cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המומיה (סרט, 1999)
המומיה (באנגלית: The Mummy) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1999 שבוים ונכתב על ידי סטיבן סומרס ומככבים בו ברנדן פרייזר, רייצ'ל וייס, ג'ון האנה, וארנולד ווסלו - בתפקיד המומיה. זהו רימייק רופף על סרט בעל אותו שם משנת 1932 בכיכובו של בוריס קרלוף כהמומיה. הסרט במקור נועד להיות חלק מסדרת אימה דל תקציב, אך בסופו של דבר הפך לסרט הרפתקאות שובר קופות עם קטעי אימה קלים.
"המומיה" יצא לאקרנים ב-7 במאי 1999, וגרף 43 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו בארצות הברית, ו-415 מיליון דולר ברחבי העולם. הביקורת לסרט הייתה מעורבת, עם מבקרים ששיבחו או התלוננו על האפקטים המיוחדים, אופי הסלפסטיק של הסיפור והדמויות, והרשעים הסטריאוטיפיים. ההצלחה בקופות הובילה בשנת 2001 לסרט ההמשך, "המומיה חוזרת", וגם "המומיה: סדרת האנימציה", וספין אוף "מלך העקרבים". שבע שנים לאחר מכן, הפרק השלישי, "המומיה: שובו של קיסר הדרקון", יצא ב-1 באוגוסט 2008.
עלילה
במצרים, בשנת 1290 לפני הספירה, הכהן הגדול אמחותפ מנהל רומן עם אנך סו-נמון, פילגשו של פרעה סתי הראשון. כאשר פרעה מגלה אותם, אמחותפ ואנך סו-נמון רוצחים אותו, ואמחותפ בורח עם חבריו הכוהנים המצריים. השומרים של סתי, המדג'אים אז נכנסים לחדר, ורואים רק את אנך סו-נמון ואת פרעה המת. אנך סו-נמון אז הורגת את עצמה, מתוך כוונה שאמחותפ יחיה אותה. לאחר הקבורה של אנך סו-נמון, אמחותפ פורץ לקריפטה שלה וגונב את הגופה שלה. הוא ואנשי הדת שלו נמלטים דרך המדבר לחמונפטרה, עיר המתים, שם הם מתחילים בטקס תחיית המתים. עם זאת, הם נתפסים על ידי השומרים של סתי לפני שהטקס נשלם, והנשמה של אנך סו-נמון נשלחת בחזרה אל השאול. עבור חילול הקודש שלהם, הכוהנים של אמחותפ נחנטים בחיים, ואמחותפ עצמו נאלץ לסבול את הקללה של הום-דאי: לשונו נחתכת, והוא נקבר חי עם חרפושיות אוכלות בשר. הפולחן מאלץ את אמחותפ לסבול ייסורים מפצעיו לנצח נצחים. הוא נקבר תחת אבטחה גבוהה, סגור בסרקופג מתחת לפסל של האל המצרי אנוביס, ושמור תחת השגחה קפדנית של כמה דורות של מדג'אי, כי אם אמחותפ ישוחרר אי פעם, הכוחות שהפכו אותו לאלמוות יאפשרו לו לשחרר גל של הרס ומוות על כדור הארץ.
בשנת 1926, אוולין קרנהן, ספרנית מקהיר השואפת להיות אגיפטולוגית, מקבלת לידיה תיבת מפה מורכבת מאחיה הבכור ג'ונתן, שאומר שהוא מצא אותו בתבאי. אחרי שהצמד מגלה שהמפה מובילה לחמונפטרה, ג'ונתן מגלה שהוא בעצם גנב אותו מאמריקאי בשם ריק אוקונל, הנמצא כעת בכלא. ריק אומר להם כי הוא יודע את המיקום של העיר כי היחידה שלו של לגיון הזרים הצרפתי הגיעה לעיר האגדית לפני שלוש שנים. הוא עושה עסקה עם אוולין להביאה לחמונפטרה, בתמורה שהיא תציל אותו מתליה.
ריק מוביל את אוולין וג'ונתן לעיר, שם הקבוצה פוגשת חבורה של אמריקאים מחפשי אוצרות; בארנס, דניאלס והנדרסון, בראשות האגיפטולוג הבריטי המפורסם ד"ר אלן צ'מברלין ובהדרכת בני גאבור, חייל לגיון פחדן וחבר לשעבר של ריק. זמן קצר לאחר שהגיעו לחמונפטרה, שתי הקבוצות מותקפות על ידי המדג'אים, בהנהגת לוחם בשם ארדת ביי. ארדת מזהיר אותם מן הרע הקבור בעיר, אבל במקום לשמוע בקולו, שתי הקבוצות ממשיכות לחפור בחלקים שונים של העיר. אוולין מחפשת אחר הספר אמון-רא, ספר מזהב טהור המסוגל כביכול לקחת חיים, אבל במקום זאת מוצאת את שרידיו של אמחותפ. הצוות של האמריקאים לעומת זאת, מגלה קופסה ובה ספר המתים השחור, מלווה בצנצנות הנושאים את האיברים המשומרים של אנך סו-נמון; צ'מברלין לוקח את ספר המתים בזמן שכל אחד מהאמריקאים לוקח צנצנת כשלל. לפני שפותחים את הקופסה, צ'מברלין קורא חריטה האומרת שכל מי שיפתח את התיבה מקולל להשחתה של בשרם אם אמחותפ יתעורר. הגברים מתעלמים מהאזהרות, אבל בני מסרב לסייע להם ובורח.
בלילה, אוולין לוקחת את ספר המתים מצ'מברלין הישן וקוראת בקול דף, בטעות מעוררת את אמחותפ. תחייתו מעוררת מהומה במחנה. בארנס נמצא על ידי אמחותפ ועיניו ולשונו נלקחים ממנו לשימושו של אמחותפ. למרות ששתי הקבוצות שבות לקהיר, אמחותפ בסופו של דבר מוצא אותם בעזרת בני, המתמקח עם אמחותפ בתמורה להון וחייו. אמחותפ מסיים לספוג את בארנס ובסופו של דבר סופג גם את צ'מברלין והנדרסון.
אמחותפ, יחד עם אוולין ובני, חוזר לחמונפטרה, אך נרדף על ידי ריק, ג'ונתן, וארדת. אוולין ניצלת לאחר מאבק אינטנסיבי עם הכמרים החנוטים של אמחותפ, והיא קוראת מתוך ספר של אמון-רע. צללית של אנוביס פורצת עם מרכבה והופכת את אמחותפ לבן תמותה. ריק דוקר אותו, והוא נכנס לנהר המוות. בעודו נרקב במהירות, אמחותפ נשבע לנקום באותן מילים שהוא חצב בסרקופג שלו, "המוות הוא רק ההתחלה". בינתיים בני לוקח את האוצר שהובטח לו מהפירמידה, ובטעות מפעיל מלכודת עתיקה ונלכד על ידי נחיל של חרפושיות אוכלות בשר כשחמונפטרה מתחילה להתמוטט אל תוך החול. ריק, אוולין, וג'ונתן בורחים, אם כי הם מאבדים את הספר של אמון-רע בתהליך, ורוכבים לעבר השקיעה על זוג גמלים עמוסי אוצר שבני לקח מקודם.
פיתוח
בשנת 1992, החליט המפיק ג'יימס ג'קס לעדכן את הסרט "המומיה" המקורי לשנות ה-90. אולפני יוניברסל ו"אמבלין אנטרטיינמנט" נתנו לו אישור, אבל רק אם הוא ישמור את התקציב סביב 10 מיליון דולר. המפיק זוכר שהאולפן "בעצם רצה זיכיון האימה דל תקציב", בתגובה, ג'קס גיס את במאי/כותב האימה קלייב בארקר לביים. גרסתו של בארקר היה סרט אלים, והסיפור על מוזיאון לאמנות אשר מתברר כפולחן המנסה להחזיר לחיים מומיות. ג'קס נזכר שהגרסה של בארקר היה "אפל, מיני ומלא עם מיסטיקה", וכי "זה היה יכול להיות סרט דל תקציב גדול". לאחר מספר פגישות, איבדו בארקר ויוניברסל עניין ונפרדו. הבמאי ג'ורג' א. רומרו הובא עם גרסה של סרט זומבים בסגנון אימה דומה ל"ליל המתים החיים", אבל זה נחשב מפחיד מדי בעיני ג'קס והאולפן, שרצו סרט יותר נגיש.
ג'ו דנטה היה הבחירה הבאה, והגדיל את התקציב לרעיון שלו לדניאל דיי-לואיס כמומיה מהרהרת. גרסה זו (שנכתב במשותף על ידי ג'ון סיילס) מתרחש בימינו ומתמקד בגלגול נשמות עם אלמנטים של סיפור אהבה. זה היה קרוב לביצוע עם גורמים מסוימים, כמו זבליתיים אוכלי בשר, שהגיע לביצוע הסופי. עם זאת, בשלב זה, האולפן רוצה סרט עם תקציב של 15 מיליון דולר ודחה את גרסתו של דנטה. זמן קצר לאחר מכן, מיק גאריס נבחר לביים אבל בסופו של דבר עזב את הפרויקט, והסרט הוצע לוס קרייבן אך הוא דחה אותו. לאחר מכן, סטיבן סומרס התקשר לג'קס בשנת 1997 עם חזונו ל"המומיה" כ"מין סוג של אינדיאנה ג'ונס או "ג'ייסון והארגונאוטים" עם המומיה כיצור שנותן לגיבור זמן קשה". סומרס ראה את הסרט המקורי כשהיה בן שמונה, ורצה לשחזר את הדברים שהוא אהב את בקנה מידה גדול. הוא רצה לעשות סרט מומיה מאז 1993, אבל סופרים אחרים או במאים היו מחוברים תמיד. לבסוף, קיבל סומרס חלון הזדמנויות והציג את הרעיון שלו ליוניברסל עם תסריט בן 18 עמודים. באותו זמן, הנהלת יוניברסל השתנה בעקבות הכישלון של "בייב בעיר הגדולה", וההפסד גרם לאולפן לחדש את הזיכיון המצליח משנות ה-30. יוניברסל אהבו את הרעיון הזה עד כדי כך שהם אישרו את הקונספט והגדילו את התקציב מ-15 מיליון דולר ל-80 מיליון דולר.
