cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניהול עצמי (עבודה)
הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים
ישנן צורות שונות של ניהול עצמי ושל שיתוף עובדים בקבלת החלטות, והן משתנות בהתאם לרצון השותפים במקום העבודה, למבנה ולאופיו של מקום העבודה. על מנת לדון בסוגים שונים של ניהול עצמי, יש לעשות הבחנה בין הבטים שונים של הדמוקרטיזציה של העבודה.
בעלות מול ניהול
ההבט הראשון מבחין בין בעלות לבין ניהול. שיתוף בבעלות משמעו שלעובדים ישנה בעלות מלאה או חלקית על מקום העבודה. דוגמאות לכך הן קיבוצים או קואופורטיבים מסוימים, או עצמאי שאינו מעסיק עובדים. שיתוף בניהול משמעו שלעובדים יש חלק מלא או חלקי בניהול מקום העבודה. שיתוף זה יכול להיות קשור לבעלות בניהול, אבל אינו הכרחי. ייתכן מצב בו קיים שיתוף מלא בבעלות, אך השיתוף בניהול מוגבל בכך שמנהל החברה הוא אדם מן החוץ שאינו שותף לבעלות.
שיתוף פורמלי מול שיתוף לא פורמלי
ההבט השני דן בהבחנה בין שיתוף פורמלי ושיתוף לא-פורמלי. שיתוף לא פורמלי מתבסס לרוב על יחסים בין אישיים. כך, מנהל שנמצא ביחסים טובים עם העובדים הכפופים לו, ישתף אותם ויתייעץ עימם בקבלת החלטות שונות, אף על פי שלא קיימת מדיניות פורמלית של שיתוף. בצורה זו, המנהל נתפס כמנהל משתף, אך ההחלטה הסופית נותרת בידיו. לעומת זאת, שיתוף פורמלי מתבסס על מקורות לגיטימציה פורמליים כגון חוזים ארציים או מגזריים, חוקים, או מדיניות מוצהרת וכתובה של מקום העבודה.
גישה מבנית-פוליטית מול גישה פונקציונלית-מוטביציונית
הבט זה קשור קשר הדוק להבט השני. בעוד הגישה המבנית-פוליטית תבוא לידי ביטוי בחוקים או במדיניות מוצהרת, הגישה הפונקציונלית-מוטביציונית שמה דגש על מקום העבודה עצמו, והיא באה לשפר את תפקוד מקום העבודה ואת המוטיבציה של העובדים.
מבט היסטורי
הראשון שדיבר בצורה תאורטית על ניהול עצמי של עובדים, הוא האנרכיסט, פייר-ז'וזף פרודון, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. לאחר מכן, ניהול עצמי הפך למטרה עיקרית של איגודי עובדים, במיוחד אלו בעלי אוריינטציה סינדיקליסטית מהפכנית. התקופה והמקום בהיסטוריה בה התקיים ניהול עצמי של עובדים בצורה רחבה ביותר, היו בעת מלחמת האזרחים בספרד, במיוחד באזורים בהם שלטו האנרכיסטים הספרדיים. לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמה, דעך גם הרעיון של ניהול עצמי של העובדים. לאחר מלחמת העולם השנייה, שינה הרעיון את משמעותו המקורית, וחזר בגרסה מתונה יותר. כעת תמכו בו איגודי עובדים ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות, וראו כלי לשיפור תנאי העובדים, והיחסים בין העובדים להנהלה. השימוש במושג "ניהול עצמי" פחת ומושגים כמו "שיתוף עובדים", "דמוקרטיזציה" ו"העצמה" תפסו את מקומו.
שנות ה-70
בשנות ה-70 של המאה ה-20, יחד עם תרבות מחאה שהתפתחה כנגד הקפיטליזם ודרך החיים המערבית, החלה התעניינות מחודשת בצורות ארגוניות שמהוות חלופות רדיקליות לחברות קפיטליסטיות וממשלתיות, כגון צורות שונות של קואופרטיבים והמערכת הכלכלית בניהול עצמי ביוגוסלביה. שנות ה-70 הביאו התקדמות גדולה בתחום של שיתוף עובדים במספר מדינות. המאפיין את תקופה זו היא התפתחות של הגישה המבנית-פוליטית של שיתוף עובדים ושל הגישה הפונקציונלית-מוטיבציונית, כאשר במדינות רבות ידה של הגישה החוקתית הייתה על העליונה.
הגישה המובהקת ביותר של הגישה המבנית-פוליטית היא שיטת "שיתוף במועצות מנהלים", ב-Codetermination הגרמנית. שיטה זו נוצרה אומנם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אולם מערכת החוקים שנתקבלה בשנות ה-70 הרחיבה אותה ומיסדה אותה הרבה יותר. המאפיינים המרכזיים שלה הם נציגות עובדים במועצות המנהלים של המפעלים הגדולים יותר, וסמכויות נרחבות למדי למועצות עובדים גם במפעלים קטנים יותר. המכנה המשותף של כל הגישה הפוליטית-מבנית הוא כי ההחלטות נתקבלו ברמה של חוק, כלומר, השיתוף הוא ברמה הכוללת של המפעל, ולא חלו שינויים במסגרת זאת במקום העבודה, בקבוצות העובדים.
הגישה השנייה, הפונקציונלית-מוטיבציונית, שמה את הדגש על מקום העבודה עצמו. המטרה הייתה לשפר את תפקוד מקום העבודה ולהגביר את המוטיבציה של העובדים. אם רוב היוזמים בגישה הראשונה היו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ואיגודי עובדים, הרי בגישה השנייה היו אלה המעבידים עצמם. הסמכות העיקרית נשארה בידי המעבידים וחלק מהתוכניות לא הקיפו כלל את כל עובדי החברות, אלא רק קבוצות מסוימות. לעומת היסוד הקבוע של המסגרת החוקתית, המאפיין את הגישה המוטבציונית היה טווח הזמן הקצר.
נעשו גם ניסיונות לשלב בין שתי הגישות, דהיינו לתת בסיס חוקתי לפעולה הפונקציונלית-מוטיבציונית. ניסיון אחד כזה נעשה בשוודיה בהצלחה די רבה. החוק קבע מה הן צורות העבודה אשר פוגעות בצרכים אנושיים לגיטימיים, כגון צורות עבודה הדורשות קצב יותר מידי מהיר, שיש בהם שעמום רב מידי, או אשר, באופן כללי, יוצרות תחושה של ניכור בעבודה. בחוק שהתקבל נקבעו סטנדרטים כאלו, והוטל על המפעל ליצור שיתוף פעולה עם האיגוד המקצועי בביצוע שינויים אשר ימנעו או לפחות יצמצמו תופעות מסוג זה. מלבד המסגרת החוקתית לשינויים בצורות העבודה, גם חייב החוק נציגות לעובדים במועצת המנהלים של החברות הגדולות. ניסיון נוסף של אינטגרציה נעשה בצרפת, אך היה מוגבל יותר מהחוקים בשוודיה.
שנות ה-80 וה-90
הדבר המאפיין הראשון את שנות ה-80, הוא שלא הייתה למעשה שום התקדמות במישור הפוליטי-מבני. לא חלו שום שינויים נוספים בשיטה הגרמנית, על אף ניסיונות "להוריד" את השיתוף למקום העבודה עצמו, לסדנה, לקבוצת העבודה. לא היו מדינות נוספות שקיבלו חוקים במישור הזה.
היום
כיום, הרוב המוחלט של איגודי העובדים אינו שואף לניהול עצמי מלא, אלא מסתפק בהגנה על זכויות העובדים, מאבק על שיפור תנאים והעלאת רמת השיתוף בין ההנהלה לעובדים. אחד מאיגודי העובדים המפורסמים ששם לו למטרה להפוך את כל מקומות העבודה למקומות עבודה בניהול-עצמי מלא הוא ארגון "פועלי התעשייה של העולם". יחד עם זאת, באמריקה הלטינית קמות תנועות רחבות השבות לדרוש ניהול עצמי מלא של מקומות עבודה, ובארצות הברית ובאירופה, התנועה האנרכיסטית ממשיכה להפיץ את רעיון הניהול עצמי המלא של מקומות עבודה, כחלק מתפיסה הדוגלת בניהול עצמי מלא של כל תחומי החיים.
דמוקרטיזציה של העבודה בישראל
הרעיון של הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל התפתח עוד מלפני קום המדינה. קיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים והקמת קואופורטיבים הם ביטוי מובהק לרעיון הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל.
באופן טבעי, הייתה הסתדרות העובדים הכללית מוקד של פעילות למען ניהול עצמי במקום העבודה. יוזמות כמו מועצות ייצור, הנהלות משותפות וכן שיתוף עובדים במועצות מנהלים של החברות ההסתדרותיות הן הביטויים להתליכים אלו. כמו כן, גם הקמתו של האגף לדמוקרטיה תעשייתית היא תוצר של תהליך זה. אולם, למרות העיסוק הרב בנושא השיתוף, בסופו של דבר, מרבית הניסיונות לעודד שיתוף עובדים בניהול בחברת העובדים נכשלו. תהליך זה הגיע כמעט לקיצו עם המשבר במשק ההסתדרותי בסוף שנות השמונים.
שלהי המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בקריסה מואצת של רעיון הניהול העצמי בישראל. קיבוצים רבים הפכו ליישובי קהילתיים, ובמרבית האחרים הונהגו ניהול הירארכי ושכר דיפרנציאלי. קואופרטיבים הפכו לחברות בע"מ, וחבריהם הפכו לשכירים בחברות אלה.
