cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי אבידר
פעילות עסקית
בשנת 2011 פרסם אבידר את ספרו "התהום" על הפער בין עולמם של היהודים הישראלים לבין זה של הערבים הפלסטינים, ואיך להתגבר עליו. הספר תורגם לאנגלית בשם "The Abyss: Bridging the Divide between Israel and the Arab World".
פורום מזרח תיכון חכם
בשנת 2008 יסד אבידר את "פורום מזרח תיכון חכם" והוא עומד בראשו. מטרות הפורום הן התווית חלופות למדיניות למנהיגי המדינה. זאת, מתוך "ההבנה התרבותית של מרכיבי המערכת האזורית, בהעמדת הערך האנושי מעל לפתרונות נסיבתיים".
העמותה לקידום דרך אחרת
בינואר 2010 נוסדה "העמותה לקידום דרך אחרת" בה שימש אבידר כיושב ראש. לפי מסמכי היסוד של העמותה, היא שמה לה למטרה לפתח מנהיגות המעורבת בחברה הישראלית, תוך קידום תפיסות עולם התומכות בתכנון מקדים של התהליך; פיתוח התנהלות מחשבתית, יוזמה ואחריות אישית לשיפור איכות החיים בישראל בפרט ובמזרח התיכון בכלל. העמותה נסגרה בשנת 2017.
פעילות פוליטית
במהלך השנים 2020 ו-2021 בהיותו חבר כנסת מטעם ישראל ביתנו תמך במחאה נגד נתניהו ולקח בה חלק פעיל, במסגרת הפגנות מול מעון ראש הממשלה בבלפור, בצמתים ברחבי הארץ וברשתות החברתיות.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-36, משלא קיבל הצעה לכהן כשר עם תיק סירב להצעתו של אביגדור ליברמן להתמנות לשר ללא תיק במשרד האוצר, הכריז על עצמו כפורש מסיעת ישראל ביתנו ועל כוונתו להתנהל בכנסת כסיעת יחיד. ביולי 2021 הוחלט שימונה לשר המודיעין אם וכאשר אלעזר שטרן יבחר לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית. עד ששטרן יבחר לתפקיד, אבידר ישמש כשר ללא תיק האחראי על התכנון האסטרטגי במשרד ראש הממשלה. עם מינויו לשר התפטר מהכנסת, בהתאם ל"חוק הנורווגי". בסופו של דבר שטרן לא מונה ליו"ר הסוכנות, ואבידר נשאר בתפקיד שר ללא תיק. אבידר היה חבר הכנסת הראשון שביקר באיחוד האמירויות הערביות לאחר חתימת הסכם הנורמליזציה, שם נועד עם חברי פרלמנט וממשל.
ב-22 בפברואר 2022 הודיע אבידר על התפטרותו מתפקיד השר ללא תיק בממשלה וחזרתו לתפקיד חבר הכנסת, בטענה כי התפקיד חסר תוכן ולא משפיע כלל על הממשלה. ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-24 בפברואר 2022. בהמשך הודיע אביגדור ליברמן שאבידר לא יהיה חלק מרשימת ישראל ביתנו לכנסת.
ביולי 2022 פורסם כי אבידר פועל להקמת מפלגה חדשה לקראת הבחירות לכנסת ה-25. ב-8 באוגוסט הגיש בקשה לרישום מפלגה חדשה בשם "ישראל חופשית דמוקרטית" ושבוע לאחר מכן הוא הגיש את התפטרותו מהכנסת. המפלגה התמודדה בבחירות אך קיבלה 1,157 קולות (0.02% מהקולות) ולא עברה את אחוז החסימה.
חייו האישיים
אביו יצחק היה איש ציבור בישראל וכיהן כממלא מקום ראש עיריית בת-ים בשנים 1973–1977.
ים ביסמרק
ים ביסמרק הוא ים שולי, השוכן בדרום מערב האוקיינוס השקט, צפונית לפפואה גינאה החדשה ודרומית לארכיפלג ביסמרק ולאיי האדמירליות. הים נקרא על שם הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק. ארכיפלג ביסמרק משתרע מסביב לים מכיוון צפון ומזרח ובכך מפריד את הים מהאוקיינוס השקט, ובדרום מתחבר הים לים שלמה.
קרקעית ים ביסמרק עשירה במינרלים כגון סולפיד, נחושת, אבץ, כסף וזהב. במסגרת החוק הבינלאומי מחזיקה פפואה גינאה החדשה בזכויות הכרייה באזור זה.
במלחמת העולם השנייה נערך בים ביסמרק קרב ים ביסמרק בין כוחות הצי הקיסרי היפני וכוחות בעלות הברית.
יחסי איראן–קפריסין
יחסי איראן–קפריסין הם יחסי החוץ בין איראן וקפריסין.
סקירה כללית
קפריסין כוננה יחסים דיפלומטיים עם המדינה האימפריאלית של איראן במהלך שנות ה-60. משנת 1989 נחתמו כמה הסכמים בילטרליים בין המדינות על קידום והגנה על השקעות, ספנות סחר, רפואה, תרבות, חינוך ותיירות.
יחסי סחר
בשנת 2013 הסתכם היבוא מאיראן לקפריסין ב-0.8 מיליון דולר, מתוכם 44% היו פירות, אגוזים וקליפות פירות הדר, בעוד שהיצוא מקפריסין לאיראן הסתכם ב-5.6 מיליון אירו, כאשר 89% ממנו היו תרופות.
זאסטאבה 750
זאסטאבה 750 (בסרבית: Застава 750, באנגלית: Zastava 750, קרוי גם : Zastava 600, Zastava 850, Fiat 750Z) היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב היוגוסלבית Zastava Automobiles אשר יוצרה מ-18 באוקטובר 1955 – 18 בנובמבר 1985 בקראגויבאץ שביוגוסלביה (היום סרביה).
דגם "זאסטאבה 750" יוצר ברישיון פיאט ביוגוסלביה והתבסס על דגם פיאט 600.
פישר (קרחון)
קרחון פישר (Fiescher Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 16 קילומטר הנמצא בצידו הדרומי של רכס האלפים הברניים שבקנטון ואלה שבשווייץ.
הקרחון מכסה שטח של 33 קמ"ר ונחשב לקרחון השני בגדלו בהרי האלפים אחרי קרחון אלטש.
הקרחון מתחיל בשיפוע המזרחי של הר הגרוס פישרהורן בגובה של 4,000 מטר מעל פני הים, מצידו המערבי שוכנים ההרים גרינהורן, פישר גאבלהורן, וגרוס וננהורן ומצידו המזרחי ההרים אגאסיהורן ופינסטרארהורן.
בצדו התחתון זורם הקרחון אל תוך עמק עמוק בין ההרים גרוס וננהורן ממערב ווזנהורן ממזרח, שם מסתיים בגובה של 1,700 מטר מעל פני הים. בימי הקיץ עם הפשרת השלגים נצבע הקרחון אפור על ידי עשרות סלעים המידרדרים אליו מן המדרונות התלולים סביב.
וושי
ווּשִׂי (בסינית מפושטת: 无锡; בסינית מסורתית: 無錫; בפין-יין: Wúxī) היא נציבות עירונית בדרום מחוז גְ'יָאנְגְסוּ שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. הנציבות גובלת בסוג'ואו ממזרח, ב ממערב, בטאיג'ואו מצפון ובמחוז ג'ג'יאנג מדרום. וושי מרוחקת כ-153 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז נאנג'ינג וכ-117 ק"מ צפון-מערבית לעיר שאנגחאי. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 7,462,135 תושבים בשטח כולל של 4,618 קמ"ר, מתוכם 4,396,835 בשטח האורבני.
מוערך כי ווּשִׂי הוקמה לפני כ-3000 שנה. בעיר נמצא נמל התעופה וושי ממנו יצאות טיסות לערים סיניות רבות. בנוסף על כך, העיר ידועה כמרכז תעשייתי בקנה מידה לאומי. לפי רשומות ההיסטוריון, אנשי שושלת ג'וֹאוּ ייסדו את ההתיישבות הסינית הראשונה בסביבה במאה ה-11 לפנה"ס.
איתי אשר
איתי אשר (נולד ב-20 במאי 1971) הוא במאי, עיתונאי וסופר ישראלי. לשעבר הכתב הצבאי של "מעריב" וראש מערכת החדשות של העיתון ושל אתר "וואלה". כתב את הספר "ילדי הכאוס". אשר הוא ממקימי חטיבת הדיגיטל בתאגיד השידור הישראלי כאן ויוצר סדרת הרשת הדוקומנטרית "דוקותיים" וסדרות נוספות בהן "ריחן מוצב המוות" ו"התמודדות: אסתי סגל".
ביוגרפיה וקריירה עיתונאית
אשר נולד בבאר שבע, גדל בכפר סבא והתחנך בבתי הספר בעיר, באדמונטון בקנדה בחט"ב אלון ובבית הספר התיכון כצנלסון. שירת כקצין שיתוף ארטילרי בחטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון בבינת ג'בל.
אשר הוא בוגר בית הספר לתקשורת ועיתונות כותרת. עבד ככתב לענייני תל אביב במעריב ובהמשך הפך לכתב הצבאי של העיתון במהלך האינתיפאדה השנייה.
במהלך תפקידו במעריב קיבל אשר את פרס "יוסי ולטר לעיתונות לשנת 2005" מטעם אגודת העיתונאים על הכתבה "שרוטים" המתארת את פולחן המוות של חיילי צה"ל בשטחים ובעזה במהלך האינתיפאדה השנייה. במסגרת שרותו הצבאי במילואים נבחר אשר לקצין מצטיין של זרוע היבשה.
