cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זינגה
היסטוריה
ב-2010 ביצעו Google ו-SoftBank השקעה משותפת בחברה, בסך 300 מיליון דולר.
בינואר 2022 נמכרה לחברת משחקי המחשב טייק-טו אינטראקטיב בסכום של 12.7 מיליארד דולר.
בספטמבר 2022 הודיעה זינגה כי רכשה את חברת סטורמייבן הישראלית, המפתחת טכנולוגיות שיווק וצמיחה במובייל, וכי בכוונתה להרחיב משמעותית את פעילותה בישראל.
אריך אליסקסיס
אריך אליסקסיס (בגרמנית: Erich Gottlieb Eliskases; 15 בפברואר 1913 – 2 בפברואר 1997) הוא שחמטאי אוסטרי-גרמני-ארגנטינאי.
ביוגרפיה
אליסקסיס למד בקולג' באינסברוק ולאחר מכן בווינה והתמקד בלימוד מינהל עסקים. השחמט הצית את דמיונו והיו לו תוצאות יוצאות מהכלל באולימפיאדות של 1930, 1933 ו-1935. לאחר כיבוש אוסטריה על ידי גרמניה, ניצח אליסקסיס פעמיים באליפות הלאומית בשנים 1938 ו-1939. הוא ייצג את גרמניה באולימפיאדה של 1939 שהתקיימה בבואנוס איירס, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והחליט, כמו שחקנים רבים אחרים, להישאר בארגנטינה (ולתקופת מה בברזיל) ולא לחזור לזירת המלחמה. מובן שהמפלגה הנאצית הביעה את אי שביעות רצונה מכך. לאחר מספר שנים בהן התקשה להתפרנס, הפך אליסקסיס לאזרח ארגנטינאי וייצג את ארצו החדשה באולימפיאדות של 1952, 1958, 1960 ו-1964.
משחקי מופת
לבן: אריך אליסקסיס   שחור:  ארנסט גרינפלד אוסטרבה  1933
אליסקסיס מציע ליריבו פרש, ולאחר מכן מקריב שני רגלים בשורה השביעית, ערוגה לפני הכתרתם. במסע ה-26 יש מצב בו הפרש השחור ב-ז7 מאוים רק על ידי הרץ ב-ח6, מוגן ארבע פעמים על ידי המלך, המלכה ושני הצריחים, ובכל אופן נראה שהוא בסכנה משמעותית.
לבן: אריך אליסקסיס   שחור:  סאלו פלור זמרינג  1937
זו עמדה בה לשחור יתרון של שני רגלים באגף המלכה לעומת רגלי של הלבן. לא פשוט לזהות שזה יתרון לשחור, למרות העדיפות הברורה של הלבן במרכז הלוח ובאגף המלך. זו עמדה בה צריך להיזהר מחיפזון, כי החלפת רגלי פזיזה באגף המלכה תשאיר רגלי בודד שהלבן לא יתקשה להכותו.
בהמשך הלבן לא דייק בכך שהצריח באגף המלך, בשעה שהיה ראוי להשאיר את המלך קרוב לרגלים באגף המלכה, למשל על ידי מד2 וזאת משום שלשחור אפשרות לנצל את טור ג' הפנוי לצורך תקיפת הרגלי הבודד בטור א'. לאחר חילופי כלים נוצר במסע ה-28 סיום שבו ללבן רץ ולשחור פרש.
הופעותיו באולימפיאדות
אליסקסיס שיחק בנבחרות האולימפיות של שלוש ארצות- אוסטריה, גרמניה וארגנטינה, בשמונה אולימפיאדות רשמיות.
באולימפיאדות אלו זכה אליסקסיס בארבע מדליות: מדליית זהב קבוצתית באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, מדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה העשירית שהתקיימה בהלסינקי, מדליית ארד קבוצתית באולימפיאדה השלוש עשרה שהתקיימה במינכן ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בוורשה.
תוצאות בולטות
פיד"ה העניקה לאליסקסיס תואר אמן בינלאומי בשנת 1950 ותואר רב אמן בשנת 1952. לאליסקסיס היו תוצאות מרשימות רבות, כולל ניצחון באליפות הונגריה שהתקיימה בבודפשט בשנת 1934, מקום ראשון בלינץ 1934, ציריך 1935, מילנו 1937, נורדוויק 1938 (לפני אלוף העולם מקס אויבה ופאול קרס) עם תוצאה של (+6 =3 -0), במשחקו מול קרס הצליח אליסקסיס לייצר תוך כדי משחק סיום הגובל באטיוד אשר נכנס לספרות השחמטאית והפך לקלסיקה, קרפלד 1938, באד הרצבורג 1939, באד אלסטר 1939 ווינה 1939. בשנות הארבעים היו אליסקסיס הצלחות דומות בתחרויות סן פאולו 1941 ו-1947, מר דל פלטה 1948 (לפני גדעון סטולברג, מיגל ניידורף ולאסלו סאבו בתוצאה (+9 =8 -0),, פונטה דל אסטה בשנת 1951 וקורדובה 1959. מהניצחון בתחרות נורדוויק היו לאליסקסיס שמונה תחרויות רצופות ללא אף הפסד.
אליסקסיס התחרה בשלושה דו-קרבות מול רודולף שפילמן בשנים 1932 (+3 =5 -2) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), 1936 (+2 =7 -1) ו-1937 (+2 =8 -0) וניצח בשלושתם; כן ניצח בדו-קרב מול יפים בוגוליובוב (+6 =11 -3). הוא המשיך לשחק בשנות ה-50, ה-60 ואף בשנות ה-70 אך תוצאותיו כבר לא היו כה משכנעות. בשנת 1954 נישא למריה אסתר אלמדה ונולד לו בן, קרלוס אנריקו. בשנת 1976 ניסה לחזור לאוסטריה, אך הזוג לא הסתדר וחזר לקורדובה.
לקראת סוף שנות ה-30 נחשב אליסקסיס כמתחרה פוטנציאלי לאליפות העולם מול אלכסנדר אלכין, וזאת בנוסף לפאול קרס ולחוסה ראול קפבלנקה. אלכין דיבר בחיוב על התמודדות מול אליסקסיס ששימש כעוזרו בדו-קרב הגומלין על אליפות העולם מול מקס אויבה.
מנקודת ראותו של אליסקסיס העריקה לדרום אמריקה הייתה בעיתוי גרוע. מסמכים שנחשפו לאחר המלחמה הראו שהשלטון הנאצי תכנן דו-קרב בין אלכין לאליסקסיס שהיה אמור להתקיים בשנת 1941, אך לאחר עריקתו של אליסקסיס בוטלה התוכנית. נראה שאליסקסיס היה יריב ראוי; הוא היה אחד מהאמנים הבודדים ובוודאי האוסטרי היחיד שניצח שלושה אלופי עולם: את קפבלנקה, את אויבה ואת בובי פישר. מבקריו טוענים שקרס היה עדיף עליו, אך גם יריב זה נכנע פעמיים לאליסקסיס במשחקים תחרותיים. בסיכום תוצאותיו מול אלופי העולם היו: מול אויבה 2–3 (ניצחון מול אויבה משנת 1935, ניצחון משנת 1938 , מול קפבלנקה 2-2 ומול פישר 1-1 (ניצחון מול פישר בשנת 1960 ).
אליסקסיס היה שחקן חזק בשחמט בהתכתבות עם תוצאה מצטברת של מעל 75% בתקופה שהיה פעיל. הוא החל לשחק בשחמט בכתב בשנת 1928. בנוסף נחשב מומחה לשלב הסיום כאשר בתחרות זמרינג באדן בשנת 1937 ניצח את קפבלנקה בשלב הסיום, למרות שזו הייתה התמחותו העיקרית של אלוף העולם לשעבר. באותה תחרות ניצח גם את קרס ואת ויאצ'סלאב רגוזין.
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!תוצאה
מרטיר
קדוש מעונה או מַרְטִיר (ביוונית: Μάρτυς; מילולית: עֵד, בבחינת "אדם אשר מעשיו מעידים על אמונתו") הוא אדם שמוכן לסבול ואף למות - למען אמונתו הדתית. לעיתים, נוהגים להרחיב את ההגדרה כדי לכלול בה אנשים ששילמו מחיר כבד למען מטרה הנחשבת נאצלת, אף שהמונח קונפסור (Confessor) מקובל לגבי מי שסבל למען אמונתו, אך לא מת בשל כך.
בערים שונות באסיה הקטנה בתקופה הרומית היה נהוג לתגמל אנשים שתרמו לעיר באמצעות תוארי כבוד עליהם הוכרז בציבור וסיפור פועלם נקרא בפני הקהל. ציונים לשבח כאלו נקראים במקורות האפיגרפיים "מרטיריאי" (מיוונית, martyriai או martys, "עדות"). הנוצרים אימצו את המונח כתיאור ל"עדויות" בנוגע למעשיהם וסבלם של נוצרים, אותם כינו "מרטירים".
מרטירים בנצרות
המרטיר בנצרות הוא אדם המעדיף מוות על פני אפוסטסיה (המרת דת), התכחשות לאמונתו, פעולה שבתקופה הרומית כללה בדרך כלל ביצוע פולחן הקיסר או פולחן פגני אחר. העדפה זו של מוות על כפירה באמונה אומצה בנצרות במאה השנייה לספירה, ככל הנראה בהשראה ישירה של היהדות, שבה היו מסורות ענפות של קידוש השם כבר מתקופת החשמונאים. סטפנוס הקדוש נחשב כמרטיר הראשון.
