cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד אסד
קורות חייו ומעשיו
עם הקמתה של פקיסטן העצמאית בשנת 1947 היה מוחמד אסד לאחד מבכירי הממשל במדינה, ובשנת 1952 נתמנה לסגן ראש הנציגות של פקיסטן באו"ם. בעצרת האו"ם נשא מוחמד אסד נאומים אנטי-ישראליים חריפים, אך בסתר ניהל דיאלוג בלתי רשמי ולא מחייב גם עם נציגי ישראל לאו"ם, ובמשרד החוץ של ישראל הוענק לו הכינוי "המומר". כן קיים אסד בסתר מפגשים חשאיים עם בת דודו חמדה זינדר ובעלה צבי, כשהלה היה דובר משלחת ישראל באו"ם. בסיום תפקידו באו"ם הוא הפך לחכם דת מוכר והרצה על האסלאם במדינות שונות. מפעל חייו החשוב היה תרגום הקוראן לאנגלית, שיצא בשנת 1980. בשנת 1999 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו "הדרך למכה" שזכתה לפרסום רב.
מוחמד אסד נפטר ב-20 בפברואר 1992 בגיל 91 ונקבר בבית קברות מוסלמי קטן, בעיר גרנדה שבספרד.
בנו מאשתו הסעודית טלאל אסד, חי בארצות הברית. הוא פרופסור לאנתרופולוגיה ומרקסיסט.
תרגומו לקוראן
מטרתו העיקרית של אסד בתרגום הקוראן לאנגלית הייתה הנגשת המסר של הספר הקדוש למערביים ולמוסלמים שאינם בקיאים דיים בערבית כדי להבינו בשפת המקור. המוסלמים מאמינים כי הקוראן הוא דבר אלוהים שנמסר לאדם בערבית ואינו ניתן לתרגום. אסד היה שותף לתפיסה זו והצהיר כי עבודתו לא תוכל לתפוס את יופיו ועוצמתו של הקוראן כפי שבאה לידי ביטוי בשפת המקור. יחד עם זאת תרגומו נחשב למופתי ובקיאותו של אסד בערבית הקלאסית ובאיסלאם ניכרת בגרסתו האנגלית. אף כי לאורך התרגום מציע אסד פרשנויות של אנשי דת מוסלמים שונים, ניתן לזהות בעבודתו נטייה לאסכולה התאולוגית הרציונליסטית.
כוס שוט
כוס שוט (באנגלית: Shot Glass) ידועה גם בשם: Shooter, היא כוס המשמשת בעיקר להגשת משקאות חריפים. כוס שוט מכילה בין 50–60 מיליליטר נוזל. נהוג להגיש בה משקאות חריפים שרוצים להימנע מהטעם שלהם. לרוב, המשקאות הנלגמים מכוס שוט יהיו בעלי אחוזי אלכוהול רבים. כאשר רוצים לקבל אפקט של שכרות בזמן קצר, ניתן לצרוך כמויות גדולות של אלכוהול בצורה זו.
קיימים משחקים בהם המפסיד חייב לשתות אלכוהול מכוס שוט, למשל בהכאת כלי במשחק שחמט שתייה, איקס עיגול ועוד.
סוס הבית
סוס הבית (שם מדעי: Equus ferus caballus או גם Equus caballus caballus) הוא בעל חיים מבוית, תת-מין של הסוס רמכי ממשפחת הסוסיים. האב הקדמון של סוס הבית היה כנראה הטרפן שרעה בערבות אסיה ואירופה בתקופה בה בוית הסוס.
אבולוציה
התפתחות הסוס כפי שאנחנו מכירים היום משוערת לפני כ-45–55 מיליון שנים ומקורו האבולוציוני הראשוני נקרא איוהיפוס שהיה יונק קטן דמוי כלב.
מאפיינים פיזיים
בשלד הסוס יש כ-205 עצמות. לעצמות הרגל של הסוס יש פרופורציות שונות מאלה של אדם. החשיבות הקריטית של כפות הרגליים ורגליו של הסוס סוכמה באימרה האמריקנית, "אין רגל, אין סוס". החלק החיצוני של הפרסה עשוי מחומר הדומה לציפורן האנושית.
סוסים מותאמים למרעה. לסוס בוגר יש 12 שיניים חותכות בחלק הקדמי של הפה, מותאמות לנגוס בדשא או בצמחייה אחרת. ויש לו 24 שיניים מותאמות ללעיסה: הטוחנות הקדמיות, ושיניים טוחנות בחלק האחורי של הפה.
משקלו של הסוס נע בין 400 קילוגרם ל-1,000 קילוגרם, בהתאם לזן שאליו הוא שייך ולתזונתו.
חושים
חושי הסוס מתאימים לחייו בטבע כ"אוכל עשב" העשוי להוות טרף ולכן חייב להיות מודע לסביבתו בכל עת. לסוס הבית יש את העיניים הגדולות ביותר מכל יונק קרקעי אחר. עיניו ממוקמות בצידי ראשו ומעניקות לו שדה ראייה של למעלה מ-350 מעלות. ראיית היום והלילה טובה, אך הסוס מבחין רק בשני צבעים בדומה לעיוורון צבעים אדום-ירוק בבני אדם שבו צבעים מסוימים, במיוחד גוונים של הצבע האדום, מופיעים כגוון של הצבע ירוק.
חוש הריח של הסוס, נמצא, מבחינת רגישותו, בטווח שבין אדם לכלב. מעבר לחשיבותו של חוש הריח בזיהוי גורמים סביבתיים חשובים (כגון מזון, מקור מים או שרפה), ממלא חוש הריח תפקיד מפתח באינטראקציות החברתיות של סוסים. לסוס שני מרכזי חוש ריח: הראשון נמצא בנחיריים ובחלל האף ותפקידו לנתח מגוון רחב של ריחות; השני – איבר יעקובסון – ממוקם מתחת לחלל האף ולו מסלול עצבי נפרד במוח, כשעיקר תפקידו הוא לנתח פרומונים.
שמיעתו של סוס היא טובה. פינה של כל אוזן יכולה להסתובב עד 180 מעלות, ומספקת פוטנציאל של 360 מעלות שמיעה, מבלי להזיז את הראש. סוגים מסוימים של רעש, עשוי לתרום ללחץ ועצבנות של הסוס. מחקר ב-2013 בבריטניה מצביע על כך שסוסים היו יציבים ורגועים ביותר בסביבה שקטה, או בהאזנה לג'אז. סימני עצבנות הופיעו בעת האזנה למוזיקה קלאסית או מוזיקת רוק. על פי מחקר זה גם מומלץ לשמור ליד סוס על רמת הרעש נמוכה מ-21 דציבלים.
לסוס תחושה טובה של איזון וחוש מישוש מפותח. האזורים הרגישים ביותר הם סביב העיניים, האוזניים, והאף. סוס מסוגל לחוש מגע עדין, כמו נחיתת חרקים בכל מקום בגוף. לסוס יש תחושה מתקדמת של טעם, המאפשרת לו למיין את המספוא, ולבחור את האוכל המועדף עליהם, סוסים בדרך כלל אינם אוכלים צמחים רעילים.
תזונה
סוסים הם אוכלי עשב, עם מערכת עיכול המותאמת למספוא ועשבים וחומר צמחי אחר, שנצרכת בעקביות לאורך כל היום. לכן, בהשוואה לבני אדם, יש להם בטן קטנה יחסית אבל מעיים ארוכים מאוד, כדי להקל על זרימה קבועה של חומרים מזינים. סוס במשקל 450 קילו יאכל 7–11 קילו של מזון ליום, ובשימוש רגיל, יצרוך 38–45 ליטר של מים ביום. סוסים אינם מעלי גירה, כך שיש להם רק קיבה אחת, כמו בני אדם, אך שלא כמו בני אדם, הם יכולים לעכל תאית, מרכיב עיקרי של דשא. סוסים אינם יכולים להקיא, כך שבעיות עיכול יכולות לגרום במהירות לכאבי בטן והם גורם מוביל במוות.
התנהגות
תוחלת החיים של הסוס היא 25–30 שנה. סוסים מעל גיל 20 יכולים לדהור כל עוד יש שמירה על כושר, ובאנגליה נוהגים לפנק סוסים זקנים ולשחררם למרעה. אך, למרות זאת, אנשים ממשיכים להעביד סוסים שעברו את גיל 20: הם מוכרים אותם לסוחרים כדי שימשיכו לשמש כסוסי עבודה. סוסים אחדים מגיעים לגיל 40, ולעיתים רחוקות אף יותר מכך.
כאשר טמפרטורת גופו של הסוס עולה, במטרה להתקרר, קצב נשימותיו עולה מעשר עד עשרים נשימות לדקה ועד למאתיים ואפילו שלוש מאות נשימות לדקה. באופן זה הוא מבצע את פעולת ההלחתה, וגורם להתאדות מואצת של נוזלים מלשונו וקנה הנשימה שלו, ובכך ממזג ואף מוריד את חום גופו. שינת הסוס הפכה לדוגמה לשינה קלה וקצרה, מפורסם גם נוהגו המיוחד לישון בעמידה.
למעשה הסוס ישן גם בשכיבה שינה עמוקה יותר, אך מרבה לנמנם פעמים רבות במשך היום ועושה זאת בעמידה, מה שמאפשר לו זאת הוא תפס מיוחד במפרקי הברכיים אשר מאפשר לו להרפות את שרירי רגליו בלי לקפלן. (בקדמיות זהו מצב אוטומטי בזמן הרפיה, ובאחוריות מופעל בצורת יציבה שונה של הרגל).
