cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמעון שטרית
פעילות ציבורית
בשנת 2023 לקח חלק פעיל בדיוני וועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת שעסקה בחוקי ההפיכה המשטרית. בדיונים הזהיר שטרית מפני הדרך בה מקודמת הרפורמה, באווירה של עימות ועוינות כלפי הרשות השופטת וכלפי מערכת המשפט בכלל.
שטרית נשוי למרים, עובדת סוציאלית, ולהם ארבעה ילדים.
השכלה גבוהה
שטרית רכש את השכלתו הגבוהה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו. לימודי התואר הראשון שלו נעשו בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, לימודים שאותם סיים ב-1968. את לימודי המוסמך הוא סיים בשנת 1970, בהצטיינות יתרה. במסגרת עבודתו המשפטית התמחה בלשכתו של השופט ד"ר אלפרד ויתקון בבית המשפט העליון ובהמשך במשרד עורכי דין גדעון האוזנר. בשנת 1969 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1968–1970, נמנה עם סגל עוזרי ההוראה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ושימש בתור עוזר הוראה של פרופ' יצחק הנס קלינגהופר, ממניחי היסוד להוראת המשפט הציבורי בישראל.
בשנת 1970 יצא ללימודים מתקדמים בארצות הברית תוך זכייה במלגות הצטיינות מהאוניברסיטה העברית, מאוניברסיטת שיקגו ומקרן דקלוג סוסאייטי. בשנת 1973 סיים את לימודי הדוקטורט וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו.
תפקידים באוניברסיטה העברית
עם שובו מארצות הברית בשנת 1973 התמנה למרצה למשפטים ולאחר מכן בשנת 1978 למרצה בכיר. ב-1984 התמנה לפרופסור חבר. עם בחירתו לכנסת ה-12 (1988) אושרה לו חופשה ללא תשלום מהאוניברסיטה העברית (1988–1993), אולם גם בעת תקופת כהונתו בממשלה ובכנסת המשיך בפעילותו המדעית ובעבודת המחקר והכתיבה.
עם סיום כהונתו בממשלה בשנת 1996, חזר להוראה ולמחקר באוניברסיטה העברית ובשנת 2001 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. החל משנת 2004 הוא מכהן כראש מכון סאקר למחקרי משפט.
תפקידים אקדמיים באוניברסיטאות בעולם
שטרית כיהן כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות מחוץ לישראל. הוא היה פרופסור אורח למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. בנוסף, כיהן במינוי משותף באוניברסיטת סנט גאלן ואוניברסיטת ציריך, ובהמשך כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה ( (Herbert Smith Visiting Professor ובאוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב שבקליבלנד, ארצות הברית, וכן באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובאוניברסיטת יוטה.
פעילות בינלאומית
מכהן כנשיא "ארגון דתות למען השלום" וחבר פרלמנט השלום של שרים וחברי כנסת לשעבר.
פעילות בינלאומית ענפה בתחום המשפטי כנשיא הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים, שבו חברים משפטנים בכירים מכל העולם. הארגון מקיים כנסים מדי שנה (הכנסים האחרונים היו בלונדון, קליירמונט קליפורניה, ופוטסדאם גרמניה). הארגון שוקד על הגנת עצמאות שופטים בעולם. ראו קישור ל"פעילות הארגון הבינלאומי לעצמאות שופטים". הארגון היה מועמד לפרס נובל לשלום 2013.
שטרית חבר האקדמיה המלכותית לאומנויות ולמדעים בבלגיה.
תפקידים משפטיים
לצד פעילות ההוראה והמחקר, שטרית הופיע גם בבתי המשפט בתיקים בעלי משמעות ציבורית שחלקם הפכו לתקדימים הנלמדים באוניברסיטאות.
בשנת 1988 הוצע לו לכהן בבית המשפט העליון, בעת שהשופט אברהם חלימה עמד לפרוש, אולם הוא העדיף להמשיך בהוראה ובמחקר אקדמי באוניברסיטה. בנוסף, היה חבר בצוות המומחים שליווה את עבודת ועדת חוקה, חוק ומשפט בראשות ח"כ מיקי איתן להכנת חוקה, חבר הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט וסמכויותיהם (הנשיא משה לנדוי, יו"ר, והחברים האחרים: השופט אהרן ברק, עו"ד א. גיצלטר ועו"ד י. אדרת), היה חבר בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל בראשות מנחם מגידור ליד המרכז הישראלי להעצמת האזרח וכן יו"ר ועדת המשנה לשיטת הבחירות וועדת המשנה ליחסי הגומלין בין הרשות השופטת והרשות המחוקקת. בנוסף, היה מזכיר מייסד של העמותה למשפט ציבורי בישראל, ביחד עם יצחק זמיר, היועץ המשפטי לשעבר.
תחומי התמחות והוראה אקדמית: משפט ציבורי וחוקתי, מערכת בתי המשפט. לימד קורסים במספר תחומי המשפט, וביניהם דיני סחר בינלאומי, דיני הגנת הסביבה, אתיקה בממשל, אכיפת חוקים, משפט ודת בראייה השוואתית ודיני זכויות האדם הבינלאומיים.
פרסומים
שטרית פרסם 25 ספרים מדעיים. ספריו התפרסמו בהוצאות הספרים של מספר אוניברסיטאות: קיימבריג', אוקספורד, בריל, דה גרוייטר, לקסיס נקסיס, נורת' הולנד והאוניברסיטה העברית. בנוסף, פרסם שטרית מעל 130 מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ובעולם. פרופ' שמעון שטרית הוא חוקר מוביל בעולם ובישראל בתחום מערכת השפיטה ובתחום המשפט הציבורי. בתחום מערכת השפיטה הוא השפיע במידה מכרעת על התפיסה המושגית בענייני מעמד השופטים, יסודות אי התלות השיפוטית, דרכי הפיקוח על השופטים, ויחסי הגומלין ביו הרשות השופטת והרשויות האחרות.
תחום מרכזי שבו עוסק שמעון שטרית, ובו הטביע את חותמו על המציאות המשפטית ועל פסיקת בתי המשפט הוא תחום המשפט הציבורי, ובכלל זה סוגיות במשפט החוקתי, עיקרי הצדק הטבעי, מעמדו של המנהג במשפט הציבורי, זכויות האזרח, רשויות הממשל, ביקורת שיפוטית על מעשה הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
מחקריו וספריו מצוטטים בהערכה על ידי בית המשפט העליון בישראל, וכן על ידי בתי משפט עליונים ברחבי העולם.
שיר השירים (זאב רבן)
"שיר השירים" הוא סדרת איורים שיצר זאב רבן על פי טקסט של מגילת שיר השירים, וראתה אור בשנת 1923.
היסטוריה
עיסוקו של רבן בטקסט של "שיר השירים", החל כבר בתקופת לימודיו בפולין. את איורי הספר עשה רבן במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1918-1917 (ה'תרע"ט), בעת גלותו במושבה מגדל, שם שהה במטרה לחמוק מן הגיוס לצבא הטורקי.
ב-10 ביולי 1919 חתם רבן על חוזה להוצאת הספר עם שלמה זלצמן. בנוסף לספר זה רכש זלצמן גם את הזכויות לספר "אלף בית" על פי טקסט של לוין קיפניס ואיורים של רבן. הספר עצמו נדפס בבית הדפוס "גרפישה גזלשפט" בברלין, וארכה כחמישה חודשים.ראו: וייסבלאי, גיל, קב ונקי: תחייתה של אמנות הספר העברי ברפובליקת ויימאר, כרמל, ירושלים, עמ' 132. הספר ראה אור באפריל 1923, בהוצאת "הספר" של זלצמן ב-"הידור רב ששום ספר עברי לא זכה לו עדיין". מהדורה זו הודפסה בשתי מהדורות לפחות.
בנוסף לעמוד השער המאויר, כלל הספר 25 איורים בצבע מלא, שהודפסו בטכניקה של ליטו-אופסט, והכילו פסוקים מתוך טקסט המגילה בעברית. כל איור הודפס בנפרד והודבק לעמוד. העמוד הנגדי לו הכיל תרגום הטקסט לאנגלית, כשהוא נתון בתוך מסגרת מעוטרת בצבע שחור. כל עמוד הופרד בנייר שקוף ועליו סמל ההוצאה. על כריכת הספר הופיע שמו בתוך תשלובת של יונים היוצרות מעגל. בנוסף למהדורה הרגילה, שנכרכה בעור מזויף, נכרכו עותקים גם בכריכת בד, ומהדורה מהודרת וממוספרת בת 500 עותקים, שנכרכה בעור על ידי כורך בשם ספרלינג (H.Sperling) בברלין. הספר הוקדש לבוריס שץ, מנהל בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
רבן תרם את האיורים המקוריים של הספר לבית הנכות בצלאל. בנוסף שלח עותקים של הספר להרברט סמואל, הנציב העליון, ולארתור ג'יימס בלפור. בשנת 1924 הוצגו איורים אלו בתערוכה השנתית של "בצלאל".
המהדורה השנייה של הספר ראתה אור בשנת 1930 בהוצאת "שיר השירים". הייתה זו מהדורה של הספר עם הטקסט בגרמנית, צרפתית או עברית. לכריכת מהדורה זו היה מספר לא ידוע של וריאציות. חלק מן העותקים נכרכו בכריכת בד או עור, שחזרה על העיצוב של מהדורת 1923, אולם אחרים נכרכו באריג סקאי, עליו מוטבעת דוגמת בלט של שריגי פרחים, ומשובץ בה תבליט נחושת עם דמותה של מלכת שבא, כפי שהוא מופיע ב"מסגרת עם מלכת שבא ותרנגול הבר" (שנות ה-20).
