cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות הגוף
היסטוריה
לתנועות תרבות הגוף היה משקל ניכר באיגודי ספורט הפועלים הסוציאליסטיים בגרמניה. דרכם הגיעה לסוציאליסטים הרוסים כ-fiscultura, קבוצות שבשנים הראשונות למהפכה הבולשביקית פעלו בתחומים של אסתטיקה והיגיינה כחלק מתנועת proletkultur שקידמה יוזמות נסיוניות ואוונגארדיות בתחומי אמנות שונים. מהצד השני תנועות תרבות הגוף השפיעו גם על תנועות לאומניות ואנטישמיות ולכמה מהן, כמו ה naturism, היו חסידים גם בקרב חוגי המפלגה הנאצית. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כשתקופת החופש היחסית בגרמניה ובברית המועצות הגיעה לקיצה, נטשו הfiscultura והKorperlultur את דרך האוואנגרד והחיפוש אחר ביטוי אישי ואמנות התנועה הופנתה כולה להפקת מופעי התעמלות המוניים ומפגני ראווה אתלטיים לתפארת המשטר.
הנאטוריזם
אחד מביטויי תרבות הגוף בגרמניה בשנים 1910–1930 היה ה-Nactcultur - תרבות הגוף העירום, שהתבטאה בספרים וכתבי עת שהוקדשו ליופיו של הגוף האנושי והכילו תמונות של גברים ונשים המבצעים בעירום ריקוד או התעמלות. את המושג טבע Heinrich Pudor בספר שפרסם ב-1906 בו קישר בין נודיזם, צמחונות ורפורמה חברתית. ה-nacucultur מצאה את ביטויה בתוך מסגרת אידאולוגית מקיפה יותר ובפעילות חברתית במסגרת תנועת הנאטוריזם. תרבות הגוף החופשית -Freikörperkultur, (בקיצור FKK.) או הנאטוריזם, קמה אף היא בהשפעת רעיונות ה Lebensreform ו"התורות שהטיפו להתקרבות לטבע", לחופש הבחירה של היחיד ולשחרור ממגבלות חברתיות כובלות ומדכאות. הנאטוריסטים האמינו שוויתור על הלבוש יאפשר לאדם לחדש את הקשר האותנטי עם הטבע ויתרום להתחזקות הגופנית, הנפשית והרוחנית של האדם. הנס סורן בספרו "האדם והשמש" Der Mensch und die Sonne תקף את העיר המודרנית כסביבה שאינה מתאימה לאדם. "דרי המטרופולין כושלים אובדי דרך תחת כבלי עבודת הפרך שהם נידונו לה כדי להרוויח את לחם יומם. רחוקים מקרני השמש ומן הטבע במרתפים החשוכים של העיר". סורן האמין כי החיים בעיר מגבילים את ההתנסויות של האדם ומדלדלים את חושיו. הטענה שתהליכי העיור והתיעוש גורמים לניוון הפיזי והמוסרי של האדם והחברה, הייתה מקובלת בחוגי אינטלקטואלים בגרמניה אך גם בבריטניה, צרפת ואיטליה. בעקבות ספרו של סורן (1926) התרבו הקולות שתבעו לשפר את בריאות הדור הצעיר באמצעות חשיפה לאור השמש ולאוויר הצלול. סורן והנאטוריסטים האמינו שהמגע הישיר עם הטבע באמצעות הגוף העירום, ללא חציצת לבוש, יפתח באדם תכונות של כח ומשמעת עצמית שיביאו להבראת החברה בכללה. הקשר הישיר לטבע יביא להרמוניה ברוכה של גוף ונפש שתגלה את "האני האמיתי" הטמון באדם. Adolf Koch שנחשב לאחד ממייסדי ה-FKK הצליח בסיוע ממשלת פרוסיה להקים בית ספר שבו הונהג חינוך נאטוריסטי אשר ב-1929 היו בו כ-3000 תלמידים. קוך פיתח בגרמניה עוד 13 בתי ספר נוספים בסגנון זה שיועדו למעמד העובד והיו מקורבים לתנועות סוציאליסטיות. ב כבר פעלו מספר מועדונים נאטוריסטיים בגרמניה כמו ה-Vereinigung für hygienische, ethische und ästhetische Kultur (ארגון לתרבות הגיינית, אתית ואסתטית) שהקים שספריו בנושא זכו לתפוצה רבה.
על אף ההתנגדות העזה של חוגים שמרניים שהאשימו את הנאטוריסטים בחוסר מוסריות וראו בתנועה ביטוי לדקדנס, התפשטה התנועה בגרמניה, בעיקר בפרוסיה והגיעה גם לבריטניה וארצות נוספות. בשנת 1929 נערך בברלין הקונגרס הבינלאומי הראשון לנאטוריזם המשורר האנגלי סטיבן ספנדר שביקר בגרמניה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כתב בזכרונותיו: "השמש - סמל העושר הגדול של הטבע מול הדלות של האדם הייתה כח חברתי ראשון במעלה באותה גרמניה. אלפי אנשים יצאו למרחצאות באוויר הפתוח או לחופי הנהרות והאגמים כשהם כמעט עירומים או עירומים לגמרי, וביניהם התבלטו הנערים בגופם השזוף כעין המהגוני בניגוד לחוורון עורם של אחרים".
האמונה שהקירבה לטבע וחשיפת הגוף לאוויר ולשמש תביא לשוויון בין בני האדם ותקדם חברה צודקת ובריאה הייתה מאבני היסוד של התנועה הנאטוריסטית. אבל בקרב מנהיגי התנועה ובארגונים שלה רווחו מגמות חברתיות ופוליטיות מגוונות ואף סותרות, בהשפעת התסיסה הפוליטית והתרבותית ואווירת המשבר המתמשך של תקופת רפובליקת ויימאר. בשנות ה-20 ניכרה השפעת חוגים סוציאליסטיים ורעיונות אוטופיים שקיוו שהנאטוריזם יהרוס את החברה המעמדית שמשתמשת בלבוש כדי להפריד בין בני האדם. הנאטוריזם קושר גם למגמות פציפיסטיות - בהשפעת המשבר האידאי שחל אחרי מלחמת העולם הראשונה. מצד שני, רווחה בתנועה מימיה הראשונים מגמה לאומנית חזקה שהתעצמה עקב כישלון גרמניה במלחמה. יצירת אדם בריא וחזק המחובר לטבע, לאדמה ולתרבות הגרמנית העממית האותנטית נתפסו כאמצעי חיוני לחיזוקו של העם הגרמני, לגיבושו ולמימוש שאיפותיו הלאומיות. רק כך יחשפו תכונותיו הייחודיות והנעלות של העם הגרמני. מנהיגים בולטים של התנועה כמו הנס סורן, אדולף קוך, הינריך פודור וריכארד אונגיוויטר הביעו דעות גזעניות ואנטישמיות ובשנות ה-1930 חברו לתנועה הנאצית. כבר ב 1910 כתב ריכארד אונגיוויטר: "אם כל אישה גרמניה תראה גבר עירום גרמני לעיתים קרובות יותר, לא יהיו רבות כל כך שירוצו אחרי גזעים אקזוטיים זרים. לכן אני דוגל ב-Nactcultur כדי שרק הבריאים והחזקים יתרבו". הנאטוריסטים התנגדו בדרך כלל לקישור בין הנודיזם ובין סקס חופשי. הם דגלו בפעילות בטבע בעירום מלא, או חלקי, גם לגברים וגם לנשים - אך לא כולם תמכו בפעילות מעורבת. באשר לאופי הפעילות הגופנית - הפעילות הפיזית הוצגה תמיד כאסתטית ומחוברת לטבע, אך הפעילות לגברים הייתה כרוכה יותר בהפגנת כח פיזי, מאמץ של השרירים והתגברות על קשיים, בעוד שבפעילות הנשים הודגשו יותר גמישות ועדינות. ביחס למעמד האישה, נחלקו הנאטוריסטים בין מי שדגלו בשוויון בין המינים וכאלה שהתנגדו לפמיניזם וראו באישה כמי שתפקידה להביא לעולם את הדור הבא - בריא וחזק.
תנועה מודרכת על ידי מחשבה ורגש
ה-KORPERKULTUR הכילה מגמות נוספות שראו בתנועתיות נכונה מפתח לבריאות האדם בגוף ובנפש. אך בעוד שתנועות ההתעמלות וגם חלק ניכר מהקבוצות הנאטוריסטיות ראו בבריאות הגוף של הפרט בעיקר שלב בדרך להשגת המטרה הגדולה והיא בריאות החברה והאומה הגרמנית, מגמות אלה ראו בבריאותו ובהתפתחותו של האדם הפרטי מטרה בפני עצמה, שאמנם גם תתרום לשיפורה של החברה. ה Somatic Korperkultur דגלה בשילוב הנפש, הרוח והתודעה בפעילות הגופנית. מובילי תורה זו טענו שהפעלה של השרירים צריכה להיות מושכלת ומודעת ומבוססת על הבנה עמוקה של האנטומיה של האדם. הפעלה כזו שתחזק גם את הגוף וגם את הנפש בצורה המשמעותית והנכונה ביותר, לא רק שתמנע מחלות וכשלים גופניים ונפשיים, אלא גם תוכל להיות תרפואיטית. מגמות אלה הושפעו מתורת הריתמיקה Eurhythmics, שהייתה גישה ללימוד ולחוויית מוזיקה באמצעות תנועה שפיתח אמיל ז'אק-דלקרוז. תורת הריתמיקה הדגישה את הקשר בין המקצבים הגופניים והמוזיקליים וראתה בחינוך המשלב בין מוזיקה ותנועה אמצעי חשוב בפיתוח הקשר הריתמי בין העין והאוזן הגוף והמוח.