הניסיון באמריקה הלטינית
תופעת ההשתלטות על מקומות עבודה בארגנטינה איננה תופעה חדשה. אולם, תנועות חברתיות שתמכו בשיטה זו פורקו לחלוטין בזמן המלחמה המלוכלכת בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, אירעו תהליכים כלכליים ופוליטיים דרמטיים במחוז נוואקן שבדרום ארגנטינה. על אף שהתהליך החל במפעל יחיד, בשנת 2005 מרבית המפעלים במחוז היו כבר תחת שליטה מלאה של העובדים.
בתחילת המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 2001, כ-200 מפעלים "שוקמו" על ידי עובדיהם והפכו לקואופורטיבים, לאחר שהמפעלים פשטו את הרגל והעובדים פוטרו. דוגמאות בולטות הן מפעל ברוקמן, מלון בוואן ומפעל פאסינפאט (שהיה ידוע בשם "זאנון"). על פי נתונים בנאספו בשנת 2005, כ-15,000 עובדים ארגנטינאים עובדים במפעלים תחת ניהול עצמי של העובדים.
התפשטות התופעה הובילה ליצירתה של "תנועת המפעלים המשוקמים", שמקיימת קשרים פוליטיים מגוונים עם פרוניזם, אנרכיסטים, וקומוניסטים. התנועה עוזרת לעובדים המעוניינים להשתלט בחזרה על מקומות העבודה מהם פוטרו עקב פשיטת רגל. באוקטובר 2005, התקיים כנס של איגוד המפעלים המשוקמים של אמריקה הלטינית בוונצואלה, בו השתתפו נציגים מ-263 חברות שונות שנשלטות על ידי עובדיהם.
אחד הקשיים הבולטים שהתנועה עומדת מולם, הוא היחס כלפי השיטה הכלכלית הקלאסית, מאחר שרוב החברות המנוהלות באופן ההיררכי המסורתי סירבו, מסיבות שונות (ביניהם גם עוינות אידיאולגית לרעיון השליטה העצמית), לעבוד ולסחור עם מפעלים משוקמים. לכן, מפעלים משוקמים מבודדים מעדיפים לעבוד ביחד במטרה לבנות מערכת כלכלית אלטרנטיבית, וכך להגיע למסה קריטית שתאפשר להם לשאת ולתת עם חברות קפיטליסטיות רגילות.
ערבית מצרית
ערבית מצרית (العَرَبى المَصرى, אֶל-עַרַבִּי אל-מַסְרִי; גם اللهجه المصريه, אֶל-לַהְגַה אל-מַסרֶיַּה) הוא הלהג הערבי המדובר בצפון עמק הנילוס, כלומר באזור בירת מצרים קהיר ומצפון לה - בדלתה של הנילוס, בעיר אלכסנדריה וכולי. מדריך השפות "אתנולוג" מעריך את מספר דוברי הערבית המצרית ב-54 מיליון נפש בערך (נכון ל-2006), אולם סביר להניח כי כל 77.5 מיליון תושבי מצרים מדברים ערבית מצרית ולו במידה מעטה.
סיווג
הערבית המצרית נחשבת לאחד הלהגים המזרחיים של השפה הערבית. אף שהיא שונה במידה ניכרת מן הלהגים המדוברים בלבנט ובעיראק וכן מהלהגים הבדואיים המדוברים בסיני, בנגב, בחצי האי ערב ובאזור המפרץ הפרסי, היא דומה להם יותר מאשר ללהגים המדוברים בצפון-מערב אפריקה (הלהגים המערביים). המאפיין המובהק ביותר המבדיל בין הלהגים המזרחיים למערביים הוא אופן הנטייה של צורת העתיד בגוף ראשון (אני/אנחנו) - אכתב/נכתב בלהגים המזרחיים, לעומת נכתב/נכתבו במערביים. מבחינה זאת שייכת הערבית המצרית ללא ספק ללהגים המזרחיים.
פונולוגיה
העיצור המסומן באות ق נהגה כ- ("סותם סדקי", כמו אל"ף במילה "קופאים"), אולם במילים השאולות מערבית ספרותית הוא נהגה כ-. מבחינה זו דומה הערבית המצרית ללהגים הערביים המדוברים בערים הגדולות של הלבנט.
תחביר ומורפולוגיה
המאפיין התחבירי המובהק ביותר של הערבית המצרית הוא מיקומן של מילות השאלה במשפט. בערבית מצרית מילות השאלה נשארות במקומן (in situ) ואינן נעות לתחילת המשפט. תכונה זו ירשה הערבית המצרית מן השפה הקופטית שדוברה בצפון מצרים עד ראשית המאה ה-12, ובדרום מצרים אף מאוחר יותר. לדוגמה:
המילה "אֶמְתַא" (מתי) שמחליפה בשאלה את תיאור הזמן "אֶלְחַ'מִיס" (= ביום חמישי), נשארת במקום שבו מופיע תיאור הזמן ואינה נעה לתחילת המשפט, כפי שקורה בעברית, בשפות אירופיות, וכן ברוב הלהגים האחרים של ערבית. במשפט השאלה: <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">مين راح مصر؟ (מִין רַאח מַס'ר? = מי נוסע למצרים?) מילת השאלה מופיעה בתחילת המשפט, כיוון שהיא מחליפה את הנושא של המשפט, שממילא אמור להופיע בתחילת המשפט. השוו לתשובה: <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">نورى راح مصر,. (נוּרִי רַאח מַס'ר. = נורי נוסע למצרים.)
בערבית מצרית נפוצה מאוד התחילית "חַ-" (נהגית גם "הַ-", ונכתבת <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">حـَ או <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">هـَ ) לציון פעולה שתתרחש בעתיד. התחילית הזאת מתפקדת באופן דומה לתחילית "סַ-" (<span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">سـَ ) בערבית ספרותית, ומשערים שהיא קיצור של המילה <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">راح ("ראח"=הולך) שמציינת זמן עתיד בלהגים ערביים אחרים. לדוגמה:
כינויי הרמז בערבית מצרית מופיעים אחרי שם-העצם, ולא לפניו כמקובל בלהגים אחרים של ערבית. לדוגמה: לעומת המקובל בניבים של הלבנט: <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">هذا الرجل (הַאדַ'א-רַּגֻ'ל = האיש הזה), <span style='font-size:115%; font-family:"Simplified Arabic", "Times New Roman", Arial, "Arabic Transparent", sans-serif' dir="rtl">هذه المرة (הַאדִ'יהי-לְ-מַרַּה = האישה הזאת).
CYE
סייסק בע"מ, המוכרת במותג CYE (יש להגות סיי), היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, אבטחת רשתות מחשוב ואבטחה בפני איומי סייבר בענן.
החברה נוסדה בשנת 2012 על ידי ראובן ארונשוילי (מנכ"ל), חיים אהרוני (CPO), מתן חן, גבי לבנברג ואייל גרינברג.
החברה מעסיקה מאות עובדים בישראל וברחבי העולם, מטה החברה שוכן בהרצליה פיתוח ולה משרדים בארצות הברית, לונדון ואיטליה. מרבית לקוחותיה הם חברות פורצ'ן 500.
מוצר הדגל של החברה, פלטפורמת אבטחת מידע עם בינה מלאכותית מבוססת ענן, נקרא Hyver. המוצר זכה במספר פרסים ברחבי העולם.
בשנת 2021 גייסה החברה 120 מיליון דולר מהקרנות EQT ו-NORTH83. בגיוס זה הפכה לחד קרן.
ג'ורג' קוסטנזה
ג'ורג' לואיס קוסטנזה הוא דמות בקומדיית המצבים האמריקאית, סיינפלד (1989–1998), שגולמה על ידי השחקן ג'ייסון אלכסנדר.
דמותו של ג'ורג' מתאפיינת בחוסר ביטחון, נוירוטיות, שנאה והרס עצמי. הוא משקר לעיתים קרובות, ומקיים מערכת יחסים מורכבת עם הוריו, פרנק ואסטל קוסטנזה, השולטים בו ביד רמה. במהלך הסדרה, ג'ורג' רוקם מזימות במטרה להשיג הישגים מפוקפקים, או יתרון, בתחום היחסים האישיים, העבודה ועוד. מזימות אלה לרוב נכשלות, וחוזרות אליו כבומרנג.
דמותו מבוססת על אחד היוצרים השותפים של הסדרה, הקומיקאי לארי דייוויד, ועל חבר ילדות של ג'רי סיינפלד, מייקל קוסטנזה.
משפחתו
ג'ורג' הוא בנם של פרנק ואסטל. אביו הוא ממוצא גרמני-איטלקי, ואמו כנראה יהודייה (או חצי יהודייה), אולם אין אזכור בסדרה למוצא המדויק שלה. הוא נולד בקונסטנץ, גרמניה. הם נשואים שנים רבות ורבים ומתווכחים רבות. חברו ג'רי מכנה אותם "פסיכופתים", ואמו מכנה אותם "צעקנים" ו"תמיד רבים". ג'רי טוען שאם הם היו מתגרשים לפני 30 שנה, ג'ורג' יכול היה להיות נורמלי. ג'ורג' עצמו טוען שהם כנראה הסיבה שחייו נראים כפי שהם נראים: הוא טוען שאף על פי שגירושין תמיד קשים, במיוחד לילדים, הוא עצמו תוצאה של העובדה שהוריו נשארו ביחד.
