cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמת דטרויט
מקור השם
וילקינס קרא לרמה "רמת האגודה האווירית דטרויט" (Detroit Aviation Society Plateau) על שמה של האגודה מדטרויט שבארצות הברית, שסייעה לארגון משלחת החקר שלו. לימים אושר שם מקוצר לרמה.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
• Mariusz Potocki, Paul A. Mayewski, Andrei V.Kurbatov, Jefferson C. Simões, Daniel A. Dixon, Ian Goodwin, Andrew M. Carleton, Michael J. Handley, Ricardo Jaña, Elena V. Korotkikh, Recent increase in Antarctic Peninsula ice core uranium concentrations, ,Atmospheric Environment Volume 140, September 2016, Pages 381-385, https://doi.org/10.1016/j.atmosenv.2016.06.010
Heart
Heart הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרוק הארט, אשר יצא בשנת 1985. היה זה האלבום הראשון של הלהקה עם קפיטול רקורדס, והוא שהה 92 שבועות במצעד בילבורד 200, והיה לאלבום הראשון (והיחיד בינתיים) של הארט להגיע למספר 1. האלבום הוסמך כפלטינה x5. הוא גם הניב את הסינגל הראשון של הלהקה שהגיע לראש המצעדים, "These Dreams", בנוסף לעוד ארבעה להיטים: "What About Love", "Never", "Nothin' at All" ו-"If Looks Could Kill".
ב-1986 היה האלבום מועמד לפרס גראמי בקטגוריה של ביצוע רוק ווקאלי הטוב ביותר על ידי צמד או קבוצה.
לודוויג דויטש
לודוויג דויטש (בגרמנית: Ludwig Deutsch; 1855–1935) היה צייר אוסטרי, שהתיישב בפריז והפך לאמן אוריינטליסט ידוע.
חייו וקריירה
פרטי חייו של לודוויג דויטש מעורפלים. הוא נולד בווינה בשנת 1855 למשפחה יהודית מבוססת. אביו היה איש כספים בחצר האוסטרית. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה 1872–1875, ואז, בשנת 1878, עבר לפריז שם התחבר מאוד למזרחיות.
את הכשרתו לאמנות המוקדמת קיבל באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בהדרכתו של אנסלם פוירבאך (1875–1877). בשנת 1877, כאשר פוירבך פרש כמורה, דויטש וכמה תלמידים אחרים ניסו להיכנס לכיתתו של ליאופולד קרל מילר, שעבר לפריז בשנת 1876, אך בתחילה סירב להכניסם. בשנת 1878 הוא התקבל סופית. ייתכן שהוא למד גם אצל ז'אן פול לורנס. בפריז התוודע לאמן רודולף ארנסט, שהפך לחברו לכל החיים. באמצעות חבריות כאלה, דויטש פיתח עניין באמנות המזרח. ציור האוריינטליזם הראשון שלו הופק בשנת 1881, כמה שנים לפני ביקורו הראשון במצרים.
בסביבות 1880 הוא ניתק את מגעיו עם וינה והתיישב בפריז. הוא הקים סטודיו ברחוב לה לה פלטייה בפריז והחל להציג ציורים בהצלחה רבה.
הבנת הנקרא
הבנת הנקרא היא היכולת להפיק משמעות מקריאה של טקסט כתוב.
לודוויג דויטש
חייו וקריירה
אף על פי שהנושאים המזרחיים המוקדמים ביותר שלו הופיעו בשנת 1881, מסעותיו המתועדים הראשונים של דויטש למזרח התיכון נעשו בשנת 1885, 1890 ו 1898, כשביקר במצרים. לאורך כל שנות ה-1890 ביקר במצרים לפחות שלוש פעמים. כמו רבים מבני דורו, הוא מצא השראה באור, בצבעים, בנוף ובמנהגים בצפון אפריקה. הוא אסף כמות עצומה של חפצים מזרחיים, כולל אריחים, רהיטים, כלים, בדים ותלבושות שבהם השתמש בהמשך בציוריו.
הבנת הנקרא
זוהי מיומנות אוריינית היכולה לשמש לצורכי תקשורת, למידה, בידור ועוד.
ידע ומיומנויות הנדרשים להבנת הנקרא
הבנת הנקרא היא תהליך קוגניטיבי הנשען על יכולות רבות כגון:
לודוויג דויטש
יצירתו
עבודתו המוקדמת התמקדה בעיקר בנושאים היסטוריים, אך לאחר ביקור במצרים, הוא התרכז בסצינות מזרחיות. הוא התעניין במיוחד בלכידת המראות העשירים והמפוארים של הארמון וסביבתו. הפירוט בציוריו מעולה. הוא היה פורה והפיק ציורים רבים עם אותו נושא - תפילות, שומרים, מוזיקאים, רוכלים וכו '. על מנת לייצר ציורים בכמויות גדולות, הוא יצר גישת פס ייצור, תוך שימוש באותן הגדרות עם נושאים ופעילויות שונות כדי ליצור רושם של מגוון. בקרב ציירי אוריינטליסטים אוסטרים, עבודותיו נחשבות למבוקשות ביותר על ידי אספנים.
הבנת הנקרא
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
עבור טקסט מודפס תהליך הבנת הנקרא מתחיל כאשר מידע כתוב נקלט במערכת הראייה על ידי הרשתית של העין. לאחר מכן הוא מעובד במרכז הראייה הראשוני שנמצא בקליפת הראייה.
לודוויג דויטש
יצירתו
כמו רבים מבני דורו, בהם פאול יואנוביץ', רודולף ארנסט וז'אן-ליאון ג'רום, עשה דויטש שימוש נרחב בצילום כדי להבטיח דיוק ארכאולוגי בתמונות המצוירות שלו בתכונות אדריכליות מקומיות כמו אריחים, עבודות אבן ועבודות העץ המסורתיות. במה שתואר כריאליזם תיעודי. זה אפשר לו להשתמש במזרח כהשראה, אך לייצר את מרבית ציוריו בסטודיו בפריז.
הבנת הנקרא
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
כתב ברייל נקלט על ידי חוש המישוש. באופן זה הוא יכול לשמש אנשים בעלי לקות ראייה חמורה או עיוורון.
המשמעות של המילים מפורשת באזור ורניקה, אשר נמצא באונה הרקתית.
קשיים בהבנת הנקרא
הטיפול הנפוץ לקשיים בהבנת הנקרא הוא הוראה מתקנת. אם הקשיים נובעים ממקור שפתי מומלץ לפנות לקלינאי תקשורת.
מערכת החינוך
יכולת הבנת הנקרא נחשבת למיומנות למידה בסיסית. מערכת החינוך שמה דגש רב על פיתוח יכולת הבנת הנקרא של התלמיד כבר מהכיתות הראשונות של בית ספר יסודי, משום שהיא עתידה לשמש אותו ככלי מרכזי לרכישת השכלה ולהשתלבות בחברה אוריינית. הבנת הנקרא נדרשת לצורך למידה מספרי לימוד, איתור ופירוש מידע במילון, אנציקלופדיה ועוד.
הבנת הנקרא נדרשת לצורך הבנת הוראות כתובות. בכך היא תורמת ליכולת של התלמיד להתמודד עם שיעורי בית באופן עצמאי ומצמצמת את התלות שלו בהורים.
בהתאם לכך הבנת הנקרא נדרשת לצורך קבלת תעודת בגרות והיא אחד המדדים של הבחינה הפסיכומטרית הנדרשת פעמים רבות כתנאי קבלה למוסדות להשכלה גבוהה.
באקדמיה נדרשת יכולת הבנת הנקרא לצורך התעדכנות מקצועית באמצעות קריאת כתב עת מדעי בתחום הדעת הרצוי.
מירב משולם-לוי
מירב משולם-לוי (נולדה ב-18 בדצמבר 1968) היא זמרת וסופרת ילדים, יוצרת ומלחינה ישראלית. יוצרת האלבום הכפול של שירי יום ולילה לילדים "יד קטנה". מופיעה בשירי ילדים בערוץ "הופ ילדות ישראלית" ובערוץ לולי.
ביוגרפיה
מירב משולם-לוי בוגרת האקדמיה למוזיקה והחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב, בוגרת שיטת "חינוך מוזיקלי לטף". מנחה במגוון חוגי מוזיקה להורים, תינוקות ופעוטות ובגני ילדים.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
נשואה למיכאל לוי ואמא לשניים. מתגוררת בתל אביב.
מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה (1945)
ב-24 ביוני, חודש ומחצה לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נערך במוסקבה בירת ברית המועצות מצעד ניצחון (ברוסית Парад Победы), לציון הניצחון ההיסטורי. היה זה הראשון מבין ארבעה מצעדי יום הניצחון שנערכו בברית המועצות. מאז שנת 1995 נערך מצעד זה מדי שנה בפדרציה הרוסית.
הרקע
מהלך הסיום של הצבא האדום במלחמתה של ברית המועצות בפולשים הנאצים היה הקרב על ברלין. ב-16 באפריל 1945 פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפה הסופית על ברלין. למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים, הצליחו הסובייטים להבקיע את מערכי ההגנה, והגיעו לפרברי העיר. ב-21 באפריל הושלם כיתורה של ברלין על ידי כוחותיהם של המרשלים גאורגי ז'וקוב ואיבן קונייב, כשאדולף היטלר עודו בתוכה. הלחימה בתוך ברלין ערכה כ-10 ימים, במהלכה סבלו הכוחות התוקפים אבדות כבדות. רק ב-2 במאי, לאחר התאבדותו של היטלר, נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר. ב-9 במאי חתמו נציגי הפיקוד העליון הגרמני על הסכם הכניעה הרשמי, לאחר שיומיים קודם נחתם הסכם הכניעה עם בעלות הברית המערביות.