מהדורות שלישית של הספר ראתה אור בהוצאת "שולמית" (1950), הוצאה עצמית אותה ייסד רבן עוד ב-1930. בנוסף, הופיעו האירוים בפורטפוליו "התנ"ך" בהוצאה זו. בשנת 2001 פורסמה מהדורה רביעית בהוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות ויד יצחק בן-צבי, לרגל תערוכתו הרטרוספקטיבית של רבן במוזיאון.
בשנת 1957 הוצג הספר או איוריו בתערוכה של רבן ויעקב איזנברג, שהתקיימה בבית האמנים בתל אביב-יפו. בשנת 1982 הוצגו חלק מן האיורים המקוריים בתערוכת יחיד של רבן שנערכה ב"גלריה דבל" בירושלים. חלק נוסף הוצג בתערוכה "זאב רבן: סימבוליסט עברי" (2001) במוזיאון תל אביב לאמנות. חלק מאיורי הסדרה המקוריים נמצאים כיום באוסף ליליאן ומרטין סטיינברג (ניו-יורק). מתווים נוספים נמצאים באוספים פרטיים שונים בישראל ובעולם.
פרשנות
איורי "שיר השירים" של רבן, מתמקדים בתיאורי האהבה של מגילת "שיר השירים". אף על פי שהם משובצים בסמלים יהודיים, הרי רוח העבודה היא חילונית, ואף מכילה תיאורי עירום נשי. האיורים השונים בנויים במתכונת של מעין "שטיח" או דף מאויר של כתבי קודש נוצריים. במרכז הקומפוזיציה מתואר מפגש אוהבים. בת-שבע גולדמן אידה טענה כי רבן בחר להסתמך על פרשנות של הטקסט, המעמידה דמות של רועה ושל ומלך, המתחרים על ליבה של השולמית. בלוח "קול דודי הנה זה בא", לדוגמה, מופיע הגבר בדמות ערבי הלבוש בגדים מזרחיים ומביט אל השולמית הנמצאת מעבר לחומה. לעומת זאת, בלוח "ישקני מנשיקות פיהו" מופיע תיאור של הרמון ובמרכזו דמות מלך ובת זוגו, הלבושה בגד מזרחי החושף את שדיה. רבן מרחיב את דמותם של הגבר והאשה באיורים באמצעות אטרביוט וייצוג נוסף בדמויותיהם של אריה ואילה.
לצד הדמויות מקדיש רבן מקום נרחב לתיאורי טבע. לצד עצים ופררחים נעשה, בחלק מן הלוחות, שימוש בדגם של שריגים למילוי משטחים. בלוח "לכה דודי נצאה השדה" ובעמוד השער של הספר, לדוגמה שטח איור זה מחולק בין שריגים של גפן לשריגי רימון. ב"קול דודי הנה זה בא" מחולק דגם הצמחי בין תאנה לגפן. מוטיבים צמחיים אלו נושאים השפעות של האר נובו האירופי, וייתכן אף של קרמיקה ארמנית.
על פי אליק מישורי, תיאורי טבע ו-"פסטורליה" אלו שואבים השראתם מתיאור "גן האהבה" המופיע בחיבורו של בוריס שץ "ירושלים הבנויה" (1918), שראה אור בשנת 1924 מלווה באיור של רבן. גדעון עפרת ראה בתיאורי הגן, לא ייצוג של מקום תחום ונבדל, כי אם ביטוי אידאי של ארץ-ישראל כולה.
כבר בעת פרסומו, נתפש הספר כביטוי "ארצישראלי" לתנ"ך. במאמר משנת 1923 טען מרדכי נרקיס כי איורי הספר מהווים דוגמה לפרשנות מקומית לשיר השירים, כזו הנסמכת על סינתזה של מסורות דקורטיביות שונית עם השפעת הישיבה של האמן בארץ-ישראל. לעומתו, פרשנותו המאוחרת של יגאל צלמונה ראתה באיורים ביטוי לשילוב שבין תפיסה "מערבית" ל"מזרחית", האופייני ליצירות "אוריינטליסטיות" אחרות מן התקופה.
דוגמה לשילוב זה ניתן למצוא בלוח "הנך יפה רעייתי". צלמונה ראה בקומפוזיציה עצמה של הלוח, המאזכרת סידור של שטיח פרסי, עם חללים חלקים, האופייניים לאמנות מערבית, כביטוי לשילוב זה. במרכז הלוח מתואר גבר ערבי לובש גלבייה וחובש כאפיה, ואילו השולמית מתוארת עירומה וחובשת לראשה כיסוי דמוי כאפיה. הם נמצאים במעין מרפסת, שעל חומתה חקוק מגן דוד ועיטור צמחי. סביב תיאור מרכזי זה, יצר רבן 10 תיאורים משניים, כמעיין וינייטות, השואבות את השראתן ממקורות תרבותיים שונים, כגון חלון רוזטה וזוג יונים השותות מקערת מים, שמקורן בתולדות האמנות האירופית; תיאור מגדל דוד, ענף רימון ועדר עזים ליד עץ תמר, הלקוחים ממסורת יהודית-ארצישראלית, ואשה ליד זוג אילות, שחוקרים הצביעו על קרבתו לפסל "אשה עם אילות" (1912-1911) מאת ז'אק ליפשיץ.
הביקורת המרכזית נגד הספר נכתבה על ידי אביגדור המאירי במאמר בעיתון "דואר היום" (1923) המאירי תקף את אותו שילוב בין "מזרח" ל"מערב", בטענה כי הוא יוצר דקדנס, הממעיט ביופי המונומנטלי המזרחי, לעומת היופי המערבי ה"נעים אבל מוקטן". בנוסף תקף המאירי גם את אופיים של האיורים, אותם ראה כסימבוליסטים. באשר לאיכותם כתב המאירי כי "הרבה מתפעלים יש לו בינינו בארץ-ישראל. אך אלה ודאי שלא ראו מעולם שום גלריה חדשה באירופה [...] ואם תניחו לרגע שיש ביצירות אלו מרוחו של ׳בצלאל׳ - הרי לפי האמור יוצא שרק רוח אחד יכול להיות בהן, רוח המשמרות האדוקה והממיתה. וזה בוודאי שלא ייכתב לשבחו של ׳בצלאל׳.
פדריקו אמאדור
פדריקו אמאדור (בספרדית: Federico Amador; נולד ב-23 באוקטובר 1975) הוא שחקן ארגנטינאי.
הוא שיחק בטלנובלות מצליחות כגון "ניני", "יורשי הנקמה", "מאחורי האהבה" ובטלנובלת הילדים והנוער המצליחה "כמעט מלאכים".
קריירה
פדריקו אמאדור החל את הקריירה שלו בשנת 2002, הטלנובלה הראשונה ששיחק בה הייתה Buenaventura, el profe (פרנקו בואנהונטורה, המורה)
חיים אישיים
במשך 12 שנה היה בזוגיות עם הרקדנית לשעבר בשם מריה חוסה אך הם נפרדו. להם שני בנים: בשנת 2006 נולד בנם הבכור ויטו ובשנת 2009 נולד בנם השני סירו.
הבחירות לכנסת התשע עשרה
הבחירות לכנסת התשע עשרה התקיימו ב-22 בינואר 2013, י"א בשבט תשע"ג, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת התשע עשרה.
במקור, הבחירות היו אמורות להיערך ב-22 באוקטובר 2013 (י"ח בחשוון תשע"ד), אך הן הוקדמו בתשעה חודשים בעקבות חקיקת חוק התפזרות הכנסת השמונה עשרה אותו יזמה הממשלה.
הרקע לבחירות
בבחירות לכנסת השמונה עשרה זכה גוש מפלגות הימין והמפלגות הדתיות ב-65 מושבים בכנסת, ובכך נסללה דרכו של ראש האופוזיציה בנימין נתניהו להקמת הממשלה, והוא הקים ממשלה רחבה יחסית שכללה את מפלגות הימין (הליכוד, ישראל ביתנו), המפלגות החרדיות והדתיות (ש"ס, יהדות התורה, הבית היהודי) ואת מפלגת העבודה מהצד השמאלי הפוליטי. מפלגת קדימה, שהייתה המפלגה הגדולה בכנסת, נותרה באופוזיציה.
על אף שסעים אפשריים רבים בין מפלגות הקואליציה בנושאי ביטחון ושלום, דת ומדינה, פוליטיקה ודמוקרטיה, נהנתה ממשלת נתניהו מיציבות רבה למדי והצליחה לצלוח משברים פוליטיים וביטחוניים ללא איום ממשי מן האופוזיציה. יציבותה של הממשלה והקואליציה אף גברה לאחר הפיצול במפלגת העבודה ופרישתם של חמישה מחבריה והקמת מפלגת העצמאות. פיצול זה אמנם הותיר את הקואליציה עם 66 חברים בלבד, לאחר שבתחילתה הכילה 74 חברים, אך הוא חיזק את שורות הקואליציה ומנע נפילה אפשרית של הממשלה עקב חוסר שביעות רצונם של אנשי מפלגת העבודה מישיבה בממשלת הימין ופרישת המפלגה כולה מן הקואליציה כתוצאה מכך.
