cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ונתן וודגייט
קריירה
בין הופעתו החמישית להופעתו השישית בנבחרת הפריד פער של כמעט שלוש שנים, והפעם הראשונה שבה עלה בהרכב הפותח הייתה במשחק הידידות מול נבחרת ספרד ב-7 בפברואר 2007.
באפריל 2007 הודיעה הנהלת מידלסברו על כוונתה להחתים את וודגייט בקיץ תמורת סכום של 7 מיליון לירות שטרלינג. הוא חתם על חוזה עד 2011. באוקטובר 2007 הוא זכה בתואר שחקן השנה של אזור צפון מזרח אנגליה מטעם קרן הנסיך, וגבר על שחקנים מניוקאסל וסנדרלנד. אולם, במהלך משחקי ההכנה לעונת 2007/2008 הוא נפצע והוחלף בהרכב על ידי דייוויד ויטר. ויטר הפגין יכולת טובה שזיכתה אותו במקום קבוע בהרכב, ואילו וודגייט הועבר לטוטנהאם הוטספר תמורת 7 מיליון לירות שטרלינג.
כשהגיע לטוטנהאם הוא קיבל את חולצה מספר 39. הוא ערך את הופעת הבכורה במשחק מול אברטון ב-30 בינואר 2008, והבקיע את שערו הראשון בגמר גביע הליגה מול צ'לסי ב-24 בפברואר 2008, שהיה גם שער ניצחון שזיכה את טוטנהאם בתואר ראשון מאז 1999. הוא אף זכה בתואר השחקן המצטיין של המשחק.
הוא הבקיע את שער הפרמייר ליג הראשון שלו בתיקו 4 - 4 מול צ'לסי בווייט הארט ליין ב-19 במרץ 2008. הוא ענד את סרט הקפטן של טוטנהאם בפעם הראשונה בהפסד לאסטון וילה ב-15 בספטמבר. לאחר הגעתו של הארי רדנאפ מונה וודגייט לתפקיד ממלא מקומו של רובי קין בתפקיד הקפטן. טוטנהאם פתחה את עונת 2008/2009 בצורה רעה, והוא סיפר בתקשורת כי התוצאות יותר גרועות מהתקופה שבה לידס ירדה ליגה. הייתה זו טעות כיוון שוודגייט הועבר מלידס כ-16 חודשים לפני ירידת הליגה בסיום עונת 2003/2004.
בשנת 2011 עבר לסטוק סיטי שם שיחק עונה אחת. ב-6 ביולי 2012 חזר למועדון נעוריו מידלסברו וחתם לשלוש שנים.
רפי וקנין
רפאל (רפי) וקנין (30 באוגוסט 1927 – 27 ביוני 1961) הוא הרוג מלכות יהודי-מרוקאי, שנהרג כתוצאה מעינויים בכלא המרוקאי בגין פעילותו הציונית.
ביוגרפיה
רפי וקנין נולד וגדל בקזבלנקה בשנת 1927. גדל והתחנך בבית ספר של כל ישראל חברים בעיר. בשנת 1947, בהיותו בן עשרים, הגיע לארץ ישראל לבדו דרך אלג'יר למרסיי והתגייס לשירות האצ"ל. וקנין נלחם במלחמת העצמאות בחזית ירושלים במסגרת המח"ל (מתנדבי חוץ לארץ). בתום המלחמה, לאחר ששהה שנתיים בישראל, שב למרוקו. בשנת 1955 גויס לרשת "המסגרת" - שלוחתו של המוסד במרוקו על ידי השליח ארנו (משה ארנון) והיה מראשוני המגויסים. "המסגרת" הייתה אחראית על העלייה, מאמצי ההגנה העצמית וריכוז פעולות תנועות הנוער הציוניות במרוקו.
כינויו המחתרתי של וקנין היה מישל (michel). הוא עבר אימוני נשק בהדרכת השליח יונה זבין, נשלח להשתלמויות צבאיות במונפלייה ונהפך לאחד מבכירי מפקדיה של שלוחת 'לביא', שנוסדה במטרה להגן על היהודים. הוא הגיע פעמיים לישראל, ב-1957 ו-1959, לצורך השתלמות צבאית.
וקנין עבד לפרנסתו כמנהל חשבונות בחברה האנגלית לשיווק מכונות אאטקו (aetco); את הלילות והשבתות הקדיש למען העלייה הבלתי-לגלית, בה פעל במשך שש שנים. בביתו ובמקום מסתור שמר כסף ונשק על מנת לשחד את הערבים שיתנו מידע ודרכונים וכדי להקל את העלייה לישראל. אשתו, מרי, הייתה פעילה גם כן ב"המסגרת" לצד בעלה, והייתה ידועה בשם הקוד "כרמלה".
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956 נאסרה עלייתם של יהודים ממרוקו לישראל. בעקבות זאת נאלצו יהודים לברוח ממרוקו בחשאי בנתיבים ימיים ויבשתיים. בשנת 1961 אחד ממבצעי ההברחה נגמר בטרגדיה, לאחר שספינה שהבריחה עולים יהודים ממרוקו, ספינת "אגוז" ("פיסס"), טבעה במימי הים התיכון. באסון נהרגו כל 44 העולים שנמצאו על הספינה, האלחוטן הישראלי שלה, ואחד מעובדי הצוות הספרדי. טביעת הספינה הייתה לשערורייה בינלאומית שהובילה ללחץ על מרוקו להתיר את כבלי העלייה ולאפשר ליהודים לצאת מהמדינה כחוק. במקביל, "המסגרת" התארגנה ובמבצע חשאי גדול שכונה מבצע "בזק" חילקה אלפי כרוזים בקרב הקהילה היהודית. בכרוזים נכתב:
בעקבות חלוקת הכרוזים התעורר זעם במשטר המרוקאי, והמשטרה החשאית עשתה מאמץ רב כדי לתפוש את מחלקי הכרוזים, תוך חקירה בעינויים של רבים מהם. רפי וקנין, שהיה ממארגני המבצע וממחלקי הכרוזים, נעצר בחודש ינואר 1961 במכוניתו ונשלח למתקן משטרתי, שם נחקר בעינויים. בחקירתו התעקש לא להסגיר את שותפיו למבצע ולכן נחקר בעינויים חריפים במיוחד. מצבו בכלא הוחמר. משם הועבר לבית חולים בקזבלנקה.
ב־26 בפברואר 1961 הלך לעולמו מלך מרוקו מוחמד החמישי ולרגל הכתרת בנו חסן השני הוכרזה חנינה כללית במדינה. מרי, אשתו של וקנין, פנתה לשר הדואר לשעבר ד"ר לאון בן זקן והלה פנה למלך החדש וניתן אישור להעביר את וקנין לפריז. בסוף החודש השאירה מרי וקנין את שלוש בנותיה אצל אחותה, כדי שהשלטונות המרוקאים לא יחשבו שהיא בורחת מהמדינה. בפריז הועבר וקנין לבית החולים על שם נקר. הוא הלך לעולמו ב-27 ביוני 1961 כתוצאה מנזק בכליות שגרמו לו העינויים בכלא. לאחר מותו בבית החולים הצרפתי התאפשר למשפחה לעזוב את מרוקו, וכעבור זמן הם עלו לישראל והשתקעו בה. גופתו של וקנין הועלתה למדינת ישראל וב-11 ביולי 1961 נקברה בטקס ממלכתי בבית הקברות גבעת שאול בירושלים. בהלווייתו השתתפו יו"ר הסוכנות היהודית משה שרת שספד לו, ראש המוסד איסר הראל וראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות ברוך דובדבני.
בשנת 1977 הוכתר ל"הרוג מלכות", תואר שהוענק ליהודים שהוצאו להורג בגלל יהדותם או תפיסתם הלאומית.
על שמו של וקנין קרויים רחוב בתל אביב, גן ציבורי באשקלון ורחוב בהרצליה.
לפרקון
לפרקון, על פי המיתולוגיה האירית, הוא שדון.
אטימולוגיה
למקור שמם יש מספר גרסאות. על פי פטריק דינין, היסטוריון ובלשן אירי, מקור שמם מגיע מהמילה האירית "luchorpan" שפירושה הוא: "ננס, סוג של שדון החי בקרבת מקורות מים". פירוש נוסף למקור המילה הוא: חצי גוף, גוף קטן. מילון אוקספורד מבאר לפרקון כ"שדון-סנדלר".
אופי ואורח חיים
הלפרקון מתואר בסיפורי עם כיצור לא מזיק באופן כללי, אך עם זאת הוא שובב וחובב מעשי קונדס, לעיתים נקשר שמו במעשי תרמית והונאה מתוחכמים שהקנו לו תדמית נכלולית - רודפת בצע.
על פי סיפורי עם אלה הלפרקונים מבכרים את חיי הבדידות, ומתרחקים מהציוויליזציה, אולם קיימות עדויות המצביעות על כך שייתכן שהם נהנים מחברת יצורים קסומים אחרים. קרוב משפחתו של הלפרקון נקרא "קלוריקון", דמותו מופיעה לעיתים רחוקות, הוא חובב משקאות חריפים, מסיבות פרועות, וחיי הוללות. הלפרקונים הם חובבי ממון מושבעים וידועים בעושרם. את אוצרותיהם הם מחביאים במקומות נסתרים מעיני כל, אך ניתן להתחקות אחר עקבות האוצר אם מגיעים אל המקום בו נוגעת הקשת באדמה.
הופעה חיצונית
על פי סיפורי העם ישנם מספר גרסאות ללבושו של הלפרקון, אשר יכלול מעיל אדום או ירוק, מצנפת, מגפיים, ואבזם החגור לגופו, כל הפריטים מעוטרים ברקמות זהב.