רבייה
מחזור הייחום של סוסה מתרחש בערך כל 19–22 יום, ומתרחש מתחילת האביב לסתיו.
היריון הסוסה נמשך כ-340 ימים, עם טווח ממוצע של 320–370 ימים (11 חודשים). הסוסה ממליטה בדרך כלל סייח אחד; תאומים ייתכנו אבל מדובר בתופעה נדירה ולפעמים מסוכנת. לאחר ההמלטה, הסייח נעמד על רגליו בשעות הראשונות של חייו. כמו כן, בשעות הראשונות לאחר ההמלטה הסייח יונק את חלב האם הראשון. חלב זה הוא חיוני בבניית מערכת החיסון של הסייח מכיוון שהוא מכיל נוגדנים. גמילה של הסייחים נעשית בדרך כלל בגיל שבין ארבעה לשישה חודשים.
סוסים, מסוגלים למגע מיני בגיל 18 חודשים, אבל נדיר אצל סוסים מבויתים (במיוחד הנקבות) להתרבות לפני גיל שלוש. בגיל ארבע סוס נחשב לבוגר, אף שבדרך כלל השלד ממשיך להתפתח עד גיל שש. ההתפתחות תלויה בתנאים נוספים כמו הגודל, הגזע, המין, ואיכות הטיפול.
בשירות האדם
ממצאים ארכאוזואולוגיים מראים כי האדם החל לביית את סוס הבר באלף הרביעי לפני הספירה, בערבות מרכז אסיה. הסוסים המבויתים הראשונים שימשו לבשר, לרכיבה ולחליבה. הסוס המבוית התפשט במהירות ברחבי אירואסיה באלפים השלישי והשני לפנה"ס. סוסים מבויתים הובאו לראשונה לאמריקה ולאוסטרליה רק לאחר גילוין על ידי האירופאים.
לסוס מגוון רב של שימושים בתרבות האנושית:
להגנה על פרסת הסוס, פרסות מברזל מונחות על רגליהם, על ידי איש מקצוע - מפרזל. הפרסה גדלה ללא הרף, ובסוסים המבויתים היא צריכה להיות מטופחת בכל 5–8 שבועות.
יקיר אהרונוב
יקיר אהרונוב (נולד ב-28 באוגוסט 1932) הוא פיזיקאי ישראלי, שעיסוקיו ותחומי המחקר שלו הם יסודות מכניקת הקוונטים ובייחוד "בעיית המדידה". חתן פרס וולף וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
קורות חיים
אהרונוב נולד בקריית חיים בשנת 1932, כבן בכור להלל ולדולה אהרונוב. הוא למד בבית ספר תיכון בקריית חיים, ובנעוריו למד נגינה בכינור והיה שחמטאי נלהב. שירת בצה"ל בחיל התותחנים, וסיים את שירותו בדרגת סגן-משנה.
ב-1952 החל ללמוד לתואר ראשון בטכניון. תחילה למד מתמטיקה, ועם פתיחת הפקולטה למדעים עבר ללמוד פיזיקה. בטכניון פגש לראשונה את פרופ' דייוויד בוהם, שהגיע לטכניון בשנת 1955 וכיהן במשך שנתיים כפרופסור אורח. בהמשך היה פרופ' בוהם מנחה הדוקטורט שלו, אותו עשה אהרונוב באוניברסיטת בריסטול באנגליה וסיימו ב-1960. במסגרת הדוקטורט גילה אהרונוב, בשנת 1959, תופעה במכניקת הקוונטים, לפיה חלקיק טעון מושפע משדות אלקטרומגנטיים באזורים אליהם החלקיק אינו מגיע כלל. תוצא זה נקרא כיום על שמם - "אפקט אהרונוב-בוהם". ג'ון מדוקס, העורך של כתב העת Nature, כתב במאמר מערכת כי לאהרונוב מגיע פרס נובל לפיזיקה על תגליתו.
עם סיום לימודיו היה עמית מחקר באוניברסיטת ברנדייס, ולאחר מכן היה במשך שש שנים חבר הסגל האקדמי בישיבה יוניברסיטי. משנת 1973 עד שנת 2000 היה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה לפיזיקה תאורטית על שם אלכס מגוי ובמקביל באוניברסיטת דרום קרוליינה. בהמשך הפך לפרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 הופקד על קתדרה של מבקרים במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית שבקנדה, ובשנים 2006–2008 היה חבר סגל אוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה. בשנת 2008 הצטרף לסגל אוניברסיטת צ'פמן בקליפורניה, אוניברסיטה פרוטסטנטית.
אהרונוב חוקר עם פרופסור לב ויידמן מערכות קוונטיות המתפתחות באופן סימטרי בזמן (גם לעבר וגם לעתיד) ובמדידות חלשות (מדידות שלא אמורות להרוס את המצב הקוונטי ובכך לעקוף את בעיית הקריסה של פונקציית הגל), תאוריה המכונה "הפורמליזם הדו-וקטורי".
נוסף על אפקט אהרונוב-בוהם נקראו על שמו אפקט אהרונוב-כשר (1984) והפאזה הגאומטרית של אהרונוב-אננדן (1987).יחד עם דניאל רורליך כתב את הספר Quantum Paradoxes: Quantum Theory for the Perplexed.
נשוי לנילי, פסיכולוגית חינוכית, ואב ל-2. אחיו, דב אהרונוב, הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה בטכניון, ואחייניתו, דורית אהרונוב, היא פרופסור בבית הספר להנדסה ולמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרונוב קיבל פרסים רבים על עבודתו, בהם פרס ישראל ופרס וולף. בנובמבר 2010 קיבל את המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, אות הוקרה המוענק למדענים אזרחי המדינה או תושביה הקבועים. בנובמבר 2022, לרגל הגיעו לגיל 90, ערכה לכבודו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ערב עיון.
וילקינסון סורד
וילקינסון סורד (באנגלית: Wilkinson Sword, חרב וילקינסון) היא חברה המייצרת סכיני גילוח וסכינים, שבעבר ייצרה חרבות. מוצרי של החברה, אשר נוסדה ב-1772 בלונדון, כללו אקדחים, חרבות, כידונים (עבור רובים) ומוצרים רבים כגון מכונות כתיבה, מספרי דשא, ומספרים. וילקינסון יצרה את מוצריה באנגליה במשך השנים במפעלים בצ'לסי, לונדון ואקטון. המפעל באקטון נסגר ויצור החרבות נפסק ב-15 בספטמבר 2005.
היסטוריה
וילקינסון סורד נוסדה בשנת 1772 על ידי הנרי נוק (Nock), יצרן רובים. בשנת 1804 מונתה החברה על ידי מלך אנגליה, ג'ורג' השלישי, ליצרנית הנשק המלכותית וג'יימס וילקינסון נהפך לשותפו של נוק לאחר נישואיו עם ביתו.
לאחר מותו של נוק ב-1805 ירש וילקינסון את העסק. וילקינסון הרחיב את העסק מיצור כידונים ליצור חרבות. ב-1879 עבר העסק לצ'לסי ונהפך לחברה פרטית בשם Wilkinson Sword Co Ltd.
משנת 1890 הרחיבה החברה בהתמדה את מגוון מוצריה, ולקראת סוף המאה מכרה החברה מעל 5,000 מוצרים מכידונים וחרבות עד מכשירי גילוח לצוואר, וב-1898 הציגה החברה את מוצרה ה"חדש": "מכשיר הגילוח הבטוח".
במהלך מלחמות העולם, התמקדה החברה ביצור נשק. במלחמת העולם הראשונה התמקד יצור הנשק בכידונים וחרבות, ובמלחמת העולם השנייה התמקדה החברה ביצור מערכות הגנת אש אוויריות, סכיני קומנדו, ואפודי מגן ששווקו אף לצבא האמריקני. לאחר סיום המלחמה בעקבות חוסר במתכות יצרה החברה רק כלי עבודה לגן, וחזרה ליצור סכיני גילוח לאחר מכן.
בשנת 1956 הציגה החברה את סכין הגילוח בעל הלהב הכפול העשוי מפלדת אל-חלד.
מוצרים
כיום החברה מתמקדת ביצור מוצרי גילוח ועיקר השוק שלה נמצא בבריטניה וגרמניה.
Dance for Me
Dance for Me (בעברית: תרקוד בשבילי) הוא אלבום רמיקסים של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא לאור בארצות הברית ב-13 באוגוסט 2002 על ידי MCA רקורדס. האלבום מכיל רמיקסים לשירים משלושת אלבומי האולפן שלה שקדמו לאלבום זה. האלבום קרוי על שם שיר בעל אותו השם מתוך אלבומה No More Drama. האלבום כולל רמיקסים אשר הופקו על ידי מפיקים כמו אל. איי בי ריץ', קרטיס מור, הקס הקטור ועוד.
האלבום הגיע למקום ה-36 במצעד אלבומי ה-R&B והיפ-הופ ולמקום ה-76 במצעד האמריקאי באתר AllMusic נכתב ש"אלבום זה הוא אלבום הרמיקסים הטוב והחדשני ביותר על העשור האחרון".
