cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפט פון נוימן-מורגנשטרן
אקסיומת הפישוט
ותהי ההגרלה המורכבת:
לכל k=1...K
נגדיר:
(כלומר,בהסתברות q_j נזכה בתוצאה L_j, ואז בסיכוי p^j_k נזכה בפרס A_k. כאשר נסכום לכל j נקבל את ההסתברות ל A_k ) כך נוצרת ההגרלה הפשוטה:
אזי:
כלומר, בהינתן הגרלה המגדירה את ההסתברויות לזכות באוסף פרסים, כל הגרלה שתגדיר את אותן הסתברויות, גם אם היא בעלת יותר או פחות שלבים מההגרלה המקורית, שקולה להגרלה המקורית מבחינת יחס ההעדפות של השחקן.
הצבה
אם אזי:
האקסיומה דורשת כי אם בתוך הגרלה מורכבת נחליף הגרלה פשוטה בהגרלה השקולה לה, אזי השחקן יישאר אדיש בין ההגרלה המורכבת הראשונית לבין זו שבה החליפו את ההגרלות הפשוטות.
משפט פון נוימן-מורגנשטרן
אם יחס ההעדפות \succsim_i על של שחקן \, i הוא שלם וטרנזיטיבי ומקיים את ארבע האקסיומות של פון נוימן ומורגנשטרן, אזי יחס ההעדפות ניתן לייצוג על ידי פונקציית תועלת ליניארית.
הוכחה
טענת עזר. אם יחס ההעדפות של שחקן מקיים את אקסיומות הרציפות והמונוטוניות, ואם ו-, אזי הגודל  המוגדר באקסיומת הרציפות יחיד.
הוכחת המשפט. יהי \succsim_i יחס העדפות המקיים את תנאי המשפט. נטפל במקרה שבו.
שלב ראשון: הגדרת פונקציה \, u_i על קבוצת ההגרלות.
לפי טענת עזר, לכל קיים מספר ממשי יחיד  המקיים:
כעת נגדיר פונקציה \, u_i על קבוצת ההגרלות המורכבות. תהי נתונה הגרלה מורכבת, שבה , ו- הן הגרלות פשוטות הנתונות על ידי.
לכל נגדיר:
מכאן נובע בפרט שלכל הגרלה פשוטה מתקיים:
שלב שני: לכל.
הפרס \, A_k שקול להגרלה, השקולה להגרלה המורכבת . תוצאת ההגרלה \hat{L} היא \, A_k בהסתברות \, 1, ולכן במקרה זה:
מכיוון ש- ו-, נקבל כי ו-.
שלב שלישי: \, u_i ליניארית.
כדי להראות ש-\, u_i ליניארית, נראה כי לכל הגרלה פשוטה מתקיים:
אך משוואה זו מתקיימת, שכן משלב ראשון אגף שמאל שווה ל-, ומשלב שני אגף ימין שווה אף הוא לגודל זה.
שלב רביעי: \, u_i היא פונקציית תועלת.
כדי להראות כי \, u_i היא פונקציית תועלת המייצגת את יחס ההעדפות \succsim_i יש להראות כי לכל שתי הגרלות מורכבות \hat{L} ו-\hat{L}' מתקיים:
תהיינה, אם כן, \hat{L} ו-\hat{L}' שתי הגרלות מורכבות. נסמן:
כאשר
לכל נסמן:
אלו ההסתברויות לקבלת התוצאה \, A_k בשתי ההגרלות המורכבות \hat{L} ו-\hat{L}'. מהגדרת פונקציית התועלת,
מצד שני, מאקסיומת הפישוט,
נסמן. אזי על פי הגדרת \theta _i^k מתקיים לכל. מאקסיומת ההצבה המופעלת \, K פעמים, הן עבור \hat{L} והן עבור \hat{L}', מתקיים:
ומאקסיומת הפישוט, נובע:
מאקסיומת המונוטוניות,
.
לכן, בסה"כ,
כנדרש.
שמחון
ראו גם
}}
טורנירי WTA 1000
טורנירי 1000 WTA (באנגלית: WTA 1000 tournaments; בעבר נקראו טורנירי הפרמייר של WTA) היא סדרה של עשרה טורנירי טניס, החשובים ביותר בסבב ה-WTA, לאחר ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ואליפות סבב ה-WTA.
הזוכים באחת מתחרויות המאסטרס זוכים ב-1000 (או 900) נקודות דירוג בסבב ה-WTA והפיינליסטים זוכים ב-600 (או 500) נקודות דירוג.
הסדרה נוסדה ב-2021 לאחר רפורמה במערכת הדירוג של ה-WTA ובו החליפו את טורנירי הפרמייר בטורנירי WTA 1000 ובטורנירי WTA 500.
4 מהטורנירים הם טורנירי חובה (אינדיאן וולס, מיאמי, מדריד, סין) ו-6 טורנירים הן טורנירי רשות.
שמות הטורניר בעבר
1990–2008:
טורנירי הWTA - רמה 1 (באנגלית: WTA Tier I)
2009–2020:
טורנירי הפרמייר של WTA (טורנירי החובה) / פרמייר 5 (באנגלית: WTA Premier Mandatory / Premier 5)
2021–כיום:
טורנירי ה-WTA 1000 (באנגלית: WTA 1000)
מספר הזכיות בטורנירי ה-WTA 1000
נכון ל-14 באוקטובר 2022
כתיב מודגש מסמן שחקניות פעילות
ח'ארג
ח'ארג (פרסית: خارگ) הייתה אוניית הצי האיראני. היא נקראה על שם האי ח'ארג (השייך לאיראן). האונייה נבנתה על ידי המספנה הבריטית סוון האנטר (Swan Hunter), הושקה בשנת 1977, ונמסרה לאיראן בשנת 1984. ח'ארג הייתה כלי השיט הימי הגדול ביותר של איראן עד להשקתה של אוניית "מכראן" בתחילת 2021.
ב-2 ביוני 2021 עלתה ח'ארג באש וטבעה ליד העיירה האיראנית ג'סק, כ- ממצר הורמוז במפרץ עומאן.
תכנון
על פי Flottes de combat הספינה עברה שינויים רבים בהשוואה לאוניות האחיות שלה מסדרת Ol בשירות של הצי המלכותי הבריטי. Fighting Ships של ג'יינס תיאר את עיצוב הספינה כ"משלב חלק מהמאפיינים" של הסדרה, ומתאים לשאת מאגרים יבשים ותחמושת בנוסף לדלק. ח'ארג יכולה הייתה לשאת עד של עומס סטנדרטי ועד  בעומס מלא. היה לה יכולת לשאת תפוסה של 18,880 טונות ומעמס של. לפי ג'יינס כלי השיט היה באורך, בעל רוחב של ושוקע של. על פי Flottes de combat הממדים היו, ו  עבור אורך, רוחב ושוקע בהתאמה.
המכשירים המקוריים שהותקנו בספינה כללו זוג דוודים שנבנו על ידי Babcock &amp; Wilcox, אשר סובבו שתי מערכות של טורבינות עם גיר של וסטינגהאוס (Westinghouse). המערכת תוכננה לייצר 7,000 קילוואט חשמל, ולספק עבור הציר היחיד שלה יחד עם המדחף. הספינה הייתה מסוגלת להגיע למהירות מרבית נומינלית של.
מכ"ם הניווט המקורי של הספינה הוא מדגם Decca 1229 שיוצר על ידי Decca Radar, בעוד שמערכת הניווט האווירית הטקטית בה הייתה URN 20 מתוצרת ארצות הברית. הספינה צוידה גם במערכת אינמרסט.
חימוש הספינה כלל תותח אוטו מלרה בחזית הספינה. החימוש המתוכנן כלל שני תותחי בופורס 40 מ"מ שמעולם לא הותקנו. הספינה צוידה גם בארבעה תותחים אוטומטיים נגד מטוסים מתוצרת ברית המועצות, כמו גם שני מקלעים כבדים של 12.7 מ"מ (0.50 ב).
הצוות שלה כלל 248 איש. לח'ארג היה מנחת מסוקים עם האנגרים תאומים, מה שאפשר לה להוביל עד שלושה מסוקים.
יכולות מבצעיות
המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) סיווג את ח'ארג כספינת תדלוק צי עם יכולת תדלוק בים. רק שני כלי שיט איראניים אחרים מסוגלים לבצע תדלוק במהלך משימה בים, בושר ומכראן שהוזמנה בשנת 2021.
ב-2014 פרסמה חברת הערכת המודיעין Stratfor הערכה שבה הוגדרה ח'ארג כנכס חיוני לצי האיראני בגלל יכולתה להרחיב את טווח הפעולה של ספינות המלחמה האיראניות.
