cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגטו החדש
עלילת המחזה
הרצל תיאר במחזה את דמות הצעיר היהודי שנמצא במתח האמנציפטורי המובהק - הוא אדם אמנותי ועדין-נפש הרוצה להתקבל בחברה הנוצרית בזכות עצמו, אך אינו יכול לחמוק מהזיהוי של היהודים כספסרים מעוררי שאט-נפש, ויתרה מזאת, גם לא יכול לתרץ בפני עצמו שהדעות הקדומות כלפיו נובעות רק מצרות-עין חשוכה: המשפחה שהוא נושא את בתה היא אכן ייצוג נאמן של סטריאוטיפ היהודי הנובוריש, וגם הוא נשאב לתוך עסקאותיהם המפוקפקות, אך במטרה ברורה להתמודד עם הבעיה החברתית כלכלית המאפיינת את התקופה: הפערים העצומים בין ספסרי הבורסה לבין פועלי מכרות הפחם העובדים שעות ארוכות בתנאים גרועים ובסכנת חיים, תמורת שכר זעום. נושאים אלו - השאלות החברתיות לנוכח התיעוש, תפקידו של ההון בכלל והבורסה בפרט וכדומה - יתפסו מקום מרכזי בהגותו הציונית של הרצל, כפי שניתן לראות בפירוש גם ביומנו וגם בספריו 'מדינת היהודים' ו'אלטנוילנד'. במסעו אחר חירות פנימית וכבוד עצמי הוא נקרע בין האמונה הליברלית בכך שבני-האדם שווים ושכל האפליות תתבטלנה עם התפשטות הקדמה, לבין המציאות החברתית הגוזרת עליו כליאה בגטו חברתי-מעמדי גם לאחר ביטול הגטו הממשי. חברו הנוצרי הטוב נוטש אותו בצער רב כי ידידותו עם יהודי פוגעת בו חברתית. בסוף המחזה, שר הפרשים שומע מיעקב הסבר מקיף על המשגים והעוולות להן הוא אחראי כבעל מכרה הפחם: מצד אחד הוא מעלה את ערך הנכס ללא צידוק ריאלי כדי למקסם את רווחי ההון הספקולטיבי בבורסה, ומצד שני הוא לא דואג לשיפור תנאי העבודה במכרה, דבר המוביל לתאונה בה נספים כמה פועלים. יעקב סמואל מכיר את הנושא מקרוב מכיוון שהוא הסכים לשמש כעורך הדין של חברת מניות של יהודים המעורבת בעסקה. כשיעקב מסיים להטיח בשר הפרשים את האמת, הוא זוכה מצידו לקריאה 'יהודון', ועל כך מגיב יעקב בסטירת לחי בפניו של האציל בעל המכרה. במצב זה נאלץ האציל לשמור על כבודו והוא קורא ליעקב לדו-קרב. גיבור המחזה מסרב לנהוג באופן המצופה מיהודי ונענה להזמנה, ומילותיו האחרונות כשהוא גוסס הן "אני רוצה החוצה! החוצה מהגטו!". ז'אק קורנברג כתב כי המחזה משקף את יאושו של הרצל ואובדן אמונתו באפשרות של קבלת היהודים לחברה, הן בגלל אופיים הריאלי שאותו הוא ביקר קשות והן בגלל דעותיה המושרשות של הסביבה הנוצרית: לבסוף, מוצאו היחיד של הגיבור הוא במוות. "הגטו החדש" היה חלק מגל של יצירות דומות, שנכתבו על ידי יהודים שהשתלבו מהרבה בחינות בחברה הכללית, אך שהתעוררות האנטישמיות אילצה אותם לבחון את הנחות-היסוד שלהם.
תגובות למחזה
ארתור שניצלר, אחד מחבריו הקרובים, אשר היה האדם היחידי שקרא את המחזה, הסכים לבקשתו של הרצל לנסות להעלות את המחזה על בימת התיאטרון. שניצלר פנה לשישה תיאטראות בווינה, בברלין ובפראג; בכל תיאטרון הוא זכה לתשובה שלילית. המנהלים היהודים זועזעו מעזות-הפנים של המחזה; המנהלים הלא-יהודים חששו כי המחזה יתפרש שלא כהלכה. "הקנוניה" הזאת קירבה מאוד בין הרצל לשניצלר. למרות חוסר ההצלחה ההתחלתי, המחזה הועלה בסופו של דבר ביותר מ-20 מקומות ברחבי אירופה. בשלב הזה הרצל כבר עסק בציונות במידה ישירה ורחבה בהרבה.
לדברי הביוגרף עמוס אילון, זהו המחזה הטוב ביותר שהרצל כתב מעודו.
בתחילת ינואר 1898 הועלה המחזה על ידי מפיק פרטי, פרנץ פון יאונר, בקארלתיאטר בווינה. עורכיו של הרצל, באכר ובנדיקט, זעמו על כך שכתב המפורסם שלהם יהיה מעורב ב"מחזה יהודי". באכר דרש מהרצל לאסור על הצגת המחזה, אולם הוא סירב, ובעקבות המריבה הקשה אירעה לו התקפת־לב קלה. הצנזור המשטרתי של וינה, שחשש ממהומות נוספות על אלו שאירעו לאחרונה בעיר, דרש לקצץ קטעים מן המחזה, אולם הרצל והמפיק ערערו על החלטתו בפני מושל אוסטריה תחתית, והיא בוטלה. רק הגבלה אחת נותרה: שדמות הרב (השלילית) לא תופיע בבגדי כהונה. ההצגה אכזבה הן את הרצל והן את הצופים והמבקרים נותרו אדישים. בהצגת הבכורה בווינה נכח גם זיגמונד פרויד. המחזה עורר בו "פקעת מחשבות וחלומות", שהיוו לאחר מכן בסיס לתורת החלומות שלו, שתוארה בספרו "פשר החלומות". לאחר מכן עבר המחזה לברלין, שם נקטל בידי המבקרים.
המחזה בישראל
בשנת 2022, פרופסור יהודה מורלי ואשתו, אשת התיאטרון שרה מורלי, תרגמו וביימו מחדש את המחזה. לראשונה בתולדות מדינת ישראל, המחזה עלה על במות שונות ברחבי ישראל, בירושלים, בתל אביב, ובאוניברסיטת בר-אילן. בכ' בתמוז תשפ"ב, יום האזכרה של בנימין זאב הרצל, אף התקיים ביצוע בהר הרצל.
מרים מקבה
מרים מקבה (באנגלית: Miriam Makeba; 4 במרץ 1932 – 10 בנובמבר 2008) הייתה זמרת דרום-אפריקאית, שגלתה שנים רבות מארצה בשל פעילותה בנושא זכויות האדם. מקבה, זוכת פרס גראמי, הייתה ידועה הן במולדתה והן ברחבי העולם, ובשל פעילותה הפוליטית יש שכינו אותה "מאמא אפריקה".
נעוריה
זנזילה מרים מקבה נולדה ביוהנסבורג בשנת 1932. אמה הייתה רופאה טבעית (סנגומה) משבט הסוואזי, ואביה, שמת כאשר הייתה מקבה בת שש, היה בן לקבוצת הקוסה. אמה של מרים עבדה במשק ביתה של משפחה יהודית ומרים התלוותה אליה. אם המשפחה היהודית גילתה את כישרונה של מרים וכיוונה את צעדיה הראשונים בתחום המוזיקה, כפי שסיפרה מרים מקבה עצמה, מאוחר יותר, במהלך טקס בו הוענק לה פרס ובו שרה לבאי הטקס המופתעים את השיר "יידישע מאמע". כילדה קיבלה את חינוכה המוזיקלי במכון קילמרטון בפרטוריה בו למדה שמונה שנים.
בתחילה יצאה מקבה למסעות הופעות עם קבוצות חובבים, אך בתחילת שנות ה-50 הפכה לזמרת מקצועית, והצטרפה ללהקת "Manhattan Brothers", בטרם הקימה להקה משלה לה קראה "העפרונים" ("The Skylarks"). הלהקה עירבה את סגנון הג'אז עם המוזיקה המסורתית של דרום אפריקה.
בשנת 1959 הופיעה במחזמר "קינג קונג" לצידו של יו מסקלה, שהיה לבעלה, עד לגירושיהם מספר שנים לאחר מכן. על אף שכבר בתקופה זו הייתה אמנית ידועה, והקלטותיה זכו להצלחות, עדיין קיבלה סכומים זעומים עבור הופעותיוה והקלטותיה. היא החליטה לנסות את מזלה בארצות הברית. בשנת 1959 הופיעה בסרט תעודה כנגד האפרטהייד בשם "שובי, אפריקה!" (Come Back, Africa). הופעתה בסרט, וכן הופעתה בהקרנת הבכורה של הסרט שהתקיימה בפסטיבל הסרטים בוונציה, הביאו לה את החשיפה הבינלאומית לה קיוותה.
גלות
מקבה עברה ללונדון שם פגשה בהארי בלפונטה שסייע לה להשיג ויזה לארצות הברית. בארצות הברית התפרסמה בשורה של להיטים לרבות "פאטה פאטה", "שיר הקליק", ו"מאלאיקה". ב-1966 מקבה זכתה בפרס גראמי עבור הקלטת שיר העם או השיר האתני הטוב ביותר בשנה זו. בפרס זכתה בשיתוף עם בלאפונטה על התקליט "ערב עם בלאפונטה ומקבה". שירי התקליט התייחסו לסבלם של השחורים בדרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד.
