cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SNP
סוגים
סניפּים באזורים לא מקודדים יכולים בכל זאת להשפיע על שחבור (splicing) של גנים, על חיבור של פקטורי תרגום (transcription factor), על פירוק רנ"א שליח (mRNA), ועל אזורי רנ"א לא מקודדים. סניפּים מסוג זה המשפיעים על הביטוי נקראים eSNP (קיצור של expression SNP) ויכולים להיות upstream או downstream לגן.
שימוש וחשיבות
סניפּים, שינויים ברצפי DNA באדם, יכולים להשפיע על האופן שבו אדם מפתח מחלות ומגיב לפתוגנים, כימיקלים, תרופות, חיסונים וסיכונים אחרים. בנוסף, לסניפּים חשיבות ברפואה המותאמת אישית. עם זאת, חשיבותם העיקרית במחקר הביו-רפואי היא לצורך השוואת אזורים גנומיים בין קבוצות (למשל בין חולים ובריאים) ושימוש בנתונים אלו עבור Genome-wide association study. מחקר הסניפּים בעל חשיבות גם בתחום היבול ובגידול בעלי חיים.
לסניפּים בדרך כלל יש שני אללים ולכן אפשר לעשות עליהם בדיקות מעבדה בקלות. סניפּ אחד יכול לגרום למחלה שמועברת בתורשה מנדלית. עבור מחלות מורכבות בדרך כלל המחלה נובעת כתוצאה מצירוף בין כמה סניפּים, למשל כמו אוסטאופורוזיס.
ב-26 ביוני 2012, dbSNP רשמו 53,558,214 סניפים באדם.
סניפּים יכולים לשמש כמרקרים במיפוי גנטי. הידע על הסניפּים עוזר בהבנת פרמקוקינטיקה (השפעת הגוף על התרופות) ופרמוקודינמיקה (השפעת התרופות על הגוף). מגוון רחב של מחלות בבני אדם, כגון סרטן, מחלות זיהומיות (איידס, צרעת, צהבת וכדומה), אנמיה אוטואימונית, אנמיה חרמשית, תלסמיה β וסיסטיק פיברוזיס עלולות להיגרם כתוצאה מסניפּים. בנוסף, סניפּים יכולים להשפיע על מטבוליזם של תרופות שונות.
חגית אפק
חגית אפק היא פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ ב.
ביוגרפיה
בשנים 2003–2007 ביצעה פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וחקרה איזוטופים בהנחיית ג'ון איילר. לאחר הפוסט-דוקטורט כיהנה כחברת סגל באוניברסיטת ייל.
קונגרס הנציגים (ספרד)
קונגרס הנציגים (בספרדית: Congreso de los Diputados) הוא הבית התחתון של הקורטס חנרלס, הרשות המחוקקת של ספרד. הוא ממוקם בארמון הפרלמנט (Palacio de las Cortes) שבמדריד.
בפרלמנט ישנם 350 חברים שנבחרים על ידי מחוזות (50 מחוזות ספרד ושתי ערים אוטונומיות, סאוטה ומלייה) על ידי בחירות בשיטה היחסית ושיטת ד'הונד. הנציגים מכהנים ארבע שנים. נשיא קונגרס הנציגים משמש כראש הקונגרס (בדומה ליושב ראש הכנסת בישראל) ומנהל את דיוניו.
בקונגרס יוצרים חברי הפרלמנט קבוצות פרלמנטריות. הקבוצות צריכות להיווצר על ידי לפחות 15 צירים, אבל קבוצה יכולה גם להיווצר עם רק חמישה צירים והיה והצדדים קיבלו לפחות 5% מהקולות האוכלוסייה הכללית, או 15% מכלל הקולות במחוזות בו הם רצים. הנציגים שייכים למפלגות שלא יכולות ליצור קבוצה פרלמנטרית משלהם על מנת לייצר קבוצה מעורבת. בחודש יוני 2018 41.72% מבין כלל הנציגים היו נשים, מה שממקם את ספרד במקום השלישי במספר הנשים החברות בבית התחתון של מדינתן, אחרי שוודיה ופינלנד ועם שיעור זהה לזה של נורווגיה.
יורי רוזאנוב
יורי אלברטוביץ' רוזאנוב (ברוסית: Ю́рий Альбе́ртович Ро́занов; 12 ביוני 1961 – 3 במרץ 2021) היה פרשן טלוויזיה רוסי בספורט, שעבד בעיקר בשידורי משחקי כדורגל והוקי קרח. יחד עם סרגיי קראבו הוענק לו פרס TEFI בקטגוריית "פרשן הספורט / מנחה תוכנית הספורט הטוב ביותר" לשנת 2012.
ביוגרפיה
נולד ב-12 ביוני 1961 בזאגורסק, מחוז מוסקבה. אב – אלברט קונסטנטינוביץ' שהיה משפטן. אמו – ולנטינה יגורובנה - במקור מבלארוס, בוגרת המחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בלארוס במינסק. היה לו אח – קונסטנטין אלברטוביץ'. נקרא על שם סבו מצד אמו, שחבריו ובני משפחתו כינו אותו יורה.
בשש השנים הראשונות לחייו הוא חי בזאגורסק (כיום סרגייב פוסאד). הוא למד בבית הספר התיכון מספר 1 בעיר וידנויה שבפרברי מוסקבה. הוא שיחק כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, טניס שולחן ושחמט. טניס שולחן היה הענף הטוב ביותר שלו. הוא סיים את בית הספר בשנת 1978. בלימודיו במכון הוא החל להציג תוצאות טובות בכדורסל, אך עקב בעיות במנגנון הוסטיבולרי נאלץ להפסיק את השיעורים. הוא למד במכון להנדסת חשמל במוסקבה בפקולטה להנדסה אלקטרונית, אך לא סיים את לימודיו. לפני שהצטרף לטלוויזיה, הוא ניסה למצוא את עצמו במכוני מחקר.
הוא חיבב את הפורמולה 1, אך הפסיק לעקוב אחרי הענף בשנת 1995 לאחר סיום הקריירה של נייג'ל מנסל. הוא היה אוהד של מועדון צסק"א עד 1991. הוא ערך כמאה נסיעות למשחקי חוץ של צסק"א, הנסיעה האחרונה הייתה ב-11 ביוני 1991, כשנסע לאצטדיון הרזדאן, למשחק מול אררט. הקבוצות האהובות עליו, מלבד צסק"א, היו מונטריאול קנדיאנס ונבחרת הכדורגל ההולנדית.
יחד עם וסילי אוטקין הקים את צוות מחלקת הספורט של עיתון "גאזטה", לאחר שהזמין לשם את רומן טרושצ'קין. מאוחר יותר הוא הופיע גם במהדורה זו עם מאמרים וכתבות שכתב. מאז 2008 נהג לפרסם מאמרים בקביעות בגרסה הרוסית של SportWeek.
