cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עומר קולי
קריירת מועדונים
ב-12 באוגוסט 2016 קולי טס לבלגיה לסכם את תנאיו בראסינג גנק המקומית, אך הדבר נעשה ללא ידיעת אנשי יורגודן שהגישו תביעה לפיפ"א נגד השחקן בטענה להפרת חוזה. למרות זאת יומיים לאחר מכן נסגרה עסקת מכירתו של השחקן תמורת כ-2 מיליון אירו, והפך לשחקן השלישי הכי יקר שנמכר מקבוצה שוודית. שבוע לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד לוקרן.
ב-19 ביוני 2018 הצטרף לסמפדוריה מהסרייה א' במדיה שיחק 4 וחצי שנים.
ב-9 בפברואר 2023 חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק בנבחרות הנוער של גמביה והשתתף עימן באליפויות אפריקה השונות. ב-15 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה בתיקו 1-1 נגד.
חיים אישיים
קולי הוא מוסלמי. בשנת 2018 השתתף בעומרה במכה עם חברו לקבוצה דאז מבוואנה סמאטה.
יהושע אברהם יהודה
הרב יהושע אברהם יהודה או יאושע אברהם יאודה (1765 - 2 בינואר 1849) היה רב, פוסק, פקיד הקהילה באזמיר ומחבר ספר עבודת משא.
ביוגרפיה
נולד באזמיר בשנת תקכ"ה (1765) לריינה ולרב חיים יהודה אליעזר, מחבר ספר שמחת יאודה, וראש ישיבה בעיר. בעודו כבן 14 התייתם רבי אברהם מאביו, ונאלץ לעסוק בפרנסת אחיותיו. פטירתו של אביו השאירה בו רושם כבד, הן מצד היותו מולידו והן מצד תורתו המועטה שזכה לקבל ממנו:
למד עד גיל עשרים ושתיים אצל רבי רפאל אשכנזי, מחבר ספר מראה עיניים ורבה של אזמיר. רבי יהושע אברם מונה לפקיד העיר, מתוקף תפקידו היה ממונה על הכנסות הקהילה והוצאותיה, וכן לערוך טקסי שבועה על עריכת המס. עבודה זו הייתה עליו למשא, שכן דרשה ממנו רבות עד כי מרוב עבודה לא יכול היה כמעט ללמוד. במשך כארבעים שנה היה חולה, עד כי הוא מעיד על עצמו:
כתב ספר חידושים על הרמב"ם וספר דרושים, אך כולם אבדו בשריפה באזמיר, מלבד ספרו בנושא המנהגים והמסים הבנוי על יסוד ספרו של רבי יוסף איסקאפה, אשר היה עמו בכפר אליו נדד.
עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. ישנה מחלוקת באשר לשנת פטירתו, אך הוא ככל הנראה נפטר בירושלים בח' בטבת ה'תר"ט (1849) משם התכתב עם רבני עירו. רבי חיים פאלאג'י בקהילת קודש אלגאיש ורבי יהושע אברהם קריספין הספידוהו באזמיר. הרב פאלאג'י כתב עליו:
ירגזי אפור-שת
מאפיינים חיצוניים
הירגזי אפור-השת הוא ציפור שיר קטנה; אורך גופו 14 ס"מ ומסתו 20 גרם. הכיפה שחורה מבריקה, ונמתחת עד השכמות, עם כתם דהוי על העורף. כתמי לחיים, צידי הצוואר, המותניים והבטן הם בצבע אפור-לבן חיוור; הסנטר, החזה ופס אמצע הבטן שחורים. הזנב שחור, לבן עם שוליים וקצוות, והכנפיים שחורות עם שולי סוככות לבנים. המקור דק, קצר ושחור. המינים נבדלים באופן שולי, לנקבה יש כיפה וסינר מעט עמומים יותר. הפרט הצעיר דומה לנקבה הדהוייה, אך יש אצלו פחות לבן בזנב, יש לו שולי הסוככות צהבהבים, וחסר קו אמצע הבטן הכהה. הבוגר בשנתו הראשונה שומר על השוליים הצהבהבים של הצעירים ולעיתים קיימים ניגודי צבעים עקב חילוף נוצות חלקי בכנף ובזנב. ניכר שיש שונות גאוגרפית כלשהי בין הפרטים, אבל לא ניתן לחלקם לתת-מינים בצורה ברורה; נראה שיש הצטמצמות הדרגתית באורך הכנף ממערב למזרח, ואוכלוסיות שונות נבדלות זו מזו בגוון המדויק של הגחון.
לירגזי אפור-השת קריאה אופיינית הנשמעת כ-"צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר" עמוק, לרוב עם ""סי" לפניה ומלווה בקריאה הנשמעת כ-"טי-צ'יו" צייצני. קריאות נוספות קיימות, אם כי לא נפוצות באותה המידה. הקול דומה באופן כללי לזה של ירגזי הכף, אבל חסר לו הסלסול והרטט בשיר. על אף שיש לו כמה קריאות צרודות, הירגזי אפור-השת נוטה להיות יותר בעל קול צלול יותר מירגזיים אחרים.
בית גידול ותפוצה
בזימבבואה, הירגזי אפור-השת נפוץ במויחד ביערת ה של מרכז המדינה. הוא מעדיף חורשות עם עצים גדולים המכוסים בחזזית שבהם הוא מחפש מזון. במזרח טנזניה, קיימים תיעודים מקוטעים מסביב לקיבונדו מדרום לגבול זמביה וממזרח לאזור טאבורה. הוא מקנן בדרום-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. במלאווי הירגזי חי ממערב לנהר שיריי עד לנסאנג'ה. הירגזי חי בנוסף בצפון מערב מוזמביק, במרכז אנגולה ובמזרחה, סמוך לגבול עם זמביה, והוא נמצא ברוב שטח זמביה. הירגזי אפור-השת חי בגבהים של 915–1950 מעל פני הים,
מלבד ההבדלים הפיזיים בין ירגזי הכף, הירגזי האפרורי והירגזי אפור-השת שצוינו לעיל, המינים מפגינים העדפות אקולוגיות חזקות המאפשרות להם לחפוף גאוגרפית מבלי להתרבות. ירגזי הכף מפגין העדפה לצמחיות סטראנדפלד ורנוסטרפלד; הירגזי האפרורי – לסבך קוצני, במיוחד שיטים, והירגזי אפור-השת חי במיוחד ביערות מיומבו. בדרום זימבבואה הירגזי האפרורי והירגזי אפור-השת חופפים גאוגרפית באופן נרחב, אך כל אחד מהם מוגבל לבית הגידול המועדף עליו ואין עירוב אוכלוסיות, והשניים מבודדים רבייתית. לכן, הם נחשבים כיום למינים נפרדים. יערות המיומבו הם ייחודיים אקולוגית, עם מינים אנדמיים רבים, כולל בהם הירגזי אפור-השת; מתוך 1300 מיני הציפורים של טנזניה כ-40–50 עברו התמחות אבולוציונית ליערות מיומבו. עם זאת, בדרך כלל, מספר החיות נמוך, ככל הנראה כתוצאה של הקושי הקיצוני של העונה היבשה, עם בצורת של שבעה חודשים שלעיתים קרובות מלווה בשריפות עזות, ומגוון דליל של חרקים וזוחלים.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–2,990,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. לא כימתו את גודל האוכלוסייה, אך מעריכים כי המין לא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה דיה כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי אפור-שת מסווג כמין ללא חשש. הירגזי אפור-השת רגיש מאוד לשינויים בסביבה, ותפוצתו בזימבבואה מקוטעת, ככל הנראה כתוצאה מהרס בתי גידול וכריתת עצים לדלק, מה שמקטין את תפוצת טרפו, חרקים.
התנהגות
הירגזי אפור-השת הוא חבר בולט בלהקות ציפורים מעורבות מינים במשך רוב ימות השנה, אך פחות בולט בעונת הרבייה (ספטמבר-נובמבר) כאשר הוא מגן על טריטוריות שבמרכזן חור קן מתאים, ומיד לאחר הרבייה בעת השרת הנוצות. אף על פי שהוא עשוי להתחיל להתרבות באוגוסט לאחר עונה גשומה טובה בשנה הקודמת, בממוצע, הרבייה מתחילה בספטמבר. הוא מעדיף חור טבעי בעץ חי, אבל ישתמש בחורים של נקרים, בצינורות, ובחללים בגדרות, במיוחד סביב מגרשי טניס. נראה שיש תחרות מסוימת עם ירגים מפויחים על חורי קינון.
טקסונומיה
הירגזי אפור-השת תואר לראשונה בידי בשנת 1882. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי. מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC. לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג מלאניפרוס בסוג ירגזי.
העץ הפילוגנטי של הסוג מלאניפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
הפיגוע בכנסיית אל-בוטרוסייה
למעלה מ-15 מדינות (בהן ישראל, רוסיה, ערב הסעודית וארצות הברית) גינו את האירוע.
הקהילה הנוצרית במצרים כבר נפגעה מהתקפות טרור בעבר. בינואר 2011 נהרגו 21 בני אדם בהתפוצצות מכונית תופת ליד הכנסייה הקופטית אל-קידיסין בעיר אלכסנדריה. חמש שנים קודם לכן נדקר למוות מתפלל באותה כנסייה.
לולווה אל-עווזי
לוולה אל-עווזי (בערבית: لولوة العوضي) היא מובילת חקיקה לזכויות נשים בבחריין, עורכת-דין והמזכירה הכללית של המועצה העליונה לנשים: הארגון המרכזי של נשים בבחריין. בשנת 2002 זכתה להכרה ממלכתית: קיבלה את דרגת הכבוד הבחריינית: "שרת קבינט לשם כבוד".
