cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיפת השלשלת
תפקיד המבנה
לפי דעה חמישית, מיקום הכיפה ויחסה לכיפת הסלע מציב אפשרות שהכיפה הייתה מקום מושבו של הכוהן הגדול בתקופה בה היה קיים בית המקדש, זה החדר שבו עמד ארון הברית, במרחק מדויק מאבן השתייה. לפי דעה זו, בעת הקמת המתחם או שיפוצו, היהודים שחיו בעיר ביקשו לציין את המיקום ולכן נבנתה כיפה זו.
דעה שישית סוברת שכיפת השלשלת מסמנת את מקום מזבח העולה, מכיוון שהמבנה נמצא במרחק לא גדול ממזרח לכיפת הסלע, שעל פי המסורת נמצאת על מקום ההיכל. בדעה זו מחזיק מכון המקדש.
סמל הרפובליקה הסינית
סמלה של הרפובליקה הסינית "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" (מנדרינית: 青天白日; פין-יין: Qīng tīan bái rì) מתפקד כסמל והדגל של הקוומינטנג, המפלגה הפועלת ברפובליקה הסינית. הסמל מהווה גם את החלק העיקרי בדגל הרפובליקה הסינית והוא גם הסמל הלאומי. זהו גם הסמל של הצי של הרפובליקה.
ב"השמיים הכחולים והשמש הלבנה" יש 12 קרניים לשמש המסמלים 12 חודשים וכן 12 שעות בשעון הסיני הישן (時辰 שִיאֵן) השוות לשעתיים בשעון המודרני (小時 חִיאַווֹשִי) ומסמל גם את רוח הקידמה.
דגל "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" עוצב במקור על ידי לו האו-טונג שהיה "קדוש מעונה" של מהפכת שינהאי. הוא הציג את העיצוב שייצג את צבא המהפכה וההתנגדות לשושלת צ'ינג באספה בהונג קונג ב-11 בפברואר 1895. ב-1905 סון יאט-סן הוסיף שדה אדום לדגל שעתיד היה להפוך לדגלה של הרפובליקה הסינית.
במהלך התקוממות ווצ'אנג שהובילה להקמת הרפובליקה הסינית, לחמו הצבאות המהפכניים תחת דגלים שונים. דגלו של לו האו-טונג היה בשימוש בפרובינציות הדרום-מערביות בסין (גואנגדונג, גואנגשי, יונאן וגוויג'ואו) בעוד במחוזות אחרים היה שימוש ב"דגל 18 הכוכבים", ב"דגל 5 הכוכבים", ובעיצובים נוספים של הסמל.
כשממשלתה של הרפובליקה הסינית קמה ב-1 בינואר 1912 "דגל 5 הצבעים" אומץ כדגל הלאומי אך סאן יאט-סן לא חשב שעיצובו ראוי כיוון שהקווים האופקיים שבו ציינו היררכיה מעמדית לדעתו כפי שהיה נהוג בימי קיסרות צ'ינג.
כשהקים ממשלה אלטרנטיבית בגואנגג'ואו ב-1917 הוא בחר עיצוב דומה. "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" היו לסמל המדינה והדגל עם השדה האדום (דגל הצי באותם ימים היה לדגל המדינה. סמל ודגל זה אומצו בסופו של דבר על ידי הממשלה ב-1928 ודגלו של הצי היה באופן רשמי "השמיים הכחולים והשמש הלבנה".
דגל וסמל המפלגה הגיע לחדשות העולמיות בבחירות ברפובליקה שנערכו בשנת 2004 כשהנשיא המכהן צ'ן שואי-ביאן העלה את הסברה שסמל ודגל המפלגה מפרים זכויות יוצרים בדמיונם לסמל המדינה. הוא הזכיר שהחוק אוסר על שימוש בסמל במוסדות שאינם ממשלתיים. הוא הכריז שאם מפלגתו תזכה בבחירות הוא ייתן לקוומינטנג שלושה חודשים לשנות את סמלה. נציגי המפלגה השיבו בלעג ש"אם כך אז על הרפובליקה הסינית לשנות את סמלה כיוון שזה היה סמל המפלגה קודם". הקואליציה הפאן-ירוקה לא הצליחה להשיג רוב בבחירות וצ'ן לא נקט בשום מעשה.
תהילים פ"ג
שִׁיר מִזְמוֹר לְאָסָף, אֱלֹהִים אַל דֳּמִי לָךְ, הוא בספר תהילים והמזמור ה-83 בו (בתרגום ליוונית וללטינית, זהו המזמור ה-82), הפותח במילים אלו. המזמור הוא האחרון מתוך 11 פרקים רצופים המיוחסים לאסף בן ברכיהו הלוי – ראש המשוררים במקדש בימי דוד המלך. הפרק נתפס לרוב כקינה לאומית המתעוררת בשל האיום של פלישה לישראל על ידי שכנותיה.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות, כמועילה לחזרה בשלום מהמלחמה.
מיקומו של המזמור בספר
לפי השערה מקובלת בקרב חוקרי המקרא, הפרק הוא המזמור האחרון באוסף ה"אלוהיסטי" בספר תהילים, שמתחיל בתהילים מ"ב ונגמר בפרק זה. היותו של המזמור חלק מן הפסלטריון האלוהיסטי מתבטא בהיעדרות כמעט מוחלט של שם ה' מן המזמור (מלבד בפס' 17 ו-19) ובנוכחות של שם "אלוהים" גם במקומות בהם הדבר אינו נפוץ או אינו מתאים.
המזמור הוא גם האחרון ברצף של מזמורי אסף. אלכסנדר רופא, מזהה דפוסים אופייניים למחזור מזמורים זה בדמות שימור מסורות ישראליות־צפוניות קדומות כחלק מהמזמורים. יצוין, כי גם מזמור פג, כולל התייחסויות לאירועים היסטוריים שאינם יהודאיים בלבד. זנגר מראה קשר בין המזמור לבין יתר המזמורים במחזור זה ומדגים מבחינה לשונית ותאולוגית את הסיבה לכך שהמזמור נבחר להיות המזמור המסכם של מזמורי אסף ושל הפסלטריון האלוהי כולו.
תוכן המזמור
מזמור זה הוא תפילה ובקשה מה' לפעול כנגד האויבים המטכסים עצה כיצד להשמיד את עם ישראל. המשורר מבקש מה' שלא ישתוק ויתעלם לנוכח הצרות, שמבקשים האויבים לגרום לישראל. כאן, מתאר אסף את מפגשם של האויבים, ואת כוונתם להשמיד את ישראל, וכל זאת כדי להשכיח את שמם של ישראל והקב"ה מהעולם.
בפסוקים הבאים מובא פירוט, מיהם האויבים הקמים על ישראל.
כתוצאה מפעולות אלו, אומר המזמור, האויבים, יתביישו עד העלמם, וכל אנשי העולם ידעו, כי ה' לבדו, הוא העליון על כל הארץ.
זיהוי העמים המופיעים בפרק
בפסוקים ז'-ט' מפורט את הרכב העמים שהתאסף לטובת המלחמה כנגד עם ישראל ואלוהיו. בספר תהילים כולו מוזכרים שמות עמים קונקרטיים כאויבי ישראל רק בשני מזמורים נוספים - תהילים ק"כ ותהילים קל"ז.
משמם של 'אׇהֳלֵי אֱדוֹם' ניתן להסיק כי מדובר על שבט נוודים המיוחסים לאדום. עמוס חכם מסביר ששבטים אלו הוזכרו ראשונים כיוון שהם האויבים הקשים ביותר לישראל במקרא כולו. 'יִשְׁמְעֵאלִים' הם השבטים המיוחסים לישמעאל בן אברהם. 'וְהַגְרִים' הם שבטים המיוחסים להגר שפחת שרה. שבטים אלו, יחד עם אהליהם, מוזכרים בכתיב אחר גם בדה"א ה 10: "וּבִימֵי שָׁאוּל עָשׂוּ מִלְחָמָה עִם הַהַגְרִאִים וַיִּפְּלוּ בְּיָדָם וַיֵּשְׁבוּ בְּאׇהֳלֵיהֶם עַל כׇּל פְּנֵי מִזְרָח לַגִּלְעָד". נראה שבדברי הימים, כמו גם בפרקנו, ההגרים/ההגראים הם נוודים אשר פועלים בקבוצות.
קראוס טוען שסדר העמים בפסוק מוזר הן מבחינה גנאלוגית והן מבחינה גאוגרפית ועל כן, ככל הנראה, משובש. לשיטתו, הסדר הנכון הוא "אהלי אדום ומואב" הקשורים יותר זה לזה, ולאחר מכן "ישמעאל והגרים" הקשורים אף הם זה לזה.
זיהוי המקום שנקרא 'גְּבָל' שנוי במחלוקת כיוון שיש במקרא שני מקומות בשם זה. יש המזהים את גבל שבמזמורנו עם גבל שבלבנון, עיר נמל צידונית על החוף של פיניקיה. עדות לזיהוי זה עולה מיחזקאל כז 9: "זִקְנֵי גְבַל וַחֲכָמֶיהָ הָיוּ בָךְ". אולם, גבל זו נכתבת בפתח ואילו בפרקנו, גבל נכתבת בקמץ ולכן יש הסבורים כי גבל זו היא שם מקום באזור אדום ששמה רשום על חרס שנחשף בחפירות חשבון. חיזוק נוסף לכך מתקבל באמצעות התרגומים לארמית: בתרגום המכונה תרגום יונתן לתורה, 'בארץ אדום' מתורגם בשני מקומות אל 'בארעא דגבלא'. תרגום ניאופיטי מתרגם באופן זה במקום נוסף.