ג'ורג' מנהל מערכת יחסים מורכבת עם הוריו. ג'ורג' עושה כל שביכולתו לגרום להם לעבור לפלורידה, לכאורה במטרה לדאוג לרווחתם, אולם מנסה למנוע את המעבר כשהוא מגלה שבכוונתם לבזבז את כל הכסף שחסכו. מנגד, כשהוריו של ג'רי מבקרים בעיר ומסרבים לפגוש אותם, ג'ורג' יוצא להגנתם ונעלב בשמם. הוא מבקר תכופות את הוריו, ואף חוזר לגור אתם לתקופה קצרה. הוא נוהג להתקשר אליהם מדי שבוע, ומכין מראש מספר אנקדוטות, אף על פי שלבסוף דווקא להורים שלו נמאס ממנו ("דואר הזבל").
לגורג' יש שתי בנות-דודות שהופיעו בסדרה. הראשונה היא שלי ("פרק ההתערבות"). השנייה היא ריסה, איתה רצה ג'ורג' להתמזמז כדי לקבל תשומת לב מהוריו. לג'ורג' היה דוד שנפטר בשם מו. באותו פרק הוזכרה גם קרובת משפחה נוספת שנפטרה כשהייתה בת 7 במהלך לידה ומכונה "הדודה התינוקת" ("Aunt Baby"). יש לו גם אח ששמו לא הופיע באף אחד מפרקי הסדרה.
בתחילה, דתו של ג'ורג' לא הייתה ברורה, אף על פי שהיו רמזים המצביעים על יהדותו.
הילדות
ג'ורג' למד בבית הספר ע"ש נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, שם הוא פגש את ג'רי. לאחר מכן שניהם למדו יחדיו בקולג' של ברוקלין. נראה שבמשך הזמן גם המשפחות שלהם התיידדו, וההורים של ג'ורג' מזמינים את ההורים של ג'רי לביקור כשהם מגיעים לניו יורק. במהלך הסדרה יש מספר פלאשבקים מתקופת התיכון של ג'ורג' וג'רי, שם רואים אותם כצמד נערים, בעלי מראה לא ספורטיבי ועם שיער ארוך. ובאחד מהפלאשבקים נראים יחסיו המשפילים של המורה להתעמלות, מיסטר היימן, לגו'רג' כשעשה לו וודג'י בלווית כמה מחבריו. היימן, לא סבל אותו, וכינה אותו "קנטסטנדיה" (Cantstandya, באנגלית - נשמע כמו "לא יכול לסבול אותך").
ג'ורג' וג'רי הם חברים טובים מזה זמן רב, וקשריהם הדוקים מאוד. באחד הפרקים כתבת בעיתון חשבה שהם זוג הומואים (הם כמובן נבהלים, אף על פי שהם מדגישים ש"לא שיש משהו רע עם זה"), והם נכשלו בכל ניסיונותיהם להוכיח לה שהיא טועה (בפרק "The Outing"). הקשר ביניהם חזק אף על פי שהם די שונים באופיים: ג'רי מצליח יותר עם נשים, ומרוויח טוב בהרבה. הוא נקי ומסודר, ונוטה פחות להיות מעורב במזימות מרושעות.
אופי ותכונות
דמותו של ג'ורג' נחשבת לדמות הכי פחות מוסרית בסדרה. הוא סובל מחוסר ביטחון, רגשי נחיתות והערכה עצמית נמוכה שמובילים אותו לשקרנות כפייתית ורמאות (כך כאשר בפרק אחד ג'רי מתוודה בפניו ש"הוא חי בשקר", עונה לו ג'ורג': "רק אחד? אני חי בתוך 20 שקרים!"), שאיבת הנאה מסבלם של אחרים, חוש צדק מעוות, נקמנות ועצבנות.
הוא אובססיבי לדעתם של הסובבים אותו, מתייחס ברצינות רבה מדי לעצותיהם של אחרים ומושפע בקלות רבה מדי. בפרק "האירוסין", ג'ורג' מציע לחברתו לשעבר סוזן רוס להתחתן אתו, רק בגלל ברית שכרת עם ג'רי במטרה ששניהם יתחתנו. ג'רי כמובן לא עומד בצד שלו של העסקה, וג'ורג' טורח להזכיר לו את זה פעמים רבות, וג'ורג' מבין שהוא עשה טעות גדולה. במקרה אחר ("שדה התעופה") ג'ורג מסכים לקנות שני כרטיסי טיסה כדי לזכות בנקודות של כרטיס האשראי בעקבות עצה של קריימר, ומגלה עד מהרה שלא ניתן להחזיר את הכרטיסים. ג'ורג' ממיר את דתו (בפרק "ההמרה") לנצרות לטבית-אותודוקסית, משום שהחברה שלו עומדת לסיים את היחסים ביניהם בעקבות ההבדלים הדתיים. ג'ורג' משתכנע לאחר שאיליין אומרת לו שזה יהיה רומנטי, אולם לאחר מבחן ההמרה (בו היא רימה כדי להצליח) חברתו נוטשת אותו.
הוא מודע לחסרונותיו ונוהג להתהדר בכישרונות המעטים והמפוקפקים שלו - משחק הווידאו פרוגר, חנייה במקביל, איות שמות משפחה והיכולת לנקוב בשמם של השירותים הציבוריים הטובים ביותר הקרובים למקום נתון במנהטן.
ג'ורג' הוא אגואיסט, קטנוני, חומרני וקמצן. כמו כן הוא גם רגזן, גרגרן וחסר נימוסי שולחן בסיסיים. יש לו משיכה לא ברורה לקטיפה ובמהלך הסדרה הצהיר שאם זה היה מקובל חברתית היה עוטה קטיפה על כל גופו. הוא יוצא עם בחורה ורוצה לעבור לגור אתה משום שיש לה ספת קטיפה, עד שהוא מגלה שהספה לא שלה.
תעסוקה
ג'ורג' הועסק בעבודות רבות אך לא הצליח להחזיק מעמד בשום עבודה למשך פרק זמן ארוך מבלי לעשות איזו שהיא טעות מביכה שתגרום לפיטוריו. המשרה הממושכת ביותר בה החזיק הייתה עוזר מזכיר הנסיעות של הניו יורק יאנקיז, בה עבד לאורך מספר עונות. התפקיד אותו קיבל היה תפקיד ניהולי זוטר, והוא היה מועמד לקידום. ג'ורג' ניסה לגרום ליאנקיז לפטר אותו כדי שיוכל לעבור לקבוצה המתחרה, הניו יורק מטס, אך הוא החמיץ את ההזדמנות לבוס שלו אשר עבר לקבוצה המתחרה.
המשרות בהן הועסק:
ג'ורג' אהב להציג את עצמו בעיקר כארכיטקט ואף היה מוכן לשלם מלגה לילד לא מוצלח, רק כי הילד חלם להיות ארכיטקט. ג'ורג הציג את עצמו גם במקצועות נוספים כגון יבואן או ביולוג ימי. כמו כן טען בפני אנשי NBC שהוא מחזאי ושכתב מחזה בשם "לה קוזינה" שהוצג באוף-אוף ברודוויי.
מערכות יחסים
מערכות היחסים של ג'ורג' עם נשים תמיד היו כישלון ובדרך כלל לא נמשכו יותר מפרק אחד. גם במערכות היחסים שלו הוא שיקר ללא הרף, היה נצלן, חסר בושה ואגואיסט. בדומה לשאר חבריו, גם הוא הצליח למצוא תמיד בעיה שולית וחסרת חשיבות בבת הזוג שלו, שגרמה לו להבריח אותה בצורה זו או אחרת. לעיתים, גם כאשר הבחורה הייתה בסדר, ומערכת היחסים שלהם הייתה סבירה, מצא ג'ורג' צורה מעוותת כלשהי לסיים את הקשר.
סוזן
מערכת היחסים הארוכה ביותר שלו הייתה עם סוזן בידל רוס, מנהלת בכירה ב-NBC. ג'ורג' פגש אותה בעת שהציג עם ג'רי את הרעיון שלהם לפיילוט לסדרה חדשה ש-NBC ביקשה מג'רי. סוזן הרוויחה משכורת נאה מאוד (ואף טרחה להבהיר לג'ורג' שהיא מרוויחה יותר ממנו, כשג'ורג' ביקש ממנה לחתום על הסכם טרום נישואין), אולם בדיעבד הסתבר לג'ורג' שהוריה עשירים מאוד.
ג'ורג' שמח מאוד בתחילת מערכת היחסים עם סוזן, שסייעה לו ולג'רי לקבל אישור להפיק פרק פיילוט לסדרה קומית חדשה בכיכובו של ג'רי. אולם אז ג'ורג' החליט שיש לו עבודה אטרקטיבית (תסריטאי), שתעזור לו למשוך נשים, ולכן רצה להיפרד מסוזן. הוא היה לכוד במצב אירוני, שבו יש לו תשובה טובה לשאלה "במה אתה עובד?", אולם הוא נמצא בקשר רומנטי עם סוזן, ואם הוא יעזוב אותה כבר לא תהיה לו עבודה. לבסוף ג'ורג' מנשק את סוזן מול עיני עמיתיה הבכירים ב-NBC, וסוזן מאבדת את עבודתה.