בעקבות מחלתה של אשתו דנה בריל עבר אשר להיות עורך בדסק החדשות של העיתון מעריב ובהמשך מונה לרכז כתבים ולראש דסק באגף החדשות. בנוסף, הרצה בחוג לתקשורת במכללת עמק הירדן. ב-2012 התמנה איתי אשר לראש אגף החדשות של העיתון "מעריב". במקביל לעבודת העריכה, עסק אשר בכתיבת כתבות מגזין במוסף "סופשבוע" של "מעריב" שעסקו בתרבות השוליים של החברה הישראלית וכן כתבות בנושאי צבא וביטחון.
קתדרלת סגוביה
קתדרלת סגוביה (או בשמה המלא בספרדית Catedral de Santa María de Segovia) היא קתדרלה הניצבת במרכז העיר סגוביה שבספרד.
איתי אשר
ביוגרפיה וקריירה עיתונאית
משהחליף "מעריב" בעלות, עבר אשר לכתוב במגזינים "ליברל" ו"בלייזר" וביים עבור אתר "וואלה" סרט קצר על תעלומת משקה המסתורין טובי 60 ואת סדרת הדוקו-רשת "הכלוב" שתיעדה את מסעו של לוחם ה-MMA הערבי-ישראלי ג'קי גוש ברומניה. לאחר מכן עבד אשר בחברת התוכן האמריקאית vocativ.
קתדרלת סגוביה
הקתדרלה היא אחת הדוגמאות האחרונות באירופה לאדריכלות גותית קלאסית, והיא נבנתה בשנים 1525-1577, כאשר במרבית אירופה עברו לבנות בסגנון הרנסאנס. הקתדרלה נבנתה במקום קתדרלה קודמת שניצבה במקום ונהרסה במהלך מלחמת הקהילות של קסטיליה. בזכות גודלה ועיצובה המרשימים, מכונה לעיתים הקתדרלה "גבירת הקתדרלות" (הספרדיות).
איתי אשר
ביוגרפיה וקריירה עיתונאית
בהמשך התמנה אשר לסגן העורך של "וואלה" ולמנהל מערכת החדשות של האתר.
קתדרלת סגוביה
אורכה של הספינה הראשית הוא 105 מטרים, רוחבה 50 מטרים והיא כוללת שלושה קמרונות בגובה של 33 מטרים, המדגישים את העיטורים המרשימים ואת חלונות הויטראז'. פנים הקתדרלה מעוצב בסגנון גותי מאוחר, פרט לכיפה שהושלמה בשנת 1630. צריח הקתדרלה מתנשא לגובה של כ-90 מטרים, והוא נבנה בשנת 1614, לאחר שהצריח הקודם עלה באש כתוצאה מפגיעת ברק.
הקתדרלה כוללת מעל עשר קפלות הממוקמות בצדי הקמרונות הצפוני והדרומי, ובהן קפלות לכבודם של אנדראס הקדוש, יעקב הקדוש, ברברה הקדושה, גרגוריוס הראשון וקוסמאס ודמיאנוס הקדושים.
איתי אשר
ביוגרפיה וקריירה עיתונאית
עם הקמת כאן – תאגיד השידור הישראלי בראשית 2016 הצטרף אשר לצוות הקמת חטיבת הדיגיטל. במסגרת זו הוא יצר וביים את סדרות הרשת: "דוקותיים", "ירושלמים", "כאן שיר", "its comlicated", התמודדות, "בדרך למונדיאל עוצרים ברוסיה", "ימי בחירות", "800 בפסיכומטרי", ואת "המשמר המזרחי" עם שלומי חתוכה.
במהלך שנות יצירתה הופקו במסגרת הסדרה "דוקותיים" כ-200 סרטונים שהגיעו לכמאה מיליון צפיות ברשתות החברתיות עד יוני 2020.
בשנים 2018–2019 יצר אשר את הסדרה התמודדות - אסתי סגל שתיעדה את מסעה של הצעירה החרדית אסתי סגל שנאלצה לכרות את רגלה כדי לחזור לחיים נורמליים.
במאי 2020, במלאת 20 שנה לנסיגה מלבנון, פרסם אשר את הסדרה "ריחן מוצב המוות", העוסקת בשהיית צה"ל ברצועת הביטחון ומבוססת, בין השאר, על חוויותיו במהלך שירותו הצבאי.
ב-2023 יצא סרטו "הקאמבק" - סרט דוקו-דיגיטל באורך מלא שבו ליווה אשר את מסע הבחירות ה-11 של בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
איתי אשר הוא אלמן ואב לשלושה בנים ובנם של חוקר ההיסטוריה הצבאית, ד"ר דני אשר ואשת החינוך מנוחה אשר.
ילדי הכאוס
ספרו הראשון של אשר יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 2011. הספר עוסק בלוחמים המשרתים בגדוד שטחים במהלך האינתיפאדה השנייה ומתאר את הקשר בין חוויות השירות הצבאי בתקופה בשיא תקופת הלחימה והפיגועים לבין תרבות השוליים והסמים הישראלית.
סדרות רשת
במסגרת עבודתו כבמאי דוקומנטרי בחטיבת הדיגיטל של כאן – תאגיד השידור הישראלי יצר אשר מספר סדרות רשת שהיוו את בסיס התוכן העיקרי של תאגיד השידור הישראלי במהלך תקופת ההקמה. הסדרות משודרות בעמודי הפייסבוק והיוטיוב של כאן – תאגיד השידור הישראלי וכן בערוץ הראשון בטלוויזיה.
הערכה עצמית מותנית
הערכה עצמית מותנית (באנגלית: Contingent self-esteem) היא הערכה עצמית המתייחסת לתחושות של האדם כלפי עצמו התלויות במידה שבה האדם עומד בסטנדרטים של מצוינות, בהשוואות חברתיות, בציפיות אישיות או בין-אישיות. אנשים בעלי ערך עצמי מותנה טרודים במידה שבה הם מוערכים בתחומים שונים (למשל, "האם אני אטרקטיבי?"), וכיצד הם נתפסים בעיני אחרים (למשל, "האם אנשים חושבים שאני חכם?") והם עסוקים באופן מתמיד בהצבת סטנדרטים ועמידה בהם על מנת לתקף את תחושת הערך העצמי שלהם. לפיכך, ההצלחה או הכישלון של כל מצב הרלוונטי לאדם יכולים לגרום לתנודות בהערכה העצמית.
מחקרים מלמדים כי המרדף אחר חיזוק הערך העצמי הוא בעל השלכות אישיות חיוביות כאשר האדם מצליח להשיג את מטרותיו (תחושת גאווה והאדרה עצמית), אך כרוך במחירים אישיים כאשר האדם אינו מצליח להשיג את מטרותיו (למשל, תחושות של דחק, דיכאון ובושה). כמו כן, למרדף אחר תיקוף הערך העצמי עלולים להיות גם מחירים בין-אישיים. פארק וקרוקר (2005) מצאו כי אנשים הממוקדים בהשגת מטרות לשם תיקוף הערך העצמי פחות מכוונים כלפי אנשים אחרים. לפיכך, אנשים העסוקים במרדף אחר השגת מטרות לצורך תיקוף הערך העצמי בתחום שבו הערך העצמי שלהם מותנה, עשויים לנהוג באופן שאינו תומך וקשוב ביחס לאנשים אחרים.
התחומים שבהם הערך העצמי של אנשים מותנה הם מגוונים. כך למשל, אדם עשוי לבסס את ערכו העצמי על סמך תוצאות המבחן אליו הוא עומד לגשת.
הערכה עצמית
לפי ויליאם ג'יימס בחיבור שלו "עקרונות הפסיכולוגיה", הערכה עצמית יכולה להיות תכונה יציבה ולא יציבה, ולהשתנות בהתאם לאירועים שונים. לגברים ונשים כאחד תחומים רבים ומגוונים בהם ההערכה העצמית שלהם היא מותנית. כאמור, הכישלון או ההצלחה של כל מצב יכולים לגרום לתנודות בהערכה העצמית. תנודות אלו יכולות לגרום לאדם לחפש אחר הרגשות החיוביים הקשורים להצלחה ולהימנע מהרגשות השליליים הקשורים לכישלון. לכן, הערכה עצמית מותנית גם משפיעה על ההתנהגות של האדם.
למשל, סטודנטים המבססים את ההערכה העצמית שלהם על הצלחותיהם בלימודים משתמשים בעבודתם האקדמית כדי להוכיח את האינטליגנציה שלהם. מכיוון שיש לכישלונות בתחומים מותנים השפעות שליליות על ההערכה העצמית של האדם, הוא עשוי לנסות להימנע מכישלון על ידי הגברת המאמץ שלו, או להימנע ממאמץ ובכך לספק לעצמו תירוץ עבור כישלון אפשרי במשימה שטרם התרחשה (הכשלה עצמית), או על ידי מתן תירוצים לביצועיו השליליים.
לפי קרוקר (2005), הערכה עצמית מותנית משמשת כמקור למוטיבציה וגם לפגיעות פסיכולוגית. משמעות הדבר היא שאנשים בעלי ערך עצמי מותנה יכולים לשאוף להצלחה, או להחליש את ההערכה העצמית שלהם. כאמור, אנשים בעלי ערך עצמי מותנה טרודים במידה שבה הם מוערכים בתחומים שונים, ולכן גם משקיעים יותר זמן בתחומים בהם ההערכה העצמית שלהם מותנית. כך, כאשר יש לאנשים מטרות של אימות עצמי – טעויות, כישלונות, ביקורת ומשוב שלילי נתפסים כאיומים ולא הזדמנויות למידה. לפי קרוקר (2005), כאשר מטרות אימות עצמי מוחלפות ביעדי למידה ואימוץ מטרות, ההשפעה של הערכה עצמית מותנית תפחת, ולהפך.
Greatest Hits: 1965–1992
Greatest Hits: 1965–1992 (בעברית: הלהיטים הגדולים: 1992–1965) הוא אלבום אוסף האירופאי הראשון של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 1992, על ידי חברת התקליטים MCA רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-1 במצעד האלבומים הבריטי.