'עַמּוֹן' הוא עם היושב מזרחית לארץ ישראל. ו'עֲמָלֵק' הוא עם הנודד מדרום וממזרח לארץ ישראל. 'פְּלֶשֶׁת' הם יושבי פלשת, הפלשתים. 'יֹשְׁבֵי צוֹר' הם הצורים, העם היושב בחוף הים בצפון מערבה של ארץ ישראל.
"גַּם אַשּׁוּר נִלְוָה עִמָּם" משמעו: גם אשור התחבר לשאר העמים הללו והשתתף עמם במזימתם. יש אומרים כי מדובר בממלכת אשור אשר החריבה, בשלב מאוחר יותר, את ממלכת שומרון וכאן המשורר מדבר על תקופה קדומה בה המאבק בין ישראל לאשור היה עקיף בלבד ובו אשור רק סייעה בידי עמי הסביבה הקטנים בלחימתם. אולם, אחרים סבורים כי מדובר בקבוצה אחרת, קטנה וחשובה פחות מהאימפריה האשורית, המכונה אף היא 'אשור' אשר פעלה במרחב בתקופה קדומה יותר. מבין המציעים זאת, יש הסבורים כי מדובר על שבט קטן מבני דדן: "וּבְנֵי דְדָן הָיוּ אַשּׁוּרִם וּלְטוּשִׁם וּלְאֻמִּים" (בראשית כה 3).
יש שתי אפשרויות להבין מיהם 'בְנֵי לוֹט' המוזכרים בפסוק. אפשרות אחת היא שעמון ומואב הם בני לוט. משמע מכאן שהם עמדו בראש הברית המתכננת להילחם בישראל ושאר העמים סייעו להם בכך. אפשרות נוספת היא שבני לוט הנזכרים כאן אינם עמון ומואב אלא שבטים אחרים המיוחסים ללוט והביטוי 'הָיוּ זְרוֹעַ' מוסב על העמים כולם באופן שווה והכוונה שכולם עשו יד אחת להילחם בישראל. ברין מסיק מהפסוקים הללו כי לא מדובר באוסף מקרי של שבטים שהציקו לישראל באותו הזמן אלא במערך כוחות משולב המבוסס על ברית שמטרתו הייתה להחליש את כוחה של ממלכת ישראל.
וסטרמן עומד על כך שעל אף שהאויבים במזמור מתוארים בפרוטרוט, הקרב עצמו כלל לא מתואר.
פרשני ימי הביניים
המפרשים התלבטו בשאלה האם המשורר אסף, מתאר תיאור מציאותי עתידי, או שזוהי בקשה כללית מה' לרדוף את אויבי ישראל. הרד"ק בפירושו לספר תהילים, ובעקבותיו גם המלבי"ם, קושרים את שיר המזמור לאסף, עם מלחמה שארעה בתקופת יהושפט מלך יהודה הרביעי. כמתואר ב, כאשר באו בני עמון, בני מואב, ובני שעיר להילחם עם יהושפט.
יחזיאל מודיע לעם המתפללים עם יהושפט, כי לא להם המלחמה, ואכן ה' מבלבל את האויבים והם נלחמים זה בזה, וניגפים האחד בפני השני.
חוקרי המקרא בעת החדשה
לגבי הפרק מהלכות שתי תפיסות־על בקרב החוקרים. אוחזי התפיסה הראשונה מזהים בפרק יסודות היסטוריים, והוויכוח בקרבם נסוב בעיקר על השאלה לאיזו תקופה בדברי ימי ישראל יש לשייך את המזמור. הדעות בשאלה זו נחלקות ונפרשות על כל התקופה שמימות השופטים ועד לימי יהודה המכבי (פרק זמן של כ- 1000 שנים בערך). מחזיקי התפיסה השנייה רואים במזמור יצירה פיוטית או פולחנית בלבד וללא שום יסוד היסטורי בבסיסו.
בקרב מחזיקי הגישה ההיסטורית ניטש ויכוח רב שנים על תארוך המזמור. ההרכב של העמים השותפים במערכה, המקום השולי שיש לאשור במסגרת הקואליציה וההיעדרות של ארם מכל המערכה הערימו קשיים על זיהוי מדויק של תקופת חיבור המזמור. התרגומים ופרשני ימה"ב (וחלק מן החוקרים שאחריהם) קושרים את המזמור לימי חזקיהו וסנחריב. רד"ק (ובעקבותיו חוקר המקרא קירקפטריק) מזהה את המזמור עם תקופת יהושפט. אואלד ובריגס משייכים את האירועים לימי נחמיה. רוברטסון סמית מקשר את ההתרחשות לימי אתרחשסתא השלישי. גונקל מסתפק בזיהוי כללי: "בין עזרא ואלכסנדר הגדול". ולהויזן וסקינר משייכים את הפרק לימי יהודה המכבי. ויזר מציע שמדובר על מלחמות עוזיהו. שמידט וקראוס סבורים כי יש לשייך את הפרק לימי בית ראשון בלבד. גרסמן מקדים את המזמור לימי שאול ודוד. מייזלר מציע שמדובר על ימי השופטים ובן שם סבור כי מדובר על דור או שניים לפני שאול המלך.
מחזיקי האסכולה השנייה, סבורים כי פירוט העמים והרכבם הם מעין יצירה פיוטית חופשית של המשורר אשר אין לה עיגון היסטורי קונקרטי, כי אם תפקיד ספרותי או תפקיד טקסי ופולחני.
אמצעים אומנותיים במזמור
כל מזמורי תהילים ערוכים לפי שיטת השירה במקרא שאחד מסימניה הבולטים הוא כתיבה בתקבולת. כל הפסוקים במזמור למעט פסוקים י"ג וי"ט מורכבים מצלעות מקבילות. כלל הפסוקים מורכבים משתי צלעות מקבילות, מלבד פסוק 2 שמורכב מ-3 צלעות. הפסוקים מייצגים את סוגי התקבולות השונים - תקבולת חסרה (פס' ב') ותקבולת שלמה (פס' ד'), תקבולת נרדפת (פס' י"ד) ותקבולת משלימה (פס' ה'). כמו כן, צמדי מילים כמו אש // להבה, סופה // סער (ה) מופיעים בתקבולת בפרק זה כמו במקרים רבים אחרים.
מאפיין נוסף של מליצה במזמורי תהילים הוא תיבות שנמשכות לפניהן ולאחריהן. דהיינו, מילה שנמצאת בצלע אחת ולפי המשמעות היא נמשכת גם על הצלע האחרת. במזמור זה, המילה 'שִׁיתֵמוֹ', הן בפסוק י"ב והן בפס' י"ד מדגימה את התופעה.
גם תופעת "לשון נופל על לשון", מופיעה במזמור פ"ג, כמו הצירוף "וּמְשַׂנְאֶיךָ נָשְׂאוּ". פסוק ט"ו מכיל את התופעה פעמיים: "תִּבְעַר יָעַר" ולאחר מכן "וּכְלֶהָבָה תְּלַהֵט".
בליטורגיה
מנהג אשכנז הישן היה לומר מזמור זה בכל יום בסוף תפילת שחרית כדי להזכיר צרת הגלות. יש נוהגים לאומרו רק בימים שאומרים בהם תחנון, ויש נוהגים לאומרו בכל יום שאומרים בו למנצח, ויש נוהגים לאומרו בכל יום חול מלבד כאשר אומרים הלל, ויש נוהגים לאומרו בכל יום ואפילו בשבת ויום טוב. מנהג זה דעך במאות השנים האחרונות, ונשתמר רק אצל קהילות היקים וקהילות אויבערלאנד.
בקהילות עדות המזרח נהוג לאמרו לאחר שיר של יום בצומות עשרה בטבת וצום גדליה.
מצביע חכם
במדעי המחשב, מצביע חכם הוא מעטפת (wrapper) למצביע (pointer) תוך מתן תכונות נוספות, למטרת ניהול זיכרון אוטומטי. בשפת C ו-++C, בניגוד לשפות בעלות מנגנון איסוף זבל כדוגמת Java או #C, האחריות על שחרור הזיכרון שהוקצה מוטלת על המתכנת. עם זאת, השפה לא אוכפת בזמן ההידור את ניהול הזיכרון. מסיבה זו, באגים הנובעים מטעויות בניהול זיכרון הם בעיה חמורה ושכיחה ביותר בתכנות בשפת C/++C. בין הבאגים הנפוצים ביותר ניתן למנות את דליפת הזיכרון הנגרמת כתוצאה מהקצאת זיכרון שלא שוחררה ומצביע מתנדנד (dangling pointer) המצביע לזיכרון שכבר שוחרר.
מצחתה
מצחֶתה (בגאורגית: მცხეთა) היא עיר בגאורגיה, וממוקמת במפגש הנהרות קורה ואראגווי, כ-27 ק"מ צפונית לבירה טביליסי. העיר השוכנת במרכזו של חבל כארתלי ההיסטורי משמשת כיום כבירת מחוז מצחתה מתיאנתי, ומהווה את המרכז המנהלתי של נפת מצחתה. בעיר נפגשות הדרך בין הים הכספי והים השחור עם הדרך היוצאת מטביליסי צפונה לכיוון רוסיה (הדרך הצבאית הגאורגית). במצחתה עוברת גם מסילת הברזל העיקרית של גאורגיה, המוליכה מטביליסי מערבה. מרכזה של העיר, שהיא אחת מהעתיקות בגאורגיה, הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. לפי מפקד משנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 7,940 תושבים. מצחתה הוכרזה לעיר בשנת 1956.