לאחר שהם נפרדו, ג'ורג' נפגש במקרה עם סוזן ומגלה שהיא יצאה מהארון כלסבית. הדבר מושך מאוד את ג'ורג'. לאחר זמן מה, בעקבות משבר שעבר ובעקבות תמיכתו של ג'רי, הוא משכנע את סוזן להתחתן אתו, שבינתיים חזרה בה מהיציאה מהארון. לאחר מכן, כאשר ג'רי נסוג מרצונו להתחתן גם כן, ג'ורג עושה כל שביכולתו לצאת מהמחויבות הזו, או לפחות לדחות ככל שניתן את החתונה (הוא מנסה, בין היתר, להתחיל לעשן, ואף בוכה בפניה שהוא לחוץ). מערכת היחסים נסתיימה במותה של סוזן לאחר שליקקה את המעטפות הזולות והרעילות שג'ורג' בחר כהזמנות לחתונה. בכך נגאל ג'ורג' מהמחויבות ממנה כה פחד. אף על פי שחש צער, ג'ורג' ניצל את חיי הרווקות החדשים שלו, אך גילה שהמחויבות לא הסתיימה - הוריה של סוזן מינו אותו לעמוד בראש הקרן לזכרה. ג'ורג' גילה שמשפחתה של סוזן עשירה מאוד, ואם הם היו מתחתנים הזוג היה מקבל במתנה בית אחוזה גדול ועוד מתנות במיליוני דולרים. לאחר מותה, כל הרכוש נתרם לצדקה, וג'ורג' לא זוכה לקבל ולו נתח קטן.
שמות בדויים
כמו יתר הדמויות בסדרה, ג'ורג' משתמש בשמות בדויים על מנת להיחלץ מסיטואציות מביכות או לזכות בהטבות שלא מגיעות לו.
השם בו ג'ורג' משתמש בתדירות הגבוהה ביותר הוא ארט ואנדליי, שהופיע לראשונה בפרק המארב בו ג'ורג' וג'רי השתמשו בשם כתירוץ להימצאותם בבניין בו ג'רי ארב לאישה בה התאהב.
בפרקים אחרים ג'ורג' הציג את עצמו כארכיטקט בשם ארט ונדליי, הצהיר בלשכת האבטלה שהוא אמור לקבל עבודה ב"תעשיות ואנדליי" וענה "ארט ונדליי" כאשר נשאל בראיון עבודה לחברת הוצאה לאור אילו סופרים הוא קרא. באופן אירוני, בפרק סיום הסדרה, כאשר ארבעת החברים נשפטו בבית משפט, שמו של השופט היה ארתור ונדליי.
במשך תקופת האבטלה של ג'ורג', ג'רי מכנה אותו "ביף", בהתייחס לביף לומן, דמות מהמחזה מותו של סוכן מאת ארתור מילר.
באחד הפרקים ג'ורג' רצה להיקרא "טי בון", אבל חבריו לעבודה ב"תעשיות קרוגר" נתנו את הכינוי לאדם אחר. ג'ורג' התעצבן ודרש מהעובד את הכינוי בחזרה, תוך כדי נפנופי ידיים. שיחה זו הייתה בחדר נפרד עם מראה חד-צדדית. כל העובדים ראו את ג'ורג' מניף את ידיו, ולכן הצמידו לו את הכינוי "קוקו", על שם הקוף הראשון שידע לדבר בשפת הסימנים.
בפרק אחר ג'ורג' התחזה לאדם בשם אובריין, במטרה לעלות על לימוזינה שהוזמנה עבור אותו אדם, ונהגה נשא רק שלט עם השם אובריין. רק מאוחר יותר התגלה לו כי האיש עבורו הוזמנה הלימוזינה הוא איש בשם דונלד אובריין, מנהיג של הקבוצה הנאו-נאצית, הגזע הארי, שהיה בדרכו לשאת את הנאום הפומבי הראשון שלו ליד מדיסון סקוור גארדן.
פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
פרדיננד נולד בגראץ ב-13 ביוני 1608, והיה בנם הבכור של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג ואשתו הראשונה, מריה אנה מבוואריה, בתם של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן. בשנת 1625 הוכתר למלך הונגריה, כעבור שנתיים – למלך בוהמיה, ובשנת 1636 – למלך הרומאים.
לאחר מותו של הגנרל הקתולי אלברכט פון ולנשטיין בשנת 1634, הועמד פרדיננד השלישי בראשות הצבא הקתולי הקיסרי, אשר לחם בפרוטסטנטים במלחמת שלושים השנים. בספטמבר הצטרף אליו בן דודו, פרדיננד מאוסטריה, תת-קרדינל ספרד, ויחד הביסו את השוודים בקרב נורדלינגן.
פרדיננד, שהיה בעל עמדות יוניות, סייע למאמצי השלום שנעשו בעיר פראג ב-1635, והשתתף במשא ומתן מול המדינות הפרוטסטנטיות, ובמיוחד סקסוניה.
בשנת 1637 נפטר אביו, ופרדיננד הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם עלייתו לשלטון קיווה להגיע לפשרה מהירה עם שוודיה וצרפת, ואולם האחרונה, שלא הייתה שבעת רצון מכך שבית הבסבורג עדיין נהנה מעוצמה רבה ברחבי היבשת, סירבה לגישושי השלום. המלחמה נמשכה 11 שנים נוספות, עד שהגיעה לסיומה בשלום וסטפליה (הסכם מינסטר עם צרפת, והסכם אוסנבריק עם שוודיה) בשנת 1648.
משפחתו
פרדיננד נשא שלוש נשים בחייו: ראשונה הייתה דודניתו, האינפנטה מריה אנה מספרד, אשר שניים מהבנים שילדה לו הגיעו לבגרות: פרדיננד הרביעי, מלך הרומאים, בנו בכורו, אשר נפטר לפני אביו, ולאופולד הראשון, אשר בסופו של דבר ירש את הכתר. לאחר מותה של מריה אנה בשנת 1646, נישא לדודנית אחרת, הארכידוכסית מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתו של לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה, שליט טירול. היא מתה ב-1649, ופרדיננד נישא בשלישית לאלאונורה גונזאגה, בתו של קרלו גונזאגה השני, דוכס נוור, בתם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה הייתה אשתו של מלך פולין מיכל הראשון, ולאחר מכן אשתו של קרל החמישי, דוכס לורן.
JID
דסטין צ'ויס רוט (באנגלית: Destin Choice Route; נולד ב-31 באוקטובר 1990) המוכר בשם הבמה שלו JID (מעוצב גם כ-J.I.D) הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי. הוא חלק מהקולקטיב המוזיקלי "ספילג' וילאג' " שנוסד על ידי ארת'גאנג ב-2010. כמו כן, הוא חתום בלייבל של ג'יי קול דרימוויל רקורדס, שם הוא החל לקבל הכרה לאחר שהוציא מספר פרויקטים עצמאיים כגון Route of Evil, Para Tu ו-DiCaprio.
ביוגרפיה
דסטין צ'ויס רוט נולד ב-31 באוקטובר 1990 באטלנטה. הוא אימץ את הכינוי JID מסבתו שנתנה לו את כינוי זה על סמך התנהגותו "העצבנית". הוא למד בבית הספר התיכון סטיפנסון, שם שיחק פוטבול.
ב-2017 יצא אלבום הבכורה שלו, The Never Story שזכה לשבחים. מתוך האלבום יצא הסינגל "Never".
ב-2018 יצא אלבומו השני, DiCaprio 2, הכולל את הסינגלים "" ו-"Off Deez" ביחד עם ג'יי קול שזכה, כמו קודמו, לשבחים מהמבקרים והיה לאלבומו הראשון שנכנס ל-50 הראשונים במצעד הבילבורד 200, במקום ה-41.
מר זוטרא בר מר זוטרא
מר זוטרא בר מר זוטרא, או מר זוטרא השלישי, היה בנו היחיד של ראש הגולה בבבל, מר זוטרא השני, בתחילתה של תקופת הסבוראים. אביו מרד בשלטון הסאסאני, ולאחר דיכוי המרד על ידי צבאו של המלך קבאד הראשון נתלה על גשר העיר מחוזא. מר זוטרא הבן, שלפי המסופר בסדר עולם זוטא נולד ביום תלייתו של אביו ונקרא על שמו של אביו, עלה לארץ ישראל בשנת ד'ר"ף (520) וישב שם בראש ועד החכמים. בתקופה זו פעלו בבבל חכמי הסבוראים.
לידתו
משרת ראש הגולה בבבל, ראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים, הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרובבל בן שאלתיאל. לרוב הוכר ראש הגולה על ידי השלטון כנציג היהודים.
מר זוטרא האב היה ראש הגולה בבבל במשך כ-20 שנה. בתקופה זו החמיר מצבם של היהודים בבבל, ובעקבות גזרות ופוגרומים החליט למרוד בשלטון הסאסאני. בתחילה נחל מר זוטרא האב ניצחון ובמשך כשבע שנים מלך בעיר מחוזא. בסופו של דבר המרד דוכא, וראש הגולה נצלב עם ראש הישיבה, רב חנינא, שהיה סבו. בו ביום ילדה אשת ראש הגולה בן, וזה נקרא על שם אביו – זוטרא.
עלייתו לארץ ישראל
מר זוטרא הבן, בנו היחיד של ראש הגולה, נותר הנצר היחיד למשפחת ראש הגולה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת ד'ר"ף (520). שם נתקבל בכבוד גדול, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו. מר זוטרא בר מר זוטרא התיישב בטבריה, היה מראשוני הסבוראים, היה בנו של ראש הגולה בבבל היה מיוחס לבית דוד, והוא וצאצאיו אחריו, במשך שבעה דורות, עמדו בראשות הנהגה התורנית. זו למעשה הייתה תחילתה של הישיבה הארצ-ישראלית (ישיבת גאון יעקב) ובכך היוותה כממשיכתה הסמלית של מוסד הסנהדרין. למעשה ישבה הישיבה בטבריה זמן כה רב עד שגם כאשר היא עברה לירושלים היו נקראים לעיתים ראשיה בשם "גאון טבריה".
