cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישל רודריגז
ביוגרפיה
נולדה בשם מאיטה מישל רודריגז נולדה בסן אנטוניו, טקסס שבארצות הברית כבתם של כרמן מילאדי פארד, מהגרת מהרפובליקה הדומיניקנית, ורפאל רודריגז, יליד פוארטו ריקו וחייל לשעבר בצבא ארצות הברית. רודריגז עברה לרפובליקה הדומיניקנית עם אמה כשהייתה בת שמונה, והתגוררה שם עד גיל 11. מאוחר יותר, היא עברה לפוארטו ריקו עד גיל 17, ולבסוף התיישבה בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. סבתה מצד אמה גם גידלה אותה על ערכי עדי יהוה (דת אמה), אם כי מאז נטשה את האמונה. יש לה עשרה אחים ואחיות-למחצה.
רודריגז נשרה מהלימודים בתיכון אך הצליחה לעבור את מבחני ה-GED, בחינות המקבילות ל"בוגר תיכון". בסך הכל היא גורשה מחמישה בתי ספר. רודריגז למדה תקופה קצרה בבית ספר למסחר לפני שהתמקדה במשחק בהוליווד.
קריירה
לאחר שנתקלה במודעה לשיחת ליהוק פתוחה והשתתפה באודישן הראשון שלה, רודריגז הביסה 350 מועמדות אחרים לזכות בתפקיד הראשון שלה בסרט העצמאי דל התקציב "אגרוף של אישה" משנת 2000. הופעתה של רודריגז בתפקיד דיאנה גוזמן, נערה אגרסיבית מבית בעייתי המנסה להפוך למתאגרפת מקצועית, זכה לביקורות חיוביות ושליליות כאחד. למרות הערכות שתזכה בפרס האוסקר באותה שנה, רודריגז לא זכתה בו. רודריגז והסרט הצליחו לזכות בפרסים אחרים כמו פרסי פסטיבל קאן ופרסי פסטיבל סאנדנס ורודריגז זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס גות'הם על משחקה.
בעקבות הצלחה זו זכתה רודריגז לשחק בסרטים המצליחים "מהיר ועצבני" (2001) בתפקיד לטי, "האויב שבפנים" (2002) בתפקיד ריין אוקמפו, וכן בתור השוטרת כריס סאנצ'ז בסרט הפעולה "ימ"מ יחידת פריצה" (2003). בשנת 2002 דורגה על ידי מספר מגזינים ידועים כאחת הנשים הסקסיות בעולם. באותה שנה שיחקה בסרט "בלו קראש" בתפקיד הגולשת אדן.
ב-2004 השתתפה רודריגז בדיבוב למשחק "Halo 2" בתור חיילת מארינס. היא גם דיבבה דמות בסדרה "Immortal Grand Prix" של רשת Cartoon Network. מ-2005 עד 2006 היא שיחקה בסדרת הדרמה "אבודים" של רשת ABC בתפקיד השוטרת הקשוחה אנה לוסיה קורטז. בסדרה היא החלה לשחק החל מהפרק האחרון של העונה הראשונה ובמשך רוב העונה השנייה.
בשנת 2008 השתתפה במותחן הפוליטי "קרב בסיאטל" אודות קבוצת מפגינים נגד ארגון הסחר העולמי ב-1999.
בשנת 2009 כיכבה בסרטו שובר הקופות של ג'יימס קמרון "אווטאר" בתפקיד של טרודי צ'אקון, טייסת של חיל הנחתים של ארצות הברית. הסרט הפך לאחד הסרטים המרוויחים ביותר בהיסטוריה ולסרטו המצליח ביותר של רודריגז עד כה. היא שבה עם תפקידה כלטי בסרט "מהיר ועצבני 4" באותה שנה. כמו כן שיחקה בעונה החמישית ובעונה השישית של הסדרה "אבודים".
בשנת 2010 שיחקה בסרטו של רוברט רודריגז "מצ'טה" את תפקידה של "לוס", ושבה לגלם תפקיד זה בסרט "מצ'טה קטלני" ב-2013. עוד ב-2010, שיחק בסרט הדומיניקני העצמאי "Trópico de Sangre" אודותיהן של האחיות מיראבל. בשנת 2011 שיחקה לצד ארון אקהרט בסרט "פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס" שהכניס למעלה מ-200 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם. בשנת 2012 שבה לגלם את הדמות של ריין אקומפו ב-"האויב שבפנים: הגמול"; הסרט החמישי בסדרת סרטי האימה "האויב שבפנים".
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הסוד של מילטון" לצידו של דונלד סאת'רלנד, ושיחקה לצד סיגורני ויבר במותחן הפשע "המשימה" של הבמאי וולטר היל.
בשנת 2021 השתתפה בסרט המותחן "משבר", על רקע מגפת האופיואידים שהתפשטה בארצות הברית והפכה את האומה לתלותית במשככי כאבים. בשנה זו שיחזרה את תפקידה כלטי בסרט "מהיר ועצבני 9"; סרט זה הוא השישי בסדרה "מהיר ועצבני" שרודריגז משתתפת בו, והוא יצא לאקרנים ב-25 ביוני 2021 ברחבי ארצות הברית. בחודש יולי עלתה תוכנית מציאות "Getaway Driver" בערוץ דיסקברי; אותה רודריגז מנחה והיא עוסקת בנהגי מרוצים שמוכיחים שיש להם את הכישורים מאחורי ההגה.
חיים אישיים
בתחילת שנת 2000, קטעה רודריגז את האירוסין עם בן זוגה המוסלמי דאז, בשל התנגדות מצידה לבקשות דתיות שדרש ממנה. ב-2001, על פי הדיווחים, היא יצאה עם כוכב "מהיר ועצבני", וין דיזל.
בשנת 2013, מגזין אנטרטיינמנט ויקלי ציטט אותה אומרת, "בדקתי את שני הכיוונים. אני עושה כרצוני. אני סקרנית מדי מכדי לשבת כאן ולא לנסות כאשר אני יכולה. גברים הם מסקרנים. כמו גם בחורות." כפי שהסבירה למגזין Latina, "אני מזדקנת. בסופו של דבר זה הולך להתקמט ואני לא אוכל להשתמש בזה. רציתי להיות כנה לגבי מי אני ולראות מה קורה." בשנה שלאחר מכן, היא אמרה בראיון שהיא מקווה שמעשיה יעזרו לאחרים במצב דומה: "אולי בכך שאפתח את הפה הגדול והשמן שלי כמו שאני עושה בדרך כלל ואתגבר על מי שאני, אולי זה יכול לעורר מישהו אחר לעשות את אותו הדבר." היא תיארה את עצמה כביסקסואלית בראיון אחר מאוחר יותר באותו חודש: "בי, כן, אני נופלת בקטגוריה B של קהילת הלהט"ב.
בעיות משפטיות
במרץ 2002, רודריגז נעצרה בגין תקיפה לאחר שנקלעה לקטטה עם שותפתה לחדר. מאוחר יותר בוטלו האישומים נגדה, לאחר שהשותפה סירבה להשמיע את ההאשמות בבית המשפט. בנובמבר 2003, רודריגז הוצבה בבית המשפט כדי לעמוד לדין בפני שמונה אישומים, בין היתר בתאונת פגע וברח ונהיגה תחת השפעת אלכוהול. ביוני 2004, היא נכנסה למאסר ל-48 שעות, ביצעה עבודות שירות בחדרי מתים של שני בתי חולים בניו יורק, השלימה תוכנית גמילה מאלכוהול של שלושה חודשים, וקיבלה שלוש שנים על תנאי.
ב-2005, בזמן שהצטלמה ל"אבודים" בהוואי, רודריגז נעצרה על ידי משטרת הונולולו מספר פעמים בגין עבירות מהירות מופרזת, וב-1 בדצמבר נעצרה בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול. באפריל 2006, היא הודתה בהאשמה אחת של נהיגה תחת השפעת אלכוהול, ובחרה לשלם קנס של 500 דולר ולבלות חמישה ימים בכלא.
היא ציינה את המינונים הגבוהים שלה של סטרואידים כחלק מהסיבה להתנהגותה הלא יציבה. מכיוון שהתקרית הייתה הפרה של המאסר על תנאי שלה בלוס אנג'לס, היא נידונה ל-60 ימי מאסר בבית כלא, תוכנית שיקום מאלכוהול של 30 יום ועוד 30 ימי שירות לקהילה, כולל עבודה עם אמהות נגד נהיגה בשכרות. בשל הצפיפות היא שוחררה מהכלא באותו יום שנכנסה.
בספטמבר 2007, רודריגז הפרה לכאורה את תקופת המבחן שלה בכך שלא השלימה את השירות הקהילתי שלה ולא המשיכה בתוכנית השיקום מאלכוהול. ב-10 באוקטובר 2007, לאחר שימוע, היא נידונה ל-180 ימי מאסר בבית כלא לאחר שהסכימה להודות בהפרת המאסר על תנאי. היא הייתה צפויה לבלות את כל תקופת המאסר של 180 יום, אך שוחררה 18 ימים לאחר מכן עקב צפיפות יתר. בינואר 2009 סיימה רודריגז את עבודתה לקהילה.