המושג פרוטומרטיר (Πρωτομάρτυρας) מתאר את המרטיר הראשון בכל אחת מהמדינות, לפי הגבולות שהיו נהוגים בתקופתו, או המרטיר הראשון שמוצאו מעם מסוים, או כמו במקרה של פרפטואה ופליקיטס שתי הנשים הראשונות.
המרטירים הנוצרים בשלוש מאות השנים הראשונות לספירה היו בדרך כלל אנשים שנצלבו בצורות שונות על–ידי הרשויות הרומיות או מתו בזירה, חלקם נטרפו על–ידי אריות במופעי הקירקוס הרומי.
בנצרות, נמשכה מסורת של מרטיריות אצל כתות ומינים שונים בתוך הנצרות, כמו המורמונים, האנאבפטיסטים, ועוד. במאה העשרים שוב הופיעו מרטירים נוצרים, הפעם כנרדפים על–ידי השלטונות במשטרים טוטליטריים שונים, שביניהם בלטו המשטרים הקומוניסטים בברית המועצות, שרדפה והרגה מאות אלפי אנשי דת בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
באסלאם: שהיד
במסורת המוסלמית נקרא המרטיר "שהיד". הכוונה בעיקר לחיילים שנהרגו במילוי תפקידם (קרי, "חללים"). על פי האמונה המוסלמית, מקומו של השהיד בגן עדן מובטח. זאת על-פי הפסוק בקוראן: "...ואל תחשיבו את הנהרגים למען אללה מתים, אלא הם חיים אצל ריבונם ומקבלים את שכרם." (סורת "בית עמרם", פסוק 169).
הקשרים נוספים
יש המשתמשים בביטוי "קדוש מעונה" לתיאור סרקסטי של אדם המנופף ומתהדר בסבלו.
אבי טרמין
אבי טרמין (נולד ב-12 בנובמבר 1960) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
טרמין שירת בצה"ל בלהקה צבאית. לאחר שהשתחרר מהצבא למד טרמין משחק באוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטה זו.
קריירת תיאטרון
מ-1988 משחק טרמין בהצגות בתיאטרון הקאמרי, ובהן: "אמא קוראז'", "הגולם", "ריצ'רד השלישי", "תיקון חצות", "מבקר המדינה", "חפץ", "קרום", "אשכבה", "עוץ לי גוץ לי", "קויאר ועדשים", "עיר הנפט", "השמים הם הגבול", "נתניה", "מותו של סוכן", "המלך ליר", "ינטל", "כנר על הגג", "האב", "זהב טורקי", "אנה", "השיבה", "כימים אחדים", "תחושת בטן".
קריירת טלוויזיה
בשנת 1991 התארח טרמין בתוכנית הילדים "מסיבת גן" בתור סופר. בין השנים 1994-1997 גילם את דמותו של ציון ("ג'חנון") בקומדיית המצבים הישראלית "איצ'ה". ב-1997 גילם את ברני, הדינוזאור הגדול והסגול שאוהב ילדים, בתוכנית "החברים של ברני". בשנת 1999 השתתף כשחקן אורח בסדרת הטלוויזיה הישראלית "20 פלוס".
טרמין השתתף בסדרת הטלוויזיה "מבקר המדינה" בתפקיד "שרשור"; בסדרה "זומזום" ב-Yes הטלוויזיה בלוויין (2006) בתפקיד "חמו"; ובסדרה המצליחה "עספור" (2010) בתפקיד "ממן".
כשרות צהר
כשרות צהר היא מערך כשרות שהוקם בשנת 2018 באמצעות מיזוג פעילות מערך הכשרות של ארגון רבני צהר עם ארגון "השגחה פרטית". הגוף החדש בראשות הרב אורן דובדבני, לשעבר ראש מערך הכשרות של ארגון "השגחה פרטית" יחד עם הרב רפי פוירשטיין, ממקימי ארגון צהר, ואחד מבכיריו. במסיבת עיתונאים אמר הרב רפי פוירשטיין שהם מאמינים שתחרות תסייע לכשרות ולשם כך הקימו מערך מתחרה במערך הכשרות של הרבנות הנשען על פסיקת בג"ץ מספטמבר 2017, לפיה אישור הרבנות נדרש רק לשימוש במונח 'כשר' ובהטיותיו. לגוף הכשרות קוראים "חברת צהר פיקוח מזון" והיא נמצאת בבעלות מלאה של עמותת צהר.
אודות המיזם
הרקע להקמת כשרות צוהר הוא ביקורת על תפקוד מערך הכשרות של הרבנות הראשית. ביסוד הביקורת עומדת התפיסה שישנם ליקויים בתפקוד מערך הכשרות של הרבנות הראשית והלקויים נובעים מהיותה של הרבנות הראשית מונופול בתחום ההשגחה על הכשרות. לדעת מקימי כשרות צוהר יש לאפשר לגופים פרטיים להתחרות בניהם על מתן שרותי השגחה ועל הרבנות הראשית לעסוק באסדרה של ההשגחה על הכשרות. לדעתם, הדבר יגרום לשיפור משמעותי באיכות שרותי ההשגחה על הכשרות.
צהר פרסמו את רשימת עקרונות מערך הכשרות, וביניהם כללים הניתנים לפרשנות רחבה, עקרונות אלו נקבעים, כמתואר באתר צוהר, "על ידי ועד הכשרות - צוות רבנים תלמידי חכמים ומומחי כשרות ועל ידי הרב אורן דובדבני ראש מערך הכשרות". . אולם שמות תלמידי החכמים לא פורסמו בפועל.
הרב יעקב אריאל ששימש כנשיא ארגון צהר פרש מהארגון בעקבות הקמת מיזם הכשרות ופרסם כי אסור לאכול מכשרות צהר, "זה לא כשר" גם רבני צהר נוספים התנערו מהמיזם ומההשלכות שלו על שוק הכשרות במדינת ישראל.
בניגוד לרוב רובם של משגיחי הכשרות בארץ, משגיחי הכשרות של צהר מועסקים על ידה באופן ישיר, ועליהם מוטלות משימות יומיות הקבועות בהתאם להיקפי הכשרות שנקבעו מול המושגחים. המחיר למושגח בתחילה פורסם בשקיפות באופן שווה בין בעלי העסקים אולם כיום המחיר משתנה בין עסק לעסק..
בדומה להנחיית שר הדתות במאי 2020 להחזיר אגרות כשרות בתקופת הקורונה בה בתי העסק סגורים, באוקטובר 2020 הארגון החליט לחייב את העסקים הנתונים לפיקוחו, בסכומים נמוכים יותר, עקב המצב הכלכלי. עסק שיהיה סגור לא יחויב בתשלום כלל.
חלק מן ההוראות ההלכתיות של הרב דובדבני מקלות יחסית לעמדת הרבנות הראשית. כך, למשל: הוא מתיר לאכול מוצרים על סמך הסתמכות על רשימת הרכיבים והעניק כשרות ליקב רטרואקטיבית 7 שנים אחורה, ללא נוכחות משגיח במקום, וזאת על סמך תחקיר של אופן יצור היין ומקור הענבים. או לתת כשרות רק לקונדטוריה בתוך מסעדה טריפה. כמו כן, נתן הרב דובדבני חוות דעת על פיה בתנאים מסוימים, מבחינה הלכתית אין לחשוש לקיומם של חרקים בברוקולי וכרובית קפואים גם בלי שגדלו בתנאים המיוחדים של גידול ללא חרקים.
בשנת 2021 נדחתה על ידי מחלקת היבוא ברבנות הראשית לישראל בקשה שהגישה חברת "צהר פיקוח מזון" להכרה כגוף כשרות מאושר ליבוא מוצרי מזון כשר במדינת ישראל. צהר עתרה על כך לבג"ץ.
בסוף 2021 פורסם כי למעלה מ-10% מן המסעדות הכשרות בירושלים, וכ-10% מהמסעדות הכשרות בתל אביב נמצאות תחת השגחת "כשרות צהר", ובעמוד הפייסבוק של "כשרות צהר" פורסם כי 300 עסקים כבר נמצאים תחת השגחתה.. אולם הרבנות תל אביב הציגה נתונים אחרים שעל בסיסים מסתבר כי צהר נותנת כשרות באחוז בודד מן העסקים בעיר.
בתחילת שנת 2022 פורסמה תשובתה של הרבנות לעתירת צהר. על פי תשובת הרבנות, נמצאו שורת ליקויי כשרות בכשרות צהר, ביניהם: אי עמידה בנוהלי הכשרות של רבני צהר, אין שקיפות בנוהלי הכשרות, נתינת כשרות למאפיה בתוך מסעדה טריפה, נתינת כשרות לארטישוק לאחר שנמצא נגוע בחרקים, נתינת כשרות ליין ללא שהייתה השגחה ועוד. צהר בחרה לא להתייחס עניינית ומסרה בתגובה כי:
בפועל מאחר שרפורמת הכשרות של ח"כ מתן כהנא לא מומשה, הארגון חווה ירידה בכמות העסקים הכשרים, והאטה משמעותית בהצטרפות בתי עסקים חדשים זאת לצד הודאה בטעויות שונות שהמיזם גרם לשוק המזון הכשר
ביקורת על המיזם
מיזם הכשרות של צהר ספג עם הקמתו ביקורת חריפה מצד רבנים בציונות הדתית שטענו שהמהלך פוגע ברבנות הראשית. בין המבקרים היו הרב דוב ליאור, הרב אליקים לבנון והרב שמואל אליהו. מספר חודשים לאחר הקמת מערך הכשרות פרסמו רבנים מרכזיים בציונות הדתית מכתב שבו קראו לסגירתו, לאחר שניסיונם לגשר בין הרבנות הראשית לבין ארגון צהר בנושא כשלו. על המכתב חתמו נשיא ארגון רבני צהר לשעבר, הרב יעקב אריאל, וכן הרב חיים דרוקמן, הרב צפניה דרורי, הרב זלמן ברוך מלמד, הרב איסר קלונסקי, הרב חיים שטיינר ורבנים נוספים. הרב יעקב אריאל אף הגדיר שהאוכל בכשרות צהר אינו כשר.