גם מעמדו של ראש הממשלה נתניהו בקרב הציבור, בדומה למעמד ממשלתו, היה יציב, והוא הצליח להתגבר על אירועים שהיו עשויים לסכן את יציבות ממשלתו - ובהם נאומו המדיני באוניברסיטת בר-אילן בתחילת כהונתו, הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, הפרסומים על כך שבין נתניהו לנשיא ארצות הברית שוררים יחסים עכורים, המשט לעזה והשלכותיו, פריצת השרפה בהר הכרמל והמחדלים שיוחסו לה, שביתת הרופאים במקביל לאירועי המחאות החברתיות, כמו גם המאבק נגד תקיפה ישראלית באיראן.
עם זאת, שרידות הממשלה נפגמה במידת מה בקיץ 2011, עם התפרצותם של אירועי המחאה החברתית שחרתה על דגלה את "המאבק ביוקר המחיה" והצליחה לפגוע בצורה משמעותית בפופולריות הציבורית של נתניהו וממשלתו. המחאה, שהחלה כעממית, תפסה לה לאיטה אחיזה בקרב קהלים רבים ברחבי המדינה, בעידוד סיקור תקשורתי נרחב - במה שהוביל לסדרת הפגנות בהשתתפות עשרות ומאות אלפי מפגינים.
השפל שאליו נקלעה הממשלה חלף במהרה עם נאומו של נתניהו באו"ם בספטמבר באותה השנה על רקע בקשתה של הרשות הפלסטינית לקבלת מעמד של מדינה. ועם מתקפת הטרור בסמוך לאילת שסימנה יותר מכל את היחלשות ביטחונה של ישראל למול גל המחאות בעולם הערבי. גם החתימה על עסקת שליט ושחרורו של החייל החטוף במסגרת חילופי שבויים בין ישראל לבין החמאס, הביאו לתמיכה גבוהה בראש הממשלה. האירועים הללו הביאו לו למעשה את התמיכה הרחבה ביותר מאז תחילת כהונתו.
כתוצאה מגל התמיכה הגבוה בראש הממשלה, הוא החליט להודיע על הקדמת הבחירות המקדימות בליכוד לתחילת 2012, הודעה שהפתיעה במקצת את המערכת הפוליטית ואף הובילה להגברת המתחים בין סיעות הקואליציה על רקע החשש מפני הקדמת הבחירות הכלליות גם כן. במקביל למתחים הגוברים, נאלצה הקואליציה בראשות נתניהו להתמודד עם שתי מחלוקות משמעותיות שאיימו על יציבות הממשלה: מציאת חלופה לחוק טל לאחר פסיקת בג"ץ שקבעה בסוף פברואר 2012 כי החוק איננו חוקתי וחקיקת תקציב המדינה לשנת 2013 שהיה צפוי לכלול קיצוצים נרחבים והעלאת מסים, לאור הגירעון בתקציב ועל רקע המשבר הכלכלי העולמי והשלכותיו.
למול המחלוקות הללו, עם פתיחת כנס הקיץ של הכנסת בחודש אפריל 2012, התגבר השיח בדבר בחירות ומפלגות האופוזיציה דרשו לקבוע תאריך מוקדם לקיום הבחירות. אף ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הביע תמיכתו בבחירות מוקדמות.
על רקע זה החליט נתניהו לתמוך בהקדמת הבחירות לכנסת, והממשלה הגישה ב־15 באוקטובר 2012 הצעת חוק נוספת לפיזורה המוקדם של הכנסת והקדמת הבחירות ל־22 בינואר 2013. ההצעה אושרה במליאת הכנסת בכל שלוש הקריאות עוד באותו לילה. בקריאה השלישית אושרה ההצעה בתמיכת 100 ח"כים וללא מתנגדים.
הצטרפות אישי ציבור לפוליטיקה
מערכת הבחירות התאפיינה בתחילת דרכה בהצטרפות אישי ציבור רבים, מתחומים שונים, למערכת הפוליטית.
תחום בולט במיוחד ממנו הגיעו אישי הציבור היה תחום העיתונאות, כשהעיתונאי ומגיש התוכנית "אולפן שישי", יאיר לפיד, הודיע על הקמת מפלגה חדשה בראשותו, ועיתונאים נוספים דוגמת מרב מיכאלי, מיקי רוזנטל, סתיו שפיר, איתן שוורץ, עפר שלח, פנינה תמנו-שטה ומרב דוד הודיעו על הצטרפותם למפלגות השונות. הצטרפותם של אלה, המשיכה את הקו שהחל במערכת הבחירות הקודמת, שבמסגרתו אישי תקשורת רבים מנצלים את חשיפתם הציבורית כדי להגיע לכנסת.
אל המערכת הפוליטית הצטרפו גם אישים מהתחום הפוליטי ומהתחום הביטחוני - ראש עיריית הרצליה יעל גרמן, ראש עיריית דימונה מאיר כהן, ראש עיריית רעננה נחום חופרי, ראש עיריית בני ברק יעקב אשר, ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, ראש האגף לחקירות ומודיעין במשטרה לשעבר משה מזרחי, מפקד סיירת מטכ"ל לשעבר עמר בר-לב, ומפקד מחוז ירושלים לשעבר מיקי לוי. כמו כן, אנשי עסקים ומספר כלכלנים הודיעו על הצטרפותם למערכת הפוליטית והתמודדותם במסגרת המפלגות השונות - אבי שמחון, אראל מרגלית, יאיר שמיר, נפתלי בנט ושלמה מעוז.
מבצע "עמוד ענן"
על רקע ההידרדרות הביטחונית בגזרת רצועת עזה, הורה הדרג המדיני לצה"ל לצאת למבצע "עמוד ענן", במהלכו החלה סדרת תקיפות מהאוויר כנגד יעדים צבאיים של החמאס ובכירי הארגון, ביניהם ראש הזרוע הצבאית של הארגון, אחמד ג'עברי, שחוסל בעת שנסע ברכבו בעיר עזה. חמאס מנגד הגיב בירי רקטות ומרגמות לעבר יישובים שונים בישראל, בעיקר בדרום המדינה, אך לראשונה גם לעבר ערים במרכזה.
בישראל זכה המבצע לתמיכת רוב המערכת הפוליטית, כולל חלקים מהאופוזיציה, אך מפלגות שונות, בהן מרצ, חד"ש, ארץ חדשה והמפלגות הערביות הביעו את התנגדותן למבצע. מספר אישים בשמאל הישראלי כינו את המבצע "מלחמת בחירות" שמטרתה להחליף את סדר היום החברתי-כלכלי בסדר יום ביטחוני, וטענו שהמבצע לא יועיל לישראל בטווח הרחוק. לאחר שנחתם הסכם הפסקת האש עם החמאס, הביעו מספר אנשי ימין, ביניהם נפתלי בנט ואריה אלדד ביקורת על החלטת הממשלה.
על רקע אירועי הלחימה ברצועת עזה ובדרום ישראל, הכריזו המפלגות השונות על השהיית קמפיין הבחירות הפוליטי שלהן - כך מפלגת הליכוד וכך מפלגות האופוזיציה קדימה והעבודה.
תעמולת הבחירות
תעמולת הבחירות החלה אמנם בתחילת דרכה ברשת האינטרנט, כשמפלגות ומועמדים רבים פתחו דפים ברשתות חברתיות מקוונות דרכם הם העבירו מסרים פוליטיים, אך כבר באמצע דצמבר החלה מפלגת התנועה בפרסום שלטי חוצות רבים בהם הותקפו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן. בחודש ינואר הושק הקמפיין של הליכוד, תחת הסיסמה "ראש ממשלה חזק - ישראל חזקה" באירוע בבנייני האומה בו הופיעה הזמרת שרית חדד.
מפלגת העבודה פרסמה גם היא שלטי חוצות, בנוסח המחאה החברתית ותחת הסיסמה "ביבי טוב לעשירים. שלי טובה בשבילך". הקמפיין של מרצ, במקביל, תחת הסיסמה "השמאל של ישראל", בחר לרמוז ששאר מפלגות השמאל-מרכז יסכימו לשבת בממשלה בראשות נתניהו, וגרס שהצבעה למרצ פירושה ש"הקול שלך בטוח נגד ביבי". סיסמת הקמפיין של התנועה הייתה "התקווה תנצח את הפחד", וחד"ש יצאה בסיסמאות "נגד הממשלה", ו"ביחד אין עלינו" (בהתייחס לשותפות היהודית-ערבית שמתקיימת בה).
מערכת הבחירות התאפיינה לכל אורכה במאבק תוך-גושי. מפלגות השמאל לא הצליחו להתאחד סביב מועמד מוסכם לראשות הממשלה מטעם הגוש, כששלושה מועמדים ניסו למצב עצמם כאלטרנטיבה לשלטון: שלי יחימוביץ', ציפי לבני ויאיר לפיד. התחושה הייתה שגוש השמאל מפולג, וקריאה של לבני להקמת חזית משותפת, לאחר התחייבות פומבית של יחימוביץ' שלא לשבת בממשלת נתניהו, לא צלחה, לאחר שלפיד ויחימוביץ' האשימו אותה בחוסר נכונות אמיתית לאיחוד ובניסיון למשוך אליה מצביעים בעקבות הידרדרותה בסקרים. מבין שלושת המועמדים, יחימוביץ' לבדה הצהירה בפומבי שלא תשב בממשלה שמפלגת העבודה לא תעמוד בראשה. לפיד ולבני לא הביעו התחייבות זהה, אולם סירבו להיות "עלה תאנה", כדבריהם, לממשלת ימין-דתיים.
