cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טריפ רע
לקריאה נוספת
Diagnosis &Therapy Prentice-Hall International Inc.Chicago 1988''
דזה-סה
דְזְה-סְה (בסינית מסורתית ובסינית מפושטת: 子思, בפין-יין: zǐ sī; 481 – 402 לפנה"ס) היה פילוסוף קונפוציאני ממדינת לו של תחילת תקופת המדינות הלוחמות. הוא היה נכדו של קונפוציוס, ומורהו (או מורה מורהו) של מנציוס.
ביוגרפיה
דזה-סה היה נכדו היחיד של קונפוציוס, ובנו של קוֹנְג לִי (孔鯉) הקרוי גם קוֹנְג בָּוֹיוּ' (孔伯魚). שמו האמיתי היה קוֹנְג גִ'י (孔伋), ודְזְה-סְה היה הכינוי שלו. הוא נולד מעט אחרי מותו של סבו, ולמד אצל דְזֶנְג דְזְה, תלמידו של קונפוציוס. הוא גם שימש בשירותו של הדוכס מוּ (穆公) ממדינת לוּ. על פי המסורת הוא היה מורהו של מנציוס, אולם על פי התיארוכים נפטר 30 שנה לפני שמנציוס נולד, כך שכנראה היה מורו של שְׁה שְׁווֹ (世碩) שהיה בעצמו מורו של מנציוס.
תורתו
בדומה לאריסטו, דזה-סה מעלה על נס את דרך האמצע על פני קיצוניות כזו או אחרת. . בתורתו הוא ממשיך את האבחנה של סבו בין ידיעה להשערה, ומעמיק באיבחון היחסיות של הידע האנושי על העולם. הוא הרבה לנתח פעולות, וטען שחכמים שמודעים לחובתם המוסרית והאינטלקטואלי מסוגלים להעתיק לתוכם את המציאות העולמית. על פי המלומד בן המאה ה-19 חְוָאנְג יִיג'וֹאוּ (黃以周), יש לתורתו מספר קוי דמיון משותפים עם עקרונות המופיעים בחוואי נאן דזה.
בדומה למנציוס, גם דזה-סה היה אחד מהפילוסופים שספגו ביקורת מצד ש'ו'ן דזה במאמרו "נגד תריסר המאסטרים", כאשר במוקד הביקורת עומדת תורת "חמש הדרכים". על פי המלומד גָ'אנְג בִּינְגְלִין (章炳麟), בן המאה ה-19, ניסה דזה-סה לשלב בתורה הקונפוציאנית עקרונות נומרולוגיים. הפרופסור לִי שׂוֵּ'צִ'ין (李学勤) טוען כי מגמה זו הייתה בהשפעת הטקסט "התוכנית הגדולה" (洪範) שכיום משמש פרק ב"קלאסיקה של המסמכים".
הקרבה האידאולוגית של דזה-סה למנציוס יצרה במהלך ההיסטוריה תפיסה של שניהם כבני אסכולה אחת, תחת השם "אסכולת סְה-מֶנְג".
יצירותיו
המפורסמת ביצירותיו היא "דרך האמצע וקיומה", ששובצה כפרק בקלאסיקה של הטקסים, ואותה מייחס לו סה-מה צ'יין, אם כי הייחוס מעולם לא הוכח. בנוסף מיוחסים לו גם פרקים 30, 32 ו33 בקלאסיקה של הטקסים: "רשומות הסכרים", "רשומות הדוגמה" ו"הגלימות השחורות". בעבר היה קיים אוסף בשם "החכם דְזְה-סְה" (子思子), אולם הוא אבד ברבות השנים.
מיוחס לו ספר שנקרא, בדומה לפרק מן הקלאסיקה של המסמכים, "התוכנית הגדולה" (洪範). בתקופת שושלת סונג הרכיב וָאנְג גְ'ווֹ (汪晫) עותק של הספר, אולם אמינותו הוטלה בספק. במאה ה19 יצר המלומד חְוָאנְג יִיג'וֹאוּ (黃以周) עותק אמין יותר על סמך ציטוטים מכתביו של שֶׁן יְוֵּ'ה (沈約) בן המאה ה5-6.
פולחן
מאחר שצאצאיו של דזה-סה הם שהחזיקו במשרה המסורתית של צאצאי קונפוציוס, לא נוצרה משרה נוספת לצאצאי דזה-סה, וכתחליף נדרשו צאצאיו להגיש שני קורבנות לאבותיהם, על ידי האח הבכור המחזיק במשרה, ועל ידי האח השני. אם האח הבכור היה בן יחיד, הוא עצמו נדרש להקריב פעמיים.
ברוך גיגי
הרב ברוך גיגי (נולד במקנס ב-1957) הוא אחד מראשי ישיבת הר עציון, רב בית הכנסת הספרדי באלון שבות ומראשי פורום תקנה.
קורות חייו
נולד למשפחת רבנים במקנס שבמרוקו ב1957. סבו היה רבי ברוך אברהם טולדנו. עלה ארצה בגיל 11, למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון שבקריית שמואל (חיפה), ובישיבת הר עציון. שירת בשריון כתותחן. הוא הוסמך לרבנות בישיבה (הוסמך גם על חלק יורה דעה בידי הרב שלמה פישר ועל הלכות נידה בידי הרב אהרן ליכטנשטיין), וסיים תואר B.Ed במכללת הרצוג להכשרת מורים.
בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשמ"ח שימש הרב גיגי כר"מ וכראש הכולל בישיבת ההסדר מעלות, ובשנת ה'תשמ"ח חזר לישיבת הר עציון, והחל לשמש בה כר"מ. כיום משמש הרב גיגי כאחד מראשי הישיבה לצדם של הרב יעקב מדן והרב משה ליכטנשטיין. במקביל משמש כרב בית הכנסת הספרדי באלון שבות ומלמד במדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה בשמה הקודם), בבית המדרש לנשים שבמגדל עוז ובמכון להכשרת טוענות בית דין שעל ידי מוסדות אור תורה סטון.
בריר
בֻּרָיִר (בערבית: برير) היה כפר ערבי בנפת עזה, 18 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר עזה. אוכלוסייתו בשנת 1945 הייתה בת 2,740 תושבים והוא נהרס במלחמת העצמאות. גובהו הממוצע היה 100 מטר.
ברוך גיגי
קורות חייו
בשנת ה'תשע"ב יצא לאור ספרו 'טללי שבת', שבו ניתוח למדני של הלכות שבת, תוך מתן דגש ליסודות ההלכה.
רבותיו הם הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין, ששיטת לימודו של הרב גיגי הושפעה בעיקר ממנו. תומך בעלייה להר הבית.
בריר
ארכאולוגיה
בשנת 2013, במקביל לחפירות בתל חסי, נערך באתר הכפר סקר ארכאולוגי על ידי הרדין וו. ג'יימס, רייצ'ל הולוט, ובנג'מין אדם זיידל, מטעם אוניברסיטת מיסיסיפי. בנוסף, על בסיס של קדרות פלישתית שנמצאה באתר הכפר ומתוארכת למאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס, הארכאולוג ג'פרי בלייקלי מאוניברסיטת ווינסקונסין-מדיסון טוען שהיה במקור כפר פלישתי.
היסטוריה
קדמה לבריר העיירה היהודית ברור חיל במאה ה-1 לספירה, שהוזכרה בתלמוד כמקום מגוריו של רבן יוחנן בן זכאי.
במקורות ביזנטיים הוא נקרא בורירון (Buriron), ונמצאה בו קרמיקה מהתקופה הביזנטית.
ימי הביניים
שמו הנוכחי של הכפר מתוארך מהכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7.
בתקופת השלטון הממלוכי הוא נבנה על הדרך הראשית מעזה לבית ג'יברין, מסתעף מדרך הים בבית חאנון. לבריר היה מקור עצמאי משלו למים, מה שהפך אותו למקום מנוחה מועדף למטיילים.
התקופה העות'מאנית
בשנת 1838 כתב אדוארד רובינסון כי בריר הוא "כפר פורח המהווה מעין נקודה מרכזית במישור... [הייתה בו] באר ציבורית גדולה, שבה גמלים שואבים מים באמצעות סאקיה, או גלגל מים עם צנצנות". בנוסף, הוא ציין את בריר ככפר מוסלמי, שנמצא במחוז עזה.
ברשימת כפרים עות'מאנית רשמית משנת 1870 צוין שבבריר יש 167 בתים ואוכלוסייתו מונה 579 איש, כאשר ספרו רק את הגברים. בשנת 1883 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את הכפר כגדול, עם גלגל מים ממזרח, בריכה מצפון וגן מדרום.
בריר היה חשוב מבחינה אסטרטגית ב, וב-9 בנובמבר 1917 היה אחד המקומות הראשונים שנתפסו על ידי כוחות בעלות הברית מהאימפריה העות'מאנית במהלך קרב הנסיגה שלאחר קרב עזה השלישי, ובכך הוא ביסס את האחיזה הבריטית בעמדות השולטות בגישות ליפו וירושלים.
המנדט הבריטי על ארץ ישראל
במהלך תקופת המנדט הבריטי התרחב הכפר מערבה, הוקם מסגד במרכזו יחד עם מרפאה וטחנת קמח. היו שני בתי ספר יסודיים - אחד לבנות ואחד לבנים - שנוסדו בשנת 1920. מים סופקו על ידי שלוש בארות בתוך הכפר ולקראת סוף המנדט תושבי הכפר קדחו בארות ארטיזיות. הכלכלה המקומית התעצמה בשנות הארבעים כאשר חברת הנפט העיראקית גילתה נפט בסביבת בריר וקדחה באר נפט. בנוסף לשוק של הכפר, נוסף שוק בכל יום רביעי, שמשך אליו תושבים אחרים ובדואים. חקלאות וגידול בעלי חיים העסיקו את מרבית התושבים, והגידולים העיקריים היו של הדרים, ענבים ותאנים.
