cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורפוס הפאנצר ה-14 (ורמאכט)
המערכה בפולין
במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
קרב סטלינגרד
בקרב סטלינגרד כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
קרב מונטה קאסינו
בקרב מונטה קאסינו כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
ברברה ויסר
ברברה ויסר (בהולנדית: Barbara Visser נולדה ב-16 באוגוסט 1977) היא פוליטיקאית הולנדית ממוצא קרואטי הפועלת מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה. שימשה כשרת התשתיות וניהול המים של הולנד מ-31 באוגוסט 2021 עד 10 בינואר 2022.
ביוגרפיה
ויסר נולדה ב-16 באוגוסט 1977 בשיבניק שביוגוסלביה לאב הולנדי ואם קרואטית. כשהייתה בת שלוש עברה משפחתה להתגורר בהולנד. בין 1995–2001 למדה מנהל עסקים באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם. לאחר סיום לימודיה עבדה כפקידה ברשויות המס וכיועצת עסקית. בין 2006–2010 הייתה חברת מועצה בעיריית זאנסטאט. בין 2010–2012 שימשה כיועצת מקצועית בכירה עבור העירייה.
בבחירות הכלליות בהולנד ב-2012, הוצבה ויסר במקום ה-21 במפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה ונבחרה לבית הנבחרים של הולנד. בבחירות של 2017 הוצבה במקום ה-7 במפלגה. ב-26 באוקטובר של אותה שנה מונתה בידי ראש הממשלה מארק רוטה למזכירת ההגנה של הולנד. ב-31 באוגוסט 2021 היא הועברה להיות שרת התשתיות וניהול המים. ב-10 בינואר 2022 היא הוחלפה בתפקיד בידי מארק הרברס.
מכתב הארבעה עשר
מכתב הארבע עשר הוא מכתב פתוח של שחקני נבחרת רוסיה בכדורגל, שנכתב ב־17 בנובמבר 1993 לאחר המשחק במוקדמות מונדיאל 1994 מול נבחרת יוון באתונה, במסגרת פרשה שזכתה לתהודה רבה בתקשורת הספורט הרוסית.
רקע כללי
ביורו 1988 העפילה נבחרת ברית המועצות בראשות המאמן ולרי לובנובסקי לגמר, שם הפסידה לנבחרת הולנד בתוצאה 0:2. באותה שנה זכתה הנבחרת האולימפית בראשות אנטולי בישובץ במדליית הזהב באולימפיאדת סיאול (1988) כשניצחה במשחק הגמר את נבחרת ברזיל 2:1. נבחרת ברית המועצות, לעומת זאת, שנתיים לאחר מכן לא הצליחה להעפיל לפלייאוף מונדיאל 1990.
בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות, ואיתה נבחרת ברית המועצות בכדורגל, ובמקום ברית המועצות שסיימה ראשונה בבית מוקדמות יורו 1992, יצאה נבחרת חבר המדינות ליורו 1992, אך נכשלה שם. באמצעות מאמציו של ויאצ'סלב קולוסקוב הסכימה פיפ"א להכיר בנבחרת חבר המדינות כיורשתה של נבחרת ברית המועצות, ולאחר מכן הוכרה נבחרת רוסיה כממשיכתן של נבחרות חבר המדינות וברית המועצות.
נבחרת רוסיה, שהוקמה לאחר יורו 1992, עברה בהצלחה את מוקדמות מונדיאל 1994 והגיעה לשלב הגמר של מונדיאל 1994 מהמקום השני והפסידה לנבחרת יוון במקום הראשון בבית רק בסיבוב האחרון. את הנבחרת הזו אימן פאבל סאדירין, שהשיג ניצחון באליפות ברית המועצות האחרונה עם צסק"א מוסקבה.
המכתב
במקור:
הסיבות לכתיבת המכתב
ב־17 בנובמבר 1993 נבחרת רוסיה, שכבר הבטיחה העפלה למונדיאל 1994 בארצות הברית, ערכה את משחקה האחרון בטורניר המוקדמות מול נבחרת יוון. המשחק הסתיים בהפסד של נבחרת רוסיה בתוצאה 0:1, בדקות האחרונות איגור דוברובולסקי כבש שער שהביא את נבחרת רוסיה לשוויון, אך השופט ביטל אותו.
לאחר המשחק הזה בחדר ההלבשה, אמר נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית ויאצ'סלב קולוסקוב: "... עם משחק כזה, עם גישה כזו... אין מה לעשות באמריקה". הוא גם הזכיר את חוזה החסות הנוכחי (הוועד האולימפי הרוסי חתם על חוזה עם ריבוק, לפיו שמונה שחקני הנבחרת הלאומית נאלצו לשחק בנעלי החברה הזו, אך הסכם זה לא יושם, והבונוס לשחקנים הופחת ) ונקבע כי שחקנים שלא רוצים לשחק בנעלי חברה הזו לא יגיעו למונדיאל.
באותו יום, ביוזמתו של איגור שאלימוב, נכתב מכתב בשם 14 שחקנים בחדר מלון הילטון שבו שהו. המכתב היה ממוען לשאמיל טרפישצ'ב, ששימש כיועצו של נשיא הפדרציה הרוסית בנושא ספורט.
המכתב נחתם על ידי: יורי ניקיפורוב, ואלרי קרפין, אנדריי איוואנוב, סרגיי יוראן, איגור שאלימוב, איגור דוברובולסקי, איגור קוליבנוב, ויקטור אונופקו, דמיטרי חלסטוב, סרגיי קיריאקוב, אנדריי קנצ'לסקיס (בפקס), אלכסנדר מוסטובוי, אולג סלנקו, וסילי קולקוב.
ב־18 בנובמבר התקבל מכתב זה על ידי שאמיל טרפישצ'ב. לאחר שגילה כי המכתב אינו זיוף, מסר ב־4 בדצמבר העתק של המכתב לנשיא ההתאחדות ו. קולוסקוב והציע לוועד המנהל של ההתאחדות להתכנס על מנת להאזין לכל הגורמים. ישיבה מורחבת של ועד ההנהלה התקיימה ב־7 בדצמבר. הוועד הפועל אישר כי על המאמן הנוכחי פאבל סאדירין להכין את הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 והדיון בתמריצים מהותיים נדחה למועד מאוחר יותר.
ב־25 בדצמבר 1993 התקיימה מסיבת עיתונאים של "הסרבנים" באולם מרכז העיתונות של משרד החוץ בכיכר זובובסקיה. השתתפו בה שלימוב, יוראן, קריאקוב, דוברובולסקי, מוסטובוי, קולקוב ואיוואנוב, איתם נכחו גם ויטלי סמירנוב, נציג ההתאחדות אלכסנדר טוקמנוב וטרפישצ'ב. גם אחד ממאמני הנבחרת, בוריס איגנאטייב, נכח. טוקמנוב אמר כי פאבל סאדירין יכין את הנבחרת הלאומית והוסיף שטענות לצד הפיננסי והארגוני בעניין הן הוגנות.
בתגובה, ערך קולוסקוב מסיבת עיתונאים באולם הוועד האולימפי, שם הצהיר כי הנבחרת הלאומית היא לא חברת מניות משותפת, ואין לשחקנים פריבילגיה למנות ולפטר מאמנים. לאחר מכן, מספר שחקנים משכו את חתימתם.
משמעות ותוצאות
"מכתב ארבע עשרה" גרם לסכסוך בין השחקנים ("הסרבנים" לבין אלה שלא חתמו, כמו גם אלה ששינו את דעתם), המאמנים והנהגת הנבחרת, מה שפגע במורל הנבחרת. איגור שלימוב, איגור דוברובולסקי, איגור קוליבנוב, סרגיי קריאקוב, ואסילי קולקוב, אנדריי קנצ'לסקי, וגם אנדריי איוואנוב, שכבר לא הוזמן לנבחרת, לא הגיעו למונדיאל, למרות ביטול חתימתם. באותו טורניר הרוסים לא הצליחו להעפיל מהסיבוב הראשון.
מאוחר יותר, רבים מהשחקנים שחתמו על המכתב התחרטו על החלטתם. לאחר מכן, התברר שקוליבאנוב, קריאקוב וקנצ'לסקי החמיצו את ההזדמנות היחידה שלהם לשחק במונדיאל (במונדיאל 1990 הם עדיין היו מחוץ לנבחרת הסובייטית ובפעם הבאה שרוסיה השתתפה בטורניר הגמר העולמי בלבד בשנת 2002, שחקנים אלה כבר פרשו מהנבחרת), וקולקוב — גם לא השתתף בטורניר בינלאומי גדול (במונדיאל 1990 הוא גם היה מחוץ לנבחרת, והחמיץ את יורו 1992 ו-1996 בגלל פציעות).
יחד עם זאת, לדברי איגור שאלימוב, הודות למכתב, רבות מהבעיות בהן נתקלו שחקני הכדורגל נפתרו לאחר מכן. בשנת 2003 מונה שאלימוב למאמן הראשי של מועדון הכדורגל אוראלאן אליסטה לפני משחקי החוץ בין אליסטה לזניט וצסק"א, אוהדי זניט וצסק"א הניפו כרזות עם התוכן הבא: "רקוד לך, שאלימוב, יש לך מכתב מהשחקנים!" ו"94: לא נשכח, לא נסלח" (סאדירין אימן בשתי הקבוצות הללו ורבים קשרו את מותו ב־2001 לשברון הלב מהתנהלות השחקנים אז).
