cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצה
המצה בהגות היהודית
התורה מנמקת את החיוב לאכול מצה בפסח משום שעם ישראל יצא ממצרים במהירות ובחפזון ובצקם לא הספיק לתפוח, וכפי האמור בהגדה של פסח 'מצה זו שאנו אוכלים על שום מה? על שום שלא הספיק בצקם של אבותינו להחמיץ'.
לפי כמה מהוגי דעות של היהדות, המצה מסמלת מאפייני התנהגות חיוביים. לפי דעה אחת היא מסמלת ענווה, הואיל והיא נשארת רזה ודקה ולא מתנפחת כחמץ. לפי דעת מהר"ל היא מסמלת את החירות, הואיל והגדרת החירות היא הנאמנות לעצמיותך מבלי להיות מושפע מהלכי הרוח של הזולת וסולם ערכיו, כמו המצה השומרת על צורתה המקורית, ובניגוד ללחם איננה מושפעת מן השמרים. רעיון אחר מדבר על האותיות הזהות במילים "חמץ" ו"מצה", כאשר האות השונה היא ח' וה'. לפי רעיון זה, האות ח' סגורה, דבר המבטא גאוה וישות עצמית, בעוד האות ה' פתוחה כלפי מעלה, כסמל להתבטלות בפני אלוהים.
אפיית המצות
אפיית המצות מחייבת זהירות רבה שלא יחמיצו המצות בתהליך הכנתן ואפייתן, ובכפוף להלכות רבות שמקורן בתלמוד ובפוסקי ההלכה. גם לקמח ולמים מהם נעשים המצות יש דינים רבים כיצד לנהוג בהם כדי שלא יחמיצו; הקמח עליו להיות ללא מגע מים החל משלב הקצירה או משלב הטחינה (תלוי בדעות בפוסקים), והמים צריכים לשהות בכלי לילה שלם לפני שמשתמשים בהם.
קיימים שני סוגי מצות: מצה הנעשית ביד (לרוב עגולה), ומצה המיוצרת על ידי מכונה (לרוב מרובעת). בקהילות יהודיות רבות נוהגים לאפות מצות לקראת חג הפסח בשיטה המסורתית וללא שימוש במכונות ייעודיות המקלות במידה ניכרת את העבודה וזאת מטעמים הלכתיים ואידאולוגיים. סביב השאלה של היתר מצות מכונה התחולל פולמוס עז במאות השנים האחרונות, מאז הכניסה המהפכה התעשייתית, בשנות העשרים של המאה ה-19, את המכונות גם לתחום אפיית המצות. בתחילה היו המכונות חצי-ידניות, רק לצורך הלישה ועריכת המצות לאפייה, ולאחר מכן הוכנסו יותר ויותר שכלולים בהליך האפייה הממוכן. בדורות האחרונים פשט היתר מצות המכונה בעם ישראל, ורק מעטים מקפידים לאכול רק מצות-יד כל הפסח. לעומת זאת, רבים יותר מקפידים לאכול מצות אלה בליל הסדר, לצורך קיום מצוות אכילת המצה, לאור הפירוש שיש צורך בכוונה "לשמה" במצה זו.
מצה שרויה
מצה שנרטבה או בושלה במים נקראת מצה שרויה (או בביטוי היידישאי: גֶבְּרוֹקְטְ'ס). חלק מקהילות אשכנז, ובעיקר חסידים, נהגו שלא לאכול מאכלים שבהם יש שימוש במצה שרויה, כגון מצה בריי. הסיבה לכך היא חשש שבצק המצה לא נילוש היטב, וכתוצאה מכך, נותרו "כיסים" עם קמח שלא נילוש, והמגע שלו עם מים עלול להביא לחימוצו. אמנם קמח שנאפה אינו מחמיץ, אך החשש הוא שהקמח הכלוא בבצק לא נאפה, והוא עשוי להחמיץ. עם זאת, בספר התודעה כתב שרבים חיפשו מקור בהלכה למנהג ולא מצאו, ואף על פי כן אין לבטלו. הראב"ן תלה מנהג זה בחביבות מצווה, שיהיה טעם המצה בפיו ללא תערובת.
מנהג זה אינו מוזכר בתלמוד ואף לא בפוסקים המוקדמים, והחלו להחמיר במנהג זה רק במאות האחרונות. ישנה טענה שבעבר הקפידו על לישת הבצק, ולא על ח"י רגעים (כלומר, שלא יעברו יותר מ-18 דקות מתחילת הלישה ועד סיום אפיית המצה), כיוון שבצק שמתעסקים בו אינו מחמיץ. עם זאת, לאחר שהתחילו להקפיד על ח"י רגעים, החלו לחשוש לעניין זה.
עם זאת, היה מנהג קדום מתקופת המשנה בו החיטים עברו טינון (לחלוח) לפני טחינתן על מנת להפריד את הקליפות מגרעיני החיטה על מנת לקבל קמח לבן שנחשב משובח יותר בעת העתיקה. את הטינון עשו בעזרת הנחתם בין עשבים כאשר הלחות של עשבים הועילה לכך אך עם זאת מנעה חימוץ. מנהג זה שרד אך ורק אצל קהילות תימן ופסק מאז שעלו ארצה.
קניידלעך
קניידלעך הוא מאכל אשכנזי מסורתי העשוי כמעין קציצה עגולה, המתבשל בתוך המרק ונאכל עמו. הקניידלעך עשויים מקמח, לרוב מקמח מצה, ולעיתים אף מחתיכות מצה מרוסקות, ולכן הם נחשבים כמאכל מסורתי בעיקר לפסח. אלו המקפידים לא לאכול בפסח מצה שרויה, נמנעים מלאכול קניידלעך בפסח. שאר מרכיביו של הקניידלעך הם ביצים, שמן ומים.
מצה בריי
מצה בריי (ביידיש: מצה מטוגנת), כשמו הוא מאכל של מצות מטוגנות. על פי רוב, שוברים את המצות וטובלים אותן בביצה טרופה ואז מטגנים אותן במחבת.
ערך תזונתי
במצה קיים אחוז מים נמוך יחסית; עובדה זו מובילה לכך שאכילת מצות רבות עלולה לגרום לעצירות. בעקבות זאת היו שהמליצו להרבות בשתיית מים בזמן אכילת מצות, 12 כוסות מים לפחות. כחלק מטרנד הבריאות הבינלאומי קיים בארץ ובעולם ביקוש למגוון מצות "בריאות", כגון מצות מקמח מלא, מצות משיפון ומצות מסובין.
יצוא מצות מישראל
ישראל ייצאה בשנת 2012 מצות בשווי מוערך של כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%). שאר הייצוא התפרס על פני כ-45 מדינות ברחבי העולם, מאזרבייג'ן ועד ניגריה וקניה. בשנת 2013, במידה רבה עקב ירידת שער הדולר, אך גם בגלל ייצור מתחרה בארצות הברית ירד שווי ייצוא המצות לחו"ל ב-14% ועמד על כ-16.7 מיליון דולר, כ-58% מתוכם לארצות הברית. יצואני מצות עיקריים מישראל הם מצות אביב ומצות יהודה.
קלאוד 9
קלאוד 9 (באנגלית: Cloud 9, בתרגום חופשי: ענן 9) הוא סרט מקורי של ערוץ דיסני שמככבים בו דאב קמרון, לוק בנווארד, קירסי קלמונס ומייק כ. מנינג. הסרט שודר לראשונה ב-17 בינואר 2014 בארצות הברית, ובישראל שודר לראשונה ב-20 בפברואר 2014.
עלילה
קיילה וניק הם זוג זוהר: הוא גולש סנובורד מצטיין והיא אלופה. הכול טוב ויפה, עד שמתברר לקיילה שמעמדה ניתן לה רק בזכות עושרו של אביה, ולמעשה היא גולשת בינונית למדי...העלילה מתפתחת, כאשר בעת תאונת מזחלת, ניק נוטש את קיילה - ואילו היא נענשת בעבודה בכלבייה של אמא של ויל קלאוד- גולש מצטיין שנפצע בעבר בתרגיל קשה, ומאז הוא מסרב לחזור לשלג. קיילה משכנעת את ויל ללמד אותה את התרגיל הידוע - "קלאוד 9", ואף מצליחה להחזיר אותו למעגל התחרויות. לאחר מכן הם הופכים לזוג.
שירים
הבהרה: רק דאב קמרון ולוק בנוורד מופיעים בסרט.
היפוקרטס
היפוקרטס מקוס או היפוקרטס השני מקוס, המוכר בעיקר כהיפוקרטס (ביוונית עתיקה: Ιπποκράτης, סביבות 460 לפנה"ס – סביבות 370 לפנה"ס) היה רופא יווני, יליד האי קוס, "אבי הרפואה המערבית", מייסד ה"אסכולה ההיפוקרטית" הנחשבת לבית ספר לרפואה הראשון בעולם המערבי, מחברם של כמה ספרים חשובים ברפואה וכן של שבועת הרופאים הנושאת שמו.
בעוד רופאי התקופות הקדומות יותר סברו כי מקור המחלות טמון במארות יריבים או גזירות שמים, הרי שהיפוקרטס בחר בדרך ההיגיון והחשיבה הרציונלית, וגרס כי מחלות נגרמות כתוצאת סיבות טבעיות שאין כל קשר ביניהן לבין האמונה. הוא הגה תאוריה הגורסת כי בגוף האדם ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה, ריר ודם, וטען שכאשר, עקב גורמים חיצוניים, נוצר עודף או חוסר באחת הליחות, תתקופנה מחלות את אותו האדם. עוד טען היפוקרטס כי גורם התחלואה ואף ההחלמה בקרב בני-האדם אינו מיני לחשים וקמעות כי אם הטבע בכבודו ובעצמו, ולפיכך תפקידו של הרופא להיות לעזר לטבע במלאכתו באמצעות הקזת ליחות או הוספתן. כיום ידוע לנו בוודאות כי תאוריה זו מופרכת לחלוטין, ברם, במשך קרוב ל-2000 שנה, עד למאה החמש-עשרה לערך, ובאזורים מסוימים עד למאה השמונה-עשרה, הייתה תורה זו למושא דבקותם של רופאי המערב ולמעיין שופע של פרקטיקות רפואיות שפותחו על-פיה.
