cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסקלפיים
חשיבות מיני המשפחה לאדם
במשפחה זו אין מינים חשובים לאדם המשמשים למאכל או לתעשייה בהיקף גידול כלכלי, אך לעומת זאת יש בה מינים רבים המשמשים כצמחי נוי- הן כשיחים כדוגמת האסקלפיאס, הן כצמחים בשרניים הגדלים באוספי 'קקטוסים' כדוגמת סטפליה, הן כמטפסים כדוגמת סטפנוסיס והן כצמחי בית כדוגמת שעוונית.
מינים רבים ממשפחה זו משמשים כצמחי מרפא, כאשר אדם מנוסה מסוגל לעשות שימוש מבוקר בגליקוזידים (חומרי הרעל) שבצמח, ולעשות בהם שימוש מרפא ויעיל. דוגמה לצמח כזה הוא האסקלפיאס. ברפואה ההודית משמש הצמח ג'ימנמה סילבסטר מהמשפחה, כתרופה טבעית לסוכרת.
חובבי חרקים ופרפרים שונים מגדלים אסקלפיים אף למטרות משיכת פרפרים. גם לשם כך משמש האסקלפיאס.
סוגים המיוצגים בצמחיית ארץ ישראל
מובאים על פי סדר סיסטמטי
סוסה (מחוז)
המחוז ממוקם על מישור החוף התוניסאי. הוא תחום במחוז נאבל בצפון, זאג'ואן וקירואן במערב ובמונסתיר ומחדיה בדרום. המחוז מחולק ל-16 נציגויות כפריות, 16 מחוזות, 9 מועצות, ו-104 אימאדים.
קבבצ'ה
קבבצ'ה (או קבפצ'ה; בבולגרית: кебапче (יחיד), кебапчета (קבבצ'טה, רבים)) היא מנה המשתייכת למטבח הבולגרי, מנת קבב מתובלת. הקבב במנה ארוך יותר ממנות קבב אחרות, לרוב אורכו כשל נקניק ממוצע. המנה מכילה בתוכה תערובת של בשר בקר ובשר חזיר, אם כי במתכונים מסוימים נעשה שימוש רק בחזיר. התיבול הנפוץ למנה הוא פלפל שחור, כמון ומלח. הקבבצ'ה היא מנה שנצלת באש, לעולם אין מטגנים או אופים את קציצת הקבב.
לצד המנה נהוג להגיש תפוחי אדמה מטוגנים (צ'יפס) עליהם מפזרים גבינה בולגרית. כן נהוג להגיש את המנה לצד לוטיניצה בתור מטבל (רוטב בולגרי חריף העשוי מגזרים, עגבניות ושום). בבולגריה נפוץ ביטוי הקשור למנה, тройка кебапчета с гарнитура, בתעתיק: "טרויקה קבבצ'טה סי גרניטורה", כלומר שלושה קבבים ורוטב. עם המאכל שותים לפי המסורת בירה ולא משקה ממותק או מים.
מנה דומה לקבבצ'ה קיימת במטבח הבוסני, הקרואטי והסרבי - קוופצ'יצ'י, אך גודל הקבב קטן משמעותית מן מנת הקבב הבולגרית.
פול הולדנגרבר
פול ברנרד הולדנגרבר (באנגלית: Paul Bernard Holdengräber; נולד ב-15 במרץ 1960) הוא אוצר אמריקאי יהודי.
ביוגרפיה
הוא ייסד וניהל את המכון לאמנות ותרבות של מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
ב-2004 החל לשמש בתפקיד של ראש התוכנית הציבורית ספריית העיר ניו יורק, הוא ייסד את התוכנית של "LIVE from the NYPL" בה ידוענים מנהלים שיחות בספריית בתחומים כגון ספרות, תרבות פולארית ואמנות.
מ-2000 ועד 2004 היה חבר בצוות המנהלים של מוזיאון סנטה ברברה לאמנות, בנוסף הוא לימד במספר אוניברסיטאות.
ב-2003 קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות, בשנת 2010 קיבל אות מטעם נשיא אוסטריה.
דצמבר (סרט, 2022)
"דצמבר" (ברוסית: Декабрь) הוא סרט קולנוע רוסי, בבימויו של קלים שיפנקו על ימי חייו האחרונים של המשורר סרגיי יסנין.
עלילה
הרקדנית הידועה איזדורה דאנקן מגיעה מגרמניה לברית המועצות, מכינה את בריחת המשורר אל מחוץ למדינה. המשורר נוסע ללנינגרד, שם הוא נופל במערבולת אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה.
הפקה
על פי שיפנקו, שירת יסנין קרובה אליו והוא חשב על סרט בנושא יסנין עוד מימיו כסטודנט לקולנוע. עם פטרוב הוא עבד על "טקסט" וראה בו את כמי שיכול לגלם כאב פנימי ולהעביר את תחושת המוות הממשמש ובא שחש יסנין בימיו האחרונים.
הצילומים התקיימו במוסקבה ובסנקט פטרבורג. עבור הסרט נבנתה תפאורה רחבת היקף בשטח של יותר מ-7,000 מ"ר. הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2022.
שיווק
הטיזר הראשון לסרט נחשף באפריל 2021.
משחק הוצאות
בתורת המשחקים, משחק הוצאות (cost game) הוא משחק שיתופי בו השחקנים יכולים להקטין את הוצאותיהם על ידי התאגדות לקבוצות. משחק זה ניתן להצגה בתור משחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד. במשחקים מסוג זה עולות שתי שאלות עיקריות: אילו קואליציות תיווצרנה, וכיצד תחלקנה הקואליציות את ההוצאות בין החברים בהן.
דוגמה למשחק הוצאות
נתבונן במשחק עם קבוצת השחקנים {A,B,C}. ההוצאה של שחקן A לבדו היא 7, ההוצאה של שחקן B היא 8, וההוצאה של שחקן C היא 9. אם יתאגדו, ההוצאה המשותפת של השחקנים A ו-B תהיה 10, ההוצאה המשותפת של A ו-C תהיה 10 ואילו ההוצאה המשותפת של B ו-C תהיה 13. אם יתאגדו שלושת השחקנים, ההוצאה המשותפת שלהם תהיה 18.
חוה דיבון
ביוגרפיה
דיבון נולדה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי לבנות "חורב". בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת במושב קשת שברמת הגולן. היא למדה בבית הספר הדתי לאומי לקולנוע מעלה, וסיימה במחזור השביעי 1994, כתסריטאית.
דיבון היא תסריטאית פרילנס, וכותבת עבור סדרות טלוויזיה בערוצים שונים וחברות הפקה שונות. היא הייתה מיוצרי העונה הראשונה של "מעורב ירושלמי", "פרנקו וספקטור", ו"פרפרים לשבת".
משחק הוצאות
דוגמה למשחק הוצאות
ניתן להציג את המשחק בתור משחק בצורה קואליציונית באופן הבא:
חוה דיבון
ביוגרפיה
יחד עם לייזי שפירא, ובהפקת יונתן ארוך, יצרה דיבון את סדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים, ששודרה ב-YES. שפירא היה גם במאי הסדרה. הסדרה זכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי. הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה ולאמינותה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי דרך מבט רענן מבפנים, ללא ההקשר הפוליטי המקובל. חלוציות זו, כמו גם העיסוק ברווקים רווקות בגיל מתקדם יחסית ובסוגיות עכשוויות מעולמם של צעירים וצעירות עירוניים בני המגזר שלא זכו עד אז לחשיפה, הפכו את הסדרה לשיחת היום של הציבור הדתי לאומי. יוצריה הפכו למשקפי דור שלם במגזר זה, אך גם למושא ביקורת מצד כוחות שמרנים באותו מגזר.
הסדרה זיכתה את דיבון במספר פרסי האקדמיה לטלוויזיה: סדרת הדרמה הטובה ביותר ב-2009 (יחד עם לייזי שפירא), התסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה ב-2009 (יחד עם צוות התסריטאים), והתסריט הטוב בסדרת דרמה ב-2010 (יחד עם לייזי שפירא).
דיבון נשואה ואם לחמישה ילדים. היא מתגוררת בשכונת קטמון ירושלים.
אקסיומת ההפרדה
בתורת הקבוצות האקסיומטית, אקסיומת ההפרדה היא סכימת אקסיומות שמבטיחה שכל תת קבוצה ניתנת להגדרה של קבוצה היא גם קבוצה.
באופן פורמלי, סכימת האקסיומות מורכבת מאקסיומה אחת עבור כל נוסחה עם פרמטרים בשפה מסדר ראשון של תורת הקבוצות שמבטיחה כי לכל קבוצה A יש קבוצה B שאיבריה הם בדיוק כל איברי A שמקיימים את הנוסחה: כאשר u_i הוא פרמטר של הנוסחה.
כלומר אקסיומת ההפרדה מורכבת מקבוצה רקורסיבית אינסופית של אקסיומות.
האינטואיציה מאחורי סכימת האקסיומות היא שמחלקה (כלומר אוסף גדיר של איברים) הוא גדול ולכן לא יכול להיות מוכל בקבוצה.
אקסיומת ההפרדה נובעת מאקסיומת ההחלפה יחד עם אקסיומת הקבוצה הריקה (ראו שם). למרות זאת יש שכוללים את אקסיומת ההפרדה ברשימת האקסיומות של ZFC משיקולים היסטוריים, או משיקולי נוחות.
