cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקאלאנקות של פיאנה
הקאלאנקות של פיאנה (בצרפתית: Calanques de Piana, בקורסיקאית: Calanche di Piana) הן קבוצה של קאלאנקות (מפרצים צרים ותלולים הנוצרים לאורך החוף באזורים קרסטיים כתוצאה מהמסת הסלע, ונמצאים בעיקר לחופי הים התיכון בצרפת) בחוף המערבי של האי קורסיקה השייך לצרפת, בפיאנה, באמצע הדרך בין אז'אקסיו לקלווי. בשנת 1983 נוספו הקאלאנקות של פיאנה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק מאתר המורשת העולמית: "מפרץ פורטו: הקאלאנקות של פיאנה, מפרץ ג'ירולאטה ושמורת סקנדולה".
גאולוגיה
הקאלאנקה היא תצורה גאולוגית של סלעים פלוטוניים המהווים חלק מהחבורה הקרויה "קורסיקה הקריסטלינית" עם סלעים מגמטיים, ממערב לקו המתחיל מקלווי והמסתיים ב. השימוש במונח מטעה מעט מכיוון שאין זהות בין התבליט של פיאנה לזה של הערוצים בפרובנס המכונים גם הם קאלאנקות.
תבליט
הערוצים הם רכס הרים קטן בצורת האות "V" הפונה ימינה ב"סלעים הכחולים" (Roches Bleues), המתחיל בצפון מעל מפרצון דרדו (Dardo) הנמצא בחוף הדרומי של מפרץ פורטו ומסתיים בדרום בגשר קוואלאג'ו (Cavallaghju). הפסגה הגבוהה ביותר בגובה 698 מטרים. באמצע נמצא סלע (Capu Ghineparu) בגובה 515 מטרים.
הערוצים נחצים על ידי הנחל דרדו שמקורו בקאפו די או ויטולו (Capu di u Vitullu) בגובה 1,311 מטרים. מי הנחל שימשו פעם להפעלת טחנה במורד הזרם מגשר קוואלאג'ו.
גישה
אי אפשר להגיע לים, מהכביש, באמצעות הערוצים של פיאנה.
שבילי הליכה
אפשר לחצות את הערוצים של פיאנה בכמה שבילי הליכה:
טפוני
הדבר המיוחד בקאלאנקות הוא מה שמכונה, צורות בליה אופייניות של הסלעים. הצורות המוזרות מגרות את הדמיון ויש להם שמות תואמים. כך כינה גי דה מופאסאן את הקאלאנקות "גן חיות מאובן של סיוטים". שמות ידועים לתצורות בודדות הם:
תורת הבקרה
תורת הבקרה היא נושא רב תחומי, אשר בא לידי ביטוי במערכות שונות (ביולוגיות, מכניות, רובוטיות, אוויוניות ועוד) תחת ייצוג מתמטי זהה. ככל שהתהליכים בתעשייה נעשים מורכבים יותר, כך יש צורך בבקרה הדוקה ומדויקת יותר על התהליך. מערכות הבקרה נפוצות כמעט בכל תהליך פיזיקאלי, כגון בקרת מפלס, זרימה, טמפרטורה, מתח, זרם חשמלי, ריכוז מוצקים בנוזל, מסלול, וטיסה.
מערכת בקרה היא מנגנון אשר שולט על יציבות תהליך של מערכת אחרת, עליה ברצוננו לשלוט.
לדוגמה: מזגן - כאשר נגדיר טמפרטורה רצויה, המזגן ימשיך לפעול כל עוד לא התקבלה התוצאה הרצויה ויפסיק את עבודתו בעת קבלת התוצאה הרצויה.
רכיבי מערכת הבקרה
מערכת בקרה כוללת את הרכיבים הבסיסיים הבאים:
דיאגרמת מלבנים
נהוג להגדיר את תהליך המערכת באמצעות דיאגרמת מלבנים. דיאגרמת המלבנים מתארת את התהליך מהכנסת הכניסה (reference) ועד לקבלת הערך המצוי (system output). בעזרת דיאגרמת מלבנים אפשר לתאר רכיבים במערכת הבקרה. כל רכיב במערכת הבקרה יוצג במלבן.
את דיאגרמת המלבנים ניתן להמיר לפונקציית תמסורת, המתארת את היחס בין הערך המצוי לכניסה. ערך הכניסה הוא האילוץ. הוא יכול להיות אילוץ מדרגה (פועל/לא פועל), אילוץ שיפוע (הגברה/הנמכה), אילוץ הלם (אות בדיד), אילוץ סינוס (מתח AC) וכו'.
פונקציית תמסורת
פונקציית התמסורת היא פונקציה המתארת את היחס בין הערך הנכנס לתהליך לערך היוצא ממנו.
כך למשל, אם ניקח מנגנון שבו קיימת כניסה U(t) ויציאה X(t). ניתן לתאר את פונקציית התמסורת כך: מכאן נקבל שפונקציית התמסורת של המערכת היא: :
את פונקציית התמסורת מקבלים מתוך משוואת המצב של המערכת. בבקרה קלאסית ועבור מערכות של כניסה אחת ויציאה אחת מקובל למדל את המערכת באמצעות התמרת לפלס. בשיטות מודרניות יותר מקובל למדל במישור הזמן על ידי מרחב המצב.
בקרת PID
בקרה נפוצה של מערכות ליניאריות היא בקרת PID:
בין השיטות הנפוצות לבקרת PID נמנית שיטת זיגלר ניקולס.
תיאטרון מרקלוס
תיאטרון מרקלוס (באיטלקית: Teatro di Marcello, בלטינית: Theatrum Marcelli) הוא תיאטרון הקרוי על שם מרקוס קלאודיוס מרקלוס, אחיינו של אוגוסטוס שמת חמש שנים לפני סיום בניית התיאטרון. התיאטרון מצוי ברומא בקרבת נהר הטיבר.
הקמת התיאטרון
יוליוס קיסר החל בבניית התיאטרון בשנת 44 לפנה"ס – שנת הרצחו. יוליוס פתח בבניית התיאטרון כדי להתחרות בתיאטרון של פומפיוס. לשם כך הוא בחר במקום הקדוש ביותר בקמפוס מארטיוס – הקרן הדרומית, מול האי הטיברי, מערבית לגבעת הקפיטול בחלק הצפוני של הפורום הוליטוריום. בין גבעת הקפיטול לתיאטרון נמצאים המקדשים לאפולו – אל השמש, המוזיקה והנבואה – ולבֵּלּוֹנָה – אלת המלחמה, אחות מארס. מהצד השני נמצאים המקדשים ליופיטר סטאטור – יופיטר המכוון, וליונו רגינה (-המלכה) המוקפים בפורטיקוס של מטאלוס. בין הפורטיקוס והנהר היה קירקוס פלאמיניוס אשר התמלא בבניה ולבסוף נאכל כולו על ידי התיאטרון. למען שטח התיאטרון יוליוס פינה את המקדש העתיק לפיטאס – אלת הנאמנות, החובה, ההתמסרות. היציע פונה לכיוון דרום-דרום-מערב, כנראה כדי ליישר קו עם הפורטיקוס ומתוך אילוצי השטח למַקְסֵם את שטח התיאטרון, זאת בניגוד להנחייתו המפורשת של ויטרוביוס שהיציע יכוון כלפי הצפון. כאשר אוגוסטוס חוזר להמשך בניית התיאטרון הוא מפנה עוד שטחים, וכנראה הוא בונה תיאטרון גדול יותר משתכנן יוליוס קיסר. פליני ודיו חלוקים ביניהם לגבי השנה שבה הסתיימה בניית התיאטרון – פליני אומר כי בשנת 11 לפנה"ס הסתיימה הבנייה, ואילו לעומתו דיו טוען כי בשנת 13 לפנה"ס הסתיימה הבנייה. (אף שהיה במצב בנייה מאוד מתקדם מספר שנים קודם לכן ובשנת 17 לפני הספירה נערכו בו חלק ממשחקי המאה (בלטינית: ludi saeculares).
בדומה לתיאטראות אחרות שמוקמו ליד אזורים בעלי נוף יפה, התיאטרון היה פתוח לכיוון אי הטיבר בדרום מערב על מנת הנוף ישמש חלק מהתפאורות.
ימי הביניים
בימי הביניים נקראו שרידי התיאטרון "מקדש מרקלוס" (templum Marcelli ) והמבנה שימש כמצודה עד המאה ה-13. במאה ה-16 נבנה עליו בית מגורים של משפחה אורסיני העשירה שתוכנן על ידי באלדסארה פֶּרוּצִי
כיום משמש המבנה כאתר קונצרטים.
חגבאים
חַגְבָאִים (שם מדעי: Orthoptera) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול חסר. אלו חרקים בינוניים עד גדולים לרוב החיים בין הצמחייה הקרקעית ולעיתים מתחפרים באדמה. הם ידועים בעיקר במבנה רגליהם האחוריות העוזרות לרובם לנתר.
תיאור
החגבים הם בעלי חזה קדמי גדול, גוף מוארך בעל גפיים חזקות וארוכות ורגליהם האחוריות חזקות וגדולות ומיועדות לניתור. הם בעלי שני זוגות כנפיים אחוריות גדולות ועוד זוג קרומיות כנפיים קדמיות צרות וקשיחות. לחלק מבני הסדרה אין כנפיים או שכנפיהם קצרות והם אינם מעופפים. החגבאים הם לרוב בעלי איברי קול ואיברי שמע מפותחים והם בעלי עיניים גדולות ומורכבות ולסתות חיצוניות חזקות המתאימות ללעיסה מתמדת. בקצה בטנם ישנו צינור הטלת ביצים, אותם הם מחדירים לתוך צמחים.