היפונתרמיה
היפונתרמיה הוא מצב בו רמת הנתרן הנמדדת בדם פחותה מ-135mmol/L. ההיפונתרמיה מיוצגת כחוסר יחסי של נתרן לעומת המים, ולכן ניתן לקבל היפונתרמיה גם כאשר יש עודף של מים ואילו רמת מלחים תקינה. המצב ההפוך נקרא היפרנתרמיה כלומר, מצב בו רמת הנתרן הנמדדת בדם גבוהה מהרמה התקינה.
תמונה קלינית
כאשר ריכוז הנתרן קטן מ 120mmol/L החולה יתלונן על חולשה כללית וכאבי שרירים. כאשר ריכוז הנתרן קטן מ 110mmol/L עלולה להופיע הפרעה בראייה ובריכוז שבין 90-105mmol/L תהיה ירידה ברמת ההכרה של החולה ובהמשך אובדן הכרה ומוות.
סוגים שונים של היפונתרמיה
את ההיפונתרמיה מחלקים לשלושה סוגים לפי האוסמלריות של הגוף. היפונתרמיה עם אוסמולריות נמוכה, hypotonic hyponatremia. היפונתרמיה עם אוסמולריות תקינה isoosmotic hyponatremia והיפונתרמיה עם אוסמולריות גבוהה, hypertonic hyponatremia.
hypotonic hyponatremia
מצב זה יכול להיגרם משתי סיבות: איבוד גדול של מים ושל נתרן, כאשר איבוד הנתרן גדול יחסית מאיבוד המים. הסיבה השנייה היא כתוצאה מעודף מים בגוף, דבר הגורם לדילול של כמות הנתרן ולירידה בריכוזו.
איבוד של נתרן (הסיבה הראשונה) מתרחש בשני מנגנונים שונים: תוך כלייתי וחוץ כלייתי. הדרך לאבחן האם מדובר במנגנון שמקורו בכליה היא על ידי בדיקת ריכוז הנתרן בשתן. אם הריכוז קטן מ 10mmol/L אזי המנגנון הוא חוץ כלייתי. אם ריכוז הנתרן בשתן גדול מ ל20mmol/L אזי אובדן הנתרן הוא דרך הכליה. היפונתרמיה חוץ כלייתית יכול להיות על רקע של הקאות, שלשולים, כוויות ודרמטיטיס. מנגנון כלייתי יכול להגרם כתוצאה משימוש בתרופות משתנות כמו תיאזיד אי ספיקה של בלוטת האדרנל הגורמת לחוסר באלדוסטרון, בססת מטאבולית הגורמת להפרשה מוגברת של ביקרבונט מאחר שהפרשה של ביקרבונט מלווה בהפרשה של נתרן הבססת תגרום להיפונתרמיה. מצבי בצקת, כאשר נפח הדם העורקי נמוך (כמו באי ספיקת לב או בשחמת). במצבים אלו נפח הדם הנמוך יעודד את הכליה להפריש ADH שיגרור צבירת מים, העלאת כמות הנוזל גוררת דילול בכמות הנתרן ולהיפונתרמיה.
היפונתרמיה היפוטונית על רקע של כמות גדולה של מים יכולה להיגרם כתוצאה מכמויות גדולות של לADH. באי ספיקת לב הגוף מפצה על ידי העלאת כמות הנוזלים בגוף, הדבר יכול להוביל להיפונתרמיה היפוטנית. שתיית מים עודפת, מעל ל-20 ליטר ביממה. מצב נדיר הקרוי Polydipsia. מצבי אובדן נוזלים. במצבים אלו, אובדים מים ונתרן באותה כמות, אך עקב שתיית מים חיצונית ללא תוספת מלח, מתקבלת היפונתרמיה. הטיפול במצבים אלו הוא עירוי איזוטוני. יש להיזהר מפני עירוי שכזה במצבים של אובדן נוזלים מהיר, מאחר שהאוסמולריות במוח משתנה לאט יותר ובכניסת נוזלים עלולה להיווצר בצקת מוחית. מצב זה של היפונתרמיה עלול להגרם כתוצאה משתייה של כמויות גדולות של מים בפרק זמן קצר, תוך כדי ביצוע פעילות גופנית אינטנסיבית הגורמת להזעה מוגברת ולאבדן מלחים.
hypertonic hyponatremia
במצב זה ריכוז הנתרן נמוך אך האוסמולריות בדם גבוהה. התופעה מתרחשת במצבים של היפרגלקמיה. כאשר ריכוז הסוכר בדם גבוה מאוד, האוסמולריות עולה. הגוף מנסה להשוות את ריכוז המומסים הגבוה על ידי מעבר של נתרן מהמרווח החוץ תאי אל תוך התאים, כתוצאה מכך יורד ריכוז הנתרן בדם ונגרמת היפונתרמיה. כלל אצבע אומר שעל כל עליה של mmol/L 5.6 גלוקוז בדם תהיה ירידה של mmol/L1.6נתרן בדם.
isosomotic hyponatremia
כל שאר הממיסים הם בריכוז נורמלי, התופעה מתרחשת במקרים של היפרליפדמיה והיפרפרוטאינמיה.
תסמינים
התסמינים של היפונתרמיה כוללים בחילות, הקאות, כאב ראש, בלבול, עייפות, אובדן תיאבון, חוסר מנוחה, חולשת שרירים, התכווצויות, פרכוסים ובמקרים חמורים אף תרדמת.
היפונתרמיה כרונית יכולה לגרום לתשישות, עייפות, תחושה כללית לא טובה, ירידה במצב הרוח ועלולה לגרום לנפילות בקשישים. במצב כרוני מתמשך עלול להופיע אוסטיאופורוזיס על רקע היפונתרמיה כרונית.
קליסטו (ירח)
קליסטו (באנגלית Callisto וביוונית Καλλιστώ) הוא אחד מהירחים של כוכב הלכת צדק. הוא נתגלה על ידי גלילאו גליליי בשנת 1610. זהו הירח השלישי בגודלו במערכת השמש, וקוטרו כ-4,820.6 ק"מ, בערך כקוטרו של כוכב חמה (אך רק שליש ממסתו). הוא השני בגודלו בין הירחים של צדק, לאחר גנימד. הוא קרוי על שמה של קליסטו מהמיתולוגיה היוונית.
קליסטו הוא הלוויין הטבעי השמיני במרחקו מצדק (כ-1,880,000 קילומטר), והרביעי מבין הירחים הגליליאניים במרחקו מצדק; זמן הסיבוב העצמי וזמן ההקפה שלו מתואמים, ולכן צידו האחד פונה באופן קבוע לצדק.
גילוי ושם
קליסטו התגלה על ידי גלילאו גליליי ב-13 בינואר 1610, יחד עם שלושה ירחים נוספים ממערכת צדק: איו, אירופה וגנימד; ארבעת הירחים ידועים כיום בשם "הירחים הגליליאניים".
הוא קרוי על שמה של הנימפה קליסטו מהמיתולוגיה היוונית, אחת המאהבות של זאוס, ומקושרת עם אלת הציד ארטמיס. השם ניתן על ידי סיימון מריוס זמן קצר לאחר שנתגלה הירח, אך זקף אותו לזכות יוהאנס קפלר. השמות לא זכו לפופולריות רבה עד אמצע המאה ה-20; בפרסומים קודמים, ההתייחסות לקליסטו הייתה לרוב בסימון המספרי כפי שהוצג על ידי גלילאו עצמו, Jupiter IV - כלומר, הלוויין הרביעי של צדק, או בשם קליסטן (Callistan) או קליסטואן (Callistoan).
תנועתו
קליסטו הוא החיצוני מבין ארבעת הירחים הגליליאניים; הוא סובב את צדק ממרחק של כ-1,880,000 קילומטר (פי 26.3 מרדיוסו של צדק עצמו). מסלול זה גדול משמעותית ממסלולו של גנימד, הירח הגליליאני הקרוב ביותר לקליסטו, הסובב את צדק במרחק של 1,070,000 ק"מ. כתוצאה ממרחקו של מסלולו, קליסטו אינו חלק מקשר התהודה המסלולית המשפיע על שלושת הירחים האחרים, וההשערה היא שגם בעבר לא היה חלק ממנו.
בדומה לירחים רגילים אחרים, זמן ההקפה שלו מתואם עם מסלולו. משך סיבוב אחד (יממה קליסטונית) הוא כ-16.7 יממות כדור הארץ. מסלולו מעט אקסצנטרי ונטוי, ומשתנים קלות בצורה מחזורית: האקסצנטריות משתנה בין 0.0072 ל-0.0076 והנטייה בין 0.20°–0.60° (לקו המשווה של צדק). השינויים הללו במסלול גורמים לנטיית ציר הסיבוב בין 0.4° ל-1.6°.
בידודו של קליסטו משאר הירחים הגליליאניים גורם לכך שכוחות הגאות הפועלים על פני השטח שלו הם קטנים יותר, ולכך השפעה חשובה על המבנה הפנימי שלו והתפתחותו. מרחקו הגדול מצדק משמעותו גם כי שטף החלקיקים הטעונים המגיע מהמגנטוספירה של צדק קטן יותר, וכך גם הקרינה הנובעת משטף זה משפיעה פחות על פני השטח שלו; לשם השוואה, השטף שמגיע לאירופה גדול פי 300.