בנייה והפעלה
איראן הזמינה את הספינה מהמספנה האנגלית סוון האנטר באוקטובר 1974 בחוזה בשווי 40 מיליון ליש"ט (שווה ערך ל-54 מיליון דולר). הנחת השדרית של ח'ארג התקיימה ב-27 בינואר 1976, והיא הושקה ב-3 בפברואר 1977 על ידי ע'ולאם-רזא פהלווי ונקרא על ידי מאנג'ה פהלווי, בן משפחת המלוכה. הספינה ערכה כמה ניסויים בנובמבר 1978, אך עיכובים בהתאמות דחו את הפעלתה על ידי הצי האיראני וזמן קצר לאחר מכן התרחשה המהפכה האיראנית. באוגוסט 1979 דווח שממשלת הביניים של איראן מתכוונת לבטל את החוזה, וכתוצאה מכך חיפשה סוואן האנטר רוכש חדש. ח'ארג נצבעה באפור ספינת קרב ובין ספטמבר 1979 לפברואר 1980, ערכה ניסויים ימיים בסודיות. למרות שנמסרה לממשלת איראן ב-25 באפריל 1980, סירבה ממשלת בריטניה להנפיק רישיון יצוא לספינה. זה הביא לכך שכ-200 אנשי הצוות ח'ארג לא יכלו לעזוב את הממלכה המאוחדת. סוואן האנטר הכריזה שהיא לא מעורבת בהשלכות פוליטיות כלשהן. הגרדיאן ציין קווי דמיון בין הסיבוכים על מסירת ח'ארג לבין תפיסת אוניית המערכה Reşad V, שהוזמנה על ידי הצי העות'מאני מוויקרס לפני מלחמת העולם הראשונה; עם פרוץ המלחמה, ממשלת בריטניה תפסה את ספינת הקרב ושילבה אותה בצי הצי המלכותי.
על מנת לאפשר את ייצוא הספינה, יזמה הממשלה האיראנית משא ומתן, אך ממשלת בריטניה הודיעה כי לא תנפיק רישיון ייצוא כל עוד בני הערובה האמריקנים לא משוחררים. גם לאחר החזרת בני הערובה לארצות הברית, לא הונפק רישיון היצוא ובאוגוסט 1981 הכריז משרד החוץ כי לאונייה לא יונפק רישיון יצוא בעתיד הנראה לעין, תוך ציון מעצרו של אזרח בריטי באיראן, אנדרו פייק, כסיבה. בפברואר 1982 שוחרר פייק, וביולי שלחה ממשלת איראן שלושה קצינים בכירים לבדוק את האונייה. ב-10 ביולי 1984, הגיעה ח'ארג ל- Tyne Shiprepairers לצורך שיפוץ והיא החלה בניסויים ימיים ב-4 בספטמבר. האונייה עזבה לאיראן ב-5 באוקטובר 1984, לאחר שממשלת בריטניה אישרה את הייצוא שלו ללא כל חימוש בטענה שהיא "אינה מתאימהם לשימוש במלחמה נגד עיראק".
1980–1999
אף על פי שהושלמה ב-1980, האונייה לא הייתה בשירות יותר ממחצית מלחמת איראן-עיראק. היא נוספה לסדר הכוחות ב-1984 ושירתה כמעט שלוש שנים במלחמה, ותמכה בספינות מלחמה איראניות על ידי תדלוק, ונשיאת תחמושת ואספקה. באוגוסט 1987 הובילה צי של שש ספינות, בסיוע שני מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטליון, לביצוע מבצע שליית מוקשים בים עומאן. אזור הפעולה נפרש מזרחית לפוג'יירה ולחור פקאן. דיווחים הצביעו על כך שבמהלך המבצע היו ספינות מלחמה אמריקאיות וצרפתיות בקרבת מקום והחליפו קשרי רדיו עם איראנים לצורך זיהוי ללא כל קשר נוסף. באפריל 1988, בעת שהאמריקאים ביצעו את מבצע גמל שלמה, הוצבה ח'ארג בנמל הבית שלה בבסיס הצי בנדר עבאס.
בשנת 1994 שופצה האונייה.
ב-7 במרץ 1998 ביקרה ח'ארג בג'דה, בביקור ראשון של ספינת חיל הים האיראני בנמל של ערב הסעודית מאז 1979.
2000–2021
ב-31 באוגוסט 2009 ח'ארג יחד עם הפריגטה סבלאן, יצרה לפעילות נגד פיראטיות בים הערבי ובמפרץ עדן שנמשכה 73 ימים עד 17 בנובמבר 2009. במשימתה הבאה, הפליגה כ- לתמוך באותה ספינת מלחמה למשך 92 ימים, מ-17 במרץ עד 17 ביוני 2010. מאוחר יותר באותה שנה, ח'ארג פעלה יחד עם ספינת חיל הים האיראני אלוונד במשימת נוספת נגד פיראטיות מ-28 באוגוסט עד 15 בנובמבר 2010.
הספינה חצתה את תעלת סואץ ב-22 בפברואר 2011, עם הפריגטה אלוונד, בדרכה למשימת אימון בלטקיה שבסוריה. כשעגנה בלטקיה נחתם על סיפונה הסכם שיתוף פעולה בין איראן לסוריה. שתי הספינות היו במשימה מ-27 בינואר עד שחזרו לאיראן ב-21 במרץ 2011, ובים האדום הגנו על ספינת סוחר מהונג קונג משודדי ים סומליים.
הספינה חצתה את תעלת סואץ בשנית ב-18 בפברואר 2012, לאחר עגינה קצרה בג'דה שבערב הסעודית. היא נשלחה יחד עם ספינת המלחמה נג'די (نقدی) במשימה ששילבה פעילות נגד פיראטים, אימונים ואיסוף מודיעין, שארכה 64 ימים מ-22 בינואר עד 26 במרץ 2012. במהלך משימה זו, הוא הפליג כ- עד הים התיכון והצוות ביצע את החג'. שתי הספינות היו יחד כקבוצה הימית ה-22, שנפרסה לצעדים נגד פיראטיות בים האדום בין ה-1 בספטמבר ל-14 בנובמבר 2012. הם עגנו לזמן קצר בפורט סודאן. הספינות פעלו גם נגד שודדי ים סומליים ושחררו שתי ספינות סוחר שנחטפו באפריל, כולל אוניית הצובר הדגל של בוליביה Eglantine, כמו גם ספינת המשא הדגל של פנמה Xiang Hua Men.
ח'ארג והפריגטה סבלאן אוגדו לקבוצה הימית ה-24 ועשו מסע של לג'ינג'יאנג סין. שתי הספינות עצרו בדרך בנמל קולומבו שבסרי לנקה. ההפלגה החלה ב-22 בינואר ונמשכה 72 ימים עד ל-4 באפריל 2013. המשימה תוארה כ"משימה בטווח הארוך ביותר בתולדות הצי האיראני".
ב-19 באוגוסט 2013 יצאה יחד סבלאן למבצע נוסף למטרות מודיעין ומלחמה בפיראטיות ליד באב-אל-מנדב. עם זאת, היא הוחלפה על ידי ספינת חיל הים האירני לארק באמצע המשימה ההיא.
היא אוגדה יחד עם סבלאן לקבוצה הימית ה-29, שיצאה לשייט מתוכנן של שלושה חודשים לאוקיינוס האטלנטי, החל ב-21 בינואר 2014. באמצע אפריל בוטלה המשימה והספינות נצטוו לחזור.
קבוצת עיתונאים הולנדים, Bellingcat דיווחו כי צילומי לוויין הראו את ח'ארג הועברה למבדוק צף באוגוסט 2015. בתקופה זו היא עברה שיפוץ גדול, ולבסוף עזבה אותו בינואר 2016.
לאחר השיפוץ משימתה הראשונה הייתה לכיוון באב-אל-מנדב ביוני 2018, תוך תמיכה בסבלאן ובנגדי. היא שבה מהמשימה ב-21 באוגוסט 2018.
ב-8 בדצמבר 2018, ח'ארג היא חברהלפריגטה אלוונד כקבוצה הימית ה-59 ויצאה למבצע איסוף מודיעין וליווי במפרץ עדן. הסיפנות שטו בסך הכל, ומשימתן הסתיימה ב-20 בינואר 2019.
על ח'ארג הוטלה המשימה לתמוך באוניית חיל הים האיראני החדשה סאהנד במשימתה הראשונה לאוקיינוס, כולל ליווי מכליות וסיור ימי במפרץ עדן ובים האדום. המסע של הקבוצה הימית ה-63 נמשך 100 ימים מ-26 באוגוסט עד 29 באוקטובר 2019.
היא יצאה הביתה ב-30 בינואר 2020, כשהספינה התומכת בקורבט באיאנדור במסע לחציית מיצר מלאקה. הקבוצה הימית ה-66 עגנה בנמל טנג'ונג פריוק, ג'קרטה, בין ה-25 ל-28 בפברואר כדי לציין את יום השנה ה-70 ליחסי אינדונזיה-איראן. המשימה הייתה בחלקה למטרות אימונים וח'ארג נשא מאות צוערים מהאקדמיה הימית.
טביעתה
בשעה 2:25 לפנות בוקר ב-2 ביוני 2021, דווח כי פרצה בה שריפה והיא טבעה ליד ג'סק במפרץ עומאן בסביבות השעה 8:30 בבוקר כל 400 אנשי הצוות חולצו ודווח על 33 פצועים. דווח כי הספינה עברה מספר ימים במשימת אימון. הספינה טבעה באזור של נתיבי מים רגישים מסביב למיצר הורמוז שדרכו עוברים כ-20% מסחר הנפט העולמי, ובו הועלו האשמות בהתקפות על ספינות של אויבות איראן וישראל, כאשר ישראל הואשמה בתקיפת מכליות נפט איראניות בדרכן לסוריה שהפרו את אמברגו נפט, מאז סוף 2019, ואיראן דיווחה כי תקפה ספינות באמצעות מוקשים. איראן לא מסרה מיד את סיבת הטביעה, אך דיווחה על שריפה שהחלה בחדר המכונות של הספינה בסביבות השעה 11:00 בבוקר ב-1 ביוני.