בגוש הימין נוצר מאבק גם כן. סקרים רבים הראו שרשימת "הליכוד ביתנו" מאבדת מושבים באופן עקבי לרשימת הבית היהודי ולראש המפלגה, נפתלי בנט. צעירים רבים וציבור מסורתי העבירו אליו את תמיכתו, במהלך קמפיין עם הסיסמה "משהו חדש מתחיל", שבלט בעבודת שטח אינטנסיבית של בנט, שכללה מלבד סיורים רבים בארץ גם ראיונות רבים לכלי התקשורת השונים. ב-20 בדצמבר, במהלך ריאיון לתוכנית משעל חם, נשאל בנט בנושא פקודה לפינוי יישובים, כשתשובתו הביאה לגל ביקורת עליו מכל צדדי הקשת הפוליטית. למחרת, תקף ראש הממשלה בנימין נתניהו את בנט בראיונות לערוצי הטלוויזיה, ומפלגת הליכוד פרסמה מודעות המאשימות את בנט בקריאה לסרבנות פקודה. נוסף על כך, החלה מפלגת הליכוד בהפצת מודעות כנגד "הבית היהודי" המאשימות אותה במגזריות, בקיצוניות ובהדרת נשים.
גם מפלגת ש"ס הייתה שותפה למאבקים בתוך גוש הימין. בעקבות פרסומים וקריאות שונות להוציא את משרד השיכון ומשרד הפנים מידיה של המפלגה, תקפה המפלגה את הליכוד. ש"ס הזהירה שאלמלא הבוחרים המסורתיים של הליכוד יתמכו בש"ס, אזי לאחר הבחירות תעלה ממשלה שתקצץ בתקציבי הרווחה ותפגע באופיה היהודי של מדינת ישראל. ביטוי לפגיעה אפשרית באופי היהודי של המדינה, לעמדת המפלגה, הגיע בסרטון התעמולה "כוכבית גיור" שהפיצה, ושגרר ביקורת מכל צדדי הקשת הפוליטית, בו נראה גבר יהודי, תחת חופה, לצד אישה לא יהודיה, בעלת מראה ומבטא רוסי, שמתגיירת באמצעות פקס ושלא כהלכה.
סאטירה במערכת הבחירות
מערכת הבחירות לוותה בתוכניות טלוויזיה סאטיריות שונות שעסקו באופן אינטנסיבי בבחירות, ביקרו את המפלגות והאישים המתמודדים בהן וכן הציגו עמדות שונות ביחס לנושאים העומדים במרכזן. עיקר הביקורת הופנתה כלפי המפלגות החדשות "יש עתיד" ו"הבית היהודי" לצד ביקורת על מפלגת השלטון "הליכוד ביתנו".
התוכנית מצב האומה של זכיינית ערוץ 2 רשת החלה את עונתה החמישית ב-13 באוקטובר 2012, מיד עם ההודעה על הקדמת הבחירות, שלא תוכננו תחילה לעמוד במרכז העונה.עיקר הביקורת בתוכנית הופנתה כנגד יאיר לפיד, כהמשך לקמפיין ההומוריסטי "יאיר לפיד מלך" של התוכנית, כשלפיד הוצג כיהיר ובלתי כשיר לתפקידו. כמו כן הופנתה ביקורת כנגד המפלגות הדתיות הבית היהודי וש"ס במסגרת הצגת עמדה אתאיסטית כללית. בנוסף, בהתאם לפורמט התוכנית, התארחו במהלך העונה חברי כנסת ומתמודדים רבים, בהם ראשי המפלגות שלי יחימוביץ', ציפי לבני, נפתלי בנט, זהבה גלאון ואריה אלדד בעוד שבנימין נתניהו, יאיר לפיד ואריה דרעי סירבו להתראיין בה. עונת הבחירות הציפה שנית את הדיון ביחס למשמעותו של אירוח פוליטיקאים בתוכנית סאטירה, כאשר המתנגדים טענו להענקת במה נוחה מדי למתמודדים בעוד התומכים הצביעו על חשיפה ציבורית מזווית שונה. במהלך העונה נודע כי מרב מיכאלי, בת זוגו של מנחה התוכנית ליאור שליין, תתמודד על מקום ברשימת מפלגת העבודה וכן תהיה מועמדת מטעמה לכנסת. בסך הכל זכתה התוכנית לממוצע רייטינג של 24.2% ולביקורות משבחות.
תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" של הזכיינית קשת הייתה בתקופת פגרה בעת ההכרזה על מערכת הבחירות (מלבד שידור חד-פעמי במהלך מבצע עמוד ענן) ועקב כך הוקדמה עליית העונה העשירית ל-24 בדצמבר 2012. כותבי התוכנית מציגים את עצמם כבעלי אג'נדה שמאלית והתוכנית נתפסת בציבור בהתאם. גם בתוכנית זו, המבוססת על חיקויים, הופנתה עיקר הביקורת כלפי יאיר לפיד שהוצג כלא החלטי וכקורץ לשני צידי המפה הפוליטית, בעוד נפתלי בנט הוצג כבעל עמדה ימנית קיצונית, המתחזה לבעל עמדה מתונה יותר באמצעות חברים שונים במפלגתו. כמו כן נמתחה ביקורת על התנערותה כביכול של שלי יחימוביץ' מהשיוך השמאלי של מפלגת העבודה והעדפת השיח החברתי-כלכלי על פני זה המדיני-ביטחוני. בסיום יום הבחירות השתלבה ארץ נהדרת במשדר החדשות לפני ואחרי פרסום תוצאות המדגם. העונה זכתה לרייטינג ממוצע של 33% ולביקורות מעורבות.
ערוץ 10 העלה לרגל מערכת הבחירות תוכנית חדשה בשם "בובה של מדינה". התוכנית לא זכתה לאחוזי צפייה משמעותיים וספגה ביקורות שליליות והשפעתה על מערכת הבחירות הייתה שולית.
למרות ההבדלים בין התוכניות, הוצגו אישים רבים מהמערכת הפוליטית ומהמפלגות המתמודדות באופן דומה. מפלגת הליכוד הוצגה כמוקצנת ולאומנית, ביקורת שהתגברה בעקבות התבטאויות שונות של חברת המפלגה מירי רגב וראש המפלגה, בנימין נתניהו, הוצג כמנותק מהציבור, בין השאר בשל הדגשת סוגיית הגרעין האיראני והתעלמות כביכול מהמחאה החברתית. כלפי אביגדור ליברמן הופנתה ביקורת בשל כתב האישום שהוגש נגדו, וביקורת דומה נמתחה על אריה דרעי שחזר לפעילות ציבורית לאחר תום תקופות המאסר והקלון שנגזרו עליו. מפלגת ש"ס זכתה ללעג על מבנה ההנהגה המשולש אלי ישי-אריה דרעי-אריאל אטיאס וכן לביקורת כחשוכה וגזענית, בעיקר בעקבות תשדיר "כוכבית גיור". ציפי לבני ומפלגת התנועה הוצגו כלא רלוונטיות, ושאול מופז ומפלגת קדימה הוגחכו כמעוררי רחמים לאור התרסקותה הצפויה של המפלגה בבחירות. יהדות התורה, מרצ והמפלגות הערביות רע"ם-תע"ל, בל"ד וחד"ש נעדרו כמעט לחלוטין מתוכניות הסאטירה בטלוויזיה.
לצד הסאטירה בתקשורת, נוצרה גם סאטירה על ידי בלוגרים וברשתות החברתיות המקוונות דוגמת פייסבוק. דוגמה לסאטירה כזו היא "עובדות נפתלי בנט", הגרסה הישראלית לעובדות צ'אק נוריס, ודף הפייסבוק "נפתלי בנט - העמוד הלא הרשמי" שזכה לפופולריות גדולה בתקופת הבחירות. כמו כן נפתחו אתרים סאטיריים על שלי יחימוביץ' וציפי לבני.
הליכוד וישראל ביתנו (מחל)
בתחילת דצמבר 2011 הודיע ראש הממשלה ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו על הקדמת הפריימריז על ראשות מפלגתו, הודעה שגם זכתה לתמיכת ואישור מרכז המפלגה בהמשך החודש. בהתאם להחלטה הזו, נערכו הפריימריז ב-31 בינואר 2012, כשבסוף היום, רוב גדול של הבוחרים העניק לנתניהו כהונה נוספת כראש הליכוד.
מספר חודשים לאחר מכן, ובעקבות פיזור הכנסת, הודיעו נתניהו ואביגדור ליברמן יו"ר ישראל ביתנו על הקמת רשימה משותפת, ששמה "הליכוד - ישראל ביתנו". במקביל לכך, אל שתי המפלגות הצטרפו מספר אישים חדשים: אל מפלגת "הליכוד" הצטרפו צחי הנגבי, אבי דיכטר, אריה ביבי שלמה מעוז ואבי שמחון ואל מפלגת "ישראל ביתנו" הצטרף יאיר שמיר. לשתי המפלגות החברות בסיעה היו לפני הבחירות 42 חברי כנסת.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד, שארכו יומיים, החל מה־25 בנובמבר, בעקבות תקלה במערכת ההצבעה הממוחשבת, בלטו התוצאות שהראו על העדרם של השרים המכהנים בני בגין, מיכאל איתן ודן מרידור, ח"כ לשעבר זלמן שובל ופורשי קדימה אבי דיכטר, אריה ביבי ויוליה שמאלוב-ברקוביץ' מרשימת המקומות הריאליים מחד, ועל כניסתם של שני מתמודדים חדשים מאידך - ובהם צחי הנגבי, שעבר למפלגת הליכוד ממפלגת קדימה, ומשה פייגלין, פעיל פוליטי מרכזי בתנועה וראש תנועת מנהיגות יהודית.