גם חלק מרבני צהר עצמם יצאו כנגד המיזם והחתימו עשרות מרבני צהר על התנגדות למיזם הכשרות של הארגון.
חברי הכנסת אלי בן-דהן, בצלאל סמוטריץ' ונפתלי בנט מחו על הקמת המיזם המתחרה במקביל ללובי של צהר נגד הצעת חוק של הבית היהודי שנועדה לשפר את ההשגחה של הרבנות.
תמיכה במיזם
הרב אליעזר מלמד פרסם מאמר תמיכה במיזם הכשרות של צהר וכתב ש"רבני צהר אינם יראי שמיים פחות מרבנים אחרים" ו"ראוי שגם לחוג רבני צהר תהיה מערכת כשרות". גם ארגון רבני בית הלל בירכו על המיזם. בנוסף המרכז הרפורמי לדת ומדינה, ארגון ישראל חופשית התנועה הקונסרבטיבית ואיגוד המסעדות תמכו במיזם באופן פומבי.
רקע חוקתי
חוק איסור הונאה בכשרות אוסר על בתי עסק להציג עצמם בכתב ככשרים ללא אישור מאת אחד הגורמים המוסמכים מטעם הרבנות הראשית לישראל. החוק אינו אוסר הנפקת תעודות כשרות מטעם ועדי כשרות פרטיים, אך רק אם בית העסק מחזיק גם בתעודה רשמית מטעם הרבנות המוסמכת. חוק זה מקנה לרבנות את המונופול על הענקת תעודות כשרות, אך במקרים רבים הוא מופר, לעיתים בטענה כי הרבנות דורשת מחירים מופקעים עבור שירותיה ונאכפת בה פרשנות קפדנית מדי של דיני הכשרות וההלכה.
בין הגופים המעניקים תעודות השגחה לבתי עסק שאינם בהשגחה הרבנות, תוך הסתמכות על חוות דעת משפטית לפיה כל עוד בתעודה לא מופיעה הביטוי 'כשר' אין בכך עבירה על החוק, נמנים בד"צ 'משמר הקודש – שמן המשחה' הנותן כשרות באזור התחנה המרכזית בתל אביב, בד"צ מישקולץ בפתח תקווה בראשות הרב שלום ברגר מחסידות מישקולץ, בד"צ רופשיץ באזור ירושלים, בד"ץ חרדים של הרב יעקב לנדאו באזור באר שבע, וגופי הכשרות 'כתר הכשרות', 'נזר הכשרות', 'עטרת ישורון' ו"השגחה פרטית" שהוקמה על ידי עמותת "השגחה פרטית לקידום יהדות פלורליסטית בישראל", פועלת בתמיכת תנועת 'ירושלמים' של רחל עזריה, שכחברת הכנסת פועלת להכשרת תעודות כשרות אלטרנטיביות, ובשנת 2018 נרכשה בידי ארגון רבני צהר.
בעקבות עתירה לבג"ץ של שני בעלי מסעדות שביקשו לאפשר להם להציג את מסעדותיהם ככשרות, אף כאשר אין בידיהם תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית או לחלופין לקבוע שסעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות בטל, השיב היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, כי החוק אינו אוסר על בתי עסק להציג תעודות כשרות מטעם גוף שאינו הרבנות, כל עוד ההצהרה היא רק על השגחת אותו גוף ולא שהאוכל כשר. ביוני 2016 דחה בג"ץ את העתירה, אך קבע כי פסק הדין יחול במשך שנתיים בלבד ובתקופה הזו המערכת מחויבת לשנות את הזיקה בין משגיחי הכשרות ובין המסעדות כך שהמשגיחים לא יהיו יותר כפופים למסעדות. בעקבות פסק הדין שונה נוסח התעודה שמעניק ארגון "השגחה פרטית".
ב-10 באוקטובר 2016 קיבלה נשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור, את הבקשה לדיון נוסף בהחלטת בג"ץ בהרכב מורחב של שבעה שופטים. ביום 12 בספטמבר 2017 ניתן פסק הדין לפיו נדחתה העתירה, אך נקבעה ההלכה כי אסור לבית אוכל שאינו מחזיק בתעודת הכשר להציג כל מצג כשרותי, אולם מותר לבעל העסק להציג מצג אמת בדבר הסטנדרטים עליהם הוא מקפיד ואופן הפיקוח על שמירתם, הכולל גם הבהרה מפורשת כי אין בידיו תעודת הכשר. ההלכה נקבעה ברוב הדעות, על ידי השופטים נאור, ג'ובראן, חיות ומלצר כנגד הדעות החולקות של השופטים רובינשטיין וסולברג.
בהמשך קבע היועץ המשפטי לממשלה כי הפרשנות שנתן הארגון לפסיקת בג"ץ שגויה, אך הארגון המשיך במיזם. בספטמבר 2020, בעקבות פסיקת בג״ץ, אפשרה הרבנות הראשית לבית עסק להודיע כי הוא מפוקח על ידי גוף חיצוני בעניין חומרי הגלם ואופן הטיפול במזון.
World Scientific
World Scientific (אנגלית: עולם המדעי) היא הוצאה לאור המוציאה לאור ספרים וכתבי עת במגוון נושאים מדעיים, טכניים ורפואיים. ההוצאה הוקמה בשנת 1981 והיא מעסיקה כ-200 עובדים במשרדיה הראשיים בסינגפור ו-450 עובדים ברחבי התבל.
ההוצאה מפרסמת מדי שנה כ-500 ספרים וכ-125 כתבי עת, ומשנת 1996 היא מוציאה לאור כתבי עת דיגיטליים אליהם ניתן לגשת דרך האינטרנט.
בשנת 1991 החברה קיבלה את הזיכיון מוועדת פרס נובל להיות ההוצאה אשר מפרסמת את הרצאות נובל שניתנו משנת 1971 עד שנת 1990 וכן כל ההרצאות שיינתנו עד שנת 2000.
עם הנושאים בהם ההוצאה מפרסמת נמנים: ארכיטקטורה, ניהול, כימיה, מדעי המחשב, היסטוריה של המדע, מתמטיקה, פיזיקה, רפואה, מדעי החברה, ביולוגיה, כלכלה, מדע פופולרי.
אור הנר
אוֹר הַנֵּר הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, מצפון לשדרות. הקיבוץ הוא אחד מ־11 היישובים במועצה אזורית שער הנגב.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בשנת 1957, על אדמות הכפר הערבי נג'ד (نجد), שתושביו עזבו במהלך מלחמת העצמאות, במקום שבו הייתה בשנים 1955–1957 חווה חקלאית של חברת "יצור ופיתוח", על ידי יוצאי קיבוץ גבעות זייד שהתפרק וגרעין הנח"ל "צל־צח", מרביתם עולים מארגנטינה בוגרי תנועות הנוער.
שם הקיבוץ הוצע על ידי זאב וילנאי והוא נגזר מאמרה מיוחדת המופיעה בתלמוד הבבלי:. רש"י והתוספות מפרשים שהמשפט עוסק בקיום מצוות ברית מילה בעת גזירות אדריאנוס. מכיוון שהקיבוץ הוקם סמוך לקיבוץ ברור חיל, ניתן לו השם אור הנר.
בהקמתו, היה שייך לתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהיא כיום חלק מהתק"ם.
המקור הכלכלי העיקרי הוא מפעל "אורניט" לייצור מסמרות עיוורות (ניטים). הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
אתרים בסביבה
ליד כביש הכניסה המערבית לקיבוץ נמצאת "גבעת מרדפי 1956" וממנה תצפית על הסביבה. על הגבעה – לוח הנצחה לשישה חללים, אנשי מקורות וחיילי נח"ל מקיבוץ ארז, שנפלו בתאריך 11 בנובמבר 1956 במרדף אחרי מסתננים שחדרו מרצועת עזה ורכבם עלה על מוקש.
בשנים האחרונות, מרבדי הכלניות האדומים שליד הקיבוץ הפכו לאטרקציה תיירותית באזור, ואף נוסד סביבן פסטיבל "דרום אדום".
שביל הנגב המערבי עובר בסמוך לקיבוץ.
נתיב המיוראלים
אטרקציה תיירותית בשנים האחרונות הם ציורי הקיר (מיוראלים) שנעשו על ידי שני אמנים מהעיר קוריינטס בארגנטינה. הם הגיעו ב-2007 בהזמנת חברי הקיבוץ ויצרו את המוראלים על קירות של מבנים מרכזים בקיבוץ. בשנת 2008 הם חזרו לבקשת הקיבוץ ויצרו את שדרת שבעת המינים.
ויטל חסון
ויטאל חיים (ויטאלי) חסון (ביוונית: Βιτάλ Χασών) היה יהודי יווני שהתמנה לראש המשטרה היהודית בגטו הברון הירש בסלוניקי. הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים במהלך שואת יהודי יוון, והוצא להורג על ידי ממשלת יוון לאחר המלחמה. ככל הידוע, זהו היהודי היחיד שהוצא להורג על ידי ממשלה ריבונית באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים.