ג'קסון
{{פירושונים| גאוגרפיה
מוזיקה
קולנוע וטלוויזיה
צבא, פוליטיקה וממשל
ספורט שונות
ראו גם
}}
לייק בל
לֵיְיק סיגל בל (באנגלית: Lake Siegel Bell; נולדה ב-24 במרץ 1979) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ובמאית קולנוע אמריקאית ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
אביה של בל יהודי ואמה נוצריה-פרוטסטנטית. בל הצהירה שהיא גדלה במשפחה "לא מתפקדת באופן קומי".
כתלמידת תיכון בכיתה יא', בל למדה בשנת לימודים בחו"ל (SYA) בבית הספר הממוקם בעיר רן, צרפת. במשך חלק משנות העשרה שלה היא התגוררה בורו ביץ', פלורידה, ולמדה בבית הספר סנט אדוארדס.
היא למדה במכללת סקידמור בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, לפני שעברה לרוז ברופורד קולג' בלונדון. שם היא שיחקה בהפקות התיאטרון "השחף", "פנטקוסט", "הלחישה הרועמת", "שש דרגות לקירבה" ו"זוהר קל בבקינגהמשייר" מאת קריל צ'רצ'יל.
קריירה
בשנת 2003 היא הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "סיפורי מלחמה" ". בנוסף, היא שיחקה בסדרה קצרת הימים של NBC, "Miss Match", את ויקטוריה, חברתה הטובה והחכמולוגית של אלישה סילברסטון. ב-2004, בל הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "הפרקליטים" בתור סאלי היפ, והדמות שלה הופיעה לאחר מכן גם בסדרה "בוסטון ליגל", בה הייתה חברת צוות קבועה עד לעזיבתה ב-2005. היא חזרה לשני פרקים בסדרה ב-2006.
בין השנים 2005–2006 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת המדע הבדיוני "פני השטח".
ב-2008, היא שיחקה את אשלי בסרט "על גופתה המתה" ובסרט "גאווה ותהילה". באותה שנה היא החלה לשחק בסדרה "בית חולים לילדים". בסוף 2009, הופיעה בסרט "זה מסובך".
ב-2010 היא כיכבה בסדרה של HBO "איך להצליח באמריקה", דיבבה בסרט "שרק לנצח" והתארחה בפרק בסדרה "הליגה". באותה שנה גילמה את מריאנה בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב. לאנדון.
בשנת 2011, היא הופיעה בסרטים "קשר לא מחייב" ו"רצח קטן" והתארחה בפרק בסדרה "הבחורה החדשה". בנוסף, באותה שנה היא דגמנה בשבוע האופנה במילאנו, איטליה.
בשנת 2012, היא התארחה בפרק בסדרה "טופ גיר אמריקה", ודיבבה בסדרות הטלוויזיה המונפשות "טרון: הזריחה" ו-"רובוט צ'יקן".
בשנת 2013, כתבה, הפיקה ביימה ושיחקה בסרט "בעולם שבו..".
בשנת 2014 השתתפה בסרט יד בשווי מיליון דולר בתפקיד ברנדה ודובבה את דמותה של מונה ליזה בסרט "מר פיבודי ושרמן".
בשנת 2016 תרמה את קולה לסרט האנימציה "החיים הסודיים של חיות המחמד", ובהמשכו "החיים הסודיים של חיות המחמד 2" מ-2019.
בשנת 2019 יצרה בל את קומדיית המצבים "בלגן בבית" שעלתה בפברואר לרשת ABC. בל היא גם השחקנית הראשית והמפיקה בפועל של הסדרה. בספטמבר שנה זו עלתה העונה השנייה.
בשנת 2020 שיחקה את "קאט בלאק" בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "משטרה רפואית" של נטפליקס.
חיים אישיים
בל יצאה במשך תקופה קצרה ב-2006 עם השחקן קולין פארל.
בשנת 2011, בל החלה לצאת עם סקוט קמפבל, אמן ומקעקע. השניים הכירו כשהשתתף בפרק של התכנית "How to Make It in America". בני הזוג התארסו ביום הולדתה של בל במרץ 2012, והתחתנו ב-1 ביוני 2013, בבית האופרה מריני בניו אורלינס, לואיזיאנה. באוקטובר 2014, בל ילדה את בתם הראשונה, נובה. במאי 2017, בל ילדה את בנם השני, בן בשם אוזי, שזה קיצור של אוזגוד. ב-28 באוקטובר 2020, בל הגישה תביעת גירושין מקפמבל.
יפעת עמיאל
יפעת עמיאל היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת לענייני איכות הסביבה וחזאית בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית ובהמשך, ככתבת תחקירים ומגזין בכאן 11.
ביוגרפיה
את דרכה בטלוויזיה, עמיאל החלה כחזאית בערוץ הראשון, והחל משנת 2003 משמשת ככתבת לענייני איכות הסביבה בערוץ.
עמיאל יזמה כתבות וביצעה תחקירים והצליחה להעלות בכתבותיה גם נושאים שנמצאים בדרך כלל בשוליים.
בשנת 2005 זכתה בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה בקטגוריית תקשורת אלקטרונית על כתבותיה בנושא איכות הסביבה.
קתדרלת טרואה
קתדרלת טרואה, או בשמה המלא קתדרלת פאולוס ופטרוס הקדושים מטרואה (בצרפתית: Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Troyes), היא קתדרלה קתולית בעיר טרואה שבגראנד אסט בצרפת. הקתדרלה בנויה בסגנון גותי ונחשבת למונומנט לאומי של צרפת.
בנייה ותיאור המבנה
באתר היו מבנים דתיים עוד החל מהמאה ה-4 לפחות, אז היה באתר חדר תפילה oratory. במאה ה-9 נבנתה באתר קתדרלה אך היא ניזוקה קשות בפלישות הנורמנים ונבנתה מחדש בסביבות 940 אז בנה שם הבישוף מילו קתדרלה בסגנון רומנסקי. בקתדרלה הרומנסקית נערכה ועידת טרואה שנפתחה ב-13 בינואר 1128/1129, בו אושר מסדר אבירי היכל שלמה ושלטונם הוקם. הקתדרלה הרומנסקית נהרסה בשריפה בשנת 1188.
על בניית הקתדרלה הנוכחית, בסגנון גותי, החליט הבישוף גרנייה בסביבות שנת 1200 והיא החלה רק ב-1208 תחת הבישוף ארווה. העבודות נמשכו מ-1208 עד המאה ה-17. בתוכניות המקוריות החזית המערבית כללה שני מגדלים: על שם פטרוס ופאולוס, אך רק מגדל פטרוס הצפוני נבנה, והמגדל הדרומי מעולם לא הושלם. מעל מקום המצלב נבנה צריח מחודד בגובה 110 מטר, אך הוא נהרס בסופת טורנדו ב-1365 ואחר כך במכת ברק ב-1700 ומאז לא נבנה מחדש.
הקתדרלה סבלה מאסונות טבע אחרים: בית המקהלה נהרס בהוריקן בשנת 1228 והגג הוצת ממכת ברק ב-1389.
החלק הקדום ביותר במבנה הוא בית המקהלה מהמאה ה-13. הספינה הראשית ובית הרוחב בנוים בסגנון גותי קורן כפי שניתן לראות מקומת הטריפוריום המואר וחלונות הרוזטה. החזית המערבית נבנתה בתחילת המאה ה-16 בסגנון גותי מאוחר, ושלושת השערים המורכבים בה נבנו על ידי האדריכל מרטן דה שמביז' (Martin de Chambiges).
הקתדרלה ניצלה מהרס בזמן המהפכה הצרפתית, אך ייעודה הנוצרי בוטל והיא הפכה ל"מקדש השפע" למספר שנים.
הקתדרלה ראויה לציון בזכות חלונות הויטראז' שלה מהמאות ה-13 עד ה-19, בשטח כולל של 1500 מטר רבוע, וכן באוצרותיה הכוללים את הסרקופג שנועד להכיל את שרידיו של ברנר מקלרבו וחברו הקרוב ביותר סן מלאכי מאירלנד.
אורך הקתדרלה 114 מטר, ורוחבה בטרנספט הוא 50 מטר. גובה הספינה הראשית הוא 29.5 מטר וגובה המגדל הוא 62.34 מטר.
ג'ק טיגרדן
וֶלדון ליאו "ג'ק" טיגרדן (באנגלית: Weldon Leo "Jack" Teagarden; 20 באוגוסט 1905 - 15 בינואר 1964) היה מוזיקאי ג'אז, נגן טרומבון משפיע בעידן הסווינג וזמר. כונה לעיתים "Big T".
תולדות חייו
יליד טקסס, בן למשפחה מוזיקלית. גם אחיו צ'ארלי ונורמה היו מוזיקאים נודעים. הוא החל לנגן בבריטון בגיל עשר ועבר לטרומבון בגיל צעיר. את סגנון נגינתו פיתח בעצמו, ללא הנחיה מקצועית ולכן הגיע להמצאות ודרכים מקוריות להפקת צלילים.