במאי 2018 הוא פתח בית ספר מקוום לפרשני ספורט www.rozanovonline.ru. הוא זכה בקטגוריה "פרשן הספורט הטוב ביותר 2018" על ידי איגוד פרשני הספורט הרוסי (RASK).
פרשן טלוויזיה
הוא החל את דרכו כפרשן טלוויזיה ברשת NTV-Plus, אליה נכנס לאחר שעבר בהצלחה מכרז לפרשנים בשנת 1996. כמעט מיד, יחד עם ולדיסלב בטורין, עבד בצוותו של יבגני מאיורוב, הם עבדו עד מותו של מאיורוב ב-10 בדצמבר 1997. הדיווח הראשון של רוזאנוב היה ממשחק ההוקי במסגרת אליפות רוסיה בהוקי קרח בין דינמו מוסקבה לאק בארס קאזאן ב-2 בנובמבר 1996. במשך זמן רב נהג לפרשן רק משחקי הוקי.
אליפות הכדורגל הראשונה שפרשן, היה במסגרת אליפות הולנד ופרשו גם את משחקי הפרמייר ליג האנגלי (עד 2010), ליגת העל הרוסית, הליגה ההולנדית, הליגה האיטלקית והליגה הספרדית. הוא עבד בשידורי אליפות העולם וביורו 2000, 2002 (שני הטורנירים - ממוסקבה), 2008 (כולל גמר הטורניר בשילוב עם וסילי אוטקין), 2016 ו-2018. הוא גם פרשן שלושה גמרים של ליגת האלופות (בשנת 2006 ו-2010 - לבד, בשנת 2016 – יחד עם רומן גוטצייט, ) גמר אליפות העולם לנוער בהוקי, גמר גביע העולם בהוקי קרח 2004 (בשילוב עם בוריס מאיורוב). משנת 2000 עד 2012 היה פרשן כדוריד באולימפיאדה. בשנים 2005, 2007 ו-2010 היה חבר מושבעים ב-תחרות הפרשנים על שם מאיורוב. במשך כמה שנים עמד בראש מערכת NTV-Plus.
ביוני 1998 הנחה את התוכנית "מועדון כדורגל במונדיאל 1998" (NTV). על פי הצהרתו שלו, לאחר השידור הראשון בהשתתפותו, רוזאנוב שוחרר מתפקידו במשך 3 חודשים על ידי ראש מערכת הספורט של הערוץ, אלכסיי בורקוב, בתירוץ ש"הכל היה מבריק בטקסט, אך האדם אינו יודע את יסודות העבודה בטלוויזיה".
מיוני 2002 עד יוני 2003 הוא היה הפרזנטור של "חדשות הספורט" במערכת החדשות של ערוץ TVS. הוא גם פרשן עבור ערוץ זה את משחק סיבוב המוקדמות השלישי בליגת האלופות בין לוקומוטיב מוסקבה לא.ק. האוסטרית באוגוסט 2002.
בשנת 2010, העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה רוסיה-2, דמיטרי מדניקוב, הציע לו, יחד עם וסילי אוטקין, לעבור לחברה הממלכתית הרוסית לשידורי טלוויזיה ורדיו, אך השניים סירבו. הוא זכה בפרס TEFI-2011 כ"פרשן הספורט הטוב ביותר" במקביל לסרגיי קראבו, על הפרשנות בגמר אליפות העולם לנוער בהוקי קרח 2011.
במהלך החלק האחרון של אליפות אירופה בכדורגל בשנת 2012, רוזאנוב, כמו עמיתו וסילי אוטקין, פרשנו את משחקי האליפות עבור ערוץ הטלוויזיה האוקראיני כדורגל 1.
מאז מאי 2014, בשידורי המונדיאל, עבד בערוצי הספורט של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הכל-רוסית. באותו מקום פרשן את משחקי אליפות העולם בהוקי קרח, שהתקיימה במינסק במאי 2014. הוא פרשן גם את משחקי המונדיאל בברזיל עבור MegaFon בד בבד עם גריגורי טוואלטוואדזה. באוגוסט 2014 הוא שימש כפרשן של משחקי זניט בערוץ הטלוויזיה "סנקט פטרבורג". בסוף אוגוסט הוכרז כי יחזור לרשת NTV-Plus. הוא גם פרשן משחקי הוקי בערוץ הטלוויזיה KHL TV.
מאז נובמבר 2015 ועד למותו הוא שימש פרשן בשידורי כדורגל והוקי קרח עבור ערוץ Match TV.
עבודה ברדיו
עד שנת 2009 עבד בתחנת הרדיו "ספורט FM" (התוכניות "הכל שלנו" ו"יורופוטבול"), מאוחר יותר, עד לסגירת תחנת הרדיו, השתתף באופן קבוע בשידורי התחנה. בשנים 2006 עד 30 במאי 2014, הוא שידר את התכנית "תשוקה לכדורגל" ברדיו מאיאק (עד ספטמבר 2012 הוא שידר מדי שבוע, ולאחר מכן – מעת לעת). מאפריל 2011 עד ספטמבר 2012 הנחה את תוכנית הרדיו "מטבח שדה" בסופי שבוע ברדיו "וסטי FM" (לסירוגין עם יבגני לובצ'וב), ממרץ 2015 עד פברואר 2016 הגיש את התוכנית "בישול שער" באותה תחנת רדיו.
דיבוב
הוא היה קריין בסרטים תיעודיים שהופקו על ידי ISL Television כמו "אגדות אליפות העולם 1954–1994. סקירה כללית וגולת הכותרת של גביע העולם"  ובתוכנית "זוכי גביע העולם בכדורגל" (גרסת 2006).
הוא היה אחד מחמישה פרשנים לגרסאות הרוסיות של משחקי EA Sports FIFA בשנים 2013–2015 (יחד עם אלכסנדר לוגינוב, וואסילי סולוביוב).
חולי ומוות
הוא סבל מדלקת גרון כרונית ב-25 השנים האחרונות לחייו. ממאי עד נובמבר 2019 הוא לא שידר בגלל סרטן ריאות. מאז 18 בנובמבר 2019, תוך שהוא ממשיך בטיפול, הוא התחיל לעבוד מעת לעת כפרשן בשידורי הוקי קרח בליגת KHL ובכדורגל. הוא הלך לעולמו ב-3 במרץ 2021 בגיל 60 במוסקבה. כל משחקי KHL ב-3 במרץ ומשחקי מחזור 21 בליגת העל הרוסית החלו בדקת דומיה לזכרו של רוזאנוב. טקס האשכבה נערך ב-4 במרץ באולם הלוויות בבית החולים הקליני המרכזי. באותו יום הוא נקבר בבית העלמין במיטינסקויה במוסקבה.
הוא היה נשוי והותיר מאחוריו בת.