שיקול נוסף להכללת אקסיומת ההפרדה הוא שבבניות של מודלים של תורת הקבוצות לעיתים אם נגדיר את אקסיומות האחרות באופן רחב (למשל את אקסיומת האיחוד נגדיר רק כקיום קבוצה שמכילה לפחות את האיחוד וכו'), נקבל כי כל האקסיומות למעט אקסיומת ההפרדה נובעות מתכונת אוניברסליות של המודל שנבנה - לכל קבוצה בעולם יש קבוצה במודל שמכילה אותה, ורק הוכחת אקסיומת ההפרדה דורשת עבודה.
בתורת הקבוצות הנאיבית, לכל נוסחה שהיא אוסף כל הקבוצות שמקיימות את הנוסחה הוא קבוצה. הגדרה זו מובילה לפרדוקסים רבים, למשל הפרדוקס של ראסל, כיוון שהיא מאפשרת קיום של קבוצות מאוד גדולות (למשל קבוצת כל הקבוצות).
אקסיומת ההפרדה (בדומה למקבילתה החזקה יותר - אקסיומת ההחלפה), היא הגבלה של ההגדרה של תורת הקבוצות הנאיבית: אוסף האיברים שמקיים תכונה מסוימת הוא קבוצה רק במקרים בהם הוא כבר מוכל בקבוצה אחרת. באופן הזה אנחנו מונעים את היווצרותן של הקבוצות הפרדוקסליות, אך מאבדים גם את רב היכולת של בניית האובייקטים שהתאפשרה לפני כן. קבלת אקסיומת ההפרדה במקום האקסיומה הנאיבית היוותה את תחילת הפיתוח של תורת הקבוצות האקסיומטית. למעשה רב האקסיומות האחרות במערכת ZF נועדו להתמודד עם ההגבלה של אקסיומת ההפרדה.
באותו הקשר, אקסיומת ההפרדה יכולה לשמש כדי להוכיח כי אוספים מסוימים אינם קבוצות. כך למשל אוסף כל הקבוצות איננו קבוצה, כי הקבוצה של ראסל - קבוצת כל הקבוצות שאינן מכילות את עצמן, הייתה קבוצה לפי אקסיומת ההפרדה.
Axiom schema of specification
סמל טרינידד וטובגו
סמל טרינידד וטובגו אומץ רשמית ב-9 באוגוסט 1962 למדינה שעתידה הייתה לקום בסוף אוגוסט. הסמל התקבל שלושה שבועות ויום לפני ההכרזה על עצמאות המדינה.
הסמל עוצב על ידי ועדה, שקמה בשנת 1962, ומשימתה הייתה לבחור את הסמלים המתאימים לייצג את אנשי טרינידד וטובגו. בוועדה היו חברים האמן קרליס צ'נג והמעצב ג'ורג' ביילי. המגן נושא את צבעי דגל המדינה (שחור אדום ולבן). האדום מסמל את "נדיבות האנשים ואור השמש", הלבן מסמל את "השוויון והים" והשחור מסמל את "הדבקות באחדות העם".
הספינות הזהובות מסמלות את שלוש הספינות, שבהן השתמש כריסטופר קולומבוס במסעותיו לעולם החדש: סנטה מריה, נינה ופינטה. שתי הציפורים, הזהובות הקטנות, המצוירות על המגן הן ממשפחת הקוליבריים. במקרים מסוימים יש התייחסות לטרינידד כ"ארץ הקוליברי" משום שבאי זה נצפו לפחות 16 סוגים של הציפור.
שתי הציפורים הגדולות משני צדי המגן הן: מתחת להן כתוב המוטו של המדינה: "יחדיו אנו שואפים, יחדיו אנו משיגים" (באנגלית: "Together We Aspire, Together We Achieve").
דוד לובינסקי
דוד לובינסקי (1911 - אוקטובר 1998) היה איש עסקים ישראלי, מייסד קבוצת דוד לובינסקי בע"מ, שהיא היבואן הרשמי של מותגי הרכב פיג'ו, סיטרואן, אופנועי INDIAN, אופל (OPEL), KTM, רכבי השטח POLARIS, ו-MG בישראל.
ביוגרפיה
דוד לובינסקי נולד בעיר מחוז קטנה בפולין בשם סקרנביץ’, בקרבת העיר לודז'. ילד שלישי במשפחה המונה שמונה נפשות. אביו, אהרון לובינסקי, היה איש עסקים מקומי שהחל בסחר ביצים ובחלוף השנים מצא את עיקר פרנסתו בהקמת בית חרושת לרהיטים בעיר. לובינסקי למד בחדר ביום, והתלווה לאביו בעסקיו לאחר סיום יום הלימודים. בשנת 1925 החליטה המשפחה לעלות לארץ ישראל לאחר התחזקות האנטישמיות בפולין וחרדת ההורים מגיוס ילדי המשפחה לצבא הפולני. בשנת 1930, הכיר את מי שלימים ישא לאישה, לאה שלוש. השניים הכירו בתנועת הנוער מכבי. לאה, שהתחנכה על ברכי השפה הצרפתית, שימשה כמורה פרטית לחברה הצעיר שהתעתד לצאת ללימודים בפריז. עם התחזקות שליטתו בשפה הצרפתית, נרשם לובינסקי ללימודי הנדסת מכונות באוניברסיטה שבעיר קאן, אחד המוסדות היוקרתיים בצרפת להשכלה גבוהה וללימודי הנדסה. הוא סיים את לימודיו באקדמיה בתואר מהנדס אלקטרו-מכניקה ושב לארץ ישראל.
עם שובו החל את דרכו בעסקי הרכב. לנוכח העובדה שלא היה ניתן באותה עת לייבא מכוניות בייבוא אישי, התמסר לובינסקי לשיפוץ מכוניות משומשות של הצבא הבריטי, אותן מכר לבעלי היכולת בארץ ישראל.
ב-1936 אושר ייבוא מכוניות לארץ ישראל ולובינסקי פתח ברחוב הגדוד העברי בתל אביב סוכנות משנה של חברת פיג'ו, אותה הכיר במהלך שהותו בצרפת, להפצת מכוניות, אופניים, אופנועים ולמכירת חלפים. בהמשך פתח לובינסקי מוסך, מרכז מכירת חלפים ואולמות תצוגה. בשנת 1968 קיבל לובינסקי את הזיכיון לייבוא ושיווק בלעדי של מכוניות פיג'ו בישראל.
כהערכה על חלקו בהאדרת שמה של צרפת ותוצרתה, ובשל פועלו בקידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לצרפת, העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור מסדר לגיון הכבוד. שנה לאחר מכן ייסד את חברת דוד לובינסקי בע"מ, שריכזה את פעילותו בתחום הרכב. בינואר 1977 הקבוצה החלה לייבא ולשווק גם את מכוניות סיטרואן.
במהלך השנים התרחבו עסקיו של דוד לובינסקי, וכללו תחומים נוספים. בשנת 1979 הקים, בשיתוף רשת המכללות המקצועיות אורט, בית ספר להכשרת מכונאים. ב-1988 נוסדה חברת לובקס טריידינג - חברה ישראלית למסחר בינלאומי, שייעודה קידום הייצוא הישראלי במסגרת הסכם קניות גומלין עם פיג'ו וסיטרואן. במקביל נוסדה בצרפת חברת SCM MORASCO העוסקת גם היא בסחר גומלין של חלקי חילוף לתעשיית הרכב.
דוד לובינסקי נפטר באוקטובר 1998 ונטמן בבית הקברות בסביון.
רמלה בנת אבי סופיאן
רמלה בנת אבי סופיאן (בערבית: رملة بنت أبي سفيان) הידועה גם בכינוי אום חבּיבּה (בערבית: أم حبيبة) הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
חייה
רמלה נולדה לאבו סופיאן וצפיה בנת אבי אלעאס. ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנוגע לשנת הלידה שלה. יש האומרים שהיא נולדה בשנת 589, בעוד אחרים גורסים כי היא נולדה בשנת 594.
נישואים ראשונים
בעלה הראשון היה עובייד אללה בן ג'חש, אחיה של זינב בנת ג'חש. בשנת 616, בעקבות הרדיפות שהחלו במכה נגד המוסלמים, היגרו רמלה ובעלה לחבש, שם היא ילדה את בתה, חביבה. הם נשארו נשואים עד להתנצרותו של עובייד, דבר שהוביל לפרידתם. הם המשיכו לגור בחבש עד לפטירתו של עובייד אללה, בשנת 627.
נישואים למוחמד
מספר חודשים לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, נישאה רמלה למוחמד.
מרית צפונית
מרית צפונית (שם מדעי: Spatula Clypeata) הוא מין ברווז בינוני בעל מקור הבנוי לסינון מזון מהבוץ. המרית מצויה ברחבי חצי הכדור הצפוני במקווי מים מתוקים.
מאפיינים
המרית בינונית־גדולה בגודלה, מראהּ מגושם בשל צווארה הקצר ומקורה הארוך והרחב, המזכיר בצורתו את הכלי מרית (שפכטל או ספטולה). צורת המקור אופיינית לשני הזוויגים. נקבת המרית מזכירה את נקבת הברכייה, אך נבדלת בצורת המקור. לזכר המרית ראש ירוק (נראה שחור מרחוק), בדומה לזכר הברכייה, אך חזהו לבן והבטן בצבע חום ערמוני.
המרית שכיחה בישראל בימי החורף והיא מאחרוני הברווזים הנראים בארץ באביב.
היא מצויה בדרך־כלל בבריכות דגים, ובימי החורף - בעיקר בעמק החולה.