פרסים
הסרט זכה בפרס סאטורן בקטגוריית המשנה "איפור", לשנת 1999. כמו כן היה מועמד בתחום שחקן ראשי, שחקנית ראשית, במאי, אפקטים ומוזיקה.
מיס תבל 1956
מיס תבל 1956 היא תחרות מיס תבל החמישית במספרה. נערכה באודיטוריום של לונג ביץ' בקליפורניה שבארצות הברית.
Bones (שיר של גלנטיס)
Bones (בעברית: עצמות) הוא סינגל של צמד המוזיקה האלקטרונית השוודי, גלנטיס, בשיתוף פעולה עם להקת הפופ רוק האמריקאית, ואן ריפאבליק. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים ביג ביט רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ ואטלנטיק רקורדס, ב-31 בינואר 2019. הוא נכתב על ידי גלנטיס, סווידן, הנרי יונבאק, ראיין טדר, דייוויד ברוק, לילנד, דני מאג'יק, די ג'יי פרנק אי ואנדי גרמר, והופק על ידי גלנטיס, סווידן, דני מאג'יק, הנרי יונבאק ודי ג'יי פרנק אי.
נכון לנובמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-3 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-225 מיליון פעמים בספוטיפיי.
אנטוניו קאניוני
אנטוניו קאניוני (באיטלקית: Antonio Cagnoni; 8 בפברואר 1828 - 30 באפריל 1896) היה מלחין איטלקי.
חייו
קאניוני נולד בגודיאסקו, סמוך לווגרה. את לימודי המוזיקה החל בווגרה ומשנת 1842 עד 1847 המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו. בתקופת לימודיו שם כתב את האופרה "דון בוצ'פאלו", שהוצגה בקונסרבטוריון בשנת 1847 והתגלתה כהצלחה רבת שנים. האופרה, המושפעת בעליל מדוניצטי, מצטיינת בכושר המצאה מלודי ובליצנות אלגנטית, המלגלגת בין השאר על סגנונו המוקדם של ורדי. זמר הבסו-בופו המפורסם אלסנדרו בוטרו ביצע אופרה זו, שהייתה מן החביבות עליו, ברחבי איטליה.
קאניוני לא הצליח להלהיב את הקהל באופרות שכתב בשנות ה-50', אבל נהנה מביקורת אוהדת. בשנת 1856 התמנה למאסטרו די קאפלה בויג'וואנו ובשנת 1863 התמנה למנהל המכון למוזיקה בנובארה. בשנת 1886 החליף את אמילקארה פונקיילי, שהלך לעולמו, כמאסטרו די קאפלה של סנטה מריה מאג'ורה בברגאמו. מחויבותו הגדלה והולכת למוזיקה כנסייתית לא ניתקה אותו כליל מן הכתיבה לבימה. האופרה "מיקלה פרין" מ-1864, שנכתבה עם הופעת הרעיונות של וגנר באיטליה, התקבלה כ"מבשרת המוזיקה של העתיד", אך "קלאודיה" מ-1866 הייתה תערובת של וריזמו מוקדם ומלודרמה רומנטית סנטימנטלית ונחשבה למאומצת וחסרת מקוריות. ארבע האופרות הבאות נהנו מקבלת פנים חיובית יותר. ב"פרנצ'סקה דה רימיני" משנת 1878 נפרד סופית מן התיאטרון.
קאניוני התקשה לשחזר את הקלילות והרהיטות שאפיינו את "דון בוצ'פלו", אבל באופרות הרציניות שלו פיתח סגנון אופייני לו, שבישר את לאונקוואלו. ב"קלאודיה" וב"פרנצ'סקה דה רימיני" הוא מקדים את ורדי בשימוש בלייטמוטיב ואילו הנבל באופרה זו מזכיר לא מעט את יאגו באותלו של ורדי.
רשימת דילוגים
במדעי המחשב, רשימת דילוגים (skip list), הוא מבנה נתונים הממיין רשימת איברים באמצעות שימוש במספר רשימות מקושרות. שיטה זו מאפשרת ביצוע חיפוש בצורה יעילה יחסית.
תיאור
רשימת דילוגים בנויה משכבות. השכבה התחתונה ביותר היא רשימה מקושרת רגילה, בה מופיעים כל האיברים במבנה הנתונים הנתון. האיברים מסודרים מהחוליה הקטנה ביותר לחוליה הגדולה ביותר. כל שכבה מוכלת בשכבה מתחתיה. ההסתברות שחוליה x כלשהי, השייכת לרשימה בשכבה i, תימצא גם ברשימה בשכבה i+1 היא 0.5. ככלל, סיכויו של איבר כלשהו להימצא בשכבה i הוא, כשהשכבה התחתונה ביותר (אשר מכילה את כל האיברים) מיוצגת על ידי i=0. כל איבר ברשימה מחזיק ארבעה מצביעים: לאיבר שאחריו ברשימה, לאיבר שלפניו, לאיבר הזהה ברשימה מתחתיו ולאיבר הזהה ברשימה מעליו (אם קיים).
חיפוש אחר איבר כלשהו מתחיל מהאיבר הראשון בשכבה העליונה ביותר, וממשיך לעבור על כל איברי שכבה זו, עד שנמצא איבר גדול או שווה לאיבר שאנו מחפשים. אם איבר זה שווה ערך לאיבר שאנו מחפשים- מצאנו את יעד החיפוש. אם הגענו לאיבר גדול מהאיבר שאנו מחפשים, נחזור לאיבר הקודם, ונבצע חיפוש זהה החל מאיבר זה ברמה אחת תחתונה יותר. תהליך החיפוש צורך זמן ריצה של במקרה הגרוע ביותר, אך  בלבד במקרה הממוצע.
היסטוריה
רשימת דילוגים הומצאה בשנת 1989 על ידי ויליאם פיו, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד. פיו סיפר כי ניסה למצוא תחליף ראוי לעצי חיפוש בינארים מאוזנים. רשימות דילוגים צורכות זמן ריצה אסימפטוטי זהה לעצים אלו, צורכות זיכרון מועט יותר, ולטענת פיו נוחות וקלות יותר לבנייה ושימוש.
סלוד קרבחאל
סלוד אורטיז קרבחאל (באנגלית: Salud Ortiz Carbajal; נולד ב-18 בנובמבר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי ממוצא היספני, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-24 של מדינת קליפורניה. קרבחאל הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
קרבחאל נולד ביישוב מורולאון שבמקסיקו ב-1964 ובהמשך היגר לארצות הברית. תחילה התיישבה משפחתו באריזונה, אם כי לאחר מכן עברה המשפחה לאוקסנארד שבקליפורניה, שם עבד אביו כחקלאי. קרבחאל למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ואחר כך באוניברסית גרדואייט פילדינג (Fielding Graduate University) שם השלים לימודי תואר שני בניהול ארגוני. במשך שמונה שנים שירת קרבחאל בכוחות המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית, גם במהלך מלחמת המפרץ, אם כי לא עזב את ארצות הברית היבשתית. ב-2004 נבחר קרבחאל למועצת המפקחים של מחוז סנטה ברברה כנציג הרובע הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא נבחר מחדש ב-2008 וב-2012.
ב-2015 הודיע על כוונתו לייצג את מחוז הקונגרס ה-24 של מדינת קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שהדמוקרטית המכהנת לויס קאפס הודיעה ​​על פרישתה. קרבחאל נתפש כאחד משני המתמודדים המובילים בבחירות המטרימות מטעם המפלגה הדמוקרטית, לצד ראשת עיריית סנטה ברברה הלנה שניידר. שניידר וקרבחאל ניצבו בפני המתמודדים מטעם המפלגה הרפובליקנית קטשו אצ'אדיחאן והעוזר הפרלמנטרי לשעבר ג'סטין פאריד. בסך הכל, בבחירות המטרימות התמודדו ארבעה דמוקרטים, שלושה רפובליקנים ושני מועמדים עצמאיים.
ביום הבחירות המטרימות שהתקיים ב-7 ביוני 2015 הגיע קרבחאל למקום עם 31.9% מקולות הבוחרים, שהם 66,402 קולות כשרים. ב-8 בנובמבר גבר קרבחאל על מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'סטין פאריד בפער של כ-21 אלף קולות. בראשית ינואר 2017 קרבחאל הושבע לתפקידו, וגם בבחירות 2018 נבחר מחדש לקונגרס של ארצות הברית. מאז היבחרו לקונגרס הוא חבר בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת התחבורה והתשתית ובוועדת התקציב של בית הנבחרים. הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 הביע את תמיכתו בחבר בית הנבחרים לשעבר בטו או'רורק.
קרבחאל מתגורר בהווה בסנטה ברברה ונשוי לג'ינה, עמה הוא חובק שני ילדים.