מהלכים שהובילה למען זכויות נשים בבחריין
לוולה אל-עווזי הייתה אחת משתי הנשים הראשונות בבחריין שהוסמכו בשנות ה-70 להיות עורכות דין בפועל בנסיכות המפרצית בחריין, האשה השנייה מבחריין שהוסמכה לכך באותה התקופה היא חיה ראשד אל-ח'ליפה, שלאחר מכן התמנתה להיות נשיאה בעצרת הכללית של האו"ם.
מאז שנת 2002, לנשים בבחריין ישנה זכות בחירה, וזכות ולהגיש מועמדות לבחירות לפרלמנט ולבחירות המקומיות. אל-עווזי האיצה בנשים שינצלו באופן מלא את הזכויות שלהן: "נשים חייבות להיות מסוגלות לזהות את כל ההוראות הרלוונטיות לנשים הנמצאות בחוקה, ואת האמצעים שיהיו בהם כדי לממש את הזכויות הפוליטיות שלהן".
אל-עווזי הייתה דמות מפתח בגיבוש האסטרטגיה של המועצה העליונה של סיוע לנשים להגיש מועמדות לבחירות בשנת 2006 בבחריין.
עמדתה אל מול האסלאם הקיצוני
מאבקה למען זכויות נשים בבחריין הוביל אותה למחלוקת עם אסלאמיים קיצוניים, שהבטיחו שיהיה "דם ברחובות" אם זכויות יינתנו לנשים. אל-עווזי היא אחת מכמה מנהיגים פוליטיים בודדים בבחריין המאתגרים באופן ישיר את האיסלאמיסטים, וטוענים שהאיסלאמיסטיים אינם מכבדים זכויות נשים, ובמקום לעסוק בוויכוח מנומס, הם עוסקים בעימותים חריפים על רקע אישי. עם זאת, היא נזהרת לשמור את הדיון על הצעת החוק בתוך תחומי החוק האיסלאמי הדתי. אל-עווזי אמרה בריאיון לאתר חדשות המפרץ: "אני הייתי האשה ועורכת הדין הבחריינית הראשונה שהבינה שבשנות השבעים היו הבדלים בין פסקי ההלכה ולבין יישומם בפועל".
הכרה ממלכתית
בשנת 2002 אל-עווזי קיבלה דרגת כבוד מטעם השלטון בבחריין: "שר בקבינט לשם כבוד", תפקיד שהוגדר בשנת 2002 כאשר המועצה העליונה לנשים הוקמה כחלק ממגמת הפתיחה החברתית של הממלכה המפרצית בחריין.
דקוטה הצפונית
דקוטה הצפונית (באנגלית: North Dakota ) היא אחת ממדינות ארצות הברית, הנמצאת במערב התיכון של ארצות הברית על גבול קנדה, המשתרעת מצפון לה. בירתה היא ביסמרק והעיר הגדולה ביותר בה היא פארגו.
הר ריסר-לארסן
הר ריסר-לארסן או הר רייסר-לארסן (באנגלית: Mount Riiser-Larsen) הוא הר בולט בקצה הצפון-מערבי של הרי טולה בצד המזרחי של מפרץ אמונדסן בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
דקוטה הצפונית
דקוטה הצפונית היא חלק מכיבוש "הספר הפראי" של המאה ה-19 בארצות הברית. שם המדינה נגזר משמו של שבט דקוטה שישב באותן טריטוריות, ענף משנה של שבט הסו.
דקוטה הצפונית היא אחת משש המדינות שהשתייכו לרצועת הספר בימי המערב הפרוע.
הר ריסר-לארסן
גובהו של ההר 870 מטרים מעל פני הים.
דקוטה הצפונית
היסטוריה
אלפי שנים מתגוררים אינדיאנים במקום. המשלחת האירופאית הראשונה שהגיעה למדינה הייתה בשנת 1738. בשנת 1762 עבר האזור לבעלות ספרדית.
הר ריסר-לארסן
גילוי ההר
ההר התגלה ב-14 בינואר או ב-15 בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון. קבוצת מחקר של משלחת הסקר, בפיקודו של פיליפ לו (Phillip Law) הגיעה אל ההר ב-14 בפברואר 1958.
דקוטה הצפונית
היסטוריה
המדינה היא אחת מ-13 המדינות שעד 1803 נכללו בתוך האזור שנקרא לואיזיאנה הצרפתית. בשנת 1803 קנתה ארצות הברית את לואיזיאנה, כולל רוב שטח דקוטה הצפונית, מידי נפוליאון. בהסכם 1818 קיבלה ארצות הברית שטחים בבעלות הבריטים ששכנו מדרום לקו הרוחב 49. רובם של שטחים אלו צורפו לדקוטה הצפונית, ומיעוטם למינסוטה. במהלך המאה ה-19 המדינה הייתה מיושבת בדלילות.
המדינה צורפה לברית הפדרלית ב־2 בנובמבר 1889. הייתה מין יריבות בין דרום וצפון דקוטה - מי מבין המדינות תתקבל ראשונה לאיחוד. לבסוף, הן צורפו באותו היום ואין תיעוד לאיזו מדינה נכנסה קודם.
הר ריסר-לארסן
מקור השם
מוסון קרא להר על שמו של קפטן היילמאר ריסר-לארסן, שהיה מנהיג המשלחת הנורווגית שחקרה את האזור בספינה נורווגיה (Norvegia) באותה שנה.
דקוטה הצפונית
גאוגרפיה
רוב שטחה של המדינה הוא חלק מהמישורים הגדולים. מדרום לדקוטה הצפונית נמצאת דקוטה הדרומית, ממערב נמצאת מונטנה ובמזרח נמצאת מינסוטה, כאשר בין המדינות מפריד הנהר האדום של הצפון. מצפון למדינה משתרעים המחוזות של קנדה מניטובה וססקצ'ואן.
הר ריסר-לארסן
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60.̊, P 248
דקוטה הצפונית
גאוגרפיה
הנהר מיזורי זורם דרכה.
בדקוטה הצפונית שורר אקלים יבשתי עם קיץ חמים וחורפים קרים. הבדלי הטמפרטורה הם משמעותיים בגלל מיקומה היבשתי הרחוק והיותה במרכז חצי הכדור הצפוני, עם מרחקים שווים בערך לקוטב הצפוני ולקו המשווה.
כלכלה
החקלאות היא התעשייה הגדולה ביותר בדקוטה הצפונית. גם נפט, עיבוד מזון וטכנולוגיה הן תעשיות מרכזיות. קצב הצמיחה במדינה עומד על כ־4.1%. על פי הלשכה לניתוח כלכלי היה לכלכלה של דקוטה הצפונית תוצר מקומי גולמי של 55.180 מיליארד דולר ברבעון השני של 2018. ההכנסה לנפש עמדה על 34,256 דולר.
קצת יותר מ-21% מסך התוצר המקומי הגולמי במדינה נכון לשנת 2013, כ־49.77 מיליארד דולר, מגיע ממשאבים טבעיים וכרייה.
נכון לשנת 2012, העיר פארגו היא הקמפוס השני בגודלו של חברת מיקרוסופט המונה כ־1,700 עובדים. גם חברת אמזון מעסיקה כמה מאות עובדים בעיר גרנד פורקס.
נכון לדצמבר 2019, שיעור האבטלה במדינה היה בין הנמוכים בארצות הברית ועמד על 2.4 אחוזים. המדינה לא הגיעה לחמישה אחוזי אבטלה מאז שנת 1987. בסוף 2010, ההכנסה לנפש במדינה דורגה במקום ה -17 בארצות הברית. עשר שנים קודם לכן, המדינה דורגה במקום ה-38. הקיטון בשיעור האבטלה והצמיחה בהכנסה לנפש נובעת מפריחת תעשיות הנפט במדינה.
דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית דקוטה הצפונית בכ־762,062 נכון ל־1 ביולי 2019, גידול של 13.30% מאז מפקד 2010. נתון זה ממקם את דקוטה הצפונית כמדינה האמריקאית עם האחוז הגבוה ביותר בגידול האוכלוסייה מאז 2011. בארצות הברית רק שלוש מדינות עם פחות תושבים ממנה (אלסקה, ורמונט וויומינג).
הגירה
לאורך המחצית האחרונה של המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, דקוטה הצפונית, יחד עם מרבית המערב התיכון, קלטו זרם המוני של תושבים חדשים ממזרח ארצות הברית ומהגרים מאירופה. המדינה נהפכה ליעד פופולרי לחקלאים ופועלים בכלל ובני משפחותיהם, בעיקר מנורווגיה, איסלנד, שוודיה, גרמניה ובריטניה. חלק גדול מהגירה זו הגיע גם לצד המערבי של עמק הנהר האדום בדקוטה הדרומית ובמינסוטה. אזור זה ידוע היטב בשל אדמותיו הפוריות מה שהגביר את ההגירה לאזור. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה זה בין אזורי החקלאות העשירים ביותר בצפון אמריקה.
מאז סוף המאה העשרים, אחד הגורמים העיקריים להגירה החוצה מדקוטה הצפונית הוא היעדר משרות טובות לבוגרי המכללות. נעשו תוכניות ליצור משרות בהיי-טק, אך יעילותן של תוכניות אלה לא צלחה, וההגירה החוצה מהמדינה נמשכה. במהלך העשור הראשון של המאה ה -21, האוכלוסייה גדלה, בחלקה הגדול בגלל משרות בענף הנפט הקשורות לפיתוח שדות נפט שמופק מפצלי שמן.