לפי מפקד פלשתינה משנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בבריר אוכלוסייה של 1,591 תושבים, כולם מוסלמים. לפי מפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-1894 תושבים, כולם מוסלמים, שחיו ב-414 בתים.
לפי סקר הכפרים של שנת 1945 הוערכה אוכלוסיית בריר בכ־2,740 תושבים, כולם מוסלמים, והיה לכפר שטח של 44,220 דונם, על פי סקר אדמות ואוכלוסיות רשמי. מתוכם 409 דונם היו מטעים ואדמות להשקה, 43,319 שימשו לגידול דגנים, ואילו 130 דונם היו אדמה בנויה.
מלחמת העצמאות
בני כפר בריר השתתפו באופן פעיל בלחימה. ב־13 בינואר 1948 הוצבו מחסומי דרכים בכביש המוביל לכפר, במטרה למנוע את מעבר השיירות היהודיות בדרכן ליישובים היהודיים בדרום. ב־29 בינואר כוחות היישוב היהודי נכנסו לכפר בחמישה משוריינים, אך נהדפו ללא נפגעים. ב־14 בפברואר שיירה יהודית החליפה אש עם המיליציה המקומית ונסוגה. תושבי הכפר בנו מחסום בכניסה אליו. ב־15 בפברואר שיירה מניר-עם נתקלה בדרכה צפונה במחסומים ואש בכפר ויהודי אחד נהרג. השיירה נאלצה לחזור לניר-עם אך עברה למחרת, לאחר שהמחסום פורק על ידי כוחות בריטים. ב־16 במרץ שיירה יהודית שיצאה מניר-עם צפונה בליווי צבאי בריטי, נתקלה בבריר בתעלה עמוקה לרוחב הכביש, ונאלצה לחזור ולנסוע בכביש החוף. בני הכפר חיבלו בכביש בהוראת הוועד הערבי העליון. ב־5 באפריל, שיירה שהגיעה דרך נגבה לניר-עם נתקלה באש ליד הכפר ויהודי אחד נהרג. ב־11 באפריל נפתחה דרך חדשה ליישוב גברעם בין בריר לכפר סומסום.
לפי בני מוריס, ב-18–19 באפריל 1948, הוקם הקיבוץ ברור חיל על אדמה יהודית ליד הכפר. לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, הקיבוץ הוקם על ידי וטרנים יהודים ממלחמת העולם השנייה על ראש גבעה במרחק של כקילומטר מבריר. לדבריו, הניו יורק טיימס דיווח כי "כאשר ערביי בריר התעוררו, הם מצאו את היהודים מקימים בתים מוכנים מראש ובונים חומת מגן ומגדל שמירה." תושבי הכפר פתחו באש עליהם, אך העבודה הושלמה עד הצהריים. מייסדי הקיבוץ היו בעיקר עולים יהודים ממצרים שהשתייכו לגרעין תנועת החלוץ.
במהלך מבצע ברק שנערך בחודש מאי 1948, כבש הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב של הפלמ"ח את בריר, לאחר שנתקל בהתנגדות עזה. המבצע הצבאי סתם גולל על איום התעבורה בכביש. הכפר נחשב ל"כפר מרצחים". לפי ההיסטוריון משה גבעתי, הורה דוד קרון לקטול כל גבר בגילאים 16–60 והלוחמים מילאו את הוראתו. לדברי בני מוריס, הגדוד ככל הנראה חולל בכפר "מעשי זוועה" ו"הרג כמה עשרות תושבים". באחת מהסריקות בבתי הכפר נמצאה גופת נערה כבת 16 שככל הנראה נאנסה ולאחר מכן נרצחה. שאר התושבים ברחו לעזה. בעקבות כיבוש הכפר, נמלטו מערבה גם תושבי הכפרים חוליקאת וכוכבה, שמצפון לבריר, ונתרוקן גם הכפר ג'וליס.
לאחר הקמת המדינה
לאחר המלחמה נכלל האזור במדינת ישראל. בשנת 1950 הוקמו על אדמת הכפר בריר המושבים תלמים וחלץ. הכפר נזכר בדוח של מחלקת המודיעין מאפריל 1951 ובו דרישה להריסת הכפרים הנטושים לאורך ציר ג'וליס-סעד, בשל היותם "משמשים כמקומות חניה, לינה והסתתרות למסתננים". כפרים אלה נהרסו לאחר מכן. מאוחר יותר הוקמו על אדמת הכפר גם המושבים שדה דוד (1955) וזוהר (1956).
בשנת 1992 תואר אתר הכפר הערבי: "קקטוסים מפוזרים וכן כמה עצי לוטוס ושקמה צומחים באתר. אפשר לראות שרידים של בתים, כולל חלק מט ליפול של קיר מלט, בין כמה עצי אקליפטוס בכניסה לבית אחד. כמה מרחובות הכפר עדיין נראים. האדמות סביב האתר מעובדות."
במחנה הפליטים שבורה שברפיח קיימת שכונה בשם "שכונת בריר" הקרויה על שם הכפר, ובה מתגוררים פליטים מהכפר וצאצאיהם.
תקרית מריה לוז
תקרית מריה לוז (ביפנית: マリア・ルス号事件) הייתה תקרית דיפלומטית בין ממשל מייג'י לבין הרפובליקה של פרו, בשל הספינה הפרואנית, מריה לוז, שנשאה עובדי חוזה סינים שנודעו בכינוי קולי.
רקע
ב-1872 היה נמל יוקוהאמה הנמל הפתוח ביפן לספינות זרות, והעיר הייתה מושבה מערבית משגשגת. הסוחרים המערביים שהתגוררו ביוקוהאמה נהנו מזכויות יתר שהוקנו להם בחוזים לא שוויוניים שנחתמו בין יפן לבין מדינותיהם. בין יתר זכויותיהם עוגנה זכותם שלא להישפט בידי בתי הדין היפניים, אלא בידי הקונסולים שלהם.
התקרית
הספינה הפרואנית, מריה לוז, בפיקודו של הקברניט ריקארדו הֶרֶרָה, הפליגה מהמושבה הפורטוגזית מקאו שבסין לנמל קייאו שבפרו. כשעגנה הספינה לצורך שיפוצים ביוקוהאמה התברר שהספינה נושאת "עובדי חוזה" סינים, נתינים של מחוזות נידחים מדרום קיסרות צ'ינג, שהוחתמו על חוזי עבודה ארוכי טווח במטעים בדרום אמריקה. אחד העובדים קפץ לים, ושחה לעבר "דוכס הברזל", ספינה שהייתה שייכת לצי הבריטי. הקברניט הבריטי העביר את העניין לטיפולו של הקונסול של הוד מלכותה ביוקוהאמה. הדיפלומט ניהל שיחה עם הפועל הנמלט, ושמע על מסכת מחרידה של התעללויות פיזיות שעוברים עובדי החוזה הסינים בבטן הספינה. הדיפלומט הבריטי העביר את הפועל לרשויות היפניות בנמל יוקוהאמה, שהחזירו את הפועל לידיו של הקברניט ריקארדו הררה, לאחר שנזפו בו. כשנמשה על ידי הספינה "דוכס הברזל" עובד חוזה נוסף מן הים הוא דיווח על התעללויות בספינה 'מריה לוז', כולל מכות אכזריות שהוכה הפליט הראשון לאחר שהוחזר לספינה. הבריטים פשטו על הספינה הפרואנית, וגילו שהפועלים מוחזקים שם בתנאים קשים, ולמעשה מדובר בספינת עבדים. על הדיפלומט הבריטי נאסר להתערב, ולכן שלח מברק לשר החוץ היפני, סואֵגִ'ימָה טָנֶאוֹמִי, בבקשה לסייע לפועלים הסינים. סואג'ימה, שהיה לאומן יפני, שאף לבטל את הפריבילגיות של הזרים המערביים ביפן, שהובטחו באותם חוזים לא שוויוניים. הוא הורה לפנות באופן מיידי את כל עובדי החוזה הסינים מהספינה לנמל יוקוהאמה, שם הוחזקו במשמורת, בתנאים טובים, בידי הרשויות היפניות, לעצור את קברניט האונייה, ריקארדו הררה, ולהעמידו לדין בעוון סחר עבדים.
המשפט
הררה, כאדם מערבי, טען שהחוק היפני אינו חל עליו. למרות זאת הוא הובא לבית המשפט של מחוז קנגאווה. הקברניט הררה ופרקליטיו, כולם בריטים, ניסו ראשית כל את כוחם בטענת סף – שלפיה החוק היפני אינו חל עליהם, שהרי כזרים מערביים הם נהנים מהזכות האקסטריטוריאלית של החוזים הלא שוויוניים. מושל המחוז בפועל, אוֹאֶה טאקו, שישב בראש צוות השופטים, דחה את הטענה, בנימוק כי יפן לא חתמה על חוזי אקסטריטוריאליות עם כל ה'מערביים' או ה'לבנים', אלא עם מדינות ספציפיות – ופרו אינה נמנית איתן. הליך השימוע הראשוני העלה את השאלה, האם עבדות מותרת ביפן. החוק היפני של אותה תקופה, לא התייחס באופן ממשי לשאלה הזאת. בסיום המשפט פסק השופט כי יש לשחרר את כל הפועלים ללא פיצוי, והרשיע את קפטן הררה בסחר עבדים. הקיסר הסכים לחון את הקברניט, שנידון למאה הצלפות שוט, והתיר לו לעזוב את המדינה ללא עונש. כמחויב בחוק, אואה הודיע לקברניט כי אם הוא סבור שחלה על הפועלים חובה להפליג עמו לפרו, הוא רשאי להגיש נגדם תביעה משפטית.