כל יום הוא טרבלינקה
כל יום הוא טרבלינקה: יחסנו לבעלי חיים והשואה הוא ספר עיון משנת 2002, מאת ההיסטוריון וחוקר השואה צ'ארלס פאטרסון, הטוען כי היחס לבעלי החיים בידי בני האדם שימש כהשראה, כמודל וכהצדקה למעשי אלימות או זוועה שבוצעו כנגד בני אדם: מלחמות, עבדות, גזענות ומקרים של רצח עם בכלל, והשואה בפרט.
פאטרסון אינו טוען לזהות בין השואה ובין היחס לבעלי החיים, אלא עורך השוואה בין נקודות הדמיון בטכנולוגיה ובגישה, ומוצא קשרים סיבתיים ביניהם. פאטרסון גם אינו טוען שהרג בני אדם זהה מבחינה מוסרית להרג של חיות, או ששעבוד והרג של חיות חייב בסופו של דבר להוביל לאירועים כמו השואה.
הספר נתקבל בתגובות מעורבות. יש שראו בו קריאה נועזת לשינוי, והעלאה למרכז הדיון הציבורי של סוגיות הנדחקות בדרך כלל אל הצד, ויש שראו בו פרובוקציה וזילות השואה.
מקור השם
מקור שמו של הספר (באנגלית שמו Eternal Treblinka - "טרבלינקה נצחית") הוא סיפור של יצחק בשביס-זינגר, "כותב המכתבים", שבו גיבור הסיפור, הרמן, מספיד את העכברה שחלקה עמו פרק מחייה ומתה בגללו:
הספר מוקדש לבשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות שבני משפחתו נרצחו בשואה, שלחם למען זכויות בעלי חיים.
ייחודו של הספר
ההקבלה בין מעשי הנאצים כלפי היהודים לבין היחס של בני האדם לבעלי החיים לא נעשתה לראשונה על ידי פאטרסון, היא מופיעה, למשל, גם בספרו של עזריאל קרליבך, הודו, יומן דרכים, שיצא בשנות ה-50. לפילוסוף היהודי-גרמני תיאודור אדורנו מיוחסת האמירה:
חתן פרס נובל לספרות, ג'ון מקסוול קוטזי, ערך השוואה דומה בספרו The Lives of Animals משנת 1999. הקישור בין אלימות ומלחמות בין בני אדם, לבין היחס לבעלי החיים, בוצע זמן רב קודם לכן בתרבות ההודית.
הספר מספר כי השוואה כזו נעשתה גם על ידי פרנץ שטנגל, שהיה מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, שסיפר כי בעת שהותו בברזיל, אליה נמלט לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עצרה רכבת שבה נסע ליד בית מטבחיים:
ייחודו של הספר הוא בהתמקדות שהוא מעניק לסוגיה זו, כמו גם למחקרים ולעובדות שנאספו בו.
חלקי הספר
הספר מורכב משלושה חלקים:
ביות, ניכור והדחקה
פאטרסון טוען כי ביות בעלי החיים לצורכי הפקת חלב, בשר, ביצים וצמר ולשם שימוש בהם כבהמות עבודה בחקלאות התאפשר הן בגלל הטכנולוגיה של בני האדם, והן בגלל צידוקים מוסריים ודתיים לניצול בעלי החיים, ותפיסה לפיה האדם נמצא מעל בעלי החיים. רועים וחוואים השתמשו בשיטות שונות לשם שליטה על הרבייה, התנועה והתזונה של בעלי החיים כמו כליאה, קשירת רגליים, שימוש בזמם, סימון, סירוס, הכלאה מכוונת וכמובן שחיטה. פאטרסון טוען כי כדי לקיים הפרדה רגשית בינם לבין החיות בני האדם הקימו מנגנונים של ניכור, הדחקה, מתן תירוצים ושימוש בלשון נקייה. ההפרדה קיימת הן בין החיות לבין האדם (שחיטה לעומת רצח, למשל) והן בין החיה החַיָה לבין החיה המתה (פרה לעומת בשר, למשל).
השוואה לחיות כדי להצדיק ניצול או רצח
בהמשך טוען פאטרסון כי יחס זה לבעלי החיים, פתח פתח ליחס דומה כלפי קבוצות של בני אדם ש"הורדו" לדרגה של חיות. לפי טענתו השוואה בין קבוצת בני אדם לחיות, בתרבות שבה היחס לחיות הוא היררכי, מקלה על ביצוע של ניצול או רצח. כך למשל, טענו הלבנים בארצות הברית כי השחורים קרובים יותר לקוף או שיש להם טבע חייתי ולכן מותר ואף רצוי לנצל אותם. השוואה ליצורים שאינם אדם לשם צידוק של יחס אכזרי אליהם שימשה גם את האנטישמיות. בשנים שקדמו לרצח העם הארמני, נהגו הטורקים לכנות את הארמנים בכינוי "רג'ה" (בקר), והנאצים הציגו את היהודים כחולדות.
עבדות וביות בעלי חיים
פאטרסון טוען כי הטכנולוגיה והניסיון המעשי, ההדחקה הרגשית, והצידוקים האידאולוגיים אשר שימשו תחילה לשם ביות ולניצול של החיות לשירות מטרות אנושיות, שימשו מאוחר יותר לשם קיומה של מערכת עבדות. הוא מצביע על כך שבתרבות השומרית למשל, ניהול משק העבדים דמה בשיטותיו לניהול משק החיות המבויתות. השומרים סירסו את הזכרים ושלחו אותם לעבודות השדה, ואת הנשים שמו בעבודות אחרות, ובמחנות רבייה. המילה השומרית 'עָמַר-קָד' שימשה הן לצורך תיאור של ילדים-עבדים מסורסים והן לתיאור של חמורים, סוסים ושוורים צעירים ומסורסים.
שיטת הסרט הנע
פאטרסון מתאר את הגידול של תעשיית הבשר בארצות הברית, תעשייה השוחטת 9.4 מיליארד בעלי חיים בשנה בסוף המאה ה-20. כדי להגיע לגידול הכמותי, התחוללו שינויים טכנולוגיים ושוכללו השיטות להמתה מהירה ולעיבוד גופות בעלי החיים, ובין היתר פותחה שיטת העבודה בפס ייצור בה כל עובד מבצע פעולה יחידה, וה"מוצר" מתקדם הלאה. לפי פאטרסון, המשחטות בארצות הברית היו המקום הראשון שהשתמש בשיטת הסרט הנע, והנרי פורד סיפר באוטוביוגרפיה שלו, כי ביקור שערך בצעירותו בבית מטבחיים, העניק לו את ההשראה להתקנת סרט נע במפעלים שלו. לטענת פאטרסון, הנאצים, שהיו בקשרים עם פורד, העתיקו שיטה זו ממפעלי פורד למחנות ההשמדה.
"השבחה" של המין האנושי
במשך אלפי שנים עוסקים חקלאים בשינויים גנטיים של בעלי חיים וצמחים, במובן של השבחה או התאמתם למה שנראה לבני האדם כדבר רצוי. במאה ה-19 החלו הוגים מערביים לטעון כי יש ליישם רעיון זה לגבי המין האנושי, במסגרת הפילוסופיה של אאוגניקה. "ארגון מגדלי החיות האמריקני", שקם בדצמבר 1903, הקים את "הוועדה לתורשה אנושית", שהפכה ל"ועדה להשבחת הגזע בארצות הברית", אשר קידמה את "התנועה להשבחת הגזע בארצות הברית" ואת "המשרד להשבחה גנטית". תנועה פוליטית זו הביאה לעיקור כפוי של יותר מ-20,000 בני אדם בארצות הברית, ולפי פאטרסון, השדולה הפוליטית של התנועה עזרה לקדם חוקים להגבלת ההגירה לארצות הברית בשנות ה-20.
הנאצים עקבו אחר המגמות בארצות הברית בנוגע ל"השבחת גזע". ספרים אמריקאים בנושא תורגמו לגרמנית, והעיתונות כיסתה את הנושא בהרחבה. הצעדים של הפרדה גזעית, הפליה גזעית, הגבלת הגירה ועיקור בכפייה שקיבלו חיזוק בשנות ה-20 בארצות הברית, קיבלו משנה תוקף בגרמניה הנאצית. ב-1933 חוקק חוק שחל על האוכלוסייה הגרמנית ונועד ל "מניעת הילודה בקרב בעלי התורשה הלקויה". בזמן שלטונם הנאצים עיקרו בכפייה כ-350,000 בני אדם.
לאחר מכן עברו הנאצים להשמדת בני אדם בעלי מומים נפשיים וגופניים, בתוכנית T-4. בין השנים 1939 ל-1941 (עת הופסק המבצע עקב התמרמרות ציבורית) חוסלו באמצעות זריקות רעל, חנק בתאי גזים והרעבה כ-90,000 בני אדם. אולם חיסול של חולים ונכים נמשך גם לאחר מכן ופאטרסון מעריך את מספר האנשים שחוסלו על רקע זה בכ-150,000 בני אדם. הידע, הציוד והאנשים שהשתתפו במבצע T-4, שימשו את הגרמנים מאוחר יותר בביצוע השמדה של יהודים ואחרים במסגרת מחנות ההשמדה.
פאטרסון טוען כי חסידים רבים של ההשבחה האנושית, כמו צ'ארלס דייבנפורט (Charles Davenport), והארי לאפלין (Harry H. Laughlin) האמריקאים, והיינריך הימלר, ריכרד ולטר דארה, ורודולף הס הנאצים הטיפו להחלת העקרונות של השבחה גנטית על בני אדם, כתוצאה מניסיונם בנושא השבחה גנטית של בעלי חיים. כמו כן הוא טוען כי הרקע בחקלאות ובהמתה סיטונית של בעלי חיים היווה הכשרה מקצועית ונפשית לרבים מהמשתתפים בביצועה של תוכנית T-4.