מצביע חכם
מצביעים חכמים מונעים את מרבית הבאגים הקשורים לזיכרון על ידי הסרת האחריות מהמתכנת על שחרור הזיכרון והריסת האובייקט. אובייקט המנוהל על ידי מצביע חכם נהרס אוטומטית וזיכרונו משוחרר כאשר הבעלים האחרון (או היחיד) של האובייקט נהרס. למשל, אם המצביע החכם הוא משתנה מקומי, האובייקט ייהרס והזיכרון המוקצה ישתחרר עם היציאה מהסקופ. בצורה זו נמנע מצב של דליפת הזיכרון שהרי הזיכרון המוקצה משתחרר ללא תלות בנקודת היציאה מהסקופ וכן לא ייווצר מצביע מתנדנד מכיוון שהשחרור יתבצע רק כאשר המצביע לא יהיה עוד בשימוש.
קיימים מספר סוגים של מצביעים חכמים. החלוקה הבסיסית היא למצביעים עם בעלות ייחודית על אובייקט ולמצביעים המאפשרים בעלות משותפת על אובייקט. למצביעים המאפשרים בעלות משותפת ישנו מונה פנימי הסופר את מספר המצביעים המתייחסים אליו. ברגע שמספר ההתייחסויות יורד ל-0 (קרי, לא נותרו עוד מצביעים המפנים לזיכרון), האובייקט נמחק באופן אוטומטי.
מצחתה
אתרי מורשת עולמית
העיר משופעת באתרים היסטוריים ודתיים ששני העיקריים שביניהם הם:
יהודי מצחתה
ספר דברי הימים של גאורגיה - כארתליס צחובריבה, שמהווה את המסמך הגאורגי הקדום ביותר הידוע, מייחס את בואם של היהודים לגאורגיה, לתקופת חורבן הבית הראשון: "אז כבש נבוכדנאצר המלך את ירושלים ויהודים שנמלטו ממנה באו אל כארתלי וביקשו אדמה מה"מַמַסַחליסי" (בית האב) של מצחתה תמורת תשלום מס גולגולת. הוא נתן להם אדמה ליד האראגווי, על המעיין הנקרא בשם זאנאווי." במקום אחר, מספר הכארתליס צחוברבה על פליטים יהודים שהגיעו לגאורגיה לאחר שהוגלו על ידי אספסיאנוס והתיישבו במצחתה ליד אחיהם שישבו שם זה מכבר. היהודים כונו בשם "אוריה" או "הוריה", כינוי הרווח בכל המקורות הגאורגיים המוקדמים ומימי הביניים המאוחרים. מאוחר יותר תפס את מקומו הכינוי "איבּראילי", בעוד הכינוי "אוריה" הפך לכינוי גנאי ליהודים. ה"כארתליס צחובריבה" נכתב רק במאה ה-11, לכן יש להתייחס במידה של ספקנות למובא בו, גם אם הוא נסמך על מקורות קדומים מאוד, שכן ייתכן שמקורו ברצון לקשר את בואם של היהודים לגאורגיה למאורעות היסטוריים ידועים.
העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר לישיבת יהודים בגאורגיה הן מצבות קבורה שנמצאו ליד מצחתה. על המצבות המיוחסות למאות ה-3-ה-5 חקוקות כתובות בארמית ובעברית. על מציבה אחת מופיע הכיתוב "יהודה דמתקרא גורק". ואילו על אחרת, זו של יוסף בר חאזן, חקוקים גביע וכן הלאה. במסורות הגאורגיות על הפצת הנצרות בגאורגיה תופסים היהודים מקום מיוחד.
האגדה בכרוניקה הגאורגית מימי הביניים "כרתליס צחוברבה", קושרת את היהודים הגאורגים עם סיפור צליבתו של ישו. מסופר בה כי שליחים מירושלים התייצבו בפני יהודי גאורגיה ממצחתה, וביקשו נציגים שייקחו חלק במשפטו של ישו. שניים מראשי היהודים, אליעז ממצחתה ולונגינוז מקרסני, יצאו לירושלים. הם נוכחו בעת צליבת ישו וקנו את כותנתו של ישו, מחייל רומאי מגבעת הגולגולתא שבירושלים, מקום קבורתו של ישו. בשובם למצחתה, יצאה צידוניה, אחותו של אליעז לקבל את פניהם וחיבקה את הכותונת, נפלה ומתה, מצער על מותו של ישו. את גלימתה לא ניתן היה להסיר ממנה, ולכן היא נקברה כשהכותונת בזרועותיה, ובמקום קבורתה צמח עץ ארז מארזי הלבנון. על פי המסורת מצבת קבר במרכזה של כנסיית סווטיצחובלי שבמצחתה, מסמנת את קיברה של צידוניה. ייתכן שאגדה זו רומזת לכך, שבקרב היהודים שהתגוררו בגאורגיה היו "יהודים נוצרים" עוד לפני שנינו הקדושה ניצרה את הגאורגים.
סיפורי האגדה על הקדושה נינו מספרים כי היא התקבלה בסבר פנים יפות על ידי יהודי מצחתה ודיברה בשפה העברית. בין תלמידיה היו אביתר הכהן, נכדו של אליעז, ובתו צידוניה. אביתר נקרא על פי האגדה "אוּריאע'וֹפּילי" ("יהודי לשעבר"), צידוניה, שהלכה אחר נינו ועמה שש אמהות יהודיות, הייתה עדה למעשי הנפלאות שלה. המתנצרים גרמו לפילוג בקהילה היהודית. יש כאלה שביקשו לסקול את אביתר באבנים, ורק התערבותו של המלך מיריאן השלישי הצילה אותו מידם. למרות שיהודי מצחתה היו יעד ראשון להפצת הנצרות, הוטבלו רק חמישים משפחות מצאצאי בר-אבא (הגנב שניצל מן הצליבה לצידו של ישו, והגיע על פי האגדה למצחתה), בעוד שרוב תושבי כארתלי הוטבלו על ידי נינו ובראשם המלך מיריאן השלישי ואשתו ננה.
סביר כי רעיונות הנצרות מצאו הד בקרב יהודי מצחתה וגאורגיה בכלל, כיוון שראו בה סוג של התחדשות האמונה היהודית, וזאת עוד בטרם נתקבלו על ידי הגאורגים עצמם, שאמונתם הושפעה מן הדת הפרסית. מצד שני, ייתכן כי מסורת זו טופחה על ידי הכנסייה מתוך מטרה לחזק את מעמדה של הנצרות בגאורגיה בתחילת דרכה ולהעניק לה לגיטימציה. כך או אחרת ניתן להסיק ממסורת זו על קיומו של ישוב יהודי גדול ומבוסס בגאורגיה בתחילת המאה ה-4, אם כי לא ניתן לדעת מה היה גודלו.
ספירלה
ספירלה (נקראת גם שבלול, או עקומה חלזונית) היא קו עקום שיוצא מנקודה ומתרחק ממנה תוך כדי שהוא מסתובב סביבה.
מצחתה
יהודי מצחתה
עדות נוספת לקיומה של קהילה יהודית במצחתה במאה ה-6 מצויה במקור גאורגי המספר על צעיר פרסי שברח מארצו למצחתה כדי לבחור בין הנצרות לבין היהדות. במקור זה מתואר מעמדו של בית התפילה היהודי כשווה ערך לבתי התפילה של הנוצרים.
בימי הביניים היו היהודים צמיתים כיתר הגאורגים בגאורגיה. תעודות מימי הביניים מספרות שהיהודים היו פעמים רבות קרבן למעשי שוד וחטיפה של אצילים-שודדים. התעודות מספרות על מסכת קשה של מעשי אכזריות וסחיטה, שהובילה לבריחת היהודים מעריצות אדוניהם בעוד הם מעדיפים את חסות המנזרים או המלוכה. תעודות משפטיות מן השנים 1801-1798 מספרות על בני משפחת מנשראשווילי, שהגיעו לסוראמי לאחר שנמלטו מאדונם הקודם והיו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה. לאחר שנים תבע אדונם לשעבר שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק עיקש וממושך על זכותה להישאר בחסות המנזר.
ספירלה
בטבע
למחקר של הספירלות בטבע יש היסטוריה ארוכה, כריסטופר רן צפה בקונכיות בעלות צורה של ספירלות לוגריתמיות, בנאוטילוס. קונכיות של חלזונות מחוננות גם הן במבנה ספירלי.
מצחתה
תרבות
הפסטיבל של מצחתה המתקיים אחת לשנה, ב-14 באוקטובר, נקרא מֶצחֶתוֹבַּה. הוא נערך בהתאם למסורת הגאורגית, שבה נהוג לחגוג את יום השנה לייסודן של ערים ועיירות בפסטיבלים.
ג'ון מקלאוד (כדורסל)
ג'ון מת'יו מקלאוד (באנגלית: John Matthew MacLeod; 3 באוקטובר 1937 – 14 באפריל 2019) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן לסירוגין בליגת המכללות האמריקאית ובליגת ה-NBA בין השנים 1967–2006. היה המאמן הראשי של פיניקס סאנס במשך 14 עונות רצופות, בין השנים 1973–1987.
קריירת אימון
מקלאוד נולד בעיר ניו אולבני שבאינדיאנה, ובין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת בלרמין אשר בלואיוויל, קנטקי. בשנת 1967 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אוקלהומה, אשר ב-6 עונותיו בתפקיד רשמה מאזן כולל של 90 ניצחונות ו-69 הפסדים (56.6%). לאורך התקופה שיחקו בקבוצה, בין היתר, שחקני ה-NBA לעתיד גאר הרד, קליפורד ריי ואלבן אדמס.