הרכב
מהצפיפות הממוצעת של קליסטו, 1.83 גרם לסמ"ק, ניתן לשער כי הוא מורכב מחלקים שווים לערך של סלעים וקרח, בתוספת יסודות נדיפים (קפואים) אחרים דוגמת אמוניה. חלוקת המסה של סוגי הקרח הוא 49%–55%.
ההרכב המדויק של סלעי קליסטו אינו ידוע עדיין, אך מניחים שהוא דומה לסלעים מסוג קונודריטים L/LL, המאופיינים בכמות כללית נמוכה של ברזל, מעט ברזל מתכתי ויותר ברזל מחומצן מאשר בקונודריטים H. יחס המשקל בין הברזל לצורן הוא 0.9:1.3 (לשם השוואה, היחס בשמש הוא 1.8).
האלבדו (היחס בין כמות הקרינה האלקטרומגנטית המוחזרת מגוף או משטח לכמות אשר שפגעה בו) של פני השטח של קליסטו הוא כ-20%. משערים כי הרכב פני השטח דומה מאוד להרכבו הכללי. בחינה ספקטרוסקופית בתחום קרוב לתת-אדום הראתה קווי-בליעה של מים קפואים בתחום של 1.04, 1.25, 1.5, 2.0 ו-3.0 מיקרומטר. חלקו של הקרח בפני השטח של קליסטו מוערך ב-25%–50%.
פני השטח של קליסטו אינם סימטריים: חצי הכדור הפונה עם כיוון התנועה הוא כהה יותר מהשני, מצב הפוך משאר הירחים הגליליאניים. חצי הכדור הפונה לכיוון התנועה עשיר בגופרית דו-חמצנית ואילו השני עשיר בפחמן דו-חמצני. מכתשים רבים כגון לופן (Lofn) עשירים בפחמן דו-חמצני אף הם. בסך הכל, ההרכב הכימי של פני השטח של קליסטו, במיוחד באזורים החשוכים, דומה להרכבם של אסטרואידים מסוג D.
מבנה פנימי
פני השטח של קליסטו נמצאים מעל ליתוספירה קרה, קשיחה ומכוסה קרח, שעוביה בין 80 ל-150 קילומטרים. לאור מחקרים שנערכו על שדות מגנטיים מסביב לצדק וירחיו נטען כי בעומק של 50 עד 200 קילומטרים שוכן אוקיינוס מלוח. התברר כי קליסטו מגיב לשדה הרקע המגנטי של צדק בדומה לכדור מוליך מושלם; כלומר, השדה לא מצליח לחדור לתוך הירח כיוון שככל הנראה יש בו שכבת נוזל בעל מוליכות גבוהה שעוביה הוא לפחות 10 קילומטרים. קיומו של האוקיינוס הוא יותר סביר אם המים מכילים כמות קטנה של אמוניה או חומרים נוגדי קיפאון אחרים, בשיעור של עד 5% ממשקלו.
חקר
המפגשים של גשושיות פיוניר 10 ו-פיוניר 11 עם צדק בתחילת שנות ה-70 תרמו מידע נוסף מועט על המידע שהיה כבר בידי מדענים. הפריצה האמיתית התרחשה מאוחר יותר, ממדידות שהתקבלו מוויאג'ר 1 ו-2, בשנים 1979–1980. הגשושיות צילמו תמונות של יותר ממחצית שטח פניו של קליסטו, ברזולוציה של 1–2 קילומטר, ומדדו את הטמפרטורה, המסה והצורה.
הגשושית גלילאו ביצעה מדידות בשנים 1994 עד 2003, בשמונה מפגשים קרובים עם קליסטו, הקרוב מביניהם היה ב-2001 ובו הגיעה למרחק של 138 קילומטר בלבד מפני השטח של הירח. היא השלימה את צילום פני השטח שלו, ברזולוציה שהגיעה עד 15 מטר בחלק מהאזורים.
בשנת 2000 ביצעה החללית קאסיני מדידות ספקטרליות של הירחים הגליליאניים וקליסטו ביניהם. בחודשים פברואר ומרץ 2007 הגשושית ניו הוריזונס (בדרכה לפלוטו) צילמה תמונות נוספות של הספקטרום של קליסטו.
מחקר עתידי
שלוש גשושיות עתידות לחקור את קליסטו בעתיד הקרוב:
יקנה מצויה
יקנה מצויה (שם מדעי: Jacana jacana) היא מין של עוף ממשפחת היקאניים החי בביצות, בריכות ויערות גשם באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית. היא קרובתה של היקנה האמריקאית.
הנקבות במינים אלה גדולות וחזקות מהזכרים ובעלות התנהגות פוליגמית הנדירה אצל נקבות עופות. לעיתים נקבה תשמיד את קינו של זכר על מנת להתרבות איתו.
כביש 481
כביש 481 החופף במידה רבה את ציר ז'בוטינסקי (גם: דרך ז'בוטינסקי או רחוב ז'בוטינסקי) הוא ציר תנועה מרכזי בגוש דן המתחיל בצומת עלית ברמת גן, דרך בני ברק ומסתיים בצומת סגולה בפתח תקווה, שם הוא נפגש עם כביש 40. הציר נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי, ואורכו שמונה קילומטרים. ישנם צירי תנועה ורחובות רבים במדינת ישראל על שמו של ז'בוטינסקי, אך "ציר ז'בוטינסקי" מתייחס לרוב לציר זה. ראשוני רמת גן כינו את הכביש בכינוי "הכביש השחור", בשל היותו סלול ויוצא דופן במארג דרכי העפר בסביבה דאז.
מהלך ומאפיינים
הציר עובר בתחום הערים רמת גן, בני-ברק, ופתח תקווה, ומשיק בקצהו המערבי לגבולה של תל אביב-יפו ליד תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומשמש כאחת הכניסות אל העיר. בתוך העיר תל אביב-יפו ממשיך הציר בשם דרך בגין (בעבר "דרך פתח תקווה"), ולאחר מכן כדרך יפו-תל אביב (או בקיצור "דרך יפו"), "רחוב אילת" ורחוב רזיאל, והוא מסתיים בכיכר השעון ביפו.
הציר מתחיל ממחלף ארלוזורוב, מיד משם הוא מהווה את גבולו הדרומי של אזור התעשייה של רמת גן עליו הוקם לימים מתחם הבורסה. כאשר באמצע המתחם נמצא צומת עלית על שם מפעל עלית שהיה ממוקם בז'בוטינסקי פינת ארלוזורוב ברמת גן, ובשל היותו בנוי בסגנון הבינלאומי הוכרז לשימור. בצד הצפון מזרחי של הצומת נמצא גם מגדל שער העיר אשר היה המגדל הגבוה בישראל במשך 16 שנים. לאחר מתחם הבורסה, הרחוב מהווה את הגבול הדרומי של שכונת תל בנימין, עד אשר הוא מגיע למפגש עם רחוב ביאליק. בצומת זאת נמצאים קולנוע רמה וקניון ביאליק, ולכן הוא נקרא גם "צומת רמה". הציר מהווה בהמשך את הגבול המפריד בין מרכז רמת גן אשר נמצא מדרום לבין שכונות הגפן ונחלת גנים מצפון, בסוף החלק של הציר ברמת גן נמצאים כיכר גרונר, ומתחם משטרת רמת גן אשר הוקם על מצודת טגראט מימי המנדט הבריטי. בשל מרכזיותו קיימים לאורך הציר ברמת גן מספר גורדי שחקים המיועדים למגורים.
המפגש של הציר עם רחוב בן-גוריון (לשעבר רחוב מודיעין) מהווה את סיומו של הציר ברמת גן, ותחילתו בבני ברק. בדומה לרמת גן, בקצהו המערבי נמצא אזור התעשייה של בני ברק עליו נבנה מתחם BBC. הוא מפריד בין שכונות פרדס כץ ותל גיבורים המאופיינות עם אוכלוסיות לא חרדיות גדולות יחסית, לבין מרכז בני ברק הכלל חרדי. למרות שגרות משני צידיו של הציר אוכלוסיות שומרות שבת, ולמרות מיקומם של צירים חלופיים כמו דרך אם המושבות, בשל מרכזיותו, הציר פתוח בשבתות ובמועדי ישראל לתנועת כלי רכב, אך התנועה בהן דלילה למדי בימים אלו. הן ברמת גן והן בבני ברק נמצאות גבעות תלולות מדרום לציר אשר הציר עוקף אותן מצפון כמו גבעת רוקח וגבעת סוקולוב.
עם הגעת הציר למחלף גהה, הוא מסיים את דרכו בבני ברק, ונכנס לשטח השיפוט של פתח תקווה. בפתח תקווה הציר מהווה את הגבול בין אזור התעשייה קריית אריה הנמצא מצפון, ובין אזור התעשייה רמת סיב הנמצא מדרום לו. אשר בשניהם ישנו שילוב של בנייני משרדים מצד אחד, ומוסכים ובעלי מלאכה מצד שני. לאחר כשני קילומטרים, הציר מגיע למיקום מרכזי בו נמצאים בית החולים בילינסון, והקניון הגדול. ולאחר מכן מפריד בין שכונת נווה גן שהוקמה בשנות התשעים לבין רמת ורבר הוותיקה יותר הקיימת משנות השישים. הוא ממשיך למרכז פתח תקווה. עד לסיומו ברחוב רוטשילד בפתח תקווה.