מפת חשיבה
מפת חשיבה (באנגלית: Mind Map) היא כלי לתיעוד וארגון תהליכי חשיבה בצורה גרפית.
להבדיל מדימות מוחי, אשר ממפה את המבנה הפזיולוגי של המוח, מפת החשיבה מייצגת את התהליכים הקוגניטיביים המופשטים יותר ואת תוצריהם.
מאפיינים
מפת חשיבה יכולה לשמש ככלי לייצוג ידע. המפה מסייעת למפות את האלמנטים השונים של תהליך החשיבה (מילים, רעיונות, משימות וכדומה) בצורה מאורגנת. מבנה המפה הוא היררכי, כך שכל אחד מהאלמנטים יוצר ענף או תת-ענף לפי הקשרו בתהליך. צורתה הגרפית של המפה מסייעת לשמירת הסדר ולזכירת התהליך על הסתעפויותיו.
ניתן לבנות מפת חשיבה באופן ידני על ידי שימוש בכלי כתיבה ונייר. כמו כן, ניתן להשתמש בתוכנות ממוחשבות מסוגים שונים ליצירה של מפת חשיבה דיגיטלית.
שימושים במפות חשיבה
למפות חשיבה שימושים רבים בעסקים, יזמות, למידה והשכלה, שימוש משפחתי ואישי. אלו כוללים סיעור מוחות, ארגון מידע, ארגון ידע, יזום רעיונות לביצוע, יזום פרויקטים וכו'. בסיעור מוחות, לדוגמה, רעיונות מוכנסים למפה בצורה רדיאלית (מהמרכז החוצה בצורה מעגלית), ללא סידור ותעדוף בשלב הראשון, בקצב העלאתם וללא סידור משתמע הנובע מסדר היררכי או סדרתי. הסידור, קיבוץ, ארגון, חיבור ותיעדוף נשמרים לשלב מאוחר יותר.
תמיכה בתהליכי חשיבה
מפת חשיבה היא כלי המאפשר תיעוד של כל תהליך חשיבה. כך ניתן למפות חשיבה, רעיונות, תחילת פרויקטים וכו' תוך הפעלת מחשבה אינטואיטיבית. המפה יכולה לגדול בכל ענף, בכל שלב. שילוב צבעים, סמלים ותמונות עוזר לבהירות החשיבה, ההצגה והתקשורת ומאפשר לראות קשרים בין ענפים שונים.
שיפור הלמידה והזיכרון
תמונה שווה אלף מילים - מפת חשיבה מסייעת ללמידה - מיפוי החומר הנלמד מאתגר את המוח ומגביר את הסיכוי שהמידע ישמר בזיכרון לטווח ארוך. הוספת תמונות קשורות, עוזרת ליצור קשרים חדשים בין פרטי החומר הנלמד ומסייעת לזכור תמונה חזותית של חומר הבנוי ממילים ומספרים בלבד.
לדוגמה, בהקשבה להרצאה, ניתן להשתמש במפת חשיבה לתיאור חזותי של הרעיונות העיקריים והקשר ביניהם, וכן הרעיונות המפורטים. ניתן גם להשתמש במפת חשיבה ככלי או טכניקה לפירוק לגורמים של רעיונות מורכבים. כך ניתן גם להסביר אותם לאחרים בשלבים, ולנוע ממבט כללי לצלילה לענף או ענפים מסוימים, וחזרה לנושאים ברמות גבוהות יותר או נושאים קשורים אחרים.
תוכנות וטכניקות מחקר הגיעו למסקנה שמנהלים, יזמים וסטודנטים מוצאים את טכניקת מפת החשיבה יעילה מאוד ושימושית. זו מאפשרת להם לקלוט ולשמור ידע ורעיונות במידה טובה יותר מחשיבה 'ליניארית' רגילה ושיטות רישום הערות מקובלות.
בסיס להצגת מידע
בשלב המצגת ניתן לסגור את כל הענפים מתחת לענף המרכזי להקטנת העומס החזותי, לפתוח אותם ולהסביר אותם אחד אחד ולסגור ענפים לפי הצורך בהמשך.
אחד השימושים הנוחים ביותר למפות חשיבה הוא בניית אתרי אינטרנט, החל משלב הגדרת האתר והפרויקט, ולבסוף הצגת מפת האתר כמפת חשיבה במקום כרשימה ליניארית ארוכה וקשה למעקב.
מפות סמנטיות ומפות קוגניטיביות
קיים דמיון בין מפות חשיבה למפות סמנטיות ולמפות קוגניטיביות. ההבדלים נעוצים בחוקי המיפוי השונים במקצת. בתיאור כאן נתאר רק מפות חשיבה.
היסטוריה
במפות חשיבה נעשה שימוש במשך מאות רבות בשנים, ללמידה, סיעור מוחות, זיכרון, חשיבה חזותית ופתרון בעיות על ידי מורים, מחנכים, מהנדסים, פסיכולוגים, יועצים ארגוניים, יזמים ואנשים אחרים. כמה מהדוגמאות המוקדמות של מפות חשיבה פותחו על ידי פורפיריוס מצור, הוגה דעות במאה ה-3 לספירה שתיאר בצורה גרפית את תפיסת הקטגוריות של אריסטו. גם רמון לול, הוגה דעות שחי במאה ה-13 בקטלוניה, הרבה להשתמש במבנה של מפות חשיבה.
בין 7,000 דפי מחברותיו של לאונרדו דה וינצ'י, גדול הממציאים, המדענים והאומנים, נמצאו משפטים רבים, שרטוטים והערות. אך כשרצה להבין ולזכור רעיונות חדשים, בעיות לפתרון, קשרים בין דברים וכו', השתמש דה וינצ'י במפות חשיבה.
בשנות השישים של המאה העשרים, החל אנגלי בשם טוני בוזאן לקדם מפות להן קרא מפות חשיבה, אף על פי שהן דומות יותר למפות קונספט. מפות הקונספט נבדלות ממפות חשיבה בכתיבת הקשרים בין הענפים על גבי הקווים המקשרים ביניהם, כך שהמפה מתארת יחסים בין ענפים ומורכבותה גדלה. לטענת בוזאן הוא המציא את מפות החשיבה, ואף רשם עליהן סמלים מסחריים במדינות מסוימות. בוזאן קידם את מפות החשיבה שלו בקורסים ובספרים, כיוון שאלו בוצעו בעזרת כלי כתיבה - לפני ימי המחשב האישי. לאחרונה פרסמה חברתו של בוזאן תוכנה אותה ניתן לנסות באתר החברה.
בחו"ל קיימות תוכנות שונות למפות חשיבה. בין הבולטות - מיינדמנג'ר של חברת מיינדג'ט (חברה אמריקאית-גרמנית) שלה יותר מ-1,000,000 משתמשים בסוף 2007, תוכנות Inspiration שלטענת היצרן מובילה במערכת החינוך האמריקאית, תוכנת נובהמיינד האוסטרלית (היחידה שתורגמה לעברית - למחשבי חלונות ומקינטוש), תוכנת FreeMind החינמית ועוד. נובהמיינד ומיינדמנג'ר נמכרות ונתמכות בישראל.
כמעט את כל תוכנות מפות החשיבה ניתן להוריד לניסיון לפני הרכישה - אם מאתר הסוכן בישראל או מאתר היצרן בחו"ל.
יצירת מפת חשיבה
ישנן מספר דרכים ליצירה של מפת חשיבה. יש להתאים את הדרך למאפיינים של האדם ולמטרה שלשמה נוצרת המפה.
מפות חשיבה למתקדמים
מעבר לשימוש הבסיסי במפות החשיבה, חלק מהתוכנות אצל חלק מהיצרנים מאפשרות שימוש רחב יותר מיצירת מפה בסיסית. השימושים הנוספים כוללים בדרך כלל הוספת אלמנטים הקשורים לניהול פרויקטים - סדרי עדיפויות, ציון החלק שנעשה כבר בענף, משאבים נדרשים, לוחות זמנים. חלק מהתוכנות מאפשרות העברה של המפה לתוכנות לניהול פרויקטים בשלב בו המפה הופכת לפרויקט מורכב יותר. לעיתים תוכנת מפת החשיבה משולבת (כאופציה) בתוכנת ניהול פרויקטים של אותו יצרן, או מאפשרת יצוא לתוכנת פרוג'קט של מיקרוסופט. חלק מהתוכנות אף מאפשר חיבור ישיר בין מפת החשיבה לבין אקסל, לאאוטלוק (ליצירת פגישות מתוך המפה, יצירת פרטי ToDo וכו') ואפשרויות יצוא של המפות לפורמטים שונים.
ארץ ישראל
ארץ ישראל (בראשי תיבות: א"י, נקראת בלועזית: פָּלֶשְׂתִּינָה, ובערבית: فلسطين, בתעתיק לעברית: פָלַסְטִין) היא חבל ארץ הנמצא בדרום-מערב יבשת אסיה, באגן הים התיכון ובחלק של המזרח התיכון המכונה לבנט, אשר מחולק בין המדינות ישראל, ירדן, לבנון וסוריה. אדמת ארץ ישראל הוא מינוח המתייחס לשטח בו נחלו שנים עשר שבטי ישראל משני עברי הירדן. ארץ ישראל המערבית חופפת בקירוב לחלק המערבי של פלשתינה-א"י המנדטורית. ארץ ישראל ממזרח לנהר הירדן בה נחלו שניים וחצי השבטים ובכללה הגולן מכונה בשם עבר הירדן המזרחי. ב-1921 הוציאה בריטניה (שקיבלה מנדט על שני עברי הירדן) את רובו הגדול של עבר הירדן המזרחי מתחום ארץ-ישראל (פלשתינה), וייסדה בו את אמירות עבר הירדן לימים מדינת ירדן. שטחי רמת הגולן נכבשו על ידי מדינת ישראל מסוריה, במלחמת ששת הימים.