השלכות בינלאומיות
משרד החוץ היפני פרסם את פסק הדין בקרב השגרירויות הזרות, והתגובות היו נזעמות. רוב מדינות המערב, למעט בריטניה, תמכו בעמדת פרו, וגינו את פסק הדין כהפרה בוטה של החוזים הלא שוויוניים שנחתמו עמן. למרות הלחץ הבינלאומי, נותר שר החוץ סואג'ימה איתן בדעתו, ואישר את פסק הדין של אואה. הפרואנים ערערו על הפסיקה בטענה שהפועלים חתמו על חוזים שמחייבים אותם לעבוד בפרו במשך שמונה שנים. השופט בערעור היה שוב אוֹאֶה טָאקוּ. הפעם, התרכז המשפט לא רק בזכויותיה של פרו לפי החוזים הלא שוויוניים, אלא בחוקיות החוזים שנחתמו עם הפועלים הסינים. בפסק דין מנומק וסופי, דחה אואה את כל טענותיהם של הפרואנים. הוא קבע כי החוזה שנחתם עם הפועלים הסינים אינו חוקי משום שהוא כובל אותם בקשרי עבדות, שמנוגד לצדק הטבעי ולחוק הבינלאומי. וסיכם שהחוזה בין הפועלים לקברניט הררה אינו תקף, מנוגד לחוק הבינלאומי ולא ייאכף על ידי ממשלת יפן. נציגיהן של רוב מדינות העולם תמכו בעמדתה של פרו, משום שראו בפסק הדין של אואה ערעור על החוזים הלא שוויוניים ועל הפריבילגיות מהן נהנו זרים מערביים ביפן. היפנים פנו לבוררות, כמקובל באותה התקופה, כשהנוהג היה מינוי בורר - שליט ריבוני של מדינה שלישית - ליישוב סכסוכים. הצאר של רוסיה, אלכסנדר השני, נבחר על ידי היפנים והפרואנים לתווך בסכסוך. הצאר, אשר שחרר את הצמיתים ברוסיה כעשר שנים קודם לכן, תמך בעמדתה של יפן.
ריבית קצוצה
בהלכה, ריבית קצוצה (קבועה) היא ריבית גמורה והיא אסורה מהתורה. היא נקראת כך מכיוון שריבית אסורה מהתורה רק אם קבעו ("קצצו") את דמיה מראש, בניגוד לריבית מאוחרת הבאה לאחר ההלוואה ללא דרישה מוקדמת וללא שההלוואה נעשית בתנאי זה, ריבית כזו אינה אסורה מהתורה (אלא מדרבנן) והיא נקראת "אבק ריבית".
המקור לכך שריבית קצוצה היא רק כזו שקצצו וקבעו את דמיה מראש, הוא מהפסוק - איסור ריבית חל רק על הזמן שבו מוענקת ההלוואה, על קביעה בזמן הנתינה כי תשולם עבור ההלוואה ריבית.
הוצאת הריבית מהמלווה בבית הדין
דעתו של רבי אלעזר היא שריבית קצוצה יוצאה בדיינים ומקור דבריו הוסבר בהמשך על ידי רב נחמן בר יצחק. אך רבי יוחנן חלוק עליו, ושלושה אמוראים נחלקו בדעתו. מקורותיהן של כל השיטות הם משני פסוקים בלבד: הפסוק הראשון הוא, והפסוק השני הוא. מהפסוק הראשון, לומד רבי יוחנן, לפי הסברו של רבי יצחק שעונשו של מלווה בריבית הוא בידי שמים "לא יחיה", ולא בידי אדם. רב אדא בר אהבה מצא מקור אחר לשיטת רבי יוחנן מהמילים "ויראת מאלקיך" משמע שמדובר במצווה שבין אדם למקום ולא בחובה משפטית, אך לעומת זאת, אף דעתו של רבי אלעזר הוסברה על ידי רב נחמן בר יצחק מאותו פסוק  עצמו, שבסופו כתוב "וְחֵי אָחִיךָ עִמָּךְ", שלדבריו מפורשים בצורה האומרת כי על המלווה להחזיר את דמי ההלוואה. לפי רבא מקורו של רבי יוחנן מסופו של הפסוק הראשון: "מות יומת בו דמיו יהיה", שממנו משמע שהתורה מחשיבה את המלווה בריבית לרוצח, שכן על ידי הריבית שהוא גובה מהעני הוא עלול לפעמים לגרום למותו ברעב.
להלכה
להלכה נפסק שריבית דאורייתא יוצא בדיינין, כלומר שכופתין אותו ומכין אותו עד שתצא נפשו עד שיקיים מצות עשה ד"וחי אחיך", כדין כל מצוות עשה שבית הדין כופין על כל יהודי לקיימה, בכפייה ובמכות עד שיסכים או עד שתצא נפשו. אבל אין בית דין יורדין לנכסיו להגבותו ללווה אם אינו בפנינו, שהרי במקרה כזה הוא אינו מקיים את מצוות "וחי אחיך עמך", מכיוון שאין כאן הוא בעצמו לכופו לקיים העשה.
ניימירוב
ניימירוב (באוקראינית: Немирів, נמיריב; בפולנית: Niemirów; ביידיש: נעמאַרעוו) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראשיתה של העיירה במאה ה-16, אז גם הוענקו לה זכויות של עיר פרטית. באוקטובר 1672, במהלך המלחמה הפולנית עות'מאנית, נערך בסמוך לעיירה קרב מרכזי, בו הביס יאן סובייסקי את גייסות הטטרים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. מתחילת המאה ה-19 החלו לפעול בעיירה מרחצאות מרפא, לאחר שנתגלו בסביבתה מעיינות גופרית. ניסיון להביא לתיעוש העיירה במהלך המאה ה-19 לא צלח.
יהודי ניימירוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,510 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מחרם פולני ואוקראיני על עסקיהם.
בשואה
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה באופן זמני בידי הגרמנים, ובזמן זה ביצעו אלו מעשי שוד והתעללות ביהודיה. עם כניסת הסובייטים לעיירה בסוף החודש נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב, והולאמו עסקי היהודים בו. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, חלקם פליטים ממערב פולין.
ב-15 ביולי 1942 ערכו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציה ראשונה בעיירה, בה סרקו את בתי היהודים בה, תוך ירי בחולים ובמסתתרים. כ-800 יהודים שנתפסו הוסעו במשאיות לראווה רוסקה, וכעבור מספר ימים שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. דירות המגורשים נבזזו לאחר מכן בידי האוקראינים.
בספטמבר 1942, לאחר ראש השנה תש"ג, נערכה בעיירה אקציה שנייה, בה נרצחו כ-1,000 יהודים. בסוף אותו חודש גורשו אחרוני יהודי העיירה, חסרי כל, לראווה רוסקה, וניימירוב הוכרזה רשמית כ"נקייה מיהודים". עד שחרור האזור ביולי 1944 עוד ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים ביערות שבסביבת העיירה.
שניים מהיהודים הבודדים מהעיירה ששרדו את השואה נרצחו בה בידי אוקראינים לאחר ששבו אליה.
חיים סופר
הרב חיים סופר (שם לועזי: Joachim Schreiber; ג' בתשרי ה'תקפ"ב, 29 בספטמבר 1821 - כ"ה בסיון ה'תרמ"ו, 28 ביוני 1886) היה רב ופוסק בהונגריה. שימש ברבנות במספר קהילות בהן קהילות מונקאץ' ופשט.
היה מראשי הדוגלים בקו הקיצוני שדרש הפרדה בין הקהילות האורתודוקסיות לשאינן כאלה בעת הקרע ביהדות הונגריה.
ביוגרפיה
חיים סופר נולד בצום גדליה בשנת ה'תקפ"ב, בעיר פרשבורג שבהונגריה (כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), לאביו ר' מרדכי אפרים פישל סופר שהיה מתלמידי החתם סופר (ללא קרבה משפחתית). האב היה מתנגד נחרץ לחסידות, וכתב בצוואתו: בהיותו בן אחת עשרה נכנס ללמוד בישיבתו של החתם סופר, שם למד עד פטירת החתם סופר. לאחר מכן למד זמן קצר אצל בנו הכתב סופר.
משם נסע לאונגוואר שם למד אצל המהר"ם א"ש, ומשם נסע לעיר ווערבוי, שם למד אצל הרב בנימין וולף לעוו (מחבר הספרים "שערי תורה") אותו החשיב לרבו המובהק, וממנו קיבל סמיכה לרבנות.
בהמשך למד בעיר מטרסדורף, ובשנת תר"ד נשא לאשה את בריינדל דייטש. בשנת תר"ח חזר לפרשבורג עיר הולדתו שם החל ללמד תורה את צעירי העיר.
דרכו ברבנות
בשנת תרי"א התמנה לרב קהילת יעמרינג (Gyömrő) ובשנת תרי"ח התמנה לרב בקהילה סענפעטער. מאותו זמן התפרסם שמו כרב ופוסק גדול והוא קיבל הצעות לשבת על כיסא קהילות חשובות כמו למברג וקרקוב, שלכולן סירב.
