cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם המלכים
אגם אוברזה
אורכו של אגם אוברזה 1.32 ק"מ ורוחבו המקסימלי 420 מטרים. שטחו של האגם הוא כ-0.6 קמ"ר ושטח אגן הניקוז שלו כ-38 קמ"ר. עומק המים הממוצע באגם 29.6 מ' והעומק המקסימלי 51 מטר. האגם מוקף ממזרח וממערב בהרים תלולים אשר בחלקו המזרחי אינם מאפשרים גישה לקו המים ואילו בחלקו המערבי קיים שביל מטיילים שבחלקו חצוב בסלע המדרון.
לחופו הדרומי של אגם אוברזה בנויה מזה כ-500 שנה, בקתה הררית המשמשת כרפת ומחלבה בעונת הקיץ שבה שוהים עדרי הבקר בסביבה. באגם קיימים דגים מסוגים שונים ובעיקר ממשפחת הסלמון והטרוטה אך דיג מסחרי אסור מאז 1978 שבו הוכרז השטח כחלק מן הפארק הלאומי ברכטסגאדן.
מפל רותבאך
מפל רותבאך (Röthbachfall) הממוקם בקצהו הדרומי של עמק אגם המלכים, מדרום לאגם אוברזה, ובמרכזו של קרקס קרחוני, הוא המפל הגבוה בגרמניה. המפל בנוי משתי מדרגות סלע אנכיות כמעט וגובהו כ-470 מטר. מקור המים במפל הוא בנחל רות ופלגים נוספים הזורמים בשטח הגבוה של הרמה ההררית מדרום למצוק. הגישה למרגלות המפל אפשרית ישירות מחופו הדרומי של אגם אוברזה בשביל לא סלול ולא מפותח מבחינה תיירותית.
יחסי אלבניה–דנמרק
יחסי אלבניה–דנמרק הם יחסי החוץ בין אלבניה ודנמרק. כ-8,000 אלבנים חיים בדנמרק. שתי המדינות הן חברות נאט"ו, והן כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1970. ב-23 ביוני 1971, נחתם הסכם סחר בין המדינות.
ביקורים רשמיים
ב-2006, שר החוץ הדני פר סטיג מולר ביקר באלבניה. הביקור התמקד בשיתוף פעולה ונושאים פוליטיים. 3 מיליון קרונה דנית הוקצו עבור זכויות האדם וניהול תקין.
במאי 2012, שר החוץ הדני וילי סובנדאל והשר לענייני אירופה ניקולאי ואמן נפגש עם סגן הנשיא האלבני, ושר החוץ אדמונד חצ'ינסטו בדנמרק, כדי לדון במצב קוסובו.
קרן שמש (אלבום)
קרן שמש הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי בניה ברבי. האלבום יצא לאור ב-9 באוגוסט 2022, על ידי חברות התקליטים ב.ב. הפקות ו-D-Music. האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, ביניהם ברבי עצמו, מתן דרור וניר מימון. באלבום נכללו הסינגלים שהוציא ברבי במהלך השנים 2019–2022, לצד ארבעה שירים חדשים, ובו הופעות אורח של הזמר הישראלי אברהם טל בשיר "מי לא יבוא" והזמרת היווניה גליקריה בשיר "מה שבא בא".
יחסי אלבניה–דנמרק
סיוע ושיתוף פעולה
לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה, דנמרק סייעה בבניית מוסדות סיוע לעניים באלבניה.
קרן שמש (אלבום)
מתוך האלבום הצליחו במיוחד השירים "במקום הכי רחוק", "קחי את הפחדים", "מי לא יבוא" ו"קרן שמש", שהתברגו במצעדי הפזמונים השנתיים השונים של תחנות הרדיו גלגלצ וכאן גימל. האלבום עצמו זכה אף הוא להצלחה בצאתו והגיע למקום השלישי במצעד האלבומים השבועי של רשת הסטרימינג ספוטיפיי.
יחסי אלבניה–דנמרק
סיוע ושיתוף פעולה
דנמרק גם מסייעת לאלבניה עם החברה האזרחית והתקשורת העצמאית. הסיוע לאלבניה הוא חלק מתוכנית דרום מזרח אירופה הדנית. 73 מיליון קרונה דנית הוענקו במסגרת התכנית. בספטמבר 2009, הושקה תוכנית בר-קיימא לפיתוח עסקי.
ב-2006, דנמרק חתמה על הסכם לסייע לאלבניה ביישום מנגנון פיתוח נקי (CDM) שמטרתו לעזור להפחית את הפליטה של גזי חממה.
לאחר השיטפונות באלבניה בשנת 2010, דנמרק תרמה מספוא עבור החקלאים האלבנים
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה.
חוף עטוף
'''חוף עטוף. מיליון רגל מרובע, ליטל ביי, סידני, אוסטרליה. 1968-69 (באנגלית: Wrapped Coast. One Million Square Feet, Little Bay, Sydney, Australia. 1968-69''') הוא שמה של יצירת נוף זמנית, שהוקמה באוסטרליה על ידי זוג האמנים כריסטו וז'אן-קלוד בשנת 1969. היצירה כללה עטיפת חוף ים ומצוקיו באורך של 2.4 קילומטר בבד. היא הייתה יצירת הנוף הגדולה ביותר שהוקמה בעולם עד אותו זמן.
היצירה
החוף והמצוקים שנעטפו בבד שוכנים לחוף האוקיינוס השקט בעיירה ליטל ביי (Little Bay), בפרברים הדרומיים של העיר סידני, כ-14 קילומטר ממרכזה. איתור קטע החוף שנעטף נעשה בסיועו של המעצב האוסטרלי הצעיר ג'ון קלדור (John Kaldor).
רוחב החוף היה 46 עד 244 מטר. המצוקים בו התנשאו עד לגובה של 26 מטר מעל פני הים. למבקרים ביצירה נדרשה שעה כדי להלך מקצה החוף העטוף אל קצהו השני.
לשם עטיפת החוף שימשו יריעות בד סינתטי חזק בצבע לבן בשטח של 92,900 מטר מרובע (מיליון רגל מרובע). לצורך קשירת הבד לצוקים ולחוף נעשה שימוש בחבל פלסטי בעובי של 1.5 סנטימטר ובאורך של 56.3 קילומטר. רובי מסמרים ירו 25,000 תחמישים לצורך קיבוע הבד לצוקים.
עטיפת החוף בבד נעשתה על ידי 125 עובדים, כולל 15 מטפסי הרים מקצועיים. רוב העובדים היו סטודנטים לאמנות ולארכיטקטורה מאוניברסיטת סידני ומהמכללה הטכנית של מזרח סידני. אחרים היו אמנים ומורים אוסטרלים. כל העובדים קיבלו שכר עבור עבודתם למעט 11 סטודנטים שביקשו שלא לקבל שכר. העובדים השקיעו בעבודה 17,000 שעות אדם במהלך תקופה של ארבעה שבועות, תחת ניהולו של קצין חיל ההנדסה האוסטרלי בדימוס ניניאן מלוויל (Ninian Melville).
לפי האמור באתר האינטרנט של כריסטו וז'אן-קלוד נעשה מימון הפרויקט כולו על ידיהם וללא תרומות, וזאת באמצעות מכירת עבודות הכנה - תרשימים ומודלים - שיצרו לקראתו וכן באמצעות מכירת עבודות אמנות שלהם.
הפרויקט נתקל בתחילה בהתנגדות מצד הרשויות והציבור באוסטרליה, אך לאחר מכן קיבל שם תגובות חיוביות. הוא נחשב כבעל השפעה רבה על האמנות באוסטרליה.
בעקבות הפרויקט הקימו כריסטו וז'אן-קלוד יצירות נוף גדולות נוספות באמצעות עטיפת מבנים ואתרים בבד.
יובל (מושב)
יוּבַל (מוכר גם בשם כְּפַר יוּבַל) הוא מושב באצבע הגליל, הנמצא בין מטולה וקריית שמונה, בסמוך ממזרח לנחל עיון.
המושב נקרא על שם יובלי הירדן הסמוכים, ובזיקה לשמה של העיר המקראית אבל בית מעכה, המזוהה בתל הסמוך ליישוב ממערב (תל אבל אל-קמח). המושב שייך למועצה האזורית מבואות החרמון.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1952, חלקו על אדמות הכפר הערבי אבל אל-קמח, על ידי פליטי הרובע היהודי מירושלים העתיקה, רובם ממוצא כורדי. ב-1955 נטשו רוב המייסדים את המושב עקב הרגשת קיפוח של המוסדות את האוכלוסייה הדתית שמקורה ברובע (במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים מצויה תצוגה העוסקת בשלב זה בחיי המושב), והמקום אוכלס על ידי עולים מקוצ'ין שבהודו.
קרבתו של המושב לגבול עם לבנון הפכה אותו למטרה לפיגועים. ביוני 1975 התרחש הפיגוע בכפר יובל: חוליית מחבלים מחזית השחרור הערבית חדרה אל המושב והשתלטה על בית מגורים בכוונה לבצע פיגוע מיקוח. במהלך ההשתלטות נרצח אחד מבני המשפחה. כוחות צה"ל פרצו לבית, ובחילופי האש נהרג אחד מבני הערובה ואחד הלוחמים, שהיה אף הוא בן היישוב.
כיום
הענפים העיקריים במושב, נכון ליוני 2015, הם לול ומטעי אבוקדו, תפוחים, אגסים, פירות הדר ושזיפים. בשנים האחרונות התבסס המושב בתיירות פנים והוא אחד מאתרי האירוח הכפרי המובילים בצפון הארץ.
