגיע מהמחצבה של משפחת אדמס. עם זאת, העמודים הם ממחצבה מקומית אחרת, שכן מחצבתה של משפחת אדמס לא הייתה עמוקה מספיק עבור עמוד בגובה מלא. הפעמון המקורי שלו נוצק על ידי פול רוויר, אך הותך ונוצק מחדש מכיוון שלא היה חזק מספיק כדי לשמש כאזעקת אש. התקרה הכיפתית מייצגת שעונית מוקפת בלוטוסים.
מקום קבורתם של משפחת אדמס
ג'ון אדמס ובנו, ג'ון קווינסי אדמס, יחד עם הגברות הראשונות שלהם, אביגייל אדמס ולואיזה אדמס, קבורים בכספת משפחתית במרתף הכנסייה. רק כנסייה אחת נוספת בארצות הברית מכילה קבר נשיאותי: הקתדרלה הלאומית של וושינגטון בוושינגטון די. סי. שבה קבורים שרידי הנשיא וודרו וילסון והגברת הראשונה אדית בולינג וילסון.
רבקה רביץ
רבקה רביץ (נולדה ב-7 באפריל 1976) היא אשת ציבור שכיהנה כראש הסגל של נשיא המדינה לשעבר, ראובן ריבלין, עמו היא עובדת משנת 1999. זכתה לתהודה תקשורתית בהיותה אשה חרדית ואם למשפחה מרובת ילדים בעמדה ציבורית בכירה.
ביוגרפיה
לאחר כמה שנות עבודה עם ראובן ריבלין בכנסת, למדה מנהל עסקים ומדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה, לאחר מכן השלימה תואר שני במנהל עסקים. נכון לשנת 2017, היא עובדת על דוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
קריירה
אחרי נישואיה בגיל 18, החלה רביץ לעבוד במשרה חלקית כמורה בשכר נמוך – 700 שקלים לחודש. כאשר חמיה, הרב אברהם רביץ, יושב ראש ועדת הכספים של הכנסת חיפש עוזרת, היא הגישה מועמדות לתפקיד והתקבלה. כעבור שלוש שנים היא נאלצה לעזוב את העבודה עמו, בשל חוק חדש שאסר על פקידי ממשלה העסקת בני משפחה. החלה לעבוד כעוזרת הפרלמנטרית של חבר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה גם הוא חבר ועדת הכספים. בהמשך הפכה לראש הלשכה וניהלה רבים מהקמפיינים שלו, לרבות קמפיינים לבחירתו כיושב ראש הכנסת ב-2003 וב-2009, ולבחירתו לנשיא מדינת ישראל בשנת 2014, אז הפכה לראש הסגל שלו.
בשנת 2021, בסמוך למועד סיום תפקידו של ריבלין כנשיא, הצטרפה רביץ אל ריבלין לפגישת עבודה אחרונה עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ובמהלכה כרע ביידן ברך בפניה כאות כבוד לאחר ששמע שהיא אם לשנים עשר.
בשנת 2022 מונתה רבקה רביץ לתפקיד ראש מדור תרבות חרדית במשרד התרבות והספורט, כאשר עד היום משרד זה החזיק רק יועץ חיצוני לענייני חרדים מר ישראל נחמן חשין.
בינואר 2023 הוציאה את הספר "אם וארץ" ספר אוטביוגרפי, הספר יצא לאור בכנרת זמורה-ביתן דביר.
Sonic 3D Blast
Sonic 3D Blast (ידוע ביפן כ-Sonic 3D, באירופה כ-Sonic 3D: Flickies' Island) הוא משחק וידאו מסדרת המשחקים סוניק הקיפוד, שיצא בשנת 1996 לקונסולת ה-Sega Genesis\Mega Drive ולקונסולת ה-Sega Saturn וב-1997 יצא למחשב האישי. בנוסף לכך בשנת 2002 הושק ל-GameCube אוסף משחקים שנקרא "Sonic Mega Collection" וכולל את המשחק. בשנת 2004 הושק לפלייסטיישן 2, אקסבוקס ו-PC גרסה חדשה חדשה הנקראת "Sonic Mega Collection Plus" הכוללת גם היא את המשחק, שיצא בהמשך לפלטפורמות נוספות.