היפוקרטס אף הניח את יסודותיה של האתיקה הרפואית, בחיבור שבועתו, הקרויה כיום על שמו - "שבועת היפוקרטס" - ומבטיחה נורמות התנהגות בסיסיות, כגון שמירה על פרטיות החולה, הבטחת סודיות המידע הרפואי, הגשת עזרה רפואית לכל חולה וכדומה.
ביוגרפיה
ההיסטוריונים תמימי-דעים כי היפוקרטס אכן היה קיים. הוא נולד בשנת 460 לפנה"ס לערך על חופי האי היווני קוֹס והיה מהנודעים באנשי הרפואה ומוריה. פרטים אחרים על חייו מוטלים בספק (ראו אגדות). סוראנוס איש אפסוס, רופא נשים בן המאה השנייה לספירה, היה לראשון רושמי קורות חיי היפוקרטס ולמקור המידע העיקרי על אודותיו. עובדות אחרות על היפוקרטס ניתן למצוא בכתבי הפילוסוף אריסטו, המתוארכים למאה הרביעית לפנה"ס, באנציקלופדיה הביזנטית סודא בת המאה העשירית לספירה ובחיבוריו של המשורר והמדקדק מקונסטנטינופול יואנס צצס, שמועד כתיבתם הוא כפי הנראה במאה ה-12. סוראנוס חזר וקבע כי אביו של היפוקרטס היה איש רפואה בשם הראקלידס, ואמו הייתה פראקסיטלה בת פנארטיס. להיפוקרטס היו שני בנים, תסאלוס ודראקו. בניו וחתנו, פוליבוס, היו לתלמידיו. אליבא דגלנוס, מחשובי הרופאים בתקופה מאוחרת יותר, פוליבוס הוא שנחשב כממשיך דרכו של היפוקרטס. לכל אחד מבניו של היפוקרטס, תסאלוס ודראקו, היה בן שנקרא אף הוא בשם היפוקרטס.
סוראנוס אף סיפר על היפוקרטס כי למד את תורת הרפואה מאביו וסבו, וחקר תחומים נוספים תחת הנחייתם של דמוקריטוס וגורגיאס. הכשרתו הרפואית של היפוקרטס באה לו קרוב לוודאי באסקלפיון של קוס, שם השתלם אצל הרופא התראקי המלומד, הרודיקוס איש סלימבריה. אזכורו היחידי של היפוקרטס בימי חייו, מופיע בדו-שיח האפלטוני פרוטגורס, שם מתארו אפלטון כ"היפוקרטס איש קוס, ה". היפוקרטס עסק ברפואה ובהוראתה במשך כל חייו, ובמסעותיו הרחיק לכת עד תסליה, תראקיה וים מרמרה. הוא מת בלריסה, כפי הנראה, בהגיעו לגיל המופלג של 83 או אף 90 שנה, וישנם אף מקורות הגורסים כי עבר את שנתו המאה; במקורות מצויים תיאורים שונים של נסיבות מותו.
התאוריה ההיפוקרטית
היפוקרטס דחה את האמונות שרווחו באותה התקופה וייחסו את גרימת המחלות לכוחות על-טבעיים ואף אלוהיים. תלמידיו המסורים של פיתגורס ייחסו להיפוקרטס את יצירת הזיקה בין תחומי הדעת פילוסופיה ורפואה. היפוקרטס ביקש להפריד בין מקצוע הרפואה לבין הדת, וזאת בגין אמונתו וטיעוניו כי מחלה איננה גזירת שמים כי אם תוצר של נסיבות סביבתיות, תזונה ואורחות החיים. לא נמצא ולו אזכור אחד למחלה מיסטית בכתבי היפוקרטס עד האחרון שבהם, עם זאת היפוקרטס האמין באסטרולוגיה כגורם למחלות רבות כך כתב: "איש אינו מסוגל להיות רופא ללא הכרת יסודותיה של האסטרולוגיה" בספריו ניתן למצוא אבחנות רבות המבוססות על הנחות שמקורן באמונה זו.
אסכולות הרפואה ביוון העתיקה נחלקו בין אסכולות קוס וקנידוס בשאלה איך על הרופא להתמודד עם תחלואים על-מנת להביאם לכדי מרפא. אסכולת קנידוס התמקדה באבחון, אך רבות מסברותיה על גוף האדם, שבהן נתלתה, הופרכו כעבור זמן: הרפואה היוונית בימיו של היפוקרטס לא נתוודעה כמעט בכלל לתחומי האנטומיה והפיזיולוגיה, וזאת על שום הטאבו החברתי שהוטל על נתיחת בני אדם. אשר על כן, כשלה אפוא אסכולת קנידוס במציאת דרכי התמודדות יעילות עם מחלות, משום שהאחרונות יצרו סדרות אפשריות שונות של תסמינים. לעומתה, הניבה אסכולת היפוקרטס או קוס אחוזי הצלחה גבוהים הרבה יותר, הכול הודות להיעזרותה באבחנות כלליות ובטיפולים פסיביים. בכך, התמקדה האסכולה ההיפוקרטית בבריאות המתרפא ובתחזית, ולאו דווקא באבחון. בשל כך, זכתה האסכולה להצלחה רבה בטיפולה ביעילות במיני-תחלואה, ואפשרה על כן את המשך התפתחותה הפורה של הרפואה הקלינית.
הרפואה אליבא דהיפוקרטס כמו גם הפילוסופיה העומדת בבסיסה מרוחקות עד מאוד מהרפואה כפי שהיא נתפשת בזמננו. בימינו מתמקד הרופא באבחנה מדויקת ובטיפול מיוחד הנובע ממנה, שני אלה מצאצאי אסכולת קנידוס. התמורות שחלו במחשבה הרפואית למן ימי היפוקרטס הובילו לכך שנמתחה עליו ביקורת רבה במרוצת אלפיים השנים האחרונות, כאשר יסוד ה"שב ואל תעשה" המרכזי כל כך בשיטת הטיפול של היפוקרטס היה למושאם של גינויים חזקים במיוחד; כך למשל, רק כדי לסבר את האוזן, כינה הרופא הצרפתי מ.ס. אודאר את שיטת הטיפול ההיפוקרטית בשם "מדיטציה על ערש דווי".
הומוריזם ומשבר
האסכולה ההיפוקרטית גרסה כי ביסודה של כל מחלה עומד חוסר איזון של ארבע הליחות בגוף האדם, הפרשות שברגיל תמצאנה מאוזנות באופן טבעי באופן פרופורציונלי (פפסיס). כאשר ארבע הליחות - מרה אדומה (דם), מרה שחורה, מרה צהובה והמרה הלבנה (נוזל הלימפה) הפרו את האיזון הראוי (דיסקראסיה, כלומר "עירוב שגוי"), ילקה האדם במחלה וייוותר במצב זה עד אשר יושב האיזון על כנו בדרך כלשהי. או-אז, יחלים ובריאותו תשוב על תיקונה. כך לדוגמה, נחשב השימוש בהדרים למניב תוצאות נאות בתור טיפול בכיח עודף במערכת הגופנית.
ישנו עיקרון חשוב נוסף של הרפואה ההיפוקרטית, הלא הוא ה"משבר", נקודה במהלך המחלה שבה או שהמחלה תחל לגבור על החולה ולהביאו עד לסף מותו, או שיתרחש ההפך הגמור והתהליכים הטבעיים יובילו להחלמתו המלאה של המתרפא. בחלוף המשבר, עשויה המחלה להרים ראשה בשנית, וכעבור זמן יגיע תורו של משבר נוסף. על פי דוקטרינה זאת, ייטו המשברים להתרחש דווקא ב"ימי הכרעה", האמורים להתרחש בתוך פרק זמן נקוב למן מועד נסיגת המחלה. כאשר משבר מתרחש במרחק זמן לא מועט מיום הכרעה, ניתן לצפות כי הלה יביא לשובה של המחלה לסורה. גלנוס סבר כי מקורו של רעיון זה בהיפוקרטס, ברם אפשר אף שמקורו קדום הרבה יותר.
הטיפול ההיפוקרטי
גישתו של היפוקרטס לשימוש בתרופות הייתה זהירה למדי (זהירה מדי, יש שיאמרו, במשקפי ההווה). הוא מיעט להיעזר בתרופות ובטיפולים מוקדמים שעשויים היו להיבחר בשוגג; אבחנה כללית תמיד קדמה אצלו לטיפול כללי. ובכל זאת, במקרים קיצוניים, תרופות חזקות לא הוצאו מכלל אפשרות. גישה סבילה זו זכתה להצלחה רבה בכל האמור במציאת מזור למכאובים פשוטים יחסית כגון שברי עצמות, שהצריכו קיבוע של מערכת השריר-שלד וזאת על מנת להפחית את הלחץ על האזור הפגוע. "המושב ההיפוקרטי" ואבזרים רפואיים אחרים עמדו לרשותו למען הגשמת תכלית זו.