דת
בדקוטה הצפונית מספר הכנסיות לנפש הוא הגבוה בכל מדינות ארצות הברית.
סקר משנת 2001 הצביע על כך ש- 35% מאוכלוסיית צפון דקוטה הייתה אז לותרנית, ו -30% הגדירו עצמם כקתולים. קבוצות דתיות אחרות היו המתודיסטים (7%), בפטיסטים (6%), ופרסביטרים (1.27%). בנוסף היו עוד מספר קבוצות דתיות, כולל מורמונים. האוכלוסייה הנוצרית הכוללת לפי סקר זה הייתה 86%. בשנת 2000 היו בערך 920 מוסלמים ו -730 יהודים במדינה. שלושה אחוזים מהנשאלים הגדירו עצמם כ- "חסרי דת", ו -6% סירבו לענות.
פשע
במשך עשרות שנים שיעור הרצח השנתי בדקוטה הצפונית ושיעור הפשע האלים היה הנמוך ביותר בארצות הברית. אולם בשנים האחרונות, למרות שהוא עדיין מתחת לממוצע הארצי, הפשע עלה בחדות. בשנת 2016 שיעור הפשעים האלימים היה גבוה פי שלושה מאשר בשנת 2004, כאשר העלייה התרחשה בעיקר בסוף שנות האלפיים. זה קרה בזמן ששיעור הפשע האלים הלאומי ירד מעט. עובדים בעיירות שבהן תעשיית נפט הואשמו בגידול.
ממשל ופוליטיקה
כמו בשאר מדינות ארצות הברית, גם בדקוטה הצפונית ישנה הפרדת רשויות בין הכח המחוקק, המבצע והמשפטי.
הרשות המבצעת מנוהלת בידי המושל שנבחר פעם בארבע שנים. מאז שנת 1992 המפלגה הרפובליקנית מחזיקה במשרה זו. בראש הרשות המבצעת עומד המושל הנבחר. המושל הנוכחי הוא דאג בורגום, רפובליקני שנכנס לתפקידו ב־15 בדצמבר 2016, לאחר שקודמו ג'ק דלמפל לא התמודד שוב. מפלגה זו היא זאת שברוב המקרים ניצחה במדינה בבחירות לנשיאות. המועמד לנשיאות המפלגה הרפובליקנית בדרך כלל נזוכה למרב הקולות במדינה ולקולות האלקטורים (שלושה במספר). בשנת 2004 ג'ורג' ווקר בוש זכה עם 62.9% מהקולות במדינה. מבין כל המועמדים לנשיאות מהמפלגה הדמוקרטית מאז 1890, רק גרובר קליבלנד (1892), וודרו וילסון (1912 ו-1916), פרנקלין ד. רוזוולט (1932 ו -1936), ולינדון ב. ג'ונסון (1964) קיבלו את מרב הקולות במדינה.
חברי הסנאט המייצגים את המדינה הם: ג'ון הובן וקווין קריימר הרפובליקנים.
האספה המחוקקת של דקוטה הצפונית היא גוף בעל שני בתים שהם הסנאט ובית הנבחרים. כל אחד מ-47 המחוזות שבמדינה שולחת סנטור אחד ושני נציגים לבית הנבחרים. הבחירות לאספה מתקיימות פעם בארבע שנים.
לבית המשפט יש ארבע רמות (מהנמוכה לגבוהה): עירונית, מחוזית, כללית ובית משפט לערעורים.
חריסטו סטויאנוב
חריסטו טודורוב סטויאנוב (בבולגרית: Христо Тодоров Стоянов; 1842, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1 ביולי 1895, סופיה, נסיכות בולגריה) היה מהפכן, משפטן ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 כיהן כשר החוץ והדתות ושר המשפטים של נסיכות בולגריה.
קורות חייו
חריסטו סטויאנוב נולד בסופיה. הוא סיים בית ספר תיכון באודסה. בין 1863–1864 הועסק כמורה בסופיה. ב-1868 סיים משפטים באוניברסיטת מוסקבה. בהמשך, סייע למאבקה לעצמאות הלכתית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. ב-1876 עבר סטויאנוב לסמרה והשתתף בארגון יחידות אופלצ'נצי לקראת מאבק בעות'מאנים לעצמאות בולגריה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מונה זמנית למושל הצבאי של סופיה. סטויאנוב השתלב במערכת הפוליטית של נסיכות בולגריה ונבחר לאספה הלאומית הבולגרית הראשונה. בשנים 1880, 1883 כיהן כשר המשפטים של הנסיכות וב-1886 כיהן לזמן קצר כשר החוץ והדתות של בולגריה.
בריאן ליץ'
בריאן ג'וזף ליץ' (באנגלית: Brian Joseph Leetch; נולד ב-3 במרץ 1968) הוא שחקן הוקי קרח אמריקאי מקצועני לשעבר בעמדת מגן. ליץ' שיחק בליגת ה־NHL שמונה עשרה שנים, לרוב בניו יורק ריינג'רס. בין היתר, קבוצתו זכתה בגביע סטנלי בשנת 1994.
ביוגרפיה
ליץ' נולד בקורפוס כריסטי, טקסס, ולאחר זמן קצר עברה משפחתו להתגורר במדינת קונטיקט. אביו של בריאן ניהל היכל קרח, שם בריאן התאמן. בבית הספר התיכון, ליץ' התגלה כמוכשר בבייסבול והוקי קרח. הוא קיבל הצעה מניו יורק ריינג'רס כששיחק בקצות בית הספר התיכון. בשנת 1986 התקבל לבוסטון קולג'. בשנת 1988, לפני כניסתו ל־NHL, ליץ' הצטרף לנבחרת האולימפית של ארצות הברית בהוקי קרח, ולאחר סיום המשחקים האולימפיים התחיל את דרכו בניו יורק ריינג'רס.
בשנת 1992 הפך ליץ' למגן השישי בהיסטוריה, והראשון מארצות הברית, שצבר מעל 100 נקודות בעונה. נכון לסוף 2019, הוא גם האחרון בליגה שהגיע להישג זה. הוא זכה באותה עונה בפעם הראשונה בגביע נוריס. בשנת 1994 זכתה קבוצתו בגביע הנשיאים ובגביע סטנלי, אליפות היסטורית שהריינג'רס זכו בה לאחר 54 שנות בצורת. ליץ' זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף. עם הזכייה, הפך ליץ' לשחקן היחיד מלבד בובי אור שזכה במהלך הקריירה בגביע קאלדר, גביע נוריס וגביע קון סמיית'.
דקוטה הדרומית
דקוטה הדרומית צורפה לברית הפדרלית ב-1889. המדינה נקראת על שם שבט אינדיאני שחי באזור. אחד האתרים המפורסמים ביותר בדקוטה הדרומית הוא האנדרטה הלאומית בהר ראשמור. המדינה הצטרפה לאיחוד ב־2 בנובמבר 1889 יחד עם דקוטה הצפונית. בירת המדינה היא פיר, אך העיר הגדולה ביותר היא סו פולס, שלה אוכלוסייה של 165,000 איש.
מקור השם
מקור שמה נקרא על שם השבטים האמריקנים הילידים של לקוטה ודקוטה סוּ (Sioux).
היסטוריה
אלפי שנים התגוררו אינדיאנים באזור. התושבים הראשונים היו פלאו-אינדיאנים שנעלמו במהלך האלף ה-5 לפנה"ס. במאה ה-18 התגוררו באזור אינדיאנים משבטי אומהה ואריקאה ובעיקר משבטי הסו. במאה ה-18 התיישבו במקום לראשונה אירופאים. ב-1743 הכריזו האחים לברנדייר על המקום כצרפתי כחלק מלואיזיאנה הגדולה. ב-1803 קנתה ארצות הברית את לואיזיאנה הגדולה, כולל דקוטה הדרומית, מידי נפוליאון. לאחר הרכישה הנשיא תומאס ג'פרסון ארגן את משלחת לואיס וקלארק כדי שתחקור את האזור החדש שצורף למדינה. במהלך המאה ה-19 התיישבו באזור מהגרים רבים, ומרביתם הגיעו ממזרח ארצות הברית וממערב וצפון אירופה. רוב המתיישבים הגיעו לאחר קישור הסביבה לקוי הרכבת ב-1873.
האוכלוסייה ההולכת וגדלה והמתחים הפוליטיים הובילו לחלוקת דקוטה לשניים. שני החלקים צורפו כמדינות חדשות לאיחוד ב-2 בנובמבר 1889. ידוע כי בין שתי המדינות התקיימה מתיחות איזו מהן תצטרף ראשונה, אך אין תיעוד בעניין.
לאחר גל בצורת והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, אנשים רבים עזבו את המדינה ואוכלוסייתה הצטמצמה ב-7% בשנות ה-30. זאת לאחר כמה שנים קשות מאוד מבחינת האקלים שפגעו בחקלאות המקומית. אך מלחמת העולם השנייה העלתה את הביקוש למוצרים חקלאיים ולכן הכלכלה במדינה יוצבה. החל משנות ה-60, חלה עלייה בתעשייה המקומית והשירותים הפיננסיים. המדינה עברה מענף דומיננטי אחד (חקלאות) לכלכלה מגוונת אשר משלבת ענפים רבים.
גאוגרפיה
דקוטה הדרומית נמצאת במערב התיכון של ארצות הברית, מדרום לדקוטה הצפונית, מערבית לאיווה ומינסוטה מזרחית לויומינג ומונטנה וצפונית לנברסקה. היא אחת משש המדינות שהשתייכו לרצועת הספר בימי המערב הפרוע.