בתי מטבחים ומחנות השמדה
הפרק החמישי של ספרו של פאטרסון מתמקד בהשוואה בין בתי מטבחיים ותעשיית הבשר בארצות הברית לבין מחנות ההשמדה של הנאצים. זהו פרק שרבים סוברים כי הוא קשה במיוחד לקריאה, בשל התיאורים המזעזעים הכלולים בו.
פאטרסון טוען כי הנאצים שינו את השיטות של תעשיית הבשר כך שיתאימו להרג סיטוני של בני אדם. כך, למשל, הובלה בקרונות (שבמקרים רבים יועדו במקור לבקר) של היצורים החיים בשלבים שונים של התעשייה, בלי להתחשב ברצונו של הפרט או בקשרי משפחה, אלא רק על פי שיקולים של התועלת שהתעשייה יכולה להפיק מהפרט.
דוגמאות נוספות לקווי דמיון הם מניעה של מזון ומים משיקולים כלכליים (ראו לדוגמה השרה כפויה). הרג של חולים, פצועים וחלשים, משום שהם "לא תורמים". שימוש משולב של גדרות ושערים, קללות, צעקות, הפחדות, מכות, הצלפות בשוט או מקל כדי להבטיח משמעת. סימון היצור החי על ידי הטלת מומים או מספרים ואותיות על העור. החפצה, האחדה טשטוש והכחשה של זהות אישית. ערימת גופות באמצעות בולדוזרים. שימוש "יעיל" בכל חלקי הגוף של הגוויות - למשל הפקה של שומן לשם שימוש בסבונים ונרות. וכן שימוש ב"יצורים נחותים" כדי לבצע בהם ניסויים ביולוגיים.
בשני המקרים קיים גם הניסיון לטשטש את הטבח על ידי ביצוע הדבר במקום מרוחק, הסוואה, ושימוש בשפה נקייה. גם מינוחים כמו 'סלקציה' או 'משלוח' אשר שישמו את הנאצים, נולדו בתחילת המאה ה-20 במשחטות המתועשות של ארצות הברית. רודולף הס, מפקד אושוויץ כינה את המחנה "בית המטבחיים האנושי הגדול ביותר שההיסטוריה ידעה".
בנוסף, טוען פאטרסון כי בניגוד לדעה רווחת, היטלר לא היה צמחוני, ואף כי ניסה להימנע מאכילת בשר בשל בעיות עיכול, הוא "רחש בוז עמוק להשקפת העולם הצמחונית ולעיקריה הפציפיסטיים", ומיד עם עלייתו לשלטון ב-1933 הוא "הוציא את כל האגודות הצמחוניות בגרמניה אל מחוץ לחוק, עצר את ראשיהן וסגר את הביטאון הצמחוני העיקרי שיצא לאור בפרנקפורט". כמו כן, פאטרסון טוען כי כי ההתייחסות של הנאצים לבעלי החיים לא הייתה טובה במיוחד. לדוגמה, רבים מבין חברי חוליות החיסול נהגו בשעות הפנאי שלהם לעסוק בציד. רבים מבלבלים בין הבעת רגש, או התנהגות (לדוגמה התנהגות סאדיסטית, שנאה, יחס קר, או חיבה) לבין הראייה הפילוסופית הכוללת (התייחסות ליצור החי האחר כאל חפץ / יצור נחות נטול זכויות / אסיר בעל זכויות מופחתות או יצור שווה זכויות). אף כי יש עדויות על יחס חם שהעניקו נאצים לבעלי חיים, אין הדבר אומר שהם לא ראו בהם יצור נחות שנועד לספק את הגחמות האנושיות, ובוודאי שחילקו אותם, כמו גם את בני האדם ל"נחותים" ו"עליונים".
פעילי זכויות בעלי חיים והשואה
החלק השלישי של הספר מתאר כמה פעילים, יהודים (בפרק 6) וגרמנים (בפרק 8) שפעלו למען רווחה וזכויות של בעלי חיים, ואת ההשפעה של השואה על גיבוש האידאולוגיה שלהם בנושא זה. בפרק 7 פאטרסון מתאר את יחסו של יצחק בשביס-זינגר לבעלי חיים, ואת ההתייחסות שלו לנושא ההרג הסיטוני של בעלי חיים בספריו.
היהודי מארק ברקוביץ', לדוגמה, היה אחד מתאומי מנגלה וכיום הוא פעיל זכויות בעלי חיים בארצות הברית. היהודי אלברט קפלן, שהתגורר בישראל במשך שבע שנים, מציין את סמיכותו של מוזיאון השואה בקיבוץ לוחמי הגטאות למשחטת תרנגולות, וטוען כי הריח העולה מן המשחטה "עוטף את המוזיאון כולו". כאשר ציין זאת בפני מנהלי המוזיאון, נענה בתשובה: "אבל אלה בסך הכול תרנגולות".
הוצאה לאור של הספר
הספר יצא לאור באנגלית בניו יורק בשנת 2002. ההקדמה למהדורה האנגלית היא מאת לוסי רוזן קפלן (Lucy Rosen Kaplan) עורכת דין שעבדה בעבר עבור PETA והוריה הם ניצולי השואה. הוצאות ספרים רבות סירבו להוציאו לאור בגלל הטענות מעוררות המחלוקת שבו. מאז תורגם הספר לגרמנית, איטלקית, פולנית, קרואטית וצ'כית. בעברית הספר יצא לאור בשנת 2006, בהוצאת "פרדס" בתרגומו של עודד וולקשטיין.
תגובות לספר
טענתם העיקרית של המתנגדים היא כפולה - ראשית, רציחתם של היהודים בשואה נעשתה מתוך אידאולוגיה מעוותת, ולמעשה ללא כל תועלת של ממש, פרט לתועלת האידאולוגית המדומה של 'מאבק ביהדות' או 'השבחת הגזע' בעוד שהשימוש בחיות לצורכי מאכל, מלבוש ושימושים אחרים, מביא לאדם תועלת בהיותו שימוש במקור זמין למזון, מלבוש, כוח עבודה וחומרי גלם, וזאת מבלי להצדיק את הגילויים הקיצוניים של היחס לחיות כגון פיטום אווזים. כן טוענים מבקרי הספר כי חיות הן שונות מבני אדם, ואכן ראויות ליחס שונה, וכי אכן, מותר האדם מן הבהמה, ועל אף שעלינו לחמול על החיות, ולנהוג בהן במידת הרחמים, הרי שטשטוש הגבולות בין האדם ובין החיה הוא שגוי, ועשוי, כשלעצמו, להוביל ליחס אכזרי כלפי בני אדם, באותה מידה בה הוא יכול להוביל ליחס רחמני כלפי החיות.
הספר מבצע השוואה בין היחס של רוב החברה כיום לחיות שאינן בני אדם, לבין היחס של חברות מסוימות למה שהן החשיבו כבני אדם נחותים מבני אדם "רגילים". התייחסות להשוואה כזו כאל עלבון למין האנושי, רק מחזקת, לדעת תומכי הספר, את התזה המרכזית שלו.
פעילי זכויות בעלי חיים בישראל טוענים כי הספר נוגע בו זמנית בשני נושאים שהם טאבו. מצד אחד, כך נטען, ישנו ניסיון לצמצם את הדיון על השואה לשואת היהודים בלבד, להתכחש ללקחים אוניברסליים שלה, ולגמד מקרים אחרים של רצח עם (כמו רצח העם הארמני), ומצד שני הספר נוגע בנושא זכויות בעלי החיים, נושא בו מעדיפים רוב הישראלים שלא לעסוק.
טרישטאו ואז טיישיירה
טרישטאו ואז טיישיירה (בפורטוגזית: Tristão Vaz Teixeira; ) היה נווט ומגלה ארצות פורטוגזי (ייתכן שנולד באנגליה). יחד עם ז'ואאו גונסלווש זארקו וברתולומאו פרשטרלו גילה את איי מדיירה (1419-1420). שמו המקורי היה טרישטאו ואז, והשם טיישיירה נוסף לו מאוחר יותר כשנישא לבראנקה טיישיירה.
טיישיירה, אציל בחוג הקרוב לאנריקה הספן, קיבל זיכיון על קפיטניה באי מדיירה, ויחד עם עמיתיו מהצי, החל ליישב את האיים.
אמנות אקולוגית
אמנות אקולוגית היא סוגה בתחום אמנות עכשווית המציגה עשייה אמנותית שהחלה בתגובה למשבר הסביבתי העולמי. אמנות זו ממזגת יצירת אמנות אסתטית, הסברתית וחינוכית השואפת לקידום מודעות סביבתית ומעורבות קהילתית בשיקום סביבתי בטבע.
ההיסטוריה של האמנות האקולוגית
החל משנות השישים של המאה ה-20, החלו אמנים אחדים, רובם גרמנים, כגון ניקולאוס לאנג, לילי פישר, הנס האקה, יוזף בויס ואלן סונפיסט, ביצירת אמנות חדשה השמה דגש על קשר עם סביבת המחיה של האדם. כחלק מעבודתם האמנותית, הם ניסו לחקור את החומרים בשטח, את הקרקע ואת הנוף. עבודתם הייתה בעיקר אמנות החוקרת את הצורך בהגנה לשיפור הסביבה בה חיים בני האדם.