חייו
חסון נולד בסלוניקי לאהרן חסון, ממשפחה יהודית-ספרדית משכילה ממעמד הביניים. היה חייט במקצועו. בקרב יהודי סלוניקי רווחה השמועה שחסון שהה בפלשתינה, ממנה גורש על רקע פלילי, ושב לסלוניקי בשנת 1933, אך לא ברור האם היא מהימנה או לא. בסלוניקי יצאו לו מוניטין מפוקפק של פושע.
בשואה
לאחר כיבוש סלוניקי על ידי הגרמנים ב-1941, עסק חסון במסחר בשוק השחור, וסיפק לחיילים הגרמנים מוצרים שונים.
ב-1943 הוא התמנה לראש המשטרה היהודית בגטו "הברון הירש" (הגטו המרכזי בעיר), והיה ליד ימינו של מפקד הגטו. עדויות רבות על תפקודו מצביעות על התנהלות אכזרית כלפי יהודי העיר, שכללה הסגרות והלשנות לגרמנים, עינויים קשים, אונס, סחיטה, שוד וביזה. כמו כן, הסגיר אזרחים יוונים שהסתירו יהודים, ובכך חשף אותם לסכנת מוות. לפי מספר מקורות, הוא כלא יהודים ללא סיבה, תוך שהוא דורש מנשותיהם לקיים יחסי מין עמו או עם חבריו כדי לשחרר את בעליהן. במקרים אחרים הכריח בחורות צעירות להתפשט, וערך חיפושים משפילים בגופן, ולאחר מכן אנס אותן, פעמים רבות לעיני בני משפחותיהן. במקרים רבים, הפשיט נשים כדי לגרום להן לגלות היכן מתחבאים בני משפחותיהן או רכושן.
בין קורבנותיו, התפרסם המקרה של המשוררת בואינה צרפתי גרפינקל. הוא אילץ את חברתה הקרובה של בואינה, שרה טְראבּוּט, להתחתן עם אחיו כנגד רצונה תוך הפניית איומים נגד משפחתה. פעם אחת הוא הכה את בואינה והכריח אותה לשתות כמות גדולה מהחלב שהיא חילקה לילדים יתומים עד שהיא סבלה מהקאות ובחילות. במהלך המלחמה התארסה בואינה לבחור צעיר בשם חיים שהיה אסיר במחנות העבודה. בתעוזה גדולה ברח חיים ממחנה העבודה כדי להתחתן עמה, אולם משנודע הדבר לויטל חסון הוא העביר לנאצים את המידע על מקום הימצאם של בני הזוג. חיים נורה למוות בידי חיילים נאצים בבית הכנסת בו בני הזוג היו אמורים להתחתן, מעט לפני שעת החתונה. לאחר שהחלו השילוחים מסלוניקי לאושוויץ, הצטרף חסון למשלחת של האס דה שנסעה לאתונה כדי לארגן את השמדת היהודים בה.
סופו
לקראת המשלוח האחרון של יהודי סלוניקי בקיץ 1943, הבין חסון כי קצו קרב וכי הגרמנים ינהגו בו כמו שנהגו בשאר היהודים. הוא ניסה לשכנע את הגרמנים להוציא לפועל מבצע לחיסול יהודי אתונה כדי למצוא חן בעיניהם. משהבין שגם ניסיון זה עלה בתוהו, איפשר לכשמונה יהודים, שהקונסוליה האיטלקית בסלוניקי ביקשה לשחררם, להימלט ממשלוח, מתוך תקווה שהקונסוליה תאפשר לו להימלט לאלבניה הכבושה. משתקוותו התבדתה, חצה בעצמו את הגבול לאלבניה, יחד עם אשתו, פילגשו ובתו התינוקת. הוא העביר עמו מזוודות עמוסות ברכוש יהודי, אך חלק מן השלל החביא בסלוניקי. הוא נתפס על ידי השלטונות האיטלקיים, ונכלא בעיירה קאבייה, עם עוד יהודים רבים שנמלטו מיוון. לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 שוחרר, והפליג דרך נמל בארי לאלכסנדריה, שם זוהה על ידי אדווין שאלתיאל, קצין בריטי יליד סלוניקי ולשעבר קונסול יפן בסלוניקי, ונעצר על ידי המשטרה הבריטית באוקטובר 1944 והוסגר לידי יוון. בהגיעו לאתונה שוחרר ממאסרו. הוא שב לסלוניקי, במטרה לקחת רכוש וכסף יהודיים שהטמין במקומות מחבוא בעיר. בהגיעו לסלוניקי, נתפס ב-24 בנובמבר 1945 על ידי ניצולים ששבו לסלוניקי ממחנות ההשמדה בפולין, והוסגר שוב לידי המשטרה.
משפטו נפתח ב-2 ביולי 1946, ולצדו הועמדו לדין משתפי פעולה נוספים. בבית המשפט הושמעה שרשרת של עדויות קשות על מעשיו, כאשר איש לא העיד להגנתו. חסון עצמו נישא להפיל את האשמה על אחרים. לאחר חמישה ימי משפט, נידון חסון למוות. נכלא בבית כלא בקורפו, והוצא להורג בסוף מרץ 1948.
קוואס
קְווַאס (ברוסית: квас; בפולנית: kwas chlebowy) הוא משקה מוגז, מיוצר מתסיסה של חיטה ושעורה, בעל אחוזי אלכוהול מועטים מאוד (עד 1.2% ולרוב משמעותית פחות), צבעו חום עד שחור וטעמו מתוק עם חמיצות. קוואס משווק הן בחביות והן בבקבוקים. לפעמים מוסיפים למשקה תוספות כדי לשנות את טעמו, כגון מנטה וצימוקים.
המשקה נפוץ בעיקר במדינות הסלאביות המזרחיות – רוסיה, אוקראינה ובלארוס, וגם במדינות אחרות מחבר המדינות ופולין.
ביהדות
בהלכה היהודית נוצר דיון תרבותי-הלכתי לגבי חשיבותו של הקוואס. קיימים טקסים רבים ביהדות המצריכים שתיית יין, כדוגמת קידוש, הבדלה וברכת המזון. מכיוון שלרבים מיהודי אשכנז לא היה יין כשר זמין, נהגו רבים מהם להשתמש בשיכר כתחליף ליין, פתרון שניתן לו מקום כבר בתלמוד הבבלי. המחלוקת נסובה סביב השאלה האם אפשר להגדיר את הקוואס כ'חמר מדינה': יש שהתייחסו לקוואס בתור שיכר, כך שניתן להשתמש בו להבדלה, ובאירועים מסוימים אף לקידוש. לעומת זאת רבים מפוסקי ההלכה התייחסו לקוואס כמשקה שאינו די חשוב כדי להיחשב שיכר, וקבעו שהוא 'כמו מים' מבחינת חשיבותו.
האימפריה הלטינית
האימפריה הלטינית או האימפריה הלטינית של קונסטנטינופוליס (בלטינית: Romania) הוא השם שניתן למדינה הצלבנית שהוקמה על ידי מנהיגי מסע הצלב הרביעי ביוזמת הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו, על אדמת האימפריה הביזנטית אחרי בזיזת קונסטנטינופול ב-1204. האימפריה הייתה מיועדת לתפוס את מקום האימפריה הביזנטית כיורשת של האימפריה הרומית במזרח, עם שליט מערבי קתולי במקום הביזנטים האורתודוקסיים דוברי היוונית. בלדווין התשיעי, רוזן פלנדריה, הוכתר כשליט בלדווין הראשון ב-16 במאי 1204.
האימפריה הלטינית לקחה את שאר השטחים, והפעילה מאמץ רב להשתלט על השטחים היווניים (שחולקו לישויות וסאליות - ממלכת סלוניקי, נסיכות אכאיה ודוכסות אתונה). עם זאת, רוב הטריטוריה נשארה בידי המדינות היווניות האויבות שקמו אחרי כיבוש קונסטנטינופול, כמו דספוטט אפירוס, האימפריה של ניקאה והאימפריה של טרפזונטס. אף על פי שמשפחתו וצאצאיו של בלדווין רוזן פלנדריה נאבקו למשך כמה שנים כדי לבסס את שלטונם, האימפריה נפלה ב-25 ביולי 1261, כאשר מיכאל השמיני פלאולוגוס כבש בחזרה את קונסטנטינופול, כאשר הוא מדיח את השליט הלטיני האחרון - בלדווין השני מקורטנה.
להמלכת בלדווין ויצירת האימפריה הלטינית התלווה הרושם המוזר של יצירת שלוש אימפריות רומיות באירופה באותו הזמן; האימפריה הלטינית, האימפריה הרומית הקדושה ושאריות האימפריה הביזנטית.
למשך מאה שנים אחר-כך, יורשיו של בלדווין השני המשיכו להשתמש בתואר 'שליט קונסטנטינופול', ונחשבו לאדון העליון של המדינות הלטיניות שנשארו בים האגאי. הם מימשו ביעילות את סמכותם ביוון רק כאשר שלטו כנסיכי אכיאיה, בין 1333 ל-1383. למרות שבכלליות התייחסו אליהם כשליטים נומינליים, קיומן הממושך של המדינות הלטיניות בים האגאי שהתייחסו אליהם כמושלים, גרם לשימוש לא נכון בשם; תיאור מדויק יותר למצבם הוא שליטים בגלות.
נייתן דאו
נייתן דאו (באנגלית: Nathan Dawe; נולד ב-25 במאי 1994) הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי אנגלי.
ראשית חייו וקריירה
נתן דאו נולד בבורטון על הטרנט ב-25 במאי 1994. בהמשך חייו, הוא למד בקולג' הספורטיבי הקתולי רוברט סאטון. הוא מעריץ כל חייו את מועדון הכדורגל אסטון וילה.