הר שגוב
הר שגוב הוא הר עשוי סלעי גיר בהרי אילת, על גבול ישראל עם מצרים כ־8 ק"מ מצפון להר שני, ומערבית לכביש 12. גובהו 867 מטרים, מה שהופך אותו למקום הגבוה ביותר בהרי אילת שבשטח ישראל לאחר 1979 (הסכם השלום עם מצרים והעברת חצי האי סיני לידי המצרים). אל פסגת ההר עולה דרך עפר מסומנת שחור שהיא הסתעפות של הכביש מעובדה לעין נטפים.
סביבה ונוף
ההר עשוי סלעי גיר, וזה סימן שבעבר, באזור זה היה ים, ים תטיס הקדום, גופות בעלי החיים הימיים שקעו ויצרו משקע והשלדים שלהם התפרקו והפכו לסידן הפחמתי שממנו מורכבת אבן הגיר.
בסמוך זורם נחל שגוב.
מקור השם
מקור שמו הוא כנראה מקראי שכן זהו שמו של דמות מקראית (דברי הימים א ב כא), או מהמילה נשגב, שמשמעותו מתנשא וגבוה. תרגום שמותיו הערביים של ההר הם "הר בעלת הנגב" ו"ההר הנישא". מההר נראה מזרח סיני, רכס שעירה שבסיני, הרי אילת והרי אדום.
מנסבדר
מנסבדר (מפרסית: منصبداری) הייתה דרגה ממשלתית שניתנה בתקופת האימפריה המוגולית לאריסטוקרטיית הלוחמים כחלק מהשיטה האדמיניסטרטיבית באימפריה.
הדרגה שהייתה אישית ולא הועברה בירושה, כללה אחריות למספר חיילי רגלים או פרשים הכפופים למנסבדר והיה עליו להעמידם לרשות הקיסר בכל עת שנדרש לכך, הדרגה מנסבדר כללה הקצאת מנסב - נחלה שגודלה מספיק לתחזק את כוח האדם, הסוסים והציוד הנדרשים בכמות שהוגדרה.
השיטה, שמקורה בפרס, אומצה על ידי באבור, הפכה לנפוצה בימי הומאיון ומוסדה על ידי הקיסר המוגולי אכבר. בתקופת אכבר נקבעו 33 דרגות מנסבדר, החל באלו שקיבלו שטח אדמה המספיק לכלכלת 10 חיילי רגלים וכלה באלו (ממשפחת המלוכה או מקורביה) שקיבלו שטח שיספיק לכלכל 10,000 חיילי רגלים ופרשים (ובמקרים נדירים אף נחלות גדולות יותר). גם פקידים בכירים בממשל קיבלו דרגות מנסבדר והיו צריכים להעמיד חיילים לרשות הקיסר, אם כי לא היו חייבים לעמוד בראש הכוח בעת מלחמה.
להבדיל מהנהוג בשיטה הפיאודלית, הלוחמים לא היו חייבים להיות בני הנחלה שבשליטת המנסבדר והמנבסדר גייס אותם בכל מקום שרצה או שקיבל משר-הצבא מכסת חיילים ואותם צייד ותחזק.
על מנת לאפשר למנסבדר להחזיק את החיילים והסוסים, קיבל המנסבדר מהקיסר ג'אגירים (כפרים ששילמו מס) שלא עברו בירושה. המנסבדר היה גובה מיסים מהכפרים שבשטח המנסב (לרוב על ידי אחוזים מהיבול) חלק מהכסף שנגבה שימש אותו ובו היה מחזיק את צבאו ואת חצרו הוא וחלק הועבר לחצרו של אכבר. מנסבדר שפיקד על פחות מ-1,000 לוחמים נקרא אמיר; מנסבדר שפיקד על 1,000 לוחמים או יותר נקרא "אמיר-י כביר" (אמיר גדול); וכאלו שפיקדו על 5,000 לוחמים ויותר כונו "אמיר אל-אומראא'" (אמיר האמירים). מאחר שעלות אחזקת פרש וסוסו גבוהה בהרבה מעלות אחזקת חייל, המנסבדרים ומעמדם הובחנו גם על פי היחס שבין מספר הפרשים ומספר חיילי רגלים שתחת פיקודם.
קידום, השעיית או פיטורי מנסבדר היו מסורים בלעדית בידי הקיסר, לרוב תיגמל הקיסר נאמנות והצטיינות בהגדלת המנסב. השיטה לא כללה הורשת התארים והאדמות אם כי הרכוש הצבור בידי המנסבדר היה עובד בירושה. במקרה של נפילת האב בשדה הקרב או פטירתו הייתה המשפחה מנושלת מיידית מנכסיה ואלו היו מועברים למנסבדר חדש שמונה על ידי הקיסר. בסיס השיטה קבע כי כל בן של מנסבדר היה צריך להתחיל מחדש ולנסות לקבל מהקיסר הקצאת מנסב, אם כי היו שושלות של מנסבדרים נאמנים, שבהן כל דור חדש של בני המנסבדר המתאימים, שהוכיחו את נאמנותם וחשיבותם, קיבלו הקצאת אדמות מנסב ומונו כמנסבדר.
המנסבדר היה המושל המקומי של השטח אותו קיבל אולם למניעת צבירת כוח רב מדי, העבירו את המנסבדרים מעת לעת ממקום למקום. בפועל, לא היו מרידות של מנסבדרים נגד השלטון המרכזי כך שהשיטה יכלה להמשיך להתקיים.
במות ומסך
במות ומסך הוא כתב עת לאמנויות הבמה, רבעון אקדמי שיצא לאור על ידי עמותת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים. במות ומסך היווה המשך לכתב העת במה שנוסד על ידי חוג הבימה ב-1933, פסק מלהופיע בשנת 1948 והושב לתחייה מ-1959 עד 2004 על ידי ישראל גור שגם ערך אותו בין השנים 1959–1982. לאחר שינוי הקריטריונים על ידי מנהל התרבות לא הורשה הארכיון והמוזיאון להיות אכסניה ומו"ל של כתב-עת. לאחר שהחיפוש אחרי אכסניות אחרות לא צלח, פסק כתב העת מלהתקיים ב-2013.
ערכו את כתב העת פרופ' דבורה גילולה, עמוס יובל וליאורה הרציג, עורכת משנה ד"ר לאה גילולה, עיצוב גרפי והפקה: תחיה רוזנטל וליאת כהנא. מועצת המערכת כללה את: דן אלמגור בן-עמי פיינגולד ודורון תבורי. בשנות קיומו (2009 עד 2013) יצאו לאור 11 חוברות של כתב העת. בכל חוברת פורסמו מאמרי מחקר לתולדות התיאטרון הישראלי והתיאטרון בעולם, קטעים ממחזות מקוריים או מתורגמים, ריאיונות עם אמני במה, סקירה של הצגות חדשות בכל עונה, לוח של הצגות בכורה נבחרות בכל עונה, תוכן החוברת בלשון האנגלית.
כתב העת במות ומסך יצא לאור בסיוע מפעל הפיס, ומשרד התרבות והספורט מנהל התרבות.
בשנת 2016 החל לצאת לאור המשך לכתב העת, בהוצאת עמותת המכון הבינלאומי לקידום תרבות יהודית וישראלית. חוברת 12 יצאה לאור בשם והסמליל המקורי: "במה".
לורנס פישבורן
לורנס ג'ון פישבורן השלישי (באנגלית: Laurence John Fishburne III; נולד ב-30 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, כמו גם במאי תיאטרון, מחזאי ומפיק זוכה פרס אמי ופרס טוני.
קריירה
פישבורן החל את קריירת המשחק שלו כאשר היה בן 7 ושיחק בתפקיד אורח באופרת הסבון של רשת ABC "לחיות את החיים" בכיכובה של ג'ודית לייט.
פישבורן הוא השחקן האפרו־אמריקאי הראשון שגילם את דמותו של אותלו בסרט קולנוע, כאשר הופיע בסרטו משנת 1995 של אוליבר פארקר.
פישבורן זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה על תפקידו במחזה בשם "שתי רכבות נוסעות" בשנת 1992, וכן בפרס אמי לשחקן אורח בסדרת דרמה על הופעתו בסדרת הטלוויזיה "טרייבקה" משנת 1993.
בשנת 2022 גילם את דמותו של דוני בחידוש השלישי של ברודוויי למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
עט חלל
עט חלל (באנגלית space pen) הוא עט המסוגל לכתוב בתנאי חוסר כבידה וטמפרטורה קיצוניים ביותר. לכתוב במהופך, בחלל, ומתחת למים.
היסטוריה
עט החלל פישר הוא עט כדורי במרקם ג'ל ובלחץ גז שהופך לדיו רק במגע עם נייר. הוא עובד במגוון רחב של תנאים כמו ללא כוח הכבידה, בוואקום ובטמפרטורות קיצוניות. הדיו הטיקסוטרופי שלו לא משחרר כמות גבוהה של אדים בטמפרטורות רגילות או בלחץ נמוך. הדיו נלחץ החוצה על ידי חנקן דחוס בלחץ של כמעט PSI 35. הוא עובד בגובה של עד 3,800 מטר ובטמפרטורות של בין 35- ל-120 מעלות צלזיוס. הוא היה בשימוש של אסטרונאוטים רוסים ואמריקאים באפולו ובתוכנית מיר ומעבורות החלל.
ישנו מיתוס שמספר שבמרוץ לחלל בין רוסיה לארצות הברית, ארצות הברית השקיעה מיליון דולר כדי לפתח עט שכותב בחלל, ואילו הרוסים השתמשו בעיפרון. למעשה, הכתיבה בעיפרון יצרה מגוון בעיות טכניות כגון: זיהום אוויר משבבי העץ ואבקת הגרפיט שאף היו עלולים לגרום קצר חשמלי ברכיבים לו חדרו אליהם. לכן שני הצדדים עמלו קשות על פיתוח כלי כתיבה ללא הבעיות האלה.
