cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דודיק סמדר
קורות חייו
סמדר עסק גם בדיבוב סדרות לילדים כגון הלב, הקוסם, הדרדסים, מייטי מקס, ופוקימון הדיבוב האחרון שלו היה בתפקיד מאסטר צ'ין בסדרה אגדת הדרקון.
הופיע במספר סרטים - "המרתף" (1963), ארבינקא (1967), "הגלולה" (1972) "ילדי סטלין" (1987), שירת הסירנה (1994), לא לעלות יותר (1979), "לא בת 17" (2003) וקולו נשמע בסרט עץ הדומים תפוס (1994).
בשנת 2005 זכה בפרס אמ"י לעידוד היצירה המקורית על שם אהוד מנור בקטגוריית האמן הוותיק.
בשנת 2007 גילם דודיק מוכר בחנות תכשיטים בסדרה האי.
דודיק נפטר מסרטן ב-6 בנובמבר 2012, בגיל 81 ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו רעייה ושני בנים.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתו בשדרות בן גוריון 70 בתל אביב.
טרוגיר
טרוגיר (קרואטית Trogir; איטלקית Traù; לטינית Tragurium) היא עיר קייט במרכז דלמטיה בקרואטיה כ-27 ק"מ מערבית לספליט. העיר שוכנת לחופי מפרץ קסטלה, סמוך לאי צ'יובו (Čiovo). בשנת 2011 התגוררו בעיר 13,260 תושבים, שעיקר פרנסתם על ענף התיירות. בטרוגיר מרינה והיא נחשבת למרכז חשוב במרכז החוף הדאלמטי גם בתחום תיירות השייט. בעיר 20,000 מיטות בבתי מלון, בדירות ובחדרים להשכרה, הרבה מעבר למספר התושבים. האוכלוסייה המתגוררת סביב העיר עוסקת גם בחקלאות ודיג, ובעיר שוכנת מספנה הנושאת את שמה.
היסטוריה
העיר נוסדה על אי קטן השוכן במיצר שבין היבשה לאי צ'יובו במאה ה-3 לפנה"ס. מקימיה היו יוונים מהאי ויס אשר כינו אותה "טרגוריון", היינו "אי הרוחות". העיר הוקפה בחומות ונבנתה לפי תבנית שתי וערב. טרוגיר התפתחה עד בוא הרומאים וגם לאחר מכן, אף שאלה קבעו את מרכזם באיליריה בעיר סלונה (Salonae) הסמוכה לספליט. במהלך התקופה הרומית המאוחרת העיר הורחבה והגנתה חוזקה, וחפירות חשפו בתי קברות רומאיים נרחבים בסביבותיה. עוד הוקמו בעיר שתי בזיליקות בשלהי התקופה הרומית.
החל במחצית השנייה של המאה ה-9 השתייכה העיר למחוז הביזנטי של דלמטיה שבירתו שכנה בזאדאר. כמאה שנים לאחר מכן, בסוף המאה ה-10 נכבשה טרוגיר בידי ונציה ובתקופה זו התפשטה לכיוון חלקו המערבי של האי וביצוריה חודשו. במאה ה-11 הוקמה בעיר דיוקסיה וב-1107 זכתה למעמד של עיר. בתקופה זו העיר נכבשה בידי הונגריה. ב-1420 השתלטה ונציה על העיר והחזיקה בה עד שנת 1797 עת עברה לידי בית הבסבורג, אשר שלט בה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, וזאת למעט תקופה קצרה בתחילה המאה ה-19 עת נכבשה על ידי נפוליאון. בין המאה ה-13 למאה ה-15 הגיעה העיר לשיאה, ובתקופה זו נבנו בה חלק מבניניה החשובים כמו הקתדרלה וטירת קמרלניו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק ממדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ולאחר מכן מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי האיטלקים עד ששוחררה ב-1944 והייתה לחלק מיוגוסלביה. ב-1991 הייתה טרוגיר לחלק מקרואטיה העצמאית. בשנת 1997 זכתה למעמד של אתר מורשת עולמית.
המרקם העירוני
לעיר מורשת תרבותית בת למעלה מאלפיים שנה, אשר עוצבה על ידי היוונים, הרומאים והוונציאנים. חלקה ההיסטורי שוכן על אי קטן באורך של 300 מטר וברוחב של 150 מטר בלבד, הנבדל מהיבשה בתעלת פושה (Foša) הצרה מצפון לו. שני גשרים נמתחים מהאי - הראשון אל היבשה דרך "השער הצפוני" (27 במפה), והשני דרומה אל האי צ'יובו. במרכז העיר מבוך של רחובות שהותווה בתקופה ההלניסטית. הרחובות הראשיים של העיר עוקבים אחר תוואי הקארדו והדקומנוס הרומיים, אשרו נסללו בתורם לאורך הרחובות הראשיים בקולוניה היוונית. בנקודת המפגש של שני הרחובות נמצאו שרידיו של הפורום הרומי.
גרעין העיר היוונית שוכן בצידו המזרחי של האי, ורק בתחילת ימי הביניים היא התפשטה ליתר חלקיו, והוקם רובע פסיקה (Pasike) שנבנה אגב תכנון שונה של רחובותיו. רובע זה הוקף מאוחר יותר בחומה, ולבסוף, במאה ה-15, הוקמה טירת קמרלניו הוונציאנית בקצהו הדרום-מערבי של האי (22 במפה). העיר נחשבת לדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות גותית-רומנסקית בכל אירופה המרכזית.
הקתדרלה
בנייתה של קתדרלת לוברו (לורנצו) הקדוש (5 במפה) החלה בשנת 1200 לערך במקום בו ניצבה אחת משתי הבזיליקות הרומיות בעיר. ב-1213 הסתיימה בניית השער הדרומי וב-1240 סיים האמן רדובן (Radovan) את בנייתו של השער המערבי המפורסם המשמש ככניסה הראשית למבנה. קירות הקתדרלה הושלמו באמצע המאה ה-13, הספינה קורתה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-15 ומגדל הפעמונים הנישא לגובה של 47 מטר הוקם רק בסוף המאה ה-16. משמעות הימשכותה של הבנייה לאורך פרק זמן כה ארוך היא שהמבנה מערב סגנונות - גותי, רומנסקי וסגנון הרנסאנס.
אולם המבנה מחולק לשלושה מעברים שבקצה כל אחד מהם אפסיס, והם נבדלים זה מזה בשתי שורות בנות ארבעה עמודים כל אחת. הבפטיסטריום נמצא בתוך הפורטיקו הצמוד לאולם הראשי ממערב וסמוך לשער הכניסה. הקתדרלה ידועה במיוחד בשער המערבי שלה שמשני צדדיו ניצבים פסלי אריות, סמלה של ונציה, ופסלי אדם וחוה ניצבים מעליהם. סביב השער עיטורים של סצינות תנכיות שונות.
מבנים אחרים
בכיכר המרכזית בעיר, כיכר יוחנן פאולוס השני (Trg Ivana Pavla II) בה שוכנת גם הקתדרלה, ניצב גם בניין העירייה (4 במפה) מהמאה ה-14 וה-15. הוא שופץ באופן מקיף במהלך המאה ה-19 אך שמר על סגנון הרנסאנס המקורי שלו. בצידה הדרומי של הכיכר שוכן בניין הלוג'יה (6 במפה) על מגדל השעון שלו, ובצידו המערבי ארמון צ'יפיקו (9 במפה) שרובו נבנה במאה ה-13, אך שולבו בו אלמנטים ששרדו ממבנים רומיים עתיקים. מחומות העיר שרדו רק טירת קמרלניו ומגדל מרקוס הקדוש (23 במפה). את מקומן של החומות תפסה טיילת רחבה וגן המקיפים את האי מכל צדדיו.
עונת 2017 בגביע ליברטדורס
עונת 2017 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-58 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-23 בינואר 2017 והתחרות הסתיימה ב-29 בנובמבר 2017. בתחרות השתתפו 47 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של גרמיו, וזאת בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 47 קבוצות. 10 קבוצות (זוכות במקום השלישי בשלב הבתים ו-2 הקבוצות הטובות של השלב השלישי) העפילו להמשך גביע סודאמריקנה. נשיא ליגת העל המקסיקנית הודיע שלאור שינוי המתכונת ואי-התאמה לתחרות הליגה, קבוצות ממקסיקו לא השתתפו בתחרות 2017.
להלן הקבוצות שהעפילו לתחרות:
בתחילה 19 קבוצות התחרו על 4 מקומות במשחקי הבתים. בהמשך הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלבים הבאים. לאחר שלב הבתים הקבוצות שיחקו בשיטת גביע.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני.
טרנס-פמיניזם
טרנס-פמיניזם, נכתב גם טרנספמיניזם, הוגדר על ידי החוקרת והפעילה אמי קויאמה כתנועה של נשים טרנסיות הרואות את שחרורן קשור במהותו לשחרור כל הנשים ומעבר להן. קויאמה מציינת כי טרנס-פמיניזם היא תנועה שפתוחה גם בפני אנשים אחרים כגון: קווירים, אינטרסקס, גברים טרנסג'נדרים, נשים סיסג'נדריות ואחרים, כבני ברית הרואים את הברית עם נשים טרנסיות כחיוניות לשחרור שלהם עצמם. באופן כללי יותר, הוגדר טרנס-פמיניזם כ"גישה לפמיניזם המונעת על ידי הפוליטיקה הטרנסית".