לטאות קולר
לטאות קולר (שם מדעי: Crotaphytidae) היא משפחת לטאות החיות במדבריות דרום ארצות הברית ובמקסיקו והם קרובותיהם הרחוקות של האיגואנה.
לטאות אלה בעלות לסתות גדולות, עיניים גדולות וחדות, שורה של פסים כהים על צווארם, המשווים לה מראה של קולר, וזנב ארוך. מזונם הוא קרניבורים והם אוכלים בעיקר חרקים, אך גם לטאות אחרות וחולייתנים קטנים אחרים. הם חסרות בלוטות קוצניות על ראשם וגופם.
מיון
במשפחה זו 2 סוגים ו-12 מינים:
מ"ב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בארבורה שפוטאקובה
בארבורה שפוטאקובה (בצ'כית: Barbora Špotáková; נולדה ב-30 ביוני 1981) היא אתלטית צ'כית היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (אוסקה 2007 ולונדון 2017), אלופת אירופה (ציריך 2014) ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בהטלת כידון, 72.28 מטר.
ביוגרפיה
שפוטאקובה נולדה ביבלונץ נד ניסואו, שבמחוז ליברץ בצפון בוהמיה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה סיימה שפוטאקובה במקום 17 בהטלת כידון בתוצאה של 51.71 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שפוטאקובה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 58.20 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה שפוטאקובה במקום 13 בהטלת כידון בתוצאה של 58.74 מטר. שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 60.73 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 65.64 מטר, אחרי שטפי נריוס מגרמניה (65.82 מטר) ולפני מרסדס צ'ילה מספרד (61.98 מטר).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 67.07 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (66.46 מטר) ושטפי נריוס (64.42 מטר), שתיהן מגרמניה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אירופה חדש של 71.42 מטר, לפני מריה אבקומובה מרוסיה (70.78 מטר) וכריסטינה אוברגפול (66.13 מטר).
שיאנית עולם
חודש לאחר המשחקים האולימפיים, ב-13 בספטמבר, בתחרות גמר אליפות העולם השישית שנערכה בשטוטגרט, גרמניה קבעה שפוטאקובה בהטלת כידון שיא עולם חדש של 72.28 מטר (השיא הנוכחי - 2017).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 66.42 מטר, אחרי שטפי נריוס (67.30 מטר) ולפני מריה אבקומובה (66.06 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 65.36 מטר, אחרי לינדה שטאל (66.81 מטר) וכריסטינה אוברגפול (65.58 מטר), שתיהן מגרמניה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 71.58 מטר, אחרי מריה אבקומובה שקבעה שיא אליפות חדש של 71.99 מטר ולפני סנטה ויליון מדרום אפריקה שקבעה שיא אפריקה חדש של 68.38 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון בתוצאה של 69.55 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (65.16 מטר) ולינדה שטאל (64.91 מטר) שתיהן מגרמניה.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 64.61 מטר, לפני טטיאנה ילצ'ה מסרביה (64.21 מטר) ולינדה שטאל (63.91 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 64.80 מטר, אחרי שרה קולאק מקרואטיה (66.18 מטר) וסנטה ויליון (64.92 מטר) ולא הצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות.
תא לחץ
תא לחץ הוא מכל לחץ לתוכו מוזרם חמצן בלחץ גבוה יותר מהלחץ האטמוספירי, המאפשר שהיית אנשים בתוכו. תאי לחץ קיימים בגדלים שונים, מתאי לחץ לאדם בודד ועד לתאי לחץ גדולים בהם מקום למספר אנשים, המאפשרים שהייה ארוכה או שימוש להליכים רפואיים שונים.
שימושים
במקורם, נועדו תאי לחץ לטיפול בנפגעי תאונות צלילה, ובפרט במקרים של דקומפרסיה. שימוש ותיק נוסף בתאי לחץ נעשה במתקנים הדורשים שהיה ממושכת מתחת לפני הים וביצוע עבודות הכרוכות בצלילה בעומק רב, למשל תחזוקה של אסדת קידוח. במקרים אלה, צוות התחזוקה מתגורר במשך תקופת העבודה בתוך תא לחץ, אשר עם כניסתו לתא התא נאטם ולחץ האוויר בו מושווה בהדרגה ללחץ הקיים במעמקי הים, כך שצוות התחזוקה יכול לצאת מהתא בצלילה ולחזור אליו ללא צורך בהשוואת לחצים האורכת שעות רבות.
במאה ה-21 החל שימוש רפואי נרחב בתאי לחץ, עם התרחבות השימוש ברפואה היפרברית לצורך טיפולים רפואיים. בתקופה זו הוקמו במקביל לתאי הלחץ הציבוריים המעטים תאי לחץ פרטיים רבים, ותופעה זו לוותה בפרסומים הקושרים שימוש בתאי לחץ עם סיוע לשלל תופעות רפואיות. עם זאת, נכון לשנת 2022, מחקרים שניסו לבדוק את השפעתם של תאי לחץ על אותן תופעות רפואיות לא מצאו במקרים רבים עדויות משמעותיות לאפקטיביות, וחלק מהמחקרים אף הצביעו על האפשרות שתאי הלחץ אף עלולים להחמיר את הבעיה, כך שמידת האפקטיביות של תאי לחץ שנויה במחלוקת.
על פי המחקר העדכני טיפול בתאי לחץ אפקטיבי עבור הבעיות הוותיקות שנועד לפתור, כמו סיוע לצוללים או מטפסי הרים הנמצאים בדקומפרסיה או הרעלת פחמן חד-חמצני. מסתמנת אף יעילות מוגבלת של תאי לחץ בשיפור מצבם של פצעים קשיי ריפוי, במיוחד כשקיימים הפרעה באספקת הדם לאיבר הנגוע. עם זאת, לא נמצאו ראיות ברורות ועקביות התומכות ביעילותם של תאי לחץ במגוון תופעות אחרות, דוגמת אירוע מוחי, דמנציה ואלצהיימר, ולא נמצאו ראיות המעידות על כך שתאי לחץ יכולים לשפר את תפקודם הרפואי של אנשים בריאים. מקרים שונים דוגמת טראומה מוחית מעלים תוצאות משתנות שמקשות על הגעה למסקנה מסוימת.
מבנה תא לחץ
הסוג המסורתי של תא הלחץ המשמש בטיפולים רפואיים הוא מיכל לחץ בעל מעטפת קשיחה. תאים אלו מסוגלים לפעול באופן רגיל בלחץ של בערך 6 בר (PSI 87). הגבול העליון נרשם בתא לחץ נסיוני(אנ.) שהגיע ל- 70 בר. גודל התאים משתנה מיחידה של מטופל אחד, דבר המעניק ניידות למכשיר, ועד לתאים בגודל של חדרים שיכולים להכיל 8 מטופלים במקביל.
המבנה של תא קשיח לרוב כולל:
סוג נוסף של תאי לחץ הם תאים גמישים. התאים הגמישים נבדלים בניידות, בלחץ המקסימלי שהם מספקים ובאספקת החמצן שלהם. תאים גמישים יכול להיות משונעים על ידי טנדר או משאית, בעוד שתאי הלחץ הגמישים הקטנים ביותר הם קלילים הרבה יותר. הלחץ המקסימלי הוא 2 בר מעל הלחץ החיצוני והלחץ המינימלי הוא 0.3–0.5 בר. ישנם תאי לחץ גמישים שמגיעים ללא אספקת חמצן כלל וננעלים בסגירת רוכסן אורכי.
אספקת החמצן בטיפול רפואי
בתאי לחץ המכילים יותר ממקום אחד, מתבצעת אספקת החמצן באמצעות קסדות גמישות המזכירות בפעולתן קסדות של האסטרונאוטים, או על ידי מסיכות חמצן. אמצעים אלו מספקים חמצן טהור למטופל. מדי פעם יתבקשו לנשום אוויר עם אחוז חמצן רגיל כדי להימנע מנזקי עודף חמצן. החמצן הנפלט מפונה מחלל תא הלחץ כדי למנוע הצטברות חמצן שמעלה את הסיכוי לשרפה. ניתן להעלות את הלחץ בתוך חלל התא על ידי פתיחה של מסתמים. פתיחת המסתמים גורמת לזרימה מוגברת של חמצן בלחץ גבוה מחלל האחסון הממולא על ידי קומפרסור. אחוז החמצן בחלל תאי הלחץ נשמר בין 19 ל־23 אחוז כדי להימנע משריפה. תא לחץ גמיש מקבל את אספקת החמצן שלו ישירות מהקומפרסור או כמו בתא לחץ קשיח, דרך חללי אחסון.
אספקת החמצן לחלל התא יכולה להיות עם חמצן טהור דחוס ואז אין צורך במסכות וקסדות. הסיבה שמעדיפים קסדות ומסכות היא עלותן הנמוכה. מסיבה זו, השימוש בחמצן טהור נפוץ רק בתאי לחץ קטנים לטיפול בחולה בודד. כאשר המטופל ערני ומשתף פעולה נעדיף להשתמש במסכות או קסדות משום שניתן לשלוט בצורה מדויקת יותר על רמות החמצן, גם בעת הטיפול וגם בהפסקות.
