cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וואפא
וואפא (בערבית: وفا, בראשי תיבות של وكالة فلسطين للانباء, בתעתיק: וכאלת פלסטין ללאנבאא', קרי: סוכנות הידיעות הפלסטינית), הידועה גם כסוכנות הידיעות הפלסטינית, היא סוכנות הידיעות של הרשות הפלסטינית, אשר נקראה בשנים שלפני הקמת הרשות הפלסטינית "סוכנות הידיעות של אש"ף". וואפא מספקת חדשות וידיעות מהשטחים, מישראל ומהמזרח התיכון בערבית ובאנגלית, והחל מ-17 ביוני 2009 גם בעברית.
משמעות המילה הערבית "וואפא" היא "נאמנות", וזהו שם נפוץ בקרב נשים בעולם הערבי. גם בשפת אורדו פירושה "נאמנות", ומשתמשים בה כמילה נרדפת לאהבה בשירה רומנטית.
חמד עמאר
חמד עמאר (בערבית: حمد عمار; נולד ב-5 בנובמבר 1964) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, המכהן כחבר הכנסת מטעם ישראל ביתנו. בעבר כיהן כשר בלי תיק.
קורות חיים
נולד לאב אזימי ולאם אנישי. שירת בצה"ל בשנים 1982–1986. עבד כעוזרו של אביגדור ליברמן בעת שזה כיהן כשר התשתיות הלאומיות ושר התחבורה. ב-1998 הוצב במקום השני ברשימה עצמאית למועצת העיר שפרעם. הרשימה קיבלה 2 מנדטים ועמאר נבחר לחבר במועצת העיר שפרעם. הוא כיהן בתפקיד זה עד הבחירות הבאות ב-2003. ייסד את עמותת תנועת הנוער הדרוזי בישראל ואת העמותה לאמנויות לחימה בישראל, והוא אמן קראטה בעל חגורה שחורה דאן 5 בקראטה בסגנון שוטוקאן.
בעל תואר ראשון במדעי החברה ממכללת צפת. סיים לימודי משפטים במכללת שערי משפט.
עבד ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים. שובץ במקום ה-12 ברשימת ישראל ביתנו לקראת הבחירות לכנסת ה-18, במקום ה-10 ברשימה המשותפת הליכוד - ישראל ביתנו לבחירות לכנסת ה-19, ובמקום החמישי ברשימת ישראל ביתנו לבחירות לכנסת העשרים ובכולן הוא נבחר לכנסת.
לאחר כניסת המפלגה לממשלת ישראל ה-34 נבחר עמאר לשמש כסגן יושב ראש הכנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 שנערכו במרץ 2019 הוצב עמאר במקום השישי ברשימת המפלגה ולא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת ה-22 שנערכו בספטמבר של אותה שנה הוצב עמאר בשנית במקום השישי. בבחירות אלו זכתה המפלגה לשמונה מושבים ועמאר נבחר לכהונה רביעית בכנסת. בבחירות לכנסת ה-23 שנערכו במרץ 2020 הוצב בפעם השלישית במקום השישי ונבחר שוב. בכנסת ה-23 הוא כיהן כסגן יו"ר הכנסת מטעם מפלגתו.
עם הקמת הממשלה ה-36 הוא הושבע לתפקיד שר במשרד האוצר, תחת יו"ר מפלגתו אביגדור ליברמן שכיהן כשר האוצר. בפועל, התיקון לחוק היסוד שנועד להסדיר את מעמדו לא התקבל, ולכן הוא נחשב כשר בלי תיק. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב שוב במקום השישי ברשימת ישראל ביתנו לכנסת ונבחר לכנסת.
חיים אישיים
עמאר נשוי ואב לשלושה ילדים. תושב העיר שפרעם.
צ'אנגן CS35
צ'אנגן CS35 הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile, אשר מיוצר משנת 2012 ועד היום.
אדי קבטנר
אדי קבטנר (נולד ב-24 באוקטובר 1987) הוא שחקן, במאי, עורך, דוגמן, ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
אַדִי קְבֶטְנֶר נולד בשם ולדיסלב בברית המועצות בשנת 1987, ועלה לישראל בשנת 1990.
בן יחיד להורים שהכירו באקדמיה למשחק בברית המועצות. אביו רומן היה חלק מצוות ההקמה של תיאטרון גשר ובהמשך היה בו מנהל אדמיניסטרטיבי, תפעול והפקות. מפיק שם הצגות ומכהן בתפקיד הסמנכ"ל לפרויקטים מיוחדים. הוא גם שיחק שם כשחקן מחליף בשלושה תפקידים בעבר. אמו לָאוּרָה היא מורה לפיתוח קול ולפסנתר וזמרת שהשתתפה בעבר במופעים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בישראל ומחוצה לה, ושיחקה גם היא בתיאטרון גשר. לכן גדל קבטנר מאחורי הקלעים ואף עבד כסדרן במקום במשך שלוש שנים.
בשנת 2004 הצטלם למסע פרסום עבור חברת האופנה "תמנון". בשנת 2005 הצטלם למסעות פרסום עבור רשת חנויות הספורט "מגה ספורט" וחברת האופנה "Lee Jeans". בשנת 2006 הצטלם למסע פרסום עבור רשת לבגדי תינוקות "AVG", וכן שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים" של הזכיינית רשת. באותה שנה השתתף בקליפ לשיר "Rhythm By Rhythm" של להקת פרויקט מוזאיק.
שירת כקצין צה"ל בין השנים 2010-2006 בתור מ"מ בבסיס טירונים ניצנים.
בשנת 2010 החל ללמוד משחק בבית הספר למשחק של ניסן נתיב (מחזור מ"ח), ובשנת 2013 סיים את לימודיו. במהלך הלימודים שיחק בהצגות "המתלבט" (חנוך לוין), "מהומה רבה על לא דבר" (ויליאם שייקספיר), "בשפל" (מקסים גורקי), "", ו"מלכה" (ג'ייסון דנינו-הולט).
בשנת 2013 הנחה בערוץ 9 את התוכנית "בוקר טוב ישראל". בשנת 2014 יצר והיה למנחה הראשון של תוכנית התרבות היומית בעברית "האנגר 9" בערוץ 9, ושיחק בהצגת הילדים "הגמדים מתחת לשמיכות" בתיאטרון חיפה. בהמשך הצטרף לתיאטרון גשר, עם תפקידו הראשון במחזה "הדיבוק" (ש. אנ-סקי) בבימויו של יבגני אריה. באותה שנה החל לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה "מתים לרגע" של HOT, דמותו של סלאבה, סטודנט מצטיין לרפואה שבעקבות ניסוי רפואי מסוכן מתגלגלת לתוכו נשמה של זאב.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "איפה אתה חי?" לצד רבקה מיכאלי, לירז צ'רכי, עדי הימלבלוי, טוביה צפיר וענת עצמון.
בשנת 2016 הצטלם לעונה השנייה של הסדרה "מתים לרגע". באותה שנה התארח בעונה השנייה של הסדרה "בני ערובה" בתפקיד דודי.
בשנת 2017 השתתף בסדרה "חברות" בתפקיד אורח. באותה שנה ערך, ביים והשתתף בסרטון בנושא הטרדות מיניות בשם "ישיבת מטכ"ל".
דיק סוויט
ריצ'רד "דיק" סוויט (באנגלית: Richard "Dick" Savitt; 4 במרץ 1927 – 6 בינואר 2023) היה טניסאי יהודי-אמריקאי, בשיאו דורג במקום ראשון בעולם (1951).
סוויט זכה ב-2 תוארי גראנד סלאם ביחידים בשנת 1951, באליפות אוסטרליה ובאליפות וימבלדון. הוא אף השתתף במכביה השישית (1961) וזכה בשתי מדליות זהב ביחידים ובזוגות גברים.
קורות חיים
סוויט נולד וגדל בבייאון ניו ג'רזי, בן למשפחה יהודית. בהמשך עבר עם משפחתו להתגורר בטקסס. הוא לימד את עצמו לשחק טניס בגיל 14 ומעולם לא למד באופן מסודר. הוא הצטיין גם במשחק הכדורסל. בשנת 1945 הצטרף לצי האמריקאי. בהמשך למד באוניברסיטת קורנל. שתי פציעות גרמו לו לסיים את קריירת הכדורסל שלו.
1950
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1950 הגיע סוויט לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לארתור לרסן מארצות הברית ב-4 מערכות (6-2, 10-8, 7-9, 6-2) שלבסוף זכה בתואר.
אלוף אוסטרליה
באליפות אוסטרליה שנערכה בסוף ינואר 1951 זכה סוויט בתואר ביחידים לאחר ניצחון במשחק הגמר על קן מקגרגור מאוסטרליה (דורג 3) ב-4 מערכות (6–3, 2–6, 6–3, 6–1). הוא ניצח בשלב רבע הגמר את ג'ון ברומיץ' מאוסטרליה (דורג 6) ב-3 מערכות (4-6, 3-6, 1-6) ובשלב חצי הגמר את פרנק סג'מן מאוסטרליה שדורג 1 בעולם ב-5 מערכות (6-2, 5-7, 6-1, 3-6, 4-6).
באליפות צרפת שנערכה בתחילת יוני אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לירוסלב דרובני מצ'כיה ב-5 מערכות (1-6, 6-8, 6-4, 8-6, 6-3) שלבסוף זכה בתואר. בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע למשחק הגמר ביחד עם גרדנר מלוי מארצות הברית והם הפסידו לקן מקגרגור ופרנק סג'מן ב-4 מערכות (2–6, 6–2, 7–9, 5–7).