החגבים הם מבין הגדולים והכבדים שבחרקים, כשהגדולים מביניהם הם חגבי וטה מהסוג Deinacrida, המגיעים לאורך 70 מ"מ ולמשקל 71 גרם.
מרבית החגבים הם צמחוניים או אוכלי רקב, בעוד חלקם אוכלי כל ואף טורפים. לעיתים חלק מהחגבים מתרבים בשיטפון הקרוי ארבה וגורמים לנזקים כבדים לסביבתם, בייחוד באזורים יבשים.
חגבים כמזון
החגבים מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם, ובתור קמח. היתרון הגדול של חגבים כמקור חלבוני הוא בטביעת רגל פחמנית ונזק אקולוגי במידה משמעותית פחותה לעומת בקר, שכן הם צורכים פחות שטח, מים ומשאבים (עקיפים וישירים לגידול) אחרים להפקת אותה כמות חלבון. מבחינת כשרותית החגבים מוגדרים ככשרים.
חגבים הם החרקים היחידים ואף השרצים היחידים המוגדרים ככשרים לאכילה ליהודים וחלאל למוסלמים. יש לציין שרק 4 סוגים של חגבים הותרו לאכילה ליהודים. נאמר בספר ויקרא (יא,כב): ""אַךְ אֶת־זֶה תֹּאכְלוּ, מִכֹּל שֶׁרֶץ הָעוֹף, הַהֹלֵךְ עַל־אַרְבַּע; אֲשֶׁר לו כְרָעַיִם מִמַּעַל לְרַגְלָיו, לְנַתֵּר בָּהֵן עַל־הָאָרֶץ׃ אֶת־אֵלֶּה מֵהֶם תֹּאכֵלוּ, אֶת־הָאַרְבֶּה לְמִינוֹ, וְאֶת־הַסָּלְעָם לְמִינֵהוּ; וְאֶת־הַחַרְגֹּל לְמִינֵהוּ, וְאֶת־הֶחָגָב לְמִינֵהוּ׃ וְכֹל שֶׁרֶץ הָעוֹף, אֲשֶׁר־לוֹ אַרְבַּע רַגְלָיִם; שֶׁקֶץ הוּא לָכֶם׃", וקיימת מסורת ארוכת שנים של אכילה שלהם בקרב קהילות יהודיות ומוסלמיות במזרח התיכון ובאפריקה אמנם, כשרות תלויה גם במסורת אכילה, ולכן יש על כך חולקים בימינו.
פוספוגליצריד
פוספוגליצריד (או גליצרופוספוליפיד) הוא פוספוליפיד בעל שלד עשוי גליצרול. פוספוגליצרידים הם המרכיב הליפידי העיקרי ברוב הממברנות הביולוגיות.
גליצרול הוא כוהל המכיל שלושה אטומי פחמן. בפוספוגליצריד, לכל אחד מהפחמנים 1 ו-2 קשורה חומצת שומן בקשר אסטרי. אורך חומצות השומן לא בהכרח שווה, והן מכילות מספר זוגי של פחמנים, על פי רוב בין 14 ל-24 (מספר הפחמנים מעיד למעשה על אורך חומצת השומן). לעיתים נדירות מספר חומצות השומן שונה משתיים. לפחמן 3 של הגליצרול קשורה קבוצת זרחה, גם היא בקשר אסטרי. קשר אסטרי נוסף קושר בין קבוצת הזרחה לכוהל נוסף. כוהל זה משתנה בין פוספוגליצריד אחד למשנהו: הוא עשוי להיות אינוזיטול, גליצרול, כולין, אתנולאמין, סרין, ובשכיחויות נמוכות הרבה יותר גם כהלים נוספים.
שמם של הפוספוגליצרידים נגזר בדרך כלל משם הכוהל שבאזור ההידרופילי. כך פוספטידילאינוזיטול הוא פוספוגליצריד המכיל אינוזיטול, ופוספוטידיל אתנולאמין מכיל אתנולאמין ככוהל הנוסף.
ראש המטה הכללי (פולין)
ראש המטה הכללי (בפולנית: Sztab Generalny Wojska Polskiego) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של פולין. הוא כפוף לשר ההגנה הלאומית והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת פולין. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
היסטוריה
ב-1917 הקימו הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית את ממלכת פולין, ובמקביל הקימו את הוורמאכט הפולני. הגנרל הגרמני פליקס בארת מונה למתפקיד "המפקח" שלו. ב-19 באוקטובר 1918 הוא הודח לטובת הגנרל ממוצא פולני הנריק מינקייביץ', וכעבור עשרה ימים שונתה הגדרת התפקיד ל"ראש המטה", וגנרל פולני אחר, טדאוש יורדן-רוזבדוסקי נקרא למלא אותו.
ב-14 בנובמבר 1918 פיזרה את עצמה מועצת העוצרים ששלטה בממלכת פולין, והממלכה חדלה להתקיים הלכה למעשה. יוזף פילסודסקי תפס את השלטון בארץ והכריז על הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה. כעבור יום אחד הוא הדיח את רוזבדוסקי מהפיקוד על הצבא ומינה במקומו את סטניסלב שפטיצקי. ב-1926 חוקק פילסודסקי חוק מיוחד הקובע כי בזמן מלחמה הפיקוד על הצבא עובר מידי ראש המטה לידי המפקח הכללי של הכוחות המזוינים. בספטמבר 1939 כבשו גרמניה הנאצית וברית המועצות את פולין. ראש המטה וצלאב סטחייביץ' נמלט לרומניה ונעצר בידי המשטרה הרומנית.
ב-7 בנובמבר 1939, ייסדה הממשלה הפולנית הגולה מחדש את תפקיד ראש המטה ומינתה אליו את אלכסנדר קנדז'ור. ב-5 ביוני 1940 הוא הוחלף בטדאוש קלימצקי. ב-4 ביולי 1943 נהרג קלימצקי בהתרסקות מטוס ובמקומו מונה לתפקיד סטניסלב קופנסקי. עם סיום המלחמה השתלטו הסובייטים על כל פולין והקימו בה את הרפובליקה העממית הפולנית. הם מינו את ולדיסלב קורצ'יץ לתפקיד ראש המטה הכללי. במקביל, קופנסקי המשיך להחזיק בתואר ראש המטה מטעם הממשלה הפולנית הגולה שלא הכירה ברפובליקה העממית. ב-13 במאי 1970 פורק רשמית תפקיד ראש המטה הכללי הפולני בגלות והפך ל"משרד המפקח הכללי של הכוחות המזוינים הפולניים". קופנסקי המשיך לכהן בתפקיד, והתרכז בעיקר בשימור ותיעוד של מסמכים היסטוריים. בתחילת 1990 פורקה הרפובליקה העממית הפולנית ובמקומה הוקמה הרפובליקה הפולנית השלישית.
שיטת המקל והגזר
שיטת המקל והגזר – כינויה של שיטת שכנוע וחינוך המתבססת על מתן תגמול עבור התנהגות רצויה, וענישה בעקבות התנהגות בלתי רצויה. שיטה זו מתבססת על הנעה חיצונית: המקל מסמל את חלק הענישה, והגזר – את חלק התמריצים.
מקור השיטה אינו מהשפה העברית, אך ישנם שהפכו את משמעות הסימולים בעברית, כך שהמקל - מלשון "הקלה", הוא התמריץ החיובי, והגזר - מלשון "גזירה", הוא העונש.
רציונל השיטה
הרעיון העקרוני העומד מאחורי השיטה הוא כי אין די באחת מן הפעולות (המקל או הגזר) כדי להפעיל כראוי את מבצע הפעולה, וזאת משום שאם יופעל רק החלק השלילי (המקל), הדבר עלול להביא לאנטגוניזם כלפי המפעיל, ואם יופעל רק התמריץ החיובי, הדבר כשלעצמו איננו מספק, בשל חוסר המחויבות מצד הפועל לביצוע העניין.
בכללות בחינוך השיטה מקובלת, וניתן לראותה לדוגמה במורים הנותנים תמריצים לתלמידים מצטיינים אך מאידך, במידת הצורך, מורידים ציונים לתלמידיהם הכושלים במבחנים ותעודות.
ביהדות
רעיון דומה מובא כבר בדברי הנביא זכריה, במשל הרועים שלו: "ואקח לי שני מקלות: לאחד קראתי נועם ולאחד קראתי חובלים".
יש סימוכין לשיטה זו בדברי חז"ל (מסכת סוטה דף מז) "לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת". הדבר נאמר אודות גיחזי וישו שיצאו לתרבות רעה ועל-פי פרשנות הגמרא הדבר אירע משום שהורחקו בשתי ידיים ללא כל תמריץ חיובי לשנות את מעשיהם.
כינים
כינים (שם מדעי: Phthiraptera), סדרה של חרקים בעלי גלגול חסר המונה כ-5,000 מינים. הכינים הן טפילים חיצוניים של בעלי דם חם. רוב מיני הכינים הם טפילי עופות ומיעוטם טפילי יונקים. סדרת הכינים מתחלקת לשתי תת-סדרות: כינים כוססות וכינים מוצצות. הכינים הכוססות ניזונות מפיסות עור, ופסולת אורגנית, ואילו הכינים המוצצות ניזונות מדם הפונדקאי. עם הכינים המוצצות נמנים שני מינים טפילי אדם: Pediculus humanus (הכולל 2 תת-מינים: כינת הראש, כינת הגוף) וכינת הערווה.