נהר המיזורי זורם דרך מרכז המדינה בתחילה מצפון לדרום ולאחר מכן בכיוון דרום מזרח. בהמשך המיזורי זורם מזרחה לאורך הגבול בין דרום דקוטה לנברסקה ברבע המזרחי של דקוטה הדרומית.
אקלים
משקעים שנתיים ממוצעים בדרום דקוטה נעים בין תנאים צחיחים למחצה בצפון-מערב המדינה כ־380 מ"מ ועד לח סביב החלק הדרומי-מזרחי של המדינה כ־640 מ"מ, למרות שטח קטן התרכז יצוק בתוך הגבעות השחורות שם יש את כמות המשקעים הגבוהה ביותר עם 760 מ"מ בשנה.
דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית דרום דקוטה בכ־884,659 נכון ל-1 ביולי 2019, עלייה של 8.66% מאז מפקד 2010 ארצות הברית, רק בדקוטה הצפונית, אלסקה, ורמונט וויומינג ישנם פחות תושבים.
נכון לשנת 2019 אוכלוסיית דקוטה הדרומית הייתה מוערכת בכ־884,659, עלייה של 70,479, או 8.66%, מאז שנת 2010. 7.3% מאוכלוסיית דווחו כבני מתחת גיל 5, 24% מתחת לגיל 18 ו- 14.3% היו בני 65 ומעלה. הנקבות מהוות כ־50.2% מהאוכלוסייה. החל במפקד של שנת 2000 דורגה דקוטה הדרומית במקום החמישי-הנמוך ביותר באוכלוסייה וצפיפות אוכלוסין.
מבין התושבים המתגוררים בדקוטה הדרומית 65.7% נולדו במדינה, 31.4% נולדו במדינה אחרת בארצות הברית, 0.6% נולדו בפוארטו ריקו, באזורי האי בארצות הברית, או נולדו בחו"ל להורים אמריקאים, ו -2.3% נולדו במדינה אחרת.
נכון לשנת 2000, חמש קבוצות השושלת הגדולות במדינה הן גרמניות (40.7%), נורווגיות (15.3%), איריות (10.4%), אינדיאניות (8.3%) ואנגליות (7.1%).
נכון ל-2022 דקוטה הדרומית היא המדינה בעלת אוכלוסיית היהודים הקטנה ביותר מבין מדינות ארצות הברית ובה כ-250–300 יהודים בלבד רובם ברפיד סיטי.
כלכלה
ההכנסה לנפש במדינה הייתה 38,865 $ בשנת 2010, מדורגת 25 בארצות הברית, וכן 12.5% ​​מהאוכלוסייה הייתה מתחת לקו העוני בשנת 2008. רשימת "המדינות המובילות לעסקים הטובים ביותר לשנת 2010" של CNBC הכירה בדקוטה הדרומית כמדינה השביעית הטובה במדינה. ביולי 2011 שיעור האבטלה של המדינה היה 4.7%.
תעשיית השירות היא התורם הכלכלי הגדול בדקוטה הדרומית. מגזר זה כולל את ענפי הקמעונאות, המימון והבריאות. סיטיבנק, שהייתה חברת ההחזקות הבנקאית הגדולה בארצות הברית בעת ובעונה אחת, הקימה פעולות בנקאיות לאומיות בדקוטה הדרומית בשנת 1981 כדי לנצל את התקנות הבנקאיות החיוביות. הוצאות הממשלה הן קטע חשוב נוסף בכלכלת המדינה, המספקות למעלה מעשרה אחוזים מהתוצר של המדינה הגולמית. בסיס חיל האוויר של אלסוורת', בסמוך לראפיד סיטי, הוא המעסיק השני בגודלו במדינה.
החקלאות הייתה מרכיב היסטורי מרכזי בכלכלת דקוטה הדרומית. למרות שתעשיות אחרות התרחבו במהירות בעשורים האחרונים, הייצור החקלאי עדיין חשוב מאוד לכלכלת המדינה גם בשנים אלו, במיוחד באזורים הכפריים. חמשת המוצרים החקלאיים היקרים ביותר בדקוטה הדרומית הם בקר, תירס, פולי סויה, חיטה וחזיריים. תעשיות הקשורות לחקלאות כגון עיבוד בשר ישנה גם השפעה כלכלית ניכרת על המדינה. דקוטה הדרומית היא המדינה השישית המובילה בייצור אתנול במדינה.
ממשל ופוליטיקה
כמו בשאר המדינות בארצות הברית, גם בדקוטה הדרומית פועל עיקרון הפרדת הרשויות בין הרשות השופטת, המחוקקת והמבצעת.
בית המחוקקים של המדינה מורכב משני בתים: הסנאט, שבו יש 35 חברים, ובית הנבחרים, עם 70 חברים. המדינה מחולקת ל-35 מחוזות בחירה, עם סנטור ושני נציגים לכל מחוז. הרשות המחוקקת נפגשת פעם בשנה, ביום שלישי השני בחודש ינואר למפגש בן חודש ימים. המושל יכול לכנס מושב מיוחד.
המושל משמש גם כמפקד המשמר הלאומי במדינה, יכול להטיל וטו על החלטות הרשות המחוקקת ולחון פושעים. הוא נבחר לקדנציה בת 4 שנים, ולא יכול להיבחר יותר משתי קדנציות.
המדינה שולחת נציג אחד לבית הנבחרים של ארצות הברית ושלושה נציגים לחבר האלקטורים. הסנאטורים המייצגים את המדינה הם ג'ון ת'ון ומייק ראונדס הרפובליקנים.
בדרך כלל נשלטת הפוליטיקה של דקוטה הדרומית על ידי המפלגה הרפובליקנית. רק אלסקה נשלטה פחות פעמים על ידי דמוקרט. בנוסף, דמוקרט לא זכה לממשל מאז 1974. החל משנת 2016, הרפובליקנים מחזיקים ביתרון רישום בוחרים של 15% על פני הדמוקרטים ומחזיקים ברובם הגדול הן בבית המדינה והן בסנאט המדינה.
למרות הנטייה הרפובליקנית והקונסרבטיבית השמרנית הכללית של המדינה, הדמוקרטים זכו להצלחה בבחירות שונות למדינה, ובמיוחד באלה בהם היו מעורבים נציגי הקונגרס של דקוטה הדרומית בוושינגטון. האינדיאנים האמריקנים נעשים פעילים יותר בפוליטיקה של הבחירות במדינה ובמחוזות. בבחירות 2002, ההצבעה ההודית האמריקאית קידמה את טים ​​ג'ונסון כמועמד הדמוקרטי בהפרש של 532 קולות. עד תבוסתו בשנת 2004, היה הסנטור טום דאשל מנהיג מיעוט הסנאט.
בשנת 2016 דקוטה הדרומית תמכה במועמד הרפובליקני דונלד טראמפ כשניצח את המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון בהפרש של 30%.
השכלה
בשנת 2006, נרשמו 136,872 תלמידים בבתי הספר היסודיים והתיכוניים בדקוטה הדרומית, כאשר 120,278 מתלמידים אלה התחנכו במערכת החינוך הציבורית. ישנם 703 בתי ספר ציבוריים ב-168 מחוזות בתי ספר, המקנים לדקוטה הדרומית את המספר הגבוה ביותר של בתי ספר לנפש בארצות הברית. שיעור סיום התיכון הנוכחי הוא 89.9%, וציון ה-ACT הממוצע הוא 21.8, מעט מעל הממוצע הארצי של 21.1. 89.8% מהאוכלוסייה הבוגרת השיגה תעודת בגרות לפחות, ו-25.8% הם בעלי תואר ראשון ומעלה. שכר המורה הציבורי הממוצע נכון ל-2008 מוערך בכ-236,674 $ והיה הנמוך ביותר במדינה (הממוצע הארצי היה 52,308 דולר). בשנת 2007 חוקקה דקוטה הדרומית חקיקה שעוצבה על פי חוק החינוך האינדיאני למונטנה של כל מונטנה (1999), שהטילה חובת חינוך על היסטוריה שבטית אמריקאית, תרבות ומורשת בכל בתי הספר, מגיל הרך ועד קולג', במאמץ להגדיל ידע והערכה לגבי התרבות האינדיאנית בקרב כל תושבי המדינה, כמו גם לחזק את ההבנה של התלמידים האינדיאנים ואת תרומתם.
בדקוטה הדרומית ישנן שש אוניברסיטאות ציבוריות. אוניברסיטת מדינת דרום דקוטה (SDSU), בברוקינגס, היא האוניברסיטה הגדולה ביותר במדינה, עם 12,831 סטודנטים. אוניברסיטת דרום דקוטה (USD), בורמיליון, היא האוניברסיטה העתיקה של המדינה, ויש לו רק של דרום דקוטה לימודי המשפטים ואת בית הספר לרפואה. במדינה יש גם כמה אוניברסיטאות פרטיות, שהגדולה שבהן היא אוניברסיטת אוגוסטנה שבמפלי סיו.
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1944–1977)
ביוגרפיה
לואי פרדיננד נולד ב-25 באוגוסט 1944 בגולצו, ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה וקירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1967 התגייס לואי פרדיננד לבונדסוור, ובשנת 1972 החל לעבוד כפקיד בבנק, תוך שהוא ממשיך בשירות מילואים בצבא. בשנת 1977 במהלך תמרונים צבאיים, נקלע לואי פרדיננד לתאונה חמורה בין שני כלי רכב, ושתי רגליו נקטעו. לואי פרדיננד לא התאושש מהתאונה, וכעבור כמה שבועות ב-11 ביולי 1977 מת בעיר ברמן.