לארץ ישראל, השוכנת במיקום אסטרטגי בין מצרים, סוריה וחצי האי ערב, נודעה חשיבות רבה מבחינה דתית, תרבותית, מסחרית ופוליטית. מהאלף ה-2 לפנה"ס ועד לימינו, אוכלסה הארץ על ידי עמים שונים וקבוצות אתניות שונות, בהם כנענים, עברים (יהודים), פלשתים, אדומים, יוונים וערבים, וחלקים ממנה היו תחת שלטונן של אימפריות ומדינות שונות, בהן מצרים העתיקה, ממלכות ישראל ויהודה, אשור, בבל, פרס, מצרים התלמיית, הממלכה הסלאוקית, יהודה החשמונאית, האימפריה הרומית, האימפריה הביזנטית, הערבים המוסלמים, הצלבנים, הממלוכים, העות'מאנים, בריטניה, ישראל, ירדן ומצרים. כיום, בתחום ארץ ישראל המערבית חיים מספר כמעט שווה של יהודים ומוסלמים.
בארץ ישראל התחולל חלק ניכר מן ההיסטוריה של עם ישראל, ועל פי התנ"ך היא הארץ אותה הבטיח אלוהים לזרעם של אברהם, יצחק, ויעקב, הקרוי גם בשם "ישראל". לכן העם היהודי, "", רואים בה מרכז לאומי יהודי. כמו כן, האסלאם והנצרות רואות בארץ ישראל מרכז דתי בעל חשיבות היסטורית רבה.
החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה האזור למוקד של סכסוך לאומי בין התנועה הציונית לתנועה הלאומית הפלסטינית. כיום, למעט רצועת עזה, כל שטחה של הארץ, שהיה לפני קום המדינה תחת שלטון המנדט הבריטי, נשלט על ידי מדינת ישראל. הקו הירוק הוא גבול המדינה המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, בעוד בקעת הירדן וחלקים מיהודה ומהשומרון, השוכנים בליבה של הארץ, מוחזקים צבאית על ידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים, ומיושבים חלקית בישראלים שהתנחלו באזור. המחלוקת על מעמדו של שטח זה מהווה את אחד מנושאי הליבה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
שמה של הארץ
השם המקובל בלשונות אחרות לאזור הגאוגרפי המכונה בעברית "ארץ ישראל" הוא פלשתינה (על גרסאותיו בשפות השונות). אף בעברית, השם הרשמי שנתנה בריטניה לשטח המנדט הבריטי, שכלל בעיקר שטחים מארץ ישראל, היה "פַּלֶשְׂתִינָה (א"י)", וכיום בפי הערבים הוא מכונה "פָלַסְטִין". בפי נוצרים מקובל לכנות את הארץ גם בשם "הארץ המובטחת" ו"הארץ הקדושה" ואצל היהודים מקובל לכנותה בשם "ארץ הקודש". כינויים אלה קיימים כמעט בכל השפות שבהן מדברים נוצרים או יהודים בהתייחס לארץ ישראל.
במקרא מכונה ארץ ישראל בשמות רבים בהם: ארץ כנען, ארץ זבת חלב ודבש, הארץ הטובה, ארץ הצבי, ארץ חמדה, ארץ העברים, או בכינוי הארץ ללא כל תוספת. הצירוף המקראי ארץ ישראל מתייחס לרוב לשטחי ממלכת ישראל, ומופיע בספר שמואל, בספר מלכים, בספר יחזקאל ובספר דברי הימים.
ארץ כנען
בתורה נקראת ארץ ישראל לעיתים רבות גם בשם ארץ כנען, על שם העמים צאצאי כנען בנו של חם בן נח, שעל פי המסופר במקרא, ישבו בארץ זו בטרם כיבושה בידי עם ישראל בהובלת יהושע בן נון בראשית תקופת ההתנחלות.
פירוש אפשרי נוסף למקור השם "כנען" הוא גוון אדום מסוג "ארגמן", שכן באותה תקופה נודעו תושבי המקום בהפקה ומסחר של צבע זה אותו ייצרו מחלזון ממין ארגמון קהה קוצים שנמצא בחופי הארץ, ולפיכך ייתכן ונגזר גם שמם של העמים שישבו בה באותה עת בשם "הכנענים". השם כנען מופיע אצל המצרים כשם חבל הארץ שנשלט על ידם בתקופת הברונזה המאוחרת.
ארץ ישראל
לאחר כיבוש ארץ כנען בידי בני ישראל בהנהגת יהושע בן נון, נקרא חבל הארץ שבשליטת בני ישראל "ארץ בני ישראל". בספר שמואל נקראת הארץ לראשונה "ארץ ישראל". השם "ישראל" עצמו הוא קדום מאוד, ומופיע, מלבד במקרא, גם באַסְטֵלה מצרית שמתארת את ניצחונותיו של פרעה מרנפתח ("מצבת ישראל") משנת 1230 לפנה"ס (על פי התארוך המקובל). באסטלה זו מופיעים שמות של אזורים ויישובים קדומים בארץ ישראל, אולם השם "ישראל" עצמו מופיע בה כשמו של עם ולא כשם של ארץ או של אזור גאוגרפי.
ארץ יהודה
לאחר שנחלקה ממלכת ישראל המאוחדת, עליה מלכו דוד ושלמה, לשתי מלכויות נפרדות, ציין השם "ישראל" רק את תחומי מלכות אפרים (הצפונית), ואילו תחומה של מלכות בית דוד (הדרומית) נקרא "יהודה" על שם השבט המרכזי בה. במשך הזמן, למשל בתקופת גלות בבל, חזר לשמש השם "ארץ ישראל" (או "הר/אדמת ישראל" וכיוצא בזה) כשם כללי לכל הארץ, בעוד שטחה ההיסטורי של ממלכת יהודה (למשל בתקופת שיבת ציון) עדיין כונה "יהודה".
בתקופה הפרסית, לאחר הכרזת כורש שאִפשרה ליהודים לשוב לארץ ישראל מגלות בבל, התקיימה בארץ ישראל אוטונומיה יהודית בשם "יהוד מדינתא" (מדינת יהודה, בארמית), שהייתה יחידה מנהלית עצמאית, אשר הנפיקה מטבעות קטנים עם האותיות "יהֻד". ראשית ההתיישבות היהודית בארץ בימי שיבת ציון התרכזה בשטח ממלכת יהודה הקדומה, וגם מוצאם של רוב השבים מגלות בבל היה משבט יהודה, על כן כונו מחדשי ההתיישבות בארץ 'יהודים', והאוטונומיה שלהם 'מדינת יהודה'.
בתקופה ההלניסטית לא הייתה הארץ יחידה מוגדרת מבחינה מדינית-מנהלית או בתודעה של תושביה הלא-יהודים, אלא חלק בלתי נפרד בתוך גופים כוללים יותר. בספר מקבים מתקופת החשמונאים נעשה שימוש רב בשם "ארץ יהודה", המתייחס לטריטוריה בה התקיים ריכוזו הגדול של היישוב היהודי בארץ ישראל, וזאת בנפרד מ"ארץ הגליל" למשל. אולם עם כינונה של מדינת "יהודה" החשמונאית והתפשטותה על פני ארץ ישראל כולה, הפך השם יהודה לשמה הרשמי של הארץ. גם בתקופה הרומית נקראה הארץ, כמו גם ממלכת הורדוס והפרובינקיה שהוקמה אחריה, בשם "יהודה" (בלטינית: Iudae). לפעמים נעשתה הבחנה בין "יהודה" בדרום הארץ, לבין "הגליל" בצפון הארץ, כך שתושבי הדרום כונו "יהודים" ותושבי הצפון "גליליים". אולם השם "יהודה" כשמה של הארץ כולה נותר כך עד לתחילת המאה ה-2 לספירה.
פלשתינה
השם שבו השתמש הרודוטוס נזכר גם אצל אריסטו ומופיע בספרות ההלניסטית בהתייחס לחופה הדרום-מערבי של הארץ. המשוררים הרומיים טיבולוס ואובידיוס היו הראשונים שהשתמשו בו בספרות הלטינית (בלטינית: Palaestina). במאה ה-1 לספירה, הסופרים היהודים פילון ויוסף בן מתתיהו כבר השתמשו בחיבוריהם ביוונית בשם "פלשתינה" או "סוריה-פלשתינה" כדי לציין את ארץ ישראל כולה, לצורך הבחנה נוחה בין "יהודה", שמה הרשמי של הארץ בתקופתם, לבין חבל יהודה גופא. אולם השם "פלשתינה" הפך רשמי באימפריה הרומית רק במאה ה-2 לספירה, כשפרובינקיית יהודה בוטלה בידי הקיסר אדריאנוס, בעקבות מרד בר כוכבא, ותחתיה הוקמה הפרובינקיה של "סוריה הפלשׂתינאית", או בקיצור "פלשתינה". שינוי השם מ"יודאיה" (יהודה) ל"פלשתינה" נועד לטשטש את הקשר בין היהודים לארצם ולבטל את זכותם על מולדתם.
בתקופה הביזנטית חולקה הארץ לשלושה מחוזות: פלשתינה פרימה, סקונדה וטרטיה (הראשונה, השנייה והשלישית). בספרי המשנה והתלמוד (שנערכו בתקופה הרומית-ביזנטית) לעומת זאת, הרבו להשתמש בשם "ארץ ישראל". השימוש בשם זה נפוץ ביותר בכל ספרות ההלכה ואגדות חז"ל, המדרשים, הפרשנויות, התפילות והפיוטים.