מבנה גוף
הכינים הן חרקים חסרי כנפיים, בעלי גוף שטוח. אורך הכינה הבוגרת 0.4 מ"מ – 10 מ"מ. למינים רבים יש לוחות קשיחים בגב, בבטן או בצדדים, התומכים בבטן כשהיא מתמלאת במזון. בבטן הכינה 11 פרקים. לחלק מהמינים אין עיניים או שהן מנוונות. גפי הפה מורכבות משלושה דוקרנים: העליון משמש למציצה והתיכון להפרשת רוק. החדק נוצר מהשפה העליונה שעליה שיניים קטנות האוחזות בפונדקאי בעת המציצה. הכינה מותאמת לסוג פונדקאי מסוים, ונדיר למדי שזן אחד של כינה יהיה טפיל לכמה מיני יונקים בהם האדם. לעיתים מותאמות הכינים גם לאזור מסוים בגופו של הפונדקאי, כגון: ראש (הנקראת גם כינת הראש) או ערווה. ביצי הכינים מודבקות לשיער הפונדקאים. השלב הצעיר של הכינה, זה הבוקע מהביצה, נקרא נימפה, הוא דומה לבוגרים, מלבד שינויים גופניים קטנים כמו אברי מין לא מפותחים.
ישנם סוגים רבים של כינים. בין הסוגים הידועים ניתן למנות את כינת הראש (Pediculus humanus capitis) הנטפלת לקרקפת של בני אדם, כינת הגוף וכינת הערווה, הנטפלת לאיברי המין, ולעיתים אף לגבות, לריסים, לשפם או זקן, ולבית השחי.
קישורים חיצוניים
Poll eml:Piôc' Pou
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (בצרפתית: Massacre de la Saint-Barthélemy) הוא כינוי לטבח שביצעו הקתולים הצרפתים בהוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) ב-24 באוגוסט 1572, היום המוקדש לברתולומאוס הקדוש. הטבח היה אחד מהשיאים של מלחמת הדת בין הקתולים וההוגנוטים, שהתרחשה בצרפת בין השנים 1595-1562, מלחמה שהתחוללה בשל פרישתם של אלפים מדרכי עבודת האלוהים הקתוליות בצרפת, לאחר שנמשכו לפרוטסטנטיות של ז'אן קלווין.
הסיבות לטבח זה היו דתיות, מדיניות וחברתיות. הוא היה תוצאה של מתיחות, שהצטברה בקרב אצילים קתולים ופרוטסטנטים במשך עשר שנים, מאז תחילת מלחמות הדת בצרפת ב-1562. הוא שיקף את המתיחות בין ממלכת צרפת, שניסתה להשכין שלום בין הנתינים הקתוליים (הרוב) ובין נתיניה הפרוטסטנטיים (המיעוט), לבין זו של ספרד הקתולית לחלוטין, שהתמודדה עם מרד נגדה בארצות השפלה הנשלטות על ידה. הוא היה גם תוצאה של היריבות בין בית גיז, שהוביל את הקתולים הצרפתים, לבין זה של מונמורנסי, שהיה מפולג בין קתולים ובין פרוטסטנטים. אם כי קיימים בקרב ההיסטוריונים חילוקי דעות בדבר מעורבותו של בית המלוכה הצרפתי בטרגדיה זו, כיום רווחת הדעה שבין הנושאים באחריות למאורע זה היו קטרינה דה מדיצ'י ובנה המלך שארל התשיעי.
טבח זה התחולל כתוצאה משלושה מאורעות:
המנון רומניה
המילים נכתבו על ידי אנדרי מורשאנו (1816–1863). הלחן מיוחס למוזיקאי ולסופר אנטון פאן והוא כנראה ממקור טורקי או יווני. ההמנון נכתב ופורסם בזמן מהפכת 1848, בשם "קול מהדהד" ("Un răsunet") והותאם ללחן על ידי תלמידו של אנטון פאן, גאורגה אוצ'נסקו. המועד 29 ביולי ברומניה נחשב "יום ההמנון הלאומי". המנון זה שימש גם כהמנון של מולדובה במשך כמה שנים, עד שהוחלף ב-1994.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
שלום סן ז'רמן-און-לה הביא לקיצה מלחמה איומה שנמשכה שלוש שנים. שלום זה היה שביר משום שלא היה מקובל על הקתולים הקיצוניים. חזרת ההוגנוטים לחצר המלכות הכתה בתדהמה קתולים רבים. אך אם המלך ובנה החליטו שלא לאפשר למלחמה לפרוץ מחדש והרשו לגאספאר דה קוליני, שהיה מנהיג ההוגנוטים, לשוב ולתפוס את מקומו במועצת המלך. כדי לחזק את שלום סן ז'רמן, קטרינה דה מדיצ'י תכננה את נישואי בתה מרגריט דה ולואה, לאנרי מלך נווארה ההוגנוטי (אנרי הרביעי מלך צרפת לעתיד). נישואים אלה לא היו מקובלים על הקתולים הקיצוניים ועל האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, שיחד עם פליפה השני מלך ספרד גינו את מדיניותה של אם המלך.
לרגל נישואים אלה התקבצו בפריז כ-800 אצילים הוגנוטים, שליוו את אנרי מלך נווארה. אך פריז הייתה עיר אנטי פרוטסטנטית והפריזאים, שהיו קתולים קיצוניים, לא קיבלו אותם בקרבם. הפרלמנט של פריז החליט להחרים את טקס הנישואים, קטרינה דה מדיצ'י לא קיבלה את אישור האפיפיור לנישואים אלה ואנשי בית גיז לא היו מוכנים לראות את אנשי בית מונמורנסי תופסים את מקומם בטקס זה. רוב הכמרים הקתולים סירבו לערוך את טקס הנישואים. לבסוף הצליחה קטרינה דה מדיצ'י לשכנע את הקרדינל שארל דה בורבון, שהיה דודו של החתן, לערוך את טקס נישואיו. מושל פריז פרנסואה דה מונמורנסי, שלא יכול היה לשלוט במאורעות, נאלץ להתפטר ולעזוב את פריז ימים מספר לאחר טקס הנשואים, מה שהותיר את שדה הפעולה בידי בית גיז.
אנשי בית גיז ראו באדמירל גאספאר דה קוליני את האחראי לרצח פרנסואה הדוכס מגיז ב-1563. ב-22 באוגוסט 1572 נעשה ניסיון התנקשות בחיי האדמירל והוא נפצע בידו. ההוגנוטים דרשו להעניש את האשמים ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4000 איש. הקתולים חששו מפעולת תגמול מצד ההוגנוטים. לאחר שהתייעצה עם יועציה האיטלקים, קטרינה דה מדיצ'י שכנעה את בנה המלך שארל התשיעי בדבר הצורך בפעולה מונעת. הטבח אירע לאחר שב-24 באוגוסט 1572, כנראה ברגע של התמוטטות עצבים, שארל התשיעי צעק על פי עצת אמו: "ובכן, כך יהיה! הרגו אותם! הִרְגו את כולם! אל תשאירו אף אחד בחיים שיבוא אלי בטענות לאחר מכן" ("Eh bien soit ! Qu’on les tue ! Mais qu’on les tue tous ! Qu’il n’en reste plus un pour qu’on ne puisse me le reprocher !"), מה שנתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה. באותו לילה הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו על ידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז. גופתו הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה. מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים, ומתואר על ידי חלק מההיסטוריונים כניסיון לרצח עם שבו המשטר ניסה לחסל את כל האזרחים המחזיקים באמונה דתית מסוימת.
ההערכות לגבי מספר הנרצחים אינן חד משמעיות, ונעות בין 2,000, לטענת הקתולים, לבין 70,000, לפי הערכת האציל הוגנוטי בן התקופה, הדוכס מקסימיליאן דה בטון, שכמעט והפך בעצמו לקורבן המאורע. חוקרים מודרניים מעריכים את מספר הקורבנות ב-10,000 עד 30,000.
מומנטום דמוגרפי
מומנטום דמוגרפי או מומנטום ביולוגי הוא תופעה דמוגרפית שבה באוכלוסייה מסוימת, למרות ששיעור הפריון יורד בחדות (נשים יולדות בממוצע פחות ילדים), אין ירידה מקבילה במספר הלידות ומכאן שהריבוי הטבעי ממשיך לעלות.
תהליך התיעוש ומודרניזציה שעובר העולם מאז המהפכה התעשייתית כולל גם השפעות חברתיות ודמוגרפיות. בכל אוכלוסייה שעוברת תהליך מודרניזציה ניתן להבחין בתהליך של תמורה דמוגרפית: בשלב הראשון יורד שיעור התמותה ותוחלת החיים עולה. בשלב זה האוכלוסייה גדלה בקצב מהיר. בשלב השני, שיעור הפריון (מספר הילדים הממוצע לאישה) יורד, אך שיעורי הילודה נשארים גבוהים משיעורי התמותה. בתקופת המעבר בין השלבים, הרכב האוכלוסייה הוא צעיר, והילדים והנוער מהווים אחוז ניכר ממנה. כאשר מגיעים הילדים לגיל הפריון האוכלוסייה עדיין גדלה. במילים אחרות, הרכב האוכלוסייה מפצה על הירידה בשיעור הפריון, משום שלמרות שאישה יולדת פחות ילדים יש יותר ויותר נשים שנכנסות למעגל הפריון כך ששיעור הילודה הכולל נשמר.
