cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאש ברדיך
ביוגרפיה
ברדיך נולד בולסקה מזיריצי. הוא החל לשחק טניס בגיל 5. את הקריירה המקצוענית שלו הוא החל בשנת 2002 בגיל 17.
2010
בשנת 2010 בטורניר הרולאן גארוס ניצח ברדיך בסיבוב השלישי את ג'ון אייזנר מארצות הברית, בשלב שמינית הגמר את אנדי מארי מבריטניה (4 בעולם), בשלב רבע הגמר את מיכאיל יוז'ני מרוסיה ובשלב חצי הגמר הפסיד לרובין סודרלינג משוודיה 3–6, 6–3, 7–5, 3–6, 3–6.
בווימבלדון אותה שנה הגיע ברדיך לשלב הגמר והפסיד לרפאל נדאל מספרד (1 בעולם) 6–3, 7–5, 6–4. בדרך לגמר הוא ניצח את אנדריי גולובב מקזחסטן ובנג'מין בקר מגרמניה בשלוש מערכות, את דניס איסטמין אוזבקיסטן ב-5 מערכות ואת דניאל ברנדס מגרמניה ב-4 מערכות. בשלב רבע הגמר הוא ניצח את רוג'ר פדרר משווייץ (2 בעולם) 6–4, 3–6, 6–1, 6–4 ובשלב חצי הגמר את נובאק ג'וקוביץ' (3 בעולם) 6–3, 7–6(9), 6–3.
2011
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2011 הגיע ברדיך לשלב רבע הגמר בו הפסיד לג'וקוביץ' שזכה בטורניר. באליפות צרפת הפתוחה אותה שנה הוא הפסיד באופן מפתיע כבר בסיבוב הראשון לסטפן רובר מצרפת (140 בעולם) ב-5 מערכות, לאחר שהחמיץ נקודת משחק במערכה החמישית. באוקטובר זכה בטורניר בייג'ינג, לאחר שניצח בגמר את מרין צ'יליץ' מקרואטיה בשלוש מערכות.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) ברדיך הודח בסיבוב הראשון, לאחר שהפסיד בשתי מערכות לסטיב דרסיס הבלגי (75 בעולם).
2013
באליפות וימבלדון הגיע ברדיך עד לשלב רבע הגמר בו הודח על ידי נובאק ג'וקוביץ' שדורג ראשון בעולם.
2014
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2014 הגיע ברדיך לראשונה לשלב חצי הגמר בו הפסיד לסטאן ואוורינקה משווייץ (8 בעולם) ב-4 מערכות (6-3, 6-7, 7-6, 7-6). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את דויד פרר מספרד (3 בעולם) ב-4 מערכות (1–6, 4-6, 6-2, 4-6)
2015
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2015 הגיע ברדיך לשלב חצי הגמר בו הפסיד לאנדי מארי (6 בעולם) ב-4 מערכות (6–7, 6-0, 6-3, 7-5). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את רפאל נדאל (3 בעולם) ב-3 מערכות (2–6, 0-6, 6-7).
ב-18 במאי דורג ברדיך במקום רביעי בעולם, דירוג השיא שלו.
שמן זית
שמן זית הוא שמן המופק מזיתים. משמש בעיקר למאכל, כמרכיב בתבשילים ורטבים ואף לטיגון, והוא מרכיב חשוב במטבח הים תיכוני. לשמן זית יש טעמים וניחוחות אופייניים המשתנים מעט בין זנים שונים של זיתים, והוא נחשב לאחד השמנים האיכותיים ביותר מבחינת טעמו, ערכיו התזונתיים והשפעתו על הבריאות.
ב-2020 הופקו בעולם 3.2 מיליון טון שמן זית. ספרד ייצרה 35% מהייצור העולמי. היצרניות הגדולות הבאות היו איטליה, תוניסיה, יוון, וטורקיה.
עץ הזית גדל היטב באקלים ים תיכוני, והפקת שמן זית היא קלה יחסית. כתוצאה מכך, לאורך תקופות ארוכות בהיסטוריה היה זה השמן הנוזלי הנפוץ והנגיש ביותר בתרבויות שצמחו על חופי הים התיכון. גם כיום הוא מרכיב חשוב בתזונה הים-תיכונית הנחשבת למועילה לבריאות.
מאפיינים
לשמני הזית מספר תכונות בהן הם נבדלים זה מזה:
הרכב כימי
שמן הזית מורכב בעיקר מטרי גליצרידים, הרכב חומצות השומן האופייני חומצות שומן רוויות: חומצות שומן חומצות רב-בלתי רוויות:
יתרונות תזונתיים
בשמן הזית כמות גדולה של חומצה אולאית שהיא חומצת שומן חד-בלתי-רוויה, התורמת להקטנת LDL. בכך תורם השמן למניעת מחלות לב, מחלות דם ובעיות בכלי הדם כמו טרשת עורקים.
האיזון בין החומצה האולאית לחומצה הלינולאית דומה לזה המצוי בחלב אם, והוא אופטימלי לספיגת סידן.
שמן הזית מכיל פוליפנולים וויטמין E שהם אנטיאוקסידנטים (נוגדי חימצון), שעל פי הערכה משפרים את ההגנה של הגוף מפני התפתחות תאים סרטניים, ומונעים בליה והזדקנות של תאי הגוף.
זני זיתים לשמן
זנים נוספים של זיתים שמקורם בארצות אגן הים התיכון, והם ניטעים גם בישראל:
קיימים זנים רבים נוספים, רובם גדלים בארצות הים התיכון, אך יש גם זנים הגדלים בקליפורניה ובאוסטרליה.
דרגות איכות
מועצת שמן הזית העולמית קובעת רמת איכות לשמן זית לפי תהליך הפקתו ודרגת החומציות שלו. אחוז החמיצות בשמן הזית מציין את אחוז החומצות החופשיות בשמן.
בישראל, איכות שמן זית נקבעה בעבר על ידי ארגון "מועצת הזיתים" ולאחר פירוקו היא נקבעת כיום על ידי ענף הזית במועצת הצמחים (שהיא גוף סטטוטורי). את דרגות החמיצות של שמן זית בישראל קובעות מעבדות במשרד החקלאות ומעבדות המוכרות על ידי מועצת הצמחים.
תקן 191 של מכון התקנים הישראלי היה במקורו תקן ישראלי ייחודי. החל ממהדורת 2016 הוא מבוסס על התקן הבינלאומי של מועצת הזית הבינלאומית IOC.
התקן מגדיר שלוש דרגות איכות של שמן זית הראוים למאכל אדם:
בנוסף, מגדיר התקן סוגים שונים של שמנים שאינם ראויים למאכל ללא עיבוד נוסף, ביניהם שמן זית מזוכך, שמן זית מעורב, ושמן גפת-זית.
בינואר 2018 נכנס לתוקף תקן חדש לאיכות שמן זית, המחייב, נוסף על בדיקת רמת החומציות, בדיקה אורגנולפטית (בדיקת טעם וריח). בדיקה זו נערכת כיום על ידי פנל טועמים מומחה, והיא קובעת האם השמן תקין, או האם יש בו פגם סנסורי. פגם כזה עלול לפגוע בדירוג המסחרי של השמן, אף אם רמת החומציות שלו תקינה. תקן זה קיים שנים רבות במדינות אירופה.
בתחרות שמן זית עולמית שנערכה בניו יורק בשנת 2016 זכתה תוצרת איטליה ברוב פרסי הטעימות.
תהליך
הפקת שמן זית נקראת בעברית "עצירה" ונעשית בבית בד. שמן זית איכותי עוצרים בסחיטה במכבש וללא חימום. תהליך זה נקרא "כבישה קרה". בתהליך עצירת השמן שלושה שלבים עיקריים: שבירה וריסוק של הזיתים, סחיטת הזיתים המרוסקים והפרדת השמן מן המוהל. בעבר נעשו שבירת הזיתים וריסוקם במפרכת, מתקן שבו מונחים הזיתים על משטח תחתון עגול, וגלגל אבן גדול וכבד סובב ודורס את הזיתים. את הזיתים המרוסקים מלאו ב'עקלים', סלים שטוחים מיוחדים לעניין זה. העקלים המלאים הוכנסו למכבש לסחיטת השמן מן הזיתים. קורת בית הבד שהועמסה באבנים שמשה כמנוף לסחיטת הזיתים. מאוחר יותר נכנס לשימוש מכבש בורגי ולאחרונה משמש מכבש הידראולי. הנוזל המופק הוא תערובת של שמן ומוהל שהוא בעיקרו מים. לאחר שהנוזל המעורב שוהה זמן מסוים במכלים, נפרד השמן וצף על פני המוהל.
בבתי בד חדישים התהליך מהיר יותר ונעשה במכונות סגורות. הזיתים עוברים במתקן שטיפה והפרדת העלים, משם למכונה המרסקת את הזיתים. דַיסת הזיתים המרוסקים מוזרמת במנות למכבש הסוחט את הזיתים בפעולה מהירה בלחץ גבוה. הנוזל שנסחט מוזרם לצנטריפוגות הפרדה המפרידות את השמן מן המוהל.
כבישה חמה
אפשר להפיק שמן גם בדרך של חימום הזיתים לטמפרטורה של למעלה מ-35 מעלות ולאחר מכן סחיטתם. תהליך זה נקרא "כבישה חמה" והשמן המופק באמצעותו הוא פחות איכותי. קיימת שיטה אחרת לעצירת השמן ללא כבישה, בה הזיתים מרוסקים עד למצב של עיסה, מוכנסים לכלי ומכוסים במים. לאחר המתנה מספקת, השמן צף על פני המים. ניתן גם להפריד את השמן מן המים בצנטריפוגה, כמו בשיטות אחרות, וכך לחסוך זמן.