Bess Mensendiieck בספרה ''Körperkultur des Weibes. 1906'' הציעה תרגילים לנשים לאחר לידה ופיתחה שיטת פעילות גופנית שמיוסדת על הפעלת השרירים באמצעות המחשבה, במטרה להגיע להרמוניה ביחסים שבין מערכת העצבים, העצמות והשרירים. ספרה זכה לתפוצה גדולה ובין 1905 - 1924 פעלו בשיטת מנסנדיק עשרות קבוצות באירופה ובארצות הברית. דרך דומה הציע גם י'וזף פילאטיס, ששיטתו שאותה כינה "contrology” נועדה להקנות לגוף יציבה נכונה, קואורדינציה, שיווי משקל, כח וגמישות באמצעות שורה של תרגילים פיזיים ושליטה נכונה בנשימה. פילאטיס שפעל בגרמניה, בריטניה וארצות הברית העמיד הרבה תלמידים שהפיצו את שיטתו, ביניהם היה גם רודולף לאבאן, ממייסדי המחול החופשי. המחול החופשי, שנקרא גם המחול החדש וגם המחול האקספרסיוניסטי (בגרמנית Ausdruckstanz) זכה לפריחה מרשימה בראשית המאה העשרים באירופה ובארצות הברית (שם ייסדה והובילה אותו איזדורה דאנקן). מחול מהפכני זה התפתח כמחאה כנגד הבלט הקלאסי שנתפס כפוגע בתנועה הטבעית של הגוף. לאבאן ראה בריקוד שיטה אבסטרקטית שבאמצעותה מועברים כוחות קוסמיים טרנסצנדנטליים ומוצאים ביטוי בעוצמה ובמקצב. הוא דחה את הריקוד המבוסס על תנועות מוכתבות וחוזרות המלוות עלילות וסיפורים וחשב שבמקומם הגוף צריך למצוא את המקצב שלו ולהרחיב את ההתנסות האסתטית שלו ככל האפשר. המחול האקספרסיוניסטי דגל בשחרור היצירתיות ובחיפוש דרכים חדשות לביטוי האישיות של האמן. בבסיסו עמד העיקרון שהמחול חייב לנבוע מרוח האמן, להביע רגשות ולבטא את מערכת היחסים בין הגוף והנפש, בין האדם והטבע ובין היחיד והקוסמוס. המחול החדש, על גווניו השונים, הצליח תוך תקופה קצרה יחסית לפרוץ למודעות הציבורית ולקנות לעצמו מקום נכבד בין אומנויות הבמה.
תנועת המחול האקספרסיבי נתפסה כמי שתרמה תרומה משמעותית להעצמת האישה, אך גם כמי שמאפשרת לגבר שחרור ממסורות ג'נדריות מקובעות. במקביל המחול המודרני יכול היה לבטא אידיאלים סוציאליסטיים וקומוניסטיים בהציגו מערכת שונה של תפקידי גברים-נשים ובכך שהדגיש את הכוח הפיזי של הגבר-הפועל. לאבאן יזם גם פעילות חדשנית של פיתוח מחול קהילתי בקבוצות גדולות של חובבים, שהגיעו לשיאן ב"מפגן בעלי המלאכה והגילדות ב-1929
האקספרסיוניזם במחול התפתח במקביל לזרם האקספרסיוניזם באמנויות הפלאסטיות שמרכזו היה בגרמניה. מרי ויגמן, שהייתה מהדמויות המובילות בסצנת המחול האקספרסיוניסטי הייתה מקורבת לאמנים של קבוצת "הגשר". הצייר וסילי קנדינסקי ניסה בראשית שנות ה-20 לבטא קשר בין תנועת הגוף ובין תנועת הקו בציור. בעקבותיו נערכו ב-1923 באקדמיה למדעים בברית המועצות מחקרים שחיפשו קשר בין כוריאולוגיה - חקר אסתטי ומדעי של תנועות הגוף - ובין האמנות הפלסטית.
גוף בריא חזק ויפה
הסרט שהופק על ידי אולפני Ufa ב-1925 מייצג במידה רבה את האידאולוגיה של ה-korperkultur.
הסרט מעמת את חוליי החברה העירונית והתעשייתית וגוף האדם המעוות, המכוער והחלוש שהיא יצרה, עם הגוף היפה והחזק של גברים ונשים ביוון העתיקה. הסרט מתאר בדרמטיות את ההשפעה השלילית של הציוויליזציה המערבית המודרנית על הגוף, המשועבד לצורכי התעסוקה ולגחמות האופנה, ומציג כפתרון את החינוך מגיל צעיר ביותר לתנועה נכונה, לריתמיקה, ולהפעלה נכונה של שרירי הגוף. הסרט, שזכה להצלחה רבה וכתבי העת הרבים של ה-Lebensreform וה-korperkultur יצאו במתקפה חריפה על אפנות הלבוש החונקות וכובלות את הגוף, כמו הצווארון הנוקשה לגבר, ובעיקר על המחוך לנשים, המעוות את היציבה וגורם נזק לאיברים הפנימיים של האישה. גישות חדשות אלה לאסתטיקה ולבריאות של גוף האישה הובילו את אופנת הלבוש הנשי המשוחרר והרפוי, בסגנון הטוגות הרומיות והטוניקות היווניות. סגנון לבוש זה, שזכה לייצוג נרחב גם דרך אמנות היוגנדשטיל הפך לפופולרי מאוד.
ויטאלה דה בולוניה
ויטאלה דה בולוניה (באיטלקית: Vitale da Bologna; 1309 בקירוב – 1360), הידוע גם בשם ויטאלה די איימו דה קוואלי (Vitale degli Equi), היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס המוקדם. יצירתו של ויטאלה מהווה דוגמה לאסכולת הציור מן המאה ה-14 בבולוניה, עיר הולדתו והמקום בו היה מרכז פעילותו. בין יצירותיו הידועות הציור "סן ג'ורג' והדרקון", הנמצא כיום בהגלריה הלאומית בבולוניה.
עבודות ששרדו בבולוניה כוללות פוליפטיך משנת 1353 בכנסיית סן סלבטורה וחלקי פרסקו בכנסיית סנטה מריה דיי סרבי. ויטאלה היה פעיל גם בפומפוזה, שם צייר את ציורי הקיר באפסיס הכנסייה של מנזר פומפוסה, ובפרארה, שם יצר קבוצת פסלים שאבדו עבור קתדרלת פרארה וכן ציור מזבח, הנמצא כיום במוזיאוני הוותיקן. ובאודינה עבד בשירות הפטריארכיה של אקוויליה. בין היתר צייר מחזור פרסקאות בקפלה הראשית של הקתדרלה, כמו גם ציורי-קיר בקפלת האחווה של ניקולס הקדוש. התיעוד האחרון אודותיו הוא בבולוניה משנת 1359. נהוג לקבוע את מותו בדצמבר של אותה שנה או בתחילת שנת 1360.
עונת 2009/2010 בליגת האלופות
עונת 2009/2010 בליגת האלופות הייתה העונה ה-55 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל וה-18 במסגרת ליגת האלופות. היא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-30 ביוני 2009 ותחרות הסתיימה ב-22 במאי 2010.
בתחרות השתתפו 76 קבוצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, מדריד. התחרות הסתיימה בניצחון של אינטר מילאנו בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 76 קבוצות. על מספר הקבוצות מכל מדינה הוחלט על בסיס דירוג אופ"א לשנים 2004-2008. מ-15 מדינות השתתפו יותר מנציג אחד:
כל המשחקים למעט משחק הגמר היו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשלבי ההמשך. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
למנצחת במשחק הוענקו שלוש נקודות.
שלב הנוקאאוט
משחקי הבתים שלב א' נערכו בין 15 בספטמבר 2009 לבין 8 בדצמבר 2010. בהם השתתפו 16 קבוצות שעברו את השלבים המוקדמים ו-16 קבוצות שהעפילו ישירות לשלב זה. הקבוצות שזכו במקום השלישי בבית, הועברו לגביע אופ"א: יובנטוס, וולפסבורג, אולימפיק מרסיי, אתלטיקו מדריד, ליברפול, רובין קאזאן, אוניריה אורזיצ'ן, סטנדרד לייז'.
משחקי רבע הגמר החלו ב-16 בפברואר 2009.
לשמינית הגמר העפילו שלוש מאיטליה וספרד.
ישראל בתחרות
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית שהשתתפה בתחרות. הקבוצה התחילה בשלב המוקדמות השני בו ניצחה את קבוצת גלנטורן מצפון אירלנד ועברה לשלב הבא.
השלב האחרון לפני שלב הבתים היו משחקים נגד רד בול זלצבורג.