ככל שהאוכלוסייה צעירה יותר כך המומנטום יימשך שנים רבות יותר. רק בשלב השלישי נצפית ירידה בשיעור הריבוי הטבעי. בסופו של דבר, כאשר המומנטום מסתיים, האוכלוסייה עתידה להתייצב, ואף, כפי שקורה במדינות אירופאיות מסוימות, לעמוד על מאזן שלילי, בו יותר אנשים נפטרים מאלו שנולדים.
המומנטום הדמוגרפי בישראל
בישראל מושג המומנטום הדמוגרפי מתקשר בעיקר לערביי ישראל. במאה ה-21 ערביי ישראל הגיעו לשלב השני שבו שיעור הפריון יורד, אך מבנה הגילים מתאים לאוכלוסייה צעירה: 40% מהאוכלוסייה הערבית בישראל נמצאת מתחת לגיל 18 (2009). לפיכך, צפוי שיעור הילודה הכולל של ערביי ישראל להישמר ויכול אף לגדול גם אם לא מתחשבים כלל בשיעור הפריון של אישה ערבייה בישראל.
המומנטום הדמוגרפי באירופה
ברבות ממדינות אירופה מתרחש תהליך דמוגרפי של מומנטום דמוגרפי שלילי, כלומר מבנה הגילים באוכלוסייה מתאים לאוכלוסייה זקנה ולכן גם אם שיעור הפריון של אישה יגדל האוכלוסייה תמשיך לקטון כי אין מספיק נשים בגיל הפריון. במקרים כגון אלו, בשל המחסור באזרחים בגיל היצרנות, נוטות מדינות רבות לעודד הגירה חיצונית לשם איוש התפקידים הדורשים צעירים למילואם.
בריומאים
בַּרְיוֹמָאִים (שם מדעי: Ephemeroptera), סדרה עתיקה של חרקים בעלי גלגול חסר המונה כ-2,500 מינים. הבריומאים מבלים את רוב מחזור החיים בשלב הנימפה. בתצורה הבוגרת שלהם, בה הם מתרבים, הם נמצאים רק זמן קצר, בין כחצי שעה לימים ספורים. חייו הקצרים של הבריומאי הבוגר מעניק לסדרה את שמה (בר-יום = בן יום).
מחזור חיים
לנימפה רגליים קדמיות קצרות, מחושים גדולים וזימים משני צדי הבטן לצורך נשימה במים. הן חיות במשך חודשים ספורים עד שנים ספורות, במהלכן הן משילות את עורן בין עשרים לשלושים פעמים. הגלגול נעשה במים מתוקים, והנימפה יוצאת מהמים ליבשה או שהיא צפה על פני המים. תהליך הפיכת הטרום בוגר לבוגר הוא מהיר למדי ויכול להתרחש תוך מספר דקות. לבוגרים עיניים מפותחות וגפי פה מנוונים. חייהם הבוגרים קצרים ביותר עקב אי יכולתם להזין את עצמם. הבריומאים מעופפים בקבוצות. הביצים מוטלות למים תוך כדי תעופה.
אשלי ברץ'
אשלי ברץ' (באנגלית: Ashly Burch; נולדה ב-19 ביוני 1990) היא שחקנית, מדבבת, מוזיקאית, זמרת וסופרת אמריקאית, אשר ידועה בתור המדבבת של הדמות טייני טינה ממשחק הווידאו Borderlands 2, הדמות אלוי מהמשחק Horizon Zero Dawn, הדמות מיורי שיינה מהאנימה Steins;Gate והדמות סשה בראוס מהאנימה מתקפת הטיטאנים וכן ידועה מסדרת הרשת הקומית שלה, Hey Ash, Whatcha Playin'? ("היי אש, מת'עושה?").
כמו כן, היא הכותבת של עלילת סדרת האנימציה הרפתקאות פין וג'ייק מבית Cartoon Network וכן המדבבת של הדמות קלואי פרייס מהמשחק Life Is Strange, שבו היא זכתה בפרס הג'וסטיק המוזהב על הביצועים הטובים ביותר. כמו כן, היא המארחת בסדרת הרשת Unplugged של ערוץ היוטיוב Geek & Sundry.
אמה היא מהגרת מתאילנד.
פנחס כהן
פנחס כהן (ירדני) (ו' בתשרי תרמ"ח, 24 בספטמבר 1887, זכרון יעקב – י"ח בתמוז תשט"ז, 27 ביוני 1956, חיפה) היה אגרונום ואיש חינוך ישראלי, מורה לטבע ומורה דרך, שייסד מספר מוסדות השכלה ותרבות חשובים בחיפה.
לטרון (אוניית מעפילים)
לטרון הייתה אוניית מעפילים, נקראה על שם מחנה המעצר בלטרון, בו רוכזו בין היתר ראשי היישוב ופעילי המחתרות "ההגנה" והאצ"ל לאות מחאה כנגד שלטונות המנדט הבריטי. הפליגה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) בדרום צרפת ב-19 באוקטובר 1946; נעצרה על ידי כוחות הצי הבריטי ונגררה לנמל חיפה ב-1 בנובמבר 1946.
פנחס כהן
ביוגרפיה
פנחס כהן נולד בזכרון יעקב וגדל במטולה. בוגר בית הספר החקלאי במקווה ישראל. למד אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין בירת גרמניה. ב-1908, יחד עם אשתו, מרים ניר-רפאלקס (אחותו של נחום ניר-רפאלקס), ייסד את בית הספר "אבטליה" (מקור השם: "אב הטליים") בית הספר העברי הראשון בחיפה. לאחר שלוש שנים, כשהתרחב בית הספר, הוא עבר לבעלות "חברת עזרה", והשתלב בבית הספר הריאלי ב-1913 עם הקמתו. ב"אבטליה", תחילה התנהלו הלימודים תחת עץ במושבה הגרמנית ולאחר מכן הועתקו לבית שאלח ברחוב כורי בחיפה. ב-1911 נסע פנחס כהן לברלין על מנת ללמוד מדעי טבע וחזר ב-1915.
לטרון (אוניית מעפילים)
אסתר שטרייט-וורצל ביססה את ההפלגה בספר "שבעת המנעולים" על הפלגה בלטרון.
פנחס כהן
ביוגרפיה
עם חזרתו לארץ ישראל, פנה לכהן ד"ר בירם, מייסד הריאלי, בבקשה ללמד טבע בבית הספר החדש, ופנחס נענה ברצון. בריאלי לימד 35 שנה נוספות עד פרישתו ב-1949, היה מורה אהוב ונערץ על תלמידיו.
לטרון (אוניית מעפילים)
"סן דימיטריו" – אוניית משא
"סן דמיטריו" (S.S. San Dimitrio) נבנתה בסביבות 1870 כאוניית משא ונוסעים מעורבת ונועדה לשיט חופים, בעלת שני תרנים, ארובה אחת. מנוע קיטור 3 צילינדרים, סוג הדלק - פחם.
פנחס כהן
ביוגרפיה
כהן היה ממייסדי שכונת בת גלים. ב-1916 יסד את אגודת המשוטטים, שחבריה היו תלמידי הריאלי, וממנה צמחה מאוחר יותר החברה להגנת הטבע. כהן ייסד את שבט המשוטטים (משוטטי-בכרמל) של תנועת הצופים.
לטרון (אוניית מעפילים)
רכש והכנה
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באמצעות מתווך בשם גילואזיס בשוודיה. ההכנות להפלגת העפלה החלו בשוודיה בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1946, ונמשכו עד להפלגה לצרפת. ב-29 בספטמבר הגיעה האונייה למרסיי, ובוצעו בה תיקונים ושינויים. הותקנו דרגשי עץ בשלוש ארבע קומות, סידורי אוורור באמצעות שני מנועים חשמליים, חוזקה מערכת החשמל באמצעות מנוע בנזין שבעה כוח סוס שהניע גנרטור, הותקן מכשיר רדיו, וכן הובאו מסכות גז.
פנחס כהן
ביוגרפיה
בעת שהיה מורה לטבע בבית הספר הריאלי, היה לכהן חזון להקים מכון ביולוגי וגן בוטני וזואולוגי על הר הכרמל. באפריל 1937 פנה במכתב לחברת הכשרת היישוב ובקש לקבל לשם כך 200 דונם בכרמל המערבי. בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה וכהן חזר אליה רק כעבור 10 שנים, לאחר גמר המלחמה ולאחר הקמת מדינת ישראל. בשנת 1949 פרש כהן מבית הספר הריאלי וקיבל מוועד הר הכרמל את מרתף בית הכנסת על הכרמל, בו הקים את המכון הביולוגי בית פנחס, שכלל פינת חי קטנה. מפינת חי זו צמח גן החיות בחיפה, שכהן היה למנהלו הראשון.
כהן חיבר שני ספרי לימוד בזואולוגיה (יונקים) ובביולוגיה וכן (עם דוד בנבנשתי) שני מדריכי טיולים: לארץ ישראל (תרצ"ח 1937) ולירושלים (תש"א). בנוסף, כתב סיפורים לילדים, שהתפרסמו בכתבי עת שונים (שעליהם חתם בשם העט "פ. ירדני"). ב-1960, לאחר מותו, ראה אור בהוצאת מסדה קובץ סיפוריו "צמד שנשבה".
לטרון (אוניית מעפילים)
רכש והכנה
צוות ההכנה כלל את יהושע רבינוביץ'-בהרב, אבינועם (אבישי) מקיבוץ בית השיטה, יוסף (יוסל'ה) דרור, שהשיט אותה לצרפת, צוות הפלי"ם ונגרים צרפתים מקומיים.