אלוף וימבלדון
באליפות וימבלדון שנערכה בתחילת יולי 1951 זכה סוויט בתואר ביחידים לאחר ניצחון במשחק הגמר על קן מקגרגור (דורג 7) ב-3 מערכות (6–4, 6–4, 6–4). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את ארתור לרסן מארצות הברית (דורג 3) ב-3 מערכות (1-6, 4-6, 4-6) ובשלב חצי הגמר את הרברט פלם מארצות הברית (דורג 5) ב-4 מערכות (6-1, 13-15, 3-6, 2-6). היה זה תואר הגראנד סלאם השני שלו, ובאותה שנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא הגיע סוויט לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לויק סיישס יהודי מארצות הברית (13 בטוניר) ב-4 מערכות (6-0, 3-6, 6-3, 6-2).
1952
באליפות אוסטרליה שנערכה בסוף ינואר 1952 הוא הגיע לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לקן מקגרגור‎ מאוסטרליה (4 בטורניר) ב-4 מערכות (6-4, 6-4, 3-6, 6-4). מקגרגור זכה בטורניר.
באליפות צרפת שנערכה בסוף מאי אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לאריק סטרג'ס מדרום אפריקה (6 בטורניר) ב-5 מערכות (6-2, 6-8, 4-6, 8-6, 6-3). בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע למשחק הגמר ביחד עם גרדנר מלוי מארצות הברית והם הפסידו לקן מקגרגור ופרנק סג'מן ב-3 מערכות (3–6, 4–6, 4–6).
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת סםטמבר אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד למרווין רוז (דורג 6) ב-3 מערכות (3–6, 6–8, 6–8).
חיים אישיים
לאחר קריירת הטניס שלו, נכנס סוויט לעסקי הנפט בלואיזיאנה. לאחר מכן הוא עבד עבור ליהמן ברדרס בוול סטריט ובשנת 1985 הצטרף ל"שרדרס".
סוויט נפטר ב-6 בינואר 2023.
מרכבות האש
מרכבות האש (באנגלית: Chariots of Fire) הוא סרט דרמה-היסטורי בריטי משנת 1981 המספר את סיפורם של שני אתלטים באולימפיאדת 1924: אריק לידל, סקוטי נוצרי אדוק שמכוון את פעולותיו למען האדרת שמו של אלוהים והרולד אברהמס, יהודי המנסה להתגבר על דעות קדומות. הסרט מבוסס על ספר באותו השם ועל אירועים אמיתיים.
הסרט נכתב על ידי קולין וולנד ובוים על ידי יו הדסון. הוא היה מועמד ל-7 פרסי אוסקר וזכה בארבעה מתוכם, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. הוא מדורג במקום ה-19 ברשימת מאה הסרטים הבריטים של מכון הסרטים הבריטי.
שמו של הסרט נלקח מהשורה "הבו לי רכב אש" מהשיר ירושלים של ויליאם בלייק; השיר מושמע בסופו של הסרט. זוהי מובאה ממלכים ב', עת מתוארת עלייתו של אליהו השמיימה: "וְהִנֵּ֤ה רֶֽכֶב־אֵשׁ֙ וְס֣וּסֵי אֵ֔שׁ וַיַּפְרִ֖דוּ בֵּ֣ין שְׁנֵיהֶ֑ם".
הסרט זכור גם בזכות מוזיקת הנושא שלו שהולחנה על ידי המלחין היווני ואנגליס שזכה עבורו בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
עלילה
1919: הרולד אברהמס (בן קרוס), מתחיל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. אברהמס סובל מאנטישמיות מהצוות באוניברסיטה. הוא מתחרה בריצת חצר מסורתית באוניברסיטה - ריצה מסביב לחצר תוך הזמן שלוקח לשעון לצלצל 12 צלצולים, והופך להיות הראשון מזה 700 שנה אשר מצליח להשלים את הריצה בזמן הנקוב. עם הזמן גורף אברהמס הצלחות בתחרויות לאומיות שונות. באותה תקופה הוא מתאהב בזמרת סופרן, סיביל (אליס קריגה).
אריק לידל (איאן צ'ארלסון) הוא סקוטי, בן למסיונרים שנולד בסין, שוהה בסקוטלנד. אחותו האוהבת, ג'ני (שריל קמפבל), אינה רואה בעין יפה את תוכניותיו של לידל להמשיך ולהתאמן בריצה תחרותית אולם לידל רואה בכך שליחות מיסיונרית להאדרת האל, בטרם ימשיך את תוכניותיו ויחזור לסין.
בפעם הראשונה שאברהמס ולידל מתחרים לידל מנצח את אברהמס. אברהמס לוקח את זה קשה מאוד, אולם סם מוסאביני (איאן הולם), מאמן מקצועי שאברהמס פנה אליו קודם לכן מציע לו שייקח אותו כדי שיוכל לשפר את הטכניקה שלו. צעד זה מושך ביקורת מהנהלת האוניברסיטה. הם טוענים שזהו מעשה לא ראוי להעסיק מאמן מקצועי וכי עליו לגשת לנושא כחובבן. אברהמס מבהיר להם שהוא אכן חובבן, אך יודע שהישגים טובים משיגים על ידי עמל קשה ושהשאיפה להידמות כמי שמצליח ללא עמל היא אחיזת עיניים. הוא מבין כי הביקורת שלהם היא כיסוי לאנטישמיות והתנשאות, ועומד על שלו.
כשאריק לידל מפספס בטעות בעקבות אימוני הריצה שלו תפילה בכנסייה נוזפת בו ג'ני ומאשימה אותו כי שוב הוא אינו דבק אך ורק באלוהים. אריק אומר לה שאף על פי שהוא מתכוון בסופו של דבר לחזור לשליחות בסין, הוא מרגיש השראה אלוהית בעת שהוא רץ. הוא אומר, "אני מאמין כי אלוהים בראני לתכלית זו. הוא עשני אצן, ובמרוצתי חש אני את חסדו".
לאחר שנים של אימוני ריצה מתקבלים השניים לייצג את בריטניה הגדולה במשחקים האולימפיים של שנת 1924 המתקיימים בפריז. יחד איתם מתקבלים גם חבריו של אברהמס מקיימברידג': לורד אנדרו לינדזי (נייג'ל הייברס), אוברי מונטגיו (ניקולאס פארל) והנרי סטולרד (דניאל גרול).
בעת ההפלגה מלונדון לפריס נודע ללידל כי המוקדמות לריצת ה-100 מטר יהיו ביום ראשון. הוא מסרב לחלל את השבת הנוצרית בכך שישתתף במירוץ, למרות הלחץ הכבד מצדו של נסיך ויילס והוועד האולימפי הבריטי. לדבריו, אמונתו הפרסביטריאנית (כנסייה שהדגישה את חובת המנוחה ביום למן המאה ה-17) אינה מתירה לו להשתתף בריצה ביום זה.
בסופו של דבר לורד אנדרו לינדזי, זוכה מדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות, מציע את מקומו בריצת 400 המטר ללידל. לידל מסכים להצעה בהכרת תודה, והתעקשותו על אמונתו הדתית יוצרת כותרות ברחבי העולם.
אברהמס מנוצח על ידי רצי ארצות הברית במירוץ 200 המטר. הוא יודע כי ההזדמנות האחרונה שלו למדליה תהיה בריצת 100 המטרים. הוא מתחרה במירוץ, וזוכה במדליית זהב אולימפית.
לפני המירוץ של לידל, מאמן הקבוצה האמריקאית מתייחס בזלזול לסיכויו של לידל להשיג תוצאה ראויה במירוץ 400 המטר. למרות זאת, לידל מביס את האמריקאים וזוכה אף הוא במדליית זהב.
המשלחת הבריטית חוזרת הביתה כמנצחת. הטקסט של המסך מספר כי אברהמס התחתן עם סיביל וכי אריק לידל המשיך לעבודה מיסיונרית בסין, שם מת בשנת 1945 בידי היפנים.
תסריט ובימוי
המפיק, דייוויד פטנאם, חיפש סיפור בסגנון של אדם לכל עת (1966), המתאר אנשים שהולכים בעקבות מצפונם, וחשב כי עלילה שתעסוק בספורט תספק הזדמנויות טובות כדי לבטא רעיון זה. הוא גילה את סיפורו של אריק לידל במקרה, עת קרא ספר עיון על האולימפיאדה בשעה שהיה מרותק בבית שָֹכוּר בלוס אנג'לס, חולה שפעת.
התסריטאי, קולין וולנד, שהוזמן על ידי פטנאם, ערך מחקר רציני עבור התסריט זוכה האוסקר שלו. בין היתר הוא פרסם בעיתונות לונדון כי הוא מחפש אנשים הזוכרים את אירועי אולימפיאדת 1924. נוסף לכך הוא הלך לארכיון הסרטים הלאומי עבור תמונות וסרטים מהמשחקים האולימפיים וראיין כל מי שהיה קשור לאירועים והיה עדיין בחיים. וולנד החמיץ את אברהמס שמת ב-14 בינואר 1978, אך השתתף בטקס לזכרו שנתן לו השראה לסצנת הפתיחה והסיום. בנו של אוברי מונטגיו ראה את הפרסומים שלו בעיתונות ושלח לו העתקים של המכתבים שאביו שלח לביתו, אשר נתנו לוולנד חומר עבור החיבור הנרטיבי בסרט. פרט לשינויים בברכות הפתיחה של המכתבים ששונה מ-"Darling Mummy" ל-"Dear Mum", והשינוי בין אוקספורד לקיימברידג', כל הציטוטים ממכתביו של מונטגיו הם מקוריים.