לאחר הכיבוש הערבי, נשמרה החלוקה המנהלית הביזנטית ושטחה של "פלשתינה פרימה" הפך ל"ג'ונד פלסטין", כלומר: המחוז הצבאי של פלסטין. במרוצת המאות ה-12 וה-13 נזנח המונח "פלסטין" כשמו של המחוז. המחוז המשיך להתקיים עד הפלישה המונגולית במאה ה-13, ותחת שלטון הממלוכים נתחלק שטחו למספר מחוזות. בתקופה הממלוכית (1260–1517) השם "פלסטין" היה מקובל רק בקרב חוגים משכילים מצומצמים. במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הארץ הייתה חלק מסוריה (איאלת או וילאית) וחולקה לסנג'קים שנקראו על שם ערים. באמצע ה-19 שונתה החלוקה המנהלית והפלכים נקראו לפי ערים.
במאה ה-19 המונח "פִלסטין" היה שגור כציון גאוגרפי לחלק נרחב מארץ ישראל, כפי שמעידים על כך ספרי נוסעים ערבים ותעודות רבות. אולם המונח החל לקבל משמעות פוליטית לאומית רק בשלהי התקופה העות'מאנית, ככל הנראה במקביל לראשית ההתעוררות הלאומית הערבית בארץ בסוף המאה. בתקופה זו החלו משכילים "מתמערבים" מבין ערביי ארץ ישראל (במיוחד נוצרים–אורתודוקסים) להשתמש בשם "פלסטין", ובשנת 1911 אף נוסד עיתון בשם זה. בתהליך גיבוש הזהות הפלסטינית שלהם, אימצו בסופו של דבר ערביי ארץ ישראל את השם "פלסטין" כשמה של הארץ.
שלטון המנדט הבריטי, שהוקם בארץ בשנות ה-20 של המאה ה-20, הכיר בעברית כאחת השפות הרשמיות, אך עמד על כך ששם הטריטוריה שתחת המנדט יהיה "פלשתינה". היישוב העברי בארץ התנגד לכך בתוקף, ודרש ששם הארץ בעברית יהיה "ארץ ישראל". הפשרה שהושגה בסופו של דבר הייתה, ששם ארץ המנדט ייכתב בעברית "פלשתינה (א"י)", ותושבי הארץ היהודים והערבים נקראו על ידם: "פלשתינאים".
ארץ הקודש
בהקשר הדתי, בשל היותה קדושה לשלוש הדתות האברהמיות - היהדות, הנצרות והאסלאם, נקראת ארץ ישראל פעמים רבות גם בשם ייחודי: "הארץ הקדושה" - בלטינית: Terra Sancta, בערבית: الديار المقدّسة ("א-דיאר אל-מוקדסה"; בקוראן: الْأَرْضَ الْمُقَدَّسَةَ), באנגלית: The Holy Land (וגם: "הארץ המובטחת" - The Promised Land), ואילו אצל היהודים מקובל לכנותה בשם "ארץ הקודש", או לרוב בקיצור: "הארץ", כאשר כל מקום אחר בעולם נקרא בהתאם - חוצה-לארץ.
כינויים נוספים
בתקופת הגלות, לעיתים נקראה ארץ ישראל על פי מיקומה הפיזי ביחס לפונה אליה: בתלמוד בבלי נקראה "מערבא".
פרה-היסטוריה והיסטוריה
ארץ ישראל מיושבת ברציפות מן התקופה הפרה-היסטורית. בשל מיקומה הגאוגרפי סמוך ליבשת אפריקה, אשר בה התרחשה האבולוציה של האדם, שימשה ארץ-ישראל כפרוזדור טבעי לנדידת בני-אדם קדמונים לאסיה ואירופה. כמה מן האתרים הארכאולוגים העתיקים בעולם מחוץ לאפריקה, בגיל של עד מיליון וחצי שנים לפני זמננו, התגלו בארץ-ישראל. תושבי אתרים אלו היו ציידים-לקטים שהשתייכו ככל הנראה למין הומו ארקטוס, והותירו אחריהם כלי-אבן רבים מן התרבות האשלית. בתקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-250 עד 45 אלף שנים לפני זמננו, חי בארץ-ישראל האדם המודרני לצד האדם הניאנדרטלי. בתקופה זאת מערות הכרמל והגליל היו תחום התפוצה הצפוני ביותר בעולם של הראשון והדרומי ביותר של האחרון.
לפני כ-15,000 שנים, בסוף התקופה האפיפלאוליתית, הופיעו בארץ ישראל כפרי הקבע הראשונים של התרבות הנאטופית. מיד לאחר מכן, בתקופה הנאוליתית, הייתה ארץ ישראל מהאזורים הראשונים בעולם בהם הופיעה חקלאות. בה תורבתו החיטה כ-10000 שנה לפני זמננו, ועץ הזית לפני כ-6000 שנה. הערים הראשונות בתקופת הברונזה הקדומה (האלף השלישי לפנה"ס) היו קטנות יחסית וגודלן לא עלה על כמה עשרות דונם. עם הזמן התפתחו הערים הקטנות ליישובים גדולים ואף שידעו עליות ומורדות, נוצרו בה בסופו של דבר ערי מדינה משגשגות בעלות קשרי מסחר עם הסהר הפורה, מצרים ואזורים אחרים.
בתקופת הברונזה הבינימית, בסוף האלף השלישי לפני הספירה, הייתה אוכלוסיית ארץ ישראל נוודית. רועי צאן שהשקיעו מעט בבתים והרבה מאוד בקברים. בראשית האלף השני לפני הספירה, בתקופת הברונזה התיכונה החלה מגמת עיור במערך יישובי מפותח ובהם אף יישובים מבוצרים כדוגמת בית אל, גבעון, ירושלים ובית צור. עד המאה ה-12 לפני הספירה סוף תקופת הברונזה המאוחרת גרו בשטחי ארץ ישראל כנענים בעלי תרבות פגנית, שעסקו בגידול עצי פרי, צאן ובקר, דיג, חיטה ושעורה. בנוסף, על שפת הים היו מפעלי זכוכית ומצבעות ארגמן. באותה תקופה היו עמי האזור כפופים לאימפריה המצרית. בשל מיקומה האסטרטגי כחבל ארץ המחבר בין אסיה, אירופה ואפריקה, האימפריות הגדולות לטשו אליה עיניים וניסו לבסס את אחיזתם בה.
בתקופה הערבית הקדומה (638 - 1099) חזר המרכז היהודי לירושלים למרות האיסור הערבי, יהודים התיישבו גם ברמלה, וחוקים שהקשו את החיים של יהודים ונוצרים כאחד היו דבר מקובל. תחת הצלבנים (1099 - 1260) טבחו הנוצרים בתושבים הלא נוצריים בערים, והיהודים שרדו הודות לכך שיישבו גם בכפרים. הממלוכים (1260 - 1517) כבשו את הארץ מידי הצלבנים, הרסו את היישובים הצלבניים ובנו מבני דת אסלאמיים. האימפריה העות'מאנית (1517 - 1917) שלטה בתקופה הבאה בארץ ישראל, אך ארץ ישראל נחשבה ל"חצר האחורית" שלה. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים בשנת 1917, קיבלה הממלכה המאוחדת מנדט מידי חבר הלאומים לשלוט בארץ בשני עברי הירדן. בשנת 1922 הפרידה בריטניה את עבר הירדן המזרחי מארץ-ישראל המערבית. בשנת 1947 התקבלה ב החלטת החלוקה של ארץ ישראל המערבית בגבולות המנדט לשתי מדינות, יהודית וערבית. בשנת 1948 (ה'תש"ח), במהלך מלחמת העצמאות, הוקמה מדינת ישראל על רוב השטח שבין הירדן לים, ומאז סיום מלחמת ששת הימים ב-1967 היא שולטת על כל ארץ ישראל המערבית. חלקים מיהודה ושומרון נמצאים כיום בתחומי הרשות הפלסטינית, וגם רצועת עזה נמצאת תחת שלטון פלסטיני.
תחומי ארץ ישראל
תחומי ארץ ישראל נדונים מהיבטים שונים בתחומים שונים – כגון גאוגרפיה פיזית, ביוגאוגרפיה, היסטוריה מדינית, מחקר הלכתי ועוד – ובכל אחד מהם מותווים גבולות מעט שונים. באופן גס כוללת הארץ את בקע ים-המלח (בקעת הירדן והערבה) ואת רצועות ההרים משני עבריו, מזרחה עד למדבר הסורי-ערבי ומערבה עד לים התיכון. השטחים שממזרח לירדן מכונים בתנ"ך על שם הממלכות ששלטו בהם: אדום, מואב, עמון ועוד, והשטחים ממערב לירדן מכונים הנגב, יהודה, השומרון והגליל.
שדרת ההר המערבית, ובמיוחד הרי יהודה ושומרון, היו בדרך-כלל הגרעין של המדינות שקמו בארץ ישראל, ולעיתים נכללה בהן גם שדרת ההר המזרחית, במיוחד מואב וגלעד. לגבי הגבולות המפורטים בדרום ובצפון יש שינויים גדולים מאוד מתקופה לתקופה. נקודות צפוניות ודרומיות, כגון נהריה או אילת, היו בתקופות רבות מחוץ לתחומי המדינה שקמה בארץ ישראל; זאת בניגוד לירושלים, בית לחם, שכם ושומרון, למשל, שהיו ברוב התקופות בבחינת ליבה של המדינה שקמה בארץ ישראל. בכמה תקופות היה מרכז המדינה (הפלשתית, הצלבנית) באזור החוף, בעוד ששדרת ההר המערבית הייתה בשולי המדינה או אף בידי מדינה אחרת, עוינת. כיום נמצאת רובה של ארץ ישראל המזרחית (עבר הירדן) בשטח ממלכת ירדן, ואילו ארץ ישראל המערבית מחולקת בין שטחה הריבוני של מדינת ישראל לבין שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, הנתונים להסדרי שלטון מיוחדים.
חלוקת שטחי ארץ ישראל כיום (כל המספרים מעוגלים):
גאוגרפיה
ארץ ישראל מוגדרת מבחינה גאוגרפית כחלקו הדרומי של הלבנט. הלבנט (Levant, "מזרח" בצרפתית) הוא רצועה יבשתית המשתרעת מצפון לדרום לחופו המזרחי של הים התיכון.