אחד מעקרונותיה העיקריים של הרפואה ההיפוקרטית היה שימת הדגש על ה. בימים עברו, כבימי היפוקרטס, סבל הטיפול הרפואי מפגמים האופייניים לרפואה בוסרית למדי, ועל פי רוב המיטב שהיה ביכולתם של הרופאים לעשות למען החולה לא היה אלא הערכת מצב המחלה והעלאת השערות לגבי הפרוגנוזה, זאת על בסיס מידע שנאסף ממקרים רפואיים ישנים יותר במרוצת ההיסטוריה.
מקצוענות
הרפואה ההיפוקרטית בלטה במקצוענותה הנוקשה - המשמעת והפרקטיקה הקפדנית שהנהיגה. החיבור ההיפוקרטי "על הרופא" מורה כי שומה על הרופאים להיות תמיד הגונים, רגועים, מבינים, רציניים ומטופחים כדבעי. הרופא ההיפוקרטי נדרש אפוא להפנות את תשומת לבו לכל נדבכי עיסוקו: הוא עקב בקפידה אחר הוראות מפורטות בנוגע ל"תאורה, סגל, מכשירים, תנוחת המתרפא ושיטות החבישה והקיבוע" בחדר-הניתוחים של העת העתיקה. הוא אפילו נתבע לשמור על ציפורני ידיו באורך מסוים, על מנת למנוע פגיעה בחוליו.
האסכולה ההיפוקרטית ייחסה חשיבות רבה לדוקטרינות הקליניות העוסקות במעקב ובתיעוד. דוקטרינות אלה מכתיבות לרופאים רישום מדויק של ממצאיהם ושיטותיהם הרפואיות באורח ברור ואובייקטיבי ככל האפשר, כך שבעתיד יתאפשר בידיהם של רופאים אחרים למצוא תועלת ברישומים אלה לטובת הבראתם של חוליהם. היפוקרטס הקפיד על רישום קבוע של רבים מתסמיני חוליו, לרבות התכווצויות, דופק, חום, כאבים, תזוזות והפרשות. היו שייחסו לו את מדידת הדופק על מנת לקבוע אם המתרפא משקר לו בעת. היפוקרטס אף הרחיב את המעקב הרפואי לבחינת ההיסטוריה הרפואית של המשפחה ואפילו בחן את סביבת המחיה של חוליו. "הרפואה חבה לו את אומנות המעקב וההתבוננות הקלינית". הודות לסיבה זו, יש המייחסים לו את התואר "אבי הרפואה הקלינית".
תרומות ישירות לרפואה
היפוקרטס ותלמידיו היו הראשונים לתאר מחלות ומצבים רפואיים רבים. מיוחסים לו התיאורים הראשונים של התאלות הציפורניים ושל הרגישות ללקטוז וסימנים אבחנתיים חשובים למחלת הריאות המוגלתית כרונית, לסרטן הריאות ולמחלת הלב הכחלונית. לאור זאת, מכונות לעיתים אצבעות מעובות בכינוי "אצבעות היפוקרטיות". היפוקרטס אף היה לרופא הראשון שתיאר את המצב הרפואי המכונה "הפרצוף ההיפוקרטי" בשלב הסכות. ויליאם שייקספיר שואב השראה ספרותית נודעת מתיאור זה בתמונה השלישית שבמערכה השנייה של מחזהו "הנרי החמישי".
לזכותו של היפוקרטס נזקף קיטלוגן של מחלות בתור "חריפות, כרוניות, מקומיות ומגפתיות" ועשותו שימוש במונחים כגון "הרגזה, הידרדרות, רזולוציה, משבר, עווית, שיא והחלמה". תרומה עיקרית נוספת של היפוקרטס למדעי-הרפואה אפשר שתמצא בתיאוריו את הסימפטומטולוגיה (תסמינים), הממצאים הגופניים, הטיפול הניתוחי והפרוגנוזה של אמפיאמה בבית החזה, כלומר, הצטברות מוגלה בקרום הפנימי של החזה. כתביו נותרו בעלי משמעות בעבור תלמידי רפואה בני-זמננו הניגשים ללימודי רפואת הריאות ונתיחתן. היפוקרטס אף זכה להיות מנתח החזה המתועד הראשון בהיסטוריה, וממצאיו בשדה זה עודם בתוקף, עד ימינו אנו.
הקורפוס ההיפוקרטי
הקורפוס ההיפוקרטי (בלטינית: CORPUS HIPPOCRATICUM) הוא אוסף של כשבעים כתבים רפואיים מוקדמים מיוון העתיקה, הכתובים ביוונית איונית. השאלה כלום היפוקרטס עצמו חיבר את הקורפוס אם לאו נותרה סתומה עד כה, הגם שנראה כי הכרכים עצמם יצאו לאור בזכות פועלם הנמרץ של תלמידיו וממשיכי דרכו. מחמת גיוונם הרחב של התחומים הנסקרים בו, סגנונות הכתיבה הנבדלים זה מזה ומועדה המשוער של הוצאתו לאור, אין המלומדים מאמינים כי הקורפוס ההיפוקרטי יכול היה להתחבר על ידי אדם אחד (ארמרינס בדק ומנה תשעה-עשר מחברים שונים). בעת העתיקה, יוחסו תוכני הקורפוס בשלמותם להיפוקרטס והם תאמו על פי רוב לעקרונותיו; אשר על כן, כפי הנראה, זכה הקורפוס להוודע ברבים על שמו של הרופא הדגול. אפשר שהקורפוס אינו אלא משיירי ספרייה על האי קוס, או שמא זו אסופת-כתבים שנתחברה באלכסנדריה שבמצרים, במאה השלישית לפנה"ס.
הקורפוס ההיפוקרטי מכיל ספרי-יעץ, הרצאות, מחקרים, הערות, מסות וכתבים פילוסופיים רבים ומגוונים העוסקים באינספור תחומי רפואה, בלא כל סדר הנראה לעין. חיבורים אלה נכתבו בעבור קהלי-יעד שונים, מלומדים כמו גם עמי-ארצות, ולפרקים אף נכתבו מנקודות מבט הסותרות אחת את רעותה; ניתן אף למצוא סתירות רבות משמעות בינות ליצירות השונות המרכיבות את הקורפוס. עם מסות הקורפוס הראויות במיוחד לציון נוכל למנות את "שבועת היפוקרטס"; "ספר האותות המבשרים"; "על תוכנית הטיפול במחלות חריפות"; "פתגמים"; "על רוחות, מקווי מים ואתרים"; "אמצעי הצמצום"; "על המחלה הקדושה"; ועוד רבים אחרים.
שבועת היפוקרטס
עוד למן העת העתיקה, יוחס להיפוקרטס החיבור שלימים ייקרא בשם השבועה ההיפוקרטית. זהו מסמך בעל תהודה בין-דורית העוסק באתיקה של הפרקטיקה הרפואית. על פי הסברה, השבועה היא ככל הנראה חלקו הנודע ביותר של הקורפוס ההיפוקרטי. בעת האחרונה, מידת האותנטיות של המסמך נשנתה במחלוקת. בעוד השבועה לכשלעצמה לרוב איננה בשימוש עוד ולא בנוסחה המקורי, הרי שהיא משמשת כיום בתור יסודן של שבועות דומות אחרות וחוקים המגדירים מהם טיפול ואתיקה רפואית הראויים לשמם. נגזרות שכאלה מדוקלמות כיום ברגיל על ידי בוגרי לימודי הרפואה, ערב צלילתם אל נבכי הפרקטיקה הרפואית.
מורשתו
רבים, בהווה כמו גם בעבר, החשיבו את היפוקרטס ל"אבי הרפואה". תרומותיו הניעו מהפכה בפרקטיקה הרפואית; אך עם מותו נבלמה ההתקדמות שכה עמל לסלול את הדרכים לה. בעת מותו, הוא היה כה נערץ עד כדי כך שכתביו קודשו כדגולים מכדי שְיקום הצורך לשפרם, ולא נערכו אפוא כל שיפורים בשיטותיו למשך תקופה ארוכה מאוד. המאות שחלפו מקץ פטירתו של היפוקרטס התאפיינו בנסיגה השקולה במידה שווה לצעידתו קדימה של מדע הרפואה. כך למשל, "מקץ התקופה ההיפוקרטית, גווע הנוהג של נטילת היסטוריה קלינית של החולים..", אליבא דפילדינג גאריסון.
שנים רבות חלפו מתום ימי היפוקרטס בטרם קם רופא נודע נוסף - גלנוס, יווני שחי בין השנים 129 ל-200 לספירה. הלה הנציח את הרפואה ההיפוקרטית, ובכך נע קדימה, אם גם אחורנית. בימי הביניים, אימצו הרופאים הערבים את שיטותיו של היפוקרטס. בחלוף ימי הרנסאנס ביבשת אירופה, קמו לתחייה השיטות ההיפוקרטיות ואף הורחבו לא מעט במרוצת המאה התשע-עשרה. ראויים במיוחד לציון בין הרופאים שהטכניקות הקליניות הקפדניות של היפוקרטס היו להם לעזר: תומאס סידנהאם, הברדן, ז'אן-מרטן שארקו ואוסלר. אנרי אושאר, רופא איש צרפת, קבע כי תחייה זו מהווה את "סיפורה של הרפואה הפנימית במלואו".
דימויו
על-פי עדותו של אריסטו, נודע היפוקרטס בתור "היפוקרטס הגדול". באשר לדמותו, תואר היפוקרטס תחילה בתור "רופא כפרי נחמד ונכבד", ברם, מאוחר יותר כ"קשוח ומאיים". הוא לבטח נחשב לחכם בתחומי ידע רבים כמו גם בשדה המעש. פראנסיס אדמס מתארו: "בפשטות רופא הנבנה על ניסיונו כמו גם על שכלו הישר".