משנת תרכ"ז שימש כרב קהילת מונקץ', מהקהילות הגדולות בהונגריה באותו זמן. בקהילה זאת נתגלו חילוקי דעות בינו לבין אנשי הקהילה, שהייתה חסידית בחלקה הגדול, עקב הסתייגותו של הרב סופר ממנהגי תנועת החסידות. אביו אפרים היה מתנגד נחרץ וגם היה אחד מגדולי הקנאים ויריב מושבע של האורתודוקסי המתון רבי עזריאל הילדסהיימר, בו ראה סכנה גדולה ביותר. יחד עם מורו רבי הלל ליכטנשטיין ניסח את תקנות מיכאלוביץ, פסק דין שאסר על שינויים בסדרי בית-הכנסת. הסעיף הראשון והבולט אסר על נשיאת דרשות בלשון האומות (דהיינו, לא בהונגרית) וכוון בבירור נגד הדוגלים בשיטת הילדסהיימר. בשנת תרל"ט היה לרב הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, והוא הראשון שנשא במשרה זו לאחר הפירוד בין הקהילות בהונגריה. בתפקיד זה שימש עד פטירתו בכ"ה בסיוון, תרמ"ו.
הנהגתו
הרב סופר היה פעיל חשוב וקיצוני של האורתודוקסיה, שהחלה באותה תקופה (תקופת תלמידי החת"ם סופר) להתגבש כקהילה עצמאית. הוא השתתף בקונגרס שאורגן על ידי השלטונות בשנת 1868, והיה מן הדוגלים בצורך לפרוש מהגוף, שבו היה רוב לנאולוגים. ב-22 בנובמבר 1869, כשהחל הממשל המרכזי ללחוץ על היהודים כולם להשתתף בבחירות ליצירת הארגון הקהילתי הארצי שגובש בקונגרס, יצא כרוז שנוסח על ידו ונחתם על ידי 27 רבנים, והטיל איסור על ההצבעה: המודעה עודנה מצוטטת לעיתים על ידי אנטי-ציוניים המתנגדים לבחירות לכנסת.
מספר תשובות שלו בספרו "מחנה חיים" נוגעים לאיסור להזיז את מקום הבימה בבית הכנסת, פרט קל ערך שנעשה מזוהה עם המחדשים, שכן אלה הציבו את הבימה בקדמת המבנה בדומה לעמדת הדרשן בכנסיות. בתשובה נוספת הוא מחמיר עוד יותר במקום שהמחיצה בין הנשים לגברים אינה מכסה כי אם חלק מגוף הנשים. במקרה כזה הוא אסר להתפלל בבית הכנסת אפילו אם לא ימצא לשואל מקום תפילה בימים נוראים. גישתו בתחום, יחד עם זו של פוסקים אחרים כמהר"ם שיק, נעשתה לבסיס להתנגדות של קהילות יוצאי הונגריה בארצות הברית לקביעות המתירניות של הרב משה פיינשטיין בעניין המחיצה.
בעניין זכויות יוצרים כתב: "... ולדעתי אם אחד מתלבש בתורת חברו ולא אמר בשם אומרו הוא גנב, הגם שזה נהנה וזה לא חסר מכל מקום כיוון שיש הקפדה גזל הוא... והוא הדין בכל איש השולח יד בחכמת תורת חברו אשר זכה בחלקו מן השמיים הוא גזלן גמור".
משפחתו
רבים מבני משפחתו התפרסמו כרבנים בקהילות הונגריה, ובהם מספר אחים שלו. המפורסם שבהם ר' אליעזר זוסמן סופר, מחבר הספר ילקוט אליעזר. מבניו: ר' יעקב שלום - ממלא מקום אביו בבודפשט, ור' יוסף צבי רב קהילת שאמשאן. בהקדמת ספרו של הרב חיים סופר "מחנה חיים", חלק ב: חושן משפט, שיצא לאור בשנת 1875, הזכיר המחבר את חמשת בנותיו ואת בנו שנפטרו בחייו: לאה, שרה, ריזל, רבקה מלכה, צירל בלומה ומאיר שלמה.
מתלמידיו
רבים מגדולי הונגריה בדור שלאחריו היו תלמידיו ובהם:
חיבוריו
הרב חיים סופר חיבר חמישה חיבורים אשר ראו אור בשנים שונות:
Touch (יוניקס)
touch (מאנגלית - "לגעת") היא פקודה במערכת הפעלה דמוית יוניקס היוצרת קבצים וסיפריות במערכת ההפעלה ומאפשרת לעדכן את תאריכי הגישה והיצירה שלהם.
שימוש
השימוש הבסיסי יוצר קובץ אם הקובץ לא קיים עדיין. אם הוא קיים: מעדכן את זמן העריכה שלו לזמן הנוכחי.
יצירת קובץ באמצעות פקודת, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן:
ניתן לשלב ערכים נוספים:
חברת הנפט של בחריין
חברת הנפט של בחריין (בערבית: شركة نفط البحرين; באנגלית: Bahrain Petroleum Company) היא חברת הנפט הלאומית של בחריין.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר עוואלי, בחריין והיא פועלת על ידי ממשלת בחריין.
פטר שטיאסטני
פטר שטיאסטני (בסלובקית: Peter Šťastný, מוכר בצפון אמריקה כפיטר סטאסטני; נולד ב-18 בספטמבר 1956 בברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה - כיום בסלובקיה) הוא שחקן הוקי קרח סלובקי-קנדי מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ מרכזי, הנחשב בעיני רבים לגדול שחקני סלובקיה בכל הזמנים.
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1929 על ידי חברת סטנדרט אויל (Standard Oil Company) מקליפורניה במטרה למצוא נפט בבחריין.
פטר שטיאסטני
קריירה
לאחר שהחל את קריירת הבוגרים של בסלובן ברטיסלאבה וכיכב בנבחרת צ'כוסלובקיה, הדהים שטיאסטני את עולם ההוקי קרח כשערק ב-1980 לקנדה, יחד עם אחיו אנטון, כדי לשחק ב-NHL. אח שלישי, מריאן, ערק אף הוא והצטרף אל השניים כעבור שנה.
שטיסאטני שיחק ב-NHL במשך 15 עונות, כשאת מיטב שנותיו עשה בקוויבק נורדיקס יחד עם שני אחיו. הוא היה המבקיע השני בטיבו ב-NHL בשנות ה-80, כאשר רק וויין גרצקי דורג לפניו ברשימת המבקיעים באותו עשור.
בזירה הבינלאומית זכה שטיאסטני עם נבחרת צ'כוסלובקיה פעמיים באליפות העולם והגיע עוד פעמיים למדליית כסף. לאחר שקיבל אזרחות קנדית עבר לשחק בנבחרת קנדה וזכה איתה בגביע קנדה, ולאחר נפילת מסך הברזל חזר לשחק עבור סלובקיה באולימפיאדת לילהאמר (1994).
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
בשנת 1932, גילתה את שדה הנפט הראשון שלה והחלה להקים בתי זיקוק.
פטר שטיאסטני
קריירה
שטיאסטני התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1998.
לאחר פרישתו פנה לפוליטיקה, ובין 2004 ל-2014 היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם סלובקיה.
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
בשנת 1936, ייצאה המדינה כ-10,000 חביות נפט ביום.
בשנת 1960, ממשלת בחריין רכשה כ-60 אחוזים ממניות החברה.
פטר שטיאסטני
סלובן ברטיסלאבה
פטר שטיאסטני החל את קריירת הבוגרים שלו בסלובן ברטיסלאבה, ויחד עם אחיו הבוגר מריאן ואחיו הצעיר אנטון הרכיבו השלושה קו התקפה ראשון מצליח עבור המועדון. בעונת 1978/79 הצליחה סלובן, בכיכובם של שלושת האחים, לשבור את ההגמוניה של המועדונים הצ'כים בליגה הצ'כוסלובקית ולזכות באליפות.
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
בשנת 1978, הולאמה תעשיית הנפט וחברת הנפט של בחריין קיבלה את השליטה המלאה על תעשייה זו.
פטר שטיאסטני
סלובן ברטיסלאבה
סלובן איבדה את תוארה עונה אחת מאוחר יותר, אולם פטר שטיאסטני זכה בה בתואר "מקל הזהב" - שחקן השנה בצ'כוסלובקיה.
העריקה והשנים בקוויבק נורדיקס
באוגוסט 1980 קיבל שטיאסטני, יחד עם אחיו אנטון, החלטה דרמטית - לערוק למערב כדי להעניק חיים טובים יותר לעצמם ולמשפחותיהם, ולשחק ב-NHL. השניים הוברחו בדרך היבשה לאוסטריה. עריקתם של השניים, בעיקר של פטר שנחשב כבר לכוכב הגדול של נבחרת צ'כוסלובקיה ואחד החלוצים הטובים בעולם, הכתה את עולם ההוקי קרח בהלם.
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
בשנת 1980, נרכשו כל מניות החברה על ידי הממשלה.
פטר שטיאסטני
העריקה והשנים בקוויבק נורדיקס
בואם של האחים ובעיקר של פטר שינה את פני הקבוצה. פטר סיים את עונתו הראשונה עם 39 שערים ו-70 אסיסטים, ובסך הכל 109 נקודות - שיא NHL לרוקי, שהחזיק מעמד 12 שנה. יכולתו המשכנעת זיכתה אותו בגביע קאלדר - גביע רוקי השנה ב-NHL, וסייעה לנורדיקס לעלות לראשונה לפלייאוף ה-NHL, שם נוצחו בסיבוב הראשון. 70 האסיסטים שלו באותה עונה הם עדיין שיא NHL לרוקי (הושווה מאז בידי שחקן נוסף).