לקראת עונת מונה מקלאוד למאמן הראשי של פיניקס סאנס, במקומו של הג'נרל מנג'ר ג'רי קולנג'לו אשר מילא את התפקיד באופן זמני. בעונת הפתיעה פיניקס כאשר גברה על סיאטל סופרסוניקס (4–2) וגולדן סטייט ווריורס (4–3) בשני שלבי הפלייאוף הראשונים, בדרך להעפלתה הראשונה אי פעם לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר הצטיינו כוכבי הקבוצה אלבן אדמס ופול וסטפאל, אך הסאנס הפסידו מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 2–4. בין השנים 1977–1985 העפילה הקבוצה לפלייאוף ה-NBA במשך 8 עונות ברציפות, ובשתיים מהן – ו- – העפילה לגמר האזור המערבי. בעונת הובילו וולטר דייוויס, דניס ג'ונסון וטראק רובינסון את פיניקס לקביעת שיא מועדון של 57 ניצחונות, אך היא הודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב השני. בפברואר 1987, לאחר שפתחה את עונת עם 22 ניצחונות ב-56 משחקים, פיטרה הקבוצה את מקלאוד ומינתה במקומו את דיק ואן ארסדייל. מאזנה הכולל של פיניקס בתקופתו של מקלאוד עמד על 579 ניצחונות לעומת 543 הפסדים בעונה הסדירה, ו-37 ניצחונות לעומת 44 הפסדים בפלייאוף. באפריל 2012 הוצג ב"טבעת התהילה של פיניקס סאנס", המקבילה להוצאת מספר לגמלאות.
בשנת 1987 מונה למאמן דאלאס מאבריקס, במקומו של דיק מוטה. בעונת הובילו את המאבריקס מארק אגוויר, רולנדו בלאקמן ודרק הרפר לשלב גמר המערב, לראשונה בתולדות הקבוצה, אך היא הפסידה מול האלופה שבדרך לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 3–4. בעונה העוקבת ניצחה דאלאס 38 משחקים בלבד, ולאחר 11 משחקים בעונת פוטר מקלאוד מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו ריצ'י אדובאטו.
בשנת 1991 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת נוטרדאם, במקומו של דיגר פלפס אשר החזיק בתפקיד ב-20 השנים הקודמות. עד שנת 1999 רשמה קבוצתו של מקלאוד מאזן כולל שלילי 106–124 (46.1%). לאורך התקופה שיחקו בנוטרדאם שחקני ה-NBA לעתיד לפונזו אליס, אלמר בנט, מונטי ויליאמס ופאט גאריטי.
ב-14 באפריל 2019 נפטר מקלאוד ממחלת אלצהיימר, בגיל 81.
אליאס ברוך
אליאס ברוך (ברומנית: Elias Baruch; 1921–2011) היה ספורטאי יהודי רומני, שזכה באליפות רומניה בקפיצה משולשת (13,98 מטר) בשנת 1949 ומאמן, שחלק מחניכיו זכו במדליות בתחומי האתלטיקה.
ב-1971 עלה לישראל, ובהמשך ירד לקליפורניה להדריך ב-Long Beach City College.
מריצה
מריצה היא עגלה בעלת גלגל אחד המונעת על ידי אדם ומשמשת לנשיאת משאות למרחקים קצרים. לבד מהגלגל, למריצה יש שתי ידיות אחיזה, שתי רגליות ומשטח נשיאת משאות קעור. כאשר אדם מתחיל להניע אותה, הוא מרים את ידיות האחיזה ומנתק את המגע בין הרגליות לבין הקרקע, כך שחלק ממשקל המריצה נתמך על ידי גופו וחלק על ידי הגלגל. המריצה היא מנוף מהסוג השני כיוון שהגלגל הוא נקודת המשען והמשא מועמס בין נקודת הפעלת הכוח (ידית האחיזה) לנקודת המשען. מקובל להשתמש במריצות כדי לשאת עפר בעת עבודת הגינה וכדי לשאת חומרי בניין אבקתיים (חול, מלט וכדומה) וחצץ בתוך אתרי בניה. יש המשערים כי המריצה הייתה ידועה ליוונים כבר במאה הרביעית לפני הספירה אך התיעוד הודאי הראשון של שימוש במריצה הוא מתקופת שושלת האן בסין: ציור קבר שתוארך לסביבות שנת 150 לפני הספירה מראה מריצה בעלת גלגל אחד להעברת משא.
לקריאה נוספת
מאיר שלו, גינת בר, עם עובד, תשע"ז (2017) - בפרק כלי עבודה (ע"מ' 38)
תפקיד חיי
תפקיד חיי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם. הוא יצא לאור בשנת 1989, על ידי חברת התקליטים "פונוקול", כסינגל מתוך האלבום "חופשי".
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ורון רוזנפלד והופק על ידי מתי כספי. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-3 באוקטובר 1989 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-13. ב-7 בנובמבר 1989 עלה השיר למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים. לבסוף, ב-6 בפברואר 1990, לאחר שנים עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1990 דורג במקום ה-24.
תוכן השיר
השיר מתמקד בארבעה זמנים שונים בחייו של נער. תחילה מוצג ילד שחולם על תפקיד חייו. הוא נותן בבית הראשון דוגמה להיותו אמן. בנוסף, באותו הבית הוריו שואלים אותו על מידת אהבתו לאימו ולאביו כאינדיבידואלים. הילד מהוסס, ולימים הבין כי הוא החמיץ את תפקיד חייו. בבית השני גדל הילד והפך לנער שהתאהב בנערה שלמדה עמו באותה הכיתה. פעם נוספת נשאלת בפניו שאלה, הפעם האם אהבתו אליה תימשך לעד. הוא שוב ניצב מהוסס. תחושת ההחמצה חוזרת על עצמה גם כאן וגם בבית השלישי והרביעי, בזמן טקס ההשבעה שלו בסיום שלב הטירונות בצבא ובחשבון נפש לגבי הקריירה שלו בהתאמה.
פיט רטיף
פיט מוריץ רטיף (בהולנדית: Pieter Mauritz Retief; 12 בנובמבר 1780 – 6 בפברואר 1838) היה מנהיג בורי דרום אפריקאי, ממתנגדי ביטול עבדות השחורים במחצית הראשונה של המאה ה-18 וממובילי שיירת הבורים "הטרק הגדול".
רטיף התיישב ב-1814 בגבולה של מושבת הכף, ולקח פיקוד על קבוצות הלחימה הפרטיות של הבורים שפעלו נגד פשיטות מצד בני שבט הקוסה הסמוכים. הוא הפך לדובר בולט של חוואי הגבולות, שהביעו את אי שביעות רצונם מההתערבות הבריטית בענייניהם, וכתב את הצהרת הפורטרקרים בזמן עזיבתם את הקולוניה, שנודעה מאוחר יותר בשם "הטרק הגדול".
רטיף היה דמות בולטת במהלך הטרק הגדול, ובשלב מסוים אף שימש כמושל הנבחר של הפורטקרים. הוא הציע את אזור נאטאל שהיה עשיר במשאבים, ובו שהו גם אנשי שבט הזולו, כיעד הסופי של מסעם, ובחר את מיקומה של בירתם העתידית, שלימים נקראה פיטרמריצבורג. רטיף החל במשא ומתן עם מלך הזולו דינגאנה ואנשיו, אך לאחר חתימתם על אמנה משותפת, נרצחו רטיף וכמאה איש מהמשלחת שלו על ידי אנשי הזולו. לאחר מותו נותרה הרפובליקה השברירית של נאטאל הבורית ללא הנהגה, סבלה ממשטר לא יעיל, ולבסוף נכנעה לסיפוח בריטי.
שנותיו הראשונות
רטיף נולד במושבת הכף, ליאקובוס ודבורה רטיף, והיה בנם החמישי מתוך עשרה. משפחתו הייתה משפחת מתיישבים בורים ממוצא צרפתי הוגנוטי. רטיף עבד מגיל צעיר ביקב המשפחתי "ולפנפאס" (Welvanpas), עד גיל 27, בו החליט לצאת מחסות הוריו. הוא עבר לאזור המזרחי של מושבת הכף ועסק במגוון עבודות מזדמנות למחייתו, בהן פקיד בחנות, מוכר אלכוהול, ספקולנט אדמות ובנאי. לרטיף הייתה היסטוריה של קשיים פיננסיים; יותר מפעם אחת הוא הפסיד את כל כספו ורכושו, ככל הנראה בשל הימורים וקניית אדמות ספקולטיביות. ישנם דיווחים שרטיף פשט רגל רשמית פעמיים בזמן שהותו במושבה המזרחית. לצד זאת, הוא נחשב לאדם שקול ישר ומוסרי.
רטיף התחתן עם האלמנה מגדלנה יוהנה חריילינג, ואימץ רשמית את חמשת ילדיה. נישואיו למגדלנה, יחד עם תכונות האופי שלו, הפכו אותו למועמד טבעי להנהגת הפורטקרס. לאחר שעבר לעיר גרהמסטאון במזרח המושבה, רטיף הצליח להשיג עושר כלכלי בדומה לבורים אחרים, באמצעות מסחר בבהמות משק, אותן גידל בחווה אליה עבר עם מגדלנה וילדיה. אולם בחירות עסקיות לא מוצלחות הורידו אותו מנכסיו, והוא נאלץ לחזור לאזור מושבת הכף ולעסוק בחקלאות.
הנסיבות לעזיבת מושבת הכף
עם חזרתו החלה הנוכחות הבריטית להיות מורגשת, בעיקר בתחום העבדות, אותה הוציאו הבריטים מחוץ לחוק על פי צו מ-1833. כלכלת החוות של רוב החקלאים הבורים נסמכה על העבדים השחורים, דבר שיצר תרעומת גדולה כנגד הבריטים והיווה זרז לתחילת ההגירה מחוץ למושבה. רטיף, שכחוואים אחרים נפגע גם הוא מההיבטים הכלכליים של החוק נגד העבדות, היה אחת הדמויות המתווכות בין רצון הבורים להשאיר את מצב העניינים כמות שהוא, לנציגי השלטון הבריטי במושבת הכף שפעלו לביטול העבדות בהתאם לחוק החדש. לאחר שהדיונים עם נציגי השלטון עלו על שרטון, כתב רטיף מסמך הצהרתי, שלימים נודע כמניפסט של הפורטרקרס, בו קרא לבורים שאינם מרוצים מהמצב, להמשיך הלאה לתוך השטחים שלא היו בשליטה הבריטית ב-22 בינואר 1837. רטיף שלח את המניפסט לעיתונים המקומיים, אשר פרסמו אותו זמן קצר לאחר מכן, ב-2 בפברואר (Grahamstown Journal) וב-17 בפברואר (De Zuid-Afrikaan).