חלק מאמנים אלו החלו באיסוף מתמיד של פרטי מציאות, חפצים יומיומיים, שרידי נופים, אתרים ועוד. בניסיונם לגשר על הפער בין חיים לאמנות. הם שילבו בעבודותיהם גם מיצגים בעלי היבטים אקולוגיים. לאנג למשל, הציג בתצוגה כמו מוזיאלית אוסף חפצים שאסף ברחבי העולם כולל דוחות יבשים מהשטח על פעילות השיטוט והאיסוף. תצוגתו כללה שרידים מתרבויות שהאדם הלבן גרם להכחדתן. פישר, שפעלה בעיר המבורג, יצאה למסעות לגילוי חפצים משומשים וישנים כאשר עברה מבית לבית והציעה מברשות חדשות תמורת הישנות. את המברשות הישנות שאספה, שילבה בהמשך במיצגים שלה כאשר ניסתה להדגים בכך, שלחפצים ולטבע יש סגולות משלהם המקבלות עומק ומשמעות מיוחדים כאשר עוסקים בהם לאורך זמן.
האמנות של יוזף בויס
בויס, האקה וסונפיסט היו האמנים החלוצים הראשונים שבחנו סוגיות אקולוגיות חברתיות באמצעות אמנות המתייחסת לבעיות בזמן אמת הנוגעות לפוליטיקה, מערכות כלכליות, אקולוגיה, תעשייה, וחוויות חיים יומיומיות אחרות. בויס המציא את המונח המהפכני "Everyone is an artist” (בתרגום חופשי: "כל אחד הוא אמן") ופעל לעורר שינוי בחברה לעידוד הפיסול החברתי לפתרון בעיות סביבתיות, לטיפול בבעיות קהילתיות הקשורות לאקולוגיה עירונית. בנוסף פעל בויס נגד כריתת יערות והרס בתי גידול ושימש מודל לדור של אמנים צעירים בעולם. "פעולת נטיעת העצים של יוזף בויס, לה קרא “פיסול חברתי” והוצגה בדוקומנטה השביעית בקאסל, 1982, היא דוגמה טובה לסוג האמנות הזה".
יש הטוענים כי תפישתו של בויס את הפיסול החברתי ואמרתו המפורסמת “כל אחד יכול להיות אמן” הם שני אלמנטים מרכזיים המניעים את הפרקטיקות החברתיות של ימינו. שני עקרונות אלו הם ביטוי מובהק למה שנפס כי חזונו האוטופי של בויס ששאף לפתח אורגניזם חברתי שיהפוך את האמנות לכוח מהפכני בעל משמעות קונקרטית לחברה (מודל אותו הוא כינה Expanded Art). אמנות מבוססת הקהילה – בדומה ליצירתו של בויס – היא ספקטרום רחב של עשייה אמנותית.
בויס היה שותף להקמת ארגונים ומוסדות רבים ובהם הארגון לדמוקרטיה ישירה באמצעות משאל-עם והמפלגה הירוקה בגרמניה. אחד ממפעליו הגדולים ביותר של בויס היה הקמתה של האוניברסיטה הבינלאומית החופשית, שקידמה צורות של פדגוגיה ניסיונית. האוניברסיטה שימשה מסגרת רב-תחומית שכללה לימודי תרבות, סוציולוגיה וכלכלה שהתבססה ברובה על דיונים ושיחות שהיו פתוחים לקהל ללא תנאי קבלה או שכר לימוד. בויס גרס שהשכלה גבוהה צריכה להיות נגישה לכל וכי מדובר במסגרת בה היחיד אמור למצוא את הפוטנציאל היצירתי הגלום בו.
גם בישראל ניכרת השפעתו הרבה של יוזף בויס. השם “בויס” הגיע לשדה האמנות הישראלי בסוף שנות ה-60 ושלהי שנות ה-70. השפעתו של בויס על אמנים ישראלים, החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים והגיעה לשיאה לאחר מלחמת יום כיפור. בשנת 1970 נסע לגרמניה האמן הישראלי יצחק דנציגר כיועץ של "בצלאל" ופגש שם את בויס. בעקבות המפגש, החלו השניים לשתף פעולה ותכננו פרויקטים סביבתיים ששילבו שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות ליצירת אמנות אקולוגית.
השפעתו של בויס האמנות הישראלית מגוונת, והיא נעה בין השפעה ישירה לעקיפה. תערוכות על השפעתו של בויס על האמנות הישראלית הוצגו בתערוכות אומנות בתערוכות שונות לאורך השנים ברחבי הארץ.
קבוצת פלוקסוס
במקביל להתפתחות תחום האמנות האקולוגית בגרמניה, ייסד אמן אמריקאי לותרני בשם ג'ורג' מקיונאס בארצות הברית את קבוצת "פלוקסוס" שחבריה דגלו בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשים בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. אמנים אלו היו מפוזרים בכמה מדינות באירופה ובארצות-הברית וכונו "קבוצת פלוקסוס". הקבוצה דגלה בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשות בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. הפעילים בקבוצה היו חברים בארגונים פוליטיים שונים שפעלו להביא לפתרון בעיות אקולוגיה בקהילה ואקולוגיה עירונית ופעלו עם קהילות שונות לנטיעת עצים ופעילויות נוספות.
התפתחות האמנות האקולוגית
בשנת 1962 פורסם הספר "האביב הדומם". הספר, שנכתב על ידי החוקרת הזואולוגית הימית רייצ'ל קרסון, תיעד את ההשפעות המזיקות על הסביבה בשימוש חסר הבחנה בחמרי הדברה. קרסון טענה בספרה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו וכי חלק מהחומרים, כגון DDT, פוגעים בבריאותם של בני האדם. הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה בעולם והביא את קרסון להרצות בנושא ברחבי העולם. הספר עורר סערה והיה אחד הגורמים לשינוי במדיניות ההדברה הלאומית בארצות הברית כשבשיאו התקבל איסור ארצי לשימוש בחמרי ההדברה DDT לשימושים חקלאיים. הספק גם היווה ההשראה להקמת של הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית.
בעקבות ספרה של קרסון החלו האמנים הלן מאיר וניוטון הריסון ליצור אמנות חדשנית. אחד הפרויקטים הראשנים שלהם היה פרויקט "בוסתן נייד" שבו המבקרים יכלו לחוות גידול צמחים טבעי ולהיות מודעים לאופן בו התושבים העירוניים ביותר הרחוקים מהתהליכים הטבעיים של החקלאות יחשפו לכך בחללי אמנות מקורה. הפרויקטים שלהם היו בינלאומיים הן ביצירת אמנות ובכתיבת מאמרים העוסקים בחינוך ליצירת אמנות אקולוגית, אמנות ירוקה, אמנות חזותית וחינוך לאמנות המשמשת להעלאת מודעות והתקשרות עם מושגים ונושאים סביבתיים.
בשנת 1980, חברים בארגון הסביבתי כדור הארץ היו הראשונים שיצרו אמנות המתייחסת למצב כדור הארץ. באמנותם ביטאו את הערך של האמנויות שעזרו לנו לזכור שיש לא רק פחד, צער ואובדן מנזקי האדם לסביבה אלא יש צורך עצום לתקווה, ליופי וליצירה באמצעות האמנות שהועברה בסדנאות, סמינרים, כתיבה ויצירה.
בשנת 1989 פורסם מאמר מפי האמנים כריסטוף ברונר, רוברטו ניגרו וג'רלד ריוניג בו הציגו פרקטיקות אסתטיות, שכינו אותם לראשונה כאמנות אקולוגית, החוקרת צורות עכשוויות של אקטיביזם בטכניקות שונות. לראשונה הם מציעים לשלב את האמנות האקולוגית בטכנולוגיות כחלק מ"עידן פוסט-מדיה". עידן פוסט-תקשורת שבו טכנולוגיות וטכניקות אמנות אקולוגיות יוצרות אמנות סובייקטיבית המתבטאת גם בקולות וצלילים, באמנות וירטואלית לקידום הצדק החברתי והצדק הסביבתי באמצעות האמנות.
בשנת 2006 הוקם בוונקובר שבקנדה צוות חשיבה לאמנות וקיימות על ידי מועצת קנדה לאמנויות, הוועדה הקנדית לאונסק"ו, קרן ונקובר והחברה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור והמסחר בלונדון, בריטניה). כל הגופים עבדו בשיתוף פעולה להוצאת מסמך ראשוני שבחן את הבעיות הסביבתיות והציע שיתופי פעולה לפתרון באמצעות האמנות האקולוגית. הוועדה פרסמה מסמך ראשוני שבחן במחקר את המגמות, הבעיות והתפתחויות באמנות האקולוגית, שיתופי פעולה בין אמנים, ארגונים סביבתיים, קהילות ומדענים. הוועדה חקרה את התהליך שהחל בשנות ה-60 ולמרות שהטרמינולוגיה של אמנות זו אינה מוגדרת במדויק, המוקד הספציפי שלה בא לידי ביטוי בקשר בין האמנות ואיכות הסביבה.
בסופו של תהליך המחקר פורסם המאמר במספר סעיפים שבהם נוגעת האמנות האקולוגית:
אמנות זו משולבת גם עם חינוך לאמנות בחינוך סביבתי כאמצעי לפיתוח מודעות ואינטראקציה עם מושגים סביבתיים ונושאים, כגון שימור ושיחזור מבנים, שיקום וקיימות. באמצעות למידת האמנות האקולוגית והחינוך הסביבתי מונחלת גישה חדשנית לחינוך אקולוגי וסביבתי שיניבו פרויקטים עתידיים ושיתופי פעולה מרכזיים העוסקים בנושאים גלובליים, כגון השינויים באקלים וחיזוק הקשר הגלובלי של בני אדם עם כדור הארץ.