על מועד עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ חלוקות הדעות. לדעת החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", הסתתר מר זוטרא הבן כ-30 שנה בבבל, ואחר כך עלה לארץ ישראל. מה שהשפיע עליו בהחלטתו לעלות לארץ ישראל היה מאיסת השררה. לטענה זו התנגד רבי זאב וולף רבינוביץ', שכן משרת ראש הגולה בבבל בוטלה לאחר המרד.
צבי גרץ, לעומתו, כתב בספרו "דברי ימי ישראל" שמר זוטרא הבן עלה לארץ עם אימו, שברחה מיד אחרי המרד מאימתו של המלך קבאד, שרדף את משפחת ראש הגולה. דעה נוספת היא שמר זוטרא הבן עלה לארץ ישראל בגיל 18.
החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", טען שנפלה טעות סופר בסדר עולם זוטא לגבי שנת עלייתו של מר זוטרא הבן לארץ. לדעתו, יש לדחות אותה בכ־70 שנה, והנוסחה הנכונה בספר היא שנת ד'שמ"ט (589). טענה זו נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים אחרים.
לדעתם של החוקרים אייזיק הירש וייס ור' יצחק אייזיק הלוי, מר זוטרא הבן היה זה שהביא את התלמוד הבבלי לארץ ישראל ולימד אותו שם. בארץ ישראל היו חכמים שפעלו בגליל, ולפעמים היו נשלחות אליהם שאלות מן הגולה. בני ארץ ישראל שמחו לקבל את התלמוד הבבלי שהביא עמו מר זוטרא, ולמדו אותו ממנו תחת התלמוד הירושלמי, שפסיקת ההלכה על פיו היא קשה. ברם, טענה זו אינה מוסכמת, והיא ספגה ביקורת מפני שהיא סותרת מקורות היסטוריים שונים.
צאצאיו
בספר "סדר עולם זוטא" מסופר שמר זוטרא, לאחר עלייתו לארץ, ישב בראש ועד החכמים שבארץ ישראל, ה"סנהדרין". הוא וצאצאיו, במשך שבעה דורות, ישבו בראש ועד החכמים. שמותיהם: מר זוטרא, רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי.
סולם מל
סולם מל (באנגלית: Mel scale) הוא סולם המבוסס על הדרך שבה בני אדם תופסים שמיעתית את גובה הצליל. בסולם מל, בניגוד לסולם הרץ הסטנדרטי, ההפרשים בין הגבהים נשמעים שווים על ידי המאזינים, כך שעלייה מ-500 ל-1000 מל תשמע זהה לעלייה מ-1000 ל-1500 מל.
אטימולוגיה
השם מל מגיע מן המילה האנגלית Melody.
השוואה לסולמות אחרים
נקודת הייחוס בין סולם זה לסולמות אחרים היא ההקבלה ש-1000 הרץ יהיו שווים תמיד 1000 מל. מעל כ-500 הרץ, האוזן האנושית תצטרך מרווחים הולכים וגדלים כדי להבחין בעליות בגובה הצליל. לכן, סולם מל (שמטרתו לחקות את תפיסת הצליל של האוזן האנושית) יראה כי אם נעלה ארבע אוקטבות מעל 500 הרץ בסולם הרץ נעלה רק שתי אוקטבות בסולם מל מעל אותה נקודה.
נוסחה
ישנן מספר נוסחאות מקובלות כדי להמיר בין תדירות בהרץ לתדירות במל. הנוסחא המקובלת ביותר בשימוש כיום היא הנוסחא של שאוגנסי:
זרובבל חביב
זרובבל חביב (לובמן) (1894–1987) היה איש ציבור ופובליציסט. הוא כיהן כראש המועצה המקומית בראשון לציון. מ-1949 ובמשך 15 שנה ניהל את משרד עליית הנוער בתל אביב.
אריך קוש
אריך קוֹש (בסרבו-קרואטית: Erih Koš, בסרבית קירילית: Ерих Кош; 15 באפריל 1913, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 25 במאי 2010, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1967 ומבולטי אנשי הרוח של יהדות יוגוסלביה וסרביה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
במקביל, פרסם קוש 12 רומנים, 10 אסופות של סיפורים קצרים וכן מספר רב של מאמרים ותרגומים. הוא זכה למספר פרסים ביוגוסלביה ובכלל זה פרס נין על ספרו "הרשת" (בסרבו-קרואטית: "Mreža"). ספריו פורסמו גם מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה בארצות הברית, בברית המועצות, בגרמניה המערבית, בבריטניה ובצ'כוסלובקיה. קוש היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. אריך קוש הלך לעולמו בבלגרד ב-2010 והוא בן 97 שנים.
תרגומי ספריו לעברית
ִ
זרובבל חביב
חייו
נולד בראשון לציון לרבקה ודב חביב לובמן, למד בבית הספר העממי במושבה, בית הספר העברי הראשון בארץ, שנקרא לימים על שם אביו (בית ספר חביב). סיים את לימודיו בגמנסיה "הרצליה", במחזור התלמידים הראשון שלה. השתתף בכתיבת מכתב המחאה של תלמידי המחזור אל אחד העם כנגד ההחלטה ללמד בטכניון בשפה הגרמנית, כחלק ממלחמת השפות. מאז ולאורך כל חייו היה לוחם קנאי לשפה העברית. השתתף בייסוד הסתדרות "הדור הצעיר", שחבריה התגייסו למשימות הלאומיות והחברתיות של התקופה, והיה שותף לפעילות ההסתדרות המצומצמת אם כי לא היה חבר רשמי בה.
כחלק מחבריו למד משפטים באוניברסיטת איסטנבול, אז קושטא. בהגיעו לחופשה מהלימודים פרצה מלחמת העולם הראשונה וקטעה את לימודיו. בשנת תרע"ו 1916 התמנה מטעמו של אהרן אהרנסון לתפקיד ניהולי במסגרת המלחמה במכת הארבה שירד אז על הארץ. בהמשך, שירת במחלקה החקלאית שבנגב במעמד של קצין בצבא האימפריה העות'מאנית. לקראת סוף המלחמה ועם כיבוש הארץ על ידי הבריטים התנדב לגדוד העברי הארצישראלי ("הראשון ליהודה"). בראשית שנות העשרים, למד חקלאות באוניברסיטאות בצרפת.
כאביו, לפניו, היה איכר וממנהיגי המושבה ראשון לציון. הקדיש עצמו לעבודה ציבורית ענפה, הן בתחומי המושבה והן במישור הלאומי. היה פעיל בהגנה, בחינוך ובפיתוח מוסדות במושבה. במסגרת פעילותו הפוליטית היה מאנשי הנהגת "הברית העולמית של הציונים הכלליים. ובשנת 1932 נבחר למועצה הארצית של המפלגה כנציג ראשון לציון. בשנת 1935 נשלח מטעם המפלגה כציר לקונגרס הציוני הי"ט. בהמשך כיהן בהנהלת המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת תרצ"ז 1937 נשלח לפולין מטעם הקרן הקיימת לישראל לגייס כספים למטרת גאולת קרקעות הארץ. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1939-1946, כיהן כראש המועצה המקומית בראשון לציון. מ-1949 ובמשך 15 שנה ניהל את משרד עליית הנוער בתל אביב. ערב מלחמת העצמאות נשלח (יחד עם יעקב אורי מנהלל) על ידי הנהגת היישוב לדרום אמריקה לצורך איסוף כספים לקניית נשק וגיבוש הקהילות היהודיות שם. במהלך השליחות התבשר על נפילת בנו, אמנון חביב, שלחם בנגב. בהמשך נמנה עם מקימי ארגון יד לבנים ומילא במשך שנים את תפקיד יושב ראש הארגון.
יחד עם פרופסור ח. מ. י. גבריהו הקים את סניף החברה לחקר המקרא בראשון לציון וכיהן כיושב ראש הסניף עד ליומו האחרון. פרסם מאמרים בעיתונות היומית ובכתבי עת והיה פעיל בחיי החינוך והתרבות של המושבה והעיר ראשון לציון.
חביב התמסר לחקר תולדות ראשון לציון, סייע באיסוף החומר הארכיוני להקמת המוזיאון לתולדות ראשון לציון והקדיש את ביתו הפרטי להקמת מדרשה לחקר חיבת ציון.
נפטר ב-1987 ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.
משפחה
בשנת תרפ"ד 1924 נשא לאישה את שולמית, בת האיכר אשר לוין. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: בנו רם חביב - מילא תפקידים בשירות המדינה, בתפקידו האחרון כיהן כסמנכ"ל בכיר במשרד האנרגיה והתשתיות, בנו אמנון חביב - נפל במלחמת העצמאות ביום ל' בסיון תש"ח 1948, בתו - תרצה חביב-גרין - פסיכולוגית ועובדת המוזיאון לתולדות ראשון לציון, הקימה את מיזם התיעוד של חלוצי ותושבי ראשון לציון מראשיתה - "אלבום המשפחות".