הציר הוא דרך עירונית לכל אורכו, והוא גדוש בצמתים מרומזרים. לכן נחשב לציר תנועה איטי יחסית. למעט בפתח תקווה לאורכו של הציר ישנם שילובים של מגורים, משרדים ומסחר, התורמים לתנועת הולכי רגל על הציר. הציר הוא עורק חשוב לתחבורה ציבורית: פועלים בו מספר רב של קווי אוטובוס וכמעט לאורך כל הציר (למעט קטע קצר בקצהו המזרחי בפתח תקווה) יעבור הקו האדום של הרכבת הקלה. בפתח תקווה התוואי יהיה עילי, ובבני ברק ורמת גן התוואי יעבור מתחת לקרקע, עם 4 תחנות בפתח תקווה, 2 תחנות בבני ברק ו-2 תחנות ברמת גן. לאורך הציר מתועדות רמות גבוהות של רעש וזיהום אוויר שיוצרת התנועה הכבדה.
מספור
בשלוש הערים בהן עובר הציר מתנהל מספור מבנים בלתי תלוי, ולכן לאורכו שלוש מערכות מספרים עירוניות. מספור המבנים בפתח תקווה מתחיל בכיכר השוק ועולה לכיוון מערב. בקטע זה הבניינים האי זוגיים נמצאים בצידו הדרומי של הציר. בבני ברק וברמת גן עולים המספרים לכיוון מזרח והמבנים האי זוגיים נמצאים בצידו הצפוני של הכביש.
היסטוריה
לתוואי הכביש היסטוריה בת יותר מ-100 שנים - דרך יפו-שכם שקישרה בין יפו למושבה פתח תקווה והלאה לשכם, עוד במאה ה-19. בסמוך לציר זה התפתחו בראשית המאה ה-20 תל אביב, רמת גן ובני ברק.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה הדרך משובשת ביותר. כך תוארה הדרך בדבר באוגוסט 1925:
מושל המחוז רונלד סטורס אמר שאין חלוץ עצמות טוב מנסיעה בדרך יפו - פתח תקווה, ואלפרד מונד הגדיר את הנסיעה בדרך זו סכנת נפשות. החל מראשית שנות ה-20 הפצירו תושבי פתח תקווה בשלטונות לסלול את הכביש, אך הסלילה התעכבה והיו שראו בכך סימן ליחס העוין של שלטונות המנדט ליישוב העברי. ספירת תנועה בשנת 1926 מצאה שבדרך פתח תקווה בפנייה לרמת גן עברו ביום הספירה 490 מכוניות ועגלות, המקום החמישי מבחינת עומס תנועה בכל הארץ.
בשנת 1926 החליטה הממשלה הבריטית לסלול כביש למג'דל יאבא שיצא מיפו מזרחה, דרך סלמה (יפו), כפר עאנה, יהודייה ומשם צפונה דרך וילהלמה למג'דל יאבא, אולם לאור מחאות תושבי היישובים היהודיים בסופו של דבר הוחלט לסלול את הנתיב הישן מפתח תקווה ליפו ובינואר 1927 נמסרה עבודת הסלילה לסולל בונה אשר ביצעה את הסלילה בו זמנית מבני ברק מערבה ומזרחה. סלילת הכביש הסתיימה ביוני 1928 ומשך הנסיעה ירד מכשעה לכ-13 דקות.
הכביש היה אחד מהכבישים הראשונים שנסללו בארץ ישראל, כקטע ראשון בכביש מתל אביב לחיפה. הכביש גם היה בין הכבישים עם מספר הרכבים הגדול ביותר בכל ארץ ישראל, יחד עם כביש יפו-ירושלים. בתחילת 1936 הותחל בהרחבת הכביש.
באמצע שנות השישים בעקבות העלאת עצמות ז'בוטינסקי, הבאה כחלק ממגמה של הכרה בפועלו של ז'בוטינסקי, לארץ שונה שמה של ציר זה מדרך פתח תקווה לדרך זאב ז'בוטינסקי.
כבר בשנות ה-60 הוצבו בו רמזורים לכל אורכו, למעט בתחומי בני ברק. רמזור ראשון בתחומי בני ברק הופעל זמן רב לאחר שהותקן, לאחר שסוכם שבימי שבת וחג הוא יפעל בצהוב מהבהב. דרישות להתקנת רמזורים בצמתים נוספים עלו במשך השנים, אך העניין לא טופל. התקנת רמזורים בשאר הצמתים התעכבה עוד כמה שנים בגלל דרישתה של עיריית בני ברק שהרמזורים לא יפעלו בשבת. בסוף שנת 1970 הסירה עירית בני ברק את דרישתה והוחלט על הצבת רמזורים בארבע כניסות לעיר. אולם החלטה על הצבת רמזור בהצטלבות עם רחוב סוקולוב נתקבלה רק באוגוסט 1973, לאחר הפגנה סוערת של תושבי פרדס כץ בצומת. הפגנות בדרישה להתקנת רמזורים התקיימו גם ב-1974.
בכביש ז'בוטינסקי בפתח תקווה הוקם בשנת 2009 נתיב תחבורה ציבורית, בו היו אוטובוסים באים משני הכיוונים ללא הפרדה באמצע, מה שהביא רבים להתבלבל ולחצות באדום בלי להסתכל לשני הכיוונים. נתיב זה נסגר בשנת 2014, לאחר שגבה את חייהם של 21 וזכה לכינוי "ציר המוות". בנובמבר 2015 החלו עבודות לטובת הקמת נתיב לרכבת הקלה ובמסגרתן הוטלו מגבלות על תנועת רכב פרטי.
חיתוך בסילון מים
חיתוך בסילון מים היא שיטה המנצלת סילוני מים בלחץ גבוה לצורך חיתוך חומרים. קיימות גרסאות בהן מעורבים המים בחומר גרגירי שוחק המשפר את יכולת החיתוך בחומרים קשים.
אופן הפעולה
חלקיקי המים מקבלים מהירות ותאוצה גדולים על ידי העברת כמות מים אדירה דרך דיזה בעלת פתח צר. הלחץ האדיר פוגע בחומר וחותך אותו. לחץ המים פוגע באזור קטן ביותר בחומר, בו מתפתחים סדקים קטנים. סילון המים שוטף את החלקיקים שנוצרים כתוצאה מהחיתוך והסדקים מתפתחים ומתקדמים בחומר עד לחיתוך החומר לגמרי.
גודל הדיזה ולחץ המים מאפשרים שליטה מדויקת במהירות וכיוון החיתוך. למכשיר החיתוך עצמו ניתן להוסיף מגביר לחץ - מ-20,000 עד ל-50,000 Psi, המאפשר לקבל לחץ גדול ושינוי לחץ כתלות בקושי החומר שאותו חותכים.
ישנן שיטות המשתמשות בסילון מים בלבד המתאים למתכות רכות או לחומרים שמתפתחים בהם סדקים במהירות (חומרים קרמיים). שיטות אחרות משתמשות בעירוב חומר אברזיבי (שוחק) במים (למשל זירקוניה או אלומינה) לפני ההסנקה לחיתוך חומרים בעלי קושי רב יותר. לרוב משתמשים בגרפיט או זכוכית לשם כך. לגרפיט יש חוזק רב והוא נשבר בצורה חלקה, זול יחסית ליהלום, הזכוכית קצת פחות חזקה מגרפיט אך היא זולה מאוד.
לשיטה תכונות ההופכות אותה לשימושית במגוון יישומים. ניתן לחתוך חומרים בעלי טווח רחב של קשיות ומתקבל חיתוך חלק. החיתוך עשוי להיות מהיר יחסית לעיבוד שבבי אך מהירות החיתוך מושפעת מאוד מעובי החיתוך ולכן לעיתים עיבוד שבבי יעיל יותר, רועש מאוד עקב הלחץ הגבוה בו המים יוצאים מראש ההתזה ואינו כרוך בשימוש בחומרים מסוכנים. בשיטה זו אין יכולת לשלוט בעומק החיתוך אלא ניתן לבצע חיתוך מלא בלבד. כמו כן, גאומטרית החיתוך מוגבלת ביותר יחסית לצורות עיבוד אחרות.
המכונות הנפוצות כיום הן ממוחשבות ואוטומטיות (CNC) וניתן לבצע חיתוך ישירות מתוך קובץ תכנון בעזרת מחשב (תיב"ם) במגוון פורמטים.
היסטוריה
מקור שיטה זו עוד בימים שעבדו במכרות פחם עם סילוני מים לסילוק הסלעים שנחצבו או פוצצו. ב-1930 רוסיה התקדמה בחקר סילון המים וניסתה לחתוך את הסלעים עצמם על ידי סילון מים רב עוצמה בלחץ 7000 PSI.
בשנות ה-70 פיתחה ארצות הברית מכשירי חיתוך בסילון מים בלחץ 40,000 PSI. היישומים התעשייתיים במכונות לחיתוך בסילון מים החלו בתחילת שנות השבעים עם שילוב של מערכות מים בלחץ כ-60,000 PSI, בהם סילון המים נע במהירות גבוהה פי שלושה ממהירות הקול.
ד"ר מוחמד חשיש נחשב למפתח שיטת העיבוד בסילון מים.