הספר "פיות ועמים", המקבץ את אגדות איכרי אירלנד, שראה אור בשנת 1888 מתאר את הלפרקון כיצור גנדרן, לבוש מעיל אדום - ובמרכזו שבעה כפתורים, דמותו עוטה מצנפת מחודדת ושמוטה שיושבי הארצות הצפון מזרחיות נהגו לעטות לראשם.
בפואמה מהמאה ה-18 "הלפרקון; או השדון-הסנדלר" (The Lepracaun; or, Fairy Shoemaker) מתאר בחרוזים ויליאם אלינגהם את מראם: פניהם חרושי-קמטים, הליכתם כפופה, בעלי גיבנת, דומים לאלף מזוקן, משקפיהם שמוטים בקצה אפם, לגופם סינר עור, וחגורת כסף למותניהם. בתיאור זה סטה אלינגטון מהתיאור המסורתי שתיאר את הלפרקון כדמות העוטה גלימת אזמרגד ירוקה המעניקה את הידע למציאת אוצר נסתר.
סמל אירלנד
ברבות הימים הפך הלפרקון לאטרקציה תיירותית ולאחד הסמלים של אירלנד. בפוליטיקה האירית כינו תומכי האיחוד עם הבריטים את מתנגדיהם בביטוי המעליב "דוברי לפרקונית".
אזכורים תרבותיים
הלפרקון מאוזכרים רבות בסרטי קולנוע, סרטי אימה, סרטי אנימציה, ופרסומות, תוך שהם מסמלים בעיקר את אירלנד או מוצרים שמקורם באירלנד. בספר "הארי פוטר וגביע האש", הרביעי בסדרת ספרי הארי פוטר, הלפרקונים מופיעים כמעודדי קבוצת הקווידיץ' של אירלנד במשחק גמר הגביע העולמי בקווידיץ'. לפרקונים עומדים במרכז עלילת הסרט דרבי אוגייל והאנשים הקטנים ובמרכז עלילת סדרת הספרים "ארטמיס פאול".
השילוח (כתב עת)
הַשִּׁלֹחַ: מכתב-עתי חודשי לספרות, למדע ולעניני החיים היה ירחון עברי שנוסד על ידי אחד העם בשנת 1896 באודסה. הוא הוצא לאור בברלין עד 1920, עת עברה המערכת לירושלים, ובה יצא העיתון עד 1926. בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי ציונות, בעיקר מהזרם של הציונות הרוחנית, מאמרים בנושא היסטוריה של עם ישראל ויצירות ספרותיות. מיטב אנשי הרוח והסופרים העבריים של התקופה תרמו את חלקם לאופיו ומעמדו המרכזי של כתב העת בתקופה.
הרקע
"השילוח" יצא בהוצאת הספרים "אחיאסף" במימון עיקרי של קלונימוס זאב ויסוצקי, יצרן התה הגדול ברוסיה, שהיה חובב ציון פעיל ותומך נלהב במשנתו של אחד העם. הוא גם עמד על כך שהעיתון יצא בעריכתו. החוברת הראשונה ראתה אור בחודש חשוון תרנ"ז (אוקטובר 1896). מקום ההוצאה התחלף מדי פעם, עקב בעיות של הפקת רישיון, אך המערכת ישבה בדרך כלל באודסה או בוורשה. בשנת 1920 עברה הוצאת העיתון לירושלים.
השם "השילוח" נבחר על ידי אחד העם כנראה בעקבות שירו של יל"ג "מֵי הַנָּהָר הָעֲצוּמִים וְהָרַבִּים וּמֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאָט", שבו מספר יל"ג על הלך שנוכח לדעת שדווקא מי השילוח הזורמים לאיטם, הם העמוקים והרציניים (הצירוף "מֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאַט" מופיע בספר ישעיהו ח, ו–ז).
אופיו של כתב העת
על אופיו הרציני והמעמיק של "השילוח" ניתן ללמוד ב"תעודת השילוח", מעין הצהרת כוונות שהתפרסמה בגיליון הראשון של כתב העת, ובה מצהיר אחד העם על המגמה והאופי של הירחון: "מטרת כתב העת היא לדעת את עצמנו, להבין את חיינו ולכונן את עתידותינו בתבונה". ואלו יהיו ארבעת ראשי הפרקים העיקריים שיאפיינו את הירחון, מפרט אחד העם:
ההגבלה שקיימת בסעיף הרביעי גרמה לחילוקי דעות רבים בקרב הסופרים והמשוררים של התקופה, מכיוון שנמנעה מהם במה נוספת לפרסום יצירתם, והם ראו בחומרה של אחד העם מעין כפייה לספרות מגויסת. בראש היוצרים המוחים על ההגבלה עמד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ששימש גם כמזכיר המערכת, והחל פולמוס נרחב על הנושא החל מהגיליון השני ואילך. היוצרים המוחים טענו שמדיניותו של העורך תתרום לאטימות של העיתון והעם מכל אפשרות של השפעה תרבותית-אמנותית-אסתטית שעשויה לבוא מחוץ לעולם היהודי, תוך הסתגרות אל תוך עצמנו ומקורותינו.
לאחר שעברה העריכה לקלוזנר, החלו להתפרסם ב"השילוח" גם שירים פיוטיים לשמם, ובראשם מיהר קלוזנר לפרסם את שיריו של שאול טשרניחובסקי, שאחד העם סירב לפרסם אותם מחמת היותם בעלי נופך הלניסטי. אליו הצטרפו במהלך השנים יצירותיהם של י.ד ברקוביץ, י.ל. פרץ, יוסף חיים ברנר, אשר ברש, עגנון, אליעזר שטיינמן, ומאוחר יותר, אורי צבי גרינברג, אביגדור המאירי, חיים הזז, דוד שמעוני, אברהם שלונסקי ואחרים (ראו בסוף הערך רשימה מפורטת)
אחד העם היה עורך קפדני, ולעיתים קרובות ערך וליטש את המאמרים והיצירות בצורה יסודית, כדי שיתאימו לרמה הגבוהה שרצה להשיג. רבים גם התרעמו על הרמה הגבוהה, בטענה שהירחון משתדל להיות אליטיסטי מדי, והדבר הוא בעוכריו. בתוכנו היה הירחון נאמן ברוחו לגישתו הציונית של אחד העם שהטיף להכשרת הלבבות כיעד מרכזי של התנועה הלאומית ולהפיכת ארץ ישראל כמרכז רוחני-תרבותי לעם היהודי. לעומתו, דגל הרצל בפעילות מדינית דפלומטית מיידית להשגת מדינה ליהודים. יחד עם זה הקפיד עורך השילוח שלא להשמיץ בעיתונו את תיאודור הרצל.
ברוך קרוא תולה בהופעת השילוח את תחילתה של ספרות התחייה. השילוח לדעתו היה מורה דרך של תקופה. הוא טיפח את הציונות, את הספרות העברית, את הלשון העברית והעשיר את התרבות העברית. רבים ממאמריו הידועים של אחד העם התפרסמו על גבי השילוח ומיטב אנשי הרוח והיוצרים השתתפו בעיתון. קשה למצוא עוד ירחון שריכז בתוכו כל כך הרבה יוצרים תחת גג אחד, ולכן יש לראות בו כסמל של תקופה.
"השילוח" יצא כסדרו משנת 1896 עד 1926, מלבד הפסקה בת שנתיים במלחמת העולם הראשונה (1915–1917). עד שנת 1918 הייתה המערכת באודסה ובוורשה, והחל משנת 1919 בירושלים.
אישים נוספים שכתבו בכתב העת
שמו של כתב העת מונצח בכמה רחובות בישראל.
בשנת 2016 החל לצאת לאור כתב עת בשם זהה, ששמו נבחר בהשראת "השילוח" המקורי.
2000 (מספר)
2000 (נכתב גם 2,000; במילים: אלפיים) הוא מספר טבעי, עוקב ל-1999 וקודם ל-2001.
לקראת המעבר לשנת 2000, למוצרים שונים ניתן שם הכולל את המילה 2000. לדוגמה - 2000 Windows, נתב"ג 2000.
מיג-23
מיג-23 (רוסית: МиГ-23; קוד דיווח נאט"ו: Flogger - פלוגר (מצליף)) הוא מטוס קרב סובייטי סילוני מהדור השלישי. מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' ששימש כמטוס קרב עיקרי בברית המועצות, במדינות ברית ורשה ועוד. עיקר שירותו היה בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
פיתוח
קודמו של המיג-23, המיג-21 "פישבד", היה מטוס מהיר וזריז, אך מוגבל ביכולותיו המבצעיות בשל המכ"ם הפרימיטיבי, טווח הטיסה הקצר ויכולת נשיאת הנשק המוגבלת שלו, שבמספר דגמים הסתכמה בשני טילי אוויר-אוויר לטווח קצר בלבד. המיג-23 אמור היה להיות מטוס כבד וחזק יותר, אשר יועד לפצות על חולשות אלו ולהוות יריב ראוי למטוסי קרב מערביים, דוגמת ה-F-4 פנטום. מטוס הקרב החדש תוכנן עם מערכת הנשק המתקדמת מדגם S-23 בעלת יכולת להינעל ולשגר טילים לעבר מטרה הנמצאת מעבר לטווח ראייתו של הטייס (BVR).