בנו גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה הפך לראש בית הוהנצולרן לאחר מיתת אביו - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בשנת 1994, והוא ראש בית הוהנצולרן הנוכחי.
משפחתו
ב-24 במאי 1975 התחתן לואי פרדיננד עם דונאטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, בתם של זיגפריד, נסיך קסטל-רידנהאוזן הרביעי ואירנה, רוזנת זולמס-לאובך, ממנה נולדו לו שני ילדים:
דאטסון סוג 15
דאטסון סוג 15 (באנגלית: Datsun Type 15) היא מכונית קטנה מתוצרת יצרנית כלי הרכב היפנית Datsun (שם רשמי: Datsun Motor Corporation) אשר יוצרה בין השנים 1936–1937.
בשנת 1934 השתלטה יצרנית המכוניות ניסאן על Datsun.
קשירה כימית
קשירה כימית היא צורה של קשירה רפואית שבה משתמשים בתרופות או בסמי הרגעה כדי להגביל את חופש התנועה של מטופלים.
העמדה בקהילייה הבינלאומית ובחלק ממדינות העולם מתריעה כנגד החלפת פרקטיקת הקשירה בפרקטיקה של בידוד או מתן תרופות מרגיעות שאינן בשימוש רפואי שוטף – המכונה 'קשירה כימית'. דהיינו, את החשש כי פרקטיקה כוחנית אחת תוחלף באחרת. בעיני גופי זכויות אדם בינלאומיים, ארגונים מקצועיים וכדומה, השימוש באלה דומה רעיונית לשימוש בקשירה ועל כן יש לאסור עליו או למצער להגבילו כשם שנעשה הדבר לגבי קשירה.
בעיה נוספת עם הקשירה הכימית, שהזרקת חומרים כימיים חזקים שלא לצורך למעשה פוגעת בגוף, כמאמר מנהל בית החולים שער מנשה, פרופ' אלכסנדר גרינשפון: "חלק מהמטופלים נמצאים בתנאים קשים. אנחנו לא בעד קשירה כימית, כי היא הורסת את הגוף".
ז'אק סוסטל
ז'אק סוסטל (בצרפתית: Jacques Soustelle; 3 בפברואר 1912 - 6 באוגוסט 1990) היה אתנולוג, סוציולוג ומדינאי צרפתי. סוסטל, שהיה בעל קריירה אקדמית מצליחה לפני מלחמת העולם השנייה הצטרף בתקופת המלחמה לשורות צרפת החופשית. לאחר המלחמה היה סוסטל מאנשי אמונו של שארל דה גול בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. בתקופה זו היה סוסטל פעיל בפוליטיקה הצרפתית ושימש כנציב באלג'יריה. סוסטל היה בין הדוחפים לעלייתו של דה גול לשלטון בשנת 1958, אך לאחר שדה גול הוביל את המהלך ההיסטורי שהביא לעצמאות אלג'יריה, יצא כנגדו, ושהה בגלות בין 1961 ל-1968. לאחר 1968 שב לצרפת, והמשיך בקריירה הפוליטית והאקדמית. הוא נחשב לאחד מגדולי ידידי מדינת ישראל בפוליטיקה הצרפתית.
ילדות ונעורים, קריירה אקדמית מוקדמת
סוסטל נולד במונפלייה למשפחה פרוטסטנטית ממעמד הפועלים. עוד בתקופת בית הספר התיכון התגלה כתלמיד מבריק, והתקבל לאקול נורמל סופרייר שנחשב לאחד ממוסדות ההשכלה המובילים בצרפת. הוא התמחה באנתרופולוגיה של תרבויות אמריקה הקדם-קולומביאנית, ובגיל 20 כבר היה בעל תואר דוקטור. אך היה גם פעיל פוליטית, ובשנת 1935 הקים ועד צרפתי של אינטלקטואלים כנגד הפשיזם. בשנת 1938 התמנה לסגן המנהל של מוזיאון האדם בפריז.
בשירות צרפת החופשית
עם תחילת המערכה על צרפת שהה במקסיקו ולאחר שנודע לו על תבוסת צרפת וכניעתה, הצטרף אל שארל דה גול בלונדון והעמיד את כישוריו לרשות תנועת צרפת החופשית. דה גול הטיל עליו שליחויות דיפלומטיות באמריקה הלטינית. בשנת 1942 הצטרף אל "הוועד הלאומי", מעין ממשלה גולה שהקים דה גול, והחליף את אנדרה דיתלם בתפקיד שר המידע. בתפקיד זה היה אחראי על שידורי המחתרת מן ה-BBC בלונדון וכן מביירות וברזוויל, ומקומות אחרים שהיו בשליטת צרפת החופשית. לאחר מכן, משנת 1943 מילא תפקידים בתחום המודיעין וריכוז פעולות הרזיסטאנס.
בתקופת הרפובליקה הרביעית
לאחר שחרור צרפת, בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית מילא בתחילה את תפקיד הנציב בבורדו בדרגת שר בממשלה, ולאחר מכן את תפקיד שר המושבות. לאחר התפטרותו של דה גול בשנת 1946 פרש מהממשלה. בתחילה היה חבר במפלגת האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטאנס, ובין 1947 ל-1951 היה פעיל ב"מצעד העם הצרפתי", המפלגה הגוליסטית.
בסוף שנת 1952 אירע משבר ממשלתי, שהביא לסיום כהונת ראש הממשלה אנטואן פינאי. נשיא צרפת, וינסן אוריו שקל להטיל על סוסטל להרכיב ממשלה. סוסטל כשל בניסיון, ובסופו של דבר הצליח רנה מאייר להרכיב ממשלה. השתתפותו של סוסטל בניסיון זה עוררה את חמתו של דה גול, ששלל מעיקרה את המערכת המפלגתית של הרפובליקה הרביעית.
בראשית שנת 1955 מונה סוסטל על ידי ראש הממשלה פייר מנדס פראנס למושל הכללי של אלג'יריה. הייתה זו תחילת מלחמת העצמאות האלג'יראית, וסוסטל, שנתפס מחד כגוליסט התומך בפתרון תקיף, אך מאידך כאינטלקטואל בעל חשיבה עצמאית, נתפס כמי שבידו להשקיט את האוכלוסייה המתמרדת, באמצעות עריכת הרפורמות הדרושות שישכנעו את האלג'יראים כי טובתם מחייבת את המשך השלטון הצרפתי.
בתקופתו של סוסטל כמושל החריף המרד והחריפו אירועי הדמים. אלו הגיעו לשיא שלילי ב-20 באוגוסט 1955 ביום דמים בו נהרגו מאות אנשים משני הצדדים. סוסטל העיד כי ביום זה חל שינוי ביחסו לבעיה האלג'ירית, ומאז סבר כי יש לנקוט ביד נוקשה כלפי האוכלוסייה המקומית האלג'ירית בדיכוי המרד.
בתחילת שנת 1956 עם עלייתו לכס ראש הממשלה של הסוציאליסט גי מולה, התפטר סוסטל מתפקידו, והוחלף בגנרל ז'ורז' קאטרו. סוסטל נתפס על ידי המתיישבים הצרפתים כאיש הנוקט יד תקיפה בדיכוי המרד, והתפטרותו התקבלה בהתנגדות. כאשר ניסה לעזוב את אלג'יריה בדרכו לצרפת, חסמו את דרכו עשרות אלפי מפגינים בדרישה שיישאר.
בימיה האחרונים של הרפובליקה הרביעית, היה סוסטל פעיל בחוגי הימין הגוליסטי הצרפתי. הוא הצליח בערעור יציבות הממשלות השונות, בניסיון להביא לשינוי חוקתי, שיעלה את דה גול לשלטון. עם פרוץ מרד הגנרלים באלג'יריה במאי 1958, הושם סוסטל במעצר בית, אך נמלט, יצא את צרפת לאלג'יר, והתקבל שם על ידי הגורמים השונים שחפצו בעליית דה גול, אנשי הצבא הגנרלים ראול סאלאן וז'ק מאסו, והפוליטיקאי לאון דלבק. גורמים אלו עמדו על סף מרד גלוי, והגעתו של סוסטל נתפסה כחציית קו אדום, וכמרידה בממשלה. פעולות חוגים אלו הביאו לעלייתו של דה גול, ובסופו של דבר לקיצה של הרפובליקה הרביעית, ותחילת עידן הרפובליקה החמישית.
הרפובליקה החמישית
על אף שהיה מנאמניו האישיים של דה גול, ועל אף שידו הייתה רבה בעלייתו לשלטון, נתפס סוסטל כקיצוני, ודה גול נמנע, בתחילה, מלצרפו לממשלתו. בסופו של דבר, לאחר התלבטות ארוכה, הוזמן סוסטל לפריז, ומונה לשר ההסברה בממשלת דה גול, שהייתה הממשלה האחרונה ברפובליקה הרביעית.
בספטמבר 1958 ניצל סוסטל מניסיונות התנקשות של טרוריסטים אלג'יראים, שירו במכוניתו כאשר זו עצרה ברמזור ליד שער הניצחון. סוסטל נפצע קל, עובר אורח נהרג, ושלושה אחרים נפצעו.