איגרת אל הילדים (אלבום)
איגרת אל הילדים הוא שמו אלבום אולפן של המוזיקאי והזמר הישראלי דודו טסה, וגם שמו של ספר מאת המשורר אלי אליהו, אשר אסופת שירים ממנו הולחנו לשירי האלבום.
האלבום יצא לאור ב-26 בפברואר 2018 תחת חברת התקליטים הליקון.
האלבום "איגרת אל הילדים" יצא כשנתיים לאחר אלבום האולפן הקודם של טסה, "הגולה". האלבום הופק על ידי טסה עצמו ועל ידי ניר מימון.
את יציאת האלבום מלווים איורים מאת שריאל קסלסי בעקבותיהם נוצר קליפ אנימציה "צומת דרכים".
האלבום יצא בגרסת ויניל בלבד, דבר חריג בנוף הוצאות מוזיקה בתרבות הפופולרית הישראלית של 2018. ניתן היה להשיגו גם במארז מיוחד עם הספר (שנמכר גם בנפרד) וניתן היה לרכוש עותקים ממנו גם כמדיה דיגיטלית.
שלמה חזן
הרב שלמה חזן (?–כ"ו אלול ה'תרמ"ו 26 בספטמבר 1886) היה אב בית דין ביפו ובירושלים ורבה הספרדי של צפת. פעל רבות לפיתוח היישוב היהודי ביפו, ולהעלאת יהודי מרוקו לארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד במרקש שבמרוקו לזוהרה בת הרב שלמה אסבאג ולרב אלעזר חזן, שכיהן כרב בעיר.
בשנת 1863 (ה'תרכ"ג) הפליג לאלכסנדריה שבמצרים במסע שארך שלושה חודשים, ומשם הפליג ליפו והתיישב בה.
נישא לעיסא בת ימין עקוקה, ולאחר שנפטרה ביפו בשנת 1866 (ה'תרכ"ו), נישא לפרחה בת הרב יעקב שמול, שהיה ראש החברה קדישא של הקהילה היהודית ביפו.
כיהן כאב בית הדין ביפו וכמנהיג העדה המערבית בעיר עד לשנת 1872 (ה'תרל"ב), ובאותה שנה מונה על ידי הרב יהודה אלקלעי לשמש כחבר הוועד ליישוב ארץ ישראל ביפו. במסגרת תפקידו, פעל רבות לפיתוח היישוב היהודי ביפו ולהעלאת יהודי מרוקו לארץ ישראל.
לאחר מספר שנים ביפו, עבר להתגורר בירושלים, שם מונה לשמש כאב בית דין. בשנת 1880 (ה'תר"ם) החל לכהן בצפת כאב בית דין של העדה הספרדית, כראש ישיבה וכראש הרבנים.
לשם הדפסת ספריו התפטר ממשרתו בצפת, ותכנן לנסוע לקושטא שבטורקיה דרך ביירות שבלבנון אולם בדרכו, לקה בשבץ ונפטר לאחר מספר ימים בצידון בכ"ו באלול ה'תרמ"ו, 26 בספטמבר 1886, ונקבר בבית הקברות המקומי.
ESPN
ESPN (קיצור של Entertainment and Sports Programming Network) היא רשת טלוויזיה אמריקאית המפיקה ומשדרת תוכניות ספורט מסביב לשעון. הרשת נוסדה ב-1979 על ידי משפחת רסמוסן, ומאז 1996 היא בבעלות חברת וולט דיסני (80%) ותאגיד הרסט תקשורת (20%).
הרשת משדרת במעל 150 מדינות ברחבי העולם, בכ-20 ערוצים שונים. עיקר התוכניות משודרות ממטה הרשת בבריסטול, קונטיקט. לרשת הסכם עם ABC במסגרתו משודרות תוכניות הספורט של ABC תחת המותג ESPN on ABC. לרשת כ-92 מיליון מנויים בארצות הברית והכנסותיה ב-2014 הוערכו ב-10.8 מיליארד דולר, מתוכם 3.9 מיליארד מפרסומות ו-6.9 מיליארד דולר מדמי מנוי.
השידור הראשון של הרשת בספטמבר 1979, היה של תוכנית הדגל שלה "ספורט סנטר", שמאז שודרו ממנה למעלה מ-30,000 פרקים. במרוצת השנים נרכשו זכויות שידור של כל הליגות המקצועניות הבכירות בארצות הברית, וכן משודרות באופן קבע גם תחרויות בולטות בליגת המכללות האמריקאית. שידורי הרשת הרצופים, ובמיוחד התמקדותה בקטעים בולטים קצרים (Highlights), הפכו לחלק מהתרבות הפופולרית בארצות הברית.
בשנת 2005 עלה אתר האינטרנט "ESPN.com", שהצליח בתקופה הקצרה של פעילותו להפוך לאתר הספורט הפופולרי ביותר ברשת.
מאז 1993 מחלקת הרשת את פרסי ה-ESPY לספורטאים, בטקס שהתקבע כמקביל לפרסי האוסקר והגראמי.
בישראל שודר ערוץ "ESPN ישראל" שהתבסס על תוכני הערוצים האמריקאים ומהפיד הדרום אפריקאי, ותכנון לוח המשדרים שלו נעשה לפי "בלוקים" של תוכניות שנרכשים לשידור יחד. חלק מתוכניות ערוץ הספורט הישראלי, כגון "חדשות הספורט" ו"יציע העיתונות" קיבלו השראתן מתוכניות מקבילות בערוץ ESPN.
ביולי 2010 הופסקו שידורי "ESPN ישראל" ב-HOT והערוץ שודר ב-yes בלבד. בסוף חודש מרץ 2011 הערוץ חזר לשידורי HOT. ב-31 ביולי 2013 הופסקו כליל שידורי הערוץ בישראל, עקב החלטת הנהלת ESPN במסגרת תוכניתה לצמצום עלויות.
שכנים שכנים
שכנים שכנים (באנגלית: Neighbours) היא אופרת סבון אוסטרלית. במקור הסדרה הופקה לשידור עבור ערוץ 7 האוסטרלי, כאשר הפרק הראשון עלה לשידור ב-18 במרץ 1985. עלילת הסדרה עוסקת בחייהם של אנשים הגרים ועובדים בפרבר בדיוני של מלבורן המכונה "ארינסבורו". הסדרה מתמקדת בראש ובראשונה בתושבי רחוב רמזי, ותושבי האזור הסמוך, אשר מכונה מתחם "לאסיטרס", אשר כולל בר, מלון, בית קפה, תחנת משטרה, משרד עורכי דין ופארק.
הסדרה זכתה להצלחה רבה במלבורן אך לא בסידני, ועל כן החליטו בערוץ 7 האוסטרלי לבטל את הסדרה. בעקבות כך נרכשה הסדרה על ידי הערוץ המתחרה, ערוץ 10 האוסטרלי. לאחר הרכישה הם נאלצו ליצור מחדש את התפאורה של הסדרה משום שערוץ 7 הרס את התפאורה המקורית על מנת למנוע מהערוץ המתחרה מלהשתמש בהם. ערוץ 10 האוסטרלי החל לשדר פרקים חדשים בסדרה ב-20 בינואר 1986, אשר המשיכו מהמקום בו הסדרה הקודמת נפסקה (החל מפרק 171).
עם השנים הפכה הסדרה לסדרת הדרמה הארוכה ביותר בטלוויזיה האוסטרלית.
לאורך השנים הסדרה שודרה גם בכ-60 מדינות ברחבי העולם. בישראל שודרה הסדרה באמצע שנות ה-90 בערוץ 2 הניסיוני בשם "שכנים שכנים".
שחקנים מוכרים
הסדרה היוותה קרש קפיצה לקריירה של כמה מהשחקנים שגילמו בה דמויות שונות ובהם: ראסל קרואו, ליאם המסוורת', כריס המסוורת', מרגו רובי, קיילי מינוג, גאי פירס, ג'סטין הולבורו, ג'ייסון דונובן, ג'סי ספנסר, נטלי אימברוליה, והולי ואלנס.
קיר
קיר הוא אלמנט אדריכלי בסיסי של מבנים המשמש לשתי מטרות עיקריות: הפרדה בין חללי המבנה (בין לצורכי בידוד תרמי ובידוד אקוסטי ובין לצורכי תיחום אזורים והגדרת חללים) ותמיכה סטטית בעומסים כחלק משלד המבנה.
הקיר יכול להוות משטח פונקציונלי, המאפשר שימוש בשטחו, בין על ידי התקנת מתקנים שונים על הקיר (תליית ארונות או גופי תאורה על הקיר) או בתוכו של הקיר (העברת קווי חשמל, צנרת מים או ביוב בתוך הקיר). כמו כן הקיר יכול להוות אלמנט עיצובי, בין על ידי היותו בסיס לאלמנטים אחרים (תליית תמונות על הקיר, או ציור על גבי הקיר (פרסקו או גרפיטי), ובין על ידי שימוש בחומרי גלם שונים היוצרים עיצובים שונים באמצעות מראה הקיר עצמו (שימוש בזכוכית, מתכת, עץ או אבן מסוגים שונים).