שימושים
משתמשים בחיתוך בסילון מים לשימושים הבאים:
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2004
הבחירות הכלליות בקנדה נערכו ב-28 ביוני 2004. ממשלתו הליברלית של ראש הממשלה פול מרטין איבדה את הרוב שלה בבית הנבחרים אך המשיכה לתפקד לאחר הבחירות בתור ממשלת מיעוט. אלו היו הבחירות הראשונות שבהן התמודדה המפלגה השמרנית שאוחדו במסגרתו שתי מפלגות מרכז-ימין. המפלגה השמרנית הונהגה על ידי סטיבן הרפר. אחוז ההצבעה עמד על כ-60.9%, כשלושה אחוזים פחות מהבחירות ב-2000. אחוז זה היה הנמוך ביותר בתולדות קנדה עד אז.
המושלת הכללית, אדריאן קלרקסון, הכריזה על פיזור בית הנבחרים ב-23 במאי 2004, וזאת ביוזמתו של מרטין. בכך הוקדמו הבחירות בשנה וחצי.
הבחירות סבבו סביב מספר נושאים מרכזיים:
שומטן
שומטן הוא אמצעי בטיחות המגן על מסילות בהן יש תנועת רכבות סדירה מפני כניסת ציוד נייד מסילתי שאינו מורשה לנוע עליה, על ידי שימוט.
על פי רוב, ממוקם השומטן במעבר בין מסילה פעילה למסילה הנמצאת בבניה או על שלוחה המחברת מסילה פעילה למתקן תחזוקה. במקרה של ציוד נייד שאיבד שליטה ומדרדר לכיוון המסילה הפעילה, יגרום השומטן לציוד הנייד שעובר עליו להישמט מהמסילה ובכך הוא ימנע ממנו גישה אל המסילה הפעילה, שם הוא עלול לגרום לתאונת רכבת.
על מנת לאפשר מעבר של ציוד נייד מהמסילה הפעילה אל אזור העבודה בו הוא משמש או להפך, יש צורך בהסרה ידנית של השומטן, בדרך כלל על ידי אדם המוסמך לאשר את מעבר הציוד הנייד אל המסילה הפעילה.
הבחירות לפרלמנט ולנשיאות טורקיה (2018)
ב-24 ביוני 2018 נערכו הבחירות לפרלמנט ולנשיאות טורקיה, ובמסגרתן נבחרו נשיא טורקיה (שמאז משאל העם ב-2017 מחזיק גם בסמכויותיו של ראש הממשלה) וחברי האספה הלאומית.
הבחירות לנשיאות טורקיה היו אמורות להיערך בנובמבר 2019, אך הן הוקדמו ליוני 2018 בשל העברת סמכויות ראש הממשלה לנשיא - הנשיא נבחר בכל 5 שנים וראש הממשלה בכל 4 שנים. משרת ראש הממשלה בוטלה.
רקע
במאה ה-21, הפוליטיקה הטורקית נשלטת במידה רבה על ידי ארבע מפלגות עיקריות. הגדולה ביותר היא מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), שהוגדרה כמפלגה שמרנית שנוטה לאסלאם. היא שלטה מאז שזכתה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 2002. מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) נותרה כמפלגה השנייה בגודלה מאז 2002, תוך תמיכה באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית וכמאליסטית. מפלגת התנועה הלאומית (MHP) שומרת על אידאולוגיה לאומנית טורקית והייתה השלישית בגודלה בפרלמנט מאז הבחירות הכלליות ב-2007. מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) נוסדה בשנת 2012. היא נתפסת במידה רבה כמפלגה פרו-כורדית ושומרת על אידאולוגיה של זכויות מיעוט ואנטי-קפיטליזם. כל ארבע המפלגות עלו על אחוז החסימה של 10% בבחירות הכלליות ביוני ובנובמבר 2015 וזכו לייצוג בפרלמנט.
מפלגות קטנות יותר כוללות גם את מפלגת האושר האיסלאמיסטית (SP), המפלגה הפטריוטית הלאומית-שמאלית (VP), מפלגת טורקיה העצמאית המרכזית (BTP) ומפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית (DSP), אם כי אף מפלגה לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית בבחירות הקודמות.
בליל ה-15 ביולי 2016, החל ניסיון הפיכה צבאית בטורקיה שנכשל. הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן וממשלת טורקיה האשימו את תנועה בראשות פטהוללה גולן בתכנון ההפיכה, והתחייבו לטהר את מוסדות המדינה מחבריה. ב־15 ביולי 2016 הודיע ארדואן על כניסת מצב חירום לשלושה חודשים. על פי החוק הטורקי, מדיניות החירום עשויה להתקיים רק לשלושה חודשים בכל פעם, אם כי ניתן לחדש אותה במספר פעמים בלתי מוגבל בהצבעה פרלמנטרית. מצב החירום שלאחר ההפיכה בטורקיה הוארך שבע פעמים, והוא הוסר רשמית ב-19 ביולי 2018, אם כי משקיפים מתחו ביקורת על הממשל וטענו ש"שום דבר לא השתנה". ב-16 באפריל 2017 החל משאל העם בטורקיה (2017), ובו נשאלו התושבים האם לאשר או לדחות שמונה עשרה הצעות לתיקונים בחוקת טורקיה, אשר גובשו על ידי מפלגת הצדק והפיתוח בהנהגת רג'פ טאיפ ארדואן ומפלגת התנועה הלאומית.
התיקונים העיקריים נועדו לבטל את תפקיד ראש ממשלת טורקיה, להחליף את המשטר הפרלמנטרי במשטר נשיאותי ולהגדיל את מספר חברי הפרלמנט הטורקי מ-550 ל-600. אלה אושרו ברוב דחוק. מסיבה זו, האספה הלאומית הגדולה לא תוכל רשאית למנות את ראש הממשלה ואת השרים לאחר בחירות 2018. נשיא טורקיה ימלא את תפקידו של ראש המדינה וראש הממשלה.
לאחר משאל העם, מרל אקשנר (Meral Akşener) הכריזה על הקמת מפלגת הטוב (IYIׂׂ). מאז 2015, דבלט בחצ'לי, ראש מפלגת התנועה הלאומית, תמך בגלוי בארדואן וב-AKP. התמיכה גרמה לקרע בתוך המפלגה, וכתוצאה מכך מרל אקשנר עזבה אותה. מפלגת הטוב נחשבת מפלגת מרכז-ימין הקרובה למפלגת הדרך הנכונה הדוגלת בשמרנות ליברלית. המפלגה מיקמה עצמה במרכז המפה הפוליטית ותמכה בכמאליזם, מדינת רווחה ולאומיות מתונה ביחס ללאומנות במפלגת התנועה הלאומית (MHP).
בריתות פוליטיות
בתחילת 2018 אושר חוק הבריתות האלקטורליות שקידמו AKP ו-MHP. החוק מאפשר למפלגות לכרות בריתות ולהתאגד תחת שם הברית שלהן בקלפי. בנוסף, תינתן לבוחרים אפשרות להצביע לברית כולה אם לא יעדיפו מפלגה מסוימת. הקולות שניתנו לבריתות בלבד יחולקו לכל המפלגת החברות בברית ברמת מחוז הבחירה בהתאם לחלקן בהצבעה. לדוגמה, אם מפלגה א' ומפלגה ב' היו בברית וקיבלו 60 ו-40 קולות במחוז בחירה בהתאמה, אזי 60% מהקולות שהוצאו לברית כולה יינתנו למפלגה א 'בעוד 40% יינתנו למפלגה ב '. לפיכך, אם היו 10 קולות לברית, למפלגה א' היו בסדך הכל 66 (60+6) קולות ולמפלגה ב' 44 (40+4) קולות.
מפלגות המתמודדות כחלק מברית לא היו כפופות לאחוז החסימה שגובהו 10%. כל עוד הברית תזכה ביותר מ-10% מהקולות הארציים, כל מפלגה בתוכה תהיה זכאית למנדטים בלי קשר לחלקה הנמוך בהיקף ההצבעה.
חוק הבריתות האלקטורליות הכיל גם שינויים רבים ושנויים במחלוקת בחוק הבחירות, כולל לגליזציה של פתקי הצבעה לא מאומתים שישולבו בספירה. סוגיית ספירת הצבעות לא מאומתות עוררה מחלוקת עצומה במהלך משאל העם החוקתי של 2017, וגרמה לאופוזיציה לטעון למרמה בהיקפים גדולים ולא לקבל את התוצאות. ב־31 במאי דחה בית המשפט החוקתי של טורקיה את הצעת האופוזיציה לבטל את השינויים השנויים במחלוקת.
ב-20 בפברואר 2018, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) ומפלגת התנועה הלאומית ׁ(MHP) הכריזו על ברית העם. ה-MHP הודיעה בעבר כי יתמוך בבחירתו מחדש של ארדואן לנשיאות ופתוחה להתמודד בבחירות עתידיות תחת דגל ה-AKP, אשר נתפס במידה רבה כסיבה העיקרית לאישור חוק הבריתות האלקטוראליות מלכתחילה. מפלגת האחדות הגדולה (BPP), מפלגה הדוגלת באיסלמיזם, הצטרפה לברית בהמשך.
ב-1 במאי 2018, מפלגת העם הרפובליקאית (CHPׂׂׂ), מפלגת הטוב (IYI), המפלגה הדמוקרטית (DPׂ) ומפלגת האושר (SP) האיסלאמסטית הקימו את ברית האומה. כולן התנגדו לשינויים שהוצעו במשאל העם של 2017. הן לא הצליחו לבחור מועמד מוסכם לנשיאות וכל אחת מהן הריצה מועמד משלה.