בסוף 1958 התמודד סוסטל בבחירות בראשות מפלגה גוליסטית בשם "האיחוד למען הרפובליקה החדשה". בממשלתו של מישל דברה, הממשלה הראשונה של הרפובליקה החמישית, שימש כשר במשרד ראש הממשלה לענייני הסהרה, הטריטוריות שמעבר לים, והכוח האטומי, ולמעשה היה סגנו של דברה.
בשנת 1960 כאשר שינה דה גול את טעמו, והחל את המהלך ההיסטורי שהוביל לעצמאות אלג'יריה, החל סוסטל להתנגד לו בגלוי. בתחילה הודח סוסטל מן הממשלה, ולאחר מכן מהממשלה הגוליסטית. סוסטל החל לפעול בגלוי ובמחתרת כנגד דה גול. הוא הצטרף לארגוני הטרור הקיצוניים OAS (Organisation de l'armée secrète - ארגון הצבא הסודי) ו-CRN (Conseil national de la Résistance - מועצת ההתנגדות הלאומית, ארגון בהנהגת ז'ורז' בידו). פעילות זו הביאה לרדיפתו על ידי שלטונות החוק הצרפתים, וליציאתו לגלות שהחלה בשנת 1961. במהלך הגלות שהה בארצות שונות באירופה, לרבות איטליה ושווייץ, ואף ביקר בישראל.
ב-1968 נהנה סוסטל מתוצאות החנינה הכללית ושב לצרפת. הוא חידש את הקריירה הפוליטית שלו. בתחילה התמודד בבחירות מוניציפליות בעירו ליון, והצליח להיבחר. בין 1973 ל-1978 שימש שוב כחבר האספה הלאומית. ב-1978 כשל בניסיונו להיבחר שוב בבחירות.
לאחר הפרישה מהפוליטיקה
לאחר פרישתו מן הקריירה הפוליטית המשיך בקריירה האקדמית, אותה ניהל במקביל. הוא שימש כפרופסור לאנתרופולוגיה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ובאוניברסיטת ליון. ב-1983 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. ב-1990 מת. הוא טמון לצד רעייתו ז'ורז'ט (שמתה בשנת 1999) בכנסיית סן מרטן דה מיריבל בעיר אן.
ידיד ישראל
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו היה סוסטל ידיד נאמן למדינת ישראל. ב-1956 הקים ביחד עם פייר אנדרה, אלפרד קוסט פלורה, מישל דברה ואחרים, ועד פרלמנטרי למען ברית ישראלית צרפתית, ועמד בראשו. בוועד היו פעילים 94 חברי פרלמנט מן השמאל ומן הימין. הוועד כינס עצרות עם בדרישה לחתום על ברית רשמית בין צרפת ובין ישראל.
פעילות הוועד לא הביאה לתוצאות מעשיות. ראשי המדינות הכריזו כי הברית בין המדינות, שהביאה לשיתוף פעולה מעשי ומשמעותי, אינה זקוקה לעיגון פורמלי. נראה כי ישראל חששה מהתקשרות למעצמה קולוניאלית, ואילו צרפת חששה כי הסכם רשמי יגביל את האפשרויות שלה בעולם הערבי. בחוגים רבים נתפסה פעילות זו כברית בין הימין הלאומני הצרפתי בראשו עמד סוסטל, ובין תנועות הימין בארץ, בראשות ידידו האישי של סוסטל מנחם בגין. עם עליית דה גול לשלטון, הביעו דה גול, ולאחריו בן-גוריון, שלילה לגבי רעיון הברית.
סוסטל המשיך להיות תומך נלהב בישראל בכל גלגוליו הפוליטיים. הוא ביקר בישראל עשרות פעמים, לעיתים בראש משלחות סולידריות פרלמנטריות. הוא קיים קשרים אישיים עם מנהיגי המדינה, והיה, בין היתר, ידידם האישי של מנחם בגין ושמעון פרס. בין היתר היה מעורב ביזמתו של פרס להחכיר לישראל את גיאנה הצרפתית שתשמש לה כמושבה, אך בסופו של דבר נדחה הרעיון בשל דמי החכירה, בסך שני מיליון דולר, שנתפסו כגבוהים מדי.
פברוזאורוס
פברוזאורוס (שם מדעי: Fabrosaurus) הוא סוג מוטל בספק של דינוזאור צמחוני בן לסדרה בעלי אגן דמוי עוף. סוג זה התגלה בתצורות אליוט שבלסוטו, דרום אפריקה ותואר בשנת 1964 בידי לאונרד גינסבורג (Leonard Ginsburg). המשמעות של שמו היא: "הלטאה של פאבר", על שם החוקר הצרפתי ג'ין פאבר אשר השתתף במשלחת לגילוי הדינוזאור. הממצאים כללו רק שרידים של שיניים ולסת תחתונה. סוג זה כלל מין אחד - F. australis, שמשמעותו: "דרומי".
לאחר הגילוי הראשוני נוספו גילויים נוספים, מהם אותרו עוד כמה גולגולות מפורקות, חוליות, צלעות ועצמות מפרקים והם עזרו להרכיב שלד יותר מלא מהדינוזאור. מבנה השלד דמה לזה של בעלי אגן דמוי עוף ובמראהו היה דומה לאורניתופוד.
ואולם מרבית החוקרים לא מצאו סימן מיוחד במאפייניו וההנחה היא שהמאובנים שייכים לדינוזאור לסוטוזאורוס, אשר התגלה בדרום אפריקה של תור היורה שלפני 199 עד 189 מיליון שנה. כך סוג זה הוא מוטל בספק.
יאפ
יאפ הוא אי בקבוצת איי קרוליין השייך למיקרונזיה אשר במערב האוקיינוס השקט. האי נחשב למורכב משלושה איים נפרדים אך רצופים מבחינת המבנה שלהם ומוקפים בשונית אלמוגים. הם נוצרו כתוצאה מהתרוממותו של הלוח הפיליפיני ונחשבים ל"איים גבוהים" בניגוד לאטולים. שטח האי מכוסה ברובו בגבעות ובצמחייה צפופה. ביצות מנגרובים משתרעות לרובם של כל החופים. תרבות הילידים של יאפ והמסורות שלהם הן בעלות זיקה חזקה למדינות האחרות של מיקרונזיה.
העיר הראשית של האי היא קולוניה והיא מהווה את בירתה של מדינת יאפ שהיא אחד מארבע המדינות המרכיבות את מיקרונזיה. באופן היסטורי קיים קשר שבטי בין האי יאפ לבין כל 14 האיים המרכיבים את מדינת יאפ. קשר זה מבוסס על הצורך הכלכלי של השגת מזון ועצים לבניית סירות. אוכלוסיית האי נכון לשנת 2000 עומדת על 11,241 נפש בקולוניה ובשאר 10 הרשויות המקומיות שבאי. שטחו הכולל הוא 102 קמ"ר.
מטבעות האבן
האי יאפ ידוע בשל מטבעות האבן הגדולות אשר היו בשימוש בו והידועות בשם "ראי" (Rai stones). אבנים אלה המעוצבות בצורת סופגנייה בעלת חור גדולה עשויות בדרך כלל מקלציט. הגדולות שבהן מגיעות לקוטר של כ-4 מטרים, והקטנות מגיעות לקוטר של 3.5 ס"מ. האבנים הגיעו ליאפ גם מאיים רחוקים כמו גינאה החדשה ומפלאו. ערכן של מטבעות אלה מבוסס על גודלן ועל ההיסטוריה שלהן. בעבר תושבי יאפ החשיבו את ערכן של אבנים אלה מכיוון שהחומר שממנו הן עשויות דומה לקוורץ, וסוג החומר זה הוא המבריק ביותר שהיה מצוי בסביבה. לבסוף הוכרו אבנים אלה כהילך חוקי והיו אמצעי תשלום חובה בסוג עסקאות מסוימות.
מאחר שלא מיוצרות עוד אבנים כאלה, מחירן נשאר קבוע. בני האי יודעים מי בעליהן של כל אחת מהאבנים, אך האבנים לא בהכרח מועברות ממקומן במקרה של העברת בעלות. גודלן ומשקלן של האבנים מקשות על העברתן ממקום למקום (העברתן של הגדולות שבהן מצריכה 20 איש). למרות שהיום ההילך החוקי הוא הדולר האמריקני, האבנים משמשות לעסקאות בעלי אופי מסורתי או טקסי. האבנים יכולות לשמש כאמצעי תשלום בטקסי נישואין, עסקות מקרקעין, או כפיצוי במקרי סכסוך.
יש המשווים את שיטת המסחר באבנים לבלוקצ'יין.
ניווט
תושבי יאפ והאיים הסובבים נחשבו לנווטים בעלי מוניטין באוקיינוס השקט. שייטים מיאפ הפליגו למרחקים מרשימים בסירות הקאנו שלהם ללא עזרת מצפן, ללא ניווט באמצעות כוכבים וללא ניווט באמצעות משטר זרמי הים כמו שהיה נהוג בניווט המיקרונזי והפולינזי. בעידן הפרה-קולוניאלי, תושבי יאפ ייסדו ממלכת איים ושלטו על מה שכיום כולל את איי מדינת יאפ.
מבנה חברתי
החברה ביאפ היא חברה מעמדית מורכבת וכוללת לפחות שבע מעמדות. באופן היסטורי מעמדו של כפר מסוים יכול לעלות או לרדת בהשוואה למעמדם של כפרים אחרים על פי האופן שבו הוא מטפל בסכסוכים בין כפרים. במקרים רבים כפר ממעמד נמוך יצטרך לשלם מס לכפר ממעמד גבוה יותר. בנוסף, טאבו על סוגי מאכלים מסוימים יכול להיות מוטל על כפרים ממעמד נמוך, כלומר, ייתכן שייאסר עליהם לדוג ולאכול סוגי דגים מסוימים. היררכיה זו יכולה להיות גם בין משפחות בתוך הכפר.