היסטוריה
כל קיר מכל חומר יכול להיות קיר המתפקד כמחיצה בלבד, או קיר נושא, הנושא חלק מעומסי הבניין. קירות נושאים הם קירות הבנויים מלבנים או עשויים בטון מזוין. בטכנולוגיות המסורתיות של הבנייה, היו נבנים קירות לבנים נושאים בלבד. היכולת לבנות עמודים וקורות התומכים רצפות ותקרות שעליהם מונחים בחופשיות מחיצות כבדות, הייתה מוגבלת. טכנולוגיות הבנייה החל מתחילת המאה ה-20, הכוללות שימוש בבטון מזוין וקורות פלדה כמרכיבים עיקריים בשלד המבנה, איפשרו פריצת דרך באדריכלות בזכות היכולת למקם קירות באופן חופשי בתוכנית המבנה ללא מגבלות קונסטרוקטיביות. בזכות טכנולוגיות אלו ניתק באופן חלקי הקשר בין המבנה לתפקודו וניתנת האפשרות ליצור מערכת חללים פונקציונלית ללא אילוצים הנובעים מיכולתם הפיזית של הקירות הנושאים, החייבים להימצא אחד מעל השני. שינוי זה היווה אחד מהמאפיינים הבסיסיים והמגדירים של האדריכלות המודרנית.
כיום, רוב הקירות בבניינים נבנים כקירות קלים ולא כקירות נושאים, על פני קומה שבה עמודים בלבד. הגישה המכונה "חלל זורם" היא גישה שנולדה מתוך טכנולוגיה זו והיא מקובלת בעיקר בבנייני משרדים רבי קומות. על פי גישה זו, למעט גרעין הבניין שבו המדרגות ופירי המעליות בו נבנים קירות יצוקים מבטון מזוין, תוכנית הקומה ריקה מקירות. באופן זה, כל גוף או עסק השוכר את הקומה יכול לארגן את החלל באופן המתאים לו מבחינה פונקציונלית על ידי בניית קירות קלים, לרוב קירות גבס או מחיצות דקות אשר תפקידן להגדיל את שטח הפנים של החלל או להגדיר בו חללי משנה עבור עובדים. במקומות רבים לא נבנים קירות כלל אלא תאים משרדיים המוגדרים על ידי קירות ומחיצות נמוכות.
קיר אבן
קיר אבן הוא קיר שנבנה מאבנים.
קיר לבנים
קיר הבנוי מלבנים הוא הקיר הפשוט ביותר מבחינה טכנולוגית וקירות כאלו בונה האדם משחר ההיסטוריה. אומנות הבנייה בלבנים פיתחה במשך ההיסטוריה ובמקומות שונים שיטות שונות להנחת הלבנים, התלויות גם בסוגן וגודלן, אשר בעזרת קומפוזיציה שונה של הנחת הלבנים והדבקתן האופציונלית במלט, ניתן לבנות קיר בעל תכונות אסתטיות ומבניות שונות. כמו כן, קיימות שיטות לחיבור בין קירות במצבים גאומטריים שונים (לדוגמה: בניית קשתות) המאפשרות תמיכתו של הקיר במבנה מורכב, ושיטות ליצירת פתחים (חלונות ודלתות) בתוך הקירות.
הבעיות המבניות העיקריות של קיר לבנים, מלבד משקלו הגדול יחסית שמכביד על הרכיבים שתחתיו, הן סכנת קריסה בציר האופקי המקביל למישור הקיר ובעיות גזירה בכיוון אלכסוני של 45 מעלות על גבי מישור הקיר. מאמצי הגזירה יוצרים פעמים רבות סדקים הנראים בקיר בצורת "זיגזג" אלכסוני לאורך הפוגות (הרווחים שבין הלבנים).
קיר בטון
קירות בטון יכולים לתפקד כקיר נושא, במקום קיר לבנים, או להיות בעלי מסגרת בטון בלבד ומילויה בחומר בנייה אחר. כמעט תמיד מדובר בבטון מזוין המעניק לקיר חוזק מבני רב יותר. קיר נושא מבטון מזוין נדרש על פי הספרות המקצועית בעובי מינימלי של 20 ס"מ, ועם שתי רשתות ברזל בקוטר מינימלי של 8 מ"מ ופסיעות של 20 ס"מ. יש והחישוב הסטטי מכתיב עובי יותר גדול או זיון יותר צפוף מהמינימום הנדרש. קירות בטון שלא עומדים בתנאים לעיל מבחינת עובי וכמות הזיון, אינם קירות נושאים. בבנייה המודרנית, קירות בטון נבנים כאמור סביב גרעיני הבניין, שם מתפקדים כקירות נושאים ובנוסף מתפקדים יחד כעמוד אחד מרכזי גדול העוזר בייצוב הבניין כולו. כמו כן, קירות בטון נבנים סביב ממ"דים ומקלטים.
קיר בלוקים (או לבנים קלות)
בבנייה כיום, יותר קל ונוח להשתמש בבלוקי בטון אווריריים או בלוקי איטונג כדי לבנות קירות רגילים, שאינם נושאים. קירות אלה כבדים יותר מקירות גבס אך יכולים לשמש לקיר חיצוני. יתרון נוסף הוא יכולתם להחזיק בקלות יחסית משקל נוסף כגון ארונות קיר, מדפים כבדים וכדומה על ידי חיבור אלו בהברגות עם דיבלים. בקירות גבס לעומתם ניתן לחבר אלמנטים נוספים רק אל קורותיהם הפנימיות (ראו המשך). קירות אלה תמיד מטוייחים בטיח מסוג שהוא או מחופים בחומר אחר לטובת העיצוב. קירות בלוקים שכיחים עם בעוביים בין 7 ס"מ ל־15 ס"מ כקירות פנים ו- 20 ס"מ ויותר כקירות חוץ. קירות בלוקים אינם קירות נושאים.
קיר גבס
ישנם לוחות גבס לשימוש חיצוני, הם עטופים גיזת סיבי זכוכית ולא נייר וליבת הגבס משולבת סיליקונים וחומרים נוספים דוחי לחות ורטיבות. הפטנט על לוח הגבס החיצוני דנסגלאס השייך לחברת ג'ורג'יה פאסיפיק פג בשנת 2012. אז, החלו להופיע בשוק לוחות מתחרים המיוצרים על בסיס הפטנט שפג. בישראל נוכחים בעיקר לוחות הדנסגלאס והסופרבורד (שמיוצר בישראל). עלותם הנמוכה והפשטות שבבניית קירות גבס הפכו אותם למוצר פופולרי ביותר של עיצוב פנים. נעשה שימוש נפוץ גם בצמנטבורד (לוח בטון מעורבב עם שבבי עץ), לוחות עץ וחומרים קלים נוספים, באופן דומה לקירות הגבס, אלא עם תכונות עיצוביות שונות.
קיר טיפוס
טיפוס קירות הוא ענף ספורט אתגרי שבו על הספורטאי להגיע בטיפוס לסופו של מסלול על הקיר, תוך שימוש באחיזות ידיים ורגליים, המפוזרות על הקיר ומחוברות אליו בברגים. מסלולים על קירות טיפוס אינם תמיד מאונכים. למעשה, ניתן לבנות מסלולים קשים יותר או פחות על פי שיפוע הקיר ועל פי גודל האחיזות.
גרענת
גרענת (בלטינית: Trachoma) היא מחלה זיהומית מידבקת של העיניים הנגרמת על ידי הזנים A - C של החיידק כלמידיה טרכומטיס (Chlamydia trachomatis). השם הלועזי "טרכומה" – ביוונית עתיקה: לא חלק, מחוספס – מתאר את המראה הגרעיני-מחוספס של לחמית העפעפיים בשלב הפעיל של המחלה.
המחלה מועברת במגע ישיר עם הפרשות מהעיניים, מהאף ומהגרון של החולים או מגע עם בגדים ומגבות שזוהמו בהפרשות האלה.
הגרענת נפוצה במדינות עם תנאי דיור והיגיינה ירודים. זאת "מחלת עוני" מובהקת ומקננת בין בני משפחה כשאלה נתונים בתנאי דיור והיגיינה ירודים ("מחלת משפחה"). הגורמים שזוהו כאחראים להתפשטות מחלה זו הם חוסר במים זורמים, חוסר מתקני שירותים, עוני, זבובים, דיור בצמוד לבעלי חיים, צפיפות דיור ועוד.
הגרענת ידועה עוד מימי קדם. ההתעניינות בה הופיעה בסוף המאה ה-18 כאשר חייליו של נפוליאון שכבשו את מצרים חלו שם בגרענת ובשובם הפיצו אותה בארצות אירופה. אז ניתן לגרענת המונח "קדחת עיניים מצרית" (Opthalmia Aegyptiaca).
זמן הדגירה של החיידק הוא 5–12 ימים. בתחילה מופיעה דלקת של הלחמית. העין מאדימה ומתחילה הפרשה. בשלב מתקדם מופיעים תסנינים של לימפוציטים בלחמית העפעף העליון. תסנינים אלה מופיעים כגושים קטנים בצורה של גרעינים ומכאן שם המחלה בעברית.
ההסננה יכולה להופיע גם בקרנית ולגרום לעכירות (Pannus). ללא טיפול עוברת המחלה לשלב הצלקתי. מופיעה הצטלקות בלחמית העפעף הגורמת להתעקמותו והפניית שפת העפעף פנימה (Entropion). בגלל זה מופנים הריסים כלפי העין (Trichiasis). במצב זה, כל מצמוץ של העפעפיים גורם לחיכוך הריסים בקרנית עד כדי הריסתה וגרימת עיוורון.
בשנת 1909 היה ד"ר לודוויג הלברשטטר בין מגלי מחולל הגרענת.
הגרענת הייתה נפוצה גם בארץ ישראל בקרב היהודים והערבים בגלל תנאי היגיינה ירודים. הטיפול במחלה זו היה לחם חוקו של כל רופא באזור זה. רופא העיניים היהודי הראשון שטיפל בגרענת בין השנים 1908–1911 היה ד"ר משה יהושע ארלנגר.
בשנת 1914 התקיים בירושלים כנס של הרופאים העבריים בארץ ישראל בנושא הגרענת.