הוא התחיל לעסוק בתקליטנות כשהיה בן תשע. סינגל הבכורה שלו, "", בשיתוף פעולה עם מלאקה, יצא באוגוסט 2018. השיר כולל דגימה ללא קרדיט מהשיר "It's Over Now" של דבורה קוקס. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-94 במצעד הסינגלים הבריטי. במאי 2019, הוא הוציא את הסינגל "Repeat After Me", בשיתוף פעולה עם מליסה סטיל. ב-25 באוקטובר 2019, הוא הוציא גרסת כיסוי, בשיתוף פעולה עם מלאקה וג'ייקה, לשיר "Flowers" של Sweet Female Attitude. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי. ב-24 ביולי 2020, הוציא את השיר "Lighter", בשיתוף פעולה עם KSI. לאחר הצלחת השיר בבריטניה (מקום שלישי במצעד הסינגלים הבריטי ומקום שני במצעד הדאנס הבריטי), הוא הוחתם בוורנר צ'אפל מיוזיק.
ב-25 בנובמבר 2020, הוא הוציא את השיר "No Time for Tears", בשיתוף פעולה עם להקת הבנות הבריטית, ליטל מיקס. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-24 בספטמבר 2021, הוא הוציא את השיר "Goodbye", בשיתוף פעולה עם טי. מתיאס. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-85 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-23 במצעד הדאנס הבריטי.
ב-29 באפריל 2022, הוא הוציא את השיר "", בשיתוף פעולה עם אלה הנדרסון. בשיר יש דגימה מהשיר "Calabria" של רון ריילי קולץ'. השיר הגיע, בשיאו, למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
Lost in Your Light
Lost in Your Light הוא סינגל של הזמרת הבריטית, דואה ליפה, בשיתוף פעולה עם הזמר האמריקאי, מיגל. השיר הופיע באלבום האולפן הראשון של ליפה, Dua Lipa. השיר נכתב על ידי ליפה, מיגל וריק נואלס, והופק על ידי מיגל וסטיבן קוזמניוק. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים וורנר רקורדס, כסינגל השישי של האלבום ב-21 באפריל 2017.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-115 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-144 מיליון פעמים בספוטיפיי.
הפיגוע בימת צ'אד (2015)
הפיגוע בימת צ'אד היה פיגוע התאבדות משולש שאירע ב-5 בדצמבר 2015 באי "לולו פו" שבימת צ'אד בתחומה של צ'אד. בפיגוע נהרגו 15 בני אדם ונפצעו 130 נוספים.
אף ארגון טרור לא נטל אחריות על הפיגוע שבוצע בידי ארבע נשים מתאבדות במהלך שוק שבועי המתקיים באי, אך פקידים בממשלת צ'אד העריכו כי מאחוריו עומד ארגון הטרור האסלאמי הקיצוני "בוקו חראם" שצבא צ'אד היה שותף למערכה אזורית נגדו מראשית 2015, לאחר שהתקפות הטרור שביצע הארגון חרגו מגבולות צפון ניגריה לתחומן של המדינות השכנות ובהן צ'אד.
פיגוע ההתאבדות ב"לולו פו" הוא מתקפת הטרור השנייה ברציפות במדינה לאחר פיגוע התאבדות משולש נוסף שבוצע בכפר באגה סולה ב-10 באוקטובר 2015 שבו נהרגו 41 אנשים.
Puff, the Magic Dragon
Puff, the Magic Dragon (בעברית: פאף, דרקון הקסם) הוא פזמון פולק שהתפרסם בשנת 1963 בביצועה של להקת פיטר, פול ומרי. השיר, המולחן ומבוצע כשיר ילדים תמים, מספר על פאף, דרקון הקסם המשחק ליד הים בארץ האגדית הונלי (Honalee) עם הילד ג'קי פייפר, שהדרקון הוא למעשה יציר דמיונו. בחלק האחרון של השיר מתברר כי נושאו האמיתי הוא קינה על אובדן תום הילדות. דרקונים חיים לנצח, אך ילדים מתבגרים ומפסיקים לשחק עמם בדמיונם, וכך, בסוף השיר הדרקון, שנותר בודד וגלמוד, זוחל למערה. פרשנות אחרת לשיר טוענת שהוא עוסק בעישון סם המריחואנה במסווה של שיר ילדים.
כתיבת השיר ופרסומו
השיר נכתב ב-1959 על ידי לאונרד ליפטון, שותפו-לדירה של פיטר יארו, לימים חבר להקת "פיטר, פול ומרי", שהלחין את השיר, שעה שהשניים היו סטודנטים באוניברסיטת קורנל. לפי דבריו של ליפטון, ההשראה לשיר הייתה הפואמה "Custard the Dragon" מאת אוגדן נאש.
יארו הצטרף ללהקה ב-1961 והביא עמו את השיר, ששולב בהופעות הלהקה החל מ-1962 וזכה לפופולריות רבה. התקליטון ובו הקלטת השיר מ-1962 צעד שבועיים במצעד בילבורד הוט 100, הגיע למקום הראשון במצעד השירים למבוגרים ולמקום העשירי במצעד הרית'ם אנד בלוז ב-1963.
גרסה עברית לשיר, בשם "פאף דרקון הפלא", כתבה אירה ארמון ושרה גילה אדרי בתקליט הבכורה שלה ב-1965. מאוחר יותר, ביצעו סוזן ופראן גרסה עברית של דן אלמגור בשם "פאף דרקון הקסם". בינואר 2023 תורגם השיר לעברית על ידי ברק סלונים והוא בוצע על ידי גולי והגיטרה (גולי דרזי קול).
הטענה לפיה השיר הוא על עישון מריחואנה
בשנת 1964 הציע מאמר בניוזוויק פרשנות חסרת בסיס, שנוגדת הן את הסיפור התמים שבשיר והן את דברי חברי הלהקה. לפי הפרשנות הזאת השיר עוסק בעישון סמים, ובפרט מריחואנה. הפרשנות הסתמכה על דמיון בין מילים שונות, למשל שמו של הדרקון הוא puff שפירושו פלומת עשן, מה שמזכיר סיגריה, מריחואנה לפי הפרשנות.
אזכורים
הטענה שהשיר עוסק בעישון סמים זכתה להיות מוזכרת בסרט "פגוש את ההורים".
מטוס התקיפה דאגלס AC-47 ספוקי, ששימש את האמריקאים במלחמת וייטנאם זכה לכינוי "פאף", על שם השיר.
קיונגי
קיונגי (בהנגול: 경기도; בהנג'ה 京畿道; מילולית: "האזור שמקיף את הבירה") הוא המחוז המאוכלס ביותר בקוריאה הדרומית. המחוז שוכן בצפון-מערב המדינה והוא מקיף את עיר הבירה סיאול מצפון, מדרום וממזרח, שטחו 10,170 קמ"ר, אוכלוסייתו מנתה כ-13.5 מיליון תושבים ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 ובירתו היא העיר סוואן.
בשנת 1946 סיאול חדלה להיות חלק אינטגרלי ממחוז קיונגי. בשנת 1981 גם העיר אינצ'ון חדלה להיות חלק אינטגרלי ממחוז קיונגי.
אזור המטרופולין שכולל את קיונגי, סיאול ואינצ'ון כולל כ-27.3 מיליון תושבים. זהו המטרופולין הגדול ביותר באסיה אחרי טוקיו, והשביעי בגודל אוכלוסייתו בעולם.
עע"מ עיתון 'הארץ' נ' משרד החוץ
עע"מ 2975/15 הוצאת עיתון 'הארץ' ואח' נ' משרד החוץ הוא פסק דין משנת 2016 של בית המשפט העליון בשבתו כערכאת ערעור על בית משפט המחוזי, בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים, שנכתב על ידי השופטת דפנה ברק-ארז. מדובר בערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים בשבתו כבית המשפט לעניינים מנהליים, שניתן על ידי השופט דוד מינץ.
במרכזו של פסק הדין עמדו מספר שאלות מרכזיות, אשר בראשן השאלה מהן העקרונות שבהן צריכה רשות ציבורית לעמוד על מנת שיחול חריג יחסי החוץ בסעיף 9 לחוק חופש המידע. שאלות נוספות שעלו בפסק הדין הן: האם דיני חופש המידע מחייבים רשות למסור את רשימת האורחים שהשתתפו בארוחת חג בביתו של שגריר ישראל במדינה זרה; והאם במקרה מעין זה יש לפנות אל צד שלישי (המשתתף באירוע), בהתאם לחוק חופש המידע ולפיו יש לפנות אל מי שעשוי להיפגע מפרסום המידע.
אשר לשאלה הנוגעת לצורך לפנות אל הצד השלישי, קבעה השופטת דפנה ברק-ארז, בדעת רוב, כי לא קיים צורך לפנות אל הצד השלישי, וזאת כיוון שמתקיימת הסכמה מראש של מי שבוחר להשתתף בארוחה מעין זו, ועל המשתתפים בארוחה לדעת מראש שעובדת השתתפותם עשויה להתפרסם בפומבי.
הנשיאה מרים נאור, לעומתה, הציגה דעת מיעוט לעניין הצורך לפנות לצדדים השלישיים, ולפיה אין לפרסם את המידע, שעלול לפגוע באינטרסים אפשריים של הצד השלישי מבלי לתת לו את האפשרות להתייחס לכך בטרם למועד הפרסום.
בערעור משתקפים שיקולים עקרוניים אשר נוגעים מצד אחד לעיקרון העומד בבסיסם של דיני חופש המידע, ומצד שני לאינטרסים ציבוריים המונעים מסירת מידע במקרים מסוימים. זהו פסק הדין המשמעותי ביותר בו נדון החשש לפגיעה ביחסי החוץ של ישראל בשל פרסום מידע לפי חוק חופש מידע, ובו בית המשפט העליון התווה עקרונות ביחס לחריג יחסי החוץ.