ב-1960 התרחש טבח שארפוויל, שבו נהרגו 69 מפגינים שחורים, ובהם גם 3 מבני משפחתה של מקבה. מקבה, בעודה בסיבוב הופעות בארצות הברית, ביקרה בחריפות את שלטון האפרטהייד. כפועל יוצא, שלטונות דרום אפריקה ביטלו את דרכונה.
זמן קצר לאחר מכן אמה נפטרה, אך שלטונות דרום אפריקה עמדו בסירובם לתת לה להיכנס, ומנעו ממנה להגיע להלווית אמה.
בשנת 1963 העידה בפני האומות המאוחדות על העוול שבמשטר האפרטהייד. לאחר מכן קיבלה הודעה כי אזרחותה הדרום אפריקנית בוטלה, וכי נאסר עליה לשוב למולדתה לעולם. בשלב זה היו למקבה תשע אזרחויות של מדינות שונות, ועשר אזרחויות של כבוד ממדינות אחרות. בשנת 1961 הועמדה מקבה לפרס גראמי לתגלית השנה.
שובה לדרום אפריקה
בינואר 2000 התפרסם אלבומה "מולדת" (Homeland), שזכה להצלחה והיה בין המועמדים לפרס גראמי באותה שנה בקטגוריית "מוזיקת עולם". ב-2001 זכתה במדליית הזהב על שם אוטו האן בברלין על "שירותיה יוצאי הדופן לקידום השלום העולמי וההבנה הבינלאומית". בשנת 2002 זכתה בפרס פולר למוזיקה ביחד עם סופיה גובאידולינה. בשנת 2004 נבחרה להיות מספר 38 במשאל "מאה הדרום אפריקנים הגדולים", שערכה רשת הטלוויזיה הדרום אפריקנית SABC3. בשנת 2005 החלה בסיבוב פרידה ממעריציה, ושאפה להופיע בכל הארצות בהן הופיעה בחייה. בשלב זה מצבה הבריאותי לא היה שפיר, והיא סבלה מדלקת מפרקים.
ב-9 בנובמבר 2008 התמוטטה בעת ששרה בקונצרט בקזרטה באיטליה, שנערך לכבוד הסופר רוברטו סאביאנו, כאות הוקרה לעמידתו כנגד ארגון הפשע הקאמורה במחוז קמפניה. הרקע היה רציחתם של שישה מהגרים אפריקנים על ידי ארגון הפשע בספטמבר 2008, שהביאה למהומות בקרב קהילת המהגרים האפריקנים באזור. הקונצרט התקיים באווירה קשה, כאשר מארגניו עמדו תחת איומים על חייהם. מקבה הופיעה במשך כחצי שעה, והתמוטטה על הבמה אל מול הקהל לאחר ששרה את להיטה "פאטה פאטה". היא נלקחה לבית חולים מקומי, שם אובחן כי היא סבלה מהתקף לב. הרופאים לא הצליחו להצילה, ומותה נקבע ב-10 בנובמבר 2008.
לאחר מותה
בשנת 2016 הוציאה הזמרת הצרפתייה ג'יין סינגל בשם Makeba, המהווה מחווה למרים מקבה.
קבר חבקוק
קברו של חבקוק הנביא הוא נושא שנוי במחלוקת. מקום קבורתו של חבקוק אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר מסורות לגביו. בישראל ישנו אתר אחד המזוהה כקבר חבקוק בגליל התחתון, והוא הפופולרי והמוסמך יותר. אך מסורות אחרות קובעות את מיקום הקבר באתרים דרומיים יותר בתחום ממלכת יהודה. כמו כן קיימת מסורת על מיקום הקבר באתר באיראן.
ההיסטוריון סוזומנוס מהמאה החמישית טען שאלוהים נגלה לבישוף זבנוס בחלום ומסר לו את מקום הקבורה שנמצא בקֶלַה.
חוקוק
בשנת 1210 ערך ר' שמואל ב"ר שמשון מסע צליינות בארץ הקודש, וציין כי "מצאנו קבר חבקוק בכפר חקוק" (בפי הערבים: שיח' חסן). הקבר תואר בפי מספר עולי הרגל קדומים, כמו: רבי יעקב השליח, כת"י מוסקבה, רבי משה חיים קאפסוטו, יחוס הצדיקים, קברי אבות, רבי מנחם החברוני, תוצאות ארץ ישראל, רבי אשתורי הפרחי, רבי יצחק בן אלפרא. במשך שנים צוין מקום הקבר כסמוך לקצה הצפוני של כביש 65 (צומת קדרים), ליד הגשר מעל תעלת המוביל הארצי, שם עומד מבנה שהוקם בשנות ה-80 של המאה ה-20 מעל הקבר. בשנת 2007 ד"ר יוסי סטפנסקי וישראל הרצברג טענו כי איתרו את הקבר מבחינה ארכאולוגית ומחקרית.
המקום נמצא ליד אתר חוקוק העתיקה, בה זוהו אתרי קבורה מבית שני ואילך.
ירושלים
רבי משולם מוולטרא מתאר במסעו את קבר חבקוק בהר הזיתים שבירושלים: "הר הזיתים... וכשאדם יורד מעט בשיפוע ההר, מערת חגי הנביא... ואצלו הרחק כמו שלשים פסיעות, קבורת חבקוק הנביא עליו השלום".
תל קילא
במקור נוצרי מאוחר זוהה קבר חבקוק בתל קילא.
באיראן
באיראן, דרומית מזרחית לעיר טוסרקאן, ישנו מקדש שנטען שהוא מקום הקבורה של הנביא. המסורת הפרסית טוענת שחבקוק היה השומר של מקדש שלמה המלך ושנכלא על ידי הבבלים. בשנת 1960 הוציאה איראן בול של האתר.
שמש תיכנס
שמש תיכנס הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס. השיר יצא לאור ב-19 במרץ 2020, כסינגל החמישי מתוך האלבום שקופים, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס ואבי אוחיון והופק על ידי גלעד שמואלי בסגנון פופ. עיבוד השיר נעשה על ידי פלס ושמואלי בשיתוף עם חנן בן ארי, במסגרת שיתופי הפעולה השונים של פלס באלבום אליו שייך השיר. פלס תיארה את השיר כ"הזמנה לשחרר כאבים ישנים ולצאת לדרך חדשה".
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר. כמו כן, האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
ראמים
רְאֵמִים (שם מדעי: Hippotraginae) תת-משפחה במשפחת הפריים.
הראמים הם בעלי שתי פרסות מפותחות בכל רגל ומעלה גרה, ולכן נחשב כחיה טהורה וכשרה. הראמים הם יונקים בגודל בינוני-גדול (אורכם לא עולה על 2.5 מטרים ומשקלם נע בין 70 ל-250 ק"ג) אך לא מסיביים כמו חברי תת-משפחת הפרים. הם מתאפיינים בקרניים ארוכות ומרשימות. רבים מהם מותאמים לחיים בתנאי מדבר קשים.
מטאנס שחאדה
מטאנס שחאדה (בערבית: امطانس شحادة (אמטאנס שחאדה), שמו הרשמי אנטאנס שחאדה; נולד ב-25 במאי 1972) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כיו"ר מפלגת בל"ד וכחבר הכנסת מטעמה בסיעת הרשימה המשותפת; שחאדה הוא דוקטור למדעי המדינה.
ביוגרפיה
שחאדה הוא יליד נצרת, והוא נוצרי בדתו. למד לתואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. המשיך לתואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ולדוקטורט במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שחאדה היה חוקר בארגון מדה אל-כרמל. התמקד במחקר בתחומי הכלכלה ודפוסי ההצבעה של המגזר הערבי בבחירות לכנסת. כמו כן, הוא כתב מספר מחקרים וניירות עמדה על השפעת ישראל על הכלכלה הפלסטינית. חבר בהנהגת ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל. כחבר הוועדה נפגש עם המחבל סמיר סרסאווי כשזה השתחרר מהכלא. סרסאווי ריצה 30 שנות מאסר בגין זריקת רימוני יד על אזרחים בחיפה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
בפברואר 2019 בחרה ועידת מפלגת בל"ד בשחאדה, מזכ"ל התנועה, להתמנות ליושב הראש שלה. שחאדה מתנגד לחוק הלאום ותומך בהפיכת מדינת ישראל למדינת כל אזרחיה. נחשב למתון ביחס לקודמיו במפלגה, חנין זועבי וג'מאל זחאלקה. שחאדה הצהיר שהוא מוכן יותר לדיאלוג עם החברה היהודית, כולל עם מתנגדיו בימין הישראלי.
בינואר 2021 הפסיד לסאמי אבו שחאדה בבחירות לראשות בל"ד. בעקבות כך שחאדה החליט שלא לרוץ בבחירות לכנסת העשרים וארבע.
חיים אישיים
שחאדה נישא למנאל רוחאנה, נוצרייה, ועובדת סוציאלית במקצועה. לבני הזוג שני בנים ובת והם מתגוררים בעספיא.
אוז קלארק
רוברט "אוז" קלארק (באנגלית: Robert "Oz" Clarke) הוא סופר, יינן ומנחה טלוויזיה ורדיו בריטי.
קורות חייו
הוריו של קלארק היו רופא ואחות במקצועם. הוא גדל בסמוך לקנטרברי ביחד עם אחיו ואחותו. קלארק היה זמר במקהלת קתדרלת קנטרברי ולבסוף זכה במלגת שירה בקינגס' סקול, קנטרברי. אחר-כך הוא למד בפברוק קולג', אוניברסיטת אוקספורד, שם הוא למד תאולוגיה ופסיכולוגיה ונעשה נשיא המועדון החברתי במקום. באוניברסיטה הוא שיחק הוקי, היה קפטן נבחרת האוניברסיטה, שר עם Schola Cantorum ושיחק באגודת הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד (OUDS) ובלהקה הקומית אוקספורד רביו בפסטיבל אדינבורו. הוא גם היה קפטן נבחרת טעימות היין.