היו מפלגות שלא הקימו ברית או הצטרפו לברית קיימת. הבולטת בהן הייתה מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP). בנובמבר 2016 הוצאו צווי מעצר כנגד 12 מראשי המפלגה. המועמד לנשיאות מטעמה, סלהאטין דמירטאש, ניהל את קמפיין הבחירות כשהוא במעצר.
תוצאות הבחירות
רג'פ טאיפ ארדואן ניצח בבחירות לנשיאות וקיבל ב-52.59 אחוזים מהקולות. אחריו היה מוהארם אינצ'ה שקיבל 30.64 אחוזים. היו שישה מועמדים. אם ארדואן היה משיג פחות מ-50 אחוזים, היה סיבוב שני של מערכת הבחירות בין ארדואן לאינצ'ה בלבד.
באספה, ברית העם זכתה ברוב עם 344 מושבים וברית האומה ב-189 מושבים. מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) נחלשה ואיבדה את הרוב המוחלט באספה. היא יצרה רוב יחד עם מפלגת התנועה הלאומית ׁ(MHP) ומפלגת האחדות הגדולה (BPP). מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) התחזקה. מפלגת העם הדמוקרטית (HDP) ומפלגת התנועה הלאומית התחזקו. נציגי מפלגת הטוב (IYI) נכנסו לאספה בפעם הראשונה.
שני חברי מפלגת האושר (SP) נבחרו ברשימת מפלגת העם הרפובליקנית, חבר אחד במפלגת הדמוקרטית (DPׂ) נבחר ברשימת מפלגת הטוב, וחבר אחד במפלגת האחדות הגדולה (BPP) נבחר ברשימת מפלגת הצדק והפיתוח.
האימפריה הרומית הקדושה
האימפריה הרומית הקדושה (בלטינית: Sacrum Romanum Imperium, בגרמנית: Heiliges Römisches Reich, באיטלקית: Sacro Romano Impero), או בשמה המאוחר - הרייך הראשון (וגם HRE לעיתים באנגלית), הייתה ישות מדינית שהתקיימה במרכז אירופה ובמערבה לאורך ימי הביניים והעת החדשה. האימפריה צמחה בחלקה המזרחי של האימפריה הפרנקית, לאחר שזאת חולקה בהסכם ורדן (843), והתקיימה קרוב לאלף שנים, עד לפירוקה בשנת 1806 בעקבות תבוסת האימפריה בקרב אוסטרליץ.
על אף שמרכז האימפריה היה בגרמניה ובאוסטריה לאורך רוב שנות קיומה, האימפריה לא הייתה גרמנית בלבד, והיא שלטה על עמים רבים.
שם
שמה של האימפריה המורכב משלוש המילים "אימפריה", "רומית" ו"קדושה" נמצא בשימוש מתקופת שלטונו של פרידריך ברברוסה:
בשנת 1034 כונו השטחים שבבעלותו של הקיסר קונראד השני בשם האימפריה הרומית, ב־1157 היה שמם האימפריה הקדושה. תחילת השימוש במונח האימפריה הרומית הקדושה מתוארכת לשנת 1254, ואילו השימוש בביטוי האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית (בלטינית: Sacrum Imperium Romanum Nationis Germanicae) (בגרמנית: Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation) הופיע לראשונה בשנת 1512, לאחר שעבר וריאציות אחדות בסוף המאה ה־15.
בשפת היומיום אנשי העם השתמשו במילה "האימפריה", "heiliges Reich" (הרייך הקדוש) ובפעמים אחרות Römisches" Reich" (הרייך הרומאי). לעת סוף ימי הביניים חלו שינויים נוספים בשם, כשהאימפריה לפעמים מכונה (בהטיות לשוניות שונות) "dem heiligen Römischen Reich und Deutschen Landern" ולפעמים "dem heiligen Reiche und deutscher Nation" ("האימפריה הרומית הקדושה והארצות הגרמניות" ו-"הרייך הקדוש והאומה הגרמנית" בהתאמה).
הגדרתה של האימפריה
אף בני הזמן התקשו להגדיר את מהותה של האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1667 כתב סמואל פופנדורף:
מאידך, האימפריה לא הייתה קונפדרציה רופפת בלבד. אידיאל הרייך (Reich), שהיה ביסודה של האימפריה לאורך רוב שנות קיומה, לא רק שתבע ממשלה קבועה בטריטוריה ברורה, אלא אף שיווה לאימפריה הילה נוצרית חזקה (ומכאן הכינוי "קדושה"). למעשה, עד 1508, נזדקקו המלכים הגרמנים לאישורו המפורש של האפיפיור, נציג האל עלי אדמות, על מנת שיוכתרו כקיסרי הרייך. הרייך, אם כן, היה בבחינת גשר בין קונפדרציה מדינית לבין ישות דתית-רוחנית.
מבחינה דתית, הייתה האימפריה הרומית הקדושה, כפי שניתן להסיק משמה, נוצרית רומית קתולית. אך עם חדירתם של זרמים פרוטסטנטיים, שמצאו את דרכם גם בקרב שכבת ההנהגה לקראת המחצית השנייה של המאה ה־16, הסכימו שליטי מדינות האימפריה דה פקטו, על סובלנות וקבלה הדדיים, וכל שליט יכול היה להכריע על דתה הרשמית של מדינתו, מדיניות זו נוסחה בפתגם הלטיני:, כלומר: לאשר לו הארץ, לו הדת.
מעמד הקיסר באימפריה
בראש האימפריה עמד שליט חזק בעל מעמד הנגזר מהכרתו של האפיפיור בו בחסד האל. למען העצמת סמכותו של האירוע נבחר תאריך ייחודי: 25 בדצמבר, חג המולד. מעמד המלך נגזר מהקשר ההדוק לכנסייה הקתולית המכירה בו.
מבנה ומוסדות
החל משיא ימי הביניים ואילך, עמדה האימפריה בסימן מאבקי כוחות בין שליטי הטריטוריות השונות המרכיבות אותה, ובינם לבין השלטון הקיסרי. בניגוד לשליטים בחלקה המערבי של הממלכה הפרנקית, שהפך מאוחר יותר לצרפת, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה מעולם לא הצליחו לקיים שלטון בפועל באדמות שבבעלותם. במקום זה, הקיסרים נאלצו להעניק סמכויות רחבות יותר ויותר לדוכסים ולנסיכים של אותן אדמות. תהליך זה, שראשיתו במאה ה־12, הגיע במידה זו או אחרות לסיומו עם כינון שלום וסטפליה בשנת 1648.
רשמית, בראש הרייך עמד מלך, שהוכתר לקיסר על ידי האפיפיור (עד 1508), אשר שלט - להלכה, ולא למעשה - באחוזות הקיסריות (Reichsstände). בנוסף ההשפעה הדתית הקתולית האפיפיורית על האימפריה הייתה עצומה עד כדי כך בגודלה כך שיותר מ־10% מכלל תושבי האימפריה היו נזירים/כמרים/בישופים/ארכיבישופים וכדומה.
הממלכה המזרחית, כלומר האימפריה הרומית הקדושה, לא הייתה "גרמנית" כשם שהייתה "קונפדרציה" של השבטים הגרמאנים, כשהחשובים שבהם היו הפרנקים, הבווארים, האלמנים והסקסונים. נראה כי האימפריה שרדה כאיחוד מדיני בעיקר לנוכח השפעתם האישית הרבה של המלך היינריך הראשון ובנו אוטו הגדול. אף על פי שלהלכה נבחרו על ידי מנהיגי השבטים הגרמאניים, בפועל היו מסוגלים לקבוע את יורשיהם. עובדה זו השתנתה לאחר מותו של היינריך השני בשנת 1024, מבלי שהותיר אחריו צאצאים. קונראד השני, הראשון לקיסרים בני השושלת הסאלית, נבחר באותה שנה. הבחירה הייתה שילוב של השפעה אישית, סכסוכים בין־שבטיים, דיני ירושה וכן תמיכתם של מנהיגים מקומיים, שיימנו בסופו של דבר על מסגרת הבוחרים הקיסרית.
המלך הגרמני
הכתרתו האפיפיורית של קרל הגדול לקיסר בשנת 800 כוננה מסורת עבור המלכים הבאים. הכתרה זו הייתה תגמול על הסיוע שהעניק קרל לאפיפיור כנגד מרד תושבי רומא, אירוע שיצר את התפיסה של הרייך כמגן הכנסייה.
המינוי לקיסר היה כרוך לרוב בכהונה קודמת כ"מלך הגרמנים" (Deutscher König). מלכי הגרמנים נבחרו בהצבעה; במאה התשיעית הבוחרים היו מנהיגי חמשת השבטים הגרמאנים (הפרנקים, הסקסונים, הבווארים, השוואבים והתורינגים). מאוחר יותר היו אלה שליטיה החילוניים והדתיים של נסיכויות הממלכה, ולבסוף הקורפירסטן (Kurfürsten, "הנסיכים הבוחרים"). מסגרת זו הוקמה בשנת 1356. תחילה, היו שבעה נסיכים בוחרים; המספר עבר שינויים מעטים במאות הבאות.