התסריט המקורי של וולנד כולל מלבד אריק לידל והרולד אברהמס גיבור שלישי - דאגלס לאו, שזכה במדליית זהב בריצת 800 מטר באולימפיאדת 1924, שהוצג כספורטאי אריסטוקרטי ומיוחס. זה האחרון סירב להיות קשור אל הסרט באיזושהי דרך, ולפיכך דמותו הוחלפה בדמות הבדיונית של לורד אנדרו לינדזי.
איאן צ'ארלסון כתב בעצמו את נאומו של לידל לקהל לאחר תחרות הריצה בין סקוטלנד לאירלנד. צ'ארלסון, שלמד תנ"ך באינטנסיביות לקראת ביצוע תפקידו אמר לבמאי, יו הדסון, כי הוא מרגיש שהנאום בתסריט מתחסד ואינו אותנטי או מעורר השראה. הדסון וולנד נתנו לו לכתוב בעצמו את הנאום במקום הנאום המקורי בתסריט.
הסרט שהוקרן בארצות הברית שונה מעט. סצנה קצרה בה משחקים אברהמס, לידל, מונטגיו ושאר חברי המשלחת הבריטית קריקט לפני תחילת המשחקים האולימפיים הופיעה בסרט המקורי מיד בתחילתו. בסרט בגרסה האמריקאית נמחקה הסצנה הזו כדי למנוע את דירוג הסרט בדרגת G (מתאים לכל הגילאים) על ידי מערכת הדירוג של איגוד הסרטים של אמריקה מה שעלול להוריד מההכנסות בקופות. במקום זאת הופיעה סצנה בה מופיעים אברהמס ומונטגיו בתחנת הרכבת של קיימברידג' ופוגשים שני ותיקים ממלחמת העולם הראשונה שמשתמשים במילה "שיט", מתוך מטרה להשיג לסרט דירוג של PG (מומלץ ליווי הורים).
פטנאם בחר את יו הדסון, במאי סרטים פרסומיים ודוקומנטריים שמעולם לא ביים סרט עלילתי, לביים את מרכבות האש. הדסון ופטנאם הכירו זה את זה מאז שנות ה-60 עת היה פטנאם מנהל בחברת פרסום והדסון ביים סרטים עבור משרדי פרסום.
מוזיקת הסרט
אף על פי שעלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-20, מוזיקת הסרט זוכת פרס האוסקר שהולחנה על ידי ואנגליס משתמשת בסאונד אלקטרוני, עם הדגש חזק של סינתיסייזר ופסנתר יחד עם כלים אחרים. שימוש במוזיקה מודרנית לסרט תקופתי היה יוצא דופן מהדרך המקובלת לסרטים תקופתיים אחרים בהם בדרך כלל נשמעה מוזיקה המנוגנת על ידי תזמורת. מוזיקת הסרט הפכה בהמשך לאייקונית ונעשה בה שימוש בסרטים ובתוכניות טלוויזיה אחרות, בדרך כלל במהלך קטעי תנועה מואטת.
ואנגליס, מלחין מוזיקה אלקטרונית יוונית, חי בלונדון אליה עבר מפריז מאז שנת 1974. הבמאי יו הדסון הכיר אותו בעקבות שיתוף פעולה שלהם בסרטים תיעודיים ופרסומות שזה האחרון ערך, והתרשם במיוחד מאלבומיו "Opéra sauvage" ו-"China". הדסון נימק את הבחירה בוואנגליס ובמוזיקה מודרנית דווקא משום שלדבריו "ידעתי שאנחנו צריכים משהו שיהיה אנכרוניסטי לתקופה כדי לתת תחושה של מודרניות. זה היה רעיון מסוכן אבל הלכנו עם זה, במקום לתת מוזיקה סימפונית תקופתית." לפסקול הייתה משמעות אישית לוואנגליס: לאחר הלחנת מוזיקה אייקונית זו הוא אמר לפנטם, "אבי היה אצן, והמוזיקה הזו היא שיר הלל עבורו".
הבחירה המקורית של הדסון למוזיקת הנושא של הסרט ומוזיקת סצנת הריצה על החוף היה לחן של ואנגליס משנת 1977, "L'Enfant", מתוך אלבומו "Opera Sauvage". ואנגליס שכנע את הדסון כי הוא יכול להלחין מוזיקה טובה יותר עבור מוזיקת הנושא של הסרט. כשהוא השמיע את מוזיקת "מרכבות האש" להדסון הוסכם כי לחן זה ללא ספק טוב יותר. L'Enfant כן הוכנס בסופו של דבר לסרט: כאשר הספורטאים מגיעים לפריז ונכנסים לאצטדיון, תזמורת כלי נשיפה צועדת ותחילה היא מנגנת את היצירה. L'Enfant היה לימים שיר הנושא של הסרט "שנה בצל הסכנה".
חלקים מסוימים מהמוזיקה של ואנגליס בסרט לא הוכנסו לאלבום הפסקול של הסרט. אחד מהם הוא מוזיקת הרקע למירוץ של לידל בהרי סקוטלנד. יצירה זו היא גרסה של מוזיקת הנושא שמופיעה בגרסה המקורית שלה באלבומו של ואנגליס משנת 1979, "Opéra sauvage". גרסאות אחרות מופיעות באלומים אחרים של ואנגליס, "Themes", "Portraits" ו-"Odyssey: The Definitive Collection", אולם באף אחד מהם לא מופיעה הגרסה הנשמעת בסרט.
הסרט משלב גם יצירה מסורתית מוכרת: ירושלים, מושר על ידי מקהלה בריטית בלווייתו של הרולד אברהמס, ב-1978. השיר שנכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה והפך להיות ל"המנון הלא רשמי של בריטניה" נשמע בסרט ששמו נכתב בהשראתו. בסרט מופיעים המנונים ומזמורים בריטים מסורתיים אחרים.
מנגינת הנושא של הסרט נבחרה לשמש במסגרת אירועי אולימפיאדת לונדון (2012). היא נוגנה בטקס הפתיחה של האולימפיאדה ובכל אחד מטקסי חלוקת המדליות בה.
ליהוק
במאי הסרט, יו הדסון רצה ללהק לתפקידים הראשיים בסרט שחקנים צעירים ולא מוכרים ולגבות אותם בשחקנים ותיקים כמו ג'ון גילגוד, לינדסיי אנדרסון ואיאן הולם בתפקידי המשנה. הדסון, ופטנאם, המפיק, בילו חודשיים בחיפוש עקר אחר שחקן שיגלם את דמותו של אריק לידל. לאחר שראו את שחקן התיאטרון הסקוטי איאן צ'ארלסון מגלם את דמותו של פייר במחזה פיאף שהעלתה הלהקה השייקספירית המלכותית ידעו השניים שזה האיש שהם מחפשים. קודם לכן שמע צ'ארלסון על הסרט מאביו והשתוקק למלא את התפקיד שחש שמתאים לו "כמו כפפה ליד".
בן קרוס, המגלם את הרולד אברהמס התגלה בעת שגילם את דמותו של בילי פליין בשיקגו. קרוס אמר כי הוא היה קרוב לדמעות בשעה שקרא את תסריט הסרט.
פוקס המאה ה-20, שנתנה כחצי מתקציב הסרט תמורת זכויות ההפקה מחוץ לצפון אמריקה, התעקשה ללהק 2 שחקנים מוכרים מארצות הברית. כך שלשני תפקידים קטנים של 2 רצים אמריקאים המתחרים באולימפיאדה מילאו שמות גדולים מהתקופה ההיא: בראד דייוויס שכיכב באקספרס של חצות (גם הוא הפקה של פטנאם) ודניס כריסטופר.
כל השחקנים המגלמים רצים עברו 3 חודשים של אימון אינטנסיבי תחת פיקוחו של המאמן הידוע טום מק-נאב. הכשרה זו תרמה בין השאר ליצירת קשר ותחושת אחווה בין השחקנים.
לוקיישנים
סצנת החוף המפורסמת בה גם מושמעת מוזיקת הנושא של הסרט צולמה בווסט סנדס, סט. אנדרוס. כל הסצינות של קיימברידג' צולמו למעשה באיטון קולג' משום שקיימברידג' סרבה לאשר צילומים בשטחה מחשש להזכר בסרט כאינטישמית. מאוחר יותר, לאור ההצלחה המסחררת של הסרט, הצטערה הנהלת האוניברסיטה על ההחלטה.
מבנה עיריית ליברפול שימש לסצינות בשגרירות הבריטית בפריז. האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר יוצג בידי "The Oval Sports Centre", בבינגטון, מרזיסייד. מסוף המעבורת בוודסייס, מרזיסייד שימש עבור סצינות ההפלגה בדובר. קטעי תחנות הרכבת צולמו במוזיאון הרכבת הלאומי ביורק. הסצנה בה מוצגת אופרת הסבוי המיקדו צולמה בתיאטרון סבוי עם חבריה של "D'Oyly Carte Opera Company". ארוחת הערב בין סיביל לבין הרולד צולמה ב-"Café Royal Oyster Bar" באדינבורג.
הלן בר
הלן בר (בצרפתית: Hélène Berr; 27 במרץ 1921 - אפריל 1945) הייתה צרפתיה-יהודייה שבשנים 1942–1944 תיעדה ביומן את חוויותיה מתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת. היומן ראה אור בשנת 2007, והפך לאחד הסמלים החשובים ביותר של השואה בצרפת, שם נחשבת הלן בר ל"אנה פרנק הצרפתייה".