צורת שיחור המזון של המרית היא בעיקר על ידי שכשוך וטבילת הראש במים. לעיתים נדירות יטבלו את ראשם כך שהזנב מוטה מעלה, אך הם עשויים לצלול בעת סכנה.
בדומה למרבית הברווזיים, הזכר לא נוטל חלק בדגירה ובגידול הצאצאים.
סמית' תומפסון
ראשית חייו
סמית' תומפסון נולד באמיניה שבמדינת ניו יורק. ב-1788 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (אז קולג' ניו ג'רזי). לזמן קצר הוא עסק בהוראה ולאחר מכן למד משפטים אצל ג'יימס קנט. בין השנים 1792–1793 הוא עסק בעריכת דין בעיר טרוי שבניו יורק ולאחר מכן ועד 1802 הוא המשיך את עיסוקו בעיר פוקיפסי שבניו יורק.
קריירה פוליטית ושיפוטית
ב-1800 נבחר תומפסון לאספה המחוקקת של מדינת ניו יורק והיה נציג בכינוס החוקתי של 1801. ב-1802 הוא מנה כשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק וכיהן בתפקיד זה עד 1814. לאחר מכן ועד 1818 הוא כיהן כנשיא בית המשפט.
ב-1819 מונה תומפסון כמזכיר הצי של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו. ב-1823–1824 הוא הציג את מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות של 1824. הוא הסיר את מועמדותו לאחר שהובס על ידי שאר המועמדים.
ב-1 בספטמבר 1823 קיבל תומפסון מהנשיא ג'יימס מונרו באי-רצון מינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מילא את מקומו של השופט הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון שנפטר. מינויו הרשמי היה ב-5 בדצמבר 1823 והוא אושר על ידי סנאט ארצות הברית ב-9 בדצמבר אותה שנה. במשך כל שנות כהונתו בתפקיד הוא היה יריבו המושבע של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
במהלך שנחשב כיום ליוצא דופן, אך היה אז מקובל, המשיך תומפסון לקדם את שאיפותיו הפוליטיות והתמודד על משרות ציבוריות בעודו יושב על כס השיפוט. בבחירות על משרת מושל ניו יורק ב-1828 הוא נחל תבוסה, זאת בניגוד לדוגמה של נשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי שהתמודד בהצלחה על אותה משרה ב-1795, גם הוא תוך כדי שהוא יושב עדיין על כס השיפוט. לאחר תבוסה זאת ויתר תומפסון על שאיפותיו הפוליטיות.
סמית' תומפסון נפטר ב-18 בדצמבר 1843 בפוקיפסי בעודו מכהן כשופט.
משפחתו
אשתו הראשונה של סמית' תומפסון הייתה שרה ליווינגסטון, בתו של גילברט ליווינגסטון, שותפו למשרד עורכי הדין של תומפסון. לשניים נולדו ארבעה ילדים. אשתו השנייה הייתה אליזבת דוונפורט ליווינגסטון, בתו של הנרי ליווינגסטון הבן. גילברט והנרי היו אחים ולפיכך, היו שתי נשותיו של תומפסון בנות דוד מדרגה ראשונה. שרה ליווינגסטון הייתה גם בת דודו של קודמו בתפקיד של בעלה, הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון דרך אבותיהם המשותפים רוברט ליווינגסטון הזקן ואלידה סקיילר שחיו במזרח ניו יורק במהלך המאה ה-18.
אחד מבניו של תומפסון, גילברט ליווינגסטון תומפסון, נשא לאישה את אריאטה מינת'ורן תומפקינס, בתו של סגן נשיא ארצות הברית דניאל טומפקינס. בתו, אריאטה ליווינגסטון תומפסון, הייתה אמו של גאי ורנור הנרי, קצין בצבא ארצות הברית וסבתו של גאי ורנור הנרי הבן, גם הוא קצין בצבא ארצות הברית.
מורשתו והנצחתו
במאי 1816 היה תומפסון סגן הנשיא המייסד של אגודת התנ"ך האמריקאית ובעת כהונתו כמזכיר הצי הוא דאג שעותק של התנ"ך יוענק לכל קציני וחיילי צי ארצות הברית עם התגייסותם.
ב-1919 נקראה על שמו המשחתת USS Smith Thompson לציון 100 שנים למינויו כמזכיר הצי.
אנא בקראנו
אָנָּא בְּקָרְאֵנוּ הוא פיוט שנאמר על ידי יהודי ספרד כחלק מאמירת הסליחות ביום כיפור, לאחר תפילת ערבית של יום הכיפורים. הפיוט חובר על ידי ר' דוד אבן בקודה במאה ה-11. הפזמון החוזר בפיוט, המסתיים לסירוגין במילים "ה' שמעה", "ה' סלחה", מבוסס על התחינה שב:.
הפיוט מפרט את חטאי העם ומבקש שה' ישמע את בקשו ויסלח עליהם.
נעימת הפיוט המסורתית קצבית.
מבנה הפיוט
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של "דוד חזק", המרמזות על שם המחבר.
הפיוט בנוי במשפטים בהם יש חזרה. בכל משפט יש תקבולת משלימה. השיר בנוי על דרך ההקבלה. ישנה הקבלה פנימית בתוך כל אחד משני הפסוקים המרכיבים את הפזמון וכן הקבלה חיצונית בין הפסוק הראשון לפסוק השני. הקבלה דומה, פנימית וחיצונית, קיימת גם בבתי השיר.
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט, שבדרך כלל מושר על ידי הקהל, הוא המילים המבקשות שהאל ישמע ויסלח. הקהל העונה לעומת החזן אחרי כל בית בקריאה-זעקה-שירה: אָנָּא בְּקָרְאֵנוּ לְקוֹל שַׁוְעֵנוּ - ה' שְׁמָעָה, ולסירוגין: אָנָּא בְּרַחֲמֶיךָ עֲוֹן בִּצְעֵנוּ - ה' סְלָחָה.
הספקטרום האלקטרומגנטי
הספקטרום האלקטרומגנטי הוא אוסף כל הגלים האלקטרומגנטיים בכל התדרים האפשריים.
הספקטרום של גופים שונים מכיל מידע פיזיקלי אודותיהם: לדוגמה, באור הכוכבים יש מידע רב על הרכבם, טמפרטורת פני השטח, מהירותם ועוד. תחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי משמשים בתחומים רבים, בהם תקשורת מידע (טלפונים חוטיים, אלחוטיים וסלולריים, העברת מידע בסיבים אופטיים, תקשורת לוויינית ועוד), רפואה (מדידת חום גוף, מדידת לחץ דם, אבחון לא פולשני ועוד) בתחומי מדע שונים נעשים שימושים רבים נוספים לתחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי. תחום הפיזיקה שעוסק בספקטרום האלקטרומגנטי הוא האלקטרומגנטיות.
חלוקת הספקטרום
חלוקת הספקטרום לטווחים שונים שונה במקצת בין הגופים המגדירים ותחומי השימוש. נהוג לחלק את הספקטרום האלקטרומגנטי למספר חלקים, כאשר גבולות החלוקה אינם חדים ועשוים להשתנות מעט:
כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית הם אותם גלים הנבדלים זה מזה בתדירות או באורך הגל בלבד. מהירות האור קושרת בין התדירות לאורך הגל על סמך הנוסחה:
כאשר {\nu} \, היא התדירות, c \,\! מסמל את מהירות האור בריק ו- מסמלת את אורך הגל. האנרגיה של פוטון נקבעת על ידי תדירותו, או אורך הגל של הפוטון, על פי הנוסחה: E=h{\nu} \, כאשר, h \,\! הוא קבוע פלאנק ו-E \,\! היא האנרגיה של פוטון בודד.
משפחת אפשטיין
משפחת אפשטיין (נכתב גם: אפשטין ועפשטיין) היא משפחת לויים יהודית, בת כחמש מאות שנה, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, מנהיגי ציבור, חוקרים ומלומדים.
הרב ברוך אפשטיין, שחקר את מוצא המשפחה, כתב כי מוצא משפחת אפשטיין מספרד, מצאצאי רבי אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה) ורבי זרחיה הלוי מגירונדי, בעל המאור. שמה המקורי היה בנבנשתי. לאחר פרעות במאה ה-14 בספרד התיישב חלק מהמשפחה בטורקיה וחלק אחר בגרמניה, בעיר אפשטיין שבמדינת הסן, ושם החליפו בני המשפחה את שמם מבנבנשתי לאפשטיין.
על פי ספרו של הרב ברוך אפשטיין נעשה עץ יוחסין של המשפחה ומכיל רבנים רבים.
יש ענף אחר של משפחת אפשטיין שאינו קשור למשפחת אפשטיין הלויים. אחד מבני המשפחה, הרב משה מרדכי אפשטיין, אף שינה את איות שם משפחתו לאפשתֵין, כדי למנוע את ייחוסו בטעות למשפחת אפשטיין הלויים. גם ר' פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית ואחיו ר' זרח אפרים אפשטיין ראש ישיבת תורת חיים הם מאותה המשפחה.
מבני המשפחה
עוד מצאצאי המשפחה:
שפת מין
ישנם דוברי מין רבים בפזורה הסינית בדרום-מזרח אסיה. הניב המדובר ביותר של מין מחוץ לפוג'יאן הוא ניב מין נאן, המכונה גם מין דרומי וטאיוונית-הוקיין.
פסיק רישא
פסיק רישא הוא עיקרון הלכתי בדיני כל התורה, ובעיקר בדיני שבת, האומר כי פעולת היתר אשר בודאי תגרום לפעולת איסור - אסור לעשותה, אע"פ שהאדם אינו מתכוון לאיסור. מקור המושג פסיק רישא הוא בארמית - "כריתת ראש".