ב-1927 הגיע לניו יורק ועבד כנגן במספר תזמורות אך התפרסם במיוחד כזמר. לקראת סוף העשור ניגן עם מיטב המוזיקאים של אותה עת, בתזמורות של גלן מילר בהם החצוצרנים לואי ארמסטרונג וביקס ביידרבק, הכנר ג'ו ונוטי, נגן הקלרינט בני גודמן, הגיטריסט אדי קונדון ועוד.
הוא נפטר בגפו בניו אורלינס מסיבוך של דלקת ריאות לפני שמלאו לו 60.
תקופת השפל האתיופית
תקופת השפל היא תקופה בהיסטוריה של האימפריה האתיופית לאחר תקופת תור הזהב ולפני תקופת גונדר. אין הסכמה לגבי התאריכים של התקופה. חלק מההיסטוריונים מתארכים את התחלת התקופה לתחילת הפלישה של האימאם אחמד גראן ב-1527 ואחרים לעלייתו של הקיסר לבנה דנגל ב-1508. תאריך הסיום של התקופה גם הוא נתון לדיונים. חלק מההיסטוריונים מתארכים את עלייתו של פאסילידס ב-1632 ותחילת הראנסנס האתיופי כסיום התקופה ואחרים נוקבים בעלייתו של הקיסר סוסניוס לשלטון ב-1606.
בתקופה זו כוחו של הקיסר האתיופי היה בתהליך של ירידה, האימפריה האתיופית החלה במאבקים כנגד האגרסיביות של המדינות המוסלמיות השכנות אדאל והאימפריה העות'מאנית, ההגירות המסיביות של האורומו מדרום סומליה ומזרח אתיופיה לתוך האימפריה עצמה, הלחימה העזה כנגד היהודים של ביתא ישראל בצפון מערב האימפריה והמאמצים של הפורטוגזים שהוזמנו לעזור כנגד האסלאם להעביר את תושבי אתיופיה המאמינים בכנסייה האתיופית לנצרות הקתולית.
מלחמת אתיופיה-אדאל
סומליה המוסלמית נהנתה מיחסים ידידותיים עם אתיופיה הנוצרית במשך מאות שנים. חרף הג'יהאד הכלל עולמי בתקופה זו, הנביא מוחמד הוציא צו הלכה האוסר על המוסלמים מלתקוף את אתיופיה (אם אתיופיה אינה התוקפנית). לפני המלחמה חלקים מצפון מערב סומליה נשלטו על ידי האימפריה האתיופית בעיקר בתקופתם של הקיסרים האתיופים עמדה ציון הראשון (1314–1344). בשנת 1403 או 1415 (תחת הקיסר דווית הראשון או יסחק הראשון) לחימה של אתיופיה התנהלה באזור כנגד אדאל. הלחימה הייתה עיקשת עד שהאתיופים הצליח להביס את אדאל בשנת 1403 או ב- 1415 הקיסר האתיופי הצליח ללכוד את מלך אדאל סעאד א-דין השני כאשר כיתר את זילע והוציאו להורג, שאר משפחתו של מלך אדאל נמלטה לתימן. אחרי המלחמה, למלך ששלט באדאל נכתבו שירי הלל שמזכירים בהם לראשונה את המושג "סומלים".
המלחמה
אזור אדאל וקרן אפריקה היה בשלטון אתיופי לכמאה שנים. אך בשנת 1527 האימאם אחמד גראן עלה לשלטון כסולטאן אדאל והתחיל להתמרד ולפלוש לאתיופיה. הצבא המוסלמי יחד עם תמיכה מהאימפריה העות'מאנית פלשו לתוך האימפריה האתיופית והרגו כל משהתנגד להתאסלם.
בנוסף לכך כנסיות רבות ברחבי אתיופיה הושמדו וכ-80% מכתבי הספרות נהרסו. אדאל שהשתמשה בנשק חדיש שעדיין לא היה בשימוש באתיופיה ונתן לה את היתרון לכבוש כמעט את כל שטחה של אתיופיה ולהגיע אפילו עד תיגראי. כיבושה השלם של אתיופיה נמנע הודות לכוחות פורטוגזים שהגיעו ועזרו לאתיופיה כנגד אדאל, בראש המשלחת הצבאית עמד כריסטובאו דה גאמה, בנו של הספן הנודע ואסקו דה גאמה.
הפורטוגזים הגיעו לאתיופיה בשנת 1520 תוך שהם מחפשים את ממלכתו של פרסטר ג'ון האגדי, ואף על אף שמשלחת דיפלומטית מפורטוגל, תיווכה בתחילה בין הממלכות שבראשה עמד רודריגו דה לימה היא נכשלה, בסופו של דבר הפורטוגזים עזרו לחבריהם הנוצרים כנגד אדאל האסלאמית ושלחו צי בפיקודו של אסטבאו דה גאמה שהיה מוצב בהודו והגיע לנמל מסוע בפברואר 1541. במסוע השליח של הקיסר האתיופי קיבל המשלחת שאיתה היו כ-400 רובאיים, הכוחות הפורטוגזים הצטרפו לחילים האתיופים שנלחמו בהצלחה נגד המוסלמים אך הובסו בקרב וופלה שהתרחש ב-28 באוגוסט 1542, ומפקדם נלכד והוצא להורג. ב-21 בפברואר 1543 כוח משותף אתיופי-פורטוגזי הצליח להביס את הצבא האסלאמי בקרב ווינה דגה, שבו אחמד גראגן נהרג והמלחמה הסתיימה בניצחון אתיופי-פורטוגזי. בעקבות הניצחון המשותף הורשו מיסיונרים פורטוגזים קתולים להיכנס לאתיופיה ולהפיץ את משנתם.
אלמנתו של אחמד באטי דאל וואמבארה במטרה לנקום את מות בעלה התחתנה עם אחינו האמיר של הרר נור אבן מאג'והיד שהבטיח לה לנקום שאת מותו של אחמד, אחינו של גראן המשיך את הלחימה כנגד אתיופיה אך נהרג כאשר אתיופיה פלשה בשנית לאדאל ב-1567, וכיתרו את זילע ב-1660. במקביל הפורטוגזים, ניסו לכבוש את העיר מוגדישו אך ללא הצלחה. סולטנות אדאל התפוררה לבסוף למספר מדינות עצמאיות כמו אמירות הרר סולטנות אוסה ושבטים סומלים רבים בעקבות ההגירות של האורומו לאזור זה. בירת אדאל זילע נהפכה לעיר חסות של תימן, ואז נכלל בתוך האימפריה העות'מאנית.
הגירת האורומו הגדולה
האורומו (נקראים גאלה על ידי האתיופים) הם עם שהחל להגר מדרומה של סומליה לתוך שטחים במרכזה של אתיופיה תחת הנהגתו של האלובה מעלבח. ההגירות האלה השפיעו גם על הסידמאים, ועל הממלכה המוסלמית בעמקים, אדאל. האורומו, שמקורם בדרום אתיופיה ומזרח קניה של היום, היו אנשים כפריים ושוויוניים שנחלקו למספר שבטים קטנים או קבוצות אך אורגנו במערכת של גיל ושל ארגון סוציאלי הנקרא מערכת גאדה, ובאופן אידיאלי הותאמה למלחמה. הנטייה של האורומו למלחמה, יחד עם אוכלוסייה גדולה בעלת הרבה בקר, הוליכה להתרחבות ארוכת טווח של שטחי האורומו על חשבון שכניהם אחרי שנת 1550. שלא כמו הרמה הנוצרית או העמק האסלאמי, האורומו לא ייסדו אימפריה. בסדרת הגירות ענקיות ללא תיאום במשך החצי השני של המאה ה-16,הם חדרו לרמות הצפוניות, הדרומיות והעמקים במזרח, והשפיעו על הנוצרים והמוסלמים במידה שווה. הנדידות האלה השפיעו גם על האורומו. הם תקפו ופשטו בשטחי כל העמים הסמוכים בחיפוש אחר אדמה חדשה. הם היגרו יותר ויותר רחוק ממולדתם ופגשו מאפיינים פיזיים חדשים וסביבות אנושיות. קבוצות שלמות של אוכלוסיית האורומו הסתגלו על ידי הפיכת המודל השלטוני שלהם לחיים כלכליים, והארגון הפוליטי הסוציאלי שלהם, ונאמנות דתית. רבים מאוכלוסיית האורומו התערבבו עם האמהרים (במיוחד בשאווה), ונהפכו לנוצרים, ולבסוף השיגו שלטון בקיסרות במסווה של האנדרסה. במקרים מסוימים, חברי בית מלוכה באו מאיחוד של אמהרים ואלמנטים של האורומו. במקרים אחרים, האורומו, בלי לאבד את הזהות שלהם, נעשו חלק מהאצולה האתיופית.
הפלישה העות'מאנית
העות'מאנים פלשו לאתיופיה ב-1557 עם כוח של בין 1,400 - 1,500 חיילים תחת פיקודו של אזדאמיר פאשה בשלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון. בתחילה הם לכדו את ערי החוף מסוע וחרגיגו ולאחר מכן את עיר הבירה האזורית דאברווה, שם הם הקימו מוצב קדמי מכספי מס גולגולת שהטילו על האוכלוסייה המקומית. מבצר דומה נבנה גם בחרגיגו, מבצר דומה תוכנן גם במסוע אך התוכנית ננטשה בשל חוסר חומרי בניין מתאימים. דאברווה ניתנה יותר מאוחר לאצילה המקומית שהייתה כלת אמו של האימאם אחמד גראן. מסוע על פי התוכנית העות'מאנית הייתה צריכה להיות בסיס האם של הצבא.