חייה
הלן בר, ילידת פריז, הייתה בת למשפחה בורגנית אמידה שחיה במשך דורות רבים בצרפת. אבי סבה, מוריס לוי, היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ופרופסור בקולז' דה פראנס; ואביה, רמון בר, היה מנהל חברה בכיר ומדען נודע שקיבל את עיטור הגבורה במלחמת העולם הראשונה. הוא נכלל ברשימת 16 היהודים "אשר תרמו תרומה יוצאת דופן למדינה הצרפתית בתחומי הספרות, המדע והאמנות" שהיו מוגנים (לכאורה) מפני רדיפה.
הלן למדה ספרות רוסית ואנגלית בסורבון, אך לא הצליחה לעבור את מבחן הסיום בלימודיה, כתוצאה מהחוקים האנטישמיים של ממשלת וישי. במקום זאת עבדה בהתנדבות באוז'י"ף, ובשעות הפנאי ניגנה בכינור והתעניינה במוזיקה. לאחר נדודים רבים בניסיון להתחמק ממעצר החליטה משפחתה לשוב לביתם. למחרת, ב-8 במרץ 1944, היא נעצרה יחד עם הוריה וכעבור שבועיים, ביום הולדתה ה-23, הם גורשו מדראנסי לאושוויץ. הלן מתה באפריל 1945 בברגן-בלזן ממחלת הטיפוס או ממכות רצח לפי עדות אחרת, ימים ספורים לפני שחרור המחנה ברגן-בלזן בידי הבריטים.
היומן
הלן החלה לכתוב את רשימותיה ב-7 באפריל 1942 בגיל 21, עם פרק על ביקורה אצל הסופר פול ואלרי. כבר בדפים הראשונים ניתן לחוש את אימי המלחמה והחשש מהאנטישמיות. הנערה מספרת על הנוף שנשקף בפריז, על האהבה הראשונה ועל חברותיה באוניברסיטת סורבון. מהטקסטים שלה, המתובלים בציטוטים מויליאם שייקספיר ולואיס קרול, המלחמה נראית כחלום רע בלבד, אך בהדרגה היא מתוודעת לחומרת מצבה. היא מדווחת על הטלאי הצהוב, על הגירוש מהפארקים הציבוריים ועל הרדיפה של קרוביה ומכריה. היא שומעת את השמועות על תאי הגזים ומקוננת על היעדר הפרספקטיבה והחשש מהעתיד: "אנחנו חיים משעה לשעה, אפילו לא משבוע לשבוע". בהמשך מדווח לה יהודי על תוכניות הנאצים. הרישום האחרון מתאר שיחה שניהלה עם שבוי מלחמה גרמני. היומן נחתם ב-15 בפברואר 1944 עם מילותיו של מקבת': "האימה! האימה! האימה!".
הלן ביקשה שהרשומות שלה יועברו לאחר מותה לארוסה ז'אן מורבייצקי, שמאוחר יותר היה לדיפלומט. בשנת 1994 הוא החליט להוריש את היומן בעל ה-262 דפים לאחייניתה של הלן מרייט ז'וב. זו תרמה בשנת 2002 את כתב היד ל"יד הזיכרון לשואה" בצרפת, ובסופו של דבר החליטה לפרסם אותו כספר. היומן, שנכתב ברובו כדו-שיח עם ארוסה, זכה עם פרסומו לשבחים רבים בקרב מבקרים ספרותיים, והוא נחשב לעדות ממדרגה ראשונה על האירועים שקדמו לגירוש ולהשמדה.
הספר יצא לאור לראשונה בצרפת בחודש ינואר 2008. העיתון ליברסיון הכתיר אותו מיד כ"סנסציה הספרותית של 2008" והזכיר לקוראיו את הוויכוח החריף שהתעורר שנתיים קודם לכן עם יציאתו לאור של ספרה של אירן נמירובסקי. כבר לאחר יומיים נמכרה המהדורה הראשונה ב-24,000 עותקים, והספר תורגם בהמשך לשפות רבות. בחודש פברואר 2010 הופיעה המהדורה העברית בהוצאת מודן. עד לתקופה זו נמכרו בצרפת למעלה מ-100,000 עותקים של היומן.
יוסף ברץ
יוסף בָּרָץ (8 במאי 1890 – 14 בדצמבר 1968) היה חלוץ ואיש ציבור ישראלי, ממקימי האגודה למען החייל, חבר הכנסת הראשונה. היה בעלה של מרים ברץ.
ביוגרפיה
ברץ נולד בשנת 1890 בכפר קושניציה במחוז חרסון שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), לפונדקאי זיידל ברץ ורעייתו טובה. בגיל שלוש החל יוסף ללמוד ב"חדר" בכפר. בעקבות גזירות שהוטלו על היהודים והתנכלויות של הגויים, עקרה המשפחה לעיר קישינב, שם הצטרף לתנועת "צעירי ציון" והפך לציוני נלהב. כבר ב-1904 החל לתכנן את עלייתו ארצה, אך נתקל בהתנגדות נמרצת של הוריו, שבסופו של דבר התרצו לאחר שנחום טברסקי, שביקר בביתם, הבטיח להשגיח על הנער בארץ.
ב-1908 התפרקה הקבוצה הירושלמית, ויוסף עבר לתל אביב בניסיון להמשיך בעבודת סתתות האבן. ב-1909 היה בין הפועלים-המומחים היהודים הספורים שעסקו בבניית אחוזת בית והגימנסיה הרצליה. ב-1909 עבר לעבוד כסתת בעתלית, ובהמשך עבר לעבוד בחקלאות בזכרון יעקב.
ב-1910 היה שותף לקומונה של פועלים בחדרה, שם עבדו הגברים במשקי האיכרים ושתי נשים (מרים ברץ ושרה מלכין) טיפלו במשק הבית. בשלהי אותה שנה עברה הקבוצה מחדרה לאום ג'וני, וב-1911 הקימה הקבוצה מגורי קבע ונקראה אז דגניה (היא דגניה א').
ב-1911, בהגיעו לגיל 21 ובהיותו עדיין בעל אזרחות רוסית, היה חייב להתגייס לצבא הרוסי. כדי להסיר מהוריו איום בקנס כספי, חזר יוסף לרוסיה כדי להתגייס לצבא. לאחר שלושה חודשים ערק מהצבא וחזר ארצה (לפי החוק הרוסי, לאחר שלושה חודשי שירות הסתיימה אחריות ההורים על ילדיהם ולא נדרשו לשלם קנסות).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אסרו העות'מאנים את יוסף, יחד עם שאר הגברים בדגניה, וכלאום בבית במושבה כנרת. הוא שוחרר לאחר שמונה על ידי הטורקים למתווך, ובתפקיד זה ניסה לסייע לאסירים בארץ ולאלה שהועברו לבית כלא בדמשק.
ב-1919, מייד עם סיום המלחמה, החליט הוועד המרכזי של הפועל הצעיר לשלוח שליח לרוסיה כדי לחדש את הקשר עם המשפחות והחברים שם, ויוסף נבחר לנסיעה זו. מכיוון שהיה חסר דרכון נאלץ לעשות את הדרך באופן לא חוקי דרך מטולה, ביירות, קושטא עד הגיעו ליעדיו בנובורוסיסק (שלחוף הים השחור), סטברופול, באקו ורוסטוב. במקומות בהם עבר נפגש עם קבוצות יהודים שחלמו על עלייה, וסיפר על המצב בארץ. לאחר שמילא את שליחותו חזר, בדרך לא דרך, ארצה והגיע לדגניה ב-30 ביולי 1919 (הוא היום בו טבע יוסף בוסל בכנרת). את רשמי מסעו העלה בעיתון הפועל הצעיר.
בשנת 1920 בין מייסדי ההסתדרות, ופעיל במסגרת "ההגנה". ב-1921 עבד בשכונת נווה שלום, ובמהלך מאורעות תרפ"א הוכה על ידי ערבים בכל חלקי גופו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי, והוא בן 51 שנים. ברץ היה פעיל במתן תנאים טובים לחיילים המשוחררים, והקים את "הוועד למען החייל", שסייע לחייל המתנדב הארץ ישראלי בכל מקום בו נמצא. שלושה מבניו התגייסו אף הם לצבא הבריטי.
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה.
הנצחתו
"בית החייל" בתל אביב-יפו נקרא על שמו, כמו גם רחובות בפתח תקווה, חולון, בת ים וטבריה.
כלל ברגמן
בביוגאוגרפיה, כלל ברגמן הוא כלל הקושר בין המשקל של בעלי חיים ממינים או תת-מינים שונים המשתייכים לאותו סוג לבין אזור האקלים בו הם גרים. פרטים המצויים באזורים קרים יהיו לרוב כבדים יותר מפרטים אחרים מאותו הסוג המצויים באזורי אקלים חמים. כלל זה קרוי על שמו של החוקר קרל ברגמן.
הכלל חל בעיקר על בעלי דם חם, כלומר, עופות ויונקים, אבל ישנם מחקרים הטוענים שהכלל עובד גם על בעלי דם קר מסוימים.