אליעזר פקטורובסקי
אליעזר פַקטוֹרוֹבסקי (פקטורי) (6 בינואר 1897 – 14 באפריל 1926, ל' בניסן תרפ"ו) היה בוטנאי ארץ ישראלי, מאבות הבוטניקה בארץ ישראל.
תולדות חייו
פקטורובסקי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בבית ציוני, והיה ציוני מנעוריו. עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה ב-1911, בגיל 13, על מנת ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. הצטרף לגדוד העברי הארץ ישראלי, שם לקה בשחפת, שליוותה אותו כל חייו.
יחד עם ידיד נפשו, אלכסנדר איג, שאותו הכיר בגימנסיה, חקר את צמחי הארץ, בפרט את צמחיית חולות החוף. יחד פרסמו השניים ב-1925 את הספר "לוחות להגדרת המשפחות של צמחי א"י" (דפוס איתן-שושני), מגדיר הצמחים הראשון בעברית.
אלכסנדר איג נשא לאשה את אחותו של פקטורובסקי, איטה (איטה פקטורית), מחנכת, ביולוגית ומורה לביולוגיה בעצמה.
פקטורוקובסקי פרסם מאמרים בוטניים בכתבי העת "קונטרס" והשדה".
פקטורוקובסקי, שנחשב להבטחה בשדה הבוטניקה, נפטר משחפת לפני גיל 29 בבית בוסל בצפת. נקבר בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב. על קברו נכתב: "בין הראשונים בישוב שהתמסר לחקירת צמחית הארץ".
בהקדמה לספר "מגדיר לצמחי ארץ ישראל" (ירושלים תרצ"א 1931), שחיבר עם מיכאל זהרי ונעמי פיינברון, מספר איג:
לאחר מותו
איג קרא לצמח שגילה במדבר יהודה ב-1927 על שם האגרונום והבוטנאי אהרון אהרונסון ועל שם אליעזר פקטורוקובסקי, "אהרונסונית פקטורובסקי" (שם מדעי: Aaronsohnia factorovskyi). כן קרויים על שמו (ועל שם פאול אשרסון) מין הצמח פקטורית אשרסון (שם מדעי: Factorovskya aschersoniana) בסוג פקטורובסקיה (שם מדעי: Factorovskya), עטיינית פקטורובסקי (שם מדעי: Crypsis factorovskyi) ועוד.
בתם של בני הזוג איג, זמרת הקונטרלטו והמתרגמת אליעזרה איג-ז'קוב, נקראה על שמו.
רחל המשוררת הקדישה לו ולבנימין קוינט (שנפטר גם הוא משחפת) את שירה "כאלה באביב ימותו" (אביב תרפ"ו; התפרסם ב"דבר", 18 במאי 1926). הפתיחה לשיר, "כאלה באביב ימותו", הפכה לביטוי מקובל בדברי הספד לאנשים שמתו בדמי ימיהם או באביב.
בני משפחתו עלו לארץ ישראל אף הם. אביו, שמואל-ברוך פקטורובסקי, פרסם בארץ שני סיפורים עבריים: "המציאות: ספור על מה שהיה הוה ויהיה" (תל אביב: צבי, תרפ"ט) ו"היתומים" (תל אביב [תרצ-?].)
גלישה בסתר (מיני-אלבום)
גלישה בסתר הוא מיני-אלבום משותף של הראפרים ישראלים מיכאל כהן ומיכאל סוויסה. האלבום יצא לאור ב-5 באפריל 2019, דרך חברות התקליטים הליקון ושיגולה רקורדס.
לפני יציאת האלבום, כהן וסוויסה הוציאו שיר משותף בשם "קופה" מתוך המיני-אלבום של כהן, "חצי אפוי".
רחוב המלך דוד
רחוב המלך דוד הוא רחוב מרכזי בלב ירושלים, המשמש ציר תנועה חשוב בין מרכז העיר ודרומה.
תחילתו של הרחוב בצומת הרחובות אגרון, שלמה המלך, שלומציון המלכה ויצחק קריב, בפתח מתחם ממילא המחודש, והוא נמתח דרומה לאורך כקילומטר, עד כיכר רמז בה ממוקמת תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים בצד כנסיית סנט אנדרוז והחאן הירושלמי. חלקו הדרומי של הרחוב, בואכה כיכר רמז, עובר בשטחי פארק ולמעשה מתווה את הגבול בין גן פעמון הדרור בצידו המערבי של הרחוב לגן בלומפילד בצידו המזרחי. חלקו הצפוני והארוך יותר של הרחוב בנוי משני צידיו, ולאורכו מבני ציבור, בתי מלון ובתי דירות יוקרתיים.
שני מבנים מונומנטליים, הניצבים זה מול זה בליבו של הרחוב ומשרים מהדרם על אופיו, הם מלון המלך דוד ובניין ימק"א ירושלים. נקודות ציון נוספות לאורך הרחוב הם מלון מצודת דוד, שכונת מחנה ישראל, קמפוס ההיברו יוניון קולג', וטחנת הרוח של שכונת ימין משה.
היסטוריה
תוואי הרחוב מופיע כדרך עפר בשטח לא-מיושב כבר במפות ובתצלומי אוויר מהתקופה העות'מאנית, אך ראשית דרכו כשדרה עירונית המהווה חלק מהמרקם הבנוי של העיר בימי המנדט הבריטי. מתוואי הדרך, שעברה בגבעה רמה ממערב לעיר העתיקה ושלאורכה קם הרחוב, נשקף מזרחה נוף מרהיב של חומות ירושלים ושל הר ציון שמעברו השני של גיא בן הינום. באותה תקופה נקרא הרחוב "דרך יוליאן" (Julian's Way), על שמו של יוליאנוס העני, שעל שמו נקראת גם עיר במלטה (הרחוב לא נקרא על שם יוליאנוס הכופר כפי שסוברים רבים בטעות). בתקופת המנדט אף פעל ברחוב מלון בשם זה, שכן יוליאן העני נחשב לפטרון בעלי האכסניות, כיאה לאדם שנמנה עם מסדר ההוספיטלרים אשר עסק באירוח צליינים.
לקראת סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 תוכננו בידי טובי האדריכלים של התקופה שני המבנים המרשימים של ימק"א ומלון המלך דוד בפסגת הגבעה, זה מול זה, כש"דרך יוליאן" עוברת ביניהם. בשנת 1938 החליטו שלטונות המנדט לשכן במלון המלך דוד את משרדי מנהל השלטון הבריטי, ובכך הפך הרחוב לאחד מסמלי שלטונו והשפעתו של המנדט הבריטי בירושלים ובארץ ישראל. ברחוב הייתה תמיד נוכחות מרשימה של אנשי מנהלה, צבא ומשטרה בריטיים, והוא עוטר בדגליה ובסמליה של האימפריה הבריטית בעת חגים בריטיים לאומיים. גם בניין ימק"א שימש מעת לעת את שלטונות המנדט לצרכים שלטוניים ואדמיניסטרטיביים, וכן משרדים בבניינים סמוכים שהיו פזורים בדלילות לאורך הרחוב.
לאחר סיום המלחמה נותר הרחוב ממערב לקו העירוני, בשטח מערב ירושלים הישראלית, אך סמוך מאוד לגבול הירדני ומקביל אליו. עם זאת, הבניינים המסיביים בצדו המזרחי של הרחוב העניקו לו מחסה מתצפית חיילי הלגיון הערבי וצלפיהם, ובניגוד לשכונות ממילא וימין משה הנושקות לו ממזרח, נחשבה התנועה בו בטוחה יחסית חרף סמיכותו לגבול. הרחוב חיבר את המע"ר של מרכז ירושלים עם תחנת הרכבת של העיר ושכונותיה הדרומיות - המושבה הגרמנית, בקעה, אבו תור ותלפיות, וקווי אוטובוסים נסעו לאורכו. הנקודות הגבוהות ביותר ברחוב - גג מלון המלך דוד ומגדל בניין ימק"א - שימשו כנקודות תצפית אל עבר העיר העתיקה בתקופת ירושלים החצויה שלפני מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום המנדט והקמת מדינת ישראל, נפלה החלטה במועצת העיר להחליף חלק מן השמות המנדטוריים של רחובות לשמות עבריים המושרשים בזהות היהודית ובהוויה הציונית. ההחלטה המקורית הייתה להסב את שמו של רחוב המלך ג'ורג', על שמו של ג'ורג' החמישי מלך הממלכה המאוחדת, לרחוב שייקרא על שם אחד החשובים שבמלכי ישראל. אולם הציבור הירושלמי סירב להפנים את השינוי, והמשיך לקרוא לרחוב המלך ג'ורג' בשמו הקודם. נדרש, אם כן, למצוא רחוב חשוב אחר אותו ניתן יהיה לקרוא על שמו של דוד המלך. אמנם, היה כבר רחוב בירושלים על שמו של המלך דוד, זהו רחוב דוד החוצה את העיר העתיקה, אך הוא נותר מעבר לגבול במזרח ירושלים הירדנית. ההחלטה אז נפלה על רחוב יוליאן, שכבר היה מזוהה עם המלך דוד בשל מלון המלך דוד המפורסם שניצב בו ונשא את שם המלך, והפעם נקלט שינוי השם היטב בציבור.