שיקול חשוב בעיצוב המטוס היו ביצועי ההמראה והנחיתה שלו. מטוסי הסילון הסובייטים של אותה התקופה דרשו מסלולי המראה ארוכים למדי, אשר יחד עם טווח הטיסה הקצר אליו הוגבלו, צמצמו את התועלת הטקטית שלהם; כמו כן בסיסים עם מסלולים גדולים נחשבו לרגישים לתקיפות (כולל תקיפות גרעיניות) לכן הפיקוד העליון העדיף להיות מסוגל לפרוס את מטוסיו לבסיסים ארעיים ונידחים; חלק מדרישות חיל האוויר הסובייטי התמקדו ביכולת מטוס הקרב החדש להמריא ממסלול המראה קצר בהרבה. כמו כן, נדרש שיפור במהירות הטיסה ובכושר התמרון לעומת המיג-21. עקב דרישות אלו, צוות הפיתוח של מיקויאן-גורביץ' שקל שתי ברירות: מנועי מניפה שיספקו דחף אנכי נוסף או כנפיים בעלות משיכה משתנה שהיו תכנון חדיש לאותה עת שהחל מוצא דרכו למטוסי התקופה כגון Tu-22M, F-111, F-14 ואחרים. כיוון שבשנת 1961 פרסם מרכז למחקר אווירו-והידרומכניקה (TsAGI) מאמר בו נקבע שמטוס בעל מנגנון משיכה משתנה יהיה מורכב מדי וכן יסבול הרבה יותר מבלאי והתעייפות החומר. המהנדס הראשי מיקויאן החליט מסיבות פוליטיות לחקור ולנסות את שני הדגמים.
לאב הטיפוס הראשון הותקנו כנפי דלתא וגוף הדומה למיג-21 אך בעל שני מנועי טורבו-מניפה במרכז המטוס, קצת לפני מרכז הכובד וכן שני כונסים בצדי הגוף כדי להתאים למכ"ם הגדול. אב טיפוס זה נקרא “23-01” ונודע גם בכינוי מיג-23PD. עם זאת, כבר בשלב מוקדם נתגלה שתצורה זו אינה מספקת והמטוס לא עבר את שלב ניסויי הטיסה מעבר להמראות ונחיתות, בהם הדגים התנהגות בעייתית. אב הטיפוס השני, המכונה “23-11”, כלל כנף בעלת משיכה משתנה שאפשרה כוונון הכנפיים לזוויות של 16, 45 ו-72 מעלות, והיה מבטיח בהרבה בביצועיו. טיסת הבכורה של הדגם נערכה ב-10 ביוני 1967, ושלושה אבות טיפוס נוספים הוכנו לטיסות ניסוי נוספות ולבדיקת מערכות. בכל הדגמים היו מנועי סילון טומנסקי R-27-300 בעלי דחף 7,850 קילוגרם. ההוראה להתחלת ייצור סדרת מטוסי המיג-23 ניתנה בדצמבר 1967.
למטוסי הקרב המערביים כגון F-111 ו-F-4 הדו-מנועיים הייתה השפעה גדולה על עיצוב המיג-23, אך לעומתם נבחרה תצורה עם מנוע בודד, שהבטיח ביצועים עדיפים. גם ה-F-111 וגם המיג-23 תוכננו להיות מטוסי קרב, אך משקלו הכבד של ה-F-111 הפך אותו למפציץ ומנע ממנו לשמש כמטוס קרב.
פלוגר-B
למערכת זיהוי תת-אדום היה טווח גילוי של 30 ק"מ לערך שיועד כנגד מפציצים בגובה רב, אך טווח קטן יותר כנגד מטרות בגודל מטוסי קרב. המטוס צויד גם בפס תקשורת מסוג Lasur-SMA. החימוש הסטנדרטי הורכב משני טילי אוויר-אוויר מונחי מכ"ם או תת-אדום R-23 לטווח ארוך (AA-7 "אפקס") ושני טילי אוויר-אוויר תת-אדום R-60 (AA-8 "אפיד") לטווח קצר. משנת 1974 ואילך, הותקנו מנשאים כפולים לטילי ה-R-60, דבר שאפשר לשאת עד ארבעה טילים. פצצות, טילים ומארזי תותחים יכלו להינשא לתקיפות קרקעיות. מאוחר יותר, הוסיפו גם התקנים שיתאימו לטילים המונחים ברדיו מסוג Kh-23 "זבזדה" (AS-7 "קארי") לתקיפות קרקע. בנוסף רוב מטוסי המיג הסובייטים הותאמו לנשיאת נשק גרעיני. סך הכל יוצרו בסביבות ה-1,300 מטוסי מיג-23 לחיל האוויר הסובייטי בין השנים 1972-1978. היה זה מטוס הקרב הסובייטי העיקרי החל מאמצע שנות ה-70.
פלוגר-G
מערכות האוויוניקה שופרו גם הן במידה ניכרת. מערכת הנשק הסטנדרטית S-23ML כללה מכ"ם Sapfir-23ML ומערכת תת-אדום מדגם TP-23ML. המכ"ם החדש היה אמין יותר ולו טווח גילוי של כ-65 ק"מ כנגד מטרות בגודל מטוסי קרב. מערכת הניווט כללה טייס אוטומטי חדש ומשופר בהרבה. מערכות רדיו ופס תקשורת חדשות הותקנו גם הן. אב הטיפוס של דגם זה טס לראשונה בשנת 1976 וייצורו החל בשנת 1978.
פלוגר-F
קדמת שלדת המטוס שונתה מעט, אבל מלבד זאת הוא היה זהה לחלוטין לשאר מטוסי המיג-23. כיסא הטייס הוגבה כדי לשפר את הראות, השמשה הקדמית שוריינה וחרטום המטוס חודד ושוטח מטה על חשבון המכ"ם שבמקומו הותקנה מערכת התרעה כנגד איומים מהקרקע מסוג Sokol-23, שכללה מחשב ספרתי, מד מרחק ולייזר להנחיית פצצות מסוג PBK-3. מערכת הניווט והטייס האוטומטי שופרו גם הם כדי לאפשר הפצצה מדויקת יותר. לדגם זה היה תותח מדגם GSh-23L, ומטען וכושר הנשיאה החיצוני הוגדל ל-3,000 ק"ג על ידי חיזוק המנשאים. יכולת ההישרדות של המטוס שופרה על ידי מערכת לוחמה אלקטרונית ומערכת כיבוי אש בגז אינרטי בתאי הדלק. לאב הטיפוס הראשון הותקנה כנף זהה למיג-23S, אבל לדגמים הבאים הייתה כנף "סוג 2" גדולה יותר. השינוי המהותי היה המנוע: במקום ה-R-29, המיג-23B הונע על ידי מנוע סילון מניפה מדגם ליולקה AL-21F-3 בעל דחף מקסימלי של 11,500 קילוגרם. הייצור של הדגם הזה היה מוגבל, מפני שאספקה של מנועי AL-21 הייתה דרושה למטוסי הסוחוי מדגמים Su-17 ו-Su-24. בנוסף, המנוע הזה לא אושר לייצוא. רק שלושה אבות טיפוס ו-24 מטוסי קרב יותר בין השנים 1971-1972.
דגמים מוצעים ושדרוגים
הדגם מיג-23R היה דגם ריגול מוצע של המיג-23. הדגם מעולם לא הושלם. הדגמים MLGD, MLG ו-MLS היו שדרוגים מתקדמים יותר של מטוסי יירוט בעלי מכ"ם חדש וציוד לוחמה אלקטרונית, דומים לאלה של המיג-29. הותקנו עליהם כוונות ירי והם היו למעשה תת-דגמים של הדגם MLD. הדגמים הללו נזנחו לטובת ייצור מטוס המיג-29. הדגם מיג-23K היה מטוס קרב המיועד לנושאות מטוסים המבוסס על הדגם מיג-23ML, והדגם מיג-23A היה מטוס רב-תכליתי המבוסס על פלוגר-K. תוכנן לפתח את הדגם מיג-23A לשלושה תת-דגמים: מיג-23AI, מיג-23AB ו-מיג-23AR. הדגם מיג-23AI היה אמור להיות מטוס יירוט, הדגם מיג-23AB היה אמור להיות מפציץ, והדגם מיג-23AR היה אמור להיות מטוס ריגול וצילום. עם זאת, ביטולה ותכנונה מחדש של תוכנית נושאת המטוסים הסובייטית גרמה לביטול ייצור דגמים אלו ותתי הדגמים שלהם.
פיתוחים מתקדמים אחרים של המיג-23 היו ה-מיג-23MLK שתוכנן עם שני מנועים מדגם R-33 או מנוע אחד מדגם R-100, הדגם מיג-23MD שהיה למעשה דגם של מטוס מיג-23M שהותקן עליו מכ"ם מדגם Saphir-23MLA-2. הדגם מיג-23ML-1 היה דגם שתוכנן סביב מספר מנועים שונים: המטוס יכל לטוס עם מנוע אחד מדגם R-100, מנוע אחד מדגם R-69F או סידור של שני מנועים זהים מדגם R-33. תוכנן לחמש את הדגם בטיל האוויר-אוויר החדש R-146.
בשנות ה-90 המאוחרות, הציעו במיקויאן גורביץ' שדרוג למטוס המיג-23, בעקבות הצעות השדרוג המוצלחות שלהם למטוסי מיג-21. דגם משודרג זה כונה בשם מיג-23-98 וכלל מכ"ם חדש, מערכת ל"א, מערכות אוויוניקה חדשות, תא טייס בעל הנדסת אנוש משופרת, כוונות ירי חדשות ויכולת לירות טילים מתקדמים מדגם Vympel R-27 (המכונים AA-10 "אלמו") וטילים מדגם Vympel R-77 (המכונים AA-12 "אדר").
העלות המשוערת לשדרוג כל מטוס נאמדה בסביבות מיליון דולרים אמריקאיים. הוצעו גם שדרוגים קטנים יותר, שכללו רק שיפור של המכ"ם הקיים מדגם Sapfir-23, התאמה לטילים חדישים ושדרוגים של מערכות האוויוניקה. הוצעה גם הארכת משך החיים של שלדת המטוס. עד היום לא נמצא שוק ממשי לשדרוגים אלה. עם זאת, בשנת 2005, אנגולה שדרגה את מערכת המכ"ם מדגם Saphir שהותקנה במטוסי המיג-23 שלה מדגם מיג-23ML. השדרוג איפשר למטוסי המיג-23 האנגוליים לשגר טילי אוויר-אוויר ואוויר-קרקע חדשים. שדרוג מכ"ם זה הוא ככל הנראה אותו השדרוג של מערכת המכ"ם שהוצעה במיג-23-98.