ברגמן הסתמך על העובדה שככל שגוף גדול יותר, היחס בין שטח פני הגוף לנפח שלו קטן יותר. חום הגוף משתחרר לסביבה דרך שטח הפנים של הגוף. בעל חיים קטן, ששטח פני גופו גדול מאוד ביחס לנפחו, מפסיד חום מפני שטח הגוף במהירות רבה יותר בהשוואה לבעל חיים גדול יותר. אצל בעל החיים הגדול, הפסד החום לסביבה אטי יותר שכן שטח פני הגוף קטן יחסית לנפחו. מטעם זה, בעלי חיים קטנים מתקשים או לא מסוגלים לשרוד באקלים קר מאוד. זה ההסבר לכך שבאזורי הקוטב נמצאים בעיקר עופות גדולים ויונקים גדולים (אם כי יש גם ארנבות המתקיימות בחוג הקוטב הצפוני; את הישרדותן אפשר להסביר במנגנונים אחרים, שאינם קשורים לגודל הגוף).
יונק שחי באקלים קר, מבזבז יותר אנרגיה על שמירת חום גופו הקבוע, מאשר אילו היה נמצא באזור חמים יותר, שכן מפל הטמפרטורות בין גופו לבין הסביבה גבוה יותר. ככל שבעל החיים גדול יותר, כך קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה של הגוף. חום הגוף נוצר בתהליך נשימת התא, ושיעורו תלוי בכמות התאים החיים, או במסת הרקמות החיות של גוף החיה, וכן גם במנגנונים פיזיולוגיים של הפצת החום באופן אחיד בגוף, על ידי מערכת כלי הדם ומערכת העצבים האוטונומית. לעומת זאת, קצב איבוד החום לסביבה, תלוי כאמור בשטח פני הגוף של החיה, וכן גם במפל הטמפרטורה בין פנים הגוף לסביבה ובאיכות הבידוד שעל פני העור, כגון פרווה או נוצות ושומן.
הנפח של גוף כדורי נמצא ביחס ישר לחזקה השלישית של רדיוס הכדור, ואילו שטח הפנים שלו נמצא ביחס ישר לחזקה השנייה של הרדיוס. כך לדוגמה, כדור שהרדיוס שלו גדל פי 2, יגדיל את נפחו פי 8, ואילו שטח הפנים שלו יגדל רק פי 4. היחס בין שטח הפנים לנפח של הגוף, עבור גוף בעל פיזור מסה הומוגני, קטן ככל שהגוף גדל. לכן, ככל שהגוף גדול יותר, קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה. מסיבה זו לדוגמה, חדפים אוכלים בכל יום מזון במשקל פי 1.5 ממשקל גופם, בעוד פילים, שזקוקים אמנם למזון בכמות גדולה בהרבה, ניזונים מכמות מזון המהווה אחוזים מעטים ממשקל גופם.
הואיל והגירת פרטים בשל תנאי אקלים קשים, כדי למצוא סביבה נוחה יותר להתקיים בה, לא תמיד מתבצעת - מסיבות אקולוגיות רבות כגון תחרות, מחסור במחסה ובמזון, הרי שלתהליך הברירה הטבעית יש חשיבות רבה בהשפעתו על שינוי תכונות הפרטים באוכלוסייה, גם אם היא נותרת קבועה; למשל, אם לא מתקיימת הגירה אליה וממנה, נבררים הפרטים הגדולים יותר של כל מין או תת-מין, וזאת משום התאמתם היתרה, כי ככל שיהיו גדולים יותר כך ישקיעו פחות אנרגיה חיונית בשמירת חום גופם הקבוע. אם כך, תהליך הברירה הטבעית מניע את היווצרותם של בעלי חיים גדולים יותר במקומות קרים; דוגמה לכך: זאבי הגולן גדולים מזאבי הערבה, וזאבי אלסקה גדולים משניהם גם יחד.
בורנאו
בורנאו (במלאית: Borneo, באינדונזית: Kalimantan) הוא אי גדול בדרום-מזרח אסיה, המחולק בין המדינות אינדונזיה, מלזיה המזרחית וברוניי. שטחו של בורנאו הוא 743,330 קילומטר רבוע, והוא האי השלישי בגודלו בעולם. האי נמצא במרכז אינדונזיה כחלק מהארכיפלג המלאי.
השם "בורנאו" ניתן על ידי ההולנדים ומשמש כמעט רק במערב. חלקו הדרומי של בורנאו שייך לאינדונזיה, הוא מכונה "קַאלִימַנְטַן" ומחולק מנהלית לחמישה מחוזות. החלק הצפוני של האי, על שטח של 200,565 קמ"ר, שייך למלזיה ומורכב מהמדינות סבה וסאראוואק. שתי מובלעות סמוכות בתוך האזור של מלזיה, בשטח כולל של 5,765 קמ"ר, על החוף הצפוני של האי, מהוות את המדינה העצמאית בְּרוּנֵיי, סולטנות נפט עשירה.
באי מתגוררים כ-20 מיליון איש, בצפיפות ממוצעת נמוכה יחסית של כ-22 בני אדם לקמ"ר, ורובם המכריע מתגוררים בנקודות יישוב בקרבת החוף.
האי נמצא ממערב לקו וולאס, שמפריד בין הפאונה הקרובה לאוסטרלית לבין הפאונה הקרובה לאסייתית באיי אינדונזיה.
האי ידוע כאחד האזורים הרבגוניים והייחודיים ביותר על פני כדור הארץ מבחינת החי והצומח כמו: נמר ערפילי בורנאי, חתול שיש, דוב מלאי, פיל בורנאי, בנטנג, קרנף סומטרה, בינטורונג, מונטיאק מצוי, איילון בלבק, חזיר מזוקן, חתול זהוב בורנאי, חתול נמרי שטוח-ראש, חתול נמרי בנגלי, מיני עופות כמו הקלאו הקרנפי, צופיות ותוכיים שונים והפרימטים הקטנים מהסוג טרסיוס וכן מיני זוחלים ודו-חיים כמו נחשים וצפרדעים כמו גם חרקים רבים שטרם התגלו. זהו בית הגידול הטבעי היחיד של המין אורנגאוטן בורנאי ושל קוף חוטמני.
באי מצוי העץ השני בגובהו בעולם, בגובה 100.8 מטר, מסוג מרנטי צהוב (עץ ממשפחת עצי המהגוני). העץ מכונה בשם מנארה (Menara), שמשמעו מגדל במלאית. עם זאת, מרבית שטחו של האי, שהיה בעבר מכוסה ביער גשם טרופי, משמש כיום לתעשיות הנפט, העץ, ושמן הדקלים.
הנקודה הגבוהה באי היא הר קִינַאבַּאלוּ שבמדינת סבה, והוא מתנשא לגובה 4,095 מטר.
אהרון אהרון
אהרון אהרון (נולד ב-8 במרץ 1954) הוא מהנדס ומנהל ישראלי, מנכ"ל רשות החדשנות לשעבר. לפני מינויו לתפקיד, היה המנכ"ל הראשון של אפל ישראל, וסגן נשיא טכנולוגיות חומרה בחברת אפל העולמית.
ביוגרפיה
אהרון גדל בשכונת קריית אליעזר בחיפה, בן להורים יוצאי יוון. אביו, יליד סלוניקי, עבד בנמל חיפה.
אהרון למד בתיכון בסמ"ת ובשירותו הצבאי שימש כטכנאי ביחידה 8200. הוא בוגר הטכניון בהנדסת מחשבים ובעל תואר שני בהנדסת חשמל.
קריירה
אהרון מילא שורה של תפקידי ניהול בכירים בתחום ההיי-טק ובהם: סגן מנהל הפיתוח ב-IBM; מנכ"ל חברת החומרה "צורן ישראל"; מנכ"ל חברת סיברידג'; מנכ"ל ויו"ר חברת קמרו; ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת דיסקרטיקס.
במקביל, לימד אהרון בטכניון במשך כ-20 שנה.
בשנים 2011–2017 היה המנכ"ל הראשון של "אפל ישראל". הוא הקים את מרכז הפיתוח של אפל בישראל, ולימים יצהיר כי מטרת העל שלו הייתה ליצור מרכז במחיר תחרותי, שבו משלמים שכר בסיס נמוך ב-25% מהמקובל בעמק הסיליקון .בהמשך מונה גם לתפקיד סגן-נשיא טכנולוגיות חומרה בחברת אפל העולמית.
בשנת 2017 מונה אהרון לתפקיד מנכ"ל רשות החדשנות.
ב-2021 הקים את חברת הייעוץ C-perto, בה הוא משמש כמנכ"ל.
פרסים
ביוני 2023 קיבל את "מדלית בוגר הטכניון" בטקס שנערך ביום 14.6.2023.
חיים אישיים
אהרון נשוי לנחמה ואב לשלושה. הוא מתגורר בגילון.
ברי בר-ציון
ברי בר-ציון (נולד ב-1965) הוא עורך דין, מנהל וכלכלן. שימש כמנהל מיוחד של רשות השידור (בפירוק), ניהל את בית החולים "ביקור חולים" בירושלים, והיה מנכ"ל חברת "אמין", שהפעילה את תוכנית "אורות לתעסוקה" בירושלים. שימש יועץ בכיר לארבעה מנכ"לי משרד האוצר, ניהל והקים מקומונים עבור רשת "ידיעות תקשורת" מקבוצת "ידיעות אחרונות". היה חבר במנהלת השלום שהקים ראש הממשלה אהוד ברק בתחילת שנת 2000 והשתתף בשיחות קמפ דייוויד ביולי 2000.