קריירת המשחק
בתום לימודיו באוקספורד, החל קלארק בקריירה של שחקן וזמר. עבודתו הראשונה הייתה בנורת'האמפטון, אחר-כך בשפילד, מנצ'סטר ולסטר. אחר-כך הוא שיחק בRoyal Shakespeare Company, בתיאטרון המלכותי הלאומי באולד ויק ובצ'יסטר. בתיאטרון וסט אנד הוא שיחק ביחד עם מייקל קרופורד בהצגה Billy at Drury Lane ושר את השיר סוויני טוד במחזמר סוויני טוד, שיחק את כל תפקידי הגברים ב-Mitford Girls ואת חואן פרון במחזמר "אוויטה". בתקופת קריירת המשחק שלו הוא הצטרף לנבחרת טעימות היין האנגלית שזה עתה נוסדה, שזכתה בין השאר בתחרויות נגד צרפת, גרמניה וארצות-הברית. לימים התברר שהיה זה שלב מכריע בהתפתחות הקריירה שלו.
מספרים שכשמומחה יין נשר מתוכנית הטלוויזיה החדשה של ה-BBC Food and Drink, מפיק הטלוויזיה הידוע Peter Bazalgette צעק: "תשיגו לי את השחקן הזה שמבין ביין". כך הם עשו, והקריירה של קלארק עברה מתיאטרון ליין, אבל לא מחוץ לאמנויות הבמה. הוא וז'ילי גולדן נהפכו לקולות ולפנים המוכרות של היין בבריטניה במשך דור.
הוא גילם את דמותו של השחקן הראשון שסופרמן עצר בסרט סופרמן I, שיחק טרוריסט בסופרמן II, שיחק בסרט Who Dares Wins, את באלת'הזר בסרטו של Stuart Burge משנת 1984, מהומה רבה על לא דבר. הוא שר בתפקיד הבריטון - את שירו של סם גמג'י - בעיבוד ה-BBC של שר הטבעות והקליט את יצירתו של סטיבן אוליבר A Man of Feeling, עבור טלוויזיית גרנדה.
קריירת היין
בזמן שאוז קלארק השתתף בדנדי דיק של שילה הנקוק, הוא הצטרף לסנדיי אקספרס ככתב היין הראשון. אחר-כך נהיה כתב היין של הדיילי טלגרף.
ב-1982 זכה קלארק באליפות העולם האחרונה בטעימת יין.
קלארק כתב כמה ספרים עטורי פרסים. הוא הופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, בכללן A Question of Taste and The Wine Programme ברדיו 4 של ה-BBC. בשנים 2006–2007 הגיש ביחד עם ג'יימס מיי את התוכנית Oz and James's Big Wine Adventure שצולמה בצרפת ובקליפורניה וב-2009 הם הגישו ביחד את Oz and James Drink to Britain. בשנת 2009 הוא הגיש תוכנית דומה בשם Oz and Hugh Drink to Christmas, ביחד עם הקומיקאי יו דניס ובתקופת חג המולד של שנת 2010 הם הנחו את הסדרה Oz and Hugh Raise the Bar.
ב-2010 הוא השיק את האפליקציות שלו עבור אייפון ואייפד באמצעות Anova Digital: 'Oz Clarke's Best Wines 2011' ו-'Oz Clarke's Xmas Wines'.
סודאן
רפובליקת סודאן (בערבית: جمهورية السودان; תעתיק מדויק: ج|ג'م|מه|הو|וر|רִي|יָة|ת אלس|סוد|דا|אن|ן, באנגלית: Republic of Sudan) ובקיצור סודאן, היא מדינה בצפון מזרח אפריקה. היא המדינה השלישית בגודלה באפריקה (עד הכרזת העצמאות של דרום סודאן הייתה הגדולה ביותר ביבשת), וכן בעולם הערבי. בירתה היא ח'רטום והיא גובלת בצפונה במצרים, במזרחה באתיופיה ובאריתריאה, בדרומה במדינת דרום סודאן, בדרום-מערב במדינת רפובליקה המרכז-אפריקאית, בצ'אד במערב, ובלוב בצפון-מערב.
שפותיה הרשמיות הן ערבית (בניב סודאני) ואנגלית.
כמעט כל תושבי סודאן הם מוסלמים, והיא אף גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
האזור בו הוקמה המדינה המודרנית סודאן נשלט בעידן העתיק על ידי ממלכת כוש, שהושפעה מאוד מהתרבות המצרית העתיקה. שושלת מלכי כוש אף משלה תקופה מסוימת במצרים כפרעונים, בין השנים 730 לפנה"ס-671 לפנה"ס, ונקראה השושלת ה-25. לאחר נפילת השושלת ה-25, הדרימו מלכי כוש וקבעו את בירתם במרואה. הממלכה המרואית שמרה על התרבות המצרית במשך מאות בשנים לאחר שזו חדלה במצרים עצמה. לאחר נפילת ממלכת מרואה, במהלך המאה ה-6, קיבלו על עצמם הנובים את הנצרות ובמשך מאות שנים הייתה סודאן נוצרית עד שנכבשה על ידי האסלאם, בתהליך שהסתיים במאה ה-16.
במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן. המנהיג הדתי מוחמד אחמד הכריז על עצמו שהוא המהדי (המשיח באמונה האסלאמית) וניסה לאחד את השבטים של מערב ומרכז סודאן כנגד שלטון האימפריה הבריטית. הוא הנהיג מרד לאומני שהגיע לשיאו בנפילת ח'רטום בשנת 1885. בעת המצור, צ'ארלס ג'ורג' גורדון, הגנרל האנגלי נהרג. המדינה החדשה שרדה עד אשר כוח אנגלי חדש בהנהגתו של הורציו קיצ'נר הביס את המורדים בשנת 1898.
לאחר עצמאות סודאן
סודאן זכתה בעצמאות בשנת 1956, אך הממשלה, שהייתה נתונה לשליטה ערבית, מנעה הקמת פדרציה, מה שגרם למלחמת אזרחים שנמשכה כ־16 שנים (1956–1972). הבחירות הראשונות התקיימו בשנת 1965, אך הממשלות הסודאניות לא הצליחו לייצב את השלטון ולא נכתבה חוקה שתתמודד עם המצב הקשה. ההפיכה הצבאית הראשונה התרחשה ב־25 במאי 1969 והפילה את הממשלה הדמוקרטית שברשות אסמאעיל אל-אזהרי. מנהיג המרד, קולונל ג'עפר נומיירי, הפך לראש הממשלה והוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות האחרות.
לאור המחסור בדלק ולחם, ההתנגדות הגדלה והולכת בדרום סודאן, בצורת ורעב המוני, בשנים 1984–1985 התרחשה הפיכה צבאית נוספת בהנהגת הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב, אשר החזירה את השלטון האזרחי. למרות זאת, מלחמת האזרחים רק התעצמה והכלכלה המשיכה להידרדר. ב־1989 הגנרל עומר אל-בשיר ביצע הפיכה צבאית ללא שפיכות דמים ומינה עצמו לראש ממשלה ומפקד הכוחות המזוינים, ומאוקטובר 1993 גם לנשיא. החוק הפלילי משנת 1991 קבע עונשים חמורים, כולל קטיעת איברים וסקילה. על אף שהפרובינציות הדרומיות שהדת השלטת בהן היא הנצרות קיבלו פטור מהאיסורים והעונשים האסלאמיים, החוק מאפשר לכפות אותם עליהן בעתיד. הקשרים בין הממשלה הסודאנית לבין ארגוני טרור אסלאמיסטיים הביאו לכך שארצות הברית הוסיפה בשנות ה-90 את סודאן לרשימת המדינות התומכות בטרור.
מלחמת האזרחים המתמשכת, שראשיתה עוד בשנת 1983, הובילה לכך שכ-4 מיליון איש נאלצו לעזוב את בתיהם שבדרום המדינה. חלקם ברחו לערים דרומיות יותר, כג'ובה; אחרים צעדו צפונה לח'רטום, וכמה מהם צעדו אף עד אתיופיה, קניה, אוגנדה, מצרים ומדינות שכנות אחרות. בשל המחסור במזון ובתעסוקה, תת-תזונה ורעב נעשו נפוצים. חוסר השקעת הכספים בדרום גרם למה שארגונים הומניטריים כינו "דור אבוד" - דור שלא זכה לקבל חינוך, שירותי בריאות בסיסיים, ויש לו סיכוי נמוך להשיג עבודה בסודאן. שיחות השלום בין המורדים בדרום סודאן לבין הממשלה הביאו להסכם בינואר 2005 לפיו הכנסות המדינה – בפרט כסף מנפט – יחולקו בין הממשלה לקבוצות המורדים בדרום, וכי הדרום יזכה לאוטונומיה למשך שש שנים, ולאחר מכן ייערך משאל עם שבו יחליטו התושבים אם ברצונם להישאר חלק מסודאן או להפוך למדינה עצמאית. המשאל על עצמאות הדרום נערך במהלך ינואר 2011 והמשתתפים בו הצביעו כמעט פה-אחד להיפרד מסודאן. ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על עצמאותה.