ב־12 1946 באוקטובר התפרסמו בעיתונות ידיעות על האונייה. ונראה כי הידיעות הגיעו אל הבריטים.
פנחס כהן
ביוגרפיה
כהן היה אב לשלושה: ירדנה כהן, גדעון כהן (אגרונום) ורות (מורה). ירדנה הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול, מחלוצות המחול בישראל, כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תש"ע. ילדיה (נכדיו) הם המהנדס דן אורדן והמורה והמוזיקאית עירית מגל.
לטרון (אוניית מעפילים)
המעפילים
1,252 המעפילים היו יוצאי פולין, הונגריה, רומניה, צרפת, חברי תנועות נוער מאורגנות: הבונים, דרור, השומר הצעיר, בית"ר, תנועות נוער דתיות, וכן בלתי מאורגנים. הם כללו צעירים מגיל 16, וכן מבוגרים עד גיל 50. הם נאספו במחנות אחדים באזור מרסי: סן ז'ירו, לה סיוטה, קיול וסט. יחס השלטונות אליהם היה אוהד ומשתף פעולה. הבריטים, שידעו כי הספינה מיועדת למעפילים כבר כשעגנה במרסיי, ניסו למנוע מעבר המעפילים מבלגיה לצרפת על ידי פנייה לשלטונות, אך נכשלו. צרפת התירה את יציאתם על סמך ויזה לאתיופיה דרך ביירות.
למחרת הגעתה של הספינה ללה סיוטה, ב-18 באוקטובר הועלו המעפילים לסיפון האונייה בסדר ובארגון באמצעות כבש, ושוטר צרפתי השגיח על הסדר. המעפילים אורגנו באונייה בקבוצות על פי השתייכות תנועתית, וצוות המלווים ומדריכי התנועות ניהלו את חיי היומיום בה.
ההפלגה
"לטרון" הפליגה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) בדרום צרפת ב-19 באוקטובר 1946, ב-12:00 בקירוב. ההפלגה בים הייתה קשה ולוותה בתקלות טכניות רבות, בעיקר בעיית יציבות. האונייה יצאה ללא נתב וללא גוררת. הייתה רוח חזקה שגרמה לכך שהספינה תיתקל בסלעים בפתח הנמל. בשעה 15:00 הצליחה להיחלץ בכוחות עצמה ולצאת לים הפתוח במהירות שלושה קשר.
הנתיב נבחר על פי מפת המוקשים הימיים; האונייה פנתה לכיוון אז'אקסיו בירת קורסיקה, אחר כך בנתיב לכיוון צפונית מזרחית לאי, משם הפליגה בין האיים האיטלקיים אלבה ומונטקריסטו אל בין חופי קורסיקה המזרחיים. בקטע בין קורסיקה למסינה שטה הספינה במהירות שבעה קשרים, דרך מצר מסינה. המשיכה לכיוון דרום כרתים, האי Capposini, צפונית לכף אנדריאס, משם לכיוון קפריסין, פורט סעיד ולחופי הארץ. הייתה גם סערה בדרך לקורסיקה, ב-20–21 באוקטובר. ב-27 באוקטובר הייתה סערה גם ליד כרתים, והנתיב שונה לכיוון צפון מזרח. בחדר המכונות היו קלקולים מכניים והאונייה איבדה מיציבותה, משום שמלאי הפחם שייצב את הספינה אזל, ואזלו גם המים במיכלים שנועדו גם הם לייצוב הספינה. כן חדרו מים ממקומות שונים. המעפילים ניסו לאזן אותה על ידי התגודדויות בסיפון.
עימות עם הבריטים
טייסי חיל האוויר הבריטי גילו את האונייה ב-29 באוקטובר. ובשעה 20:00 באותו יום, הגיעה משחתת שעזבה לאחר זמן קצר. הספינה הייתה אז בין טורקיה לקפריסין. ב-30 באוקטובר ב-09:20 שוב הגיעה מטוס, ובערב הופיעו שתי משחתות. היה זה בקרבת חופי קפריסין. הבריטים שאלו ליעד ההפלגה והאם יש עולים בלתי לגאליים, ומהספינה השיבו כי יעדי ההפלגה הם: ביירות ופורט סעיד.
הספינה המשיכה בהפלגתה בכיוון דרום מערב. המשחתת דרשה לשנות את כיוון ההפלגה לקפריסין, ונענתה בשלילה.
ב-31 באוקטובר בשעה 04:00 שינתה הספינה כיוון כדי להיכנס לחיפה. שתי משחתות עקבו מאחור ושתיים עמדו בפתח המפרץ כדי לחסום את נתיב ההפלגה.
במהלך ההפלגה נתקבלו הוראות ממפקדת ההגנה להתגונן ולהתנגד באמצעות מקלות ובקבוקים, ומסכות נגד גז מדמיע, במקרה של תפיסת הספינה וניסיון העברת נוסעיה לכלי אחר; יש להניף דגל של מדינה ים תיכונית ולא להעלות אנשים על הסיפון, כדי לא לעורר חשד. כמקום ההורדה נקבעה נהריה; אך נקבע כי אם לא תתאפשר ההורדה בגלל גילוי בריטי, יש להפליג לנמל חיפה. באונייה אורגנו קבוצות להתנגדות אלימה.
ב־31 באוקטובר בצהרים, בהיות הספינה מול חופי ביירות, קפצו ממנה שני מלחים ספרדים ושחו לעבר המשחתת הבריטית שהייתה לא הרחק. ממסמך בריטי עולה, כי הם דיווחו על השתלטות נוסעי הספינה על אנשי הצוות ורב החובל, ובידיהם מצוי גז מדמיע. לאחר שעברה הספינה את בירות שוב נשאלו ליעדם, ואז אמרו כי שם הספינה 'לטרון' ומטרתה להגיע לארץ. הבריטים הפצירו בהם לשוט לקפריסין ולקבל עזרה רפואית, גם בגלל המים שהחלו לחדור לספינה.
האונייה נלכדה בליל 1 בנובמבר בין 01:00 ל-05:00, במרחק 5 ק"מ מחופי ארץ ישראל. כאשר נכנסה לתחום המים הטריטוריאליים של ארץ ישראל המנדטורית, נגחו אותה שתי אוניות הצי הבריטי, "וכֹּח בריטי גדול עלה והשתלט עליה במהירות תוך שימוש בסילוני מים, גז מדמיע, ירי מאקדחים והכאה באלות". שולת המוקשים T-290 ניסתה תחילה להעלות חמישה חיילים, אך המעפילים התגברו עליהם והשליכום למים. שולת המוקשים T-230 באה לעזרה, ושתיהן ניגחו את הספינה בחרטום ובירכתיים. במהלך העימות קפצו 25 מעפילים למים. המלווים גרמו לתקלה מכוונת במנועים, אך הבריטים השתלטו על חדר המכונות והכריחו את הצוות להתניע. הספינה, שנטתה מאוד על צידה, הגיעה בכוחות עצמה לנמל, ובמרחק של מיל אחד עצרה ונגררה פנימה לתוך הנמל, כשהיא נוטה על צדה באופן בולט.
לצוות הזר ניתנה הוראה להתערב בין העולים כדי שניתן יהיה לחלצם מבלי שייאסרו ויישפטו. חלק מהמלחים סירב לכך. רב החובל טען בחקירתו על ידי הבריטים כי נאמר לו שמפליגים לביירות, אך באמצע הדרך השתלטו עליו הנוסעים ובאיומי אקדחים ומקלות הכריחו אותו לשוט לארץ. למלחים נאמר שיסגירו את עצמם מבלי שידברו עד שיגיע עורך דין. בעקבות תפיסת האונייה על ידי הבריטים, הצוות הזר הסגיר עצמו מיד.
שלום שוורץ המלווה הסתתר בספינה בארון לחלקי חילוף, וחולץ למלווים נאמר להסתתר בספינה או להתערב בין העולים, ואחר כך להתחמק בנמל. המלווים אנשי "ההגנה", חלקם התערבבו בין המעפילים וחלק הצליח להימלט בנמל. באמצעות אנשי חברת "העוגן" בנמל חיפה.
המעפילים גורשו למחנה 63 בקראולוס אחד ממחנות המעצר בקפריסין.
קדומי-הלסת
קדומי-הלסת או נַתְרָנָאִים (שם מדעי: Archaeognatha) היא סדרה של חרקים חסרי כנפיים הכוללת כ-350 מינים בשתי משפחות שונות. זו אחת הסדרות הוותיקות ביותר שלא השתנו אבולוציונית ונציגים ממנה נמצאו עוד מתקופת הדבון.
משמעות השם המדעי מגיעה מיוונית: קדום "Archaeos" לסת "gnatha" ונובעת מצורת הלסת בעלת condyle אחד ולא שניים כבשאר החרקים.
בעבר סדרה זו הייתה מאוחדת עם זנבזיפאים מאחר שלשתי הסדרות צורה חיצונית דומה עם שלושה "זנבות" (שני גנובתנים ארוכים, ביניהם יש תוספתן אמצעי).
מייקל קוקרן
מייקל דאנדונלד קוקרן (באנגלית: Michael Dundonald Cochrane; נולד ב-19 במאי 1947) הוא שחקן אנגלי, המרבה לגלם דמויות מהמעמד העליון.