פסיק רישא
היתר "דבר שאינו מתכוון", המתיר פעולה אסורה, לא נאמר כאשר מדובר בתוצאה בלתי נמנעת, דבר המכונה בהלכה – "פסיק רישא" (או "פסיק רישיה") (=יחתך ראשו). מצבים המוגדרים "פסיק רישא" הם כאלה שבהם האדם שעושה את המעשה מוכרח לדעת מראש שיש למעשהו תוצאות אסורות, מכיוון שהן בלתי נמנעות, ואין העושה זאת יכול לטעון שאינו מתכוון לכך.
משמעות המונח "פסיק רישא" היא כפי שמנסח זאת הרמב"ם: . במקרים מסוג זה אמרו אביי ורבא בתלמוד מספר פעמים שאף רבי שמעון, שמתיר בדרך כלל "דבר שאינו מתכוון", אוסר "פסיק רישא".
החילוק בין פסיק רישא לאינו פסיק רישא הוא רק בדבר שאינו מתכוין, אך כאשר קיימת כוונה מכוונת הפעולה אסורה גם אם אינה פסיק רישא.
פסיק רישא באיסור דאורייתא
כאשר המלאכה שתתרחש בוודאות עקב פעולת האדם (כלומר מעשה ה-"פסיק רישא") הינה איסור דאורייתא, ביצוע הפעולה אסור לכולי עלמא, כלומר לכל הדעות.
פסיק רישא דלא ניחא ליה
כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך בפעולתו המלאכה האסורה תיעשה בוודאות. במקרה שבו המלאכה האסורה תיעשה בוודאות, אך המלאכה אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה. רובם המכריע של הפוסקים הכריעו כדעה הראשונה, שהדבר אסור מדרבנן.
"דלא ניחא ליה" פירושו - "שלא נוח לו", כלומר האיסור אינו נוח לאדם. לדוגמא: הפותח דלת חדר המלון בלילה וגורם בכך להדלקת האור בחדר – הדלקת האור הינה איסור שבוודאי יתרחש, אך האיסור אינו נוח לאדם מכיון שבלילה הוא בוודאי רוצה לשכב לישון.
פסיק רישא באיסור דרבנן
אם פעולת האדם תגרום בוודאות לאיסור דרבנן להיעשות, לדעת רוב הפוסקים גם פעולה זו אסורה. לכן אסור לגרור ספסל כשוודאי שיעשה חריץ בקרקע, אף על פי שעשיית החריץ נעשית בשינוי, וממילא האיסור הוא רק מדרבנן.
לעומת זה, ב-"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקלים. הרב עובדיה פסק להתיר ב-"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן.
פסיק רישא באיסור דרבנן משום גזרה
כאשר מעשה הפסיק רישא הינו איסור דרבנן משום "גזרה", כלומר משום גזרת חכמים על מנת להרחיק האדם מעבירה, ולא משום איסור העומד בפני עצמו - לדעת חלק מהפוסקים יש מקום להקל גם כאשר מדובר באיסור דניחא ליה. לדוגמא: שימוש במים חמים מדוד השמש בשבת הינו פסיק רישא (עם פתיחת ברז המים החמים בבית נכנסים מים חדשים לדוד) באיסור דרבנן (התבשלות המים בדוד השמש, שהוא איסור "תולדות חמה", גזרת חכמים על מנת שלא יבוא האדם לבשל גם ב-"תולדות האור" - תולדות האש) דניחא ליה (שהרי נוח לו לאדם שיתבשלו ויתחממו המים בדוד. כך יהיה לו מים חמים נוספים בהמשך השבת). אך איסור הבישול האמור הינו משום "גזרה" בלבד, שמא יבוא האדם לבשל בתולדות האור (האש), כלומר אין זה איסור העומד בפני עצמו, ולכן יש המצרפים זאת כסניף להקל (הרב עובדיה).
פסיק רישא לשעבר - ספק פסיק רישא
"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא כאשר קיים ספק בידיעת אדם לגבי המציאות. לדוגמה, אדם סוגר את דלת ביתו, ולא יודע אם יש בבית בהמה או לא. אם יש - אז סגירת הדלת היא מלאכת צד מדין פסיק רישא. אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת מלכתחילה.
הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר לא נחשב "פסיק רישא". אך לדעת רבי עקיבא איגר הדבר אינו בכלל דבר שאינו מתכוון והוא אסור. להלכה הסכים המשנה ברורה עם דברי הט"ז וכתב להתיר ספיק פסיק רישא אף באיסורי דאורייתא. גם הרב עובדיה והרב יצחק יוסף פסקו להתיר בספק פסיק רישא, משום שדבר זה נחשב "דבר שאינו מתכוון".
פסיק רישא דניכר ודלא ניכר
יש פוסקים המבחינים בין פסיק רישא הניכר והלא ניכר. לדוגמא: סגירת הדלת בשבת כאשר יש צבי בבית, הרי זה פסיק רישא שאינו ניכר. הצופה מן הצד לא יבחין בכך שהאדם מבצע פעולה שיש בה משום פסיק רישא, משום שהצבי בתוך הבית איננו נראה מבחוץ. לעומת זאת, ביצוע ברית מילה בשבת, כאשר חיתוך המילה מוריד גם חלק מנגע הבהרת (נגע מנגעי האדם) באותו המקום - הרי זה ניכר לכל המתבונן בביצוע הברית.
סיכום עיקרי הלכות פסיק רישא
להלן עיקרי הלכות פסיק רישא לפי שיטת הרב עובדיה:
ג'וליו גאטי-קאזאצה
ג'וליו גאטי-קאזאצה (באיטלקית: Giulio Gatti-Casazza; 3 בפברואר 1869 - 2 בספטמבר 1940) היה מנהל לה סקאלה במילאנו ואחר המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בראשית המאה ה-20.
ביוגרפיה
גאטי-קאזאצה נולד באודינה שבצפון איטליה ובשנת 1893 תפס את מקום אביו כמנהל התיאטרון העירוני של פרארה. הוא כיהן כמנהל "לה סקאלה" במילאנו בשנים 1898 - 1908, כאשר היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא עמד בראש המטרופוליטן אופרה משנת 1908 עד 1935. בשנת 1910 נשא לאישה את זמרת הסופרן פרנסס אלדה; הם התגרשו ב-1928 והוא התחתן עם הרקדנית רוזינה גאלי. גאטי-קאזאצה פרש בשנת 1935 ואת שנות חייו האחרונות עשה במולדתו, איטליה. הוא מת ב-1940 בפרארה.
הטנור הנודע בנימינו ג'ילי הסתכסך עם גאטי-קאזאצה בשנת 1932 על רקע צמצום השכר, שהמנהל רצה לכפות על זמרי הלהקה, ופרש מן המטרופוליטן. גם לילי פונס ורוזה פונסל התרעמו על הקיצוץ, מה גם שנודע, כי המנהל עצמו דאג להגדיל את משכורתו שנה קודם לכן, כך שהקיצוץ הכפוי השיב את משכורתו הוא לדרגתה הקודמת.
אדם ישראלי
אדם ישראלי (נולד ב-13 בינואר 1986, ג' בשבט תשמ"ו) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה
ישראלי נולד וגדל בנתניה.
בשנת 2005 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר. במהלך שירותו הצבאי, החל לנגן בגיטרה.
לאחר שירותו הצבאי, ביקר בניו יורק ובלוס אנג'לס, שם נחשף לאמנים כג'ו קוקר, לאונרד כהן ואמני בלוז וג'אז מקומיים, מהם ספג השראה ביצירותיו. לאחר ביקורים נוספים בארצות הברית, עבר להתגורר בלוס אנג'לס ומשם יוצר גם כיום.
לאחר שבע שנות יצירה, בשנת 2016 הקליט בישראל את אלבום הבכורה "יצרים", אשר את כל השירים בו כתב והלחין. בסמוך להשקת האלבום, יצאו מתוכו הסינגל "אנאל" אשר זכה לאהדה מיידית ולהשמעה בתחנות הרדיו בישראל. הקליפ לשיר, בהפקת רוברט בן שושן, צבר מעל למיליון צפיות ביוטיוב.
ביולי 2019, לציון 20 שנה לפטירתו של מאיר אריאל, ובמלאת 25 שנה לגרסת המקור של ריטה לשיר "ערב כחול עמוק", הקליט ישראלי גרסה חדשה לשיר. את הגרסה הגברית למילות השיר, ערך ישראלי יחד עם משפחתו של אריאל, ובברכת הדרך של מלחין השיר, שלמה יידוב.
שומרית
שׁוּמֵרִית (בשומרית: 𒅴𒂠; בתעתיק לעברית: אמגיר) הייתה שפתם של השׁוּמֵרִים. היא דוּברה ונכתבה בין האלף ה-4 וה-2 לפנה"ס בדרום מסופוטמיה. השומרית נדחקה בהדרגה בידי השפה האכדית שדוברה בידי פולשים ממוצא שמי, עד שחדלה כליל מלשמש כשפת דיבור; עם זאת, עדיין נמשך השימוש בשומרית כשפה ליטורגית וכשפת המדע והשירה (כמו הלטינית באירופה של ימי הבינים), ואף נלמדה במקומות שיוחדו לכך (E-DUBA). בשומרית נכתבו החשובים באפוסים השומריים, כמו "עלילות גילגמש", "אנכי ונינמח", "אדפה", "אתרחסיס", ו"עלילות לוגלבנדה".