עד הגעתם של המתיישבים הגרמנים, שיטת המעמדות הייתה גמישה והיו יכולים לחול שינויים במעמדם של כפרים בהתאם למקרי הסכסוך. עם סוף המאה ה-19 הממשל הקולוניאלי הגרמני, השליט שלום ביאפ ואסר על סכסוכים אלימים. המעמדות של הכפרים ביאפ כיום מבוססים על המצב כפי שהיה עם הגעתם של הגרמנים.
היסטוריה
יאפ התגלה לראשונה על ידי משלחת ספרדית ב-1528. האי תועד שוב על ידי משלחת ספרדית נוספת ב-1543 שסימנה אותו במפות כ-Los Arrecifes, (בספרדית "השוניות".) מאמצע המאה ה-17 ועד 1899 הייתה יאפ מושבה ספרדית שנשלטה מהפיליפינים. ביאפ שכן מרכז קשר גרמני ראשי לפני מלחמת העולם הראשונה ותחנה חשובה לקו טלגרף בינלאומי. האי נכבש על ידי היפנים בספטמבר 1914 והפך לשטח מנדט יפני במסגרת חוזה ורסאי ב-1919. ב-1922 נחתם הסכם בין יפן לארצות הברית שהעניק לזו האחרונה זכויות כלכליות באי.
במלחמת העולם השנייה היה יאפ אחד מהאיים באסטרטגיה האמריקנית של דילוג מאי לאי כדי לכבוש את יפן. יאפ נכבש על ידי האמריקנים בסיומה של המלחמה והוחזק על ידיהם כשטח נאמנות מטעם האו"ם יחד עם כל איי קרוליין עד ל-1986. בשנה זו אוחדו ארבע המדינות, יאפ, צ'וק (Chuuk, עד לינואר 1990 נקראה "טרוק"), פונפאי (Pohnpei, עד נובמבר 1984 נקראה "פונאפי") וקוסראה, למדינה אחת שנקראה המדינות הפדרליות של מיקרונזיה. המדינה החדשה חתמה על חוזה ההתאגדות החופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית ב-1982. תושבי מיקרונזיה יכולים להיכנס לארצות הברית עם הגבלות מעטות.
מטא-קולנוע
מֶטָא-קולנוע (וגם: מטא-סרט, סרט מטא, קולנוע רפלקסיבי, סרט רפלקסיבי; על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית: קולנוע ראי, סרט ראי) הוא סגנון שבו סרט קולנוע הוא הנושא המרכזי של עצמו. הסרט מתייחס לעצמו, למה שהצופה רואה באותו רגע, ועוסק במהות של המדיום הקולנועי, שפתו והקודים שלו. זאת, בניגוד ל"סרט-אודות-סרט", העוסק בעשייתו של סרט אחר. סרט מטא מודע לעצמו ולהיותו יצירה בדיונית, ולכן מונע במתכוון את השעיית הספק ואת אשליית המציאות אצל הצופים, ומסב את תשומת לבם לכך שהם רואים סרט. חוקר הקולנוע הספרדי פרננדו קאנה, תיאר מטא-קולנוע כ"קולנוע המביט בעצמו במראה, בניסיון להכיר את עצמו טוב יותר", והדגיש שהרפקלסיביות היא סממן המגדיר מטא-קולנוע.
המטא-קולנוע מקיים שיח על טבעה של מציאות בקולנוע, תוך שהוא דוחה תבניות קולנועיות כמשוואה של ריאליזם אבסולוטי, וחורג מגבולות שיח המציאות המקובל. על כך כתב הסופר והאוצר דונלד ריצ'י :
היסטוריה
בשנת 1963 טבע המחזאי והמסאי ליונל אבל את המושג "מטא-תיאטרון"  או "מטא-דרמה", בהתייחסו ליצירות מאת שייקספיר, קלדרון, ז'נה, ברכט ובקט, שהשתמשו בטכניקת "מחזה בתוך מחזה". אבל הגדיר מטא-תיאטרון כ"כל רגע במחזה, שבו העלילה או דמות מפגינות מודעות לעובדה שהן חלק מיצירה בדיונית". במחזה "המלט", שייקספיר הניח לגיבור "לביים" ולהנחות הצגה בתוך הצגה, כדי להתייחס בעקיפין לרצח הפוליטי של אביו. ברכט השתמש בתבניות רפלקסיביות כדי לקרוא תיגר על התיאטרון הבורגני שביקש לשכנע שהמחזה "אכן קרה", וכדי לנכר את הצופים מהמתרחש על הבמה, ולחשוף את המניפולציות הרגשיות שמפעיל התיאטרון. מטא-קולנוע הוא עיבוד והרחבה לקולנוע של טכניקות מטא-תיאטרליות, כגון מיז-אנ-אבים, תוך דחיקת אפקטים של מציאות והסבת תשומת הלב לאמצעי המתווך (דהיינו, המדיום הקולנועי).
שורשי המטא-סרט מזוהים כבר בסרט האילם "איש עם מצלמת קולנוע" של דזיגה ורטוב משנת 1929. זהו סרט תיעודי ניסיוני המראה יום בחיי עיר סובייטית מודרנית. אך למעשה, הוא מציג גם את עבודת הצילום והעריכה, וכן את סיפור קהל הצופים באולם. ורטוב השתמש במגוון תחבולות צילום ועריכה שנחשבו חדשניות לזמנן, ויותר משהסרט מספר על עיר, הוא מספר על אמנות ההפקה, ומדובר בסרט אולטימטיבי המתאר את תהליך העשייה שלו עצמו, תוך שהוא דן בשאלה: האם הסרט משרת את הצופים או מנצל אותם? אפשר לראות בכך אנלוגיה לביקורת על משטרים טוטאליטריים: האם משטר משרת את האזרחים, או מנצל אותם? בשנת 2016 הציב אתר האינטרנט "Taste of Cinema" את "איש עם מצלמת קולנוע" בראש רשימת 20 סרטי המטא הטובים בכל הזמנים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית סוגה קולנועית שנודעה כ"מחזמר מאחורי הקלעים", שהציגה "מופע בתוך מופע". אחרי דעיכת תרבות הוודוויל והמיוזיק הול, והתמוטטות תיאטראות ברודוויי עקב השפל הגדול, תפסו את מקומם אולפני הקולנוע של הוליווד, שהציפו את האולמות בסרטים זולים, רבים מהם סרטים מוזיקליים שהציגו נערות מקהלה נועזות, מיניות בוטה ואת דיכאונות השפל, במסווה של כוריאוגרפיה וסיפורי אהבה. את המגמה הוביל הכוריאוגרף באזבי ברקלי, שבשנת 1933 יצר את הסרט "רחוב 42", העוסק בהפקת מחזמר בברודוויי, וחושף לצופים תככים ואהבות מאחורי הקלעים. הסרט נחשב לאב טיפוס של נוסחת "מחזמר מאחורי הקלעים" הקלאסי. בשנת 1976 העלה תיאטרון מטריקס האמריקאי את המחזה "The Great American Backstage Musical" שעוסק בהתפתחות התופעה, ועלילתו מתרחשת בניו יורק ולונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הקולנוע המודרני מרבה לעסוק במדיום הקולנועי, הן כסיפור והן כתהליך של הפקה, משום שהתמונה היא מושא למניפולציה רעיונית ורגשית. דוגמה בולטת לכך היא "האזרח קיין" (1941), המשתמש בעשייה הקולנועית לדיון עם הצופה על המסתורין של כריזמה וכוח. סרטים רפלקסיביים רבים מהווים ביקורת פוליטית, ומבקשים לחשוף את "מאחורי הקלעים" של המעבדה האידאולוגית המייצרת את ה"מציאות", כגון: "מוריאל" (אלן רנה, 1963); "והיה אם..." (לינדזי אנדרסון, 1968); ושני סרטיו של ברנרדו ברטולוצ'י: "אסטרטגיית העכביש" ו"1900" (1970 ו-1976, בהתאמה). הגל החדש הצרפתי והנאו-ריאליזם האיטלקי של שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, קראו תיגר על ההגמוניה האמריקאית בתעשיית הקולנוע, עם סרטים רפלקסיביים אודות עבודת הקולנוען. מקרה ייחודי הוא ז'אן-לוק גודאר, שראה בריאליזם הקולנועי כלי המשמש את ההגמוניה לדיכוי אידאולוגי ולשימור הסדר החברתי הקיים, והשתמש ברפלקסיביות כאמצעי חתרני שנועד לחשוף את המציאות ולהצביע על אפשרות לשנותה, על ידי ביטול שקיפותו הנייטרלית כביכול של מסך הקולנוע, גישה שהתבטאה בין היתר בסרטיו "הסינית"  (1967), "לחיות את חייה" (1962), ו"הבוז" (1963).
הגל הראשון של סרטים אמריקאיים המודעים לעצמם, הופיע בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עם הסאטירות של מל ברוקס ודייוויד זוקר ("שיגעון בחלל" ו"טיסה נעימה", בהתאמה). לצד אלה, החלו ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג ליצור סרטים מרובי מחוות לסרטי שנות ה-30 וה-40, תוך שהם מתבססים על הבנת הצופים את המוסכמות הז'אנריות הנפוצות. בשנות ה-90 נוצרו סרטים אמריקאיים ראשונים שעסקו לא רק בציפיות קהל הצופים ובחיי הקולנוען, אלא אף באופי ובפרקטיקה של העבודה עצמה. "מטריקס" עסק בתמה של פירוק המציאות למרכיבים, והחיים כסטוריטלינג. באותו אופן, "המופע של טרומן" בחן כיצד פרוטגוניסט בתוכנית טלוויזיה מגיב כאשר הוא מתוודע לחוסר הממשות בחייו-שלו.