ב־13 בדצמבר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין על הגשת כתב אישום נגד אביגדור ליברמן, לצד סגירת תיק החקירה העיקרי נגדו. למחרת הודיע ליברמן על התפטרותו מתפקיד שר החוץ בממשלה היוצאת, והמשיך להיות מועמד ברשימה המשותפת.
יש עתיד (פה)
במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 עלו השערות שיאיר לפיד, העיתונאי ומגיש התוכנית אולפן שישי, יודיע על פרישתו מתחום העיתונות והצטרפותו לפוליטיקה. לפיד ברוב המקרים התייחס בביטול לדיווחים ולהשערות, אך כתוצאה מהתנגשות אתית בין תפקודו כעיתונאי לבין רצונותיו הפוליטיים, הודיע לפיד למנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 2 כי יחייב את עצמו לפרוש כחצי שנה לפני כניסתו לפוליטיקה. התחייבות זו לא מנעה את ההליכים לחקיקת חוק בכנסת המבקש למנוע הצטרפותם של עיתונאים לכנסת בשנה הראשונה לפרישתם.
בתחילת ינואר 2012 הודיע לפיד על פרישתו מחברת החדשות ומהגשת "אולפן שישי" ועל הצטרפותו לחיים הציבוריים. מספר חודשים לאחר מכן הקים מפלגה עצמאית בשם "יש עתיד" כשאליו הצטרפו מאוחר יותר ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, ראש עיריית הרצליה יעל גרמן שהייתה חברה קודם לכן במפלגות מרצ ושינוי, ראש עיריית דימונה מאיר כהן מישראל ביתנו, הרב שי פירון, מקורבו של לפיד העיתונאי עופר שלח, ועוד. בתחילה, הוצג יעקב פרי בתור מספר 2 של לפיד, אך לאחר שהכרזה זו לא התקבלה בעין יפה בתקשורת ובדעת הקהל, הוצג שי פירון כמספר 2, בעוד פרי נשאר בצמרת המפלגה.
העבודה (אמת)
בעטיו של הפיצול במפלגת העבודה ופרישתם של חמישה מתוך 13 חבריה תוך הקמת "מפלגת העצמאות", נותרה מפלגת "העבודה" ללא מנהיג ואף הוצגה בכלי התקשורת כמפלגה בתהליכי גסיסה. ואולם, עזיבתו של אהוד ברק, יו"ר המפלגה, רק הובילה לעניין גבוה במפלגה, במיוחד לאור העובדה שעל ראשות המפלגה התמודדו כמחצית מחברי הסיעה שנותרה בכנסת.
בבחירות על ראשות המפלגה זכתה שלי יחימוביץ', כאשר רשמה פער של כ-10% על עמיר פרץ בסיבוב השני. בחירתה של יחימוביץ', השמה את הדגש על ערכים חברתיים על פני ביטחוניים, הביאה להתעניינות מחודשת במפלגה על רקע אירועי המחאה החברתית וסקרים רבים ניבאו לה התחזקות, תוך כדי שהיא הופכת למפלגה השנייה בגודלה אחרי הליכוד על חשבון קדימה.
בהמשך הדרך, וביתר שאת לאחר הכרזתו של יאיר לפיד על כניסתו לפוליטיקה, התמתנו במעט מעמדה של יחימוביץ' ומעמד המפלגה. עם זאת, חיזוק תקשורתי למפלגה הגיע במהלך שנת 2012 לאחר הכרזתם של מספר אישי ציבור על כוונתם להתמודד לכנסת במסגרת רשימת התנועה - בהם: נועם שליט, משה מזרחי, סתיו שפיר, איציק שמולי, מיקי רוזנטל, יריב אופנהיימר, אראל מרגלית, חילי טרופר, עמר בר-לב ומרב מיכאלי. נוספו על כך הח"כים מקדימה נינו אבסדזה ונחמן שי שהצטרפו למפלגה.
בחירת הרשימה נעשתה ב-29 בנובמבר. לאחר בחירת הרשימה, וביום האחרון להגשת הרשימות הודיע חבר הכנסת עמיר פרץ על פרישתו מהמפלגה ועל התפטרותו מהכנסת ועל הצטרפותו למפלגת "התנועה".
הבית היהודי (טב)
במהלך כהונת הכנסת ה-18, החלה סיעת האיחוד הלאומי (שכללה את המפלגות תקומה, התקווה וארץ ישראל שלנו) במגעים עם מפלגת "הבית היהודי" לאפשרות ריצה משותפת בבחירות הבאות ברשימה אחת. בעקבות המגעים וההסכמה הכללית לאיחוד, פרשו חברי מפלגת "התקווה" יחד עם בן-ארי שעזב את מפלגת "ארץ ישראל שלנו" מהסיעה המשותפת של "האיחוד הלאומי" והקימו רשימה חדשה בשם "עוצמה לישראל". מנגד, חברי מפלגת "תקומה" המשיכו במגעים להתאחד עם מפלגת "הבית היהודי" ולרוץ במשותף בבחירות ולבסוף הגיעו להסכמה על הקמת רשימה משותפת לשתי המפלגות וב-29 בנובמבר חתמו על הסכם שיתוף פעולה ואיחוד המפלגות.
בד בבד עם מגעי האיחוד, החלו במפלגת "הבית היהודי" בהכנות לפריימריז, בהן מפקד מפלגתי נרחב שכונה "מפקד הציונות הדתית", במסגרתו התפקדו למפלגה מעל חמישים אלף איש. הבחירות על ראשות הבית היהודי התקיימו ב-6 בנובמבר 2012 כשעל תפקיד ראשות המפלגה התמודדו זבולון אורלב, נפתלי בנט ומועמד אלמוני בשם יהודה כהן, לאחר שדניאל הרשקוביץ הסיר את מועמדותו והעביר את תמיכתו לאורלב. ביום הבחירות ניצח בנט ברוב גדול ואילו אורלב הודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
ש"ס (שס)
לאחר הודעתו של אריה דרעי על שובו לחיים הפוליטיים גם במסגרת רשימה עצמאית, ולאחר מספר פרשות תקשורתיות סביב נושאי דת ומדינה, החל מעמדה של ש"ס להתערער כאשר מרבית הסקרים צפו לה ירידה מסוימת בכוחה, כאשר הסקרים חזו שאם אריה דרעי ירוץ במסגרת מפלגה עצמאית בשם "תיקון", הוא יקבל 8 מנדטים, וש"ס תרד ל-7 מנדטים. לאור זאת, רמז יו"ר המפלגה אלי ישי לאריה דרעי לחזור אל המפלגה כתחליף לריצה במסגרת תנועה עצמאית. דרעי שב למפלגה כאשר ברקע החל משא ומתן כדי לפתור את שאלת הנהגת התנועה והמפלגה, בעוד השניים, דרעי וישי, טוענים לכתר. לבסוף, הגיעו השניים להסכמה על הנהגה משותפת ומשולשת שתכלול גם את חבר המפלגה אריאל אטיאס זה לצד זה כשסמכויות ניהול המפלגה והקמפיין הפוליטי יתחלקו בין השלושה. כחודשיים לאחר הבחירות, מינה הרב עובדיה יוסף עצמו את אריה דרעי ליו"ר המפלגה, במקומו של אלי ישי.
יהדות התורה (ג)
יהדות התורה היא רשימה משותפת של שתי המפלגות החרדיות, החסידית והליטאית - אגודת ישראל ודגל התורה. הרשימה המשיכה במתכונת דומה לזו של הבחירות הקודמות, עם נציג של חסידות גור במקום הראשון, נציג דגל התורה במקום השני, נציג החסידויות הירושלמיות במקום השלישי, נציג שני לדגל התורה במקום הרביעי ונציג חסידות ויז'ניץ במקום החמישי. ישראל אייכלר, נציג חסידות בעלז, הודיע שהוא מוותר על הדרישה לרוטציה במקום החמישי, והוצב במקום השישי ברשימה. במקום השביעי, הוצב נציג שלישי של דגל התורה, ראש עיריית בני ברק, יעקב אשר.
בשנה שלפני הבחירות חל פיצול בציבור הליטאי, כאשר מחנה בתוך דגל התורה הרואה עצמו כממשיך דרכו של הרב שך ומזוהה עם הרב שמואל אוירבך, חש שאינו מיוצג על ידי המפלגה. הפילוג המעשי החל עם הקמת עיתון הפלס ימים ספורים לפני פטירת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי. לאחר הקדמת הבחירות רשמו אנשים המזוהים עם מחנה זה את מפלגת נצח, אולם לקראת הבחירות הגיעו אנשי נצח להסכמה עם יהדות התורה וב-17 בינואר 2013, חמישה ימים לפני הבחירות, הסירה נצח את מועמדותה.
התנועה (צפ)
בסמוך לאחר ייסוד המפלגה, התפלגו שבעה חברי כנסת מסיעת "קדימה" בכנסת - מאיר שטרית, יואל חסון, שלמה מולה, רוברט טיבייב, מג'לי והבה, רחל אדטו ואורית זוארץ - והקימו סיעה חדשה שייצגה בכנסת את "התנועה" וזיכתה אותה במקדמה על חשבון מימון הבחירות. במקביל, הצטרפו אל המפלגה מספר אישי ציבור ופוליטיקאים וביניהם אלעזר שטרן, עמרם מצנע ועמיר פרץ.