על פי קויאמה, טרנס-פמיניזם עוסק גם בסוגיות פמיניסטיות "מסורתיות" מפרספקטיבה טרנסג'נדרית, הכוללות דימוי גוף, אלימות נגד נשים, בריאות ובריונות.
למרות כניסתו המאוחרת לשימוש כמונח, התקיים טרנס-פמיניזם כבר מאז ראשית הגל השני של הפמיניזם בצורות שונות, בעיקר אצל הוגות כמו סנדי סטון, שנחשבת כמייסדת הלימודים הטרנסג'נדרים האקדמיים, וסילביה ריברה, שהשתתפה במהומות סטונוול והייתה בין מייסדות S. T. A. R. (Street Transvestite Action Revolutionaries). הספר הראשון על טרנס-פמיניזם, Trans/Forming Feminisms: Transfeminist Voices Speak Out בעריכת קריסטה סקוט-דיקסון, יצא לאור בשנת 2006.
טרנס-פמיניזם משויך בדרך כלל לפמיניזמים של הגל שלישי, והוא קשור קשר הדוק לגישות פמיניסטיות אחרות – במיוחד פמיניזם סקס-פוזיטיב, פמיניזם פוסט-מודרני/פוסט-סטרוקטורליסטי, התאוריה הקווירית, הצטלביות ועוד. גישות אלה של הפמיניזם מייצגות את ההתרחקות מהצפייה החד-צדדית של דיכוי, שבה הגברים הם המדכאים והנשים הן המדוכאות. במקום זאת, גישות פמיניסטיות אלה מכירות בכך שישנן צורות רבות של סקסיזם – כלומר, סטנדרטים כפולים רבים המבוססים על המין, המגדר או המיניות של האדם.
היסטוריה
המונח טרנס-פמיניזם נטבע באתר Transfeminism.org, שהוקם בשנת 2000 כדי לקדם את פרויקט האנתולוגיה הטרנס-פמיניסטית של דיאנה קורבנט ואמי קויאמה. האתר נועד בעיקר להכניס את הרעיון הטרנס-פמיניסטי לאקדמיה, ולמצוא משתתפות בפרויקטים ובנושאים טרנס-פמיניסטיים באמצעות אנתולוגיה בשם זה. קויאמה וקורבנט חיפשו אחר טרנס-פמיניסטיות אחרות והגבירו את הנראות שלהן. האנתולוגיה נועדה להציג את התנועה בפני קהל רחב. באירוע שנערך על ידי אוניברסיטת ייל ובתקצירים הביוגרפים שפורסמו עבורו, ייתכן שהעובדה שהייתה זו קורבנט שהשתמשה במילה (כבר ב-1992) ומעורבותה באתר Transfeminism.org, שהפכו אותה לממציאת המונח. קורבנט עצמה זקפה את ההכרה ותשומת הלב לה זכו האתר והמונח טרנס-פמיניזם לזכות הבנתה של קויאמה באינטרנט.
פטריק קליפיה השתמש במונח ב-1997, ככל הידוע השימוש הראשן בדפוס מחוץ לכתבי עת אקדמיים. ייתכן או אפילו סביר להניח כי המונח נטבע מספר פעמים, בנפרד, לפני שנת 2000 (או אפילו לפני הפעם הראשונה בו נטען שנעשה שימוש במונח, על ידי קורבנט בשנת 1992). המונח נפוץ רק אחרי 1999. ייתכן שג'סיקה חבייר, מכרה של קורבנט, טבעה את המונח באופן עצמאי בסוף 1999, כדי להציג את המאמרים שלה, Passing As Stigma Management ("לעבור כדרך להתמודד עם סטיגמה" ) ו-Passing as Privilege ("לעבור כפריבילגיה"). התפוצה הרחבה של "המניפסט הטרנס-פמיניסטי" מאת אמי קויאמה, אותו כתבה סמוך להשקת האתר, והשתתפותה הפעילה בדיונים אקדמיים באינטרנט, סייעו בהפצת המונח.
עקרונות הטרנס-פמיניזם
טרנס-פמיניזם כולל את כל הנושאים העיקריים של הפמיניזם של הגל השלישי, כולל גיוון, דימוי גוף ופעולה עצמית של נשים. אך טרנס-פמיניזם אינו נוגע רק למיזוג של מאבקים טרנסיים עם פמיניזם, אלא כולל גם ניתוח ביקורתי של הפמיניזם של הגל השני מנקודת המבט של הגל השלישי. כמו כל הפמיניזמים, טרנס-פמיניזם מותח ביקורת על תפיסות מקובלות של גבריות וטוען כי נשים ראויות לשוויון זכויות. לבסוף, טרנס-פמיניזם שותף לעיקרון המאחד פמיניזמים אחרים, כי מגדר הוא הבניה חברתית המשמשת לדיכוי נשים. לכן, עבור רבים, ה"טרנס" ב"טרנסג'נדר" משתמעת כחציית גבולות (transgressiveness), ולאו דווקא חציית חוצץ מגדרי-זהותי. ניקולס ברנס אכן מסווג טרנס-פמיניזם כ"פמיניזם המגדיר את המונח 'טרנס' באופן הטרוגני ככל האפשר".
הדרך ללגיטימציה של טרנס-פמיניזם כתנועה הייתה שונה ורבת מכשולים יותר מאשר עבור פמיניזמים אחרים. נשים טרנסיות ושותפיהן נדחקות לשוליים הן בפמיניזם והן במיינסטרים, והן נאלצות להילחם אל הלגיטימיות שלהן ושל חווייתן בשתי החזיתות, ולהוכיח שנשיותן תקפה באותה מידה כמו זו של נשים אחרות, ושפמיניזם יכול לייצג אותן בלי להפסיק להיות פמיניזם.
יסודות משותפים
באופן מסורתי, פמיניסטיות חקרו את גבולות המשמעות של להיות אישה. טרנס-פמיניסטיות טוענות כי אנשים טרנסג'נדרים ופמיניסטיות סיסג'נדריות מתמודדות באופן דומה נגד ההשקפות הקונבנציונליות של מין ומגדר. תאוריית השחרור הטרנסג'נדרי מציעה לפמיניזם נקודת מבט חדשה, שממנה ניתן לראות את המגדר כהבניה חברתית, ואף מציעה משמעות חדשה של מגדר.
מבקרות טרנס-פמיניסטיות של הזרם המרכזי של הפמיניזם אומרות כי כתנועה ממוסדת, הפמיניזם התנתק מהרעיון הבסיסי שביולוגיה אינה גורל. למעשה, הן טוענות שלפמיניסטיות רבות נוח לגזור גזרה שווה בין מין למגדר ולהתעקש על גורל נתון עבור טרנסג'נדרים, בהתבסס על ביולוגיה ותו לא. הטרנסג'נדריוּת מתנגדת ומערערת על מושג המגדר המקובע, עליו מתבססות הגישות המסורתיות ללימודי נשים.
גם בהתייחסות לאלימות שמכוונת כלפי נשים – סיסג'נדריות וטרנסג'נדריות – יש בסיס משותף בין הפמיניזמים, אך בעוד שגם נשים סיסג'נדריות מתמודדות עם אלימות באופן קבוע, טרנס-פמיניסטיות מבינות את האלימות האנטי טרנסית כסוג של משטור מגדרי, כלומר ניסיון לשמר את נורמה החברתית הקיימת לגבי התאמה בין מין למגדר, ולהגיב באלימות כלפי מי שמתנגד לה או לא תואם אותה.
הבדלים
הפמיניסטיות הטרנסג'נדריות המוקדמות דיברו על הציפייה הבינארית ממין, כלומר – אלה שנולדים ממין זכר צפויים לגדול כדי להזדהות כגבר, להיות גברי בביטוי מגדרי ולהימשך אך ורק לנשים; אלה שנולדים ממין נקבה צפויים לגדול כדי להזדהות כאישה, להיות נשית בביטוי מגדרי ולהימשך באופן בלעדי לגברים.
כל מי שלא מצליח להתאים למודל בינארי מגדרי זה, בין אם הוא אינטרסקס, נערה טומבוי, הומוסקסואלים, אדם טרנסג'נדרי וכדומה – לא תואם את הציפייה החברתית, אם כי בדרכים שונות.
הרעיון לפיו כל מי שלא תואם את הנורמה המגדרית הבינארית הזו נחשב לחריג היה ניסיון ליצור סינתזה בין אקטיביזם פמיניסטי, הומוסקסואלים וטרנסג'נדריות, כי הוא קישר בין טרנסג'נדריות ויתר הקבוצות המוחלשות על בסיס נטייה מינית ועוד פרמטרים. רעיון זה הפך לפופולרי בקרב פמיניסטיות רבות ופעילי להט"ב. הפמיניסטיות הטרנסג'נדריות התמקדו גם באופנים שבהם אנשים טרנסג'נדרים מושפעים על ידי סיסקסיזם ממוסד – צורות של סקסיזם המפרשות את הזהויות המגדריות של אנשים טרנסג'נדרים וביטויים כפחות לגיטימיים מאלו של אנשים סיסג'נדרים. הן בדקו כיצד בסיסקסיזם – או הפועל היוצא שלו, טרנספוביה – ניתן לראות איך אנשים, ארגונים וממשלות מסרבים לעיתים קרובות לכבד את חוויותיהם של אנשים טרנסג'נדרים, וכיצד אנשים טרנסג'נדרים הופכים לעיתים קרובות למטרה להטרדות ולאלימות.