בארץ ישראל
בעקרון העתיקה (על יד קיבוץ רבדים) נתגלתה תשתית שלמה לתעשיית שמן בינלאומית בחסות הממלכה הנאו-אשורית, לאחר שכבשו את העיר הפלשתית, והיא סרה למרותם. לפי הארכאולוגים אשר חקרו את המקום, היה האזור אחד ממקורות השמן לעולם כולו (שמן הזית שימש בתקופה העתיקה בעיקר לתאורה).
עדות קדומה לשימוש בשמן זית בארץ ישראל, נחשפה באתר עתיקות בגליל התחתון.
בגליל נמצאו רק מעט מתקנים ביתיים לייצור שמן מהתקופה הכנענית ומהתקופה הישראלית הראשונה כלל לא נמצאו עדויות לייצור שמן. מרדכי אבינעם טוען שהייצור התעשייתי של שמן זית בגליל החל בתקופה החשמונאית עם המעבר של יהודים רבים מיהודה לגליל אשר העבירו עימם ידע מקצועי בתחום. בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית התקיימה בגליל תעשיית שמן זית רחבת היקף המשתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמקורות תנאיים ואמוראיים. המשנה משבחת את שמן הזית של תקוע הגלילית, וכן את של רגב בעבר הירדן (מנחות ח ג). התלמוד הבבלי מזכיר את שמן הזית של הגליל, וכן ספרות חז"ל מזכירה ייצור שמן זית באזור כפר נחום, סקיתופוליס וירושלים. בספרות הצליינית הנוצרית המוקדמת נזכרים כרמי זיתים סביב נצרת בתחום ציפורי.
במאה ה-7, בעקבות המלחמות שקדמו לכיבוש הערבי וכן בעקבות השלטון הערבי שהביא חורבן על היישובים הנוצריים והיהודיים בגליל ירד מעמדה של הגליל כיצרנית שמן זית. מרכז הכובד של ייצור השמן במזרח התיכון עבר באותה תקופה לקפריסין אשר לא נכבשה על ידי הערבים.
בית החרושת המודרני הראשון בארץ לכבישה חמה היה חדיד, שהוקם בשנת 1906 בבן שמן על ידי נחום וילבושביץ ואשר עבר לאחר זמן קצר לבית החרושת שמן תעשיות בחיפה.
בישראל נטועים כיום כ-334 אלף דונם של כרמי זיתים, רובם ככולם להפקת שמן זית. תפוקת השמן בישראל משתנה במחזור דו-שנתי. כאשר החורף מתחיל בשנה אי זוגית (לדוגמה חורף 2015–2016) יבול הזיתים קטן יותר. כמו כן התפוקה תלויה במשקעים השנתיים, מאחר שרוב גידולי הזיתים אינם מושקים.
על פי נתוני מועצת שמן הזית העולמית, בין השנים 2011 ו-2021 נעה התפוקה השנתית בישראל בין 11 אלף ל-19 אלף טון שמן, שהם כחצי אחוז מהתפוקה העולמית, מול צריכה של 15 אלף עד 28 אלף טון שמן.
בישראל יש כ-120 בתי-בד ומפעלי שמן, רובם מתקדמים וגדולים.
בישראל מגדלים 120 זנים ישראליים.
ברשות הפלסטינית
שמן זית הוא מוצר חשוב בכלכלת הרשות הפלסטינית ובענף החקלאות הפלסטיני אך הנתונים על היקף הגידול וההפקה אינם עקביים:
מטעי הזיתים מהווים מדי פעם מוקד לעימותים מתוקשרים בין תושבי הרשות הפלסטינית למתנחלים.
שימושים
שמן הזית שימש בעבר כאחד המקורות העיקריים לתאורה. בבתי כנסת היה מקובל לתרום "שמן למאור", ואף מנורת בית המקדש הודלקה בשמן זית. בימינו משמש שמן הזית להדלקת נרות חנוכה, כזכר לנס פך השמן, בחנוכיות בהן מדליקים פתילים טבולים בשמן, אם כי מקובל גם להשתמש בנרות שעווה.
שמן הזית שימש בימי קדם גם לסיכת הגוף והשיער. בתנ"ך מוזכר שמן המשחה ששימש למשיחת כלי המשכן וכן מתוארת משיחה בשמן של מלכי ישראל ומלכי יהודה כסמל להמלכתם, ומכאן הכינוי משיח. השימוש בשמן זית למשיחה טקסית היה נפוץ גם ביוון העתיקה ומוזכר בכתבי היפוקרטס, ומשיחה בשמן מתבצעת עד ימינו בכמה מזרמי הנצרות כטיפול טקסי בחולים.
ברפואה העממית
הרופאים הקלאסיים ציינו כי שמן של זיתי בוסר מומלץ ביותר לרפואה. בין השאר שימש מרכיב במשחות ותרופה לקיבה ולכאבי שיניים. שמן זית שימש לסיכת הגוף, לטיפול במחלות מעיים, לטיפול בהרעלות, לגרימת הקאה, לסילוק תולעי מעיים וכן סם משלשל ומרכיב בתרופות מגוונות. בימי הביניים נעשה שימוש רב בשמן בהתאם להמלצותיהם של הרופאים הקלאסיים.
ברפואה העממית בימינו משמשים העלים כמרכיב בתרופה נגד שיעול וסם משתן. שמן הזית משמש למאכל, לסיכת הגוף, לריפוי מחלות עור ומרכיב בתרופות רבות.
ביהדות
לשמן הזית, כמו לעץ הזית עצמו, נודע תפקיד חשוב בתרבות החומרית בארץ ישראל ובתרבות העברית הקדומה. עדות לכך היא משל יותם, לפיו פנו תחילה לעץ הזית משום זכותו הטבעית כמלך העצים בזכות תנובתו המועילה והחשובה.
שמן זית שימש להדלקת המנורה בבית המקדש: "שמן זית זך כתית למאור". שמן הזית היווה רכיב מרכזי בשמן המשחה ששימש למשיחת כוהנים גדולים, מלכים וכלי המקדש. שמן הזית הוקרב במקדש בחלק מהמנחות.
שמן הזית נקרא גם 'יצהר', ובמקרים רבים הוא מוזכר כברכה מיוחדת לארץ ישראל. למשל בפרשת "והיה אם שמוע", הפרשה השנייה המופיעה בתפילין ובמזוזות, כתוב "ונתתי מטר ארצכם בעיתו, יורה ומלקוש, ואספת דגנך תירושך ויצהריך".
שמן, שהופק מפרי הזית, שימש בימי קדם לקוסמטיקה ולרפואה, ולהמסת מיני בשמים כגון: שמן רוקח ושמן המור. סוג שמן אחד, האנפיקנון שהוזכר במקורות חז"ל, היה שמן יוקרתי לשימוש רפואי וקוסמטי.
כיום משמש גם עבור הדלקת נרות חנוכה.
ישנו שמן שהופק מפירות זית שבושלו במים ויובשו בשמש שנקרא בפי חז"ל: שמן שלוק (משנה, מנחות, ח, ג). הפקת שמן בשיטה זו תועדה בעבר הירדן המזרחי בשנת 2020. שמן שלוק שנחשב גם בעבר כשמן פחות איכותי נפסל לשימוש במנחות במקדש.
מנזר קוז'איה
מנזר קוז'איה, הקרוי גם "מנזר אנטוניס הגדול" (באנגלית: Monastery of Qozhaya; בערבית: دير مار أنطونيوس قزحيا), הוא מנזר מרוני על שם אנטוניוס הגדול שהוקם בעמק קדישה שבמחוז זגרטא בצפון לבנון והיווה, לאורך השנים, מרכז לפעילות הכנסייה המרונית בלבנון. המנזר שבנייתו החלה, לפי ההערכה, כבר במאה הרביעית הוא בין העתיקים בלבנון. העמק והמנזרים בו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
ההיסטוריה של האתר
המנזר הוקם על ידי "המסדר המרוני הלבנוני" (הקרוי גם "בלדיטס") השייך לכנסייה המרונית הקתולית. המנזר הוקם בעמק קדישה שבצפון לבנון, כ-35 ק"מ ממזרח לחופי הים התיכון. בעמק זה הוקמו במהלך ההיסטוריה מספר מנזרים. המנזר נקרא על שם הקדוש הנוצרי אנטוניוס הגדול שהיה נזיר מצרי שפעל במאה השלישית והרביעית.
לפי המסורת הקימו את המנזר, במאה הרביעית, נזירים מתבודדים (וביניהם כנראה גם הנזיר הילריון שהיה מחסידיו של אנטוניוס הגדול). עדויות ראשונות לנוכחות נזירים במנזר נשמרות בארכיון המנזר ומתוארכות לתחילת האלף השני והן כוללות כלי כסף ונחושת בהם הוטבעו תאריכים, כתב מינוי של אב המסדר, שטרי מכר של חלקות אדמה ועוד.
עם השנים הלך המנזר והתפתח תוך שנזיריו מתמודדים מצד אחד עם רעידות אדמה שגרמו נזקים למבנים ומצד שני עם השלטונות האזרחיים שהסתכסכו לא פעם עם הממסד הדתי והתאנו לנזירים.