סמוך למועד הגשת הרשימות לידי ועדת הבחירות, החליטה הנהגת מפלגת "התנועה הירוקה" להצטרף לרשימת התנועה, ואלון טל הוצב במקום ה-13 בה. "התנועה הירוקה" שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-18 ברשימה משותפת עם מפלגת מימד אך לא עברה את אחוז החסימה, התמזגה בחודש מאי 2012 עם "ישראל הירוקה" שהורכבה מפורשי מפלגת הירוקים.
רשימת "התנועה" רצה לכנסת על בסיס מפלגת חץ ששימשה לה כמפלגת מדף.
מרצ (מרצ)
בעקבות כישלון המפלגה בבחירות 2009, קראו חלק מחברי מרצ ליו"ר המפלגה, חיים אורון, להתפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה, וכן לפנות את מקומו בכנסת לזהבה גלאון, שמוקמה במקום הרביעי ברשימה ולא נכנסה לכנסת בעקבות מספר המושבים הנמוך שזכתה לה המפלגה. כשנתיים לאחר הבחירות אכן פרש אורון מהכנסת ולקראת תום הקדנציה פרש מתפקיד יו"ר המפלגה.
בפריימריז שנערכו ב-7 בפברואר 2012 בהצבעה אלקטרונית זכתה זהבה גלאון במקום הראשון כאשר לאחריה ניצב אילן גילאון, ולמקום השלישי (והאחרון) הגיע מועמד הצעירים, אור אופיר, שזכה למספר זניח של קולות. הפריימריז לבחירת הרשימה לכנסת נערכו ב-11 בנובמבר.
רע"מ-תע"ל-מד"ע (עם)
השותפות בין רע"מ לתע"ל החלה לקראת הבחירות לכנסת ה-17, והמפלגות המשיכו להתמודד ברשימה משותפת בפעם השלישית ברציפות. מפלגת מד"ע, שנטמעה בעבר בתוך מפלגת רע"מ, ונציגה טלב א-סאנע הוא חבר כנסת מאז הכנסת ה-13, חזרה להיות מוצגת בשם הרשימה.
אברהים צרצור הוצב גם בבחירות אלה בראש הרשימה, ויו"ר תע"ל, אחמד טיבי, הוצב במקום השני. חבר הכנסת טלב א-סאנע, שהוצב במקום החמישי ברשימה המשותפת, ביקש להתפלג מהמפלגה והודיע על כוונתו להתמודד ברשימה עצמאית. ואולם לאחר שוועדת הכנסת אישרה את הפילוג, התרצה, ונותר חלק מהרשימה.
חד"ש (ו)
הבחירות לרשימת חד"ש לכנסת התקיימו במסגרת מועצת חד"ש, גוף בן 800 צירים שהתכנס ב-10 בנובמבר 2012 ובחר במוחמד ברכה להמשיך לכהן כראש המפלגה. במקום השני ברשימה נבחר חנא סוויד ובמקום השלישי דב חנין. כמו כן, נדחתה ברוב של 79% ההצעה לשריין לנשים מקום ברשימה.
מוחמד ברכה וחנא סוויד הודיעו על כוונתם לפרוש מהכנסת באמצע הקדנציה ולפנות את מקומם לנשים וצעירים.
בל"ד (ד)
אל שני המקומות הראשונים ברשימת בל"ד נבחרו היושב ראש ג'מאל זחאלקה וחברת הכנסת חנין זועבי. חבר הכנסת סעיד נפאע, שהודח מהתנועה בשנת 2010 בשל סירובו לקיים הסכם רוטציה, נותר מחוץ לרשימה. את מקומו בשלישייה הפותחת החליף באסל גטאס, איש עסקים שפרש ממק"י והיה ממקימיה של בל"ד בשנות ה-90. נקבע שבכל אחת משלוש השלישיות הראשונות תהיה לפחות אישה אחת- חנין זועבי (2), היבה יזבק (6) ומרים פרח (9).
קדימה (כן)
הודעתו של ראש הממשלה בחודש דצמבר 2011 בעניין הקדמת הבחירות המקדימות במפלגתו הציתה מחדש את הדיון סביב מועד הפריימריז במפלגת קדימה. יו"ר המפלגה ציפי לבני התקשתה לעמוד מול הבקשות ההולכות ומתרבות של חברי הסיעה להקדמת הפריימריז, ולבסוף הכריזה על הקדמתן לתאריך 27 במרץ 2012.
חברי הסיעה שאול מופז ואבי דיכטר הודיעו על כוונתם להתמודד על ראשות התנועה מולה, אך כשבוע לפני יום הבחירות הודיע דיכטר על פרישתו ועל העברת תמיכתו למופז. בבחירות ניצח מופז את לבני בפער ניכר והדיח אותה מתפקידה, ובעקבות זאת קיבל גם את ראשות האופוזיציה. מאוחר יותר, לבני הגישה את התפטרותה מהכנסת ובהמשך הדרך הקימה מפלגה חדשה בשם "התנועה".
ב-15 באוקטובר החליטה סיעת קדימה על ביטול הבחירות המקדימות במפלגה והקמת ועדה מסדרת תחתיהן. הוועדה פרסמה את החלטתה ב-5 בדצמבר.
עוצמה לישראל (נץ)
על רקע מגעי האיחוד בין סיעת "האיחוד הלאומי" ומפלגת "הבית היהודי", חבר הכנסת מיכאל בן ארי, יחד עם אנשי חזית יהודית לאומית ברוך מרזל ואיתמר בן-גביר, הודיעו כי לא מצאו את מקומם באיחוד זה והחליטו להתמודד עצמאית. גם ח"כ אריה אלדד ממפלגת התקווה, החליט לא לקחת חלק באיחוד. ב-13 בנובמבר 2012 הודיעו על ריצה ברשימה משותפת בשם "עוצמה לישראל". בראש הרשימה המשותפת הוצב אלדד (התקווה), אחריו בן-ארי וברוך מרזל (חזית יהודית לאומית), אריה קינג (התקווה) ואיתמר בן-גביר (חזית יהודית לאומית).
עם שלם (ץ)
הרב חיים אמסלם שנבחר מטעם מפלגת ש"ס לכנסת השבע עשרה והכנסת השמונה עשרה כנציגו של הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת כיסא רחמים, החל במהלך הכנסת ה-18 להשמיע עמדות עצמאיות בסוגיות שונות שגרמו לקרע בינו לש"ס ואף דרישה מטעם מועצת חכמי התורה לפנות את מקומו - לה הוא סירב, ולהתקפות נגדו מגופים נוספים בציבור החרדי. מנגד הוא זכה לגילויי תמיכה בציבור הכללי החילוני והדתי ואף זכה בתואר אות אביר איכות השלטון לשנת 2011. בעקבות הניתוק בפועל מש"ס הקים אמסלם תנועה פוליטית חדשה בשם "עם שלם" והודיע שבכוונתו לרוץ עימה לבחירות הכלליות באופן עצמאי תוך שימוש במפלגת המדף "אחיעזר". ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את פרישתו של אמסלם מסיעת ש"ס והפיכתו לח"כ יחיד. במקום השלישי ברשימה הוצב ראובן אגסי, אביו של שי אגסי.
עצמאות
בעת הקמת סיעת העצמאות לא זכתה המפלגה להצלחה בסקרים ומרביתם לא צפו את הצלחת המפלגה לעבור את אחוז החסימה. בתחילת מערכת הבחירות, מרבית הסקרים חזו לה 2 מנדטים, ואחת הסיסמאות של המפלגה הייתה "ברק - מרגישים בטוח". לאחר מבצע עמוד ענן, סקרים שונים צפו התחזקות מסוימת למפלגה, אפילו עד 3 מנדטים. עם זאת, בתקופה שלאחר פיזור הכנסת, ב-26 בנובמבר, הודיע ברק על פרישתו מהחיים הפוליטיים בנימוק של תחושת מיצוי ורצון להקדיש זמן למשפחה. במסגרת הודעה זו גם הכריז שאין בכוונתו להתמודד במערכת הבחירות לכנסת ה-19 ובכך למעשה הותיר את מפלגתו ללא מנהיג וללא דמות מרכזית. עקב כך, הוקפא הקמפיין הפוליטי של המפלגה לקראת הבחירות ולבסוף הודיעה המפלגה שהיא לא תתמודד במערכת הבחירות.
ועדת הבחירות המרכזית
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשע עשרה כיהן שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
ב-10 באוקטובר פתחה ועדת הבחירות המרכזית בהכנות לקראת הבחירות: הגוף, המונה בדרך קבע מספר מצומצם של בעלי משרות, נערך לקליטת אלפי עובדים ופתח באיתור 18 מבנים שישמשו את הוועדות האזוריות. תקציב ועדת הבחירות המרכזית עמד על כ-247 מיליון ש"ח כאשר ביום הבחירות הופעלו ברחבי הארץ כ-10,000 קלפיות ששירתו 5,656,705 בעלי זכות בחירה.
הסכמי עודפים
הסכמי עודפים נחתמו בין:
תוצאות הבחירות
נתונים עיקריים:
מס' בעלי זכות בחירה: 5,656,705
תוצאות הבחירות סימנו הפתעה, כשמפלגת יש עתיד, שלא יוצגה בכנסת השמונה עשרה, הצליחה להגיע למקום השני עם 19 מושבים, בניגוד למגמות הסקרים שפורסמו בשבועות שלפני הבחירות ולהלך הרוח בכלי התקשורת. מפלגות השלטון היוצא, הליכוד, שניגשה לבחירות ברשימה משותפת עם מפלגת ישראל ביתנו תחת הרשימה שכונתה "הליכוד ביתנו", נחלשה בכוחה היחסי והרשימה המשותפת הניבה 31 מושבים, בהשוואה ל-42 מושבים לשתי המפלגות בכנסת היוצאת, והייתה הסיעה הראשונה בגודלה בכנסת התשע עשרה.