ניצחונה של ברית המועצות היה לא רק בגדר ניצחון במערכה, אלא ניצחון היסטורי, שבא לאחר ארבע שנים של התמודדות אדירים עם גרמניה הנאצית, שבמהלכה, לאחר שורת תבוסות, כיבוש שטחים נרחבים, מיליוני הרוגים פצועים ושבויים, הצליחה ברית המועצות להתאושש, להדוף את הפולשים משטחה ומכל אירופה המזרחית ולסיים את המלחמה בהכרעת האויב בבירתו.
הייתה זאת העת לחגוג. ב-22 ביוני 1945 (תאריך סמלי של יום הפלישה הנאצית) פורסם מעל דפי העיתונים המרכזיים בברית המועצות צו רשמי של מנהיג ברית המועצות והמפקד העליון, יוסיף סטלין, צו המודיע כי לציון הניצחון על גרמניה במלחמת המולדת הגדולה, השם אותו העניקו הסובייטים למלחמתם, ייערך בכיכר האדומה במוסקבה ב-24 ביוני 1945 מצעד הניצחון של כוחות הצבא, הצי, וחיל המצב של מוסקבה. - מצעד הניצחון.
המצעד
המצעד התנהל בגשם שוטף שבגללו בוטל מטס אווירי מתוכנן. בפתיחת המצעד הופיעו בכיכר האדומה המרשל גאורגי ז'וקוב, מי שקיבל כניעת גרמניה לברית המועצות, וקונסטנטין רוקוסובסקי, מי שפיקד על מבצע בגרטיון, כשהם רכובים על סוסים, ז'וקוב על סוס לבן ורוקוסובסקי על סוס שחור, וסקרו את המצעד על גב סוסיהם. מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, סקר את המצעד מבימת הכבוד שמעל המאוזוליאום של לנין. ההיסטוריון אנטוני ביוור טען בספרו כי סטלין עצמו היה מיועד להוביל את המצעד ברכיבה על הסוס הלבן, אך בעת החזרות למצעד הסוס דילג וסטלין נפל ארצה, ואז הוא הטיל את משימת הרכיבה על ז'וקוב, שהיה בעברו קצין פרשים. ויקטור סובורוב, איש השירותים החשאיים של ברית המועצות שערק לבריטניה, הכחיש סיפור זה, ויש עדויות לכך כי ז'וקוב נועד להוביל את מצעד מלכתחילה. ההיסטוריון ריצ'רד אוברי מספר כי ב-19 ביוני זימן אליו סטלין את ז'וקוב ושאל אותו אם עודנו מסוגל לרכוב על סוס. ז'וקוב ענה לו בחיוב, וסטלין ציווה עליו לסקור את המצעד כשהוא רכוב על סוס. ז'וקוב השיב כי כמפקד עליון סטלין הוא שצריך למלא תפקיד זה. סטלין שהיה אז בן 65, ענה לו כי הוא זקן מדי למשימה זו.
בתום המצעד הגיעו אל קדמת מצבת הזיכרון של לנין שורה אחר שורה של חיילים שהטילו על הקרקע באקט סמלי 200 דגלים של היחידות והעוצבות של הוורמכט המובס ושל האס אס, ובהם דגלה של יחידת המשמר האישית של היטלר, דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה (Leibstandarte Adolf Hitler).
לאחר המצעד
המצעד היה נקודת השיא בתהילתו של סטלין בעיני העם הרוסי. חגיגות הניצחון נמשכו עוד לסירוגין במשך שבועות אחדים לאחר המצעד. פולחן האישיות של סטלין גבר, נשכחו שנות הטרור, הטיהורים הגדולים והגולאגים, ונרקמה האגדה בדבר "גאוניותו הצבאית של סטלין" אשר הביאה לניצחון. מיליונים העריצו אותו כאל. השינוי בא לאחר מותו של סטלין בשנת 1953. בעקבות השינויים שהתחוללו בברית המועצות הלך הפולחן ודעך. דמותו של סטלין נופצה כליל בסופו של דבר בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-1956 בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ברבות השנים הביאו השינויים שהתחוללו בברית המועצות לאחר מותו של סטלין להתפרקות ברית המועצות. ב-25 בדצמבר 1991 התפטר מנהיגה האחרון של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב מתפקידו כנשיא הסובייטי; דגל המגל והפטיש האדום של ברית המועצות הורד מהקרמלין והוחלף על ידי דגל שלושת הצבעים של רוסיה, ברית המועצות חדלה מלהתקיים ואת מקומה תפסה הפדרציה הרוסית, אך גם בה מתקיימים מצעדי יום הניצחון, מדי שנה ב-9 במאי, לציון ניצחונו של העם הרוסי על הגרוע באויביו.
ולדימיר זאב טיומקין
זאב טיומקין
ג'ורג' אייזר
ביוגרפיה
אייזר נולד בקיל שבקיסרות הגרמנית וכשהיה בן 14 היגרה משפחתו לארצות הברית. בתחילה התיישבה המשפחה בדנוור שבקולורדו ובהמשך עקרה לסנט לואיס שבמיזורי, שם עסק אייזר בהנהלת חשבונות במפעל תעשייתי והצטרף למועדון ההתעמלות המקומי ובשנת 1894 קיבל אזרחות.
במשחקים האולימפיים
בשנת 1904 התקיימו המשחקים האולימפיים בפעם השלישית בעת החדשה. תחרויות ההתעמלות, בדומה לשאר קטגוריות התחרות באולימפיאדה נמשכו על פני מספר חודשים. במהלך התקופה, התחרה אייזר במספר תחרויות משולבות של אתלטיקה והתעמלות, בהם לא הצליח להגיע להישגים מרשימים. בתחילת חודש יולי הגיע למקום ה-71 מתוך 119 מתחרים בתחרות אישית משולבת של מקצועות התעמלות (שלושה סיבובי תחרות על המקבילים והמתח, בהם שני סיבובי חובה, וסיבוב בחירה אחד) ולמקום ה-118 והאחרון בתחרות אישית משולבת של מקצועות האתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה למרחק וריצת 100 יארד).
בחודש אוקטובר התקיימו תחרויות אתלטיקה נוספות במסגרת האולימפיאדה. אייזר זכה ביום תחרויות בודד בשש מדליות אולימפיות. מהן שלוש מדליות זהב (טיפוס על חבל, מקבילים וסוס קפיצות), שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
אייזר המשיך והופיע במספר תחרויות בודדות לאחר המשחקים האולימפיים ונפטר ב- 1909 בדנוור, בירת קולורדו.
מריה ספירדונובה
מריה אלכסנדרובה ספירדונובה (16 באוקטובר 1884 - 11 בספטמבר 1941; רוסית: Мари́я Алекса́ндровна Спиридо́нова) הייתה מהפכנית סוציאל רבולוציונרית רוסית. ההתנקשות שביצעה בפקיד משטרה בכיר ב-1905 הייתה למעשה הטרור הפוליטי המפורסם ביותר שבוצע על ידי אישה ברחבי רוסיה, והעינויים שעברה על ידי המשטרה העלו את קרנה בעיני העם. לאחר 11 שנים בכלא בסיביר, שוחררה במהפכת פברואר 1917, ושבה כגיבורת המהפכה. היא הובילה את המפלגה הסוציאל רבולוציונרית לברית עם לנין והבולשביקים, אולם משנתאכזבה מאופיו הרודני של המשטר - שבה להיות מבקרת חריפה שלו. היא נאסרה שנית לאחר פירוק הברית ב-1918, ולאחר מכן נכלאה במוסד לחולי נפש.
במהלך הטיהורים הגדולים ב-1937–1939 נעצרה שוב ספירדונובה על ידי משטרת החרש ונשלחה לעבודות כפייה בגולאג, שם הוצאה להורג לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בקיץ 1941.
שנותיה הראשונות
אלכסנדרובה נולדה בעיר טמבוב, כ-480 ק"מ מדרום מזרח למוסקבה. אביה היה פקיד בנק בכיר, חבר במעמד האצולה הזוטר באימפריה הרוסית. היא למדה בגימנסיה המקומית, אולם מותו של אביה ממחלת השחפת הוביל לנשירתה מהלימודים בשנת 1902. למשך זמן קצר למדה רפואת שיניים במוסקבה. עם שובה לטמבוב עבדה כפקידה בכנסייה מקומית. במהרה החלה להיות מעורבת בפעילות פוליטית, ובמרץ 1905 נעצרה במהלך מהומות הסטודנטים. היא ניסתה להתקבל ללימודי אחיות, אך נדחתה בשל הרקע הפוליטי שלה. היא הצטרפה למפלגה הסוציאל רבולוציונרית (ס"ר), והתמסרה לפעולתה בה, כמו כן נקשרה במערכת יחסים עם מנהיג ס"ר מקומי בשם ולדימיר ולסקי. כפעילי ס"ר רבים אחרים, אמצה את רעיונות ההתנקשות והטרור האישי הפוליטי ככלים מהפכניים. היא הייתה בין אלפי אנשי המפלגה אשר תקפו מנהיגים רוסים, במהלך מהפכת 1905 ולאחריה.
