cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי עמק המוות
פעילויות
ניתן לבצע סיורים בפארק זמין ברכב אישי, רכב שטח, אופניים, אופני הרים (על דרכים מוסדרות בלבד), וסיורים רגליים. רכיבה דרך הפארק על אופנוע גם היא סוג של בילוי פופולרי. גישה לאתרי עניין היסטוריים אפשרית דרך כביש 190 של קליפורניה, כביש בדווטר (Badwater Road), כביש סקוטיס קאסל (Scotty's Castle Road), וכבישי אספלט לתצפית דנטה (Dante's View) ולווילדרוז (Wildrose). יותר מ-550 קילומטרים של דרכי עפר ודרכים לרכבי שטח מאפשרים גישה לסיורים רגליים בחיק הטבע, מחנאות ואתרים היסטוריים. כל הרכבים חייבים להיות בעלי רישיון רכב. בפארק יש שבילי הליכה באורכים משתנים וברמות קושי שונות, ומרבית האזורים השוממים נגישים בהליכה בלבד. יש אלפי אפשרויות לסיורים רגליים. התקופה הסבירה לביקור בפארק היא מ-15 באוקטובר עד 15 במאי, תוך הימנעות מהטמפרטורות הקיצוניות בקיץ. סיורים היסטוריים בתשלום הנערכים על ידי מדריכים מחופשים נערכו בטירת סקוטי ההיסטורית, אבל נכון למאי 2019 הם מושבתים בשל נזקים שגרמו שיטפונות לדרך ולמבנים, והאתר לא צפוי להיפתח לפני 2020.
יש תשעה אתרי מחנאות מוסדרים בתחומי הפארק ולינה בשטח אפשרית לאחר קבלת היתר במרכז המבקרים. חברת Xanterra Parks & Resorts היא הבעלים והמתפעלת של אתר הנופש הפרטי "נווה המדבר בעמק המוות" (Oasis at Death Valley), הכולל שני בתי מלון נפרדים ושונים: "האכסניה בעמק המוות" (Inn at Death Valley) היא מלון היסטורי בן 4 כוכבים, ו"החווה בעמק המוות" (Ranch at Death Valley) היא מלון של שלושה כוכבים בסגנון חווה המעלה זיכרון ימים רחוקים של חיפוש וכריית זהב. חברת Death Valley Lodging מפעילה את המוטל "כפר סטובפייפ ולס" (Stovepipe Wells Village). מוטל נוסף נמצא בעמק פנאמינט וקרוי Panamint Springs Resort. אפשרויות לינה נוספות קיימות במוטלים מחוץ לפארק.
מרכז המבקרים שוכן באזור אתר הנופש של פרנס קריק על כביש מדינתי 190. במקום מוקרן סרטון בן 20 דקות. בתקופת החורף מנובמבר עד אפריל מציעים שומרי הפארק סיורים מודרכים ומגוונים, סיורים רגליים, הרצאות ומצגות על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של עמק המוות. במרכז המבקרים יש תצוגות המתארות את הגאולוגיה, האקלים, בעלי החיים ותולדות הטבע של הפארק. יש גם חלקים ספציפיים הדנים בהיסטוריה האנושית וניסיון של החלוצים במקום. "האגודה לתולדות הטבע של עמק המוות" (Death Valley Natural History Association) מפעילה חנות ספרים המכוונת ספציפית להיסטוריה הטבעית והתרבותית של הפארק.
הפארק הלאומי עמק המוות הוא אתר פופולרי לאסטרונומיית חובבים כיוון שהשמים שלו הם בין האפלים ביותר בארצות הברית. למרות מיקומו המרוחק ממקומות יישוב ההשפעה שלהם מורגשת בפגיעה באיכות האוויר ובראות בלילה. בייחוד זיהום האור מלאס וגאס. השמים האפלים ביותר נמצאים בפינה הצפון-מערבית של הפארק, כולל אתרים דוגמת מכתש אובאהבה (Ubehebe Crater), המוגדרים בדרגה 1 (שמים אפלים מעולים) בסולם בורטל למיסוך שמי הלילה (Bortle scale), המוגדר כ". בתנאים אלו אפשר לראות את גלקסיית אנדרומדה וגלקסיית המשולש בעין בלתי מזוינת, ושביל החלב מטיל צללים. בתנאים אלו ניתן לראות בעין בלתי מזוינת גם תופעות אופטיות כדוגמת אור גלגל המזלות (zodiacal light או "שחר כוזב") או מבריקות-שכנגד (gegenschein). מרבית האזורים הדרומיים של הפארק מסווגים בדרגה 2 (שמים אפלים ממוצעים) בסולם בורטל.
קווזימודו (ויקטור הוגו)
קְוָוזִימוֹדוֹ (בצרפתית: Quasimodo) הוא דמות בדיונית ואחד הגיבורים הראשיים של הרומן "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו (1831). שמו נובע מהחג הנוצרי, הנקרא גם "יום ראשון קווזימודו". קווזימודו נולד גיבן ומראהו מחריד, אך למרות חיצוניותו הוא עדין וטוב-לב. תושבי העיר חוששים ממנו ורואים בו מפלצת, וסיפורו מסתיים באופן טראגי ובשברון לב. שחקנים רבים גילמו את דמותו במגוון סרטים ומחזות, כולל בסרט של חברת וולט דיסני.
בשנת 2010 מצא חוקר בריטי ראיות המצביעות על קיומו של גיבן אמיתי שעבד בנוטרדאם כפסל באותה תקופה שבה ויקטור הוגו כתב את הרומן, וייתכן כי הם הכירו זה את זה.
עלילה
קווזימודו המעוות נולד עם חטוטרת חמורה ועם יבלת גדולה המכסה את עינו השמאלית. עקב מראהו המפלצתי, בני שבטו הצוענים החליפו אותו בינקותו בתינוקת בריאה בשם אגנס. לאחר שגילתה אותו אמהּ של אגנס (שהאמינה כי הצוענים אכלו את בתה), היא מבצעת בו טקס גירוש שדים והוא נלקח לפריז, שם מוצא אותו קלוד פרולו, הארכידיאקון, בנוטרדאם. פרולו לוקח את התינוק תחת חסותו ומעניק לו את שמו על שם היום שבו נמצא, הלא הוא "יום ראשון קווזימודו" (על שם תפילה הנאמרת ביום זה, ונפתחת במילים "כתינוקות בני יומם" - "quasi modo geniti infantes"), חג נוצרי המחל ביום ראשון שלאחר פסחא. פרולו מביא אותו לקתדרלה ומגדל אותו להיות מצלצל הפעמונים. בשל צלצולם הרם של הפעמונים, קווזימודו גם מאבד את שמיעתו ופרולו נאלץ ללמדו שפת סימנים. אף על פי שמראהו המחריד מעורר שנאה, הוא מתגלה כאדם טוב-לב. במהלך העלילה, קווזימודו מבצע מעשי אלימות, אך זאת רק משום שציוו עליו אחרים. מאחר שרוב תושבי פריז רואים בו כמפלצת, קווזימודו מאמין כי רק פרולו דואג לו, ומתוך כך מרבה ללוות אותו כשזה יוצא מנוטרדאם. פרולו חושק בצוענייה יפה בשם אזמרלדה, ושולח את קווזימודו לחטוף אותה (מאוחר יותר מתגלה כי היא בעצם אגנס, אותה התינוקת שקווזימודו הוחלף בה). קפטן פיבוס דה שאטופר מגיע בזמן לעצור את החטיפה ולוכד את קווזימודו, בלא יודעין כי קווזימודו רק מילא את הוראותיו של פרולו. פלוריאן ברבדיין, השופט החירש, גוזר על קווזימודו שעה של מלקות ושעה נוספת של השפלה על עמוד הקלון. פיבוס קושר את קווזימודו ושולח את פייר טורטרו להלקות אותו לעיני הקהל המלגלג. כשקווזימודו זועק לפרולו לעזרה, פרולו אינו מתערב ומתיר לקווזימודו לסבול עינויים כעונש על שאכזב אותו. כשקווזימודו מבקש מים, ילד זורק עליו סחבה רטובה. משהבחינה בצימאונו, אזמרלדה מתקרבת אל המתקן שעליו קשור קווזימודו ומשקה אותו במים. בכך היא מצילה אותו ושובה את לבו.
מאוחר יותר בעלילה, אזמרלדה מואשמת בניסיון רצח ונידונה לתלייה – זאת לאחר שפרולו דוקר את פיבוס מחמת קנאה אחרי שריגל על פיבוס ועל אזמרלדה מתנים אהבים, ונמלט מיד לאחר מכן. בטרם שילוחה לגרדום, אזמרלדה מתפללת בכפייה על מפתן הנוטרדאם. קווזימודו צופה במתרחש מאחת מן המרפסות הגבוהות, ומשתלשל מטה בעזרת חבל ומציל אותה. הוא לוקח אותה למעלה הקתדרלה ומשם זועק בכאב "מקלט!" לעבר הצופים.
בתחילה אזמרלדה נרתעת מקווזימודו, אך עם הזמן מגלה כי לבו טהור ומתיידדת עמו. הוא דואג לכל צרכיה ושומר עליה, ובשלב מסוים אף מציל אותה מפני פרולו המטורף כאשר זה ניסה לתקוף אותה מינית בחדרה.