ביוגרפיה
למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. שירת בחיל המודיעין בתפקידי פיקוד ומטה. משמש רס"ן במילואים. בשנת 1995 סיים את לימודי התואר השני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2003 השלים לימודי תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר. בשנת 2020 סיים תואר ראשון במשפטים במכללה למינהל בראשון לציון ובשנת 2021 הוסמך כעו"ד.
בין השנים 1995-1991 הקים וניהל מקומונים של רשת "ידיעות תקשורת" מקבוצת "ידיעות אחרונות", בשנת 1993 הקים את "הלוח המוכר", ובשנים 1995-1994 ניהל את עיתון "קול חיפה".
בין השנים 1997-1996 שימש יועץ עסקי למנכ"ל מפעל הפיס וקצין התקציבים של המפעל. לאחר מכן, בין השנים 1997 ל-2002 שימש בר-ציון יועץ למנכ"ל משרד האוצר. במסגרת תפקידו שימש בין היתר מזכיר הוועדה לשינוי מבני במשק החשמל, מזכיר הוועדה הבין-משרדית להפיכת רפא"ל מיחידת סמך לחברה, מזכיר הוועדה להסדר הקיבוצים, מזכיר ועדת בן בסט לבחינת שליטת הבנקים בקופות הגמל ועוד. בתקופה זו גם ריכז בסמכות מנכ"ל משרד האוצר את הקשרים הכלכליים עם הרשות הפלסטינית והיה המזכיר הישראלי של הוועדה הכלכלית המשותפת לישראל ולפלסטינים (ה-JEC). כמו כן היה חבר במנהלת השלום שהקים ראש הממשלה אהוד ברק בתחילת שנת 2000 והשתתף בשיחות קמפ דייוויד ביולי 2000.
בשנת 2004 מונה על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים למנהל המיוחד של בית החולים "ביקור חולים" בירושלים, שעמד בפני פשיטת רגל. בתקופה זו נבנו חדרי לידה חדשים ופגייה חדשה אשר מומנו מתרומות. בעקבות ההתייעלות נמכר בית החולים בשנת 2008 במחיר של 32 מיליון דולר, כעסק חי לארקדי גיאדמק.
בין השנים 2008 ו-2010 היה מנכ"ל A4E ישראל ומנכ"ל חברת "אמין", אשר הפעילה את תוכנית "אורות לתעסוקה" בירושלים (תוכנית ויסקונסין). בתקופה זו הועלו טענות כנגד התוכנית, שבוטלה בסופו של דבר.
בשנת 2010 הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו על מינוי של בר-ציון לנציב שירות המדינה. המינוי נתקל בהתנגדות פוליטית בשל טענות על ניהול לא תקין של בר-ציון בהיותו מנהל ביקור חולים וחברת אמין, ועל אי-דיווח מלא בעניין בטפסי המועמדות שלו. בסופו של דבר, אף שהיועץ המשפטי לממשלה אישר את המינוי, הודיע בר-ציון שהוא פורש מהמירוץ לתפקיד.
בשנת 2015 מונה למנהל המיוחד של רשות השידור על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים, לבקשתו של הכונס הרשמי במשרד המשפטים. הוא שימש כמנהל האחרון של הרשות כגוף משדר עד חודש מאי 2017, אז חדלה הרשות לשדר והחל לשדר תאגיד השידור הישראלי. עד שנת 2018 ניהל את הליך הפירוק של הרשות, את הטיפול בפורשיה ואת פינוי הנדל"ן שלה. בתקופת ניהולו את הרשות כגוף משדר התייעלה הרשות. מצבת כוח האדם של הרשות הופחתה מכ-1,500 עובדים לכ-1,000, ותקציבה של הרשות שבפירוק הופחת מכ-815 מיליון בשנת 2015 לכ-640 מיליון בשנת 2016.
ברי בר-ציון נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בירושלים.
תפקידים ציבוריים
בר-ציון הוא ממייסדיו של מכון ראות לחקר מדיניות וחבר הוועד המנהל וועדות משנה של העמותה בשנים 2004–2014. הוא חבר מייסד בוועד המנהל של עמותת ניצנים, שהוקמה על ידי קרן אבי חי על מנת לפעול להתחדשות יהודית, ציונית וישראלית במרחב העירוני וההתיישבותי בישראל החל משנת 2008.. הוא חבר דירקטוריון בסלע קפיטל כמו כן שימש משך תשע שנים דירקטור בחברה הממשלתית "רותם תעשיות בע"מ". היה חבר הנהלת "קולות" (ע"ר) - בית מדרש ללימודי יהדות, חבר בוועדה המייעצת ובמנהלת הרשות לקידום מעמד האישה, וחבר במועצת מנהלים ויו"ר ראש ועדת הכספים של הפרויקט החברתי - "מחשב לכל ילד".
פארקים לאומיים בניו זילנד
פארקים לאומיים, שמורות טבע ושטחים מוגנים אחרים מהווים כמעט שליש משטחה של ניו זילנד. שטחים אלו משתרעים על יותר מ-80,000 קמ"ר, המהווים שטחים מוגנים מסיבות סביבתיות, תרבותיות, היסטוריות או מדעיות. בניו זילנד מוכרזים 14 פארקים לאומיים, המשתרעים על שטח של כ-25,000 קמ"ר. הפארק הלאומי טונגרירו הוכרז ב-1887 והיה הפארק הלאומי הראשון בניו זילנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד הוא הפארק הלאומי פיורדלנד בדרום האי הדרומי, שטחו הוא 12,519 קמ"ר והוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים בעולם. בנוסף לפארקים הלאומיים קיימות בניו זילנד 20 שמורות יער בשטח כולל של 18,000 קמ"ר, כ-3500 שמורות טבע קטנות בשטח כולל של 15,000 קמ"ר ו-21 שמורות ימיות.
מחלקת השימור של ניו זילנד (Department of Conservation - DOC) הוקמה ב-1987 ומאז מנהלת את כל הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע בניו זילנד, אחראית על פרויקטים של שיקום סביבתי, שימור מינים, הגנה מפני שרפות, סימון ואחזקת מסלולי טיול, מתקני קמפינג ובקתות ללינה בטרקים.
ונוס מאורבינו
"ונוס מאורבינו" (1538) הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס טיציאן. הציור מתאר אישה צעירה עירומה, המזוהה עם האלה הרומית ונוס.
הציור הוזמן על ידי גידובלדו דלה רוברה (Guidobaldo II della Rovere), דוכס העיר אורבינו. במקור קישט הציור תיבת עץ (Cassone) הניתנת כמתנת נישואים. על פי רונה גופן (Rona Goffen), מבקרת אמנות מודרנית, שימש הציור כ"מודל דידאקטי" עבור ג'וליה וראנו (Giulia Varano), אשתו הצעירה של הדוכס.
הציור מתאר אישה צעירה עירומה הנמצאת בתוך ארמון ונציאני. היא שוכבת על גבי ספה או מיטה, נשענת בהסבה על גבי כרים ומאחוריה מעין וילון או מסך ירוק. בקצה המיטה שוכב כלב קטן. מאחורי הווילון מתגלה מראה חלל ארמון מפואר המרוצף באריחים חומים המדגישים את הפרספקטיבה ואת עומק החלל. על קירות הארמון פרושים שטיחי קיר פרחוניים וקבוע חלון מרפסת גדול. בקצה החדר מתוארות שתי נשים נוספות - האחת, הלבושה בשמלה לבנה, כורעת ליד ארגזי מטען או נדוניה, הדומים לארגז שאליו נוצר הציור, והאחרת, הלבושה בשמלה בגוון כתום או אפרסק, עומדת לצדה ואוחזת בבגד.
ייחודו של הציור בפרובוקטיביות העזה שבו. אזור כף הערווה הנשי מצוי במרכז התמונה, ונוס מיישירה את מבטה אל עבר הצופה, תוך אדישות מוחלטת לעירום בו היא מצויה. הכלב השוכב על המיטה, סימן לנאמנות, הוא תוספת אירונית לארוטיות המשוחררת של ונוס.
מבנה הציור מבוסס על הקומפוזיציה של הציור "ונוס הישנה" (1510) מאת ג'ורג'ונה. שם מופיעה ונוס כאישה עירומה וישנה השוכבת בטבע הפתוח. טיציאן בחר לצייר את ונוס כאישה בת התקופה, שאיננה מוטרדת מעירומה ומתבוננת בצופה. למעשה, הרמז היחיד לזהותה של האלה הוא בשמו של הציור.
"אולימפיה" של מאנה
בשנת 1863 יצר הצייר הצרפתי אדואר מאנה את "אולימפיה", ציור השואב את השראתו מציורו של טיציאן, ובו מוחלפת הדמות הערטילאית של ונוס בדמותה של ויקטורין מאונט, שהייתה המודל האהוב על מאנה. בציור של מאנה "הולבשה" מאונט כזונה. אלמנטים מהוגנים כביכול דוגמת הנשים הקשורות בחיי הנישואין והכלב המנומנם הוחלפו בשפחה שחורה המביאה מתנות מלקוחות הזונה וחתול ששערו סומר, סמל לערמומיות ובוגדנות. השימוש שעשה מאנה ביצירת המופת של טיציאן תוך החלפת האלמנטים הקלאסיים והמהוגנים באלמנטים חריגים הוביל לתגובה קשה נגד ציורו של מאנה בעת שהוצג, ובדיעבד הפכו את מאנה לאחד מאבות הציור המודרני.