במרכזה של ארץ ישראל עובר לכל אורכה השבר הסורי אפריקני (בקע ים המלח, בקעת הירדן והערבה), החוצה אותה לשני חלקים סימטריים במידת-מה: עבר הירדן המערבי (היא גם "ארץ ישראל במובנה המצומצם") ועבר הירדן המזרחי. רוב הנחלים בארץ ישראל המערבית זורמים משדרת ההר מערבה לים התיכון (ניקוז מערבי), או מזרחה לבקעת הירדן או לערבה (ניקוז מזרחי).
ארץ ישראל הוא מונח מתחומי הגאוגרפיה, הגאוגרפיה ההיסטורית והמדיניות. תחומי ארץ ישראל אינם חופפים את תחומי מדינת ישראל. ההיסטוריה של ארץ ישראל רצופה מלחמות וחילופי שלטון, שבעקבותיהם הוגדרו מחדש פעמים רבות גבולותיהן של המדינות ששכנו בה. חלוקת השטח הגאוגרפי למדינות וטריטוריות מתבססת במידה רבה על הסכמים בין האימפריה העות'מאנית לבריטניה (1906), על הסכם סייקס-פיקו בין צרפת לבריטניה (1916) שאושר בוועידת סן רמו (1920), על הסכמי רודוס (1949) ועל קווי הפסקת האש לאחר מלחמת ששת הימים (1967).
מאגר המים המתוקים העיקרי של ארץ ישראל הוא ים כנרת הנמצא בצפון, בבקעת הירדן, מערבית לרמת הגולן ובקצה המזרחי של הגליל. הכנרת ניזונה ממספר רב של נחלים ובעיקר מנהר הירדן שגם מנקז מים ממנה לים המלח, הנמצא בבקעת הירדן בדרום.
סכנות טבע
אסונות הטבע העיקריים שעלולים לפקוד את הארץ הם בצורות ורעידות אדמה.
משק המים של ארץ ישראל תלוי במידה רבה במי גשמים. מאגרי המים המתוקים מועטים (העיקרי שבהם הוא הכנרת), ואף הם תלויים כמעט לגמרי במים שמקורם במשקעים כגון גשמים ושלגים. ארץ ישראל נמצאת בשולי אזור האקלים הים תיכוני, על סף חגורת המדבריות, ולפיכך גשמים משמעותיים יורדים בה רק בשיא החורף (נובמבר-מרץ). בצורת, כלומר חורף שבו הגשמים מועטים במיוחד, אינה תופעה נדירה, והיא עלולה לגרום למחסור חמור במי שתייה ובנזק לגידולים חקלאיים.
ארץ ישראל נמצאת במוקד של פעילות טקטונית. סימנים בולטים לפעילות זאת הם השבר הסורי אפריקאי והרי געש (רובם כבויים) ברמת הגולן ובאיים באגן המזרחי של הים התיכון. לפיכך ארץ ישראל מועדת לרעידות אדמה, ואף לגלי צונאמי (במקרה שרעידת האדמה מתרחשת בלב הים התיכון). רעידות אדמה חמורות מתרחשות בארץ מדי כמה עשורים. יש עדויות לגלי צונאמי שפקדו את הארץ בתקופות קדומות, אולם לא בעת האחרונה.
על אף הטמפרטורה הגבוהה של מימי הים התיכון בתקופת הקיץ, לא נוצרות סופות טרופיות מול חופי הארץ, זאת בשל לחץ האוויר הגבוה ששורר באזור בתקופת הקיץ.
הצפות ומפולות בוץ אפשריות רק בשיא החורף, והן נדירות ברוב חלקי הארץ, למעט אזורי הערבה ומדבר יהודה. באזורים אלה כמות המשקעים נמוכה, אולם הם יורדים בבת-אחת וגורמים הצפות ומפולות בוואדיות.
אקלים
אקלימה של ארץ ישראל הוא מגוון (יחסית לשטח שעליו היא נמצאת) ונחלק לשלושה אזורים:
נהוג לחלק את השנה ל-4 עונות, אולם מבחינה מטאורולוגית ארץ ישראל, כמו שאר אגן הים התיכון, מתאפיינת בשתי עונות עיקריות - עונה קרירה וגשומה ועונה חמה ויבשה. בין שתי העונות האלה שוררות עונות מעבר קצרות שמתאפיינות בשינויים קיצוניים במזג האוויר ובתופעות מטאורולוגיות ייחודיות כגון שרב.
החי והצומח של ארץ ישראל
צמחיית ארץ ישראל ובלשון מדעית פלורה פלשתינה (Flora Palaestina) כוללת כ-2,600 מינים של הצומח, הפזורים בין 130 משפחות, וזאת מחוץ לצמחי התרבות שהאדם מגדל אותם. יש המונים את מספר המינים ב-2,800. מבין הצמחים הללו 264 הוגדרו כצמחים מוגנים על פי חוק. הצומח בארץ מתאפיין בגיוון רב עקב ריבוי אזורי האקלים השונים של ארץ ישראל. החל מהאזור האירנו-טורני המאפיין את צפון ישראל וכלה באקלים המדברי של הנגב. צורות הצומח הנפוצות בארץ ישראל הם החורש הים-תיכוני, הבתה והגריגה. העצים האופייניים לארץ ישראל הם הזית, האלון, האלה, התאנה, החרוב והשיטה. בארץ ישראל מספר עצים עתיקים, שנשמרו הודות לפולחן מקומות וקברים קדושים וכן חקלאות מצד תושבי הארץ לאורך ההיסטוריה. עם הקמת מדינת ישראל החלה קרן קיימת לישראל בנטיעת יערות רבים, רובם הם יערות מחטניים.
בארץ ישראל פרחים רבים, כאשר האהובים והידועים ביותר ביניהם הם כלנית מצויה, רקפת מצויה, אירוסי ההיכל, צבעוני, נרקיס, תורמוס ההרים ושושן צחור - כולם צמחים מוגנים בישראל. לצידם פורחים בשפע גם חרציות, סביונים, לוטם, פרג אגסני, חרדל השדה, פשתה שעירה, מרגנית השדה ומספר מינים פולשים בהם החמציץ הנטוי, לנטנה ססגונית וטיונית החולות.
עולם החי בארץ ישראל עשיר כמו עולם הצומח על אף שטחה המצומצם של הארץ. לחי המגוון שתי סיבות:
ארץ ישראל הייתה מאז ומעולם ארץ המגשרת בין אפריקה, אסיה ואירופה; ועל כן גם מיני החי הם מארצות שונות. נוסף על כך, שינויי הנוף: המדבר, השדות, הביצות, הנוף העירוני וההרים הגבוהים (דוגמת החרמון) הם גורם חשוב במפגש מינים שונים. בין מיני המדבר (רובם מאפריקה) ניתן למנות את השרקרק הירוק, היעל, הצבי, ישימונית, הראם הלבן, תנין היאור, נמר המדבר, צבוע מפוספס, יחמור, יחמור פרסי, ארבע קו מובהק ועקרב צהוב; מבין מיני השדות ניתן למנות את מושית השבע, פרחית נעמי, דבורת הדבש, שבלול השדה העגור האפור, אנפית הבקר ואדום-החזה; מבין מיני הביצות ניתן למנות את הסיקסק והלוטרה; מבין מיני ההרים ניתן למנות את שבלול החרמון, צפע החרמון וירגזי החרמון; ומבין מיני הנוף העירוני ניתן למנות את חתול הבית, חולדה מצויה, שבלול הגינה, עטלף פירות מצוי, העורב האפור, הדרור והעורבני. כמו כן יש מספר מינים המזדמנים לישראל לעיתים כגון הפלמינגו המצוי, שניתן לראותו בבריכות המלח שליד אילת, והפלמינגו הזוטר שנצפה בפעם האחרונה בישראל ב-2006. בישראל מצויים 33 מיני עטלפים: מהם 32 מיני עטלפי חרקים בסכנת הכחדה ואחד עטלף פירות מצוי הנפוץ בכל הארץ. מדי פעם נראים גם לווייתנאים מול חופי ישראל, בעיקר דולפינן ים-תיכוני ולעיתים נדירות לווייתן מצוי. במפרץ אילת קיימים מעל 5000 מינים של בעלי חיים. קיומם מתאפשר בגלל הימצאותה של שונית אלמוגים עשירה במפרץ.
ישראל נמצאת על נתיב הנדידה של עופות רבים, בהם עגורים, חסידות, שקנאים ומיני ברווזים. רבים מהם עוצרים בישראל לנוח ולאכול, בעיקר ליד מקווי מים כמו אגמון חולה. מסיבה זו הפכה ישראל ליעד צפרות עולמי חשוב. הציפור הלאומית של ישראל היא הדוכיפת. בארץ התרבו מינים פולשים, בעיקר עורב אפור, מיינה מצויה ודררה מצויה, הפוגעים באוכלוסיית העופות המקומית ובחקלאות עקב אופיים האגרסיבי.
מספר רב של מינים נכחדו או שנמצאים על סף הכחדה בגלל הרס בית גידול; דוגמאות לכך: ייבוש החולה, כריית חול על חופי ישראל (המפריעה לצבים להטיל ביצים) ובניית ערים, כפרים וקיבוצים למיניהם. כמו כן, בעלי החיים נעלמים גם מסיבות אחרות: ציד בלתי חוקי, סחר, והשתלטות של מינים פולשניים אשר לא אמורים להיות בארץ וברחו מגני חיות ומחזיקי סחר בלתי חוקי. מינים אלה דוחקים את שאר המינים לצד; חלקם אוכלים אותם, פוצעים אותם או נושכים אותם (דוגמת הנוטריה), את חלקם מהססים לאכול מאי ידיעה, וחלקם פשוט אוכלים על חשבון מינים אחרים. בנובמבר 2011 נתגלתה מחדש הצפרדע עגלשון שחור גחון, שנכחדה בעת ייבוש החולה. מינים רבים (כגון אריות או דובים) נכחדו מארץ ישראל וזאת בעיקר כתוצאה מציד לא מבוקר או אובדן שטחי מחיה.