טרנס-פמיניזם מצביע על כך שסיסקסיזם לא מתרחש בתוך בועה. הוא מתרחש בעולם שבו קיימות צורות אחרות של סקסיזם ודיכוי.
אחיות
התנגדויות אלה למושג האחיות הנשית היו מחוץ לזרם המרכזי מאז הגל השני, וקראו עליו תיגר בצורות רבות לפני שהמונח טרנס-פמיניזם הוטבע. למשל, הספר "להרוג את הגוף השחור" תיאר כיצד תנועות זכויות הרבייה, המיוחסות לתנועות לבנות בפמיניזם, הובילו לפעמים לפגיעה בנשים עניות ובנשות מיעוטים. "גשר זה, שנקרא הגב שלי" בעריכת צ'רי מורגה וגלוריה אנזלדואה, היא אנתולוגיה של כתבים פמיניסטיים מהעולם השלישי, שערערה על הרעיון של שוויון ביחסי כוחות של נשים.
מרחבים פמיניסטיים
טרנס-פמיניסטיות מדווחות על מצבים רבים שלא נבחנו במיינסטרים הפמיניסטי, שבהם פעולה של אישה אחת לשם העצמה עשויה לפגוע באישה אחרת. לדוגמה, מקלטי נשים שאינם מקבלים נשים טרנסיות, או יועצות אלימות מינית שאינן מוכשרות לטיפול באלימות כלפי נשים טרנסיות ומגבירות את הפגיעה בפונות, ומצבים אחרים שמשפיעים על נשים ספציפית בתחומי גזע או נכות או דיכוי אחר. לכן טרנס-פמיניסטיות מציעות שינויים במרחבים המיועדים לרווחתן וטובתן של נשים, כמו להקים מועצות מייעצות של לקוחות של קווים חמים ומקלטים לנשים, להפסיק את התופעה של התמחויות פמיניסטיות ללא שכר, או בשכר נמוך, לשלב נשים ממעמד העובדים בוועדות מנהלות של ארגונים ללא כוונת רווח, להקצות סכומי כסף המיועדים לסיוע לעובדים טרנסג'נדרים שיש להם בעיות בריאות שאינן טיפוסיות לאנשים סיסג'נדרים, שילוב קריטריונים אנטי-גזעניים ואנטי-דיכויים אחרים בטופסי הערכת עובדים ועוד. המחקר הטרנס-פמיניסטי בנושא של פמיניזם ונכות, פמיניזם ומין, והשילוב בין השלושה הוא פורה במיוחד.
נשיות
נשיות הפכה לסלע מחלוקת בין טרנס-פמיניסטיות לבין פמיניסטיות אחרות. נשים טרנסיות מואשמות תכופות בהגזמה בתכונותיהן הנשיות, אשר לטענת פמיניסטיות אחרות מחזקת ומקבעת סטריאוטיפים מגדריים פוגעניים כלפי כלל הנשים. מקלוסקי, בספרה Crossing, משיבה לסוגיה זו בכך שעבור נשים טרנסיות רבות הקצנת התכונות ה"נשיות" היא צורך הישרדותי, ועדיפה על פני האפשרות האחרת שהיא להירצח בשל ניראות חריגה מבחינה מגדרית. היא טוענת שלנוכח הסכנה של פשעי שנאה וענישה חברתית נגד נשים טרנסיות, הצגה חד משמעית של מגדר יכולה להגביר את תחושת הבטיחות של נשים טרנסיות. כל חריגה מהנורמה, אפילו מזערית, בסימני הנשיות הנראים לעין, עלולה להיחשב כבלתי הולמת באורח קיצוני. ג'וליה סרנו כתבה בספרה Whipping Girl: A Transsexual Woman on Sexism and the Scapegoating of Femininity שהבעיה היא שבפטריארכיה הנשיות נחשבת לקלת דעת, חלשה ופסיבית, ועל פי וגם פמיניזם גל שני יש למגר תופעה זו, כי היא קיימת רק כדי למשוך ולרצות את תשוקת הגברים ולהשאיר נשים במצב של כפיפות ושעבוד. אך סרנו טוענת שהפמיניסטיות והפעילות הטרנסג'נדריות של ימינו חייבות לפעול לאמץ ולהעצים את הנשיות בכל צורותיה המופלאות, וכי נשיות כזהות וכפרפורמנס היא לגיטימית ושזו הסטיגמה לגביה שצריך למגר.
נשיות אצל נשים טרנסג'נדריות זוכה ליותר תשומת לב, וסופגת יותר ענישה, מאותן התנהגויות אצל נשים סיסג'נדריות. מוסר כפול זה חושף שההתנהגות עצמה פחות בעייתית בעיני מבקרים רבים, אלא שהבעיה האמיתית בעיניהם היא קיומם של אנשים טרנס, כלומר – שהנשיות מאומצת על ידי מי שהמבקרות רוצות לראות כגברים ולא כנשים. ג'וליה סרנו טבעה את המונח "טרנסמיזוגיניה" כדי לתאר את הגישות השליליות מסוג זה שהן ספציפיות לנשים טרנסג'נדריות.
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
"אישה מלידה" (womyn born womyn), זו תנועה המאמינה כי מגדר הוא מאפיין הקשור באופן אינהרנטי למין, ואינו ניתן לשינוי, וכי ניתוחים לשינוי מין הם לכן סוג של השחתה גופנית, וצריכים להיות בלתי חוקיים. שילה ג'פריס, פמיניסטית לסבית-רדיקלית ויריבה מובהקת של טרנס-פמיניזם וטרנסג'נדריות בכלל, היא ממובילות תנועה זו. ג'ניס ריימונד, מרי דיילי ואחרות טוענות כי התנועה הפמיניסטית אינה צריכה למקד את האנרגיה שלה בנשים טרנסיות. מתנגדות התנועה כמו קלסי ברין ג'ונס טוענות, כי הדרת נשים טרנס ממרחבים לנשים בלבד שוללת מהן את זכותן לזהות עצמית, ואת חוויות הטרנסמיזוגיניה שלהן. בעשור השני של המאה ה-21 הוטבע המונח TERF (Trans-Exclusionary Radical Feminists), או "פמיניזם רדיקלי מדיר-טרנסיות" כדי לתאר את הפמיניסטיות שמבקשות לבטל את זהותן ולגיטימיותן של נשים טרנסיות, ולהדיר אותן ממרחבים נשיים ומן הפמיניזם בכלל.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון התקיימה בלונדון שבבריטניה ביום שישי, 29 באפריל 2011. הנסיך ויליאם, השני דאז בסדר הירושה לכתר הבריטי, הכיר את מידלטון לראשונה ב-2001 במהלך לימודי שניהם באוניברסיטת סנט אנדרוז. הם התארסו ב-20 באוקטובר 2010.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
בעוד פמיניסטיות רדיקליות רבות ביטאו השקפות אנטי-טרנסיות, לא כולן ביטלו את הטרנסג'נדריוּת לחלוטין. בספרה "שנאת נשים" (Woman Hating), תוקפת אנדריאה דבורקין, סופרת ופעילה פמיניסטית רדיקלית, את הרדיפה והשנאה של אנשים טרנסג'נדרים ודורשת שניתוחים לשינוי מין לאנשים טרנסג'נדרים יסופקו חינם על ידי החברה. דבורקין טוענת כי "לכל האנשים מהקשת הטרנסג'נדרית יש זכות לשרוד בתנאים שמתאימים להם, כלומר כל טרנסקסואל או טרנסקסואלית זכאים לניתוח לשינוי מין, אשר עליו להיות מסופק על ידי החברה, כאחד מתפקידיה".
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
החתונה כמו גם ההכנות לקראתה עוררו תשומת לב ציבורית רבה ביותר. אירועי יום החתונה שודרו בשידור חי בטלוויזיה, ורוב כלי התקשורת בעולם (כולל כל כלי התקשורת בישראל) טענו, כי צפו בהם עד ל-2 מיליארד בני אדם ברחבי העולם. אולם מספר כלי תקשורת בעולם, טענו שהוא לא מדויק ומפוקפק, וטענו שמדובר בכמה מאות מיליונים בודדים בלבד. בבריטניה צפו כ-24.5 מיליון בני אדם בחתונה.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
נשים טרנסג'נדריות מסוימות נטלו חלק בפמיניזם הלסבי ובפמיניזם הרדיקלי של הגל השני. דוגמה בולטת לכך היא סנדי סטון, פמיניסטית לסבית טרנסית, שעבדה כטכנאית סאונד עבור הקולקטיב הלסבי-פמיניסטי "אוליביה רקורדס". ביוני ויולי 1977, כאשר 22 פמיניסטיות מחו על השתתפותה של סטון, אולביה רקורדס הגנה על העסקתה בטענה כי סטון היא "אישה שנוכל להיות עמה ביחסים של נוחות וביטחון" וכי היא "אולי אפילו אשפית ההנדסה, שנשלחה על ידי האלה, שאותה חיפשנו כל כך הרבה זמן".