טנגרם
טָנְגְרָם הוא משחק סיני, בו יש להרכיב דגמים שונים בעזרת שבע צורות גאומטריות המתקבלות מחיתוך של ריבוע.
חלקי הטנגרם הם: ריבוע, מקבילית וחמישה משולשים ישרי זווית שווי שוקיים בגדלים שונים. על פי רוב נהוג להתחיל את המשחק כאשר החלקים מסודרים בצורת ריבוע. לאחר מכן יש להרכיב מהן צורות שונות.
זהו ככל הנראה המשחק הפופולרי ביותר שמבוסס על חידות חיתוך והרכבה. הטנגרם הוא דוגמה למשחק פשוט, עם כללים מעטים אך האפשרויות בו רבות מאוד.
חוקי המשחק
העיקרון הטמון במשחק הוא להרכיב משבעה חלקים (ריבוע, מקבילית וחמישה משולשים בגדלים שונים) צורות שונות. אחרי שמפרקים את הריבוע למרכיביו, חייבים להשתמש בכל שבע הצורות.
יש מספר רב מאוד של אפשרויות בהרכבת הצורות וזה נתון ליד הדמיון של השחקן. לעיתים מצורף לריבוע הטנגרם אוסף של צורות, ועל המשחק ליצור צורות הדומות לאלו שבאוסף.
היסטוריה
לא ברור מתי הטנגרם הומצא. העדות הכתובה הראשונה למשחק מגיעה מספרון סיני המתוארך לשנת 1813, אך משערים שהספר נכתב כבר במאה ה-16. ייתכן מאוד שהחידה עתיקה אף יותר מזה, אך מכיוון שהיא שימשה בעיקר כמשחק לנשים וילדים היא לא נחשבה לחשובה מספיק בשביל תיעוד. ייתכן שהטנגרם החל בתור מערכת ריהוט ומאוחר יותר הפך למשחק מעץ.
החידה זכתה להצלחה רבה גם במערב. החידונאי סם לויד היה אחד הראשונים להציג את הטנגרם למערב, כאשר פרסם ספרון המכיל כ-4,000 צורות ליצירה מטנגרם (מאוחר יותר התברר כי לא כולן אפשריות). לבד מהטנגרם הוא פרסם חידות חיתוכים רבות ומגוונות. יש הטוענים שברשות נפוליאון בונפרטה היה סט של טנגרם, כולל ספר הוראות, בתקופת מאסרו בסנט הלנה. גם לואיס קרול, מחבר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות (וחידונאי מוכשר) היה חובב טנגרם מושבע.
האגדה עתיקה מספרת אודות חכם סיני זקן בשם טן. לטן היה ריבוע יקר ערך שעבר מדור לדור (גרם). כאשר ביקש טן להעביר את הריבוע החרס לנכדו לפני מותו, נשמט הריבוע מידו ונשבר לשבעה חלקים גאומטריים שונים. כאשר ניסה טן הזקן לחבק שוב את שבעת חלקי החרס, הוא גילה כי בכל ניסיון שעשה קיבל צורה הנדסית שונה. זאת הייתה למעשה ראשיתו של המשחק טנגרם.
תרומה קוגניטיבית
ככל משחקי החשיבה גם הטנגרם יכול לתרום להתפתחות הקוגניטיבית, במיוחד בתחום התפיסה המרחבית. הוא מאפשר למידה על ידי ניסוי וטעייה יחד עם הסקת מסקנות. באופן זה ניתן לפתח את יכולת פתרון הבעיות.
בהתאם לכך הטנגרם משמש רבות ככלי טיפולי מהנה ויעיל במסגרת הוראה מתקנת וריפוי בעיסוק. הוא יכול גם לסייע בהוראת המתמטיקה, בעיקר בתחום הגאומטריה.
שימוש בטנגרם יכול לעודד למידה שיתופית כאשר מספר שחקנים מנסים למצוא את הפתרון לבעיה מסוימת יחדיו.
דוגמאות לצורות הרכבה של טנגרם
כאמור, ישנן צורות רבות אשר ניתן להרכיבן תוך שימוש בכל חלקי הטנגרם. לדוגמה:
קווארק מוזר
קווארק מוזר (באנגלית: Strange quark) הוא חלקיק יסודי במודל הסטנדרטי. זהו קווארק דור שני בעל מטען חשמלי של. הקווארק המוזר הוא הקל ביותר שבקווארקים, אחרי קווארק למעלה וקווארק למטה. מסתו מוערכת בין 90 ל-100 MeV. "החלקיק המוזר" הראשון התגלה ב-1947, עם גילוי הקאון. הקווארק המוזר לא זוהה והוגדר עד שנות ה-60 של המאה ה-20, עם פיתוח מודל הקווארקים.
לקווארק המוזר מטען מוזרות של 1-.
צפרדע אגם
צפרדע אגם (שם מדעי: Pelophylax kl. esculentus; האותיות kl מסמלות הכלאה) היא צפרדע אירופאית נפוצה, הידועה גם כצפרדע המים הנפוצה או כצפרדע ירוקה (אם כי כינוי זה משמש מינים נוספים של צפרדעים). צפרדע האגם משמשת למאכל, במיוחד בצרפת, שם מכינים ממנה רגלי צפרדע. אורך הנקבות נע בין 5 ל-9 ס"מ, ואורך הזכרים 6 עד 11 ס"מ.
צפרדע האגם היא הכלאה של Pelophylax lessonae (צפרדע הבריכה) עם צפרדע רידיבונדוס. בתקופת עידן הקרח, אוכלוסיית האבות המשותפים של שני המינים התחלקה לשניים. שתי האוכלוסיות המשיכו להתרבות, אך נשארו קרובות מספיק זו לזו כדי ליצור בן-כלאיים. אף על פי כן, כאשר שתי צפרדעים ממין צפרדע האגם מזדווגות, הצאצא שלהן לעיתים קרובות יהיה פגום, כך שאין אוכלוסייה טהורה של צפרדעי אגם. אוכלוסיית הכלאיים מתרבית בעיקר על ידי נקבות של צפרדע אגם המזדווגות עם אחד מהאבות המשותפים.
משמר המולדת הדני
בראש שרשרת הפיקוד של משמר המולדת נמצא פיקוד משמר המולדת (Hjemmeværnskommandoen), שלא כמו פיקוד הצבא המלכותי הדני, פיקוד הצי המלכותי הדני ופיקוד חיל האוויר המלכותי הדני, הוא כפוף ישירות למשרד ההגנה. רק בעתות חרום ובזמן מלחמה לוקח פיקוד כוחות ההגנה של דנמרק את הפיקוד על משמר המולדת.
מאז מאי 2010 עומד בראש משמר המולדת מיג'ור גנרל פין וינקלר (Finn Winkler) ובדרך כלל שותף לפיקוד על המשמר גם חבר הפרלמנט הדני כסמכות אזרחית.
מבנה ארגוני
נכון לשנת 2013 עומדת מצבת כוח האדם של משמר המולדת על כ-48,000 מתנדבים ועל 800 אנשי סגל בשכר. המשמר מחולק לחמש זרועות:
משמר המולדת של הצבא
משמר המולדת של הצבא (Hærhjemmeværnet) הוא הגדול ביותר מבחינת כוח האדם שלו מבין שאר החלקים של משמר המולדת ועובד בשיתוף פעולה צמוד עם הצבא המלכותי הדני.
משמר המולדת של הצי
משמר המולדת של הצי (Marinehjemmeværnet) עוסק באבטחת מתקנים ימיים, סיורים במים הטריטוריאליים של דנמרק ומסייע בפעולות חיפוש והצלה.
משמר המולדת של חיל האוויר
משמר המולדת של חיל האוויר (Flyverhjemmeværnet) עוסק באבטחת שדות תעופה, סיורים אוויריים ימיים לשמירה על איכות הסביבה (דליפות נפט) ודיווח על פעילות אווירית עוינת.
משמר המולדת של המשטרה
משמר המולדת של המשטרה (Politihjemmeværnet) כולל 47 פלוגות, בפיקודם של קציני משטרה מקצועיים. למתנדבים מוענקות סמכויות מסוימות. הם ממלאים תפקידי הכוונת תנועה באירועים המוניים, משתתפים במבצעי חיפוש אחר קורבנות פשע, ומבצעים משימות אבטחת מתקנים ציבוריים. בעתות שלום הם לא משתתפים באירועים בהם קיים סיכון לעימות מול אזרחים (הפגנות או מעצרים). פלוגות משמר המולדת של המשטרה הם חלק ממשמר המולדת של הצבא.
משמר המולדת של התשתיות
תפקידו של משמר המולדת של התשתיות (Virksomhedshjemmeværnet) להבטיח את פעולתם הסדירה של מפעלים ורשויות אזרחיות בעתות חרום. כוח האדם של משמר זה כולל את:
הקמה
משמר המולדת הוקם חמישה שבועות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בהשפעת פעולתה של המחתרת הדנית שפעלה בתקופת המלחמה. תמיד נרמז, אם כי מעולם לא נאמר במפורש, כי המטרה העיקרית של משמר המולדת הוא לבצע פעולות הגנה ולוחמת גרילה במקרה של פלישה סובייטית.