בעקבות הצלחה זו מכבי חיפה עברה לשלב הבתים. למרות יכולת מרשימה בשלב המוקדם והיקף גדול של שערים, בשלב הבתים הקבוצה לא הרשימה והפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של הליגה שסיימה את שלב הבתים עם אפס נקודות ואפס שערים.
פסטיבל הפיוט
פסטיבל הפיוט הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים מדי שנה במהלך עשרת ימי תשובה בירושלים. במרכזו עומד הפיוט היהודי המבוצע בסגנונות של מוזיקה מסורתית, מוזיקת עולם, ג'אז, רוק ומוזיקה אלקטרונית.
הפסטיבל החל את דרכו באביב של שנת 2008 עם סדרת אירועים מוזיקליים שהתקיימו בירוחם ובירושלים. בשנת 2009, התמסד הפסטיבל כאירוע שנתי בירושלים, ביוזמת המנהל האמנותי יאיר הראל, בשיתוף עם בית אבי חי.
הפסטיבל מהווה חלק מחדירת מסורת הפיוט למיינסטרים התרבותי-מוזיקלי בישראל, שהחל בעשור הראשון של המאה ה-21, והפך עם השנים לאירוע מוזיקה המושך קהל גדול ומגוון. הוא מציג את הפיוט ושירת הקודש של יהדות צפון אפריקה, לעיתים קרובות עם ביצועים ועיבודים חדשניים, אך מופיעים בו גם קטעי שירה ממסורת החזנות האשכנזית. כמו כן מועלות במסגרת הפסטיבל יצירות מקוריות שנוצרו בהשראת תרבות מסורתית.
אחד ממאפייני הפסטיבל היא הופעה משולבת של זמרים מקצועיים מובילים לצד פייטנים וחזנים. כך, למשל, ב"מופע הפיוט לימים הנוראים", שחתם את הפסטיבל השישי (2013), נפגשו על אותה במה זמר הרוק ברי סחרוף, שביצע כיסוי לשיר בן 500 שנה מאת ר' ישראל נג'ארה, לצד הפייטן רבי חיים לוק ונגני תזמורת ירושלים החדשה. בשנת 2012 הופיעה בין השאר להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד, בשיתוף עם קובי אפללו.
הארמייה ה-61 (ברית המועצות)
הארמייה ה-61 הייתה ארמייה סובייטית רב-זרועית, שמילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות שונים במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-15 בנובמבר 1941, ולמפקדה מונה פיודור קוזנצוב.
הארמייה לחמה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהחזית הדרום-מערבית, ולאחר מכן כחלק מחזית בריאנסק. לאחר מכן לחמה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ובקיץ 1943 לחמה במבצע אורל. בהמשך לחמה הארמייה בקרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי, ובקיץ 1944 לחמה במבצע בגרטיון. בחורף 1945 לחמה הארמייה במבצע ויסלה-אודר ובמבצע פומרניה המזרחית, ובאפריל 1945 לחמה בקרב על ברלין. עם תום המלחמה פורקה הארמייה באוגוסט 1945.
רפובליקה אוטונומית
רפובליקה אוטונומית היא סוג של חלוקה מנהלית בדומה לפרובינציה או מדינה בפדרציה. מספר משמעותי של רפובליקות אוטונומיות ניתן למצוא בתוך מדינות ברית המועצות לשעבר, ואת הרוב ניתן למצוא ברוסיה. רבות מרפובליקות אלו הוקמו במהלך התקופה הסובייטית כחלק מרפובליקות ברית המועצות (כמו הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה) שאף הן היוו רפובליקות אוטונומיות.
הרפובליקות של רוסיה
במסגרת פדרציה, חלקים נרחבים מרוסיה, הן רפובליקות בעלות אוטונומיה חלקית. להלן רשימתן:
טריטוריות צרפתיות
13 הרפובליקות האוטונומיות הבאות היו טריטוריות צרפתיות באפריקה ותפקדו כאוטונומיות למחצה (הן מצוינות פה בתוספת תאריך העצמאות שלהן):
הולנד
לפני שאינדונזיה קיבלה מהולנד בשלהי 1949 עצמאות, היא היוותה רפובליקה אוטונמית פדרטיבית
שווייץ
שווייץ היא קונפדרציה. לכל אחד מהקנטונים שלה ישנה אוטונומיה רבה. אולם, רק לחלקם ניתן השם "הרפובליקה והקנטון" ולכן הם נחשבים כרפובליקות אוטונומיות:
בוסניה והרצגבוניה
בוסניה והרצגובינה היא פדרציה. אחת הישות במדינה, מתפקדת כרפובליקה אוטונומית:
ג'יימס ספיד
ג'יימס ספיד (באנגלית: James Speed; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. ב-1864 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן כתובע הכללי של ארצות הברית. קודם לכן הוא היה חבר בית המחוקקים של קנטקי.
ראשית חייו
ג'יימס ספיד נולד במחוז ג'פרסון שבקנטקי לשופט ג'ון ספיד ולאשתו השנייה, לוסי גילמר פריי. הוא היה נצר לקרטוגרף האנגלי ג'ון ספיד ואחיו של ג'ושוע פריי ספיד, פוליטיקאי בזכות עצמו וידיד קרוב של אברהם לינקולן. הוא סיים את לימודיו בקולג' סנט ג'וזף בברדסטאון, קנטקי ולמד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה. ב-1833 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה
ב-1841 הכיר ספיד את עורך הדין ונשיא ארצות הברית לימים, אברהם לינקולן, כאשר זה האחרון שהה בבית משפחת ספיד בלואיוויל, כשעשה בביקור אצל אחיו ג'ושוע, שאתו הוא התיידד כאשר חי בספרינגפילד, אילינוי. במהלך ביקורו של לינקולן, נפגשו השניים על בסיס יומיומי ודנו בסוגיות משפטיות ובענייני השעה. ג'יימס ספיד השאיל ללינקולן ספרים מספרייתו המשפטית.
שלא כמו אחיו ג'ושוע, התנגד ג'יימס ספיד לעבדות והיה פעיל במפלגה הוויגית. ב-1847 הוא נבחר לבית הנבחרים של קנטקי. בשלב מוקדם זה של הקריירה שלו, הוא כבר דחף לשחרורם של השחורים מכבלי עבדותם. עם זאת, ציבור המצביעים בקנטקי לא היה שותף לדעותיו אלו, וב-1849 לא עלה בידו להיבחר כנציג לוועידה החוקתית של קנטקי.
מלחמת האזרחים
כאשר פריצתה של מלחמת האזרחים הלכה וקרבה, היה ספיד פעיל במאמצים להשאיר את קנטקי באיחוד. הוא גם היה המפקד של משמר הבית של קנטקי. ב-1861 הוא נבחר לסנאט של קנטקי והיה שם למנהיג תומכי האיחוד. ב-1862 הוא הגיש הצעת חוק לעיקול רכושם של תומכי הקונפדרציה בקנטקי.
בדצמבר 1864 מינה הנשיא לינקולן את ספיד כתובע הכללי של ארצות הברית. לאחר רצח לינקולן החל ספיד להיות מעורב יותר ויותר בפעילותם של הרפובליקנים הרדיקלים ודחף לאפשר לגברים אפרו-אמריקאים להצביע. עקב אכזבתו מהנשיא הדמוקרטי לשעבר, אנדרו ג'ונסון, התפטר ספיד מתפקידו ביולי 1866 ושב לעסוק בעריכת דין.
לאחר המלחמה
ספיד היה נציג לוועידת האיחוד הלאומי ונבחר לשמש כנשיא הוועידה. עם זאת, השקפותיו בסוגיות הגזעיות לא זכו לאהדה בקנטקי. ב-1867 הוא התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית כאשר בעל בריתו של הנשיא ג'ונסון, הסנאטור ג'יימס גתרי פרש עקב מצב בריאותו. ציבור הבוחרים בחר במקומו בדמוקרט תומאס מקארי.
ב-1868 התמודד ספיד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסגן הנשיא, אך תחת זאת בחרה וועידת המפלגה בסקיילר קולפקס.
ספיד גם התמודד ב-1870 על מושב המחוז החמישי של קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של הדמוקרט אסא גרובר, שהואשם בחוסר נאמנות, אך שמו טוהר והוא סיים את תקופת כהונתו. עם זאת, בחר ציבור הבוחרים בדמוקרט בויד וינצ'סטר. ספיד גם היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1872.
ספיד נבחר כעמית מדרגה שלישית של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית, כאות הוקרה לשירותו במלחמת האזרחים.
מותו
ג'יימס ספיד נפטר בלואיוויל ב-25 ביוני 1887 ונטמן בבית הקברות קייב היל שבעיר. אחוזת משפחתו, פרמינגטון, רשומה כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובעוד ששטח החווה צומצם באופן משמעותי, בית האחוזה שוקם והפך למקום מפגש מקומי המתמקד באירועים ההיסטוריים שהתרחשו בו.
בוב מאיירס
קריירת מכללות
מאיירס נולד וגדל בעיר דנוויל שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו, קליפורניה. בין השנים 1993–1997 למד מנהל עסקים וכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ולאורך התקופה שיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה בעמדת הפאוור פורוורד. בעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה בטורניר אליפות המכללות, ובעונת 1996/1997 העפיל עמה לשלב רבע הגמר של הטורניר ("NCAA Elite Eight"). לכל אורך קריירת המכללות מיעט לשחק, וקלע 1.4 נקודות בממוצע למשחק.