העות'מאנים שינו טקטיקה וניסו אחת חדשה שהצליחה בבלקן, לכבוש את שטחם של השליטים המקומיים ובכך להחליש את השלטון המרכזי. הבהר נגוס יסחק שהיה ביחסים רעים עם הקיסר האתיופי מינאס, ונלחם כנגדו ב-1561 והובס. יסחק פנה לעות'ומאנים והבטיח להם בתמורה לוותר על הערים דאברווה, מסוע, חרגיגו וכל השטח שבין הערים האלו. יסחק והקיסר מינאס השלימו והעות'ומאנים הוצאו מדברווה ב-1572 אך הוחזרה אליהם בגלל ההסכם שחתם איתם לפני כן.
סרצה דנגל היורש של מינאס כקיסר אתיופיה, התרגז על החזרת העיר לעות'ומאנים ויצא לקמפיין צבאי כנגד יסחק ב-1576, הוא הצליח להביס את הצבאות של בהר נגוס יסחק העות'ומאנים והאמיר של הרר ב-1579 והוציא את המפקדים שלהם להורג. כתוצאה מתבוסה זו כ-100 רובאים ו-100 פרשים נשלחו למאסאווה ממצרים. מאסאווה חוזקה עם עוד כ-300 רובאיים, 100 פרשים ו-10 תותחים. העות'ומאנים חזרו לטקטיקה הקודמת שלהם להילחם במנהיגים מקומיים ולכן מינו את ווד אזום כבהר נגוס, בשנת 1588 צבאם המשיך דרומה אך הובסו בקרב על ידי אציל מקומי. הקיסר סרצה דנגל פחד מהתרחבות העות'ומנית, ויצא למתקפה כושלת כנגד העירה חרגיגו ב-1589.
הסכסוך עם אתיופיה נמשך גם כאשר הקיסר סוסניוס "המושפע הפורטוגזי" עלה לשלטון, קרב שהתנהל בין שתי המדינות ב-1615 הוכרעה לרעת אתיופיה. לבסוף נחתמה אמנת שלום בין הצדדים שכללה פטור ממס לכנסייה האתיופית פטור ממכס לשליחים קיסריים וישועיים. היחסים עם יורשו של סוסניוס פאסילידס, היו הרבה יותר טובים. המרת הדת של סוסניוס לקתוליות יצאה בתנועה נגדית כנגד הפורטוגזים-הקתולים והפילה את הקיסר סוסניוס. הקיסר פאסילידס שהתנגד לקתולים הוציא הריגה לכל הישועיים שרף את ספריהם ובשנת 1648 שינה את ההסכם עם העות'ומאנים ודרש איסור כניסה דרך נמלי הים האדום לאתיופיה של ישועים.
האימפריה העות'מאנית שלטה בצפון אתיופיה בעיקר באזורי החוף כשלוש מאות שנים, לאחר העות'ומאנים האזור נשלט על ידי מצרים ב-1865, אחרי שהמצריים שלטו באזור האיטלקים הגיעו ב-1885 והקימו את הקולוניה אריתריאה, מתוך שטחים שנקנו מסולטנות עפר שנוסדה ב-1577 בעקבות נפילתה של סולטנות אדאל ונהפכה למדינת לוויין של האימפריה האתיופית בתחילת שלטונו של סוסוניוס.
הישועים הפורטוגזים
בשנת 1630 הכריז השליט של באגמדיר, סרצה קראסטוס, על בנו של מלאק סגד פאסיל כקיסר אתיופיה. בעקבות זאת נלכד סרצה קראסטוס והוצא להורג בתליה. שנתיים לאחר מכן אחיו של סוסניוס, מלטה קראסטוס ארגן מרד כושל בלסתה שעלה בחייהם של כ-8,000 בני אדם. ההפסד חסר התכלית הזה של חיים דיכאו את סוסניוס, הוא חזר לארמונו בדנקאז והוציא צו שביטל את החוק הקודם והרשה פולחן חופשי ובכך חזרה הכנסייה האתיופית.
לאחר שנפטר בנו פאסיל ירש אותו כקיסר. פאסיל גירש את היישועים מאדמת אתיופיה וסיים את הסכסוך האורתודוקסי-קתולי.
המערכה כנגד היהודים
בתקופה זו היהודים חברו לסולטנות אדאל בגיבוי האימפריה העות'מאנית תחת האימאם אחמד גארן שפשטו על שטחי האימפריה האתיופית הם שיתפו פעולה עם הצבא האסלאמי של גראן ונלחמו כנגד צבאותיו של הקיסרים לבנה דנגל וגלאוודיוס, אתיופיה יחד עם חיילים פורטוגזים בראשותו של כריסטבוו דה גמה הצליחו לנצח את המוסלמים מאדאל ולהרוג את גראן בקרב ווינה דגה. שיתוף הפעולה הצבאי עם המוסלמים מתועד גם בספר "קול מבשר" מאת רבי יצחק בן אברהם עקריש (ה'ר"ן-ה'ש"ם, 1490–1580 לערך), שהתחקה אחר ידיעות ששלחו לוחמי האימפריה העות'מאנית על בעלי בריתם המקומיים, בני ביתא ישראל היהודים. בהקדמה לספר מתאר עקריש בפרוטרוט ובשבועה שלוש ידיעות על הממלכה היהודית, מהן שתיים התפרסמו לדבריו במצרים ובקושטנדינא. לאחר שהקיסר גלאוודיוס ניצח את המוסלמים הוא פנה צפונה לנקום ביהודים והוציא להורג את המלך היהודי יורם על עזרתו למוסלמים. לאחר מותו של יורם עלה לכס מלכות היהודים, ראדי שנלחם גם הוא כנגד צבא אתיופיה הפעם תחת הקיסר מינאס, ראדי השיג השגים מרשמים והיהודים כבשו תחתיו את מחוז ווגארה דרומית לסאמיאן וחיזקו את ההגנות בהרי סאמיאן הקרבות כנגד מינאס היו מוצלחים וחייליו הובסו בקרב.
יורשו ובנו של מינאס סרצה דנגל נלחם ב-1580 כנגד ביתא ישראל, בקרבות אלו היהודים שרפו את הגוססים בשדה הקרב והעדיפו למות לא בידי אויביהם. היהודים שלא היו ברשותם כלי נשק מודרניים לחמו כנגד כוחות הקיסר והצליחו להרוג בקרב את הקיסר שהודח זה דנגל בקרב בחבל דאמבייה, היהודים לא יכלו לכוחות הקיסר שכללו רובים ותותחים ולכן נסוגו למבצרם בסאמיאן ומנהיגם ראדי נלקח בשבי והוצא להורג. לאחר הפסקה של חמש שנים התחדשה המלחמה בשנת 1585, הפעם תחת מנהיג יהודי חדש כלף. היהודים שהיו נצורים בהרים החלו לגלגל סלעים ולירות חצים על החיילים שהיו למרגלות ההרים. סרצה דנגל קרא לתותחים שקיבל מהפורטוגזים כאשר נלחמו כנגד אחמד גראן. התותחים פתחו באש והרגו נשים, ילדים ובעלי חיים. כאשר חיילי הקיסר נכנסו הם ראו יהודים מתאבדים שלא רצו למות בידיהם, למרות כל זאת התנגדות והלחימה של היהודים היו עזות וחיילי הקיסר נסוגו בסופו של דבר.
לאחר מותו של סרצה דנגל ירש אותו הקיסר הקתולי סוסניוס. הוא קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה המיושב ביהודים רבים, צפונית לאגם טאנה. בירתו שימשה אחת ממקומות מושבם של המיסיונרים, ביניהם ישועים פורטוגזים. בנו של סוסניוס מרד כנגדו ב-1624 מרד שנכשל, בנו של סוסניוס קיבל מקלט באזורי היהודים, סוסניוס שכעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו יצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה. בעקבותיו כישלונותיו הוא ארגן שוב, צבא הפעם חמוש היטב כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל, סוסניוס הורה להוציא להורג ולהילחם כנגד היהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי. בלחימה כנגד היהודים חיילי הקיסר טבחו רבים מהם, מכר רבים לעבדות, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית. יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט. בכך הקיסר גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים ומהשליחים הפורטוגזים שהגיעו.
הארגון הבין-לאומי לתרבות טורקית
הארגון הבין-לאומי לתרבות טורקית (בטורקית: TÜRKSOY - Uluslararası Türk Kültürü Teşkilatı) הוא ארגון בינלאומי המאגד מדינות המאוכלסות בעמים טורקיים ומבוסס על התרבות המשותפת לדוברי השפות הטורקיות. בעבר נקרא הארגון מנהלת התרבות והאמנויות הטורקית (Türk Kültür ve Sanatları Ortak Yönetimi) ומכאן ראשי התיבות TÜRKSOY, אשר נשמרו בשם הארגון.