אולד ניו המפשייר
אולד ניו המפשייר או ניו המפשייר הישנה (באנגלית: Old New Hampshire) הוא ההמנון (official state song) של מדינת ניו המפשייר שבארצות הברית. מילותיו נכתבו על ידי דר' ג'ון אף. הולמס והולחנו על ידי מוריס הופמן ב-1926. אולד ניו המפשייר נבחר לשמש כשירה הרשמי של המדינה ב-1949, ולאחר מכן אושררה ההחלטה בנובמבר 1977 על ידי "וועדת בחירת השיר הלאומי". לניו המפשייר יש שמונה שירים נוספים "לשם-כבוד" ("honorary" state songs) אולם אולד ניו המפשייר הוא ההמנון היחיד.
קישורים חיצוניים
אתר האינטרנט הרשמי של מדינת ניו המפשייר
גשר בראילה
גשר בראילה (ברומנית: Podul peste Dunăre de la Brăila), שמכונה גם בשם Golden Gate, הוא גשר תחבורתי תלוי באורך 1.974,30 מטרים, מעל נהר דנובה, בקרבת בראילה, ברומניה. הגשר נחנך ביום 6 ביולי 2023 בנוכחות נשיא רומניה. זה הגשר התלוי השלישי באורכו באירופה. עלות הקמתו מוערכת ב-500 מיליוני יורו וצופים שניתן יהיה להשתמש בו 120 שנים.
הגשר נועד לתעבורת מכוניות, אך אפשרית גם תעבורת רוכבי אופניים והולכי רגל, אולם מעברם לא יורשה תמיד. הגשר הוא בגובה 38 מטרים, גובה בו יש משמעות לפגעי מזג אוויר, ערפל, סופות, רוחות חזקות ובהתאם לכך יקבעו תנאי המעבר לרוכבי אופניים והולכי רגל. הגשר מצויד במנגנונים אוטומטיים, שיעצרו את המעבר בו כאשר יהיה בכך סיכון.
מבנה-על
מבנה-על הוא עצם מעשה ידי אדם בעל גודל עצום. לרוב המונח מתאר בניין גדול מאוד או גבוה מאוד. באופן כללי, כל פרויקט הנדסי שלצורך הקמתו נדרשו שעות רבות של תכנון, עבודה ושימוש בכלים חדשניים או בכוח עבודה רב יכול להיחשב למבנה-על.
דוגמאות למבני-על הם תוצרים של הנדסת מקרו או תוצרים של חקר החלל, כגון ספינת חלל או תחנת חלל. מבני-על מופיעים בהרבה סרטים וספרים מז'אנר המדע הבדיוני, דוגמת ערים שלמות שלמעשה מכוסות בקפסולת-ענק או מבנה-על שיכול לאכלס בו זמנית עשרות אלפי בני אדם ויותר מכך.
אלכסנדר דימן
אלכסנדר דימן (Alexandre Dumaine, 26 באוגוסט 1895 - 2 באפריל 1974) היה שף צרפתי, ידוע בעיקר על ידי פעלו במסעדה הגסטורנומית היוקרתית "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור" בסולייה, בורגונדיה. זכה בשלשה כוכבים במדריך מישלן האדום בעת פעילותו בין השנים 1935–1964.
מבנה-על
מבני-על קיימים
המבנים הבאים נחשבים למבני-על:
אלכסנדר דימן
קורות חיים ותחילת הקריירה
אלכסנדר דימן נולד בשנת 1895 ביישוב דיגואן שבחבל בורגונדיה. בשנת 1907, בגיל 12 התחיל חניכות במלון "הוטל דה לה פוסט" בפרה-לה-מוניאל באזור הולדתו. מאוחר יותר עבד לעבוד בוישי בחבל אוברן, במלון קרלטון, אחר כך ב"קפה דה פארי" וב"פאלה אליזה". בגיל 27 יחד עם אשתו, ז'אן דימן, עבד בחברה הכללית למסעדות גסטרונומיות באלג'ריה הצרפתית.
גולת הכותרת של פעילותו: מסעדת "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור"
אחרי עשור באלג'ריה, התגעגע לצרפת. בשנת 1932 פתח, שוב בעזרת אשתו, את המלון והמסעדה "הוסטלרי דה לה קוט ד'אור" ביישוב סולייה Saulieu, בחבל ילדותו, בורגונדיה, על הכביש RN6, לא רחוק מהכביש RN7 המוביל מפריז לקוט ד'אזור. תוך זמן קצר הגיע, עם שלשה כוכבים ב"מישלן", לפסגות המקצוע והפך לאחד משלושת השפים הגדולים של צרפת שבין שתי מלחמות העולם, לצידם של פרנאן פואן בוייאן ואנדרה פיק בוולאנס. עם לקוחותיו המפורסמים שנהגו לעצור לא פעם במסעדתו בדרך מפריז לריביירה נמנו אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, רנייה השלישי, הנסיך של מונקו, אדית פיאף, סלבדור דאלי, סשה גיטרי, אורסון וולס, אגה חאן הרביעי, הגנרל ז'ואן, צ'ארלי צ'פלין, ויוויאן לי, מיסטנגט, גרי קופר ואחרים.
אחרי שפרש בשנת 1964, בגיל 69, כתב יחד עם אנרי קלו- ז'וב ועם הפאטיסייה רוז'ה ארנו, את הספר "המטבח שלי", ספר מתכונים וזכרונות. במתכונים שמופיעים בספר אפשר למצוא את ה"טרין דה בקאס שוד או שמברטן", (ה"בקאס" הוא סוג של צפורים חרטומנים, שמברטן הוא מין יין אדום מבורגונדיה) "טמבאל דה ברושה" (ברושה = סוג של דג טורף החי במים מתוקים, Esox). "אמינאנס", וכו'. מסעדתו, "לה קוט ד'אור" עברה מידיו לבעלות השף קלוד ורז'ה (מ"לה בארייר דה קלישי" בפאריז) ומשנת 1982 לניהולו של ברנאר לואזו. היא נותרה אחד ממוסדות המופת של האמנות הקולינארית הצרפתית, עם 3 כוכבים ב"מישלן" בשנת 1991. אחרי התאבדותו של ברנאר לואזו שרביט הניהול עבר לידי תלמידו ועוזרו, פטריק ברטרון. דימן לא הסתיר את העובדה שסוד ה"גראן קויזין" הצרפתי נמצא במסורת המטבח הכפרי של ארצו.
What's Next
What's Next הוא סינגל של הראפר הקנדי דרייק. השיר יצא לאור ב-9 במרץ 2021, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-OVO סאונד, כסינגל המוביל מתוך המיני-אלבום Scary Hours 2. מגזין Complex דירג את השיר במקום השני ברשימת ״50 השירים הטובים ביותר לשנת 2021 (עד כה)״.