ארץ ישראל ביהדות
בתורה ארץ ישראל מוזכרת כמה פעמים בכינוי: "הארץ הטובה", וכן בשם: "ארץ זבת חלב ודבש". עוד נכתב בתורה על ארץ ישראל: ההבטחה של ארץ ישראל לעם ישראל היא מוטיב חוזר בתורה. מצוות רבות מבין תרי"ג מצוות מתקיימות אך ורק בארץ ישראל (מצוות התלויות בארץ), כגון: ביכורים, שתי הלחם, שמיטה, תרומות ומעשרות, ועוד. מהתורה, הן חלות רק כשעם ישראל בכללו יושב בארץ וכל שבט בנחלתו. לדעת הרמב"ן, יישוב הארץ היא אף מצוות עשה בפני עצמה. ישנה דעה שמצווה זו אינה נוהגת בזמן הגלות, אולם זיקת העם היהודי לארץ נשמרה אף בהיותו מפוזר בתפוצות, ובאה לידי ביטוי בתפילות שבהן מוזכרות ארץ ישראל וירושלים פעמים רבות.
התלמוד הבבלי מביא את דעתו של רב יהודה, לפיה מי שעולה לארץ ישראל מבבל עובר על מצוות עשה (מכיוון שרק האל רשאי לסיים את הגלות), ומצטט את דברי רבי יוסי בר חנינא על שלוש השְׁבוּעוֹת שהשביע ה' את עם ישראל ואת אומות העולם: פרשנות מקובלת למדרש זה גורסת שהשבועות אוסרות על עם ישראל לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל או למרוד בשלטון הגויים, והיא הוותה הצדקה הלכתית להמשך הישיבה בגולה במשך כאלפיים שנה, ועומדת עד ימינו בלב המחלוקת בין קבוצות דתיות אנטי ציוניות, כגון חסידות סאטמר, שרואות בה ראייה תאולוגית נגד הציונות, לבין קבוצות בציונות הדתית שסוברות כי כיום אין לשבועות תוקף מחייב.
עם זאת, מזמן לזמן עלו יהודים לארץ ישראל, הן בקבוצות והן ביחידים. כך למשל בתחילת המאה ה-13 עלו מאות תלמידי חכמים במסגרת עליית בעלי התוספות לעכו, ובראשית המאה ה-19 עלו מאות תלמידי הגר"א והרחיבו את היישוב היהודי בצפת ובירושלים. לקראת סוף המאה התגברה העלייה של יהודים לארץ, ובשנים 1881–1882 הייתה עלייה גדולה יחסית מקהילת יהודי תימן ("עליית אעלה בתמר"). הקמת התנועות הציוניות במזרח אירופה הובילה לגלי עלייה המוניים, בני עשרות ואף מאות אלפי עולים, להקמת יישובים חדשים רבים ולהרחבת "היישוב הישן" בארץ ישראל.
שאנגחאי שארקס
שאנגחאי שארקס (בסינית: 上海大鲨鱼; בפין-יין: Shànghǎi dàshāyú) היא קבוצת כדורסל משאנגחאי שבסין, המשחקת בליגת ה-CBA. כתוצאה מערבות משותפת, נוסף לשמה תואר נוסף: במשך שנים רבות נקראה הקבוצה "שאנגחאי דונגפאנג שארקס", אך כיום היא ידועה בשם "שאנגחאי צ'יאנג שארקס".
בעונת, הקבוצה סיימה במקום השישי בליגה הדרומית, ועקב כך נעדרה ממשחקי הפלייאוף. בעונת היא הייתה קרובה לסיים במקום החמישי, והייתה רחוקה ניצחון אחד בלבד מהעפלה לפלייאוף.
בשנים מוקדמות יותר הייתה הקבוצה למצליחה, כאשר היא העפילה לגמר שלוש פעמים רצופות (בעונות, ו-) ופגשה את באיי רוקטס בכל אחת מהפעמים. בשתי הפעמים הראשונות היא סיימה כסגנית, אך בפעם השלישית ניצחה בגמר וזכתה באליפות ה-CBA, מה שהביא לסיום רצף של שש אליפויות רצופות של הבאיי רוקטס. שחקן המפתח של הקבוצה בשנים אלו היה יאו מינג.
לאחר מעברו של כוכב הקבוצה מינג לארצות הברית, התקשה המועדון להמשיך להתחרות ברמות הגבוהות. בנוסף, בסיום עונת 2008/09 נקלע המועדון לקשיים פיננסיים חמורים, שהובילו לענני שמועות על יכולת הקבוצה להמשיך ולהתחרות בליגה הסינית הבכירה. ב-16 ביולי 2009 דווח שכוכב הקבוצה לשעבר, יאו מינג, רכש את המועדון ובכך גאל אותו מבעיותיו הכספיות.
אסכולת תל אביב
אסכולת תל אביב לחקר הספרות התפתחה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60, במסגרת החוג לתורת הספרות שייסד בנימין הרשב (הרושובסקי). בין האישים המרכזיים בה, מלבדו, אפשר למנות את מנחם פרי, מאיר שטרנברג ויעל רנן.
בסיס ועקרונות
אסכולת תל אביב נבנתה על יסודות הפורמליזם הרוסי, והיא שואבת רבות מתורתם של ויקטור שקלובסקי ורומן יאקובסון, כמו גם מרעיונות של גשטאלט. בין המאמרים המכוננים שנכתבו על ידי אנשי אסכולת תל אביב: "המלך במבט אירוני", מאת פרי ושטרנברג, המציעים קריאה בסיפור דוד ובת שבע; ו"לשמוע את רחש הגלים", מאת רנן, החוקרת בפירוט רב את רעיון ההזרה.
נאמנים לפורמליזם הרוסי, חוקרי אסכולת תל אביב ביקשו "למצות את הטקסט הספרותי". הם טענו כי הטקסט בנוי קומות-קומות, וכי קורא שנצמד בקריאתו לטקסט, יכול ליצור קריאה מקיפה ולעיתים חדשנית וחתרנית. יש המוצאים בטענה זו דמיון רב לרעיון הנאת הטקסט של רולאן בארת.
מונחי יסוד
אסכולת תל אביב דנה ב"מילוי פערים" בטקסט. במספר מאמרים מזכירים פרי ושטרנברג דוגמה קלאסית למילוי פערים על ידי הקורא: בשיר "יונתן הקטן", לא מציין הטקסט כי מכנסיו של יונתן נקרעו בשל הטיפוס על העץ; אך הקורא, המבקש לקשור כמה שיותר פרטים זה לזה, מסיק זאת בעצמו – ובכך ממלא פער בטקסט. אסכולת תל אביב מכנה קריאות כאלה בשם "היפותזות", ומכלילה מספר היפותזות תחת ההגדרה "מסגרת". כל קורא ניגש לטקסט כשהוא מצויד במסגרות – תמונות שלמות של "התנהגות" של העולם. קיימת אצל כל קורא מסגרת של מסעדה, למשל (מסגרת זו כוללת מלצר, שולחנות, מפות, טבח וכו'). כשהקורא נתקל בפרט מידע, הוא מנסה להכפיף אותו אל מסגרת מוכרת לו, במסגרת היפותזת הקריאה שלו. לשיטתה של אסכולת תל אביב, ומנחם פרי בפרט, הטקסט הספרותי מערער על המסגרות ועל ההיפותזות. הטקסט טורף את היפותזות הקריאה של הקורא, ומחייב אותו לבנות היפותזות חדשות תוך כדי קריאה.
עוד דנה האסכולה ברעיונות כגון אופוזיציות בינאריות – מעין קטגוריות אד הוק שאלמנטים של הטקסט מתארגנים לפיהן (למשל: יש מול אין, מינוס מול פלוס). פעמים רבות, עם התקדמות הטקסט, נטרפות האופוזיציות הבינאריות, ומשמעות הטקסט מתגלה כשאלמנטים הופכים זהים זה לזה בעולם הסיפורי. כך, במסגרת טריפת האופוזיציות הבינאריות, יכול שקט להיות שווה לצבע, ורעש להיות שווה לאור (למשל). כמו כן, דבר עשוי להיות ההפך מעצמו: מוזיקה אינה שווה למוזיקה, שקט אינו שווה לשקט. כשהשיוך הקטגוריאלי של האלמנטים נטרף, לרוב בעקבות רגע הקליימקס בטקסט, מגלה הקורא הממצה את הטקסט את משמעותו האמיתית.
ויקיפדיה
ויקיפדיה (באנגלית: Wikipedia) היא אנציקלופדיה מקוונת רב-לשונית, המבוססת על תוכן חופשי ומשתמשת בטכנולוגיית ויקי. ויקיפדיה היא האנציקלופדיה הכללית הגדולה והפופולרית ביותר באינטרנט. מאחורי האתר עומדת קרן ויקימדיה, מוסד ללא כוונת רווח שמרכזו בארצות הברית. הקרן נותנת את שירותי המעטפת לקיום האתר, כגון תחזוקת שרתים, אך היא אינה מתערבת בניהול האתר, ומאפשרת לקהילת הוויקיפדים לקבל החלטות עצמאיות בנושאי התוכן. מוטו האתר הוא "ויקיפדיה - האנציקלופדיה החופשית", כאשר "חופשי" פירושו חופשי לעיון ללא כל מגבלה, חופשי לעריכה וחופשי להעתקה ולהפצה. תוכן האתר מוגש תחת הרישיון החופשי CC-BY-SA.