ההתנקשות בלז'נובסקי
המטרה שסימנה לעצמה ספירדונובה הייתה ג.נ. לז'נובסקי - בעל אדמות וחבר המועצה המחוזית בטמבוב, שהיה גם ממונה אזורי על משטרת בוריסוגלבסק, עיירה מדרום מזרח לטמבוב. לז'נובסקי היה ידוע לשמצה בשל דיכוי תסיסת האיכרים במחוז, וועדת תנועת הס"ר בטמבוב הכריזה על ראשו "גזר דין מוות". ספירדונובה התנדבה להוציא את גזר הדין לפועל. היא עקבה אחת לז'נובסקי במשך כמה ימים, ולבסוף נקרתה בידה ההזדמנות בתחנת הרכבת של בוריסוגלבסק ב-16 בינואר 1906. היא ירתה בו מספר יריות מאקדחה ופגעה בו חמש פעמים, הוא מת ב-10 בפברואר מפציעותיו. ספירדונובה נעצרה מיד על ידי שומרי ראשו הקוזאקים של לז'נובסקי.
הפרשה כמעט ולא סוקרה בתקשורת, עד שהעיתון הליברלי הסנט פטרסבורגי 'רוס', פרסם ב-12 בפברואר מכתב מספירדונובה אשר תארה את העינויים וההתעללות אשר עברה מאז מעצרה - אגרופים, שוטים, מגפיים, כיבוי סיגריות על עורה, הפשטה ואונס מידי מפקד הקוזאקים אברמוב. המכתב רמז כי האונס בוצע בתחנת הרכבת בטמבוב. סיפורה הפך סנסציה בקרב קוראי הרוס. על אף שרובם התנגדו לטרור הפוליטי, רובם זעמו על היחס האכזרי כלפי האסירה. חזותה המצודדת עוררה אף היא הזדהות בקרב הקוראים. המעגלים הליברליים גינו את הרשויות בטמבוב, וספירדונובה תוארה כ"זכה, בתולית, פרח של יופי רוחני... בידי אורנגוטנג עוגב". נשים בנות כל המעמדות תבעו "צדק לאחותם המחוללת".
הרוס אף שלחו כתב לטמבוב, ו.א. ולדימירוב, אשר הפיק בעניינה שבעה מאמרים סנסציוניים שהופיעו בחודש מרץ, אשר תיארו בצבעים עזים את מסכת ההתעללויות שעברה, ואף מסרו פרטים נוספים על פרשת האונס. ולדימוירוב אף הפריז בתאורי הרקע הפוליטי של ספירדונובה, כשהוא חוטא לאמונותיה האמיתיות, באופן שעורר את זעמם הן של אנשי תנועת ס"ר, הן של השמרנים והן של השלטונות. ספירדונובה עצמה התכחשה לדבריו. ב-11 במרץ נשפטה ספירדונובה והורשעה ברצח לז'נובסקי. היא נידונה למוות, אך בית הדין המליץ על המתקת עונשה לעבודות כפייה בסיביר. ספירדונובה נשלחה לגלות ב-20 במרץ, והעיתונות הליברלית המשיכה בקמפיין התמיכה בה. ב-2 באפריל נרצח גם הכתב ולדימירוב, פרשה שעוררה אף היא סנסציה. ב-8 באפריל שחררה הממשלה את דו"ח על האירועים, אשר אישש את טענותיה כי הוכתה על ידי הקוזאקים, ובו נטען כי אברמוב השפיל אותה באופן מילולי ברכבת, אך טענותיה החמורות יותר הוכחשו. הדו"ח הוקע כטיוח.
מכתבים סודיים בין מריה לאחותה יוליה, אף היא פעילת ס"ר, נתפסו על ידי המשטרה ב-19 בפברואר. דו"ח של השלטונות שפורסם על המכתבים ציין כי ספירדונובה ביקשה שלא לחשוף את הקשר הרומנטי שלה עם ולסקי, שהיה נשוי. בחוגים הליבראליים ראו בכך ניסיון להטיל דופי באופיה המוסרי של ספירדונובה, ולפגוע בדימוי ה'בתולי' שלה.
ספירדונובה נשלחה לסיביר ברכבת, בקרון אחד עם עוד חמש נשות ס"ר אשר לקחו חלק בפעולות טרור פוליטי. את הקבוצה נהגו לכנות "השש" (Shesterka), וספירדונובה הייתה המפורסמת מביניהן, זאת בשל גילה הצעיר ויופיה, וכן בשל מוצאה הרוסי - יתר הנשים היו ממוצא יהודי, בלארוסי או אוקראיני. היא זכתה בפי העם לכינוי 'מרוסיה'. במהלך מסעה, בכל נקודת עצירה של הרכבת התכנס המון אשר הזדהה עם השש, וספירדונובה נאמה על דרכה המהפכנית של תנועת הס"ר. הקבוצה הועברה למתקן הכליאה מלצבסקיה (Maltzevskaya) בנרצ'ינסק (על הגבול עם סין). שם נכלאה ספירדנובה למשך 11 שנים במהלכם ספגה יחס קשה ביותר, ובכללו הפשטות והלקאות שלא היו נהוגות ביחס לאסירים פוליטיים אחרים באותה התקופה.
מנהיגת המפלגה השמאלית הסוציאל רבולוציונרית לאחר השחרור
לאחר מהפכת ה-17 באוקטובר 1917, שוחררה ספירדונובה מכלאה בסיביר, במסגרת חנינה כללית למהפכנים הכלואים. עם שיחרורה הייתה נערצת על ידי המוני העם, ובייחוד בני מעמד האיכרים אשר ראו בה כמעט כקדושה. ספירדונובה שבה מסיביר למוסקבה בזמן על מנת להשתתף בקונגרס השלישי של המפלגה הסוציאל רבולוציונרית (PSR) שהתקיים בסוף מאי, אולם האספה לא בחברה בה לוועד המרכזי המנהל של המפלגה. על אף כישלונה, התמסרה לפעילות במפלגה והובילה את הסניף בפטרוגארד. היא גם הייתה מעורבת בסיוע להקמתם של סובייטים מאורגנים בקרב האיכרים.
מרד כנגד הבולשביזם
באופן רשמי הוכרז כי משפטה של ספירדונובה יחל בתחילת דצמבר, אולם על מנת למנוע מצב נפיץ ומהומות, נשפטה ספירדונובה במשפט סודי ב-27 בנובמבר ונדונה לשנת מאסר על חלקה בהתקוממות, אולם קיבלה חנינה יום לאחר מתן גזר הדין. ספירדונובה הפכה לקול המרכזי של האגף הרדיקלי בס"ר אשר התנגד לכל הסדר עם השלטון הבולשביקי, והיא גינתה את הממשלה על מדיניות אשר לטענתה בגדה במהפכה. על אף סירובה להתפשר, בידלה עצמה ספירדונובה מהאגף הטרוריסטי של הס"ר בשלב זה, והתמקדה בפעולה לחיזוק מערכת הסובייטים, מול השלטון הבירוקרטי והמפלגתי של הבולשביקים.
בינואר 1919 לאחר נאום ציבורי אופוזיציונרי למשטר הבולשביקי, נעצרה ספירדונובה על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית) של מוסקבה. היא נשפטה פעם נוספת ב-24 בפברואר כשהמנהיג הבולשביקי ניקולאי בוכריין אשר היה העד היחיד מטעם התביעה האשים אותה כי היא חולת נפש המפיצה רעיונות פוליטיים מסוכנים. ספירדונובה נמצאה אשמה, ונשפטה לשנת מאסר במוסד לחולות נפש. בפועל נשלחה ספירדונובה לתא צינוק במתקן צבאי, בו התדרדרה בריאותה אשר הייתה רעועה מלכתחילה. מבצע בריחה תוכנן עבורה על ידי מיליציית הס"ר אשר שחררה אותה ב-2 באפריל. היא חייתה במחתרת במוסקבה, אולם לבסוף נעצרה שוב כשהיא חולה בטיפוס וסובלת ממחלת עצבים לא ידועה. היא נשלחה להחלמה במתקן רפואי של הצ'קה ולאחר מכן הועברה לכלא פסיכיאטרי. לבסוף שוחררה בערבותם של שני חברי ס"ר ב-18 בנובמבר 1921, בתנאי שתחדל מפעילות פוליטית. לטענת ההיסטוריון אלכסנדר רבינוביץ' לא נמצאו ראיות שספירדונובה הפרה תנאי זה מכאן ואילך, ופעילותה הפוליטית הגיעה לקיצה.
מותה
ב-1937 נעצרה שוב ספירדונובה בביתה שבאופה (Ufa), עם 12 פעילים לשעבר נוספים בס"ר. היא הואשמה והורשעה בקשירת קשר להתקוממות איכרים ונידונה ל-25 שנות מאסר על ידי קולוגיום צבאי, ב-8 במרץ. הועברה לאחזקה בבידוד לאחר ששבתה רעב, בכלא באוראל. מתאה כתבה מספר מכתבים ליועץ המשפטי לממשלה הסובייטית בהם ביקשה להיות מוצאת להורג באופן מיידי על מנת לעצור את העינוי. ב-11 בדצמבר 1941, הוצאה ספירדונובה להורג בהוראתו של סטלין ביער מדבדב שליד אוריול, לצד 150 פעילים פוליטיים ביניהם כריסטיאן רקובסקי ואולגה קמנבה.