דימויו בתור הרופא החכם והקשיש הועצם הודות לדיוקנאותיו המפוסלים באבן, המעוטרים זקנים עבותים התולים מפרצוף זרוע-קמטים. אך, ידוע לנו כיום כי רופאים רבים בני התקופה עיצבו את שערם בסגנון יוביס ואסקלפיוס. לכן, נראה כי הפסלים שברשותנו המתארים אותו לכאורה, הם דיוקנאות שעוצבו על פי קווי המתאר של אלים אלה. היפוקרטס והאמונות שסימל נחשבים כיום למעין אידיאלים רפואיים. פילדינג גאריסון, מומחה להיסטוריה של הרפואה, הכריז כי "הוא, מעל לכולם, הוא המופת של אותה הגישה השכלית המתגמשת, הביקורתית והמאוזנת, לעד עומד על המשמר מפני מקורות לשגיאות, וזוהי רבותי תמציתה המזוקקת של הרוח המדעית". "דמותו... נשתמרה לאורך הדורות כזו של רופא אידיאלי", על-פי 'היסטוריה קצרה של הרפואה', "והוא מהווה מקור השראה למקצוע הרפואה למן פטירתו".
אגדות
מבין הסיפורים אודות חייו, רבים הם אלה שאינם משקפים את המציאות כל עיקר, ככל הנראה, בשל חוסר תאימותם לתיעוד ההיסטורי, ובגין דמיונם או זהותם לסיפורים שבמוקדם עמדו דמויות אחרות כגון אבן סינא וסוקרטס. בשל כך, נראה כי מקורם אינו אלא באגדות-עם כלשהן. אפילו במרוצת שנות חייו, שמעו של היפוקרטס יצא למרחקים ושמועות על נסים רפואיים פרחו כפטריות אחרי הגשם. כך למשל, סייע היפוקרטס לכאורה להחלמתם של תושבי אתונה, האתונאים, בעת המגפה שפקדה את העיר, וזאת על ידי הצתת שריפות ענק ששימשו בתור "קוטלות-מזיקים" ושימוש בטיפולים משונים אחרים. לרשותנו עומד סיפור המתאר כיצד ריפא היפוקרטס את פרקידס, מלך מקדוניה, מ"חוליי האהבה". אין בקרב סיפורים אלה ולו אחד שזכה לאימות כלשהו מטעם היסטוריונים ועל כן נראה שאין מנוס מלקבוע כי הם לא התרחשו מעולם. אפילו הדבש מכוורת הדבורים מעל מצבתו תואר כבעל כוחות ריפוי טמירים ומיוחדים. אגדה אחרת מגוללת את סיפור דחייתו של היפוקרטס את בקשתו הרשמית של ארטקסרקס, מלך פרס, לבקרו בחצרו. מהימנותו של סיפור זה התקבלה על ידי כותבי חיבורים עתיקים אך נדחתה על ידי כמה היסטוריונים בני-זמננו, וכיום היא שנויה במחלוקת. מסיפור אחר אנו למדים כי דמוקריטוס נחשב למטורף בשל הרגלו לצחוק לכול, ושלחוהו משום כך אל היפוקרטס על מנת שהלה ירפאו. היפוקרטס, מצדו, איבחן אותו כבעל אישיות עולזת ותו לא, ומאז זכה דמוקריטוס לכינוי "הפילוסוף הגועה בצחוק".
אולם, לא כל הסיפורים על אודותיו האירו את דיוקנו באור חיובי. באחד מסיפורי האגדה, נאלץ היפוקרטס לנוס על נפשו לאחר שהצית באש מקדש-החלמה ביוון. סוראנוס איש אפזוס, מקור סיפור זה, מספר כי היה זה אחד ממקדשי קנידוס. ברם, מאות שנים מאוחר יותר, כתב הבלשן היווני-ביזנטי יואנס צצס, כי היפוקרטס כילה באש את מקדשו שלו, המקדש של קוס, בשערו כי הוא עשה כן כדי לשמור על המונופולין שלו על הידע הרפואי. תיאור זה סותר במידה רבה את ההערכות המסורתיות לאישיותו של היפוקרטס. אגדות אחרות מגוללות את הסיפור על כיצד הצליחו להקים מן המתים את אחיינו של אוגוסטוס; מעשה-גבורה זה בא לידי גמר לכאורה על ידי הרמת פסלו של היפוקרטס ויסוד פרופסורה לזכרו ברומא.
הנצחה
תסמינים וסימנים קליניים רבים נקראו על שם היפוקרטס, משום שהוא נחשב לאדם הראשון שהעלה את תיאורם על הכתב. "פרצוף היפוקרטי" הוא השינוי בתווי הפנים לאחר מוות, חולי ממושך, יציאות רבות, רעב ארוך וכדומה. הִתאלות, דפורמציה של האצבעות והציפורניים, נודעת גם בשם "אצבעות היפוקרטיות". "טלטול היפוקרטי" הוא צליל האוושה של. ו"תחבושת ראש היפוקרטית" הם שני מכשירים שנקראו על שמו. "הקורפוס ההיפוקרטי" ו"שבועת היפוקרטס" קרויים על שמו אף הם. "משקה ההיפוקראס" נחשב גם כן לפרי המצאתו של היפוקרטס. "ריסוס סארדוניוס", עווית מושהית של הפנים, מוכרת גם בתור "החיוך ההיפוקרטי".
בעת החדשה נקרא על שמו מכתש על הירח – ה"היפוקרטס". "המוזיאון ההיפוקרטי", מוזיאון השוכן באי קוס, מוקדש לו. "הפרויקט ההיפוקרטי" הוא תוכנת מחשב של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, שתכליתה קידום החינוך באמצעות שימוש בטכנולוגיה. ואילו "פרויקט היפוקרטס" (ראשי-תיבות של "HIgh PerfOrmance Computing for Robot-AssisTEd Surgery") אינו אלא מאמץ של בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון והמרכז הרפואי שיידסייד, "לפתח תכנון מתקדם, סימולציות וטכנולוגיות ישימות בעבור הדור הבא של הרובוטים המנתחים בסיוע-מחשב".
גנאלוגיה
הגנאלוגיה האגדתית של היפוקרטס מעמיקה שורשים עד לאסקפליוס מצד אביו ולהרקולס מצד אמו. על-פי "כיליאדס" של יואנס צצס, דירוג סוסה-סטרדניץ (שיטת מספור גנאלוגית על שם הכימאי הגרמני פרידריך קקולה פון סטרדניץ) שלו הוא כדלהלן: 1. '''היפוקרטס II. "אבי הרפואה"'''
2. הרקלידס
8. גנוסידיצוס
16. נברוס
32. סוסטראטוס III
64. תאודורוס II
256. תדורוס
512. קלאומיטאדס
1024. קריסאמיס
2048. דארדאנוס
4096. סוסטאטוס
8192. היפולוכוס
16384. פודאליריוס
32768. אסקלפיוס
הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן
הארכידוכס פרידריך דוכס טשן (בשמו המלא: פרידריך מריה אלברכט וילהלם קרל פון הבסבורג-לותרינגן, בגרמנית: Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl von Habsburg-Lothringen; 4 ביוני 1856 – 30 בדצמבר 1936), היה ארכידוכס אוסטרי, דוכס טשן והמפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
שנים ראשונות
פרידריך נולד ב-4 ביוני 1856 בז'ידלוכוביצה שבמוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. בין אחיו היו מריה תרזה, מלכת בוואריה (אחותו רק מהאם), אויגן, ארכידוכס אוסטריה, קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, ומריה כריסטינה, מלכת ספרד.
בשנת 1895 נפטר דודו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ופרידריך ואחיו ירשו את כל נחלותיו, ואת אוסף האומנות הגדול שהיה לו.
קריירה צבאית
ב-1871 התגייס פרידריך לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1886 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, וב-1889 מונה למפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו במהלך 16 השנים הבאות. ב-1905 מונה למפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1907 מונה למפקד הכוחות האוסטריים בצבא האוסטרו-הונגרי.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד, מונה פרידריך ב-11 ביולי 1914 למפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי, אולם תפקידו היה טקסי בעיקר, והמפקד בפועל היה ראש המטה הכללי קונרד פון הצנדורף. עם פרוץ המלחמה פרידריך לא התערב בעבודתו של פון הצנדורף, ובעיקר פעל בדיפלומטיות לנסות ליישב את חילוקי הדעות עם הגרמנים. בדצמבר 1914 קודם פרידריך לדרגת גנרלפלדמרשל. לאחר מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ב-30 בדצמבר 1916, ועלייתו לשלטון של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, נטל על עצמו קרל בפברואר 1917 את הפיקוד העליון על הצבא, ופרידריך פרש עקב כך לביתו.
אחרית ימיו ומותו
לאחר המלחמה הוחרמו כל נכסיו של פרידריך על ידי ממשלות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, כולל ארמונו בווינה ואוסף האמנות שלו, אך נכסיו בהונגריה לא הוחרמו. ב-1929 זכה פרידריך במשפט כנגד ממשלת צ'כוסלובקיה וקיבל ממנה פיצויים על נכסיו שהוחרמו.
ב-30 בדצמבר 1936 נפטר הארכידוכס פרידריך בעיר מגיארובאר בהונגריה. הלווייתו הייתה האירוע המלכותי הגדול ביותר בהונגריה, מאז טקס הכתרתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה. בהלוויה השתתפו אחיינו - המלך הגולה של ספרד אלפונסו ה-13, ארכידוכסים רבים, כל הגנרלפלדמרשלים האוסטרו-הונגרים שעדיין היו בחיים, נציגים אישיים של היטלר, חברי בית סבויה, נציגי ממשלות גרמניה, איטליה, ואוסטריה, עוצר הונגריה מיקלוש הורטי ואשתו, חברי הממשלה ההונגרית, וגדודים שלמים של צבא הונגריה שבאו לחלוק כבוד למפקדם העליון לשעבר.