מפלגת העבודה, שהייתה המפלגה הרביעית בגודלה בעת כינון הכנסת הקודמת, עלתה למקום השלישי והתייצבה על 15 מושבים לעומת 13 בתחילת הכנסת הקודמת ו-8 בסופה, לאחר התפלגות סיעת העצמאות. רשימת הבית היהודי, שיוצגה בכנסת היוצאת על ידי 5 ח"כים, עלתה ל-12 מושבים. מפלגת ש"ס עלתה במושב לאחר שסיימה את הכנסת השמונה עשרה עם 10 ח"כים בעקבות פרישת חיים אמסלם, ורשימת יהדות התורה עלתה בשני מושבים ל-7 מושבים. רשימת התנועה, שיוצגה בכנסת השמונה עשרה בידי סיעת פורשים של 7 ח"כים, רשמה ירידה ל-6 מושבים. מפלגת מרצ הכפילה את כוחה והגיעה ל-6 מושבים ואילו המפלגות רע"מ-תע"ל-מד"ע, חד"ש ובל"ד שמרו כל אחת על כוחה וזכו ל-4, 4 ו-3 מושבים בהתאמה. מפלגת קדימה שיוצגה בכנסת הקודמת על ידי 28 ח"כים, ולאחר התפלגות התנועה על ידי 21 ח"כים, הגיעה ל-2 מושבים.
בסך הכל, חצו 12 רשימות את אחוז החסימה ואילו 20 רשימות נותרו מחוץ לכנסת. שתי רשימות נוספות נרשמו אך פרשו בשבוע שלפני הבחירות. המודד למנדט היה 28,628 קולות. אחרי חלוקת המנדטים הראשונה נותרו 7 מושבים עודפים שחולקו בהתאם לחוק בדר-עופר ולפי הסכמי העודפים - מושב אחד לכל אחת משבע הרשימות הבאות: מרצ, חד"ש, העבודה, יהדות התורה, הבית היהודי, יש עתיד והליכוד - ישראל ביתנו.
לאחר הבחירות
אל הכנסת התשע עשרה נכנסו 48 חברי כנסת חדשים - מספר חסר תקדים. נוסף עליהם עוד 3 חברי כנסת שלא כיהנו בכנסת ה-18, אך כיהנו בעבר כחברים בכנסת (ניסן סלומיאנסקי, אריה דרעי ועמרם מצנע). 4 ח"כים נוספים כיהנו בתחילת הכנסת ה-18 אך התפטרו במהלכה ונבחרו כעת מחדש (צחי הנגבי, מאיר פרוש, ציפי לבני ועמיר פרץ).
מספר הנשים שנכנסו לכנסת התשע עשרה עומד על 27, בהשוואה ל-21 נשים בכנסת השמונה עשרה ו-17 בכנסת שלפניה. זהו שיעור הנשים הגבוה ביותר אי-פעם והוא נבע בין היתר מהחלטת יאיר לפיד להציב 8 נשים בשתי העשיריות הראשונות ברשימתו לכנסת, 40% מהרשימה, כשכולן נכנסו לכנסת. גם מרצ הציבה כ-50% נשים במקומות הריאליים ומטעמה נכנסו לכנסת 3 נשים. מפלגת בל"ד שריינה בכל שלישיית מועמדים מקום אחד לאישה, ומטעמה נכנסה לכנסת אישה אחת. ברשימת הליכוד הוצבו 7 נשים, ברשימת מפלגת העבודה הוצבו 4 נשים, מפלגת הבית היהודי הציבה 3 נשים במקומות ריאליים, בניגוד למקובל במפלגה בעבר, וברשימת התנועה הוצבה אישה אחת.
מספר חברי הכנסת הדתיים והחרדיים עמד גם הוא על שיא של 39 ח"כים, בהשוואה ל-28 בכנסת הקודמת. הדבר נבע מכך שבחלק מהמפלגות הלא-דתיות הוצבו מתמודדים דתיים. 12 מחברי הכנסת הם לא-יהודים.
הכנסת התשע עשרה גם המשיכה את המגמה שהחלה בכנסת השמונה עשרה, ושכללה 14 עיתונאים שפרשו מעבודתם והצטרפו אל המפלגות השונות במטרה להיבחר לכנסת. מבין אנשי האקדמיה, כיהנו בכנסת התשע עשרה 13 בעלי תואר דוקטור: יובל שטייניץ, עוזי לנדאו, עליזה לביא, עדי קול, רות קלדרון, רונן הופמן, אחמד טיבי, חנא סוויד, דב חנין, עפו אגבאריה, ג'מאל זחאלקה, באסל גטאס, לעומת 12 שנבחרו בבחירות הקודמות; ופרופסור אחד (אבישי ברוורמן) לעומת 4 שנבחרו בבחירות הקודמות. בכנסת התשע עשרה ישנם 2 קיבוצניקים: זבולון קלפה מהבית היהודי ואורלי לוי-אבקסיס מהליכוד ביתנו.
ב-9 ביולי 2014 פורקה סיעת הליכוד - ישראל ביתנו למרכיביה, הליכוד וישראל ביתנו.
מלאכת חורש
מְלֶאכֶת חוֹרֵשׁ היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת. עניינה הרפיית הקרקע, עיבוד הקרקע, יפויהּ והכשרתה לזריעה. שיעורה כל שהוא.
כמו כל מלאכות שבת, חרישה נחשבת למלאכה בגלל חלקה בהקמת המשכן כמתואר במקרא: היו חורשים את הקרקע כדי לגדל בה צמחים להכנת סממני הקטורת ושמן המשחה, וצבעים צמחיים לצביעת יריעות המשכן.
הגדרת המלאכה
כוונת המלאכה המקורית היא להשתמש בבור הנוצר, ולא בעפר. החופר על מנת להשתמש בעפר, זוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה, ונחלקו בה חכמים האם היא מדאורייתא או מדרבנן.
איסורים נוספים דרבנן הנובעים ממלאכה זו: עשיית צרכים בשדה חרוש, משחק בגולות באזור שאינו מרוצף.
גרירת חפצים על האדמה
מחלוקת המוזכרת פעמים מספר במסכת שבת, היא המחלוקת בין רבי יהודה לרבי שמעון על אדם הגורר ספסל או שולחן על העפר, באופן שייתכן שיגרם חריץ, אם כי אין הדבר פסיק רישיה (לא בטוח שיגרם חריץ), לפי רבי יהודה אף כי אין בכך כוונה ליצור תלם, אין לגרור ספסל על הקרקע שמא יגרם חריץ, רבי שמעון אומר שדבר שנעשה ללא כוונה מותר, מותר לגרור ספסל קל שלא בהכרח שיגרם חריץ על ידי גרירתו.
לפי הסברו של רש"י, במסכת ביצה, חלוקים שני תנאים לפי שיטתו של רבי יהודה, האם מותר לגרור עגלת תינוק בשבת, שכן במצב רגיל, כאשר גלגלי העגלה עובדים באופן תקין, הם אינן גורמים לחרישה אלא לכבישת העפר. ההבדל בין חרישה לכבישה, הוא שחרישה היא גרימת חריץ בקרקע על ידי סילוק העפר לצדדים, ואילו כבישה היא כבישת העפר פנימה. לפי דעה אחת, יש לחשוש שמא גלגלי העגלה יפסיקו את פעולתם דבר שיגרור לחרישה, ולפי דעה שנייה אין לחשוש לכך. לפי הסבר תוספות מדובר בעגלה המיועדת ללימוד הליכה לילדים קטנים, יש לה שלושה גלגלים, הילד הולך תוך כדי אחיזה בעגלה, וכך לומד ללכת. ההלכה נפסקה כרבי שמעון שאין לחשוש שמא גלגלי העגלה יעשו חריץ בקרקע. גם לפי רבי שמעון, אסור להוביל תינוק בעגלה כבדה שידוע שגלגליה יעשו חריץ בקרקע.
השוואת גומות
ההלכה פסקה כי גם השוואת גומות נכללת במלאכות האסורות לעשייה בשבת. חכמים אף גזרו, שאדם המפנה את חפציו האצורים במחסן, בשבת, גם באופן המותר לו - למשל אם הוא צריך את המקום בו נמצאים החפצים לשם קיום מצווה, למשל לצורך מצוות הכנסת אורחים או לימוד התורה, לא יפנה את כל האוצר, שמא יבוא להשוות גומות. כך גם גזרו חז"ל, שאדם שהתלכלכו נעליו בבוץ או בטיט יקנח את נעליו בקיר ולא בקרקע שמא יבא להשוות גומות.
חכמים אסרו אף עשיית צרכים בשדה חרוש, שמא ישכח ויטול רגב אדמה לכסות את צרכיו משחק בגולות באזור שאינו מרוצף.
הפרדת עיסוקים מגדרית
הפרדת עיסוקים מגדרית משמעה ששיעור מבני מגדר אחד העוסקים במקצוע מסוים, גבוה או נמוך באופן משמעותי ביחס לשיעור השתתפותו של מגדר זה בכוח העבודה הכללי.