דמויות
במשחק ניתן לשחק עם סוניק בלבד אך ישנם עוד דמויות שניתן לראות במשחק ː
ציפור שנייה
ציפור שנייה (מוכר במילותיו הראשונות: ראיתי ציפור רבת יופי) הוא שיר עברי מאת המשורר הישראלי נתן זך, שהתפרסם בקובץ שיריו "כל החלב והדבש" (עם עובד, 1966). השיר הולחן על ידי המוזיקאי והמפיק המוזיקלי מישה סגל ובוצע לראשונה ב-1972 על ידי צמד הזמרות היהודיות-קנדיות סוזן ופראן, ובהמשך על ידי נורית גלרון (1979), חוה אלברשטיין ואחרים.
נסיבות הלחנת השיר וביצועו הראשון
השיר הולחן על ידי מישה סגל עבור פסטיבל "מנגינות למילים: שירי משוררים", שנערך בינואר 1972 בבית החייל בתל אביב תחת פיקודו של יצחק לבני. בערב זה בוצעו 15 שיריהם של משוררים ישראלים בני זמננו (לצד זך – יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ ודוד אבידן), שהולחנו על ידי דפנה אילת, מוני אמריליו, סשה ארגוב, שלמה ארצי, מתי כספי, צביקה פיק ויאיר רוזנבלום. המנהל המוזיקלי והמנצח היה עודד פנחסי, והמבצעים האחרים היו חוה אלברשטיין, שלמה ארצי, עדנה גורן, צילה דגן, הדודאים, דורית ראובני ושלישיית פיקוד מרכז, רבקה זהר, שולה חן, מתי כספי וצביקה פיק.
השיר, שבוצע על ידי צמד הזמרות היהודיות-קנדיות סוזן ופראן, היה ללהיט.
ביצועי השיר
זהו שיר קצר במהותו. על כן, העיבוד לרוב משנה במעט את מבנה השיר. בפרט, העיבוד כולל חזרה כפולה על מילות השיר.
בחלק מהעיבודים ישנו גם מבוא מוזיקלי (באורך לפחות עשר שניות) שמכין לקראת תחילת השירה.
בנוסף, קצב השירה בביצועים השונים הוא לרוב איטי ורגוע.
לשיר קיימים עיבודים למקהלה מעורבת (דוד מורס), מקהלת נשים (פנינה ענבר), לאנסמבל חליליות ועוד.
מבנה השיר
השיר מחולק לשני בתים מחורזים. בבית הראשון מתואר המפגש עם הציפור, ובשני מתואר השפעתו על הדובר בשיר.
בשני בתי השיר יש אותו מספר של שורות. ראוי לציין שבבית הראשון קיימת שורה שהיא דומיננטית יותר מבחינת אורכה (השורה השלישית).
פרשנות
לשיר ישנן פרשנויות רבות, המשותף למרביתן הוא העבודה לכך שאותו שיר מדבר על חוויית התגלות. השיר מתאר את ההתפעלות מאותה התגלות ואת השפעתו על הדובר בשיר.
יש התייחסויות שונות לכותרת השיר. בפרט, להתייחסות לאותה ציפור כ"ציפור שנייה". בין יתר הפרשנויות, בחלק מהן משוער שזה נעשה כהמשך לשיר אחר של זך (שמופיע ללא כותרת) בו גם מתואר מפגש עם ציפור, ובחלקן משוער שזה דווקא מתאר גם סוג של תקווה למפגש עם ציפור נוספת.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
עמק גרנט
עמק גרנט (באנגלית: Grant Valley) הוא עמק בהרי דרווין, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין רמת קומיוניקיישן, להר אש.
אונת קרח היוצאת מקרחון הת'רטון חוסמת את פתחו של העמק.
גובהו של העמק 1,127 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
העמק נקרא על שמו של בטי קתרין גרנט (Bettie Kathryn Grant), שהייתה אחראית מערכות המידע בתחנת הקוטב הדרומי. גרנט שהתה באנטארקטיקה במשך 11 תקופות שירות (בין 1990 ו-2001), מהן עשר בתחנת הקוטב הדרומי. גרנט שהתה בעונת החורף האנטארקטי בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1993.