הקולנוע הפוסטמודרניסטי נוטה להשתמש ברפלקסיביות מתוך אירוניה עצמית: מצד אחד – לשם שעשוע, ומצד שני – לצורך שיווק, ורוב הסרטים נטולי מסר פוליטי ישיר, כגון: "מי ירה בפסנתרן" (פרנסואה טריפו, 1960); "לילה אמריקאי" (טריפו, 1974, כשם הטכניקה הקולנועית של צילום באור יום של סצנות המתרחשות בלילה); "½8" (פדריקו פליני, 1963); "נוסטלגיה"  (אנדריי טרקובסקי, 1983); "שושנת קהיר הסגולה" (וודי אלן, 1985). המטא-קולנוע האמריקאי משגשג מאז העשור הראשון של המאה ה-21, עם סרטים כגון "להרוג את ביל" (קוונטין טרנטינו) ו"התחלה" (כריסטופר נולאן), שהפכו את המטא-קולנוע לסוגה חוצת-סוגות.
טרנטינו וצ'ארלי קאופמן נחשבים למייצגים הבולטים ביותר של המטא-קולנוע האמריקאי במאה ה-21. ב"להרוג את ביל" של טרנטינו נמנו 136 אזכורים של סרטים קודמים. ב"ממזרים חסרי כבוד", הוא שכתב את ההיסטוריה, והפך את אמנות סיפור הסיפורים ל"סיפור שקרים" שמשנים את המציאות כאשר יש "סיפור טוב יותר לספר". טרנטינו נקט בשכתוב מציאות גם ב"היו זמנים בהוליווד" שנחשב לפסגת יצירת המטא שלו. קאופמן ביסס את הקריירה שלו על סוגת המטא. אחרי שבשנת 2002 הוא התבקש לעבד לקולנוע את הספר "גנב הסחלבים" מאת סוזן אורלין, הוא כתב את התסריט ל"אדפטיישן", העוסק בתסריטאי מופרע בשם צ'ארלי קאופמן, המנסה לעבד רומן לסרט קולנוע תוך חשיפת יחסיו עם אחיו התאום הבדוי דונלד, המוכשר פחות אך מצליח יותר, ופגישותיו הבדויות עם סופרת בדויה בשם סוזן אורלין. סרט הביכורים של קאופמן כבמאי, "סינקדוכה, ניו יורק", הוא במידה רבה הצהרת שליחות שלו בתחום המטא-קולנוע.
בעידן התפוצצות המידע, איבד הקולנוע הרפלקסיבי מאופיו הביקורתי, והפך לעיסוק קפיטליסטי. זרם מרכזי בפרסום אימץ גישה החושפת כביכול את התרמית שבמעשה הפרסום, לשם גיוס הגישה המתנגדת לפרסומות כאמצעי פרסום. התבנית הרפלקסיבית משמשת גם לשיווק סרטי קולנוע, באמצעות סרטי מייקינג אוף קצרים, המתעדים את תהליך הפקת הסרט. בטלוויזיה (סרטים ותוכניות) נוספים לעיתים טקסטים שנועדו לפרסם מוצר.
מטא-סיקוול
מטא-סיקוול (Meta-sequel) הוא סרט המשך או ספין אוף, המבהיר שמה שיתרחש מעתה והלאה ביקום המשותף עם היצירה המקורית, הוא בדיוני, אך לא מופרך. על אף שהסרט מוגבל לסוגה המקורית, הצבת העלילה בעולם שונה, מאפשרת ליוצרים להחליט ולבחור מה מהסרט המקורי להכניס לסרט החדש: הסיפור במלואו, בשינוי פרטים מסוימים, או להתעלם כליל מהסיפור המקורי תוך השארת הפרטים. זאת, במקרים שבהם חלקים מהמקור לא מתיישבים כמות שהם, עם קווי היסוד של היצירה החדשה. ב"בחזרה לעתיד 2", כמעט כל המערכה השלישית נעה לעבר סוף הסרט הקודם, תוך שהדמויות צופות בפעולות שהן עצמן ביצעו בעבר. ב"מטריקס: התחייה", שוברת הבמאית לנה וצ'אוסקי את הקיר הרביעי, בכך שהסרט מתייחס הלכה למעשה לקיומו כהמשכון, עשרים שנה אחרי הסרט הקודם.
מטא-אימה
סרטי מטא-אימה (Meta-horror) הם סרטי אימה המייחסים את עצמם באופן מודע לסוגה זו, תוך שהם סוקרים ובוחנים מה נותן להם "אישור" להיות כאלה. במשך השנים התפתחה בתוך סוגת סרטי האימה מטא-נרטיביות, שהתבטאה בהתקדמות ליניארית עקבית בתוך הסוגה, תוך שסרטים מקיימים ביניהם קשר אינטרטקסטואלי, התייחסות הדדית, ואימוץ מוטיבים, ומתבססים פחות על קטגוריזציה היסטורית לפי תאריכים ומעגלי הפקה. שפת ההתייחסות העצמית הפכה לשפה משותפת של קולנועני האימה בינם לבין עצמם, עם הקהל, ועם הסוגה עצמה. בעשור השני של המאה ה-21, נוצרו סרטי אימה עם עלילות "נוסחתיות" לפי כללים שיש לציית להם. על אף שהדבר נושא אופי יותר סאטירי ופרודי, הוא עדיין אפקטיבי, משום שלעלילה יש בסיס. מודעות עצמית של סרטי אימה, תוך שבירת הקיר הרביעי, נועדה בעיקר ללמד את הצופים לקח, כפי שעושה פאול ב"משחקי שעשוע", כשהוא מוכיח את הצופים על ציפיותיהם לסוף עם תפנית עלילתית שתתקבל על דעתם.
פאונד פוטג' כמטא-קולנוע
במידה מסוימת, סרטי פאונד פוטג' יכולים להיחשב כמטא, מכיוון שיוצרי הסרט הם גם דמויות בעלילה. ישנן סצנות שבהן מי שעומד מאחורי צילום הסרט, עובר תהליך של עבודת קולנוענות, כשהוא מסביר לדמויות אחרות – ובתוך כך, גם לצופים – בחירות מסוימות שהוא עושה תוך כדי הצילום. בכך, יוצר הסרט נוטה לשחק בו תפקיד מרכזי.
שיגעון הברייקדאנס
שיגעון הברייקדאנס (באנגלית: 'Breakin) הוא סרט קולנוע בבימויו של יואל זילברג שיצא לאור בשנת 1984. הסרט העוסק בריקודי ברייקדאנס ובשבירת מוסכמות ומסורות. ההשראה לסרט הגיע מסרט תיעודי גרמני בשם 'Breakin' and Enterin (תרגום: פריצה) העוסק בתרבות ההיפ הופ במועדון רדיוטרון שהיה בלוס אנג'לס. רבים מהאומנים והרקדנים המופיעים בסרט 'Breakin' and Enterin שיחקו בסרט שיגעון הברייקדאנס כולל: אייס טי ומייקל בוגלו שרימפ צ'יימברס.
עלילה
קלי (מגולמת על ידי לוסינדה דיקי) היא רקדנית ג'אז צעירה העובדת במסעדת מזון מהיר ומשתוקקת לקבל הכרה כרקדנית. קלי נפגשת עם "אוזון" (מגולם על ידי אדולפו קווינונס) ו"טורבו" (מגולם על ידי מייקל צ'יימברס) - שני רקדני רחוב מוכשרים המשתתפים בקרבות ריקודי רחוב בסגנון ברייקדאנס. קלי מצטרפת אל החבורה ומפתחת רומן עם אוזון. הסוכן של קלי עמל ומנסה לארגן לשלושה מבחני-בד, אך ללא הצלחה. התדמית של רקדני רחוב, לובשי קרעים, בנדנות וצמידי ניטים אינה מטיבה עימם. בעקבות כך, השלושה לובשים חליפות מהודרות וניגשים למבחן בד. בתחילה הבוחנים אינם מוכנים לבחון אותם, אך אוזון אינו מוכן לקבל "לא" כתשובה והשלושה רוקדים למרות מחאותיהם של הבוחנים אשר לבסוף מתלהבים מן הריקוד. בסוף הסרט השלושה משתתפים במופע ריקוד מוזיקלי המבוסס על ריקודי ג'אז וריקודי רחוב.
פרסי בחירת הנוער 2002
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2002 התקיים ב-19 באוגוסט 2002 באמפיתיאטרון גיבסון שבקליפורניה, ושודר בערוץ פוקס. לטקס לא היו מנחים, אולם בריטני ספירס ו-ורן טרויר הציגו את הטקס לצד הופעות האומנים נלי, ג'ניפר לאב יואיט ובי.בי מאק. השחקנית ריס וית'רספון קיבלה את פרס הישג יוצא מגדר הרגיל שהוענק בפעם האחרונה במסגרת הטקס.
עונת 2004 בגביע ליברטדורס
התחרות הסתיימה בניצחון של אונסה קלדס בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 36 קבוצות:
בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-9 בתים, כאשר הקבוצות שסיימו ראשונות בכל בית עלו לשלב השני. לאותן ראשונות התווספו 7 קבוצות שסיימו במקום השני בבתיהן. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה אחת.