שורשי הארגון במפגשים משותפים, בבאקו ובאיסטנבול ב-1992, אשר ניהלו שרי התרבות של המדינות אזרבייג'ן, קזחסטן, קירגיזסטן, אוזבקיסטן, טורקיה וטורקמניסטן ובהתחייבויות ההדדיות לשיתוף-פעולה תרבותי שהוחלפו ביניהם. ב-12 ביולי 1993 נחתם באלמטי הסכם הקמת ארגון TÜRKSOY.
ב-1996 הוחל בשיתוף פעולה רשמי עם ארגון אונסקו הכולל ייעוץ וייצוג הדדי. כמו כן, הארגון עובד בתיאום עם המועצה הטורקית אשר הוקמה ב-3 באוקטובר 2009.
בארגון 10 חברים – 6 מדינות חברות ו-4 משקיפות (2 מאזורים פדרליים ואזורי אוטונומיה של רוסיה, אחת מאזור אוטונומי של מולדובה ואחת מצפון קפריסין):
המוזיאון היהודי של ניו יורק
המוזיאון היהודי של ניו יורק (באנגלית: Jewish Museum of New York) הוא מוזיאון לאמנות וגנזך של פריטי תרבות. מלבד תערוכות, המוזיאון מפעיל תוכניות לימוד, אירועים ופעילויות.
היסטוריה
המוזיאון החל את דרכו במתנה של 26 חפצי אמנות טקסיים יהודיים שנתן השופט מאיר זלצברגר לסמינר התאולוגי היהודי באמריקה, ב-20 בינואר 1904. החפצים שוכנו בספריית הסמינר. בשנת 1931 הועבר האוסף עם הסמינר לרחוב ברודוויי. הסמינר התאולוגי היהודי קיבל למעלה מ-400 פריטים טקסיים יהודיים ויצר את "מוזיאון החפצים היהודיים", בעבר ספריית יעקב שיף. בהמשך הורחב האוסף על ידי תרומות גדולות של חדג'י אפרים בנגיאט והארי ג'פרידמן. ב-1939, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שלחה פולין לעיר ניו יורק כ-350 חפצים מבתים יהודיים ובתי כנסת כדי לשמרם.
בינואר 1944, תרמה אלמנתו של פליקס ורבורג את בית המשפחה כמשכן קבע למוזיאון. בחודש מאי 1947 נפתח האתר לציבור הרחב בשם "המוזיאון היהודי". פרידה ורבורג אמרה בפתיחה כי המוזיאון לא יהיה זיכרון קודר, אלא חגיגה של הדת היהודית והמסורת. בשנת 1959 נוסף למוזיאון גן פסלים. הבניין הורחב בשנת 1963 ושוב בשנת 1993 על ידי האדריכל קווין רוש.
בשנות ה-60, לקח המוזיאון חלק פעיל יותר בשדה האמנות העכשווית, עם תערוכות כגון מבנים ראשוניים, אשר סייעו להשיק את תנועת המינימליזם. בעשורים שחלפו מאז, חזר המוזיאון להתמקד בתרבות היהודית ובאמנים היהודים. בין השנים 1990 ל-1993 הובילה הבמאית ג'ואן רוזנבאום פרויקט אשר התמקד בשיפוץ והרחבה של הבניין בהיקף של 60 מיליון דולר. במסגרת הפרויקט, שתוכנן על ידי רוש, נוספו למבנה שבע קומות ושטחו של המוזיאון הוכפל. בשנת 1992, חברו המוזיאון היהודי וחברת הסרטים של מרכז לינקולן כדי ליצור את פסטיבל הסרטים היהודי בניו יורק, המציג סרטים עלילתיים, סרטים קצרים וסרטים תיעודיים.
כיום, מספק המוזיאון גם תוכניות חינוכיות למבוגרים ולמשפחות, נותן חסות לקונצרטים, סרטים, סימפוזיונים והרצאות הקשורות לתערוכותיו. ג'ואן רוזנבאום ניהלה את המוזיאון מ-1981 ועד לפרישתה בשנת 2010. בשנת 2011 מונתה קלאודיה גולד למנהלת החדשה של המוזיאון. בשנת 2012 הצטרף ינס הופמן כסגן מנהל המוזיאון, והוסיף תערוכות ותוכניות ציבוריות.
לודז'
לודז' (בפולנית: Łódź - ווּג'  - IPA: ) היא העיר השלישית בגודלה בפולין. העיר ממוקמת במרכז המדינה, מדרום־מערב לוורשה, ומשמשת בירת מחוז לודז'. בתקופת השלטון הרוסי במאה ה-19 התפתחה לודז' מכפר קטן לעיר של תעשיית הטקסטיל, במידה רבה הודות ליוזמת תושביה היהודים. על שום כך דבק בה הכינוי "מנצ'סטר הפולנית".
ערב מלחמת העולם השנייה הגיעה הקהילה היהודית בלודז' לכ-225,000–233,000 נפשות, והייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפולין אחרי ורשה. פעלו בה רשת חינוך יהודית מסועפת, עיתונות יהודית ותיאטרון יידיש. בזמן המלחמה נכלאה הקהילה בגטו לודז', הגטו השני שהוקם בשטחי הכיבוש הגרמני. מרבית הקהילה היהודית הושמדה בשואה.
היסטוריה
לודז' מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1332, שניתן לכפר לודז'יה, שהיה שייך בזמנו לבישופים של ולוצלאווק. בשנת 1423, המלך ולדיסלב השני יגיילו העניק זכויות מגדבורג לכפר לודז'. מאז ועד למאה ה-18, נשארה לודז' התיישבות קטנה בדרך המסחר בין מזוביה לשלזיה. במאה ה-16, העיירה מנתה פחות מ-800 תושבים, רובם עבדו בשדות הסמוכים.
בשנת 1793, עם חלוקתה השנייה של פולין, לודז' הייתה חלק מהפרובינציה של פרוסיה הדרומית, והייתה ידועה בשמה בגרמנית – לודש (Lodsh). בשנת 1798 הלאימו הפרוסים את העיר, והיא איבדה את מעמדה כעיר הבישופים של קויאוויה. ב־1806, הצטרפה לודז' לדוכסות ורשה בראשות נפוליאון ובשנת 1810 היו בה 190 תושבים. בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, לודז' הפכה לחלק מפולין הקונגרסאית, שהייתה מדינה קליינטית של האימפריה הרוסית.
צמיחתה של העיר
בהסכם של שנת 1815 תוכנן לחדש את העיר. בשנת 1816 הוציא הצאר צו המורה על הענקת שטח למהגרים גרמנים כדי שאלו יסייעו בהקמת מפעלים ובתים. צו זה הביא לכך שכבר בשנת 1820 הפכה העיירה הקטנה למרכז תעשייתי מודרני. המהגרים הגיעו "לארץ המובטחת" (אמרה זו היא גם הכינוי של העיר) מכל רחבי אירופה, בעיקר מבוהמיה, שלזיה וסקסוניה, אך גם ממדינות רחוקות כמו פורטוגל, אנגליה, צרפת ואירלנד. לאחר הגעת המהגרים, נפתח מפעל הכותנה הראשון בעיר בשנת 1825 ו-14 שנים לאחר מכן, נפתח המפעל הראשון מסוגו בפולין ורוסיה המונע על ידי מנוע קיטור. בשנת 1839 היוו הגרמנים 80% מהאוכלוסייה, דבר שהביא לפתיחת בתי ספר גרמנים.
זרם בלתי פוסק של פועלים, אנשי עסקים ובעלי מלאכה מכל אירופה עשו דרכם ללודז', והעיר הפכה להיות מרכז הטקסטיל המרכזי של האימפריה הרוסית. שלוש הקבוצות העיקריות שהרכיבו את אוכלוסיית העיר ותרמו רבות לפיתוחה של העיר היו הפולנים, הגרמנים והיהודים, שהחלו להגיע לעיר החל משנת 1848. מרבית בעלי המלאכה היו במקור אורגים משלזיה.
בשנת 1850 ביטלה רוסיה את המכס בין פולין הקונגרסאית לרוסיה, כתוצאה מכך יכלה לודז' להתפתח בחופשיות עם שוק רוסי עצום בקרבתה. זמן לא רב לאחר מכן, הפכה העיר לעיר השנייה בגודלה בפולין הקונגרסאית, כאשר בשנת 1865, נפתח קו הרכבת הראשון וחיבר את העיר לקו הרכבת ורשה-וילנה. לא עבר זמן רב עד שהעיר חוברה לרשת הרכבות שהגיעו לוורשה ולביאליסטוק.
אחד מחשובי התעשיינים בלודז' היה קרל וילהלם שיבלר. בשנת 1852 הוא הגיע ללודז' יחד עם יוליוס שוורץ וביחד הם החלו בקניית רכוש ובבניית מספר מפעלים. לאחר מספר שנים, שיבלר קנה את חלקו של שוורץ. לאחר מותו של שיבלר בשנת 1881, אלמנתו ושאר חברי משפחתו החליטו להנציח את שיבלר בבניית כנסייה, שתוכננה לשמש מאוזוליאום. הכנסייה נמצאת בבית הקברות העתיק של העיר.
ב-1902 נחנך בית הכנסת האורתודוקסי "רייכער" שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איש עסקים יהודי אמיד, זאב וולף רייכער. באוגוסט 2022 דווח כי בעליו הפרטיים של המבנה מנסים לשנות את ייעודו ואסרו בו תפילה לאחר כ-120 שנים מאז נפתח.