לאחר הפוגה חסרת שקט, קלופין טרוילפו מוביל אחריו אספסוף המורכב מפורעי החוק של פריז, והם פורצים לנוטרדאם. חרף ניסיונותיו של קווזימודו להדוף אותם באמצעות השלכת אבנים לעברם ואף לשפוך עליהם עופרת מותכת, האספסוף ממשיך לתקוף עד שפיבוס וחייליו מצטרפים ללחימה ומבריחים את התוקפים. בינתיים, ללא ידיעתו של קווזימודו, פרולו מצליח במזימתו להוציא את אזמרלדה מנוטרדאם, ומביא למעצרה ולתלייתה. משמבחין קווזימודו בחיוכו הזדוני של פרולו בעת הוצאתה להורג של אזמרלדה, הוא פונה נגד אדונו ומשליך אותו בזעם אל מותו מהמרפסת.
לבו של קווזימודו נשבר, ובייאושו הוא זועק "כל שאי פעם אהבתי!". מיד אחר כך הוא עוזב את נוטרדאם לבלי שוב, ויוצא מחוץ לחומות העיר לעבר הגרדום שעליו תלו את אזמרלדה. בהגיעו למקום, הוא מוצא את גופתה שהושלכה ללא גינונים מיותרים ונשכב לצדה, ושם נשאר עד שמת מרעב, כשגופת אזמרלדה בזרועותיו. שנים לאחר מכן, קבוצת ארכאולוגים מגלה את שלדיהם המחוברים. משניסו להפריד בין הזוג, עצמותיו של קווזימודו התפוררו לאבק.
סימבוליזם (סמליות)
במהלך העלילה, קווזימודו מגלה כי אזמרלדה התאהבה בקפטן פיבוס, המתואר כאנוכי אך יפה תואר. קווזימודו, שהתאהב בעצמו בנערה הצוענייה, מחליט להציג לה באופן סמלי את ההבדל בינו לבין קפטן פיבוס. הוא מציב בחדרה שני אגרטלים: האחד קריסטל יפיפה, אך סדוק ומלא בפרחים קמלים ויבשים; והאחר כלי חרס פשוט, אך מלא בפרחים מלבלבים וצבעוניים. אזמרלדה לוקחת את הפרחים היבשים מאגרטל הקריסטל וחובקת אותם בתשוקה.
גרסת וולט דיסני
בגרסת האנימציה של חברת וולט דיסני משנת 1996, דמותו של קווזימודו שונה מאוד מזו שברומן. בניגוד לרומן, לקווזימודו יש שתי עיניים, כשעינו השמאלית מכוסה רק חלקית. הוא אינו חירש ומדבר באופן שוטף. יש לו שלישיית חברים גרגוילים בשם ויקטור, הוגו ולוורן.
בתחילת הסרט, אם צוענייה מבקשת למצוא מקלט בנוטרדאם יחד עם תינוקה הגיבן. השופט קלוד פרולו, שבעיניו כל הצוענים פושעים, רודף אחריה והורג אותה בשגגה. משרואה פרולו את צורתו המעוותת של התינוק, הוא מנסה להטביע אותו בבאר סמוכה, אך הארכידיאקון של הכנסייה עוצר בעדו ודורש ממנו לכפר על פשעו בכך שיגדל את הילד כבנו. פרולו, כאדם מאמין וירא אלוהים, מסכים לדרישה ומאמץ את הילד בתקווה שבבוא היום הוא יביא לו תועלת. פרולו האכזר קורא לילד בשם קווזימודו, שפירושו בסרט הוא "עשוי-למחצה" בלטינית. פרולו מגדל את קווזימודו בקרירות וברוע-לב, אוסר עליו לעזוב את המגדל ומלמד אותו שהעולם הוא מקום אכזר ואפל, וכי אנשי פריז לא יקבלו אותו בחברתם עקב מראהו. נוסף לכך, הוא משקר לקווזימודו על אודות אמו ומספר לו כי היא נטשה אותו כשעוד היה בחיתוליו, וכי מישהו אחר היה מטביע אותו אילולא פרולו התערב ואימץ אותו. בכל זאת, קווזימודו גדל והופך לצעיר טוב-לב שמשתוקק לצאת אל העולם.
בעת חגיגות פסטיבל השוטים, קווזימודו חומק לראשונה מהקתדרלה במסווה, ובשיטוטו בין ההמון הוא פוגש באזמרלדה, ומתאהב בה. במהלך האירוע, הוא מוכתר כ"מלך השוטים" וזוכה לאהבת הקהל, עד ששניים משומריו של פרולו הורסים את הרגע וזורקים עליו עגבניות. הם קושרים אותו לגלגל עינויים פומבי וכל העם מצטרף להשפלה. קווזימודו מתחנן לעזרתו של פרולו, אך פרולו מסרב לסייע לו ומסיט מבט, כעונש על שהמרה את פיו וחמק מן הקתדרלה. לאחר שקפטן פיבוס מבקש מפרולו לעצור את ההתעללות ונענה בסירוב, אזמרלדה עולה לבמה ומשחררת את קווזימודו מתוך רחמים. מיד אחר כך היא נמלטת משומריו של פרולו, שנותר רותח על קווזימודו בתום האירוע, וזה מתנצל ושב למגדל הפעמונים. מאוחר יותר, קווזימודו מתיידד עם אזמרלדה ומסייע לה להימלט משומריו של פרולו כאות תודה.
בתום הלחימות, אזרחי פריז מקבלים את קווזימודו כאחד האדם וכולם חוגגים את מותו של פרולו ואת שחרורה של העיר.
קווזימודו בשר ודם
באוגוסט 2010, הכריז אדריאן גְלוּ, ארכיונאי בגלריית טייט, על ראיות המצביעות על קיומו של קווזימודו אמיתי; "פסל גיבן" שעבד בנוטרדאם בשנות ה-20 של המאה ה-19. הראיות נמצאו בספר הזיכרונות של הנרי סיבסון, פסל בריטי מהמאה ה-19 שעבד בנוטרדאם באותה תקופה שבה הוגו כתב את הרומן. סיבסון מספר כי פגש אדם בשם מסייה טראז'אן (Mons. Trajan) כאשר נשלח לעבוד בקתדרלת נוטרדאם על מנת לשקמה. אותו מסייה טראז'אן עבד תחת אדם מטעם הממשלה שהיה פסל מתבודד בעל גיבנת. סיבסון מתאר אותו כך: "הוא היה פסל מטעם הממשלה שאת שמו שכחתי כיוון שלא הייתה לי כל תקשורת עמו. כל שידוע לי, הוא שגיבן הוא וכי לא אהב לחבור לפסלים שעבדו תחתיו." בהמשך הספר, סיבסון מספר כי עבד עם אותה קבוצת פסלים בפרויקט אחר, ושם שוב הזכיר את אותו פסל מטעם הממשלה, כאשר הפעם כינה אותו "לה בוסו" (Le Bossu), שפירושו "הגיבן" בצרפתית. כיוון שלויקטור הוגו היה קשר הדוק עם שיקום הקתדרלה, קרוב לוודאי שהיה מודע לאותו "פסל גיבן", המכונה "לה בוסו", אשר פיקח על מסייה טראז'אן שאותו הכיר סיבסון בעבודתו. נוסף לזאת, אדריאן גלו חשף כי גם הגיבן וגם הוגו התגוררו ברובע סן-ז'רמן דה פרֵה בשנת 1833, וכי בגרסות קודמות של עלובי החיים, הוגו קרא לדמות הראשית "ז'אן טראז'ין" (Jean Trajin), אותו השם של הפסל שעבד תחת הגיבן, אך מאוחר יותר שינה את השם לז'אן ולז'אן.
הצהרת טרזין
הצהרת טרזין (Terezin Declaration) היא אמנה בינלאומית העוסקת בהשבת נכסים אשר הוחרמו בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית ומדינות אחרות וכן ברווחת ניצולי שואה.
האמנה נחתמה ב-30 ביוני 2009 באתר מחנה הריכוז טרזין, על ידי נציגיהן הרשמיים של 46 מדינות, בראשות ראש ממשלת הרפובליקה הצ'כית יאן פישר. ב-9 ביוני 2010 חתמו 43 מדינות על מסמך "הנחיות ונהלים מועדפים להשבה ולפיצוי של נִכְסֵי דְלָא נָיְדֵי" (מקרקעין) אשר הוחרמו או נתפסו באופן לא חוקי על ידי הנאצים, הפשיסטים ומשתפי הפעולה עימם בתקופת השואה בין השנים 1933-1945, כולל תקופת מלחמת העולם השנייה" (באנגלית:Guidelines and Best Practices for the Restitution and Compensation of Immovable (Real) Property Confiscated or Otherwise Wrongfully Seized by the Nazis, Fascists and Their Collaborators during the Holocaust (Shoah) Era between 1933-1945, Including the Period of World War II).