נחמיה אלתר
הרב נחמיה אלתר (ח' באב תרל"ה - כ"ב בתמוז תש"ב) היה בנו השלישי של האדמו"ר השני מגור רבי יהודה אריה לייב אלתר בעל השפת אמת, אחיו של האדמו"ר השלישי מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר בעל ה"אמרי אמת", חותנו של האדמו"ר החמישי מגור, רבי שמחה בונים אלתר בעל ה"לב שמחה" וסבו של האדמו"ר הנוכחי מגור רבי יעקב אריה אלתר. כיהן כראש ישיבת שפת אמת בירושלים ודיין בלודז'.
תולדותיו
נולד לרב יהודה אריה לייב וליוכבד רבקה ב-ד' באלול ה'תר"ן. בגיל 15 נישא לאסתר גליקא, בתו של רבי צבי הירש מורגנשטרן האדמו"ר מלומאז', נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק רבו של מקים חסידות גור רבי יצחק מאיר אלתר. חמותו הייתה בתו של רבי שלמה מראדזימין בנו של מופת הדור רבי יעקב אריה מראדזימין שהיה ידוע כפועל ישועות בקרב הארץ. לאחר חתונתו התגורר מספר שנים אצל סב אשתו, רבי שלמה, ולאחר מכן חזר לגור.
במלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה ולאחר סיומה עלה לארץ ישראל, התגורר בצפת ולאחר מכן בירושלים שם כיהן כמנהיג לחסידי גור. בשנת תרפ"ה הקים אחיו ה"אמרי אמת" את ישיבת שפת אמת ומינה את אחיו רבי נחמיה לכהן כראש הישיבה. בשנת תרפ"ט חזר רבי נחמיה לפולין על מנת לטפל במחלתה של אשתו. תחילה התיישב באוטבוצק ולאחר מכן בלודז', שם מונה למו"צ וחבר ועד הרבנים של הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נפש בעיירה וישנובה-גורא הסמוכה ללודז', משם נמלט יחד עם יהודים רבים לפולין התיכונה. בהגיעו ללוביטש הסמוכה לוורשה תפסום הנאצים. הנאצים החלו לגזוז את זקנם של היהודים כשהגיעו אליו על מנת לגזוז את זקנו הזדעק ובאורח פלא הניחו לו. רבי נחמיה חזר ללודז' ושהה בה כשנה וחצי אצל חסיד גור בשם חנוך קוניג. עד שהוברח על ידי חסידי גור לוורשה, שם סברו כי מצבו יוטב, אך לאחר תקופה קצרה נפטר מדלקת ריאות בגטו בוורשה. הוא הובא לקבר ישראל בבית הקברות גנשא בוורשה באוהל ראדזימין.
בהיותו בגטו ורשה שמח בכל המאורעות ולא התלונן. כשהגיע לידי משפחתו מעט לחם אמר לשומרו לשבת. זמן מועט לפני פטירתו הכריז: "אם אי אפשר להשיג ישועה לכלל ישראל, בשביל מה כל זאת".
ישיבה על שמו
בשנת תש"פ הוקמה בבני ברק על שמו ישיבת "בית נחמיה" שנבנה ברוב פאר על ידי הפילנתרופ ר' אהרן ציטרין מניו יורק בנו של ר' שלמה זלמן ונכדו של ר' אהרן מהנגידים בלודז' שהיה מחותנו של רבי נחמיה אלתר. בראשות הישיבה עומד נינו הרב ישראל מנחם אלתר בנו השביעי של האדמו"ר מגור ומנהל הישיבה הוא ר' שלמה קופולוביץ.
פתיחת הישיבה וחנוכת הבית התקיים בכ"ב תמוז תשפ"א במעמד רב רושם בהשתתפותו של נכדו האדמו"ר מגור וילדיו, ובמעמד זה אף נערך מבחן פומבי לתלמידי הישיבה על ידי הרב יצחק זילברשטיין.
האסכולה הט'אהרית
האסכולה הט'אהִרית (בערבית: المذهب الظاهري, בתעתיק מדויק: אלמד'הב אלט'אהרי) היא אסכולה אסלאמית (מד'הב) הלכתית-תאולוגית הדוגלת במשמעות הגלויה (ט'אהר) של הטקסטים הקדושים, הקוראן והמסורת המוסלמית.
מייסד האסכולה הט'אהרית הוא דאוד אבן ח'לף (מת 270 להג'רה / 884 לספירה), אך כתביו לא נשתמרו במלואם והם ידועים רק מתוך כתבים של מחברים אחרים. האסכולה הט'אהרית מזוהה במיוחד עם אבן חזם אל-אנדלוסי (מת 456 להג'רה / 1063 לספירה), איש אשכולות שחי באל-אנדלוס וחיבר כתבים רבים בנושאי הלכה אסלאמית, תאולוגיה, היסטוריה, לוגיקה ועוד. אבן חזם רכש תחילה הכשרה בכתבי מאלכ בן אנס, אחר כך פנה לרעיונותיו של א-שאפעי ולבסוף השתכנע ברעיונות הט'אהרים.
העיקרון החשוב ביותר של האסכולה הט'אהרית הוא החובה לנהוג על פי הקוראן והמסורת המוסלמית כפי שהיא מתבטאת בדבריו ובפועלו של הנביא מוחמד. האסכולה הט'אהרית שוללת שימוש בשיקול דעת (رأي, רא'י) וב (היקש). תפיסה זו מבוססת על קביעתו של האל בקוראן כי הוא העניק לבני האדם קוראן "בלשון ערבית ברורה" (סורה 26, א-שעראא' / פסוק 195). לפיכך יש להסתפק בטקסט (نص, נץ) הזה, כפי שהובא לבני האדם על ידי הנביא מוחמד. יתר על כן, כל מי שמבקש להביא טענה, הלכתית או אחרת, עליו לספק ראיות לנכונות טענתו, כפי שאלוהים מתרה פעמים רבות בקוראן: "הביאו הוכחה, אם דוברי אמת אתם" (סורה 2, אל-בקרה / פסוק 111; סורה 27, א-נמל / פסוק 64).
מי שדגלו בתפיסות הט'אהריות הציבו אתגר בפני האסכולה המאלכית, שהייתה האסכולה השלטת באל-אנדלוס, כפי שמשתקף בפולמוסיו ומאבקיו של אבן חזם עם הממסד המאלכי. עם זאת, בניגוד לארבע האסכולות האחרות, לא ברור אם האסכולה הט'אהרית הייתה קיימת במובן של קבוצת אנשים שקראו לעצמם "ט'אהרים". לאורך השנים הט'אהרים לא שרדו כאסכולה מבוססת כמו שאר האסכולות, אולי משום שקיים הבדל עקרוני בינם לבין שאר האסכולות: חוסר הנכונות לקבל כמקור סמכות אדם בשר ודם, פרט לנביא מוחמד. יותר מכל, זוהי אסכולה מוחמדית, במובן שהיא דוגלת בסמכותו הבלעדית של הנביא מוחמד, שפעל בהנחיית הקוראן.
ג'ושוע רוזנברג
ג'ושוע רופוס רוזנברג (באנגלית: Joshua Rufus Rozenberg, נולד ב-30 במאי 1950) הוא סופר, בעל טור, עיתונאי, עורך דין ופרשן רדיו וטלוויזיה יהודי בריטי. בעלה של הסופרת, העיתונאית ובעלת הטור מלאני פיליפס. ב-2012 בחר בו "הטיימס" הלונדוני, כאחד ממאה עורכי הדין המשפיעים ביותר בבריטניה, העיתונאי היחיד שנכנס לרשימה זו.
קורות חיים
נולד בלונדון ב-1950, למשפחה יהודית. למד וסיים בבית ספר תיכון יוקרתי, "לאטימר", ברובע האמרסמית', שבמערב מרכז העיר ולאחר מכן סיים תואר ראשון ותואר במשפטים, באוניברסיטת אוקספורד. במרץ 1974, בן 24, נישא למלאני פיליפס, שהייתה חברתו במשך שנים. לזוג יש שני ילדים.
ב-1976 קיבל רישיון עריכת דין (סוליסיטור).
במשך עשרים וחמש שנים עבד ב-BBC, החל מ-1975 ועד 2000. בתקופה זו הפיק במשך מספר שנים, במסגרת ערוץ 4 של רדיו BBC הבריטי, תוכנית פוליטית - משפטית בשם "השבוע בווסטמינסטר" (The Week in Westminster) והחל מ-1984 הפיק והגיש תוכנית בשם Law in Action. במשך כחמש עשרה השנים האחרונות לעבודתו ב-BBC (בשנים 1985–2000) הוא שימש כתב משפטי, הן ברדיו והן בטלוויזיה של ה-BBC. מ-2000 עד ינואר 2009 היה העורך המשפטי של הדיילי טלגרף ובנוסף לכך גם בעל טור קבוע ב-Evening Standard. מאז 2010 הוא בעל טור שבועי קבוע בהגרדיאן וכן בעל טור דו שבועי קבוע ב-The Law Society Gazette וב-Standpoint Magazine. החל מ-2010 חזר לשדר ולהגיש ב-BBC את תוכניתו הוותיקה Law in Action.
פרסים ותוארי כבוד
ב-1999 קיבל מאוניברסיטת הרטפורדשייר תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד וב-2012 תואר דומה גם מאוניברסיטת טרנט בנוטינגהאם. קיבל מלשכת עורכי הדין הבריטית (Bar council), את פרס הכתיבה המשפטית, ארבע פעמים.