כיום ירדה שכיחות המחלה, בזכות שיפור בתנאי החיים. היא עדיין נפוצה באזורים נחשלים באפריקה, באסיה, באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון.
ארגון הבריאות העולמי לקח על עצמו לחסל את הגרענת עד שנת 2020. התוכנית מטפלת בשלב החריף, בשלב הצלקתי ובשיפור תנאי ההיגיינה.
בשלב החריף הטיפול הוא במנה יחידה של אזיטרומיצין דרך הפה (20 מ"ג/ק"ג) או מריחה של משחת טטרציקלין על העפעפיים, פעמיים ביום במשך שישה שבועות. כיום מעדיפים אזיטרומיצין במנה אחת.
בשלב הצלקתי מבוצעים ניתוחים פלסטיים בעפעפיים כדי למנוע את מגע הריסים בקרנית.
הואיל והמחלה מתחילה בילדות מופעלת תוכנית לחינוך לשטיפה וניקיון הפנים של הילדים. יש כיום עדיין 150 מיליון חולים בגרענת בעולם. 6 מיליון עיוורים כתוצאה ממחלה זו, רובם בגיל העמידה והזקנה.
משה קשתי
משה קַשתי (במקור: רֶגֶנבּוֹגֶן) (1 בפברואר 1917 – 17 במרץ 1974) היה היועץ הכספי לרמטכ"ל (בדרגת אלוף-משנה), מנכ"ל משרד הביטחון (1965–1970) ומנכ"ל צים (1970–1974).
ביוגרפיה
משה בן יהודה רגנבוגן נולד ב-1917 בעיירה סקאלה שבפולין. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ולאחר מכן למד בבית ספר פולני בשעות הבוקר ובבית ספר עברי של "תרבות" בשעות אחר-הצהריים. היה חבר בתנועת הנוער "גורדוניה" וב-1935 עלה לארץ ישראל כחלוץ. תחילה עסק בבניין ובחקלאות, וב-1936 השתקע ביקנעם, החל להיות פעיל ציבורי והצטרף לארגון ההגנה. ב-1942 התגייס למשטרת היישובים העבריים. היה פעיל המרכז החקלאי, וב-1944 נשלח מטעמו לתל אביב כרכז לשכת המס למושבות ולמשקים. במלחמת העצמאות שירת בחיל המשמר בתל אביב והיה שליש ב"חטיבת עבודה צבאית" בדרום הארץ, שאיגדה את פועלי התעשייה, שרותקו למקומות עבודה בעת המלחמה.
עם הקמת צה"ל שירת באגף כוח האדם. ב-1949 עבר למנהל התשלומים (מת"ש), מונה לסגן המנהל וב-1951 מונה לעמוד בראשו. ב-1953 מונה על ידי הרמטכ"ל מרדכי מקלף ליועצו הכספי, ושירת בתפקיד זה גם תחת משה דיין. ב-1956 התמנה במקביל גם לראש אגף הכספים במשרד הביטחון.
ב-1958 מונה לסמנכ"ל משרד הביטחון האחראי לכספים ומשק, עסק בפיתוח התעשיות הביטחוניות, יזם את הקמת חברת תדיראן ושימש יו"ר מועצת המנהלים שלה. כמו כן כיהן כיו"ר התעשייה האווירית, יו"ר השק"ם, יו"ר מועצת המנהלים הראשון של אלביט מחשבים, יו"ר החברה לנכסי החייל ודירקטור במספנות ישראל ובאל על.
במרץ 1965 מונה למנכ"ל משרד הביטחון. במהלך כהונתו הוביל ארגון-מחדש במבנה המשרד, שכלל הקמת מנהל ייצור וחימוש. עם מינויו של צבי צור לעוזר שר הביטחון, נוצרה מתיחות בין קשתי לצור על רקע סמכויותיהם, ודיין הכריע לטובת צור והביא להתפטרות קשתי במרץ 1970. במרץ 1970 התמנה למנכ"ל חברת הספנות צים, תפקיד שבו כיהן עד מותו ב-1974. הוא הוביל מהלך מודרניזציה והתייעלות בחברה, כולל הזמנת שש אוניות מכולות חדישות באיטליה ובגרמניה והקמת שירות המכולות שהפך לתחום פעילותה המרכזי של החברה.
קשתי היה חבר בחבר הנאמנים והמוסדות המנהלים של אוניברסיטת תל אביב, מיוזמי הקמת הפקולטה להנדסה שלה והמכון הטכנולוגי חולון, יו"ר מועצת המנהלים של עיתון "דבר" (מ-1970 עד מותו), יו"ר ועדת המחירים הציבורים (מ-1972 עד מותו), חבר נשיאות המגבית המאוחדת לישראל וכן חבר מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם המערך-מפא"י (מהבחירות בראשית 1974 ועד מותו).
התגורר בצהלה. היה נשוי לאסתר (1917–1997) ואב לשניים: שרה ויהודה (אודי).
נפטר ב-1974 באופן פתאומי מהתקף לב, בגיל 57. נקבר בבית העלמין קריית שאול בהלוויה שבה השתתפה צמרת המדינה. הותיר אחריו אישה ושני ילדיהם.
אנדרה ז'יד
אנדרה ז'יד (צרפתית: André Paul Guillaume Gide; 22 בנובמבר 1869 – 19 בפברואר 1951) היה סופר צרפתי, מגדולי סופרי צרפת במאה ה-20 וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1947.
ביוגרפיה
אנדרה ז'יד נולד בפריז לאב שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטה של פריז. הוא גדל בסביבה מבודדת בנורמנדיה והפך לסופר בגיל צעיר. בגיל 22 ב-1891 פרסם את הנובלה הראשונה שלו "יומניו של אנדרה ואלטר". בשנים 1893–1894 ערך מסעות בצפון אפריקה, התיידד עם אוסקר ויילד באלג'יר והחל לשכב עם גברים ולהעמיק בהומוסקסואליות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך אנדרה ז'יד למקור השראה לסופרים כאלבר קמי וז'אן-פול סארטר. ב-1923 פרסם ספר על הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
במשך שנות השלושים הפך לקומוניסט, אך התאכזב מן הקומוניזם אחרי ביקורו ברוסיה הסובייטית. התנגדותו לקומוניזם גרמה לו לאבד רבים מחבריו הסוציאליסטים. ב-1942 אנדרה ז'יד עזב את צרפת והתגורר בתוניסיה עד סוף מלחמת העולם השנייה. ב-1947 זכה בפרס נובל לספרות. אנדרה ז'יד נפטר ב-1951, ובשנה שלאחריה הכנסייה הקתולית הכניסה את ספריו לרשימת הספרים האסורים.
ספריו בעברית
אחדים מספריו של אנדרה ז'יד תורגמו ליידיש.
ניק קרטר
ניקולס ג'ין "ניק" קרטר (באנגלית: Nickolas Gene "Nick" Carter; נולד ב-28 בינואר 1980) הוא זמר אמריקאי, המוכר בעיקר כחבר בלהקת הפופ "בקסטריט בויז".
ביוגרפיה
קרטר נולד בג'יימסטאון, ניו יורק. לאחר כמה שנים עברה המשפחה לטמפה, פלורידה. יש לו ארבעה אחים קטנים: בובי ג'יין, ליזלי, אנג'ל וארון.
קריירה
בשנת 2002, החליטה הלהקה לעזוב את חברת ההפקות שלהם "The Firm", אך קרטר בחר להישאר בחברה שתנהל את קריירת הסולו שלו והוציא קרטר את אלבומו הראשון שלו "Now Or Never", שהתאפיין בצלילי רוק ובאווירה פחות עליזה מאלבומי הפופ של הבקסטריט בויז. הוא גם התארח באלבומיו של אחיו הצעיר ארון קרטר.
ב-2003, החל קרטר לעבוד על אלבום הסולו השני שלו, אך ההקלטות בוטלו כיוון שהלהקה חזרה להקלטות באולפן.
בשנת 2006 כיכבו ארון, ניק ושלוש אחיותיהם בתוכנית המציאות "House of Carters" ששודרה בערוץ הבידור E ותיעדה את חייהם בבית ללא הורים.
בשנת 2010, חזר קרטר להקליט שיר חדשים לאלבום הסולו השני שלו, "I'm Taking Off" שיצא לאור ב-2 בפברואר 2011. אלבומו הגיע למקום ה-8 ביפן עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
בשנת 2012, הוא התארח בסדרה "90210".
ב-2015, הופיע בעונה ה-21 של "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השני.
בשנת 2020, השתתף בתוכנית "הזמר במסכה" בתור הקרוקודיל הוורוד והגיע למקום השלישי.
חיים אישיים
ב-2005 קרטר ואחיו ארון ניתקו קשר עם אמם שהייתה גם המנהלת האישית שלהם.
בינואר 2012 נפטרה אחותו לזלי ממנת יתר, בגיל 25.
בנובמבר 2022 נפטר אחיו ארון בגיל 34 ממנת יתר ובעיות נפשיות מורכבות.
הדרך הרביעית
סקירה כללית
לפי תפיסתו של גורדייף, האדם כמו שאנו מכירים אותו הוא ישות בלתי מפותחת, הרחוקה מלהגשים את הפוטנציאל המיועד לה. הסיבה לכך היא שהאדם מצוי בתוך בית כלא, אך הוא אינו יכול לראותו.
בית הכלא מורכב ממספר עיוותים עיקריים:
שלוש הדרכים
מבנה האדם: לפי תפיסתו של גורדייף קיימים באדם שבעה מרכזים, מתוכם שלושה מרכזיים: המרכז השכלי, המרכז הרגשי, והמרכז הגופני, וישנן דרכים נפרדות לעבוד על כל מרכז בפני עצמו: דרך היוגי (שכלי), דרך הנזיר (רגשי) ודרך הפקיר (גופני). הדרך הרביעית משלבת עבודה על שלושת המרכזים על מנת להתעורר מהשינה המנטלית בה הוא שקוע בחייו.