משפחתו
פרידריך התחתן ב-8 באוקטובר 1878 עם איזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה. נולדו להם 9 ילדים:
סטרטין
סטרַטין (באוקראינית: Стратин, ביידיש: סטרעטין, בפולנית: ׁStratyn) היא עיירה קטנה באוקראינה, בעבר בלב חבל 'הלישנה' שבמרכז גליציה, וכ-80 ק"מ דרומית ללבוב, בירת גליציה תחת הממשל האוסטרו-גרמני. לפני השואה היו רבים מתושביה יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה בשנת 1921 נרשמו בה רק 321 נפשות, והיא הייתה הקטנה בעיירות שבמחוז זה. מעיירה זו יצאה חצר חסידות סטרטין (משפחות ברנדווין ולנגנר) שהשפיעה רבות על יישובי היהודים בסביבה. תושבי סטרטין נרצחו בשואה, ועל חלק מבית הקברות היהודי בעיירה הוקמה כנסייה. מבנה ה"אוהל" (מבנה הנצחה מעל קברים יהודיים חשובים) ובו שלשה קברים של ראשי חסידות זו הוקם מחדש לאחר התפרקות ברית המועצות.
היסטוריה
אזכור ראשון של העיירה נמצאת בספר חוקי גליציה משנת 1464. ב-13 באוקטובר 1671 קיבלה מעמד עיירה רשמית.
משנת 1365 ועד 1772 המקום היה תחת שלטון הממלכה הפולנית, ומשנה זו ועד סוף מלחמת העולם הראשונה העיירה הייתה בידי הממלכה האוסטרו הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה משנת 1918 ועד 1932 סטרטין חזרה להיות תחת שלטון פולין העצמאית.
בסוף שנת 1939 עברה העיירה לידי השלטון הסובייטי תחת ברית המועצות וכשנתיים אחר כך בשנת 1941 נכבשה בידי גרמניה. בשנת 1944 חזרה ונכבשה בידי ברית המועצות והייתה תחת שלטונה עד התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991, ומאז העיירה תחת שלטון אוקראינה העצמאית.
בשנת 1921 נרשמו באוכלוסייתה רק 373 משפחות, והיא הייתה הקטנה בעיירות שבחבל סטניסלבוב (רשמית: חבל איוואנו-פרנקיבסק). לקראת תום השלטון הפולני בספטמבר 1932 החליט שר הפנים להסיר ממנה את מעמדה כעיירה רשומה.
בראשית שנות ה-2000 נרשם שאוכלוסיית סטרטין מונה 561 נפשות. ככל הידוע אין בה יהודים.
לפני מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1765 מנו יהודי סטרטין 83 גברים ו-12 ילדים.
בשנת 1880 היו 593 תושבים יהודים (73% מהאוכלוסייה 840 תושבים ב-143 בתים). האחרים היו: 192 רותנים ו-19 פולנים. עשרים שנה מאוחר יותר בתחילת המאה ה-20 נמנו רק 97 בתים ו-694 תושבים ומתוכם רק 413 יהודים שהיוו 59.5% מן האוכלוסייה.
הרב יהודה צבי ברנדויין (הראשון) תלמידו של רבי אורי מסטרליסק (המכונה השרף מסטרליסק) הקים את חצר חסידות סטרטין בעיירה. חסידות זו הפכה מרכזית בגליציה. קיימים מסמכים של הממלכה האוסטרו-הונגרית בדבר תלונה של יהודים משכילים מן העיירה טרנופול נגדו, המאשימים אותו במרמה ומצג שווא, בעניין הקמיעות והברכות שהוא חילק לחסידיו.
במלחמת העולם הראשונה ואחריה
בעת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה המשיכה הירידה במספר האוכלוסין, נמנו 373 תושבים בלבד, מתוכם 151 היו יהודים, המהווים 41% מן האוכלוסייה בלבד.
בשואה
בשנת 1939 עם כניסת הסובייטים לעיירה, המחולקת לשניים נרשמו כאוכלוסייה בסטרטין 'העיר' 460 נפשות ביניהן 150 יהודיות ו-310 אוקראיניות. באותו הזמן ב'כפר' בצידו השני של הנהר נרשמו 1820 נפשות, ביניהן: 1710 אוקראיניות, 90 נוצרים קתולים ('לאטיניים'), ו-20 יהודים.
בפנקס הקהילות מסטרטין נרשמו 155 יהודים. אין ניצולים מקהילה זו, ולכן גורלם המדויק אינו ידוע.
חסידות סטרטין
חצר חסידות סטרטין (ביידיש סטרעטין) הוקמה כאמור בידי רבי יהודה צבי מסטרטין. בדורות שלאחר מכן עיקר אדמור"י החסידות וחצרותיה נדדו לעיירות בורשטיין ומקומות אחרים. בתי מדרש של החסידות היו בכל העיירות בסביבת רוהטין ולבוב, וביניהם: בוטשץ' (עיירתו של ש"י עגנון), אוזרוב ועוד.
בימינו קיימות כמה חצרות חסידיות המונהגות בידי צאצאי חסידים אלו, בירושלים, ביישוב אור-הגנוז ליד צפת, ובניו יורק שבארצות הברית. כולן מאופיינות בלימוד קבלה אינטנסיבי, ואלו בארץ היו קשורים משפחתית ותרבותית לרב אשלג ושיטתו בלימוד הקבלה.
Un banc, un arbre, une rue
"Un banc, un arbre, une rue" (בעברית: "ספסל, עץ, רחוב") היה השיר הזוכה בתחרות האירוויזיון של שנת 1971 בביצוע הזמרת הצרפתייה סברין, שייצגה את מונקו.
השיר הוא בלדה צרפתית קלאסית. המילים מתמקדות באובדן התמימות של הילדות, והאנשים שהולכים בעקבות חלומותיהם. שורות הפזמון אומרות: "לכולנו יש ספסל, עץ, רחוב / שם טיפחנו את חלומותינו / ילדות קצרה מדי".
ארבעה בחורים צעירים סיפקו קולות רקע לזמרת. בשבוע ההצגה של השירים, סברין שרה את השיר בכיכר ריקה במונטה קרלו, תחילה הולכת אל ספסל, אחר כך יושבת עליו, ולבסוף הולכת ומתרחקת מהמצלמה.
השיר קיבל 10 נקודות (המקסימום באותה עת) משש מדינות. הוא מחזיק בשיא של קבלת 10 נקודות ממספר מדינות הגדול ביותר באותה תקופה.
"Un banc, un arbre, une rue" בוצע שלישי בסדר השירים, אחרי "Marija L-Maltija" של מלטה בביצוע ג'ו גרץ', ולפני "Les Illusion De Nos Vingt Ans" של פטר, סו ומארק שייצגו של שווייץ. בסיום ההצבעה קיבל השיר 128 נקודות ודורג במקום הראשון מתוך 18.
סברין הקליטה את השיר בארבע שפות: צרפתית, אנגלית ("Chance in Time"), גרמנית ("Mach' die Augen zu (und wünsch dir einen Traum)"), ואיטלקית ("Il posto"). אף על פי שהייתה גרסה באנגלית, הביצוע הצרפתי הגיע לעשרת הגדולים במצעד הפזמונים בממלכה המאוחדת.
שנה לאחר מכן, ב-1972, זכתה בתחרות ויקי לאנדרוס שייצגה את לוקסמבורג עם השיר "Après toi".
את מונקו ייצגו באירוויזיון של שנת 1972 פיטר מקליין & אן-מארי גודאר עם השיר "Comme on s'aime".
דב אינדיג
דב אינדיג (ג' בסיוון ה'תשי"א, 6 ביולי 1951 – י"א בתשרי ה'תשל"ד, 7 באוקטובר 1973) היה תלמיד ישיבת הסדר, מחללי מלחמת יום הכיפורים. התכתבותו עם בת קיבוץ חילונית בשנים שלפני המלחמה שימשה בסיס לספר "מכתבים לטליה".
נפילתו בקרב של אינדיג עומדת ברקע ספרו של הרב חיים סבתו, תיאום כוונות.
ביוגרפיה
דב אינדיג נולד בשנת 1951 ברומניה למרים ואברהם יחזקאל אינדיג.
בשנת 1959 עלה יחד עם הוריו לישראל. את לימודיו היסודיים עשה ב"תלמוד תורה" בירושלים. הוא הצטיין בלימודים והוקפץ שתי כיתות. את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר שבה זכה לפרס הישיבה. הצטיין גם בלימודי החול וגם בלימודי הקודש. בזמנו הפנוי מלימודים עסק דב בהדרכת נוער דתי, בפעולות הסברת ערכי היהדות, בטיולים בחוצות ירושלים ובתחביבו צילום.
דב היה תלמיד ישיבת ההסדר "כרם ביבנה". התגייס ביולי 1970 לחיל השריון והיה חייל בישיבת ההסדר ואיש צוות טנק יחד עם חיים סבתו.
במוצאי-השבת בה פרצה מלחמת יום הכיפורים היה דב בישיבה. הוא מיהר לביתו כדי להצטייד בכל הדרוש, ובאותו לילה יצא אל יחידתו, חטיבה 679, שברמת הגולן. השתתף בקרבות הבלימה נגד צבא סוריה וביום י"א בתשרי תשל"ד 7 באוקטובר 1973 נפגע במהלך קרב, ונהרג. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות. הותיר אחריו אב, אם ואח. הועלה לדרגת רב-טוראי לאחר נפילתו.