לקריאה נוספת
• Webster-Brown, J., Gall, M., Gibson, J., Wood, S., & Hawes, I. (2010), The biogeochemistry of meltwater habitats in the Darwin Glacier region (80°S), Victoria Land, Antarctica, Antarctic Science, 22(6), 646-661. doi:10.1017/S0954102010000787
יוסי אברהמי
יוסי אברהמי (נולד ב-25 בפברואר 1957) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש מועצת גבעת זאב מאז שנת 2008. בעברו היה כדורגלן ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים, והיה שותף לזכייתה בגביע המדינה בשנים 1976 ו-1979. אברהמי כונה בפי האוהדים "הווספה".
ביוגרפיה
אברהמי נולד וגדל בירושלים במשפחה דתית, לשמואל ושרה, שעלו לישראל מהעיר יזד שבאיראן. אביו היה חנווני ברחוב צפניה בירושלים. אברהמי הסתיר מהוריו את העובדה ששיחק בנוער של בית"ר לנוכח העובדה שהמשחקים נערכו בשבת. אברהמי גדל כבן טיפוחיו של מישל פורטל שהעלה אותו לקבוצת הבוגרים בעונת 1974/1975.
אברהמי זכה לדקות משחק רבות דווקא בעונת 1979/1980 בה נשרה הקבוצה לליגת המשנה, ואף הוזמן לשחק בנבחרת ישראל שם ערך הופעה בודדת במשחק נגד נבחרת אוסטריה בשנת 1979. לאחר עונת 1983/1984, בה הפסידה בית"ר את האליפות, החליט מאמן הקבוצה דוד שווייצר לשחרר את אברהמי, ובעקבות כך החליט אברהמי לפרוש ממשחק פעיל.
קריירה פוליטית
לאחר הפרישה פנה אברהמי לפוליטיקה. אברהמי, המתגורר בגבעת זאב, ניצח בבחירות ב-2008 בבחירות לראשות המועצה, וזאת לאחר שכבר התמודד על התפקיד בעבר ומילא תפקידים אחרים במועצה. הוא נבחר מחדש לתפקיד בבחירות המקומיות ב-2013 וב-2018.
ג'ורדן ספית'
ג'ורדן אלכסנדר ספית' (באנגלית: Jordan Alexander Spieth; נולד ביולי 1993) הוא שחקן גולף מקצועני אמריקאי. ספית' הצליח כבר בגיל 21 לזכות בטורניר ראשי והיה בכך לצעיר ביותר לזכות בתואר כזה אחרי טייגר וודס שזכה בטורניר בהיותו צעיר ממנו ב-155 ימים. באותה שנה כבר דורג במקום השני בעולם.
בשנת 2015 זכה ספית' בשני טורנירים ראשיים: טורניר המאסטרס שם זכה כמקובל ללבוש את המקטורן הירוק המוענק לזוכים תוך שהוא משווה את שיאו של טייגר וודס בתוצאה של 18 מתחת לרף (Under Par), ובאליפות ארצות הברית.
ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד
ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד (באנגלית: John Russell, 1st Earl of Bedford; 1485 – 14 במרץ 1554/1555) היה שר בממלכת אנגליה בתקופת בית טיודור, אשר שירת כלורד אדמירל העליון וכלורד שומר החותם.
בין האדמות והרכוש שהוענקו לו על ידי הנרי השמיני אחרי פירוק המנזרים היו המנזר והעיר של טאביסטוק (Tavistock), והשטח שכיום שוכן בו הקובנט גרדן.
ראסל הוא אב המשפחה הראשון של כל הרוזנים והדוכסים של בדפורד ושל הרוזנים לבית ראסל, בהם ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה, והפילוסוף ברטרנד ראסל.
דובוני אכפת לי: המסע אל עיר הכוכבים
דובוני אכפת לי: המסע אל עיר הכוכבים (באנגלית: Care Bears: Share Bear Shines) הוא סרט טלוויזיוני של הסדרה דובוני אכפת לי. הסרט שודר לראשונה באוסטרליה ב-10 במרץ 2010, בארצות הברית ב-6 בנובמבר 2010 ובישראל ב-16 באוקטובר 2011 בערוץ הופ. אורך הסרט הוא 70 דקות.
תקציר העלילה
שיתופית היא הדובונית היחידה שמאמינה שקיימת הנסיכה ניצוץ כוכב. פתאום הכוכב שהיה של הנסיכה ניצוץ כוכב בעיר הכוכבים נפל ישר לארץ אכפתיה ושיתופית מחזירה אותו בחזרה לעיר הכוכבים. הנסיכה ניצוץ כוכב שנמצאת בעיר הכוכבים החליטה לכבות את הכוכבים שבשמיים, מכיוון שאף אחד חוץ משיתופית כבר לא מאמין בקיומה. כשהדובונים היו בעיר הכוכבים הם האמינו בקיומה ואז היא הפעילה בחזרה את הכוכבים שבשמיים.