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
זמן קצר לפני החתונה העניקה המלכה אליזבת השנייה לוויליאם את התואר דוכס קיימברידג', הרוזן מסטראת'רן וברון קאריקפרגוס. בהתאם הייתה מידלטון עם נישואיה לדוכסית מקיימברידג'.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
נשים טרנסג'נדריות, כמו סנדי סטון, קראו תיגר על התפיסה שהייתה מקובלת בפמיניזם הגל השני, של "האישה הביולוגית". סטון התפטרה ב-1978 כאשר גברה המחלוקת על עבודתה כאישה טרנסית עבור הארגון הלסבי-פמיניסטי. הוויכוח נמשך בספרה של ריימונד The Transsexual Empire: The Making of the She-Male, בו הוקדש פרק שלם לביקורת על "הפמיניסטית הלסבית המובנית באופן טרנסג'נדרי". קבוצות כמו "הארגון הלסבי של טורונטו" הנהיגו מדיניות של "נשים מלידה בלבד". ב-1978, בתגובה לבקשה רשמית להצטרף לארגון על ידי לסבית טרנסג'נדרית, התקבלה החלטה בהצבעה להדיר נשים טרנס. במהלך הדיון הבלתי רשמי, הביעו חברות הארגון את זעמן על כך, שמי שהיה לדעתם "יצור-זכר של שינוי מין העז להזדהות כאישה ולסבית". בתגובתן הציבורית, כתבו חברות הארגון: "קולה של אישה לא נשמע כמעט כקולה של אישה – הוא תמיד היה מסונן דרך קולות של גברים. אז הנה בחור בא ואומר, "אני הולך להיות בחורה עכשיו, ולדבר בשם בחורות." אז אנחנו חשבנו, "לא, אתה לא". אדם לא יכול פשוט להצטרף אל המדוכאים בכפייה".
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
ההכנות לחתונה
ב-16 בנובמבר 2010 הכריז בית קלרנס על אירוסיהם של הנסיך ויליאם וקייט מידלטון, אשר נעשו במהלך חופשה משותפת של שניהם בקניה, ועל נישואיהם המתוכננים באביב הקרוב.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
שילה ג'פריס תיארה את הטרנסג'נדריות "כבעייתית ביותר מנקודת מבט פמיניסטית", ואמרה כי "טרנסקסואליות צריכה להיחשב כהפרת זכויות אדם". ב-2014 פרסמה את הספר "מגדר כואב: ניתוח פמיניסטי של הפוליטיקה של הטרנסג'נדריות".
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
ההכנות לחתונה
לטקס הנישואין במנזר וסטמינסטר הוזמנו 1,900 אורחים מבריטניה ומרחבי העולם. רשימת המוזמנים לטקס ולשני האירועים האחרים שנערכו באותו יום (ראו להלן) הורכבה בין היתר בהתחשב בכך שהחתונה לא נחשבה לאירוע ממלכתי, מאחר שויליאם לא היה יורש העצר. למעלה ממחצית המוזמנים לאירועים אלו היו בני משפחה וחברים של החתן והכלה. בין האחרים נכללו מנהיגים של מדינות חבר העמים הבריטי, בני משפחות מלוכה זרות, אישים מן המערכת הפוליטית, דיפלומטים, אנשי צבא, אנשי דת, ידוענים ונציגים של ארגוני צדקה שהנסיך ויליאם היה מעורב בפעילותם.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
האימפריה הטרנסקסואלית, ספרה של הפמיניסטית הרדיקלית ג'ניס ריימונד משנת 1979, היה ועודנו מעורר מחלוקת בשל גינוי חד-משמעי של ניתוחים טרנסג'נדריים. ריימונד אומרת: "כל הטרנסקסואליות אונסים את גופן של נשים על ידי צמצום הצורה הנשית האמיתית לכדי חפץ, וניכוס הגוף הזה לעצמם... טרנסקסואליות פשוט כורתים את האמצעים הברורים ביותר לפלישה לתוך נשים, כדי שייראו לא-פולשניים". ניתן לראות השפעה ישירה בכך על הופעת הקולות המוקדמים של התנועה הטרנס-פמיניסטית הכוללים את קייט בורנשטיין וסנדי סטון, שמאמרן "האימפריה מכה שנית" (The Empire Strikes Back) היה תגובה ישירה לכתביה הטרנספוביים של ג'ניס ריימונד. במאה ה-21, ניתן לציין את העבודות הטרנס-פמיניסטיות של קריסטה סקוט-דיקסון וג'וליה סרנו. סרנו היא פעילה טרנסג'נדרית פמיניסטית ביסקסואלית, שמתארת מספר רב של מקרי הדרה של נשים טרנסג'נדריות ממרחבים פמיניסטים, וטוענת כי השוליות של נשים טרנסג'נדריות נובעת לעיתים קרובות מהנחת הנחות מסורתית על מגדר ומיניות. הנחות שווא אלה מדביקות תאוריות, אקטיביזם, ארגונים וקהילות – וגרוע מכך, הן מאפשרות לאנשים למחות בצורה נחרצת על צורות מסוימות של סקסיזם, תוך התעלמות, ואפילו הנצחה של צורות אחרות. סרנו דוגלת בגישה חדשה למאבק בסקסיזם הנמנעת ממכשולים אלה ומציעה דרכים חדשות לחשיבה על מגדר, מיניות וסקסיזם המטפחים את ההכללה ולא את הבלעדיות.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
ההכנות לחתונה
משטרת לונדון ושירותי הביטחון הבריטיים נערכו למבצע אבטחה רחב ממדים של אירועי החתונה, גם לנוכח איומים לפגיעה בחתונה מצד ארגונים קיצוניים ואנרכיסטיים, ואף ערכו מעצרי מנע לקראתה. בעוד שעלות החתונה (שהוערכה ב-20 מיליון לירות בריטיות) כוסתה על ידי בית המלוכה ומשפחת מידלטון, כיסה האוצר הבריטי את הוצאות האבטחה. יום החתונה הוכרז כיום חופשה בבריטניה. כנגד הפסד התוצר למשק בעקבות יום החופשה הוערך כי החתונה תביא להכנסות גדולות לטווח ארוך למשק הבריטי עקב כניסת תיירים בעקבותיה למדינה.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
אולי סלע המחלוקת הבולט ביותר בין פמיניסטיות גל-שני וטרנס-פמיניסטיות היה "פסטיבל המוזיקה לנשים של מישיגן", שפעל כארבעים שנה, עד שסגר שעריו ב-2015. בתחילת שנות התשעים, סילק הפסטיבל אישה טרנסג'נדרית, ננסי ברקהולדר. מאז, טען הפסטיבל כי הוא מיועד "לנשים מלידה" בלבד. בכלל זה הן קיבלו גברים טרנסג'נדרים לשורותיהן. הקבוצה האקטיביסטית "קאמפ טרנס" הוקמה כדי למחות על המדיניות הטרנספובית של "אישה מלידה", ולפעול למען קבלה גדולה יותר של אנשים טרנס בקהילה הפמיניסטית. פעילים טרנס וטרנס-פמיניסטיות בולטים שהיו מעורבים בקמפ טרנס כללו את ריקי וילצ'ינס, ג'סיקה חאווייר ולזלי פיינברג. הפסטיבל שקל לאפשר לנשים טרנס לאחר ניתוח להשתתף, אולם על כך נמתחה ביקורת כאפליה מעמדית, משום שנשים טרנס רבות אינן יכול להרשות לעצמם ניתוח גניטלי.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
ההכנות לחתונה
בשיתוף פעולה עם בית המלוכה יוצר מגוון רחב של חפצי מזכרת הנושאים את תמונות החתן והכלה והוצא למכירה לאספנים בחדשים שלפני יום החתונה. המיטבעות הלאומיות של בריטניה, קנדה ואוסטרליה טבעו מטבעות מזכרת לקראת החתונה, ושירות הדואר הבריטי הפיק לקראתה סדרת בולים הנושאת את צילומי הזוג המיועד.
טרנס-פמיניזם
פמיניזם רדיקלי וטרנס-פמיניזם
קימברלי ניקסון היא אישה טרנסג'נדרית שהתנדבה ב-1995 להכשרה כיועצת חירום למקרי אונס במרכז לסיוע לנפגעות אונס בוונקובר שבקנדה. ניקסון גורשה כאשר התגלה היא טרנסג'נדרית. הצוות החליט כי ניקסון כטרנסג'נדרית אינה מסוגלת להבין את חוויותיהן של לקוחות המרכז, וגם דרש מהלקוחות להיות נקבות גנטיות. ניקסון לא הסכימה, חשפה את ההתעללות שעברה בעצמה על ידי בן זוגה, ותבעה את המרכז בטענה לאפליה. עורכי דינה של ניקסון טענו כי לא הייתה כל סיבה לפיטורים, וציטטו את חוויותיה של דיאנה קורבנט, כאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעבדה במקלט לנשים בלבד, נפגעות אלימות. ב-2007 סירב בית המשפט העליון הקנדי לשמוע את ערעורה של ניקסון וסגר את התיק.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
שמלת הכלה
שמלת הכלה של מידלטון עוצבה על ידי מעצבת האופנה הבריטית שרה ברטון, המכהנת מ-2014 כמנהלת הקריאטיבית של בית האופנה אלכסנדר מקווין.
טרנס-פמיניזם
הכללה בפמיניזם של הזרם המרכזי
טרנס-פמיניסטיות רבות נאבקות כדי להיכלל במרחבים של הזרם המרכזי של הפמיניזם. קבוצות כמו "הנוקמות הלסביות" קיבלו טרנס-פמיניסטיות, בעוד שקבוצות אחרות דחו אותן. ארגונים פמיניסטיים הכוללים נשים גם הטרוסקסואליות וגם לא-הטרוסקסואליות לעיתים קרובות מסבירים פנים יותר מארגונים הייחודיים ללא-הטרוסקסואליות. סרבנים במיוחד הם מקלטים שבהם נהוגה הפרדה מגדרית ומרכזי התמיכה לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
הכללת גברים טרנסים בטרנס-פמיניזם
השאלה אם גברים טרנס מקובלים בקבוצה, במקום או באירוע עשויה להיות תלויה בניואנסים של זהות, חברות או יחסים אישיים. קבלתו או דחייתו של גבר תלויה לעיתים קרובות בתרומות העבר שלו לפמיניזם ובידידותו עם חברה בולטת בקבוצה. אין מגמה ברורה לגבי קבלה פמיניסטית של גברים טרנס.