הכמות הכוללת של מטוסי מיג-23 שיוצרו, על כל סוגי המיירטים, המפציצים ומטוסי האימון, הייתה מעל ל-5,000 מטוסי קרב (לא כולל את דגמי המיג-27), כאשר מתוכם 3,630 מטוסים היו מיירטים.
עלויות
למיג-23 היה יתרון בכך שהוא היה זול למדי לייצור בתחילת שנות ה-80. להשוואה: הדגם מיג-23MS עלה בין 3.6 ל-6.6 מיליון דולר בהתאם לדרישות הלקוח, בעוד שבשנת 1980 מטוס ה-F-16 עלה 14 מיליון דולר, ויריבו המערבי הצמוד ביותר היה מטוס הכפיר C2 הישראלי שמחירו היה 4.5 מיליון דולר.
השירות בחיל האוויר הרוסי
המטוס השתתף במספר תקריות גבול עם איראן לפני נפילת השאה האיראני, בתקרית אחת מטוס מיג-23M הוזנק לעבר זוג מסוקי CH-47C צ'ינוק בגבול איראן טורקמניסטן. המיג הפיל מסוק אחד בעזרת שני טילי R-60. המסוק השני נחת נחיתת אונס לאחר שנפגע מפגז תותחי ארטילריה, בתקרית נהרגו 8 חיילים איראנים. זו הייתה הפעם הראשונה בה מטוס של חיל האוויר הרוסי הפיל מסוק.
המטוס השתתף גם במלחמת אפגניסטן הראשונה בגדודים אוויריים שסופחו לצבא הסובייטי הפולש, ושימשו כמטוסי תקיפה טקטיים נגד כוחות המוג'הידין.
מלחמת לבנון הראשונה
מטוסי המיג-23 הראשונים שהשתתפו בקרב, היו גרסאות יצוא בעלות מגבלות רבות. לדוגמה, לדגם מיג-23MS הייתה חסרה מערכת RWR שנחשבת לבסיסית. לגרסאות היצוא הראשונות הייתה נחיתות מבחינה טכנולוגית, הם היו פגיעים כנגד לוחמה אלקטרונית, תחום שישראל התמחתה בו. למרות זאת, על פי היסטוריונים סובייטים/רוסים, המטוס מדגם מיג-23MS הצליח להפיל מטוסי אויב. בין השאר נטען כי ב-11 ביוני 1982 ירטו שני מטוסי מיג-23MS מטוס קרב ישראלי בעזרת טילי אוויר-אוויר מסוג AA-2, לפני שיורטו בעצמם. אמינות טענות אלו מוטלת בספק, שכן לפי חיל האוויר הישראלי, לא נפגעו מטוסיו בקרבות אוויר במלחמת לבנון הראשונה כלל.
המטוס מדגם מיג-23MS/MF השתתף במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982. דיווחים ישראליים (המקובלים על ידי רוב ההיסטוריונים המערביים) טענו שבמהלך הלחימה האינטנסיבית שבין ה-6 ביוני עד ל-11 ביוני 1982, הופלו 85 מטוסי קרב סוריים בקרבות אוויר על ידי חיל האוויר הישראלי כאשר לישראל לא הייתה אפילו אבדה אחת. לפחות 30 ממטוסי הקרב האלו דווחו כמטוסי מיג-23.
לעומת זאת, טענו מקורות סובייטיים כי הסורים איבדו רק שישה מטוסי מיג-23MF ועוד ארבעה מטוסי קרב מדגם ישן יותר מיג-23MS במהלך תקופת הלחימה בחודש יוני מעל בקאע, בעוד שיתר מטוסי המיג-23 שיורטו על ידי ישראל היו 14 מפציצים מדגם מיג-23BN.
לטענתם מטוסי המיג-23 הסוריים הצליחו ליירט לפחות חמישה מטוסי F-16, שני מטוסי F-4E, ומטוס ריגול בלתי מאויש מדגם BQM-34. מקורות סובייטים/רוסים הצהירו ששלושה מטוסי F-15 של ישראל ומטוס F-4 אחד יורטו בחודש אוקטובר שנת 1983 על ידי הדגם החדש שיובא מיג-23ML, ולא ספגו אבדות מאז. חיל האוויר הישראלי מכחיש את ההפלות האלה והיסטוריונים מערביים מאמינים שסוריה איבדה לפחות שני מטוסי מיג-23ML למטוסי F-15 של חיל האוויר הישראלי בשנת 1985.
מלחמת איראן–עיראק ומלחמת אנגולה
המיג-23 לקח חלק במלחמת איראן–עיראק, אבל קשה לקבוע את תוצאות הקרב שלו עם חיל האוויר העיראקי. מטוסי מיג-23ML קובנים ומטוסי מיראז' F1 דרום אפריקנים התעמתו במהלך מלחמת אנגולה. מפגש אחד הסתיים בכך שמטוס מיראז' התרסק לאחר שהוא נפגע מטיל R-60 שנורה ממיג-23 קובני.
תקריות בלוב
שני מטוסים לובים מדגם מיג-23 יורטו על ידי מטוסי F-14 אמריקאים במפרץ סידרה בתקרית בשנת 1989. במהלך מלחמת המפרץ, חיל האוויר האמריקאי דיווח שהוא ירט 8 מטוסים עיראקים מדגם מיג-23 עם מטוסי F-15.
מחקר מודיעין טכנולוגי
להרבה מדינות יריבות של ברית המועצות הייתה הזדמנות להעריך את ביצועי מטוסי המיג-23.
בשנות השבעים, לאחר היערכות מחודשת של הממשלה המצרית, מצרים מסרה מספר מטוסי מיג-23MS לארצות הברית ולרפובליקה העממית של סין בתמורה לעזרה צבאית. המטוסים האלה עזרו לסינים לפתח את מטוס הקרב J-8II שלהם על ידי שאילת מספר מאפיינים של המיג-23, כגון סנפיר הגחון ופתח יניקת האוויר שלו, ושילובם בפיתוח שלהם. בארצות הברית, דגמים אלה ואחרים שנרכשו יותר מאוחר מגרמניה שימשו כחלק מתוכנית הערכה של יכולתה הצבאית של ברית המועצות.
הטייס הגרמני ליאון ואן מאורר, שצבר למעלה מ-1,200 שעות טיסה במטוס F-16, התמודד מול המיג-23ML בבסיסי חיל אוויר בגרמניה ובארצות הברית, כחלק מתוכנית אימונים של נאט"ו מול נשק סובייטי. הוא הסיק שלמטוס יש עליונות במישור הטיסה האנכי אל מול דגמים מוקדמים של מטוסי F-16, נחיתות מעטה לעומת מטוס מדגם F-16A במישור הטיסה האופקי, ויש לו עליונות ביכולת התקיפה מעבר לטווח-הראייה שלו (BVR capability).
הערכה נוספת של מטוס המיג-23 בדיווחים מישראל ומארצות הברית הייתה שלמטוס יש תצוגה עילית שמשמשת כמסך מכ"ם, המאפשרת לטייס להתמקד היטב במטרות ולעבוד עם המכ"ם בו זמנית. המערכת אפשרה לסובייטים לחסוך בהתקנת מסכי מכ"ם במטוסי המיג-23. מאפיין זה של המטוס הועבר למטוס מיג-29, אף על פי שבמטוס הקרב האחרון הותקנה תצוגת שק"ק בפינה הימנית העליונה שיכולה לשמש גם היא כחלק ממסך מכ"ם.
עריקת מיג-23 וטייסו לישראל
ב-11 באוקטובר 1989 נחת בשעות הבוקר במפתיע במנחת מגידו מטוס מיג-23 סורי מדגם MLD שהמריא משדה התעופה בליי. טייסו, רס"ן בסאם עאדל, רווק בן 34, הצהיר כי ברצונו לערוק לישראל. עאדל ערק במהלך טיסת אימון שביצע עם מטוס מיג-23 נוסף, ועל פי דבריו חצה את הגבול בטיסה מהירה (כ-1,200 קמ"ש) בגובה 50 מטר ובדממת אלחוט מוחלטת.
כעבור מספר דקות מחציית הגבול הוא נחת במגידו. מטוסו היה חמוש בתותח הגחון בלבד ולא נשא טילים. המטוס הועבר לבחינה מעמיקה. ב-29 בינואר 1990 הוא הוטס לראשונה על ידי טייס הניסוי הראשי של חיל האוויר, סא"ל עופר ספרא, שסיפר כי תאוצתו חזקה ועולה על תאוצתם של ה-F-16 וה-F-18 המערביים, אך הנדסת האנוש שלו לקויה ביותר בהשוואה למטוסי המערב.
לאחר 18 טיסות אוחסן המטוס בתל נוף, הועבר לתעשייה האווירית ומשם למוזיאון חיל האוויר.
עריקות אחרות
טייס קובני ערק על מיג-23BN לארצות הברית בשנת 1991 וטייס מיג-23 לובי ערק ליוון בשנת 1981. בשני המקרים, מטוסי הקרב הוחזרו למדינותיהם.