האיזון בין המרכזים מאפשר יצירת קשר עם שני המרכזים הגבוהים (המרכז הרגשי הגבוה, והמרכז השכלי הגבוה) ואשר לאדם הרגיל אין מגע איתם ביום יום. מרכזים אלו מאפשרים לאדם יכולות שאין לו ברגיל, כגון תודעה עצמית, ראיית הנולד, טלפתיה וכדומה.
לטענתו הדרך היחידה שאדם יכול להשיג התפתחות אמיתית היא בעזרתו של מורה אמיתי. אדם שנמלט בעצמו מהכלא.
את הידע אודות השיטה אסף גורדייף במסעותיו ברחבי אסיה, אפריקה, ובמזרח התיכון בחיפושו אחר ידע עתיק. במסעותיו ליקט גורדייף מעמים ותרבויות שונות ריקודים הנקראים 'ריקודים מקודשים', או 'תנועות מקודשות'. ריקודים אלה נאספו מהעם הטיבטי מהסופים וממקדשים שונים בהם שהה גורדייף.
'הריקודים המקודשים' מהווים תרגול שמעורר סימולטנית ומאזן את הפעילות של שלושת המרכזים. תרגול כזה מכריח את המתרגל להיות נוכח וער לעצמו. כאשר פעולת האיזון מתחילה, מתחיל להתרחש התהליך של ההתעוררות.
הרעיונות המרכזיים של הדרך הרביעית, כפי שהוצגו על ידי גורדייף, מוצגים בבהירות על ידי תלמידו הבולט ביותר פטר דמיינוביץ' אוספנסקי בספר החיפוש אחר המופלא בהוצאת שוקן.
מקורות
ביצירותיו גורדייף ייחס את תורתו לכמה מקורות מסתוריים למדי:
נערכו מספר ניסיונות להשלים תיאור המקורות של הדרך הרביעית שכללו:
בתי ספר של הדרך הרביעית
עד היום ישנן קבוצות, בארץ ובעולם, הלומדות את "הדרך הרביעית", תורתו של גורדייף. ישנן קבוצות הקשורות ישירות  ל"בתי-ספר", זו של גורדייף בפריז או זו של אוספנסקי. אלו השתיים קשורות ל"מרכז" רעיונותיו של גורדייף. ישנן גם קבוצות שלא קשורות ל"בתי-הספר" המקוריים אך מתבססות על רעיונות של גורדייף :
בישראל פועלות מספר קבוצות הלומדות את תורתו של גורדייף: בירושלים בתל אביב וביודפת קיימות קבוצות הקשורות לבתי ספר המקוריים של גורדייף.
לינדה פרהקס
לינדה פרהקס (Linda Perhacs; נולדה ב-1 בדצמבר 1943) היא זמרת פולק-רוק אמריקנית, שהוציאה ב-1970 אלבום משפיע בשם Parallelograms, וזכתה להתעלמות ציבורית ולכישלון במכירות. האלבום התגלה בשנית לציבור ב-1998, והופץ באופן המוני, בעקבות גילוי עניין מחודש בפרהקס מצדם של חובבי מוזיקת פולק אמריקנית באינטרנט. ב-2014 הוציאה אלבום שני בשם The Soul of All Natural Things, וב-2017 יצא אלבומה השלישי.
ביוגרפיה
פרהקס נולדה ב-1943 בשם לינדה ארנולד במיל וואלי, קליפורניה. בשלהי שנות ה-60 עברה לטופאנגה קניון, ועבדה כסייעת לרופא שיניים בבוורלי הילס, קליפורניה, אצל הפרופסור אצלו למדה כסטודנטית באוניברסיטת סאות'רן קליפורניה. היא זכתה לטפל בשיניהם של ידוענים הוליוודים כפול ניומן וקרי גרנט. בזמנה החופשי, נהגה פרהקס לכתוב שירים. אחד מלקוחותיה במרפאת השיניים, המוזיקאי זוכה האוסקר אוסקר רוזנמן, התרשם מסקיצה שהשמיעה לו, והוא הביא אותה לאולפן הקלטות במהלך 1969-1970, שם הוקלט אלבומה הראשון, Parallelograms. מעטים רכשו את האלבום, ומעטים הקשיבו לשירים. בעקבות ההתעלמות מיצירתה, חזרה פרהקס לעבודתה כסייעת דנטלית. היא הסבירה לימים כי בחרה לעבוד כסייעת משום שהמקצוע אפשר לה לבחור מתי לעבוד; "באותם ימים לנשים היו רק שתי אפשרויות של מקצוע: מורה או אחות", ציינה פרהקס. בנוסף, גילתה פרהקס אהדה לתנועה ההיפית, זאת למרות שבאלבומה אין השפעות של מוזיקה פסיכדלית או עמדות של התנועה.
חובב רוק-פולק מושבע בשם מייקל פייפר, שהחזיק בלייבל Wild Places, הכיר את האלבום והוציא אותו מחדש ב-1998 באמצעות סרטי ההקלטה המקוריים, באישורה של פרהקס. ההוצאה המחודשת בידי פייפר הביאה להפצתו באיכות גבוהה של האלבום על גבי דיסק ותקליט ב-2003, מתוך ההקלטות שנשמרו באוסף האישי של פרהקס. סאנבים רקורדס הוציאו את האלבום פעם נוספת ב-2008 על רקע העניין הגובר בו באתרי מוזיקה ופורומים, וב-2010 הוא יצא תחת הלייבלים מקסיקן סאמר וסנדייזד רקורדס.
בעקבות גילויה מחדש של פרהקס על ידי מאזינים רבים, היא חזרה לעיסוקה המוזיקלי, והקליטה את אלבומה השני במהלך 2012-2013. האלבום, The Soul of All Natural Things, יצא ב-4 במרץ 2014, תחת אסמאטיק קיטי רקורדס.
שיריה של פרהקס עברו סימפולים שונים אצל מספר אמנים. ב-2007 נכלל שירה If You Were My Man בפסקול הסרט דפט פאנק אלקטרומה.
פרהקס התארחה בהקלטות של אלבומים שונים, בין היתר תרמה קולות רקע בשיר Freely של הזמר דבנדרה בנהארט באלבומו מ-2007, ושרה באלבומו של מארק פריצ'רד מ-2016. במרץ 2016 נבחר שירה של פרהקס מאלבומה השני, "River of God", על ידי אנשי מתחם הנופש לנד'ס אנד באנגליה, בתור שיר הרקע לסרטון הפרסומת שהפיקו.
אלבומה השלישי של פרהקס, I'm a Harmony, יצא ב-22 בספטמבר 2017 תחת אומניבור רקורדס. הוא הופק במשותף על ידי פרהקס ופט סנסון, וכלל שיתופי פעולה מוזיקליים עם אמנים שונים, ביניהם אלה שפרהקס שרה איתם בעבר, וכן נלס קלין ודורגה מק'ברום.
זאב ויינר
זאב ויינר (נכתב גם וינר; 1908 – 18 בספטמבר 1994) היה מייסד רשת הדיור המוגן לקשישים "משען" ומנכ"ל במשך שנים רבות, עד לשנת 1985, גזבר וחבר מרכז במפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), וחבר מועצה בעיריית תל אביב.
חייו
זאב (וולף) ויינר נולד בעיירה וולדימיר וולינסק (לודמיר בפי יהודיה) שבפולין, היום באוקראינה. אימו שרה קיימה אורח חיים יהודי דתי, אביו זינדל עסק במסחר זעיר והיה מראשוני הציונים בלודמיר. את לימודיו החל ב"חדר" אחר כך בבית ספר יהודי פולני ומשם לגימנסיה יהודית פולנית שבעיירה. בעקבות קרע אידאולוגי בינו לבין מנהל הגימנסיה, ד"ר פליך, שהיה יהודי מתבולל, החליט לעזוב, ואת לימודיו סיים בגימנסיה העברית בעיירה קובל הסמוכה. שם הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". בתום לימודיו שב ללודמיר, בה הדריך צעירים בקן התנועה, ותוך זמן קצר עמד בראש הקן. הוא היה מעורב בפעולות ציוניות רבות, חבר ב"ליגה למען ארץ ישראל העובדת" ופעיל בהנהלת הקרן הקיימת לישראל. זאב ויינר אירח בקן התנועה את יצחק גרינבוים מראשי ההסתדרות הציונית העולמית. פעילותו התרחבה, הוא הקים את קן "השומר הצעיר" בעיירה הורדלץ ובעיירות נוספות בסביבת ווהלין: אורוחוב, רוביישוב ובלוצקי. היה ציר בוועידות שונות: בוועידה הגלילית של תנועת "החלוץ", בוועידה הארצית הרביעית של הסתדרות "תרבות" בפולין ב-1931, בה השתתף חיים נחמן ביאליק, ובוועידה השמינית של "השומר הצעיר" בורשה ב-1935.
בשנת 1929, בעקבות הטבח בחברון, כינס ויינר את בני העיירה אל הרחבה הגדולה שבפתח בית הכנסת המרכזי. שם, עם רב העיירה, קרא ליהודים לעלות לארץ ישראל. ויינר עזר בהשגת סרטיפיקטים לעלייה לחניכים רבים. בשנת 1935 נשא לאישה מדריכה בקן התנועה, טובה קובלסקה, שהייתה רעייתו ועזר כנגדו עד יום אחרון. למחרת נישואיהם יצאו השניים לארץ ישראל.