לודז' הפכה במהרה למרכז גדול של התנועה הסוציאליסטית. דבר זה בא לידי ביטוי בשביתת ענק שהתקיימה ב-1892 ששיתקה את רוב המפעלים. על פי מפקד האוכלוסין של רוסיה משנת 1897, עלה כי מתוך אוכלוסייה כוללת של 315,000, מספר היהודים בעיר היה 99,000 (31% מכלל תושבי העיר). במהלך מהפכת 1905, שנודעה לאחר מכן כהתקוממות של לודז', נהרגו 300 פועלים על ידי שוטרי הצאר.
למרות החשש מתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, המשיכה העיר לגדול עד לשנת 1914, בשנה זו היא הפכה לעיר התעשייתית הצפופה ביותר מערי העולם – 13,280 תושבים לקמ"ר. בזמן מלחמת העולם הראשונה התקיים קרב חשוב ליד העיר וכתוצאה ממנו נפלה העיר לשליטה גרמנית. לאחר קבלת עצמאותה של פולין בשנת 1918 שוחררה העיר והכוחות הגרמנים נסוגו ממנה. בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, איבדה לודז' קרוב ל-40% מתושביה כתוצאה ממגפות ומגירוש חלק גדול מתושביה הגרמנים שהוכרחו לעבור לגרמניה.
פולין הריבונית
בשנת 1922 הפכה לודז' לבירה של מחוז לודז'. במקביל, צמיחתה הגדולה פסקה. השפל הגדול של שנות ה-30 של המאה העשרים ועימותים שונים עם גרמניה הביאו לסגירת שוקי הטקסטיל המערביים בפני פולין. בנוסף, המהפכה הרוסית בשנת 1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה בין השנים 1918–1921, סתמו את הגולל על המסחר הפורה במזרח. העיר הייתה מוקד להפגנות ומרידות רחבות היקף בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ב-13 בספטמבר 1925, נפתח שדה התעופה לובלינק, שהחל את פעילותו בפרברי העיר. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם המשיכה לודז' להיות עיר רב-תרבותית. מפקד האוכלוסין של פולין משנת 1931 הראה שאוכלוסייתה הכוללת של העיר עומדת על 604,470 איש, הכוללים 315,622 פולנים (52.21%), 202,497 יהודים (33.49%) ו- 86,351 גרמנים (קביעת הלאום נקבעה על בסיס הכרזת הנשאל על השפה בה הוא משתמש).
הקהילות היהודיות
ב'פנקס לאדז' התפרסמה רשימה של עשרות קהילות להם היו בתי מדרש בעיר, הקהילות הגדולות היו של חסידות גור, חסידות אלכסנדר, חסידות ראדזין, וחסידי חב"ד. לכל אחת מהקהילות הללו היו ישיבה וכמה בתי מדרש משלה.
בין 1931 ל-1940 התקיימה בעיר חוות ההכשרה להכנת חלוצים יהודים לעלייה ארצה.
תקופת הכיבוש הנאצי
במהלך המערכה בפולין, הכוחות הפולניים של צבא לודז' בפיקודו של גנרל יוליוס רומל הגנו על העיר כנגד ההתקפות הגרמניות. חרף זאת, כבש הוורמאכט את העיר ב-8 בספטמבר. למרות התוכניות הגרמניות, שלפיהן העיר תסופח אל גנרלגוברנמן, כיבדו הנאצים את רצונו של המושל הגרמני של אזור הורתלנד, ארתור גרייזר, ואת רצונם של רבים מהגרמנים שחיו כבר בעיר, לספח את העיר לגרמניה הנאצית, דבר שנעשה בחודש נובמבר 1939. לעיר ניתן שם חדש, ליצמנשטאט (Litzmannstadt), כהוקרה לגנרל הגרמני קארל ליצמן שכבש את העיר במהלך מלחמת העולם הראשונה. אף על פי כן, סירבו חלק גדול מתושביה הגרמנים של לודז' להצטרף לפולקסדויטשה (Volksdeutsche), ובמקום זה הם גורשו לגנרלגוברנמן.
זמן קצר לאחר כיבוש העיר, הקימו הרשויות הנאציות בתוך העיר את גטו לודז' שאכלס יותר מ-200,000 יהודים מלודז' והסביבה. כאשר גורשו היהודים מלודז' להשמדה, הובאו יהודים אחרים במקומם לגטו. כתוצאה מהתוצרת הטובה של אוכלוסיית הגטו, בנוסף למספר קשרים אזרחיים, גטו לודז' היה הגטו הגדול האחרון שהושמד מיושביו. בסביבות 900 אנשים שרדו את האקציות האחרונות בגטו בחודש אוגוסט 1944. מספר מחנות ריכוז ומחנות השמדה הוקמו בסביבת העיר גם לאוכלוסייה הלא-יהודית של העיר, בעיקר לאוכלוסיית הצוענים ולילדים פולנים. כלא ראדוגושץ' (Radogoszcz) היה הידוע ביותר לשמצה.
אלפי אנשים ממוצא גרמני הובאו ללודז' מרחבי מזרח אירופה, רבים הובאו מרוסיה במהלך הברית של היטלר עם ברית המועצות (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) ובייחוד לאחר מבצע ברברוסה. בינואר 1945, מרבית האוכלוסייה הגרמנית ברחה מהעיר בשל הפחד מהצבא האדום. העיר ספגה אבדות עצומות כתוצאה מהחלטת הגרמנים להפקיע את כל המפעלים והמכונות ולהעבירם לגרמניה. למרות שהעיר לא סבלה רבות מהפצצות אוויריות ומלוחמה, היא איבדה את רוב התשתיות שלה.
לפני מלחמת העולם השנייה, מנתה האוכלוסייה היהודית של לודז' בסביבות 233,000 איש, שהיוו כשליש מאוכלוסיית העיר. מרבית הקהילה הושמדה בשואה. עם סיומה של המלחמה, לודז' איבדה בסביבות 420,000 איש מתושביה שלפני המלחמה, הכוללים 300,000 יהודי פולין מלודז' וסביבתה, בנוסף לכ-120,000 פולנים לא יהודים.
הצבא האדום נכנס לעיר ב-18 בינואר 1945. על פי דבריו של מרשל מיכאיל קאטוקוב, שכוחותיו השתתפו במבצע לכיבוש העיר, הגרמנים ברחו במהירות כל כך גדולה שהם לא הספיקו לפנות או להרוס את המפעלים בעיר כפי שעשו בערים אחרות. לאחר המלחמה הפכה לודז' להיות חלק מהרפובליקה העממית הפולנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, מנו תושביה של לודז' פחות מ-300,000. עם זאת, המספר החל לגדול כאשר פליטים החלו לחזור לעיר מורשה וממזרח לקו קרזון. עד לשנת 1948, שימשה העיר כעיר הבירה דה פקטו של פולין, בשל ההרס הרב שנגרם לוורשה, לאחר מרד ורשה, שהביא לכדי הריסת מרבית מוסדות השלטון. היו שתמכו בכך שלודז' תישאר בירתה הקבועה של פולין, אך רעיון זה לא צבר פופולריות. בשנת 1948 החלה בנייתה מחדש של ורשה. תחת השלטון הפולני-קומוניסטי, משפחות תעשיינים רבות איבדו את כספם בשל הלאמת החברות הפרטיות. באמצע שנת 1981, זרקורי העולם הופנו אל לודז' כתוצאה משביתת רעב ענקית בהשתתפות 50,000 מוחים, שכללו אימהות וילדיהן. לאחר תקופה של שינוי כלכלי במהלך שנות התשעים של המאה העשרים, רוב המפעלים חזרו לידיים פרטיות.
מרכז הקהילה היהודית פועל כיום מבית קרול גבהארדט.
כלכלה
לפני שנת 1990, הכלכלה של לודז' התמקדה בעיקר בתעשיית הטקסטיל. כתוצאה מהצמיחה הגדולה של התעשייה בעיר, העיר כונתה לפעמים "מנצ'סטר הפולנית". בשל כלכלתה המפותחת, גדלה העיר מאוכלוסייה של 13,000 בשנת 1840 לאוכלוסייה של יותר מחצי מיליון בני אדם ב־1913. מעט לפני תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, לודז' הפכה לאחת מערי התעשייה המאוכלסות ביותר בעולם, עם 13,280 תושבים לקמ"ר. רווחיות תעשיית הטקסטיל בעיר ירדה באופן חד בשנים 1990–1991, דבר שהביא לסגירתם של כל מפעלי הטקסטיל בעיר. למרות זאת, מספר רב של חברות קטנות עדיין מספקות תוצרת של טקסטיל, בעיקר לייצוא לרוסיה ולשאר מדינות חבר המדינות.
מיקומה של העיר במרכז פולין מקנה לה יתרונות רבים. מספר מותגים מיקמו את מרכזיהם הלוגיסטיים במחוז לודז'. שני כבישים מרכזיים – A1, החוצה את פולין מצפון לדרום, ו- A2 החוצה את המדינה ממזרח למערב יצטלבו צפונית לעיר. כאשר הצפי לסיום סלילת שני הכבישים הוא בסביבות שנת 2012. כמו כן, עבודת שדרוג ופיתוח של קו הרכבת לוורשה שבוצע בשנת 2009, הפחית את משך הנסיעה בת 137 הק"מ לשעה וחצי במקום שעתיים. כאשר בשנים הבאות מרבית פסי הרכבת יותאמו לקטרים הנעים במהירות של 160 קמ"ש, דבר שיחסוך עוד 75 דקות ברכבת.