יציאה משירות
כתוצאה משיעור גבוה של תאונות נחיתה בדגמים המוקדמים של המיג-23, מטוס הקרב כונה ברוסית צ'בורשקה על ידי הטייסים הסובייטים, על שם דמות מצוירת שנטתה למעוד וליפול. כשמטוסי המיג-23 נכנסו לשימוש הם נחשבו לעילית של חיל האוויר של הגוש המזרחי. עם זאת, במהירות רבה נתבררו חסרונותיו של המטוס והמיג-23 לא החליף לחלוטין את המיג-21 כפי שיועד. למטוס היו כמה ליקויים שהגבילו את השימוש המבצעי בו ואחזקתו הייתה יקרה לעומת מטוסי מיג-21. חילות האוויר של הגוש המזרחי השתמשו במטוסי המיג-23 שלהם כדי להחליף את מטוסי המיג-17 והמיג-19 המיושנים שעדיין היו בשימוש.
בשנת 1990, מעל 1,500 מטוסי מיג-23 מדגמים שונים היו בשירות מבצעי בחיל האוויר וחיל הנ"מ הסובייטי. עם התפרקותה של ברית המועצות, חיל האוויר הרוסי החל לקצץ את כוחותיו, והוחלט שמטוסי המיג-23 והמיג-27 יועברו לאחסנה. הדגם האחרון של המטוס ששירת את חיל האוויר הרוסי היה מיג-23P, שפרש בשנת 1998.
כשהתאחדו גרמניה המזרחית והמערבית, לא הועברו מטוסי המיג-23 לחיל האוויר הגרמני, ו-12 מטוסי המיג-23 של גרמניה המזרחית הועברו לידי ארצות הברית. כשצ'כוסלובקיה התפצלה לצ'כיה ולסלובקיה, הצ'כים קיבלו את כל מטוסי המיג-23, בהם השתמשו עד לשנת 1998. הונגריה השתמשה במטוסים עד שנת 1996, פולין עד שנת 1999, רומניה עד שנת 2000 ובולגריה עד שנת 2004.
רוב מטוסי המיג-23 של קובה ושל לוב לא טסו שנים.
כמה מטוסי מיג-23 סיימו את חייהם כחלק מאוסף פרטי או כאנדרטת הנצחה למטוס הקרב הזה.
המיג-23 היה מטוס היירוט העיקרי של חיל האוויר הסובייטי בין שנות השבעים לשנות השמונים. הוא הוכיח את עצמו כיריב קשוח מול דגמים מוקדמים של המיג-29 שהוטסו על ידי טייסים מנוסים. האימונים הראו שכאשר הוא הוטס היטב, המטוס מדגם מיג-23MLD יכל להשיג שיעורי הפלה מבטיחים כנגד מטוס המיג-29 בקרב אווירי מדומה, על ידי כך שהוא השתמש בתכסיסי פגע וברח ולא נכנס עם מטוסי המיג-29 לקרב אווירי צמוד. בדרך כלל למטוסי היירוט מדגם מיג-23MLD היה ציור של שיני כריש על חרטום המטוס, ורוב הדגמים האלה הוטסו על ידי טייסים שהשתתפו במלחמת אפגניסטן. בשנות השמונים המאוחרות, מטוסי היירוט האלה הוחלפו על ידי מטוסי המיג-29, שגם עליהם צויר ציור דומה.
כיום
חיל האוויר של וייטנאם לא החזיק מטוסי מיג-23. מטוסי המיג-23 שלו היו למעשה מטוסים של הצי הסובייטי שמוקמו במפרץ קאם ראנא במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
כמו כן, לא ברור מה מצבם של מטוסי המיג-23 של בלארוס. בעוד שכמה מקורות אומרים שהמטוסים היו מבצעיים או לפחות היו מבצעיים ביכולת נמוכה, אחרים טוענים שהמטוסים האלה כבר אינם בשירות.
מפרט טכני (MiG-23MLD פלוגר-L)
על-פי ספר הטייס של ה-MiG-23ML, הדגם יכל לעמוד בקצב פנייה של 14.1 מעלות/שנייה וקצב פניה מידי של 16.7 מעלות/שנייה. הדגם MiG-23ML מאיץ מ-600 קמ"ש ל-900 קמ"ש ב-12 שניות בלבד בגובה של 1,000 מטר. ה-MiG-23 מאיץ בגובה של קילומטר אחד ממהירות של 630 קמ"ש למהירות של 1,300 קמ"ש ב-30 שניות בלבד, ובגובה של בין 10-12 ק"מ הוא יאיץ ממהירות של מאך 1 ל-2 מאך ב-160 שניות בלבד.
חימוש
החימוש של מטוסי ה-MiG-23 התפתח עם שדרוג מערכות האוויוניקה של מטוסי ה-MiG-23 ופיתוחם של דגמי המטוס הנוספים. הדגמים הראשונים שהייתה להם את מערכת בקרת ירי הזהה ל-MiG-21, הוגבלו כך שיכלו לשאת רק טילי R-3 (AA-2 אטול). טיל ה-R-60 החליף את הדגם R-3 במהלך שנות ה-70, והחל מהדגם MiG-23M ואילך החלו להשתמש בטיל R-23/R-24. מטוסי MiG-23 מהדור השלישי יכלו לשגר טיל R-73 כשהפך מבצעי, אך טיל זה לא יוצא עד שייצאו את מטוסי המיג-29. כוונת הירי המוגנת המחוברת לטיל מדגם R-73 הותקנה על תתי הדגמים הניסיוניים של MiG-23MLD שמעולם לא נכנסו לייצור למרות שלכך הוא יועד. הסיבה לכך הייתה שלתתי הדגמים האלו הייתה עדיפות נמוכה יותר לעומת התוכנית המתפתחת לייצור מטוסי ה-MiG-29, וצוות הפיתוח מיקויאן החליט בשל כך לרכז את כל מאמציו בתוכנית ההיא תחת לעבוד על תתי הדגמים של המטוסים MiG-23MLD ו-MiG-23MLDG, שצוידו בכוונות ירי מוגנות ומאז הופסקה העבודה בייצורם. עם זאת כוונת ירי מוגנת מוצעת כחלק מהשדרוג של הדגם MiG-23-98. היו דיווחים על כך שהדגם MiG-23MLD יכל לשגר את הטיל מדגם R-27 לטווח רחוק יותר מאשר במבחני הניסוי, ועם זאת נראה כי רק מטוסי ה-MiG-23 של אנגולה מדגם MiG-23-98 מסוגלים לעשות זאת. השתמשו במטוס MiG-23 כדי לבחון ולשגר טילי אוויר-אוויר מדגם AA-11, AA-10 ו-AA-12 במהלך טיסותיו ומבחני הירי הראשונים שלו. החימוש להפצצה אווירית כלל תרמילי 57 מ"מ, פצצות לשימוש כללי במשקל של עד 500 ק"ג כל אחת, תרמילי ירי וטילים מדגם Kh-23 (AS-7 קארי) המונחים ברדיו. המטוס יכל לשאת עד לארבעה מכלי דלק חיצוניים.
אורי דאובה
ביוגרפיה
דאובה נולד גדל וגר בקיבוץ עין צורים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 2001, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 890 ומונה למפקד מחלקה והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד ולחם במלחמת לבנון השנייה. בין השנים 2009–2011 שימש כמפקד פלנ"ט צנחנים ובהמשך לחם במבצע צוק איתן. בשנים 2015–2017 שימש מפקד גדס"ר צנחנים. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של עוצבת האש. באוגוסט 2019 מונה למפקד חטיבה 226. ב-27 ביולי 2022 מונה למפקד עוצבת ברעם.
שלושת אחיו גם הם קצינים: חנוך דאובה, קצין שריון בדרגת אל"ם, כיהן כמפקד חטיבת קרייתי ובעל עיטור העוז. ניב דאובה קצין בדרגת סא"ל המשמש מפקד גדוד 52 בחטיבה 401. ועידן דאובה קצין בדרגת רס"ן.
חיים אישיים
דאובה נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
יחסי מוזמביק–פורטוגל
יחסי מוזמביק-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה הפורטוגלית. שתי המדינות הן חברות מלאות בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית. מוזמביק הייתה מושבה פורטוגזית עד המאה ה-20. לאחר קריסת השלטון הקולוניאליזם הפורטוגזי, המדינה זכתה בעצמאותה מפורטוגל בשנת 1975.
משואות יצחק (גוש עציון)
משואות יצחק היה קיבוץ בגוש עציון, שנחרב במלחמת העצמאות.
הקמה
הקיבוץ הוקם בשנת ה'תש"ו - 1945 בגוש עציון שבין חברון לבין ירושלים. המתיישבים היו צעירים כבני 20 בממוצע שעלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה מארצות אירופה (הונגריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה), וקיבלו בארץ את חינוכם במוסדות עליית הנוער. ממטרתם הייתה להקים יישוב הארץ ישראל - משואה לזכר קהילות ישראל שהושמדו בגולה. השם "משואות" נועד גם להזכיר את המשואות שהיו משיאים על פסגות ההרים כחלק מקידוש החודש בימי הבית השני. בסוף אוקטובר בשנת 1945 שונה שם הקיבוץ ל"משואות יצחק", על שם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה רבה הראשי של ארץ ישראל, במלאת לו 50 שנה, כאות הוקרה על פעלו למען העם היהודי בארץ ובתפוצות בסוף אוקטובר 1945 התקיים טקס בו נקרא הקיבוץ ע"ש הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה הרב הראשי לישראל. חברי משואות יצחק התמודדו בהצלחה עם קשיי ההתיישבות בהר, בנו בתים ונטעו חורשות ומטעים. בשנת תש"ח, קטעה מלחמת העצמאות את כל התוכניות.
במלחמת העצמאות
גוש עציון נכבש בידי הלגיון הערבי. מלבד לוחמי כפר עציון שנטבחו לאחר שנכנעו, נלקחו שאר תושבי הגוש, ובהם חברי משואות יצחק, לשבי בירדן. הם שהו שם כ-9 חודשים.