הרחוב כיום
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר, התחזק אף יותר מעמדו של הרחוב, שהיה לשדרה מרכזית ואלגנטית בלב העיר המאוחדת. בתי מלון נוספים הוקמו ברחוב ובסביבתו הקרובה, שהפכה לאזור הנחשק ביותר על תיירים המבקרים בעיר בשל מרכזיותו, יופיו, וסמיכותו לאתרי התיירות העיקריים בעיר. לאורך הרחוב קמו גלריות ליודאיקה, לעתיקות ולאמנות, שמרכולתם כוונה בעיקר לקהל התיירים האמידים שביקרו באזור, וכן משרדים שונים שעיסוקם בשירותים לתיירים, כדוגמת סוכנויות תיור והשכרת רכב. השפה האנגלית המשיכה להיות השפה השלטת ברחוב, כבימי המנדט, ועבודות הפיתוח שביצעה בו עיריית ירושלים הקפידו לשמר את סגנונו המקורי, עם מדרכות מרוצפות אבן, צמחייה מטופחת ופנסי רחוב מסוגננים.
חלקו הדרומי של הרחוב, בין מלון המלך שלמה לבין אזור תחנת הרכבת הישנה, נותר שטח פתוח שאינו בנוי, ומשני צידיו גנים שניטעו בשנות השבעים - גן פעמון הדרור וגן בלומפילד, המהווים "ריאה ירוקה" רחבת ידיים ומטופחת בלב העיר.
אתרים ונקודות ציון לאורך הרחוב
לאורך רחוב המלך דוד מספר יוצא-דופן של נקודות ציון היסטוריות, אדריכליות ואחרות. מצפון לדרום:
קולין פירת'
קולין אנדרו פירת' (באנגלית: Colin Andrew Firth; נולד ב-10 בספטמבר 1960) הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס אוסקר, פרס באפט"א, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
זכה להכרה של הקהל הרחב בתפקידו כמר דארסי בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן מאת ג'יין אוסטן, גאווה ודעה קדומה משנת 1995. פירת' היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט סינגל מן וזכה באוסקר על תפקידו בסרט נאום המלך, בנוסף היה מועמד 5 פעמים לפרס באפט"א, וזכה בפרס כשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו כג'ורג' פלקונר ב"סינגל מן". בשנת 2010 זכה בפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר בקטגוריית הדרמה, וכן בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע על תפקידו כמלך ג'ורג' השישי בסרט "נאום המלך". תפקידים בולטים נוספים שלו הם בסרטים "הפצוע האנגלי", "שייקספיר מאוהב", "יומנה של ברידג'ט ג'ונס", "מאמה מיה!" וב"אהבה זה כל הסיפור". ב-2011 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביוגרפיה
קולין פירת' נולד בגריישוט שבמחוז המפשייר אנגליה, לדייוויד ושירלי פירת'. יש לו אחות בשם קייט ואח צעיר בשם ג'ונתן שגם הוא שחקן. הוריו נולדו וגדלו בהודו כיוון שהורי שניהם היו מסיונרים אנגלים. חלק מילדותו עברה עליו בניגריה שם עסק אביו בהוראה. כשהיה בן 11 התגורר בסנט לואיס שבמיזורי. הוא למד בבית הספר "מונטגומרי אוף אלמיין סקנדרי סקול" (שנקרא אחר כך "קינגס סקול") בווינצ'סטר ואחר כך ב"ברטון פווריל קולג'" שבעיר איסטליי. כשהיה ב"קינגס סקול" ניגן בגיטרה ובסקסופון, אך אלה לא נחשבו כלי נגינה 'רציניים' ונאמר לו שעליו לנגן באופוניום (כלי נשיפה ממשפחת הטובה).
קריירה קולנועית
ב-1981 כיכב פירת' בהפקה בימתית בלונדון של "ארץ אחרת", ב-1984 חזר על תפקיד זה בסרט הקולנוע הראשון שלו בבימויו של מארק קנייבסקי ולצידו של רופרט אוורט. ב-1986 כיכב יחד עם סר לורנס אוליבייה בסרט הטלוויזיה " Lost Empires", עיבוד לספרו של ג'. ב. פריסטלי. אחר כך ב-1987 הופיע עם קנת בראנה בסרט הקולנוע "חודש בכפר" לפי ספר של ג'. ל. קאר. ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הפיתויים האסורים של ולמונט"., וכן הופיע בתפקיד ראשי בסרט "Apartment Zero". פירת' ומספר שחקנים בריטים צעירים נוספים שהחלו להתבסס כשחקני קולנוע ידועים כגון טים רות', גארי אולדמן, ברוס פיין ופול מקגאן כונו בשם "Brit Pack".
פירת' זכה להערכה רבה על הופעותיו, אך עיקר פרסומו בקרב הקהל הרחב זכה בשנת 1995 כשגילם את דמותו של מר דארסי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה". בתפקיד זה רכש פירת' מעריצות רבות, ואת חיבתה של ברידג'ט ג'ונס, דמות בדיונית גיבורת ספריה של הלן פילדינג. דמותו של מר דארסי מופיעה בשני ספרי ברידג'ט ג'ונס, ובספר השני "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" הגיבורה פוגשת את קולין פירת' ברומא. כשהספרים עובדו לקולנוע פירת' גילם את מר דארסי אהובה של ברידג'ט ג'ונס הנקרא מארק דארסי.
בהמשך הקריירה הופיע פירת' בתפקיד משנה ב"הפצוע האנגלי" (1996), וכיכב בסרטים "אהבה על הדשא" (1997), "שייקספיר מאוהב" (1998), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001), "חשיבותה של רצינות" (2002), ב-2003 "אהבה זה כל הסיפור", מה שבחורה רוצה, "הופ ספרינגס", "נערה עם עגיל פנינה", ו"ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" ב-2004. עוד הופיע בסרטים "נני מקפי - קסם של אומנת" (2005), "כשהאמת משקרת" (2005), "כשהיא מצאה אותי" (2007) עם הלן האנט, "הלגיון האחרון" עם אישווריה ראי.
ב-2008 שיחק בסרט When Did You Last See Your Father", בבעל מזדמן, לצדה של אומה תורמן, בגרסה הקולנועית של המחזמר מאמה מיה! ובסרט "קלת דעת" שהוקרן בפסטיבל הקולנוע של רומא וקיבל ביקורות מצוינות. ב-2009 שיחק ב"רוחות חג המולד" עיבוד לספרו של צ'ארלס דיקנס בתפקיד פרד אחיינו של סקרוג' (ג'ים קארי).
ב-2009, בפסטיבל הסרטים של ונציה, זכה פירת בגביע וולפי כשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרטו של טום פורד "סינגל מן", בו גילם דמות של פרופסור המתמודד עם הבדידות אחרי מותו של בן זוגו מזה 16 שנים. התפקיד זיכה אותו בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, במועמדות לפרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר לשחקן ראשי ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2011 הופיע פירת' בסרט "החפרפרת" עיבוד לרומן "באותו שם מאת ג'ון לה קארה ("Tinker, Tailor, Soldier, Spy") שביים תומאס אלפרדסון בכיכובם של גארי אולדמן וטום הארדי.
ב-2022 כיכב בסרט הדרמה ההיסטורית "האיש שלא היה" על מבצע קציצה, מבצע ההונאה של המודיעין הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה.
קריירה בטלוויזיה ובתיאטרון
בשנים 1983–2000 פירת' הרבה להופיע בתיאטרון. הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה "Three Days of Rain" מאת ריצ'רד גרינברג, כמו גם במחזה "מנהל הבית" מאת הרולד פינטר וב"תשוקה בצל האילנות" של יוג'ין או'ניל.
ב-1999 פירת' הופיע בתפקיד ויליאם שייקספיר בסדרה הקומית הפתן השחור בתוכנית ספשייל שנקראה "Blackadder: Back & Forth". אדמונד בלקאדר נתקל בדמות שפירת' מגלם בזמן שהוא כותב את המחזה מקבת', בלקאדר מבקש משייקספיר חתימה, ואז הוא חובט בו באגרופו ומסביר שזה "עבור כל התלמידים והתלמידות של 400 השנים הבאות". כמו כן הופיע בהפקות טלוויזיוניות כמו ב"דונובן קוויק" (גרסה עדכנית של דון קישוט) משנת 1999 וב"קונספירציה" בשנת 2001 שעליו היה מועמד לפרס אמי.
ב-2004 הנחה את תוכנית האירוח סאטרדיי נייט לייב כשלצידו בהופעת אורחת מוזיקלית הזמרת נורה ג'ונס.
ב-2007 היה פירת' מפיק בפועל של הסרט הדוקומנטרי "בכלא כל חיי" (In Prison My Whole Life) שהפיקה אשתו ליוויה ג'וג'ולי. הסרט בוחן את הליכי המשפט והראיות שהובאו נגד מומיה אבו ג'אמאל, פעיל פוליטי אמריקאי וחבר בפנתרים השחורים, אשר הורשע ונידון למוות בגין רצח של קצין משטרה, דניאל פולקנר בשנת 1981.
קריירה כזמר
פירת' שר בסרטים רבים. בין השאר בסרט המוזיקלי "מאמה מיה!", הוא שר את "Lady Come Down" יחד עם רופרט אוורט בסרט "חשיבותה של רצינות" ואת השיר "Love Is in the Air" בסרט "St. Trinian's" שצורף לקרדיטים.