ביל מאהר
ויליאם "ביל" מאהר (באנגלית: William "Bill" Maher‎; נולד ב-20 בינואר 1956) הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה, פרשן פוליטי, סאטיריקן, שחקן קולנוע וסופר אמריקאי יהודי. לפני תפקידו הנוכחי כמנחה תוכנית הטלוויזיה "זמן אמיתי עם ביל מאהר" (Real Time with Bill Maher) ברשת HBO, הנחה מאהר תוכנית לייט-נייט דומה בשם "Politically Incorrect" ברשת קומדי סנטרל ומאוחר יותר ברשת ABC.
ביוגרפיה
מאהר נולד בניו יורק, כבנם של ויליאם מאהר ג'וניור וג'ולי (לבית ברמן). אמו הייתה אחות יהודייה ממוצא הונגרי, ואילו אביו היה עורך חדשות וקריין רדיו קתולי ממוצא אירי. הוא גדל בהתאם למורשת הנוצרית-הקתולית של אביו ורק בנעוריו גילה שמשפחתה של אימו הייתה בעצם יהודית. אביו נהג לקחת אותו ואת אחותו מדי יום ראשון לכנסייה הקתולית, אך הפסיק לבקר בה כאשר מאהר היה בן 13, לאחר שגילה את עמדתה בנוגע לאמצעי מניעה בהם נהג להשתמש.
קריירה
מאהר החל את הקריירה שלו כסטנד-אפיסט ושחקן. הוא החל להופיע במספר תוכניות טלוויזיה ובסרטים לאורך שנות השמונים, בין היתר כיכב בסיטקום של רשת NBC "Sara" משנת 1985 פרי יצירתו של גארי דייוויד גולדברג; עד שזו בוטלה לאחר עונה.
בשנת 1993 החל להנחות ברשת קומדי סנטרל את התוכנית "Politically Incorrect with Bill Maher" (אי-תקינות פוליטית עם ביל מאהר), תוכנית לייט-נייט אשר שודרה עד 1997, ולאחר מכן ברשת ABC עד שנת 2002, לאחר שבוטלה עקב אמירה שנויה במחלוקת של מאהר על אירועי פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2003 החל להנחות, וכן להפיק ולכתוב במשותף את התוכנית "זמן אמיתי עם ביל מאהר" ברשת HBO, האורכת שעה ומשודרת פעם בשבוע. היא משודרת עד עתה.
בשנת 2008 כתב וכיכב בסרט הקומי-תיעודי הפופולרי "בדיחדת" (Religulous), אשר בחן באופן סאטירי את הדתות המאורגנות ברחבי העולם והאמונה הדתית. במהלך הסרט נסע מאהר ליעדים שונים בעלי חשיבות דתית, בהם ירושלים, הוותיקן וסולט לייק סיטי, וראיין מאמינים ממגוון רחב של רקעים, כולל חבר לשעבר בארגון הנוצרי האוונגליסטי "יהודים למען ישוע", נוצרים, מוסלמים, מורמונים לשעבר ויהודים חסידים. הסרט הוגדר בתור הסרט התיעודי הנצפה ביותר בארצות הברית בשנת 2008.
מאהר מעולם לא נישא ואין לו ילדים. נכון לשנת 2015 הוא יוצא עם הזמרת הקנדית אנג'ולי.
עמדותיו והשקפותיו
מאהר נודע בעיקר בשל פרשנויותיו בתחומים חברתיים-פוליטיים. הוא נוהג להתמקד במגוון רחב של נושאים לרבות דת, פוליטיקה, סוגים שונים של בירוקרטיה, תקינות פוליטית, אמצעי התקשורת ההמוניים ותאוות בצע בקרב אנשים בעמדות כוח גבוהות. מאהר נהג להתארח באופן קבוע בתוכניות האירוח של לארי קינג וג'יי לנו.
מאהר תומך בלגליזציה של מריחואנה ובהכרה בנישואים חד-מיניים והוא חבר במועצת המנהלים של PETA.
מאהר, אשר מגדיר עצמו כאגנוסטיקן, נוהג לבקר בקביעות דתות ממוסדות, והוא חבר במועצת המנהלים של Project Reason.
בשנת 2021, לאחר מבצע שומר החומות של צה"ל, יצא מאהר נגד הביקורות שנמתחו על מדינת ישראל, טען לזכותה של ישראל להגן על עצמה מפני ירי הטילים של חמאס, והצדיק את ריבונות העם היהודי על שטח ארץ ישראל.
ג'ו אלכסנדר
ג'ו אלכסנדר (באנגלית: Joe Alexander; נולד ב-26 בדצמבר 1986) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי המשחק בשתי עמדות הפורוורד: סמול פורוורד, ופאוור פורוורד במכבי חיפה מהליגה הלאומית בכדורסל.
ביוגרפיה
סבו מצד אמו היה יהודי, מה שהוביל לכך שקיבל אזרחות בישראל.
קריירה
עם חזרתו של אלכסנדר לארצות הברית בגיל 17 הצטרף לקבוצת כדורסל בבית הספר בו למד, לינגנור במרילנד. בשנה זו שיחק אלכסנדר מספר מועט של דקות ושימש בעיקר כשחקן חיזוק מהספסל. בגיל 18 ממוצעיו עמדו על כ-14.8 נקודות, 7 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק. בשנים 2005 עד 2008 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-9 באפריל 2008 נרשם אלכסנדר לדראפט ה-NBA. הוא נבחר בבחירה השמינית שבסיבוב הראשון על ידי מילווקי באקס שהתרשמו ממנו בליגת הקיץ.
ב-25 בדצמבר 2014 חתם במכבי תל אביב ושיחק עימה ביורוליג ובליגת ווינר סל הישראלית.
בסיום העונה לא חודש החוזה והוא עבר לשחק בדינמו סאסארי מהליגה האיטלקית, ושיחק בשורותיה גם ביורוליג.
ב-12 ביולי 2016 חזר למכבי תל אביב לקדנציה שנייה, בעונה בה הודחה הקבוצה בשלב הראשון של היורוליג.
ב-22 ביולי 2017 חתם אלכסנדר בהפועל חולון איתה סיים במקום השני בתום הפיינל פור, וב-15 בפברואר 2018 זכה עמה בגביע המדינה.
ב-24 באוגוסט 2018 חתם אלכסנדר בבשיקטש מליגת העל הטורקית בכדורסל, איתה שיחק גם במסגרת ליגת האלופות של פיב"א.
ב-26 באוקטובר 2022 חזר לישראל וחתם בשורות אינטר עליה ת״א מליגה א׳
קלי מקארתי
קלי דשון מקארתי (באנגלית: Kelly Deshawn McCarty; נולד ב-24 באוגוסט 1975 בשיקגו, אילינוי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-רוסי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. בעבר שיחק מספר שנים בישראל ואף זכה בגביע יול"ב עם הפועל ירושלים בשנת 2004.
ראשית הקריירה
מקארתי החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר התיכון של העיר קוויטמן שבמיסיסיפי. בשנת 1994 התקבל לאוניברסיטת דרום מיסיסיפי, בה למד ושיחק במשך ארבע שנים, בהן קבע ממוצעים של 12 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק. לאחר סיום לימודיו בשנת 1998, נרשם לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר על ידי אף קבוצה. במשך למעלה מחצי שנה חיפש מקארתי קבוצה, ורק ב-22 בינואר 1999 החתימה אותו קבוצת דנוור נאגטס. למרות יכולת טובה שהציג בתקופתו במכללות, לא זכה לדקות משחק ועד לסיום העונה שותף בשני משחקים בלבד. לקראת עונת החליט לעזוב את ארצות הברית וחתם לשנתיים בקבוצה הישראלית מכבי רעננה.
בעונתו הראשונה ברעננה, הוביל מקארתי את הקבוצה לשמינית גמר גביע המחזיקות, שם הפסידה רעננה לטאו ויטוריה (129-139 בסיכום שני המשחקים). בליגה, סיימה רעננה את העונה הסדירה במקום השני אחרי מכבי תל אביב, עם מאזן 7-13, כאשר מקארתי קולע 14.7 נקודות ומוריד 5.4 ריבאונדים בממוצע. ברבע גמר וחצי גמר הפלייאוף, גברו מקארתי ורעננה על הפועל ירושלים ומכבי רמת גן בהתאמה והעפילו לסדרת הגמר לראשונה בתולדות הקבוצה. בגמר התמודדו נגד מכבי תל אביב. לאחר הפסד בהפרש של ארבע נקודות במשחק הראשון בהיכל נוקיה, ניצחה רעננה את המשחק השני עם תצוגה גדולה של מקארתי שסיים את המשחק עם 19 נקודות. למרות היכולת הטובה, רעננה כשלה בשני המשחקים הבאים והפסידה את האליפות. לאחר עונה זו עזב מקארתי את ישראל וחתם באוקלהומה סטורם מליגת ה-USBL, ממנה שוחרר חודש בלבד לאחר מכן.