מטרות הטיפול בתא לחץ
תא לחץ הוא תא אליו מוזרם חמצן בריכוז גבוה של 100% בלחץ הגבוה פי כמה מהלחץ האטמוספירי הרגיל (בדרך כלל באזור פי 2.4–3 מהלחץ האטמוספירי הרגיל). מטרות הטיפול הרפואי בעזרתו הם:
הטיפול בתא הלחץ מנצל את שני העקרונות הפיזיקליים – מספר מולקולות החמצן באוויר גדל ומסיסות החמצן בדם גדלה גם היא. כתוצאה מכך ריכוז החמצן בפלזמה עולה. שילוב הדברים יחד עם הורדת זמן החיים של פחמן דו-חמצני הנקשר להמוגלובין יכול להעלות פי 20 את כמות החמצן המגיע לבסוף אל רקמות הגוף.
היסטוריה
העדות הראשונה לשימוש רפואי בלחץ חמצן גבוה מגיעה מרופא בריטי, שבשנת 1662 בנה תא אטום (שכונה "דומיליציום") לתוכו ניתן היה לדחוס אוויר, ובו נעשה שימוש לטיפול רפואי. היה זה עוד בטרם גילוי החמצן. ב הפכו טיפולים בתאי לחץ פופולריים בכל רחבי אירופה. בשנת 1891 בנה ד"ר ג'. לאונרד קורנינג את תא הלחץ הראשון בארצות הברית בניו יורק. בשנת 1928 פתח ד"ר אורוול קנינגהם, יו"ר המחלקה להרדמה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קנזס את תא הלחץ הגדול ביותר בעולם בקליבלנד, אוהיו.
הטיפול בתא לחץ נוצל בעיקר לטיפול בנפגעי תאונות צלילה, וכיום הוא משמש להתוויות מסוימות נוספות ברפואה הכללית, בצורתו המקצועית המוכחת מדעית החל להתפתח בעולם רק בשנות ה-60. בארצות הברית בשנת 1977 פעלו 37 מרכזים של תאי-לחץ, ואילו בתחילת 2003 מספרם עלה על 400. באירופה, פעילים נכון ל-2020 כ־500 מרכזים, בסין כ־1,800.
תא לחץ בישראל
תא הלחץ הראשון בישראל פעל ב של חיל הים החל מתחילת שנות ה-70, והטיפולים בו נעשו בשיתוף בית החולים רמב"ם. התוויות הטיפול בתא לחץ בישראל נכתבו לראשונה ב-1986 על ידי ד"ר יהודה מלמד, סגנו ד"ר דני שרמן ופרופ' שמעון בורשטיין. חמש עשרה ההתוויות נכנסו לסל השירותים ונכללו ב-1994 בחוזר של משרד הבריאות עבור חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בישראל קיימים ארבעה מרכזי טיפול בתא לחץ: מרכז סגול המטפל באמצעות תא לחץ בבית החולים אסף הרופא, תא הלחץ של בית החולים אלישע אשר עובד בשיתוף פעולה עם בית החולים רמב"ם ובאילת נמצא תא לחץ המטפל בעיקר בנפגעי צלילה ותושבי האזור. ביולי 2022 הוחלט כי גם במרכז הרפואי זיו יוצב תא לחץ.
טיפול בפוסט טראומה
בפברואר 2022 בעקבות מחקר מאוניברסיטת תל אביב ומהמרכז הרפואי שמיר אסף הרופא, דווח בכתב העת PlosOne ובעיתונות בישראל על שיפור משמעותי בקרב חיילים עם תסמינים של הפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) אשר טופלו בתא לחץ. עם זאת, מחקרים משלימים הראו תוצאות שונות ומידת האפקטיביות של תאי לחץ לפוסט טראומה עודנה במחלוקת.
מקסורה
המקסורה (בערבית: مقصورة (מקצורה) שפירושו ״חלל סגור״) היא מתחם, קופסה או מסך עץ הנמצאת לרוב בסמוך למחראב או מרכז קיר הקיבלה במסגד. צורתה לרוב מרובעת, וקירותיה עשויים עץ, מתכת או שבכה. החל מהמאה ה-11, החלו להתפתח מקסורות בדמות חדרים מקורי כיפה בתוך אולם התפילה של המסגד, במיוחד באזור מסופוטומיה, אם כי ניתן לראותם גם במסגד של ביברס ומתחם הקבר של קלאוון בקהיר. המקסורה בדרך כלל שימשה את השליט, ותוכננה כדי לספק הגנה מפני מתנקשים פוטנציאליים במהלך התפילה, אך גם כדי להבטיח את פרטיות הפולחן שלו. בניגוד למרכיבי מסגדי יום שישי אחרים, כמו המחראב והמנבר, המקסורה אינה נפוצה כל כך והיא קשורה קשר ישיר לנוכחות השליט, בעיקר במאות הראשונות של האסלאם. בהמשך, היא שימשה גם את בני הקהילה ומתפללים יחידים.
היסטוריה
הטענה הרווחת היא שהמקסורה הראשונה נבנתה בידי החליף השלישי עֻת׳מאן (644- 656 לספירה) במסגד הגדול שבמדינה שבחצי האי ערב כדי להגן על עצמו מהתנקשויות לאחר שקודמו, החליף עֻמר נרצח בתוך המסגד. בראשית התקופה האסלאמית הקדומה, החליף שימש גם כאמאם והוביל את תפילות יום השישי במסגד הראשי. המקסורה הראשונית של עֻת׳מאן הייתה עשויה מקיר לבנים ובו חורים, כדי למנוע גישה אליו אך להבטיח שעדיין יראה על ידי המאמינים בזמן התפילה. מאוחר יותר, מבנה מקסורה זה הוחלף במבנה אבן קבוע. מקסורה נבנתה גם על ידי הח'ליף הראשון משושלת בית אומיה, מועאויה הראשון (661 - 680), במסגד הגדול של דמשק, והיא כונתה ״מקסורת רעי הנביא״ ולה אף מחראב בשם זה. מקסורות נוספות נבנו במסגד זה גם בתקופות מאוחרות יותר.
המקסורה העתיקה ביותר בעולם המוסלמי שנשמרה באתרה היא מקסורת העץ של המסגד הגדול בקירואן, אשר שליט אפריקיא אלמועיז  הורה לבנותה. היא מתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה-11, ושופצה מאוחר יותר במאה ה-17. היא ממוקמת מימין למנבר המסגד, וידועה בעבודת העץ שלה הכוללת כתובת כופית המוקדשת לאלמועיז. המקסורה המרובעת של המסגד הגדול של קורדובה, אף על פי שהומר לקתדרלה, היא עתיקה יותר אך שונה מאוד במהותה. היא מתוארכת ל-965 לתקופת החליף אלחכם השני. היא לא ממוקמת בסמוך למחראב, אלא ממול וסביב המחראב. אף על פי שלא שרד מסך פיסי במסגד זה (אף כי היה קיים מסך שכזה בסבירות גבוהה), האזור מסומן ע״י הארכיטקטורה והקשתות שסביבו, המאופיינים בדוגמה שזורה המבטאת השפעה של אדריכלות ספרדית-אסלאמית של ימי הביניים ושל אדריכלות מרוקאית. האזור גם מוכתר בשלוש כיפות המעוטרות בעושר רב.
המקסורות המשיכו להופיע במסגדים סונים בעולם האסלאמי, אם כי המושג התפתח וכלל גם סוגי חדרים וחללים שלא נשמרו בהכרח עבור השליט. אין עדויות ברורות להופעת מקסורות באיראן, והדוגמאות המוקדמות ביותר שנשתמרו מופיעות בדמות מרפסת מעוטרת בקפידה במסגד נאין בן המאה ה-10. מאוחר יותר, המונח ״מקסורה״ התייחס לחלל בעל כיפה ששובץ ממול למחראב של המסגד הגדול של קזווין וכן במסגד הגדול של אספהאן. עם זאת, המונח פיתח ככל הנראה משמעות סמלית שלא בהכרח קשורה לשליט, שכן הכיפות הפכו למאפיינות נפוצות של אדריכלות המסגד.
באדריכלות העת׳מאנית לא נבנו מקסורות במסגדים בני התקופה. אולם ברוב המסגדים האימפריאליים, שנבנו על ידי הסולטאן או משפחתו, היה תא עבור הסולטאן שכונה "הנקאר מפילי" (בטורקית- hünkâr mahfili), שהיה למעשה במה מוגבהת ומוקפת במסך. דוגמה מוקדמת לכך, היא המרפסת המעוטרת של המסגד הירוק בבורסה מתחילת המאה ה-15. ההנקאר מהפילי הפך לסטנדרטי ברוב המסגדים באיסטנבול לאחר כיבוש העיר. ככל הנראה היה תא כזה במסגד אלפתאח אשר נבנה על ידי מהמט השני.
סנדרו טונאלי
סנדרו טונאלי הוא כדורגלן איטלקי, המשחק כקשר במועדון ניוקאסל מהפרמייר ליג, ובנבחרת איטליה.