במאה ה-12 שימש המנזר כמקום משכנה של הפטריארכיה המרונית. ב-1584 נפתח במקום בית דפוס מהראשונים במזרח התיכון כשב-1610 הודפס במקום ספר תהילים בשפה הסורית העתיקה ובערבית תוך שמוש באותיות השפה הסורית. ב-1708 נמסר המנזר ל"מסדר המרוני הלבנוני החדש" ונשאר באחריותו של המסר עד לימינו. לשיאו הגיע המנזר בחציה הראשון של המאה ה-19 אז אכלסו את המנזר כ-300 נזירים מרונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קלט המנזר והלין פליטים רבים שברחו מהקרבות בלבנון ובסוריה דבר שדירדר את מצבו הכלכלי. ב-1926, לאחר המלחמה, ערכו הנזירים שיפוץ מקיף במנזר ובנו חלקים גדולים ממנו מחדש.
המנזר בעת החדשה
המנזר כולל כנסייה, מגורי נזירים, חדר ועידות, קפלה, ספריה וטחנת קמח כשבמהלך המאה ה-12 נוספו למנזר תאי התבודדות עבור הנזירים שחלקם נחצב בסלע. בבעלות המנזר שדות חקלאיים רבים בצפון לבנון שהפכו אותו לעשיר דבר המאפשר לראש המנזר לתרום לאחזקת מנזרים אחרים.
ב-1993 החל תהליך שיקום מקיף של המנזר שכלל שיחזור של בית הדפוס שפעל בו ופתיחת מוזיאון אליו נאספו חפצים ומסמכים היסטוריים שנשמרו במנזר לאורך השנים. המוזיאון נחנך ב-10 בנובמבר 1994 בנוכחות נכבדי העדה המרונית ובכירים בממשל הלבנוני. המוזיאון פתוח לביקור תיירים ועולי רגל שיכולים לראות את האטרקציות של המנזר הכוללות את המערה בה התבודד הקדוש אנטוניוס הגדול.
בדצמבר 1998 הכריזה אונסק"ו על המנזר, יחד עם עמק קדישה ושאר המנזרים בו, כאתר מורשת עולמית.
ג'יימס וייטקומב
ג'יימס וייטקומב (באנגלית: James Whitcomb; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה השמיני וכסנאטור מטעם מדינתו. כמושל שכיהן במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הוא פיקח על הקמת הכוחות הצבאיים של מדינתו וגיוסם. הוא הוביל מהלך להחלפת חוקת אינדיאנה והיה בעל תפקיד חשוב בוועידה לחקיקת החוק שמנע מממשלת המדינה מלקחת על עצמה הלוואות, זאת בתגובה למשבר הפיננסי שהתחולל אז באינדיאנה. באמצעות הנהגה מיומנת של המדינה במהלך מצב פשיטת הרגל שהיא עברה אז, נזקפת לעיתים קרובות לזכותו של וייטקומב העובדה שהוא היה אחד המושלם המוצלחים ביותר בתולדות אינדיאנה. לאחר תום כהונתו כמושל הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך הוא נפטר ממחלת כליה שלוש שנים בלבד לאחר מכן.
ראשית חייו
ג'יימס וייטקומב נולד ברוצ'סטר, ורמונט כרביעי מבין עשרת ילדיהם של ג'ון ו. וייטקומב ולידיה פרמנטר ווייטקומב. ב-1806 עברה המשפחה לסינסינטי, אוהיו, שם הם עסקו בחוואות. וייטקומב אהב לקרוא ספרים, אך אביו לעיתים קרובות ריפה את ידיו בתחום זה בהאמינו שבנו צריך לקחת על עצמו עבודת כפיים כדי שיצליח בדרכיו. על אף זאת, לימד וייטקומב הצעיר בבית ספר ולמד באוניברסיטת טרנסילבניה שבקנטקי, שם הוא למד משפטים ואימץ לעצמו רבים ממנהגי הדרום. לאחר שובו לצפון הוא נודע בשל "התנהלותו האיסטניסטית ולבושו האלגנטי", ולעיתים קרובות במהלך חייו ספג ביקורת על היותו גנדרן. וייטקומב אהב מוזיקה וידע לנגן על כלי נגינה רבים, אך כלי הנגינה החביב עליו היה הכינור. הוא נודע בשל כשרון הנגינה שלו ולעיתים קרובות הוא רקד, שר וניגן בפני ידידיו במשך כל ימי חייו.
לאחר שב-1819 סיים וייטקומב את לימודיו, הוא עבר למחוז פאייט שבקנטקי, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ובמרץ 1822 החל לעסוק בעריכת דין. ב-1824 הוא עבר לבלומינגטון, אינדיאנה, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין. בבלומינגטון הוא נעשה עד מהרה לאיש מכובד בקהילה. וייטקומב מונה כתובע של מחוז מונרו שבאינדיאנה על ידי המושל ג'יימס ב. ריי ושימש בתפקיד זה בשנים 1826–1829. מעמדו הקנה לו תהילה מסוימת באזור בשל כמה תיקים משפטיים חשובים שהוא ניהל בהצלחה.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1830 נבחר וייטקומב לסנאט של אינדיאנה. סנאטורים אחרים ציינו את התמכרותו לטבק ועל כך שכמעט תמיד הוא היה עם סיגר בפיו. בסנאט היה וייטקומב הדובר הבולט ביותר של מתנגדי העבודות הציבוריות. הוא אחד מתשעת הסנאטורים היחידים שדיברו נגד חוק העבודות הציבוריות של מאמות', כששאר שותפיו המובילים לדעה היו דניס פנינגגטון, קלווין פלטצ'ר וג'ון דרמונט. על אף מחאותיהם של סנאטורים אלו, החוק עבר, והוא עצמו הצביע בעדו בסופו של דבר לאחר שנפגש עם קהל בוחריו שביקשו ממנו לתמוך בו.
ב-1836 מונה וייטקומב על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד נציב משרד הקרקעות הכללי בוושינגטון די. סי., תפקיד בו הוא שימש עד 1841. ככל הנראה הוא הצליח להתמנות לתפקיד בסיועו של חבר בית הנבחרים ראטליף בון. בעת כהונתו בתפקיד הוא למד צרפתית וספרדית כדי שיוכל לקרוא את הסכמי הקרקעות, ורכש שליטה בשתי השפות. עבודתו העיקרית הייתה פיקוח על סקר של שטחי קרקעות נרחבים באיווה ובוויסקונסין ועיסוק בסכסוכי קרקעות בטריטוריית פלורידה שנרכשו לא מכבר. לאחר שהתפטר מתפקידו ב-1841, עבר וייטקומב לטר הוט שבאינדיאנה, שם הוא החל בסופו של דבר את מסע הבחירות שלו למועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה.
תקופת כהונתו הראשונה
ב-1843 הוציא וייטקומב קונטרס שכותרתו הייתה "עובדות עבור העם" (Facts for the People), שבו הוא טען נגד אימוץ מדיניות הגנת המחירים על ידי הממשלה הפדרלית. הקונטרס היה פופולרי מאוד ונקרא על ידי רבים באינדיאנה. באותה שנה זכה וייטקומב במינוי המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה. הוויגים, שהיו התומכים הראשיים בעבודות הציבוריות, ספגו ביקורת רחבה בתקופת כהונתו של המושל סמואל ביגר. תוכנית העבודות הציבוריות קרסה לחלוטין ב-1841, ורוב ההשקעות של המדינה במיזמים ירדו לטמיון. אינדיאנה ניהלה משא ומתן על פשיטת רגל חלקית באמצעות העברת המיזמים לבעלי החוב של המדינה בתמורה להפחתת החוב. על אף התקדמות זו, החוב היה עדיין גדול מדי עבור המדינה והמצב היה עדיין חמור. וייטקומב ניהל את מסע הבחירות שלו על בסיס מצב זה, וגבר על הוויגים, שספגו את רוב ההאשמה הציבורית על המצב. ביגר, שהיה פרסביטריאני באמונתו, העיר הערות פוגעניות כנגד המתודיסטים בהלך מסע הבחירות שלו. וויטקומב, שהיה מתודיסט, ניצל את הצהרות יריבו וזכה בתמיכה רחבה מהקהילה המתודיסטית הגדולה, בעוד שביגר היה מטרה לחיצי הדרשנים בכנסיות הקהילה. וייטקומב ניצח בבחירות הכלליות והביס את המושל המכהן ביגר בתוצאה צמודה יחסית לאחר שזכה ב-60,784 קולות מול 58,721 הקולות שקיבל ביגר ומול 1,683 הקולות שקיבל אליצור דמינג, שהתמודד מטעם מפלגת החירות שהוקמה אז ושהתנגדה לעבדות. ניצחונו זה של וייטקומב היה מהפך בהיקף של 10,000 קולות בהשוואה לבחירות הקודמות.
וייטקומב דחף להקמתם של בית הספר לכבדי שמיעה של אינדיאנה ושל המוסד לפגועי נפש. שני החוקים בנידון עברו, אך המימון שלהם התעכב עד שנפתר המשבר הפיננסי של המדינה. עם תום תקופת כהונתו הראשונה, הודיע וייטקומב על התמודדותו לתקופת כהונה שנייה. לאחר ששיכנע את קהל הבוחרים בהצלחת צעדיו לפתור את משבר החוב, הוא זכה ב-64,104 קולות מול 60,138 שקיבל המועמד הוויגי ג'וזף ג. מרשל ו-2,301 הקולות של מועמד מפלגת החירות, סטיבן סטיבנס.