במקביל להתקדמות לכיוון פשרה במלחמת האזרחים בין הדרום לצפון, בפברואר 2003 החל מרד נוסף במחוז דארפור שבמערב. ממשלת סודאן הופתעה מעוצמת המרד, שפעיליו טענו כי החבל מופלה מבחינה כלכלית, וכדי לסיים את המרד חימשה מיליציות ערביות, מיליציות הג'נג'אוויד (שפירוש שמן הוא "אדם חמוש רכוב על סוס"), ואלו החלו להיאבק במורדים. אלא שהמיליציות לא נאבקו רק בארגוני המורדים במחוז, אלא הפכו את הסכסוך ליותר ויותר אתני. שמן נקשר באונס, טבח אזרחים ושריפת כפרים של שחורים אנימיסטים במחוז, ובשל כך יש הרואים באירועים רצח עם וטיהור אתני. בפברואר 2004 הכריזה הממשלה כי היא ניצחה את המרד במערב, אולם הלחימה נמשכה עד פברואר 2010, אז נחתם הסכם הפסקת אש בין הממשלה למורדים. האו"ם מעריך שכ-300,000 אנשים נהרגו או רעבו למוות עקב הסכסוך וכי למעלה מ-2.8 מיליון נפשות נעקרו מבתיהן ומוגדרים כפליטים. רבים מהם עקרו לצ'אד הסמוכה.
ב-3 במאי 2007 חתמו נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, ונשיא צ'אד, אידריס דבי, על הסכם שלום, במטרה להוריד את המתיחות הקשה בין שתי המדינות, אך ב-2008 הידרדרו פעם נוספת היחסים בין המדינות, לאחר שאל-בשיר טען שצ'אד מסייעת למורדים בדארפור.
החל בדצמבר 2018 החלו מחאות אזרחיות המוניות כנגד אל-בשיר ששימש כרודן סודאן במשך כ-20 שנה. לבסוף, בסיוע הצבא, הודח אל-בשיר ב-11 באפריל 2019. במקומו החלה לשלוט כת צבאית בראשות עבד אל-פתאח אל-בורהאן שגם כנגדה התקיימה מחאה אזרחית עזה במשך מספר חודשים. לבסוף, ביולי 2019, חתם השלטון הצבאי על הסכם פוליטי עם קואליציית הארגונים האזרחיים שכלל שלטון משותף על המדינה. באוגוסט 2019 חתמו הצדדים על טיוטה לחוקה חדשה לסודאן.
ביולי 2020, תחת כהונה של ממשל זמני, ביטלה סודאן סדרה של חוקים אסלאמיסטים שחוקקו ג'עפר נומיירי ואל-בשיר בשנות ה-80. בין היתר נאסרה מילת נשים, בוטל האיסור ללא-מוסלמים לשתות אלכוהול, בוטלו ההלקאות הפומביות שהיו נהוגות בגין עבירות קטנות, ועוד.
באוגוסט 2020, נחתם הסכם שלום עם כמה מקבוצות המורדים במדינה. על פי טיוטת ההסכם, בכמה מהמחוזות יוחל שלטון מקומי והמורדים ישולבו בצבא. קבוצות מורדים אחרות סירבו להצטרף להסכם.
בסוף 2021, מועצת הריבונות הזמנית בוטלה, ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ נאסר בעקבות הפיכה צבאית שבה תמך אל-בורהאן, שהכריז על מצב חירום. בתגובה להפיכה פרצו הפגנות. לאחר ההפיכה הושגה הסדרה מסוימת כאשר החלו ניסיונות לגיבוש הסכם המחדש את שיתוף הפעולה בין חמדוכ לאל-בורהאן, אולם ניסיונות אלו נתקלו בקשיים. חמדוכ התפטר ב-2 בינואר 2023.
באפריל 2023, התחוללה לחימה בין הצבא בפיקוד אל-בורהאן למיליציה בפיקוד סגנו, בשם כוחות התמיכה המהירה.
פוליטיקה
[[קובץ:Political Regions of Sudan, July 2010.svg|ממוזער|שמאל|200px|מפת סודאן
]]
מאז 1989 ועד 2019, כיהן הגנרל עומר אל-בשיר כנשיא סודאן, ראש ממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. אל-בשיר הנהיג בסודאן משטר צבאי ואת חוקי השריעה, פיזר את האספה הלאומית, אסר על קיום מפלגות ואיגודים מקצועיים, חיסל את המערכת המשפטית ואסר על עיתונות חופשית.
באוגוסט 2019 נחתמה בין הגורמים האזרחיים והצבאיים הצהרה חוקתית חדשה. על פיה הוקמה באותו חודש מועצה ריבונית בת 11 חברים שבראשה עומד ראש ממשלה אזרחי. מועצה זו אמורה לשלוט עד לשנת 2022 שאז עתידות להיערך הבחירות החופשיות הראשונות במדינה. בשנת 2020 ביטלה המועצה חלק מחוקי השריעה שהנהיג אל-בשיר.
ב-3 בפברואר 2020, נפגש אל-בורהאן באוגנדה עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. צעד שהוסתר מחברי הממשלה וספג גינויים חדים מאנשי הדת במדינה.
על פי עיתונאים ללא גבולות, התקשורת בסודאן איננה חופשית ובשנת 2020 היא דורגה במקום ה-159 מתוך 180 מדינות מבחינת חופש העיתונות. עם זאת, מדובר בשיפור של 16 מקומות לעומת שנת 2019 זאת כתוצאה מהדחת שלטון הדיקטטורה של אל-בשיר.
ב-25 אוקטובר 2021, מפקד צבא סודאן, הגנרל עבד אל-פתאח אל-בורהאן, הודיע על פיזור הממשלה ופירוק מועצת הריבונות הזמנית השולטת במדינה מאז 2019. אל־בורהאן הכריז על מצב חירום, שעות לאחר מעצרם של ראש הממשלה, עבדאללה חמדוכ, וכמה שרים. הגנרל אמר שבחירות יתקיימו ביולי 2023. בתגובה למהלך פרצו מחאות, וניסיונות לכונן הסכם שיסדיר ממשלת טכנוקרטים זמנית ונטולת פוליטיקאים עד לבחירות, אולם המנהיגים התקשו להסכים על זהות ראש הממשלה במהלך תקופה זו.
כלכלה
קרוב לשני שלישים מכוח העבודה הסודאני עוסק בחקלאות אולם רק כשליש מהתמ"ג הסודאני מקורו בחקלאות.
מרכיב חשוב בתזונה בצפון סודאן תופסים הדגנים ומאכלים מבוססי דורה, דוחן וחיטה נצרכים ברוב חלקי המדינה. כמדינה, צפון סודאן מצויה במחסור בדגנים אלו, אך קיימים הבדלים גאוגרפים בהיצע של כל אחד מהם. באופן מצטבר, ישנו עודף של דורה, מחסור בחיטה ודי הצורך דוחן. במדינות אל-קדאריף וסנר קיים ייצור החוצה את הביקוש המקומי בעקביות, במיוחד של דורה. עודף זה נמכר ברחבי האזור והמדינה ומיוצא באופן סדיר למדינות המפרץ. בעבר, הייצור בחבל הארץ דארפור סיפק את הביקוש המקומי אך שנים רבות של עימותים ומהומות פגעו בייצור ובמערכות ההפצה והאוכלוסייה שנותרה שם מסתמכת במידה רבה על ייבוא מוצרי מזון מאזורים אחרים במדינה וחלוקת מזון מטעם האו"ם. בשנת 2008, סוכנות המזון של האו"ם פנתה בבקשת סיוע לקהילה העולמית ודיווחה על התקפות חוזרות ונשנות כנגד שיירות הסיוע ועל גנבת רכבי החלוקה.
חלק ניכר מהאדמות הפוריות מיועד, עוד מתקופת השלטון הבריטי, לגידול כותנה. שילוב של ירידת מחירי הכותנה בשוק העולמי ושל עלייה במחירי הדשנים גרם לירידת רווחיות הענף.
בחלקה הדרומי של המדינה התגלו (עוד בשנות ה-70) מאגרי נפט גולמי אולם מלחמת האזרחים המתמשכת לא מאפשרת לפתח את שדות הנפט ולכן סודאן תלויה בייבוא תזקיקי נפט. תנודות מחירי הנפט ובייחוד עליית מחירו בשנים 2006–2008 גרמו למצוקת מטבע זר ולביטול פרויקטים לצמיחת הכלכלה. רוב מאגרי הנפט נמצאים בשטחה של דרום סודאן.
בשנת 1997, על רקע טענות הסיוע לגורמי טרור והפרה של זכויות אדם, הטיל ממשל קלינטון בארצות הברית לראשונה סנקציות על סחר, ובכלל זה בנשק. אף שהיא לבדה הייתה חתומה על הסנקציות הכלכליות, הן זכו לגיבוין של מדינות אירופה, למעט גרמניה. בתחילת שנות ה-2000 חלה התרופפות בסנקציות, לאור שיתופי פעולה עם סודאן ותהליכי פיוס של ממשלת סודאן עם אזור הדרום, אולם הן חודשו ביתר שאת על ידי ממשל בוש, על רקע הלחימה בדארפור. סנקציות אלו הוסרו רשמית בארצות הברית ב-6 באוקטובר 2017, כחלק ממהלך שהוביל ממשל אובמה, שאושר סופית בתקופת ממשל טראמפ, בטענה שחלה התקדמות בסוגיות המלחמה בטרור וזכויות אדם.
גאוגרפיה
סודאן נמצאת בצפון אפריקה, גובלת בים האדום, בין מצרים ואריתריאה. נהר הנילוס עובר בה, ובח'רטום הנילוס הכחול והלבן מתאחדים. האקלים ברוב שטח המדינה מדברי, עם עונה גשומה מאפריל עד אוקטובר. בדרום שורר אקלים טרופי.