במעמד הקמת המשמר ב-11 ביוני 1945 באספה שהתקיימה בעיר אודנסה, דרשו 250 המשתתפים, שנמנו על יוצאי המחתרת הדנית ועל נציגי הממשלה, את הקמתו של המשמר. תנועות המחתרת לא היו מעוניינות בהקמתו של צבא עממי שינוהל על ידי הממשלה ואילו הממשלה לא הייתה מעוניינת בהקמתו של גוף צבאי עצמאי שינוהל אך ורק על ידי מפקדים צבאיים ללא ייצוג פרלמנטרי. על בסיס שתי הדעות הללו, הוחלט על פתרון פשוט לבעיה. בראש משמר המולדת יעמדו שני מפקדים, קצין מקצועי ונציג שיבחר על ידי הפרלמנט.
באופן טבעי הארגון ממומן על ידי הפרלמנט, אך מנוהל ישירות על ידי שר ההגנה, כך שלשני הצדדים יש נקודת מבט על פעולותיו של משמר המולדת.
מכמה סיבות פשוטות לחברי משמר המולדת יש נאמנות לעם ולא לממשלה. הסיבה לכך נובעת מהאפשרות שאם מצב כמו מלחמת העולם השנייה יחזור על עצמו, משמר המולדת יהיה מקור ביטחון שיגיע מהעם, עבור העם והארגון יעשה כמיטב יכולתו להגן על האזרח הבודד מפני פשעים נגד האנושות. בין אלה עלולות להיות רדיפות בשל דעות פוליטיות או אמונה דתית, דיכוי ורצח עם. מעל הכול תפקידו של המשמר הוא להבטיח את קיומה של הדמוקרטיה או שלטון העם. הציבור רחש כבוד רב למשמר המולדת בשל היות רבים מחבריו יוצאי המחתרת הדנית, אנשים שנלחמו עבור האדם הבודד, משפחתו, חבריו ואהוביו.
עם הקמתו של משמר המולדת נשבעו חבריו המייסדים להגן על העם הדני מפני כל אויביו, הן מחוץ והן מבית, והכוונה הייתה לממשלה הדנית של תקופת המלחמה שסייעה למפלגה הנאצית של גרמניה על ידי הסגרת אזרחים דנים לידי הגסטפו. משמר המולדת הוא זרוע צבאית המסייעת להגנת דנמרק מפני תקיפה חיצונית וכן הוא מציג תזכורת קבועה לפוליטיקאים המונעים על ידי כוחם והשפעתם הפוליטיים כי אין הם יכולים לעשות ככל העולה על רוחם.
לאחר המלחמה הקרה
עם נפילתה של ברית המועצות, משמר המולדת, עם ההוצאות הכרוכות באחזקתו, נראה לרבים בציבור הדני כמקור להוצאה מיותרת וכארגון מיושן, שהיה מתאים לאווירת הכוננות מפני פלישה ששררה בתת-המודע של האנשים במשך ארבעה עשורים. לעומת זאת, תשומת לב מועטה ניתנה לתפקידו של משמר המולדת כארגון שתפקידו להיות גורם מאזן בין רצון העם לבין כוחה של הממשלה.
בתגובה לדעת הקהל על קיומו של משמר המולדת, הפקידה הממשלה בשנת 2004 תפקידים נוספים בידיו של הארגון. עליו להתאמן לקראת הגנת שטחה של דנמרק בעתות מלחמה, אך גם להיות מסוגל לקחת על עצמו משימות סיוע לאזרחים במקרי אסון מכל סוג שהוא, ובכך איזנה הממשלה מחדש את ההוצאות שרבים חשבו כבלתי נחוצות. כל זה עמד בניגוד לערכיו הבסיסיים של משמר המולדת.
שינויים בתפקידי המשמר
בשנים האחרונות, שינויים במערכת הפוליטית הדנית, שחייבת חלק מהמבנה הבסיסי שלה לעקרון הפרדת הרשויות, הביאו לזמנים חדשים במשמר המולדת. בדף הבית שלו בשפה האנגלית, הארגון מצהיר כי: "משימת העל של משמר המולדת היא לתגבר ולתמוך בצבא, בצי ובחיל האוויר במילוי משימותיהם".
כשמשמר המולדת מהווה חלק מחוק ההגנה הממשלתי, יחד עם הפרסומות שמפרסם הארגון, ששמות דגש על סיוע במצבי חירום, ומביעות התנגדות להיותו גורם חמוש המשמש משקל נגד לכל ממשלה דנית, בהווה או בעתיד, עלול להתעורר ויכוח אם הארגון הוא גוף מתנדבים החייב את נאמנותו לממשלה יותר מאשר לאזרחים.
לאחרונה, משמר המולדת ביצע שינויים מסוימים שמשמעותם נטישה של כמה מעקרונותיו הפופולריים מהעבר. משמר המולדת הוא עדיין כוח מתנדבים, וימשיך להיות כזה, אך ההתפתחויות אילצו אותו להתפצל לשני חלקים עיקריים, פעילים קבועים ומשרתי מילואים. כדי שחבר המשמר יוכל לקבל מעמד של פעיל קבוע, עליו לשרת לפחות 24 שעות במשך שנה קלנדרית. בנוסף, עליו לעמוד בקריטריונים מסוימים כדי לשאת נשק. כוחות המילואים של משמר המולדת הם עדיין חלק ממנו, אך לא מונפק להם נשק או ציוד.
בנוסף, הוקם גורם במשמר המולדת שנקרא "כוח הכוננות של משמר המולדת". כדי להיות זכאי להתקבל לכוח זה, על המתנדב לשמור על רמה גבוהה של מיומנות בתחום התמחותו ולהיות זמין לקריאה לשירות בהתראה קצרה של שעות ספורות. התמחויות ויחידות כאלה הם: יחידת הסיוע והסיור המיוחדת, יחידות הגששים, חובשים, ויחידות חיל רגלים ממוכן.
משמר המולדת והחברה האזרחית
משמר המולדת מסייע לעיתים לרשויות ממשלתיות אחרות, במיוחד למשטרה. פלוגות משמר המולדת של המשטרה הם אלה שמסייעות לה בהכוונת תנועה, אך גם מסייעות בחיפוש אחר נעדרים ובשמירה על זירות פשע וכיוצא בזה.
במהלך ועידת קופנהגן בשנת 2009, 1200 חברי משמר המולדת סייעו למשטרת קופנהגן. רובם בתפקידי שמירה וסיור, אך גם במעגלי אבטחה היקפית מסביב לאח"מים.
חברי פלוגות משמר המולדת של המשטרה מאומנים גם להגיש סיוע למשטרה בתחומים שגם כרוכים בשימוש בכוח כנגד אזרחים ומבצעים את מגוון תפקידיה של המשטרה. ביצועם של תפקידים אלה נתון למשא ומתן שמתנהל בין שר ההגנה ושר המשפטים.
קווארק למטה
קווארק למטה (באנגלית: Down quark) הוא חלקיק יסודי במודל הסטנדרטי. קווארקי למטה וקווארקי למעלה הם הרכיבים הבסיסיים של הנוקליאונים בגרעין האטום - הפרוטונים והנייטרונים.
זהו קווארק דור ראשון, בעל מטען חשמלי של. מבין הקווארקים, רק לקווארק למעלה מסה נמוכה משלו. מסתו אינה ידועה בדיוק גבוה, אך היא נעה בין 4.5 ל-5.3 MeV.
לפי המודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, ישנם שישה סוגי קווארקים. חומר רגיל, כאטומים, מורכב מאלקטרונים ומגרעין. פרוטון מורכב משני קווארקי למעלה וקווארק למטה יחיד. הנייטרון מורכב מקווארק למעלה אחד ושני קווארקי למטה.
משקילות המסה והאנרגיה שנובעת מתורת היחסות הפרטית, נובע כי אנרגיית הקשר אשר מחברת את הקווארקים יחדיו מעניקה לנוקליאונים את מסתם. המסה מגיעה מהאנרגיה של שדה הכוח של הגלואונים ולא ממסת המנוחה של הקווארקים עצמם. דבר קיומם של הקווארקים הוצע לראשונה (באופן בלתי תלוי) על ידי מארי גל-מאן, ג'ורג' צוויג ויובל נאמן ב-1964.
האדרונים המכילים קווארק למטה
חלק מההאדרונים מכילים קווארקי למטה:
ניב מקינטוש
ניב מקינטוש (באנגלית: Neve McIntosh; נולדה בשם קרול מקינטוש ב-9 באפריל 1972) היא שחקנית סקוטית.
ביוגרפיה
מקינטוש נולדה בפייזלי שבמחוז רנפרוושייר בסקוטלנד, וגדלה באדינבורו שם למדה בבית הספר התיכון בורומיור. בסוף שנות השמונים של המאה העשרים הייתה חברה בתיאטרון לנוער של אדינבורו, והופיעה בהצגות "אמא אווזה" ו"רופא בבית". היא עברה לגלאזגו כדי ללמוד באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה. אחרי הלימודים הייתה מקינטוש חברה בלהקות תיאטרון רפרטוארי בפרת', וב-The Little Theatre באי מול.
תיאטרון
אחר כך שיחקה מקינטוש בהפקה של המחזה "The Trick is to Keep Breathing" בגלאזגו. בהמשך הופיעה בעיבוד של הרומן "תקוות גדולות" מאת דיקנס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC) בסטרטפורד, וכיכבה בתפקיד פורשיה במחזה השייקספירי "הסוחר מוונציה" בתיאטרון ליסאום באדינבורו. בקיץ 2009 שיחקה ב מחזה "Three Women" מאת סילביה פלאת' בפסטיבל אדינבורו. בפברואר 201 הופיעה מקינטוש בתפקיד הראשי בדמות קתרין במחזה "הוכחה" בתיאטרון פרת'. בספטמבר 2011 שיחקה בתפקיד גונריל בהפקה של "המלך ליר" בווסט יורקשייר פלייהאוס בלידס. באמצע 2013 הופיעה מקינטוש בהפקה של "Actors Touring Company" של המחזה "The Events" מאת דייוויד גריג. בתחילת 2015 שיחקה באותה הפקה שהוצגה בניו יורק. ב-2017 הופיעה מקינטוש במחזה "Meet Me At Dawn" בפסטיבל הבינלאומי באדינבורו, וזכתה לשבחים על הופעתה.