תקופת כהונתו השנייה
ב-1845 נכנסה אינדיאנה לפשיטת רגל נוספת. צ'ארלס בטלר, נציג של בעלי החוב של המדינה, הגיע כדי לדון בפשיטת רגל שנייה. בתמורה לבעלות חלקית במיזם תעלת וובאש ואירי, היחידי מבין מיזמי העבודות הציבוריות שהצליח, הסכימו בעלי החוב להפחתה נוספת בחוב המדינתי כך שיעמוד על 4 מיליון דולר, מתוכם 3 מיליון דולר נבעו ממיזמי העבודות הציבוריות. בעלי החוב הסכימו למחזר את החוב, צעד שאפשר למדינה לשלם ריביות בסכומים נמוכים יותר. אף על פי שהחוב תפס עדיין כמחצית מתקציב המדינה, הוא הגיע לרמה שהמדינה הצומחת הייתה מסוגלת להכיל. עם העברת חוק בטלר ב-1847, הגיע המשבר הפיננסי של אינדיאנה לשלבים האחרונים לקראת סיומו.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של וייטקומב כמושל הכריזה ארצות הברית מלחמה על מקסיקו, הוא היה אחראי על מילויו מכסות הגיוס של המדינה במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. כוחותיה הצבאיים של אינדיאנה לא היו מצוידים כראוי בשל בעיותיה הפיננסיות המתמשכות. מערך המיליציה הוזנח משעה שהאיומים מצד האינדיאנים שכחו, ומאגר הנשק של המדינה היה ריק כמעט לחלוטין. המיליציה של אינדיאנה הושמה ללעג כ"מיליציית גבעולי התירס", זאת בגלל המחסור בכלי נשק ומדים גרם להם להתאמן בגבעולי תירס כתחליף לרובים.
המלחמה הייתה בלתי צפויה, ושום סכום של כסף לא נשמר למימונה. כשמצב האשראי המדינתי היה בקריסה, הסיכוי לקבלת הלוואות למטרות אלו ממלווים מחוץ למדינה היא בלתי סביר. בית המחוקקים המדינתי היה בפגרה, וקופת המדינה הייתה ריקה. ברשותו של וייטקומב לא היו כספים למימון המלחמה. ב-26 במאי 1846 לקח וייטקומב הלוואה אישית, על בסיס האשראי שלו, מסניף מדיסון של בנק אינדיאנה, בסכום של 10,000 דולר, ששימשו לרכישת כלי נשק לרגימנטים של המדינה. באותו יום הוא שלח מכתב לסניפים אחרים של הבנק בבקשה להלוואות מקבילות מהם, כך שהמדינה הצליחה לחמש את חמשת הרגימנטים שנדרשו על ידי הממשלה הפדרלית. כאשר התכנס בית המחוקקים המדינתי, הוא החזיר לוויטקומב את הכספים והמדינה לקחה על עצמה את החובות הללו. על חלקו כמושל בתקופת המלחמה, הוצב פסל ארד בדמותו של וייטקומב בכיכר האנדרטה שבאינדיאנפוליס.
צעדו הכי פחות פופולרי של וייטקומב כמושל היה סירובו למנות לתקופת כהונה נוספת לבית המשפט העליון של אינדיאנה את השופטים סאליבן ודיואי, זאת על רקע פסק דין שלהם שהוא מתח עליו ביקורת. סירובו להאריך את תקופת כהונתם על כס השיפוט היה אחד הגורמים המובילים לשינוי שיטת מינוי השופטים בחוקה החדשה של אינדיאנה שהתקבלה ב-1851. היה זה כיוון שבית המחוקקים לא היה שבע רצון מעמדתו של וייטקומב, אך לא הייתה לו שום דרך לעקוף את החלטתו. ב-1848 השיגו הדמוקרטים רוב גדול בשני בתי האספה הכללית. בנאומו בפני בית המחוקקים באותה שנה, קרא וייטקומב לכינוס ועידה חוקתית כדי להעביר כמה שינויים בחוקת המדינה. בנוסף לסוגיית מינוי השופטים, עמדו על סדר היום ביטול הסמכות של המדינה לקחת הלוואות ורפורמות ממשלתיות נוספות.
וייטקומב היה חבר פעיל מאוד בבונים החופשיים. הוא היה אחד מראשוני החברים בארגון באינדיאנה כאשר התקבל אליו ב-1848. הוא ארגן את הלשכה המקומית שבמשך שנים התכנסה בביתו.
סנאטור
ב-1848, עוד לפני תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, נבחר וייטקומב לסנאט של ארצות הברית. הוא התפטר מתפקידו כמושל וכיהן בסנאט מ-1849 ועד מותו. גם בסנאט הוא היה מתנגד בולט להגנת מחירים. בעת כהונתו בסנאט שימש וייטקומב במשך כמה שנים עד למותו כסגן נשיא אגודת התנ"ך האמריקאית (American Bible Society). הוא סבל מאבנים בכליות וחיפש אחר מרפא בניו יורק.
ג'יימס וייטקומב נפטר ממחלתו בניו יורק ב-4 באוקטובר 1852. הוא נקבר בבית הקברות גרינלאון שבאינדאנפוליס, שם הקימה המדינה מצבה על קברו. ב-1898 יזמה בתו את העברת קברו לבית הקברות קראון היל, שם הוא נטמן לצד המושל אוליבר מורטון. בצוואתו השאיר וייטקומב את ספרייתו הפרטית הגדולה וחלק מאחוזתו לקולג המתודיסטי של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת דה פאו). הוא גם השאיר סכום גדול לאגודת התנ"ך האמריקאית.
בג"ץ פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה
בג"ץ 4602/13 פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה הידוע גם כבג"ץ 9780/17 או כדנג"צ 8537/18 (כינויים נוספים: בג"ץ הבוגדת או בג"ץ המורדת), הוא עתירה כנגד פסק דין של בית הדין הרבני הגדול, שעוסקת בזכאות של אישה למחצית בית מגורים של בעלה שבו התגוררה במשך שנים רבות, עד לגירושיהם. במסגרת העתירה נידונה גם השאלה האם ניתן להתייחס לבגידת האישה בבעל כגורם משפיע על הלכת השיתוף. בית הדין הרבני הגדול, בדעת רוב, קיבל את ערעור הבעל, ופסק שהאישה לא תקבל לאחר הגירושים מחצית מהדירה, והיא עתרה נגד ההחלטה לבג"ץ, שדן בה פעמיים. בפסיקת בג"ץ הראשונה משנת 2018 אישר הרכב של שלושה שופטים, בדעת רוב, את פסיקת בית הדין הרבני. בהוראת נשיאת בית המשפט העליון נקבע דיון נוסף בעתירה בהרכב מורחב של תשעה שופטים. הרכב זה פסק ביוני 2021, בדעת רוב, שהחלטת בית הדין הרבני הגדול בטלה, שהאישה זכאית למחצית הזכויות בבית המגורים, ושאין מקום לשקול אי-נאמנות מינית בהחלטה על פירוק השיתוף.
השתלשלות האירועים
בני הזוג נישאו בשנת 1982, ונולדו להם שלושה ילדים. בשנת 2013 הגיש הבעל תביעה לגירושים שבה טען שהאישה מורדת ואינה מקיימת יחסי-אישות, נואפת עם גבר זר, ואיננה מנהלת חיי משפחה תקינים. האישה מיאנה בתחילה להתגרש, אולם לבסוף בני הזוג התגרשו בהסכמה. לאחר הגירושים נמשכה המחלוקת בין בני הזוג על חלוקת הרכוש.
ברשות הבעל היה מגרש שקיבל בירושה, מספר חודשים קודם לנישואיו. בשנת 1988 התקשר הבעל עם קבלן בעסקת קומבינציה שבמסגרתה העביר לקבלן שלושה רבעים מהמגרש בתמורה לתשלום מהקבלן בסך 30,000 דולר ולבניית בית המגורים על הרבע הנותר. בבית המגורים שנבנה התגוררו בני הזוג במשך למעלה מעשרים שנה עד לקרע ביניהם בשנת 2013. בנוסף אליו היו להם נכסי מקרקעין משותפים. המחלוקת העיקרית בין הצדדים נסבה על בית המגורים.
פסיקת בתי הדין הרבניים
במסגרת הדיון בחלוקת הרכוש פסק בית הדין הרבני בחיפה שעל אף שחוק יחסי ממון קובע שנכס שהיה בבעלות אחד מבני הזוג לפני הנישואין אינו נכלל בנכסים המשותפים, חייהם המשותפים של בני הזוג בדירה, ששופצה ואף נבנתה מלכתחילה במהלך הנישואים, מקנים לאישה זכות למחציתה בהתאם להלכה הנהוגה בבתי המשפט לענייני משפחה.
הבעל ערער על ההחלטה לבית הדין הרבני הגדול שקיבל את ערעורו. בית הדין הסיק על סמך המשטר הממוני בין בני הזוג, שלא הייתה כוונה לשתף את האישה בדירה. בין יתר השיקולים התומכים בכך, דנו שניים מהדיינים גם בבגידתה של האישה, על בסיס תקדים מפסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב לפיו "קשה לייחס כוונה לבן זוג, לשיתוף בן הזוג האחר בנכס חיצוני כשהאחר אינו שומר אמונים לבן זוגו, בוגד בו עם נשים אחרות", וכן על סמך היקש לחוק המתנה המאפשר חזרה מהתחייבות ליתן מתנה בשל "התנהגות מחפירה". הרב מיכאל עמוס, בדעת מיעוט, סבר שהאישה זכאית לחמישית משווי הדירה ללא הקרקע.