סיווג
שאלת סיווגה הגנטי של השומרית בתוך משפחת שפות כלשהי ידועה, נותרה פתוחה, והתאוריות בנושא רבות ומגוונות. מספר חוקרים מצאו קווי דמיון דקדוקיים מסוימים בין השומרית לבין קבוצת השפות האלטאיות. אחרים מצאו דמיון בין התחיליות הדקדוקיות שבשומרית לבין אלו של השפות הכרתווליות והגאורגית. מאידך, האשורולוג הפיני סימו פרפולה הציג בכנס האשורולוגים הבינלאומי בשנת 2007 מעל 500 נתונים המצביעים לדעתו על קשר הדוק של השומרית לשפות הפינו-אוגריות.
על פי האשורולוגים והבלשנים פרנץ יוס באדיני (Badiny Jós Ferenc) והחוקרת אידה בובולה מקור השפה ההונגרית הוא בשפה השומרית, בנוסף למילים זהות מנהגים תרבותיים, אמונות אלים, ואומנות ויזואלית המעידים ככל הנראה על הקשר הנ"ל.
בשנת 1988 העלה השומרולוג הרוסי אנטולי קיפישין השערה לפיה, בהסתמך על כינויי הגוף השומריים, קיימת קרבה מסוימת בין השומרית לבין שפות המונדה המדוברות בצפון-מזרח הודו. אחרים אף נטו לקשר בין השומרית ליפנית או לשפות האוסטרונזיות.
הבלשן הפולני יאן בראון מצא קרבה מסוימת בין השומרית לבין השפה הטיבטית העתיקה (וממילא למשפחת השפות הסינו-טבטיות). תאוריה זו נתמכת ביותר מ-300 התאמות דקדוקיות, ובכללן כינויי הגוף, המספרים, שמות תואר, שמות חלקי הגוף, והתאמה פונטית, וכן אופן בניית המילים והמורפולוגיה. בהתחשב במעמדה הדומיננטי של השפה הטיבטית העתיקה בעולם העתיק ובתפקידה הליטורגי, הרי שזוהי התאוריה היחידה הנסמכת גם על נתונים היסטוריים תרבותיים.
היסטוריה
השומרית שימשה כשפת הדיבור והכתיבה בדרום מסופוטמיה מסוף האלף ה-4 ועד לאלף ה-2 לפנה"ס. חוץ מבערים השומריות עצמן, נלמדה השומרית גם בצפון מסופוטמיה (אזור הפרת והחידקל), בעילם ובממלכות החיתים והחורים באסיה הקטנה. כתובות מסחריות ויצירות ספרותיות שומריות המתוארכות לאלף ה-3 לפנה"ס נמצאו אף בעיר אבלה בצפון סוריה, ששפתה הייתה אבלאית. לדעת מספר חוקרים, אף לוחיות טרטריה שנמצאו ברומניה ותוארכו לאלף ה-4 לפנה"ס, נכתבו בשפה הקרובה לשומרית.
תקופות בהתפתחות השפה השומרית
נהוג לחלק את החומר הרב שנמצא בשפה השומרית לשש תקופות.
כתב
ידועות שתי מערכות כתב שומריות שונות.
הכתב השומרי מורכב מסימנים המייצגים מילים שלמות (לוגוגרמות) והברות בודדות (סילבוגרמות). כתב היתדות הלוגוגרפי-סילבלי התפתח בהדרגה מן הכתב הפיקטוגרפי הקדום, שבו כל סימן ייצג מושג שלם על כל האסוסיאציות הקשורות אליו, יותר מאשר 'מילה' במובנה הדקדוקי. מספר הסימנים השומרי בתחילה עלה על אלף, אך צומצם בהדרגה לכמה מאות. כמחצית הסימנים שימשו כלוגוגרמות וסילבוגרמות בו-זמנית (בדומה לסינית בת ימינו, שבה כל לוגוגרמה יכולה לשמש אף כסימן הברה בלבד, למשל בתעתיק של שמות זרים), שאר הסימנים שימשו כלוגוגרמות בלבד. עקב מקורם הפיקטוגרפי של הסימנים נוצר מצב שבו לכל סימן היו כמה משמעויות אסוציאטיביות. כך למשל, כוכב סימֵּן את המילה DINGIR (אל). ציור רגל שימש בו זמנית ללוגוגרמות GUB (לעמוד), DU (ללכת), GEN (קשה), ו-TUM2 (להביא). מאידך גיסא, הייתה השומרית משופעת בהומופונים, שכפי הנראה נבדלו טונאלית זה מזה. כתוצאה משתי תופעות אלה נוצר מצב שבו אותה סדרה מסוימת של עיצורים ותנועות יכלה להכתב בכמה עשרות צורות סימנים שונים, שנקבעו על פי המשמעות הסמנטית של המילים ולא לפי הגייתן. במחקר השומרית נהוג לסמן את ההומופונים הללו בצורה DU1, DU2, DU3, DU4, DU5, בהתאם לשכיחותם בטקסטים השומריים.
כסילבוגרמות לציון הברות שימשו בעיקר אותם סימנים שיצגו לוגוגרמות בנות הברה אחת. וכך, במילים השומריות נכתב שורש המילה (היינו שם העצם או המילה עצמה; ראו להלן) על ידי לוגוגרמה, ואילו המורפמות הדקדוקיות הצמודות אליו – על ידי סימני הברות בלבד. צורנים המורכבים מעיצור ותנועה שימשו לייצוג המשמעות הפונטית של המילה עצמה. כך למשל, המילה GUB (רגל) שנוספה לה המורפמה BA נקראה GUBA (עומד), ואילו עם הסימן NA נקראה GINA (הולך). לקראת סוף המחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס החל השימוש במגדירים – סימנים מיוחדים המשייכים את שמות העצם שלאחריהם לקטגוריות מסוימות (למשל, מגדירים מיוחדים לבני אדם, ציפורים, כלי עץ, כלי אבן).
דקדוק
שומרית היא שפה אגלוטינטיבית. ככזו, שורשיה קבועים ואינם משתנים. הטיית השורש מתבצעת באמצעות תוספת של תחיליות וסיומות דקדוקיות לשורש. יחידת היסוד התחבירית שלה היא מכלול של מילים ולא המילה היחידה; המיליות הדקדוקיות קיימות בנפרד ואינן נקשרות ללא היכר לשרשי המילים. סדר הוספת הצורניות קבוע: שורש המילה (שם עצם)-תואר-שייכות-כינוי הגוף-ריבוי-יחסה. כך למשל במילה dinĝir-gal-gal-ĝu-ne-ra ("אל-גדול-גדול-שלי-רבים-יחסת מושא עקיף" – לכל האלים הגדולים שלי).
רבים מן השורשים השומריים הם חד- או דו-הברתיים (למשל IGI – עין, E2 – מקדש). הכפלת השורשים משמשת לציון ריבוי של עצמים או פעולות. שמות עצם רבים מורכבים מצירופי מילים, כגון LU-GAL (איש-גדול) – מלך, DUB-SAR (לוח-כותב) – סופר. E-DUB-AK (בית-לוחות) – בית ספר, E-GAL (בית גדול, מקביל ל'היכל' בעברית) - מקדש, ארמון. שמות-עצם מופשטים נוצרים בעזרת התחילית NAM. למשל, NAM-LUGAL - מלכות. שמות העצם לא נחלקו למינים דקדוקיים, אלא לשתי קטגוריות, שכללו בני-אדם ואלים מחד, ובעלי חיים ודוממים מאידך. שם העצם קודם תמיד לשם התואר (LUGAL-GAL – מלך גדול).
שמות התואר בשומרית מעטים, ובמקומם נעשה שימוש רב ביחסת הקניין. כמו כן מועט השימוש במשפטי זיקה. את מקומם תופס לעיתים קרובות בינוני-פעול.
כלשון ארגטיבית, סדר המילים במשפט הפעלי השומרי הוא OSV (מושא-נושא-נשוא).
מערכת היחסות השומרית
כשאר השפות האגלוטינטיביות, אף בשומרית צוינו היחסות באמצעות מוספיות.
אילה דקל
אילה דקל (נולדה ב-16 בדצמבר 1982, ל' בכסלו ה'תשמ"ג) היא סופרת ואשת רוח ישראלית, המכהנת כיום כראש הישיבה החילונית של בינ"ה. מחברת 'הביתה הלוך חזור' ו'חבורה לא סודית'.
ביוגרפיה
דקל גדלה במשפחה דתית בהתנחלות בית חורון שבהרי בנימין. לאחר סיום לימודיה בתיכון, המשיכה ללימודי יהדות במדרשת עין הנציב לנשים דתיות, שם נחשפה לעולם התלמוד. לאחר מכן, התגייסה לצה"ל ושירתה כמפקדת וקצינה בחוות השומר.
לאחר שחרורה, המשיכה בלימודי יהדות במדרשת מגדל עז, יצאה לשליחות חינוכית בטורונטו מטעם הסוכנות היהודית וכן לימדה תנ"ך בבית הסוהר איילון במשך כשנתיים.
קריירה
בשנת 2013 הצטרפה דקל לישיבה החילונית של ארגון בינ"ה, בה הייתה שותפה בפיתוח מתודה פדגוגית בשם 'פדגוגיה של מפגש' המתבססת על נקודות החיבור בין הלומדים לבין הטקסט. במסגרת זו פיתחה מודל להנחיית קבוצות הורים הנשען על כלים ביבליותרפיסטים ומתמקד בטקסטים מתוך המקרא והתלמוד, זאת בשיתוף של מכון אדלר ובית מדרש אלול.