.
הטרק הגדול
רטיף חזר למחנה העגלות ב-2 בנובמבר, בהודיעו לפורטרקרס שהם יכולים להיכנס לאזור השטח של הנאטאל, מאחר שלהערכתו האזור מתאים להתיישבות. הוא יזם משא ומתן עם מלך שבט הזולו, דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה זולו), ובאותו החודש אף הגיע לביקור אצל דינגאנה. לאחר תזוזת המחנה שלו מרכס ההרים אל פנים הארץ, הצליח רטיף לשכנע פורטרקרים אחרים ששהו בסביבה לחבור אליו ואל אנשיו בנאטאל בינואר 1838. בעת ביקורו השני של רטיף אצל דינגאנה, הסכימו אנשי הזולו להתיישבותם של הבורים בנאטאל, בתנאי שהבורים יעזרו לזולו להשיג בחזרה בקר שנגנב מהם על ידי שבט יריב בשם טלוקאווה. בהתאם להסכם, הבורים אכן השיבו את הבקר לזולו (כ-7,000 ראשי בקר).
בהתאם לבקשתו של רטיף, כתב ג'יי. ג'י. בנטאייס את האמנה שנחתמה בין רטיף למלך הזולו, שהבטיחה את אישורם של הזולו לבורים להתיישב בשטח הנאטאל והגדירה את השטח הספציפי עליו הייתה הסכמה.
מותו
למרות אזהרות, עזב רטיף את אזור נהר הטוגאלה (שממוקם באמצע חבל הנאטאל) ב-28 בינואר 1838, בתקווה שיוכל לשאת ולתת עם דינגאנה על גבולות קבע להתיישבות הבורים בנאטאל. למראית עין, המשא ומתן היה מקובל על דינגאנה, אשר חתם על כתב ויתור בעקבות הדיונים עם רטיף, כאשר כל צד הביא 3 עדים במעמד החתימה. לאחר החתימה הזמין דינגאנה את רטיף ואנשיו לחזות במסיבה והצגה מיוחדת של אנשי שבטו. עם כניסתם לאזור, התבקשו הבורים להשאיר את נשקם מחוץ למתחם ההופעה כדי לכבד את המנהגים של הזולו, ואנשיו של רטיף כיבדו את הבקשה. באמצע ההופעה, התנפלו אנשיו של דינגאנה על הבורים ושבו אותם ואת בני לוויתם השחורים. רטיף ועוד כ-100 איש (ביניהם היה גם בנו, גברים אחרים מהמחנה ומשרתים) נלקחו לגבעת קוואמטיוואנה, אתר בו נהג דינגאנה להוציא להורג את אויביו. אנשי הזולו הרגו את כולם במכות אלה, והשאירו את רטיף אחרון, כדי שיוכל לחזות במות אנשיו לפני מותו. גופות רטיף ואנשיו הושארו כמות שהן כדי שייאכלו על ידי חיות הבר.
לאחר מכן הוביל דינגאנה את אנשיו לתקוף את מחנה העגלות של הפורטרקרים. 534 גברים נשים וילדים נהרגו בהתקפה זו, שהשאירה את ההתיישבות מבולבלת וחסרת ארגון לזמן מה. בדצמבר של אותה השנה ניצחו הפורטרקרים את שבט הזולו בקרב נהר הדם; לאחר ניצחון זה השיב מנהיג הפורטרקרים, אנדראס פרטוריוס, יחד עם "קבוצת קומנדו" מהניצחון על הזולו, את שרידי הגופות של אנשי משלחת רטיף מגבעת קוואמטיוואנה, והביא אותם לקבורה ב-21 בדצמבר 1838. אנשי כוח הקומנדו מצאו בגבעת קוואמטיוואנה עותק של האמנה שנחתמה בין רטיף לדינגאנה; היא נמצאה באוכפו של רטיף. עותק מדויק של אמנה זו שרד, אך המקור אבד במעבר להולנד במהלך מלחמת הבורים הראשונה.
אתר הקבר של רטיף ומשלחתו כמעט נשכח לחלוטין, עד לזיהויו מחדש על ידי אחד מאנשי כוח הקומנדו של פרטוריוס, ג'יי. ה. הטינה (J.H. Hattingh). אנדרטה שמציינת את שמות אנשי המשלחת של רטיף הוקמה בסמוך לקבר ב-1922.
אקספו 67'
התערוכה העולמית הבינלאומית של 1967 (באנגלית: 1967 International and Universal Exposition), הידועה בקצרה כאקספו 67' הייתה התערוכה העולמית שנערכה בעיר מונטריאול, קנדה, בשנת 1967. תערוכה זו נחשבת עד היום לגדולה ולמוצלחת ביותר מבין כל הירידים העולמיים שנערכו, בה השתתפו 62 מדינות וביקרו יותר מ-50 מיליון מבקרים. התערוכה העולמית נערכה מ-27 באפריל ועד 29 באוקטובר. ביומה השלישי של התערוכה נרשם שיא עולמי במספר המבקרים - 569,000 מבקרים ביום אחד, מספר שיא המחזיק עד היום.
אקספו 67' נערכה כחלק מחגיגות המאה לקונפדרציה הקנדית. במקור, תוכננה התערוכה העולמית של שנה זו להיערך במוסקבה כדי לציין 50 שנה למהפכת פברואר של 1917 אולם מסיבות שונות החליטו הסובייטים לבטלה וקנדה נבחרה לארח את התערוכה ב-1962.
לטובת התערוכה הוקם האי המלאכותי איל נוטרדאם (Île Notre-Dame) במרכזו של נהר סנט לורנס. לאחר התערוכה המשיכה להתקיים באתר תערוכת "אדם ועולמו" במהלך חודשי הקיץ עד שנת 1981. במהלך תקופה זו נזנחו מרבית המבנים ונסגרו. כיום משמש אתר אקספו 67' פארק ובו כמה מן המבנים שנשתמרו מהתערוכה.
מרבית מן הקנדים רואים בה כאחד מהישגיה התרבותיים החשובים ביותר של ארצם.
בעקבות התערוכה הוקמה קבוצת הבייסבול הקנדית הראשונה ששיחקה בליגת הMLB, המונטריאול אקספוז, שלימים עברה לוושינגטון די. סי. והיא כיום הוושינגטון נשיונאלס.
הביתנים
במסגרת התערוכה הוקמו יותר מ-90 ביתנים על ידי המדינות המשתתפות. ביתנים אלו נבנו על ידי אדריכלים בכירים המייצגים את מדינותיהם והם פיארו את היכולות החדשות בתחום העיצוב, הבנייה והטכנולוגיה. מורשתה האדריכלית של תערוכת אקספו 67' נחשבת לאחת המרשימות מבין התערוכות העולמיות. בביתנים עצם הוצגו בעיקר תערוכות אמנות ועיצוב והביתן הפופולרי ביותר בקרב המבקרים היה זה של ברית המועצות שמשך לבדו כ-13 מיליון מבקרים.
ביתן ישראל -
במרכזו פסל מסתובב בגובה 6.5 מ' עשוי מראות מעוגלות שבתנועתן יוצרות השתקפויות צבעוניות משתנות. בנוסף מיצג הבא להמחיש את בעיית המים ופיתוח החקלאות בישראל על ידי בריכה ובתוכה פרחים מכניים שנפתחים ונסגרים בהתאם לכניסת ויציאת המים. פרי עיצובו של האמן והמעצב הישראלי דן ריזינגר, חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת 1999.
בניין מרשים נוסף שנבנה לקראת התערוכה, אך לא כביתן, היה פרויקט הביטאט 67' שתכנן האדריכל הישראלי-קנדי משה ספדיה (נבנה ללא קשר לישראל). הפרויקט נועד להיות בית מגורים והציג שימוש חדשני בבנייה טרומית וצורת מגורים יוצאת דופן. הבניין משמש למגורים עד היום.
כריסטופר קולומבוס
כריסטופר קולומבוס (בעברית השתרש השם באנגלית - Christopher Columbus; בלטינית: Christophorus Columbus, באיטלקית: Cristoforo Colombo, בספרדית: Cristóbal Colón; 31 באוקטובר 1451 – 20 במאי 1506) היה ספן איטלקי בשירות ספרד, הנחשב לאחד מגדולי מגלי הארצות בכל הדורות.
בניגוד לטעות נפוצה, לא היה קולומבוס האירופאי הראשון שהגיע ליבשת אמריקה – הראשון היה כנראה לייב אייריקסון בראש מסע של ויקינגים בסביבות 1000 לספירה. למעשה, מעולם לא ידע קולומבוס כי הגיע ליבשת אמריקה, וסבר עד יומו האחרון כי מצא את הנתיב הימי להודו, בעת שהראשון שהבין שמדובר ביבשת שאינה מוכרת לאירופה היה אמריגו וספוצ'י (ששנים רבות לאחר מכן היבשת החדשה נקראה על שמו: "אמריקה"). עם זאת, האדמה שגילה קולומבוס בעת הפלגתו הראשונה מערבה היא הגילוי המתועד והמוכח הראשון של יבשת אמריקה על ידי בני אירופה. נחישותו להפליג אל הלא-נודע גילתה לאירופה בעת ההיא את "העולם החדש" ובכך פתחה פרק חדש בהיסטוריה של העולם וחוללה שינויים מרחיקי לכת בשתי היבשות.