חיים אישיים
פירת' מתגורר בצ'יזוויק שבלונדון. ב-1989 היה לו קשר רומנטי עם השחקנית מג טילי, ששיחקה לצידו ב"הפיתויים האסורים של ולמונט", וב-1990 נולד להם בן ויליאם ג'וזף פירת'. ב-1994, אחרי שנפרד מטילי, היה לו רומן עם ג'ניפר אילי, שכיכבה לצידו ב"גאווה ודעה קדומה" בתפקיד אליזבת בנט. השניים חזרו לשחק יחד ב-2010 בסרט "נאום המלך".
ב-1997 נשא לאישה את ליוויה ג'וג'ולי ולזוג נולדו שני בנים, לוקה (נולד במרץ 2001) ומתיאו (נולד באוגוסט 2003). הם נפרדו בשנת 2019, כשנתיים לאחר שגילה שהיא ניהלה רומן עם עיתונאי איטלקי בתקופה קצרה בה הם היו פרודים.
עמית כהן
עמית כהן הוא עיתונאי, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
כהן הוא בוגר תוכנית של הממשל האמריקאי ללוחמה בטרור ולמדיניות חוץ. בסוף שנת 2002 התחיל לעבוד בעיתון "מעריב", תחילה ככתב לענייני צבא וערבים ובהמשך, לאחר עזיבתו של ג'קי חוגי מן העיתון, הוא קיבל את תפקידו, והחל במקביל לעבודתו ככתב לענייני צבא וערבים, לשמש גם ככתב ופרשן לענייני העולם הערבי. בשנת 2012 עזב את עבודתו ב"מעריב", לאחר 10 שנות עבודה.
בין השנים 2012-2014 שימש כיוצר ותסריטאי שותף של סדרת הדרמת ריגול "תא גורדין", ששודרה ב-yes ובשידורי קשת של ערוץ 2. כמה חודשים לאחר שידורה, רכשה רשת NBC את זכויות ההפקה שלה בארצות הברית. הזכויות נמכרו גם לחברת הפקות ברוסיה, וכן לחברת הפקות בקוריאה הדרומית. מ-5 בפברואר עד 30 באפריל 2015 שודרה בארצות הברית הגרסה האמריקאית של הסדרה תחת השם "Allegiance", בה הוא שימש גם כמפיק שותף.
בשנת 2015 כתב ויצר יחד עם מריה פלדמן את הסדרה "כפולים". הסדרה נמכרה לערוצי פוקס בינלאומיים לשידור במדינות שונות ולהפקת גרסה אמריקאית.
בשנת 2020 היה שותף ליצירת סדרה בוגד.שעת נעילה. שמיים אדומיים. הראש. ילד רע. ו-8200.
משיח (אורטוריה)
משיח (במקור Messiah) הוא אורטוריה מאת גאורג פרידריך הנדל משנת 1741 והיצירה הנודעת ביותר של מלחין זה. היא נמנית עם היצירות החשובות ביותר של המוזיקה הווקאלית המערבית, והיא ככל הנראה היצירה הווקאלית המפורסמת ביותר במוזיקה הקלאסית בשפה האנגלית. סימנה ביצירות הנדל הוא HWV 56.
מבוא
שמה של האורטוריה בא לה מדמות המשיח ביהדות ובנצרות. הנדל עצמו היה נוצרי מאמין, והיצירה מציגה את חייו של ישו, שהוא המשיח בנצרות, ואת חשיבותם על פי הדוגמה הנוצרית. הליברית עצמה לקוחה מתוך תנ"ך המלך ג'יימס.
"משיח" הוא יצירתו המפורסמת ביותר של הנדל (קרובה לה בפרסומה רק יצירתו "מוזיקה על פני המים"), והיא שומרת על הפופולריות שלה בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית עד היום.
הנדל קרא ליצירה "משיח", ללא ה' הידיעה. אף על פי כן, שמה המשובש של היצירה "המשיח" קנה לו אחיזה רבה ונישא בפי כל.
הליברית
באורח מפתיע ליצירה בשם זה, מקורה של רוב הלברית בתנ"ך ולא בברית החדשה. החלק הראשון מתבסס בעיקר על קטעים מספר ישעיהו המנבאים את בוא המשיח. רוב החלק השני בנוי משילוב של קטעים מספר ישעיהו עם ציטוטים מן הבשורות. החלק השלישי מכיל ציטוט אחד מספר איוב, ורובו מן האיגרת הראשונה אל הקורינתים. קטע המקהלה הנודע "הללויה" וכן קטע המקהלה החותם את היצירה שניהם מספר חזון יוחנן.
את הלברית כתב צ'ארלס ג'ננס, המבוססת על פסוקים מהתנ"ך בתרגום המלך ג'יימס. הוא בנה את האורטוריה בדומה לאופרה בת שלוש מערכות, ובכל אחת מהן כמה תמונות:
הלחנת האורטוריה והופעת הבכורה
מקורו של הרעיון לכתיבת משיח אצל צ'ארלס ג'ננס, אשר כתב לפני כן בעבור הנדל את האורטוריה שאול וככל הנראה גם ליקט את קטעי המקרא לאורטוריה בני ישראל במצרים. בחודש יולי 1741 כתב לחבר שהוא מתעתד לשכנע את הנדל להלחין עוד אוסף של קטעי מקרא ולבצעם בימות חג הפסחא. על כל פנים, נקודת המוצא של הכתיבה הייתה חילונית ולא דתית - הפרסומים לקראת הקונצרטים התייחסו ליצירה שוב ושוב כאל Entertainment (בידור), והיא נכתבה מתוך מחשבה על ביצוע בתיאטראות ואולמות קונצרטים, לא כנסיות. בין הזמרים שביצעו את האורטוריה בימי חייו של הנדל היו כוכבי האופרה הגדולים של זמנו.
הנדל, שהיה בשיא יכולותיו המוזיקליות אבל שקוע בחובות ובדיכאון, התכוון שלא להלחין דבר בעונת 1741/2. בעונה שקדמה לה נכשל ניסיונו להמשיך את סדרת האופרות האיטלקיות שלו באופרה "אימנאו ודיידמיה". הזמנתו לסדרת קונצרטים בעיר דבלין היא שהביאה אותו לבסוף להסכים להלחין אורטוריה נוספת.
ב-22 באוגוסט 1741 התחיל הנדל להלחין את הליברית המקראי של צ'ארלס ג'ננס במהירות השיא שאפיינה אותו. כמו ברבות מיצירותיו האחרות של הנדל, השתמש לשם כך בקטעים מיצירות קודמות, שלו ושל אחרים. בתוך 24 ימים השלים את כתיבת משיח. מיד לאחר מכן פנה להלחנת האורטוריה שמשון וכתב את רובה המכריע.
בחודש נובמבר 1741 נסע הנדל לדבלין. בתחילת אוקטובר נפתח שם "Mr Neale's Great Musick Hall in Fishamble Street" שבו עמד הנדל לתת שורת קונצרטים למנויים, שבמסגרתה בוצעו כמה מן האורטוריות שלו. עוד לפני ביצועו הראשון של "משיח" ערך בו שינויים ותוספות של הרגע האחרון. הבכורה עוכבה בשל התערבותו של ג'ונתן סוויפט, שהיה אז דיקן קתדרלת פטריק הקדוש בעיר, שאסר על זמרי המקהלה שלו להשתתף בבכורה. הוא דרש שתיקרא "אורטוריה קדושה" ושההכנסות ממנה יובטחו לבתי חולים לחולי נפש בעיר. הבכורה, שנקבעה לבסוף ל-13 באפריל 1742, פורסמה כקונצרט צדקה שהכנסותיו קודש למספר ארגונים בעיר. בבכורה עצמה הוביל הנדל את הנגינה על הצ'מבלו, ועל התזמורת ניצח מאתיו דובורג (Dubourg), נגן כינור, מנצח ומלחין אירי, ששיתף פעולה עם הנדל מאז 1719.
לאחר מספר ביצועים של "משיח" שב הנדל בחודש אוגוסט ללונדון. בהשוואה לקבלה האוהדת מאוד שלה זכתה היצירה בדבלין, הייתה התקבלותה בלונדון בעייתית הרבה יותר. כבר בביצועה של האורטוריה "בני ישראל במצרים" נשמעו קולות שביקרו את השימוש בכתבי הקודש במופע חילוני באופיו. שילובם של ציטוט מכתבי הבשורה הנוצרים ב"משיח" רק החמיר את המצב. במשך שנים רבות עוד נחשבה היצירה בחוגים רחבים לתועבה.
אולי בשל סיבות אלה פורסמה הצגתה הראשונה של האורטוריה בלונדון ב-19 במרץ 1743 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בתור "אורטוריה קדושה חדשה", והשם "משיח" הושמט. כך קרה גם ב-1745 וב-1749. בשנת 1750 התחילה מסורת של ביצוע שנתי, שבמסגרתה סיים הנדל מדי שנה את עונת ההופעות בביצוע של "משיח" בתקופת הצום שלפני פסחא ואחרי החג ערך מופע נוסף באולם של בית החולים לאסופים, שהכנסותיו נתרמו למוסד.