רקע
גרסה ישנה של השיר עלתה לאינטרנט ב-27 בפברואר 2021. צוין כי שורות שונות של השיר דומות לשורות ברצועה של דרייק שלא פורסמה יחד עם יאנג ת'אג, "What a Time to Be a Slime". ב-3 במרץ 2021, דרייק הודיע ברשתות החברתיות על צאתו של המיני-אלבום הקרוב שלו, Scary Hours 2, כמו גם על חזרת הרדיו של OVO סאונד יום לאחר מכן. השיר יצא כרצועה הפותחת של המיני-אלבום.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בתאריך 20 במרץ 2021, והפך לשיר השמיני של דרייק שהגיע לצמרת המצעד. הרצועות "Wants and Needs" ו-"Lemon Pepper Freestyle" מהמיני-אלבום Scary Hours 2 הצליחו להגיע היישר אל המקומות השני והשלישי בהתאמה, ובכך הפכו אותו לאמן הראשון בהיסטוריה שזכה להופעת בכורה בשלישייה הפותחת עם שלושה שירים.
אי שם באירופה
אי שם באירופה (בהונגרית: Valahol Európában) הוא סרט הונגרי שצולם בשנת 1947 וב-1 בינואר 1948 הייתה הצגת הבכורה של סרט הדרמה שביים גזה פון רדוואני.
עלילה
הסרט מתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה. הדמויות שלה הן ילדים יתומים וחסרי בית שמסתובבים בהונגריה בכנופיות ומפרנסים את עצמם כפי שהם יודעים: הם גונבים אוכל. בקרוב יוציאו נגדם צווי חיפוש ומעצר. למזלם הם מוצאים טירה על גבעה צחיחה שנראית נטושה. עם זאת, הטירה לא בלתי מיושבת, אלא מאוכלסת על ידי מנצח לשעבר, פטר שימון, שחי שם לבדו, מאוכזב מהעולם. הילדים סולדים תחילה מהמבוגר, הם כמעט תולים אותו, אבל עד מהרה מתיידדים איתו ואפילו מחבבים אותו. שימון לא משקר להם או בוגד בהם כמו המבוגרים האחרים. יתרה מכך, הוא מעורר אותם למודעות עצמית. מלמד אותם שחרות היא הערך החשוב ביותר לו זכאים כל בני האדם (לרבות הם הילדים). יחד הם משפצים את הטירה הרעועה תוך כדי שריקת המרסייז, המנון צרפת. עם זאת, הילדים נחשפים וכמה וכמה מבוגרים יוצאים לדרך כדי ללכוד אותם. הם לא רוצים לוותר על החרות שלהם, ונלחמים עליה והם אפילו מצליחים לגרש את המבוגרים, אבל במהלך קטטה, אחד הילדים הקטנים, קוקשי, נפצע אנושות מרובה ציד. הם נאלצים לקחת אותו לכפר, אף על פי שיודעים שיילכדו. קוקשי מת, אך שימון מביא מהעיר צו שמשחרר את הילדים מהעונשים בשל השוד שביצעו (כמו חנינה) ואף מעביר את הטירה לרשותם.
הסרט
אחרי מלחמת העולם השנייה, כל מפלגה משמעותית שקמה בהונגריה ייסדה חברת הפקת סרטים משלה כדי לצלם סרטים שהיו כי מתאימים לאידאולוגיה שלה. בהיעדר הון פרטי, לא ניתן היה ליצור יצירות חדשות ומצטיינות לכן בסופו של דבר צו ממשלתי משנת 1947 עזר לשבור את המבוי הסתום והעניק לכל חברת סרטים כזו 200,000 פורינט הונגרי סיוע או קרדיט לצילומים. חברת הוניה (Hunnia Filmgyár Részvénytársasag) ששמה השתנה למאפילם (Mafilm) חתמה על חוזים עם שלושה יזמים, לרבות עם הפקת Radványi Mafirt שנוסדה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שתכננה לצלם את הדרמה הקולנועית "אי שם באירופה". רדוואני היה מפיק את הסרט במקור בקופרודוקציה הונגרית-רומנית ואחר כך הונגרית-אוסטרית, אך המשא ומתנים שלו הסתיימו בכישלון. למרות זאת, הסרט, שהוא התחיל לצלם ב-25 באוגוסט 1947, הייתה הראשונה ששהסתיימה מכל היתר. בסגל הופיעו כמעט כל השמות הגדולים של הקולנוע ההונגרי באותה התקופה ואפילו חברי הדור הבא הכי משמעותיים שיחקו.
גיבורי הילדים נבחרו מבתי יתומים. עם זאת, הם לא מצאו את השחקן לתפקיד קוקשי זמן רב, עד שהבחינו בלאצי הורבאט, בנה הקטן של המנקה מפעל הסרטים, שהפך לקוקשי. הילדים כמעט שיחקו על עצמם ממש בסרט. בחיים האמיתיים הם אכן היו פושעים קטנים (הם גנבו תפוחים, השתכרו באחד מימי הצילומים, שפכו דיו למיכל המים הקדושים של אחת הכנסיות, וכן הלאה). אחרי הצילומים של "אי שם באירופה" הסריט הבמאי קארוי מאק את הסרט הראשון שלו עם אותה חבורת ילדים, בשם זמני "פיונירים" ולאחר מכן בשם "כוכבים בעניבות כחולות", אבל הסרט נאסר להקרנה. רוב שחקני הילדים של הסרט הגיעו מגאודיופוליס. הדעות המוסכמות היו כי קיומה של המיני-מדינה הזו היוותה השראה ליצירה. הצילומים חיצוניים של הטירה נעשו בטירת צ'שנק.
למפלגה הקומוניסטית כבר לא היה כסף להפצת הסרט, לכן כל זכויות ההפצה עברו לרדוואני, שסייר בעולם עם סרטו. בפולין, למשל, הסרט הוצג ב-TVP1 ב-4 באפריל 1975 בין השעות 10:00-12:40 בשם 'Gdzieś w Europie' במסגרת תוכנית בת שלושה ימים במלאת 30 שנה לשחרור הונגריה. בשנת 2000 הסרט נכלל ב-12 היצירות ההונגריות המובילות בכל הזמנים, ובשנת 2012 בחרו בו חברי האקדמיה ההונגרית לאמנויות כאחד מ-53 הסרטים ההונגרים הטובים ביותר.
השחקנים
מחצית משחקני הסרט היו יהודים.
Feel the Passion
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד הרשמי של אלבניה.
אירוויזיון 2011
עם השיר השתתפה אאורלה גאצ'ה באירוויזיון 2011. בחצי הגמר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-14 עם 47 נקודות בסך הכל. בעקבות המיקום הנמוך, לא הצליח השיר להעפיל אל הגמר ובעקבות כך הודחה אלבניה מן התחרות.
הופעתה של גאצ'ה עם השיר צברה כ-300 אלף צפיות בסך הכל.
מליק צ'או
מליק צ'או (בגרמנית: Malick Thiaw; נולד ב-8 באוגוסט 2001 בדיסלדורף שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מילאן.