חברת הנפט של בחריין
היסטוריה
בשנת 2019, החלו עבודות לשדרוג בתי הזיקוק במטרה להגדיל את הקיבלות ל-380 אלף חוויות ביום.
פטר שטיאסטני
העריקה והשנים בקוויבק נורדיקס
עריקתם של פטר ואנטון למערב עצרה את הקריירה המוצלחת של האח הבוגר מריאן, שהושעה מכל פעילות בצ'כוסלובקיה. תגובתו לא איחרה לבוא, ובקיץ 1981 ערק גם הוא והצטרף לשני אחיו במדי הנורדיקס.
פטר שטיאסטני המשיך להיות אחד הכוכבים המובילים של הקבוצה, עם יכולת הבקעה גבוהה ויציבה לאורך מרבית שנות ה-80, ונוכחותו הפכה את הנורדיקס לשוכנת קבע בפלייאוף לאורך העשור. בעונת 1981/82 הוביל שטיאסטני, עם הכוכב הקנדי מישל גולה, את הנורדיקס להישגם הטוב ביותר - מעבר של שני סיבובי פלייאוף, אחד מהם על מי שהפכה ליריבתם המושבעת, מונטריאול קנדיאנס. רק בגמר החטיבתי נעצרו שטיאסטני והנורדיקס.
שטיאסטני לא נרתע גם מקטטות, ובאחת מהן, בעונת 1983/84, השתתף בקטטה המונית במשחק פלייאוף בין הנורדיקס והקנדיאנס. מאחר שהמשחק שוחק ביום שישי הטוב, כונתה הקטטה "טבח יום שישי הטוב". שטיאסטני הורחק עם עוד שחקנים בעקבות הקטטה, והקנדיאנס הדיחו את הנורדיקס.
עונה אחת לאחר מכן נקם שטיאסטני בקנדיאנס, כאשר סדרת הפלייאוף בין הקבוצות בסיבוב השני הגיעה למשחק שביעי ומכריע ששוחק ב"מונטריאול פורום", ביתם של הקנדיאנס. שטיאסטני הכריע את הסדרה בשער ניצחון דרמטי בהארכה, והביא את הנורדיקס להשוואת ההישג הטוב ביותר שלהם - הגעה לגמר החטיבתי.
בעונת 1985/86 הוביל שטיאסטני, עם 122 נקודות, את הנורדיקס לאליפות הבית שלהם, "בית אדמס", בפעם הראשונה - אולם הנורדיקס הופתעו בסיבוב הראשון של הפלייאוף והודחו.
העונה הבאה, 1986/87 הייתה החלשה ביותר של שטיאסטני במדי הנורדיקס. הוא סיים אותה עם 77 נקודות בלבד ובפעם הראשונה ירד מ-100 נקודות בעונה הרגילה. הנורדיקס עלו בקושי לפלייאוף. בפלייאוף שיפר שטיאסטני משמעותית את יכולתו, אולם הנורדיקס נתקלו שוב ביריבה המושבעת ממונטריאול, והודחו בסיבוב השני.
שטיאסטני שיפר את יכולת ההבקעה שלו בעונת 1987/88, אולם הנורדיקס נחלשו וסיימו אחרונים ב"בית אדמס". שטיאסטני החמיץ את הפלייאוף לראשונה בקריירת ה-NHL שלו. המצב הוחמר עוד עונה לאחר מכן, כאשר שטיאסטני הידרדר ביכולתו והנורדיקס הפכו לקבוצה הגרועה בליגה.
לקראת סיום עונת 1989/90, כאשר היה ברור שגם בה יחמיצו הנורדיקס את הפלייאוף, הועבר שטיאסטני לניו ג'רזי דווילס כדי לעזור לה במירוץ הפלייאוף שלה. הוא סיים את שנות ה-80 כמבקיע השני בטיבו ב-NHL באותו עשור, כאשר רק ויין גרצקי דורג לפניו.
בזירה הבינלאומית
שטיאסטני הופיע לראשונה בזירה הבינלאומית באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקנדה ובארצות הברית. הוא סיים כמבקיע המצטיין של נבחרת צ'כוסלובקיה עם 5 נקודות ב-5 משחקים, אולם במשחק האחרון - קרב ישיר על מדליית הארד - לא הצליחה צ'כוסלובקיה לנצח את נבחרת שוודיה. המשחק הסתיים בתיקו והשוודים זכו במדליה.
1976 הייתה שנה עמוסה במיוחד, ומוצלחת מאוד, עבור שטיאסטני בזירה הבינלאומית. הוא החל אותה בהופעה נוספת באליפות העולם עד גיל 20, וזכה במדליה בינלאומית ראשונה - מדליית ארד. בהמשך השנה שיחק שטיאסטני עם הנבחרת הבוגרת של צ'כוסלובקיה באליפות העולם, ויחד עם כל הנבחרת הפיק הופעה משכנעת מאוד עם 9 ניצחונות ותיקו ב-10 משחקים, שהביאו לצ'כוסלובקיה זכייה באליפות בפער ניכר מיריבתה המושבעת, ברית המועצות. בקיץ, במהדורה הראשונה של גביע קנדה, הסתפק שטיאסטני ב-4 אסיסטים בלבד ולא כבש שערים, אולם הגיע עם צ'כוסלובקיה לסדרת הגמר בה נוצחה ב-2 משחקים על ידי נבחרת קנדה.
ב-1977 שמרה צ'כוסלובקיה עם שטיאסטני על התואר העולמי. שטיאסטני כבש 3 שערים ומסר 5 אסיסטים. שנה לאחר מכן, באליפות שנערכה בפראג, הצטיינה צ'כוסלובקיה בשלבים הראשונים והגיעה עם 9 ניצחונות מ-9 משחקים למשחק המכריע מול ברית המועצות, כשהיא זקוקה לתיקו כדי לזכות באליפות שלישית ברציפות - אולם נוצחה במשחק והפסידה את התואר. שטיאסטני הצטיין באליפות, כבש 5 שערים ומסר 6 אסיסטים. גם באליפות ב-1979 הסתפקו שטיאסטני וחבריו במדליית הכסף.
הופעתו הראשונה של שטיאסטני באולימפיאדה הייתה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980). צ'כוסלובקיה, שהגיעה כמועמדת בכירה למדליה בעקבות הישגיה הקודמים בזירה העולמית, ספגה תבוסה קשה ומפתיעה בבית המוקדם מידי נבחרת ארצות הברית, החמיצה את העלייה לבית הגמר של הטורניר והסתפקה במקום החמישי המאכזב. אף על פי ששטיאסטני הצטיין באופן אישי בטורניר - 7 שערים ו-7 אסיסטים ב-6 משחקים בלבד - ספג, כמו הנבחרת כולה, ביקורת קשה על הכישלון.
זו הייתה הופעתו האחרונה של שטיאסטני במדי צ'כוסלובקיה במסגרת רשמית. בקיץ של אותה שנה ערק למערב.
זו הייתה הופעתו היחידה של שטיאסטני במדי קנדה, ועד סמוך לפרישתו נעדר מהזירה הבינלאומית.
לאחר פיצולה של צ'כוסלובקיה, וכשהוא לקראת סיום הקריירה שלו, חזר שטיאסטני להופיע בזירה הבינלאומית במדי סלובקיה באולימפיאדת לילהאמר (1994) - הופעתה הראשונה של סלובקיה כמדינה עצמאית במסגרת רשמית של ההוקי קרח הבינלאומי. שטיאסטני היה גם נושא הדגל של המשלחת הסלובקית בטקס הפתיחה. הוא הצטיין עם 4 שערים ו-5 אסיסטים וסייע לסלובקיה לסיים שני שלבים ראשונים בטורניר במקום הראשון, אולם ברבע הגמר נוצחה סלובקיה בידי רוסיה והסתפקה במקום השישי.
חיים אישיים
שטיאסטני מעולם לא הסתיר את דעתו על הצעד שעשה עם עריקתו למערב. שנים מאוחר יותר אמר:
שני בניו, שנושאים את שמם בהיגוי הצפון אמריקאי שלו ("סטאסטני") הפכו גם הם לשחקני NHL. יאן סטאסטני החל את קריירת ה-NHL שלו באדמונטון אוילרס ולאחר מכן ניהל קריירה ארוכה בליגה הגרמנית. פול סטאסטני היה אחד מכוכביה של קולורדו אוולאנש - הגלגול המאוחר של קוויבק נורדיקס, הקבוצה בה כיכב אביו, ונכון ל-2023 משחק בקרוליינה הוריקנס. פול, שמחזיק גם באזרחות אמריקאית, שיחק בנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ונקובר (2010) וזכה איתה במדליית הכסף.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה עבר שטיאסטני לתפקיד ניהולי בסנט לואיס בלוז, הקבוצה בה סיים את קריירת ה-NHL שלו. הוא שימש כמגלה כישרונות של הקבוצה באירופה עד שנת 2000.
עם סיום תפקידו המקצועי עבר לפעילות עסקנית ופוליטית. הוא שימש מנכ"ל התאחדות ההוקי קרח של סלובקיה עד שנת 2005.
ב-2004 נבחר שטיאסטני כחבר בפרלמנט האירופי מטעם מפלגת האיחוד הנוצרית-דמוקרטית של סלובקיה. הוא שב ונבחר לתפקידו ב-2009. לאחר שהודיע ב-2013 כי הוא שוקל לרוץ לנשיאות סלובקיה, החליט שלא לרוץ לתפקיד, וגם לא הגיש מועמדות לקדנציה נוספת בפרלמנט האירופי. הוא סיים את תפקידו ב-2014.