תקופת השיא בישראל
לאחר שעזב את אוקלהומה החליט מקארתי לשוב לישראל וחתם במכבי גבעת שמואל. גם בגבעת שמואל, כמו ברעננה המשיך להפגין יכולת אישית טובה, אך קבוצתו סיימה את העונה הסדירה במקום החמישי בלבד ולא העפילה לפיינל פור. הוא קבע ממוצעים של 17.6 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק והיה אחד השחקנים הבולטים בליגה. גם בעונת המשיך לבלוט ויחד עם צ'ארלס מינלנד שנבחר לשחקן העונה בליגה הוביל את גבעת שמואל לגמר גביע המדינה ולחצי גמר אליפות המדינה, אך בשניהם הפסידה קבוצתו למכבי תל אביב. לאחר עונה זו עזב את גבעת שמואל וחתם במכבי ראשון לציון. במדי ראשון קבע ממוצעי שיא של 18.7 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק אבל בשל רצונו של השחקן ולחץ של הפועל ירושלים שוחרר וחתם בינואר 2004 בקבוצה מהבירה.
במדי ירושלים הגיע לשיאו. כבר במשחקיו הראשונים בירושלים הפך לשחקן מוביל ויחד עם ויל סולומון וטונג'י אווג'ובי השלים את אחת משלישיות הזרים הטובות ביותר ששיחקו בישראל. השלושה הובילו את ירושלים לניצחון 72-83 על ריאל מדריד בגמר גביע יול"ב, במה שהפכה לזכייה ראשונה של קבוצה ישראלית מלבד מכבי תל אביב בגביע אירופי כלשהו. מקארתי סיים את משחק הגמר עם 22 נקודות ו-3 ריבאונדים ונבחר ל-MVP של המשחק. עם זאת, בליגה העל לא הצליחה ירושלים להעפיל לפיינל פור, לאחר שהפסידה 1-3 בסדרת רבע הגמר מול בני השרון. כמו כן, הפסידה הקבוצה גם את גביע המדינה, לאחר הפסד בגמר למכבי תל אביב במשחק בו קלע מקארתי 14 נקודות.
המעבר לרוסיה
לאחר העונה המצוינת בראשון לציון ובירושלים, עבר מקארתי לדינמו סנט פטרסבורג. כבר בעונתו הראשונה בליגה הרוסית היה אחד השחקנים הבולטים בליגה והוביל את סנט פטרסבורג לרבע גמר הפלייאוף, בו הפסידה קבוצתו לחימקי מוסקבה. הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 17.2 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק ב-34 משחקים בהם שותף. גם בטורניר ליגת אירופה כיכב מקארתי. הוא הוביל את סנט פטרסבורג לזכייה בתואר לאחר שקלע 24 נקודות במשחק הגמר נגד בי.סי קייב (74-85) ונבחר ל-MVP של הפיינל פור. בעונתו השנייה בסנט פטרסבורג ירד במעט בממוצעיו, אך נשאר השחקן המוביל של הקבוצה ויחד עם אוגנז'ן אשקרביץ' הוביל אותה לפיינל פור היורוקאפ ולחצי גמר הליגה הרוסית, לאחר שסיימה את העונה הסדירה במקום השני עם מאזן 5-19. לאחר עונה זו עזב את סנט פטרסבורג וחתם בחימקי מוסקבה.
מקארתי השתלב היטב בחימקי וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה לרבע גמר גביע יול"ב ולמקום השלישי בליגה הרוסית. גם בעונת הצטיין ועם ממוצעים של 12.2 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק היה אחד הרוסים הבולטים בליגה והוביל את קבוצתו למקום השני, לאחר הפסד 3-0 בסדרת הגמר לצסק"א מוסקבה. למרות ההצלחה בליגה, חימקי הודחה מגביע יול"ב כבר בשלב ה"טופ 16". בעונת הפגין את אחת מעונות השיא שלו באירופה. עם ממוצעים של 15.7 נקודות ו-3.6 ריבאונדים למשחק ביורוקאפ הוא נבחר לחמישייה הראשונה של העונה והוביל את חימקי עד לגמר הטורניר, שם נוצחה הקבוצה על ידי ריטאס וילנה. גם בליגה הפגין יכולת פנטסטית ושוב הוביל את חימקי לסדרת הגמר, אך שם נוצחו שוב על ידי צסק"א מוסקבה.
בעקבות הישגיה של חימקי בעונה הקודמת, שובצה הקבוצה לשחק ביורוליג בעונת. למרות יכולתם הטובה של שחקני חימקי והיכולת האישית המעולה של מקארתי, לא הצליחה הקבוצה לעבור את שלב ה"טופ 16" של היורוליג, לאחר שהוגרלה לשחק בבית קשה במיוחד, יחד עם אולימפיאקוס, קאחה לבורל ויטוריה וציבונה זאגרב. בניגוד לאירופה, בליגה הרוסית המשיכה חימקי להיות הקבוצה השנייה בטיבה אחרי צסק"א מוסקבה וסיימה את העונה הסדרה במאזן 3-15. בפלייאוף הגיעה חימקי בפעם השנייה ברציפות לסדרת הגמר, לאחר ניצחונות מרשימים על ספרטק מוסקבה ואוניקס קאזאן, אולם שוב הפסידה לצסק"א מוסקבה וסיימה את העונה במקום השני בלבד.
נבחרת לאומית
בעקבות יכולתו המצוינת בשנותיו בליגה הרוסית, קיבל מקארתי אזרחות רוסית על מנת שיוכל לשחק עם נבחרת רוסיה באליפות אירופה 2009 בפולין. בטורניר עצמו שיחק בצורה מעולה והוביל את הנבחרת, ששיחקה ללא שני כוכביה הגדולים בשנים האחרונות, אנדריי קירילנקו וג'יי אר הולדן לרבע הגמר, שם הפסידה רוסיה לנבחרת סרביה. מקארתי שהיה מהמצטיינים בנבחרתו, סיים את שמונת משחקיו בטורניר עם ממוצעים טובים במיוחד של 12.5 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-1.6 חטיפות בכ-33.5 דקות למשחק והוביל את רוסיה בכל הפרמטרים הנ"ל. כמו כן, דורג רביעי בטבלת מלך החטיפות של האליפות.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-12 בנובמבר 2010
עמודי עמרם
עמודי עמרם הם עמודים העשויים אבן חול נובית רכה וצבעונית בגוון ורוד, ושוכנים על מצוק בתחילת נחל עמרם, במקום בו הוא מתחיל את נתיבו לכיוון הערבה. הנחל זורם בהרי אילת מצפון לאילת.
העמודים נוצרו מחתירה של מי הגשמים בתוך הסדקים שהיו במצוק. שחיקת הסלע לאורך הסדקים יצרו בלייה והביאו ליצירת חמישה עמודים גבוהים המתנשאים לגובה של 15 מטרים. הגבעה הסמוכה לעמודים נקראת "גבעת יוכבד", על שם יוכבד אמו של משה, ואשתו של עמרם. האזור בו שוכנים העמודים, הוא חלק משמורת טבע מסיב באילת.
אבן החול ממנה נוצרו העמודים, נוצרה מבלייה של סלע יסוד. הצבעים המופיעים באבן החול, הם תוצאה של שטיפתם במים העשירים בתחמוצות של חומרים שונים כגון ברזל, מנגן ועוד.
מקור השם של העמודים והנחל הוא בשמו הערבי של הנחל, "ואדי עמראני", שהפך בעברית ל"נחל עמרם". משמעות השם ואדי עמראני הוא הנחל עם המבנים. בנחל עמרם ישנם שרידי מבנים עתיקים, הקשורים למחצבת נחושת שהתקיימה בנחל בתקופות קדומות. באזור שסביב העמודים נמצאים שרידי כוכים ומערות, שנוצרו כתוצאה מכריית הנחושת. לפי השערת החוקרים, הנחושת מנחל עמרם שימשה כמקור לתעשיית הנחושת בתקופה הכלקוליתית, בכפרי התעשייה ששכנו בתל חוג'יירת אל-ע'וזלאן ותל מגאס.
ההגעה לעמודים היא במסלול נסיעה דרך נחל עמרם, העובר בין גבעת בהט מצפונה להר אמיר בדרומו, עד הגעה לחניה, ממנה בהליכה של מספר דקות עד ההגעה לעמודים.
אנדרה פייר ז'יניאק
אנדרה פייר ז'יניאק (בצרפתית: André-Pierre Gignac; נולד ב-5 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ במדי קבוצת הכדורגל טיגרס ובמדי נבחרת צרפת.
קריירה
ז'יניאק נולד בעיר מארטיגוס שבצרפת. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת לוריאן ובתחילת עונת 2007/8 עבר לקבוצת טולוז. בעונת 2008/9 זכה בתואר מלך השערים של הליגה הצרפתית עם 24 כיבושים.
ז'יניאק החל לשחק בקבוצת מרטיגוס ובגיל 17 עבר לאקדמיית הנוער של לוריין. הוא ערך את הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-13 באוגוסט 2004. באותו המשחק כבש את שער הניצחון עבור קבוצתו. בתום העונה, הושאל לקבוצת פו ולאחר מכן חזר ללוריין. בתחילת עונת 2007/8 נרכש כרטיסו על ידי קבוצת טולוז. בעונה זו, לז'יניאק היו 28 הופעות מדי הקבוצה, אך הוא כבש 2 שערים בלבד. בעונת 2008/9, ז'יניאק כבש 24 שערים וזכה בתור מלך השערים של הליגה הצרפתית. בנוסף, הוא זכה פעמיים בתור שחקן החודש: בספטמבר ובמרץ. בתום עונה זו, חתם על חוזה במדי טולוז עד לשנת 2013.
ז'יניאק ערך את הופעת הכורה שלו במדי נבחרת צרפת במשחק נגד נבחרת ליטא במהלך מוקדמות מונדיאל 2010. באותו המשחק צרפת ניצחה 1:0 מבישול של ז'יניאק לפרנק ריברי. כרגע, לז'יניאק יש 16 הופעות במדי נבחרתו ו-4 כיבושים.