הרקע להגשת הבקשה
הרקע לעתירה הוא בקשת מידע שהגיש ברק רביד, עיתונאי בעיתון ״הארץ״ בהתאם לחוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 בנוגע לארוחת ״סדר שני״ שהתקיימה בביתו של שגריר ישראל בוושינגטון רון דרמר. הארוחה כללה אורחים בעלי השפעה כגון מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי, העיתונאית אנדריאנה מיטשל וגרי באואר. המידע שמר רביד ביקש לקבל כלל את שמות המשתתפים בארוחה, עלויות האירוח והתפריט. הערעור הנדון בבית המשפט העליון התמקד בחשיפת שמות המשתתפים בארוחה בלבד, שכן שאר המידע פורסם זה מכבר.
חוק חופש המידע
חוק חופש המידע נחקק בשנת 1998 ונכנס לתוקפו בשנת 1999. החוק קובע שיש לכל אזרח ותושב בישראל זכות יסוד לקבל מידע מהרשויות הציבוריות, ומחובתן לספק את המידע. אולם, זכות זו אינה מוחלטת, וכפופה לסייגים המפורטים בחוק. מטרת הסייגים היא לשמור על זכויות מוגנות ואינטרסים ראויים וביניהם: שמירה על פרטיות, סודות מקצועיים, ביטחון המדינה ועוד. החוק מפרט מי זכאי לקבל מידע, איזה מידע הרשות חייבת למסור ואיזה יש לה רק רשות למסור. החוק חל גם על גופים שאינם נכללים ברשימה המנויה בחוק חופש המידע.
פסק דינה של השופטת ברק-ארז (פסק הדין המרכזי)
תחילה נקבע שחוק חופש המידע חל גם על משרד החוץ ועל מידע הנוגע לשירות החוץ של המדינה, והם אינם פטורים אוטומטית מדיני חופש המידע. עם זאת, השופטת קבעה שישנם נושאים בפעילות של שירות החוץ שהשתיקה יפה להם. בפסק דין נדונו שתי שאלות – האם חל חריג החשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה המופיע בסעיף 9 (א)(1) לחוק חופש המידע ובכלל. וכן, בהנחה שהחריג לא מתקיים, האם על בית המשפט לאפשר לצדדים שלישיים שעלולים להיפגע ממסירת המידע להשמיע את טענותיהם בפניו בטרם פרסום הרשימה. בפסק הדין, שבמסגרתו נקבע הן כי לא חל החשש מפגיעה ביחסי חוץ במקרה זה, והן כי אין צורך לפנות לצדדים שלישיים – הרחיבה השופטת על אופן השימוש בחריג המדובר במדינות אחרות (במשפט משווה).
משפט משווה
בסקירה ההשוואתית השופטת ברק-ארז סוקרת שתי מגמות בנוגע לחריג יחסי חוץ במדינות שונות. המגמה האחת, הכרה בפטור או חסינות מגילוי מידע אשר עלול לפגוע ביחסי החוץ של המדינה. ישנה הכרה בכך שישנם מצבים בהם גילוי מידע יפגע ביחסי החוץ של המדינות ואין לאפשר חשיפת מידע. המגמה השנייה היא הגשת בקשות מידע על ארוחות ואירועים רשמיים, כאשר לעיתים מתקבלת הבקשה ולעיתים נדחית. הגשת בקשות אלו, הגבירו את מדיניות הגילוי מרצון של הרשויות לחשוף מידע.
באוסטרליה
חריג יחסי החוץ הוחל לא רק בהקשר למידע ביטחוני אלא גם במקרים אחרים שבהם התבקש גילוי מידע שהתקבל ממדינה זרה. אולם, גם במקרים שבהם הוחל החריג בשל רגישותו של המידע המבוקש, תחולתו הוגבלה בהתאם לאינטרס הציבורי שנשקל לטובת הגילוי. שיקול נוסף אשר הובא בחשבון הוא תרבות חופש המידע של המדינה שהגילוי נוגע ליחסים עמה או עם אנשיה. כך למשל, בבריטניה נקבע שיש להבדיל בין התקשרות עם מדינה שאין בה שקיפות שלטונית לבין מדינה שהיא דמוקרטית ובעלת חקיקה מפותחת של חופש מידע.
הפטור שעניינו הגנה על יחסי חוץ הוא פטור מקובל בדיני חופש המידע בעולם. עם זאת, הפטור צריך להיות מבוסס על הצדקה עניינית ונקודתית המתייחסת באופן קונקרטי לנזק שעלול להיגרם כתוצאה מגילוי המידע.
פרטיות
שאלת הזכות לפרטיות התעוררה בפסק הדין בנושא הפגיעה בצדדים שלישיים. סעיף 9 (א)(3) לחוק חופש המידע קובע כי אין למסור מידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות כפי שנקבע בחוק הגנת הפרטיות, אלא אם כן הגילוי מותר על פי דין.
בפסק הדין נקבע כי מאחר שמדובר על אירוע מטעם הרשות הציבורית, גם אם מדובר על אירוח במתכונת של ארוחה חגיגית, מסיבה או קבלת פנים גדולה, נקודת המוצא של המשתתפים צריכה להיות שנוכחותם באירוע לא תישמר בסוד, ולכן החשיפה לא פוגעת בהם. חלה כאן ״חזקת הסכמה״ של המשתתפים באירוע. מעבר לכך נקבע, שלא נדרשת פנייה למשתתפים באירוע המתקיים בפומבי. אם כל אירוע רב משתתפים היה מחייב פנייה לכל אחד מהמשתתפים כדי לאפשר לו להעלות טענות של פגיעה בפרטיות, היה ניטל העוקץ מהפיקוח על הרשויות בעזרת חוק חופש המידע.
דעת מיעוט – השופטת נאור
השופטת מרים נאור מקבלת את דעתה של השופטת ברק-ארז בשאלה הראשונה שדנה בעקרונות על פיהן רשות ציבורית צריכה לבחון בחריג יחסי החוץ. אולם חלוקה באשר לשאלה השנייה שהיא האם יש צורך להפנות לצדדים שלישיים במקרה זה. לשיטתה, יש לאפשר הגנה על צדדים שלישיים על פי סעיף 17 (ג) לחוק חופש המידע שקובע כי בית המשפט לא יכול להרות על מסירת מידע שפוגע בזכויותיו של צד שלישי אלא רק אחרי שניתנה הזדמנות לצד השלישי להשמיע את טענותיו, בדרך שיקבע. המטרות העומדות בפני נאור הם צדק דיוני ויעילות דיונית. צדק דיוני הוא הצורך לתת לצדדים שלישיים הזדמנות נאותה להשמיע את טענותיהם לפני שתתקבל החלטה הפוגעת בזכויותיהם. יעילות דיונית אומרת אין לסרבל את ההליך שלא לצורך כדי להגשים כללים של צדק דיוני. נאור חלקה על דעתה של ברק-ארז ביחס ל״חזקת ההסכמה״ שלמעשה קובעת שהנוכחים באירועים רבי משתתפים מסכימים לחשיפת שמותיהם מעצם השתתפותם באירוע. לטענתה, בנסיבות המקרה, גם אם חלה ״חזקת ההסכמה״ אין לשלול מהצדדים השלישיים את זכות הטיעון והיה נכון להכריע בגורלו של ההליך רק לאחר עיון בהם. בנוסף טענה כי מדובר על עשרות בודדות של אנשים ואין צורך בהשקעת משאבים בלתי סבירה לאיתורם.
פסק הדין
השופטת ברק-ארז קבעה כי
בהתאם לפסיקה, עמד בית המשפט העליון על החשש מכך שהסעיף הנוגע ליחסי חוץ יהפוך למוחלט. המשיב, משרד החוץ, לא הצביע על נסיבות אחרות שעשויות להעיד על חשש ממשי שגילוי המידע יוביל לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה. בנוסף, בנסיבות מסוימות המצביעות על פומביות המידע במצב בו אדם קשור לנושא מסוים, קמה ״חזקת הסכמה״ למסירת המידע. בנסיבות כאלו אין חובה לתת לצדדים שלישים להביע את עמדתם לפני רשות מנהלית כנדרש בסעיף 13 לחוק חופש המידע או לפני בית המשפט כנדרש בסעיף 17(ג) לחוק. זאת, כאמור, בניגוד לעמדתה של השופטת נאור.
השלכות פסק הדין
השלכתו המרכזית של פסק הדין נוגעת לעקרונות שבית המשפט התווה לראשונה לחריג יחסי החוץ הנוגע לחוק חופש המידע ול"מאבק" בין הזכות למידע לבין אינטרסים שונים. כמו כן, גם האפשרות שלא לפנות לצדדים שלישיים במקרים מסוימים מהווה חידוש.
פסק הדין מדגיש את העובדה כי הנחת היסוד היא שמידע ציבורי הוא מידע שלציבור יש זכות לקבלו (בהתאם לס'1 לחוק) ואי הגילוי הוא החריג. האיזון בין זכויות אדם, כגון הזכות לפרטיות, לבין אינטרסים ציבוריים כדוגמת הזכות לביטחון אינו קבוע, והמבחן שיופעל בכל מקרה צריך לתאום את מהותם וחשיבותם של העקרונות המתמודדים ואת מידת ההגנה שמבקשים להעניק להם. פסק דין זה הוא נדבך נוסף בהבנת חשיבות השקיפות השלטונית, ומעודד את מדיניות גילוי מרצון של כלל הרשויות.