אף שמסמך זה אינו מחייב מבחינה משפטית את המדינות החותמות, הרי שהוא כולל המלצות מעשיות, הנגזרות מהצהרת טרזין, באשר לנהלים הרצויים בתביעות השבת רכוש במדינות החותמות. הנהלים קובעים כי תביעות השבת רכוש שהוחרם, או נתפס, בתקופת השואה צריכות להתנהל באופן הנגיש לכל, בשקיפות, בפשטות, במהירות, באופן שאינו מפלה, ובדרך המתגברת על מחסומים של אזרחות ותושבות של היורשים החוקיים של הרכוש. הנהלים קובעים כי יש לאפשר למבקשים את השבת רכוש משפחתם גישה חופשית לארכיונים לאומיים, אזוריים ומקומיים, כולל במדינות זרות, כדי להקל על הוכחת זכויות הקניין של המבקשים. הנהלים אף קובעים כי יש להכריע בבקשות השבה במהירות ובליווי הסבר ממצה של ההכרעה. השבת נדל"ן חייבת להיות האפשרות המועדפת, כולל רישום הבעלים החוקיים בספרי האחוזה וזכות השימוש בקרקע, רק לחלופין, יש לפצות את הבעלים החוקיים בפיצוי מלא והוגן. הנהלים קוראים לכל המדינות החותמות לבסס נוהלי השבה על יסוד עקרונות אלה.
בין המדינות החותמות על הצהרת טרזין ומסמך נוהלי ההשבה המומלצים נמנית אף מדינת ישראל. רכוש רב הוחרם בארץ ישראל על ידי הממונה על רכוש אויב מטעם המנדט הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בתוכו רכוש של יהודים אשר הוכרזו "אויב" בהיותם נתיני גרמניה הנאצית ומדינות שהיו תחת שליטת גרמניה הנאצית. חלק ניכר מבעלי רכוש זה היו יהודים שנספו בשואה. עם הקמת מדינת ישראל עבר הרכוש לניהול הממונה על רכוש אויב בממשלת ישראל ובשנות ה-60 הועבר לידי האפוטרופוס הכללי.
אצטדיון הקופסה
אצטדיון הקופסה, או בשמו הרשמי אצטדיון שר-טוב, היה אצטדיון כדורגל בנתניה אשר הכיל כ-7,500 מקומות ישיבה. האצטדיון שימש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל מכבי נתניה. ב-4 בנובמבר 2012 עברה הקבוצה לאצטדיון נתניה החדש שבעיר.
היסטוריה
האצטדיון נחנך באוגוסט 1943 במשחק מול קבוצת נאשה קארילה, קבוצת הצבא היוגוסלבי. המשחק, שנערך לעיני יציעים מלאים, והסתיים בתוצאת תיקו 1-1, כשלטובת נתניה הבקיע יצחק כספי, שהפך למבקיע הראשון בתולדות האצטדיון. כספי היה לימים הראשון מבין שחקני נתניה שכבש שער בליגה הבכירה בישראל, כאשר עשה זאת בשנת 1948.
בשנות ה-70 וה-80 זכתה מכבי נתניה בחמש אליפויות, עת ששימש האצטדיון כמגרשה הביתי. הייתה תקופת הזוהר של הקבוצה, הזכורה בשל אמירתו של מוטל'ה שפיגלר שהליגה מחולקת ל"נתניה ועוד 15".
ב-12 במאי 2012 התקיים המשחק האחרון באצטדיון בו גברה מכבי נתניה על בני סכנין בתוצאה 3-2 משער של עומרי בן הרוש בתוספת הזמן של המשחק.
כשנתיים לאחר שהושלמה בנייתו של אצטדיון נתניה החדש, 71 שנה מאז שנפתח באוגוסט 1943, נהרס אצטדיון הקופסה ב-6 באוגוסט 2014. על פי התוכנית, בשטח האצטדיון יוקמו 4 בנייני מגורים שיכילו 350 דירות ומתחם חנויות קטן במפלס הרחוב.
שם האצטדיון
שמו הרשמי של האצטדיון הוא "אצטדיון שר טוב" והוא מכונה כך על שמו של יוסף שר טוב, שהיה ממקימי אגודת מכבי נתניה ואף כיהן כיו"ר הראשון שלה. כמו כן, היה שרטוב מפקד פלוגת הסדרן, פלוגה שהכילה מתנדבים שעזרו בארגון המשחקים ודאגו לאבטחת המשחקים ושמירת הסדר הציבורי בהם.
שלמה גולדמן
רבי שלמה גולדמן (תרכ"ט - כ"ו באייר תש"ה, 1869 – מאי 1945), מכונה ר' שלומק'ע, היה האדמו"ר הרביעי של חסידות זוועהיל, ומקים חסידות זוועהיל בארץ ישראל, בן נין לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, תלמידו של הבעל שם טוב.
ביוגרפיה
נולד לרבי מרדכי גולדמן, האדמו"ר השלישי בשושלת זוועהיל ורבה של העיר זוועהיל, ולבתו של רבי שלמה מגראינוב (מגזע ליניץ). היה חתנו של רבי אלתר מדויד הורודוק. בשנת ה'תרנ"ד (1893), כשהוא בן 24, נסע ללמוד במחיצתו של הרב דוד משה מצ'ורטקוב ושהה במחיצתו במשך שבע שנים עד שהורה לו רבו לשוב לביתו לשרת את קהילתו בשנת תרס"א (1900).לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות ורבנות העיר לצד אחיו המבוגר ממנו רבי יחיאל מיכל גולדמן. עוד בחיי אביו קיבל "קוויטלאך" מיהודי זוועהיל והסביבה.
העלייה לארץ ישראל
בשנת תרפ"ה (1925) בשל היותו מורה הוראה ותלמיד חכם, יחד עם האיום של השלטון הקומוניסטי על מי שילמד תורה ברח לפולין עם נכדו. הפולנים עצרוהו ואיימו להחזירו לרוסיה והוא שכנעם שינסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל. ואכן הצליח לעלות לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג בזכות ידידו הרב קוק.
בשנת תרפ"ו (1926) כאמור עלה ארצה עם נכדו רבי מרדכי. לפי המסופר, כשירדו מהספינה ביפו אמר רבי שלמה לנכדו: "אנחנו משליכים את האדמו"רות לים". הוא השתכן בירושלים בעיר העתיקה ולמד בישיבת חיי עולם. רבי שלמה קנה שטח בשכונת בית ישראל שם בנה דירה קטנה, כשהוא מתכנן את עיצובה ויצק בעצמו את יסודותיה. נהג לנסוע באוטובוס לכותל המערבי, והיה יושב בין כל האנשים. ביתו היה פשוט ודל, כמעט בלי ריהוט, בלי שמשים ובלי גבאים. ביתו היה פתוח לרווחה לכל עני ונדכא, כשהוא עומד ומשמש בעצמו את באי ביתו. הוא הסתיר את ייחוסו ואדמו"רותו אולם אט אט החלו תושבי ירושלים להכיר בגדולתו וקדושתו.
בראשית שנת תש"ב, כשהנאצים עמדו באל עלמיין, הלך יחד עם רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין לקבר האור החיים להתפלל על הצלת יהודי ארץ ישראל, ובסוף התפילה אמר רבי ישראל שיודע שהנאצים יכשלו. בכל ימי המלחמה הבטיח שבארץ ישראל לא יגעו ולפני המלחמה אמר, גם אם תהיה מלחמה, בארץ ישראל לא יגעו ובוודאי לא בירושלים. בהזדמנות אחרת אמר:"ארץ ישראל תהיה לפליטה".
דמותו
בשנתו האחרונה בנה את ישיבת זוויהל בירושלים.
בחתונת נינו רבי אברהם חיים ראטה השתתף רק בחופה מחשש לעין הרע. נפטר בכ"ו באייר תש"ה, יום שקשור על פי הקבלה למידת "יסוד שביסוד" שמרמזת על קדושה. נטמן בהר הזיתים. אחריו המשיך באדמו"רות בנו, רבי גדליה משה גולדמן. ביתו קיים עד היום ונערכים בו שיעורים.
חתנו היה רבי שמואל מרדכי מסטביחוב.
ריינר הנקל
ריינר הנקל (בגרמנית: Rainer Henkel; נולד ב-27 בפברואר 1964) הוא שחיין עבר מערב גרמני. הוא אלוף עולם במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי. בעל שתי מדליות אולימפיות ושיאן עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
הנקל נולד באופלדן, שבנורדריין-וסטפאליה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, שבאקוודור בשנת 1982 זכה הנקל במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:25.46 דקות, אחרי ארצות הברית (7:21.09 דקות) וברית המועצות (7:24.91 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה הנקל במדליית כסף לאחר ששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. התוצאה שקבע כשחיין ראשון הייתה, 1:52.94 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:20.03 דקות, המנצח במשחה היה מייק אובראיין מארצות הברית (15:05.20 דקות).
באליפות אירופה בשחייה, שנערכה בסופיה שבבולגריה בשנת 1985, זכה הנקל בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.34 דקות, אחרי אובה דאסלר ממזרח גרמניה (15:08.56 דקות) ולפני בן ארצו שטפן פייפר (15:20.67 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.79 דקות, אחרי דסלר (3:51.52 דקות) וסבן לודז'ייבסקי (3:51.54 דקות).
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, שבספרד בשנת 1986 זכה הנקל ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 3:50.05 דקות, לפני דאסלר (3:51.26 דקות) ודניאל יורגנסן מארצות הברית (3:51.33 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:05.31 דקות, לפני סטפאנו באטיסטלי מאיטליה (15:14.80 דקות) ויורגנסן (15:16.23 דקות). מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.96 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא תחרות חדש של 7:15.91 דקות ולפני ארצות הברית (7:18.29 דקות).