סרייה ב'
טונאלי החל את קריירת הכדורגל שלו בגיל 7, כאשר הוא שיחק במשך 5 שנים עבור "אפרוחי מילאן", עד למעברו לברשה בגיל 12. שם, החל טונאלי להופיע בקבוצה הבוגרת כבר בגיל 17, כאשר ב-26 באוגוסט 2017 הוא עלה כמחליף בהפסד חוץ 1–2 נגד הקבוצה אוולינו מסרייה ב'. הוא סיים את העונה עם 19 הופעות בליגה, שני שערים ושני בישולים. בעונת 2018/19 הפך טונאלי לחלק אינטגרלי מהקבוצה, שסיימה במקום הראשון בליגה ועלתה לסרייה א', כשהוא כובש שלושה שערים ומבשל ארבעה
השאלה למילאן
ב-9 בספטמבר 2020 הושאל טונאלי למילאן עבור 10 מיליון יורו, עם אפשרות לרכישה ב 15 מיליון יורו, בנוסף לבונוסים של 10 מיליון יורו. השאלה זו באה לאחר ספקולציות עוד בשנה הקודמת לה, כאשר הגיעו אליו הצעות ממנצ'סטר סיטי, מונקו, צ'לסי, יובנטוס ואינטר מילאנו. שלושה ימים לאחר מכן קיים טונאלי את הופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות מול קבוצתו הקודמת ברשה. הופעתו הראשונה של טונאלי במסגרת תחרותית הייתה כמחליף בדקה ה־83 במהלך מוקדמות הליגה האירופית, מול שמרוק רוברס. את הופעתו הראשונה בסרייה א' במדי מילאן הוא ערך ב 21 בספטמבר 2020, כמחליף בניצחון 0–2 נגד בולוניה. טונאלי סיים את העונה עם 37 הופעות, 23 מהן בהרכב הפותח.
מילאן
ב־8 ביולי 2021 חתם טונאלי על חוזה של חמש שנים עם מילאן. על מנת לבצע מעבר זה, שהיה חלומו מילדות, הסכים טונאלי להורדה במשכורתו, דבר שהרוויח לו פופולריות מצד האוהדים במדיה החברתית. בעונתו הראשונה במילאן סבל טונאלי מקשיי הסתגלות לדרישות הגבוהות של מועדון מהליגה הראשונה באיטליה. ברם, טונאלי הראה שיפור דרסטי בעונת 21/22, שהרוויח לו שבחים מאוהדים, שחקני קבוצתו, ואף מאמניו לשעבר. ביום הולדתו ה-22 כבש צמד שערים מבישולים של רפאל ליאו בניצחון נגד הלאס ורונה שקירב את המועדון לאליפות, בסוף העונה זכה באליפות עם מילאן. מאמן מילאן סטפאנו פיולי ציין כי הוא הופתע מאוד מהבגרות של טונאלי, וטען כי הוא יהיה מהטובים בעולם בעתיד הנראה לעין. ביצועיו אף גרמו לו להיכלל בסגל הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2022.
ניוקאסל יונייטד
ב-3 ביולי 2023, חתם טונאלי בניוקאסל יונייטד לחמש שנים תמורת 64 מיליון אירו, ובכך הפך לשחקן האיטלקי היקר בהיסטוריה.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות נגד ריינג'רס, בו אף בישל. ב-12 באוגוסט כבש שער במשחק הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 5-1 על אסטון וילה.
נוער
טונאלי השתתף יחד עם נבחרת איטלה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19, כאשר נבחרתו העפילה עד לגמר הטורניר, שם הפסידה לפורטוגל. בטורניר הפגין טונאלי בגרות רבה, והיה הברומטר של האיטלקים במרכז השדה, כאשר הוא מבצע מעברים רבים בין עמדת הקשר הקדמי לקשר האחורי. ב-21 במרץ 2019 קיים טונאלי הופעה ראשונה בנבחרת איטליה עד גיל 21, בתיקו 0-0 מול אוסטריה, וכן לקח חלק באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2019.
הנבחרת הבוגרת
בנובמבר 2018 קיבל טונאלי את זימונו הראשון אל נבחרת איטליה הבוגרת באימון רוברטו מאנצ'יני, במשחק ליגת האומות מול פורטוגל. בשנת 2019 נקרא טונאלי אל הנבחרת הבוגרת בשנית, על מנת לשחק במוקדמות היורו מול יוון וליכטנשטיין. את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הוא ערך ב-15 באוקטובר של אותה שנה, כמחליף בניצחון 0–5 על ליכטנשטיין. הפעם הראשונה בה פתח בהרכב הייתה ב-15 בנובמבר, בניצחון 0–3 מול בוסניה והרצגובינה.
סגנון משחק
טונאלי, שנשחב בידי התקשורת כשחקן צעיר ומבטיח, משחק בעמדת ה"רג'יסטה" - עושה המשחק בעמדת הקשר האחורי במערך 4-3-3, כאשר לעיתים משווים אותו לאנדראה פירלו, שאף הוא התחיל את הקריירה שלו בברשה - בשל הדמיון בתנועה, טכניקת המסירה, הכדורים הנייחים, העמדה וסגנון המשחק. פירלו עצמו הסתייג מההשוואות, באומרו כי טונאלי הוא שחקן "הרבה יותר שלם" ממנו. טונאלי מציג בגרות שאינה מאפיינת בדרך כלל את גילו הצעיר, כאשר בעונותיו בברשיה מסירותיו היוו צלע מרכזית מן המשחק, והוא בישל שני שערים וכבש עוד שניים ב־19 הופעות. אף על פי שבאופן טבעי רגלו החזקה היא רגל ימין, טונאלי ידוע ביכולתו לייצר מסירות אורך מדויקות גם ברגל שמאל. בנוסף, יש לו מומחיות במצבים נייחים. בנוסף לפירלו, טונאלי ציין את סטיבן ג'רארד ולוקה מודריץ' ככדורגלנים שהשפיעו עליו הכי הרבה, כאשר הוא משווה את סגנון משחקו לזה של ג'נארו גאטוזו. ביולי 2019, נכנס טונאלי לרשימת 50 השחקנים המבטיחים של אופ"א לעומת 2019/20
ברשיה
מילאן
אצטדיון השלום
אצטדיון השלום או אצטדיון א-סלאם (בערבית: ستاد السلام, תעתיק מדויק: סתאד אלסלאם) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם באום אל-פחם.
דב עצמון
דב (דבל׳ה) עצמון (23 באוקטובר 1941 – 12 באוקטובר 2020) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת הבלם. עצמון שיחק בשורותיה של הפועל חיפה בין השנים 1964–1972 במדיה כבש 20 שערים ב-8 עונות והוא מדורג במקום ה-30 ברשימת הכובשים של הקבוצה בכל הזמנים. בנוסף, הוא היה שותף לזכייה בגביע המדינה השני בו זכתה בשנת 1966. לזכותו 8 הופעות במדי נבחרת ישראל.
אצטדיון השלום
היסטוריה
האצטדיון נחנך ב-1995, ועד כה שימש את קבוצות כדורגל השונות של העיר: הפועל אום אל-פחם, מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי, מכבי אום אל-פחם, אחווה אום אל-פחם, בית"ר אום אל-פחם ובני אום אל-פחם, ואירח גם את משחקיה של הפועל בני זלפה מהמועצה הסמוכה.
דב עצמון
ביוגרפיה
עצמון החל את דרכו כשחקן צעיר בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים. בשנת 1958 הצטרף לקבוצת הבוגרים במדיה שיחק 6 עונות. בשנת הצטרף להפועל חיפה, בה היה בועט הפנדלים של הקבוצה. בעונת 1968/1969 היה שותף לשיא המועדון שספג 16 שערים בעונה שלמה.
אצטדיון השלום
היסטוריה
באצטדיון שלושה יציעים. שני יציעי אורך ממזרח ומערב למגרש, ויציע רוחב מדרום למגרש. בעבר הייתה קיבולת האצטדיון כ-12,000 צופים ואף יותר כשהיו יציעי עמידה, אך לאחר התקנת כיסאות ביציע המזרחי וביציע המערבי ירדה תכולתו ל-10,000 מקומות. היציע הדרומי לא אושר למשחקים בליגות הגבוהות (על ולאומית) בגלל שלא היו בו מושבים תקניים אלא רק יציע עמידה מבטון, ובלעדיו יכול להכיל האצטדיון כ-7000 צופים בלבד. דרומית-מערבית לאצטדיון קיים מגרש אימונים שמארח גם משחקים של קבוצות הנוער העירוניות ושופץ באופן מקיף באוקטובר 2016, וצפונית מזרחית לאצטדיון ממוקם "קאנטרי קלאב אלוואחה" העירוני המכיל בריכות שחייה וחדר כושר.
דב עצמון
ביוגרפיה
בקיץ הצטרף להפועל חדרה מהליגה הארצית עמה היה שותף לחזרה לליגה הלאומית בסיום העונה. את הקריירה סיים בהפועל קריית אתא.