ביוגרפיה
קוקרן נולד בברייטון שבמזרח סאסקס, והתחנך בבית הספר קרנלי (Cranleigh School). הוא הופיע במספר רב של תפקידים בטלוויזיה וברדיו בהם אוליבר סטרלינג באופרת הסבון הרדיופונית "The Archers", סדרת הטלוויזיה "משפחת פאליסר" (1974), "כנפיים" (1977–1978), עיבוד לרומן "Love in a Cold Climate" (מ-1980), "המצודה" (1983), עיבוד של ה-BBC ל"היה שלום מר צ'יפס" (1984), "No Job for a Lady", הסדרה "The Chief" (מ-1990 עד 1995), ובתפקיד סר הנרי סימרסון בסדרת הטלוויזיה "שארפ" בכיכובו של שון בין.
פעמיים הופיע קוקרן בסדרת המדע בדיוני של ה-BBC "דוקטור הו". ב-1982 גילם את צ'ארלס קרנלי במיני-סדרה "Black Orchid", וב-1989 שיחק בתפקיד רדוורס פן-קופר במיני-סדרה "Ghost Light". ב-2006 החל להופיע באודיו דרמה "No Man's Land" של "דוקטור הו" בהפקת Big Finish Productions. הוא המשיך להופיע בסדרות אודיו של "דוקטור הו" ב-2008 ב-"Brotherhood of the Daleks", ב-"Trail of the White Worm", וב- The Oseidon Adventure מ-2012, וב-"The Fate of Krelos/Return to Telos" מ-2015. ב-2008 שיחק קוקרן באופרת הסבון "רופאים" בתפקיד עורך דין.
ב-2009 הופיע בסרט "מרגרט" בתפקיד חבר הפרלמנט אלן קלארק. בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" שיחק קוקרן בתפקיד הכומר. הוא גילם את ג'וני דרבי בסרט הטלוויזיה "Panto!" מאת ג'ון בישופ וג'ונתן הארווי. ב-2014 הופיע בחמישה פרקים של סדרת הדרמה "המוסקטרים". בסדרה הקומית "מה יגידו השכנים?" שיחק קוקרן בפרק "Sea Fever" בתפקיד קצין בספינה. ב-2016 גילם קוקרן את דמותו של הנרי מרטן בסדרה "הכתר" של נטפליקס. ב-2019 הופיע קוקרן בתפקיד מס' 2 בעיבוד רדיופוני של סדרת הטלוויזיה הבריטית "האסיר", עבור רדיו 4 של ה-BBC.
חיים אישיים
קוקרן נשוי לשחקנית בלינדה קרול.
זוועות קונגו
זוועות קונגו הן הכינוי למעשי זוועה מתועדים שנעשו במדינת קונגו החופשית (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), שהייתה מושבה תחת שלטונו של המלך ליאופולד השני מבלגיה, בין השנים 1885–1908. זוועות אלה התרחשו כחלק ממדיניות העבודה בכפייה. יחד עם מגיפות, רעב וירידה בשיעור הילודה, תרמו הזוועות לירידה חדה בגודל האוכלוסייה הקונגולזית. היקף אובדן האוכלוסייה לאורך התקופה הוא שנוי במחלוקת, אך קיימת הסכמה כי מדובר במספר מיליוני אנשים שאיבדו את חייהם באותן שנים.
בוועידת ברלין, שנערכה בשנים 85–1884, המעצמות האירופיות העבירו את השליטה על אגן הקונגו לארגון פרטי שנוהל בידי המלך ליאופולד השני, אשר במשך זמן רב שאף להקים קולוניה באזור. גודל הטריטוריה תחת לאופולד היה מעל 2,600,000 קמ"ר. הטריטוריה נשלטה בידי מעמד מצומצם של מנהלנים שהובאו מאירופה. הקולוניה הוכיחה את עצמה כלא רווחית ולא יעילה ועד שנות ה-90 של המאה ה-19, המנהל בקונגו היה על סף פשיטת רגל.
העלייה הפתאומית בדרישה לגומי טבעי, אשר קיים בשפע באזור, הביאה לשינוי קיצוני בשנות ה-90 של המאה ה-19: על מנת למסד את ההוצאה והייצוא של גומי, כל השטחים הלא מיושבים בקונגו, הולאמו, ומרביתם נמכרו לחברות פרטיות כזיכיונות. בין השנים 1891–1906, לחברות הפרטיות ניתנה יד חופשית לעשות ככל העולה על רוחן בשטחים שהוקצו להן, ללא כל התערבות מנציגי המדינה. כתוצאה מכך, עבודה בכפייה ואלימות היוו את האמצעי להשגת המטרה - איסוף הגומי בזול ומקסום הרווחים. כוח מקומי חצי צבאי, אשר הורכב משכירים בני קבוצות מקומיות, הוקם במטרה לאכוף את מדיניות העבודה. פועלים אשר סירבו להשתתף באיסוף הגומי לרוב נרצחו, וכפרים שלמים נמחקו. המנהלנים הלבנים מאירופה היו חופשיים לעשות כרצונם באוכלוסייה המקומית על מנת לספק את הסאדיזם האישי שלהם.
בנוסף לעבודה בכפייה והאלימות שתוארה, אחת הסיבות העיקריות לירידה באוכלוסייה היא חולי. מספר מגיפות פקדו את האזור, הבולטות הן: אבעבועות שחורות, שפעת חזירים, דיזנטריה אמבית. מחלת השינה האפריקאית שנגרמה בעקבות זבוב הצה צה ב-1901 לבדה גרמה למותם של כחצי מיליון קונגולזים. אלימות, רעב ומחלות גרמו להפחתה משמעותית בשיעור הילודה.
מה שבעיקר עודד את העולם לגנות ולהתערב כנגד זוועות לאופולד בקונגו היה חיתוך ידי הקונגולזים על ידי אנשיו, מעשה אשר בוצע בעיקר על ידי “חיילי כוח הציבור”, המקומיים ששירתו בצבאו של לאופולד. הוא ציווה להביא יד ימין חתוכה של הקורבנות עבור כל כדור שהחיילים ירו כהוכחה לכך שבאמת הרגו את האנשים. במקום זאת, כדרך לרמות חתכו החיילים את הידיים לאנשים חיים.
התיעוד לכך הגיע בעיקר על ידי מיסיונרים אירופאים שנכחו וראו זוועות אלו. התיעודים שהתפרסמו באירופה וארה”ב זעזעו את אזרחי העולם המערבי, שגרמו לממשלותיהם להתערב. בעיקר בארה”ב ובריטניה.
קמפיינים ומחאות בין-לאומיות החלו לקום במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 והגיעו לשיאן בתחילת המאה ה-20 בהובלת הבריטי אדמונד דנה מורל. אדמונד החל להתעניין במתרחש בקונגו לאחר שראה בנמל באנטוורפן מכולות מלאות באוצרות טבע וגומי מגיעות מקונגו וכאלו מלאות בנשק ותחמושת נשלחות חזרה. בעקבות לחץ המחאות הבינ"ל כנגד מדיניות לאופולד בקונגו, בשנת 1908 ממשלת בלגיה רכשה מלאופולד את השליטה בקונגו והפכה אותה לקולוניה רשמית. באותה שנה, שמה של קונגו שונה מ-”מדינת קונגו החופשית” לקונגו הבלגית” באקט שחתם את הזוועות בקונגו והפחית את הניצול של האוכלוסייה המקומית.
רקע
עוד לפני עלייתו לכתר השלטון בבלגיה בשנת 1865, המלך המיועד לאופולד השני פעל למען הקמת לובי בקרב הפוליטיקאים הבלגים הבכירים במטרה ליצור אימפריה קולוניאלית במזרח הרחוק או באפריקה, שתבסס את היוקרה הבלגית. לעומת זאת, מבחינה פוליטית, קולוניאליזם לא היה פופולרי בבלגיה כיוון שהוא נתפס כהימור יקר ומסוכן ללא רווח בטוח למדינה. כך, ניסיונותיו הרבים לשכנע פוליטיקאים, זכו להצלחה מעטה בלבד.
נחוש למצוא קולוניות ובהשראת דיווחים ממרכז אפריקה, לאופולד החל לממן מספר חוקרים בכירים, כולל הנרי מורטון סטנלי. לאופולד הקים את הארגון האפריקאי הבינ"ל (international African association), ארגון שפעל במטרה לפקח על חקר וסקירת הטריטוריה סביב נהר הקונגו, עם המטרה המוצהרת של הבאת עזרה הומניטרית וציוויליזציה למקומיים.
בוועידת ברלין 1885 צרפת ובריטניה הכירו באופן רשמי בשליטתו של לאופולד, לאחר שזה הבטיח כי יסיים את סחר העבדים ויאפשר מעבר סחורות בארצו. בנוסף, הבטיח כי לא ייגע בכספי האוצר הבלגי. המדינה החדשה השתרעה על פני 2,350,000 ק"מ ונקראה מעתה המדינה החופשית של קונגו. כך, לאופולד הפך לשליטה של מדינה ממרחק של 6,000 ק"מ וארבעה שבועות הפלגה. את המרחק הזה, לאופולד מעולם לא הפליג במשך 24 שנות שלטונו, מכיוון שלא היה בקונגו מעולם.
למרות המרחק, לאופולד שלט במדינה באופן ישיר ואישי, עם מעט מאוד נציגים הכפופים לו. הצ'יפים המקומיים מילאו תפקיד חשוב באדמיניסטרציה על ידי יישום הוראות הממשלה בקרב הקבוצות האתניות שלהם. לאורך מרבית שנות קיומה, הנוכחות של המדינה בטריטוריה שהיא שלטה לא הייתה מסודרת, עם מעט פקידים המרוכזים במספר תחנות קטנות ומרוחקות.