אלוף אירופה ושיאן עולם
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג שבצרפת בשנת 1987, זכה הנקל ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:02.23 דקות, לפני דסלר (15:02.30 דקות) ופייפר (15:03.06 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:13.10 דקות, לפני מזרח גרמניה (7:14.27 דקות) ושוודיה (7:21.31 דקות). מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.28 דקות, אחרי דסלר (3:48.95 דקות) ולפני בן ארצו תומאס פרנר (3:49.82 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה הנקל במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:14.35 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:12.51 דקות ומזרח גרמניה (7:13.68 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:18.19 דקות, המנצח במשחה היה ולדימיר סלניקוב מברית המועצות (15:00.40 דקות), בשלב המוקדמות הנקל קבע תוצאה של 15:14.64 דקות. במשחה ל-400 מטר חופשי הוא קבע את התוצאה העשירית בטיבה, 3:51.50 דקות, אך נמחק ממשחה גמר ב' ולכן דורג במקום 17.
חייו האישיים
בשנים 1989–2001 היה נשוי הנקל להייקה הנקל, אלופת העולם (טוקיו 1991) ואלופה האולימפית (ברצלונה 1992) בקפיצה לגובה.
פאדו
בשנת 2011 הכיר ארגון אונסק"ו בשירת הפאדו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית. מתחילת המאה ה-19 סגנון הפאדו הוא התמזגות של מגוון סגנונות עממיים, עם קלט אפשרי מקשרים יהודיים, ערבים, אפריקאים וברזילאים של פורטוגל, והוגדר כ'מוזיקה עממית וריקודים יוצרים את המנהגים העממיים, המסורות השיריות והמורשת התרבותית של העם הפורטוגזי. הפאדו נחשב לעיתים קרובות למוזיקה של הבעת געגועים, סיפורי געגועים לאנשים ולמקומות רחוקים.
במקור, פאדו היה האמצעי שבו העניים העירוניים של ליסבון העניקו כבוד לעיר הולדתם.
התפתחות הפאדו
בבתי הפאדו (casas de fado) מושמעים הפאדו המסורתי בעיקר לתיירים. הפאדו העכשווי משלב ליווי של יותר משתי גיטרות עד לתזמורת.
בתקופה שבין 1950 לבין 1970 הפיצה הזמרת עמליה רודריגז (מוכרת כ"מלכת הפאדו") את הפאדו מחוץ לפורטוגל. בשנים האחרונות להקת מדרדאוש, בה שרה הסולנית טרזה סלגיירו, משלבת סגנונות מוזיקת פולק עם פאדו.
הזמרת, ששרה באולימפיאדת אתונה (2004) בדואט עם סטינג, נחשבת כממשיכת דרכה של עמליה רודריגז.
נטיף
נָטִיף (סְטָלַקְטִיט) הוא סוג של ספלאותם, עמוד היורד מתקרה של מערה כלפי מטה. נטיפים נמצאים באזורים קרסטיים. מערות בהן יש הרבה נטיפים נקראות מערות נטיפים.
היווצרות הנטיף
מים ממיסים פחמן דו-חמצני (CO2) ומחלחלים דרך סדק במשטח גיר (סידן פחמתי, CaCO3) וחודרים לתוכו תוך תגובה בינו לבין המים והפחמן הדו-חמצני ליצירת סידן מימן-פחמתי (Ca(HCO3)2) על פי המשוואה הכימית:
הסידן מימן-פחמתי הנוצר מתמוסס במים ומחלחל איתם דרך הסלע. התמיסה מגיעה לבקע בתקרת המערה ומתרחשת התגובה ההפוכה: סידן מימן פחמתי מתפרק למים, פחמן דו-חמצני וגיר. הפחמן הדו-חמצני משתחרר לאוויר, ומשקע של גיר (אשר אינו מסיס) מצטבר על תקרת המערה. במהלך אלפי שנים מצטברים משקעי הגיר הזעירים לנטיפי גיר ארוכים היורדים מתקרת המערה לעבר תחתיתה.
קצב הגדילה הממוצע של נטיפים הוא 0.13 מ"מ בשנה אך במקרים של מים הזורמים במהירות ועשירים בסידן, פחמה ופחמן דו-חמצני, הקצב יכול להגיע עד ל-3 מ"מ בשנה.
כאשר קצב הטפטוף גדול, הריאקציה מתרחשת לאחר נשירת טיפת המים לקרקע, ולכן משקע הגיר נוצר על רצפת המערה. הצורה הנוצרת מהצטברות של גיר על הרצפה, מול הסדק, נקראת זקיף.
ריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני מפר את שיווי המשקל הכימי, וגורם לנוסחה להתהפך - ולהרוס את הנטיפים, וניתן לראות זאת במערות הנתונות לזרם רב של מבקרים (במערת אבשלום בישראל, לדוגמה, ישנה הגבלה על מספר האנשים הרשאים להיכנס בבת אחת). מאחר שאבק בדרך כלל מכיל כמויות רבות של גיר, נוצרת תופעה נדירה של נטיפים במערות שאינן עשויות מגיר.
נטיפים הם ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
הנדסה משולבת
הנדסה משולבת (באנגלית: Concurrent Engineering) היא מתודולוגיה של תכנון הנדסי בה פעולות שלרוב נעשות בשלבים מאוחרים של הפיתוח מתבצעות במקביל בשלבים מוקדמים יותר.
ביצוע פעולות רבות בצורה מקבילה מאפשר את קיצור זמן הפיתוח. החיסרון העיקרי של שיטה זו הוא לקיחת סיכון. השקעת משאבים בפעילויות המקדימות את זמנן עלול להביא למצב שיהיה צורך לבצען מחדש עקב שינויים בלתי צפויים בתכנון.
Wireless USB
Wireless USB (צורה מקוצרת הנפוצה - WUSB) הוא הרחבה לתקן USB לתקשורת נתונים במהירות גבוהה ב-גלי רדיו לטווח קצר. הטווח המרבי הוא 3 מטרים בקצב העברת נתונים של 480 megabit לשנייה, או 10 מטרים בקצב העברת נתונים של 110 מגהביט לשנייה. התקן תוכנן לפעול בתחום תדר מ־3.1 ועד 10.6 ג'יגה הרץ.
לוסי בראון
לוסי בראון (באנגלית: Lucy Brown; נולדה ב-13 בפברואר 1979) היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד כפול בסדרת הטלוויזיה "בראשית".
ביוגרפיה
בראון נולדה בקראולי שבמחוז סאסקס, וגדלה בקיימברידג'שייר. היא בתם של כריסטופר בראון והלן בארלי. יש לה אח צעיר ממנה בשם מארק. בראון למדה ב-King's College Prep School בעיר קיימברידג', ואחר כך ב-Oundle School בנורת'המפטונשייר, אותו עזבה והמשיכה ללמוד ב-Hills Road Sixth Form College שבקיימברידג'. היא למדה משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הופעתה המקצועית הראשונה של בראון הייתה בפרסומת עבור סבון "לוקס" בה הופיעה יחד עם הדוגמנית ג'יזל בונדשן. בראון הופיעה בתוכניות טלוויזיה כגון "האתגר של שארפ", "Malice Aforethought", "צפון ודרום" בכיכובו של ריצ'רד ארמיטאג', ו-"Whatever Love Means". בשנים 2007 עד 2011 שיחקה בראון בתפקיד כפול בדמות קלאודיה בראון וג'ני לואיס בסדרת המדע בדיוני של ITV1 "בראשית". אחרי שעזבה את "בראשית" שיחקה בראון בתפקיד קטן בסדרה האמריקאית "The Philanthropist". ב-2010 הופיעה בסרט הקולנוע "Bonded by Blood", ובסרט הטלוויזיה "Frost Giant" לצדו של דין קיין. בראון חזרה לשחק בסדרה "בראשית" בעונה הרביעית (בדמות ג'ני לואיס).
בראון משתתפת לעיתים קרובות בהופעות חיות בשם "Word Theatre". היא הופיעה איתם בלוס אנג'לס ובלונדון. בנוסף היא קריינית של ספרי שמע.
רמות גרומשין
רמות גרומשין (באנגלית: Gromshin Heights, בבולגרית: Громшински възвишения) הם רמה גבוהה, המגיעה לגובה של 2,790 מטרים מעל פני הים (פסגת הר מוגנסן), בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
אורכה של הרמה 35 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבה של הרמה 20 קילומטרים ממזרח למערב.
צורתו של הרכס כצורת האות U הפוכה (הפתח לכיוון דרום), האזור המרכזי מנוקז על ידי קרחון ויצ'ה הזורם לכוון דרום וקרחון יאמן.
בצידה הצפוני של הרמה מצויים מצוקי מילר.
אוכף סקאמי מקשר את הרמות להר ואייט ארפ.
אתרים ברמה
ברמה מצויים:
גילוי הרמה
הרמה מופתה לראשונה בשנת 1961 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
מקור השם
הרמות קרויות על שם היישוב גרומשין בצפון-מערב בולגריה.