דמויות ומדבבים
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
ג'יימס ארל ראדר
ג'יימס ארל ראדר (באנגלית: James Earl Rudder 6 במאי 1910 - 23 במרץ 1970) היה מייג'ור גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד גדוד הריינג'רים ה-2 שלחם בקרב פואנט דו אוק במהלך הפלישה לנורמנדי.
חייו
ראדר נולד בעיירה עדן שבטקסס. הוא למד באוניברסיטת טקסס A&M ובמסגרת העתודה האקדמית עבר קורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית, והוסמך כקצין חי"ר. לאחר לימודיו עבד כמורה וכמאמן פוטבול. עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, התגייס ראדר לצבא ושימש בשורת תפקידי מטה ופיקוד בדיוויזיית החי"ר ה-83. בשנת 1943 מונה למפקד גדוד הריינג'רס ה-2. בפלישה לנורמנדי פיקד ראדר על צוות קרב של הריינג'רס שכלל את גדודי הריינג'רס ה-2 וה-5. זמן קצר בטרם הפלישה גילה ראדר כי סגנו, שאמור היה לפקד על כיבוש עמדת התותחים בפואנט דו אוק, אינו כשיר לתפקידו. בשל כך פיקד ראדר על גדוד הריינג'רס ה-2 שנחת בחוף אומהה וכבש את מתחם בפואנט דו אוק, לאחר לחימה קשה. על האופן שבו פיקד על הגדוד בקרב הוענק לראדר צלב השירות המצוין. בהמשך המלחמה פיקד על רגימנט הרגלים ה-109 במהלך הקרב על הבליטה, שם עוטר בכוכב הכסף על גבורתו.
לאחר המלחמה שימש בשורת תפקידי מטה ופיקוד במילואים ועלה לדרגת מייג'ור גנרל. לאחר שחרורו שימש כנשיא אוניברסיטת טקסס A&M.
אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין
אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Alois I von Liechtenstein, 14 במאי 1759 - 24 במרץ 1805), היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1781–1805.
ביוגרפיה
בשנת 1781 מת אביו פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ואלויס עלה לשלטון במקומו. אלויס התעניין בייעור, ומשום כך הורה על נטיעת עצים רבים בנחלותיו. בנוסף אלויס תמך בכריית הברזל מנחלותיו באזור אולומואוץ במוראביה, וכן טיפח מאוד את הפארק בלדניצה-ואלטיצה. אלויס הזמין את האדריכל יוזף הארדמוט לבנות לו ארמון חדש, וכן הרחיב את ספריית ליכטנשטיין באמצעות רכישה של אוספי ספרים מלאים.
במהלך שלטונו, בוצעה בליכטנשטיין ההוצאה להורג האחרונה בהיסטוריה שלה, כאשר ראשה של ברברה ארני נערף באשן על גנבה.
ב-15 בנובמבר 1783 התחתן אלויס בפלדסברג עם קרולינה, רוזנת מאנדרשייד-בלנקנהיים, בתם של יוהאן וילהלם, רוזן מאנדרשייד-בלנקנהיים ויוהנה מקסימיליאנה, רוזנת לימבורג-שטירום, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-24 במרץ 1805 מת אלויס בווינה, ואחיו יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
יורי מודין
יורי איוואנוביץ' מודין (ברוסית: Юрий Иванович Модин; 8 בנובמבר 1922, סוזדל – 2007, מוסקבה) היה איש הק.ג.ב, שפיקח על "רשת קיימברידג'" בשנים 1948–1951, כאשר דונלד דוארט מקלין העביר סודות אטומיים לסובייטים. בשנת 1951 סידר מודין את עריקתם של מקלין וגאי ברג'ס. קודמיו של מודין בשליטה על רשת הריגול קיימברידג' הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
מודין אמר על קים פילבי בפברואר 1994:"הוא מעולם לא גילה את האני האמיתי שלו. לא הבריטים, ולא הנשים שהוא גר איתן, וגם אנחנו עצמנו [הק.ג.ב] לא הצליחו לחדור את שריון המסתורין שלבש. ההישג הגדול שלו בריגול היה מפעל חייו וזה העסיק אותו עד יום מותו. אבל בסופו של דבר אני חושד שפילבי לעג לכולם, במיוחד לנו."בספרו מ-1994 חשף מודין כי בימים הראשונים מוסקבה לא ממש סמכה על סוכני רשת קיימברידג', שהעבירו מידע סודי לברית המועצות. הק.ג.ב התקשה להאמין שלגברים תהיה גישה למסמכים סודיים ביותר; הם היו חשדניים במיוחד כלפי פילבי ותהו כיצד הוא יכול להפוך לסוכן בהתחשב בעברו הקומוניסטי. על פי סקירת ספרו, "המרכז הגיע למסקנה שכל חמישתם חייבים להיות באמת קציני מודיעין בריטיים המנסים לחדור לק.ג.ב."