בשנת 1906, היו 3,000 אנשים לבנים בלבד בקונגו, ומהם רק מחצית היו בלגים. למשך כל התקופה, היו בין 700–1500 מנהלנים ופקידים בלבד, אשר היו אמונים על כל השטח העצום של המדינה החדשה.
בשנים הראשונות של ההתיישבות, מרבית תשומת הלב המנהלית הופנתה לצורך גיבוש השליטה באמצעות קרבות עם מנהיגים מקומיים אשר התנגדו לשלטון הקולוניאלי. זה כלל את השבטים שעל נהר הקוואנגו (kwango river) בדרום מערב, ושבט האואלה (Uélé) בצפון-מזרח המדינה.
מצב כלכלי ומנהלי
מעל לכל, המדינה החופשית כיוונה להיות רווחית למשקיעים שלה ועבור לאופולד במיוחד. תחילה, ההישענות על שנהב לא הניבה רווחים כמצופה, והמנהל הקולוניאלי היה נתון בחובות גדולים. לאופולד עצמו השקיע מהונו האישי עד שנת 1890 כ-19 מיליון פרנקים בלגים, אשר כמעט ולא הניבו תשואה. כך כילה לאופולד כמעט את כל ירושת אביו. בנקודה הזו, החליט לאופולד לשבור את הסכמותיו: הוא לווה סכומי עתק מהאוצר הבלגי, ששיתף פעולה מכיוון שלא רצה לראות את מנהיגו פושט רגל.
המעבר לשימוש בצמיגי גומי במקום גלגלי עץ, הביא לעלייה פתאומית בדרישה לגומי טבעי בשנות ה-90 של המאה ה-19. כך, תמו הבעיות הכלכליות והשלטון הקולוניאלי החל להכריח גברים קונגולזים לעבוד בכפייה באיסוף גומי מהטבע אשר נשלח לאירופה וצפון אמריקה. תקופת השגשוג שינתה את המערכת הקולוניאלית שכשלה לפני כן והובילה אותה אל רווחים משמעותיים. הייצוא צמח מ-580 ל-3,740 טונות בשנים 1895–1900. ב-1891, כל האדמה הפנויה, כולל יערות ושטחים שלא שימשו לחקלאות, הוכרזו כלא-מיושבים והפכו לשטח של המדינה. כך, משאבים רבים של קונגו (בייחוד גומי ושנהב) עברו לבעלות השלטון הקולוניאלי בנוסף לזיכיונות שהוקצו לחברות פרטיות. בדרום המדינה למשל, החברה ההודית האנגלו-בלגית לגומי קיבלה שטח בגודל של 160,000 ק"מ מרובע. לאופולד שמר חלק גדול מהשטחים תחת שלטונו הישיר, שטחים אלו נקראו "התחום המלכותי", 250,000 ק"מ רבועים שהתווספו לשטח הפרטי שהוא כבר שלט בו. כך, הניצול הכלכלי העיקרי של השטח הקונגולזי היה בידיהם של המלך ומספר מועט של בעלי זיכיון.
השיטה הוכיחה את עצמה כרווחית מאוד וחברה מסוימת אף החזירה את ההשקעה הראשונית שלה בתוך שנה אחת בלבד. המלך, הרוויח 70 מיליון פרנקים בלגים מהשיטה הזו בין השנים 1896–1905.
הזוועות בקונגו
בעקבות הרווחים העצומים של מדינת קונגו החופשית מייצוא של גומי, נחתם הסכם עבודה (הנקרא על ידי מבקרים "מערכת גומי אדומה" מכיוון שבמקרים רבים תהליך הוצאת הגומי גרם לשפיכת דמים) על מנת להגביר לרמה מקסימלית את ייצוא הגומי. הממשל הבלגי קבע סטנדרטים בלתי אפשריים להפקת גומי, דקל ושנהב. הקונגולזים אשר נכשלו להגיע ליעדים אשר הוצבו להם נרצחו או עברו עינויים מבעיתים. העבודה נדרשה על ידי השלטון כמס. ככל שחברות ייצוא הגומי נעשו תלויות יותר ויותר בגיוס בכוח של עובדי קונגו לטובת האיסוף, נוצר מצב של "עבדות חברתית", בו העבודה הכפויה למען השלטון הבלגי היא חלק בלתי נפרד מהחברה הקונגולזית. המדינה גייסה מספר פקידים אפריקאים, הידועים גם כ-"קאפיטס" כדי לנהל את העבודה. היה רצון למקסם את איסוף הגומי ורווחי המדינה אך הם באו על חשבון העובדים, ללא התחשבות ברווחתם. מערכת הגומי האדומה התפתחה עם יצירת משטר הזיכיונות. בשטחי הזיכיון, לחברות הפרטיות שרכשו זיכיון מממשלת המדינה, הייתה יד חופשית להשתמש בכל אמצעי על מנת להגדיל את הייצור והרווחים ללא התערבות ממשלתית. הטיפול והיחס כלפי העובדים לא היה מוסדר לפי חוק ובעצם נותר לשיקול דעת הפקידים בשטח. היו מספר חברות פרטיות כגון החברה ההודית האנגלו-בלגית ו-"אנוורויז" אשר התייחסו לפועלים הקונגולזים בקשיחות יתרה. ההיסטוריון ז'אן סנטגרס תיאר אזורים בשליטת שתי החברות הללו כ"גיהנום עלי אדמות".
מתנגדים לעבודות הוכו והוצלפו, נלקחו בני ערובה על מנת להבטיח איסוף מידי של גומי, כמו כן נשלחו משלחות להרוס כפרים שהתנגדו לעבוד. מדיניות זו הביא לקריסת החיים הכלכליים והתרבותיים של קונגו כמו גם לחקלאות באזורים מסוימים. רוב האכיפה של הייצור הייתה באחריותו של הצבא הקולוניאלי הבלגי. באותה התקופה נרשמו מקרים רבים בהם נלקחו ילדים בגיל צעיר ונרשמו לצבאו המקומי של המלך לאופולד, "הכוח הציבורי". הכוח הוקם בשנת 1885 עם קצינים לבנים ומפקדים אשר גויסו מזנזיבר, ניגריה וליבריה. ב-1900 מנה הכוח 19,000 איש. שווי הגומי שנלקח מקונגו מוערך היום בכחצי מיליארד דולר.
הטלת מום וברוטליות
אחד הדימויים הבולטים של המדינה החופשית היו הידיים הכרותות שהפכו לסמל הבולט של זוועות קונגו. קטיעת ידיים הייתה נפוצה תחת שלטון המדינה החופשית ומקורה בתעשיית הגומי. חיילי הכוח הציבורי נחשדו בחוסר משמעת ונדרשו להוכיח שלא גנבו תחמושת וציוד צבאי למטרות ציד. הנוהג לכרות ידיים מן הגופות בעקבות מסעות ענישה הפך נפוץ, כראייה שלא נעשה שימוש לרעה בציוד צבאי. תצלומים של קורבנות, שצולמו על ידי מיסיונרים היווה אמצעי תעמולה למתנגדי משטרו של לאופולד השני בבלגיה ובבריטניה. בשנת 1896 עיתון גרמני פרסם כי על פי ידיעה בלגית רשמית, 1300 ידיים כרותות הועברו לנציב המחוז, לאון פיביז ביום אחד. בשנת 1899 אחד מקציני המשטר סימון רוי, ניהל שיחה עם מיסיונר אמריקאי על כך שצוותים תחתיו היו אחראים לרצח של מאות קונגולזים. המיסיונר אליס וורת' פאריס תיעד את השיחה ביומנו וציטט את רוי: "כל פעם נשלח רב-טוראי להביא גומי וניתנו לו מחסניות עם כדורים אשר עליו להחזיר אותם ללא שימוש אלא אם כן נתקל בסיטואציה שבה עליו להשתמש בהם אז עליו להביא הוכחה שאכן היה שימוש "מוצדק" בצורה של יד כרותה עבור כל כדור". כמו כן רוי ציין כי בתקופתו השתמשו ב-6000 כדורים כלומר נהרגו 6000 איש. רשימת התיעודים של המיסיונר האמריקאי לא מסתיים כאן. ידוע על קצינים רבים מהכוח הציבורי אשר ניהלו יומנים ותיעדו את הזוועות ומעשי הרצח אשר ביצעו בתקופתם בקונגו.
מלבד איסוף הגומי, האלימות במדינה החופשית התרחשה בעיקר במלחמות ובמרידות. המדינות הממלכתיות (יישויות אתניות בעידן הפרה קולוניאלי), בעיקר ממלכת קי של מסיר, הפדרציה של זאנדי וטריטוריה דוברת סוואהילי במזרח קונגו תחת שלטונו של טיפו-טיפ, אשר כולם היו סוחרי עבדים, שנהב ונחושת, לא הכירו בסמכות חיילי הכוח הציבורי. בשנת 1895 פרצה התקוממות בקרב בני באטלה שבמחוז קאסי, שהפכה למרד בן 4 שנים. הסכסוך היה אלים במיוחד וגרם למספר רב של נפגעים. הרבה מהאלימות שבוצעה בקונגו נגרמה על ידי אפריקאים אחרים. אך היו מספר לבנים אשר גם הם היו ידועים בשיטות סדיסטיות כמו הבאים: לאון רום, ליאון בייביז ורנה דה דרמנטייה אשר שימש השראה לדמותו של קורץ בספר "לב האפלה".