סטטיסטיקה בקריירת הבוגרים
מקרא: מש - משחקים; שע - שערים; אס - אסיסטים; נק - נקודות; ד"ע - דקות עונש (על הרחקות בשל עבירות).
זאק רוריג
ביוגרפיה
רוריג נולד במונטפליאר, אוהיו לאנדראה ודניאל רוריג. לזאק יש גם אחות צעירה בשם אמילי שנולדה ב-1989. הוא למד בבית ספר לדוגמנות ומשחק בקליבלנד והיה חלק מאיגוד הבינלאומי לדוגמנות ולכישרון שם הוא חתם עם מנהלו האישי המנוח. במהלך נעוריו עבד עם אביו וסבו בבניית מצבות. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שבו הוא היה גם שחקן פוטבול ומתאבק.
קריירה
בשנת 2004 זאק הופיע לראשונה בטלוויזיה כאשר התארח בפרק בסדרה "חוק וסדר". בשנת 2005, החל לשחק את דמותו של קייסי יוז באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" בתפקיד ראשי עד 2007. בשנת 2006, הוא התארח בפרק בקומדיית המצבים "ריבה". לאחר עזיבתו את התוכנית "כשהעולם מסתובב" במאי 2007, הוא החל לשחק באופרת הסבון "לחיות את החיים" בדמותו של האנטר האטווד. הוא עזב את התפקיד שוב מאוחר יותר באותה שנה. בשנת 2008, הוא שיחק בסרט "התנקשות בנשיא בית הספר" והתארח בשישה פרקים בסדרת הדרמה "אורות ליל שישי" בתפקיד קאש הקאובוי.
בשנת 2009 החל לגלם את הדמות של מאט דונובן בסדרת הטלוויזיה המצליחה של רשת The CW, "יומני הערפד", המבוססת על סדרת ספרים באותו שם מאת ליסה ג'יין סמית. רוריג שיחק לכל אורך הסדרה עד לסיומה ב-2017 לאחר 8 עונות. בין היתר גילם את דמות זו גם בסדרות הספין אוף "המקוריים" ו-"מורשות".
בשנת 2017 שיחק בסרט האימה "הצלצול 3" לצד ג'וני גאלקי, והתארח בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות" ברשת פוקס.
בשנת 2019 החל לשחק באחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה של רשת USA Network "נראה אותך" בתור סמל ויל מוסלי.
חיים אישיים
לרוריג ישנה בת, פיונה, שנולדה בינואר 2011. ביוני 2013, הוא פנה לבית המשפט על מנת לדרוש משמורת מלאה על הילדה לאחר שאמה, אלנה טרנר, נכלאה בבית הכלא.
ב-24 במאי 2020 הוא נעצר בגין נהיגה בשכרות במונפלייה שבאוהיו ועלה לדין ב-4 ביוני אותה שנה.
דניאל כהן-שגיא
דניאל כהן שגיא (נולד ב-1943 בעפולה) הוא סופר ומשורר עברי, עיתונאי שדרן ועורך תוכניות רדיו, וחוקר חשיבה אסטרטגית.
ביוגרפיה
כהן שגיא היה עורך ומפיק תוכניות בגלי צה"ל ובערוץ 1 בטלוויזיה. והיה כתב ה"דויטשה צייטונג" בארץ בשנות השבעים. הוא בוגר בית הספר הגבוה לתקשורת באוניברסיטת מינכן, גרמניה, ובוגר "המכון לעתיד אלטרנטיבי" בארצות הברית. בשנות השבעים נעלם מחיי הספרות והתקשורת בארץ, נסע לארצות הברית, ולאחר שהות של שנים בארצות הברית, התמחה בחקר החשיבה האסטרטגית. עוסק מזה רבע מאה שנים בנווט תהליכים אסטרטגיים ובבירור התרבות הארגונית של ארגונים למטרות רווח.
מאז שובו ארצה, 2005, חזר אל הפרוזה העברית. ומאז 2008, פרסם כבר שני רומנים, המתווספים לספרים שפרסם בטרם יציאתו. דניאל כהן שגיא כותב על שנות גידולו ולימודיו בארץ, על חייו במשפחה מאוד מורכבת של יוצרת ומשוררת מצד אחד ואב קשוח תובעני ולא ספרותי כלל מצד שני. סיפורה המיוחד של אמו מלווה אותו בכתיבתו, אף שלא כתב עליה במישרין. בדידותה של נערה עולה מצ'כיה, שירתה הגרמנית, בידודה בקרית ספר, מקס ברוד המסייע ועוד - כל אלה נכרכים ברומנים שלו, אך כאמור לא כתב המפורש על אמו.
בין העורכים שאיתם עבד כהן שגיא חיים פסח ויגאל שוורץ.
CCTV-2
CCTV-2 (עד 24 באוגוסט 2014 נקרא "כלכלה") הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי סיני, המופעל על ידי הטלוויזיה המרכזית של סין. הערוץ מתמקד בכלכלה ועסקים, ובשירותים לאזרח.
היסטוריה
CCTV-2 הושק ב-1973. באותה עת, היה זה הערוץ הראשון בסין ששידר בצבע, ושימש בעיקר למטרות חינוכיות.
ב-1983 הפך הערוץ לערוץ כלכלי, המשדר תוכניות ספורט, חקלאות, ושידורים חוזרים של תוכניות מיתר הערוצים הציבוריים של סין. כמו כן, הערוץ שידר תוכניות רכש ממדינות אחרות; בשנת 1996 הציגו בערוץ סיסמה "מודאגים באשר לכלכלה, למען עתיד טוב יותר".
בשנת 2003 שונה שם הערוץ, והוא הפסיק לשדר תוכניות ספורט, למעט את המשחקים האולימפיים. יתר התוכניות לא הושפעו מהשינוי שנערך.
תכנים מרכזיים
תוכניות המשודרות בערוץ עוסקות בעיקר בנושאים הבאים:
מוחמד נימר אל-הווארי
מוחמד נימר אל-הווארי (בערבית: محمد نمر الهواري; 1908- 11 ביולי 1984) היה מקים ארגון הנג'אדה - ארגון פלסטיני צבאי למחצה שפעל לפני מלחמת העצמאות ובמהלכה. לימים היה שופט בבית המשפט המחוזי בנצרת.
ביוגרפיה
היעד שאליו חתר אל-הווארי היה הקמת מדינה ערבית גדולה בכל האזור, שבה יינתן מעמד מוגן ליהודים, שאת מפעלם העריך.
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה הלאומנית בהנהגת משפחת חוסייני. אל-הווארי עמד בקשרים עם שירות הידיעות של ההגנה ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. מסמכים מציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית. לפי טענתו לאחר המלחמה, הוא צפה מראש כי ההנהגה הפלסטינית תוביל את הערבים לתבוסה מול היהודים, המאורגנים טוב יותר, והעריך כי גם הסיוע ממדינות ערב לא ימנע זאת. אל-הווארי היה ממייסדי ארגון הנג'אדה ושימש סגן מפקד הארגון.
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד. עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
אחרי כניעתה של יפו במאי 1948, עבר אל-הווארי לעבר-הירדן, ופתח בעמאן משרד לגיוס מחודש של פליטים לנג'אדה - מאמצים אלו לא נשאו פרי. ב־1949 הוא ניסה לארגן נציגות של פליטים להופעה לפני ועידת לוזאן - ועדת הפיוס של האו"ם לענייני ארץ ישראל. אל-הווארי נשלח ללוזאן מטעם מלך עבר הירדן, אבל בהמשך ניסה ליצור קשר ישיר עם הנציגים הישראלים, כמייצגם של הפליטים. בינואר 1950, ביוזמת פלמון והסכמת דוד בן-גוריון הותר לאל-הווארי לחזור לארץ, במטרה להקים מפלגה שתתחרה במפלגה הקומוניסטית הישראלית על קולות אזרחי ישראל הערביים. היוזמה נכשלה לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הישראלית ארגנה הפגנות נגדו, ואל-הווארי התיישב בנצרת והחל לעבוד כעורך-דין. בין היתר ייצג את עקורי הכפר איקרית ועתר נגד הפקעת קרקעות מערביי נצרת. הוא המשיך לקדם יוזמה לחזרת חלק ניכר מהפליטים לתחומי ישראל ומתן פיצוי כספי לאחרים.
הקומוניסטים הערבים יצאו נגד חזרתו של הווארי, טענו כי ארגון הנוער שהקים היה פשיסטי והאשימו אותו בחבירה למופתי אל-חוסייני ובהסתה גזענית נגד היהודים.
עם הקמתו של בית משפט מחוזי בנצרת בשנת 1968 מונה אל-הווארי לאחד משלושת השופטים בו, וכיהן בו עד פרישתו ב-1978. היה חבר בוועדה לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא ב-1969.
בשנת 1955 פרסם ספר שדן בסיבות לתבוסת הערבים במלחמת העצמאות, בספר מתח ביקורת קשה על המנהיגות הפלסטינית והערבית והאשים אותן בהשתת אסון על האוכלוסייה הפלסטינית.
נאמני תורה ועבודה
נאמני תורה ועבודה היא תנועה אורתודוקסית-מודרנית ציונית שמטרתה המוצהרת היא קידום תפיסת "תורה ועבודה" וערכי יהדות ליברלית, ציונית ומוסרית בציבור הדתי ובחברה הישראלית.
שם התנועה נגזר מהסיסמה "תורה ועבודה", שליוותה את תנועת בני עקיבא מראשית דרכה.