פיקסאר
פיקסאר (באנגלית: Pixar) היא אולפן קולנוע וחברה העוסקת באנימציה ממוחשבת, אשר נוסדה בשנת 1986 ונמצאת בבעלות חברת וולט דיסני. החברה הוציאה לאקרנים 26 סרטים באורך מלא. הראשון שבהם הוא "צעצוע של סיפור" והאחרון, לעת עתה, הוא "שנות אור". סרטי חברת פיקסאר זכו ב-17 פרסי אוסקר, החל מסרטה הקצר "צעצוע פח".
היסטוריה
ב-1984 פוטר האנימטור הצעיר והנלהב ג'ון לאסיטר מאולפני ההנפשה של וולט דיסני, מאחר שהעלה למודעות של האולפן את יכולותיה של האנימציה הממוחשבת לעולם הקולנוע, אך תוכניותיו לא התאימו לאלו של בכירים בדיסני שראו בסרטים אלו מוצר נחות יחסית באולפן, לאחר כישלונות רבים של האולפן באותה תקופה.
בשנת 1984 הקבוצה לקחה זאת לשלב הבא, והפיקה סרט קצר בשם "הרפתקאותיהם של אנדרה וולי ב", סרט זה שילב בין נוף הבנוי במחשב לדמויות ממוחשבות. הדמות אנדרה היה דמות קטנה אשר מעוצבת בצורות גאומטריות שונות ומעוגלות ברובן, הדמות לקחה השראה מהסקיצות המקוריות של מיקי מאוס אשר היה גם הוא עשוי מצורות גאומטריות שונות. אך ג'ון לאסיטר לא אהב את התוצאה, הוא הרגיש שהדמות שיצר אינה מספיק טבעית, כהרגלו חיפש דרכים חדשות ומתקדמות יותר ליצירת הדמות של אנדרה. אד קטמול ועמיתיו עבדו יחד על "טכנולוגיית הטיפה", זוהי מעין טיפה תלת־ממדית ממוחשבת אשר ניתן לקבל ולהזיז בגמישות ומקנה את תחושת התזוזה האורגנית וריאליסטית. לקח את הקבוצה למקומות שלא נוסו בעבר בצורה שכזו. הסרט עורר עניין רב בציבור והצליח ליצור לראשונה סרט אנימציה ממוחשבת קצר בצורה מורכבת וחדשנית שכזו.
הסרט הבא שהפיקו פיקסאר ודיסני היה "באג לייף", שיצאה לאקרנים בנובמבר 1998, הוא היה סרט הקולנוע הממוחשב הראשון שהופק ביחס מסך סינמסקופי של 2.35:1. כדי להתאימו לגרסת הווידאו המקובלת, שונה מיקום דמויות בסצנה כך שיישארו בפריים. "צעצוע של סיפור 2", שיצאה לאקרנים בנובמבר 1999, הופק בעלות של 90 מיליון דולר, כולל תשלום של 5 מיליון דולר כל אחד לטום האנקס וטים אלן עבור דיבוב, והכניס 485 מיליון דולר ברחבי העולם.
בשנת 2003 פרצה מחלוקת בין דיסני ופיקסאר לגבי שיתוף הפעולה שלהם. פיקסר הייתה מעוניינת שדיסני והאולפנים האחרים שעימם היא עובדת, ימשיכו לטפל בשיווק הסרט לבתי הקולנוע ובשיווק הווידאו הביתי, אולם בתחומים אחרים כמו משחקי וידאו, מוצרי צריכה והפצת טלוויזיה, ביקשה פיקסר לקבל לידה שליטה שיווקית מלאה. תחומים שעד אז היו מטופלים הדברים על ידי דיסני. אחר כך הודיע פיקסאר על ביטול השותפות לאחר שחוזה ההפצה בין החברות הסתיים. פיקסאר עדיין הייתה מחויבת להפקת סרט נוסף עם דיסני תחת ההסכם הקיים, הסרט "מכוניות". במקביל הודיעה חברת דיסני כי היא בונה אולפני אנימציה חדשים, כדי ליצור את סרט ההמשך השלישי בסדרת "צעצוע של סיפור" ללא פיקסאר. מאחר שהיא מחזיקה בזכויות על סדרת "צעצוע של סיפור", ומכיוון שפיקסאר לא תשתתף בהפקת הסרט, הוא ייוצר באולפנים חדשים בקליפורניה.
במרץ 2005 הודיע נשיא דיסני, רוברט אייגר, אשר הוכרז כיורש של המנכ"ל הוותיק מייקל אייזנר, כי הוא מעוניין לשוחח עם סטיב ג'ובס בנוגע לחידוש שותפות הפצת הסרטים של שתי החברות. בקיץ 2005 נכנסו שתי החברות למשא ומתן על הסכם הפצה חדש. ובינואר 2006 נמכרה החברה לחברת דיסני תמורת שבעה מיליארד דולר, כולם בעסקת מניות, כך שמחזיק מרבית מניות פיקסאר, סטיב ג'ובס (עם 50.1%), היה לבעל המניות הפרטי הגדול ביותר בחברת דיסני (עם 7%) ובעל מושב בדירקטוריון דיסני. הסרט הראשון שיצא לאקרנים אחרי הרכישה היה "מכוניות", שזכה בפרס אנני לסרט הטוב ביותר.
ב-20 באפריל 2010 חנכו האולפנים סטודיו חדש באזור העיר התחתית של ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. הסטודיו ייצר לאולפנים סרטים קצרים ומפיק סדרות אנימציה של החברה. ההפקה הראשונה של הסטודיו הייתה פרק בסדרה "Cars Toons". הסטודיו נסגר באוקטובר 2013.
ב-18 ביוני 2010 יצאה לאקרנים סרט התלת מימד "צעצוע של סיפור 3" של דיסני ואולפני פיקסאר, ובאוגוסט 2010 שבר הסרט את שיא ההכנסות הקודם, שהיה שייך ל"שרק 2", והפך לסרט האנימציה המצליח ביותר בכל הזמנים, עם הכנסות של יותר ממיליארד דולר ברחבי העולם.
ב-21 ביוני 2019 יצאה לאקרנים הסרט "צעצוע של סיפור 4, ורשם פרק נוסף של הכנסות מרשימות בקופות הכרטיסים של הסדרה. בסוף השבוע הראשון גרף הכנסות של 118 מיליון דולר בצפון אמריקה, והכנסות בינלאומיות של כ-129 מיליון דולר.
סרטים באורך מלא
הסרטים באורך מלא של פיקסאר זכו יחד ב-12 פרסי אוסקר..
סרטים בפיתוח
בפברואר 2023 עדכן מנכ"ל דיסני, בוב איגר, על פיתוח סרטי המשך לזיכיונות מצליחים של דיסני ופיקסאר, שמועד צאתם לאקרנים טרם הוכרז:
אליפות וימבלדון 1931
אליפות וימבלדון 1931 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. ביל טילדן, מנצח התחרות בשנה הקודמת, לא השתתף. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. הלן וילס שזכתה בתחרות בשנים 1927–1930 לא השתתפה בתחרות. כמו בתחרות הגברים, 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר סילי אאוסם ניצחה את הילדה קרנווינקל  בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. כמו בשנה שעברה 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר נפגשו ג'ורג' לוט וג'ון ואן רין עם ז'אק בריניון ואנרי קושה  וניצחו אותם ב-5 מערכות. לג'ון ואן רין זה היה הניצחון השלישי ברציפות בתחרות זו (אומנם הפעם עם פרטנר אחר).
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחי תחרות 1930 הלן וילס ואליזבת ריין לא השתתפו. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פיליס מודפורד ודורותי ברון, שלא היו מדורגות, שיחקו נגד דוריס מטקסה וז'וזאן סיגאר  וניצחו אותן ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי תחרות 1930 ג'ק קרופורד ואליזבת ריין  לא השתתפו. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר השתתפו זוגות שלא זכו בדירוג: ג'ורג' לוט ואנה הרפר שיחקו נגד איאן קולינס וג'ואן רידלי  וניצחו אותם בשתי מערכות. לג'ורג' לוט זה היה התואר השני באליפות זו.
סטן ברגמן
סטן ברגמן (שוודית: Sten Bergman, 20 באוקטובר 1895 – 19 בפברואר 1975) היה זואולוג, צלם, ומרצה שוודי אשר ערך סיורי מחקר מקיפים בקוריאה (1935–1936), קמצ'טקה (1920–1923), פפואה גינאה החדשה (1948–1950) ובמקומות רבים אחרים.
מסעות חקר
ברגמן החל את קריירת המסעות שלו במסע לקמצ'טקה (1920–1923) שברוסיה. חלק ניכר מהציוד שאסף לקראת מסע זה, אבד עוד בתחילת המסע כאשר ספינתו טבעה. במסע זה אפיין ברגמן את הדוב המסתורי שנקרא מאוחר יותר על שמו. בין השנים 1925 ל-1929 ערך מספר מסעות חקר בשוודיה בהם אסף ציפורים עבור מוזיאון הטבע הלאומי של שוודיה. במסעותיו הבאים הגיע לאיים הקוריליים בצפון מזרח רוסיה (1929–1930). בין 1936 ל-1937 הוא ביקר בקוריאה וחקר שם את חיי הטבע עבור מוזיאונים שונים בשוודיה. קורותיו בסיור בקוריאה מתועדים בספר שכתב ב-1938. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ לקטוע את סיוריו וניצל את הזמן לכתיבת ספרים ומתן הרצאות. עם תום המלחמה, ברגמן חזר למסעותיו במזרח הרחוק. הוא ערך שלושה מסעות ארוכים לפפואה גינאה החדשה (1948–1950, 1952–1953 ו-1956–1959). במסעות אלו, מלבד החשיפה לעושר בעלי החיים בג'ונגלים של דרום מזרח אסיה, נחשף ברגמן למנהגי בני המקום ובספרו הוא תיאר אף את הקניבליזם שהיה נהוג שם ולא רק לצורכי פולחן. בעקבות תאונת דרכים ב-1964 הוא ירד בכושרו וחדל ממסעותיו.