אצטדיון השלום
היסטוריה
לרגל העפלתה של הפועל אום אל-פחם לליגה הלאומית לקראת עונת 2019/2020, החלו לבצע באצטדיון שיפוץ ניכר בעלות של כ-23 מיליון שקלים כדי להתאים אותו לדרישות המנהלת של הליגות הגבוהות. במסגרת זאת הוחלפו כל מושבי האצטדיון בחדשים כולל מושבים ביציע הדרומי, שופצו החללים שתחת היציעים כדי ליצור חדרי הלבשה משודרגים, שירותים, מזנונים וקופות לקהל, וכן הוקמה עמדת שידור מקורה ויציעי מכובדים ותקשורת ושוקם משטח הדשא. כמו כן שודרגו תאורת הזרקורים והותקן מסך תוצאות חדש. לאחר השיפוץ, מספר מקומות הישיבה צומצם ל-5,800.
דב עצמון
ביוגרפיה
ב-14 בדצמבר 1961 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל בהפסד 0–2 ל. נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 1960.
אצטדיון השלום
היסטוריה
ב-20 בינואר 2023 נחנך האצטדיון המחודש במסגרת משחק הליגה הלאומית בין הפועל אום אל-פחם לבני יהודה תל אביב.
דב עצמון
קישורים חיצוניים
.
אצטדיון השלום
היסטוריה
מלבד משחקי כדורגל מארח האצטדיון גם פסטיבלים עירוניים, וכן עצרות של התנועה האסלאמית בישראל.
המלך צב-צב
המלך צב-צב הוא סיפור מאוייר מאת הסופר האמריקני דוקטור סוס, שתרגמה לאה גולדברג ויצא לאור בשנת 1965 בהוצאת ספריית פועלים בספר בשם "המלך צב-צב וסיפורים אחרים". תרגום נוסף שכותרתו "יאצק הצב: הזנב של יוכבד שרגיל", נעשה על ידי אבירמה גולן ויצא לאור בשנת 1991 בהוצאת דביר.
ספר המקור נכתב בשפה האנגלית, פורסם בשנת 1958 בהוצאת רנדום האוס, ונכתב בסגנונו האופייני של ד"ר סוס: שורות חרוזות בטטרמטר אנאפסטי.
בסיפור צב-צב, מלך האגם, עומד על גב מגדלים הולכים ומתגבהים של נתיניו, בשאיפתו למקם את עצמו גבוה מעבר לגובה הירח. בסופו של דבר לצב התחתון נמאס והוא משהק, המגדל מתמוטט והמלך נופל לביצה.
הספר במקורו האנגלי נבחר בשנת 2001 על ידי השבועון Publishers Weekly כאחד מספרי הילדים רבי המכר שבכל הזמנים בארצות הברית, עם מכירות של מעל מיליון עותקים.
עלילה
מלך האגם הצב צב-צב אינו מסתפק בכס האבן שלו. הוא שואף גבוה ומצווה על נתיניו להערם מתחתיו כדי שיוכל לראות למרחקים ולהרחיב את מלכותו. אך המוני הצבים העומדים זה על גב זה במגדל כואבים. הצב התחתון, צב פשוט ששמו מק, נושא ברוב הנטל וסובל יותר מכולם. הוא שואל את המלך עד מתי ישב על גבם ומתלונן שעצמותיו כואבות. צב-צב משתיק אותו וגוער בו על שהוא בוכה בלי רשות. אז מחליט המלך שאינו יודע שובע להרחיב את מלכותו עוד יותר, ופוקד על צבים נוספים להסתדר לגובה המגדל. הם רוגזים אך פוחדים להמרות את פיו. וכך מטפסות משפחות-משפחות על גבו של הצב התחתון המסכן. ושוב מק בוכה ומסביר שצבי המגדל נמעכים והולכים, והם רעבים וצמאים. כמו קודם, גוער בו המלך ומשתיק אותו.
ואז, כשהערב יורד, מבחין צב-צב בירח העולה - מעליו! הוא נמלא זעם על החוצפה ומחליט לזמן עוד ועוד צבים בניסיון לגבוה יותר מהירח. אך עוד לפני שהוא מספיק לצוות על כך, מק מחליט להתמרד. הוא משהק, והשיהוק מרעיד את הכס הגבוה ומפיל את מלך הצבים לתוך הביצה. וכך הוא הופך למלך הבוץ ושאר הצבים זוכים בחופש, המגיע להם כמו לכל יצור בעולם.
היסטוריה
איור של מגדל צבים שייצר דוקטור סוס הופיע לראשונה בשנת 1942, בימי מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בנאצים. האיור הופיע כקריקטורה בעיתון הניו יורקי PM, בו עבד ד"ר סוס כקריקטוריסט של מאמר המערכת. באיור נראים שני מגדלי צבים היוצרים את האות V מעל צב גדול. המחבר הסביר, כי הסיפור על צב-צב מייצג את אדולף היטלר ומשטרו הרודני ואת הפלישה לחלקים נרחבים של אירופה.
עיבודים
צב-צב מהווה דמות בסדרת טלוויזיה משנת 1997 ובמחזמר שהועלה בברודוויי. כמו כן נכתבה לסיפור כוריאוגרפיה שהוצגה בסרט משנת 1994. הסיפור עובד גם לסרט אנימציה. להקת רד הוט צ'ילי פפרס עיבדה את הסיפור לשיר באלבומה Freaky Styley משנת 1985.
משמעת במסגרת החינוכית
משמעת במסגרת החינוכית מתייחסת למערכת של כללים, עונשים ואסטרטגיות, שמטרתם לשמור על הסדר בבתי ספר ולחתור לכך שהתלמידים יצליחו בלימודיהם. הכללים עשויים להגדיר למשל קוד לבוש או קוד התנהגות מסוים במוסד הלימודים.
משמעת היא פעולה, צורת התנהגות, או סדרת כללים אותם מקיימים קבוצת אנשים, לעיתים בניגוד לנטייתם הטבעית, למטרה מסוימת. במסגרת החינוכית ישנם שלושה גורמים מרכזיים אשר להם השפעה מכרעת על המשמעת: התלמיד, המחנך והכיתה עצמה. חשובה התגובה של מחנך הכיתה ביחס להתנהגות השלילית של התלמיד וכן תגובתם של שאר תלמידי הכיתה להתנהגות זו.
גישות מרכזיות
ישנן שלוש גישות מרכזיות באשר למשמעת במערכת החינוכית ואלו הן: הגישה הביהביוריסטית, הגישה הפסיכואנליטית, והגישה ההומניסטית.
הגישה הביהביוריסטית משתמשת בעקרונות הלמידה הן האופרנטית והן הקלאסית, לטיפול בבעיות משמעת. על פי גישה זו התנהגותו של אדם מתעצבת על ידי חיזוקים וסמיכות של גירויים מהסביבה. ההתנהגות נלמדת מהסביבה. ההנחה הבסיסית של גישה זו שהפרעה של תלמיד נובעת מכך שהיא מזכה אותו בתגמול, לדוגמה: תשומת לב של חבריו לכיתה או של המחנך. בגישה זו דרכי הפתרון לבעיית משמעת יהיו הקניית הרגלים נכונים והכחדת הרגלים שאינם רצויים באמצעות חיזוקים מתאימים.
לפי הגישה הפסיכואנליטית האדם הוא יצור רב רובדי, בעל רמות מודעות ומבנה אישיות דינמי עם קונפליקטים ומאבקי כוח. לפי גישה זו התלמיד מתנהג בהתנהגות שלילית בעקבות קונפליקטים מודחקים מתקופת הילדות או מאבקים בין דחפים ראשוניים. בטיפול בבעיית משמעת אצל התלמיד ההתמקדות היא בעברו של התלמיד, בילדותו המוקדמת ובהשפעתה על ההווה.
על פי הגישה ההומניסטית האדם הוא יצור חושב, מרגיש ופועל אשר מסוגל להפעיל את החשיבה ככלי מרכזי להסתגלות. על פי גישה זו התלמיד מתנהג באופן שלילי כאשר הוא לא מבין באופן נכון את הסיטואציה או שאין ברשותו דרכים אלטרנטיביות להתמודדות עם המצב. התלמיד מציב לו מטרות התנהגותיות משלו אך לעיתים הן שגויות. כשילד תופס את המציאות באופן שגוי, תיווצר בעיית משמעת. המטרות השגויות האפשריות הן: השגת כוח, השגת תשומת לב, נקמה וחוסר יכולת מדומה. כדי להתגבר על התנהגות שמהווה הפרעה משמעותית יש לזהות את מטרת ההתנהגות, מכיוון שהטיפול יהיה בהתאם למטרה אותה התלמיד רצה להשיג.
אמפלוזאורוס
אמפלוזאורוס (שם מדעי: Ampelosaurus; מילולית: "לטאת הגפן") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד שחי בסופו של עידן המזוזואיקון בקרטיקון שלפני 66–70 מיליון שנה. בסוג זה נמצא מין יחיד - Ampelosaurus atacis בשנת 1995 בכמה אתרי חפירות בצרפת לצידם של צדפות, תנינים קדומים, צמחים וזאורופודים נוספים.