במרוצת השנים, התמנתה לשמש כראש הישיבה. במסגרת תפקידה, דקל מלמדת בישיבה בתוכניות השונות - הן במכינות והן בתוכניות המבוגרים. היא מרצה ומנחה בנושאי תרבות יהודית ישראלית, עם דגש על נושאים של תלמוד ומגדר ודמויות נשיות עבור קהלים מגוונים. בנוסף לכך, היא לוקחת חלק בקורסים למנהלים במשרד החינוך ולקצינים בכירים בצה"ל.
דקל כותבת ומפרסמת מאמרים בפלטפורמות שונות, בין טורי הדעה שפרסמה נמנים ישראל היום, ווינט, הספרייה הלאומית ופוליטיקלי קוראת.
נכון לנובמבר 2022, דקל מגישה את הפודקאסט "מבט ראי וחלון – מסע אל האגדות התלמודיות" ביחד עם ניר ברוידא.
ספריה
בשנת 2021, יצא לאור ספרה הראשון, 'הביתה הלוך חזור'. הספר עוסק ביחסים בין העולם הדתי לזה החילוני מנקודת מבטה, וכן לעולמה של הקהילה היהודית במצרים לרבות המחתרת הציונית שפעלה במקום, ובדמויות נשיות המזוהות עם הקהילה שנותרו במצרים לאחר עליית הקהילה לישראל.
בשנת 2022, יצא לאור ספרה השני 'חבורה לא סודית', אותו כתבה יחד עם שירלי צפת דוידאי. ספר זה הינו ספר הרפתקאות המשלב אגדות תלמודיות ועובר בין נקודת המבט התלמודית לתקופה המודרנית. הדמות המרכזית המספרת את התלמוד בספר, הינה דמות האם המחברת את ילדיה אל התלמוד.
חיים אישיים
דקל מתגוררת במודיעין עם בן זוגה יונתן ושלושת ילדיהם. הזוג משתייך לקהילת 'יחד' בעיר, המשלבת בין דתיים וחילוניים.
הרצון הכללי
שמאל|ממוזער|150px|ז'אן-ז'אק רוסוהרצון הכללי (בצרפתית: volonté générale) הוא מושג מתוך הפילוסופיה הפוליטית של [[ז'אן-ז'אק רוסו]], המופיע בספרו "על האמנה החברתית" אשר יצא לאור בשנת 1762. מושגי המפתח 'הרצון הפרטי' ו'הרצון הכללי' מייצגים את הבידול הקיים בין האינטרס של היחיד לאינטרס הכולל של החברה. רוסו מייחס חשיבות גדולה למושג הרצון הכללי. מושג זה מייצג על פי רוסו את סך כל ה"רצונות הפרטיים", שיש לכל הפרטים אשר שותפים באמנה החברתית. רצון זה אינו ניתן לחלוקה, ולא ניזון מהשפעות זרות של האינטרסים הפרטיים בחברה. החירות של היחיד באה לידי ביטוי ברצון הכללי. הפרטים בחברה מוסרים את עצמם ואת כל זכויותיהם לידי הגוף הציבורי, כך שבסופו של התהליך, לא מסר בעצם אף אחד את עצמו לשום אדם. הפרט אמנם מאבד את חירותו הטבעית, אך זוכה בחירות ממוסדת. הנחת היסוד הבסיסית של רוסו בכל הקשור לרצון הכללי, היא כי אדם מסוגל לוותר על שיקוליו האנוכיים ולפעול למען טובת הכלל. בסופו של דבר זו גם טובתו שלו.
אחד המשפטים היותר שנויים במחלוקת בספרו של רוסו, האמנה החברתית, הוא המשפט שבו טוען רוסו כי במידה שיהיה מישהו "שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחהו לכך הגוף כולו. דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי". יש הרואים במשפט זה יסוד טוטליטרי עד כדי היווצרותה של דמוקרטיה טוטליטרית, כפי שתיאר ההיסטוריון יעקב טלמון. ברם, יש לו גם היבט חיובי מאוד בכל הקשור לתפיסתו האופטימית של רוסו בכל השייך לעניין טובתו של כל פרט באותה חברה אידיאלית שהוא הגה.
בתפיסתו של רוסו אדם חופשי הוא אדם החי על פי התבונה ונשמע לרצון הכללי. החוק במדינתו הוא ביטוי לרצון הכללי. רוסו ראה בחוק ערך מקודש המשמש כמחסום השומר על הפרט במדינה מפני שרירות לבו של השלטון. בני האדם כולם משרתים למעשה אחד את השני אבל אין להם אדון.
רשף לוי
רשף לוי (נולד ב-13 במרץ 1972) הוא תסריטאי, מחזאי, סופר, במאי קולנוע, מפיק, סטנדאפיסט, שחקן וקומיקאי ישראלי. זוכה פרס השחקן המצטיין בפסטיבל קאן סדרות, פרס התיאטרון הישראלי וארבע פעמים בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה
לוי נולד בהרצליה וגדל בכפר סבא למשפחה בת שמונה נפשות, לאב שעלה מתימן והיה עיתונאי ובוגר מחתרת לח"י, ולאם שעלתה מפולין, שיצאה בשאלה ועזבה את העולם החרדי. שניים מאחיו הם הסופר והתסריטאי ינץ לוי וחוקר בריאות הציבור רצף לוי.
בצה"ל שירת ביחידת מגלן. למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב, במסגרתה למד בין השאר ביולוגיה, מתמטיקה ופילוסופיה. לאחר שאחיו רגב (שלמד גם הוא בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים) נפטר ממחלת האיידס ב-1998 כשהוא בן 25 בלבד, החל רשף להוסיף את שמו של אחיו המנוח לכל אחת מעבודות הכתיבה שלו, והוא חותם תחת שם העט "רשף ורגב לוי" כהנצחה אישית.
קריירה
לוי כתב מחזות לתיאטרון וכן תסריטים לקולנוע וטלוויזיה. כתב טורים סאטיריים ב-"ynet", במקומון "צומת השרון" וב"וואלה". בשנים האחרונות העתיק את הכתיבה הסאטירית שלו לפייסבוק, והסטטוסים השבועיים שלו זוכים לאלפי עוקבים.
סטנד-אפ
בתחילת שנות התשעים, עוד בטרם שחרורו מצה"ל החל להופיע במועדוני סטנד-אפ ורכש לעצמו שם ככותב בידור. בראיונות תיאר שלהופעה הראשונה שלו במועדון דומינו גרוס הגיע בזמן חופשה של 48 שעות משהות בלבנון כחייל. בתחילה התאפיינו הופעותיו בהומור שחור, והיה לאחד הראשונים שנגע על הבמה בנושאים שהיו טאבו עד אז בין בדרנים בחברה הישראלית: השואה, ופיגועי טרור. בשנת 2005 העלה לוי מופע סטנד אפ חדש "משחק באש" המורכב מחומרים אחרים, מרוככים יותר, ופונה יותר לעיסוק בזוגיות, חוויותיו כאבא לשבעה ילדים וקטעי אלתור רבים שעוסקים בחברה הישראלית. המופע זכה להצלחה גדולה, ועל פי עדותו של לוי, זהו מקור הכנסתו העיקרי.
לוי גם כתב מופעי סטנד אפ עבור יעקב כהן, מוני ובראבא, צביקה הדר, חנה לסלאו, טל פרידמן ואחרים.
תיאטרון
בשנת 2000 כתב את המחזה "החולה ההודי". לפי עדותו של לוי, הרעיון למחזה התגלגל בראשו במשך שבע שנים, "ובאמצע הלילה כשהייתי לבד בחדר ברומא, פתאום הבנתי מה צריך לקרות בהצגה". לדברי לוי, המחזה מבוסס על אירועים ש"התממשו כפי שתראו אותם על הבמה... (ואילו אירועים אחרים) היו צריכים לקרות, אם העולם היה טיפה יותר מסודר". לוי שלח את המחזה פעמיים לכל התיאטרות בישראל - אולם אף אחד מהם לא הסכים להעלות את המחזה. ב-2003 פנתה מירית טובי לעמרי ניצן, המנהל האמנותי של תיאטרון הקאמרי והוא רכש את הזכויות וחתם חוזה להעלות את המחזה בבימויו של אלון אופיר. בפועל, במשך שנתיים לא התקדם כלום, והזכויות חזרו ללוי. ב-2005 נפגש לוי עם ציפי פינס, מנהלת תיאטרון בית ליסין והיא הציעה לו להעלות את ההצגה בפסטיבל קריאה. לוי סירב ואמר לה: "או שתעלי את זה בהפקה מלאה או שאני עושה מהסיפור סרט", ופינס הסכימה להעלות את המחזה, שהוצג ב-2005 בפסטיבל פותחים מסך בתיאטרון בית ליסין. את המחזה ביים אלון אופיר, את האב גילם שלמה וישינסקי, את האם גילת אנקורי, את אבשלום חסדאי גילם יורם טולדנו/ליאור אשכנזי ואת שגב חסדאי גילם אושרי כהן. פסקול ההצגה מורכב משירים של חוה אלברשטיין. "החולה ההודי" זכה לתגובות נלהבות מיד עם עלייתו, הביקורות והקהל הגיבו בחיוב להצגה שמשלבת הומור שחור ורגעי מלודרמה ועוסקת בחומרים משפחתיים אוטוביוגרפיים של רשף לוי. המחזה זיכה את לוי בפרס התיאטרון הישראלי למחזאי השנה בשנת 2005, ואת אושרי כהן בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח.