עד 1508, נהוג היה כי מלך הגרמנים הנבחר עולה לרומא, שם הוכתר לקיסר על ידי האפיפיור. פעמים רבות שלב זה התעכב שנים אחדות, במיוחד כאשר המלך היה טרוד בעיסוקים אחרים, לרבות סכסוכים צבאיים ופוליטיים במדינתו. עיכובים נוספים עשויים היו לנבוע ממתיחות בין המלך לאפיפיור עצמו. החל מימי אוטו השלישי, תוארם של שליטי האימפריה עד להכתרה לקיסרים היה גם מלך הרומאים.
גרמניה והיישויות המדיניות שקדמו לה החלה את דרכה כמקטע המזרחי של הממלכה הפרנקית, אשר נחצתה על ידי חוזה ורדן בשנת 843. שליטי הטריטוריה כינו את עצמם rex Francorum - מלך הפרנקים, ואחר כך רק rex - מלך. ההתייחסות ל"גרמנים" כאומה לא הופיעה עד המאה האחת־עשרה, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי כינה את אויבו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ-rex teutonicorum, מלך הטווטונים במטרה לתייג אותו כזר. מלכי גרמניה הגיבו בעקביות בכך שכינו עצמם rex Romanorum - מלך הרומאים, במטרה להדגיש את השלטון האוניברסלי שלהם. תואר זה נשאר עד תום האימפריה בשנת 1806, אם כי לאחר 1508 השליטים הוסיפו לתארם גם את התואר "מלך גרמניה".
קיסר האימפריה לא היה מסוגל לשלוט באופן עצמאי, קל וחומר אבסולוטי, על האימפריה כולה. כוחו הוגבל משמעותית על ידי המנהיגים המקומיים השונים; לאחר המאה ה־15, היה ה לגוף המחוקק של האימפריה, גוף מורכב שהתכנס באופן בלתי סדיר – בהתאם לבקשת הקיסר – במקומות שונים. רק אחרי 1633 קיבל הרייכסטאג מעמד של מוסד קבוע.
עד זמנו של אוטו השלישי (מלך 983, קיסר 996–1002), מקובל היה כי המלכים והקיסרים ישהו בעיקר באדמות מוצאם, ושם יקימו את ממשלתם. אוטו השלישי לא בחר במושב קיסרי קבוע, אלא נדד עם פמלייתו ברחבי הבישופויות באימפריה. בנוסף, יורשיו של אוטו, היינריך השני, קונראד השני והיינריך השלישי, פיקחו ומינו בעצמם את הדוכסים והנסיכים של הטריטוריות ברחבי האימפריה.
האחוזות הקיסריות
טריטוריה נחשבה לאחוזה קיסרית, אם על פי המשפט הפיאודלי לא הייתה כפופה לכל סמכות חיצונית אחרת מלבד זו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושליטיה המקומיים נתפסו כזוטרים. האחוזות הקיסריות כללו:
מספר הטריטוריות היה רב, ובזמן שלום וסטפליה כבר מנה מאות אחדות. גודלן של רבות מהן לא עלה על יותר מקילומטרים-רבועים ספורים. מסיבה זו יש המכנים את האימפריה "שטיח טלאים" (Flickenteppich).
הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה
הדיאט האימפריאלי (הרייכסטאג) הורכב במאה ה־13 משני בתים: בית האלקטורים ובית הנסיכים, שתפקידם היה לייעץ לקיסר בנושא פעולותיו והחלטותיו. לעיתים קרובות השתתפו גם נציגים של הערים האימפריאליות באסיפות, אך לא הוכרו רשמית כחלק מהרייכסטאג עד שנת 1489. ההרכב של האספה היה:
האספה משנת 1356 בה נחתמה בולת הזהב התנהלה כך.
הרכב פוליטי
בשנת 1500 קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן הראשון ביצע רפורמות בהרכב הפוליטי של האימפריה, ויצר מושג המכונה בעברית "מעגל" (בגרמנית: Reichskreis). מטרתו של המעגל הייתה לשמור על התקינות והסדר הפוליטי המיטבי ביותר באימפריה על כל מחוזותיה השונים. הממונה על כל מחוז נקרא נסיך בשם קרייסאוברסט (Kreisoberst) כל מעגל הורכב ממחוזות, דוכסויות וכדומה. תחילה הוקמו שישה מעגלים לאימפריה והם (בשנת 1500):
מוסד הנסיכות הבוחרת
האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת בה הקיסר שלט בחסדי האל.
הקיסרים נבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים. מקור התפקיד הוא מהשבטים הגרמאניים, שם המונרך היה נבחר על ידי גברים בלבד מתוך האצולה. בשיטת הנסיכים הבוחרים, רק לשבע נפות של האימפריה הרומית הקדושה הייתה רשות לשלוח נציג אל הכינוסים, שבהם נבחר המלך הגרמני (ובהמשך גם הקיסר). הפירוט הראשון לנפות בעלות נסיך בוחר הוא מהמאה ה־13 (במכתב מאת האפיפיור אורבנוס הרביעי), שמציין שלוש נפות דתיות וארבע נפות חילוניות. לשש נפות הייתה זכות להשתתף במפגשים באופן סדיר, ואילו ממלכת בוהמיה הייתה זכאית רק במקרים מיוחדים.
להלן טבלה המציגה את הנפות הבוחרות לאורך ההיסטוריה של האימפריה:
מקרל הגדול ועד לאוטו הגדול (800–962)
לאחר שקרל הגדול הגדיל באופן ניכר את שטח האימפריה הפרנקית עליה הוא שלט, הוא הוכתר ב־25 בדצמבר 800 כקיסר הרומאי.
לואי החסיד ירש את קרל הגדול בגיל 35 ושלט 26 שנה. הוא המשיך את השימוש הכפול בתואר הקיסרי הרומאי והמלוכני הפרנקי שזכה בהם אביו. לואי החסיד היה שליט שותף עם בנו, לותאר הראשון.
ירושת לואי התחלקה בין שלושה מבניו, לותאר, לודוויג וקרל. אחרי מאבקים הגיעו להסכם חלוקת האימפריה, חוזה ורדן, שהותיר ללותאר להמשיך לשאת את תואר קיסר הרומאים, אך חילק את הטריטוריות עליהן שלטו כל אחד מהמלכים. נחלות המזרח בידי לודוויג הגרמני, נחלות המרכז בידי לותאר הראשון והמערב בידי קרל הקירח.
בחוזה מרסן (870) סופחו מדינות חדשות אל שלוש המדינות החזקות, פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית וממלכת איטליה. הכתר הקיסרי נשאר באיטליה ועבר בידי מספר קיסרים עד הגעתו לברנגאר הראשון בשנת 916.
היינריך הראשון בחר בבנו אוטו כיורש, ובשנת 936 הוכתר הלה למלוכה בעיר אאכן. בשנת 962 הוא הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר (אוטו הראשון, בעתיד יכונה "אוטו הגדול"). רוב הכותבים רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה.
תחת שלטונו של אוטו האימפריה חוותה פריחה תרבותית, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי". באימפריה בתקופתו היה שגשוג ושפע רב.
מאבק האינווסטיטורה (המאות ה־11 וה־12)
מאבק האינווסטיטורה (מילולית: מסירת המשרה), היה מאבק בין האפיפיור לבין קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המאבק הגיע לשיאו בזמן מלכותו של הקיסר היינריך הרביעי לבין גרגוריוס השביעי. עיקר המחלוקת הייתה על הסמכות למנות בישופים. היינריך הרביעי נדרש על ידי הכס הקדוש להפסיק למנות בישופים ולהותיר מינוי זה לכנסייה. הבישופים צידדו בקיסר. האפיפיור החרים את היינריך הרביעי וקרא להפרת שבועת האמונים של הנסיכים הבוחרים לקיסר. היינריך נאלץ לוותר והגיע אל טירת קנוסה, שם זכה להסרת החרם. ההליכה לקנוסה הפכה למטבע לשון, שמשמעותו כניעה ללחצים תוך השפלה.
המאבק לא תם והחרם חזר אחרי כשלוש שנים. היינריך הרביעי כבש את רומא בשנת 1084, אולם לאחר מכן באותה שנה הובס על ידי הנורמנים מסיציליה שתמכו בכס הקדוש. בקונקורדט וורמס ויתר הקיסר על מינוי בישופים.
האימפריה מפרידריך ברברוסה ועד פרידריך השני (1152–1250)
פרידריך הראשון, הידוע בכינוי "ברברוסה" (באיטלקית אדום הזקן) הוכתר למלך הגרמני ב־4 במרץ 1152.
בנו, היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נודע במהלך כרונולוגיית האימפריה כמבסס הראשון של הכוח האמפריאלי באי הסיצילי. הוא עשה מהלך זה לאחר שהתחתן עם קונסטנץ הראשונה. הוא כרת שלום עם היינריך הארי.
באותה עת תושבי סיציליה סלדו מהרעיון שמלך זר־גרמני ימלוך עליהם ומינו אדם אחר, בן מחוץ לנישואים של האח רוג'ר. היינריך יצא למסע כיבושים לאיטליה, ב־25 בדצמבר 1194 הוכתר בפלרמו למלך סיציליה. מלך אנגליה הכלוא ריצ'רד הראשון הסכים להפוך את אנגליה לאחוזה פיאודלית של היינריך השישי.