וולש
ערך זה עוסק בשמות המשפחה Walsh (בעיקר), Walsch ו-ווֹלְשׁ (שהוא תרגומם ודרך הגייתם עפ"ר בעברית). {{פירושונים|
ראו גם
}}
ספי ריבלין
יוסף (ספי) ריבלין (7 בנובמבר 1947, כ"ד בחשוון ה'תש"ח – 3 בדצמבר 2013, א' בטבת ה'תשע"ד) היה שחקן וקומיקאי ישראלי. חתן "פרס האקדמיה לטלוויזיה" ו"פרס מסך הזהב" על מפעל חיים. כיהן כחבר מועצת עיריית ראשון לציון.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר נחגג ב-20 באפריל 1939 והוגדר כחג לאומי ברחבי גרמניה הנאצית ובאזורים אחרים בעולם. שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס, דאג לכך שכל האירועים שיאורגנו בברלין יהיו מחזה מפואר המתמקד בפיהרר, אדולף היטלר.
ספי ריבלין
ביוגרפיה
ריבלין נולד בתל אביב וגדל והתחנך במושב העובדים נחלת יהודה (מ-1988 שכונה בראשון לציון). אביו ליפא, בן למשפחת ריבלין, היה חבר ברית הציונים הרוויזיוניסטים ברוסיה, ומפקד האצ"ל בראשון לציון. אמו שרה לבית ליבין הייתה מורה, וסבו יוסף לייב ליבין, על שמו הוא נקרא, כיהן כמוכתר של נחלת יהודה, ונמנה עם מייסדי קבוצת העמלנים שהקימה את הסתדרות העובדים הלאומית. על שם יוסף ורעייתו הספרנית ריסיה, נקרא כיום רחוב בנחלת יהודה. אחיו הבכור של ספי, אפרים, הפך לימים לפרופסור ליהדות באוניברסיטת פריז.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
החגיגות כללו מצעד צבאי עצום, בו השתתפו בין 40,000 ל-50,000 חיילים גרמנים, וכ-162 מטוסי לופטוואפה שחגו מעל ראשי החיילים. המצעד יועד גם להיות כלי תעמולה נאצית, שיציג את יכולותיה הצבאיות של גרמניה הנאצית ויתרונה על בעלות הברית, וזאת כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ספי ריבלין
ביוגרפיה
ריבלין העיד כי כשהיה בן ארבע נשרף כמעט בכל גופו, כשנפל לחבית בוערת במושב בו גדל.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
החגיגות
ב-18 באפריל 1939 הכריזה הממשלה הנאצית כי יום הולדתו של היטלר (ב-20 באפריל) יצוין כחג לאומי. חגיגות התקיימו בכל ערי גרמניה ואף בעיר החופשית דנציג. ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו טען כי ארגון החגיגות החל עוד בשעות אחר הצהריים ביום שלפני יום ההולדת, כשהיטלר הובל ברכבו עם חמישים לימוזינות לבנות יחד עם האדריכל האישי שלו, אלברט שפר, בציר מזרח-מערב (שכיום חופף ברובו את רחוב 17 ביוני). בהמשך צעדה תהלוכת לפידים של משלחות מכל גרמניה, אותה היטלר ראה ממרפסת בלשכת הקנצלר.
ספי ריבלין
ביוגרפיה
ריבלין שיחק בקבוצות הכדורגל לילדים, נוער ובוגרים של הפועל ראשון לציון.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
החגיגות
בחצות בירכו אותו פקידיו והעניקו לו מתנות שכללו פסלים, ציורי שמן, מטבעות נדירים, שטיחי קיר ועוד. היטלר אהב חלק מהמתנות אך על חלק מהן צחק ואף קרא להם "קיטש". שפר הציג להיטלר דגם מוקטן של קשת ניצחון ענקית שתבנה כחלק מפרויקט בירת העולם גרמאניה, והטייס של היטלר, האנס באור, העניק לו מודל של "מטוסו של הפיהרר" שהיה מטוס מסוג פוקה-וולף Fw 200 שהיה אמור לצאת לשירות מאוחר יותר באותה שנה ולשמש כמטוסו הרשמי של היטלר.
ספי ריבלין
תיאטרון
ריבלין למד משחק ב"בית צבי" והיה מראשוני שחקני תיאטרון החאן עם הקמתו מחדש בתחילת 1973. ההצגה הראשונה בכיכובו הייתה "משרתם של שני אדונים" של "החאן", בבימוי מייקל אלפרדס, עליה היה מועמד לפרס כינור דוד, ובהצגה "ערוגות החשק" בתיאטרון בימות, לצד טוביה צפיר ורבקה מיכאלי. בשנת 1976 שיחק לצד אברהם מור במחזמר "מסעות בנימין השלישי". המחזמר עצמו לא הצליח מבחינה מסחרית, אולם שירי נעמי שמר ששובצו בו ("שלג על עירי", "שירת העשבים", "סימן שעוד לא הגענו" ועוד) זכו לפרסום רחב. לאורך השנים המשיך לשחק בהצגות תיאטרון, רובן קומדיות. בשנת 2007 שיחק בהצגה "כלוב העליזים" לצדו של ישראל פוליאקוב. בספטמבר 2010 חזר להופיע בתיאטרון, בהצגה "גיבורים" בהבימה, עם יוסי פולק ואהרון אלמוג.
מופעי בידור
ריבלין העלה את מופע הקומדיה "אגדות האחים גרימברג" מאת דני רווה ואת המופע רב המכר "אשתי ברירת קנס". בשנת 1997 העלה מופע יחיד בשם "זיכרונות מפפריקה" בשיתוף עם התיאטרון העממי אברהם דשא (פשנל) ויוכלמן-אשר הפקות. בשנת 2001 ובשנת 2002 שיחק במחזמר "שלגיה". בנוסף, הנחה שני פסטיגלים – ב-1989, לצד ציפי שביט וחנה לסלאו, וב-1993, לצד חני נחמיאס.
טלוויזיה
ריבלין החל בקריירה בטלוויזיה לאחר שמוטי קירשנבאום צירף אותו לתוכנית הסאטירה "ניקוי ראש" בהמלצתו של טוביה צפיר. משנת 1975 עד 1981 שיחק עם שלמה ניצן וציפי מור בתוכנית הילדים של הטלוויזיה החינוכית "רגע עם דודלי", שם גילם את דמותו הפרועה של "פיסטוק". לאחר שצילומי התוכנית הסתיימו, הופיע יחד עם ציפי מור בתוכנית "בבית של פיסטוק", שבה גילם את הדמות הראשית. השתתף בתפקיד "סולו" בתוכנית "סולו" שעסקה בכלי המוזיקה השונים. בתוכנית "זהו זה!" הגיש סדרה של פינות חידה קבועות, שברובן שיחק לצד שולה חן. המפורסמות שבפינות אלה הן הפינה הלשונית שבה גילמו ריבלין ותיקי דיין שני שכנים המתווכחים על המרפסת, "נח רב-מוח" - בלש הלבוש כמו שרלוק הולמס ו-"מוקש" – בהשראת תוכנית הראיונות "מוקד" – בה גילם תפקיד כפול: ספי גאון ויוסף עילוי. ריבלין הנחה גם שעשועון ילדים טלוויזיוני בשם "שניים בראש אחד" לצדו של הפנטומימאי חנוך רוזן (שהופיע כדמות בשם "פנטו").
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מצעד צבאי
אורחים מ-23 מדינות הגיעו, בהם נשיא מדינת בובה הנאצית, הרפובליקה הסלובקית הראשונה, יוזף טיסו, גם שגריר הוותיקן בגרמניה, צ'זארה אורסיניגו הגיע לאירוע. היטלר ומנהיג ממלכת איטליה החליפו מברקים זה עם זה בו הבטיחו אחד לשני כי אויביהם לא יפריעו לידידות בין גרמניה הנאצית לממלכת איטליה. גם ראשי סניפי הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית וראשי ערים בגרמניה העניקו ברכות יום הולדת בלשכת הקנצלר.
ספי ריבלין
טלוויזיה
בשנת 1985 שיחק ריבלין תפקיד מרכזי, לצד ג'וליאן שגרן במיני-סדרה הקומית "התזמורת". שגרן שיחק את מנצח התזמורת וריבלין את עוזרו האישי. למיני-סדרה היו עשרה פרקים והשתתפו בה שחקנים מובילים כמו ישראל גוריון, מיקי קם, רולנדה שגרן, מוני מושונוב, מוסקו אלקלעי, גידי גוב שהסכימו להופיע בה כניצבים. התוכנית זכתה בפרס "ורד הזהב" בתחרות במונטרה שבשווייץ.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מצעד צבאי
שגרירי הממלכה המאוחדת, צרפת וארצות הברית לא נכחו במצעד לאחר שנמנעו מלעשות זאת בעקבות הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה והמעורבות הגרמנית בחלוקת צ'כוסלובקיה. ארצות הברית יוצגה על ידי הממונה על היחסים, ריימנוד ג'ייסט, אך נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לא בירך את היטלר ליום הולדתו בהתאם לנוהג שלו שלא לשלוח ברכות יום הולדת לאנשים מלבד למונרכים מכהנים. מלך הממלכה המאוחדת, ג'ורג' השישי העביר להיטלר ברכת יום הולדת, למרות היחסים המתוחים בין המדינות, שהסלימו להכרזת מלחמה ב-3 בספטמבר אותה השנה.