רק מיעוט קטן של מקצועות מאוזנים בהיבט מגדרי, כלומר מתקיים בהם שיעור דומה של גברים ונשים. במרבית המקצועות קיים רוב נשי ניכר או רוב גברי ניכר. מקצועות בעלי רוב נשי ניכר קרויים "מקצועות נשיים" (מקצועות של "צווארון ורוד"), ונכללים בהם מקצועות כגון הוראה וסיעוד, ומקצועות בעלי רוב גברי ניכר קרויים "מקצועות גבריים", ונכללים בהם מקצועות כגון נהיגה והנדסה. הפרדה כזאת למקצועות ועיסוקים מכונה סגרגציה אופקית, ואילו הפרדה המביאה לאי שוויון בחלוקה לדרגים מכונה סגרגציה אנכית. ישנם גם מקצועות בהם הנשים מאכלסות את הדרגים הנמוכים בעוד שהדרגים העליונים מתאפיינים ברוב גברי. מגבלה על קידומן של נשים לדרגים עליונים מכונה תקרת הזכוכית ואילו קידום מהיר של גברים במקצועות נשיים מכונה מעלית הזכוכית.
יש הטוענים כי לתופעות אלה יש השלכות הפוגעות במעמד האישה בעולם העבודה: הן מצמצמות את אפשרויות הבחירה הממשיות הפתוחות בפני נשים ומהוות גורם ראשון במעלה להבדלים בשכר ובהזדמנויות קידום בין המינים.
הבדל מגדרי נוסף הוא ייצוג-יתר של גברים בענפים ומקצועות בסיכון גבוה, כגון בנייה, כרייה, מכבי אש, צבא, חקלאות, דייג, ואבטחה. כתוצאה מכך, בצפון אמריקה, אירופה ואזורים נוספים הסיכוי של גברים למות בתאונת עבודה גבוה משל נשים. מספר מחקרים מצאו כי יותר מ-90% מתאונות העבודה הקטלניות היו של גברים.
הפרדה על פי מין מצמצמת את שדה הברירה המקצועי. כאשר רוב העוסקים בעיסוק מסוים הם בני מין אחד, במרוצת הזמן מוטבעת עליו תווית מגדרית המקנה לו זהות של עיסוק המתאים למגדר ספציפי ובלתי מתאים לכאורה למגדר האחר. לתווית המגדרית יש חלק חשוב בדימויו החברתי של העיסוק והיא משפיעה על התנהגותם של דורשי עבודה ומעבידים כאחד. מיעוט נשים בענף ההנדסה לדוגמה, משווה לו דימוי או מתייג אותו כמקצוע בלתי הולם לנשים ומרתיע את רובן מלבחור בתחום זה או אפילו להביאו בחשבון כבחירה אפשרית. אלה הבוחרים במקצוע הנחשב "בלתי מתאים" כגון, אישה העוסקת במכונאות או גבר הבוחר לעבוד כ"גננת" ניצבים באופן תמידי בפני הצורך להוכיח שעל אף בחירתם המקצועית, נשיותן או גבריותם אינה מוטלת בספק וזהותם המינית אינה פוגעת במיומנותם המקצועית ולהפך.
הגורמים להפרדה מגדרית בתעסוקה
יש מחקרים המייחסים מספר סיבות לתופעה של הפרדה מגדרית בתעסוקה:
קרוסל (סרט)
קרוסל (סרט) (באנגלית: Carousel) הוא עיבוד קולנועי משנת 1956 של מחזמר בשם זה מאת רוג'רס והמרשטיין משנת 1945. המחזמר מבוסס על המחזה "ליליום" של הסופר ההונגרי פרנץ מולנר משנת 1909.
זה היה המחזמר השני של רוג'רס והמרשטיין לאחר הצלחתם הגדולה במחזמר "אוקלהומה!". המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי באפריל 1945, זכה לביקורות נלהבות והוצג 890 פעם. "קרוסל" היה אחד ממחזות הזמר הראשונים שעלילתו הייתה טראגית, וזו אחת הסיבות שהצליח פחות מקודמו.
השחקנים-זמרים גורדון מקריי ושירלי ג'ונס נבחרו לתפקידים הראשיים לאחר הצלחתם הגדולה ב"אוקלהומה" ב-1955.
השיר "לעולם לא תצעדי לבד" המושר במחצית הסרט ובסופו, צבר פופולריות רבה, זכה לגרסאות כיסוי רבות, והתפרסם הן כשיר המושר בטקסי סיום של בתי ספר תיכוניים רבים בארצות הברית והן כשיר אוהדים באצטדיוני כדורגל, בפרט של ליברפול מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
אף שמחזות זמר אחרים מאת רוג'רס והמרשטיין כגון "צלילי המוסיקה" ו"המלך ואני" הצליחו הצלחת ענק בישראל, "קרוסל" לא הועלה אף פעם בישראל בשפה העברית.
תקציר העלילה
בילי ביגלו (גורדון מקריי) עובד ככרוז על קרוסלה של מולין (אודרי כריסטי), מזמין אנשים ובעיקר נערות לקרוסלה ועוזר להם להתיישב על הסוסים.
יום אחד מגיעה לקרוסלה ג'ולי ג'ורדן (שירלי ג'ונס) וחברתה קארי (ברברה רואיק). בילי מעלה אותה לקרוסלה ומזמין אותה לפגישה. בפגישה הם מתאהבים ושרים את הדואט "אם אהבתי אותך" ("If I Loved You"). בילי מפוטר מעבודתו על ידי מולין בעלת הקרוסלה המקנאה על אהבתו לג'ולי וג'ולי מפוטרת לאחר שסירבה למעבידה לחזור בזמן לעבודתה במפעל.
הם מתחתנים בחתונת בזק וגרים אצל נטי, בת דודתה של ג'ולי (קלרמיי טרנר), המפעילה מסעדה בחוף. בילי מובטל ומתגלה גם כעצלן, ובוויכוחים עם ג'ולי הוא מכה אותה לעיתים אך היא מבליגה.
באביב מתכנסים צעירים במסעדה של נטי ושרים ורוקדים "יוּני פורץ לכל עבר" ("June Is Bustin' Out All Over").
מולין, בעלת הקרוסלה, מגיעה למסעדה ומשכנעת את בילי לנטוש את ג'ולי ולחזור לעבודתו הקודמת בקרוסלה. הוא כמעט מסכים אך אז מודיעה לו ג'ולי שהיא בהריון. הוא משלח את מולי ומבטיח לג'ולי שמכאן ואילך הוא יהיה בסדר. הוא הולך לחוף הים ופותח במונולוג בשירה על בנו/בתו העתידים להיוולד.
ג'יטר קרייגן (קמרון מיצ'ל), חבר של בילי, משכנע אותו להצטרף אליו בתוכנית לשדוד את בעל המפעל, באסקום, כדי לזכות בכסף במהירות. תחילה הם יוצאים במספר סירות עם חברים נוספים לפיקניק של צדפות באי. לאחר אכילה ושירה הם עוזבים בסירה לכיוון הנמל. ניסיון השוד נכשל, באסקום פותח באש, ג'יטר נמלט אך בילי מועד במנוסתו, נופל על סכינו ונפצע קשה.
כשהחוגגים חוזרים, מוצאת ג'ולי את בילי הגוסס ומתחילה לבכות, אך בת דודתה נטי מחבקת אותה ומעודדת אותה בשיר "לעולם לא תצעדי לבד" ("You'll Never Walk Alone").
כעבור 15 שנים מקבל בילי הנמצא בעולם הבא למעלה בשמיים ומסדר את הכוכבים, רשות לרדת למטה לזמן קצר. הוא רואה את בתו לואיז (סוזאן לאקי) ואת הלעג שהיא סובלת בגללו (מוצג בצורת בלט). הוא מגיע לביתה של ג'ולי, ולזמן קצר הוא נראה. לואיז פוחדת ממנו ומנסה לברוח, אך הוא סוטר על כף ידה ומשאיר לה כוכב שגנב מלמעלה. ג'ולי יוצאת אך לא רואה דבר אבל כשלואיז נותנת לה את הכוכב היא מאמצת אותו לליבה.
23 דקות
23 דקות היה מגזין נוער שבועי ישראלי העוסק בענייני אקטואליה. מגישי התוכנית הם תלמידי מגמות תקשורת בבתי ספר תיכוניים ברחבי הארץ.
מנחי התוכנית דנים בנושאים המרכזיים שעלו על סדר היום במגזיני החדשות הכלליים בישראל ובעולם במהלך השבוע, בעיקר בתחומי חברה ותרבות. במרבית התוכניות מתארחים גם בני נוער הקשורים אישית לנושאים הנדונים בה. ההתבוננות בנושאים אלו היא מנקודת מבט של צעירים בישראל, תוך מתן ביטוי לרעיונות ולנושאים הקרובים לליבם של התלמידים.
המגזין שודר בכל יום חמישי בשעה 14:30 בערוץ 2, ועם סגירת הערוץ הועבר מועד השידור ליום חמישי בשעה 19:30 בערוץ 23.
שידור המגזין הופסק עקב סגירת הטלוויזיה החינוכית, פרקו האחרון שודר ב-1 באוגוסט 2018.
גירוש ספרד במאה השביעית
גירוש ספרד במאה השביעית היה גירושם של יהדות ספרד לצרפת ולצפון אפריקה בשל עלייה באנטישמיות מצד השלטונות הויזיגותים. יהודים רבים עזבו את ספרד, אך רובם, כתשעים אלף, נאנסו לקבל עליהם את הנצרות כדי להציל את נכסיהם, ובסתר נשארו נאמנים לדתם.
מהלך זה דחף את היהודים לצדד בערבים ובמוסלמים שהיגרו מהמגרב ושכבשו את חצי האי האיברי בשם האסלאם בסוף המאה השביעית, ולסייע להם בכך. לאחר מכן שב והתחדש היישוב היהודי בספרד.