הנדל ניצח על ביצוע "משיח" פעמים רבות, ולעיתים קרובות הכניס שינויים ביצירה כדי להתאימה לצורכי הרגע. כתוצאה מכך, אין אף גרסה שיכולה להיחשב דפניטיבית או אותנטית. במהלך השנים יצרו מלחינים שונים גרסאות משלהם ליצירה והכניסו בה שינויים שונים. כך למשל כתב וולפגנג אמדאוס מוצרט גרסה משלו, בתזמור חדש (מס' 572 ברשימת קכל) שמילותיה תורגמו לגרמנית.
מסורת הביצוע
האורטוריה יועדה במקור להשמעה בחג הפסחא, אבל מאז מותו של הנדל נהוג במיוחד להשמיע אותה דווקא בתקופת הציפייה שקודמת לפסחא. בקונצרטים לכבוד חג המולד מקובל גם כן לנגן את היצירה, אך לרוב מסתפקים בחלקה הראשון בלוויית קטע המקהלה "הללויה". מאז 1992 סולני באך האמריקאים במצעים את היצירה בקתדרלה של סן פרנסיסקו לקראת החג.
האריה לסופרן "I know that my Redeemer liveth" ("ואני ידעתי גאלי חי" - איוב י"ט כ"ה) מושמעת לעיתים מזומנות בהלוויות נוצריות.
החלק המפורסם ביותר באורטוריה הוא הקטע למקהלה "הללויה", אשר מסיים את חלקה השני של היצירה. במדינות שונות מקובל שהקהל קם על רגליו במהלך השמעת הקטע הזה. על פי המסורת המקובלת, המלך ג'ורג' השני התרגש כל כך בעת ששמע את הקטע לראשונה עד שקם מכיסאו, וכל הנוכחים נאלצו לקום מפאת כבודו.
ההרכב
ב"משיח" משתמש הנדל בארבעה קולות סולו (סופרן, אלט, טנור ובס) וכן בקול חמישי שהוא המקהלה. עם זאת, לפי התיעוד נהג הנדל לחלק את תפקידי הסולו בין חמישה זמרי סולו, ובמיוחד חילק את אריות הסופרן לזמרות שונות. בהופעות בדבלין הופיעו אפילו שמונה סולנים.
מבחינת הרכב התזמורת, בספר התווים המקורי של הנדל כלי הנשיפה היחידי המופיע הוא שני קולות של חצוצרה, והדבר נובע כנראה מכך שהנדל לא ידע בדיוק אלו כלי נגינה יעמדו לרשותו בדבלין. בהופעות המאוחרות יותר בלונדון נוספו כלי נגינה רבים. לפי תיעוד משנת 1754, בביצועים בבית החולים לאסופים השתתפו 14 כינורות, 6 ויולות, 3 צ'לי, 2 קונטרבסים, 4 אבובים (שהכפילו לרוב את הכינורות), 4 בסונים (מכפילים את קו הבאס), 2 קרנות יער טבעיות (המנגנות עם החצוצרות), 2 חצוצרות ושני טימפני. הלהקה הורכבה מעשרים זמרים, כשאת תפקידי הסופרן ממלאים ילדים ותפקידי האלט אוישו בזמרי קונטרה טנור.
התאמת המנגינה למלים
זו היא דוגמה מפורסמת לציור מילים באריה לטנור על הטקסט: "כל גיא יינשא וכל הר וגבעה ישפלו והיה העקוב למישור והרכסים לבקעה" (ישעיהו מ:ד)
במלודיה של הנדל, המילה "עמק" מסתיימת על צליל נמוך, "יינשא" היא תבנית עולה; המילה "הר" יוצרת פסגה במלודיה, "גבעה" היא פסגה קטנה יותר, ואילו "ישפלו" יורדת שוב אל צליל נמוך. "העקוב" מושרת על תבנית מהירה של ארבעה צלילים שונים, ואילו "למישור" מושרת על צליל יחיד. ב"והרכסים לבקעה", "הרכסים" מושרת על צלילים קצרים, נפרדים ואילו המילה המסיימת "לבקעה" נמשכת על פני תיבות אחדות בשורה של צלילים נמוכים.
חלקי האורטוריה
יש להביא בחשבון שקיימות גרסאות שונות של האורטוריה המשמשות עד היום, ומקורן בשינויים התכופים שהכניס בה הנדל.
חלק ראשון
1. אוברטורה (להאזנה)
2. רצ'יטטיב (טנור): (Comfort ye my people להאזנה)
3. אריה (טנור): (Every valley shall be exalted להאזנה)
4. מקהלה: (And the glory of the Lord להאזנה)
5. רצ'יטטיב (בס): Thus saith the Lord 6. אריה (בס): Thus saith the Lord 7. מקהלה: And He shall purify
8. רצ'יטטיב (אלט): Behold, a virgin shall conceive 9. אריה (אלט) ומקהלה: O thou tellest good tidings to Zion 10. רציטטיב (בס): For, behold, darkness shall cover the earth 11. אריה (בס): The people that walked in darkness 12. מקהלה: For unto us a child is born
13. סימפוניה פסטורלית.
14. רציטטיב (סופרן): There were shepherds abiding in the field 14א. רציטטיב (סופרן): And lo! the Angel of the Lord came upon them 15. רציטטיב (סופרן): And the angel said unto them 16. רציטטיב (סופרן): And suddenly there was with the angel 17. מקהלה: Glory to God
18. אריה (סופרן): Rejoice greatly, O daughter of Zion 19. רציטטיב (אלט): Then shall the eyes of the blind be opened 20: אריה (אלט וסופרן): He shall feed his flock like a shepherd 21. מקהלה: His yoke is easy, and His burden is light
חלק שני
22. מקהלה: Behold the Lamb of God 23. אריה (אלט): He was despised and rejected of men 24. מקהלה: Surely he hath borne our griefs and carried our sorrows 25. פוגה למקהלה: And with his stripes we are healed 26. דואט למקהלה: All we like sheep have gone astray 27. רצ'יטטיב (טנור): All they that see him laugh him to scorn 28. פוגה למקהלה: He trusted in God that he would deliver him 29. אריה (טנור): Thy rebuke hath broken his heart 30. אריוזו (טנור): Behold and see if there be any sorrow 31. He was cut off 32. אריה (טנור): But thou didst not leave his soul in hell 33. מקהלה: Lift up your heads, O ye gates 34. רצ'יטטיב לטנור: Unto which of the angels 35. מקהלה: Let all the angels of God worship Him 36. אריה לאלט או לסופרן: Thou art gone up on high 37. מקהלה: The Lord gave the word 38. אריה לסופרן או מקהלה: How beautiful are the feet 39. אריוזו לטנור או מקהלה: Their sound is gone out 40. אריה לבס: Why do the nations so furiously rage 41. מקהלה: Let us break their bonds asunder 42. רצ'יטטיב לטנור: He that dwelleth in heaven 43. אריה לטנור: Thou shalt break them with a rod of iron 44. מקהלה: Hallelujah
חלק שלישי
45. אריה לסופרן: I know that my Redeemer liveth 46. מקהלה: Since by man came death 47. רצ'יטטיב אובליגאטו לבס: Behold, I tell you a mystery 48. אריה לבס: The trumpet shall sound 49. רצ'יטטיב לאלט: Then shall be brought to pass 50. דואט לאלט ולטנור: O death, where is thy sting 51. מקהלה: But thanks be to God 52. אריה לסופרן: If God be for us, who can be against us 53. מקהלה: Worthy is the Lamb that was slain
עין בוקק
עֵין בּוֹקֵק הוא מתחם התיירות והבילוי העיקרי בצידו הישראלי של ים המלח. המתחם נמצא בתחומי המועצה האזורית תמר, ושוכן לחופי בריכה 5 באגן הדרומי של האגם, בגובה של 392 מטרים מתחת לפני הים. מלונות עין בוקק הוקמו על מניפת הסחף של נחל זוהר, בין חוף האגם ממזרח וכביש 90 ממערב, ואורכו של האתר הוא כקילומטר וחצי מצפון לדרום. המקום קרוי על שם מעיינות עין בוקק שבנחל בוקק.
האתר
החפירות של מרדכי גיחון לא מצאו עדות ליישוב במקום בתקופת בית ראשון. בתקופת בית שני היה במקום אזור מעובד באורך של כ-3 קילומטר ורוחב של 400 מטר, בנוי טרסות. שמריהו גוטמן תיאר את האזור ככולל חצרות־שדה מוקפות קירות אבנים, שבתוכם חלוקת משנה שנועדה לסייע בהשקיית השדות. בחפירות נמצאו בריכות אגירה, שני אמות מים ועדות לניצול מי שיטפונות.
יוהאן גוטנברג
יוהנס גנספלייש צור לאדן צום גוטנברג (בגרמנית: Johannes Gensfleisch Zur Laden Zum Gutenberg; בערך 1397 – 3 בפברואר 1468) היה ממציא גרמני, אביה של מהפכת הדפוס, המצאה הנחשבת בעיני רבים להמצאה החשובה ביותר באלף השני לספירה.
עין בוקק
האתר
גוטמן זיהה בגדה הדרומית של נחל בוקק שרידי בקתות כפריות, ששימשו כנראה למגורים ומבצר שאבני הפינה והפתח שלו הם בסגנון "הורדוסי" טיפוסי. מעל למבצר נמצא מעיין של מים מינרליים חמים, ששימש כנראה כמקום מרפא ומבנה גדול שיכל לשמש כאכסניה או למגורים משותפים. מרדכי גיחון כתב שהמקום היה חווה חקלאית מלכותית שיושבה ככל הנראה באריסים יהודיים. הוא מצא במקום מטבעות מתקופת אלכסנדר ינאי ועד לימי אגריפס הראשון. כן נמצאו במקום מבנים ומתקנים לעיבוד צמחי מרפא וככל הנראה גידלו במקום צמחי מרפא כמו נרדימון, צרי ואפרסמון. החווה נחרבה בימי המרד הגדול.