ערן מיטלמן
ערן מיטלמן (נולד ב-3 בספטמבר 1970) הוא מוזיקאי ישראלי וקלידן. חבר בלהקת היהודים.
ביוגרפיה
מיטלמן למד בתיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה, והיה חבר במקהלת קונסרבטוריון תל אביב כזמר בס.
מיטלמן היה הקלידן של להקת היהודים משנת 1993 עד 2006. בנוסף, היה קלידן בלהקת התעויוט שהקים הזמר אביב גפן בשנים 1993 עד 1998.
הוא התפרסם גם עקב היותו נגן הקלידים בתוכניות "לא נפסיק לשיר", "כוכב נולד", "בית ספר למוסיקה", "ארץ נהדרת", "הכוכב הבא", "אני גיטרה" ו"הכל הולך".
ב-2006 חזר להופיע עם אביב גפן.
בפברואר 2013 שב מיטלמן ללהקת "היהודים".
חייו האישיים
באוקטובר 2009 מיטלמן נישא לטל סיגלר, ולהם בת ובן.
מתגורר בהוד השרון.
ז'לגיריס
ז'לגיריס (בליטאית: Žalgiris) – מילולית, פירוש השם הוא "יער מחטניים" או "יער ירוק"; תרגום מגרמנית של המילה Grünwald
עזריאל הילדסהיימר
הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר (כ"ז באייר תק"ף, 11 במאי 1820 – ד' בתמוז תרנ"ט, 12 ביולי 1899) היה ממנהיגי אסכולת תורה עם דרך ארץ, או 'נאו-אורתודוקסיה', בגרמניה ומייסד בית המדרש לרבנים בברלין.
תולדות חייו
נולד בהלברשטאדט שבממלכת סקסוניה לאימו גולדה ולאביו יהודה לייב (בנו של משה גלֵיי, בן מאיר גליי) יוצא העיר הילדסהיים, ממנו התייתם בנעוריו. כילד למד בבית-הספר "השארת צבי" בעירו, המוסד החינוכי האורתודוקסי הראשון בקרב יהודי אשכנז שהוכנסו בו לימודי חול (המייסדים חששו מנוהגן של משפחות מסורתיות רבות, כמו הוריו של רש"ר הירש, לשלוח את ילדיהם להתחנך אצל נוצרים). מגיל 17 למד בישיבה של הרב יעקב אטלינגר באלטונה. החכם יצחק ברנייס שימש לו כמודל לחיקוי כדרשן. במקביל למד שפות קלאסיות. ב-1840 חזר להלברשטאדט ולמד בגימנסיה של דום. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברלין והצטרף לפקולטה לשפות שמיות ולמתמטיקה. ב-1842 עבר להאלה (Halle) והמשיך בלימודיו, אותם סיים עם קבלת דוקטורט על נושא פרשנות התנ"ך. לאחר סיום לימודיו חזר להלברשטאט ושם נישא להנרייטה הירש.
ב-1851 התחיל את הקריירה הרבנית שלו כשהתמנה לרב של אייזנשטט, אז בממלכת הונגריה. בבואו לעיר התחיל הרב הילדסהיימר מיד בפעילות חינוכית והקים בעיר בית ספר לבנים, בו, בנוסף ללימודי קודש, למדו לימודי חול והלימודים התקיימו בגרמנית. לאחר מכן הקים בית מדרש להכשרת רבנים, שצמח מ-12 תלמידים ב-1851 עד ל-128 ב-1868, ולמדו בו תלמידים אף מארצות הברית. דרכו של הילדסהיימר עוררה התנגדות גדולה בקרב הקנאים בהונגריה. אלה, כמו הרב הלל ליכטנשטיין וחתנו עקיבה יוסף שלזינגר, האמינו כי הוא מהווה סכנה גדולה יותר מהנאולוגים המתעצמים, שכן בתוקף היותו אורתודוקסי העניק לגיטימיות ללימודי חול וטמיעה תרבותית. ב-1873, כשתמך הילדסהיימר ביוזמה להקים בתי-ספר בירושלים, השווה אותו הרב ליכטנשטיין ל"חזיר הפושט טלפיו."
ב-1869 הוזמן על ידי הקהילה האורתודוקסית עדת ישראל בברלין לכהן כרבה. בתפקיד זה היה עליו להתמודד עם ד"ר אברהם גייגר הרפורמי ששימש כרב הקהילה המרכזית של העיר. בברלין הייתה גם קהילה רפורמית בדלנית קטנה בראשות עמנואל היינריך ריטר, שירש את התפקיד מהרב שמואל הולדהיים. לאחר שהגיע הילדסהיימר לברלין המשיך במפעליו. פתח בית מדרש להכשרת רבנים דומה לקודם בברלין, ובעזרתו של מאיר (מרקוס) להמן - עורך העיתון דער איזראעליט התחיל להוציא ספרים ומאמרים נגד התנועה הרפורמית. למרות היותו רב קהילה נהנה מעצמאות פיננסית, הקים מוסדות חסד רבים, וכן תמך ביישוב הארץ, בה בנה 73 בתים למחוסרי בית בירושלים, שנקראו "בתי מחסה". נסע רבות לקהילות היהודיות, ודאג לשיפור תנאי חייהן והשכלתן. בין הקהילות הידועות להן דאג, אתיופיה ופרס. נפטר בד' בתמוז ה'תרנ"ט (1899) בברלין.
על שמו נקראו מושב עזריאל, ורחובות בירושלים ובתל אביב-יפו.
משפחתו
נשא את הנרייטה (יטיכן) הירש, בתו של יוסף הירש, סוחר מתכות אמיד מהלברשטט, שנפטרה בט"ז בסיוון ה'תרמ"ג (1883). נולדו להם תשעה ילדים. בנם מאיר היה ממנהלי בית המדרש לרבנים. בנם נפתלי צבי הירש הילדסהיימר, היה עורכו של העיתון היהודי "Jüdische Presse" ומורה בבית המדרש לרבנים. בנם יהודה נישא לבתו של הגביר ישראל ברודסקי והזוג התגורר באודסה. אחות של אשתו נישאה לרבי אביעזרי זליג אוירבך.
כתביו
בעוד בחייו הדפיס בעיקר ספרים בגרמנית בנושאים שונים, כתבים תורניים שלו נותרו בכתבי יד. כאשר נכדו שנקרא על שמו עלה ארצה, העלה איתו את כתבי היד של סבו, ובני משפחתו הוציאו אותם לאור במהלך המאה העשרים:
יפעת נץ
יפעת נץ (נולדה ברחובות ב-3 במרץ 1971) היא בסיסטית ישראלית, הידועה בעיקר כחברת להקת "המכשפות".
לאחר הפסקה של מספר שנים, היא חזרה להופיע ב-28 באוגוסט 2007 בהופעת הסולו הראשונה שלה בקריירה עם שירים שאותם כתבה והלחינה בעצמה. בהופעתה שרה יפעת על אהבות, אכזבות ואבדן. ההופעה כוללת גם טקסט שאמה רותי שנפטרה ב-2004 כתבה, הנקרא "אותך אני רואה".
בשנת 2019 הייתה נץ מהיוזמות והמארגנות של פסטיבל "אישה אישה אישה" ("פסטיבל לסבי, לנשים בלבד, כולל נשים דתיות, עם הכוחות של הרוק הנשי בישראל").
חייה האישיים
נץ היא אחותו הקטנה של הגיטריסט ארז נץ.
נץ היא לסבית מוצהרת.
עונת 1987/1988 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1987/1988 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-32 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, ואלבייק, מאסטריכט ופיינדאם העפילו לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 19 קבוצות, 16 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, גו אהד איגלס, פיינדאם ואקסלסיור רוטרדם. ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 18 משחקים כל אחד - 36 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצות במקומות 1 ו-2 העפילו לליגה הראשונה. הקבוצות שהעפילו לפלייאוף הדירוג התמודדו בבית פנימי והמנצחת העפילה לליגה הראשונה.
For Your Eyes Only
For Your Eyes Only (לעינייך בלבד) הוא סינגל מאת הזמרת הסקוטית-אמריקאית שינה איסטון, אשר שוחרר ב-19 ביוני 1981. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "לעינייך בלבד" ה-12 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, ולמקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ב-1982.
כתיבה
מפיקי הסרט "לעינייך בלבד" הציעו ללהקת בלונדי לכתוב את שיר הנושא של הסרט. בלונדי כתבו שיר בשם "For Your Eyes Only", אולם המפיקים לא התרשמו ממנו, והטילו על ביל קונטי ומייק לסון לכתוב שיר חדש. קונטי ולסון כתבו והלחינו את השיר, וחיפשו זמר שיבצע אותו. קונטי רצה לתת השיר לדונה סאמר או לדאסטי ספרינגפילד, אולם אולפני יונייטד ארטיסטס המליצו על שינה איסטון שבאותה תקופה זכתה לפרסום בינלאומי בזכות הלהיט "9 to 5". קונטי לא התרשם משירתה של איסטון, אולם השתכנע להעניק לה את התפקיד לאחר שפגש אותה פנים אל פנים.