זאב ויינר ביחד עם טובה קובלסקה זכו לתעודות הוקרה על חלקם במפקד הציוני ובהתרמה של "השקל הציוני" לקראת הקונגרס הציוני ה-19, שהתקיים בלוצרן, שווייץ ב-1935.
לרגל עלותם לארץ ישראל, נטעה הסתדרות השומר הצעיר בווהלין שני עצים ביער הרצל על שמם. גם הוועד המאוחד לענייני הקק"ל בלודמיר נטע על שמם שני עצים ביער הרצל "לאות הצטיינות בעבודתם לטובת הקק"ל".
זאב וטובה ויינר המשיכו לשמור קשר עם חניכיהם. לימים יתרמו חניכיהם, שהשתקעו בארצות הברית, אמבולנס ל"משען".
משען
"כשמדברים על "משען" מדברים למעשה על זאב ויינר, וכשמדברים על ויינר מתכוונים בעיקר ל"משען"". (ישראל קיסר, בספר "ערבים זה בזה" אליהו אגרס). ב 1935 הצטרף זאב ויינר אל שורת המייסדים של "קרן חוסר עבודה" שראשיתה ב-1931, ועם הצטרפותו ב-1935 הייתה ל"משען". משען הוגדר עם ייסודו כ"זרוע לעזרה הדדית של ההסתדרות". משען או הקרן עסקו בעיקר במתן עזרה חומרית פרטנית לחברי ההסתדרות. ב-1936 היה בארץ ישראל משבר כלכלי והיו נזקקים ומובטלים רבים. עולים רבים נזקקו להלוואות לסידור ראשוני, לאחר עלייתם ארצה. מטרות הסיוע היו מגוונות: לריפוי, שכר דירה, מזון וכלי עבודה. הנזקק היה מגיע אל משרדי הקרן ומקבל סיוע. זאב ויינר פעל באופן שונה מזה של חבריו. הוא לא הסתפק בסיוע שניתן לאדם במשרדי משען. הוא יצא לפגוש את הפועלים בביתם. להתייסר עימם, לחוש בסבלם ובמחסורם ולהקשיב לבני המשפחה. שמא ניתן לעזור למי מהם או לנצל כוחות נוספים בתוך הבית. סבור היה שאין זו "גמילות חסד" או רחמים, אלא מהות החברות בארגון הסתדרותי, שבו כל אחד תורם כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו. זאב ויינר החל גם לעסוק בגיוס תרומות, בזכרונותיו מעלה את עורכי "הארץ" שאליהם פנה וקיבל תרומה למשען. בינתיים גברו הצרכים, רוחות מלחמה נשבו בארץ, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מאורעות דמים באפריל 1936. תושבי יפו היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם. צריך היה לשכן אותם. לצורך זה השתמשו בבתים ציבוריים באופן ארעי. משען הקים מפעלי אספקה שחילקו מוצרי יסוד, מטבחים זולים לפועלים, ואף דאג להזנת ילדים במועדונים ובקייטנות. ב-1936 החליטה ההסתדרות על "מיפדים" חברים יתרמו כסף לטובת מובטלים, או לטובת המשתכרים שכר נמוך. היה זה בן-גוריון שפרסם ב"דבר": "אנו ערבים איש לאחיו, והיום ערב למחרתו". בעקבות תל אביב קמו סניפים למשען בחיפה וירושלים ובאחדות מן המושבות הגדולות, גם בהם הוקמו קופות למתן הלוואות דחופות, לפתרון מיידי של בעיות. כך היה עד שהונהג ויצא לפועל באוקטובר 1938 המס האחיד של ההסתדרות, שממנו ניזונו שני מוסדות הגמל הגדולים ביותר שקמו להסתדרות העובדים בישראל מאז ועד היום הזה: קופת החולים הכללית ומשען. משען ריכז בתוכו גם שלוש קרנות נוספות: "קרן מציב" - עזרה ראשונה לאחר מוות במשפחה. בין השאר דאגה הקרן לנזקקים כסף לבניית מצבות ליקיריהם שנפטרו, "דור לדור" - לסיוע לחברי הסתדרות לעת זקנה ואחר כך גם קרן "נכות" - עזרה לבעלי מוגבלויות.
בסוף שנות השלושים גדל מספר הנזקקים ובד בבד, התרחב מפעל ההספקה של משען. תנובה, הקיבוצים והמשקים שלחו למשען תוצרת חקלאית במחירים מוזלים. אליהם הצטרפו גם מפעלים נוספים המשביר, עלית, עסיס, יצהר, בלו בנד ואחרים. הדי מלחמת העולם השנייה הגיעו לארץ, ופועלים רבים עזבו את ביתם והתגייסו לבריגדה היהודית. מספר המובטלים התגבר, משקי בית ובמיוחד ילדים סבלו מצוקה ומחסור. עם התמשך המלחמה החלו להגיע עולים חדשים, שנמלטו מזוועות אירופה. מפעל עליית הנוער שלח לארץ ילדים, חלקם יתומים, חולים וחסרי כל. למען הילדים האלה כונן משען בראשותו וביוזמתו של זאב ויינר את מוסדות הילדים, פנימיות חינוכיות בהן מצאו הילדים בית חם.
ב-1946 בהובלתו של ויינר, נתקבלה ההחלטה על הקמת בתי אבות לחברי ההסתדרות. הגשמתה של החלטה זו עמדה במרכז עשייתו במשך יובל שנים. המעבר של משען מן הטיפול הפרטני באדם הנזקק להקמת מוסדות לילדים ובמיוחד בהמשך הדרך גם לקשישים לא היה דבר מובן מאליו. המחשבה על זקנה ועל צורך בעזרה לחבר לאחר צאתו ממעגל העבודה נראתה למתנגדיו רחוקה, אך ויינר התעקש. על חזונו ראו בכתביו, למשל: "משען לכל גיל", 1980. את תמצית משנתו בדבר מסגרות החיים הדרושות לאדם המזדקן סיכם זאב ויינר בשנת 1974 במאמר בשם "קונצפט בהגשמתו". ארבע מסגרות החיים הן: א. מועדון הפנסיונרים, ב. בית אבות אידיבידואלי, ג. בית אבות קולקטיבי ו ד. בית אבות סיעודי. לתפיסתו: "תנאי לקיום ארבע המסגרות האלה הוא היותן ממוקמות במרכז קהילתי, בסביבה מאוכלסת, חיה ותוססת, ליד מוסדות קהילתיים אחרים, כמו מרכז מסחרי, בתי ילדים ונוער, מרכזי תרבות, בידור וספורט. מסגרות "משען" לא באות לבודד את הקשיש אלא להפך, לדאוג לכך שיוסיף לישכון בתוך עמו, במעגל שבו חי, שלמענו טרח ואותו טיפח במיטב שנותיו".
מועדון הפנסיונרים נועד לאנשים שפרשו ממעגל העבודה. זאב ויינר: "המעבר מן 'המלאות' אל 'הריקנות', מן החיים העמלניים אל 'הלא כלום' כרוך בהרבה תסכולים, במצבי רוח, בדכדוך נפשי...הבדידות היא אויב מספר אחד של הפורש, והבטלה היא אויב שחומרתו אינה פחותה מזו של קודמו" המועדון יפיג את שתי הרעות. המועדון יהפוך להיות ביתו השני של האדם. "באווירה נעימה וחמימה ייערכו כאן מפגשי חברה, מסיבות וטיולים. במועדון פועלים חוגים שונים ומגוונים...הנפתחים גם לפי דרישותיהם והצעותיהם של באיו."
"במסגרת המועדון נוסף על האירועים החברתיים, זוכים החברים לעזרה בבעיות אישיות כמו:עיזבונות, ירושה, מיסים, ביטוח...שירותי עזרה בבית על ידי עובדים בשכר או מתנדבים"
את מועדון הפנסיונרים הראשון של משען שנקרא "ביתנו" חנך זאב ויינר ב-1958 ברחוב הס 19 בתל אביב. הוא שימש מודל לכל הבאים אחריו. משען הקימה 63 מועדוני פנסיונרים ליד מועצות מקומיות.
בית-אבות אינדיבידואלי ("דיור מוגן") זאב ויינר: "מקובל לחשוב כי בעיות דיור הן בעיותיו הבלעדיות של הצעיר מקים המשפחה.. אך בעיות דיור שחומרתן אינה פחותה מציקות גם לאדם המבוגר.. קומה גבוהה ומספר רב של מדרגות, ריחוק ממרכז קניות ותחנת אוטובוס, ריחוק ממגורי הבנים.. חוסר אור ואוורור, העדר תנאים סניטריים ואחרים.. אלמנות.. בבית האבות האינדיבידואלי מעמיד משען לרשות דייריו יחידות דיור עצמאיות, סמוכות זו לזו, בבתי קומות עם מעליות כשבכל יחידה חדר מגורים מחולק לפינת מיטות וחדר קטן, מטבח ושירותים. חיי הזוג, או היחיד בדירה מתנהלים כרצונם, כהרגליהם, ללא התערבות מבחוץ. הפרט עורך את קניותיו.. ולרוב קובע לעצמו את לוח זמניו. אנו אחראיים לפעולות הניקיון והגינון, לשירותי בריאות לדיירים, (אחות מרפאה קבועה במקום) ולפעולות חברה ותרבות."