יושב ראש התנועה הוא אסף בנמלך, נשיא התנועה הוא הרב ד"ר רונן לוביץ ומנכ"ל התנועה הוא שמואל שטח. יושבי ראש התנועה הקודמים הם יחזקאל כהן, אורה כהן, מאיר רוט, משה טור פז, שרגא בר און, יונתן בן הרא"ש, תהלה פרידמן וחנן מנדל.
הקמה
התנועה הוקמה בשנת 1978 על ידי קבוצת אישים בראשות ד"ר יחזקאל כהן, אשר לדבריהם חשו כי החברה הדתית מקצינה ומתחרדת. מגמתם המוצהרת של המייסדים הייתה להקים תנועה רעיונית חברתית שתקדם סדר יום ליברלי החוזר לערכים הקלאסיים של ציונות דתית.
המניפסט של התנועה הגדיר את משמעות שמה:
מקימי התנועה ראו ברב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת "המזרחי", אב רוחני ובדרכו ביקשו ללכת. גם הרב חיים הירשנזון, אף הוא מרבני "המזרחי", אומץ כאחד מאבות התנועה, בשל עמדותיו הלא שגרתיות בסוגיות של דת ומדינה ודרכו הליברלית בפסיקת הלכה.
יעדים
התנועה דוגלת בערכים פמיניסטיים ותומכת בהשתלבות נשים בלימוד התורה ובפולחן הדתי. בתחום החינוך, מטרת התנועה לקדם פלורליזם בחברה הדתית ולהגביר את מידת השותפות של החברה הדתית והחרדית במדינת ישראל. כמו כן, התנועה דוגלת בשילוב משמעותי של לימודי חול ולימודים הומניים לצד לימודי קודש מעמיקים, שילוב מגדרי בבתי ספר יסודיים ובתנועות הנוער וכן חינוך לחשיבה עצמאית.
בנושא דת ומדינה, התנועה דוגלת בדמוקרטיזציה של שירותי הדת באמצעות שיתוף הציבור, ביזור סמכויות והחלת שקיפות.
פעילות
רוב הפעילות של נאמני תורה ועבודה היא פעילות הסברתית במטרה להשפיע על השיח הציבורי. פעילות זו מתקיימת באמצעות פרסומים כמו חוברות לנוער, כתב עת, ניירות עמדה, כנסים, סימפוזיונים, ערבי ושבתות עיון, פרסומים בתקשורת ועבודה לוביסטית ומשפטית. התנועה מפעילה מיזמי מחקר על מנת להציע פתרונות לשאלות המעסיקות את הציונות הדתית, כדוגמת הפרדה מגדרית.
הוצאה לאור
התנועה הוציאה לאור עשרות פרסומים, בעיקר ניירות עמדה וקובצי מאמרים. בשנים 1990–1998 הוציאה התנועה את כתב העת גיליון. ביטאונה הנוכחי, שהחל לצאת ב-1998, הוא דעות.
התנועה הוציאה חוברות המיועדות לחניכים ולמדריכים בתנועות הנוער בנושאים כגון: היחס ללימודי חול, גיוס נשים לצה"ל, תלמוד תורה ושירות צבאי, היחס לרבנים ועוד. בשנת 2010 החל מיזם עצ"ה לדרך, שבמסגרתו יוצאות לאור חוברות שבכל אחת מהן נסקר נושא על ידי דמות רבנית, מנקודת מבט הלכתית ומחשבתית, ומוצע מערך פעילות בתנועות הנוער. נכון לתחילת 2017 יצאו לאור שמונה חוברות,. המיזם מתבצע בשיתוף תנועת הקיבוץ הדתי ומדרשת תורה ועבודה.
פעילות לצעירים
בשנת 2010 הקימה התנועה את "עת לעשייה" - צעירי נאמני תורה ועבודה. תנועת הצעירים הוציאה לאור עלון שבת דו שבועי בשם "עת לדרוש". "עת לעשייה" מקיימת כנסים וערבי עיון כמו התנועה האם, המיועדים לקהלי יעד צעירים יותר. התנועה מפעילה את "תאי נת"ע", תאי סטודנטים במספר אוניברסיטאות. בשנת 2019 הקימה התנועה את "חדר השאלות לנוער" אשר מהווה פלטפורמה לתשובות של רבנים ורבניות לשאלות בנושאי אמונה ויהדות.
התנועה מקיימת קשר רעיוני וארגוני עם תנועת הקיבוץ הדתי ועם מרכז יעקב הרצוג המשמש כמו"ל משותף לביטאונה "דעות".
סוגיות ציבוריות
תנועת נאמני תורה ועבודה תמכה בגיוס נשים לצה"ל, במסגרת מאבק ציבורי שהוביל יו"ר התנועה, יחזקאל כהן, בשנות ה-80. בכך הייתה התנועה לגוף הדתי היחיד, מלבד הקיבוץ הדתי, שראה בחיוב גיוס נשים דתיות לצה"ל. התנועה התנגדה לסרבנות לגיוס ופעלה באמצעות עמותת בת שהקים משה טור-פז בשם "יום פקודה", כדי לפעול נגד סירוב פקודה.
התנועה פרצה בכמה מקרים את גבול השיח ההלכתי המקובל, למשל כשדנה בביטאונה "דעות" בתופעת קיום יחסי מין לפני החתונה במגזר הדתי, או כשפרסמה מאמרים המתייחסים בחיוב מסוים להומוסקסואליות בציבור הדתי. התנועה הייתה הגוף הדתי היחיד שהסתייג מהמאבק נגד קיום מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2006.
בשנת 2009 (התשס"ט) הכריזו הארגונים נאמני תורה ועבודה, בת קול וקולך על פסח שני כ"יום הסובלנות הדתית", מתוך הדגשת חובת המיעוט לזעוק "למה ניגרע". האירוע מצוין מדי שנה בערב עיון בירושלים בנושא הסובלנות וקבלת האחר בחברה הדתית.
החל משנת 2017 התחילה בקמפיין להפרטת מערכת הכשרות הממלכתית, אולם לא הציגה נתונים מוחלטים לגבי יעילות ההפרטה.
התנועה סופגת ביקורת מחוגים שמרניים בציונות הדתית, המתארים אותה כליברלית יתר על המידה ואף כחורגת מגבולות האורתודוקסיה. היא ספגה ביקורת גם על קבלת כספים מהקרן החדשה לישראל.
בפברואר 2022 התנועה התייחסה בחיוב לנישואים אזרחיים בישראל: "מברכים על ההחלטה לבחון מחדש את הסטטוס קוו הקיים בתחום הנישואין, כאשר לדעתנו ראוי להסדיר זאת במסגרת החוק בישראל ולא דרך קונסוליות זרות".
תקציב ומימון
התנועה פועלת כעמותה ומועסקים בה כשנים עשר עובדים. בשנת 2021 תקציבה השנתי היה כ-2,275,186 אלף ש"ח . פעילותה ממומנת על ידי תרומות מקרנות יהודיות, פדרציות יהודיות מארצות הברית, חברי חוג הידידים, דמי חבר של חברי התנועה וכן במעט על ידי משרד התרבות.
בפברואר 2020 פורסם כי הנהלת התנועה החליטה להפסיק את המימון מהקרן החדשה לישראל.
קייט מוס
קייט מוס (באנגלית: Kate Moss; נולדה ב-16 בינואר 1974), היא דוגמנית-על אנגליה הידועה בעיקר בשל גופה הדקיק.
שנותיה הראשונות
בצעירותה למדה בבית הספר היסודי "ריג'וויי", ובתיכון "רידלסדאון".
קריירה
מוס החלה לדגמן בגיל 14, עבור סוכנות הדוגמניות שרה דוקס, והתפרסמה כשצולמה בשחור-לבן עבור הירחון "The Face" בגיל 15. מוס הייתה שונה מהדוגמניות המובילות באותה תקופה, כמו סינדי קרופורד, קלאודיה שיפר ונעמי קמפבל, בכך שלא הייתה גבוהה וגופה לא היה מעוגל כמקובל באותה תקופה.
בשנת 1999 מוס דורגה על ידי הירחון "מקסים" במקום התשיעי במצעד הנשים הסקסיות ובמקום השמיני בשנת 1995. במצעד דומה בירחון "Celebrity Sleuths" משנת 2004 דורגה במקום השמיני. במרץ 2007 זכתה בפרס "האשה הכי סקסית" של NME.
בשנת 2007 הופיעה בפעם הראשונה ברשימת הנשים העשירות ביותר בבריטניה של מגזין "Sunday Times", בו דורגה במקום ה-99 עם הון של 45 מיליון ליש"ט.
בשנה שקדמה ליולי 2007 הרוויחה מוס 9 מיליון דולר, והמגזין פורבס דירג אותה במקום השני ברשימת הדוגמניות המרוויחות ביותר.
סגנון
מוס הובילה את ה"הרואין שיק" בשנת 1993 בקמפיין של קלווין קליין, כולל תמונת עירום לבושם "אובססיה". תמונות שלה ושל דוגמניות דומות הובילו לביקורת מאת נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון שהתבטא נגד ההרואין שיק. מוס נעשתה למהפכנית בתחום תעשיית האופנה ושינתה את המוסכמות לגבי גוף אידיאלי וגובה לתצוגות אופנה. בתחילת שנות ה-2000 דגמנה בתצוגות אופנה.