פסיקת בג"ץ הראשונה
האישה עתרה לבג"ץ, בטענה שבית הדין הרבני הגדול חרג מסמכותו. השופט עמית פסק בדעת מיעוט שיש לקבל את עתירתה, שכן בית הדין הגדול שילם מס שפתים לדין האזרחי, אך הסתמך על בגידת האישה על סמך הדין הדתי, בחריגה מסמכותו. השופט מינץ פסק שהדיון בבגידת האישה היה למעלה מן הצורך, והשופט שטיין פסק שלדעתו בית הדין הגדול טעה, אך זו טעות בפרשנות העובדות ולא חריגה מסמכות שבג"ץ מוסמך להתערב בה, וגם לא טעות בדין. העתירה נדחתה ברוב דעות.
פסיקת בג"ץ בהרכב מורחב
ב-18 ביוני 2019 הורתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לקיים דיון נוסף בהרכב מורחב בפסק הדין של בג"ץ, בו תעלה התייחסות לשאלה האם בגידה של אישה בבעלה מהווה עילה ל"שיתופיות מוחלשת" ובנסיבות העניין בעקבות זאת גם לשלילת חלקה בדירה בה התגוררו במשותף.
ב-24 ביוני 2021 הפך בג"ץ, בהרכב מורחב, את החלטתו משנת 2018. עמדת בית המשפט נכתבה על ידי אסתר חיות, ואליה הצטרפו חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית ודפנה ברק-ארז. דעת הרוב קבעה שבית הדין פסק לפי הדין הדתי, בניגוד להלכת בבלי המחייבת אותו לפסוק לפי הדין האזרחי. בנוסף, צוין בהחלטה שאי-נאמנות מינית או אחריות על פירוק הנישואים מצד אחד מבני הזוג אינם מהווים סיבה לשלול זכויות ברכוש.
QAM
QAM (Quadrature Amplitude Modulation) היא שיטת אפנון, שבה מידע מיוצג על ידי שינויים במשרעת ובמופע של הגל הנושא יחדיו. ניתן לתאר זאת באופן שקול כאפנון משרעת של שני גלים נושאים, אשר הפרש הפאזה ביניהם 90°. רכיב אחד נקרא In-Phase (I), והשני Quadrature (Q):
בשל היותם אורתוגונליים, ניתנים הרכיבים לקליטה בנפרד, אך על המקלט להיות מסונכרן עם המופע של הגל המשודר. תיאום זה מתבצע על ידי שידור גל מחווה, או גל תת-נושא.
QAM אנלוגי משמש לשידור שני רכיבי הצבע לטלוויזיה בשיטות PAL ו-NTSC. בתחילת כול שורה משודר אות סנכרון צבע (Colorburst). האנטי-מחיקון פעל לשחזור אות זה במופע הנכון.
QAM דיגיטלי
ב-QAM דיגיטלי האפננים I ו-Q מקבלים ערכים בדידים. הצירופים האפשריים נקבעים מראש, ומתוארים בתרשים קונסטלציה. כל נקודה בתרשים ממופה לסמל (Symbol), המעביר מספר ביטים בהתאם לגודל הקונסטלציה.
אפנוני PSK ו-APSK הם מקרים פרטיים של QAM עם קונסטלציה מעגלית.
נפוץ השימוש בקונסטלציות בעלות 2k נקודות המסודרות כשריג ריבועי, או מלבני (כאשר k אי-זוגי), וזו הכוונה במונחים כמו ללא תיאור נוסף. סידור זה נוח מבחינה טכנית לשידור ופענוח כשני אותות PAM (אפנון משרעת הדופק), אך הוא אינו ממצה את קיבולת ערוץ התקשורת לפי חוק שאנון-הארטלי.
שבח צבי רוזנבלט
הרב שבח צבי רוזנבלט (נולד בשנת תשי"ג, 14 בדצמבר 1952) הוא רב העיר בני ברק מטעם העירייה יחד עם הרב יצחק אייזיק לנדא והרב מסעוד בן שמעון, דיין ופוסק. ראש רשת בתי הוראה בבני ברק, אלעד ומודיעין עילית, רבן של קהילות בבני ברק, בגני איילון "אחיסמך" (לוד) ובמודיעין עילית, חבר בד"ץ שארית ישראל ודיין בבית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ. בעבר עמד בראש גוף הכשרות "קהילות חרדים".
ביוגרפיה
נולד בירושלים לאלתר חיים דב רוזנבלט ודינה לבית ריבלין. למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת בריסק בירושלים.
לאחר נישואיו גר בבני ברק ולמד בכולל חזון איש. בשנות ה-90 התמנה למו"צ בבית הדין של הרב נסים קרליץ. בעשור הראשון של המאה ה-21 עבר להתגורר במודיעין עילית והתמנה לרב בית הכנסת שיח יצחק בעיר.
בשנת תשס"ה התמנה על ידי הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ לעמוד בראש גוף הכשרות "יראים", שבהמשך שונה שמו ל"חרדים". גוף הכשרות בראשותו הצטרף אל "קהילות החרדים" של הרב ישראל פישביין שעוסקת בשחיטה. כעבור זמן התמנה על ידי הרב קרליץ והרב קניבסקי לעמוד בראשות רשת בתי הוראה בבני ברק, מודיעין עילית ואלעד.
בשנת 2010 התמנה כרב הפוסק של "מי ברק", תאגיד המים של עיריית בני ברק.
בספטמבר 2014, בעקבות המהפך בשליטה בבד"ץ שארית ישראל, צורף כחבר הבד"ץ. בעקבות זאת פרש במרץ 2015 מ"קהילות החרדים".
בחשוון תשע"ו הוכתר לרב קהילת "שומרי שבת" באזור רחוב אבן גבירול בבני ברק.
בשבט תשע"ט מונה לרב קהילת האברכים בגני איילון שבלוד.
באדר ב' תשע"ט (2019), במהלך הלוויית הרב משה יהודא ליב לנדא הכריז ראש עיריית בני ברק, אברהם רובינשטיין:.
מאז מנהל הרב רוזנבלט עם הרב יצחק אייזיק לנדא את הכשר הרב לנדא. השניים מפרסמים הודעות הנוגעות לענייני הדת והכשרות בעיר תחת בלנק משותף ששניהם מתוארים בו כ'רבני העיר בני ברק'.
משפחתו
אשתו, מאשה רחל, בתו של הרב יצחק שינלזון שהיה ממנהלי כולל חזון איש, הייתה מנהלת בית הספר בית יעקב במודיעין עילית. להם אחד עשר ילדים.
בין מחותניו: הרב שלמה קניבסקי, ראש ישיבת קריית מלך (בנו של הרב חיים קניבסקי), הרב שריאל רוזנברג והרב יהודה סילמן.
תל"י (חברת תמלוגים)
תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל בע"מ (הידועה גם כ"תלי", ללא גרשיים) היא חברת התמלוגים של התסריטאים והבמאים בישראל.
תל"י מייצגת את ציבור היוצרים האורקוליים הישראליים במסגרת חברותה בארגון הבינלאומי של חברות התמלוגים CISAC, ופועלת לשמירת זכויות חבריה בישראל. ת"לי מייצגת למעלה מ-2000 חברים ומנהלת כ־120,000 יצירות.
היסטוריה
תל"י הוקמה בשנת 2000 על ידי ציבור התסריטאים והבמאים בישראל בהובלתם של התסריטאי אבי שמש (מנכ"ל תל"י עד 2008 ולאחר מכן יו"ר עד 2012) והבמאי אורי ענבר (יו"ר עד 2005), שיזם את המאבק להכרה בבמאי כיוצר. עם הקמתה פעלה תלי משפטית וציבורית לעיגון מעמדו של במאי היצירה האורקולית כיוצר וזאת כמקובל בעולם. במהלך השנים 2004–2006 התקבלו כמה פסיקות משפטיות שבהן הוכר הבמאי כאחר מיוצרי היצירה האור קולית. בעקבות זאת החלה תלי בשנת 2006 לגבות דמי רישיון גם עבור השימוש בזכויות הבמאים, ולהעביר לבמאים תמלוגים לראשונה בישראל.
תלי עגנה את הגישה המשפטית ועל פיה הבמאי והתסריטאי משאירים בידם זכות קניינית לגביית התמלוגים, אשר מועברת במלואה לתלי. הגישה הזו באה לידי יישום בסעיף משפטי אשר חברי תלי דואגים להוסיף להסכמים האישיים שלהם ואשר זכה לכינוי "סעיף תלי". הסעיף גובש במשך שנים רבות, תוך משא ומתן והסכמות עם גופי השידור, בהובלת מי שהיה היועץ המשפטי של תלי (בין השנים 2003 -2014), עו"ד אהרן נחומי. הסעיף נתקל בימיו הראשונים בהתנגדות של גורמים שונים, אשר ערערו על עצם הזכות של התסריטאי והבמאי לשמר את זכותם לתמלוגים ודרשו להעביר את כל הזכויות למפיק ולמזמין. המפורסמת והמשמעותית ביניהן הייתה ההתנגדות של חברת HOT, אשר בינה ובין תלי וציבור התסריטאים והבמאים התנהלו מאבקים משפטיים וציבוריים אשר הסתיימו בשנת 2011 בחתימת הסכם בין תלי ולבין הוט.