המחזה עלה בפעם השנייה בשנת 2012 עלה המחזה בשנית בהפקה של תיאטרון "הבימה". את המחזה ביים שוב אלון אופיר, את האב גילמו לסירוגין אורי אברהמי, דב רייזר, אהרון אלמוג, נתן נתנזון ושמיל בן ארי; את האם גילמה דוית גביש, את אבשלום חסדאי גילמו נתי רביץ, אלון אופיר ואייל שכטר ואת שגב חסדאי גילם עידו ברטל.
בפעם השלישית עלה החולה ההודי ב-2018 בתיאטרון הספרייה, בבימויו של דניאל אפרת.
בשנת 2008 עלה בתיאטרון בית ליסין מחזה נוסף פרי עטו, שנקרא "סרט צרפתי". המחזה מתאר את סיפורו של זוג המתמודד עם מות בנם הקטן. המחזה - בכיכובם של קרן צור, מיכה סלקטר, יעל שרוני ודודו בן זאב - היה שילוב נוסף של שני ז'אנרים: הקומדיה והקטסטרופה, אותם מנסה לוי לשלב בעבודותיו.
בשנת 2007 עלה בהבימה מחזה בתרגום ועיבוד של לוי "החותנת" (המבוסס על המחזה "עבודה סוציאלית" מאת אנדרו ברגמן) בכיכובם של דבורה קידר ואדיר מילר. ההצגה זכתה להצלחה גדולה ורצה למעלה מ-600 פעמים.
בשנת 2009, בעקבות הצלחת "החותנת", עזב רשף לוי את תיאטרון בית ליסין ומונה למחזאי הבית של התיאטרון הלאומי "הבימה". בשנת 2010 הוצג ב"הבימה" מחזהו "לרקוד ולעוף", בבימויו של אלון אופיר, בתפקידים המרכזיים שיחקו סנדרה שדה, נתי רביץ, אושרי כהן, חיים חובה, נלי תגר ורינת מטטוב. על הצגה זו זכה לוי בפרס מחזאי השנה של תיאטרון הבימה לשנת 2010.
טלוויזיה
רשף החל לכתוב לטלוויזיה לתוכניות בידור עוד בטרם סיים את שירותו הצבאי ביחידת מגלן. בשנת 1994 כתב מערכונים לתוכנית זהו זה!.
בין השנים 1997–2000 כתב שלושה תסריטים לסיטקום "שמש". בין השנים 1997 - 2001 שימש כתסריטאי בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ 2 "צה"ל 1" המספרת את מאחורי הקלעים של תחנת רדיו צבאית. בין השנים 1998–2001 שימש כתסריטאי בתוכנית הבידור "חלומות בהקיציס", תוכנית שהיה אחד מהשותפים ליצירתה ביחד עם המפיק שי שטרן.
בשנת 2000 כתב את סרט הטלוויזיה שביים אורן שטרן "לוויה על פארק דה פראנס". ב-2003 כתב את סרט הטלוויזיה שביים אורן שטרן "הדמעות של אמסלם" בכיכובו של משה איבגי. הסרט סיפר את סיפורו של מאפיונר שנאלץ להכניס את אביו לבית אבות סיעודי. לאחר שהוא נוקט באלימות כלפי אחד המטפלים הוא מחויב להגיע לקבוצת תמיכה לבני משפחות של מאושפזים ומתאהב בעובדת הסוציאלית שמנהלת אותה. על סמך סרט זה הזמינו מחברת הוט את הסדרה הבורר שגם אותה יצר וכתב רשף, וגם בה משחק משה איבגי בתפקיד שדומה לתפקידו בסרט.
ב-2002 יצר את הסדרה "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10 במשך עונה אחת של 13 פרקים וזכתה להצלחה ביקורתית. הסדרה הורדה משידור לאחר חמישה פרקים עקב קשיים כלכליים של ערוץ 10, ועד היום נחשבת אחד משיאי היצירה של לוי.
ב-2007 יצר את הסדרה "הבורר" בכיכובם של יהודה לוי, משה איבגי, שלומי קוריאט ויוסף אבו ורדה. רשף כתב את כל פרקי הסדרה, 45 במספר, במשך ארבע עונות. לוי היה שותף פעיל בליהוק שחקני הסדרה ובעריכה שלה. על פי הנתונים של חברת הוט, הסדרה הבורר היא הסדרה הנצפית ביותר בשירותי ה-VOD. רשף לוי קיבל את זכויות ההפצה של הסדרה הבורר בחו"ל והיא נמכרה על ידו עד היום בעסקאות רימייק, לארצות הברית, רוסיה, מקסיקו, איטליה ווייטנאם. גרסת הרימייק של הסדרה עלתה לשידור בהוט בשנת 2016. לוי גם כתב ל"מעורב ירושלמי".
ב-2016 יצר יחד עם יואב גרוס והנחה בשידורי קשת בערוץ 2 את התוכנית "הסטנדאפיסטים עם רשף לוי", תוכנית שבה הוא מלווה קומיקאים למופע וביחד הם כותבים בדיחות חדשות ומנסים אותם על הקהל בפעם הראשונה אל מול המצלמות. התוכנית היא מסוגה המודרנית של תוכניות המערבבים את טוק-שואו עם התיעודי, תוך כדי מסע מצטלם. בעונה הראשונה של התוכנית התארחו אדיר מילר, אורי חזקיה, ליטל שוורץ, שלמה בראבא, שלום אסייג, עדי אשכנזי, גורי אלפי, וחנוך דאום. התוכנית זכתה לביקורות חיוביות ונלהבות, והופיעה בטבלת הרייטינג בחמש התוכניות הנצפות של השבוע בכל אחד משבועות השידור. התוכנית זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית הבידור הטובה ביותר.
ב-2019 עלתה העונה השנייה של "הסטנדאפיסטים עם רשף לוי", עונת הבחירות. בתוכנית התארחו פוליטיקאים שעשו סטנד-אפ בפעם הראשונה בחיים תוך כדי ראיון טלוויזיוני. ציפי לבני הופיעה בפרק הראשון ביום שבו הודיעה על פרישה מהמערכת הפוליטית. עוד הופיעו משה כחלון וכן נפתלי בנט. בהמשך העונה חזרה התוכנית לפורמט הרגיל, והשתתפו בה הקומיקאים ערן זרחוביץ, אורנה בנאי, יעקב כהן, רותם אבוהב וטל פרידמן. התוכנית זכתה גם בעונה השנייה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הבידור הטובה ביותר (2020).
ב-2019 הסדרה "נחמה", שיצר וכתב לוי, נבחרה לפתוח את פסטיבל קאן לסדרות canneseries והשתתפה בתחרות הרשמית שנחשבת לחשובה בעולם הפסטיבלים. בטקס הסיום שהועבר בשידור ישיר בקאנל פלוס, זכה רשף בפרס השחקן המצטיין והוכרז שהסדרה נרכשה לשידור על ידי קאנל פלוס יחד עם שידורה בישראל. בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה 2020 זכה רשף לוי יחד עם תומר שני בקטגוריית התסריט הטוב ביותר בתוכנית קומית ובקטגוריית התוכנית הקומית הטובה ביותר.
בדצמבר 2022 עלתה הסדרה "קרתגו" אותה כתב יחד עם אחיו, ינץ לוי. הסדרה מגוללת את סיפור לוחמי המחתרות בתקופת המנדט הבריטי, אשר גורשו למחנה מעצר מבודד, מחנה קרתגו בסודאן.
קולנוע
ב-2004 כתב את הסרט שביים ביחד עם שי כנות "אהבה קולומביאנית" שזכה להצלחה קופתית, והפך לסרט קאלט ישראלי.
ב-2008 כתב וביים את סרט הקולנוע "איים אבודים" אשר לדבריו, מבוסס בחופשיות על חוויות אישיותו ושל משפחתו מרובת הילדים. הסרט היה מועמד ל-14 פרסי אופיר בשנת 2008, מתוכם זכה ב-4, וצפו בו בקיץ 2008 בבתי הקולנוע למעלה מ-320 אלף צופים.
בשנת 2012 כתב וביים את הסרט "לצוד פילים" המספר על שלושה זקנים וילד השודדים ביחד בנק בירושלים. הסרט בכיכובם של ששון גבאי, מוני מושונוב, יעל אבקסיס, משה איבגי, צביקה הדר. בסרט היה אמור לככב השחקן האנגלי ג'ון קליז (כאחד משלושת הזקנים לצד מושונוב וגבאי) אך הוא פרש זמן קצר לפני תחילת הצילומים עקב בעיות בליבו, והשחקן האנגלי סר פטריק סטיוארט החליף אותו. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 2013. על אף הצלחה גדולה בקופות (מאה אלף צופים לאחר ארבעה שבועות) הביקורות לסרט היו מעורבות. לצד מבקרים שהיללו את היצירה (יאיר רוה מ"פנאי פלוס", יקיר אלקריב מידיעות אחרונות, אתר מאקו, "לאישה" ואחרים) ספג הסרט בקורות לא-מחמיאות מצד המבקרים הוותיקים (יהודה סתיו, מאיר שניצר, אורי קליין). בצעד יוצא דופן יצא לוי בהתקפה על מבקר הקולנוע של "הארץ" אורי קליין בעמוד הפייסבוק שלו, והאשים את המבקר בכתיבה אלימה ובנטייה רבת שנים "לקטול" כל סרט ישראלי מרגש או מצחיק. צעד זה ספג לביקורות רבות מצד עולם העיתונות,
אולם גם לתגובות תמיכה מצד יוצרי קולנוע אחרים כפרופסור ענר פרמינגר והבמאי נפתלי גליקסברג. בתחרות פרסי אופיר, הסרט זכה לשבע מועמדויות ובהן לסרט הטוב ביותר, ומועמדות לרשף על כתיבת התסריט.