הקרב האחרון על גוש עציון
במלחמת העצמאות חולק גוש עציון (הגוש) לשלוש גזרות הגנה. משואות יצחק הייתה חלק מהגזרה המערבית, שכללה, מלבד משואות יצחק, גם את רבדים ואת המשלטים שביניהם. מפקד הגזרה המערבית היה משה יעקובוביץ, חבר משואות יצחק. ב-12 במאי עם שחר החלה מתקפה חזקה של הלגיון הירדני על גוש עציון מכיוון כביש בית לחם – חברון. משה זילברשמידט (מוש), מפקד גוש עציון, נהרג בעת שחיפה על נסיגת חייליו מהמשלט במנזר הרוסי, ואת מקומו תפס סגנו יעקב אלטמן. בהמשך היום הצליח הלגיון להשתלט על משלטים נוספים ולהביא בכך לנתק בין שני היישובים הגדולים של הגוש – כפר עציון ומשואות יצחק – לבין שני היישובים הצעירים – רבדים ועין צורים – ששכנו מצפונם.
כדי למנוע נתק נוסף בין משואות יצחק לכפר עציון, הוציא מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ, כוח של לוחמים שתפס את 'גבעת הסלעים'. כוח זה הצליח להדוף את מתקפות הלגיון ובכך למנוע את תקיפת כפר עציון מכיוון זה. בחסות החשיכה הצליח יעקובוביץ להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן את המשך הקרב ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק. פינוי בית החולים התבצע במהלך הלילה בידי אנשי משואות יצחק שסחבו על גבם את הפצועים ואבטחו את הנתיב דרך 'גבעת הסלעים'. בית החולים שוּכַּן במערות טבעיות במשואות יצחק שנוּקוּ והוכשרו עוד קודם לכך כמקלט אפשרי. בכך ניצלו חייהם של כשישים פצועים ואנשי הצוות הרפואי בהם ד"ר וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי, שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
למחרת בבוקר התחדשה המתקפה על כפר עציון. תחילה הצליחו המגנים להדוף את התקיפות, אך בהמשך הצליחו כמה משוריינים של הלגיון לפרוץ לתוך הקיבוץ והוחלט על כניעה. לאחר הכניעה נערך טבח באנשי כפר עציון ובהם יעקב אלטמן. נחום בן-סירא, חבר משואות יצחק, הצליח להימלט מהטבח ולהגיע למשואות. עם נפילתו של יעקב אלטמן נטל משה יעקובוביץ את הפיקוד ושלח למטה "ההגנה" בירושלים את ההודעה: "מלכה נפלה, נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד. אנו מבקשים טיפול". ('מלכה' היה שם הקוד של כפר עציון).
במשא-ומתן שנערך בלילה בירושלים בין המוסדות הלאומיים, הירדנים, וועדת הקונסולים, נציגי הצלב האדום והאו"ם סוכם שגוש עציון ייכנע והלוחמים יובלו לשבי, ואילו הפצועים והנשים יועברו לירושלים. משואות יצחק הייתה מוקפת בערבים כפריים רבים מהסביבה והיה חשש שינסו לפרוץ לקיבוץ ולטבוח באנשיו, כפי שאירע בכפר עציון. משה יעקובוביץ החליט שאת הכניעה ינהלו בצורה מסודרת ובתיאום מלא עם קציני הלגיון ובכך הבטיח את שלומם של אנשי היישובים שנותרו . עמדות ההגנה סביב היישוב אוישו ואת ספר התורה קברו באדמה ביחד עם ספרי קודש נוספים.
ההליכה לשבי
ביום שישי 14 במאי 1948 החלו חברות וחברי משואות יצחק להתארגן לקראת עזיבת הקיבוץ. חברות המשק ארזו מזון בתיקי החברים המיועדים לשבי לרבות החפצים האישיים היקרים שהונחו בתיקיהם. ההכנות ליציאה התארכו לשעות אחרי הצהריים. חברות המשק החליטו לערוך את השולחנות ולקיים סעודת ליל שבת כהלכתה. באותן דקות עצמן ניצב דוד בן-גוריון בתל אביב והכריז על הקמת המדינה.
לעת ערב הגיעו למשואות קצינים של הלגיון. בתיאום עם מפקד הקיבוץ תפסו חיילי הלגיון את העמדות שסביב המשק והניסו בירי את הערבים הכפריים שהמתינו מסביב. קציני הלגיון נעתרו לבקשתו של משה יעקובוביץ ואישרו להוציא את ספר התורה ואת ספרי הקודש ממחבואם ולקחת אותם לשבי. למרות ההסכם הפצועים, הנשים (ובהן נשים הרות) וגם הגברים הובלו למשטרת חברון תחת אבטחה הדוקה של חיילי הלגיון. בלילה הראשון במשטרת חברון בוצע ניסיון השתלטות על השבויים מצד המנהיגות הערבית המקומית. בבוקר פנה משה יעקובוביץ לקציני הלגיון והם שבו לשלוט על השבויים. את הנשים והפצועים העמיסו על משאיות כדי להעבירם לירושלים – אך בפועל הם הובלו למשטרת בית לחם. השבויים התבקשו על ידי ראש עיריית חברון, מוחמד ג'עברי, לכתוב למוסדות הלאומיים שמצבם טוב. המכתב, בכתב ידו של משה יעקובוביץ, וחתום בידי רוב השבויים הגיע לקיבוץ גלאון ושם זוהה כתב היד בידי מפקדו של משה יעקובוביץ בקורס המ"מים. בכך התקבל אישור לאותנטיות של המכתב והתקבלה רשימה מעודכנת של רוב השבויים. אחרי כשבועיים בהם שהו השבויים במשטרת חברון הודיעו הירדנים כי נגמר להם הדלק לאפיית פיתות לשבויים. משה יעקובוביץ החליט לנצל את ההזדמנות כדי לבדוק האם הירדנים קברו את כל ההרוגים מהקרב האחרון, והציע לגלות להם את מקומן של כמה חביות דלק שנקברו באדמה לפני הקרב. ביחד עם חבר נוסף ממשואות יצחק וחבר מרבדים היו הם המתיישבים האחרונים שביקרו בגוש עציון ההרוס מהקרב וראו שהירדנים עמדו בהבטחתם וקברו את ההרוגים. באותו יום הוחזרו הפצועים והנשים למשטרת חברון וכעבור כמה ימים הועברו כולם למחנה השבויים באום אל ג'מאל. (בנובמבר 1949 הועברו גופות ההרוגים למדינת ישראל ונקברו בטקס רב רושם בהר הרצל ביחד עם הרוגים מקרבות נוספים במלחמת העצמאות).
השחרור מהשבי
הנשים שוחררו כעבור מספר ימים נוספים והועברו לישראל דרך כפר יונה כשהן מחזירות איתן את ספר התורה של משואות יצחק; הגברים שוחררו בהדרגה בכמה קבוצות: בסוף חודש נובמבר 1948 שוחררו פצועים, חולים וקשישים ובהם אהרון מאיר (מאייר) חבר משואות יצחק, שבסוליות נעליו הוברחו מכתבים מהחברים השבויים. השבויים האחרים שוחררו בהדרגה מראשית חודש פברואר ועד לתחילת חודש מרס 1949, והועברו למדינת ישראל דרך מעבר מנדלבאום. אחרון העוזבים את מחנה השבויים היה מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ.
משואות יצחק החדשה
בשובם של חברי משואות יצחק מהשבי בשנת ה'תש"ט - 1949, הם עלו להתיישבות בשנית באזור שפיר - לקיבוץ (שהפך מאוחר יותר למושב שיתופי) באותו שם: משואות יצחק של היום. משואות יצחק צופה במערב על כל שפלת ההר, השפלה התיכונה ומישור החוף מעזה, אשקלון ואשדוד ועד תל אביב. מצפון רואים בבירור את מרכז ירושלים ומערבה עד גבעת הרדאר ונבי סמואל.
חוות משואות
בשנת 2000 הקימו מספר משפחות מאחז בשם "חוות משואות" (נקרא גם "משואות יצחק הישנה") בסמוך לשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק. במקום מתקיים מרכז מבקרים המציג בפני המבקרים את ההיסטוריה של גוש עציון, פינה חמה לחיילים, וכן אולם אירועים ״גוונא״. במקום התקיים פסטיבל אחרית הימים.
אשנונה
אֵשְנוּנָה הייתה ממלכה זעירה, שתחילתה בשומר בתקופת הממלכה הקדומה באלף השלישי לפנה"ס. שרידי ממלכת אשנונה נמצאו במספר אתרים, תל אסמר (Tel-Asmar) שבו שכנה עיר הבירה של אשנונה השוכן כ- 50 ק"מ צפונית-מזרחית לבגדאד. אתר חָפָגֶ'ה, ותל חַרְמַל, האתר של העיר העתיקה שדופום, שבה נמצאו לוחות חרס אשר כללו את חוקי אשנונה. הממלכה שכנה בעמק נהר דיאלא – אחד היובלים של החידקל בחלקה הצפוני של מסופוטמיה הדרומית אשר בעיראק של היום.
היסטוריה
המאפיין את האתרים הוא המשכיות שומרית של תרבויות דרום מסופוטמיה – תרבות ג'מדט נאסר וארך. העיר הייתה מאוכלסת בתקופת ג'מדט נאסר. העיר הייתה עיר גדולה בתקופת הממלכה הקדומה בשומר. עם עליית האימפריה של אכד התנדנדה ממלכת אשנונה בין תקופות של עצמאות ותקופת של שליטת אחרים בה כגון השושלת השלישית של אור ואיסין. אשנונה שלטה בנתיבי הסחר ושימשה לעיתים כשער מעבר בין התרבות של מסופוטמיה ועילם. דרכי הסחר נתנו לאשנונה גישה לסחורות כגון נחושת, בדיל, אבנים יקרות וסוסים. בתקופה הבבלית הקדומה הגיעה העיר לחשיבות, השפיעה על בבל וכבשה את אשור ואת אכלתום. הכיבוש הביא לבריחתו של שמשי אדד הראשון מאכלתום לבבל.