מתתיהו (יישוב)
הקמה
הגרעין החרדי-ציוני שהתיישב במתתיהו התגבש בארצות הברית ולאחר מכן במבוא מודיעין. עבודות התשתית של היישוב החלו בסוף 1977. הקבוצה הראשונה עלתה לישראל בשנת 1979 והתיישבה במבוא חורון. החטיבה להתיישבות התכוונה תחילה ליישב אותם באזור נחל שורק, אולם חברי הגרעין נאבקו להתיישב בחבל מודיעין וכך היה. ההתנחלות ממוקמת בסמוך לכפרים הערבים בלעין וחרבתא.
סודאן
גאוגרפיה
מזרח גבולה של סודאן עם מצרים נמצא במחלוקת בשל משולש חלאיב. גבולה עם דרום סודאן טרם נקבע סופית.
מתתיהו (יישוב)
הקמה
לצורך הקמת היישוב נתפסו 600 דונם של אדמות פרטיות באמצעות צווים צבאיים. בעלי הקרקע תושבי נעלין עתרו לבג"ץ שדחה את העתירה ביולי 1979 וקיבל את עמדת הצבא בעניין החשיבות הביטחונית ביישוב המקום.
בשנת 1981 הוקמה מתתיהו כמושב שיתופי. 30 יחידות דיור נבנו מכספם של העולים, אך לא נותר לחברי הגרעין כסף לתשתיות. חברי מבוא חורון סייעו בכל הקשור למעבר וציידו את המתיישבים הראשונים בגנרטור.
סודאן
דמוגרפיה
נכון ל-2018, ולאחר הפירוד מהדרום, אוכלוסיית סודאן מונה כ-41.8 מיליון בני אדם, מתוכם כ-5.4 מיליון מתגוררים באזור הבירה ח'רטום. סודאן משמשת גם כמדינת מקלט ומכילה כמיליון פליטים. רוב הפליטים הם מדרום סודאן והיתר מאריתריאה, סוריה, אתיופיה, הרפובליקה המרכז-אפריקאית וצ'אד. מבחינה דתית, כ-97% מאוכלוסיית סודאן הם מוסלמים סונים, ברובם דוברי ערבית. השאר נוצרים, אנימיסטים או בעלי אמונות מקומיות.
מתתיהו (יישוב)
כלכלה
המושב היה בראשיתו שיתופי והתבסס על חקלאות, לולים וכרמים. התנאים לא היו קלים והקליטה איטית. לאחר מספר שנים עבר היישוב תהליך של הפרטה, צעד שהקל על הקליטה ביישוב וכן גרם לשגשוג כלכלי ולהעלאת מחירי הדירות.
סודאן
דמוגרפיה
חלק משמעותי של בנות בסודאן מתחתנות לפני גיל 18 וממוצע הילודה לאישה הוא 4.4.
מתתיהו (יישוב)
כלכלה
כיום מגוון המקצועות ביישוב רחב, מאברכים ועד חקלאים. בשנת 2008 נבנה ביישוב אזור תעשייה גדול.
אוכלוסייה
כיום (2022) ביישוב ישנם בערך 150 משפחות. חלק גדול מתושבי היישוב הם ממוצא אנגלו-סקסי, והשקפתם החרדית שונה מזו של רוב הציבור החרדי בארץ. השקפת שאר התושבים חרדית.
ביישוב ישיבה תיכונית חרדית – ישיבת מערבא.
רב היישוב הוא הרב זאב לף.
רפאל בנשלום
רפאל (רפי) בנשלום (בלידה: ריכרד פרידייש (רפאל) פרידל; בהונגרית: Richard Frigyes (Rafael) Friedl; קלוז', 6 במאי 1920, רומניה – ישראל, 5 בספטמבר 1996) היה דיפלומט ישראלי, יהודי, יליד חבל טרנסילבניה שברומניה, שכיהן, בין השאר, כנציג הדיפלומטי הישראלי הראשון במעמד שגריר ברומניה (1969). בנשלום היה פעיל בצעירותו בתנועת השומר הצעיר והשתתף במחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה לפני כן בסלובקיה ולאחר מכן במוסד לעלייה ב', שבמסגרתו סייע לעליית ניצולי השואה לארץ ישראל ולרכש הצבאי של המדינה היהודית שבדרך.
ילדותו
בנשלום נולד בשנת 1920 בשם ריכרד פרידייש (רפאל) פרידל בעיר קלוז' שבטרנסילבניה, רומניה. הוריו היו אלפרד פרידל, שנפטר כשבנו היה בן שלוש, וארנה, ילידת גרמניה. אחרי מות האב פתחה אמו פנסיון בעיר שכנה. רפאל היה בנם הקטן מבין שלושה ילדים. מנעוריו גילה כישורים, בין היתר, לשפות ולמוזיקה. בילדותו גדל בעיר טימישוארה. בגיל 11 היגר עם משפחתו לגרמניה, לעיר נוישטאט, שבה התגוררו סביו מצד אמו. אחרי עליית הנאצים לשלטון, עברו לגור בברטיסלאבה, בירת סלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה. הוא למד שם זמן מה בגימנסיה הגרמנית. החל מגיל 14 היה חניך של תנועת "השומר הצעיר" בברטיסלאבה, ובשנת 1937 נמנה עם מקימי קן של תנועה זו בפראג.
הכיבוש הנאצי
בימי הכיבוש הנאצי של צ'כיה והפרדתה מסלובקיה נמלט בנשלום למדינת החסות הסלובקית וחי בה תחת זהות בדויה - "רודולף באלוג". הוא גויס לצבא הסלובקי ושירת בו כצלם. בשנת 1941 ירד למחתרת באזור טרנצ'ין. עבד זמן מה כנגן עוגב בכנסייה ביישוב בסביבה. כחבר במחתרת היהודית בסלובקיה, עזר לקליטת פליטים יהודים שברחו מפולין. בלילה האחרון של שנת 1943 בהוראת מועצת "השומר הצעיר", יחד עם משה אלפן (אלפנט) שכינויו היה "פיל", גם הוא דובר הונגרית כמו בנשלום עברו שניהם להונגריה, שם השתתף בפעילות המחתרת הציונית ההונגרית להצלה יהודים.
בהונגריה
בראשית 1944 הגיעו רפי ומשה לבודפשט. רפי החליף את יושקה באומר ובניטו רונן בריכוז הנהגת התנועה. מטרתם הייתה להכין מקומות מקלט לפליטים יהודיים ממזרח אירופה, להכין את השומר הצעיר למבחן הכיבוש הגרמני ולהזהיר את יהדות הונגריה. רוב הפעילים המרכזיים של התנועה בהונגריה נלקחו למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונמצאו הרחק מבודפשט.
אחרי כניסת הוורמכט להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) היה פרידל נציגו של השומר הצעיר מול המוסדות הציוניים והיהודיים בהונגריה. הוא קיים מגעים גם עם הממשל ההונגרי, אנשי הצבא והמשטרה ועם קבוצות התנגדות לא-יהודיות. הוא דיבר גרמנית רהוטה ובעל חזות "ארית" וחונן בכישרון לניהול משא ומתן ורכישת בעלי ברית. כישורים אלה עזרו לו, למשל, לעסוק בשחרור אסירים מבתי הסוהר. באותה תקופה חברתו ואשתו לעתיד, תמרה, ילידת מערב סלובקיה, הייתה שותפה לפעילותו.
אחד מהמבצעים הגדולים של מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה היה ארגון ה"טיול" - הברחת יהודים, בעיקר צעירים, לרומניה ומשם דרך הים השחור לארץ ישראל. כששת אלפים יהודים הועברו במשך 1944 דרך הגבול. אחותו של רפי ובעלה, ציונים שהתגוררו בארד שברומניה, קלטו בביתם פליטים מה"טיול". עם תחילת גירושם של היהודים מערי השדה בהונגריה לאושוויץ וריכוז יהודי בודפשט בגטו, השתתפו רפי וחבריו למחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בהקמת עשרות בתי ילדים ליתומים יהודיים ובדאגה לקיומם, בהדרכה ובאספקת מזון ליתומים ולגטו. אחד הפעילים המרכזיים בפעילות זו היה אפרים טייכמן-אגמון, בזהות בדויה של קצין רכבת הונגרי. המחתרת סיפקה ליהודים הנרדפים עשרות אלפי תעודות מזויפות, בייחוד שוצפאס (Schutzpass) - תעודת חסות שווייצרית. רפי רכש בעלי ברית וניהל פעמים רבות משא ומתן עם גרמנים והונגרים עוינים, תוך סיכון חייו. באוגוסט 1944 נספו אחותו של רפי, אווה, בעלה ובנם, בדרך לארץ ישראל בטביעת אוניית המעפילים מפקורה בים השחור.
בדרך לארץ ישראל
אחרי סיום המלחמה הקים את המשרד הארצישראלי בפראג השתתף בארגון עלייתם של ניצולים יהודים מצ'כוסלובקיה. בעת פעילותו במסגרת המוסד לעלייה ב' עסק בנשלום גם ברכש צבאי למען מדינת ישראל שבדרך.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו תמרה ובנו דני והפך לחבר בקיבוץ העוגן. הוא עיברת אז את שם משפחתו לבנשלום. בסוף 1948 מונה למזכיר הראשון והקונסול של הצירות הישראלית בפראג, לאחר שנתיים חזר לקיבוץ ושימש כמנהל מפעל הפלסטיק. בהמשך הצטרף שוב למשרד החוץ, כיהן כשגריר במאלי, בקמבודיה, ואחרי שרומניה העלתה ב-1969 את רמת יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל לרמת שגרירויות, היה בנשלום הראשון שכיהן בתפקיד שגריר בבוקרשט. רפי בנשלום ב-5 בספטמבר 1996 והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ העוגן.