ראשית חייו
מעט ידוע על מוצאו של קולומבוס. הוא נולד בשם כריסטופורו קולומבו, ככל הנראה בג'נובה שבאיטליה, ב-31 באוקטובר 1451, למשפחה בת ארבעה ילדים. אביו, דומניקו קולומבו, היה אורג.
יש חוקרים הטוענים שהיה, לפחות בחלקו, ממשפחת יהודים אנוסים, שהיגרו לאיטליה מספרד בפרעות 1391. בין היתר, קולומבוס הביע בכתב ידע רחב ומעמיק בברית הישנה (תנ"ך), דבר שלא היה מקובל בקרב אנשים ממעמדו בימים ההם. בנוסף, רוב אנשיו ועוזריו הקרובים היו יהודים מומרים (נוצרים חדשים), בראשם לואיס דה טורס. מסמכים שכתב לבנו ולא יועדו לעיניים זרות חתומים בסימן שנראה כמו האותיות ב"ה, בחלקו העליון השמאלי של הדף.
השכלתו הייתה, כפי הנראה, חלקית בלבד. את דרכו כספן החל, כנראה, בגיל 14. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-15 הפליג תחת דגלו של רנה מאנז'ו במסע כושל לכבוש מחדש את ממלכת נאפולי. בחודש מאי שנת 1476 השתתף קולומבוס בלווי של ספינות מג'נובה לצפון אירופה. ב-13 באוגוסט יורטה השיירה בידי פורטוגלים בסמוך לחופי פורטוגל. קולומבוס נפצע בקרב שהתחולל, אך הצליח להגיע לחוף.
רקע מדיני
סחר חליפין בין אירופה לבין סין והודו התקיים זה מאות בשנים בדרך היבשה. אולם, עם כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית המוסלמית בשנת 1453 הפכה הגישה למחוזות אלו קשה ומסוכנת, שלא כבעבר תחת האימפריה המונגולית. היו אלו הפורטוגלים אשר החלו להרחיב את טווח הידע הימי האירופאי בהפליגם דרומה לאורך חופי אפריקה, במטרה למצוא את דרך הים להודו (כינוי כולל בפי האירופאים לדרום אסיה ולמזרחה).
הפלגה מערבה ללב האוקיינוס האטלנטי לא הייתה מהפכנית לחלוטין. בשנת 1427 גילו הפורטוגלים את האיים האזוריים, ארכיפלג הנמצא כ-1,500 ק"מ מערבית לליסבון, ויישבו אותם. יתרה מכך, משטר הרוחות בין האיים האזוריים ואירופה היווה זירת התנסות חשובה לנווטי התקופה, אשר למדו כי בקווי רוחב שונים נושבות הרוחות בכיוונים מנוגדים. גילוי זה איפשר את ההפלגה הנועזת מערבה מתוך השערה מבוססת כי בעת הצורך הפלגה צפונה תביא את הנוסעים לקו רוחב בו הרוחות נושבות מזרחה, חזרה לאירופה.
רקע מדעי וטכנולוגי
בתקופה זו (המאה ה-15) הייתה התפיסה הגאוגרפית של העולם מבוססת על מספר טעויות:
על פי טעויות אלו חישב קולומבוס בשנות ה-80 של המאה ה-15 כי המרחק בין האיים הקנריים ליפן הוא כ-3,700 קילומטרים, בעוד שהמרחק האמיתי גדול בכ-19,000 קילומטרים. על בסיס חישוב שגוי זה נראה לקולומבוס רעיון פתיחת נתיב שיט חדש להודו על ידי הפלגה מערבה מאירופה כאפשרי.
פיתוח טכנולוגי חשוב, אשר אפשר את מסעו של קולומבוס, היה הקרוולה. בחסותו של הנסיך הפורטוגלי, אנריקה ה"ספן", הומצאה על ידי מומחים שהעסיק ספינה מסוג חדש, אשר הייתה קלה ומהירה, עשויה קורות עצי אורן ואלון. לעומת אוניות ששימשו למסחר בים התיכון, ספינות אלה יכלו בנוסף לסיור בסמוך לחופים, גם להפליג בקלות בלב ים, לשוט ברוחות הסערה ולעבור מרחקים גדולים בזכות כושר התמרון הרב בו ניחנו והיכולת להפליג בזווית לכיוון הרוח. ביצועים אלה התאפשרו בזכות המפרש המשולש (מפרש לטיני).
ארגון המסע ומימונו
על מנת לממש את רעיונו זקוק היה קולומבוס לפתרון למימון מסעו, וחשוב מכך, להסכם שיאפשר לו לקטוף את פירות תעוזתו. באופן טבעי פנה קולומבוס תחילה לז'ואאו השני, מלך פורטוגל, האומה האירופית בעלת הניסיון הרב ביותר, והעניין הגדול ביותר בניווט באוקיינוס האטלנטי. אולם דווקא משום כך לא היה לפורטוגל עניין רב להשקיע בהרפתקה בהפלגה מערבה, כאשר דרך הים מזרחה נראתה מבטיחה פי כמה והם התקדמו בבטחה לקראת פתיחתה (ראו האימפריה הפורטוגזית). יתר על כן, מומחי הניווט הפורטוגלים סברו (בצדק) כי חישוביו של קולומבוס שגויים, וכי דרך הים המערבית ארוכה מכפי שטען. לאחר שבארתולומיאו דיאש, הקיף בשנת 1488 את כף התקווה הטובה והוכיח שניתן להקיף את אפריקה ולהגיע אל האוקיינוס ההודי, ההשקעה בתוכניתו של קולומבוס לא הייתה כדאית עוד לפורטוגל. התאריך המדויק של הפנייה למלך פורטוגל אינו ידוע, אולם היה זה כנראה בין השנים 1483–1485.
בשנת 1485, לאחר דחיית פורטוגל, פנה קולומבוס לאיזבלה מקסטיליה. לנוכח הנסיבות של נישואיה עם פרננדו השני מאראגון ואיחוד מרבית ספרד תחת שליטתם, הצלחתם בכיבוש גרנדה שהיה המעוז המוסלמי האחרון בחצי האי האיברי, הפיגור המדעי והטכנולוגי לעומת הפורטוגלים בדרך להודו, ולנוכח העובדה כי הים התיכון נשלט בידי האיטלקים, וכי אפריקה נתונה בידי הפורטוגלים והמוסלמים, אחד הבנקאים שהיה בעלים של עסקים נוספים, תושב ולנסיה ממוצא יהודי בשם לואיס דה סנטאנחל (Luis de Santángel), היה המממן העיקרי של המסע של כריסטופר קולומבוס לאמריקה, והאדם אשר שכנע את המלכים הקתולים להשקיע במסע קולומבוס, לואיס השקיע בעצמו מיליון מאה וארבעים אלף מראוודיס, יותר מחמישים אחוז עלות המסע. הספרדים הסכימו, לאחר מסע שכנוע ממושך בן כמה שנים, להשקיע במימון חלקי של המשלחת. שארית הממון הגיעה מלואיס דה סנטאנחל וסוחרים איטלקיים שונים.
הקפיטולציות של סנטה-פה
ב-17 באפריל 1492 נחתמו בסנטה פה, גרנדה הקפיטולציות של סנטה פה, בין המלכים הקתולים, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה והמלך פרדיננד השני מאראגון לבין קולומבוס.
בהסכם הובטח לקולומבוס כי בתמורה להצלחת מסעו יזכה בתואר "אדמירל הימים" וחשוב מכך, יקבל עשירית מכל רווחי המסע. הובטח גם והיה אם יגלה איים חדשים לחופי הודו, בנוסף לאמור לעיל הוא ימונה למשנה למלך ולמושל הטריטוריות החדשות, יציע בלעדית מועמדים למשרות ממשל חדשות, ויקבל הטבות על הסחר עם האיים שיגלה. הוא יהיה זכאי ל-10% מכל ההכנסות מהקרקעות החדשות לנצח. תהיה לו גם אפשרות לקנות מניות בכל מיזם מסחרי באדמות החדשות, ולקבל שמינית מהרווחים.
חוזה זה עשוי להסביר את התעקשותו של קולומבוס על כי לא גילה יבשת חדשה אלא הגיע להודו, שאם לא כן, אותן ההבטחות היו מאבדות את תקפותן.
המסע הראשון
ב-3 באוגוסט 1492, יצא קולומבוס מנמל פלוס בספרד למסע אל הבלתי נודע עם שלוש ספינות, הסנטה מריה, הפינטה והניניה, המאוישות בכ-90 איש, ובידיו מכתבים ממלכי ספרד הממוענים ל"חאן הגדול במזרח". בין אנשי הצוות היה גם לואיס דה טורס, אנוס, מתורגמנו האישי של קולומבוס, שצורף כדי שיוכל לשוחח בארמית ובעברית אם יתגלו עשרת השבטים האבודים ויתרגם את הסוחרים האסייתים. לאחר חניית ביניים באיים הקנריים להצטיידות במים ובמצרכים נוספים, המשיכו מערבה ב-6 בספטמבר. ההפלגה במרחבי האוקיינוס האטלנטי לוותה בחששות כבדים וכאשר נמשך השיט זמן רב ללא יבשה באופק, עלתה דרישה מקרב המלחים לשוב לאחור, אל ספרד. מחשש להתמרמרות והתמרדות אנשי הצוות, ניהל קולומבוס שני יומני מסע שתיארו את ההתקדמות היומית: יומן אחד ששמר לעצמו ובו רשם את המרחקים האמיתיים שעברו להערכתו, ויומן אחר שהיה מיועד לעיני אנשי הצוות, שבו רשם קצב התקדמות איטי יותר.