ממלכת אשנונה אבדה את מעמדה כממלכה עצמאית עם כיבושה על ידי חמורבי במאה ה-18 לפנה"ס. בתקופת שלטונו של שמשו-אילונה בנו של חמורבי, ניסתה אשנונה להשתחרר משלטונה של בבל יחד עם ערים נוספות שמרדו בבבל. שמשו הצליח לחסל את המרד בצפון, ואת לוני (Iluni) מלך אשנונה העביר לבבל שם הוצא להורג בחנק. בשנה ה-20 לשלטון שמשו-אילונה, פרץ מרד נוסף באשנונה שלא השלימה עם שליטתה של בבל עליה. הוא יצא עם צבאו להביס את המרד, במסגרת מאבקו הוא הקים גם מבצר בשם "דור-שמשו אילונה" כדי למנוע מאשנונה למרוד שוב. כנראה שבניית המבצר סייעה להשקיט את רוחות המרד. לאחר מכן מתועד במסמכים שהוא תיקן את התשתיות באשנונה והקים מחדש את תעלות המים.
חשיבות הממלכה באה לידי ביטוי בהכרזת כורש. הכתובת בממצא הארכאולוגי מזכירה את ארץ אשנונה יחד עם שושן, אכד ואשור אשר מלכיהם הביאו אליו את מנחתם ונשקו את רגליו.
ארכאולוגיה
האתרים נחפרו בין השנים 1930 ו-1936 על ידי צוות מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בראשותם של הנרי פרנקפורט, סיטון לויד וטורקילד יקובסן (Thorkild Jacobsen). הממצאים כללו כ-1500 לוחות חרס בכתב יתדות. למרות שעבר זמן רב מאז החפירה פרסום הממצאים מהאתר נמשך עד היום. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חפרה בתל-אסמר משלחת עיראקית, ממצאיה עדיין לא פורסמו.
המקדש המרובע
המקדש המרובע שנמצא בתל-אסמר מתוארך לתקופת השושלת הקדומה. נמצא מקדש שלם שכלל בתוכו אזורים פולחניים ספציפיים כולל במות. המקדש נבנה ללא כל פלטפורמה גבוהה. הממצא המפורסם מהמקדש הוא 21 פסלים אשר נמצאו מתחת לרצפה באחד מחדרי המקדש. הפסלים עשויים מטין בגדלים שונים. הגדול שבהם גובהו 76 ס"מ, ובראשו עיניים בוהות וזקן. אחת ההערכות הייתה שפסל זה הוא אל. אחד המאפיינים של הפסלים הוא ידיים אוחזות על החזה בתנוחה שדמתה לתפילה. מבנה הפנים דומה, אפים בולטים במסורת הפיסול השומרית. השונות בין הפסלים היא בלבוש ותספורת. הפסלים כללו פסלי זכרים ונקבות אשר ייצגו את האוכלוסייה. פסלי הכוהנים היו לרוב חסרי שיער. העיניים היו מלאפיס לאזולי. השערת החוקרים הייתה שהפסלים הובאו על ידי אנשים למקדש כמנחות והם נשמרו בגניזה מתחת לרצפה.
המקדש הסגלגל
המקדש נמצא בחָפָגֶ'ה, מתוארך לשושלת הקדומה. המקדש היה מוקף גדרות סגלגליות ומכאן שמו. המקדש היה מקדש שלושה מרחבים (סטיו, אולם, סטיו), זאת בדומה למקדשים שנמצאו בארידו, ארך וכיש בתקופות קדומות יותר. שטח האזור בתוך הגדרות החיצוניות כ-70 דונם. המקדש בנוי לבנים שמחזיקות מעמד בגלל מיעוט הגשמים באזור. השטח בין הגדרות כלל אזורי מגורים לכוהנים, בתי מלאכה שעסקו בנחושת וברונזה. הפיסול נעשה בשיטת השעווה הנעלמת, נמצאו ניטים (סוג של מסמר) אשר מחברים את שני חלקי התבנית שבהם מייצרים את הפסלים.
חוקי אשנונה
בשדופום שהייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של הממלכה, כיום תל אבו חַרְמַל ליד בגדאד, במסגרת חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג העיראקי טהא באקר, נמצאו בשנים 1945 ו-1947 שני העתקים של קובץ חוקים של דארושה המלך האחרון של אשנונה. אלה החוקים הקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית.
פרדוקס השמדת המידע
פרדוקס השמדת המידע, המוכר גם בתור פרדוקס המידע (באנגלית: Information Paradox), הוא פרדוקס פיזיקלי, לפיו מידע הטמון בחומר שנכנס לתוך חור שחור עלול להיעלם בעקבות תהליך ה"התאדות" של חורים שחורים, המכונה "קרינת הוקינג".
מקור הפרדוקס
חלקיק שנמצא במצב קוונטי מוגדר כנושא מידע. על-פי תורת הקוונטים, התפתחות של מערכת קוונטית בזמן מאופיינת תמיד על ידי טרנספורמציה אוניטרית, אשר מעצם טבעה משמרת מידע.
משפט האין-שיער קובע ששלושת הפרמטרים היחידים של החור השחור, שאותם ניתן למדוד מחוץ לאופק האירועים, הם מסה, תנע זוויתי ומטען. לכן, אם החלקיקים המרכיבים את החור השחור נשאו מידע נוסף לפני שנכנסו לתוכו, הרי מידע זה אמור להיות בתוך החור השחור. יש להוסיף שהתהליך הקוונטי של קרינת הוקינג, שבמהלכו מסת החור השחור קטנה, אינו מוציא מידע מחוץ לחור השחור, משום שהחלקיקים המרכיבים קרינה זו נמצאים במצב קוונטי מעורב (מצב השקול לבחירה אקראית בין כל המצבים הקוונטיים האפשריים).
כל עוד החור השחור קיים אנו יכולים להניח שהמידע נמצא בתוכו, אולם עם התאדותו הסופית על ידי פליטת קרינת הוקינג, נשאלת השאלה לגבי מיקום הימצאותו של המידע. אם המידע נעלם, אז לפנינו תהליך לא-אוניטרי ובלתי הפיך, אשר איננו אפשרי על-פי תורת הקוונטים.
דוגמה
נניח שקיימים שני כוכבים מסיביים שאינם טעונים. אחד מורכב מחומר בצורת אטומים רגילים והשני מורכב מאנטי-חומר בצורת אנטי-חלקיקים. אם שני הכוכבים עוברים קריסה כבידתית אז ייווצרו שני חורים שחורים זהים שצופה חיצוני לא יוכל להבדיל ביניהם. כל עוד החורים השחורים קיימים, נוכל להניח כי המידע לגבי הרכבם מצוי פנימה לאופק האירועים, וצופה חיצוני אשר יכול למדוד רק את המסה, את התנע הזוויתי ואת המטען שלהם, יקבל עבור שניהם תוצאות מדידה זהות.
על פי הבנתנו את קרינת הוקינג, היא לא נושאת מידע, ולכן גם היא לא תעזור להבדיל בין "כוכב החומר" ל"כוכב האנטי-חומר". תהליך פליטת קרינת הוקינג יגרום לחורים השחורים להיעלם לחלוטין כעבור זמן מסוים, ונשאלת השאלה אם המידע לגבי הרכבם המקורי של הכוכבים אבד. תשובה חיובית לשאלה זו, הנגזרת מתיאור התהליך, מנוגדת לדרך בה אנו מבינים את מהותם של תהליכים קוונטיים בתור תהליכים משמרי מידע.
מצב המחקר כיום
מזה שנים ידוע שגרסאות מסוימות של תורת המיתרים, הידועות בתור "התאמת AdS/CFT" מציעות פתרונות לפרדוקס. הפתרון שמתקבל הוא שאופק האורעים של חור שחור משמר את המידע שנבלע בחור השחור, ועל כן חלקיקים וירטואליים הנוצרים על אופק האירועים כוללים את המידע, וקרינה שלהם מחוץ לחור השחור - קרינת הוקינג - נושאת עימם את המידע שכביכול אבד. אבל פתרון זה אינו מקובל מפני שהוא תלוי בנוכונותן של תורות אלו - נכונות שאינה מוכחת ומחייבת נכונות של העיקרון ההולוגרפי באופן שאינו מתיישב עם הידוע לנו.
לאחרונה (2022) עלתה אפשרות מעניינת לפתרון הפרדוקס. אם מיישמים את עקרון סכום של היסטוריות, עקרון שמקורו בתורת השדות הקוואנטית השמרנית והמקובלת, על התיאור של יחסות כללית להתנדפות של חור שחור, וכוללים בהיסטוריות (כך גם נעשה בתורת השדות הקוואנטית) גם אפשרויות הכוללות חורי תולעת וירטואליים, מתקבל שהמידע אינו מושמד ונפלט בקרינת הוקינג. אפשרות זו מציגה אותן תוצאות של התאמת AdS/CFT אך ללא הצורך בתורת המיתרים. חורי התולעת מכונים וירטואליים מפני שלמרות שהם כלולים בחישוב, הם לא קיימים בתוצאה - בדומה לחלקיקים וירטואליים.