קריירת מועדונים
צ'או גדל במחלקות הנוער של פורטונה דיסלדורף, באייר לברקוזן, בורוסיה מנשנגלדבך, והגיע למחלקת הנוער של שאלקה 04 בשנת 2015.
ב-7 במרץ 2020 ערך צ'או את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד הופנהיים במסגרת המחזור ה-25 בבונדסליגה לעונת עונת 2019/2020 בבונדסליגה. בסך הכל ערך צ'או 4 הופעות ליגה במדי המועדון בעונה זו.
בעונת 2020/2021, בסופה ירדה קבוצתו לבונדסליגה השנייה ערך צ'או 19 הופעות ליגה במדי המועדון, והבקיע שער בודד בתיקו 1-1 נגד שטוטגרט במסגרת המחזור השישי.
ב-29 באוגוסט 2022 חתם במילאן, ב-16 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' שעלה כמחליף בניצחון 1–2 נגד הלאס ורונה.
קריירה בינלאומית
צ'או היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 שזכתה בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021. במרץ 2023 צ'או זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת משחקי הידידות נגד ו. ב-16 ביוני 2023 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
ישיבת נחלת ישראל
הישיבה מתייגת את עצמה בהשתייכות לתנועת החסידות ובנוסף בהשתייכות לציבור הדתי לאומי, ובפרט לתורתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
היסטוריה
בתחילת שנת ה'תשע"ד הישיבה עברה למשכנה החדש במגדל העמק, שם נוצר קשר בינה לבין הרב יצחק דוד גרוסמן.
בוגרי הישיבה
בוגרי הישיבה ממשיכים לישיבות גבוהות או ישיבות הסדר. בשנת ה'תשע"א הוקמה הישיבה הגבוהה 'נחלת ישראל' שמהווה המשך לבוגרים המעוניינים להמשיך בדרכה של הישיבה.
בוגרי הישיבה משרתים בצה"ל במסלולי הסדר, מסלולי חרדים או שירות צבאי רגיל.
התפילה בישיבה
ישיבת נחלת ישראל רואה בתפילה עניין בסיסי ששייך לסדר היום של הישיבה, בישיבה ניתן דגש מיוחד על אופי התפילה עצמו: תפילה בקול, עניית אמן ואמן יהא שמיה רבא בקול, התפילה מלווה בשירה ובריקודים בחלק מקטעי התפילה.
חינוך חברתי
כבכל מסגרת פנימייתית, ישנם מדריכים שתפקידם ללוות את התלמידים בשעות הפנימייה, תוך קיום שיחות, פעילויות מדריך, משחקי ספורט וחוגים. הישיבה מקיימת מספר שבתות מיוחדות בנוסף לשבתות הישיבה, ביניהן:
חזון
הישיבה שואפת לגדל תלמידי חכמים בעלי יראת שמיים פנימית, אשר שמים לעצמם למטרה להמשיך לגדול בתורה, ולהאיר בתוך כלל ישראל את האור המיוחד אותו קיבלו בישיבה.
פלאנט שין
פלאנט שין (באנגלית: Planet Sheen, בתרגום חופשי לעברית: כוכב שין) היא ספין אוף של הסדרה הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון, ושל סרט אשר הועמד לפרס אוסקר, ג'ימי ניוטרון. הסדרה עוסקת בהרפתקאותיו של שין אסטבז, נער רפה שכל, בעל בעיות קשב וריכוז וגיבור הסדרה. הרעיון לפיתוח הסדרה נעשה בגלל העמדת הסרט לאוסקר. היא מהווה ספין אוף והצלחת הסדרה, הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון. הסדרה נוצרה על ידי ג'ון א' דייוויס, סטיב אודקרק וקית' אלקורן.
עלילה
העלילה מתחילה בכך ששין אסטבז, גיבור הסדרה, התגנב למעבדתו של חברו הטוב ביותר, ג'ימי ניוטרון. לאחר שהתגנב למעבדה, שין מצא את החללית הסודית שחברו בנה. שין נכנס לחללית, ותוך התלהבות רבה לחץ על כפתוריה ובלי כוונתו נשלח לחלל החיצון. לאחר שעבר מרחק של ארבעה מיליון ואחד שנות אור מכדור הארץ, שין התרסק על כוכב שנקרא "זינו". זינו הוא כוכב לכת בעל צורה מוזרה - כדור ירוק שבו תקוע קיסם החוצה את הכוכב, המאוכלס על ידי חייזרים הנקראים זינואיינים. החללית פגעה בבית זינואייני השייך לדורקוס, יועצו של קיסר זינו והרסה אותו, ותוצאת ההתרסקות גרמה לשנאתו של דורקוס את שין.
מאז הריסת ביתו, דורקוס רוצה להשמיד את שין ולנקום בו, אך למרבה צערו, שין מסכל את תוכניותיו לחסל אותו. במהלך הסדרה, הקיסר רוכש חיבה כלפי שין. בזינו, שין מכיר חברים חדשים: דופי דופוויאלר (שבלול ירוק המרכיב משקפיים, אשר דומה מאוד לחברו של שין על פני כדור הארץ, קרל וויזר), הקיסר (השליט הגדול של זינו המאמין כי שין בא להביא את הגאולה לכוכב), נסמית' (שימפנזה זכר חכם אשר נשלח מכדור הארץ והתרסק כמו שין על הכוכב) ובת ששמה אספה, בה במהלך הסדרה שין מתאהב.
הפקה
פלאנט שין נוצרה על ידי ג'ון א' דייוויס, סטיב אודקרק וקית' אלקורן. הסדרה מבוססת על הדמויות שנוצרו על ידי ג'ון א' דייוויס. לסדרה עונה אחת ובה 26 פרקים והיא משודרת בניקולודיאון. הסדרה הופקה במקור על ידי C.O.R.E בטורונטו, אך הפקתה עברה ל-Bardel Entertainmet, לאחר ש-C.O.R.E התפרקה. הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-2 באוקטובר 2010 יחד עם הפרק הראשון של הסדרה כלב חשאי. הסדרה משודרת ב-40 מדינות שונות ברחבי העולם.
שמואל ורשבסקי
שמואל ורשבסקי (נולד ב-27 ביולי 1935) הוא פרסומאי, איש שיווק וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
ורשבסקי נולד ב־27 ביולי 1935 למשפחה מסורתית בירושלים ונקרא על שם סבו, שמואל מרדכי ורשבסקי, ששימש עשרות שנים "מוכתר" לעדה היהודית האשכנזית בירושלים בתקופת השלטון העות'מאני.
בגיל 17 זכה במקום הראשון בתחרות עיתונאים צעירים על שם עזריאל קרליבך מטעם מעריב. אחרי סיום שירותו הצבאי עבר לתל אביב כדי ללמוד תקשורת. לאחר תקופה קצרה עבר לעסוק בפרסום במשרד הפרסום "באור בע"מ".