"האיש החמישי"
מודין פרסם את ספרו "Mes Camarades de Cambridge" בצרפת בשנת 1994. הספר זיהה את הברון רוטשילד כחבר חשוב בטבעת המרגלים של קיימברידג'. לתרגום הבריטי, המו"ל הבריטי Headline Book Publishing, ביצע כמה שינויים, תחילה בכותרת והפך אותו ל"חמשת חבריי בקיימברידג'" עם כותרת המשנה: "בפעם הראשונה, איש הק.ג.ב. שלהם חושף את סודות המפורסמים בעולם טבעת הריגול - ברג'ס, מקלין, פילבי, בלאנט וקיירנקרוס." שנית, הכותרת שינתה שורות בעמוד 104, ואמרה כעת כי ג'ון קיירנקרוס היה האדם החמישי: בסוף שנת 1944 התווסף שמו של ג'ון קיירנקרוס, שנקרא בשם הצופן הקרליאן, לארבעת הסוכנים שהוא פיקח עליהם. הוא היה "האיש החמישי". קיירקרוס היה בשלב זה או אחר בקשר עם האחרים, אך הוא כמעט לא היה חבר בקבוצה.
המילים ששונו והוכנסו לכותרת היו המצאה, על פי מודין, שהצביע כי קיירנקרוס, לדעתו, מעולם לא היה בקשר עם אף אחד מחברי הקבוצה. עיתונאי הגרדיאן ריצ'רד נורטון-טיילור התקשר למודין לבדוק זאת ומצא אותו כועס על כך שהטענות הכוזבות, השינויים וההונאות כלפי הציבור הבריטי (ומאוחר יותר האמריקאי) הועלו מבלי להתייעץ עמו. אלן רוסברידגר, שהסכים עם ההערכה לפיה רוטשילד היה האיש החמישי, כתב גם בגרדיאן: "יורי מודין... אומר במהדורה האנגלית של ספרו האחרון כי קיירנקרוס היה 'האיש החמישי'. מודין אומר שמעולם לא השתמש במונח, שאינו כלול במהדורה הצרפתית של ספרו."
ג'ורג' סיגל (אמן)
ג'ורג' סיגל (באנגלית: George Segal; 26 בנובמבר 1914, ניו יורק – 9 ביוני 2000, ניו ג'רזי) היה צייר ופסל יהודי אמריקאי. עבודותיו משויכות לזרמי האמנות של הפוֹפ ארט והפיסול הסביבתי.
חייו ויצירתו
סיגל החל את דרכו כצייר וחדל מכך כשהחל לפסל בתחילת שנות ה-60. הוא נודע בעיקר בפסלים ובמיצבים פיסוליים של דמויות אדם במלוא קומתם, כשהם מוצבים במרחב הציבורי ומערבים בהם את הצופים. סיגל יצר את הפסלים באמצעות עטיפת דוגמנים חיים, רובם בני משפחתו וחבריו, על בגדיהם, בתחבושות ספוגות גבס עד להתקשוּתן. התבניות הוצגו בתחילה כמות שהן, מאוחר יותר צבע כמה מהן ואף יצר באמצעותן פסלי מתכת. לעיתים שילב במיצבים הפיסוליים פרטי רֶדי מֵייד המדגישים מציאות יומיומית. מיעוט הפרטים והצבעים תורם להבעת התוּגה השורה על יצירותיו. בסגנונו ובבחירת נושאי יצירותיו ניכרת חמלה אנושית עמוקה, ובכך ייחודו מיוצרים אחרים בתנועת הפופ ארט. רוב שנותיו חי ויצר במשק התרנגולות שלו בניו ג'רזי. ב-1997 הוענק לו פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה, וב-1999 – אות האמנויות הלאומי של ארצות-הברית.