בשנת 2014, עוגנה פעילותה של תלי בחוק הקולנוע (תיקון מס' 4), אשר מאפשר לתסריטאי ולבמאי להעביר זכויות לניהול משותף באופן הגובר על חוק ההגבלים העסקיים, אך בכפיפות לתנאים לפעילות שיקבעו על ידי הרשות להגבלים עסקיים. כמה חודשים לאחר מכן אישר בית הדין להגבלים עסקיים את תנאי הפעילות של תלי, אשר התקבלו בהסכמה בין תלי לבין הרשות להגבלים עסקיים.
באפריל 2019 אימץ בית המשפט העליון את החלטות בית המשפט המחוזי וקבע כי תלי תהיה זכאית לקבל שליש מהתמלוגים שהעבירה הממשלה לאקו"ם החל משנת 1997, וזאת על רקע "חוק הקלטת הריקה" שנחקק ב-1996, שבו החליטה הממשלה לפצות את בעלי זכויות היוצרים ואת המבצעים בגין הפגיעה בהכנסותיהם ובזכויותיהם בשל השימושים הפרטיים ביצירות.
פעילות
תל"י גובה דמי רישיון בעבור השימוש ביצירות חבריה בתחומי מדינת ישראל וזאת בכל הנוגע לזכויות השידור, ההעמדה לרשות הציבור, הביצוע הפומבי וההשכרה ומחלקת אותם בין המיוצגים בהתאם למפתח חלוקה שנקבע על ידי בעלי הזכויות עצמם. תל"י היא חברה בע"מ בבעלות התסריטאים והבמאים בעלי הזכויות המיוצגות בה והחברות בה איננה כרוכה בתשלום דמי חבר. פעילותה של תל"י ממומנת כאחוז מדמי הרישיון אשר מאושר בכל שנה על ידי הדירקטוריון.
מוטיב
ראו גם
}}
תל"י (חברת תמלוגים)
פעילות
בדירקטוריון תל"י מכהנים שלושה תסריטאים ושלושה במאים הנבחרים בבחירות פתוחות על ידי כל היוצרים החברים בארגון, ואיתם מכהנים גם שלושה דירקטורים מן הציבור האמונים על התחומים בהם עוסקת החברה.
לכל חבר תל"י יש חופש החלטה מוחלט אם יעביר או לא יעביר את זכויותיו לניהולה של החברה, אך משהעבירן וירצה להחזירן לניהולו העצמי יצטרך לעמוד בתנאי שהעמיד בית הדין להגבלים עסקיים.
לתל"י הסכמי רישיון עם המשתמשים השונים - גופי שידור מסחריים (כגון HOT, yes), ערוצים ציבוריים ורב-ערוציים (כגון קשת 12, רשת 13, כאן 11, ערוץ 24), שירותי טלוויזיה אינטרנטית בישראל (ישראלים ובינלאומיים) (כגון סלקום tv, STINGTV), אתרי אינטרנט המציעים לציבור מהרפרטואר המיוצג (כגון ynet, וואלה! NEWS, YouTube) חברות סלולר, רשויות מקומיות ועוד משתמשים הנהנים מהשימוש ברפרטואר.
רפרטואר מיוצג
תל"י מייצגת יצירות ישראליות טלוויזיוניות וקולנועיות העומדות בהגדרות מסמך הרפרטואר כגון אלה:
מבנה ארגוני
כל יוצר המיוצג על ידי תל"י הוא בעל מניה בחברה והוא חבר בעל זכות הצבעה באספת החברים. אספת החברים בוחרת מתוכה את חברי הדירקטוריון והם בוחרים את שלושת הדירקטורים החיצוניים.
בתל"י שלוש מחלקות: מחלקת חברים ותיעוד, מחלקת כספים וחלוקה ומחלקת כלכלה ומע' מידע. מחלקת התיעוד אחראית על קבלת הדיווחים מגופי השידור ועדכון מסד הנתונים של תלי.
בחברה עובדים כעשרה עובדים.
אורט יובלי אריאל
היסטוריה
בית הספר התיכון נוסד בהתנחלות אריאל בשנת 1979 תשל"ט בשם "מקיף אריאל". בשנת 1996 תשע"ו נוספה לתיכון חטיבת הביניים "היובל". שני מבני בית הספר מצויים באזורים שונים בהתנחלות אריאל. איחוד בית הספר המקיף עם חטיבת הביניים נעשה בתמיכת רשת אורט בשנת 2008, ובעקבות כך הוסב שמה של הקריה החינוכית לשם "אורט יובלי אריאל".
שני הקמפוסים, החטיבה העליונה וחטיבת הביניים, מהווים איחוד בין שני בתי ספר שפעלו בהתנחלות עד לשנת 2007: בית ספר "מקיף אריאל" (6 שנתי) ובית ספר "היובל" – (חטיבת ביניים צומחת).
רשת אורט מנהלת ומתפעלת את כל מערך החינוך העל יסודי בהתנחלות אריאל. אורט פועלת במסגרת קריית חינוך שש-שנתית "אורט יובלי אריאל" בה משולבת חטיבת הביניים היובל. על פי המתווה (שבוצע על ידי אורט, עיריית אריאל, משרד החינוך וארגוני המורים), אוחדו בית הספר התיכון המקיף וחטיבת הביניים היובל למוסד אחד, הכולל במסגרתו את כל תלמידי שכבות ז' – י"ב.
שרה כהן אורגד (1937-2005) הייתה המנהלת הראשונה של התיכון מקיף אריאל כ"בית ספר צומח" (1984-1999 תשנ"ט-תשמ"ד), בו כיתות ז'- י"ב. בשנת הלימודים תשנ"ז זכה מקיף אריאל תחת ניהולה בפרס החינוך מטעם משרד החינוך.
הלימודים בקריית החינוך
הייחודיות של קריית חינוך "אורט יובלי אריאל" מתבטאת בקיום פעילויות לימודיות והתנדבותיות ענפות. החל מכיתה ז' התלמידים מגיעים לאוניברסיטת אריאל למטרות לימודיות וחווייתיות. בנוסף, נערכות תחרויות בית ספריות וכן ארציות כמו תחרות אסטרונומיה על שם אילן רמון וחידון ארצי בערבית ומזרחנות.
חטיבת ביניים
בחטיבת הביניים "אורט יובלי אריאל" קיימת תוכנית התמחויות אשר נמשכת שלוש שנים ובמסגרתה התלמידים מתנסים במגוון רחב של מקצועות, כגון: תקשורת, ספורט, מדעים, אומנות, תיאטרון וסיירות.
בחטיבת הביניים 20 כיתות, כ־521 תלמידים.
חטיבה עליונה
כל תלמיד נדרש ללמוד מקצוע הרחבה אחד לפחות, בהיקף של 5 יח"ל. בתהליך השיבוץ מבררים עם כל תלמיד את העדפותיו ובונים לכל אחד ואחת הרכב המותאם עבורו/ה תוך ייעוץ אקדמי. מקצועות ההרחבה הקיימים הם:
מגמות
המקצועות המדעיים הנלמדים בהיקף 5 יח"ל כל אחד הם: כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, גרפיקה.
בחטיבה העליונה 19 כיתות בהן כ־721 תלמידים.
חטיבה על תיכונית - מכללת הנדסאים
החטיבה העל תיכונית נקראת גם "מכללת הנדסאים", בה לומדים חלק מהתלמידים שסיימו את 12 שנות לימודיהם.
המקצועות הנלמדים במכללה העל תיכונית הם הנדסת אלקטרוניקה ומחשבים, בהתמחות מערכות אלקטרוניות.
חטיבת ביניים
בכיתות ז' קיים פרויקט שורשים שמטרתו לימוד מעמיק על שורשי המשפחה והוקרתם. בסוף הפרויקט מתקיים טקס בהשתתפותם של כל תלמידי השכבה ובהצגת כל עבודות השורשים.
בכיתות ח' במסגרת שיעורי של"ח וכעבודת סיום פרויקט יוצאים התלמידים לטיול גיחה, המתבסס על טהרת אחריות התלמידים וכולל לינת שטח, הקמת מאהל ובישול במהלך יומיים שלמים.
בכיתות ט' מתקיים פרויקט "בית הזיכרון" בו תלמידים מכיתות ט' מדריכים את תלמידי בתי הספר היסודי והעל יסודי באריאל ומחוצה לה בנושאים העוסקים בשואה והגבורה. הפרויקט משתלב בשיעורי היסטוריה. במהלך השנה נבחרים מדריכים מבין התלמידים. הם מקבלים מידע חשוב והסברים על יהדות אירופה המסייעים בידיהם בהדרכתם בבית הזיכרון.
במסגרת תוכניות 'אורטוב' כל כיתה משכבה ט' נוטלת על עצמה מחויבות לקדם תרומה בקהילה ובכך לטפח את ערך הנתינה ולבסס את המעורבות בחיי הקהילה שבהתנחלות. התוכניות המתקיימות הן:
מנהלים בקריית החינוך אורט יובלי אריאל
מנהל קריית החינוך הוא המנהל הכללי של 2 החטיבות והמכללה להנדסאים. הוא מתווה את המדיניות הפדגוגית בהתאם לדרישות משרד החינוך ורשת אורט וכן את המדיניות המנהלית בכל חטיבה. בנוסף, לכל חטיבה מנהל אשר מהווה גם סגן מנהל קריית החינוך.
המנהלים בקריית החינוך נכון לשנת 2022:
סלנויה
סלנויה (שם מדעי: Salanoia) הוא סוג של טורפים ממשפחת טורפי מדגסקר החיים במזרחו של האי מדגסקר.
בעבר היה רק מין אחד בסוג, אך ב-2010 התגלה המין סלנוית דורל למדע, באזור אגם אלאוטרה שבמרכז מדגסקר והוא שויך לסוג זה.