ספי ריבלין
טלוויזיה
בשנים 1987–1988 השתתף בתוכנית הילדים המצליחה "הופה היי", שבה גילם תפקידים שונים (כגון: טרזן הישראלי, ספי לוקס רופא העיניים, כבאי ראשון שמשון ועוד), ובנוסף הופיע יחד אתם ועם עירית ענבי במופע של הופה היי. בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הגיש לצד אבי אתגר את "מוצ"ש", שבה גילם את המלצר הארגנטינאי עמנואל ודמויות נוספות שהמפורסמת בהן היא יוסהההף – בעל שאשתו (השחקנית יעל עמית) עושה בו כרצונה ומאמללת את חייו. בשנת 1990 השתתף בתוכנית הילדים "ציפי בלי הפסקה" לצדה של ציפי שביט, וגילם בה את שבתאי השרת ואת אדריאן המוכר של הקיוסק.
עם עליית ערוץ 2 לאוויר, כיכב ריבלין בתוכניות הטלוויזיה "איצ'ה" (1994–1997), שזכתה להצלחה רבה, ו"ספי" (1998–1999), שלמעשה היו דומות לסדרות אחרות בעולם – "הכל נשאר במשפחה" ו"מיסטר בין" בהתאמה.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מתנות ליום ההולדת
בבוקר יום הולדתו ה-50, מיד לאחר שהאזין לחזרתה של תזמורת הס"ס- ליבשטנדרטה, התפנה היטלר כדי לעבור על צביר ענק של מתנות שהונחו כסדרן על שולחן הדיונים הארוך.
ספי ריבלין
טלוויזיה
בשלהי שנות התשעים השתתף בשתי תוכניות של ערוץ הספורט על כדורגל אנגלי: "מסע הקסם המסתורי" עם אבי מלר ו"אימפריית הדשא" עם מודי בר און. בנוסף, היה חבר בפאנל "הדקה ה-91", תוכנית הכדורגל עם יורם ארבל ששודרה בערוץ 2.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מתנות ליום ההולדת
העיר החופשית דנציג הפכה את היטלר לאזרח כבוד של העיר כמתנת יום הולדת. היטלר קיבל את ניירות האזרחות מידיו של אלברט פורסטר, המנהיג הנאצי בעיר. בגלל קשיי עיכול, היטלר לא שתה הרבה אלכוהול ולכן מבשלת בירה במינכן יצרה מנה מיוחדת של בירה דלת אלכוהול ליום הולדתו.
ספי ריבלין
טלוויזיה
מסוף שנות השמונים ובאמצע שנות התשעים השתתף ריבלין בפרסומות של הגרלת הלוטו של מפעל הפיס.
בשנת 2002 השתתף בתוכנית "אופסייד" בערוץ הספורט, בה הופיע בחיקויים של דמויות מעולם הכדורגל.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מתנות ליום ההולדת
מידידו ואדריכלו קיבל היטלר דגם של שער ניצחון שהיה אמור לעמוד בכניסה ל"שדרות הפאר" בבירת העולם גרמאניה, שהיה פרויקט שבמסגרתו תשופץ ברלין שתהפוך לבירת העולם לאחר הניצחון הנאצי במלחמת העולם השנייה, מתנה אותו קיבל בהתרגשות רבה. למעשה, היטלר כבר ב-1925 שרטט שרטוט של שער הניצחון הברלינאי שחלם להקים ביום מן הימים.
ספי ריבלין
טלוויזיה
ב-2005–2006 הנחה את תוכנית האירוח "בא רגוע" בערוץ 1, השתתף כשחקן אורח בתוכנית הבידור "הרצועה". ב-2006 הופיע בסדרה "אלביס".
בשנת 2010 השתתף בתוכנית הטלוויזיה לילדים "גינת הפלאים של רינת" בערוץ הופ! בתפקיד סבא ספי.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
מתנות ליום ההולדת
בהמשך השבוע, כתבה מזכירתו הפרטית כריסטה שרדר לחברתה:
ספי ריבלין
בקולנוע
ריבלין הופיע בסרטים: "רק היום" של זאב רווח (1976), "סרט וארוחת בוקר" (1977) "השועל בלול התרנגולות" (1978), "חסמבה ושודדי הסוסים" (1985) (בתפקיד אלימלך זורקין) ,"השגעון הגדול" (1986) (תפקיד ראשי), "אחד באפריל" (1989) (לצד ציפי שביט) ו"הסודות" (2007) בבימויו של אבי נשר.
פעילות פוליטית
ריבלין השתתף בתשדירי הליכוד במסגרת תעמולת הבחירות לכנסת. בפעם הראשונה במערכת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, ולאחר מכן במערכת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981, בה השתתף בתפקיד קומי במספר מערכונים שאת חלקם אף כתב. יש הטוענים שתרם רבות להצלחת המפלגה בבחירות. בבחירות 1984 השתתף בתשדירי הליכוד אל מול שלישיית הגשש החיוור, אשר ייצגו את המערך. מתשדירים אלו זכורים במיוחד המונולוגים "כן ולא", שלעגו למועמד המערך, שמעון פרס.
ריבלין התמודד בשנת 1998 במקום השני ברשימת "ראשון 2000" למועצת העיר ראשון לציון, בה גר. הסיעה זכתה במנדט אחד בלבד, אך הוא נכנס למועצה בינואר 2003, עם היבחרו של מספר 1 ברשימה, חמי דורון, לכנסת השש עשרה, וכיהן כחבר במועצת העיר באופוזיציה במשך פחות משנה.
יום ההולדת ה-50 של אדולף היטלר
בתרבות
מהדורה יוקרתית של המניפסט הפוליטי והאוטוביוגרפיה של היטלר, מיין קאמפף פורסמה לכבוד יום הולדתו ה-50 נודעה בשם Jubiläumsausgabe ("גיליון יום השנה"). נכתב גם מחזמר לכבוד האירוע. הסופר והצלם הגרמני, היינריך הופמן כתב ספר לכבוד יום ההולדת של היטלר וקרא לו "Ein Volk ehrt seinen Führer" (בתרגום לעברית: "עם מכבד את מנהיגו"). צולם גם סרט על יום ההולדת.
ספי ריבלין
פעילות פוליטית
בבחירות למועצת העיר בשנת 2008 התמודד בשנית, במסגרת סיעת "פז" בראשות אסף דעבול, כמספר 2 ברשימה. הרשימה קיבלה 4 מנדטים במועצת העיר, וריבלין נבחר לכהן בה. במשך כשנתיים היה חבר במועצת העיר והחזיק בתיק קשרי הקהילה העירוני, עד שמונה על ידי דב צור, ראש עיריית ראשון לציון לתפקיד יועץ העירייה לתרבות הממונה על עריכת חגיגות ה-130 להיווסדה של העיר, ולצורך קבלת התפקיד התפטר ממועצת העיר.
ב-2008 התמודד ריבלין בפריימריס לקביעת רשימת הליכוד לכנסת השמונה עשרה, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימה.
ב-2013 הוענק לו תואר יקיר העיר ראשון לציון.
מחלת הסרטן ומותו
ב-1993 החל ריבלין שהיה מעשן, לחוש בבעיות במיתרי הקול והחליט להופיע רק בטלוויזיה עד שירגיש טוב יותר. הוא נעדר מבימת התיאטרון למשך שבע שנים. סדרת הטלוויזיה בכיכובו "ספי", תוכננה כך שהוא יוכל להימנע מדיבור גם במהלך המשחק בה.
בספטמבר 2006 נבדק בבית החולים שיבא, ואז התגלתה מחלת הסרטן בגרונו והומלץ לו על כריתה מלאה של מיתרי הקול. ריבלין איתר רופא בבוסטון שהמציא טיפול חדשני, וכעבור שבועיים עבר בבוסטון את הניתוח הראשון מתוך סדרה ארוכה של ניתוחים, בניסיון להימנע מכריתת מיתרי הקול.
במאי 2007 הצטלם לתוכנית הטלוויזיה "עובדה", שם חשף שחלה בסרטן הגרון, וסיפר שהוא עובר ניתוחים רבים ואינו מסוגל לעבוד כשחקן. ב-2008 התייחס ריבלין למחלה בראיון שנתן ליואב גינאי בתוכנית הטלוויזיה "לגעת ברוח". ב-2010 לאחר שנה של טיפולים כימותרפיים, הצהיר ריבלין שהחלים מהסרטן, ובריאיון לחדשות 10 סיפר על תהליך ההחלמה הקשה ועל השאיפה שלו שהסיפור האישי יהווה השראה לאחרים הסובלים ממחלת הסרטן.
לאחר שמחלת הסרטן חזרה אליו, בספטמבר 2012 הוא עבר ניתוח להסרת מיתרי הקול.
את הריאיון האחרון שלו ששודר בפברואר 2013 העניק ריבלין לחדשות 2 בעזרת פתקים.
בתקופה האחרונה לחייו היה מאושפז במחלקת ההוספיס של בית החולים שיבא בתל השומר, שם נפטר ב-3 בדצמבר 2013 מסרטן הגרון כשהוא בן 66. לפני הלווייתו הוצב ארונו בתיאטרון הבימה בתל אביב, ונערך לו טקס פרידה בו הספיד אותו ידידו ומקורבו הפוליטי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ולאחר מכן ריבלין הובא למנוחות בבית העלמין הישן בשכונת "גני אסתר" בראשון לציון.
חייו האישיים
ריבלין התגורר עד יומו האחרון בנחלת יהודה, מושב עובדים שהפך ב-1988 לשכונה בראשון לציון. הותיר אחריו את אשתו רינה (לבית נתן) ושלוש בנות ובן.