מאפיינים
האמפלוזאורוס חי באירופה של הקרטיקון והיה שייך לקבוצת הטיטאנוזאוריה. הוא היה קרוב למגיארוזאורוס והגיע לאורך של 15–16 מטרים ושקל עד 8 טונות, קטן יחסית לטיטנוזאורים כמו הארגנטינוזאורוס העצום. לדינוזאור זה היה שריון נוקשה על גופו באורך 28 סנטימטר. על גופו היו כמה דוקרנים. הוא היה בעל צוואר וזנב ארוכים ובעל ראש קטן עם שיניים חלשות ודקות. בצורתו דמה מאוד היצור לסלטזאורוס שהיה כמותו בעל שריון גבי.
היצור נמצא בגדות נהרות קדומים סמוך לחפירות "Marnes Rouges Inferieures Formation". ליד אותו אזור מצוי כרם ומשום כך קיבל הדינוזאור את שמו. הוא היה אחד מהזאורופודים האחרונים בעולם והוא נכחד עם הכחדת הקרטיקון בסוף המזוזואיקון.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים.
סוון הראשון, מלך דנמרק
סוון פורקברד (בנורדית עתיקה: Sveinn Tjúguskegg, בדנית: Sven Tveskæg, באנגלית: Sweyn Forkbeard, מילולית: "זקן המזלג"; 17 באפריל 963 – 3 בפברואר 1014) היה מלך דנמרק ואנגליה, ועל חלקים מנורווגיה בסוף המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11. בכרוניקות האנגלו-סקסיות הוא מופיע בשם Swegen. הוא היה בנו של האראלד הראשון "כחול השן" ואביו של קנוט הגדול.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-10 מרד סוון נגד אביו ותפס את כס המלכות. האראלד הוגלה ומת זמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 986 או 987. בשנת 1000, בסיועו של האציל אריק האקונסון, תפס סוון את השלטון ברוב שטחה של נורווגיה. ב-1013, זמן קצר לפני מותו ולאחר מאבק ממושך, הוא הפך למלך הדני הראשון של אנגליה.
משפחתו וראשית חייו
פרטים רבים על חייו של סוון שנויים במחלוקת. החוקרים חלוקים על הדיווחים השונים והסותרים לעיתים קרובות על חייו כפי שמופיעים במקורות בני זמנו, כמו "הכרוניקות האנגלו-סקסיות", "מעשי הבישופים של המבורג" מאת אדם מברמן ומחזור העולם, יצירה מהמאה ה-13 מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון. דיווחים סותרים על שנותיו האחרונות של סוון מופיעים גם בשיר הלל למלכה אמה, יצירה בלטינית מהמאה ה-11 לכבודה של כלתו של סוון, אמה מנורמנדיה, יחד עם הכרוניקה של ג'ון מווסטר מאותה תקופה.
"המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי" מציין ששם אמו של סוון לא ידוע, אך "האנציקלופדיה הדנית הגדולה" מזהה אותה בשם טובה (Tove) מוונדלנד המערבית. אותו מקור מזהה את אשתו של סוון כגונהילד, אלמנתו של אריק המנצח, מלך שוודיה, המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי מסכים עם היותה אלמנתו של אריק, אך מתאר אותה כאחותו של בולסלאב הראשון, דוכס פולין, ששמה לא ידוע.
התייחסויות שליליות רבות על סוון התבססו על כתביו של אדם מברמן. על פי כמה חוקרים הוא התייחס לסוון בפרט ולסקנדינביה בכלל בעין בלתי אוהדת ובחוסר סובלנות. אדם האשים את סוון בהיותו פגני מורד, שרדף נוצרים, מרד באביו וגירש בישופים גרמנים מסקונה ומזילנד. על פי אדם, סוון הוגלה על ידי חבריו הגרמנים של אביו, הודח והוחלף באריק המנצח שמשל בדנמרק עד מותו ב-994 או 995.
באופן כללי נתקלים ההיסטוריונים בבעיות בטענותיו של אדם, כמו הדיווח שסוון הוגלה לסקוטלנד לתקופה ארוכה של 14 שנים. כפי שחוקרים רבים מציינים, הוא בנה כנסיות בדנמרק לאורך כל תקופת מלכותו, כמו בלונד (כיום בדרום שוודיה) וברוסקילדה והוביל את הפלישות הדניות כנגד אנגליה.
הפלישות לאנגליה
הכרוניקות של ג'ון מוולינגפורד (1250-1225 לערך) מתעדות את מעורבותו של סוון בפלישות כנגד אנגליה בשנים 1002 – 1005, 1006 – 1007 ו-1009 – 1012 כנקמה על טבח שביצעו האנגלים במתיישבים הדנים בנובמבר 1002. מקובל לחשוב שלסוון היה אינטרס אישי במעשי הנקמה, שכן אחותו, גונהילד ובעלה היו בין קורבנות הטבח.
ב-1003 – 1004 ניהל סוון מערכה בוסקס ובמזרח אנגליה, אך רעב אילץ אותו לשוב לדנמרק ב-1005. פלישות נוספות התרחשו ב-1006 – 1007 וב-1009 – 1012 פיקד תורקל הגבוה על פלישה ויקינגית לאנגליה. ההיסטוריון סיימון קיינס מפקפק באפשרות שסוון תמך בקיומן של פלישות אלה, אך "בכל מקרה, הוא מיהר לנצל את התוצאות של פעולותיו של צבאו של תורקל.
כמה מהחוקרים טוענים שהשתתפותו של סוון בפלישות התבקשה עקב מצבו הכלכלי הקשה לאחר שהוא אולץ לשלם כופר כבד. הוא היה זקוק להכנסה משלל הפלישות. הוא הרוויח סכומים נכבדים ממסים (Danegeld) שהוא גבה במהלך הפלישות. ב-1013 דווח שהוא פיקד אישית על כוחותיו בפלישה בהיקף מלא לאנגליה.
הכרוניקה של פיטרבורו בת התקופה מציינת:
אך תושבי לונדון גילו התנגדות קשה, בשל העובדה שהמלך אתלרד ותורקל הגבוה, שערק לשורותיו, עמדו אישית בראש הכוחות שהגנו על לונדון. סוון פנה מערבה לבאת', שם הברונים נכנעו לו ומסרו לו בני ערובה. אנשי לונדון הלכו בעקבותיהם, מתוך חשש מנקמתו של סוון אם התנגדותם תארך זמן רב מדי. אתלרד שלח את בניו אדוארד ואלפרד לנורמנדי, והוא עצמו נסוג אל האי וייט ולאחר מכן הצטרף לבניו בגלות. ביום חג המולד 1013 הוכרז סוון כמלך אנגליה.
כשהוא קובע את מרכז שלטונו בגיינסבורו שבלינקולנשייר, החל סוון לארגן את ממלכתו העצומה, אך ב-3 בפברואר 1014 הוא מת לאחר שהוא שלט על אנגליה במשך חמישה שבועות בלבד על פי אחד מהמקורות הוא מת כשנפל מסוסו. גופתו החנוטה הועברה לדנמרק לקבורה בכנסייה שהוא בנה בעצמו. על פי המסורת מדובר על קתדרלת רוסקילדה, אך סביר יותר שהייתה זו הכנסייה בלונד שבסקונה (כיום חלק משוודיה). בנו הבכור של סוון, האראלד השני, ירש אותו כמלך דנמרק, אך הצי הדני באנגליה הכריז על אחיו הצעיר קנוט כמלך. באנגליה, שלחו אנשי המועצה המלכותית לקרוא לאתלרד, שעם שובו מהגלות בנורמנדי באביב 1014, הצליחה לגרש את קנוט מאנגליה. אך קנוט שב והוכתר כמלך אנגליה ב-1016 ובסופו של דבר מלך על דנמרק, נורווגיה, חלקים משוודיה, פומרניה ושלזוויג.
בנו של סוון, קנוט, ובניו של קנוט, הרולד "קל הרגלים" והארדיקאנוט, מלכו על אנגליה במשך 26 שנים. לאחר מותו של הארדיקאנוט, חזר כתר אנגליה לידיו של בית וסקס כאשר הוכתר המלך אדוארד המודה (מלך 1042–1066).
צאצאיו של סוון דרך בתו אסטריד ממשיכים למלוך בדנמרק עד היום. אחת מצאצאיותיו, מרגרטה הראשונה, נישאה ב-1469 לג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד. לאחר שג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ירש את כתר אנגליה ב-1603, הפכו שוב צאצאיו של סוון להיות מלכי אנגליה.
בובלהד
בּוֹבְּלְהֵד (באנגלית: bobblehead) הוא בובת צעצוע שראשה, שלעיתים קרובות גדול יחסית לממדי הגוף, מחובר אל גופה בקפיץ, כך שטפיחה קלה על ראשה גורמת לראש להתנועע, ומכאן מקור השם ("bobble" באנגלית היא תנועת ראש חדה).
במהלך השנים יוצרו הבובות מחומרים שונים. הבובות המודרניות יוצרו בראשונה מעיסות נייר, בהמשך מקרמיקה וכיום נהוג להכין אותן מפלסטיק. כמו כן, חלו לא מעט עליות וירידות בפופולריות שלהן במהלך השנים.