קריירה כסוכן
בשנת 1997 החל מאיירס לעבוד כסוכן שחקנים בסוכנות של ארן טלם, ובמקביל השלים תואר במשפטים באוניברסיטת לויולה מרימאונט אשר בלוס אנג'לס. בשנת 2000 מונה לסגן נשיא חברת הסוכנות, אשר הצטרפה בשנת 2006 ל-"Wasserman Media Group". ב-14 שנותיו כסוכן יִצג 19 שחקני כדורסל, בהם ברנדון רוי, טייריק אוונס, ברוק לופז ורובין לופז.
קריירת ניהול
באפריל 2011 מונה מאיירס לעוזרו של ג'נרל מנג'ר קבוצת גולדן סטייט ווריורס, לארי ריילי, וכשנה לאחר מכן החליפו בתפקיד. פעולותיו הראשונות כמנהל הקבוצה היו הבחירות בהריסון בארנס (בחירה שביעית), פסטוס אזילי (30) ודריימונד גרין (35) בדראפט 2012. בעונת העפילו הווריורס לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות, והודחו בסיבוב השני מול סן אנטוניו ספרס (2–4).
בשתי העונות הבאות צירף את השחקנים הוותיקים אנדרה איגודלה ושון ליווינגסטון, ומינה את סטיב קר למאמן הקבוצה במקומו של מארק ג'קסון. בעונת רשמו הווריורס את המאזן הטוב בליגה, 67–15, וזכו באליפות ה-NBA הרביעית בתולדות המועדון. בסיום אותה עונה זכה מאיירס בפרס מנהל השנה ב-NBA. בעונה העוקבת שברה גולדן סטייט את שיא הליגה עם 73 ניצחונות בעונה הסדירה, אך הפסידה בגמר ה-NBA מול קליבלנד קאבלירס (3–4).
לקראת עונת חתמו בקבוצה השחקנים קווין דוראנט, דייוויד וסט, זאזה פאצ'וליה וג'בייל מגי, אשר סייעו לקבוצה לרשום מאזן 67–15. לכל אורך פלייאוף 2017 הפסידו הווריורס במשחק אחד בלבד, ובסופו זכו באליפות נוספת. מאיירס עצמו זכה פעם נוספת בפרס "מנהל השנה". בעונת זכתה הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, לאחר שגברה על הקאבלירס (4–0) בסדרת הגמר. בקיץ 2018 הצטרף לקבוצה הסנטר דמרקוס קאזינס, אשר סייע לווריורס להעפיל לגמר ה-NBA בפעם החמישית ברציפות.
אר (מחוז)
היסטוריה
אר הוא אחד מ-83 המחוזות שנוצרו במהלך המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. הוא נוצר במהלך פירוק פרובינציית נורמנדי.
לאחר ניצחון אנגליה ופרוסיה בקרב ווטרלו, אר נכבש בידי כוחות פרוסים בין יוני 1815 לנובמבר 1818.
במהלך 1851, עת עלייתו לשלטון של נפוליאון השלישי, מחוז אר היה אחד המחוזות בהם הוכרז מצב חירום במטרה לעצור את ההתנגדות למשטר הפוסט-רפובליקני. פחות מ-100 ממתנגדי המשטר נתפסו באר.
גאוגרפיה
אר הוא חלק מחבל נורמנדי עילית והוא גובל במחוזות סן-מריטים, אואז, עמק האואז, איוולין, אר ולואר, אורן וקלבדוס.
We Got Love (שיר של סיגלה)
We Got Love הוא סינגל של הדי ג'יי הבריטי, סיגלה, בשיתוף הזמרת-יוצרת הבריטית, אלה הנדרסון, והזמרת-יוצרת הבריטית, אן-מארי. השיר יצא, על ידי מיניסטרי אוף סאונד, B1 רקורדינגס ואריסטה רקורדס, ב-1 בנובמבר 2019.
בשיר נמצאת דגימה מהסינגל "Strings of Life" של דריק מאי.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-88 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הלירי של הסינגל הועלה לחשבון היוטיוב של סיגלה ב-1 בנובמבר 2019. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-8 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ של הגרסה האקוסטית של הסינגל הועלה לחשבון היוטיוב של סיגלה ב-4 בדצמבר 2019. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-894 אלף פעמים.
הווידאו קליפ הראשון של הסינגל הועלה לחשבון היוטיוב של סיגלה ב-27 בדצמבר 2019. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ השני של הסינגל הועלה לחשבון היוטיוב של סיגלה ב-6 בינואר 2020. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-128 אלף פעמים.
משטרת מחוז מוסקבה
היסטוריה
מאז הקמת העיר מוסקבה ובניית הפרברים סביבה כוח המשטרה של האזור היווה חלק ממשטרת מוסקבה, גם לאחר הקמת המחוז בינואר 1929.
בשנת 1956, הוחלט בנ.ק.ו.ד. להפריד את העיר מוסקבה והמחוז ולארגן כוח משטרה נפרד במחוז ממשטרת מוסקבה. החלטה זו התבססה על צו של שר הפנים של ברית המועצות ניקולאי דודורוב, על מנת לשפר את הניהול המשטרתי של המחוז. הצו שנחתם ב-9 במאי 1956, הקים שתי מחלקות עצמאיות לענייני פנים: מנהלת הפנים של מוסקבה עם המטה שלה בפטרובקה 38 והייתה למשטרת העיר מוסקבה, ומינהל הפנים של מחוז מוסקבה, שהמטה שלה ממוקם ברחוב בלינסקי 3 (כיום סמטת ניקיטסקי 3) במוסקבה, אף שכבר שנים ישנן תוכניות להעברת המטה לעיר קרסנוגורסק, סמוך למשרדי ממשלת מחוז מוסקבה.
וומבט שעיר-אף דרומי
וומבט שעיר-אף דרומי (שם מדעי: Lasiorhinus latifrons; בקיצור וומבט דרומי), הוא מין של כיסאי בינוני דמוי דובון האנדמי ליבשת אוסטרליה, ואחד משני מינים הנמצאים בסוג וומבט שעיר-אף. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הביולוג האנגלי ריצ'רד אוון. מין זה הוא הקטן שבמיני הוומבטים הקיימים כיום.
תיאור ואנטומיה
לוומבט הדרומי יש מבנה גוף גדול ועגול המשווה לו מראה של דובון, אך הוא קטן במעט משני מיני הוומבט האחרים. הוא חסון, מוצק ורחב, ראשו השטוח והקצר בעל לחיים נפוחות ודומה במעט לחזיר, ורגליו קצרות וחזקות עם כפות רגליים רחבות. מאפיינים גופניים רבים של הוומבט מותאמים במיוחד לאקולוגיה ולסביבה שבה הוא חי. 5 הטפרים הקדמיים שלו שטוחים ועבים, ויש לו כוח רב המאפשר לו לחפור מנהרות גדולות וארוכות. ברגליו האחוריות הבוהן נעדרת, וחלוקת האצבעות היא אופיינית לקנגוראים: זרת עבה מצד אחד, אצבע ארוכה ועבה במרכז, ואצבע מאוחדת בעלת שני טפרים המשמשת לסירוק; האוזניים שלו צרות ומחודדות, וארוכות יותר ממיני הוומבטים האחרים. השיניים החותכות שלו דומות למכרסמים, והשיניים הטוחנות רחבות יחסית; כל השיניים צומחות ברציפות לאורך חייו של הוומבט, כדי למנוע את שחיקתם מלעיסת המזון הקשה. מאחר שתזונתו של הוומבט הדרומי גסה יותר מזו של הוומבט המצוי המכריחה אותו ללעוס בצורה יסודית יותר את המזון, יש לו שרירי לעיסה מפותחים בהתאם. מין נבדל מקרובו הצפוני בכך שעצם האף שלו רחבה יותר מהעצם הפרונטלית של החוטם. זנבו של הוומבט קצרצר ומסותר לרוב בפרווה. האף של הוומבט שעיר בדומה למכרסמים, והקנה לו את שמו.
פרוות המשי של הוומבט הדרומי קצרה, צפופה ורכה, ונעה בצבעה בין אפור-חום בהיר לכהה, כשבניגוד למינים אחרים היא לעיתים אדמדמה מעט. בחלק העליון של הפרווה יש לעיתים קרובות ברק כסוף או כחלחל, והמותניים, הצוואר והגחון נוטים לצבא זהוב, צהבהב, חולי או לבן-קרם. הלחיים נוטות להיות בהירות לעומת המצח והפנים, ויש לעיתים רצועות לבנות או כתמים דהויים סביב העיניים. החזית של האף השעיר לבנה לעיתים קרובות וצדדיה שחרחרים. פסים דקיקים שחרחרים ודהויים עשויים להראות לעיתים על מרכז המצח, בצידי האוזניים או לאורך הגב. אורך גופו של הוומבט הדרומי נע בין 77 ל-94 ס"מ, ומשקלו 19 עד 32 ק"ג. אורך זנבו 6-2.5 ס"מ.