הנצחה
עיריית ירושלים הנציחה את שמו בכיכר בשכונת גבעת שאול. בית הכנסת במעלה שומרון נקרא על שמו. בשנת 2007 הוסב שמו של בית הכנסת ישועה טובה (נבנה ב-1827) בבוקרשט לשם ישועה טובה - תפארת דב.
ב-2007 הוקמה יחידה בזק"א בשם "יחידת דב" לזכרו ולזכר יוני נתניהו.
מכתבים לטליה
"מכתבים לטליה" הוא ספר המתעד חליפת מכתבים בענייני אמונה, יהדות ומחשבת ישראל בין דב אינדיג, ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים. הספר יצא לאור בשנת 2005 בעריכתו של ד"ר חגי בן ארצי, חברו של דב אינדיג, ובהוצאת "ידיעות ספרים". המכתבים מובאים במלואם ובעריכה מזערית. הספר משויך לסוגת רומן מכתבים.
הנערה המכונה "טליה" התכתבה עם אינדיג במשך למעלה משנתיים עד למותו. בעת חליפת המכתבים היה אינדיג תלמיד בישיבת ההסדר כרם ביבנה בן כעשרים, והנערה תלמידת כיתות י"א וי"ב. חליפת המכתבים החלה לאחר שהנערה חזרה מסמינר של עמותת "גשר", שהעלה לה שאלות רבות בנושאי יהדות. אביה הפנה אותה לדב, אותו פגש בשירות מילואים, לאחר שהתרשם מהשכלתו הרחבה ביהדות ובנושאים כללים.
תיאום כוונות
הספר "תיאום כוונות" מאת חיים סבתו מתאר את מלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן מנקודת מבטו האישית של חייל צעיר בחטיבה 679, תלמיד ישיבת הסדר היוצא למלחמה מלווה בחבריו. את הספר מלווה תחושת המצוקה שחש המחבר כיוון שאינו יודע מה עלה בגורל חברו הטוב הנעדר, דב.
Pacific Meridian
Pacific Meridian הוא פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מדינות אסיה והאוקיינוס השקט (ברוסית: Меридианы Тихого), פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של אזור אסיה-פסיפיק, המתקיים בכל ספטמבר מאז 2003 ב, רוסיה. בכל שנה הוא מפגיש יוצרי קולנוע מכ-108 מדינות; עם יותר מ-1,200 סרטים שמוגשים לתחרות מדי שנה.
הפסטיבל
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי "פסיפיק מרידיאן" הוא תחרות של סרטי באורך מלא וסרטים קצרים, פנורמה של הקולנוע העולמי, תוכנית של סרטים בהפקת רוסיה, סרטים קצרים, סרטים תיעודיים וסרטי אנימציה, רטרוספקטיבות של אמנים לקולנוע עולמי, סדנאות, כיתות אמן וכו'. אחד המאפיינים הבולטים העיקריים של פסטיבל הסרטים הוא ההתמחות בסרטים על האזור האסייתי-פסיפי. פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של מדינות אזור אסיה והפסיפיק בוולדיווסטוק אורגן בשנת 2003 ביוזמת מושל מחוז פרימוריה, ס. דארקין. פסטיבל הסרטים נערך מדי שנה בספטמבר על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית ומינהל חבל פרימוריה.
אם גרעין זרעת - בטח!
אִם גַּרְעִין זָרַעְתּ – בְּטַח! הוא שיר שחיבר לוי בן־אמתי בשנת 1932. באותה שנה הלחין אותו שלום פוסטולסקי. בשנת 2010 הלחין את השיר שנית אילן צלניק. השיר מזוהה במיוחד עם תנועת המחנות העולים ועם יציאת גרעינים לשירות בנח"ל. הסיסמה "אִם גַּרְעִין זָרַעְתּ – בְּטַח!" שימשה שנים רבות ברכה מקובלת בעת עלייה על הקרקע של קיבוצים, וניתן למצוא אותה במקומות שונים הקשורים להגשמה והתיישבות.
Pacific Meridian
הפסטיבל
בנוסף לתוכניות קולנוע פסטיבל הקולנוע יוצר תוכנית תרבותית שנתית. באופן מסורתי, התוכנית התרבותית כוללת:
אם גרעין זרעת - בטח!
תולדות השיר
בן־אמיתי חיבר את השיר, המתואר כחדור ב"פאתוס התיישבותי", בדגניה א' בשנת 1932. השיר היה המנון להקמת יישובים חקלאיים בתקופת חומה ומגדל ובראשית ימי המדינה. השיר מבטא אמונה וביטחון בעבודה הקשה של טיפוח ה"גרעין", החלק המהותי שנזרע בקרקע ובתמורה לעבודה הקשה – הצפייה בצמח שעולה וצומח מן הגרעין שנזרע. זריעת הגרעין יכולה להתפרש הן כעבודה חקלאית הן כהקמת יישוב.
Pacific Meridian
מיקום
פסטיבל הקולנוע מתקיים בוולדיווסטוק, רוסיה על בסיס הקולנוע "אוקיינוס", רשת "אוסורי" "אשליה" ובאתר קיץ של מועדון היאכטות "שבעת הרגליים".
אם גרעין זרעת - בטח!
תולדות השיר
בשנת 2010, לקראת סמינר פסח של המחנות העולים, הולחן השיר מחדש וזכה עד מהרה לפופולריות רבה במחנות העולים וכסמל של יציאה לשירות בגרעיני נח"ל. השיר מבטא את שני מסלולי ההגשמה העיקריים בתנועה: התיישבות חקלאית וחינוך (שגם הוא, בהשאלה, "זריעה" וטיפוח). צלניק ערך שני שינויים בשיר המקורי. האחד – העברת הניקוד של המלה "מָקָבֶת" (המתחרז עם "מוות") לצורה השגורה יותר "מָקֶבֶת" (בסגול). השני – העברת המשפט הפותח "אם גרעין זרעת – בטח" לסוף הבית הראשון, מה שסוגר אותו והופך אותו ליחידה בפני עצמה.
מוריץ לייטנר
מוריץ לייטנר (בגרמנית: Moritz Leitner; נולד ב-8 בדצמבר 1992 במינכן, גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בנוריץ' סיטי.
קריירה
לייטנר שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-14 באוגוסט 2010 כשעלה כמחליף במשחק הגביע מול SC פרל כשהוא בן 17 בלבד. בינואר 2011 חתם לייטנר בבורוסיה דורטמונד והושאל לאאוגסבורג עד סוף העונה. בעונה שלאחר מכן, עונת 2011/2012 שיחק מוריץ ב-22 משחקים ופתח בארבעה בלבד מהם. בעונת 2012/2013, בה הגיעה בורוסיה דורטמונד לגמר ליגת האלופות, שיחק לייטנר ב-30 משחקים.
בקיץ 2016 נמכר לייטנר ללאציו האיטלקית תמורת סכום בלתי ידוע. לייטנר שיחק בלאציו חצי עונה וערך שתי הופעות בלבד, ובינואר 2017 נמכר לאאוגסבורג תמורת שני מיליון אירו. ב-25 בינואר 2018 הושאל לנוריץ' סיטי עד לסוף העונה. ב-26 ביוני 2018 חתם באופן קבוע בנוריץ' לארבע שנים.
מיקלה אנדראולו
מיקלה אנדראולו (באיטלקית: Miguel Angel Andreolo Frodella; 6 בספטמבר 1912 – 14 במאי 1981) היה כדורגלן אורוגוואי-איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה
אנדראולו נולד ב-6 בספטמבר 1912, בדולורס שבאורוגוואי למשפחה בת 6 ילדים ממוצא איטלקי.
הוא שיחק במועדון האורוגוואי נסיונל, לפני שעבר לשחק באיטליה בקבוצה בולוניה שמהליגה האיטלקית הראשונה. אנדראולו זכה עימה בליגה ארבע פעמים עד שעזב אותה בשנת 1943. לאחר מכן שיחק עבור הקבוצות האיטלקיות לאציו, נאפולי, קטניה ופורלי.
בעקבות הצלחתו בבולוניה זומן אנדראולו לשחק בנבחרת איטליה על ידי מאמנה באותו הזמן, ויטוריו פוצו, והוא ערך את הופעתו הראשונה ב-17 במאי 1936 נגד אוסטריה. תוך זמן קצר הפך לחלק חשוב בנבחרת. הוא זכה עימה במונדיאל 1938 שנערך בצרפת, ונבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר. את משחקו האחרון ערך אנדראולו ב-19 באפריל 1942, כשבסך ערך 26 הופעות בהן כבש שער אחד. לפני ששיחק בנבחרת האיטלקית היה אנדראולו חלק מנבחרת אורוגוואי וגם זכה עימה בקופה אמריקה 1935, אף על פי שלא רשם הופעה במדיה.
אנדראולו נפטר ב-14 במאי 1981, בפוטנצה שבאיטליה, בגיל 68.
צבי יחמורי
צבי יחמורי או צבי אדרעה (שם מדעי: Nanger dama) הוא מין של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים החיה במרכז ומערב אפריקה. מין זה שויך בעבר לסוג צבי תחת השם המדעי: (Gazella dama), אולם כיום מסווג בסוג צבי דק-צוואר.
תיאור
הצבי היחמורי הוא בין הגדולים והיפים שבצבאים: גובהו בכתפיים: 120-90 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 165-140 ס"מ, אורך זנבו: 35-25 ס"מ, ומשקלו: 75-40 ק"ג. קיימים שני תת-מינים עיקריים:
פרוותו בצבע חום אדמדם כהה למעט הראש, השפתיים, הבטן, הרגליים וחלקו האחורי שהם לבנים. לחייו בדרך כלל בצבע חום אדמדם בהיר, ופס שחור עבה מתוח מהעין לאף. בעבר תפוצתו הייתה במדינות: מרוקו, סודאן, מאוריטניה, וסנגל, לאחר שנכחד בטבע הושב בעזרת גני חיות למדינות מרוקו, סנגל, ותוניסיה. צווארו בצבע חום אדמדם כהה, חלק מגבו בצבע חום אדמדם בהיר, ושאר חלקי גופן לבנים. תפוצתו היא במדינות: צ'אד, מאלי, וניז'ר.