היסטוריה
ככל הנראה האזכור הראשון לבובות אלו הוא בסיפור הקצר "האדרת" מאת ניקולאי גוגול מ-1842, שבו נכתב על הצוואר של הדמות הראשית כי הוא "נראה מופלג באורכו... ממש כצווארם של חתולי הגבס הקטנים, המטלטלים ראשם לעשרותיהם על ראשי הרוכלים הנוכרים שברוסיה". בהמשך יוצרו גם בגרמניה בובות בובלהד מקרמיקה בצורת חיות, בגדלים הנעים בין 15 ל-20 ס"מ.
בשנות ה-20 יוצרה בובת בובלהד בדמות כדורסלן של הניו יורק ניקס, והתגלה עניין מחודש בבובות אלו. עם זאת בשנות ה-30 העניין בבובה דעך שוב, ומתקופה זו עד שנות ה-50 יוצרו פריטים בודדים בלבד. בשנת 1960 החלה ליגת הבייסבול MLB להפיץ סדרה של בובות בובלהד שהוכנו על בסיס של עיסת נייר, כאשר לכל קבוצה בובה משלה וכאשר כל הבובות נעשו באותה דמות. במהלך סדרת הוורלד סיריס שנערכה באותה שנה נמכרו לראשונה בובות בובלהד בדמותם של שחקנים ספציפיים, שחקני הבייסבול רוברטו קלמנטה, מיקי מנטל, רוג'ר מאריס ווילי מייז. עדיין לכל הבובות היו אותם פנים, אך הן נבדלו במדי הקבוצות. מאחר שגם בובות אלו נוצרו על בסיס עיסת נייר, נותר אך קומץ של פריטים שמורים היטב מסדרת בובות אלו. בשנות ה-70 החלו לייצר בובות בובלהד מקרמיקה, במקום מעיסת נייר, ואז יוצרו גם בובות בדמות ספורטאים מתחומי ספורט אחרים וכן כאלו בדמותן של דמויות מצוירות. סט בובות של הביטלס, שיוצר באותה תקופה, נחשב לאחד מפריטי האספנות הנדירים והידועים בתחום זה. עם זאת, באמצע שנות ה-70 קרנן של בובות הבובלהד ירדה שוב, ויוצרו פריטים בודדים בלבד.
רק בשנות ה-90 חזרו הבובות להיות פופולריות. שיטות ייצור חדשות אפשרו לייצר את הבובות מפלסטיק במקום מקרמיקה, ובכך הפחיתו משמעותית את עלויות הייצור ומורכבותו. ב-9 במאי 1999 חילקה קבוצת הבייסבול סן פרנסיסקו ג'איינטס, במהלך משחק של הקבוצה, 35,000 בובות בובלהד בדמותו של וילי מייז, שהיו להיט גדול בקרב אוהדים ואספנים. בתקופה זו עלתה הפופולריות של בובות הבובלהד במהירות ושוק בובות הבובלהד התרחב. נוצרו בובות רבות, גם בדמותן של אושיות תרבות לא ידועות במיוחד. בשנות ה-2000 נוצרו סוגים חדשים של הבובה, למשל בובות מוקטנות בשם "מיני-בובלהד", שגודלן נע לרוב בין 5 ל-8 ס"מ, שהופצו בקופסאות דגני בוקר. כמו כן, מוצעים למכירה מוצרים נוספים בצורת בובת בובלהד, כמו מטהרי אוויר וקופות חיסכון, ואף בובות בובלהד בהתאמה אישית.
יונס איוונס
יונס איוונס (בהולנדית: Jonas Ivens; נולד ב-15 בדצמבר 1986 בבוורן שבבלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
יונס איוונס החל לשחק כדורגל מקצועי בקבוצה של עיר הולדותו בוורן. בשנת 2006 הוא חתם במכלן איתו עלה לליגת העל הבלגית. בשנת 2010 עבר לחרונינגן ההולנדית בה חתם על חוזה ל-4 שנים תמורת חצי מיליון יורו ששולם למכלן, אולם בהמשך הושאל לואסלנד-בוורן וואלבייק.
בשנת 2014 חתם בניקי וולוס היוונית, ובשנת 2015 חזר איוונס לבלגיה והצטרף סרקל ברוז'. בשנת 2016 הצטרף לדנזה מהליגה הבלגית השלישית עד לפרישתו ממשחק פעיל.
החל מקיץ 2019 מכהן איוונס כעוזר מאמן בקלאב ברוז'.
גולאץ' (מאכל)
גולאץ' (בטורקית: Güllaç) הוא קינוח מסורתי ומתוק הנפוץ בטורקיה.
הקינוח מורכב משכבת בצק דקה העשויה מעמילן תירס וקמח חיטה, חלב, מי ורדים, סוכר, אגוזים, פיסטוקים ורימונים.
השם גולאץ' הוא נגזרת של המילה הפרסית (گلانج; Gulanc) והוא מוזכר במילון הפרסי-טורקי משנת 1477.
נהוג להגיש את הקינוח במהלך חודש רמדאן כשהוא חם ובליווי תה או קפה טורקי.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הטורקית, קיימת גרסאות שונות נפוצות בעיקר באזרבייג'ן, גאורגיה, וקירגיזסטן.
ח'רבת טובא
ח'רבת טובא הוא אתר ארכאולוגי הממוקם ברמת כורזים ממערב לנהר הירדן בקרבת היישובים כפר הנשיא וטובא-זנגרייה. גובה האתר הוא 245 מטרים מעל לפני הים.
היישוב במקום התקיים לראשונה החל מתקופת הברונזה בארץ ישראל, אז התקיים בו יישוב כנעני. במקום הוקם לימים יישוב יהודי עתיק שהתקיים לו מימי בית שני עד למאה השישית, ממנו נשארו ממצאים מגוונים - מטבעות ביזנטיים, משקופים (ככל הנראה עם סממנים יהודיים עליהם), עיטורים וחריטות של מנורת שבעת הקנים.
הממצאים מהיישוב היהודי שהתקיים בח'רבת טובא נמצאים כיום בקיבוץ כפר הנשיא. כ-400 מטר דרומית לאתר נמצאה אבן מונוליתית שכנראה הייתה חלק מבית הכנסת שהתקיים במקום, ונקרא: "קתדרה דה משה".
במקום נמצאים כיום מבנים מהתקופה הערבית בארץ ישראל.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית במשחקים האולימפיים
הרפובליקה המרכז-אפריקאית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות. הופעותיהן של המשלחות המרכז-אפריקאיות במשחקים היו סמליות בעיקרן, ואיש מהספורטאים שייצגו את הרפובליקה לא זכה במדליה אולימפית.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
מוזיקה טורקית
מוזיקה טורקית היא מוזיקה הכוללת בעיקר אלמנטים טורקיים, אך מושפעת גם ממוזיקה יוונית, מוזיקה עות'מאנית, מוזיקה ארמנית ומוזיקה בלקנית.
טורקיה היא מדינה בחוף הצפון מזרחי של הים התיכון, והיא מהווה צומת תרבויות בין אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, הקווקז ודרום ומרכז אסיה.
המוזיקה הטורקית מתחלקת לכמה ז'אנרים עיקריים:
היסטוריה
שורשי המוזיקה המסורתית בטורקיה משתרעים על פני מאות שנים בתקופה בה השושלת הסלג'וקית נדדה לאסיה הקטנה ולפרס במאה ה-11 ומכילים אלמנטים של השפעות טורקיות וגם טרום טורקיות.
המוזיקה הטורקית הקלאסית
ראשיתה של המוזיקה הטורקית התחילה עם המוזיקה הקלאסית העות'מאנית.
המוזיקה עות'מאנית התפתחה בארמונות, ובמסגדים. כיבוש איסטנבול הוביל את העיר להיות המרכז החדש של המוזיקה הטורקית. הנגנים ממרכזי האמנות בפרס, אזרבייג'ן ואנטוליה התכנסו באיסטנבול, הבירה החדשה של האימפריה העות'מאנית. בינתיים, מספר רב של לא מוסלמים הקימו גם מרכזים מוזיקליים משלהם באיסטנבול. תרומת המיעוטים מילאו תפקיד מרכזי במוזיקה הקלאסית העות'מאנית. וזה התחיל כתוצאה מתהליך משותף בין הטורקים למיעוטים שחיו לצדם כמו הביזנטים, היוונים, הפרסים, הערבים, היהודים והארמנים.
המוזיקה שולבה בחינוך לסולטנים, רבים מהם היו מלחינים או חובבי מוזיקה גדולים. הם היו מעורבים בזה אומנות ותרמו בפיתוח המוזיקה. הנגנים ויצרני הכלים קיבלו שכר באופן קבוע מהמלוכה. המוזיקה נלמדה בבית הספר המלכותי אנדרון. זה הגיע לתור הזהב בבית הספר הפרטי בארמון העות'מאני. אמנם, המוזיקה לא נשארה רק באיסטנבול. הייתה לה התפתחות גדולה בערים מרכזיות כמו אדירנה, איזמיר, סלוניקי, דמשק ובערים אחרות.
המוזיקה הטורקית העממית
בעוד שהמוזיקה הקלאסית הטורקית הגיעה מבתי המלוכה העות'מאניים, המוזיקה העממית המסורתית התהווה והתפתחה בסביבת הכפר: כמו: שירי ערש, שירי רועים וציידים, שירי חתונות, צעדות הלוויה. כל שיר עם מספר סיפור, ולעיתים מספר סדרה של תקריות שהתרחשו לפני זמן רב.