המפיקים כל כך התרשמו משירתה של איסטון עד שהחליטו לשלב צילומים שלה שרה במהלך סצנת הפתיחה. איסטון היא הזמרת היחידה בתולדות ג'יימס בונד שגם הופיעה בסרט. איסטון עצמה הצהירה לימים שתהליך הצילום היה כל כך קשה עבורה, עד שבשלב מסוים נאלצו לקשור אותה לכיסא כדי שלא תזוז.
השיר הופק בידי כריסטופר נייל, המפיק המוזיקלי של איסטון. הוא שוחרר בסמיכות להקרנת הבכורה של הסרט והפך כמעט מיד ללהיט בכל רחבי העולם. הוא נחשב עד ימינו לאחד משיריה הטובים ביותר של איסטון.
OSSIM
אוסים (באנגלית: Open Source Security Information Management תעתיק מקוצר: OSSIM) היא מערכת לניהול אירועי אבטחת מידע.
המערכת מבוססת קוד פתוח ופותחה על ידי דומיניק קרג (Dominique Karg), ג'וליו קאסל (Julio Casal) ואלברטו רומן (Alberto Román) בשנת 2003 אך שוחררה באופן רשמי בתאריך 23 בפברואר 2008 (גרסה 1.04).
OSSIM נועדה לסייע לאנליסטים ולמנהלי מערכת בהתמודדות עם איומי אבטחת מידע ופשע מקוון.
המערכת ניתנת להורדה בקובץ ISO ודרישות המינימום שלה הן זיכרון וירטואלי בנפח 2048 מגה בייט ומעבד בעל שתי ליבות.
הפרויקט מכיל 7.4 מיליון שורות קוד ולו 8 גרסאות:
רכיבי מערכת
במערכת OSSIM מותקנים מספר כלים:
פרנץ נוימן
הברון פרנץ (פרנצ'יסק) נוימן וגווארי (בגרמנית: Franz (Francisc) Neumann Végváry; 1910–1996) היה תעשיין יהודי-רומני מטרנסילבניה, בעלי מפעלי הטקסטיל של אראד ומייסד מועדון כדורגל חשוב בארד, בן למשפחת יהודים מומרים, בעל תואר אצולה מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית, פעיל למען הצלת יהודים בתקופת שואת יהודי רומניה.
תולדות המשפחה והמפעלים
באמצע המאה ה-19 הגיעו מ היישוב "סאקה" שליד קושיצה, סלובקיה לארד, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, שלושה אחים יהודים צעירים. שלושת האחים, אדוארד (1828 - 1900), אדולף (1836 - 1917) ודניאל (1837 - 1928), בניהם של שמואל ועמליה נוימן, הקימו ב-1851 מפעל לייצור כוהל ושמרים בשם Indagrara, אך ידוע בשם "מפעל האחים נוימן". בהמשך הקימו האחים גם טחנת קמח מודרנית, מופעלת בקיטור. טחנת הקמח נשרפה, אך נבנתה מחדש עם חידושים. מפעל הכוהל היה הגדול והמודרני ביותר באימפריה ובנוסף לשוק המקומי, הם ייצאו כוהל לארצות הבלקן, לאיטליה, לשווייץ ולספרד.
ב-1891, על בסיס הרווחים שהפיקו, האחים בנו בארד ארמון בן שתי קומות עם אולם אירועים גדול בקומת הקרקע - הארמון נושא את הכינוי "ארמון נוימן" והאולם הגדול נמצא בשימוש אוניברסיטה מקומית.
לכל אחד מהאחים היה בן, אדולף הצעיר, אלפרד וקרול. ב-1909 ייסד קרול מפעל טקסטיל בשם ITA (ראשי תיבות של "מפעלי טקסטיל ארד"). המפעל התמחה במשי ולשם הקמתו ותפעולו הביא אלפרד בעלי מקצוע מומחים משלזיה ודאג לאזרח אותם בארד. בהמשך המפעל עבר לעיבוד כותנה.
ב-1913 הוענק לאדולף, לדניאל ולאדולף הצעיר תואר של ברון. לאחר מלחמת העולם הראשונה העיר והסביבה עברו לריבונות רומניה.
ביוגרפיה
לאלפרד נוימן היו שלושה ילדים, אדוארד, פרנץ ומריה. פרנץ נולד בארד ולמד בבית הספר התיכון הרומי-קתולי, שם השלים בגרות. המשפחה סימנה את פרנץ, שדיבר ארבע שפות, גרמנית, אנגלית, צרפתית והונגרית, כמתאים ביותר לנהל בעתיד את מפעלי המשפחה. ב-1928, בלחצו של דודו קרול, נסע ללונדון, באנגליה, כדי ללמוד הנדסת טקסטיל. את לימודי ההנדסה לא השלים, אך בלונדון היה לחסיד של כדורגל וביקר במשחקי קבוצת ארסנל באדיקות.
פרנץ שב לרומניה מבלי לסיים את לימודיו ודודו, קרול, שלח אותו לעבוד במפעל הטקסטיל. הוא עבד בעמדות שונות במפעל, לצד יתר העובדים, כדי ללמוד את כל המלאכות. בסיום השתלמויותיו הוטל עליו ניהול המפעל ואחיו, אדוארד, ניהל את מפעל הכוהל והשמרים. ב-1930 קרול נוימן היגר לארצות הברית וב-1935 היגר אחיו, אדוארד לקובה וברומניה נשאר רק פרנץ כנציג המשפחה וניהול כל המפעלים הוטל עליו.
פרנץ הצליח מאוד בניהול המפעלים, הוא היה מתחיל כל בוקר בביקור במחלקות השונות, בצהריים יושב לאכול עם העובדים בחדר האוכל של המפעל ואחרי האוכל שב לביקורים במחלקות. פרנץ הכניס שינויים שהביאו להתייעלות, ניהול מדעי, בניית בתים עבור העובדים בקרבת המפעל, הפסקת אוכל של חצי שעה, קנטינה מוזלת, פעוטון וגן לילדי העובדים, מענקים לעובדים ולמשפחותיהם במקרים של תאונות, מחלות ומוות ומכל הסיבות האלה היה מאוד אהוד. המפעלים גדלו בהתמדה והעסיקו אלפי עובדים.
הברון והכדורגל
פרנץ נוימן, שנדבק בחיידק הכדורגל באנגליה, המשיך להיות אוהד כדורגל גם לאחר שובו לרומניה, אך במקום ארסנל הרחוקה, אהד כעת קבוצת צמרת גרמנית והיה טס לראות אותה במשחקיה.
בנוסף לכל המתקנים והמוסדות, שהיטיבו עם עובדי המפעלים, הברון קיים גם קבוצת כדורגל מקומית, Indagrara Arad, בליגות הנמוכות, שייצגה את מפעל השמרים והכוהל. נוימן שאף לרכוש קבוצת צמרת וב-1938 הציע זאת למועדון Vagonul Arad, אך נדחה. ב-1945 החליט להקים מועדון משלו וב-18 באפריל קם המועדון UTA Arad (UTA או ITA היו ראשי התיבות של מפעל הטקסטיל המשפחתי) ורכש עבורו שחקני צמרת, בחלקם שחקני נבחרת הונגריה. ב-1 בספטמבר 1946 נחנך אצטדיון הכדורגל במשחק נגד מכבי בוקרשט, שתחת לחץ השלטונות שינתה את שמה ל"צ'יוקנול" ("הפטיש").
האצטדיון נבנה במתכונת אצטדיון ארסנל, רק במידה קטנה יותר והקבוצה השתמשה בצבעי ארסנל, אדום-לבן. בתקופת הקמתו נחשב האצטדיון לטוב ביותר ברומניה ובאזור וכבר בשנה הראשונה זכתה הקבוצה באליפות בהפרש של 11 נקודות מהקבוצה שהגיעה למקום השני. קבוצת הכדורגל זכתה במהלך השנים להישגים רבים, שש אליפויות ארציות ושני גביעי מדינה.
הלאמת הרכוש והגירוש
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 הופעלו לחצים על פרנץ נוימן לתרום למדינה את מפעליו. ב-1947 נעצר לתקופה של שמונה חודשים וביתו (ארמון נוימן) הוחרם. לאחר שחרורו מהמעצר נלקח ל"שיחה" מחוץ לעיר, שם הוסבר לו שלמען בריאותו רצוי שיסתלק מרומניה ללא רכושו. הוא עזב את רומניה ונסע לשווייץ, אל אחותו ולאחר מכן עבר לאוסטריה, שם הכיר את מי שעתידה להיות רעייתו ואם שני ילדיהם, Andrew Alfred ו-Mary-Louise ולאחר נישואיהם נסעו השניים לארצות הברית. בארצות הברית יזם נוימן עסק חדש בתחום הטקסטיל והצליח בו. בנוסף לכך גויס לפעילות ב-CIA.
ב-1948, ברומניה, הולאם כל רכושו.