תפוצה ובית גידול
הוומבט הדרומי אנדמי לאוסטרליה היבשתית. בעוד שבעבר היה נפוץ בחלק הארי של אוסטרליה, כיום הוא מוגבל לאוכלוסיות קטנות בדרומה של היבשת. הוא נפוץ בעיקר באוסטרליה הדרומית ובמידה פחותה גם באוסטרליה המערבית ודרום מערב ניו סאות' ויילס; הוא נצפה פעמים בודדות גם במערב ויקטוריה. התפוצה הגאוגרפית שלו נופלת בעיקר בתחומי מישור נאלרבור הצחיח, וסביב חצאי האיים סביב מפרץ ספנסר כמו חצי האי יורק וחצי האי אייר לחופי האוקיינוס ההודי. בית הגידול שלו נופל בתחומי אקלים ים תיכוני, וכולל שטחי מרעה, מישורים פתוחים, ארץ שיחים, סוואנות נמוכות, ויערות דלילים ופתוחים, אך גם ערבות מדבריות צחיחות. כמות המשקעים הממוצעת בבית הגידול של הוומבט הדרומי נמוכה למדי ועומדת על 200–500 מילימטר לשנה. הטמפרטורות באזור זה גבוהות מהרגיל ומטפסות לעיתים קרובות ל-40 מעלות.
התנהגות ופעילות
על אף שהוומבטים אינם זוקפים לזכותם בעלות על מערכת מחילות, אין זה אומר שהם אינם טריטוריאליים; הזכרים נוהגים לסמן את המאורה שלהן מתחת לפני האדמה באמצעות שפשוף הגב על אובייקטים, הפרשות ריח מבלוטות מסוימות, ושבילי גללים. לפעמים, סכסוך בין שני זכרים על טריטוריה עשוי להוביל ללחימה בין השניים באמצעות נשיכות באזורים רגישים (אוזניים, עכוז וצלעות) ודחיפות - בעיקר במהלך עונת הרבייה. באזורי חפיפה בין זכרים כמו במאורות למשל, קיימת היררכיה אשר עשויה אף היא להוביל למאבקים ביניהם. תקשורת קולית בין הוומבטים מבוצעת בעיקר בעונת הרבייה בדמות נהימות וקולות מאיימים אחרים. באופן כללי, ההתנהגות החברתית והתקשורת בין הוומבטים באה לידי ביטוי בעיקר בעונת הרבייה. שטחי פעילות של הוומבטים מצומצמים מאוד ואינם גדולים מ-4 דונם, עקב התלות במערכת המחילות ובמזון הזמין, וכן במטרה למנוע בזבוז אנרגיה יקרה בתנועה מיותרת.
תקשורת ותזונה
התקשורת בין הוומבטים נעשית בעיקר באמצעות תנועות חזותיות עם הגוף, ובמיוחד באמצעות ריח; הוומבט מבלה זמן רב מהרגיל ברחרוח חותמי ריח של וומבטים אחרים. עקב כך שריחות הנישאים באוויר עשויים לבשר לכל אחד על פרט אחר הנמצא בסביבה, מפגש פיזי בין שניים יהיה נדיר למדי, וכאשר הוא מתרחש, שני הצדדים משמיעים קולות שיעולים מחוספסים. וומבט מבוהל עשוי להשמיע קריאה צורמת יוצאת דופן אשר משמשת כסימן אזהרה לבני מינו האחרים שבסביבה.
תזונתם של הוומבטים הדרומיים מבוססת בעיקר על עשבים ועשבי תיבול. בהתאם למזון הזמין, לוומבט תהיה העדפה גבוהה יותר לדשא ירוק וטרי (במיוחד מינים מסוימים ממשפחת הדגניים), והוא עשוי לבסס עליהם את תזונתו לחלוטין עד שיהיו בלתי זמינים בשל שינויי העונה. במהלך בצורות, הוומבט נוהג לאכול גם עלים וגבעולים של שיחים קצרים, וישנן גם ראיות לאכילת שורשים במהלך העונה החמה - בעיקר שורשי אקליפטוס. במהלך הרעייה, הוומבט ינסה תמיד לברור את העשבים והגבעולים הצעירים והטריים, על מנת למקסם את ספיגת הלחות מהם וכנגזרת מכך לחסוך בצריכת מים. למערכת העיכול של הוומבט יש הסתגלות לספיגה מקסימלית של לחות מהמזון, והתסיסה של מושבות חיידקים בקיבה עוזרות לוומבט לעכל את התאית של הצמח.
רבייה ומחזור חיים
הרבייה של הוומבט הדרומי תלויה בתנאים הסביבתיים: הזמן האופטימלי לרבייה הוא כאשר יש מזון בשפע רב - בעיקר דשא ירוק המהווה את המזון העיקרי של המין. בתקופות בצורת לעומת זאת, הוומבטים אינם מתרבים מאחר שהגורים לא ישרדו בתנאים כאלו. בתום עונת הגשמים ועם נביטת הדשא, הנקבה מוכנה לרבייה. הזכרים במקביל הופכים לאגרסיביים זה כלפי זה, ושומרים על היררכיה דומיננטית הקובעת את הגישה לנקבות. נקבת הוומבט ממליטה בין ספטמבר לדצמבר לאחר 21 ימי הריון. הגור הזעיר שדומה לתולעת אדומה ומשקלו כגרם אחד, זוחל לעבר הכיס של האם בו הוא משלים את ההתפתחות שלו לאחר מספר חודשים של יניקה מתמדת. הגור יוצא לראשונה מהכיס בגיל שישה או שמונה חודשים, ויוצא ממנו באופן קבוע בגיל תשעה חודשים. הוומבט עשוי עדיין לינוק מהאם עד גיל 15 חודשים, ולאחר הגמילה הנקבות נכנסות לרוב להריון נוסף. מאחר שגורי הכיסאים נולדים בתום תקופת הריון קצרצרה, הם תלויים לחלוטין במשך מספר חודשים בחלב של האם, מה שדורש מנקבת הוומבט אנרגיה רבה להפיק כמות חלב מספקת. מעבר לכך, גם כשהגורים עוזבים את הכיס הם עדיין תלויים בחלב האם זמן רב, תוך כדי שהם לומדים לחפור ולרעות עם אימם. הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות בגיל שלוש. היות שהרבייה של הוומבטים מתרחשת בסוף הקיץ הגשום, הגורים נגמלים לרוב באביב, מה שהופך אותם לתלויים מאוד בכמות הגשמים שיורדת באפריל ומביאה בעקבותיה נביטה של דשא המותאם להם. לחץ המזון בתקופה קריטית זו, הופך אותם לפגיעים מאוד לאיחור הגשמים או לשינויים בטיב הקרקע המשפיעים על סוג העשב.
מחקרים שנעשו על תוחלת החיים של הוומבטים באמצעות משדרים, הראו שתוחלת החיים הממוצעת שלהם היא 14 שנים, כאשר המגבלה העיקרית היא כמות הגשמים ולא הטורפים. בשבי הוומבטים מאריכים ימים עד גיל 17 או 20. תוחלת החיים המרבית הידועה בשבי היא 24 שנים.
מצב
הוומבט הדרומי מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין במצב השימור קרוב לסיכון (NT), שכן הוא חווה ירידה רצינית במשך השנים הן במספרים, הן בבית הגידול הזמין, והן בטווח התפוצה. אוכלוסיות רבות שלו מבודדות כעת ואינן עשויות לשרוד לאורך זמן. יש מידע מוגבל על מגמת האוכלוסייה הכללית (במיוחד במישור נאלרבור שבו נמצאים המספרים הגדולים ביותר), אך ההערכות הן שברוב האזורים הוא עומד לחוות ירידה במספרים שצפויה להגיע כמעט לשיעור של 30% על פני 30 שנים, כך שבעתיד הוא ככל הנראה יעפיל למצב השימור פגיע (VU) החמור יותר.
הוומבט הדרומי עומד בפני מגוון רחב של איומים סביבתיים: בראש ובראשונה, טווח התפוצה שלו המושפע בלאו הכי מבצורות ומשקעים - סובל כבר עשרות שנים מהמרת בית הגידול לשטחים חקלאיים, והוא מאוים גם מצד תחרות עם בעלי חיים מקומיים על שטחי המרעה החיוניים לו, כמו גם מצד הארנבונים שהובאו על ידי האדם ומחוללים שמות בפלורה האוסטרלית. מחלת העור Mange, מהווה איום גדול על אוכלוסיות הוומבט על גדות נהר מארי בדרום-מזרח אוסטרליה, ובאזורים מסוימים היא השמידה 90-80% מהם. מעבר לכך שהוומבט אינו מתרבה בשנים שחונות ובבצורות, בפעמים רבות התבנית העונתית של צמיחת העשבים אינה תואמת את תקופת הגמילה של הגורים, מה שמוביל לתמותה גבוהה בגיל צעיר. באזורים שבהם הוא מצוי במספרים גדולים, הוא ניצוד פעמים רבות על ידי החקלאים הרואים בו מזיק. אוכלוסיות מבודדות מאוימות גם על ידי גיוון גנטי נמוך.
פעולות השימור הנוכחיות מסתכמות בכמה אזורים מוגנים בדרום אוסטרליה. האוכלוסייה העולמית של הוומבט הדרומי נתונה לתנודות חדות בעקבות התנאים הסביבתיים, והיא נאמדת בין 50,000 ל-100,000 פרטים.