בית אבות ברמת אפעל: בנייתו החלה ב-1963. ראשיתו הייתה בתוכנית לקיבוץ עירוני על שטח אדמה בן 1,500 דונם ליד כפר אז"ר, וכשהתוכנית להקמת קיבוץ נתבטלה, מרכז משען בראשותו של זאב ויינר קיבל על עצמו לבנות על השטח בתי אבות. בהקמתו קלט 1,100 דיירים בבית אבות משולב, שמכיל דירות אינדיבידואליות וגם מגורים קולקטיביים. זאב ויינר כתב: היתרונות של מוסד גדול ברורים. מוסד גדול זול יותר מבחינה תקציבית. די בשומר-לילה אחד או שניים, כך גם באחות-לילה ורופא אחד בלבד. גם מבחינת אספקה ושירותים אחרים הדבר קל יותר. כשבונים מרפאה עם ציוד ומכשור רפואי יקר ומתקדם, ברור שאם המכשיר איננו מנוצל כראוי כל שעות היממה – זהו בזבוז יקר... ועוד יותר מכך, כשהציבור גדול ניתן לגבש חוגים חברתיים מגוונים, לקיים תוכניות תרבות עשירות ומופעים בשפות שונות, שיעורי גמרא למעוניינים... אנשים יכולים לברור חברים על פי נטיות לבם ושיוכם וכן הלאה.
בית אבות "כרמל" בחיפה: ההזדמנות להקמתו הגיעה בתחילת שנות ה-60 כשהפנסיון של ד"ר בודנהיימר, בשכונת אחוזה הועמד למכירה. הבית הטובל ביער בן 40 דונם על הכרמל נרכש על ידי משען. זהו בית האבות הראשון שלא נבנה על ידי משען. הוא הפך לבית אבות קולקטיבי ל-250 קשישים.
בית-אבות בקטמון, ירושלים: בשנת 1956 שוכנו 70 דיירים קשישים בקומת-קרקע של 12 בתים משותפים, שבקומותיהם העליונות גרה אוכלוסייה רגילה. זאת הייתה ההתחלה. מאוחר יותר נרכשו עוד 64 דירות צמודות קרקע, כשכל דירה נחצתה לשתי דירות ל-100 דיירים נוספים. דיירי משען הקשישים ניהלו את חייהם באופן עצמאי, השותפות ביניהם הייתה באולם משותף לפעולות תרבות, כמו כן היה להם מעין אב-בית ואחות קבועה שדאגו לקשר שלהם עם קופ"ח, דואר, בנק ועוד. על הדירות האינדיבידואליות צריך היה להוסיף גם בית אבות קולקטיבי. תמורת הסכמתו של משען לבנות שני גני-ילדים ובית-כנסת קיבל משען קרקע לבנית בית-אבות קולקטיבי ל-280 דיירים.
בית האבות בגבעתיים: נחנך ב 1981, כלל שלושה מגדלים, שניים מהם במסגרת קולקטיבית ואחד למגורים אידיבידואליים. ההתחלה הייתה כשראש עיריית גבעתיים ביקש להעביר לידי משען את מוסד "שלווה" שאכלס זקנים ונכים בחמישים דירות. בתמורה קיבל משען שטח אדמה שעליו נבנה בית-אבות קולקטיבי ל-400 נפש, ובית אבות אינדיבידואלי ל-100 נפשות. הבניינים בנויים בתוך גן ציבורי רחב ידיים בלב ליבה של גבעתיים.
בית-האבות ברמת אביב (רחוב פיכמן) תל אביב: בשנות השישים הציע מרדכי נמיר, ראש העיר תל אביב למשען לרכוש שלושה בניינים רבי קומות ששמשו כהוסטלים. הבתים הפכו לבית-אבות אינדיבידואלי ל 300 דיירים.
בית-האבות ברמת אביב (ברודצקי) תל אביב: כיוון שעל-יד ההוסטלים שרכש משען לא היה שטח גדול דיו להקמת בית אבות קולקטיבי, רכש משען בקרבת מקום שטח של 7,5 דונם עליו נבנה בית-אבות קולקטיבי ל-400 איש בליבו של גן ציבורי, קרוב לאוניברסיטה, לקניון ענק ולקווי אוטובוסים רבים.
בסוף יובל שנותיו של ויינר במשען היו במוסדותיו 1360 מיטות לילדים, 4200 מיטות לקשישים ו-63 מועדוני פנסיונרים ליד מועצות הפועלים ברחבי הארץ. זאב ויינר עמד בראש משען עד שנת 1985.
ההסתדרות הכללית
זאב ויינר היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות ובכל ההנהלות של מוסדותיו. במיוחד פעל בהנהלת הקואופ, היה חבר הוועד המפקח של קופת חולים הכללית, ובהנהלות סולל בונה, כור ועוד. היה חבר במועצת פועלי תל אביב-יפו. זאב ויינר יזם ופעל גם בקרנות ההסתדרותיות הנוספות שהיו קשורות במשען (קרן דור לדור, קרן מציב, משען לעולה, קרן לשיכון ליוצאי מעברות, קרן משקי עזר, קרן לוותיקי התנועה ולאמנים, פטור בול, קרן לשיקום נפגעי עבודה, קרן הלוואות לשוטרים ולסוהרים ואחרות).
עיריית תל אביב
זאב ויינר היה חבר בהנהלת עיריית תל אביב וחבר מועצה מימי כהונתו של ראש העיר מרדכי נמיר (המועצה התשיעית) ועד סוף ימי תקופת כהונתו של ראש העיר שלמה להט. הוא היה חבר בוועדות רבות כגון ועדת הכספים, שיכון ובניין, רווחה, חברה והאגף ליפו והשכונות שזאב ויינר עמד שנים רבות בראשו.
מפא"י
זאב ויינר היה חבר מרכז מפא"י, גזבר, חבר "הגוש" בראשות שרגא נצר וחבר ועדת המינויים, "הוועדה המסדרת" של מפא"י. הוא היה מקורב לדוד בן-גוריון והיה אחד האנשים שניסו לשכנע את בן-גוריון לחזור משדה בוקר לתל אביב לאחר שהתפטר.
המוסד לביטוח לאומי
30 שנה כיהן זאב ויינר במועצת הביטוח הלאומי היה חבר בוועדת השופט קלמן יעקב מן, שקבעה קריטריונים לקבלת דמי ביטוח לאומי לקשישים סיעודיים. עד היום, נשענים עקרונות הסיעוד בישראל על המלצות הוועדה לביטוח הלאומי.
פרישתו
כאשר פרש זאב ויינר ממשען, הוחלט לקרוא לבית האבות אשר נבנה אז על שמו - משען נאות אפקה על שם זאב ויינר.זאב ויינר הקדיש את חייו לעבודה הציבורית, למען נזקקים ולמען המפעל הציוני. בשנת 1986 הוא הוכתר כיקיר העיר תל אביב. מלבד בית האבות בנאות אפקה הנקרא על שמו, נקרא על שמו לאחר פטירתו גם רחוב בתל אביב-יפו.
לזאב וטובה ויינר נולדו שתי בנות, דליה ליכטנשטיין ויינר וזיוה פלוק ויינר.
רכס טנאקיהי
רכס טנאקיהי או רכס טנקיהי (באנגלית: Tenakihi Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גבהו של רכס טנקיהי 970 מטרים מעל פני הים; שטחו של רכס טנאקיהי 1,038 קמ"ר והוא ממוקם בין נהר מסילינקה לבין נהר אוסילינקה.
יחסי טוגו–נפאל
היסטוריה
ב-22 במרץ 2019 כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בין הרפובליקה הטוגולזית לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל. טקס כינון היחסים הדיפלומטיים נעשה בשולי ועידה של האומות המאוחדות כאשר נציגי האו"ם לשתי המדינות חתמו על מזכר הבנות מיוחד בין שתיהן.
שתי המדינות ניהלו אינטראקציות עוד קודם במסגרת חברותן בארגונים משותפים, הן חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות ובארגון האומות המאוחדות ושיתפו פעולה במסגרת ארגונים אלו פעמים רבות.
פופוזאורוס
פופוזאורוס (שם מדעי: Poposaurus) הוא סוג של ארכוזאור מתקופת הטריאס, שהיה דומה לדינוזאור ואולי עמד זקוף על שתיים. הוא התגלה בארצות הברית בשנת 1915 על ידי מ.ג. מהל בתצורת פופו אגייה שבויומינג. אורכו של הפופוזאורוס היה כ-4 מטרים. הליכתו של הפופוזאורוס הייתה מהירה יחסית, ולעיתים אף קיפץ ממקום למקום בדומה לארנב כדי לזוז מהר יותר.
למרות הדמיון לדינוזאור הוא השתייך לקבוצה קדומה יותר, הקרובה לתנינאים. הוא היה קרוב במיוחד לסוג אפיגיה מניו מקסיקו.
יחסי בלארוס–דנמרק
יחסי בלארוס–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בלארוס לבין דנמרק. דנמרק, יחד עם נורווגיה הכירה וכוננה יחסים דיפלומטיים עם בלארוס ב-14 בינואר 1992. שתי המדינות הן חברות הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה ודנמרק היא חברה מלאה במועצת אירופה בזמן שבלארוס היא מועמדת רשמית לצירוף לארגון.
סיוע
משנת 1990 עד 2003, דנמרק סייעה לבלארוס בסכום של 108 מיליון קרונה דנית. דנמרק מסייעת לבלארוס בהתפתחות הדמוקרטיה, החברה האזרחית, והתקשורת החופשית, וכן במניעת סחר בבני אדם. ב-28 בינואר 2009, התקיים מפגש של ארגון חוץ-ממשלתי בלארוסי-דני, ודן בהרחבת שיתוף הפעולה בין בלארוס ודנמרק.