אירווינג מונדשיין
אירווינג "אירב" מונדשיין (באנגלית: Irving "Irv" Mondschein; 7 בפברואר 1924 - 5 ביוני 2015) היה אתלט ושחקן פוטבול יהודי-אמריקאי. 3 פעמיים אלוף ארצות הברית (1944, 1946 ו-1947), פעמיים סגן אלוף ארצות הברית (1948 ו-1949), מקום שמיני במשחקים האולימפיים (לונדון 1948) ודורג במקום שישי בעולם (1949) בקרב עשר. סגן אלוף ארצות הברית (1947), פעמיים ברציפות אלוף המכללות (1947 ו-1948) ודורג פעמיים במקום שלישי בעולם (1947 ו-1949) בקפיצה לגובה ופעמיים מקום חמישי בארצות הברית (1944 ו-1947) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
מונדשיין נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית. בשנת 1943 התגייס לצבא ארצות הברית, ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת ניו יורק.
אלוף ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-20 ביוני 1944 זכה מונדשיין במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 5748 נקודות והבטיח את השתתפותו במשחקים האולימפיים (אולימפיאדת הקיץ 1944) שבוטלו בשל מלחמת העולם השנייה.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) זכה מונשיין במדליית כסף בקרב עשר בתוצאה של 7101 נקודות, אחרי ‏בוב מתיאס (7224 נקודות) ולפני פלויד סימונס (7054 נקודות). התוצאה שקבע הייתה יכולה לזכות אותו במדליית כסף, אך במשחקים עצמם הוא סיים במקום שמיני בקרב עשר בתוצאה של 6715 נקודות.
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-28 במאי 1949 זכה מונדשיין במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.02 מטר
קריירת מאמן
בעודו סטודנט החל מונדשיין לאמן אתלטיקה, כדורסל ופוטבול בשנת 1949 באוניברסיטת לינקולן בפנסילבניה. הוא אימן את נבחרת ארצות הברית למכביה השלישית בשנת 1950 ושימש כיועץ במשרד החינוך למשלחת הישראלית לאולימפיאדת הלסינקי (1952). הוא אימן אתלטיקה במשך שנים רבות באוניברסיטת פנסילבניה כעוזר מאמן (1965–1979) ואחר כך כמאמן ראשי (1979–1987). הוא שימש כעוזר מאמן של נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית לאולימפיאדת סיאול (1988)
חייו האישיים
בנו בריאן מונדשיין היה אף הוא אתלט מצטיין, אלוף המכביה האחת עשרה בקרב עשר. נכדו, בריאן מונדשיין ג'וניור, אף הוא אתלט מצטיין, בקפיצה במוט, שייצג את ישראל באליפות אירופה (ברצלונה 2012).
טל שניידר
טל שניידר (נולדה ב-12 באוגוסט 1971) היא עורכת דין, עיתונאית ובעבר בלוגרית ישראלית, בעלת הבלוג האישי "הפלוג" וכתבת פוליטית-מדינית בעיתון זמן ישראל. בין השנים 2004–2009 שימשה כשליחת "מעריב" בוושינגטון.
ביוגרפיה
שניידר נולדה כטל בית־אור ברמת השרון, שם גם גדלה. היא בתם של השופטת דרורה בית־אור ושל אלוף-משנה בני בית־אור, ולה שני אחים.
שירתה כמדריכה ומפקדת פלוגה ביחידת מורן שאותה הקים אביה. למדה משפטים במסלול האקדמי המכללה למנהל שבראשון לציון, והוסמכה כעורכת דין ב-1998. עם סיום לימודיה החלה לעבוד כעורכת דין במשרד ליבליך-מוזר ושות' ולאחר מכן במשרדו של עו"ד דורון כהן ובמשרד יורם מושקט ושות', ועסקה בתחום התקשורת. ב-2001 סיימה לימודי תואר שני במדע המדינה ומשפטים באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן עברה לארצות הברית, שם עברה את מבחן לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק, ולמדה עיתונאות באוניברסיטת ג'ורג'טאון וצילום עיתונאי בקורקורן קולג' שבוושינגטון.
בין השנים 2004–2009 הייתה כתבת "מעריב" בוושינגטון. היא סיקרה את מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית, את יחסי החוץ של ארצות הברית, ואת מערכת היחסים בין הבית הלבן, הקונגרס ומחלקת המדינה למדינת ישראל וארגונים יהודיים.
לאחר שפוטרה מ"מעריב" בעקבות קיצוצים בשנת 2010, הקימה שניידר את הבלוג הפוליטי והעצמאי "הפלוג", בו היא עידכנה וכתבה פרשנויות אודות ההתפתחויות הפוליטיות והמפלגתיות, ועסקה בצדדים הטכנולוגיים של קמפיינים פוליטיים - תחום שנחשפה אליו כשסיקרה את הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. שניידר גם הקימה קבוצת וואטסאפ בשם "החלוצות של הפלוג", בה היו חברים כ-100 איש, שעדכנו בנושאים פוליטיים וגם ראיינו פוליטיקאים. שניידר שידרה לעיתים באופן עצמאי מסיבות עיתונאים ואירועים פוליטיים באמצעות פייסבוק ויישומון "פריסקופ" של טוויטר.
בשנת 2012 זכתה בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב למצוינות בעיתונות הדיגיטלית.
בשנים 2012 עד 2013 עבדה בשיתוף פעולה עם "הארץ", וידיעות שפורסמו ב"פלוג" התפרסמו גם באתר העיתון. בשנת 2014 הצטרף לפלוג העיתונאי אבישי עברי, שפרש באותה השנה.
חיים אישיים
שניידר מתגוררת ברמת השרון, נשואה לאייל (בנה של אנה שניידר) ואם לשלושה.
מרדכי אבי סרור
הרב מרדכי אבי סרור היה סוחר יהודי ממרוקו ששימש כרבה של הקהילה היהודית בטימבוקטו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19.
כסוחר
נולד בעיר אוג'דה שבמרוקו. טרם הגעתו לטימבוקטו ממרוקו בשנת 1859, היו סוחרים מוסלמים עוסקים במסחר ישיר מול כפרים ושבטים במערב אפריקה, באזור שכונה סודאן. הסוחרים הערבים פעלו כדי למנוע כניסה של סוחרים לא-מוסלמים לתחרות עמם.
כאדם שטייל תכופות והכיר את דרכי הארץ, התאים לתפקיד הסוחר. הוא היה פיקח, נועז, ממולח והתבטא בבהירות, אך החשוב מכל, התמצא בחוקי הקוראן כשם שידעו אותם מוסלמים. במהלך נסיעותיו לטימבוקטו העדיף שרוב סחורתו תועבר דרך הסהרה על שיירה קצרה של גמלים המלווה במורה דרך מקומי.
כיהודי, נמנע ממנו להקים עסק מסחר משלו. הוא פנה לשליט המקומי, פולאני אמיר, וניהל איתו משא ומתן מתוקף היותו 'ד'ימי' - בן עם הספר. וכך, בשנים 1860–1862 היה הוא ואחיו לסוחרים מצליחים ומוכרים באזור. לאחר שצבר הון קטן חזר למרוקו ב-1863 ונתן לאביו סכום גדול של כסף. הוא שכנע את אחיו האחרים להצטרף אליו בנסיעתו הבאה לטימבוקטו.
הקמת בית הכנסת
עם הגעת האחים לטימבוקטו בשנת 1864, עלה מספר היהודים הבוגרים בקהילה היהודית מתשעה לאחד-עשר. כעת היו די יהודים למניין והם פצחו בחגיגות גדולות והקימו בית כנסת. אחד עשר חברי הקהילה היו:
הסתירה בין חוקי הדימים והקמת בית הכנסת
הקמת בית כנסת בשטח מוסלמי אסורה, בהתאם לתנאי עומר. לפיכך לא ברור האם הוקם המבנה בפועל לפני הכיבוש הצרפתי בשנת 1894. יחד עם זאת, נפוץ היה בקרב יהודי מרוקו ש'בית הכנסת' היה פשוט כינוי למקום ההתכנסות שבו היו מתפללים חברי הקהילה. חברי הקהילה ידעו את התפילות בעל פה ולכן לא היו זקוקים לסידורים ויכלו לקיים את התפילות בביתו של כל אחד מהם. כמו כן, ניתן לציין כי תנאי עומר אמנם אסרו בניית בתי כנסת חדשים אך לא אסרו על רכישת מבנה קיים ושימוש בו כבית כנסת.
הסכמי הלסינקי
כחלק ממדיניות הדטאנט, במהלכה הופשרו היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, חתמו 33 מדינות אירופה, כולן פרט לאלבניה, ב-1975 על הסכמי הלסינקי, שעיקרם כיבוד עיקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד. בצירוף קנדה וארצות הברית, 35 מדינות חתומות על הסכמי הלסינקי.
ההסכם שנחתם לבסוף באוגוסט של אותה שנה היה הסכם הצהרתי שיצר את הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) והיווה נקודת ציון ומפנה חשוב במאבק העולמי למען זכויות מיעוטים במדינות דיקטטוריות, וכן ייצג תפנית חשובה עבור יהדות ברית המועצות. החתומים על ההסכם הסכימו להכיר בגבולות אירופה והמזרח התיכון והבטיחו שיתוף פעולה כלכלי עתידי.
אסתר טוייבונן
אסתר טוייבונן (בפינית: Ester Toivonen; 7 באוגוסט 1914 — 29 בדצמבר 1979) הייתה שחקנית פינית.
ביוגרפיה
טוייבונן נולדה בעיר המינה שבפינלנד, בת דודתה היא הסופרת הלווי המליינן (Helvi Hämäläinen), האמהות של שתיהן אחיות.