דיספוריה מגדרית
המונח דיספוריה מגדרית מתאר את מצבם של אנשים שחווים דיספוריה משמעותית בשל ההמגדר שהוקצה להם בלידה או קיום תפקידי המגדר הקשורים למגדר זה. המונח "הפרעת זהות מגדרית" (GID) משמש גם לעיתים בעיקר באבחון הפורמלי המשמש בין פסיכולוגים ורופאים. הפרעת הזהות המגדרית מסווגת כהפרעה רפואית על ידי ה-ICD-10 CM ו-DSM-4. ה-DSM-5, לעומת זאת, משתמש במושג הפחות פתולוגי "דיספוריה מגדרית". רבים מהאנשים הטרנסג'נדרים, טרנס-פמיניסטיות והחוקרים הרפואיים תומכים בסילוק ה-GID מסיווג ההפרעות הנפשיות מכיוון שהם אומרים שהאבחנה מבצעת פתולוגיזציה של שונות מגדרית, מחזקת את המודל הבינארי של המגדר, ויכולה לגרום לסטיגמות. טרנס-פמיניסטיות רבות ופמיניסטיות מסורתיות מציעות גם את מחיקת האבחנה הזאת, משום שניתן לעשות בה שימוש לרעה על ידי בעלי כוח כמו פתולוגיזציה של זהות טרנסג'נדרית, בעוד הן טוענות כי שונות מגדרית היא זכות בסיסית של כלל האנשים. טרנס-פמיניסטיות התומכות בסיווג ה-GID אומרות שאכן נעשה באבחנה שימוש לרעה בעבר, אך שהפתרון הוא החלת אחריות מקצועית רבה יותר.
סיבה עיקרית להתנגדות למחיקת השיוך להפרעות הנפשיות היא שתיתכן פגיעה באנשים טרנסג'נדרים משום שבמצבים רבים, או במערכות משפטיות רבות, אנשים טרנסג'נדרים יכולים לקבל כיסוי ביטוחי לניתוח או צורות אחרות של רווחה ממסדית רק כתוצאה מהאבחנה. ישנם חוקים נגד אפליה אשר מגנים על אנשים עם מוגבלות המוכרת בחוק, והם חלים על אנשים טרנסג'נדרים רק כל עוד קיימת אבחנה מוצהרת. במקרים אחרים, אנשים טרנסג'נדרים מוגנים על ידי חוקים נגד אפליה על רקע מין או כקטגוריה נפרדת, ושם האבחון אינו תנאי.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
שמלת הכלה
היצירה של השמלה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב, בעיקר בשל ההתעניינות הרבה בעיצוב השמלה ובהשפעתה על מגמות אופנתיות בעיצוב שמלות כלה בעולם המערבי. בין 23 ביולי ל-3 באוקטובר 2011 הוצגה השמלה המקורית בארמון בקינגהאם כחלק מתערוכת הקיץ השנתית של האוסף המלכותי. פריטים אחרים מהחתונה היו גם חלק מהתערוכה, כגון הנעליים אותם נעלה מידלטון בחתונה, וכמו גם העגילים וההינומה אותם לבשה בחתונה.
טרנס-פמיניזם
ניתוח להתאמה מגדרית
אחד הכיוונים של טרנס-פמיניזם דן בניתוחים להתאמה מגדרית ולטענתו, למרות חשיבותו הרבה של ניתוח להתאמה מגדרית בהקשרים בריאותיים ונפשיים לאנשים שונים מהקשת הטרנסג'נדרית, והשפעתו לטובה גם על איכות החיים, חיוני להבין את ההשלכות של ההתמקדות באיברי המין. גישה זו מבקשת להבין את ההתפתחות של הנרטיב הטרנסג'נדרי ואקטיביזם טרנסג'נדרי בעשורים האחרונים, אשר שונים מתחילת הדרך אז ההתמקדות הייתה על שינוי אבסולוטית מזכר לנקבה. בשנים האחרונות יש יותר הכרה ביכולת להכיר בגוף כהשלכה של לחץ חברתי ואידיאליזם מושרש, המאפשרת לנוע מעבר לחומריות ולפתח דרך חדשה לראות גוף ומגדר. לצורך זה, חובה להתנתק מההתמקדות על איברי מין. מבחינה זו, הטרנס-פמיניזם מציע דרך להילחם בהבנה הרפואית של זהות מגדרית ונרטיב טרנסג'נדרי שכיח אשר רק מנציח את המערכת הקפיטליסטית – כלומר, ניתוחים להתאמה מגדרית הם סוג של מוצר צריכה עבור אנשים מהקשת הטרנסג'נדרת, והאג'נדה שמדברת על כך שכל מי שמשתייך לקטגורית טרנס חייב לרצות לשנות את הגוף באופן קבוע ולעבור ניתוח גניטלי פולשני, מדרבנת אנשים טרנסג'נדרים לעבור ניתוחים אלו. על פי גישה זו, חשוב להבהיר שניתוח להתאמה מגדרית הוא אפשרות שקיימת, ואפשרות חשובה, אך שזו לא הדרך היחידה להיות טרנס, ולא דרך שמתאימה לכולם. אחד מעקרונות הטרנס-פמיניזם על פי הסתכלות זו הוא שאין דרך אחת להיות אישה או גבר.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
שמלת הכלה
לטענת מידלטון היא בחרה בעיצוב של ברטון לשמלה משום שביקשה לשלב מראה מסורתי ומראה מודרני יחד "עם החזון האמנותי המאפיין את עבודתו של אלכסנדר מקווין". היא וברטון עבדו יחד על עיצוב השמלה.
טרנס-פמיניזם
טרנס-פמיניזם בישראל
פעילות טרנס-פמיניסטית בארץ קיימת, אך אין התארגנות מסיבית תחת כותרת זו. עדיין ניתן למצוא דוגמאות של פעילות טרנס-פמיניסטית, לעיתים קרובות בתוך מסגרות אחרות, בין אם תחת מטריית הפעילות הטרנסג'נדרית או זו הפמיניסטית. למשל: הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק הוא התארגנות של אנשים מהקשת הטרנסג'נדרית שפועלים למען נראות ברורה ובולטת של הקהילה הטרנסג'נדרית. פעילי הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק השתתפו בציון המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, וצעדו בבלוק הירוק עם דגלים טרנסג'נדרים ירוקים (הגרסה הישראלית של הדגל) מכיוון שאלימות נגד טרנסג'נדריות היא אלימות נגד נשים.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
שמלת הכלה
לשמלה יש מחוך מכוסה בבד תחרה, חצאית ארוכה והינומה. התחרה הייתה רקומה באופן ידני וכללה קישוטים שונים כגון ורדים, נרקיסים ותלתנים. כל הבדים שמהם הוכנה השמלה סופקו על ידי חברות בריטיות. צורת החצאית מרמזת על הצורה של פרח פורח והשובל של השמלה הוא באורך 2.70 מטרים.
טרנס-פמיניזם
טרנס-פמיניזם בישראל
דוגמה נוספת של טרנס-פמיניזם בארץ הייתה בצעדת השרמוטות. למשל, בצעדות של 2013 ו-2014 בתל אביב נמנו בין מארגנות הצעדה נשים טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, וכן בקמפיין של הצעדות, בעיקר זה של 2013 שהיה הנרחב ביותר, הובעו עקרונות הצעדה לפיהן המלחמה באלימות מינית חייבת להכיר, מתוך ראייה הצטלבותית, את ההשפעה הייחודית של תרבות האונס על קבוצות שונות: נשים מזרחיות, סיסג'נדריות, טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, לסביות, ביסקסואליות, פאנסקסואליות, הטרוסקסואלית, נכות, שמנות, גברים הומוסקסואלים ועוד. צעדת השרמוטות הדגישה באותן שנים את האופן שבו ניתן להיאבק במאבק פמיניסטי משותף בין סיסג'נדריות וטרנסג'נריות, מבלי להתעלם מהסוגיות של כל אחת מהקבוצות.
רוב הפעילות הטרנס-פמיניסטית בישראל מתרחשת ברשת, בין אם בבלוגים או בדפי וקבוצות פייסבוק. דוגמאות כוללות את הבלוגים "רווחים לפני חיים" וה"הפרשדונה", ואת דפי הפייסבוק "שולפת ציפורניים" ו"משפריצות".
למרות הפעילות המצומצמת יחסית של טרנס-פמיניסטיות בארץ, היחסים בין טרנס-פמיניסטיות לפמיניסטיות סיסג'נדריות חוות משברים דומים למחלוקות ההיסטוריות בין פמיניסטיות בארצות הברית. דוגמה לאחד המשברים הגדולים נגעה ישירות בנוכחות בולטת של טרנס-פמיניסטיות בצעדת השרמוטות ב-2013, כאשר אחת מהצועדות כתבה בבלוג שלה שהנוכחות הג'נדרקווירית הבולטת במצעד נטלה ממנה את המקום שלה, ודחקה אותה למקום של בעלת ברית במאבק שהוא שלה. היא ציינה כי "ג'נדרקווירים, טרנסיות, לסביות וביסקסואליות לקחו את הבמה הזו, וזה כאב לי." בנוסף, היא כתבה שההטרדה שהיא עוברת היא אופציונלית עבור אלו שיכולות לבחור לעבור כגברים, ולכן המאבק שלהן לא זהה. המקרה עורר סערה שאף יצרה פיצול בתנועה הפמיניסטית המרושתת, שהייתה אז יחסית בחיתוליה, באופן מקביל לפיצולים בין מחנות "נשים מלידה" ו-TERF לבין נשים טרנס מעשורים קודמים במקומות אחרים.