הירידה באוכלוסייה
הירידה הדרמטית באוכלוסייה של קונגו נבעה משילוב של רצח, רעב, חשיפה למחלות ובנוסף שיעור ילודה נמוך. אף שהנתון לא וודאי בגלל העדר רישומים עקביים, האלימות והרצח היוו רק חלק זעום משיעור הירידה באוכלוסייה. ההיסטוריון יאן ואנסינה העריך כי האלימות הובילה למוות של פחות מחמישה אחוזים מהאוכלוסייה וכי רוב הירידה באוכלוסייה נגרמה בעקבות המחלות הרבות שהגיעו על ידי סוחרים ערבים. מחלות כמו דיזנטריה אמבית באזורים שבהם הדיזנטריה הייתה נפוצה העמידו בסיכון בין 30–60 אחוז מהאוכלוסייה. בנוסף למחלות מין, אבעבועות שחורות ושפעת החזירים שגרמו למותם של כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה. יתר על כן, מחלת השינה הייתה המגפה הגדולה ביותר באזורי הקונגו, ובה היו שיעורי התמותה הגדולים ביותר. בשנת 1901 לבדה הוערך כי חצי מיליון קונגולזים מתו ממחלת השינה. יחד עם המחלות, המגיפות, הרעב והירידה בשיעור הילודה שנגרמו כתוצאה מהפרעות אלה, תרמו הזוועות לירידה חדה באוכלוסייה הקונגולזית.
נערכו מספר אומדנים בנוגע לתמותה בקונגו בין השנים 1885–1908. המספר המדויק שנוי במחלוקת ומספר הערכות שונות נעשו. רוג'ר קייסמנט מעריך כי בשנים האלו צנחה האוכלוסייה בכשלושה מיליון בני אדם. אדם הוכשילד מעריך כי הייתה ירידה של כעשרה מיליון בני אדם, איזידור נדיוול מעריך כי הייתה ירידה של כשלושה עשר מיליון מהאוכלוסייה ויאן ואנסינה מעריך שבין השנים 1900–1919 הייתה ירידה של כ-25 אחוז, בעיקר בשל המחלות הרבות שפקדו את האזור.
העלייה לתודעה הבינלאומית ונפילת ממלכתו הפרטית של לאופולד
העדות הראשונה על הזוועות שהתרחשו בקונגו הגיעה בשנת 1890. ג'ורג' ויליאמס, עו"ד אפרו-אמריקאי ששירת בצבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקאית ובנוסף היה שר במדינת האיטי, הגיע לקונגו במטרה לבדוק אפשרויות לתעסוקה של שחורים במדינה, מאחר שחשב שבקונגו שחורים לא יופלו לרעה בגלל גזעם. הוא הסתובב במדינה כחצי שנה ושט בספינת קיטור בשייט בנהר הקונגו. בקונגו נחשף וויליאמס לזוועות שהתרחשו בניגוד לציפיותיו. בחזרתו משם שלח מכתב פתוח למלך לאופולד בו הוא מתאר את הרציחות, הניצול ושאר הזוועות שראה, ובעיקר את העובדה ששום נציג רשמי במדינה אינו דובר סוואהילי, שפת המקומיים. העיתון New York Herald הקדיש טור למכתבו של וויליאמס, ועיתונים נוספים באירופה אימצו ופרסמו את האשמותיו. פרסומים אלו גררו מחאות במרכז ומערב אירופה.
לאופולד דחה את האישומים בקלות יתר. הוא טען שבסה"כ הממשל שלו בקונגו מלמד ומחנך את המקומיים למוסר עבודה.
החשיפה הבינלאומית הבאה התרחשה בשנת 1895 במקרה לאחר “פרשת סטוקס"("Stocks Affair"). סוחר אירי בשם צ'ארלס סטוקס נעצר על סחר בלתי חוקי על ידי קפטן לות'ייר, קצין בלגי. לות'ייר שהיה בטוח שסטוקס סוחר בכלי נשק עם המורדים במזרח קונגו תלה את סטוקס ללא משפט מקדים. הפרשה גרמה למחאה, כעס רב והתנגדות בקרב הציבור הבריטי ל"מדינת קונגו החופשית". זעם זה יעודד בעתיד את ממשלת בריטניה לחקור באופן עצמאי ובלתי תלוי את זוועות לאופולד ואנשיו כלפי הקונגולזים.
עם התרחבות סיפורי הזוועות בעולם והיקפי הייצוא של משאבים מקונגו החלו להגיע עוד ועוד סיפורים לעולם המערבי. ג'וזף קונראד, בריטי שעבד כרב חובל בספינת קיטור בנהר הקונגו, סיפר את אשר ראה בטור לעיתון ב-1899 ואף פרסם את הנובלה "לב המאפליה" ב-1902, שתיארה את הזוועות בקונגו באמצעות סיפור עלילתי. נובלה זו נחשבת לאחד הספרים העלילתיים המשמעותיים שנכתבו על הקולוניאליזם. נקודת המפנה מבחינת התודעה הבינלאומית, הגיעה בתחילת המאה ה-20. אדמונד מורל היה עיתונאי שהכיר את הסיפורים על המתרחש בקונגו. הוא היה בנמל אנטוורפן בבלגיה שם בדק את הסחורות שמגיעות ויוצאות לקונגו. הוא זיהה שמקונגו מגיעים מוצרים רבים בעלי ערך כמו שנהב וגומי, ובתמורה נשלחים לקונגו כלי נשק, שרשראות ברזל וחומרי נפץ. מורל לקח את החשיפה על הנעשה בקונגו כפרויקט חייו והמשיך לפרסם ככל יכולתו על הזוועות. בשנת 1906 פרסם את הספר "הגומי האדום", שהשפיע רבות על דעת הקהל ונקרא על ידי אנשים רבים. כשצבר חשיפה בקרב הקהל, החלו לזרום אליו תמונות, עדויות וסיפורים נוספים מאנשים שהיו בקונגו - קציני משטר לאופולד, עובדי חברות פרטיות ומיסיונרים.
עדויות אלו פורסמו באופן עצמאי במקביל לשליחתם ופרסומם על ידי מורל. הנובליסטים המפורסמים מארק טוויין, ג'וזף קונראד וסר ארתור קונן דויל, יחד עם הסוציאליסט הבלגי אמיל ונדרוולדה היו בין השותפים המרכזיים של מורל לקמפיין נגד לאופולד. אדגר קניסויוס, דובר סוואהילי (השפה המקומית) וקצין באחת מחברות הגומי שפעלו בקונגו, העביר למורל בתיעוד נדיר הקלטה של אישה מקומית שמתארת רציחות וחטיפות לטובת עבדות שהתבצעו בכפרה.
למרות הפרסומים הרבים, לאופולד המשיך לטעון שכל הנעשה בקונגו הוא לטובת המקומיים עבור פיתוח המדינה והכלכלה, והיה מופתע מאוד מהביקורות החריפות שנכתבו נגדו. הוא טען שהסיפורים מתארים מעשי קולוניות אחרות, ואילו בקונגו שוררת הרמוניה.
בשנת 1908, הפכה בלגיה באופן רשמי את "מדינת קונגו החופשית" לקולוניה רשמית בשם "קונגו הבלגית". למרות הגיבוי הדיפלומטי ודעת הקהל שאפשרו לבלגיה לקחת את הקולוניה ללא תמורה, היא בחרה לרכוש את קונגו מלאופולד תמורת סכומי עתק דאז. 100 מיליון פרנק בלגי שולמו על ידי המדינה לכיסוי חובות, עוד 45.5 מיליון להשלים את תוכניות הבנייה של לאופולד ו50 מיליון פרנק כהוקרת תודה עבור תרומתו של לאופולד בעבור מדינת קונגו ואזרחיה. לאופולד כדבריו הציג את העסקה כנדבה בעבור העם הבלגי ולא כעסקה כלכלית. לאופולד נחשב אז לאחד האנשים העשירים בעולם, שכן בנוסף להון שקיבל מהממשלה הבלגית, צבר נכסים והון רב במהלך תקופתו כשליט הקולוניה. אלו נצברו כנכסי נדל"ן רבים בריביירה הצרפתית ובלגיה עצמה, שותפויות בחברות ענק שפעלו בקונגו, קרנות וחשבונות סודיים ועוד.
היסטוריוגרפיה והמונח "רצח עם"
כיום ישנה מחלוקת גדולה באופן ההגדרה של פשעי לאופולד ואנשיו במדינת קונגו. כיום קיימים המונחים "רצח העם הגדול בקונגו" או "השואה הבלגית בקונגו", אך למעשה חוקרים והיסטוריונים רבים מתקשים לקבל את השמות הללו כמתארים את מה שהתחולל בקונגו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה20. כמה שנים לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1948 האומות המאוחדות הגדירו את המונח "רצח עם" כ-"פעולות שיטתיות שננקטות במטרה להשמיד באופן מלא או חלקי קבוצה אתנית, עם, גזע או קבוצה דתית".
ההבחנה הזו חשובה להיסטוריונים על מנת שהציבור ידע להבין את המשמעויות והאמת בנוגע למה שהתרחש בכל אירוע באשר הוא. כולם מסכימים על כך שבמלחמת העולם השנייה התרחשה שואה ורצח עם כנגד העם היהודי באירופה, ושבתחילת המאה ה-20 התרחש רצח העם של בני ההררו והנאמה בנמיביה על ידי הגרמנים. בשני המקרים האלו מדובר על רצח שיטתי מכוון ומודע כלפי קבוצה דתית ואתנית בהתאמה. מה שלא אפשר לומר הזוועות בקונגו החופשית, עם זאת אין להקל בחשיבות ההיסטורית וההשפעה של תקופה ואירועים אלו על החברה הקונגולזית היום.