בהיותה בת תשע עשרה היא עבדה בחנות המוכרת לחם שם היא התגלתה על ידי מנהל אולם הקזינו של הלסינקי שם נערכה תחרות מיס פינלנד.
בתחרות של מיס פינלנד היא נבחרה למקום הראשון.
היא נבחרה למיס אירופה 1934 בתחרות שנערכה בהייסטינגס.
במהלך שנות השלושים הפינים כינו אותה "המושיעה של הגזע הפיני" שכן באותו זמן הפינים היו צריכים להוכיח שאינם מונגולים ומשתייכים לגזע האירופאי הלבן.
ב-1934 ביצעה את הופעת הבכורה של בקולנוע בסרט "Meidän poikamme ilmassa – me maassa" העוסק בפעילותו של חיל האוויר הפיני, הסרט נחשב כסרט תעמולה שנוי במחלוקת על ידי מספר מבקרים.
ב-1935 שיחקה בסרט הקומדייה "Syntipukki" בתפקיד עובדת בחנות כלבו יפהפייה בה מתאהב הדמות הראשית.
ב-1936 הופיעה בסרט "Onnenpotku" כבתו של מיליונר היוצאת עם מובטל עמו אביה אינה מעוניין שתתחתן.
ב-1940 הופיעה בסרט "Suotorpan tyttö" המבוסס על ספר צאת סלמה לגרף.
ב-1941 גילמה נסיכה בסרט "Kaivopuiston kaunis Regina".
ב-1943 נישאה ונולדו לה שני ילדים.
ב-29 בדצמבר 1979 הלכה לעולמה.
הר ברנהאם (קליפורניה)
הר ברנהאם (באנגלית: Mount Burnham) הוא אחת הפסגות הגבוהות ביותר בהרי סן גבריאל, במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בשטח הבר של "הר הככבשים" (Sheep Mountain Wilderness)
ההר ממוקם 1.6 קילומטרים מערבית הר באדן-פאוולר; ו-1.9 קילומטרים צפונית- מזרחית מפסגת ת'רופ.
ההר ממוקם בשטח מחוז לוס אנג'לס; 26 קילומטרים צפונית לעיר גלנדורה, ו-106 קילומטרים מהעיר לוס אנג'לס.
ההר מכוסה ביערות האופיינים לאזור - יערות אורן גמיש (Pinus flexilis), אורן מפותל (P contorta), אורן הסוכר (P lambertiana), ואורן ג'פרי (P jeffreyi).
ביערות ההר מצויים כבשים גדולי-קרניים ולעיתים נדירות גם פומות ההרים.
גובהו של ההר 2,742 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו הנוכחי של ההר ניתן לו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1951; השם אושר בשנת 1954 על ידי מועצת השמות הלאומית של ארצות הברית (ה-USBGN).
ההר נקרא כיום על שמו של פרדריק ראסל ברנהאם, שהיה סייר צבאי, אשר לימד את רוברט באדן פאוול את עקרונות הסיירות, דבר שהפך השראה לפאוול עת שזה הקים את תנועת הצופים.
קודם למתן השם הנוכחי נקרא ההר בשם "הר בולדי הצפוני" ("North Baldy Mountain").
מסלולי הליכה
שביל מוקסין הכסף הוא שביל הליכה, שאורכו 85 קילומטרים, המחבר את הר ברנהאם עם הר באדן-פאוולר, פסגת ת'רופ והר הוקינס.
תשלומי בושת
בהלכות מזיק וניזק, תשלומי בושת הם אחד מחמשת התשלומים המוטלים על המזיק לשלם לניזק (נזק וצער, ריפוי, שבת ובושת). התשלומים הם עבור כל בושה שנגרמה בשעת הנזק, בעקבות צפייה של הרואים, או שם רע שיצא בעקבות מעשה הנזק (למשל בעקבות מעשה אונס).
חיוב בושת הוא רק כאשר המזיק הזיק בכוונה.
קטנה ונערה
המבייש ילדה קטנה עד גיל 12 או נערה עד גיל 12.5, נותן את תשלומי הבושת לאביה. אם מת האב לפני העמדה בדין, לפני שזכה בפועל בתשלומים, זוכה הנערה עצמה בבושת, מכיוון שתשלומי הבושת הוקשו לקנס שבהם החיוב חל רק בזמן ההעמדה בדין. אך אם מת האב לאחר העמדה בדין - לאחר שזכה בתשלומים, יורשים האחים - הבנים את התשלומים מאביהם מדין ירושה. לפי רבי שמעון, עד שבאים התשלומים לידי האב הוא אינו זוכה בהם, כי כתוב "ונתן לאבי הנערה". לא זיכתה תורה לאב אלא משעת נתינה, ולכן אם מת לפני שבאו לידו ממש, אפילו לאחר העמדה בדין, אין יורשים בניו מכוחו אלא הנערה עצמה זוכה בתשלומים.
אשה נשואה
המבייש אשה נשואה, בושתה שלה, אך לפי רבי יהודה בן בתירא יש לבעל שותפות בתשלומי הבושת. אם הכה אדם אשה במכה הגורמת לבושה, אם מדובר ב"בושת שבסתר", שביישה בינו לבינה, כך שעיקר הבושה הייתה שלה עצמה, מגיע לאשה שני שלישים מהבושת ולבעל שליש אחד, אך אם הכה אדם אשה במקום גלוי וציבורי לעיני אנשים אחרים, כך שהבושה מגיעה באופן ישיר לבעל - שבושה היא לו שביזו את אשתו, מגיע לבעל שני חלקים ולאשה רק שליש.
בתלמוד מובא כי היו שחשבו שחלקו של הבעל בתשלומי אשתו קשורה בבעלותו עליה, שלא הבינו מדוע שיקבל הבעל תשלומים על בושת של אשתו, וכי אם ירקוק אדם בבגד של חבירו ישלם לו בושת? והוסבר, כי כאשר מבייש אדם אשתו של חבירו יש לבעל עצמו בושה, (אך כאשר רוקק בבגד של חבירו אין לחבר בושה) ולכן יש לו חלק בבושת (בתלמוד ירושלמי מוסבר כי לבעל יש צער בבושת אשה, כי צערה - צערו, כי הוא משתתף בצערה). לעומת זאת, כאשר הקשה רבינא, אם כך למה לא ישלם אדם דמי בושת - כאשר בייש אדם ממשפחה מכובדת - לכל המשפחה המורחבת, והסביר רב אשי כי כדי לחייב תשלומי בושת צריך שהביוש יהיה בגוף האדם עצמו, אשתו כגופו, אך בני משפחתו אינם נחשבים כגופו.
מדד לתשלומים
המדד לתשלומים מפורש במשנה במסכת כתובות:.
המצור בווייקו
המצור בווייקו (באנגלית: Waco siege) היה עימות אלים בין קבוצה מכת הדיווידים האמריקאית לבין סוכנויות אכיפת חוק אמריקאיות, שהתרחש בטקסס, כ-14 ק"מ צפון-מזרחית לעיר וייקו, בטקסס, ארצות הברית. המצור החל ב-28 בפברואר 1993, והסתיים כעבור 50 ימים, ב-19 באפריל 1993.
העימות החל כאשר סוכנים של רשות האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ (ATF), הגיעו למרכז הר כרמל, סמוך לעיר וייקו, עם צו חיפוש בניסיון לחפש חומרים אסורים. במקום התפתח קרב יריות, ובחילופי האש הכבדים נהרגו ארבעה סוכנים ושישה מחברי הכת. בעקבות התקרית נתקבלה החלטה בלשכת החקירות הפדרלית (FBI) להטיל על המרכז מצור, שהסתיים כעבור 50 ימים, בהתקפה שנייה שהובילה לשריפת והרס המתחם. 82 אנשים נהרגו בעימות ובשריפה, כולל 25 ילדים, שתי נשים הרות, ומנהיג הכת דייוויד כורש.
האירועים תוארו בסרט תיעודי "וייקו: אפוקליפסה אמריקאית".
כת הדיווידים
הדיווידים (Davidians) היא כת נוצרית-פרוטסטנטית שנוסדה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי איש הדת בנימין רודן. הנהגת הכת קבעה את מושבה בגבעות סמוך לעיר וייקו, ונתנה למקום את השם המקראי, מאונט כרמל. התנועה החלה לצבור חסידים כשבשנת 1959 אלמנתו של האוטף הכריזה על הביאה השנייה של ישו וקראה למאמינים להתאסף במרכז הר כרמל. רבים מן הבאים בנו לעצמם בתים והתיישבו במקום.
לאחר כישלון הנבואה עברה השליטה בהר כרמל למשפחת רודן (Roden). אם המשפחה, לויס רודן, החשיבה את בנה ג'ורג' כלא ראוי לשמש בתור נביא, והחלה לטפח במקומו את ורנון האוול (Vernon Howell), שנודע מאוחר יותר בשם דייוויד כורש.
המאבק על זהות היורש הוביל לסכסוך ממושך בין חסידי רודן לבין חסידי האוול-כורש. ב-1987 פרצה במקום תקרית ירי בין הפלגים, שהסתיימה לבסוף בזיכוי בבית המשפט. בשנת 1989 ג'ורג' רודן אושפז בבית חולים לחולי נפש אחרי שרצח בגרזן את אחד מחברי הכת. ורנון האוול שינה את שמו לדייוויד כורש והשלים את השתלטותו הסופית על הר כרמל כשהקים במקום כנסייה גדולה.