גביע דייוויס 2014
גביע דייוויס 2014 הייתה התחרות ה-103 במניין מאז ייסוד התחרות.
מוזיקה טורקית
המוזיקה הטורקית העממית
המוזיקה העממית היוותה תוצר חברתי בחיי היומיום של האנשים, המשלבת את הערכים התרבותיים המובהקים של כל התרבויות שחיו באנטוליה. כל האירועים הטבעיים והחברתיים אותם חווה העם הם הנושא שלו, ובאים לידי ביטוי במגוון בצורות המוזיקליות, בכלים, במבצעים ובמצבם החברתי. זו מוזיקה שמשתנה מאזור לאזור. יש לה גם קשר עמוק יותר עם העם הטורקי שכן מקורותיהם של מרבית שירי העם מקורם בשורשים טורקיים מקוריים, תוך שילוב סגנון עם גזעים טורקיים אחרים.
גביע דייוויס 2014
לתחרות נרשמו מעל ל-100 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת BNP פריבה.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-בית עליון ו-3 תתי-בית תחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מוזיקה טורקית
המוזיקה הטורקית העממית
ב שנות ה-70 וה-80, עם עליית הפופולריות של הארבסק והמוזיקה הפופולרית הטורקית, המוזיקה העממית נחלשה קצת.
גביע דייוויס 2014
נבחרת צ'כיה שהייתה מחזיקת הגביע הודחה בסיבוב הראשון. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת צרפת לבין נבחרת שווייץ בליל. הוא הסתיים עם התוצאה 1:3 לטובת שווייץ. בכך הם זכו בגביע בפעם הראשונה.
מוזיקה טורקית
המוזיקה הפופולרית והארבסק
החל משנות ה-70 העלייה מאזורים כפריים דרום-מזרחיים ובעיקר לערים הגדולות ובמיוחד לאיסטנבול הולידה גלובליזציה תרבותית חדשה. זו שינתה את האופי המוזיקלי של איסטנבול. תושבים עירוניים חדשים אלה הביאו את טעמם המוזיקלי, מיישובם שהיה ממקור ים-תיכוני. הפופולריות המרכזית שלו עלתה כל כך בשנות השמונים, עם כוכבים עולים כמו פרדי טייפור ואיברהים טטליסס. שאף איימה על קיומו של הפופ הטורקי.
גביע דייוויס 2014
העברות לקראת משחקי 2015
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 2014, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-1. במשחקה הראשון היא שובצה נגד סלובניה.
מוזיקה טורקית
המוזיקה הפופולרית והארבסק
מוזיקת הפופ הטורקית איבדה פופולריות לטובת הארבסק בסוף שנות השבעים והשמונים, ואפילו כוכביה הגדולים, אג'דה פקאן וסזן אקסו, נפלו במעמדם. זו חזרה להיות פופולרית שוב בתחילת שנות התשעים, כתוצאה מכלכלה וחברה מפותחת. בעזרת אקסו, הפופולריות המחודשת של מוזיקת הפופ הולידה כמה כוכבי פופ טורקיים בינלאומיים כמו טרקן וסרטאב ארנר.
בסוף שנות התשעים הופיעה גם מוזיקות מחתרת המייצרות מוזיקת רוק, אלקטרוניקה, היפ-הופ, ראפ וריקודים טורקיים אלטרנטיביים, לצד לסוגי הפופ השונים והארבסק המובילים, שלדעת רבים הפכו למסחריים מדי.
גביע דייוויס 2014
ישראל בגביע דייוויס
בעקבות ההפסד נבחרת ישראל נותרה בבית אירופה-1 למשחקי 2015.
מוזיקה טורקית
מוזיקה טורקית קלאסית
מוזיקה טורקית קלאסית (נקראת גם מוזיקה עות'מאנית, בטורקית: Osmanlı müziği) התפתחה באיסטנבול ובערים ועיירות עות'מאניות גדולות אחרות ובארמונות של האימפריה העות'מאנית. מעבר למוזיקה הווקאלית, המוזיקה העות'מאנית מלווה באופן מסורתי עם זמר סולו עם הרכב אינסטרומנטלי קטן.
כלי הנגינה כוללים, טנבור טורקי (לאוטה), נאי (חליל קנה), קמנצ'ה, כינור (קמאן), קאנון, סיטאר, וכלים אחרים. המוזיקה העות'מאנית מתוארת כמוזיקה מונופונית, אך מגוון הקישוטים והשונות בהרכב מחייבים את המונח המדויק יותר מוזיקה הטרופונית.
למוזיקה העות'מאנית מגוון רחב של מבנים וצורות מוזיקליות, שהם מהווים חלק מהפאסיל (Fasıl) הטורקי. הצורות הנפוצות הם, סאז סמאעי (Saz semâ'î), טקסים (Taqsim), בשארף (Peşrev).
בין מלחיניה הגדולים של המוזיקה ניתן למנות את,
המקאם הטורקי
המקאם, במוזיקה הטורקית הקלאסית, ובטורקית העממית, הוא מערכת של כללים, המגדירים צורה ומבנה מלודי, תוך כדי התפתחות מלודית, בהתאם למקאם.
המקאם משמש גם במוזיקה הטורקית הקלאסית, וגם במוזיקה הטורקית העממית, אמנם באחרונה הוא נקרא בשם Ayak. בתאוריה של המוזיקה הטורקית, האוקטבה מתחלקת ל-53 מרווחים שווים. שכל אחד מהם נקרא קומה (Comma).
זאת בניגוד למוזיקה המערבית שבה האוקטבה מתחלקת ל-12 חלקים שווים, של חצאי טונים. וכן בשונה מהמוזיקה הערבית הקלאסית שבה מחולקת האוקטבה ל-24 חלקים של רבעי טונים.
כל טון שלם שווה ערך ל 9 קומות.
מוזיקה טורקית עממית
המונח Türkü (טורקו), הוא שם שניתן לשירי העם הטורקיים בניגוד ל-Şarkı (שרקי).
משמעויות המלים Türkü ו-Şarkı כיום: Türkü מתייחס לשירי עם שמקורם במסורות מוזיקליות בטורקיה ואילו Şarkı מתייחס לכלל השירים האחרים, ומוזיקה זרה.
נהוג לחלק את ה-Türkü לשתי קטגוריות בהתאם למנגינות שלהם:
הסולמות במוזיקה העממית נקראים 'אייק' (ayak). זה מקביל ל'מקאם' (makam), במוזיקה העות'מאנית.
אך אף על פי שחלק מהסולמות (ayak) הנמצאים בשימוש בלחנים של המוזיקה הטורקית העממית דומים בחלקם לסולמות ה'מקאם' (makam) של המוזיקה הטורקית הקלאסית (עות'מאנית). לא כל סולמות המוזיקה העממית מקבילים למוזיקה הקלאסית, ויש הבדלים משמעותיים בין שני המושגים. ה'מקאם' (makam) של המוזיקה הקלאסית, הוא לא רק סולם מוזיקלי פשוט, אלא יש לו כללי התקדמות מלודית, שבמקרים מסוימים די מורכבים, ובמהלך ההתפתחות המלודית משתמשים בכל מנעד הסולם של המקאם. בשירים עממיים טורקיים רבים משתמשים רק בחלק מהסולם.
במוזיקה טורקית עממית משתמשים בעיקר בשתי צורות המוזיקה הדיאטוניות העיקריות מז'ור ומינור, אך פעמים רבות משתמשים בצלילים הנוספים ל-12 חצאי הטונים של המוזיקה המערבית. במוזיקה עממית טורקית, למשל, ישנם סולמות הכוללים תו הנמצא בערך באמצע בין סי (B) ל-סי במול (Bb).
מוזיקה ארבסקית (ארבסק)
ארבסק (בטורקית Arabesk müzik) הוא מונח שנוצר על ידי מוזיקולוגים טורקיים המתייחס למוזיקה בסגנון ערבי שנוצרה בטורקיה. הז'אנר היה פופולרי בטורקיה במיוחד בין שנות ה-60 עד שנות ה-90. לחני המוזיקה הארבסקית היא בעיקר בסולם מינורי, בדרך כלל בצורת הסולם פריגי, והמילים נוטים להתמקד בנושאי געגוע, ואהבה.
הזמרים הבולטים בארבסק הם איברהים טטליסס ופרדי טייפור.
מוזיקה טורקית פופולרית
המוזיקה הפופולרית בשונה מהז'אנרים המסורתיים, מתייחסת לסגנונות שנכנסו למוזיקליות הטורקית לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, בין אם בגלל ניסיונות של מודרניזציה לאומית משנת 1924 ואילך, פתיחת הרפובליקה הטורקית להשפעות מוזיקליות מערביות או מיזוגים מודרניים וחידושים מהאמנים עצמם.
מוזיקת פופ טורקית הייתה התחלתה של המוזיקה הפופולרית בשנות ה-50 עם גרסות כיסוי טורקיות של מגוון רחב של סגנונות פופולריים חדשים, כמו רוק אנד רול, טנגו, וג'אז. ככל שיותר סגנונות נכנסו, הם אומצו גם, כגון היפ הופ, רוק כבד ורגאיי.