לשני תת-המינים עיניים גדולות ואף קטן ושחור, צוואר ארוך ואדום וכתם לבן באמצעו, רגליים ארוכות ודקות, זוג קרניים בינוניות ומחורצות בצורת S הפוכה ובאורך של 20-35 ס"מ לזכרים, וקצרות ודקות יותר לנקבות.
תפוצה ובית גידול
תפוצתם של שני תתי- המין היא במדינות צ'אד, מאלי, ניז'ר, סנגל, תוניסיה, ומרוקו. בעבר הוא היה מצוי גם במאוריטניה, וסודאן אך נכחד משם. בית גידולם כולל מדבריות, הרים, וסלעים.
מאפיינים ותזונה
הצבאים היחמורים חיים בעדרים מעורבים של זכרים ונקבות עם 20-10 פרטים, המסתובבים באזורים נרחבים כדי למצוא מספיק צמחייה ומים כדי לשרוד. במהלך התחלפות העונות הם נודדים, ומצטרפים לעדרים גדולים של כמה מאות, ונעים צפונה למדבר סהרה בתחילת עונת הגשמים וחזורים דרומה אל אזור צמחיית הסאהל בעונה היבשה. תזונתם כוללת: עשבים, עלים, פרות, לעיתים הם עומדים על רגליהם האחוריות בדומה לג'רנוק כדי להגיע לעלים של עצי השיטה. עונת הרבייה מתרחשת בין חודשי מרץ ויוני, ועופר אחד נולד לאחר הריון של שישה חודשים וחצי או מאוחר יותר. בימיו הראשונים העופר שוהה חבוי בצמחייה, ומסוגל לעקוב אחרי אימו לאחר כמה ימים; כשבוע לאחר לידתו הוא מסוגל לרוץ במהירות בקצב של הבוגרים. הזכרים טריטוריאליים בעונת הרבייה, אוספים הרמון של מספר נקבות, ומסמנים את הטריטוריה שלהם עם צואה, שתן, והפרשות מבלוטות הריח שמתחת לעיניים. העופרים נגמלים בסביבות שישה חודשים, ומגיעים לבגרות בגיל: 12-9 חודשים לנקבות, 24-18 לזכרים.
איומים ושימור
הטורפים של הצביים בטבע הם אריות, נמרים ברדלסים צבועים, זאבים טלואים ולפעמים גם תנים ופיתונים.
בואנוונטורה (נהר)
בואנוונטורה (באנגלית: Buenaventura River, בספרדית: Río Buenaventura) הוא נהר מדומה שפעם האמינו כי הוא זורם מהרי הרוקי לאוקיינוס השקט דרך האגן הגדול באזור שהוא כיום מערב ארצות הברית. הנהר היה הגלגול האחרון בסדרה של השערות על קיומו של הנהר הגדול של המערב שאמור היה להיות עבור אמריקה הצפונית, מערבית להרי הרוקי, מה שהנהר מיסיסיפי מהווה מזרחית להם. התקוות היו לגלות נתיב מים מחוף לחוף, ולחסוך בכך את המסע הארוך סביב כף הורן בקצה הדרומי של יבשת אמריקה הדרומית.
דומינגס, ולס דה אסקלנטה ומיירה
ב-29 ביולי 1776 יצאה משלחת ספרדית מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה למצוא נתיב יבשתי למיסיון הקתולי במונטריי בצפון קליפורניה. בראשות המשלחת בת אחד עשר המשתתפים עמדו המיסיונרים הפרנציסקנים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה והיא כונתה משלחת דומינגס-אסקלנטה על שמם. משתתף ידוע נוסף במשלחת היה ברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco) ששימש כקרטוגרף. ב-13 בספטמבר הגיעה החבורה לנהר גרין, יובל של הקולורדו שזרם דרומה, ודומינגס, שעמד בראש המשלחת, נתן לנהר את השם "סן בואנוונטורה" (San Buenaventura) על שם הקדוש הנוצרי בואנוונטורה.
בנקודת זמן זו לא היה משהו מיתולוגי לגבי הנהר בואנוונטורה. היומן של ולס דה אסקלנטה מציין כראוי שמעל לנקודת החצייה של הנהר הנהר זורם מערבה. הוא זורם בכיוון כללי דרומה-מערבה בנקודה בה חצו את הנהר והוא ממשיך בכיוון זה כל עוד מסעם נמשך בקרבתו. אסקלנטה תיעד כראוי שלאחר המפגש שלו עם הנהר ריו סן קלמנטה (Rio San Clemente – השם בו מכנה אסקלנטה ככל הנראה את הנהר ויט) פונה הנהר בואנוונטורה דרומה. לכן, הנהר בואנוונטורה הוא נהר אמיתי וקיים כיום תחת שם אחר.
לאחר שיצרו קשר עם קבוצה מבני היוט על החוף הדרומי של מה שהם כינו "אגם טימפאנוגוס" (Laguna de los Timpanogos), כיום אגם יוטה, פנתה המשלחת לדרום-דרום-מערב. ב-29 בספטמבר, הם הופתעו כשהגיעו לנהר (הנהר סווייר) הזורם לדרום-דרום-מזרח ופונה למערב בנקודה בה נתקלו בו. דומינגס ואסקלנטה ציינו ביומן שהשם שבו כינו הילידים את הנהר דומה לשם שבו הילידים כינו נהר אחר, אותו הנהר שהספרדים קראו לו בואנוונטורה. הם הביעו ספקות שמדובר באותו נהר מכיוון שהוא היה קטן במידה ניכרת במורד הנהר מכפי שהיה במעלה הנהר – בניגוד לתבנית הנורמלית. הם כינו את הנהר סן איסבל (Rio San Ysabel). הילידים סיפרו להם שהנהר זורם מערבה לתוך אגם (אגם סווייר) ומעבר לכך. לאגם סווייר אין מוצא, וייתכן שהילידים התכוונו לנהר הומבולדט הזורם מערבה שמקורו 250 קילומטרים מצפון-מערב לשם, ושהחוקרים לא הבינו את מה שאמרו להם הילידים.
למרות הספקות של דומינגס ואסקלנטה שהנהרות גרין וסווייר הם אותו נהר, המפות שצייר מיירה לא כללו את ריו סן איסבל ומתארות את הנהר בואנוונטורה זורם דרומית-מערבית מהנקודה בו נתקלה בו משלחת דומינגס-אסקלנטה לראשונה, בצפון-מזרח יוטה, אל אגם סווייר במערב-מרכז יוטה. במכתב נלווה לקרלוס השלישי, מלך ספרד המליץ מיירה לבנות כמה מיסיונים באזור ומזכיר את האפשרות לקיום נתיב מים לאוקיינוס השקט דרך הבואנוונטורה או הנהר טימפאנוגוס, הנהר שמיירה שרטט על המפה שהכין כשהוא זורם מערבה מימת המלח הגדולה. אף על פי שמיירה תיעד את התיאור הנכון של ימת המלח הגדולה כפי שתיארו אותו הילידים לחברי המשלחת, הניחו הספרדים שמה שתואר להם אינו נכון ופירשו את התיאור של האינדיאנים על אגם "מלוח בצורה קיצונית" כמתאר את האוקיינוס והניחו שתיאור הנהר הזורם מ"אגם טימפאנוגוס", שהוא הנהר ג'ורדן הזורם מאגם יוטה לימת המלח הגדולה, כנתיב מים לאוקיינוס השקט.
השגיאה של שרטוט הבואנוונטורה כאילו הוא זורם לדרום-מערב אל אגם הונצחה על ידי חוקרי ארצות ראשונים וקרטוגרפים דוגמת מגלה הארצות הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט, שהשתמש במפה ממשלחת דומינגס-אסקלנטה להכין את מפותיו ב-1804 וב-1809. חוקר הארצות והקצין האמריקני זבולון פייק (Zebulon Montgomery Pike; 1813-1779) השתמש במפות של הומבולדט כדי להכין את המפה לספרו מ-1810. הקרטוגרף האנגלי אארון ארוסמית (Aaron Arrowsmith; 1823-1750) פרסם ב-1814 מפה המתארת נהר הבואנוונטורה זורם ל-"Lac Sale". בניגוד למיירה נהגו קרטוגרפים אלו בגישה שמרנית ולא ניסו לשרטט את האזור מערבית לשטח שנחקר על ידי דומינגס ואסקלנטה.
הרחבת בואנוונטורה מערבה עד לאוקיינוס השקט
קרטוגרפים אחרים החלו לטעון בעוז שנהרות זורמים מאגם טימפאנוגוס ואגם המלח ("Lac Salado") לאוקיינוס השקט. מפה נחשבת של הקרטוגרף האמריקני הנרי שנק טנר (Henry Schenck Tanner 1858-1786) מ-1822 מראה את הנהר בואנוונטורה זורם מצפון-מרכז הרי הרוקי דרך אגם סווייר לאוקיינוס השקט דרומית למפרץ מונטריי. מפה זו גם מציגה שני נהרות הזורמים מאגם טיפאנוגוס (אגם יוטה), האחד למפרץ סן פרנסיסקו (ריו טימפאנוגוס), והשני לפורט אורפורד באורגון (לוס מונגוס – R. Los Mongos) שבה נשפך הנהר רוג לאוקיינוס השקט. מפה דומה, שהוכנה על ידי אנתוני פינלי (Anthony Finley), הודפסה ב-1826. מפה שהכין תומאס ברדפורד (Thomas Bradford) ב-1835 מראה נהר הזורם למפרץ סן פרנסיסקו (המכונה בטעות סר פרנסיס דרייק) מהקצה הדרומי של אגם טימפאנוגוס. אין התייחסות במפה זו לריו דה סן בואנוונטורה. מפה שהכין ג'יימס באודן (James Bowden) ב-1844 מראה את הבואנוונטורה ללא מוצא לים כשהוא חובק את הצד הדרום-מזרחי של אגם טימפאנוגוס "המוטל בספק".