ז'יניאק הוא בן לעם הצועני, אביו הוא צרפתי ואימו אלג'יראית. ז'יניאק נשוי ואב לילד.
ב-18 ביוני,2015 ז'יניאק חתם בקבוצת טיגרס מהליגה המקסיקנית, וציין כי שאיפתו להצטרף למועדון הייתה כדי לזכות בליגה ובגביע ליברטדורס.
מטרהורן (ספר)
מטרהורן (באנגלית: Matterhorn) הוא רומן מאת קרל מרלנטס, קצין נחתים זוטר שלחם בווייטנאם ועוטר בצלב הצי על אומץ ליבו. הספר, שראה אור ב-2010, עוסק בפלוגה בחיל הנחתים האמריקני במלחמת וייטנאם. הספר תורגם לעברית בידי עמנואל לוטם בשנת 2014.
עלילה
הרומן מספר את סיפורו של ויינו מלאס, מפקד מחלקה בנחתים, המגיע כקצין חדש לפלוגת בראבו היישר מקורס הקצינים. במהלך שירותו בפלוגה נדרש מלאס להתמודד עם מוראות המלחמה, המתח הבין-גזעי והדרג הפיקודי הבכיר שאינו מכיר במצוקות הנחתים שבשטח. שם הספר נגזר מהר מטר (מטרהורן) עליו פרושה הפלוגה בעמדות כנגד צבא צפון וייטנאם.
חצי מרחב
בגאומטריה, חצי מרחב הוא אחד משני החלקים שנוצרים מחלוקת המרחב התלת-ממדי באמצעות מישור. באופן כללי יותר אחד משני החלקים שעל-מישור יוצר במרחב האפיני המתאים לו.
חצי מרחב נקרא פתוח אם הוא אינו מכיל את העל-המישור המגדיר אותו, ונקרא סגור אם הוא מכיל את העל-מישור שמגדיר אותו. חצאי מרחב פתוחים וסגורים הם קבוצות פתוחות וסגורות בהתאמה, תחת המטריקה האוקלידית.
חצי מרחב הוא תמיד קבוצה קמורה, וכל קבוצה קמורה ניתנת לתיאור כחיתוך (ייתכן אינסופי) של חצאי מרחבים.
ניתן להגדיר חצי מרחב באמצעות אי-שוויון ליניארי הנגזר מהמשוואה הליניארית המגדירה את העל-מישור. אי-שוויון ממש (קטן ממש או גדול ממש):
מגדיר חצי מרחב פתוח בהנחה שלפחות אחד מהמקדמים שונה מאפס, בעוד שאי-שוויון (קטן שווה או גדול שווה):
מגדיר חצי מרחב סגור בהנחה שלפחות אחד מהמקדמים שונה מאפס.
שבירו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 7
העונה השביעית של המרוץ לדראג של רו פול עלתה לשידור ב-2 במרץ 2015 בארצות הברית. מישל ויסאז' חזרה כשופטת קבועה, ואילו סנטינו רייס שפט רק בחלק מהפרקים וברובם החליפו אותו רוס מת'יוס וקרסון קרסלי. כמו בשתי העונות הקודמות, העונה כללה 14 מתמודדות שהתחרו על תואר "כוכבת הדראג הבאה של אמריקה", אספקה לשנה של מוצרי קוסמטיקה של אנסטסיה בוורלי הילס ופרס כספי של 100,000 דולר.
הזוכה של העונה השביעית היא ויולט צ'אצ'קי, כשהיא מקדימה את ג'ינג'ר מינג' ואת פרל שהגיעו למקום השני. קטיה זמולוצ'יקובה זכתה בתואר חביבת הקהל.
מתמודדות
הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים.
מייקל שיסבי
מייקל שיסבי (באנגלית: Michael Sheasby) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ביוגרפיה
שיסבי נולד בפיטרמריצבורג, דרום אפריקה והיגר עם משפחתו לאוסטרליה ב-2001.
קריירה
הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Rescue: Special Ops". שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה קרוב רחוק.
בשנת 2014 שיחק במחזה של ויליאם שייקספיר, הנרי החמישי בתפקיד הנרי החמישי, מלך אנגליה. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "Felony".
בשנת 2016 שיחק בסרטו של מל גיבסון, הסרבן.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "הזמיר". באותה שנה חזר לשחק בתיאטרון במחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד.
בשנת 2020 הוא שיחק במיני סדרת הדרמה, המאורות בתפקיד וולטר מודי באותה שנה שיחק במיני סדרת הטלוויזיה הסודות שהיא שומרת.
ביולי 2022 עתיד לצאת הסרט "Bosch & Rockit " בו הוא משתתף לצד לוק המסוורת'.
Snapshots
האלבום הגיע למקום ה-14 במצעד האלבומים של גרמניה.
רקע והפקה
בסמוך לצאתו של האלבום, עלתה גרסתו המקורית לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. בהמשך, עלתה גם גרסת הדלוקס שלו.
אסטורה מאייר
ד"ר אסטורה מאייר (באיטלקית: Astorre Mayer; 12 במרץ 1906 – 23 באוגוסט 1977) היה מהנדס, תעשיין ונדבן יהודי-איטלקי שכיהן כקונסול כבוד של מדינת ישראל במילאנו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. במשרדיו במרכז העיר היו משרדי הקונסוליה הישראלית שבמילאנו.
פעילות תעשייתית
נולד לסאלי מאייר, פעיל ציוני איטלקי ולמטילדה ויטה, בתו של אסטורה ויטה שהיה תעשיין בולט בצפון איטליה. למד הנדסת מכונות במילאנו והשתלב בעבודה בחברת תעשיית הנייר המשפחתית בקאירטה שבין מילאנו ווארזה שנקראה ויטה-מאייר. ב-1953, לאחר מות אביו, עבר לנהל את החברה ששגשגה בשנות ה-50 וה-60, פעלה בשישה אתרים, והעסיקה כ-2,500 עובדים. ב-1966 הוענק לו על ידי נשיא איטליה עיטור "אביר מסדר העבודה". בשנות ה-70 נקלעה החברה באיטליה לקשיים וב-1977, בסמוך לפטירתו של מאייר, הגיעה לפשיטת רגל ומפעליה נסגרו.
פעילות יהודית וציונית
ב-1950 מונה מאייר לקונסול כבוד של ישראל בצפון איטליה. הוא פעל רבות למען ענייני ישראל באיטליה; גם בצורה גלויה, בתמיכה במשלחת ארכאולוגית איטלקית לחפירות בקיסריה (בראשות אנטוניו פרובה ), ובהקמת אגודת ידידי האוניברסיטה העברית, וגם ביצירת קשרים עם האישים המשפיעים ביותר באיטליה. סרג'יו יצחק מינרבי טען כי מאייר קשר קשרים עם הקרדינל של ונציה, ג'וזפה רונקלי, בטרם זה הפך לאפיפיור יוחנן ה-23 וקשרי ידידות עם הקרדינל ג'ובאני מונטיני, שהפך ב-1963 לאפיפיור פאולוס השישי.
הנצחה
מאייר נפטר ב-23 באוגוסט 1977 בביתו במילאנו, כתוצאה מהתקף לב. בשנת 1980 נקרא על שמו רחוב בירושלים בשכונת נווה יעקב.
זכר פרילפין
יבגני ניקולאייביץ' פרילפין (ברוסית: Евге́ний Никола́евич Приле́пин; נולד ב-7 ביולי 1975), כותב בשם העט זכר פרילפין (Захар Прилепин) ולעיתים באמצעות שם בדוי אחר, יבגני לבלינסקי (Евгений Лавлинский) הוא סופר רוסי, אחד הסופרים הרוסים הבולטים ברוסיה המודרנית. מייסד התנועה החברתית "למען האמת". בעבר היה חבר במפלגה הנציונל-בולשביקית משנת 1996 עד 2019.
ביוגרפיה
יבגני פרילפין נולד ב-7 ביולי 1975 בכפר אילינקה, מחוז המשנה סקופינסקי, ריאזאן במשפחם של מורה ואחות. את הקריירה שלו החל בגיל 16. סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת ניז'ני נובגורוד ובית הספר למדיניות ציבורית. הוא עבד כפועל, כמאבטח, שירת כמפקד יחידה של אומו"ן, השתתף בלחימה בצ'צ'ניה בשנת 1996 וב-1999. בשנת 1999, עקב קשיים כלכליים, עזב את השירות הצבאי ועבד כעיתונאי בעיתון "Delo" בניז'ני נובגורוד. פרסם תחת שם בדויים רבים שהמפורסם שבהם הוא "יבגני לאבלינסקי". בשנת 2000 התמנה לעורך העיתון. במקביל התחיל לעבוד על הרומן הראשון שלו, "הפתולוגיות".
"העיתון, לעומת זאת, היה צהובון נוראי ולעיתים אפילו ריאקציונרי, אף שהוא היה חלק מהחזקותיו של סרגיי קיריינקו והבנתי שאני מבלה את חיי לחינם - והתחלתי לכתוב רומן. בהתחלה זה היה רומן על אהבה, אבל בסופו של דבר (עבדתי שלוש או ארבע שנים), הוא הפך לרומן על צ'צ'ניה כמו על החוויה הכי חזקה בחיי - כמאמר האמרה, מה שאנחנו עושים תמיד הופך בסוף לרובה קלצ'ניקוב." אמר בריאיון. עבודות של פרילפין התפרסמו בעיתונים שונים, כולל ב-"לימונקה", "ליטרטורנאיה גאזטה", "הקצה", "הקו הכללי" וכן במגזינים "צפון", "ידידות עמים".