יוהאן גוטנברג
גוטנברג והמצאת הדפוס
בסין היה הדפוס ידוע מאות שנים קודם לכן: בי שנג (Bì Shēng) המציא בשנת 1030 מכבש דפוס, אך ההמצאה הסינית לא זכתה לשימוש רחב ולא התפשטה ברחבי העולם. לכך תרמו שתי סיבות: הכתב הסיני דרש אלפי סימנים שונים ולכן לא היה נוח למימוש כסדר דפוס, ובנוסף לכך ההמצאה הסינית לא כללה תהליך הפקה תעשייתי, זול ומהיר של אותיות הסדר. עד המצאתו של גוטנברג הועתקו ספרים במערב בהעתקה ידנית, בעבודת נמלים. שיטה נוספת שהייתה נהוגה בזמנו הייתה חריטת אותיות על גבי לוחות עץ ומלויים בדיו, שיטה שאפשרה יצירת ספרים מהר יותר מכתיבתם ביד, אולם כל לוח עץ איפשר לייצר מספר מועט של דפים. על מנת לפתור מצב זה צריך היה גוטנברג לשלב מספר המצאות:
עין בוקק
האתר
במעלה ההר חקר גיחון מצודה שנבנתה במאה הרביעית ושימשה עד סוף התקופה הביזנטית. במצודה נמצאו פפירוסים שאחד מהם כלל ביוונית מידע על הלוואה לאחד האיכרים.
בסוף 1951 תיאר אפרים תלמי את עין בוקק: במרץ 1953 הוא תואר בעל המשמר:
יוהאן גוטנברג
חייו ומורשתו
גוטנברג נולד בעיר מיינץ שבאימפריה הרומית הקדושה תחת השם יוהאן גנספלייש, אך כיוון ששם אמו היה גוטנברג והיא הייתה השריד האחרון של משפחתה, אימץ יוהאן את שם משפחתה. הוא למד צורפות ובמקביל פיתח את תורת הדפוס הסודית שלו, שאותה חלק רק עם חברים קרובים. נראה שאת המצאתו הגדולה המציא בעיר שטרסבורג, בסביבות שנת 1436. גולת הכותרת של מפעל הדפוס שלו הייתה מהדורת התנ"ך והברית החדשה שהדפיס, שהייתה ידועה במשך הדורות כ"תנ"ך גוטנברג" או כ"תנך מזארין" (Mazarin Bible).
עין בוקק
האתר
ביולי 1952 פורסם בעיתונות הרעיון להקים במקום חוות גדנ"ע. בינואר 1954 פורסם בעיתונות על המצאות כמות גדולה של ביטומן באזור. לקראת סוף 1954 הוקם במקום מחנה מחקר של מחצבי ישראל לבירור הכדאיות לחציבת ביטומן באזור. אנשי המקום ביצעו קידוחים להערכת כמות הביטומין. בקידוחי חיפושי הנפט בהר מצדה שנעשו באותה תקופה השתמשו במים מעין בוקק. בנובמבר-דצמבר 1955 קיים שמריהו גוטמן יחד עם כ-60 נערי גדנ"ע מקיבוץ נען סקר ארכאולוגי באזור. במרץ 1956 תיאר אפרים תלמי את המקום:
יוהאן גוטנברג
חייו ומורשתו
גוטנברג היה איש עסקים כושל. לצורך פיתוח הדפוס הוא לווה כספים רבים, ומייד עם תום הפיתוח הוא נדרש להחזירם, טרם היה סיפק בידו להפיק הון ממפעל חייו. לשברונו נאלץ למסור את מפעל הדפוס שלו כתמורה לחוב. ממהלומה זו לא התאושש עד יום מותו.
עין בוקק
האתר
בשנת 1957 הוחל בניסיון לגדל ירקות על עשרה דונם בעין בוקק, על ידי איתן ישראלי. גידול הירקות הראה הצלחה חלקית, אך בהיעדר מימון להכשרת הקרקע על ידי שטיפתו ממלח וסיקולו, ותחרות בשאבים עם בית המרפא היוזמה גוועה.
בשנים 1968-1971 חפר במקום מרדכי גיחון מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בית מרפא
בני נוער ומטיילים אחרים בדרך למצדה נהגו לטבול במי המעין בחמי זוהר. גם נשיא המדינה, יצחק בן-צבי נהג לטבול במעיין ולצורכו הונח במקום צריף מעץ. במאי 1956, לאחר שבדיקות של מי המעיין בחמי זוהר הראו שיש להם תכונות מרפא, הוחלט על הקמת בית מרפא בקרבת מקום. בהיעדר מים מתוקים בחמי זוהר, הוחלט שבית המרפא יום בעין בוקק והסעות יובילו את המתרחצים מבית המרפא אל חמי זוהר.
באוגוסט 1960 קבעה ועדת רופאים מומחים שיש למעיינות סגולות מרפא, במיוחד למחלות עור, לחץ דם, שיגרון וקצרת.
קופת חולים הכללית ויתרה על ניהול המקום ובשנת 1963 זכה בנץ פרידן במכרז לניהול בית ההארחה.
מלונות מודרניים
כבר בשנת 1955 ביקשה קבוצת משקעים אמריקניים להקים מלון בעין בוקק על פי תוכנית של הארי לוי, שהפעיל את מלון קליה עד 1948. בשנת 1961 נטען שהארי לוי, אז הבעלים של מלון השרון, מתכוון להקים בעין בוקק מלון מודרני. ביוני 1964 פורסם שבכוונת חברת "עיינות" שניהלה את מלון מלכת שבא באילת להקים בעין בוקק מלון מודרני. מתוכניות אלו לא יצא דבר.
בשנת 1967 קיבל יוסי אדלר, צעיר בן 24 ממשפחת מלונאים בצפת זיכיון להקמת מלון גלי זוהר בעין בוקק. הוא חבר לקבלן גדעון בן צבי וביחד הם החלו בבניית המלון בשנת 1968. ב-23 ביולי 1969, לאחר תקופת הרצה, נחנך המלון שנוכחות שר התיירות משה קול. מלון שני, מלון "עין בוקק", נבנה בשנת 1970 ונפתח בראשית 1971. שני המלונות זכו להצלחה רבה ובעקבות זאת הוגשו בקשות רבות להקמת מלונות נוספים. אחד הזרזים לפיתוח המקום היה פתיחת מקטע הכביש בין עין פשח'ה לעין גדי, אשר איפשר הגעת נוסעים מירושלים למקום ללא עיקוף. כך פורסם המקום כ"חוף הים של ירושלים".
המלון השלישי בעין בוקק, "גני שולמית" נבנה בשנת 1973 ונפתח להרצה באמצע 1975. עד תחילת שנות ה-80 לא נפתחו בעין בוקק מלונות נוספים. שני מלונות שנבנו במהלך שנות ה-70, מלון לוט ו"צל הרים", שיועדו להיות ברמת שלושה כוכבים נתקעו באמצע הבנייה ונפתחו בראשית שנות ה-80. בשנת 1985 עבר מלון "גני שולמית" לבעלות רשת מוריה ונקרא "גני מוריה". במרץ 1988 הצטרף למלונות בעין בוקק מלון שישי, מלון הוד.
בשנת 1996 נפתח מלון הייאט שהיה המלון הגדול ביותר בעין בוקק, עם כ-600 חדרים. ביוני 1997 נפתח מלון הולידיי-אין קראון פלאזה. בשנת 1997 היו עוד שתי מלונות בבנייה: מלון קיסר, ומלון קרסנופולסקי של האחים לוי.
נכון לשנת 2014, שוכנים בעין בוקק 12 בתי מלון ובהם כ-4,000 חדרים, ושלושה מרכזים מסחריים ("עין בוקק", "פטרה" ו"עין התכלת") שבהם מסעדות, חנויות ושירותים נוספים. בשנת 2018 נפתח במרכז עין בוקק קניון שמשתרע על פני שטח של כ-10,000 מ"ר.
בחלק מבתי המלון פועלים מרכזים רפואיים המתמחים בתיירות מרפא. חופי עין בוקק הוכשרו לרחצה על ידי החברה להגנות ים המלח במסגרת תקציבי שיקום ים המלח על ידי משרד התיירות, כיל ומועצה אזורית תמר. טיילת באורך של שלושה קילומטרים מחברת בין עין בוקק למתחם התיירות של חמי זוהר, הנמצא ליד היישוב נווה זוהר שמדרום לעין בוקק, ובו שלושה בתי מלון נוספים. בשטח הלא מפותח שבין שני אזורי המלונות קיים פוטנציאל לפיתוח מלונאי נוסף בהיקף של עד 8,000 חדרי מלון נוספים. בעין בוקק שוכנים מצד בוקק, מצודה ביזנטית הנמצאת מצפון לנחל בוקק, סמוך ממערב לכביש 90, וכן שרידי בית חווה חשמונאי בגודל של 23X23 מטרים שחרב במרד הגדול.
קווי אוטובוס סדירים פועלים בין עין בוקק לירושלים, ערד, דימונה, אילת ולבאר שבע, ובעונות הטיולים אוטובוס תיירותי של המועצה האזורית מקשר בינה לבין אתרי התיירות לאורך ים המלח והיישובים.