ספרות
בשנת 2016 רשף לוי חתם הסכם עם הוצאת עם עובד על פרסום של ספר ילדים מצויר בשם הגמד משה ומכונית הממתקים, הספר, באיורו של ליאור ארדיטי, יצא לאור בסוף אוגוסט 2017. הספר מספר על גמד שמגלה שמכונית הממתקים שלו נגנבה והוא יוצא למסע חיפושים אחריה. רשף תיאר את הספר "כסיפור שמיועד אך ורק לילדים שאוהבים ממתקים וסיפורי מתח". הספר נבחר על ידי עיתון הארץ לאחד מעשרת ספרי הילדים המומלצים של השנה.
חיים אישיים
שניים מאחיו הם רצף לוי, פרופסור באוניברסיטת MIT, והסופר ינץ לוי.
גוסטב ואסה, מלך שוודיה
כמלך, הוכיח גוסטב את עצמו כשליט חידתי בעל קווי אופי אכזריים לא פחות מקודמיו. הוא דיכא בברוטליות מרידות שהתרחשו לאחר מכן (שלוש בדלרנה, חבל ארץ שהיה מקור התמיכה הראשון שלו לתביעת הכתר, אחת בוסטרגוטלנד ואחת בסמולנד). הוא פעל להעלאת המיסים, לסיום הפיאודליזם ולהבאתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשוודיה. הוא החליף את זכויות היתר של בעלי הקרקעות המקומיים, האצולה והכמורה, במושלים ובישופים שמונו על ידי הממשל המרכזי. תקופות שלטונו בת ה-37 שנים, שהייתה הארוכה ביותר בשוודיה למלך בוגר (להוציא את גוסטב החמישי ואת קרל השישה עשר גוסטב), עמדה בסימן לא רק של מיגורה של העליונות הדנית, אלא גם של זו של הכנסייה הקתולית, שנכסיה הולאמו ושבמקומה הוקמה הכנסייה הלותרנית של שוודיה תחת שליטתו. הוא היה מלך הראשון יליד שוודיה ששלט שלטון יחיד והיה איש תעמולה ובירוקרט מיומן. יריבו הראשי, כריסטיאן, הגדיר אותו כ"מלך הרודן" והרפתקאותיו הדמיוניות בתקופת המאבק לעצמאות עדיין מסופרות עד היום. שלושת בניו, אריק הארבעה עשר, יוהאן הארבעה עשר וקרל התשיעי, כולם מלכו אחריו בתקופות שונות.
לימים הוכר גוסטב ואסה כמייסדה של שוודיה המודרנית, אבי האומה. הוא אהב להשוות עצמו למשה. כאדם, היה גוסטב ידוע כמי שנקט בשיטות אכזריות ובעל מזג רע, אך גם כחובב מוזיקה וכאדם שנון ובעל יכולת לתמרן ולהשמיד את מתנגדיו. הוא ייסד את התזמורת הוותיקה ביותר בעולם שקיימת עד היום, התזמורת השוודית המלכותית (Kungliga Hovkapellet). דוחות משק הבית המלכותיים מ-1526 מונים שנים עשר נגנים, כולל נגני כלי נשיפה וטימפני, אך לא נגני כלי מיתר. כיום זוהי התזמורת של האופרה המלכותית השוודית.
מוצאו
גוסטב אריקסון, בנם של ססיליה מנסדוטר ארה ושל אריק יוהנסון ואסה, נולד ככל הנראה ב-1496. הוא נולד ככל הנראה בטירת רידבוהולם שמצפון-מזרח לסטוקהולם, בית האחוזה של אביו. הוא נקרא על שמו של גוסטב אנונדסון, סבו של אביו.
הוריו של אריק יוהנסון היו יוהאן קריסטרסון ובריגיטה גוסטפסדוטר שמוצאם מהשושלות של בית ואסה וסטור, בהתאמה, שתיהן שושלות אצולה נכבדות בשוודיה. בריגיטה גוסטפדוטר הייתה אחותו של סטן סטורה הזקן, עוצר שוודיה. אביו של גוסטב ואסה, בהיותו קרוב משפחה של סטן סטורה, ירש את אחוזותיו באופלנד ובסדרמאנלנד, כאשר זה האחרון מת ב-1503. למרות היותו בן למשפחה בעלת רכוש רב עוד מילדותו, היה גוסטב אריקסון בעל רכוש רב יותר בשלב מאוחר יותר של חייו.
על פי מחקר גנאלוגי, בריגיטה גוסטפדוטר וסטן סטור (וכתוצאה מכך גם גוסטב ואסה עצמו), היו צאצאיהם של סוורקר השני, מלך שוודיה ("הצעיר"), דרך נכדתו, בנדיקטה סונסדוטר. סבתא רבתא של גוסטב ואסה הייתה אחותו למחצה של קרל השמיני, מלך שוודיה.
התמיכה במפלגת סטור
החל מסוף המאה ה-14 הייתה שוודיה חלק מאיחוד קאלמאר, יחד עם דנמרק ונורווגיה. הדומיננטיות הדנית במסגרת האיחוד הובילה לעיתים להתקוממיות בשוודיה. בימי ילדותו של גוסטב, חלקים מהאצולה השוודית ניסו להביא לעצמאותה של ארצם. גוסטב ואביו אריק תמכו במפלגתו של סטן סטור הצעיר, שהיה עוצר שוודיה החל מ-1512 ובמאבקה נגד כריסטיאן השני, מלך דנמרק. לאחר קרב ברנקירקה ב-1518, שבו הכו כוחותיו של סטן סטור את הכוחות הדנים, הוחלט שסטן סטור והמלך כריסטיאן יפגשו אוסטרהנינגה למשא ומתן. כדי להבטיח את שלומו של המלך, שלחו השוודים שישה בני ערובה שיוחזקו על ידי הדנים כל עוד המשא ומתן נמשך. אף על פי כן, כריסטיאן לא הגיע לדיונים, הפר את העסקה עם השוודים ולקח איתו בני הערובה בשובו בספינה לקופנהגן. בין ששת בני הערובה נמנה גם גוסטב אריקסון. הוא הוחזק בטירת קאלו (Kalø Slot) שבמזרח יוטלנד, אך קיבל יחס נאות לאחר שהבטיח כי הוא לא ינסה להימלט. הסיבה ליחס העדין שזכו לו בני הערובה הייתה תקוותו של כריסטיאן לשכנע אותם לעבור לצדו ולפנות נגד מנהיגם, סטן סטור. אסטרטגיה זו הוכחה כמוצלחת מבחינתו של כריסטיאן, שכן כל בני הערובה אכן עברו לצדו, להוציא את גוסטב, שנותר נאמן למפלגתו של סטור.
ב-1519, נמלט גוסטב מקאלו. הוא ברח לעיר ההנזאית, ליבק והגיע אליה ב-30 בספטמבר. הדרך בה הוא הצליח להימלט לא ברורה דיה, אך ככל הנראה הוא התחזה לנוהג שוורים. בעקבות זאת זכה גוסטב לכינויים "מלך זנב השור" ו"גוסטב אחורי הפרה", כינויים שהוא לא חיבב כלל. ב-1547 נהרג לוחם שתוי שכינה אותו כך.
בעת שהותו בליבק הצליח גוסטב להתעדכן על ההתפתחויות במולדתו. כריסטיאן השני תקף את שוודיה כדי לתפוס את השלטון מידיהם של סטן סטור ותומכיו. ב-1520 נחלו כוחותיו של המלך הדני ניצחון. במרץ מת סטן סטור, אך כמה מעוזים, כולל סטוקהולם הבירה, עדיין הצליחו להחזיק מעמד מול הכוחות הדנים. גוסטב הפליג מליבק וב-31 במאי הוא נחת מדרום לקאלמאר.
בדלרנה
לגוסטב היו סיבות לחשוש לחייו ולעזוב את רפסנס. הוא נסע לחבל דלרנה שבדרום-מערב שוודיה. קורותיו שם תוארו בכרוניקות של פטר סברט. ניתן לתאר זאת כמעשיות גבורה מגמתיות לפיאור שמו של גוסטב. ניתן לתאר את הרפתקאותיו של גוסטב בדלרנה כחלק מהמורשת הלאומית של שוודיה, אך לא ניתן לאמת אותן באופן מלא. ככל הנראה הוא ניסה לקבץ סביבו כוחות מקרב איכרי חבל הארץ, אך בתחילה הוא נחל הצלחה מועטה. בהיותו נרדף על ידי נאמניו של כריסטיאן ועקב כישלונו להקים צבא שיהווה אתגר למלך, לא נותרה לגוסטב ברירה, אלא להימלט לנורווגיה. בדרכו ממורה לנורווגיה דרך לימה, שינו אנשים, שדחו קודם לכן את פנייתו לתמוך בו כנגד כריסטיאן, את דעתם. נציגים של קבוצת אנשים זו השיגו את גוסטב לפני שהספיק להגיע לנורווגיה ושכנעו אותו להובילם חזרה למורה. מסעו זה של גוסטב לנורווגיה ובחזרה הוא הרקע למרוץ הסקי ואסלופט (Vasaloppet).