פרילפין היה חבר המפלגה הנציונל-בולשביקית הלאומנית שבהמשך הוצאה אל מחוץ לחוק ברוסיה, הוא תמך בקואליציה "רוסיה האחרת" והשתתף בארגון הפגנה המונית בניז'ני נובגורוד, ב-24 במרץ 2007. ביולי 2012 פרסם חיבור קצר בשם "מכתב לחבר סטלין", ביקורת סטליניסטית שכוונה נגד "החברה הליברלית" הרוסית המודרנית, המכתב נחשב לרבים כאנטישמי. התקשורת הזכירה שוב ושוב את ידידותו של פרילפין עם ולדיסלב סורקוב. דווח שסורקוב ופרילין גדלו באותה עיר.
בשנת 2014 הוענק לו פרס בולשאיה קניגה.
בפברואר 2017 הודיע פרילפין על הקמת גדוד מתנדבים ברפובליקה העממית של דונצק וטען שהוא "ירכב על סוס לבן בכל עיירה שנעזוב." עד מהרה הפך פרילפין לדמות משפיעה בדונצק ביולי 2018 הוא חזר למוסקבה.
ב-29 בנובמבר 2018 הצטרף לחזית העם הכל-רוסית. בגלל זה, הוא הודר מקואליציית רוסיה האחרת על ידי מייסדה אדוארד לימונוב, אשר קודם לכן, יחד עם חברי המפלגה, הציע לפרילפין מקום בתנועה שלו. ב-29 באוקטובר 2019 הוא הקים את תנועת "למען האמת" והודה כי יהפוך את התנועה למפלגה פוליטית שתשתתף בבחירות לפרלמנט ב-2021. בינואר 2021 התמזגה המפלגה עם מפלגת רוסיה הוגנת.
ב-6 במאי 2023 אירע פיצוץ במכונית של פרילפין, שבו הוא נפצע ונהגו נהרג.
עיבודים וקולנוע
הוא השתתף בכמה סרטים בתפקידים שונים, בעיקר בהופעת קמע. שיתף פעולה בהפקת סרט הקולנוע "8" ובסרט "Phone Duty", בו גילם לוחם בדלני מהרפובליקה העממית של דונצק. בשנת 2020 הושלמה הפקת "התושב", המבוססת על ספרו באותו שם.
השפעות
פרילפין מעריץ את הסופר הסובייטי ליאוניד לאונוב. פרילפין הוא מחבר הביוגרפיה של לאונוב.
פרילפין אמר שהסופרים האהובים עליו הם גאיטו גזדנוב, רומן גארי, בוריס זייצב, תומאס מאן, הנרי מילר, אנטולי מרינהוף, ולדימיר נבוקוב, אדוארד לימונוב, אלכסנדר פרוחאנוב, ג'ונתן פרנזן ומיכאיל שולוחוב. הוא מונה בין שירתו האהובה את תקופת הכסף של השירה הרוסית, שירה אמריקאית לטינית ושירה יוונית מודרנית. פרילפין גם אמר שהמשורר האהוב עליו הוא סרגיי יסנין.
חיים אישיים
פרילפין נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות. הוא גר בניז'ני נובגורוד.
אגריותריום
דוב זה הגיע לאורך 2.7 מטר ולמשקל של מעל 900 ק"ג והיה אחד מגדולי הדובים והטורפים מעולם, אך היה קטן יותר מקרוביו דוב קצר-פנים וארקטותריום. מבנה השיניים שלו דמה לזה של כלב והיה על פי הערכות בעל עוצמת נשיכה גדולה ביותר, הרבה יותר משל כל טורף חי. למרות זאת הוא היה כנראה אוכל-כול כמו הדובים החיים, וניזון מצמחייה שופעת וגם מטרף של סוסיים, גמליים, קרנפיים, פריים, כליקותריים ואולי מצעירי פילאים. כמו כן ייתכן שהיה מגרש מטרפם טורפים אחרים כמו האמפימכיירודוס והברבורופליס.
ויקטור מאיירליס
ויקטור מאיירליס דה לימה (בפורטוגזית: Victor Meirelles; 18 באוגוסט 1832 – 22 בפברואר 1903) היה צייר ברזילאי, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו הקשורות לתרבות ולהיסטוריה של ברזיל.
ביוגרפיה
הוריו היו מתיישבים חדשים מפורטוגל. הוא הפגין כישרון מוקדם לאמנות, והפיק את עבודתו הידועה הראשונה (נוף של האי סנטה קתרינה), בגיל ארבע עשרה. עבודה זו הרשימה את ז'רונימו קואלו, יועץ אימפריאלי, שהביא את מיירליס לריו דה ז'ניירו והכיר לו את מנהל האקדמיה האימפריאלית דה בלאס ארטס. הוחלט שהאקדמיה תיקח אחריות על חינוכו, והוא נרשם לשם ב-1847 ונשאר עד 1852. באותה שנה, הציור שלו " יוחנן המטביל בכלא" זיכה אותו במלגת לימודים לאירופה.
הוא עבר דרך פריז, אף שבילה את רוב זמנו בפירנצה וברומא, שם למד באקדמיה די סן לוקה. בשנת 1856, הוא חזר לפריז ונשאר עד 1860. במהלך תקופה זו, הוא למד באקול דה בו ארט, ושכלל את הטכניקה שלו עם פול דלארוש. בהיותו שם הוא שמר על קשר עם המנטור שלו באקדמיה האימפריאלית, שהציע את הנושא לאחת מיצירותיו הידועות ביותר של מיירליס, "Primeira Missa no Brasil" (המיסה הראשונה בברזיל). שלקח לו שנתיים להשלים. מאז הציור הופיע בספרי לימוד רבים, ועל שטר 1,000 קרוזיירו. עם שובו לברזיל העניק לו הקיסר פדרו השני את מסדר ישו והפך אותו לאביר במסדר הוורד. הוא גם הפך לפרופסור כבוד באקדמיה ולאחר מכן קיבל את הקתדרה לציור היסטורי. ב-1868, הוא בילה על סיפון מספר ספינות מלחמה כדי להשלים הזמנה לציורי היסטוריה ימית, ובמהלך העשור הבא, ביצע עבודות רבות עבור המשפחה הקיסרית.
פרויקטים גדולים
בשנת 1879 הוצג באקדמיה האימפריאלית ציורו הענק של הקרב השני בגוארראפס, לצד ציור של פדרו אמריקו, המתאר את קרב אווי. מאיירלי ואמריקו היו כבר מסוכסכים זה עם זה על רקע עבודה קודמת, והמבקרים החלו לשים לב לפרטים הדומים ולהאשים את מיירליס כפלגייט. המחלוקת הופיעה בעיתונות המקומית במשך חודשים אבל, ככל הנראה, מעולם לא הושגו מסקנות.
בשנת 1885, הוא לקח על עצמו את הפרויקט השאפתני ביותר שלו; פנורמה של ריו דה ז'ניירו כפי שהיא נראית ממורו דה סנטו אנטוניו, גבעה במרכז העיר. בסיועו של אנרי לנגרו (1830–1915), צייר בלגי שהגיע מצפון אפריקה כדי לעבוד על הפרויקט, הוא הושלם ב-1888. בתחילה הוא הוצג בבריסל, שם הוא נוצר, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1889).
ללא מספיק משאבים, הוא הציג את הפנורמה שלו על ריו דה ז'ניירו בבקתה וגבה 1,000 כסף מכל מבקר.
אנפה ירוקה
אנפה ירוקה (שם מדעי: Butorides virescens) היא מין אנפה מהסוג אנפה ירוקה אשר חיה באמריקה הצפונית לגדות אגמים, נהרות רדודים, ביצות ואף בחופים בין דרום ארצות הברית, מקסיקו ואמריקה המרכזית. היא הופצה בידי האדם לאירופה.
אנפה זו קטנה יחסית ואורכה עד 35-48 ס"מ, מוטת כנפיים של 64-68 ס"מ ומשקל של 200 גרם בממוצע. היא נמוכה ובעלת צוואר קצר ורחב, ציצות מעל ראשה וגוף עגלגל. צבעה חום-ערמוני בצוואר, החזה והפנים. מקורה צהוב וארוך והכיפה והלחיים שחורים. הרגליים ורודות והכנפיים והגב צבועים בירוק-כחול מסורטט בלבן.
האנפות מתקבצות סביב שפת המים ושם אורבות לדגים ויצורי מים דומים, אותם הם חוטפות במקורם החד. כמה אנפות למדו לדוג לצד אנשים באמצעות פיתיון של לחמים המושכים דגים לעברן.
אנפות אלה נפוצות ואינן מצויות בסכנה בטבע.
מאיר בינג
מאיר בינג (נולד: 17 בדצמבר 1975) הוא מנכ"ל המשרד לשוויון חברתי.
השכלה
בינג הוא בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה, ותואר שני במדעי המחשב וכלכלה.
קריירה
בינג עבד באגף התקציבים במשרד האוצר במשך כעשור, והגיע לתפקיד סגן הממונה על התקציבים במשרד, והאחראי על מערכת הביטחון במשרד.