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון
ההגעה לטקס הנישואין
הנסיך ויליאם הגיע בבוקר החתונה למנזר וסטמינסטר במכונית, כשהוא מלווה על ידי אחיו הנסיך הארי, ששימש כשושבינו. שניהם היו לבושים במדי צבא – אלה של ויליאם היו מדי ייצוג של קולונל במשמר האירי. מסלול הנסיעה, שהיה משותף להם, לכלה וליתר בני המשפחה המלכותית, היה מארמון בקינגהאם (או בית קלרנס) דרך המאל, כיכר משמר הסוסים, וייטהול וכיכר הפרלמנט.
טקס הנישואין
טקס הנישואין החל בשעה 11:00 עם הגעת המלכה למנזר עם בעלה פיליפ, דוכס אדינבורו (על פי המנהג מגיעה המלכה האחרונה מבני משפחת המלוכה). אחריה הגיעה למנזר הכלה קתרין מידלטון. היא הגיעה במכונית ממלון גורינג, שם התאכסנה משפחתה, בלוויית אביה, מייקל מידלטון. היא לבשה שמלת כלה בעיצובה של שרה ברטון, בעלת שובל באורך של 2.7 מטר. השושבינה הראשית שלה הייתה אחותה, פיליפה (פיפה) מידלטון, ואליה הצטרפו שישה שושבינים נוספים - ארבע בנות ושני בנים, בגילאי שלוש עד עשר.
הטקס נוהל על ידי ג'ון הול, דיקן וסטמינסטר. רואן ויליאמס, הארכיבישוף מקנטרברי, השיא את הזוג. נישאו תפילות וריצ'רד צ'רטרס, בישוף לונדון, נשא דרשה. התוכנית המוזיקלית של הטקס לוותה בשירת מקהלת המנזר ומקהלה נוספת ובנגינת שתי תזמורות ואורגן. אחי הכלה, ג'יימס מידלטון, קרא פסוקים מן הברית החדשה. הטקס הדתי הסתיים בנגינת ושירת ההמנון הלאומי הבריטי אל נצור את המלכה. לאחריו נכנסו החתן והכלה למקדש של מנזר וסטמינסטר על מנת לרשום את נישואיהם במרשם הנישואין המלכותי. בסיום הטקס כולו צעד הזוג הטרי לאורך המעבר בכנסייה, יצא אל הרחוב הפתוח לצלילי פעמוני המנזר ונתקבל שם במשמר כבוד צבאי.
המסע ממנזר וסטמינסטר לארמון בקינגהאם
לאחר טקס הנישואין יצאו החתן והכלה ובני המשפחה המלכותית בחזרה לארמון בקינגהאם בשיירה של כרכרות, שנעו לאורך מסלול ההגעה שלהם אל מנזר וסטמינסטר. ראשונה נעה כרכרה פתוחה שנשאה את החתן והכלה כשהם מלווים במשמר פרשים צבאי. אחריה נעו כרכרות שנשאו את המלכה ובעלה, את השושבינים ואת אבי החתן הנסיך צ'ארלס ואשתו קמילה, דוכסית קורנוול, ביחד עם הורי הכלה. אלפי אנשים הצטופפו לצידי הדרך בה נעו הכרכרות והריעו לחתן ולכלה.
האירועים לאחר טקס הנישואין
לאחר החזרה לארמון ערכה המלכה קבלת פנים וארוחת צהרים ל-600 מוזמנים. במהלכם יצאו החתן והכלה בלוויית בני משפחותיהם והשושבינים למרפסת הקדמית של ארמון בקינגהאם, נופפו לקהל האלפים שהתקבץ מול הארמון ובהתאם למסורת המודרנית החליפו נשיקות זה עם זו. באותה עת חלפו מעל המאהל והארמון שני מטסים של מטוסים צבאיים – הראשון של שלושה מטוסים מגף הזיכרון לקרב על בריטניה, ולאחריהם מטס של מטוסים מודרניים של חיל האוויר המלכותי.
לאחר קבלת הפנים יצא הזוג הטרי מהארמון לבית קלרנס במכונית אסטון מרטין פתוחה (של הנסיך צ'ארלס) נהוגה על ידי הנסיך ויליאם. המכונית קושטה על ידי הנסיך הארי ונשאה שלט רישוי שעליו נכתב "JU5T WED" (רמז למונח האנגלי "זה עתה נישאו").
בערב ערך הנסיך צ'ארלס בארמון בקינגהאם ארוחת ערב המלווה בריקודים לזוג הטרי ול-300 מחבריהם וידידיהם. האירוע נמשך אל תוך הלילה. המלכה ובעלה עזבו לפני כן את לונדון לסוף שבוע פרטי, במחווה שנחשבה כמיועדת לאפשר לבני המשפחה הצעירים יותר לחגוג בארמון.
הסיקור התקשורתי
חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון נחשבת לאחד האירועים המתוקשרים ביותר בהיסטוריה. מספר הצופים בשידור החי, היה מועד לביקורות כאשר ג'רמי האנט, שיער את האומדן המוקדם של מספר צופי הטלוויזיה בשידור החי של טקס הנישואים על שני מיליארד צופים ברחבי העולם לפני החתונה, והמספר שימש בהרחבה את רוב כלי התקשורת בעולם, כולל בישראל, לתיאור מספר הצופים באירוע, הן בעת התרחשותו והן אחריו. עם זאת, מספר אמצעי תקשורת, פקפקו באמינותו וטענו שאיננו מבוסס ואיננו מדויק, וחישבו את מספר הצופים ברחבי העולם המשוער כבין 122 עד 176 מיליון מתוך אוכלוסייה של 3.126 מיליארד אנשים (בערך 45% מאוכלוסיית העולם). גורמים נוספים חישבו את מספר הצופים בשידור החי בעולם על 162 מיליון בלבד. בנוסף לצופי הטלוויזיה, האירוע זכה לכ-72 מיליון שידורי סטרימינג והוא נרשם בספר השיאים של גינס כ"הכמות הגדולה ביותר של שידורי הזרמת מדיה לאירוע בודד", ובכך עקף את השיא הקודם שהיה שייך לטקס האזכרה של מייקל ג'קסון ב-2009. נטען, כי הסכום של 2 מיליארד צופים היה מוגזם, וכי יש הרבה פערים במערכת המדידה העולמית לצפיות בשידורי הטלוויזיה, בשביל לתת סכום מדויק של מספר צופים בעולם.
רשת BBC, העסיקה מעל 400 אנשי צוות והקדישה 184 שעות שידור לאירוע בשבוע שידורים מיוחד, וברשת ABC הוקדשו לאירוע 16 וחצי שעות שידור. בסך הכל עסקו בסיקור האירוע כ-4,500 אנשי תקשורת.
על מערכת היחסים ביניהם נעשה בשנת 2011 סרט בשם "ויליאם וקייט - הסרט".
לאחר החתונה
למחרת יום החתונה עזבו הנסיך ויליאם ואשתו קתרין את לונדון במסוק ויצאו לביתם באי אנגלסי שבוויילס, שם מוצב הנסיך כטייס חיפוש והצלה של חיל האוויר המלכותי.
עשרה ימים אחרי החתונה יצא הזוג הטרי לירח דבש בן עשרה ימים. מיקום ירח הדבש, שנשמר בסוד בקפידה, היה באיי סיישל.
הערות שוליים
Prince William, Duke of Cambridge
תל שייח' חמד
תל שייח' חמד (בערבית: تل الشيخ حمد; תעתיק מדויק: תל אלשיח' חמד) הוא אתר ארכאולוגי במזרח סוריה במחוז דיר א-זור, בעמק נהר החבור התחתון. האתר מזוהה על ידי החוקרים עם מקומה של העיר האשורית העתיקה דור-קטלימו. לאחר נפילת האימפריה האשורית בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, שם העיר היה מגדלו, שם אשורי-ארמי ששונה בתקופה הרומית-פרתית למגדלא.
היסטוריה
הממצאים המוקדמים ביותר שזוהו באתר, התגלו באזור המצודה, ומתוארכים לסוף האלף ה-4 לפנה"ס. באלף השני לספירה העיר התפתחה לכיוון מזרח והיו בה יסודות בבליים. התקופה החשובה של העיר הייתה בתקופה האשורית בין המאה ה-13 עד המאה ה-6 לפנה"ס. בחפירות בין השנים 1983-1978 נחפר על המצודה מבנה המושל של דור-קטלימו. הוא היה כנראה מתקופתו של שלמנאסר הראשון, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס. בנוסף נחפר מקדש מאותה עת. במאה ה-13 לפנה"ס העיר הייתה מרכזו של המחוז. באותה עת נקרא בפי האשורים, האזור בו שכנה העיר דור-קטלימו, "חניגלבת", והמושל האשורי ששלט במקום שהיה משושלת בית המלוכה האשורי "מלך חניגלבת". העיר דור קטלימו, שימשה בתקופה מסוימת, כעיר הבירה של האזור.