פסק דין בנושא יחסי חוץ
בעתירה מנהלית שהוגשה לבית המשפט המחוזי על ידי ארגון זכויות אדם ״יש דין״ נ' המנהל האזרחי, נדחתה עתירה שעניינה במידע שביקשו העותרים לקבל מן המשיבים בנוגע לחפירות ארכאולוגיה בשטחי יהודה ושומרון. פסק הדין עוסק בסייגים הקבועים בחוק חופש המידע כשבמרכזו עומדים הסייגים הקבועים בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע שעניינו בחשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה, ובסייג שבסעיף 9(ב)(6) לחוק בעניין החרם האקדמי. פסק הדין חידד את החריג של סעיף 9(א)(1) וקבע את ״מבחן החשש״ כמבחן העיקרי לבחינת סוגיית החשש לפגיעה ביחסי החוץ. המבחן נבחן בהתאם לתחולת הפגיעה ביחסי החוץ - מכפלת עוצמת הסיכון במידת הסתברותו. אם כן, ניתן לראות שהחריג לא חל רק בנושאים ביטחוניים גרידא, אלא גם בנושאים אזרחיים הקשורים ליחסי החוץ של המדינה. בשנת 2016 הוגש ערעור על פסק דין זה, טרם התקבלה החלטה בערעור.
סיגריד הליסין לונד
סיגריד הליסין-לונד (בנורווגיה: Sigrid Helliesen-Lund; 23 בפברואר 1892 – 8 בדצמבר 1987) הייתה פעילת שלום נורווגית וחסידת אומות העולם, אשר הצילה יהודים רבים מהנאצים במלחמת העולם השנייה. את פעילותה בהצלת יהודים בשואה, סיגריד התחילה בפראג, כאשר הצליחה להבריח שלושים ושבעה ילדים יהודים לנורווגיה. בנוסף, סיגריד הייתה מאוד מעורבת בתמיכה בבית ילדים יהודים באוסלו, ולאחר השתלטות הנאצים על נורווגיה, סיגיריד עזרה בחילוץ והברחת הילדים מנורווגיה למקום מבטחים בשוודיה. ב-25 באוקטובר 1942, סיגריד קיבלה מידע מודיעיני שהנאצים מתכננים לאסוף גברים יהודים ולשלוח אותם למחנות. סיגריד, שלא סמכה על הטלפון, החליטה לעבור בעצמה בבתי היהודים על מנת להזהיר אותם. לאחר כחודש, סיגריד קיבלה מידע נוסף על ריכוז כל היהודים על ידי הנאצים. הפעם סיגריד סיעה במציאת מקומות מחבוא למשפחות יהודיות רבות ואף הצליחה להבריח אותם מנורווגיה. ב-14 במאי 2006 יד ושם הכירה בסיגריד הילסין-לונד כחסידת אומות העולם.
ביוגרפיה
סיגריד הילסין-לונד נולדה ב-23 בפברואר 1892, באוסלו שנורווגיה, לאב נורווגי בשם הנריק מיכאל הליסין (Henrik Michael Helliesen) ולאם שוודית בשם אולריקה אווה אגוסטה וון ארנהיים (Ulrica Ewa Augusta von Ehrenheim). סיגריד גדלה בבית שעודד אומנות ואינטלקט, ולכן פיתחה רוח עצמאית מוקדם בחייה וסירבה לעשות קונפורמציה בכנסייה הנורווגית. סיגריד קיבלה את ההסמכה האקדמית ב-1911 והחלה לימודים במוזיקה ווקאלית באוסלו (שאז נקראה קריסטיאנה), ביירוית ופריס. מופעה הראשון היה ב-1918 באוסלו. אולם, סיגריד פיתחה מחלת נשימה ולכן נאלצה להפסיק את קריירת השירה שלה.
סיגריד התחתנה עם דידריך לונד ב-1923. היו להם שני ילדים: ברנט ואריק. לאריק, הצעיר, היה תסמונת דאון. סיגריד התחילה את הסיוע ההומניטרי שלה ב-1927 כאשר גרה עם משפחתה בעיירה בשם אודה. שם, היא הפגינה כנגד מה שלדעתה היו הבדלים בלתי מקובלים בין מעמדות החברה. לאחר שבקרה בגרמניה ב-1934, היא הצטרפה לליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות ב-1935. באותה תקופה, החלה לסייע לפליטים. סיגריד החלה לפעול יחד עם ה-Nansenhjelpen והמשיכה את הסיוע שלה גם במלחמת העולם השנייה כאשר נורווגיה הייתה תחת הכיבוש הנאצי. באותו הזמן, היא החלה לסייע לילדים עם צרכים מיוחדים.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בסתיו 1939, סיגריד נסעה לפרג כדי להבריח 37 ילדים יהודים לנורווגיה ולהציל אותם מהשמדה. לאחר מכן היא החלה לפעול בבית ילדים יהודים. ב-1942, כאשר הנאצים החלו לרדוף את היהודים בנורווגיה, סיגריד עזרה להחביא ולהבריח יהודים ולהצילם מהנאצים. ב-25 באוקטובר קיבלה טלפון מאדם זר שאמר לה: "תהיה מסיבה גדולה הלילה. אבל ניקח רק אריזות גדולות." סיגריד מספרת בספרה שבהתחלה לא הבינה מה כוונתו של האיש, אך לאחר מכן הבינה שמדובר ביהודים, וש-"האריזות הגדולות" זה הגברים. סיגריד מיהרה לספר ליהודים שהכירה כדי שיעבירו זאת הלאה. לאחר כחודש אדם בא לביתה ואמר לה: "הלילה וודאי תהיה עוד מסיבה, והפעם ניקח גם אריזות קטנות." סיגריד מיד הבינה שמדובר הפעם גם בנשים ובילדים. הפעם סיגריד עברה בכל בתי היהודים שיכלה ועזרה לכמה משפחות למצוא מקומות מחבוא. בנוסף, הלכה להזהיר את בית הילדים היהודי, ועזרה להחביא את הילדים.
לאחר המלחמה, סיגריד המשיכה בסיוע לנורווגים שחזרו ממחנות ריכוז, והרחיבה את תחום הסיוע שלה גם לנורווגים מהצי הסוחר הנורווגי אשר תרמו למאמץ המלחמתי. בנוסף, גם הייתה יושבת הראש של הארגון "להציל את הילדים" בנורווגיה. סיגריד הצטרפה רשמית לקהילה הקוויקרית באוסלו ב-1947, והפכה לקול מוביל בחברה הקוויקרית הגלובלית.
סיגריד היליסין-לונד נפטרה ב-1987, באוסלו, כשהייתה בת 95.
סיגריד הילסין-לונד הוכרה כחסידת אומות עולם ב-14 במאי 2006, וניטע עץ לכבוד המחתרת הנורווגית בכללותה ללא ציון שמות.
סקרילקס
סוני ג'ון מור (באנגלית: Sonny John Moore; נולד ב-15 בינואר 1988) המוכר בשם הבמה סקרילקס (באנגלית: Skrillex) הוא תקליטן זוכה פרס גראמי, מפיק מוזיקלי וזמר-יוצר אמריקאי. בשנים 2004–2007 היה מור חבר בלהקת "From First To Last" עד שפרש לקריירת סולו.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2008 החל מור להפיק ולהופיע תחת השם סקרילקס (אך באינטרנט הוא היה ידוע קודם לכן בשם Twipz). ב-7 ביוני 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, My Name is Skrillex. בקיץ 2010 הפיק סקרילקס את אלבומם השלישי של להקת המטאלקור הבריטית Bring Me the Horizon. בהמשך השנה החל להופיע סקרילקס ברחבי ארצות הברית ביחד עם המפיק deadmau5 והוציא את אלבומו השני, Scary Monsters and Nice Sprites. עוד מהקטעים שהוא הפיק באותה שנה, כוללים את (First of the year (Equinox שנכלל ב-EP השלישי שלו, את Cinema (רמיקס לשיר של Benny Benassi) ואת Reptile Theme (שנכלל בפסקול של המשחק מורטל קומבט 9).
באפריל 2011 הפיק סקרילקס יחד עם להקת Korn את השיר Get Up. ביוני 2011 סקרילקס הפיץ לאתר Beatport את המיני-אלבום (EP) השלישי שלו, More Monsters and Sprites. רובו כלל רמיקסים ללהיט Scary Monsters and Nice Sprites אך גם 3 יצירות חדשות שהבולטות מהם First Of The Year ו-(Ruffneck (FULL Flex. יחד עם האלבום יצא לאור גם קליפ ללהיט Rock N' Roll מהאלבום הקודם שלו. חודשיים מאוחר יותר הקים סקרילקס את הלייבל OWSLA, שאיגד תחתיו מפיקי אלקטרו האוס ודאבסטפ. ב-21 בדצמבר 2011 הוציא לאור סקרילקס את ה-EP הרביעי שלו, Bangarang, שכלל קטעים חדשים לגמרי שהופקו על ידיו וכן שיתופי פעולה עם להקת "הדלתות" (The Doors), אמן האלקטרו האוס וולפגנג גרטנר, ועם הזמרת אלי גולדינג.