לקריאה נוספת
דקל, ר', "עקדת יצחק ביצירתו של ג'ורג' סיגל ומלחמת וייטנאם", מותר 15, 2006, עמ' 143–146
יורי מודין
"האיש החמישי"
בראיון לאחר פרסום הספר הכחיש יורי מודין כי כינה את רוטשילד "סוכן סובייטי כלשהו". "בגלל שהוא היה ב-MI5 הם למדו ממנו דברים. זה לא הופך אותו לאיש החמישי, והוא לא היה." כותרת ספרו של מודין עצמו מבהירה את שמם של כל חמשת קבוצת הריגול קיימברידג': חמשת חברי קיימברידג': ברג'ס, מקלין, פילבי, בלאנט וקיירנקרוס על ידי איש הק.ג.ב.
יורי מודין מת בשנת 2007 במוסקבה.
פילמור אודיטוריום
פילמור אודיטוריום (באנגלית: The Fillmore Auditorium או The Fillmore) היה אולם הופעות בסן פרנסיסקו. בין השנים 1954 ל-1966 הופעל על ידי צ'ארלס סאליבן ובין השנים 1966–1968 על ידי בילי גרהאם. על שמו של הפילמור הקים גרהם את אולם הפילמור איסט בניו יורק ואולם הופעות מרכזי יותר בסן פרנסיסקו, פילמור וסט. בניין האודיטוריום ממוקם בפינת שדרות גירי ורחוב פילמור ברובע פילמור בסן פרנסיסקו.
היסטוריה
המבנה הוקם ב-1912 כאקדמיה למחול, Majestic Hall and Academy of Dancing. ב-1936 השתכן בו מועדון הריקודים "אמבסדור" (Ambassador Dance Hall) ובין 1939 ל-1952 פעלה במקום זירת החלקה על גלגיליות. ב-1954 רכש צ'ארלס סאליבן, אפרו-אמריקאי מקורב למאפיה, את המקום ושינה את שמו לפילמור אודיטוריום והפעיל בו ערבי ריקודים. במקום הופיעו כלהקות לריקודים הביג בנדס של ליונל המפטון, דיוק אלינגטון, ג'יימס בראון, הטמפטיישנס ועוד לקהל אפרו-אמריקאי. גרהאם שכר מדי פעם את המקום מסאליבן עבור העלאת מופעי רוק.
בדצמבר 1965 רכש בילי גרהאם את המקום והחל להעלות בו הופעות רוק ובפרט היה מרכז למוזיקה פסיכדלית. בין היתר הופיעו במקום הגרייטפול דד (51 הופעות), ג'פרסון איירפליין, Quicksilver Messenger Service, הדלתות, The Jimi Hendrix Experience, הבירדס, ג'ניס ג'ופלין ו- Big Brother and the Holding Company, סנטנה, פרנק זאפה, The Who, פינק פלויד וקרים. נוסף על רוק, העלה גרהם במקום הופעות ג'אז, מוזיקת נשמה ובלוז משל בי. בי. קינג, מיילס דייוויס, צ'ארלס לויד, אריתה פרנקלין, אוטיס רדינג והקראות שירה (למשל של אלן גינסברג).
לקראת הופעה של הוולווט אנדרגראונד וניקו ב-27 במאי 1966, עיצב דני ויליאמס (Danny Williams), מעצב התאורה של הלהקה, סט למופע אורות על הבמה. בכך יצר למעשה את התקן לעיצב תאורה במופעי רוק. הפילמור הזמין אותו לעצב את מערכת התאורה הקבועה שלו, ולהוסיף חידושים ששינו את התחום.
ב-1968, בשל התדרדרות השכונה, העביר גרהאם את פעילותו בסן פרנסיסקו לפילמור וסט. במקום נפתח לתקופה קצרה מועדון בשם The New Old Fillmore, שנסגר ב-1970. בשנות השמונים פעל במקום מועדון פאנק בשם The Elite Club.
בתרבות
המקום תועד ביצירתו של האנטר ס. תומפסון, "פחד ותיעוב בלאס וגאס".