ב-7 באוקטובר הבחינו אנשי הצוות בציפורים עפות מערבה, ושינו את כיוון מסעם בהתאם בתקווה לאתר יבשה. ב-12 באוקטובר, לאחר מסע של יותר מחודש ימים – תקופה ארוכה מכפי שהיו רגילים לשהות בה הרחק מן החוף – נשמעה בשעה שתיים אחר חצות צעקה רמה מראש התורן של ה"פינטה". רודריגו דה טריינה החל קורא: "יבשה! יבשה!". הם אמנם סברו כי המזרח הרחוק מתגלה לפניהם, אולם למעשה הם התקדמו אל העולם החדש.
גילוי אמריקה
ברדתם ליבשה, למעשה באחד מאיי בהאמה, הכריז קולומבוס כי יקרא למקום סן סלבדור (האי לא זוהה בוודאות עד היום). משם המשיך לאי קובה וב-28 באוקטובר עגנו מול חופיו. אחר פנה לאי היספניולה והגיעו לשם ב-8 בדצמבר. כעדות להישגיו נטל מן האי תוכים ופירות והביא עמו כמה ילידים מתושבי המקום. בליל 25 בדצמבר, מעט לפני חצות, עלתה ה"סנטה מריה" על שרטון ונטרפה בים הקריבי. בהיספניולה השאיר קולומבוס חלק מאנשיו ומיהר לשוב לספרד כדי לדווח על תגליותיו. למעשה לא הייתה לקולומבוס ברירה. לאחר עלייתה של ה"סנטה מריה" על שרטון, נותר ציו של קולומבוס עם שתי ספינות בלבד ולא היה בהן מקום לכולם. כמו כן נוספו להם הילידים (חטופים ככל הנראה). מקורות הספינה הטרופה בנה הצוות מחסה על האי וקולומבוס הציע שכמה יישארו שם להמתין להם עד שובם. 39 איש נשארו מאחור ביישוב החדש "לה נבידד" (La Navidad, בספרדית: חג המולד) בהסכמתו של המנהיג האינדיאני המקומי, וב-4 בינואר ציווה קולומבוס להרים עוגן והפליג חזרה לספרד.
המסע חזרה
ב-14 בפברואר איימה סערה עזה על הספינות. קולומבוס ואנשי צוות הטילו גורלות בתקווה להשקיט את הים. הגורל הראשון נפל על קולומבוס והוא התחייב לעלות לרגל לסנטה מריה דה גואדלופה. מתוך ייאוש הוא אף כתב מכתב המתאר את המסע והתגליות, הכניס אותו לחבית אטומה והשליך לים. החבית לא נמצאה מעולם, אך לאחר מספר ימים הגיע קולומבוס עם ספינתו לחוף מבטחים.
ב-18 בפברואר עגנה ה"ניניה" באיים האזוריים לבדה, לאחר שהקשר עם ה"פינטה" אבד במהלך המסע. משם המשיכו לחצי האי האיברי. רוחות עזות שפקדו אותם אילצו את קולומבוס לעגון בליסבון לפני שהמשיך לספרד. בשעות הצהרים של ה-15 במרץ 1493, שב קולומבוס לנמל פלוס, בתום מסע של 224 יום.
המסע השני
הכתר הספרדי החל לאבד את אמונו בקולומבוס, ובמיוחד הטיל ספק אם אכן תגליותיו של קולומבוס יפתחו בפני ספרד את הדרך למזרח. מכיוון שכך לא מיהר הכתר לאשר לקולומבוס להפליג בשלישית, ומסעו השלישי התרחש רק ארבע שנים לאחר סיום השני.
בשנת 1497 גילה ג'ובני קבוטו, גם הוא בן ג'נובה, את אמריקה הצפונית. במסעו תחת חסותו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, הגיע קבוטו לנובה סקוטיה ותר את הארץ החדשה. באותה שנה גילה וסקו דה גמה הפורטוגזי את דרך הים להודו, מסביב לאפריקה דרך כף התקוה הטובה, והגיע לקוז'יקוד ב-1498.
המסע השלישי
ב-30 במאי 1498, יצא קולומבוס בראש שש ספינות למסעו השלישי בו גילה את טרינידד, אי בקרבת ונצואלה. במסעו זה התלווה אליו ברטולומה דה לאס קסאס. קולומבוס הבחין בזרם המים המתוקים המגיע לעומק האוקיינוס מנהר האורינוקו, וכגאוגרף היה צריך לנחש כי נהר עצום שכזה מעיד על יבשת גדולה, אולם קולומבוס לא האמין כי קיימת יבשת נוספת בחצי הכדור הדרומי ושב לסייר צפונה משם, מחמיץ למעשה את גילויה של אמריקה הדרומית לאחר סיור קצר בחוף.
המסע הרביעי
ב-11 במאי 1502, בעת מסעו הרביעי, דרך קולומבוס לראשונה על אדמת מרכז אמריקה, שם הוא מצא את פולי הקקאו. תחילה הגיע להונדורס, אחר כך סייר בקוסטה ריקה ומשם המשיך לפנמה. הילידים סיפרו לו על ים גדול המצוי מעברן השני של ארצות אלה, אך הוא לא פנה לבדוק את טענתם ולא חשד מעולם בקיומו של האוקיינוס השקט, כ-20 קילומטרים בלבד משם (לו אכן היה מגיע אליו, היה יכול להפליג שוב משם, ואז אכן יכול היה להגיע למזרח אסיה כפי שרצה). בפנמה איבד קולומבוס שלוש מתוך ארבע ספינותיו בהתקפת ילידים והפליג חזרה להיספניולה. סופה פגעה בספינתו היחידה והוא נאלץ לנחות על חופי ג'מייקה ב-25 ביוני 1503, שם התעכב כשנה. עזרה הגיעה ב-29 ביוני 1504 וב-7 בנובמבר 1504 שב קולומבוס לספרד.
הגילויים לא סיפקו את הכתר הספרדי, ולאור חוסר שביעות רצונם מהתמורה הכלכלית המיוחלת והמבוששת לבוא, להוציא את הפנינים מהים הקריבי, שוכנע הכתר כי קולומבוס לא מצא את הדרך להודו. למעשה, עד לכיבוש האימפריה האצטקית על ידי הרנאן קורטס לא הניבו גילויי ספרד באמריקות תמורה משמעותית לכתר הספרדי.
ב-20 במאי 1506 מת כריסטופר קולומבוס בוואיאדוליד אשר בספרד.
ילדיו
לקולומבוס נולדו שני ילדים: דייגו ופרננדו. בנו הבכור דייגו היה אדמירל אשר נולד מאשתו של קולומבוס, פיליפה מוניז פרשטרלו. בנו השני פרננדו היה סופר שנולד מפילגשו של קולומבוס, ביאטריס אנריקס דה ארנה.
דרך בנו דייגו, צאצאיו מחזיקים עד היום את התואר "דוכס ויראגואה".
פועלו של קולומבוס ומורשתו
עד יום מותו היה קולומבוס משוכנע כי גילה נתיב ימי להודו. על בסיס אמונה זו קרא לילידי האיים שגילה "אינדיאנים", כלומר הודים (הודו היא אינדיה). רק בשנת 1501 הבין אמריגו וספוצ'י כי מדובר ביבשת חדשה. וספוצ'י הפליג לאורך חופי ברזיל בשליחות פורטוגל וכשהגיע לקווי רוחב דרומיים שאיש מעולם לא הגיע אליהם, התגבשה דעתו שהיבשת שלפניו אינה אסיה. כיוון שרוב כותבי המפות נטו לתמוך בגרסתו, זכה וספוצ'י שאמריקה תיקרא על שמו.
תחילה ניסו הבריטים להמעיט בחשיבותו של קולומבוס ובמקומו לטפח את שמו של ג'ובני קבוטו (ג'ון קבוט בפי האנגלים), שבשליחות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שהגיעו לאמריקה. אולם זמן קצר לאחר המהפכה האמריקאית החלו בארצות הברית לראות בקולומבוס את הדמות המייסדת של העולם החדש. כך, נקראו בירת מדינת אוהיו בשם קולומבוס ובירת קרוליינה הדרומית בשם קולומביה. זמן קצר אחר כך נקראה המחוז הפדרלי בו שוכנת וושינגטון בירת ארצות הברית מחוז קולומביה. שמו של קולומבוס זכה לבכורה מחודשת עם חגיגות 400 שנים לגילוי אמריקה בארצות הברית, עת קהילת המהגרים האיטלקיים העלו את זכרו על נס כמקור סולידריות והזדהות. בראשית המאה ה-20 הוחלט בארצות הברית לרומם את שמו בחג לאומי, יום קולומבוס, הנחגג ביום שני השני של חודש אוקטובר, בקירוב לתאריך המקורי, ה-12 באוקטובר, בו דרכה לראשונה כף רגלו על אדמת אמריקה.
במאות שחלפו מאז ימיו של קולומבוס הוא הואשם על ידי היסטוריונים במעשים ברוטליים ובכך שהניע את תהליך ריקון האיים הקריביים מאוכלוסייתם הילידית כתוצאה ממחלות ואף מרצח עם מכוון. החל משנות התשעים נמתחת ביקורת חריפה על פועלו והוא הואשם בהובלת רצח עם, הרס אקולוגי נרחב וכמבשרו של הקולוניאליזם.
הנצחתו
כקולומבו / קולומבוס / קולומביה''': כקוֹלוֹן:
לקריאה נוספת
Zamora, Margarita, 'Reading Columbus', University of California Press, 1993 *
מרינה ביי סנדס
מרינה ביי סנדס (באנגלית: Marina Bay Sands) הוא אתר נופש משולב במתחם מרינה ביי שבסינגפור. האתר הוא של חברת לאס וגאס סנדס (LVS) שבבעלות שלדון אדלסון, הוא הבניין היקר ביותר בעולם, שעלה 5.5 מיליארד דולר אמריקאי, הכוללים עלות קרקע.