בנו של רפאל בנשלום, דני בנשלום (יליד בודפשט 1945) הוא מורה ומדריך לריקודי עם, המלמד, בין השאר, במכון וינגייט. יש לו ארבעה ילדים וארבעה נכדים.
בית אסטה
בית אֶסְטֶה (באיטלקית: Casa d'Èste) היא שושלת אצולה אירופאית. הענף הבכיר של השושלת הוא בית ולף, ממנו צמחו דוכסי דוכסות בראונשווייג-לינבורג, מהם צמח בית הנובר, בית המלוכה הבריטי. הענף הצעיר של השושלת כלל את שליטי הדוכסויות האיטלקיות פרארה (1240–1597) ומודנה ורג'ו (1288–1796). שושלת דוכסים זו, בעיקר בפרארה, הייתה פטרונית אמנות ומדעים חשובה בשיא תקופת הרנסאנס האיטלקי. נישואי מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של הנצר האחרון של המשפחה, לארכידוכס פרדיננד מבית הבסבורג ב-1771 הובילו ליצירת בית אוסטריה-אסטה.
הענף הבכיר - בית ולף
ולף היה דוכס קרינתיה ומאנשיו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק לו ב-1070 את השליטה בדוכסות בוואריה. אולם זמן קצר לאחר מכן, בעת מאבק האינווסטיטורה, החליף ולף נאמנות והחל את תמיכתה המסורתית של השושלת במדינת האפיפיור. אף כי הקיסר הדיח אותו מכהונתו כדוכס בוואריה, הרי שאצילים מקומיים, בתמיכת האפיפיור גרגוריוס השביעי, הצליחו לשמור על עצמאות הדוכסות בראשות בית ולף. צורת הביטוי האיטלקי של השם, "גואלף" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo), הפכה לשם המפלגה הימי-ביניימית שתמכה באפיפיורות ובעצמאות הנסיכויות וערי המדינה האיטלקיות כנגד האימפריה הרומית הקדושה - מפלגת הגואלפים (גם אם בית ולף עצמו נטה לחילופי נאמנויות תכופים). ב-1138 ירש היינריך העשירי, דוכס בוואריה גם את דוכסות סקסוניה. בשנת 1180 נשפט בנו, היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה שלא בפניו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה ודוכסויות בוואריה וסקסוניה נשללו מבית ולף. בנו הבכור של היינריך, אוטו, היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך גרמניה עד שהודח ב-1215, הוא היה היחיד מבני בית ולף שכיהן במשרה זו.
בנו השני של היינריך, וילהלם, הלורד של לינבורג ירש את דוכסות בראונשווייג-לינבורג, בה שלט בית ולף עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ב-1634 העביר גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג את מקום מושבו לעיר הנובר. בשנת 1692 קיבל בנו, ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג, שהוכתר ב-1714 כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. כך הפך ענף זה של בית ולף, בית הנובר, לשושלת בית המלוכה הבריטי. בין השנים 1714–1837 היו ממלכת הנובר והממלכה המאוחדת באוניה פרסונלית. כיוון שויקטוריה לא יכלה לרשת את כתר ממלכת הנובר, הוכתר דודה, ארנסט אוגוסט למלך הנובר. יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר.
אחד מנצרי המשפחה, אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, היה אביו של איוואן השישי, קיסר רוסיה.
הענף הצעיר - בית אסטה האיטלקי
אצו השישי, מרקיז אסטה, נכדו של פולקו (בנו הצעיר של ראש השושלת, אלברטו אצו), הנהיג את מפלגת הגואלפים בצפון איטליה בראשית המאה ה-13. הוא היה פודסטה של פרארה, פאדואה, ורונה ומנטובה ופיקד על הקונדוטיירי שלהן (המיליציות של ערי המדינה האיטלקיות). בתמורה הכתיר אותו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כמרקיז אנקונה. נכדתו הייתה ביאטריצ'ה ד'אסטה, מלכת הונגריה. בהמשך העניקה מדינת האפיפיור לבני המשפחה גם את הערים פרארה (1240), מודנה ורג'ו (1288). ב-1452 הועלו צאצאיו לאונלו ד'אסטה ובורסו ד'אסטה לדוכסי מודנה ורג'ו (בהתאמה) על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1471 העניק האפיפיור פאולוס השני לבורסו ד'אסטה את התואר דוכס פרארה. בנו, ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה, היה אחד מפטרוני המוזיקה החשובים של תקופת הרנסאנס. בפרט הביא לחצרו את המלחינים הפלמים ז'וסקן דה פרה, יוהנס מרטיני ויאקוב אוברכט ואת המלחין הצרפתי אנטואן ברימל. בתו, ביאטריצ'ה (ביאטריס) נישאה ללודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו (ופטרונו, באותה עת, של לאונרדו דה וינצ'י). בתו השנייה, איזבלה ד'אסטה, נישאה לפרנצ'סקו השני גונזגה, מרקיז מנטובה והייתה לדמות תרבותית ופוליטית מרכזית.
בנו של ארקולה היה אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה, בעלה השלישי של לוקרציה בורג'ה. אלפונזו המשיך במסורת אביו, היה פטרון אמנויות וניהל חצר תרבותית האמנים הבולטים בחצרו היו המשורר לודוביקו אריוסטו והמלחין קרלו ג'זואלדו. אלפונזו אף הזמין מטיציאן סדרת ציורים לעיטור ארמונו, בהם הציור בכחוס ואריאדנה. בנם הבכור, ארקולה השני, נשא לאשה את רנה, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת. ארקולה השני פיתח את אוניברסיטת פרארה והנחיל בה אווירה פתוחה וחופשית שסייעה למשיכת מלומדים ולמחקר. בנם, אלפונזו השני, נשא לאשה את לוקרציה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מותה נישא לברברה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא הביא את גדולתה של פרארה לשיא והיה פטרונם של אמנים, אנשי מדע ומשוררים, בהם טורקוואטו טאסו. אולם אלפונזו השני לא העמיד צאצאים ולפיכך הקו הישיר של שושלת אסטה הסתיים בו. בנם השני של לוקרציה בורג'ה ואלפונזו הראשון, איפוליטו השני ד'אסטה, היה לקרדינל והקים את וילה ד'אסטה המפוארת בטיבולי שליד רומא. בתם אנה נישאה לפרנסואה, דוכס גיז.
רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הכריז כי אחיינו, צ'זרה ד'אסטה, הוא היורש של דוכסות פרארה וממשיך השושלת. אולם קביעה זו נתקלה בהתנגדות האפיפיור קלמנס השמיני, שראה בצ'זרה ממזר ותבע שהעיר תושב למדינת האפיפיור באין לשושלת אסטה ממשיך לגיטימי. ב-1598 סופחה העיר למדינת האפיפיור. צ'זרה וצאצאיו נשאו מעתה בתואר דוכסי מודנה ורג'ו. בשנת 1763 נחתם הסכם בין ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה למריה תרזה, ובו נקבע שבנה פרדיננד יתחתן עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של ארקולה, וכך הפך פרדיננד ליורש בית אסטה ולמייסדו של בית אוסטריה-אסטה.
בית אוסטריה-אסטה
ב-1814, עם סיום המלחמות הנפוליאוניות באיטליה אוסטריה, הוחזרה שושלת אסטה למודנה עם הכתרת בנו של פרדיננד, פרנץ, לדוכס מודנה. השושלת שלטה בדוכסות בשם Asburgo-Este (הבסבורג-אסטה) או אוסטריה-אסטה. במהלך איחוד איטליה ב-1859 הודח הדוכס האחרון משושלת זו, פרנץ החמישי, דוכס מודנה. אחייניתו, שירשה את ראשות השושלת, הייתה מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, אשתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה. יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא פרנץ, דוכס בוואריה.
עם זאת, נכסי השושלת עברו עם מותו של פרנץ החמישי לראש בית הבסבורג, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, שההתנקשות בחייו בסרייבו פתחה את מלחמת העולם הראשונה. במותו הוריש את תאריו ליורשו קרל הראשון, קיסר אוסטריה. ב-1917, העניק קרל את התואר "ארכידוכס אוסטריה-אסטה" לבנו רוברט, ובכך מינה אותו למייצג התביעות האוסטרו-הונגריות על דוכסות מודנה. יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה.
רביעיות חליל של מוצרט
רביעיות החליל של וולפגנג אמדאוס מוצרט הן סדרה בת ארבע יצירות הכתובות לחליל, כינור, ויולה וצ'לו. ברביעיות הללו, כמו בשאר יצירותיו של מוצרט לכלי נשיפה אחד וכלי קשת, תפקיד החליל הוא סולני באופיו. לפיכך, יצירות אלו מהוות חלק חשוב ברפרטואר לחליל, והן מנוגנות ומוקלטות באופן תדיר. רביעיות החליל כוללות את הרביעייה ברה מז'ור קכל 285, הרביעייה בסול מז'ור ק' 285a, הרביעייה בדו מז'ור ק' נספח 171 (או 285b) ואת הרביעייה בלה מז'ור, ק' 298. לרביעיות אלו אופי קליל יחסית, ורוב הפרקים בהן אינם מורכבים מאוד מבחינה מוזיקלית, אם כי הן עשירות במלודיות, במרקמים קצביים ועשירים, ובפיתוח יצירתי של הנושאים בהן.