מסעות מחקר לאיתור הבואנוונטורה
ימת המלח הגדולה נתגלתה לראשונה ודווחה כמלוחה מאוד על ידי אמריקנים ממוצא אירופי ב-1824. היו אלו ג'ים ברידג'ר ואטיין פרובו שגילו את הימה כל אחד בנפרד. לאחר ששמעו על ימת המלח הגדולה החלו חוקרי ארצות להשוות בינה לבין אגם טימפאנוגוס במפות וככל הנראה לא היו מודעים לעובדה שלאגמים מלוחים, דוגמת ימת המלח הגדולה ואגם סווייר, אין מוצא, והחלו ניסיונות לאתר את הנהרות הזורמים מהם מערבה לאוקיינוס השקט כפי ששורטטו במפות כדוגמת זו של טנר.
ב-1825 ניסה ויליאם הנרי אשלי (William Henry Ashley; 1838-1788) לשוט במורד הנהר גרין (בואנוונטורה) במטרה להגיע למה שכונה "אגם המלח" (למעשה אגם סווייר) במפה של טנר, או לנהר הקולורדו, כפי שציידי הפרוות חשדו שאליו הוא נשפך. הוא החל את מסעו בוויומינג של ימינו, ואחרי שעבר דרך שערי לודור המסוכנים, הוא הפסיק את המסע לפני שנכנס לקניון דסולשיין (Desolation Canyon). אף שלא התקרב לנהר קולורדו, הוא הגיע למסקנה שאכן הוא נשפך לקולורדו, והמשיך את מחקרו באמצעות שכירת שירותיו של פרובו שיוביל אותו במסע יבשתי על מנת לצפות בימת המלח הגדולה. באביב שנה אחר-כך חקר שותפו, ג'דדיה סמית את האזורים צפונית ומערבית לימת המלח הגדולה, אבל לא מצא שום נהרות הזורמים ממנה. סמית שלח את אנשיו לשוט לאורך קו החוף למערב ולדרום, וגם הם נכשלו בניסיון למצוא את הנהרות מונגוס וטימפאנוגוס. עם זאת, מידע זה הגיע באיחור רב לקרטוגרפים, וב-1836 חזר טנר על שרטוט שלושת הנהרות הזורמים מערבה. משום כך כאשר ב-1841 יצא החלוץ והמדינאי לעתיד האמריקני ג'ון בידוול (John Bidwell; 1900-1819) למסע דרך הרי הרוקי לקליפורניה הוצע לו לקחת כלי נגרות על מנת לבנות סירות קאנו ולהפליג מימת המלח הגדולה לאוקיינוס השקט.
לאחר שאשלי פרש מהסחר בפרוות רכש סמית עם שני שותפים נוספים את חברתו. סמית התמקד במציאת הבואנוונטורה. ב-1826 הוא הוביל משלחת דרומה מדרום איידהו, ולאחר שהגיע לשפך של הנהר ג'ורדן בקצה הדרום-מזרחי של ימת המלח הגדולה, המשיך דרומה לאורך החוף המזרחי של אגם יוטה. מכיוון שזיהה את הנהר ג'ורדן כמוצא של אגם יוטה, הוא לא המשיך לחקור את האגם. הוא נתקל בנהר סווייר בקטע שבו הוא זורם לצפון-מזרח, והניח שהוא זורם צפונה אל אגם יוטה ולכן פטר אותו מהאפשרות שהוא בואנוונטורה והמשיך לדרום-מערב אל דרום קליפורניה. בשנים 1827 ו-1828 הוא סייר לאורך המורדות המערביים של הסיירה נבדה לכל אורכם, מבלי שאיתר נהר שחוצה דרך הרכס, אבל שמע את לואיס אנטוניו ארגואיו (Luis Antonio Argüello; 1830-1784), מושלה הקודם של קליפורניה מתייחס לנהר סקרמנטו כאל "בואנוונטורה". מפה שהכין אלברט גלטין (Albert Gallatin) ב-1836 שהתבססה על מסעותיו של סמית, מכנה את הנהר סקרמנטו בשם בואנוונטורה ומזהה את אגם טימפאנוגוס עם ימת המלח הגדולה, אבל אינה מחברת בין השניים.
באביב 1827 נתקל דניאל פוטס (Daniel Potts), סוחר פרוות שהועסק על ידי סמית, בנהר סווייר במורד הזרם מהנקודה שבה נתקל בו סמית בקיץ הקודם. הוא עקב אחר מסלולו של הנהר עד אגם סווייר, שהוא אימת כי הוא גם מלוח, אבל לא ניסה להקיף אותו בחיפוש אחרי מוצא. במקום זאת הוא שב על עקבותיו ועקב אחר מסלול הנהר עד מקורותיו.
קיומו או אי קיומו של הנהר בואנוונטורה היה נושא למחלוקת עד 1843 כאשר ג'ון פרימונט הוביל מסע מחקר מסוכן, שבו שימשו תומאס פיצפטריק (Thomas Fitzpatrick) וקיט קרסון כסיירים, מהנהר קולומביה לסקרמנטו בקליפורניה דרך הסיירה נבדה. באותה תקופה העובדה שהנהר בואנוונטורה לא זרם ממקורותיהם של הנהרות גרין וקולורדו הייתה ידועה לציידי הפרוות ולמורי הדרך, אבל המפות המשיכו להראות אותו ונהרות אחרים הזורמים מאזור ימת המלח הגדולה לים. ב-27 בינואר 1844 כשהגיע לנהר ווקר (Walker River), הוא האמין לזמן קצר שמצא את הנהר האגדי, אבל הייתה זו תוצאה של מדידה שגויה. יומיים אחר-כך הוא גילה את הטעות שעשה והוכיח באופן סופי שנהר הבואנוונטורה אינו קיים. מאוחר יותר, כשגילה שהנהר סאלינס (Salinas River) זורם לאוקיינוס השקט בערך בנקודה שבה המפות מתארות את השפך של הבואנוונטורה, הגיע פרימונט למסקנה שזו היה המקור לאגדה וכינה אותו "ריו דה סן בואנוונטורה".
לאחר שפרימונט הוכיח ששום נהר לא זרם לרוחב אזור האגן הגדול אל האוקיינוס השקט התקשה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק לקבל מסקנה זו. עם זאת, לאחר שהתקבלה הנחת היסוד ששום נהר לא זרם ממזרח למערב לרוחב פנים מערב ארצות הברית הפנו פרימונט וחמיו, הסנטור תומאס הארט בנטון (Thomas Hart Benton; 1858-1782) את שאיפותיהם להנחת מסילת הברזל הטרנס-קונטיננטלית הראשונה, שהושלמה ב-1869, אחרי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848 ומלחמת האזרחים האמריקנית.
Mageia
מָגֵאיַה (באנגלית: Mageia. במקור: ביוונית: μαγεία, קסם) היא הפצת לינוקס שהתפצלה מהפצת הלינוקס מנדריבה. היא תוכנה חופשית וקוד פתוח.
ההפצה בגרסתה הראשונה - Mageia 1, שוחררה לראשונה ביוני 2011.
היסטוריה
Mageia פותחה החל משנת 2010 כפיצול של מנדריבה, על ידי עובדים, מפתחים, משתמשים, ותומכים, שפרשו מקהילת תומכי מנדריבה. ב־2 בספטמבר 2010 "Edge IT" - אחת מחברות הבת של מנדריבה, נכנסה לתהליך פירוק כתוצאה מפסיקת בית המשפט לענייני מסחר בפריז, תהליך שהסתיים ב־17 בספטמבר באותה שנה, אז חוסלו נכסי החברה ועובדיה פוטרו.
למחרת, ב־18 בספטמבר 2010, חלק מהעובדים שפוטרו, שהיו אחראים בעיקר על פיתוח תחזוקת והפצת מנדריבה לינוקס, יחד עם מספר חברי קהילת ההפצה, הודיעו על הקמת Mageia, עם התמיכה של חברים רבים בקהילה של המפתחים, משתמשים ועובדים של מנדריבה לינוקס. נכון לספטמבר 2012 זכתה ההפצה להתעניינות גבוהה יחסית, והדבר מתבטא בדירוג גבוה במצעד הפצות הלינוקס שבאתר DistroWatch.
סביבות שולחן עבודה
ב־Mageia אפשר להשתמש בכל סביבות שולחן העבודה העיקריות. כמו במנדריבה לינוקס (לשעבר מנדרייק), KDE היא הסביבה הראשית ובה נעשה השימוש הרב ביותר. משתמשי הקצה יכולים להוריד את KDE ואת GNOME במהדורות DVD בזמן־אמת ל־64 סיביות, ואת Xfce במהדורות DVD בזמן אמת ל־32 סיביות ול־64 סיביות, וכל סביבה אחרת נמצאת במהדורת ההתקנה המלאה ל־DVD.
נעשה שימוש במרכז הבקרה של Mageia. LXDE, LXQt, Cinnamon, MATE וגם Enlightenment זמינות.