בתקופת נפילתה של האימפריה האשורית, לאחר נפילת הערים אשור, נמרוד ונינוה, נסוג צבאה של אשור בפיקודו של אשור-אובליט השני מערבה לעיר חרן, שנפלה בידי כוחות בבל בפיקודו של נבופלאסר בשנת 609 לפנה"ס. שרידים מהממשל והצבא האשורי הצליחו לשרוד סביב דור-קוטלימו. הם העבירו לשם חלק מהארכיון האשורי המלכותי והמשיכו לשרוד באזור מספר שנים נוספות.
בחלק הצפון-מערבי נחפר מבנה אדום גדול בשטח של 5,400 מ"ר. הבית נבנה לאחר נפילת האימפריה האשורית. על רצפת הבית נמצאו 4 לוחות בכתב יתדות אשוריות שמתוארכות לשנתו השנייה והחמישית של המלך הבבלי נבוכדנצר השני, השנים 605 לפנה"ס ו-602/603 לפנה"ס. הבית התקיים והיה מיושב בתקופה הנאו-בבלית. הארכיטקטורה האשורית של הבית והשרידים בו מעידים שחלק מהאליטות האשוריות המקומיות שרדו את קריסת האימפריה.
באתר נמצאו שרידים של התיישבות מהמאה ה-3 לפנה"ס, מהתקופה הפרתית, המעידים על המשך השימוש באתר בתקופות מאוחרות יותר.
ארכאולוגיה
בשנת 1879 התגלה באתר שבר של אסטלה של המלך האשורי אדד ניררי השלישי, שמלך בין השנים 783-811 לפנה"ס. הארכאולוג הורמוזד רסאם בדק את הנושא, אבל תוצאות בדיקתו לא התפרסמו. הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים ביקר בתל ב-1911 והארכאולוג האנגלי מקס מלוואן ביקר בו בשנת 1934. בדיקת פני שטח שיטתית נערכה לראשונה ב-1975 על ידי משלחת מחקר של אוניברסיטת טיבינגן הגרמנית. ב-1977 מצאו כפריים מהאזור מספר לוחות בכתב יתדות. החפירות הארכאולוגיות החלו לאחר שנה ב-1978, בהנהלתו של הרטמוט קינה (Hartmut Kühne) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין. עד שנת 1984 נמצאו באתר לוחות נוספים. בשלב השני של החפירות, שהתמשך עד 1987, הושקע מאמץ להכיר את המבנה של העיר. לאחר שלוש שנות הפסקה בחפירות, החלו עונה חדשה של חפירות ב-1990. הבית האדום נחשף בין השנים 1998-1993.
ב-1998 נמצאו בתוך מבנה 550 לוחות ושברי לוחות בכתב יתדות בשפה האכדית ו-40 לוחות בכתב ארמי. שתי השפות, כולל השפה הבבלית והפיניקית היו בשימוש במקביל באותה עת. הלוחות היו מתוך ארכיונו הפרטי של שומר ראשו של אשורבניפל, שמלך בין השנים 669 לפנה"ס - 631 לפנה"ס.
עד שנת 2004 נחפר שטח של 25,000 מט"ר של העיר התחתית. הצפייה הייתה למצוא בה מבני מגורים פשוטים, אולם נמצאו מספר מבנים מפוארים. בנוסף נמצאו קברים רבים מתקופת האימפריה הפרתית. זוהו באתר 800 קברים כשמתוכם 500 קברים נחפרו.
ממצאים מהאתר הועברו למוזיאון דיר א-זור והוצגו שם, עד מלחמת האזרחים בסוריה. הצבא הסורי העביר את הממצאים למקום לא נודע. בעקבות המלחמה, האתר נפגע מביזה ושוד של מקומיים.
האצ'יקו (סרט)
האצ'יקו: סיפור אמיתי (באנגלית: Hachi: A Dog's Tale) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של לאסה הלסטרם, לפי תסריט של סטפן פ' לינדסי, ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
עלילה
עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי שהתרחש ביפן. גיבור הסרט הוא הכלב האצ'יקו שזכה להנצחה. הסיפור עוסק בנאמנות ובקשר בלתי מנוצח שנוצר במקום הכי לא סביר שיקרה.
הסרט מתחיל בעולם המודרני, ובכיתה של תלמידים צעירים הצופים במצגת על גיבורים אישיים. ילד בשם רוני (קווין דהקוסטה) קם ומתחיל לספר על "Hachiko", הכלב של סבו. לפני שנים, גור אקיטה נשלח מיפן לארצות הברית, אבל הכלוב שלו נפל מעגלת המטען בתחנת הרכבת האמריקאית, שם הוא נמצא על ידי פרופסור במכללה בשם פארקר וילסון (ריצ'רד גיר). פארקר נכבש מיד על ידי הכלב. כאשר קרל (ג'ייסון אלכסנדר), בקר התחנה, מסרב לקחת אותו, פארקר לוקח את הגור הביתה למשך הלילה, אך אשתו קייט (ג'ואן אלן) מתעקשת שלא ישמרו את הגור.
למחרת פארקר מצפה שמישהו יפנה לתחנת הרכבת בחיפוש אחר הכלב, אולם איש לא פנה. הוא מגניב את הגור לרכבת ולוקח אותו איתו לעבודה, שם פרופסור ליפנית, קן (קארי הייגה טקה), מתרגם את הסמל על הצווארון של הגור כ: "האצ'י", שמשמעו ביפנית המספר 8 ומשמעותו גם "מזל טוב". פארקר מחליט לקרוא לכלב "האצ'י". קן מציין כי ייתכן והשניים נועדו להיות ביחד. בינתיים, קייט מקבלת שיחת טלפון על מישהו שמעוניין לאמץ את האצ'י, אולם אחרי שהיא ראתה מקרוב עד כמה בעלה קשור לכלב היא מספרת למתקשר כי הכלב כבר אומץ.
לאחר מספר שנים, האצ'י ופארקר קרובים מתמיד. אולם פארקר מופתע מסירובו של הכלב לרדוף אחרי כדור ולהחזיר אותו. בוקר אחד פארקר יוצא לעבודה והאצ'י מתגנב החוצה בעקבותיו לתחנת הרכבת ומסרב לעזוב עד שהוא לוקח אותו הביתה. באותו אחר הצהריים, האצ'י מתגנב לתחנת הרכבת וממתין בסבלנות לרכבת של פארקר. לבסוף פארקר מתרצה ולוקח את האצ'י לתחנת רכבת בכל יום והאצ'י חוזר אחר הצהריים ללוות אותו. זה נמשך זמן מה, עד שבוקר אחד האצ'י מסרב לעזוב ונובח על פארקר. אך כשפארקר מתחיל ללכת האצ'י רודף אחריו והוא מחזיק בפיו את הכדור שסירב להביא לו עד לאותו הרגע. במהלך היום פארקר מחזיק את הכדור של האצ'י אולם באחד משיעוריו הוא לפתע מקבל התקף לב קטלני.
האצ'י מחכה לפארקר בתחנת הרכבת, אולם כשהרכבת מגיעה אין כל סימן לפארקר. הוא נשאר, שוכב בשלג, במשך מספר שעות, עד שמייקל (רוני סאבלט) חתנו של פארקר, מגיע לאסוף אותו. למחרת, האצ'י חוזר לתחנה ומחכה בה כל היום וכל הלילה. בחלוף הזמן קייט מוכרת את הבית והאצ'י נשלח לגור עם בתה אנדי (שרה רומר), מייקל, והתינוק החדש שלהם, רוני. עם זאת, בהזדמנות הראשונה, הוא בורח, ובסופו של דבר מוצא את דרכו בחזרה אל הבית הישן שלו ואחר כך אל תחנת הרכבת, שם הוא יושב במקומו הקבוע, אוכל נקניקיות שנתן לו ג'ס (אריק אבארי), הספק המקומי. אנדי מגיעה זמן קצר לאחר מכן ולוקחת אותו הביתה, אבל מאפשרת לו לצאת למחרת ולחזור לתחנה.
במשך תשע השנים הבאות, האצ'י מחכה יום-יום לבעלים שלו בתחנת הרכבת. נאמנותו זוכה לכתבה בעיתון המקומי. שנים לאחר מותו של פארקר, קייט חוזרת לפקוד את קברו כשהיא מבחינה בהאצ'י הזקן מחכה בתחנה. היא מתרגשת ויושבת לידו עד שהרכבת הבאה מגיעה. האצ'י חוזר לתחנת הרכבת מאוחר בלילה ועוצם את עיניו בפעם האחרונה. ואז, פארקר יוצא לתחנה מברך אותו כאילו שום דבר לא השתנה כלל, ושניהם מתאחדים בזמן שרוחותיהם עולות לגן עדן כדי להיות ביחד לנצח.
הסרט מסתיים בצילום של רוני, שוב בכיתה שלו, לאחר שהסיפור הסביר מדוע האצ'י תמיד יהיה הגיבור שלו. מאוחר יותר הוא פוגש את גור האקיטה שלו, לו קרא האצ'י, והם הולכים יחד לאורך אותה הדרך בה בילו פארקר והאצ'י הרבה שנים יחד.
חלב סויה
חלב סויה הוא נוזל המופק מפולי סויה. חלב הסויה הומצא בסין לפני יותר מ-2,000 שנה, וכיום הוא נמכר ומשווק ברחבי העולם.