קריירה
בשנת 1968 התמנה למנהל משרד הפרסום "באור בע"מ", ששמה השתנה ל"באור ורשבסקי בע"מ". בסוף שנות ה-70 פרסם את שליחת משלוח הסבון לאשת נשיא איראן, פרויקט שזכה אז לתמיכה ציבורית ונועד לקרב את היחסים בין ישראל ואיראן. ב-1979 מונה לנציגה של חברת הפרסום הבינלאומית "Grey" בישראל. מינוי זה זכה לפרסום, משום שעד אז לא הייתה שום חברת פרסום בינלאומית בישראל. לצורך זה הקים חברת פרסום משלו, "ורשבסקי-פרייליך-דובב IMC", שתשמש כנציגת החברה. ב-1980 ארגן והוביל את סדרת הפרסום לחיסכון בחשמל (מטעם חברת החשמל) "גברת צ'יבוטרו". הפרסומת הגיעה לשיאי רייטינג של מעל 90%, והיא הפרסומת הכי נצפית אי פעם בישראל.
קתרין מקולי
קתרין מקולי (באנגלית: Catharine Macaulay; 2 באפריל 1731 – 22 ביוני 1791) הייתה היסטוריונית אנגלית, מסאית ומחברת. עמדותיה של מקולי היו רפובליקניות ווויגיות. בעבודתה הידועה ביותר, "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק", שפורסמה בשמונה כרכים בשנים 1763–1783, היא כתבה על מלחמת האזרחים האנגלית והאירועים שהובילו אליה, ועל המאבק של העם האנגלי לחירות. בנוסף לספר ההיסטוריה, פרסמה מקולי מסות ופמפלטים פוליטיים, ביניהם ביקורות על הגישה המלוכנית של תומאס הובס ועל השמרנות של אדמונד ברק. היא כתבה גם את "מכתבים על החינוך", טקסט שהשפיע על מרי וולסטונקראפט.
שמואל ורשבסקי
קריירה
בשנת 1983 זכה בתואר "המרצה הטוב ביותר בענף הפרסום" מטעם איגוד המפרסמים. בשנת 1990 כיהן כיו"ר העיתון "פרסום". ב־1998 ניהל את קמפיין הבחירות של אהוד אולמרט לראשות עיריית ירושלים.
קתרין מקולי
מקולי זכתה להערכה מצד בני תקופתה, בעיקר מצד קוראים וויגים שקראו את כתביה כתשובה ל"ההיסטוריה של אנגליה" של דייוויד יום. היא הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו להיכנס לחדר הקריאה במוזיאון הבריטי וכונתה "ההיסטוריונית האנגלית הראשונה". היא תמכה בזכות המתיישבים האמריקאים לעצמאות והצדיקה את מלחמת העצמאות של ארצות הברית ואת המהפכה הצרפתית. על כך היא זכתה להערכת רפובליקנים אמריקאים וצרפתים. לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא ביקרה שם ונפגשה עם נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ורג' וושינגטון במאונט ורנון.
שמואל ורשבסקי
קריירה
בשנת 1998 נקנתה חברת הפרסום שלו בידי חברת הפרסום "אדלר-חומסקי", שהפכה לחברת הפרסום "אדלר חומסקי & ורשבסקי". חברה זו הפכה עם הזמן לחברת הפרסום הגדולה בישראל.
קתרין מקולי
ראשית חייה, משפחה והשכלה
קתרין סוברדיג' נולדה באחוזת אולנטאי (Olantigh) ליד וואי (Wye) שבמחוז קנט. היא הייתה בתו של ג'ון סוברידג', בעל אדמות, ואשתו השנייה, דורותי, בתו של הבנקאי הלונדוני ג'ורג' ויינלי. סבה מצד אביה הפך לאדם עשיר לאחר שהתמוטטה חברת הים הדרומי. היו לקתרין אחות בכורה, מרי, ואח בכור, ג'ון סוברידג', שהיה חבר פרלמנט וויג רדיקלי. אמה מתה בלידה של אחיה הצעיר, ויינלי סוברדיג', ב-1733. לאחר מות האם, ירש האב הון רב.
בשנת 1760 התחתנה עם ד"ר ג'ורג' מקולי, רופא מיילד בבית חולים ליולדות בלונדון. הוא היה סקוטי, בנו של ארצ'יבלד מקולי, הלורד פרובוסט של אדינבורו, והכובענית קרולה מקולי. החתונה נערכה מספר חודשים לאחר שאשתו הראשונה נפטרה. הייתה להם בת אחת, קתרין סופיה (1765–1821). בזמן נישואיהם החלה קתרין להתעניין בכתיבת היסטוריה, וג'ורג' עודד אותה לכתוב את הכרך הראשון של ההיסטוריה של אנגליה. יחס זה לא היה מובן מאליו בתקופה שבה למדנות של נשים לא הייתה מקובלת. הוא היה גאה בהישגיה, ואף כתב לדייוויד יום בקשה לתגובה על הכרך הראשון שנשלח אליו. ג'ורג' נפטר ב-16 בספטמבר 1766 בגיל 49.
בדצמבר 1778 התחתנה מקולי בשנית, עם ויליאם גראהם. בזמן נישואיהם גראהם היה בן 21, צעיר ממקולי ב-26 שנים. הוא היה עוזר מנתח ממעמד נמוך מזה של מקולי. הנישואים נתפסו כסקנדל, גם בגלל הפרש הגילאים והמעמדות, וגם בגלל שמועות על כך שמקולי ניהלה רומן עם אחיו הבכור של החתן, שהיה רופא וסייע למקולי להתמודד עם בעיות בריאות. הנישואים פגעו במוניטין של מקולי, והיא איבדה רבים מחבריה, אך היא המשיכה לכתוב ולפרסם, ונראה שהנישואים היו מאושרים.
ההיסטוריה של אנגליה
"ההיסטוריה של אנגליה", או בשמו המלא "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק" (באנגלית: The History of England from the Accession of James I to That of the Brunswick Line), הוא החיבור החשוב והמצליח ביותר של מקולי. החיבור פורסם בשמונה כרכים, כאשר שני הכרכים הראשונים דנים בהתפתחות ההיסטורית לקראת מלחמת האזרחים האנגלית, כרכים 3 ו-4 דנים בתקופת המלחמה עצמה, הכרך החמישי דן באינטרגנום, הכרכים השישי והשביעי עוסקים בתקופת הרסטורציה והכרך השמיני דן במהפכה המהוללת ותוצאותיה. חמשת הכרכים הראשונים פורסמו זה אחר זה בשנים 1768–1771. העבודה על הפרויקט הופסקה לאחר מכן במשך כעשור, בעיקר בגלל בריאותה הרופפת של מקולי. הכרכים השישי והשביעי הופיעו ב-1681, והכרך השמיני והאחרון הופיע שנה לאחר מכן. בנוסף פרסמה מקולי ב-1778 את "ההיסטוריה של אנגליה מהמהפכה ועד ההווה בסדרה של מכתבים לידיד", שעסק בתוצאות המהפכה המהוללת. יחד החיבורים מקיפים את השנים 1603–1742 בהיסטוריה של ממלכת אנגליה.