ישנם 2 מינים בסוג:
בקעת מן
בקעת מן (בערבית: مرج المن) היא בקעה באזור כתף החרמון ממערב לכביש העולה לאתר הסקי בחרמון. הבקעה היא פוליה (Polje), בקעה קרסטית שנוצרה מהתמזגותם של מספר בולענים. במרכזה בריכה מלאכותית – בריכת מן, המשמשת להשקיית עדרי בקר של תושבי מג'דל שמס. בחורף היא מכוסה לפעמים בשכבת כפור העלולה להתבקע כשדורכים עליה. אורך הבקעה הוא 1,600 מטר, רוחבה עד 300 מטר והיא נמצאת בגובה של 1,420 מטר.
הרמן קוך
הרמן קוך (בהולנדית: Herman Koch; נולד ב-5 בספטמבר 1953) הוא סופר, שחקן, עיתונאי וכותב מערכונים הולנדי.
ביוגרפיה
קוך, יליד ארנהם, התפרסם לראשונה כשחקן וכותב מערכונים בתוכנית הרדיו הסאטירית "בוראט", ששודרה בשנות השמונים, אך נודע במיוחד כאחד מיוצרי תוכנית הטלוויזיה הסאטירית הפופולרית "ייסקפט" (1990-2005), שבה גם שיחק.
קוך פרסם את ספרו הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "De voorbijganger" (עובר האורח) כבר בשנת 1985, אבל לתהילה בינלאומית כסופר זכה רק בשנת 2009, עם פרסום הרומן השישי שלו - "ארוחת הערב". קוך קיבל את ההשראה לכתיבת ספר זה ממקרה אמיתי שהתרחש בברצלונה בדצמבר 2005 ובו שלושה נערים בני טובים רצחו אישה חפה מפשע. הספר זכה בפרס ספרותי הולנדי חשוב עם צאתו, נמכר במיליוני עותקים ותורגם ל-21 שפות, כולל עברית. ב-2013 יצא סרט קולנוע הולנדי המתבסס על הספר.
מאז "ארוחת הערב" פרסם קוך שלושה רומנים נוספים - "בית קיץ עם בריכה" (2011) "מר מ' היקר" (2014) ו-"המעידה" (2016) וכן מקבץ טורים, אוסף סיפורים ונובלה בשם Makkelijk leven (חיים קלים), שנכתבה במיוחד לכבוד שבוע הספר ההולנדי של 2017.
קוך נשוי לאמליה רודריגז ואב לפבלו, שנולד ב-1994.
רובי (טלנובלה)
עלילה
רובי היא נערה עניה ויפה, אך שאפתנית, אשר רוצה לצאת מהעוני שבו היא ומשפחתה נמצאת. רובי היא חברתה "הטובה" של מריבל, נערה עשירה וטובת לב, אשר צולעת ברגלה הימנית עקב תאונת דרכים אכזרית, שהותירה אותה ללא אם. מזה חודשים, מריבל משוחחת באינטרנט עם אדם שקוראים לו הקטור פרר, אדריכל צעיר ויפה תואר. יום אחד, מריבל והקטור קובעים להיפגש. בשדה התעופה, מריבל מביאה את רובי, שפוגשת שם את חברו הטוב של הקטור, אלחנדרו קארדנס. ממבט ראשון השניים מתאהבים, אך לאחר שרובי מגלה שאלחנדרו הוא אינו בחור עשיר כמו שחשבה, היא זורקת אותו. לאחר שזרקה את אלחנדרו, רובי עושה מעשה נוראי: היא גונבת את אהבתו של הקטור ממריבל, וביום חתונתה, היא גורמת להקטור לנטוש את מריבל בכנסייה ונוסעת איתו לקנקון. מלאחר שהתחתנה עם הקטור, רובי מתחילה לחוות את חיי העושר, אך לומדת שהעושר אינו הכל בחיים.
פרסים
רובי היא אחת הטלנובלות המצליחות ביותר של שנת 2004/2005. בטקס פרסי "Premios: TV y Novelas 2005", רובי זכתה בפרסים הבאים: הטלנובלה הטובה ביותר, השחקנית הטובה ביותר (ברברה מורי), השחקן הטוב ביותר (אדוארדו סנטמרינה) ושיר הנושא הטוב ביותר.
נירנברג
נִירְנְבֶּרְג (גרמנית: Nürnberg,, פרנקונית: Nämberch, "נֶמבֶּרְך") היא העיר השנייה בגודלה בבוואריה שבגרמניה אחרי מינכן, והעיר ה-14 בגודלה בגרמניה. בשנת 2005 התגוררו בעיר כחצי מיליון איש.
במרחק קילומטרים ספורים מנירנברג שוכנות שתי ערים בעלות כ-100 אלף תושבים כל אחת: ארלנגן (Erlangen) ופירט (Fürth). שלוש ערים אלו וכן כמה יישובים נוספים מהווים מטרופולין רשמית בגרמניה, עם כ-2.5 מיליון תושבים. נירנברג היא בירתו של האזור הגאוגרפי פרנקוניה. שטחה של העיר הוא 186 קמ"ר.
בשיא ימי הביניים
האזכור הראשון לקיומה של העיר נירנברג הוא בשנת 1050 לספירה, כאשר ידוע כי היא הייתה קיימת עוד לפחות כעשר שנים קודם לכן עקב היות קיומה של טירת נירנברג במקום. ככלל, ההיסטוריה של העיר נירנברג כולה שלובה בהיסטוריה של הטירה שנמצאת בליבה. רק מעט יחסית ידוע אודות הקמתה של נירנברג, בגלל שתי שריפות גדולות, בשנים 1348 ו-1545, שפגעו במסמכים בנושא. עם זאת אכן ידוע כי בשנת 1219 העיר אף השיגה תואר אימפריאלי וזכויות יתר על ידי הקיסר פרידריך השני. לקראת סוף המאה ה-13 נירנברג נהפכה לעיר בפני עצמה שכללה בתוכה אזורי מלאכה ואמנות ואף משכה בני אצולה אליה במקום להיות עיר-מבצר בלבד. על אף מיקומה, אשר לא היה קרוב לנהר גדול או לים כלשהו, נירנברג הפכה לעיר חשובה מאוד מבחינת מסחר ומלאכה בימי הביניים. בשנת 1356 אף נבחרה נירנברג להיות משכן האסיפות שיצרו בסופו של דבר בבולת הזהב של 1356. בתקופה זו אף נבנתה בעיר הכיכר הראשית הקרויה Hauptmarkt בגרמנית. כיכר זו מכילה את אחת מסמליה של העיר והיא קתדרלת גבירתנו ("פראונקירכה" בגרמנית-frauenkirche) ואת המזרקה המפורסמת של נירנברג. הכיכר מכילה אף את בניין העירייה הישן שנבנה באותה העת נוסף לכך. נוסף לכך מתקופתו של זיגיסמונד נשמר בעיר אוצר הכתר של האימפריה הרומית הקדושה כולה. הזמן שלצד תקופתו של הקיסר זיגיסמונד וזמן שלטונו עצמו היו לשיא חדש לגמרי בנירנברג כאשר מגדולי הדמויות המזוהות ביותר איתה חיו. בשנת 1500 עמדה אוכלוסיית העיר על כ-25,000 תושבים או כ-40,000 תושבים (משתנה על פי הערכות שונות) והייתה בכך אחת הערים הגדולות בשטחים שהיום מהווים את גרמניה (ערים אחרות דוגמת לונדון עם 50,000 התושבים היו גדולות יותר וכך גם פריז עם 200,000 ונאפולי עם 230,000 אך הערים בשטחי גרמניה המודרנית נהגו להיות קטנות יותר). נירנברג הייתה מצוידת אז כבר בחומה גדולה ומרשימה. כך גם הסוחרים ששפעו בעיר סחרו בעיקר עם ערים זרות, שריכוזן היה בעיקר באיטליה של ימנו אך גם במקומות נוספים כגון בארצות השפלה. המיקום של נירנברג, שהוביל אותה להתפתחות עצומה מבחינה מסחרית לאותה התקופה הוא זה שגרם לפריחתה התרבותית והאמנותית באימפריה. יש לציין כי המסחר בנירנברג היה משמעותי וגדול בשיאו עד אשר פתיחת הנתיב המסחרי בין אירופה והודו. היא גם משכה אליה תשומת לב רבה ממנהיגים אימפריאליים דוגמת פרידריך ברברוסה אשר באופן מחזורי בחר בנירנברג כמקום איסוף האסיפות האימפריאליות החשובות והגדולות ביותר (הדיאט). כך גם בשנת 1219 למשל, נתן פרידריך השני מקום ייחודי לעיר כאשר הוא מגדיל בהרבה את חופש העיר (אך עם זאת לא לחלוטין) משלטון הבורגרב (מושל העיר).בשנת 1420 התחוללה שרפה מכוונת בטירת נירנברג (כחלק ממלחמת הירושה הבווארית) כאשר טירת הבורגרב נהרסת ובאופן סימבולי מסמלת את התקרבות קיומו של תפקיד זה בעיר (טירת הבורגרב הוחלפה נוסף לכל באורוות המלכותיות ולא שוקמה מחדש).
נירנברג בתקופת הרנסאנס
ההמצאה החשובה ביותר שנוצרה בנירנברג היא הגלובוס של מרטין בהיים שהיה לראשון בהיסטוריה שהציג את כדור הארץ בצורה כדורית שכזאת. חומות העיר היו לחשובות מאוד כאשר הורחבו שלוש פעמים. בפעם השלישית שחומת העיר עברה הרחבה הייתה זאת בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית בה העיר חולקה לשני צדדים- הצד הלותרני (שהיה לרוב תושבי העיר), והצד הקתולי.