לפי המסורת הסינית, חלב הסויה וגם טופו הומצאו על ידי הנסיך ליו אן (劉安, Líu Ān), משושלת האן הקיסרית, בערך בשנת 164 לפני הספירה, אולם אין עדות היסטורית נוספת שמבססת את המסורת הזאת. אחרי כ-900 שנה יוצאו הטופו והסויה ליפן, ולאחר מכן יוצאו לרחבי ארצות המזרח. במאה ה-20 הגיע חלב הסויה בתפוצה רחבה גם למדינות המערביות, בעיקר לחנויות טבע. משנות ה-90 של המאה העשרים ועד היום חלה עליה בצריכת הסויה והטופו בעולם המערבי.
הכנת חלב סויה
תהליך הכנת חלב הסויה כולל מספר שלבים עיקריים:
הנוזל הלבנבן שמתקבל מכונה חלב סויה טרי. מקורו בפולי סויה ומראהו דומה למראה של חלב פרה אך הוא שונה לחלוטין בטעמו. הוא עשיר בחלבון מלא, בסידן ובמינרלים שונים אחרים.
להכנת טופו מוסיפים בדרך כלל לחלב הסויה מלח ניגרי טבעי, המשמש כמגבן. הוספת מגבן גורמת להיפרדות החלבון מהנוזל. בתהליך המסורתי מועבר החלב, במצבו זה, לתבניות מחוררות שבתוכן בד כותנה, ונדחס לגושים.
היבטים בריאותיים
ערכו התזונתי של חלב סויה דומה לערכו התזונתי של חלב. כמות החלבונים דומה, אך קיים הבדל בהרכב השומנים. בפולי הסויה שהם מוצר מהצומח, אין כולסטרול אשר נמצא בחלב יונקים. בחלב סויה יש מעט יותר סידן, אם כי ספיגתו נמוכה יותר.
יחסית לצמחים אחרים סויה מכילה יותר פיטואסטרוגנים. פיטואסטרוגנים מועילים למערכות שונות בגוף כגון מערכת השלד והלב.
משרד הבריאות ממליץ על צריכת סויה, כולל משקאות סויה ללא סוכר מוסף. סקירת מחקרים חדשה שפרסם קובעת כי צריכת סויה אינה גורמת להתפתחות מינית מוקדמת (כפי שחששו בעבר), וכי אינה מעלה את הסיכון להתפתחות סרטן השד אלא להפך, היא עשויה לסייע במניעת סרטן השד וקשורה בהפחתת הסיכון לתמותה ולהישנות הגידול בקרב חולות ושורדות המחלה.
מרטין פלאד
חייו
פלאד נולד בעיירה אידינגאן ("Üdingen") שבמערב גרמניה והחל את לימודיו כמיסיונר בכנסיית "כּרישונה הקדושה" ("St. Chrischona") בבזל שבשווייץ. בתחילה היה חלק ממשלחת בזל שנכנסה לאתיופיה ב-1855 ובמשלחת הוא התלווה למיסיונר לודוויג קראפף ("Lugwig Krapf") שנשלח על ידי הבישוף האנגליקני של ירושלים, סמואל גובאט, לקיסר האתיופי תוודרוס השני, מטרת המשלחת הייתה להמשיך את הפעילות המיסיונרית באתיופיה שבה גובאט החל ב-1826 ועד שגורש ב-1838 יחד עם כל המיסיונרים האחרים.
בין השנים 1861–1915 הוא פעל בשורות החברה הלונדונית לקידום הנצרות בין היהודים ובשליחותם עמל כארבע שנים בניסיון לנצר את קהילת יהודי אתיופיה. יחד עם מיסיונרים נוספים הוא הקים בית ספר נוצרי באוורה שליד גונדר ב-1856 וב-1861 הקים מרכז מיסיונרי ליד ג'אנדה שלחופה הצפוני של אגם טאנה.
במהלך מסעותיו ונסיעותיו בין אתיופיה לאירופה פלאד הבא עמו כמאה מסמכים וספרות עשירה באמהרית, כמו גם עבודות של מיסיונרים אחרים שפעלו באתיופיה באותה התקופה ולפניה.
ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
אולימפיאדת בייג'ינג הייתה האולימפיאדה ה-14 שבה השתתפה משלחת ישראלית, מאז החלה את השתתפותה במשחקים בשנת 1952. המשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג הייתה הגדולה ביותר עד אז וכללה 43 ספורטאים שהשתתפו ב-12 ענפי ספורט שונים.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה חותר הקיאק מיכאל קולגנוב.
מדליה לישראל
שחר צוברי גולש בדגם ניל פרייד RS:X היה הספורטאי הישראלי היחיד שזכה במדליה, מדליית ארד.
הספורטאי הוותיק במשלחת היה הקלע גיא סטריק שזו הייתה האולימפיאדה הרביעית שלו, ובכך הוא הישווה את הישגו של השייט יואל סלע. שלושה ספורטאים השתתפו בפעם השלישית באולימפיאדה: הקייאקיסט מיכאל קולגנוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני, הג'ודוקא אריק זאבי, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה, וקופץ המוט אלכס אברבוך, פעמיים אלוף אירופה. ל-12 ספורטאים זו הייתה האולימפיאדה השנייה, ו-27 ספורטאים השתתפו באולימפיאדה בפעם הראשונה.
הספורטאית הצעירה ביותר הייתה נטע ריבקין בת ה-17 והמבוגר ביותר היה היילה סטאין בן ה-53.
לקראת האולימפיאדה היו ציפיות רבות, בעקבות אולימפיאדת אתונה בה זכה גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה של ישראל. פרידמן לא הצליח להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג ובמקומו ייצג את ישראל בגלשן מדגם ניל פרייד שחר צוברי.
הציפיות למדליות התמקדו בעיקר באריק זאבי שזכה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה ובשלוש אליפויות אירופה, בצמד הטניסאים אנדי רם ויוני ארליך שזכו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2008 ודורגו במקום השלישי בין הצמדים באולימפיאדה, בשחר צוברי שזכה במדליית ארד באליפות העולם 2007 בגלשן ניל פרייד RS:X, ובצמד השייטים בדגם 470 אודי גל וגידי קליגר שזכו במדליות ארד באליפויות העולם בין השנים 2006 - 2008.
שיט
ההצלחות הגדולות ביותר נרשמו בענף השייט, שבו הושגו שתי התוצאות הטובות של המשלחת, ובסך הכל 3 מקומות ב-10 הראשונים. עם זאת, נרשמה אכזבה כאשר אודי גל וגידי קליגר, שהיו בין המועמדים הבולטים למדליה, סיימו במקום ה-14.
שחייה
הישגים טובים היו גם בענף השחייה, שבו הושגו 11 שיאים ישראליים ב-17 משחים. ב-4 משחים שחיינים ישראלים דורגו בין 16 השחיינים הראשונים. הבולט בין השחיינים היה גל נבו, שדורג במקום 11 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. גיא ברנע (100 מטר גב) ונמרוד שפירא בר אור (200 מטר חופשי) הגיעו לשלב חצי הגמר.
קליעה
לקלע גיא סטריק, שדורג במקום ה-12 בירי ברובה במצב שכיבה, חסרה נקודה אחת כדי לעלות לגמר.
ארד (עיר)
ארד (ברומנית ובהונגרית: Arad) היא עיר ברומניה, בירת מחוז ארד שבשוליה המערביים של חבל טרנסילבניה, באזור ההיסטורי הקרוי קרישאנה (קֶרֶשׁווידֵק) או פרטיום (פארציום). העיר שוכנת על גדות נהר מורש. בארד גרים כ-148,000 תושבים (לפי נתוני 2011). ארד היא העיר השלישית בגודלה במערב רומניה, אחרי טימישוארה ואוראדיה. היא צומת תחבורה חשוב על הנהר מורש (מארוש) ומרכז תעשייתי ותרבותי חשוב. בימינו פועלות בעיר שתי אוניברסיטאות. ארד חבה את מורשתה הרב-תרבותית להיותה בעבר למשך מאות רבות של שנים חלק ממלכת הונגריה והאימפריה ההבסבורגית על גלגוליה. במאה ה-16–18 ידעה העיר כיבוש טורקי כשהייתה חלק מהאיילט העות'מאני של טמשוואר. החל משנת 1920 ארד היא חלק מרומניה. לאורך השנים חיו בה תושבים הונגרים, רומנים, גרמנים, יהודים, סרבים, בולגרים, צוענים וממוצאים אתניים נוספים. היא התפתחה בקצב מהיר החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. עם בנייניה המרשימים נמנים בניין התיאטרון, הקרוי בימינו על שם יואן סלאביץ' בסגנון נאו-קלאסי, בניין המנהל בסגנון אקלקטי ו"הכנסייה האדומה" הלותרנית-אוונגלית בסגנון נאו-גותי שנבנו בתקופה המוזכרת.
הקהילה היהודית של ארד נוסדה במאה ה-18. בית הכנסת הראשון, הבנוי מעץ, הוקם ב-1759. ורבה הראשון, יוחנן, ערך בו את הטקס הראשון ב-1764. חברה קדישא של ארד נוסדה קודם לכן ב-1717. הרב השני היה לייב ברודה שכיהן בשנים 1770–1786 ואחריו סטמניץ הירש, בשנים 1786 - 1789. הרב אהרן חורין התמנה ב-1789, בגיל 23, לפי המלצת הרב יחזקאל לנדא לרב של קהילת ארד.