מעצבת אופנה
ב-1 במאי 2007 קולקציה שעוצבה על ידי מוס הופצה ברשת החנויות "טופשופ" והגיעה בתפוצה קטנה גם לישראל. טופשופ דיווחו ששילמו למוס 3 מיליון ליש"ט עבור הקולקציה. הקולקציה כללה 50 פריטים וביניהם בגדים, תיקים, נעליים וחגורות במחירים בין 12 ליש"ט ועד 150 ליש"ט. מוס עיצבה גם קולקציית הלבשה תחתונה לטופשופ שהופצה ברשת החנויות "טופשופ" ב-25 באוקטובר 2007.
עבודת צדקה
מוס תומכת באגודות שונות למחקר הסרטן. ב-1990 היא הופיעה בקמפיין לחולצות של אגודה למחקר סרטן השד, וב-2007 עיצבה קמע לשרשרת כדי לסייע לעמותת חקר הסרטן בבריטניה.
שערוריית הקוקאין
ב-15 בספטמבר 2005 חשף ה"דיילי מירור" סרטון אשר בו נראית מוס מסניפה קוקאין. עקב חשיפת הסרטון החליטו מספר חברות אופנה מובילות למשוך את החוזים שנחתמו עמה. בין החברות היו שאנל, H&M ובורברי. במקביל הגישה מוס תביעה נגד העיתון וזכתה.
חיים אישיים
לאחר מספר מערכות יחסים עם ידוענים כמו מריו סונרטי וג'וני דפ, נכנסה מוס להריון מבן זוגה לשעבר ג'פרסון האק. ב-29 בספטמבר 2002 נולדה בתם, ליילה גרייס מוס.
זמן לא רב קודם ללידת בתה נפרדה מוס מג'פרסון האק. לאחר מכן הייתה במערכת יחסים ארוכה עם הזמר פיט דוהרטי, סולן הליברטינז. דוהרטי תכנן להתחתן עם מוס בקיץ 2007, אך ביולי 2007 הם נפרדו.
כיום מוס מתגוררת בלונדון עם בתה. ביולי 2011 התחתנה עם ג'יימי הינס, גיטריסט להקת "הקילז". הם התגרשו בשנת 2015.
מוס היא הסנדקית של הדוגמנית והשחקנית איריס לאו בתו של השחקן ג'וד לאו.
דולי דה לאון
דולי ארנשו דה לאון (באנגלית: Dolly Earnshaw de Leon, נולדה ב־1968 או ב־1969) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון פיליפינית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסרטים "פסק דין", "היסטוריה ני הא" ובסרט שהביא לה הכרה בין־לאומית "משולש העצבות" זוכה דקל הזהב. על הופעתה במשולש העצבות, היא הפכה לשחקנית הפיליפינית הראשונה שהייתה מועמדת בטקס פרסי BAFTA ובפרס גלובוס הזהב.
דה ליאון היא זוכת פרס FAMAS (האוסקר הפיליפיני) ופרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
היא שחקנית תיאטרון מנוסה שהשתתפה ביותר מ-30 הפקות בימתיות וזכתה בפרסים רבים על הופעותיה. בשנת 2023, ווג הבריטי ציין את דה לאון בין "30 הכוכבים המפורסמים בעולם".
ביוגרפיה וקריירה
דולי דה לאון נולדה וגדלה במנילה, בירת הפיליפינים, להורים עם שורשים מאילוקוס וויסאיאס שבפיליפינים. היא למדה באוניברסיטת הפיליפינים, שם חונכה על ידי האמן הלאומי המנוח לתיאטרון טוני מבסה, וסיימה עם תואר ראשון בתיאטרון ב-1995. לאחר מכן היא החלה לשחק באופרות סבון, ואז עברה לקולנוע. הקרדיט הראשון שלה לסרט היה ב- Shake, Rattle, and Roll III ב-1991. בראיון ל"וראייטי" תיארה דה לאון את התיאטרון כ"אהבתה הראשונה".
במשך עשרות שנים, דה לאון שיחקה במספר תפקידים, בעיקר בפיליפינים. היא עבדה עם במאים פיליפינים ידועים, כולל לאב דיאז, אריק מאטי ואנטואנט ג'אדונה.
בשנת 2018, היא עברה אודישן ללא סוכן וקיבלה תפקיד בסרט הבין־לאומי משולש העצבות, שכתב וביים רובן אוסטלונד. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2022, שם זכה בפרס דקל הזהב. תפקידה, אותו תיאר וראייטי כ"כזה שגונב את ההצגה", נחשב באופן נרחב כתפקיד הפריצה שלה, מקומית ובין־לאומית, ותואר על ידי דדליין כ"משהו שהיה צריך לקרות מזמן". דה לאון חתמה כתוצאה מכך עם Fusion Entertainment לניהול בכל התחומים, כמו גם עם סוכנות גרש.
מיינרד
מיינרד הוא שם פרטי ושם משפחה, ושמם של מספר מקומות ישוב בארצות הברית. {{פירושונים|
ראו גם
}}
חסידתיים
חסידתיים (שם מדעי: Ciconiidae), היא משפחת עופות בסדרת החסידאים.
לירוי וסטיץ'
לירוי וסטיץ' (באנגלית: Leroy & Stitch) הוא סרט טלוויזיה מונפש אמריקאי, מסוגת קומדיה ומדע בדיוני, אשר לוקח חלק בזיכיון "לילו וסטיץ'" שבבעלות חברת וולט דיסני. הסרט בוים ונכתב על ידי רוברטס גאנווי, יחד עם ביומו של טוני קרייג וכתיבתו של ג'ס וינפילד, שגם הפיק את הסרט בשיתוף איגור חייט. הסרט נערך על ידי טוני מיזגלסקי, הולחן על ידי ג'יי. איי. סי. רדפורד וחברות ההפקה שלו הן Walt Disney Pictures ו-Walt Disney Television Animation.
עלילת הסרט משמשת כסיום לקו העלילה המקורי והראשי של הזיכיון, כאשר אחריו רוב המדיות שהופקו משמשות לו כספין אוף. אירועי הסרט מתרחשים לאחר ההפקות "לילו וסטיץ'", "סטיץ': הסרט", "לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ'" ו"לילו וסטיץ': הסדרה", כשהם עוקבים אחר לילו, סטיץ', ג'ומבה ופליקלי שמתמודדים מול אויב חדש - ניסוי גנטי בשם לירוי שנוצר עקב איומיו של האמסטרוויל ששוחר מהכלא.
שידור הבכורה של הסרט היה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-23 ביוני 2006, כאשר ארבעה ימים לאחר מכן, ב-27 ביוני, הוא הופץ ב-DVD לשימוש בצפייה ביתית. אורך הסרט הוא כ-72 דקות. הסרט זכה לביקורות מעורבות והיה מועמד בשנת 2007 ל-Golden Reel Award for Outstanding Achievement in Sound Editing – Sound Effects, Foley, Music, Dialogue and ADR for Non-Theatrical Animated Long Form Broadcast Media על ידי Motion Picture Sound Editors, כאשר הוא הפסיד לסרט "השועל והכלבלב 2".
עלילה
לאחר אירועי "לילו וסטיץ': הסדרה", בה לילו, סטיץ', ג'ומבה ופליקלי לכדו את כל הניסויים הגנטיים בכדור הארץ והפכו אותם לטובים, הגיבורים מסיימים את משימתם וזוכים לכבוד על ידי המועצה הגלקטית. כפרס על השלמת משימתם, לג'ומבה מוצע לקבל בחזרה את המפתח המוחרם למעבדה שלו, לפליקלי מוצע לקבל קתדרה ללימודי כדור הארץ ב-ק.ק.ל.ג (קולג' קהילתי ללימודים גלקטיים), לסטיץ' מוצע לקבל תפקיד קפטן של הצי הגלקטי ופיקוד על חללית הדגם החדשה שלו ה-ח.א.ג 9000 (חללית אדומה גדולה 9000) וללילו מוצע להיות שגרירת המועצה הגלקטית בכדור הארץ ולחזור לביתה בקאואיי על מנת להשגיח על כל הניסויים.
אם הארבעה יסכימו לקבל את הפרסים הם ייאלצו להיפרד, לכן הם מחליטים לסרב להם. בהמשך לילו שמה לב שחבריה עצובים על הסירוב, ולכן, בהצעתה של אחותה הגדולה נאני, היא מבינה שצריך להיפרד והחברים לוקחים את הפרסים, כאשר לפני הפרידה לילו הביאה לכל אחד מזכרת ממנה - לג'ומבה היא הביאה את התקליט האהוב עליה של אלביס פרסלי, לפליקלי היא מביאה אבן קטנה שתשמש כ"משקולת נייר סתמית מכוכב אחר" ולסטיץ' היא מביאה שרשרת עם תליון של קו טיקי, אלת הכוח.
בספינתו, מחליט גאנטו שמאחר שנכשל במשימתו ללכוד את הניסויים, למעט 625, הוא צריך לשחרר את דוקטור האמסטרוויל מהכלא. הוא לוקח מעבורת חלל ומשחרר את האמסטרוויל מהכלא, בעוד שהוא משאיר את ניסוי 625 לבד. לבינתיים, בזמן שהם נהנים מהפרסים שלהם, החבורה מתחילה להרגיש עצובה בשל הפרידה. ג'ומבה מחליט להאזין לתקליט שקיבל מלילו, כאשר הוא שומע את השיר "I'm So Lonesome I Could Cry", שלפתע האמסטרוויל וגאנטו פורצים למעבדה שלו ומאלצים אותו ליצור אח תאום מרושע לסטיץ', אותו הם מכנים לירוי. בזמן שג'ומבה יצר אותו הוא נאלץ לריב עם פליקלי עקב איומו של האמסטרוויל.