בין השנים 2014 ל-2018 שימש בינג כמשנה למנכ"ל החברה למתנ"סים. בינג סייע בתהליך ההבראה של החברה, שנקלעה לקשיים כלכליים.
בין השנים 2018 ל-2021 שימש בינג בתפקיד סמנכ"ל הכספים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתקופה בה חתמה האוניברסיטה על הסכם הבראה ותוכנית התייעלות בהיקף של כ-700 מיליון שקלים חדשים עם משרד האוצר.
בחודש נובמבר 2021 הכריזה מירב כהן, השרה לשוויון חברתי, כי בינג נבחר לתפקיד מנכ"ל המשרד, בכפוף לאישור נציבות המדינה ולאישור הממשלה. ב-12 בדצמבר אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד.
חיים אישיים
בינג מתגורר בירושלים, נשוי, ואב לארבעה. בינג הוא רץ מוכשר, המתמחה במרחקים בינוניים וארוכים. בשנים האחרונות הוא מתאמן במועדון "הרוח השנייה" בירושלים, ואף השלים ריצות מרתון בתחרויות ברחבי העולם.
אלכס פי
אָלֵכְּסַנְדֶר פָּפָּקוֹנְסְטַדִּינוּ (ביוונית: Αλέξανδρος Παπακωνσταντίνου, נולד ב-29 בדצמבר 1979 בבְּרֵנְשִׁירְקָה שבשוודיה) הוא פזמונאי ומפיק מוזיקלי יווני-שוודי. ידוע בדרך כלל בשמו המקוצר אלכס פי (Alex p). הוא יוצר בז'אנר הפופ-דאנס, מוזיקה אלקטרונית וניתן לראות בשיריו גם השפעות של מוזיקה אתנית.
בשנת 2011 הצטרף לצוות הכותבים של הפזמונאי המפורסם רד וואן. שיתוף הפעולה בניהם התקיים עד לשנת 2014. במהלך השנים הללו היה שותף בהפקת הסינגל של אנריקה איגלסיאס I Like How It Feels. גם לקח חלק בכתיבה ובהפקה של האלבום C'est la vie של המוזיקאי ח'אלד. בשנת 2013 הזמר האמריקאי מארק אנתוני פרסם גרסת כיסוי לשיר C'est la vie אותו הפיק פפקונסטדינו, גרסת הכיסוי זכתה להצלחה רבה ואף זכתה בפרס גראמי הלטיני, בנוסף השיר שהה 51 שבועות במצעד הלטיני של בילבורד, זהו הזמן הרב ביותר של שיר לשהות במצעד, מלבד שיאו של השיר despacito. בתקופת שיתוף הפעולה עם רד וואן כתב והפיק את השיר Whip It של ניקי מינאז', את השיר Live It Up של ג'ניפר לופז ופיטבול ועוד שירים נוספים.
הוא גם ידוע בשל השירים שכתב והלחין לתחרות האירוויזיון. הוא כתב את השיר Yassou Maria שייצג את יוון ב-2007 וזכה במקום השביעי, את השיר Always שייצג את אזרבייג'ן ב-2009 וזכה במקום השלישי, את השיר La La Love שייצג את קפריסין ב-2012 וזכה במקום השש עשרה ואת השיר fuego שייצג את קפריסין ב-2018 וזכה במקום השני והיה עד לרגע האחרון האיום העיקרי על זכייתה של ישראל בתחרות.
משנת 2017 חבר בהרכב הפופ השוודי VAX, יחד עם הזמרים טדי סקיי וויקטור סוונסון.
אחותו היא ריצה פפקונסטדינו, מנחת טלוויזיה מפורסמת של תאגיד השידור השוודי.
יחסי אריתריאה–צ'ילה
יחסי אריתריאה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה ואריתריאה.
היסטוריה
צ'ילה ואריתריאה לא כוננו מעולם יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יחסים מסחריים
הסחר בין שתי המדינות הוא כמעט זניח, והסתכם ב-28,000 דולר בשנת 2017 ורק ב-120 דולר בשנת 2018.
תמר ורטה-זהבי
תמר וֶרֶטֶה זהבי (נולדה ב-23 ביולי 1959) היא מרצה לחינוך ופעילה חברתית ישראלית, זוכת פרס עיטור אנדרסן.
ביוגרפיה
ורטה זהבי היא בתם של חוקרת הספרות והמתרגמת עדה צמח וההיסטוריון מאיר ורטה. אחיה הם הבמאי דני ורטה והמשורר והעורך יורם ורטה. היא נולדה בירושלים.
חייתה בפריז במשך שבע שנים, וכתבה שם עבודת דוקטורט על התפתחות דימויים פוליטיים אצל ילדים.
מרצה לחינוך לגיל הרך במכללת דוד ילין, מנחה קבוצות דיאלוג בין יהודים לערבים ופעילה חברתית.
בכתיבתה לילדים ולנוער ניכרת מחויבותה החברתית, וספרייה עוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים. אחדים מספריה מבקשים לקרב בין יהודים לערבים: שני ספרים מצולמים דו-לשוניים על חיי היום-יום של ילדים ערבים, ושלושה ספרים לילדים בוגרים יותר ("שרוטה", "סלטה לאחור" ו"לפחד יש ריח") עוסקים בסכסוך הערבי-יהודי. ורטה זהבי כתבה גם ביוגרפיות לנוער על דמויות מופת שלחמו למען צדק חברתי כמו מרטין לותר קינג ומהטמה גנדי. ספרה "לפחד יש ריח" עוסק בהתנתקות, ואילו הספר "מולו וצגאי" מביא את סיפוריהם של ילדים פליטים מסודאן ואריתריאה החיים בישראל.
זכתה בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2006, בעיטור אנדרסן לשנת 2016 על ספרה "מנדלה" ובפרס דבורה עומר לשנת 2018 על ספרה "השיר של רוזי".
ורטה-זהבי מתגוררת בירושלים, נשואה לאומן ראובן זהבי ואם לשלושה.
צביה גולן
צביה גולן (נולדה בינואר 1957) היא סופרת ישראלית.
לימודים וקריירה
צביה גולן נולדה בתל אביב, בת ליעקב ולמרים, ניצולת שואה.
משנת 2007 מנהלת גולן את המרכז הטיפולי לילדים בעלי צרכים מיוחדים בקריית ים, השייך למשרד החינוך. לניהול מרכז זה הגיעה עם ותק של 14 שנים בניהול מרכז טיפולי של עיריית גבעת שמואל ושנים רבות כמרצה לחינוך מיוחד במחלקה להשתלמויות באוניברסיטת בר-אילן, בסמינר לווינסקי לחינוך ובמרכזים פדגוגיים ברחבי הארץ, בתחום אבחון וטיפול בלקויות למידה בתחום החשבון אצל ילדים מגיל הגן ועד סוף בית הספר היסודי.
חברה באגודת הסופרים העבריים ובאיגוד הסופרים הבינלאומי. שירה הראשון עסק ב.
בשנת 2012 זכתה בפרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר של כתב הוצאה לאור.
פעילה בעמותת אנוש.
חיים אישיים
צביה גולן מתגוררת בנהריה עם בן-זוגה יאיר מלמד, עובד משרד הביטחון ומוזיקאי, המלחין את שיריה. לצביה גולן שלושה בנים ובת ונכדים רבים.
וילה קייריקאטי
וילה קייריקאטי (איטלקית: Villa Chiericati) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בוונצ'ימוליו די גרומולו (Vancimiglio di grumolo) ליד ויצ'נזה. וילה קייריקאטי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ג'יובאני קייריקאטי, אחיו של ג'ירולאמו, שעבורו בנה פלאדיו ארמון בויצ'נזה עצמה. הבנייה החלה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה, אך משמת המזמין, הופסקה העבודה ובאה אל סיומה רק בשנות השבעים של אותה מאה.
סמואל קוטס
סמואל קוטס (באנגלית: Samuel Cotes : 1734 – 1818) היה אחיו הצעיר של הצייר פרנסיס קוטס. הוא היה צייר מצליח של פורטרטים מיניאטוריים ועבד גם בעפרונות. הוא מת בצ'לסי ב-1818.
וילה קייריקאטי
אדריכלות
הייחוס של הווילה הזו לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון. גם אזכור הבניין בשנת 1740 וייחוסו לפלאדיו, כמו גם העובדה שפלאדיו בנה מבנה אחר לבן המשפחה, מאששים את ייחוס המבנה אליו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול.
סמואל קוטס
ביוגרפיה
הוא היה בנו השלישי של רוברט קוטס, ראש עיריית גולווי, שהתיישב בלונדון, הפך לרופא והתחתן עם אליזבת, בתו של פרנסיס לין, המזכיר הראשי של החברה המלכותית האפריקאית (RAC). הוא חונך על ידי אביו ולמד רפואה, אך פנה לציור בהשראתו והצלחתו של אחיו המבוגר פרנסיס קוטס, ממנו קיבל את הכשרתו האמנותית.
וילה קייריקאטי
אדריכלות
אישוש נוסף לייחוס הבניין לפלאדיו מגיע מפרטיו האדריכליים. זהו בניין מלבני שבחזיתו לוג'יה הבנויה כחזית מקדש רומי. גרם מדרגות עולה אל ארבעה עמודים קולוסליים (עמודים שגובהם כגובה כל הבניין) ולהם כותרות בסדר יוני. העמודים תומכים בגמלון.