ההתערבות של הוקינג
הפיזיקאי ג'ון פרסקיל, הטוען כי המידע איננו אובד, התערב על כך בשנת 1997 כנגד סטיבן הוקינג וקיפ תורן. לפי נוסח ההתערבות, על המפסיד למסור למנצח אנציקלופדיה שממנה "ניתן לשלוף מידע על פי הצורך". בשנת 2004 הודה הוקינג בהפסד, אולם הוא לא נימק את השינוי בעמדתו בצורה נהירה. הוקינג שלח לפרסקיל כפרס את האנציקלופדיה של הבייסבול. נכון ל-2014, נותר תורן איתן בעמדתו. כיום ישנם מדענים שטוענים שהוקינג הרים ידיים מוקדם מדי, ארבעה חוקרים: פוליצ’ינסקי ממכון קוולי, ויחד עמו אחמד אלמחיירי, דונלד מרולף וג’יימס סולי מאוניברסיטת קליפורניה, שמו לעצמם לפני כשנה מטרה לברר את העניין. להפתעתו גילה הצוות, שעל פי חוקי הפיזיקה הידועים הם מגיעים לסתירה בשאלת המידע, וזהו בדיוק “פרדוקס חומת האש”. חישוביהם הראו שהמידע הנפלט מהחור השחור אינו עולה בקנה אחד עם אופק האירועים התוחם אותו. במקומו מצויה אי-רציפות בוואקום שמתגלה כחלקיקים אנרגטיים - מעין חומת אש - המסתתרת בתוך החור השחור. משמעות קיומה האפשרי של חומת אש היא שאופק האירועים, שעל פי תורת היחסות הכללית הוא מרחב ריק, הוא מקום מיוחד שאיננו מתנהג לפי עקרונותיו של איינשטיין.
קישורים חיצוניים
גדעון לב, [https://www.haaretz.co.il/science/physics/.premium-MAGAZINE-1.10262584 סטיבן הוקינג ניסח פרדוקס לפני עשרות שנים. פיזיקאית מישראל מצאה מפתח לפתרון], באתר הארץ, 24.11.2021
זיפים סינתטיים
זיפים סינתטיים הם פיתוח מלאכותי מעשה ידי אדם של שערות זעירות עם תכונת דבק יבש, המאפשרות אחיזה על גבי משטחים שונים.
רקע
פיתוח זיפי שיער עם דבק יבש שייך לתחום הביומימטיקה המנסה לחקור את אופן פעילותו של הטבע על מנת לקבל השראה ממנו ולעיתים אף לחקותו באמצעות יצירת טכנולוגיה לצורך פתרון בעיה אנושית. במשך השנים בוצעו מחקרים רבים העוסקים בקווצות השיער הנמצאות על בהונות השממית ועל רגלי חרקים שונים, ובעקבות מחקרים אלו פותחו שורה של דבקים ביומימטיים בעלי תכונות מיוחדות. נמצא כי על חמש אצבעות הרגליים של השממית קיימות שערות אלסטיות המחולקות למבנים ננומטריים המאפשרות לשממית לטפס על קירות אנכיים ולהידבק כמעט לכל משטח. קווצות השיער הללו מתפצלות על שטח מזערי ברמה ננומטרית אשר נקרא "spatulae" בגלל דמיונו ל-"spatulas" (=מרית).
בשנת 2000 התגלה שמנגנון ההיצמדות של השממית הוא באמצעות כוחות ואן דר ואלס, הקרבה המוחלטת של ה"מרית" אל משטח כלשהו על ידי כוחות ואן דר ואלס מספיקה היא לבד כדי לספק את כוח ההדבקה המיוחד של השממית. פיתוחים בתחום זה צפויים להניב משפחות של חומרי דבק עם תכונות העשויות למצוא את יישומם בפיתוח אמצעי הגנה הנדבקים בקלות לצורכי רפואה וספורט.
מנגנון פעולה
שממיות ידועות ביכולתן היוצאת דופן להיצמד ולרוץ על כל משטח אנכי ותקרות (לא כולל טפלון). עם זאת בהונות השממית לא נדבקות כדבק כימי, אלא יכולות להתנתק מהמשטח במהירות. הן מותירות את הבהונות שלהן די נקיות אפילו בנוכחות מזהמים יומיומיים גם ללא כל טיפוח. שתי הרגליים הקדמיות של השממית מסוגלות לעמוד מקביל למשטח בכוח של 20.1 ניוטון. בעזרת כריות רגליים ששטחן 227 מילימטר רבוע, זהו כוח הגדול פי 40 ממשקל השממית. מדענים עוסקים בחקר סודות הדבקה יוצאת דופן זאת עוד מהמאה ה-19.
טכניקות ייצור הדבק המלאכותי
תהליך ייצור קווצות השיער הננומטריות באופן מלאכותי נעשה באמצעות פוטוליתוגרפיה במהלכן מקרינים אור דרך מסיכה על מצע רגיש לאור (פוטורזיסט), ובסדרה של תהליכים כימיים יוצרים את התבנית הרצויה על המצע. החומר הנפוץ ביותר לייצור הדבק הוא ננו-צינוריות פחמן (carbon nanotubes).
אלפא ואומגה
אלפא ואומגה (האות הראשונה והאות האחרונה באלפבית היווני, בתרגום לעברית לעיתים "אלף ותיו") הוא סמל וביטוי נוצרי שמקורו במספר מקומות בספר חזון יוחנן בברית החדשה, המייצג את אלוהים, לדוגמה:
משמעות הביטוי היא 'הראשית והאחרית'. רוב הזרמים הנוצרים רואים באלפא ואומגה סמל לאל האב ולישו, בהיותם פנים שונות של האלוהות האחת. בהקשרו של ישו, נחשב הסמל כמבטא את רעיון הקדמוניות והאין-סוף שלו: "אשר נולד מן האב לפני כל הדורות... ושוב ישוב בהוד לשפוט את החיים ואת המתים ולא יהיה קץ למלכותו".
אפשר שלביטוי מקור תרבותי-צורני-לשוני עוד בנבואות ישעיהו:
הביטוי משולב בסמלים נוצריים רבים. התיעוד המוקדם ביותר לאות אומגה כסמל לסוף מצוי בכתובת הנצחה רומית משנת 295, אך לא ברור אם ניתן להתייחס לתיעוד זה כמייצג את המשמעות הנוכחית של הסמל. בשנת 364 הופיע הסמל במתכונתו ובמשמעותו הנוכחית, וצבר פופולריות רבה. הסמל הופיע בדרך כלל במשולב עם סמלים אחרים, פעמים רבות עם סמל הכי רו, והוא מקובל מאוד בסמלים דתיים וחילוניים נוצריים עד היום.
הביטוי מופיע גם בשירים דתיים נוצריים, למשל:
סמי די
סמי די (.Samy D) (נולד ב-1968) הוא אמן קרמיקה ומעצב ישראלי, יליד צרפת.
ביוגרפיה
סמי די נולד במרסיי בשנת 1968, בשם שמואל דויד כהן, כבנם של גילה ארקין וג'ורג'-אדוארד דה קזאלה, נהג מרוצים ממשפחת בנקאים צרפתית. רק אחרי מותו בשנת 1988 גילה שאביו אלברט כהן אינו אביו הביולוגי. באותו שנה גם נפטרה אחותו.
את השכלתו רכש במסלול לעיצוב תעשייתי ועיצוב פנים במכון הטכנולוגי חולון. עבודותיו מאופיינות בשימוש בפורצלן לימוז' ובשימוש בעיטור זהב וכן שימוש בקיטש כמקור לעיצוב יצירותיו. עד לשנת 2011 פעלה ברחוב שבזי בנווה צדק חנות שמכרה את יצירותיו של די. במשך השנים עיצב סדרות כלים ייחודיות לחברות שונות, ביניהן סט כלים עבור המחלקה הראשונה של אל על.
יצירותיו הוצגו בגלריות בישראל ובעולם כגון מוזיאון חיפה לאמנות, במוזיאון ארץ ישראל ובתערוכת SOFA בשיקגו.
היסטורית תערוכות
{|width="100%" style="background-color: transparent;"
דגנית שטרן-שוקן
דגנית שטרן-שוקן (נולדה ב-1947) היא צורפת, מעצבת תכשיטים ופרופסורית לעיצוב. היא הקימה את המחלקה לעיצוב תכשיטים במכללת שנקר, עמדה בראשה במשך 9 שנים וכיהנה כראש התכנית לתואר שני בעיצוב עד שנת 2016.
שטרן-שוקן הציגה מעבודותיה בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה, זכתה בפרסים רבים ויצירותיה כלולות באוספי גלריות, מוזיאונים ואספנים פרטיים.
ביוגרפיה
שוקן שטרן נולדה בקיבוץ עמיר. היא בוגרת תואר ראשון בעיצוב תעשייתי ועיצוב סביבתי מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, ותואר מוסמך בעיצוב (M.Des) מאוניברסיטת מידלסקס בלונדון.
בדירוג "100 המשפיעים על התרבות הישראלית", שערך עיתון "הארץ" ביולי 2013, בחר בה יובל סער כאחת מעשרה האישים המשפיעים על העיצוב הישראלי. בנימוקיו נאמר כי "כשבוחנים את עולם הצורפות המקומי, כמו את תחום מלאכת היד (הקראפט), ניכרת השפעתה הנרחבת של דגנית שטרן שוקן... היא פועלת להביא להכרה בתחום כשדה עיצובי לכל דבר, לא רק כזה המזוהה עם אופנה וצרכנות".
ב-2021 יצא לאור ספרה "How Many is One", המסכם ומתעד את עבודתה לאורך עשורים. בספר היא מפרטת את האני מאמין האמנותי שלה ומתייחסת לסוגיה "איך גורמים לסטודנטים להיות אזרחים קשובים, מגיבים, שלא מנסים לעשות רק תכשיטים יפים".
תערוכות בהשתתפותה
ב-2003 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד של שטרן-שוקן, שכיהנה באותה עת כראש המחלקה לעיצוב תכשיטים בשנקר. את התערוכה, "כמה הם אחד", אצרה מאירה יגיד חיימוביץ.