בפתח הכרך הראשון הצהירה מקולי על כוונותיה ועל הסיבה שבגללה בחרה לכתוב את החיבור:
בהתאם למטרות אלה, ההיסטוריוגרפיה של מקולי היא פטריוטית, אנטי-מלוכנית ורפובליקנית. כמו רדיקלים אחרים בתקופתה, ההיסטוריה האנגלית מתוארת על ידי מקולי כמאבק מתמשך להחזיר לעם את החירויות האזרחיות והציבוריות שאבדו עם הכיבוש הנורמני של אנגליה. לפני הכיבוש, אזרחי אנגליה נהנו ממידה רבה של חירות ושוויון וממוסדות ייצוגיים. למרות ההשגים של הדורות הבאים, המאבק הגיע למבוי סתום עם הרפורמציה והאיחוד בין הכוח הכנסייתי והכוח המדיני בידי הנרי השמיני. מתקופה זו ואילך אובדן החירות והרס חברתי היו למגמה הכללית.
שלושת הכרכים הראשונים התקבלו בהתלהבות ובהערכה, בעיקר על ידי קוראים וויגים שראו בהם תשובה לגישה השמרנית יותר של דייוויד יום. גם מחוץ לבריטניה הם זכו לתשבחות מאישים כדוגמת בנג'מין פרנקלין ומאדאם רולאן. הכרך הרביעי ואלה שבאו אחריו זכו לביקורות מעורבות יותר.
המלכים מבית סטיוארט ואוליבר קרומוול הם הנבלים הראשיים בהיסטוריה האנגלית על פי מקולי, אך חלקם מוצגים כדמויות מורכבות. אצל צ'ארלס הראשון היא מצאה תכונות ראויות, כגון אנושיות, דבקות דתית והגינות, אך היא הזהירה מפני עיסוק עודף בתכונותיו ובסבלו, שעלול להסתיר את רודנותו ואת הפשעים שביצע. העריצות של צ'ארלס הראשון היוותה, בסיכומו של דבר, בסיס מוצדק להוצאתו להורג, טיעון שמקולי ביססה בעזרת הכתבים של ג'ון לוק, אלג'רנון סידני, ג'ון מילטון ואחרים.
בניגוד לתקופת השלטון של צ'ארלס הראשון, תקופת הקומונוולת' של אנגליה מתוארת כ"עידן המבריק ביותר שאי פעם הופיע על דפי ההיסטוריה". את התשבחות האלה כיוונה מקולי לפרלמנט ולצבא הפרלמנט לפני תקופת הפרוטקטורט, בעוד שאת קרומוול היא תיארה כמי שהביא את תור הזהב של המדינה לסיומו; אדם שאפתן, גאוותן, מושחת ומרושע שמונע מאינטרס-עצמי. עמדה זו לא שיקפה את הדעה המקובלת בקרב וויגים בני זמנה, והיא הגיבה בבוז לאלה שמציגים עצמם כוויגים בעוד הם משבחים את קרומוול.
צ'ארלס השני מתואר בפי מקולי כמנהיג חכם ורב יכולות. לפי מקולי "כשהוא הוכרח, או נטה בעצמו לעשות דברים ראויים, הוא עשה אותם באופן ראוי". אולם, יכולותיו הופנו בעיקר למאמצים לכונן מחדש את שלטון העריצות שהשסתיים זמנית עם מות אביו. אצל ג'יימס השני, לעומת זאת, לא מצאה מקולי אף פן חיובי.
כותבים ואזרחים מכל צידי המפה הפוליטית התייחסו למהפכה המהוללת כאירוע חיובי וכניצחון החירות על פני העריצות. מקולי הייתה מודעת לכך, וכתבה ש"מחבר צריך להיות רדוף בהתלהבות של מרטיר" כדי לחשוף את האמת ולצאת נגד הדעה המקובלת. את המשימה של ה"מרטיר" היא לקחה על עצמה, ובכך סימנה עצמה כוויגית רדיקלית. לטענתה המהפכה אמנם הגבילה את הכוח של המלך באמצעות מגילת הזכויות, יצרה פרלמנט חופשי יותר והביאה את המלוכה להכרה בכך שמקור הלגיטימציה לכוחה הוא באמנה חברתית שלה מחויבים האזרחים והריבון באופן הדדי. אבל המהפכה לא הלכה רחוק מספיק. היא הותירה בידי הריבון את הפררוגטיבה המלכותית, את השליטה בכינוס הפרלמנט, את הבחירה בשרים ואת השליטה במיליציה. אחת התוצאות השליליות של מצב זה היא היצירה של כוח צבאי קבוע והמעורבות התכופה במלחמות זרות.
את ויליאם השלישי תיארה מקולי כמונע מאינטרסים אישיים, רודף כוח ומחרחר מלחמה. היא ייחסה לו את הכישלונות של המהפכה. למרי השנייה היו תכונות טובות בהרבה. לטענתה, אם מרי הייתה מרשה לעצמה לעשות שימוש עצמאי בתבונתה, היא הייתה יכולה להיות מונרכית ראויה וידידה של החירות, אך "המגמה הכללית של התנהגותה הייתה כפי הנראה מוכוונת על ידי כלל של צייתנות עיוורת, [ו]רק אלה שמדמיינים שצייתנות פסיבית לבעל היא הראשונה שבחובות האישה והגבוהה שבמידות הטובות שאליהן יכולות נשים לשאוף יכולים לסווגה יחד עם המהוללים שעשו את הכבוד הרב ביותר למין האנושי".
חידושים מחקריים וסביבה לימודית
מקולי הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו לקרוא בספרייה של המוזיאון הבריטי, והיא עשתה בה שימוש נרחב. אחד החידושים שהובילה בכתיבה היסטוריוגרפית הוא השימוש הרב במקורות ראשוניים. היא פרסמה קטלוג בן 200 עמודים, שכלל כמעט 5,000 פמפלטים ודרשות, בעיקר מהמאה ה-17. בנוסף, היא השתמשה במקורות משניים מקובלים, ועבודתה מראה על הכרות עם הכתיבה של היסטוריונים אחרים בני זמנה.
בנוסף לספריית המוזיאון, הציעה לונדון למקולי חיי חברה וקשרים עם אינטקלטואלים בולטים. היא הייתה קשורה למעגל הבלוסטוקינג, אך נשות המעגל היו שמרניות ממנה ולא העריכו את דעותיה הרפובליקניות, כך שחייה כהיסטוריונית ואינטלקטואלית היו מבודדים מנשים אחרות.