ניאו ES7
ניאו ES7 (במנדרינית תקנית: 蔚來 ES7) היא מכונית פרימיום חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ניאו משנת 2022. היא נחשפה ב-15 ביוני 2022.
סקירה כללית
כמו שאר דגמי ניאו גם ה-ES7 בנוי על פלטפורמת NT2.0 החדשה והמתקדמת יותר של ניאו. ל-ES7 אורך של 4,912 מ"מ, רוחב של 1,987 מ"מ, גובה של 1,720 מ"מ ובסיס גלגלים של 2,960 מ"מ, תא המטען בנפח 658 ליטר.
בתחום ההנעה חושפת ניאו יחידת הנעה אחת. שני מנועים חשמליים המספקים יחד 645 כ"ס ומומנט מרבי של 86.6 קג"מ. נתון תאוצה של 3.9 שניות במצב ספורט או נתון התאוצה של 5.9 שניות במצב רגיל. המהירות המרבית בדגם עומדת על 200 קמ"ש. רוכשי הדגם יוכלו לבחור מבין שלוש סוללות שונות, בסיסית בקיבולת של 75 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה של 485 ק"מ, בינונית בקיבולת של 100 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה של 630 ק"מ וגדולה בקיבולת של 150 קוט"ש שתאפשר לפי החברה טווח נסיעה של 930 ק"מ בתקן CLTC הסיני.
אשר לוין
אשר לוין (1864 - 27 ביולי 1955) היה מאנשי חיבת ציון בגולה ומעולי העלייה הראשונה. היה בין ראשוני החקלאים בראשון לציון והמוביל בנטיעת פרדסים במושבה. כמו וכן עסק בפעילות ציבורית והיה ממייסדי אגודת "פרדס". היה בעליו של בית בלקינד-לוין המוגדר כאתר מורשת לשימור.
ביוגרפיה
ב-1885 הצטרף לקבוצת חלוצים ועלה ארצה במסגרת העלייה הראשונה כשיחד איתו עלו הוריו של החלוץ וממייסדי ראשון לציון ראובן יודלביץ ומהם שמע על המושבה. לאחר שהות קצרה בירושלים עבר לראשון לציון שם החל לעבוד ברפת של משפחת פיינברג ובהמשך עבר לעבוד אצל האיכר צבי ליבונטין.
לאחר הגעתו של ברוך פפירמייסטר למושבה עבר לעבוד אצלו בתפקיד מנהל עבודה. פפירמייסטר, שרכש מאות דונמים של אדמות לגידולים חקלאיים, העביר 40 דונם מהם לרשותו של לוין בתמורה לעבודתו. בשטחים אלו, שלייד מעיין "עין הקורא" (עיון קרא) נטע לוין את הפרדס הראשון במושבה (שעיקר גידולה עד אז היה ענבים) כשהוא משתמש במי המעיין להשקיה. לוין השקיע את כל מרצו בחקלאות והפך למומחה מבוקש שסייע לחקלאים אחרים כשבתמורה אלו הפרישו לו חלק מאדמתם. בהמשך קנה 18 דונם במושבה שם הקים את ביתו. לוין היה איכר עצמאי והקפיד להתפרנס ממשלוח ידו ולהימנע מלהסתייע בכספי הברון רוטשילד.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19 רכש סוסים ועגלה והחל לעבוד בהובלת חומרי בנייה לירושלים ובהמשך גם לרחובות ולמושבות הדרום. בתחילת המאה ה-20 פתח בית מסחר לחומרי בנייה.
במקביל לפעילותו הכלכלית סייע לוין ברכש קרקעות ובין השאר רכש קרקעות בנס ציונה, רחובות, כפר סבא, בית דגן, רוחמה, כפר אוריה ועוד. עקב היותו בעל נתינות ע'ות'מאנית נרשמו חלק מאדמות אלו על שמו.
ב-1900 היה בין מייסדי אגודת "פרדס" שהייתה האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל וכיהן כחבר הנהלתה במשך שנים רבות. בתקופה זו היה שותף גם לייסוד "קופה חקלאית" לסיוע לחקלאים כשבתחילת דרכה פעלה מביתו ובערוב ימיו מונה לנשיא כבוד של הקופה.
משהפך לבעל נכסים עשיר תרם מכיסו לטובת הציבור ובין השאר נידב את בית הטהרה שבבית העלמין גני אסתר וכן למוזיאון רוטשילד שנכנח במושבה ב-1936.
בית המשפחה
תחילה הקים לוין את ביתו ברחוב מוהליבר במושבה. ב-1922 הלווה כספים לאיכר איתן בלקינד שהחל לבנות את ביתו ברחוב הכרמל 5. לאחר מספר שנים נקלע בלקינד לקשיים כלכליים והעביר את הבית לרשותו של לוין תמורת שטר החוב. הבית, שכלל 27 חדרים ב-3 קומות ומרתף, שימש את בני משפחת לוין החל מ-1927 וכן הושכרו חלק מהחדרים.
בנו של לוין, אלישע, עבר לגור בקומה העליונה בעוד שבן שני, גדעון, גר בקומת הקרקע ואף פתח שם קליניקה לאחר שהשלים לימודי רפואה. בני המשפחה המשיכו לגור בבית עד שלהי שנות ה-80 אז נמכר למשפחה אחרת ובסופו של דבר ננטש. ב-2013 הועבר הבית לרשות עיריית ראשון לציון שמתכוונת לשמר את הבית.
משפחתו
לוין נישא לדבורה בת שמואל וגולדה גולדבלט (ילידת 1873). לזוג נולדו 7 ילדים וביניהם:
לוין נפטר ב-1955 והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר. אשתו דבורה נפטרה ב-1942 ונקברה באותו בית קברות.
יחסי ישראל–עומאן
בשנת 1994 ביקר בעומאן ראש ממשלת ישראל יצחק רבין. באפריל 1996 ביקר במדינה ראש הממשלה שמעון פרס. באוקטובר 2018 ביקרו בעומאן ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש המוסד יוסי כהן.
היסטוריה
החל מיום הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 ועד לראשית שנות ה-70, לא התקיימו כלל קשרים בין עומאן לישראל, וזאת על רקע העוינות העמוקה כלפי ישראל ברחבי העולם הערבי, וחוסר נכונותן של מדינות המפרץ הפרסי, ובכללן עומאן, לצאת נגד הזרם המיליטנטי, אשר הונהג במידה רבה על ידי מצרים ומנהיגה גמאל עבד אל נאצר.
מותו של עבד אל-נאצר ועלייתו לשלטון של אנואר סאדאת בשנת 1970, אשר נתפס כבעל דעות מתונות כלפי ישראל ביחס לקודמו, הובילו לתחילתם של מגעים בין ישראל לבין מדינות מתונות ברחבי עולם הערבי, ובכללן עומאן. הקשרים ההדדיים, אשר בתחילה נוהלו תחת מעטה חשאיות כבד, נגעו בעיקר בתחומים מסחריים, אשר לשתי המדינות היה בהם עניין ואינטרס משותף. בהמשך, התקיימו ביקורים חשאיים מדרג גבוה בשתי המדינות, כאשר אף נרמז כי יוסף בן-עלאווי, שר החוץ העומאני, ביקר בישראל יותר מפעם אחת, וזאת בברכתו של סולטאן עומאן, קאבוס בן סעיד, אשר נודע כידידו הקרוב של חוסיין מלך ירדן. התחממות היחסים הובילה אף להקמתן של נציגויות מסחריות בשתי המדינות, ולמגעים ראשונים בדבר אפשרויות נוספות להידוק הקשרים הכלכליים, ובהמשך אף הפוליטיים, בין ישראל למדינות המפרץ הפרסי, ובכללן עומאן. היחסים המתחממים בין שתי המדינות באו לידי ביטוי בעקבות חתימת הסכמי קמפ דייוויד, כאשר עומאן הייתה בין המדינות הערביות היחידות אשר לא גינו את מצרים על נכונותה לחתום על הסכם שלום עם ישראל.
בשנת 1994, קיים ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ביקור רשמי ראשון בעומאן, שם נפגש עם הסולטאן קאבוס בן סעיד במסקט. בין היתר, שני הצדדים דנו בסוגיית המחסור במים, וכיצד ניתן לקיים שיתוף פעולה בין-מדינתי בנושא זה. בהמשך, לאחר רצח יצחק רבין בשנת 1995, הגיע לישראל שר החוץ העומאני יוסף בן-עלאווי, ונפגש עם ראש הממשלה שמעון פרס בירושלים. מעט לאחר מכן, בינואר 1996, חתמו ישראל ועומאן על הסכם המאשר פתיחה הדדית של נציגויות מסחריות בשתי המדינות. באפריל 1996 הגיע פרס לביקור בעומאן ובקטר.
פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, אשר לוותה בהקצנה משמעותית של דעת הקהל ברחבי העולם הערבי נגד ישראל, ולהתגייסותם של המונים מכל רחבי העולם הערבי לצדו של העם הפלסטיני במאבק נגד ישראל, הובילה לפגיעה חמורה ביחסים בין שתי המדינות, כאשר עומאן, בדומה למדינות מתונות נוספות במרחב הערבי, ניתקה את קשריה עם ישראל, והכריזה על סגירת הנציגויות המסחריות בשתי המדינות. עם זאת, קיימים דיווחים לפיהם המגעים בין המדינות המשיכו להתקיים על אש נמוכה, וזאת אף בעשור השני של המאה ה-21. בין היתר נמסר, כי במהלך שנת 2008 התקיימה פגישה בקטר בין שר החוץ העומאני, יוסף בן-עלאווי ושרת החוץ הישראלית, ציפי לבני. כמו כן, במהלך אוגוסט 2009 הכריזה עומאן כי תהיה מוכנה לחדש את המגעים עם ישראל, וזאת בתנאי שתוקפא הבנייה בהתנחלויות.
בשנת 2016 שלחה עומאן נציג דיפלומטי להלוויית פרס.
לאחר הפרסום על הסכם נרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות באוגוסט 2020, וההודעה הפומבית על נרמול יחסים בין ישראל לבחריין בספטמבר 2020, פרסמה עומאן הודעה רשמית על תמיכה בנורמליזציה בין ישראל לאמירויות ועל תקוותה כי התהליך יוביל להסכם גם עם הפלסטינים. בהמשך, שוחחו שר החוץ הישראלי גבי אשכנזי עם מקבילו העומאני יוסף בן עלאווי.
ביוני 2021 שוחח שר החוץ הנכנס יאיר לפיד עם שר החוץ העומאני. עם זאת, חודש לאחר מכן הכריזו בעומאן כי הם דוגלים בקיום יוזמת השלום הערבית ואינם מתכוונים לנרמל בזמן הקרוב את היחסים עם ישראל.
בפברואר 2023 הודיעה עומאן כי היא מאשרת לחברות תעופה ישראליות לטוס דרך המרחב האווירי שלה. שר החוץ של ישראל, אלי כהן, הגדיר את המהלך כ-"החלטה היסטורית" והודה לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ולסולטאן עומאן היית'ם בן טארק אאל סעיד על קידומה.
ווייהאי
וֵייהָאי (בסינית: 威海; פין-יין: Wēihǎi; בעבר נקראה ווייהאיוויי (בסינית מפושטת: 威海卫; בסינית מסורתית: 威海衞; בפין-יין: Wēihǎiwèi)) היא נציבות עירונית ועיר נמל ב שבקצה המזרחי של מחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. היא גובלת בינטאי במערב ובים הצהוב משאר הכיוונים ומרוחקת כ-463 ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז ג'ינאן. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 2,906,548 תושבים, מתוכם 1,728,259 בשטח האורבני.
מתוכננת רכבת תחתית עם 4 קווים ונתיב באורך 204 ק"מ שיקשר בין כל מחוזות העיר.
Tell the World
Tell the World (בעברית: ספר/י לעולם) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת השוודית פנדורה. את האלבום הוציאה לאור בפברואר 1995 חברות התקליטים MCA ווירג'ין רקורדס. הוא הגיע למקום ה-11 במצעד האלבומים השוודי. המהדורה היפנית של Tell the World כללה רצועת בונוס בשם "One of Us" (בוצע במקור על ידי להקת אבבא). עד ספטמבר 1996 האלבום מכר כ-455,000 עותקים ביפן בלבד.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1966
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1966, הייתה האליפות האזורית העשירית שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה ברומניה בין ה-1 באוקטובר ל-9 באוקטובר 1966.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם השמינית בתולדותיה ובפעם הרביעית ברציפות.
מתכונת האליפות
בתחרות השתתפו 12 נבחרות. הם חולקו ל-2 בתים. הקבוצה המנצחת וסגניתה בכל בית המשיכו התמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף. יתר הקבוצות התמודדו על מקומות 5-12.
משחקי הגמר
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
אריק מפומרניה
אריק מפומרניה (1382 – 24 בספטמבר 1459) היה מלך נורווגיה, תחת השם אריק השלישי (בנורווגית: Erik III או Eirik III) בין השנים 1442-1389, מלך דנמרק, תחת השם אריק השביעי (בדנית: Erik VII) בין השנים 1439-1396, ומלך שוודיה, תחת השם אריק השלושה עשר (בשוודית: Erik XIII) בין השנים 1439-1396, אך הוא ידוע בעיקר בשם "אריק מפומרניה". הוא היה המלך הראשון של איחוד קאלמאר, כאשר הוא ירש את אמו המאמצת מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק וכן היה אריק הראשון, דוכס פומרניה.
ההתייחסות לאריק מפומרניה בשוודיה בשם "אריק השלושה עשר", היא למעשה ביטוי אנכרוניסטי, שכן הראשון מבין מלכי שוודיה שקרא לעצמו בשם אריק עם מספור מלכותי, היה אריק הארבעה עשר (מלך בשנים 1568-1560), שאימץ את מספורו על פי היסטוריה בדיונית של שוודיה. גם אם בודקים בתקופות פרהיסטוריות, לא ידוע על מספר כה רב של מלכים בשם אריק לפני נשוא ערך זה, אך ידוע לפחות על שישה.
מוצאו
בעת לידתו נקרא אריק בוגוסלב (Bogusław). הוא היה בנם של וורטיסלב השביעי, דוכס פומרניה ושל אשתו, מריה ממקלנבורג-שוורין. סביו של בוגוסלב מצד אביו היו בוגוסלב החמישי, דוכס פומרניה ואשתו השנייה, אדלהייד מבראונשוויג-גרובנהאגן. סביו מצד אמו היו היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג ואשתו, אינגבורג, נסיכת דנמרק. בנם, אלברכט, היה יריבו של אולף השני, מלך דנמרק, במאבק על ירושת הכתר הדני ב-1375. אינגבורג הייתה בתם של ואלדמר הרביעי, מלך דנמרק ושל אשתו, הדוויג משלזוויג. סביה מצד אמה היו אריק השני, דוכס שלזוויג ואדלייד מהולשטיין רנדסבורג.
בוגוסלב נולד בעיר דרוובו (Darłowo, כיום בפולין). הוא היה בנה היחיד של נכדתו היחידה של ואלדמר הרביעי, מלך דנמרק וכן צאצא של מגנוס השלישי, מלך שוודיה ושל הוקון החמישי, מלך נורווגיה.
המאבק על המלוכה
ב-2 באוגוסט 1387 מת בגיל 17 באופן בלתי צפוי אולף השני שהיה מלך דנמרק מאז גיל חמש ומלך נורווגיה מאז מותו של אביו. הטענה לכתר השוודי של בוגוסלב התבססה על היותו הנכד של אחינו של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שאולץ להתפטר על ידי האצולה השוודית. לאחר ההתפטרות, האצילים השוודים, בהנהגתו של בו יונסון, הזמינו את אלברכט, דוכס מקלנבורג, לקחת על עצמו את הכתר השוודי. עם זאת, כאשר ניסה אלברכט לצמצם את מספר האחוזות של חוג האצולה, הם פנו עד מהרה נגדו. תומכו לשעבר של אלברכט, בו יונסון, שבבעלותו היה שטח הקרקעות הגדול ביותר בשוודיה, ששלט על כשליש משטח הממלכה והיה האדם העשיר ביותר בשוודיה שלא ממשפחת המלוכה, עמד עד מהרה בראש קנוניה להדיח את אלברכט, וזאת בשל הניסיון של אלברכט להגביל את זכויותיהם של האצילים ובשל העובדה שהוא מינה פקידים גרמנים לתפקידים מנהליים חשובים במחוזות שוודיה.
המועצה המלכותית הדנית בחרה במרגרטה כ"הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק". שנה בלבד לאחר מכן, הכריזו הנורווגים על מרגרטה כ"מלכה מולכת" ואלברכט מצא את עצמו נאבק כנגד פלישה מנורווגיה. ההפוגה שהוא זכה בה הייתה זמנית. האצולה השוודית גייסה לצידה עד מהרה את עזרת הדנים כדי להדיח את אלברכט מכס המלכות השוודי. ב-1388 כתבו חלק מהאצילים השוודים מכתב סודי למרגרטה, בו הם הודיעו לה שאם היא תוכל לסייע להם להיפטר מאלברכט, הם יבחרו בה כעוצרת. מרגרטה לא השתהתה ושלחה צבא לשוודיה כדי שיתקוף את אלברכט ובמקביל ארגנו האצילים השוודים צבא שיגרש אותו מהממלכה. ב-1389 הובסו כוחותיו של אלברכט בקרב פלקופין בוסטרייטלנד. אלברכט ובנו אריק נלכדו כאשר סוסיהם שקעו בבוץ והם לא יכלו להימלט. הם נכבלו בשלשלאות ונשלחו אל המלכה מרגרטה לסקונה, שם נכלא אלברכט בטירת לינדהולמן. רק ב-1395 הצליחה מרגרטה לגרש את תומכיו של אלברכט מסטוקהולם. היא חילקה הוראות לשלוש הממלכות למקרה שהיא תמות. היא ביקשה שהממלכות יאוחדו ושהשלום ישכון ביניהן ובחרה בבן של נכדתו היחידה של אביה, בוגוסלב, להיות יורשה.