קולנוע
מקינטוש שיחקה בסרטו הראשון של הבמאי האמריקאי מארק ל. פיינסוד "Love And Lung Cancer". לצד עבודתה בטלוויזיה היא הופיעה בסרטים "Gypsy Woman" ו-"One Last Chance". ב-2008 וב-2009 כיכבה מקינטוש בסרטים אחדים בהם: סרט האימה "Salvage", בסרט "אביב 41" לצדו של ג'וזף פיינס, ובסרט זוכה הפרסים "Be All and End All".
טלוויזיה
ב-2002 שיחקה מקינטוש בתפקיד בריל סטייפלטון בעיבוד של ה-BBC לרומן "כלבם של בני בסקרוויל". בשנת 2000 הופיעה בתפקיד פוקסיה בהפקה של ה-BBC ו-WGBH Boston "גורמנגאסט", מיני-סדרה המבוססת על שני הספרים הראשון בטרילוגיה של מרווין פיק. עוד שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "Lady Audley's Secret".
מקינטוש הופיעה בפריקוול של הסדרה "דוק מרטין" (בה הדמות שגילם מרטין קלונס נקראת במפורד). היא שיחקה בתפקיד אישה בודדה בכפר שבנה חולה באסתמה.
ב-2004 כיכבה מקינטוש בסדרת הדרמה הרפואית "Bodies" בהפקת BBC Three המבוססת על ספרו של ג'ד מרקוריו. עוד שיחקה בדרמות טלוויזיוניות אחרות כגון "Psychos", "מיס מארפל", "Ghost Squad", סדרת הפשע "Murder City", ובמיני-סדרה "שמש שקרנית". ב-2010 שיחקה מקינטוש בפרק בסדרה "חוק וסדר: UK".
בדצמבר 2009 הופיעה מקינטוש בפרק בסדרה "10 Minute Tales" של SKY1 בתפקיד אשתו של הדמות שגילם פיטר קפלדי.
במאי 2010 הופיעה מקינטוש בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" לצדו של מאט סמית שגילם את הדוקטור. היא שיחקה בתפקיד כפול של אלאיה ורסטאק, שתי אחיות סילוריאנות שהופרעו בחייהם במעבה האדמה. האחת נלכדה בידי בני האדם והשנייה מבקשת נקמה. באוקטובר 2010 שיחקה לצדו של דייוויד טננט (שכיכב לפני כן בתפקיד הדוקטור), בדרמה של ה-BBC "אב יחיד". היא גילמה את דמותה של אנה, אחותה של אשתו המנוחה של דייב (הדמות הראשית בגילומו של טננט).
מקינטוש חזרה לסדרה "דוקטור הו" בעונה השישית וגילמה דמות סילוריאנית חדשה בשם מאדאם וסטרה בפרק "A Good Man Goes to War" ששודר בבריטניה לראשונה ב-4 ביוני 2011. הדמות היא של לוחמת בפשע ויקטוריאנית וחברה ותיקה של הדוקטור.
ניב מקינטוש הופיעה בפרק "Become Man" בסדרה "רחובות המרטש" ששודר בנובמבר 2013 בה גילמה דמות בשם ראיין. עוד שיחקה בתפקיד ג'אנינה בשני פרקים בסדרת האימה הבריטית-אמריקאית "דרקולה" ששודרה ברשת NBC ב-25 באוקטובר 2013.
ב-2011 שיחקה מקינטוש בסדרה "Case Histories" של ערוץ BBC One בתפקיד ג'ואנה האנטר. עוד כיכבה בדרמה "Lip Service" של ערוץ BBC Three בדמות סיידי, מושא אהבתו של הדמות הראשית.
בפרק ספיישל חג המולד של 2012 חזרה מקינטוש לגלם את מאדאם וסטרה בסדרה "דוקטור הו". אחר כך הופיעה בסדרה בשני פרקים בשם "The Crimson Horror" ו-"The Name of the Doctor". בכל אחד מפרקים אלה הופיעו לצדה ג'ני פלינט (קטרין סטיוארט), שנשואה לה, וסטארקס הסונטאר לשעבר.
ב-2017 שיחקה מקינטוש בתפקיד קיי גיליס בדרמה של ערוץ BBC One "ממלאת מקום".
חיים אישיים
מקינטוש הייתה נשואה לצלם אלכס סהלה אותו פגשה ב-1999 כשעבדו על הסדרה "Psychos". בני הזוג נפרדו ב-2006 והתגרשו רשמית ב-2009.
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית הוא תואר המוענק לכדורגלן הדרום אמריקאי הטוב ביותר שמשחק בקבוצה בדרום אמריקה. הפרס מוענק מדי שנה משנת 1971. בין השנים 1971 ל-1992 בחר העיתון הוונצואלי "אל מונדו" את הזוכה מתוך כלל השחקנים הדרום אמריקאים, גם אלו אשר שיחקו מחוץ ליבשת. החל מ-1986 בוחר העיתון האורוגוואיי "אל פאיס" את הזוכה אשר חייב גם לשחק בדרום אמריקה.
לבנת זכוכית
לבני זכוכית הן לבנים העשויות מזכוכית ובתוכן חלל.
לבני הזכוכית משמשות בעיקר ליצירת אלמנטים עיצוביים המשתלבים בבניה הרגילה של בטון ובלוקים, ומאפשרות חדירה של אור או שבירה של אור דרכן ועל פניהן. זאת לנוכח תכונותיה הייחודיות של הלבנה - שקיפותה לאור (חדירה של עד 80% אור בלבנים שקופות ועד 60% בלבנים בעלות מרקם ודופן מגוונת) ומרקם חיצוני ופנימי מוגדר.
תהליך הייצור של הלבנה כולל הדבקה של שני חצאי תיבה מזכוכית ליצירת תא זכוכית חלול ושקוף או שקוף בחלקו. בחלל אשר נוצר שורר ריק אשר מבטיח שבעת חימום (כתוצאה מקרינת השמש או שרפה) לא ייווצרו תנאי לחץ בתוך הלבנה.
תכונותיהן הנוספות של לבני הזכוכית: חוזק לחיצה גבוה, עמידות באש (בהתאם לתקנים בישראל ובעולם), יכולת בידוד אקוסטי וטרמי (נוכח הריק שבתוכן). חסרונן של לבני הזכוכית הוא מחירן הגבוה ומורכבות הבניה בהן, המחייבת שימוש בחמרי הדבקה מיוחדים, חיזוק בברזל, מחברי פלסטיק לשמירת רווח בין הלבנים ועוד.
המידה השכיחה של לבני זכוכית היא מרובע במידות של 19 ס"מ X 19 ס"מ ובעובי של 8 ס"מ. מידות נוספות הן 24 ס"מ X 24 ס"מ או 29 ס"מ X 29 ס"מ. מידותיהן של לבני הזכוכית הותאמו לרווח ההדבקה (פוגה) שביניהן שרוחבו ברוטו הוא כ-1 ס"מ ובכך למעשה ממדיה של לבנה בנויה ברוטו (כולל המרווחים) הוא 20 ס"מ, 25 ס"מ או 30 ס"מ בהתאמה.
נפתלי הדס
נפתלי הדס (נולד בשנת 1936) הוא רופא כירורג ישראלי. הוא עוטר בעיטור המופת על פעולתו בחיל הרפואה של צה"ל.
ביוגרפיה
הדס נולד בחיפה בשם נפתלי הינדס. הוא למד רפואה והתמחה בכירורגיה במרכז הרפואי תל אביב. בהמשך דרכו המקצועית ניהל במשך 17 שנים את חדר המיון הכירורגי בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 2004 פרסם את ספרו היה לנו לילה קשה: סיפורים מחדר מיון.
בצה"ל
הדס שירת כרופא צבאי ביחידות הצנחנים של צה"ל.
במלחמת ששת הימים נלווה לפלוגת הסיור של חטיבה 226. הפלוגה לחמה בקרבות ירושלים ביחד עם חטיבה 55. ב-6 ביוני בלילה טיפל בפצועי הסיירת לאחר הקרב על גשר גת שמנים למרגלות העיר העתיקה.
במלחמת יום הכיפורים היה הדס בדרגת סרן. הוא הוצב כרופא בגדוד 582, גדוד הסיור והנ"ט של חטיבה 226, אשר נלחם בחזית סיני. הגדוד השתתף במבצע אבירי לב, בקרבות מרים במתחם החווה הסינית וכן בקרבות ממערב לתעלת סואץ. במהלך המלחמה טיפל הדס ביותר מ-120 נפגעים.
לאחר שהדס פרס את תחנת האיסוף הגדודית ליד סרפאום שממערב לתעלה תקפו את עמדתו 14 חיילי קומנדו מצרים. בהנהגתו לחמו חיילי התאג"ד במצרים ופגעו ברובם. לאחר הקרב טיפל הדס בפצועים המצרים.
הדס עוטר בעיטור המופת על פעולתו במלחמת יום הכיפורים. כתב העיטור מציין כי הוא הפעיל את תחנת האיסוף הגדודית תחת אש כבדה, פעל באומץ ובקור רוח וסיכן את עצמו על מנת לטפל בנפגעים מיחידתו ומיחידות אחרות.