עם סיום בניית הקזינו, המתחם כולל מלון עם 2,561 חדרים, מרכז קונגרסים המשתרע על פני 120,000 מ"ר, 74,000 מ"ר הכולל קניון, מוזיאון, שני תיאטראות גדולים, שבע מסעדות שף, מרכז החלקה על הקרח, שני פביליון צפים מקריסטל וקזינו האטריום הגדול בעולם עם 500 שולחנות ו-1,600 מכונות הימורים. מעל הקומפלקס מתנשא פארק אווירי ("SkyPark") בעל קיבולת של 3,900 איש ובריכת שחיה באורך 150 מטר, המאפשרת נוף פנורמי של כל סינגפור.
היסטוריה והשקעה
אדלסון החל בתכנון הפרויקט אחרי זכייה במכרז בינלאומי של ממשלת סינגפור ב-2006, בו השתתפו 19 חברות. מכרז זה יצא במטרה להגדיל את היקף התיירות הנכנסת לסינגפור. מי שתכננו הוא האדריכל משה ספדיה. לאס וגאס סנדס התחייבה להשקיע 3.85 מיליארד דולר סינגפורי בפרויקט, לא כולל את העלות השקועה של 1.2 מיליארד דולר סינגפורי של 560,000 מ"ר של הקרקע עצמה. עם עליית מחירי החומרים (חול ופלדה) והמחסור בכוח עבודה, עלויות הפרויקט האמירו ל-8 מיליארד דולר סינגפורי ביולי 2009. צפי הרווח מהקזינו הוא מיליארד דולר בשנה.
על פי התכנון, הפרויקט היה צפוי להוסיף 2.7 מיליארד דולר או 0.8% לתל"ג של סינגפור עד 2015 על ידי יצירת מקום עבודה ל-10,000 איש באופן ישיר ועוד 20,000 איש בצורה עקיפה לתעשייה כולה.
הפרויקט היה צפוי להסתיים בפאזה אחת בשנת 2009, אולם עליית עלויות הבנייה והמשבר הכלכלי הכריחו את החברה לפתוח את המתחם בשלבים. השלב הראשון נפתח לבסוף באופן רשמי ב-23 ביולי 2010. שאר המתחם נשאר תחת בנייה ונפתח ב-17 בפברואר 2011.
אטרקציות
מרינה ביי סנדס כולל 3 מגדלי מלון בני 55 קומות כל אחד, המחוברים ביניהם על ידי תקרת טרסה אחת, הסקאי-פארק.
האזור שבקדמת המגדלים כולל את בלוק התיאטראות, מרכז קונגרסים וגני תערוכה ואת בלוק הקזינו המכיל עד 1,000 שולחנות הימורים ו-1,400 מכונות הימורים. מוזיאון המדע-אמנות ("ArtScience Museum") נמצא בסמיכות לשלושת הבלוקים ובעל צורה של פרח הלוטוס. הגג של המבנה ניתן לפתיחה ומשמש כמפל למי הגשם הנאספים ביום כאשר הגג סגור וכמופע לייזר בלילה כאשר הוא פתוח. המוזיאון נפתח לקהל ב-17 בפברואר 2011.
הסקאי-פארק כולל את בריכת השחיה המוגבהת הארוכה בעולם באורך 146 מ' בעלת קצה נעלם בגובה 191 מ' מעל הקרקע. בסקאי פארק מצויים גם מסעדות יוקרה ומועדוני לילה ותצפית פנורמית הפתוחה לציבור עם נוף של 360 מעלות של כל קו הרקיע של סינגפור.
מתחם הקניות כולל 93,000 מ"ר של שטח מסחר סגור הכולל מעל 300 חנויות ואאוטלטים. תיאטרון הסנדס והגרנד תיאטרון מכילים 1,680 ו-2,155 מקומות בהתאמה ומציגים מספר מופעים המשתנים מעת לעת.
סיטרואן DS
בנוסף, הדגם יוצר בתצורות קבריולה וסטיישן.
עיצוב
דגם המכונית עוצב על ידי הפסל האיטלקי פלמיניו ברטוני. תכנונו ארך 18 שנה והיה ייחודי בחיצוניותו העתידנית. עיצובה זכה לשבחים, פרסים ולהכרה חובקת עולם. בשנת 1999 היא זכתה לתואר "מוצר המאה"", ובפברואר 2009 קבעה ועדה של 20 מעצבי הרכב הגדולים בעולם - כי הסיטרואן DS היא "המכונית היפה ביותר שיוצרה אי-פעם" ה-DS זכתה גם במקום השלישי בתחרות מכונית המאה, אחרי הפורד מודל T והמיני מיינור.
גוף המכונית מוארך ונמוך, פנסיה גדולים, חרטומה דמוי כריש, גלגליה האחוריים מכוסים במלואם ופנסי האיתות מוצבים על הקו העליון של החלון האחורי. פסי ניקל ייחודיים מתוחים לאורכה והקורה האחורית שלה עשויה ניקל.
גם עיצובה הפנימי של הסיטרואן DS ייחודי. אורך המרכב 4.85 מטר והמרחק בין סרניו הוא 3.15 מטר. מדובר בנתון חריג ביותר גם ביחס לרכבים של ימינו, לשם ההשוואה, באודי A6 ישנו מרחק סרנים 2.9 מטר עם אורך מרכב של 4.95 מטר. נתון זה מאפשר מרחב פנים כשל לימוזינה בתוך תא הנוסעים. המושבים רחבים וגדולים, השטיחים בעובי של 10 ס"מ, להגה חישור עץ אחד בלבד ובמקום דוושת בלם מותקן כפתור גומי שדי בנגיעה קלה בו לבלימה חזקה. המראה הקדמית מוצבת על גבי המדף הקדמי מתחת לגובה עיניו של הנהג. מעל ההגה מוצבת ידית ניקל קטנה להעברת ההילוכים. כל כפתורי התפעול בנויים כידיות סביב ההגה. ידיות הדלתות בנויות מכפתור לחיצה אחד, רב פעולות, כולל נעילת הרכב. הקורות שלצד החלון הקדמי דקות במיוחד ומאפשרות ראות טובה לכל הכיוונים.
טכנולוגיות ייחודיות
בסיטרואן DS הוטמעו טכנולוגיות חדשות וחידושים רבות: המערכת ההידראולית החדשנית, מאפשרת נסיעה נוחה גם בדרך משובשת. הגה כוח (החל משנת היצור הראשונה - 1955). בלמים הידראוליים והעברת הילוכים שאינה דורשת הפעלה רגלית של מצמד.
שילדת הרכב עשויה פלדה, דפנות מתכת, מכסה מנוע ומכסה תא מטען עשויים אלומיניום, גג עשוי פיברגלאס. נתונים אלה הפחיתו את משקל הרכב ולמעשה משוחזרים כיום על ידי יצרני רכבי פאר מודרניים. לסיטרואן DS פנסי ערפל קדמיים המסתובבים ביחד עם ההגה. פנסי הדרך משנים את מיקומם בהתאם לגובה הרכב. הסיטרואן DS הכניסה את לוח השעונים עשוי הפלסטיק לראשונה לפס ייצור סדרתי.
למכונית עיצוב אווירודינמי בניגוד לכלי רכב אחרים מהתקופה. החזית שלו חדה כחרטום של מטוס, מרכבו מוארך ומעוגל והאחורים צרים לתנועת אוויר. גם בתחרויות מרוצי המכוניות זכתה ה-DS, כמו למשל במירוץ המונטה קרלו.
הצלחה שיווקית ופרסום
כבר ביום הראשון לשיווקה נמכרו כ- 12,000 מכוניות.
המראה הייחודי שלה משך אומנים ויוצרים והיא השתתפה בסרטים רבים. שם זכתה בין השאר לכנפיים ונסקה השמיימה בסדרת "פנטומס". בשנות ה-80 נראתה, בין השאר, בסרט "בחזרה לעתיד", כרכב עתידי שגם הוא עף בשמיים. הרכב הופיע גם בסרט "הרפתקאות רבי יעקוב" בשנות הופקו סרטים נוספים, בהם "אלילת 1967", המספר על אדם המגשים את חלום חייו להיות בעלים של סיטרואן DS. וכן הסרט "סודות המסדר" שצולם בישראל, בו זאן קלוד ואן-דאם וצארלס יוסטון דוהרים ב-DS במרדף ברחובות ירושלים. גם פרסומות רבות נעזרו ברכב קלאסי זה. המכונית הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה קפריקה, המתרחשת לכאורה על כוכב לכת אחר, עם ציוויליזציה מתקדמת בהרבה מהציוויליזציה האנושית בת ימינו.
מכת בכורות
מַכַּת בְּכוֹרוֹת היא המכה האחרונה בסדרת עשר המכות שהובאו על מצרים, על פי המסופר בספר שמות. במכה מעיין מתו כל בכורי מצרים - הבנים הבכורים בכל משפחה מצרית. בעקבות מכת בכורות, שילח פרעה את העברים מארצו.
תיאור המכה
לאחר שפרעה לא הסכים לשלח את העברים מארצו, חרף עשר המכות שפקדו את ארצו, אמר משה לפרעה:
תחילת המכה
ה' אומר למשה שיביא עוד מכה אחת על מצרים, שלאחריה יגרש פרעה את בני ישראל ממצרים. בעקבות זאת, הוא מצווה את משה לומר לבני ישראל לשאול מהמצרים כלי כסף וכלי זהב.
על פי אזהרת משה, במכה זו ימותו כל בכורי מצרים, מכל סוגי המינים - כולל הבהמות. זמן המכה היה בחצות הלילה. על פי אחת הדעות בתלמוד הבבלי, משה אמר "כחצות", מכיוון שחשש שהאסטרולוגים המצריים יטענו שהמכה לא ארעה בחצות, ואלוהים לא קיים את דבריו.