בטקס הגראמי שנערך ב-12 בפברואר 2012 זכה סקרילקס ב-3 פרסי גראמי (מתוך 5 להם היה מועמד): על אלבום האלקטרוניקה/דאנס הטוב ביותר - Scary Monsters and Nice Sprites, על הפקת האלקטרוניקה/דאנס הטובה ביותר - Scary Monsters and Nice Sprites, ועל הרמיקס הטוב ביותר - הרמיקס שלו לשיר Cinema של Benny Benassi. הוא אף זכה למועמדת בפרס גראמי לתגלית השנה. בדצמבר 2012 סקרילקס הוציא מיני אלבום חדש בשם Make It Bun Dem בשיתוף פעולה עם דמיאן "ג'וניור גונג" מארלי אשר זכה שלוש פעמים בפרס גראמי והוא בנו של זמר הרגאיי המפורסם בוב מארלי. האלבום כלל את השיר המקורי שנקרא Make It Bun Dem (שנכלל בפסקול של המשחק Far Cry 3) ועוד שישה רמיקסים של השיר. ב-2 בינואר 2013 הוציא סקרילקס את המיני-אלבום (EP) השביעי שלו, שנקרא Leaving. סקרילקס אישר שבקיץ 2013 הוא יוציא אלבום Long-Playing.
ב-9 באוקטובר 2013 פרסם סקרילקס את השיר Try It Out יחד עם אלווין ריסק. ב-19 באוקטובר דורג סקרילקס במקום ה-11 ברשימת 100 הדיג'יים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag". ב-18 במרץ 2014, סקרילקס הוציא לאור את אלבום האולפן שלו Recess. האלבום מדורג במקום הראשון במצעד אלבומי מוזיקת דאנס-אלקטרונית של Billboard. באותה שנה, עלה בדירוג והגיע למקום ה-9 ברשימת 100 הדיג'יים הטובים בעולם לשנה זו.
דיאגרמת פיינמן
דיאגרמת פיינמן היא ייצוג תרשימי של תהליכים המתרחשים בין חלקיקים בתורת השדות הקוונטית, על ידי מיפוי מסלוליהם והתופעות הקוונטיות הנלוות להם בתוך מרחב נתון ('שדה'). היא הומצאה על ידי הפיזיקאי האמריקאי ריצ'רד פיינמן והוצגה לראשונה בשנת 1949. הדיאגרמה נתנה הסבר ויזואלי פשוט יותר להבנה של תופעה מורכבת יחסית בפיזיקת חלקיקים.
פיתוח הדיאגרמה
ריצ'רד פיינמן קיבל את ההשראה לדיאגרמות אלה בעקבות הפלקסגון שאותו הציג לו בשנת 1939. הוא בנה דיאגרמה המראה כיצד ניתן לעבור בין צדדיו השונים של פלקסגון בעל שישה צדדים המכונה הקספלקסגון. מקרה זה הוא דוגמה לדרך בה שעשועי מתמטיקה יכולים להוביל להתפתחויות בתחום המדע.
ייצוג פשוט של תהליכים פיזיקליים
הדיאגרמה מאפשרת לראות תהליכים פיזיקליים בצורה ויזואלית, כשבלעדיה היו נדרשות נוסחאות רבות ומסובכות לתפישה מהירה שלהם. בנוסף, בדיאגרמה מתוארות האינטראקציות בצורה גרפית פשוטה כקווים וצמתים, כאשר גם בוזונים, המייצגים שדות, מיוצגים כחלקיקים לפשטות השרטוט.
תנועה נגד ציר הזמן
בדיאגרמת פיינמן, האנטי-חלקיקים (לדוגמה הפוזיטרון) נעים בניגוד לציר הזמן וכביכול נעים אחורה בזמן. פיינמן פירש זאת ממשוואת דיראק לפיה לאנטי-חלקיקים יש מסה וספין זהים לזה של החלקיק הרגיל, אך המטען החשמלי שלהם הפוך. משוואה זו הובילה לתוצאה לפיה לאנטי-חלקיקים יש אנרגיה שלילית. פיינמן השתמש בפרשנותו של המתמטיקאי והפיזיקאי של הפוזיטרון כאלקטרון הנע אחורה בזמן.
.ax
.ax היא הסיומת הלאומית (ccTLDs - Country Code Top Level Domains; שם תחום עליון מסומן מדינה) של שמות המתחם של אתרי אינטרנט הרשומים באיי אולנד, פינלנד.
הסיומת מכילה את האות x למרות שאינה נכללת בשפה או בשימוש מקומי ונבחרה לאחר שסיומות דומות יותר נרשמו על ידי אלבניה (.al) ואנדורה (.ad).
היסטוריה
הסיומת הושקה בשנת 2006, לאחר שהפרלמנט הפיני אישר חוק המסדיר את השימוש בסיומת החדשה וקבע פרק זמן של כ-3 שנים להפסקת השימוש בסיומת המשנית aland.fi.
בעקבות השינוי, כל בעלי הדומיינים שנרשמו על הסיומת המשנית (aland.fi), הוחלפו לסיומת החדשה .ax.
בחודש יוני 2006, ארגון ה-ICANN הקצה את שם המתחם .ax לממשלת אולנד.
החל מחודש ספטמבר 2016, כל אזרחי העולם רשאים לרשום שמות דומיינים תחת הסיומת .ax.
סיימביקה
סיימביקה (בטטרית Söyembikä; ברוסית Сююмбике, 1516 - אחרי 1554) הייתה שליטה טטרית ששלטה בחאנות קאזאן בין 1549 ל-1551 באמצעות בנה הקטין איטמשגריי (Ütämeşgäräy). היא הייתה נשואה לשניים משליטי החנאט, ועם כיבוש קאזאן בידי איוואן הרביעי בשנת 1552 הוגלתה עם בנה למוסקבה. לאחר מכן נישאה בכפייה למושל קאזאן מטעם הרוסים שייך אלי חאן (Şäyex Ğäli xan).
סיימביקה נחשבת לגיבורה לאומית טטרית, ובשמה נקשרה אגדה לפיה התאבדה מראשו של מגדל סיימביקה בקרמלין של קאזאן, ומכאן שמו.
כנסיית פטרוס אין גליקנטו
כנסיית פטרוס אין גליקנטו היא כנסייה ומנזר מודרניים בהר ציון השייכים למסדר האסומפסיוניסטים הקתולי. הכנסייה הוקמה בין השנים 1924–1931 על בסיס כנסיות קדומות, הראשונה שבהן, כנסייה ביזנטית מהמאה הרביעית לספירה.
פירוש השם
שם הכנסייה: פטרוס של קריאת התרנגול (גלוס קנטוס = קריאת התרנגול בלטינית), מנציח סיפור מתוך פרשת מעצרו וחקירתו הלילית של ישו. ישו נעצר ערב חג הפסח בגת שמנים (לאחר הסעודה האחרונה). בגת שמנים הוא ניבא לפטרוס, תלמידו, שהוא יתכחש לישו שלוש פעמים לפני קריאת התרנגול. מגת שמנים נלקח ישו, לפי המסורת הנוצרית, בעמק קדרון, דרך שער המים שליד מעיין הגיחון ובמעלה הר ציון אל בית הכהן הגדול קיפא.
בבית הכהן הגדול הוטחו בישו האשמות שונות, במסגרת חקירה לילית על ידי הכהן הגדול והסנהדרין. לאחר מכן נעצר בבית-כלא שהיה במקום עד הסגרתו למחרת לפונטיוס פילטוס, הנציב הרומי שגזר את דינו לצליבה.
פטרוס, כמתואר בברית החדשה, אכן התכחש לישו שלוש פעמים בטרם קרא התרנגול:
תולדות הכנסייה
במקום שזוהה כבית הכהן הגדול נבנתה כנסייה ביזנטית במאה הרביעית, שם הכנסייה היה "החרטה של פטרוס". הכנסייה נחרבה על ידי הסאסאנים, אך נבנתה מחדש ב-628 (פסיפסים מכנסייה זו משולבים בכנסייה המודרנית).
הצלבנים ערכו במקום שיפוצים נרחבים והם שקראו לו "פטרוס הקדוש של קריאת התרנגול".
ב-1845 הוקם בצרפת המסדר האסמפסיוניסטי הקתולי. ב-1924 נמסר לידיו האתר וב-1931 הושלמה בניית הכנסייה שלא הייתה מרשימה ביותר. רק בשנת 2000 שופצה והיא כיום אחת הכנסיות היפות והבולטות בירושלים.
מבנה הכנסייה
הכנסייה משמרת את המבנה הביזנטי ובנויה כצלב קצר-זרועות. לכנסייה כיפה גדולה ובראשה שבשבת בדמות תרנגול. במפלס התחתון של הכנסייה נמצאו מערכות וחללים שנדמו לביזנטים כבורות-כלא. למעשה אלו הם מקוואות טהרה יהודיים שהועמקו בתקופה מאוחרת יותר לשימוש כבורות-מים. המסורת מקשרת את אחד הבורות עם בור הכלא בו שהה ישו בלילה שלפני הסגרתו וצליבתו. סביב שטח הכנסייה נמצאו שרידים רבים מהתקופה הביזנטית. ליד הכנסייה מוצג דגם מפורט של ירושלים בתקופה הביזנטית. כמו כן באתר נמצאו טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
ערעור על זיהוי המקום
סביר להניח שבניגוד למסורת הנוצרית, בית הכהן הגדול לא ניצב באזור זה. לפי החפירות ברובע היהודי סביר שבתי הכהנים היו בעיר העליונה (הרובע ההרודיאני), ויוספוס פלביוס אף מוסר במפורש שבימי המרד הגדול ביתו של חנניה כהן גדול היה בעיר העליונה (מלחמת היהודים ב, יז, ו, 426).
צבי מוססקו
צבי מוססקו הוא אדריכל ומתכנן ערים, ששמו קשור במגוון פרויקטים, זכה בפרסים בתחרויות תכנון שונות, יועץ לגופים ציבוריים ופעיל בתחומים ציבוריים ומקצועיים.