תחת שלטון גרמניה הנאצית
נירנברג הייתה עיר מרכזית לשלטון גרמניה הנאצית. בעיר נבנה אתר הכינוסים של המפלגה הנאצית, בו נערכו כינוסי המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1938. האתר תוכנן על ידי האדריכל אלברט שפר. בדומה לפרויקטים אחרים המאפיינים את האדריכלות הנאצית, גם כאן מדובר על פרויקט מגלומני המגמד את הפרט ומאדיר את המפלגה והמדינה, באמצעות יצירת מבנים בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
עם ניצחון בנות הברית במלחמת העולם השנייה, נבחרה נירברג למקום המשפט של פושעי המלחמה העיקריים, ונערכו בה משפטי נירנברג. הסיבות לבחירת המקום היו שונות, ביניהן סמליותה למשטר הנאצי והעובדה כי בה נחקקו חוקי נירברג. לאחר המשפט של כ-200 פושעי המלחמה העיקריים, התקיימו בעיר בשנים 1946–1949 משפטי נירנברג הנוספים.
לאחר המלחמה
נירנברג היא מהיחידות שבערי גרמניה שאוכלוסייתן בשנים האחרונות נמצאת במגמת עלייה. ב-1972 הגיעה העיר לשיא של 515,000 תושבים, ומאז חלה ירידה מתונה. מאז שנת 2000 עולה אוכלוסיית העיר באופן רציף. בנירנברג אוניברסיטה בגודל בינוני (25,000 סטודנטים) המשותפת לה ולעיר השכנה ארלנגן. האוניברסיטה נוסדה ב-1742 ושבע מתוך תשע הפקולטות שלה נמצאות בארלנגן.
כ-18% מתושבי נירנברג אינם בעלי אזרחות גרמנית; מתוכם כרבע הם בעלי אזרחות טורקית.
בנירנברג חיים כיום כמה אלפי יהודים, רובם הגדול יוצאי חבר המדינות לשעבר.
אתרים
נירנברג היא כיום עיר תיירותית, ומושכת אליה תיירים רבים. העיר העתיקה, אשר נחרבה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שוחזרה באופן קפדני. בקצה הצפוני של העיר העתיקה נמצאת טירת נירנברג המהווה את אחד מסמלי העיר. בעיר העתיקה כנסיות רבות ומפוארות השוכנות במרחק זעום האחת מהשנייה. העיר העתיקה מוקפת חומה, העומדת כמעט בשלמותה. בנירנברג שלושה-עשר מוזיאונים; "המוזיאון הלאומי הגרמאני", המצוי בתחומי העיר העתיקה, מציג בעיקר אמנות מודרנית ומהווה את מוזיאון האמנות הגדול בגרמניה. שני בניינים מפוארים השוכנים מחוץ לעיר העתיקה, בצד הדרומי של החומות, הם בניין תחנת הרכבת המרכזית ובניין האופרה.
הצייר אלברכט דירר הוא האדם הידוע ביותר שנולד בנירנברג (בשנת 1471). בית הולדתו בעיר העתיקה מהווה אתר תיירות מרכזי. אתר מרכזי נוסף בעיר היא כנסיית לורנץ הקדוש-אחת משלוש הכנסיות הראשיות המזוהות עם נירנברג.
בית אלברכט דירר
אלברכט דירר, אשר התגורר בעיר, חי בבית בסמוך לטירה אשר נבנה בשנות העשרים של המאה ה-15 (סביבות 1420). הבית נפגע במהלך ההפצצות על נירנברג במלחמת העולם השנייה, אך שופץ וכיום משמש כמוזיאון לזכרו.
יהדות נירנברג
האזכור הרשמי הראשון ליהדות רשמית המתקיימת בעיר נירנברג היה בשנת 1182. עם זאת ידוע כי הייתה בריחה של יהודים מחבל הריין אל העיר עוד בשנת 1146. כבר במאה ה-13 הייתה קהילה יהודית גדולה, דבר הנוכח גם בבנייתו של בית כנסת עוד בשנת 1296. ידוע כי פרעות רינדפלייש שפרצו גם בנירנברג בשנת 1300 וגרמו על פי הנתונים הידועים כיום למותם של 728 יהודים. אזכור נוסף של יהודים בנירנברג הוא משנת 1303 כאשר עשר שנים מאוחר יותר, לצד שנת 1313, היינריך השביעי נתן ליהודים מרובים אפשרות להתיישבות בעיר. לאחר כשנתיים, בסביבות שנת 1315, לודוויג הבווארי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הותיר למנהלי העיר להרוס את הבתים אשר שיקמו היהודים. נוסף על כך בשנת 1322 יהודים רבים ורכושם הועברו לידיו של הבורגרב של נירנברג-פרידריך הרביעי. בשנת 1331 הוא אף הבטיח לצדד בהגנת היהודים תמורת סכום של כ-400 פלורינים כל שלוש שנים. לאחר מכן אף שאף ונתן להנהלת העיר לגבות מיסים ככל שיהודי העיר יוכלו לשלם תמורת הגנה זו.
ערים תאומות
נירנברג היא עיר תאומה של הערים:
נרבתא
אזכורים במקורות שונים
נרבתא נזכרת בספרו של יוסף בן מתתיהו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, בספרו על המתיחות שהייתה בין תושבי קיסריה היהודים לבין מושלי העיר היוונים שהתנכלו להם בחודש אייר של שנת 66. לשיאו הגיע הסכסוך בתגרה שהתחוללה ביום שבת, לאחר שאיש יווני התגרה ביהודים המכונסים בבית הכנסת. שר הרוכבים הרומאי במקום ניסה להשלים בין הצדדים, אולם היוונים לא שעו אליו, "והיהודים מהרו לקחת את ספרי התורה ולצאת אל נרבתא - היא אחת אחוזותיהם במרחק ששים ריס מקיסריה". עזיבת יהודי קיסריה הייתה אחד האירועים שקוממו את היהודים בירושלים והביאו לפרוץ המרד הגדול.
מאוחר יותר, בעת מסעו של קסטיוס גאלוס לדיכוי המרד, הוא שלח רוכבים רבים למחוז נרבתא, שהחריבו את הארץ ובזזו אותה, והרגו את רוב יושביה.
יש המזהים את נרבתא עם גדווד, מקום הנזכר במשנה, שבו נפגש רבי עקיבא עם רבן גמליאל ורבי יהושע. בתיאור אותו מקרה בספרא (נגעים א') קרוי המקום "נדבת", ובנוסחים אחרים של המשנה הוא נקרא "נרווד" או "נרבת". לפיכך יש פרשנים הסבורים כי גדווד היא נרבתא שממזרח לקיסריה.
שמואל קליין זיהה את נרבתא גם עם ארבתויס הנזכרת בנוסח היווני של ספר חשמונאים א' (ה', כ"ג) כיישוב יהודי בזמן מרד החשמונאים. התאולוג וחוקר המקרא הגרמני אלברכט אלט העלה השערה כי שמו הארמי של יישוב זה היה ארבתא, והציע לזהות אותה עם אֲרֻבּוֹת הנזכרת כעיר מחוז בימי שלמה המלך.
זיהוי המקום
קיימת מחלוקת בקרב חוקרים באשר לזיהוי מקומה של נרבתא. על פי הכתוב אצל יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים ב' י"ד, ה'), העיר הייתה רחוקה מרחק 60 ריס (כ-12 ק"מ) מקיסריה, ועל סמך זה בנימין מזר זיהה אותה עם תל נרבתה (בערבית: ח'ירבת בַּידוּס) (32.45485°N, 35.03118°W), הנמצא בחלקו הדרום-מזרחי של קיבוץ מענית, במרחק של כ-14 ק"מ מקיסריה. בתל זה התגלו חרסים המעידים על יישוב מאז התקופה הרומית, ממצא התומך בזיהוי מקום זה עם נרבתא הקדומה.
זיהוי אחר הוצע על ידי אדם זרטל בח'ירבת אל-חמאם שבשומרון (32.40855°N, 35.1334°W), בין ההתנחלויות חרמש למבוא דותן, בה נמצאו שרידי ביצורים של העיר וכן שרידי דייק ומחנות, המעידים על מצור שהטילו הרומאים על העיר בתקופת המרד הגדול. בשל מרחק נקודה זו מקיסריה (כ-25 ק"מ), ומאחר שלפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים ב', י"ח, י') העיר נפלה בפשיטה ללא מצור, יש שהטילו ספק בזיהוי זה. הארכאולוג אדם זרטל שחקר את האזור וחפר במקום, מבהיר כי בתיאוריו של בן מתתיהו מדובר על "מחוז נרבתא", וכי גבולו המערבי של המחוז, הוא שהיה במרחק 60 ריס מקיסריה, לאורך דרך הים. לעניין המצור, אף כי אינו נזכר אצל בן מתתיהו, מציע זרטל לראות בו את הסיבה לעיכוב ולנסיגה של קסטיוס גאלוס מירושלים (מלחמות היהודים, ב', י"ט, ז'). בהתאם להשערתו של אלט, זיהה זרטל בח'ירבת אל-חמאם גם את ארובות שבספר מלכים.
זיהוי נוסף של נרבתא וארובות, שהוצע בעבר ואינו מקובל היום, הוא בתל אֱסוּר (בערבית: תל אל-אסאוויר) ליד מושב עין עירון.