כל הרביעיות נכתבו בתקופה שבה עבר החליל שכלול מכני, שבו נוספו לו חורים ומפתחות, והתבצע במעבר שבין חליל הבארוק לחליל הקלאסי (שלו, לרוב, עד 8 מפתחות). עם זאת, כל הרביעיות אפשריות לנגינה גם על חליל בעל מפתח יחיד. ידוע גם, שעל חליל כזה ביצע אותן ידידו של מוצרט, החלילן יוהאן ונדלינג.
רביעיות וחמישיות לכלי קשת וחליל היו הרכב קאמרי נפוץ במחצית השנייה של המאה ה-18. בין המלחינים שכתבו להרכב זה ניתן למנות את יוזף היידן, יוהאן כריסטיאן באך, לואיג'י בוקריני, דומניקו צ'ימרוזה, ורבים אחרים. הרכב זה נזנח כמעט כליל בתקופה הרומנטית שבמאה ה-19, אך במאה ה-20 שבו מלחינים לכתוב לו יצירות מעטות.
הרקע לכתיבתן, והמחקרים עליהן
באופן מסורתי, מיוחסות כל רביעיות החליל של מוצרט ושני הקונצ'רטי לחליל שלו, להזמנתו של החלילן ההולנדי החובב, פרדיננד דה-ז'אן (כנראה הגרסה של מוצרט ל"דה יונג"). דה ז'אן היה ביחסי ידידות עם החלילן ממשפחת ונדלינג, יוהאן ונדלינג, אשר בבית משפחתו התאכסנו מוצרט ואמו בעת שהייתם במנהיים, מאוקטובר בשנת 1777 ועד מרץ בשנה שאחר כך. הסכום אשר הובטח למוצרט, 200 גולדן, נחשב לנדיב מאוד, ויכול היה לעזור היטב בכלכלת המסע שערך מוצרט. בהתכתבויותיו עם אביו, נראה היה שלאופולד דחק בוולפגנג לקבל את ההצעה ועודד אותו להשלים את המלאכה במהירות.
ההנחה אם כן, כי מקורן של כל הרביעיות הללו בהזמנתו של דה ז'אן, נכונה בעיקרה לשלוש רביעיות – אלו ברה מז'ור, בסול מז'ור ובדו מז'ור. הרביעייה שלגביה ידוע בוודאות מוחלטת, שהיא חלק מן הרביעיות אשר נכתבו באותה עת ונשלחו לדה-ז'אן, היא הרביעייה ברה מז'ור, עליה כתב מוצרט במכתבו "רביעייה אחת להולנדי ההודי [הכינוי שהוצמד לדה-ז'אן], ידיד אמת של המין האנושי, כמעט הושלמה...", וזאת כמה ימים לפני התאריך שהיה נקוב על המקור, בכתב ידו של מוצרט – "25 בדצמבר 1777, במנהיים". עם זאת, את שתי הרביעיות האחרות לא הספיק לסיים אלא חודשיים אחר כך, יום אחד לפני עזיבתו של דה ז'אן לפריז.
סיפורן של הרביעייה בדו מז'ור ושל הרביעייה בסול מז'ור שונה מעט, מכיוון שלא נותר מהן כתב יד ידוע, פרט לכמה תיבות ממקור שניוני של הרביעייה בדו מז'ור. הרביעייה בסול מז'ור, אם כן, נמצאה מחדש בשנת 1882, ושיוכה למוצרט, ללא כתב יד ידוע, גורם לספק קל לגבי שיוכה למוצרט. עם זאת, מבחינה סגנונית, ומכיוון שאין עדויות הפוסלות אותה מלהיות אותנטית, היא נחשבת כיום ליצירה מן המניין. מצבה של הרביעייה בדו מז'ור מעניין מעט יותר; פרקה השני והאחרון של הרביעייה, שהוא בצורת נושא ווריאציות, הוא למעשה הפרק השישי מיצירה מאוחרת יותר וידועה של מוצרט – הגראן פרטיטה לאנסמבל כלי נשיפה משנת 1781. ההנחה שייתכן והפרק מן הגראן פרטיטה "נגנב" והועתק כולו לרביעייה ויוחס אחר כך למוצרט היא זניחה מדי, ולכן נחשבת היצירה לאחת מרביעיותיו של מוצרט, וייתכן שהיא אף אחת מהרביעיות לדה-ז'אן, משום שסביר שהיא המקור לפרק מתוך הגראן פרטיטה, ולא להפך, ולכן הייתה צריכה להיכתב קודם.
הרביעייה בלה מז'ור, אם כן, היא הרביעייה היחידה שכתב היד שלה היה זמין לחוקרים לאורך כל קיומה, והשתייכותה למוצרט אינה מוטלת כלל בספק. למרות חותמת מאוחרת שנוספה לה, הטוענת שהיא נכתבה במנהיים בשנת 1778, מחקרים חדשים הפריכו את דברי החותמת הזו. לטענתם, רביעייה זו נכתבה בווינה בסוף שנת 1786, בנסיבות לא ידועות, מאחר שסגנון כתב היד מתאים יותר לזה של מוצרט המאוחר, ומכיוון שהיא כתובה לפי אופנה מוזיקלית שהייתה נפוצה אז בפריז (ראו המשך).
כתבי היד ומשמעותם
כאמור, כתב היד אשר היה בנמצא במשך כל השנים הוא זה של הרביעייה בלה מז'ור, אם כי גם הוא מטעה במקצת בגלל החותמת אשר עליו. לשתי הרביעיות, זו בסול מז'ור וזו בדו מז'ור, אין בנמצא כתב יד שלם, אלא פרגמנט בלבד מתוך הרביעייה בדו מז'ור. לרביעייה ברה מז'ור היה קיים כתב יד ידוע, אשר עליו התבססו קכל וחוקרים אחרים במחקריהם. כתב היד אבד במלחמת העולם השנייה, וגם לא היו בנמצא צילומים שלו, לכן התבססו המחקרים על הוצאות מן המאה ה-19, אשר רמת דיוקן הייתה מוטלת בספק. כתב היד התגלה מחדש בספרייה בקרקוב, בשנת 1979. מבדיקות שנעשו, התברר באופן מפתיע, שלא היו כמעט חריגות בין ההוצאות שעליהן הסתמכו החוקרים במשך 35 שנה, לבין כתב היד. ברביעיות של מוצרט לכלי נשיפה ולכלי קשת, בניגוד לאלו לכלי קשת בלבד, ישנם סימני דינמיקה מעטים מאוד, גם בכתבי היד. ייתכן שהדבר נבע מקוצר רוחו של מוצרט בכתיבת יצירות אלו (ידוע שהוא התמהמה בהשלמת היצירות), וכן מהעובדה שכנראה מיהר להשלימן.
רביעייה בסול מז'ור, ק' 285a
רביעיית החליל הקצרה ביותר, ומבחינות רבות המורכבת פחות. היא מנוגנת בתדירות הנמוכה ביותר מבין רביעיות החליל של מוצרט. הרביעייה הזו וכן הרביעייה הבאה כתובות בשני פרקים בלבד. צורת רביעייה זו הייתה שכיחה בסגנונו של יוהאן כריסטיאן באך. ייתכן שקוצרן של רביעיות אלו הוא בין הגורמים לאי-שביעות רצונו של דה-ז'אן.
רביעייה בלה מז'ור, ק' 298
הרביעייה המאוחרת ביותר, לפי כל הדעות, נכתבה לפי מחקרים מסוימים, בשנת 1786 בווינה, ולפי הגישה המסורתית יותר, האחרונה בסט עבור דה-ז'אן. אולם, הטוענים שמדובר ביצירה מאוחרת מביאים ראיות חותכות, אשר לא בנקל ניתן להפריכן. באותה עת היה נפוץ בפריז לכתוב יצירות על-פי נושאים קיימים, ואכן, רביעייה זו משובצת כולה במוטיבים מיצירות שונות, אשר את חלקן מוצרט בהחלט עשוי היה להכיר. פרט לכך, פרקי הרביעייה וסידורם הם לא קונבנציונליים. רביעייה זו היא בשלושה פרקים:
חומש (יהדות)
בעת החדשה עם התפתחות הדפוס. נהוג אצל יהודי מזרח-אירופה, לכנות בשם "חומש" את כל הספרים המודפסים המכילים את טקסט התורה, במקרה שהודפסו בכרכים נפרדים, אך אם הודפסו יחד - אז נהוג לכנותם בשם חמשה חומשי תורה. לעיתים השתמשו במילה "חומש" כמקבילה למילה "תורה" כדי להבדילה ממשמעותה המופשטת של המילה "תורה" - מכלול ספרי הלימוד היהודיים.
חלוקת התורה לחומשים
עם סיום עריכת התורה הייתה התורה יצירה ספרותית גדולה מדי שלא הייתה יכולה להיכתב על מגילה אחת בלבד, ולכן חילקו את תוכנה לחמשה חלקים. כל חלק נכתב על מגילה נפרדת ונקראה חֹמֶש, המכלול של חמשת החֳמָשִׁים נקרא חמשה חמשי תורה והם מרכיבים יחד את הנוסח השלם של התורה.
בספרות התנאית מובאות שמותם של ארבעה מתוך החמשה: ספר אברהם יצחק יעקב, או בשמו האחר ספר הישר; תורת כהנים; חומש הפקודים; משנה תורה. אצל אמוראי ארץ ישראל הם כונו לפי המילה הפותחת: ספר בראשית; ספר שמות; ספר ויקרא; ספר במדבר; ספר דברים.