בוגוסלב היה נכדה של אחותה של מרגרטה. ב-1389 הוא הובא לדנמרק כדי שמרגרטה תגדל אותו. כדי ששמו ישמע בעל צליל נורדי יותר, ניתן לו השם אריק. ב-8 בספטמבר הוא הוכרז כמלך נורווגיה באספת המעמדות בטרונדהיים. ככל הנראה הוא הוכתר באוסלו ב-1392. ב-1396 הוא הוכרז כמלך דנמרק ולאחר מכן כמלך שוודיה. ב-17 ביוני 1397 הוא הוכתר כמלכן של שלוש הארצות בקתדרלה של קאלמאר. באותה עת, נוסח הסכם איחוד, שהכריז על הקמתה של הישות המדינית שנקראה איחוד קאלמאר. עם זאת, המלכה מרגרטה נותרה השליטה למעשה של שלוש הממלכות עד למותה ב-1412.
נישואים
ב-1402 החלה מרגרטה לנהל משא ומתן עם הנרי הרביעי, מלך אנגליה על האפשרות של ברית בין אנגליה לבין האיחוד הנורדי. ההצעה התבססה על נישואין כפולים, שבמסגרתם יישא אריק את בתו של הנרי, פיליפה, ובנו של הנרי, נסיך ויילס ומי שיהיה בהמשך הנרי החמישי, יישא לאישה את אחותו של אריק, קתרינה.
הצד האנגלי למשא ומתן שאף שבריתות נישואין אלו יבטיחו את קיומה של ברית הגנה בין שתי הממלכות, שתגרום למעורבות של ברית קאלמאר לצדה של אנגליה במלחמת מאה השנים נגד צרפת. מרגרטה הובילה מדינות חוץ עקבית של הימנעות מהסתבכות בבריתות מחייבות ובמלחמות זרות. לפיכך היא דחתה את ההצעה האנגלית.
הנישואין הכפולים לא יצאו בסופו של דבר לפועל, אך ההסכם על נישואיו של אריק לפיליפה הושג בהצלחה. ב-26 באוקטובר 1406 נשא אריק את פיליפה בת ה-12 בעיר לונד שבשוודיה. הסכם הנישואין נקשר לברית הגנה רופפת עם אנגליה. לאחר מותה של פיליפה ב-1430, נשא אריק לאישה את מי שהייתה בת הלוויה של פיליפה, ססיליה.
אריק תואר על ידי מי שלימים היה האפיפיור פיוס השני כבעל "גוף נאה, שיער אדמוני בהיר, פנים סמוקות וצוואר ארוך וצר... הוא הצליח לבדו, ללא כל סיוע ומבלי לגעת בארכופים, לקפוץ מגב סוסו וכל הנשים נמשכו אליו..."
מלך
על פי מקורות מהתקופה, נראה אריק כאדם אינטליגנטי, בעל חזון, אנרגטי וחזק. כמו כן הוא היה גם בעל קסם אישי ואיש העולם הגדול. מנגד, נראה שהוא היה בעל מזג חם, חסר חוש דיפלומטי ועקשן להחריד.
כמעט כל תקופת שלטונו של אריק עמדה בסימן העימות המתמשך שלו עם רוזני שאונבורג והולשטיין. הוא ניסה לקבל בחזרה את שלזוויג, שהיה בבעלותה של מרגרטה, אך הוא בחר במדיניות של לוחמה תחת אפשרות של משא ומתן. התוצאה הייתה מלחמה הרסנית, שלא רק שהסתיימה ללא כל כיבוש, אך גם הובילה לאובדנם של האזורים בדרום יוטלנד. במהלך מלחמה זו הוא הפגין מידה רבה של אנרגטיות ויציבות, אך גם מידה ראויה לציון של חוסר פיקחות. ב-1424, זכה אריק להכרה על ידי זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כשליט החוקי של דרום יוטלנד, הכרה שזכתה להתעלמות מרוזני הולשטיין. המלחמה הארוכה הייתה עול על הכלכלה הדנית וכן סיכנה את האחדות הנורדית.
הצעד מרחיק הלכת ביותר של אריק היה ככל הנראה הנהגתו ב-1429 של מס המעבר על מיצר ארסונד, שבוטל רק ב-1857. בהנהגתו של מס זה הבטיח אריק הכנסה יציבה לממלכתו שעקב כך הפכה למדינה עשירה והעיר אלסינור פרחה. מהלך זה הראה את העניין שלו בסחר ובכוח הימי הדני, אך גם היווה אתגר מתמשך עבור המעצמות הבלטיות, במיוחד ברית ערי הנזה. בין השנים 1426 – 1435 היה אריק במצב מלחמה נגד הברית. אירוע חשוב נוסף היה הפיכתה של קופנהגן כנחלה מלכותית ב-1417 והבטחת מעמדה כבירת דנמרק. עם זאת, ב-1428, כאשר תקפו הערים ההנזאיות והולשטיין את קופנהגן, עזב אריק את העיר, ואשתו, המלכה פיליפה, ניהלה את הגנת העיר.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-15 קרסה מדיניותו של אריק. ב-1434 החלו האיכרים ועובדי המכרות בשוודיה לנהל מרד חברתי שעד מהרה שימש את האצולה השוודית להחליש את כוחו של המלך. הוא נאלץ להיכנע לדרישות של ההולשטיינים ושל ברית הנזה. בנורווגיה, פרץ מרד איכרים נגד אריק ופקידי השלטון ועל אוסלו הוטל מצור. כאשר האצולה הדנית התנגדה לשלטונו וסירבה לאשרר את בחירתו בבוגוסלב התשיעי, דוכס פומרניה, כמלך הבא של דנמרק, הוא עזב את דנמרק והתיישב בטירת ויסבורג שבגוטלנד, כמה שנראה כ"שביתה מלכותית", שהובילה להדחתו על ידי המועצות המלכותיות של דנמרק ושוודיה ב-1439. האצולה הנורווגית נותרה נאמנה לאריק, וב-1439 הוא העניק לזיגורד יונסון את התואר drottsete (עוצר) והוא משל בנורווגיה בשמו של אריק. אך כשהמלך נשאר מבודד בגוטלנד, האצולה הנורווגית הרגישה שהיא חייבת להדיח אותו וצעד זה נעשה ב-1440. במשך עשר שנים חי אריק בגוטלנד ומצא את מחייתו משוד ימי בסחר הבלטי.
דוכס פומרניה
עם הדחתו מכס המלכות בדנמרק ובשוודיה, ירש אותו אחיינו, כריסטופר מבוואריה. בשלב זה נותרה המועצה המלכותית הנורווגית נאמנה לאריק ורצתה שהוא ימשיך לכהן כמלך נורווגיה. הוא היה עקבי בסירובו להצעה זו וכריסטופר, יורשו, מת ב-1448, הרבה לפני אריק עצמו. המלך הבא של איחוד קאלמאר היה כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהיה בנו של יריבו של אריק משכבר הימים, תאודוריך, רוזן אולדנבורג. אריק העביר לו את השליטה בגוטלנד בתמורה לכך שיתיר לו לשוב לפומרניה. בין השנים 1449 – 1459 ירש אריק את בוגוסלב התשיעי כדוכס פומרניה ושלט בפומרניה-ריגנואלד, חלק קטן מדוכסות פומרניה-סטולפ, תחת השם אריק הראשון.
יחסי אוזבקיסטן–בולגריה
יחסי אוזבקיסטן–בולגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן לבולגריה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 בספטמבר 1992. לבולגריה יש שגרירות בטשקנט. אוזבקיסטן מיוצגת בבולגריה באמצעות שגריר שאינו תושב השוכן בטשקנט (במשרד החוץ). שתי המדינות חברות במלואן בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
בולגריה מספקת קישור במסדרון הסחר בין אוזבקיסטן לאיחוד האירופי, עם נמלי ים שחורים חשובים. שתי המדינות מעוניינות להרחיב את המסחר בדרך זו. עם זאת, למרות דיונים חוזרים ונשנים בנושא, אוזבקיסטן סירבה עד כה לספק גז טבעי לצינור נבוקו, שאם ייבנה, יזין גז לאירופה דרך בולגריה.
רקע
במהלך המלחמה הקרה, שתי המדינות היו בעבר מדינות קומוניסטיות בגוש המזרחי כחברות בברית ורשה ובקומון. באותה תקופה, בולגריה, באופן רשמי הרפובליקה העממית של בולגריה הייתה מדינת לוויין של ברית המועצות ואוזבקיסטן, באופן רשמי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית הייתה אחת הרפובליקות של ברית המועצות.
הסכמים וקשרים כלכליים
בנובמבר 1997 דן שר החוץ הבולגרי בשיתוף פעולה כלכלי עם אוזבקיסטן. בעת ביקורו בבולגריה ביוני 1998, אמר נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב כי ראה בבולגריה שותף מרכזי לסחר, באומרו כי סחורות בולגריות ואוזבקיות יכולות לעשות שימוש בדרך המשי בשני הכיוונים. לאחר הקמת השגרירות הבולגרית באפריל 1999, בעשר השנים הבאות נחתמו 21 הסכמים בין-ממשלתיים ו-9 הסכמים בין-משרדים בתקופה שהסתיימה באפריל 2009. אוזבקיסטן מקווה לנצל את קשריהם ההולכים וגוברים עם בולגריה כדי לנצל את ההזדמנויות הקיימות עקב החברות המלאה של בולגריה באיחוד האירופי, בעוד שבולגריה מתעניינת במיוחד בביטחון אנרגיה.