בשנים האחרונות, ניתן היה לראות הרבה חברות בינלאומיות פותחות את סניפיהן בלודז'. למרות שזאת נחשבת לענייה שבערי פולין בעלות למעלה מחצי מיליון תושבים, התוצר הגולמי לנפש בלודז' עמד בשנת 2008 על 123,9% מהממוצע הפולני. בחודש ינואר 2009, חברת דל הודיעה שהיא תעביר את הייצור של מוצריה מאירלנד ללודז', כאשר הסיבה המרכזית היא כוח העבודה הזול בפולין ביחס לזה שבאירלנד. מדיניות העיר, המעודדת חברות זרות להשקיע בעיר, הביאו עד לחודש ינואר 2009 למשיכתן של 980 חברות זרות. השקעות זרות הן אחת מהסיבות המרכזיות לירידת אחוז האבטלה בלודז' ל-6.5% בדצמבר 2008, כאשר ארבע שנים לפני כן, אחוז המובטלים עמד על 20%.
ערים תאומות ושיתופי פעולה
ללודז' שמונה-עשרה ערים תאומות או הסכמי שיתוף פעולה:
היסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
ההיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא תיאור על ציר הזמן של הסכסוך הישראלי-פלסטיני שיש המקדימים אותו לסוף המאה ה-19, ויש הקובעים את תחילתו בצמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית החל ב-1918 עם כיבושה של ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי בתום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, וכינונו של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל בשלהי המלחמה.
הסכסוך נגרם מכך שלשני הצדדים תביעות הדדיות וסותרות לשליטה על האזור המכונה "ארץ ישראל" בקרב היהודים ו"פלסטין" בקרב הערבים.
על ציר הזמן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני נחלק לכמה תקופות שונות מהותית זו מזו:
מקורות היסטוריים לסכסוך
הקשר של העם היהודי לארץ ישראל החל לפי המסורת היהודית בברית בין הבתרים עם הבטחת ארץ כנען, לאברהם על ידי אלוהים. אברהם התיישב בארץ ישראל יחד עם משפחתו. צאצאיו ירדו למצרים ולאחר יציאת מצרים שבו לארץ כנען והתנחלו בה. לאחר תקופת השופטים, בה לא הייתה הנהגה מסודרת, הוקמה בה ממלכת ישראל המאוחדת שהקימה את בית המקדש הראשון. ממלכה זו התפצלה לממלכת יהודה וממלכת ישראל. לאחר חורבן ממלכות אלו עם ישראל גלה לבבל. כ-70 שנה לאחר מכן, שב חלק מהעם לארץ ובנה את בית המקדש השני בחסות האימפריה הפרסית. בהמשך הוקמה בה ממלכת החשמונאים ולאחר הכיבוש הרומאי וסדרת מרידות שבמהלכן חרב בית המקדש התדלדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, אך אוכלוסייה משמעותית עדיין התקיימה במקום עד שלהי התקופה הביזנטית, אך לבסוף רוב העם היהודי ירד לגלות.
בסוף המאה ה-19, טרם ייסודה של הציונות, אזור המזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, היה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית קרוב ל-400 שנים. לקראת סוף המאה ה-19, ארץ ישראל הייתה מיושבת בעיקר על ידי ערבים מוסלמים, הן פלאחים ובדואים (בעיקר באזור הנגב ובאזור עמק הירדן) עם מספר קטן יחסית של נוצרים (בעיקר ערבים), דרוזים, צ'רקסים ויהודים (בעיקר מיהדות ספרד). באותה העת, רוב היהודים בעולם חיו מחוץ לארץ ישראל, בעיקר במזרח אירופה ובמרכזה, כאשר בנוסף לכך באותה העת היו גם קהילות היהודיות גדולות באזורים שונים בקרבת הים התיכון, ברחבי המזרח התיכון וברחבי אמריקה. בירושלים התקיים רוב יהודי החל בשנת 1892.
עליית התנועות הלאומיות
שורשי הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא בסוף המאה ה-19 עם עליית התנועות הלאומיות בעולם, בהן הציונות והלאומיות הערבית. אף על פי שבמסורת היהודית קיימת שאיפה לשוב לארץ ישראל ושיבת ציון, האוכלוסייה היהודית החלה לדון באופן פעיל רק במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כתגובה להתגברות האנטישמיות באירופה. כתוצאה מכך, בשנת 1897 נוסדה התנועה הציונית, התנועה הלאומית היהודית, תחת בנימין זאב הרצל - "חוזה המדינה". הרצל חתר להשגת הסכמה מהמעצמות להקמתה של "מדינת היהודים". התנועה הציונית קראה להקמת מדינת לאום לעם היהודי בארץ ישראל אשר יאפשר לממש את זכות העם היהודי להגדרה עצמית במולדתו ההיסטורית וישמש כמקלט ליהודים מרחבי העולם. לשם כך, ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל עודדו עלייה של יהודים לארץ ישראל ואספו תרומות אשר נועדו לגאולת קרקע בארץ ישראל, הן תחת השלטון העות'מאני והן תחת השלטון הבריטי.
באופן הדרגתי החלו השאיפות הציוניות להיתפס כאיום ממשי על ידי המנהיגים של ערביי ארץ ישראל. המתח בין הצדדים גבר, כשרכישת קרקעות מידי ערבים לצורך התיישבות יהודים, הובילה לסילוק פלאחים מהאדמות אותם עיבדו כאריסים. בקרב ערביי ארץ ישראל התפשטה תחושת נישול מאדמתם. בעקבות תלונות ערביי הארץ, השלטון העות'ומאני חוקק תקנות שהגבילו את העלייה היהודית לארץ ישראל. מספר גלי עלייה של אוכלוסייה יהודית הגיעו לארץ ישראל והיקף הפעילות של הארגונים הציונים בארץ ישראל גבר. האוכלוסייה הערבית-פלסטינית החלה במחאה כנגד רכישת קרקעות על ידי האוכלוסייה היהודית, וזו הובילה לכך שהשלטון העות'ומאני הורה בשנת 1892 על איסור גורף של מכירת קרקעות לזרים. ערב מלחמת העולם הראשונה חיו בארץ ישראל כ-85,000 יהודים, מחציתם בעלי נתינות זרה (לא-עות'מאנית).
מלחמת העולם הראשונה והשלכותיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז ובשל כך האימפריה העות'מאנית הייתה כעת מעורבת בסכסוך עם בריטניה וצרפת. האפשרות שאזור ארץ ישראל ישחורר מהשליטה של האימפריה העות'מאנית, הובילה לכך שמרבית היהודים והערבים בארץ ישראל תמכו במדינות ההסכמה.
בשנת 1915, במסגרת מכתבי חוסיין-מקמהון קיבלה המשפחה ההאשמית, לטענתה, הבטחה להקמת מדינה ערבית ריבונית באזור בתמורה למרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית. אף על פי כן, בהצהרת בלפור שנמסרה לחיים ויצמן. בשנת 1916 הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת קבע את אזורי השליטה של שתי המעצמות בשטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. ארץ ישראל נועדה, על פי ההסכם, להתחלק לאזורים שבשליטה בריטית ישירה והם: עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת באזור חיפה. הגליל העליון נועד לשליטה צרפתית, ואילו יתר אזורי הארץ יהיו תחת שלטון בינלאומי. בשנת 1917, קיבל העם היהודי הבטחה להקמת בית לאומי לעם היהודי. בעוד שהצהרת בלפור הייתה ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית, היא הגדילה בפועל את החששות בקרב ערביי ארץ ישראל כי השאיפות הציוניות הן איום ממשי על ערביי ארץ ישראל.
לקראת סוף 1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, כבשו הבריטים את כל אזור ארץ ישראל מידי העות'מאנים. השטח נשאר תחת משטר צבאי בריטי עד יולי 1920 עת הממשל הצבאי סיים תפקידו והעביר סמכויותיו למנהל אזרחי בראשות "נציב עליון". 11 בספטמבר 1922 הוא המועד הרשמי בו בריטניה - המנהל האזרחי הבריטי בראשות הנציב העליון, קבלה את מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל.
ב-3 בינואר 1919 נחתם בלונדון הסכם ויצמן-פייסל בין חיים ויצמן בשם התנועה הציונית, לבין האמיר פייסל, בנו של חוסיין מלך חיג'אז, בשם הממלכה החג'אזית. בהסכם זה התחייבו הצדדים לשיתוף פעולה והסדרת היחסים בין התנועה הציונית לבין ממלכה ערבית מאוחדת בראשות פייסל שהייתה אמורה לקום בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי. התמוטטות הממלכה הערבית של סוריה וגירושו של פייסל, מלכה, הובילה לכך שירדה קרנה של התנועה הלאומית הסורית-ערבית בה תלו רבים מקרב ערביי ארץ ישראל את שאיפותיהם הלאומיות ובמקום זאת הם החלו לתמוך ברעיון המדינה הערבית בארץ ישראל.