ויקיפדיה הושקה ב-15 בינואר 2001 כמיזם מיקור המונים על ידי ג'ימי ויילס ולארי סנגר. סנגר בחר את שם האתר אשר הוא שילוב של המילה "ויקי" (אשר פירושה בהוואית "מהיר") ו"אנציקלופדיה". בעוד שבתחילת הדרך הייתה קיימת רק אנציקלופדיה בשפה האנגלית, לאורך השנים פותחו מהדורות בשפות רבות אחרות לוויקיפדיה. הוויקיפדיה האנגלית היא המהדורה הגדולה ביותר של ויקיפדיה מבין כל 301 המהדורות של ויקיפדיה. נכון לנובמבר 2020, יש בוויקיפדיה למעלה מ-59 מיליון ערכים אם מסכמים את הערכים בכל השפות בהן היא כתובה. למעלה מ-6.5 מיליון ערכים כתובים בוויקיפדיה האנגלית, ואלה מהווים כ-11.1% ממספר הערכים הכללי. כמות פעולות העריכה שנעשו בכל הדפים והערכים יחדיו עולה על 2.4 מיליארד. באתר רשומים למעלה מ-78.5 מיליון משתמשים ויש בו למעלה מ-2.5 מיליון תמונות חופשיות.
בשנת 2006 נכתב במגזין "טיים" כי המדיניות של ויקיפדיה שמאפשרת לכל אדם לערוך ערכים הפכה את ויקיפדיה לאנציקלופדיה הגדולה ביותר ואולי אף הטובה ביותר בעולם, והיא עדות לחזון של ג'ימי ויילס.
לאורך השנים הועלו ביקורות שונות על ויקיפדיה המתייחסות בעיקר לשתי טענות מרכזיות - הטענה הראשונה נוגעת לעובדה שהאנציקלופדיה ניתנת לעריכה על ידי כל אחד ורבים טוענים שבשל כך ויקיפדיה מתקשה להיות אנציקלופדיה אמינה, וכי הדבר מפחית את חשיבותה כמקור עליו אפשר להסתמך ולהפנות. הטענה השנייה היא על כך שוויקיפדיה עשויה להיות מושפעת מהטיה מערכתית, ועלולה להיות כפופה למניפולציה ולספינים בנושאים שנויים במחלוקת. יש הטוענים כי הדינמיקה בין עורכי האתר איננה תמיד מוצלחת, ומערערת על המטרות שבגינן האתר נוצר כמוקד מידע חופשי, אמין, מאוזן ואובייקטיבי המשוחרר, ככל האפשר, מהטיות אידאולוגיות מסוגים שונים.
אטימולוגיה
שמה של ויקיפדיה הוא הלחם של המילה ההוואית ויקי (wiki - מהיר) ושל המילה היוונית פדיה (παιδεία - חינוך או הדרכה). ויקי היא שיטה שפותחה על ידי וורד קנינגהם לבנייה מהירה יחסית של מאגרי מידע ואתרי אינטרנט, הוויקיפדיות הן רק חלק מכלל האתרים העושים שימוש בשיטה זו. באתרי ויקי התוכן נכתב ונערך על ידי כלל הגולשים, בשיטת מיקור המונים. אתרים רבים, פרט לוויקיפדיה, הבנויים בשיטה זו, כוללים את המילה ויקי בשמם (כמו אתר הוויקי הראשון - "Ward's Wiki"). המילה "פדיה" לקוחה מההלחם היווני "אנציקלופדיה".
אבות רוחניים
הרעיון לאסוף את כל הידע שבעולם, כך שיהיה בהישג יד, תחת קורת גג אחת, היה בעת העתיקה אחד מהרעיונות המנחים של הספרייה של אלכסנדריה וספריית פרגמון הספרייה שפעלה בפרגמון.
הקיסר הסיני שנגזו השגיח על חיבורה של אנציקלופדיית יונגל, אחת מהגדולות בהיסטוריה, שהושלמה ב-1408 והכילה מעל 11,000 כרכים כתובים בכתב-יד, מהם שרדו עד ימינו רק כ-400.
אסופת הידע המוסלמית הקדומה בימי הביניים כללה עבודות מקיפות רבות ופיתוח רב של מה שכיום נקרא שיטה מדעית, שיטה היסטורית וציטוט. ראויים לציון אנציקלופדיית המדע של אבו בכר אלראזי, המועתזילי, תפוקתו מאריכת החיים של 270 ספרים של אל-קינדי, והאנציקלופדיה הרפואית של אבן סינא, שהייתה מקור תקני במשך מאות שנים. כמו כן ראוי להזכיר את עבודות ההיסטוריה האוניברסלית או הסוציולוגיה של האשורים, אל-טברי, אל מסודי, אל-את'יר ואבן חלדון, שהמוקדימה שלו מכילה השגות ביחס לאמינות תעודות כתובות שנשארות ישימות לגמרי גם בימינו. לאנשים הללו הייתה השפעה עצומה על שיטות מחקר ועריכה, שנובעת בין השאר הודות לנוהג האסלאמי של איסנד שהדגיש את הנאמנות למקור רשום, בדיקת מקורות וחקירה ספקנית.
את הרעיון להשתמש במיכון, מעבר לדפוס, על מנת ליצור אנציקלופדיה שימושית יותר, ניתן למצוא כבר בסיפור קצר מאת ה' ג' וולס, "מוח עולמי" (1937) ובמאמר "As We May Think" (פורסם ב-1945) מאת ונבר בוש, שם מופיע חזון עתידי של היפרטקסט מבוסס מיקרופילם, "ממקס". אבן דרך חשובה נוספת הוא "מיזם זאנאדו" של טד נלסון (1960).
עם התפתחות האינטרנט, אנשים רבים ניסו לפתח מיזמים של אנציקלופדיה מקוונת. חלוץ התוכנה החופשית, ריצ'רד סטולמן ביטא את התועלת של "אנציקלופדיה ומקור למידה חופשי עולמי" ב-1999. הוא תיאר את ייסוד ויקיפדיה כ"חדשות מרגשות", והמוסד לתוכנה חופשית שלו מעודד אנשים "לבקר ולתרום לאתר".
נופדיה
לפני הקמתה של ויקיפדיה היו מספר מיזמים בהם נעשו ניסיונות ליצירת אנציקלופדיות מקוונות אך אף אחת מהן לא זכתה להצלחה. ויקיפדיה החלה כמיזם משלים עבור האתר נופדיה, אתר אנציקלופדיה מקוון חופשי באנגלית שאת הערכים בו כתבו מומחים כאשר התוכן פותח בתהליך ביקורת עמיתים קפדני וממושך. נופדיה נוסדה ב-9 במרץ 2000, תחת הבעלות של חברת הפרסום בומיס. בעלי החברה היו המנכ"ל ג'ימי ויילס והעורך הראשי של נופדיה לארי סנגר (אשר בהמשך הפך לעורך הראשי הראשון של ויקיפדיה). במשך חודשים אחדים, דנו סנגר וויילס בדרכים שונות להוסיף ל"נופדיה" מיזם משלים, פתוח יותר. ב-2 בינואר 2001 שוחח סנגר עם בן קוביץ, מהנדס מחשבים ואיש אשכולות, בסן דייגו שבקליפורניה. קוביץ היה בזמנו משתתף קבוע באתר תבניות העיצוב של וורד קנינגהם, ממציא הוויקי. כאשר קוביץ הסביר לסנגר את מושג הוויקי הבסיסי בארוחת ערב, סנגר ראה מיד שוויקי עשוי להיות פורמט מצוין שבאמצעותו ניתן ליצור בשיתוף פעולה טיוטות לנופדיה.
ב-10 בינואר 2001 הציע סנגר לראשונה ברשימת הדיוור של נופדיה ליצור אתר ויקי שישמש ליצירת טיוטות עבור נופדיה. למיזם החדש ניתן השם "ויקיפדיה".
השקת ויקיפדיה וצמיחתה
שמות התחום wikipedia.com ו-wikipedia.org נרשמו ב-12 בינואר 2001 וב-13 בינואר 2001. ויקיפדיה הושקה ב-15 בינואר 2001 כמהדורה בודדת בשפה האנגלית בשם התחום www.wikipedia.com והדבר הוכרז בעקבות כן על ידי סנגר ברשימת הדיוור של נופדיה. המדיניות של ויקיפדיה בדבר שמירה על נקודת מבט נייטרלית נקבעה עוד בחודשים הראשונים להשקתה של ויקיפדיה. מלבד כלל זה היו מעט מאוד כללים בראשית הדרך. ויקיפדיה פעלה באופן עצמאי מנופדיה. במקור היו לחברת "בומיס" כוונות להפוך את ויקיפדיה לעסק רווחי.
בתחילת הדרך עיקר התורמים בוויקיפדיה הגיעו מנופדיה, מ-Slashdot, וממנועי חיפוש. המיזם הכיל 1,000 ערכים בסביבות 12 בפברואר ו-10,000 ערכים בסביבות 7 בספטמבר. בשנה הראשונה לקיומו נוצרו מעל 20,000 ערכים חדשים לאנציקלופדיה - קצב של כ-1,500 ערכים לחודש. ב-30 באוגוסט 2002 הגיע המספר ל-40,000 ערכים. קצב הצמיחה גבר ביציבות מאז תחילת המיזם, מלבד כמה האטות שנגרמו מתוכנה שיוסברו להלן.
בעקבות חששות על כך שוויקיפדיה תהפוך לאתר מסחרי ועל כך שלא תהיה להם שליטה באתר, החליטה קהילת עורכי הוויקיפדיה הספרדית על יצירת "פיצול" לאתר בפברואר 2002 - ובעקבות כן הושק האתר אנציקלופדיית ליברה (Enciclopedia Libre). מהלכים אלה הובילו לכך שוויילס הצהיר שוויקיפדיה לא תציג לעולם פרסומות, ולכך ששם המתחם של האתר שונה מ-wikipedia.com ל-wikipedia.org.