גם ספר תהילים נחלק לחמשה חומשים, וכנראה קראו בשם חומש גם לחמש המגילות, כשהן כתובות בספר אחד.
בעקבות החלוקה נהגו לקרוא לטקסט של כל התורה כולה בשם "חמשה חומשי תורה".
קריאת התורה בחומשים
לפי ההלכה, אף על פי שמותר לכתוב חומשים ואף יש בהם קדושת כתבי הקודש (אם נכתבו כדיני סת"ם), אין לקרוא בחומשים את קריאת התורה בבית הכנסת במקום בספר תורה שלם, מפני כבוד הציבור, כלומר שזהו בזיון הציבור שאין להם ספר תורה שלם. יש הסוברים שאם הציבור רוצה למחול על כבודו ולקרות בחומשים כשרים כשאין ספר תורה, הוא רשאי לעשות כן, ויש האוסרים. בחומשים מודפסים ודאי לא ניתן לקרוא קריאת התורה, אך למרות זאת, ראוי שבני עיר שאין להם ספר תורה ישמעו את קריאת התורה מתוך חומש בלא ברכה, כדי שלא תשתכח אצלם חובת הקריאה.
קדושת החומש פחותה מספר תורה, ולכן אין להניח חומש מעל ספר תורה. בכל זאת קדושתו חמורה משאר ספרי המקרא ולכן יש להניחם מעל ספרי הנביאים ולא מתחתיהם. כמו כן אסור לעטוף את הנביאים במטפחות החומשים.
קבוצת ברן
קבוצת ברן (BARAN) נוסדה בשנת 1979 והיא חברת ההנדסה הגדולה בישראל.
המחזור הכספי של החברה נאמד בלמעלה ממיליארד ש"ח. לקבוצת ברן משרדים בישראל, מזרח אירופה ומערבה, צפון אמריקה, מרכזה ודרומה, דרום אפריקה ומרכזה וכן דרום-מזרח אסיה.
פעילות הקבוצה
החברה מתמחה במתן מגוון שירותים הנדסיים. פעילות החברה מחולקת בין שני תחומים עיקריים:
ברן ישראל
ניהול פרויקט, ביצוע סקרים, תכנון, תיאום תכנון, ניהול ביצוע וביצוע בפועל של מגוון רחב של פרויקטים:
ברן אינטרנשיונל
בפעילותה של הקבוצה בחו״ל, החברה מתמחה במתן שירותי מלאים בפרויקטים, turn key או Epc, לרבות תכנון, ביצוע, מימון, רכש ותפעול. בין פרויקטי הקבוצה ניתן למצוא פרויקטי תשתיות מים באפריקה, מפעלים בדרום-מזרח אסיה, תשתיות תקשורת במרכז אירופה, תשתיות תחבורה באסיה וכו׳.
קראפט (פירושונים)
קראפט (Kraft) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו כוח.
קאלמי ברוך
קאלְמי ברוך (בבוסנית: Kalmi Baruh/Baruch, באותיות קיריליות: Калми Барух; 1896–1945) היה אחד החוקרים המוערכים בעולם בתחום חקר הלאדינו. כמו כן הוא היה חלוץ בחקר יהודי ספרד ובמחקרים ספרדיים ביוגוסלביה.
ביוגרפיה
קאלמי ברוך נולד ב-26 בדצמבר 1896 בסרייבו, לאחת המשפחות הספרדיות העתיקות ביותר בבוסניה. הוא למד בבית ספר יסודי בעיירה וישגראד במזרח רפובליקה סרפסקה דהיום. סיים לימודיו בבית הספר התיכון בסרייבו. את לימודיו האקדמיים ואת הדוקטורט שכותרתו: "Der Lautstand des Judenspanischen in Bosnien" (הגאי השפה הספרדית-יהודית בבוסניה) סיים ברוך באוניברסיטת וינה. הוא לימד בגימנסיה הראשונה של סרייבו והיה היחיד בחצי האי הבלקאני שקיבל מלגה מממשלת ספרד ללימודי פוסט-דוקטורט במרכז ללימודים היסטוריים במדריד (9/1928).
במשך שנים שיתף ברוך פעולה עם כתבי עת העוסקים בבלשנות ובספרות מיוגוסלביה ומאירופה, כגון "סרפסקי קנייז'בני גלסניק" (Српски књижевни гласник) ו"מיסאו" (Мисао), שניהם מבלגרד ו"רוויסטה דה פילולוחיה אספניולה" (Revista de filología española) ממדריד. הוא עבד גם עם המכון הבלקני (Балкански институт), עם אוניברסיטת בלגרד ועם האקדמיה המלכותית הספרדית. ברוך תרגם מספרדית לסרבית (אנריקה לרטה (Enrique Larreta): "תהילתו של דון רמירו", "חיים בתקופת פליפה השני", "נרודנה פרוסבטה" (Народна просвета), בלגרד, 1933; חוסה אוסטאסיו ריברה (Jose Eustasio Rivera): "ורטלוג" (Вртлог), "מינרווה" (Минерва), סובוטיצה-בלגרד, 1953 ...).
ברוך הציג וערך ביקורת ספרות על הספרות הספרדית בת תקופתו, הפחות מוכרת ברחבי יוגוסלביה. ברוך פרסם עבודות בבלשנות השוואתית, ביקורות על ספרי לימוד של שפות ועבודות מחקר בלשניות, עם דגש על השפות הרומאניות. ברוך חשף, תיעד וחקר וריאציות לשוניות של השפה הספרדית-יהודית ובמיוחד רומנסות ברחבי בוסניה, בפרישטינה (Приштина) ובסקופיה (Скопје). הוא שימש כאחד מעמודי התווך של "פרגלד" (Преглед/Pregled) כתב עת בעל אוריינטציה שמאלנית מסרייבו וכמקור סמכותי עבור שבעונים קהילתיים: "יברייסקי ז'יבוט" (Јеврејски живот/Jevrejski život) ו"יברייסקי גלאס" (Jeврејски глас/Jevrejski glas) וכמו כן עבור העמותה התרבותית-חינוכית "לה בנבולנצייה" (Ла Беневоленција/La Benevolencija). ברוך שיתף פעולה עם פרופ' ארנסטו חימנס קבאיירו (Ernesto Giménez Caballero), עם ד"ר איוו אנדריץ', עם איסידורה סקוליץ', עם הרב ד"ר מוריץ לוי, עם לאורה פאפו, ועוד. הוא שלט בעשר שפות וכתב על-פי רוב בסרבית (סרבו-קרואטית), ולאחר מכן בלאדינו, בספרדית, בצרפתית ובגרמנית.
בשנות ה-30 נחשב ברוך לאינטלקטואל בעל דעות שמאלניות, מן המפורסמים בממלכת יוגוסלביה. הוא שם דגש על תלמידים בעלי רקע סוציו-כלכלי ירוד, על השכלת מעמד הפועלים ועל סובלנות בין-אתנית, לחם באנטישמיות וארגן תמיכה בלתי מסויגת ברפובליקנים של מלחמת האזרחים בספרד. הוא גם כיהן בכמה תפקידים בתנועה הציונית ובמיוחד במוסדות החינוכיים של הקהילה.
ברוך נספה במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
עבודותיו
עבודותיו המפורסמות ביותר:
ביבליוגרפיה
ביבליוגרפיות מוסמכות ברחבי העולם אשר עוסקות בתרבות הלאדינו ובמיוחד בשפה הספרדית-יהודית, כוללות את הביבליוגרפיה של ברוך. ב-1971 באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה פרופ' סמואל ארמיסטד (Samuel Armistead) ופרופ' יוסף סילברמן (Joseph Silverman) תרגמו לאנגלית את רומנסות הספרדיות של יהודי בוסניה (Spanish Ballads [Romances] of the Bosnian Jews ). בישראל כתבו עליו בהרחבה ג'ני לבל, צבי לוקר, דינה קטן בן-ציון, דוד אלבחרי, אנה שומלו, קרינקה וידקוביץ' פטרוב ואלכסנדר ניקוליץ'.
הפנייה
ספרים הכוללים את עבודותיו הנבחרות של ברוך:
סטרוגינו מוסקבה (כדורגל חופים)
סטרוגינו מוסקבה (ברוסית: Пляжный футбольный клуб «Строгино» Москва) הוא מועדון כדורגל חופים מרובע באותו שם במחוז האדמיניסטרטיבי הצפון-מערבי בעיר מוסקבה, שנוסד בשנת 2006 ובתשע שנות קיומה התמודד במפעלים הבכירים ביותר במדינה בענף כדורגל חופים.
המועדון זכה בשתי אליפויות לאומיות בכדורגל חופים ובשתי גביעים לאומיים.
תארים
אליפות רוסיה בכדורגל חופים גביע רוסיה בכדורגל חופים
דניאלה רוח
דניאלה סופיה קורן רוח (באנגלית: Daniela Sofia Korn Ruah; נולדה ב-2 בדצמבר 1983) היא שחקנית אמריקאית-פורטוגזית-יהודייה. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של הסוכנת קנזי בליי בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס" ברשת CBS.
ביוגרפיה
רוח נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, בתם היחידה של ד"ר מויזס קרלוש בנטש רוח ושל קתרינה ליה אזאנקוט קורן. אביה עשה את התמחותו כרופא ברפואת אף אוזן גרון בתוכנית המשותפת של אוניברסיטת בוסטון ואוניברסיטת טאפטס. כשהייתה בת חמש, אביה סיים את התמחותו ומשפחתם חזרה לפורטוגל, שם הוריה התגרשו. בפורטוגל, דניאלה למדה בבית ספר שבו התקיימו הלימודים באנגלית.