אוטו הרביעי, הידוע בכינויו "אוטו מבראונשווייג", היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנציג בית ולף.
הקיסר האחרון לבית הוהנשטאופן, פרידריך השני (הידוע גם בכינויו "פלא העולם"), הוא שגרם להתפרקותה של האימפריה.
אחרי בית הוהנשטאופן: עלייתן של הנסיכויות (1250 עד תחילת המאה ה־15)
לאחר מותו של פרידריך השני בשנת 1250 לא הצליחה אף אחת מהשושלות המתחרות לתפוס את הכתר, ולכן נבחרו מלכים מבתים שונים. התקופה שבין 1246 (שנת בחירתם של היינריך ראספ ווילם השני, רוזן הולנד) ועד שנת 1273, אז נבחר רודולף הראשון, מלך גרמניה, מכונה על פי רוב האינטררגנום הגדול (התקופה שבין הקיסרים).
הקשיים בבחירת המלך הביאו להופעת אספת הנסיכים הבוחרים, גוף פוליטי קבוע המונה שבעה נסיכים בוחרים, אשר נוסד באופן רשמי בשנת 1356. אספה זו כללה את נסיך־הגמון מיינץ, נסיך־הגמון קלן, נסיך־הגמון טריר, מלך בוהמיה, דוכס סקסוניה, מרקיז ברנדנבורג, ורוזן פפאלץ.
השליטה הישירה באדמות הקיסריות לא שירתה עוד את צורכיהם של הקיסר או של הדוכסים. תחת זאת, מלכי האימפריה וקיסריה (החל מהמלך רודולף הראשון, מלך גרמניה) נשענו באופן הולך וגובר על האדמות שבשליטת משפחותיהם כאמצעי לביסוס כוחם. בניגוד לאדמות הקיסריות, שהיו מפוזרות ברחבי האימפריה ולכן קשות לניהול, השטחים המשפחתיים היו קומפקטיים יותר וקל היה לשלוט בהן. בשנת 1282 המלך רודולף הראשון החכיר את אדמות אוסטריה והשטיירמארק שבבעלותו – לבניו.
ב־1312, הוכתר הקיסר היינריך השביעי משושלת לוקסמבורג, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כל הקיסרים והמלכים ששלטו אחריו נשענו על אחוזות משפחותיהם (Hausmacht): הקיסר לודוויג הרביעי לבית ויטלסבאך (מלך 1314, קיסר 1328–1347) התבסס על נחלות משפחתו בבוואריה; קרל הרביעי לבית לוקסמבורג, נכדו של היינריך השביעי, שאב את עיקר עוצמתו מאדמותיו שבבוהמיה. בין המאות ה־13 וה־15 חל השינוי בטריטוריות המרכיבות את האימפריה, שהלכו וקיבלו מאפיינים של מדינות קדם־מודרניות.
הרפורמה הקיסרית (המאה ה־15)
גם הכנסייה הייתה במשבר. הסכסוך שהתנהל בין מספר אפיפיורים מתחרים נפתר רק בועידת קונסטנץ (1414–1418); אחרי 1419, הושקע מאמץ רב בדיכוי מעשי הכפירה של ההוסיטים. התפיסה הימי ביניימית של Corpus Christianum, לפיה הכס הקדוש והאימפריה הרומית הקדושה יובילו יחדיו את העולם הנוצרי, החלה דועכת בתקופה זו.
במקביל, המאה ה־15 ידעה דיונים רבים על מהותה של האימפריה עצמה. חוקי העבר לא התאימו עוד למבנה הנוכחי, והיה צורך דחוף בשלום פנימי (Landfrieden) נוסף על זה שכונן פרידריך ברברוסה מאות שנים לפני כן. הדיונים הללו הולידו את רעיון ה"רפורמה" במובנו המקורי של הפועל הלטיני, היינו, להשיב את הדברים לתבניתם העתיקה.
בשנת 1486, כשפרידריך השלישי היה זקוק לתמיכתם של הדוכסים המקומיים על מנת לממן את מלחמתו בהונגרים, ניצב בפני דרישתם המאוחדת של הדוכסים להשתתף לראשונה בחצר הקיסרית ובענייני ניהול האימפריה. לראשונה, אוחדה אספת הבוחרים יחד עם השליטים המקומיים האחרים ברחבי האימפריה במה שהביא ליצירתו של הרייכסטאג (אליו יצטרפו בעתיד הערים הקיסריות). פרידריך סירב לתביעתם זו, ואולם בנו, הקיסר מקסימיליאן הראשון, היה פרגמטי יותר, וכינס בסופו של דבר את הרייכסטאג בעיר וורמס (ורמייזא) בשנת 1495, שנתיים לאחר מות אביו. ברייכסטאג הסכימו הקיסר והדוכסים על ארבעה צווים, שיחד זכו לכינוי רייכסרפורם (הרפורמה הקיסרית): הייתה זו סדרה של פעולות משפטיות שהעניקו לאימפריה המתפוררת מעט יציבות מבנית.
השינוי המשמעותי ביותר כלל את יצירתן של אחוזות המעגלים הקיסריים (Reichskreise): טריטוריות בחלקים שונים של האימפריה אוחדו ב"מעגלים", שתכליתם הייתה לספק הגנה ויציבות אזורית כוללת. אחוזות המעגלים הקיסריים היו במוקד, ושם ישבה האספה הקבועה של כל מעגל. תחילה הוקמו שישה מעגלים, המספר הועלה לעשרה בשנת 1512. על המעגלים הקיסריים נמנו המעגל האוסטרי, הבווארי, הבורגונדי, הפרנקוני, הרייני, הווסטפלי, הסקסוני התחתון, הרייני העליון, הסקסוני העליון והשוואבי. מערכת זו, בדומה לשינויים מבניים ומשפטיים נוספים של הרייכסרפורם, שרדה במידה רבה עד לקריסתה של האימפריה בראשית המאה ה־19.
המשבר שלאחר הרפורמציה (המאות ה־16 וה־17)
כשיזם מרטין לותר בשנת 1517 את ה"רפורמציה", שטחי האימפריה חולקו בהתאם לאמונה דתית, כשצפונה, מזרחה וערים מרכזיות רבות בתחומה (לרבות שטרסבורג, פרנקפורט ונירנברג), הופכים פרוטסטנטים, ואילו הדרום והמערב נותרים קתולים ברובם. לאחר מאה שנות מאבק, היה הסכסוך הפנים־גרמני מהגורמים המרכזיים שהובילו לפרוץ מלחמת שלושים השנים (1618–1648), שהחריבה חלקים ניכרים מהאימפריה. מעצמות זרות, כדוגמת צרפת ושוודיה, התערבו בסכסוך לטובתם של הכוחות הפרוטסטנטיים שנלחמו בקיסר הקתולי, וקרעו נתחים עבים משטח האימפריה.
אחרי שלום וסטפליה (המאות ה־17 וה־18)
סופה הממשי של האימפריה בא במספר שלבים. לאחר החתימה על הסכמי וסטפליה ב־1648, אשר העניקו לטריטוריות השונות ריבונות כמעט מוחלטת, ואף התירו להן לכרות בריתות נפרדות עם מדינות אחרות, האימפריה הרומית הקדושה הייתה לאוסף רופף של ישויות מדיניות שהיו במידה רבה עצמאיות.
סוף האימפריה (המאה ה־19)
האימפריה הרומית הקדושה קרסה באופן רשמי ב־6 באוגוסט 1806, שעה שקיסרה האחרון, פרנץ השני, התפטר מתפקידו. צאצאיו של פרנץ הוסיפו להחזיק בתואר "קיסרי אוסטריה" עד שנת 1918. בין השנים 1804 ועד 1867 צאצאיו שלטו על האימפריה האוסטרית ובין השנים 1867 ועד 1918 שלטו על האימפריה האוסטרו־הונגרית.
מדינות נבחרות
טבלת מדינות נבחרות מכל תקופות האימפריה, לא כולן התקיימו במקביל:
באמנות אירופה
האימפריה הרומית הקדושה באמנות, כולל גם יצירות על שליטיה ועל אירועים בעברה המגוון, נחשבה בתקופות רבות בהיסטוריה שלה כמקדמת האמנות, והביאה לפריחות תרבותיות בתחום זה גם בימי הביניים וגם אחר כך. להלן תפורט רשימה הסוקרת את היבטיה השונים של האימפריה באמנות אירופה על כל פרטיה, ותנסה להציג יצירות נודעות יותר לצד נודעות פחות, כדי להציג את הגיוון האמנותי שבה הוזכרה:
ההשלכה מן החלון בפראג
בשנת 1618 תפסו חברי מועצת העיר הקלוויניסטים את נציגיו הקתוליים של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אל מצודת פראג, שם, ב-23 במאי הושלכו מהחלון אל מותם. פעולה סימבולית זו הייתה הניצוץ האחרון שהצית את ההפיכה הבוהמית והביא את פריצת מלחמת שלושים השנים, מהגדולות והחשובות בהיסטוריה האנושית שלפני המאה ה-20. היא נערכה בין 1618–1648. על כך נאמר:
תחריט זה נחשב לתמונה המפורסמת ביותר להשלכה מן החלון בפראג ונחשבת לתמונה היסטורית ידועה ביותר בעיני רבים. היא נוצרה בסביבות השנים 1635–1662 על ידי מתיוס מריאן.