ההנצחה
לאחר המהפכה הרומנית (1989) נחקקו ברומניה חוקים המסדירים החזרת רכוש, שהולאם בתקופה הקומוניסטית, לבעליו המקורי או ליורשיו. יורשיו של פרנץ נוימן הגיעו מארצות הברית וקיבלו לידיהם חלק מרכושו, אך את אצטדיון הכדורגל תרמו לרשות המקומית בתנאי מפורש, שישמש כאצטדיון כדורגל ויקרא על שמו של פרנץ נוימן.
בארד הוקם גם בית ספר תיכון טכנולוגי הנושא את שמו.
פועלו למען היהודים
בין ממשלת גרמניה הנאצית ובין ממשלת רומניה התנהל משא ומתן לגבי הכללת יהדות רומניה בפתרון הסופי הגרמני. הדיונים היו סודיים.
הגרמנים היו מעוניינים להעביר את יהודי רומניה למחנה ההשמדה בבלז'ץ, שם שופצו המתקנים ושוכללו כך שיכלו להמית 1000–1200 איש (מחצית של משלוח יומי מתוכנן) תוך 20–30 דקות. המחנה היה סמוך למסילת ברזל, אך יעילות התהליך הייתה תלויה בכך שהיהודים לא יידעו עד הרגע האחרון מה צפוי להם ויחשבו שהם נשלחים למחנות עבודה. מסיבה זו התנגדו הגרמנים לגירוש האלים של היהודים לטרנסניסטריה, כשמטרתם להרגיע לקראת הפעלת הפתרון הסופי לפי הנוסח שלהם.
גם הרומנים הפרו-נאצים היו מעוניינים לשמור על הסודיות, כדי שהיהודים המבוהלים לא יפנו לפוליטיקאים מהאופוזיציה, שעדיין נהנו מהשפעה מסוימת, וגם כדי למנוע לחצים אפשריים מכיוונן של מדינות זרות ואנשי דת נוצרים. הרומנים גם חיפשו דרכים להפיק רווחים, לכן ראדו לקה הכין תוכנית גירוש שונה במקצת, על פי התוכנית של לקה תותר הגירה לארץ ישראל של 3,000 יהודים בתמורה לתשלום שני מיליוני לאי. לקה הציג את תוכניתו לפני מיכאי אנטונסקו ב-11 בספטמבר 1942.
למרות האינטרס הקריטי לסודיות בשני הצדדים, הסוד דלף והשמועה פשטה על פני כל שטח טרנסילבניה. מקור השמועה היה במאמר שפרסם גוסטב ריכטר, היועץ הגרמני, בו קרא ליהודי רומניה להתכונן לגירוש, שיתחיל בקרוב. ההסכמה, שהושגה בין הרומנים ובין הגרמנים, באה לידי ביטוי במכתב של היינריך מילר בו הודיע למרטין לותר, תת-מזכיר במשרד החוץ הגרמני, שגירוש יהודי רומניה ברכבות עומד להתחיל ב-10 בספטמבר 1942. הנהלת הרכבות ברומניה הצטוותה להכין קרונות למטרה זו וגובשה תוכנית הסעים, אך התעוררו בעיות - כנראה בגלל חבלות מכוונות. התוכנית הוכנה על ידי ראדו לקה, שהעביר למשרד התחבורה הוראות מתאימות ב-24 בספטמבר, ב-10 באוקטובר 1942 חתם יון אנטונסקו על צו להגלייתם של 40,000 יהודים מרומניה; סגנו, מיכאי אנטונסקו (שלא היה קרוב משפחתו), היה נחוש להתחיל בעיר טימישוארה, מחבל באנאט, ואולם ב-11 באוקטובר יון אנטונסקו החליט לדחות את הגירוש למועד שלא נקבע.
הפתרון הסופי לכל יהודי רומניה, על פי יוזמת הנאצים, לא יצא לפועל הודות להתערבותה של אם המלך הרומני המלכה אלנה וכן גורמים נוספים, שהוזעקו לפעול בנושא על ידי וילהלם פילדרמן, המנהיג הלא רשמי של יהדות רומניה ועל ידי הברון פרנץ נוימן, ששמר על קשרים טובים עם הצמרת הרומנית ובמיוחד עם מיכאי אנטונסקו, שקיבל מידיו תרומה של מעל 400,000,000 לאי לציוד עבור צבא רומניה. הללו לחצו על השלטון הרומני שלא להיענות לדרישות הנאצים ובכך הצילו את חיי שארית הפליטה ברומניה; עם זאת, יש גם הערכות שאי ביצוע התוכנית נבעה מהמפלה בקרב סטלינגרד ומנאום של ריבנטרופ בו הביע נכונות להיענות לתביעות ההונגריות (בניגוד לעמדת הרומנים) בנושא הסדר-הגבולות עם רומניה.
ריכטר המאוכזב כתב ב-11 באוקטובר 1942 מאמר בעיתון Bukarester Tageblatt תחת הכותרת "משרתי היהודים" ובו האשים את נוימן ואת פילדרמן בהכשלת תוכניתו. את המאמר שלח ריכטר לאדולף אייכמן, כהסבר לכישלונו.
בצקת ריאות
בצקת ריאות היא הצטברות נוזלים בחלל הריאה, העשויה להוביל להפרעה בחילוף הגזים בריאה ועד לכשל נשימתי.
פתופיזיולוגיה
חלל הריאה בנוי ממיליוני נאדיות, העטופות בנימים קטנים ודרכן מתבצע חילוף הגזים אל תוך הגוף ומחוצה לו. הנאדיות מלאות אוויר כל הזמן, כאשר אחוזי הגזים בהן משתנים בהתאם לשלב בנשימה (שאיפה או נשיפה). הצטברות נוזלים בחלל הריאה יוצרת מחסום בפני מעבר הגזים, וגורמת לכך שלא מגיע די חמצן למערכת הדם, וכן פחמן דו-חמצני אינו יכול להשתחרר אל מחוץ לגוף.
גורמים
לבצקת ריאות מספר גורמים, הנובעים מנזק ישיר לריאות או מליקוי בפעילות הלב או כלי הדם:
סימנים
סימני בצקת ריאות כוללים קוצר נשימה, קרפיטציות (חרחורים), ושיעול. ייתכן קצף מהפה, חיוורון לחץ דם גבוה דופק מהיר והזעה. בנוסף קיימת חרדה אצל החולה.
סכנות
בהיעדר טיפול בצקת הריאות מחמירה וגורמת למוות, בעיקר כתוצאה מתסמונת הכשל הנשימתי החריף, שהוא הסיבוך הנפוץ ביותר שלה.
אבחנה
האבחנה נעשית בדרך כלל על סמך ממצאי הבדיקה הגופנית וההיסטוריה הרפואית של החולה: בבדיקה הגופנית - חרחורים בסוף הנשיפה בהאזנה בעזרת מסכת, זאת בנוסף לסימנים שצוינו. צילום רנטגן של הריאות, המראה עלייה במילוי כלי הדם הריאתיים ונוזלים בריאה, עשוי לאשר את האבחנה. בנוסף תיתכן רמת חמצן נמוכה בדם בבדיקת ריווי החמצן, וכן בבדיקת גזים בדם עורקי.
זבולון קוורטין
זבולון קוורטין (בגרמנית: Zevulun Kwartin; 25 במרץ 1874–3 באוקטובר 1952) היה חזן יהודי נודע. נמנה עם החזנים הגדולים שפעלו במאה ה-20, ונחשב אחד משלושת הגדולים של התקופה (רוזנבלט-הרשמן-קוורטין). קוורטין ככל הנראה היה מהחזנים היקרים ביותר בכל הזמנים והתעשר מהופעותיו ומהקלטות רבות בהן השתתף. התפרסם במיוחד בקטע החזנות "טִהֵר רבי ישמעאל", שמבוצע עד ימינו על ידי חזנים רבים.
קורות חיים
זבולון (הכהן) קוורטין נולד בחונורוד, (נובוארכנגלסק), אוקראינה, למשפחה חסידית שעסקה במסחר בטקסטיל. בילדותו עבד בעסקי המשפחה, והיה גם שוליה של כורך ספרים ומנעולן. גיסו, שהתרשם מקולו, דחק בו לפתח את כישרונו, אך קוורטין התעניין יותר באופרות ומוזיקה קלאסית. מאוחר יותר אביו הביאו לפני החזן ירוחם בלינדמן (הידוע גם כ"ירוחם הקטן") שיחווה את דעתו על כישוריו. בספרו האוטוביוגרפי סיפר קוורטין כי האב לא התלהב מהרעיון, והעדיף שהילד יעבוד עם המשפחה.
ב-1894 קוורטין התחתן, ובשבת לאחר החתונה התאכסן אצל משפחת חותנו באליזבטגראד (היום: Kirovohrad). כשנקרא על ידי הגבאי לקרוא את ההפטרה, הרשים את הקהל, והתבקש להוביל את תפילת מוסף שאחריה, וזו הייתה כנראה תחילת הקריירה שלו. לאחר מכן נסע ללמוד חזנות בווינה, וביוני 1896 הופיע בקונצרט הפומבי הראשון שלו. בשנים הבאות המשיך להופיע בבתי כנסת ובאולמות קונצרטים ברחבי אירופה וכיהן כחזן באוקראינה ובבודפשט.