יחסי סחר
בשנת 2008, הסחר בין בלארוס ודנמרק הסתכם בכ-116 מיליון דולר. היצוא הבלארוסי הסתכם בכ-19 מיליון דולר. היצוא הדני הסתכם ב-96 מיליון דולר. בשנת 2009, המסחר הסתכם ב-118 מיליון דולר. דנמרק השקיעה ב-21 חברות בלארוסיות. ב-29 בינואר 2009, משלחת של שתי מדינות, דהו בסחר וביחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
נציגויות דיפלומטיות
בלארוס מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה. דנמרק מיוצגת באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה.
מכון ירושלים למחקרי מדיניות
מכון ירושלים למחקרי מדיניות (בעבר נקרא "מכון ירושלים לחקר ישראל") הוא מוסד אקדמי עצמאי העוסק במחקרי מדיניות, בדגש על חקר המציאות המורכבת והמרקם הייחודי של ירושלים.
היסטוריה
'מכון ירושלים למחקר' הוקם בשנת 1978 ביוזמת ראש העיר של ירושלים דאז טדי קולק ובסיועם של ראשי האוניברסיטה העברית והקרן לירושלים. בראשית ימיו עמדו בראש המכון פרופ' דוד עמירן ואורה אחימאיר, ותחומי העיסוק של המכון התמקדו בנושאים הנוגעים לירושלים.
בשנת 1981 הוחלט להרחיב את ההתמחות של המכון אל סוגיות מדיניות הנוגעות למדינת ישראל כולה, ובהתאם לכך שונה שמו של המכון ל'מכון ירושלים לחקר ישראל'. בעשורים הבאים עסק המכון במגוון רחב של תחומי מדיניות - הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תכנון עירוני, חדשנות וצמיחה כלכלית, סוגיות סביבתיות ועוד.
בסוף שנת 2016 שינה המכון את שמו ל'מכון ירושלים למחקרי מדיניות'.
לאורך השנים עמדו בראש המכון פרופ' דוד עמירן, אורה אחימאיר, פרופ' עמירם גונן, פרופ' אברהם (רמי) פרידמן, פרופ' יעקב בר סימן טוב, מאיר קראוס וליאור שילת.
החל מדצמבר 2021 מנהל את המכון ד"ר דוד קורן.
מבנה המכון
החל מימיו הראשונים שכן המכון ב"בית חי אלישר" בשכונת רחביה בירושלים. מבנה זה הוקם בסוף שנות העשרים של המאה העשרים על ידי האדריכל ספירו ח'ורי עבור היזם הערבי-פלסטיני עבדאללה נשאשיבי. בשנות השלושים נרכש המבנה על ידי היזם וסוחר הקרקעות חי אלישר, בנו של הרב נסים אלישר ונכדו של הראשון לציון יעקב שאול אלישר.
המבנה המקורי כלל קומה אחת, מרתף וחזית מעוטרת עמודים בסגנון קלאסי. בעל הבית התגורר בקומה העליונה ובמרתף התגוררו משרתיו. בהמשך הוסיף אלישר קומה שנייה ושלישית למבנה.
בתחילת שנות הארבעים עזב אלישר את ירושלים, ובקומות הבית השונות התגוררו בשכירות משפחות פרוידיגר, רנטו ושפיצר – שלושתן משפחות מיוחסות ובעלות שם בירושלים של תקופת המנדט.
בשל היותו ערירי, הוריש חי אלישר את הבית לאחיו יחיאל רפאל אלישר, והאחרון תרם אותו לאגודת השוחרים של האוניברסיטה העברית כדי להקים בו מכון למחקר על ירושלים.
כיום בקומת המרתף מתגורר בן משפחת שפיצר, ושלוש הקומות האחרות משמשות את המכון וחוקריו.
פעילות המכון
המכון עורך פרויקטים מחקריים בשלושה תחומים עיקריים: קיימות ועירוניות, חברה ואוכלוסיות וכלכלה וחדשנות.
בין הפרויקטים המרכזיים של המכון נמנים:
מאגרי נתונים על ירושלים
המכון אוסף, מרכז ומנגיש מאגר רחב של נתונים סטטיסטיים על ירושלים. האמצעי המרכזי להנגשת הנתונים הוא השנתון הסטטיסטי לירושלים בעריכת ד"ר מאיה חושן. החל מ-1982, השנתון יוצא לאור מדי שנה לקראת יום ירושלים, והוא כולל תמונת מצב סטטיסטית על המתרחש בעיר במגוון תחומים ועל מגמות השינוי.
פיתוח כלכלי של ירושלים
המכון עורך פרויקטים מחקריים שמטרתם לקדם את הפיתוח הכלכלי של ירושלים, למשל באמצעות בניית תוכנית אסטרטגית לטיפוח חדשנות ויצירתיות בסקטורים נבחרים בעיר. החל משנת 2017 המכון מספק ליווי מחקרי ל'תוכנית היובל' הממשלתית, המתמקדת בפיתוח מנועי הצמיחה העיקריים של ירושלים: תיירות, תעסוקה איכותית והשכלה גבוהה.
עיר ממשל
עיר ממשל מוצלחת היא עיר בירה שבה המגזר הממשלתי הוא חלק מרכזי במרקם העירוני, וסביבו מתקיימת מערכת שלמה של מרכיבים עוטפים. פרויקט עיר ממשל נערך במטרה לזהות חסמים להפיכתה של ירושלים לעיר ממשל משגשגת, ובמסגרתו מוגשות המלצות בנוגע לסוגיות תכנוניות בקריית הלאום, שיתופי פעולה עם החברה האזרחית, תשתיות תחבורה ציבורית, נוכחות ממשלתית ועוד.
פיתוח מזרח ירושלים
המכון פועל לקידום אסטרטגיה חברתית-כלכלית, מוניציפלית ומדינית למזרח ירושלים על מנת לשפר את איכות החיים של התושבים. לאורך השנים המכון היה מעורב בפרויקטים רבים העוסקים בהיבטים שונים של חיי תושבי מזרח העיר, כגון בחינת המעמד המשפטי של תושבי מזרח ירושלים והשלכותיו. החל משנת 2018 המכון מספק ליווי מחקרי לביצוע החלטת הממשלה מס' 3790, המתפרסת על פני חמש שנים ומתמקדת בפיתוח כלכלי וצמצום פערים חברתיים-כלכליים במזרח ירושלים.
מחקרי החברה החרדית
השפעתו של המגזר החרדי ניכרת ברבדים שונים של החברה הישראלית, והוא מציב בפניה אתגרים המעוררים דיון ציבורי נרחב. לאור זאת, המכון עוסק בסוגיות הנוגעות בהיבטים חיים מגוונים של החברה החרדית בירושלים ובישראל במטרה להבין את צריכה ומניעיה של אוכלוסייה זו ולסייע במימוש הפוטנציאל הגלום בה.
מקומות קדושים
אחד המרכיבים הייחודיים של ירושלים נוגע לחשיבותה הדתית עבור שלוש הדתות ולריבוי האתרים הקדושים הממוקמים בה. לאור זאת, המכון עוסק בחקר המקומות הקדושים והסכסוכים המתגלעים בהם בדגש על הר הבית והשפעותיו על הציבורי היהודי והמוסלמי בעיר.
הגירה ואיכות חיים
החל משנותיו הראשונות נערכו במכון מחקרים הבוחנים את היקף ההגירה לירושלים וממנה, את מאפייני המהגרים ואת המניעים להגירה. במקביל למחקרים אלו, וכפועל יוצא ממסקנותיהם, המכון עוסק בגיבוש מדדים לאיכות חיים בעיר ובחינתם בשטח.
מדיניות סביבתית, קיימות ועירוניות
לאורך השנים המכון עוסק בסוגיות סביבתיות רבות ברמה המקומית והארצית. עיסוק זה כולל עריכת מחקרים, ניסוח אינדיקטורים, כתיבה והערכה של חלופות מדיניות ואיתור כלים ליישומן. בין הפרויקטים המרכזיים של המכון בתחום זה ניתן למנות את 'אגן ים המלח', 'המצוק החופי', 'תחזית קיימות לישראל 2030' ו'קיימות עירונית'.
כלכלה מעגלית
המכון פועל לקידום תפיסת הכלכלה המעגלית כתחליף למודלים הכלכליים המקובלים כיום. הדבר נעשה באמצעות פיתוח כלי מדיניות עבור משרדי ממשלה ורשויות ומקומיות ופיתוח מודלים עסקיים עבור חברות. במסגרת זו המכון היה שותף בפרויקט כלכלה מעגלית של האיחוד האירופי (R2pi) כחלק מתוכנית Horizon 2020.
מרכז מילקן לחדשנות
מרכז מילקן לחדשנות החל כסניף הישראלי של מכון מילקן הבינלאומי והוא פועל החל משנת 2014 במסגרת מכון ירושלים. המרכז מתמקד בפיתוח פתרונות מבוססי שוק לאתגרים כלכליים בין-לאומיים במטרה להאיץ את הצמיחה הכלכלית וליישם מדיניות פיננסית וכלכלית בת-קיימא.
המרכז מפעיל את תוכנית עמיתי מילקן – תוכנית שמטרתה להכשיר הון אנושי איכותי שישתלב בסקטור הציבורי בישראל, ואת תוכנית עמיתי בלום – תוכנית שמיועדת לעמיתים ממדינות מתפתחות, בדגש על מדינות אפריקאיות, ומטרתה להכשירם לפיתוח פרויקטים שיבוצעו במדינות המוצא בתחום הפיתוח הכלכלי והטכנולוגי.
תוכנית פירס לחדשנות גלובלית
תוכנית פירס פועלת במטרה ליצור תשתית שתהפוך את ישראל למקור של פתרונות טכנולוגיים הנותנים מענה לאתגרים של מדינות מתפתחות בתחומים כגון ICT, חקלאות, בריאות, מים וחינוך.