פנייה לעם בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה
עוד בתחילת המהפכה האמריקאית הייתה למקולי השפעה על המחשבה של האבות המייסדים של ארצות הברית. בנג'מין פרנקלין קרא והעריך את ההיסטוריה של אנגליה על פי מקולי. תומאס ג'פרסון טען שהספר של מקולי הוא אחד מ"הסמכויות המועדפות" בנושא. הוא התייחס לכתיבה של מקולי כתשובה הולמת להיסטוריה על פי דייוויד יום, והציע שיופק ספר בו ההיסטוריה של יום תודפס בטור אחד לצד טור אחר עם קטעים מתוך ההיסטוריה של מקולי ואחרים, אשר יפריכו את טיעוניו. ג'ון אדמס העריך גם כן את "ההיסטוריה של אנגליה". הוא כתב למקולי מכתב בו הביע את הערכתו לגישתה ההיסטורית והמוסרית. הקריאה בספר, הוא כתב, "יצרה אצלי את הרושם הגבוה ביותר לגבי המחברת כאחד העיטורים המבריקים ביותר, לא רק של מינה, אלא גם של עידנה ומדינתה". מקולי כתבה לאדאמס שהיא מעוניינת להכיר "גברות אמריקאיות", ולאחר מכן היא התכתבה עם אשתו, אביגייל אדמס, ועם מרסי אוטיס וורן - התכתבות שהמשיכה עד זמן קצר לפני מותה של מקולי. גם ג'ורג' וושינגטון ובנג'מין ראש קראו והעריכו את "ההיסטוריה של אנגליה".
מקולי עצמה השתייכה לקבוצה של וויגים רדיקליים בריטים (ביניהם, כפי שהיא כתבה לג'ון אדמס, גם אחיה הבכור, חבר הפרלמנט), שצפו במתרחש בשלוש עשרה המושבות ותמכו בהתנגדות הגוברת של המתיישבים לשלטון הבריטי. בשנת 1774 חוקקו חוק קוויבק ו"החוקים הבלתי-נסבלים". ג'וזיה קווינסי, שהגיע בחשאי לאנגליה כדי לגייס תמיכה במתיישבים האמריקאים, ביקר אותה בביתה בבאת'. באותה שנה היא החלה לכתוב, ובשנה לאחר מכן פרסמה, את אחד החיבורים הרדיקליים ביותר שלה, "פנייה לעם באנגליה, סקוטלנד ואירלנד בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה".
בפתח דבריה בפנייה לעם, טוענת מקולי שמאז חוק הבולים של שנת 1765 צפו תושבי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בזכויותיהם של האמריקאים נלקחות מהם ובמיסוי שרירותי נכפה עליהם, וזאת מבלי שתימצא לפעולות אלה כל אופוזיציה. היחידים, לטענתה, שהשמיעו קול נגד המהלכים הם אלה שעיקר עניינם הוא ברציפות המסחר עם המושבות. מקולי יוצאת כנגד הגישה לפיה מה שמתרחש במושבות אינו נוגע לאזרחים במדינה האם. תחת זאת היא מדגישה את שותפות הגורל של המתיישבים ושל אזרחי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, בהיותם עבדים לאותו ממשל מלוכני. היא מדגישה גם את הסכנה שבכיבוש ואת הקשר בין אובדן שלטון החוק ברחבי האימפריה לבין הסכנה הנשקפת לו במדינה האם:
מקולי מציגה את התמיכה במתיישבים כחובה מוסרית. לאחר מכן, היא פונה לשיקולים פרגמטיים וכותבת שהיתרונות שאזרחים בבריטניה מצפים להשיג מיחס בלתי-הוגן כלפי המושבות, לא יתממשו. מקולי מנבאת שהמהלכים יובילו למפלה ואולי לעצמאות אמריקאית:
ביקור בארצות הברית
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצאה מקולי למסע בארצות הברית יחד עם בעלה השני, ויליאם גראהם. בבריטניה המוניטין של מקולי היה בנסיגה, בעיקר בגלל הנישואים, אך בארצות הברית היא התקבלה בחום ובאהדה. היא התארחה אצל רבות מהמשפחות המכובדות ביותר בקולוניות לשעבר. ה"פנייה לעם בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה" הודפסה לכבודה בעיתון בבוסטון, והחלה יוזמה לצבירת מנויים למהדורה אמריקאית של "ההיסטוריה של אנגליה". שמועות נפוצו שמקולי שוקלת לכתוב חיבור על ההיסטוריה של המהפכה האמריקאית, רעיון שהאמריקאים קיבלו בהתלהבות, וייתכן שזוהי אחת הסיבות לקבלת הפנים החמה שלה היא זכתה.
שיא הביקור של הזוג היה שהות בת עשרה ימים במאונט ורנון, בביתו של ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון הרשה למקולי לעיין במסמכיו הצבאיים. הוא לא הסכים עם דעתה של מקולי, שעל האמריקאים למסד שלטון עם חלופה מתמדת של בעלי תפקידים. במכתב ששלח לריצ'רד הנרי לי אחרי הביקור, הוא הודה לו על שהכיר לו "גברת שהמוניטין שלה בין אנשי הספרות הוא גבוה, ואשר עקרונותיה זוכים בצדק להערצה של ידידי החירות והמין האנושי".
לאחר שחזרה לבריטניה, נטשה מקולי את הרעיון לכתוב היסטוריה של המהפכה. היא נשארה בקשרי התכתבות עם אישים שונים בארצות הברית, ובמיוחד עם מרסי אוטיס לי. בעקבות הדיווחים של אוטיס לי, הייתה מקולי חשדנית כלפי החוקה האמריקאית. היא סברה שיש צורך בחסמים גבוהים יותר בפני כוח הממשל המרכזי ומפני שאפתנות ורדיפת בצע של בעלי תפקידים.
מכתבים על החינוך ופמיניזם
בשנת 1790 פרסמה מקולי את "מכתבים על החינוך: עם הבחנות לגבי נושאים מטאפיזיים". החיבור עוסק בסוגיות שונות הקשורות לחינוך, וכן בהמלצות פרקטיות לגבי גידול וחינוך בנים ובנות בריאים מבחינה נפשית וגופנית. בנוסף לסוגיות חינוכיות גרידא, עוסקת מקולי בחיבור בתחום רחב של נושאים, כגון אכילת בשר וחובות כלפי בעלי חיים, וכן הוא כולל חלק נכבד ממסה שכתבה מקולי שבע שנים לפני כן על תאוריות של מוסר וצדק ("Treatise on the immutability of moral truth"). למשל, היא מביעה בחיבור את התנגדותה לעונש המוות ולעבדות.
בנוגע לחינוך ציבורי טוענת מקולי, שאף על פי שזו מטרה ראויה, היא אינה חושבת שניתן לסמוך על הממשלה להעניק חינוך ראוי לילדים, ולכן ממליצה על חינוך פרטי. עם זאת, מקולי ראתה בחינוך עניין ציבורי, והיא כתבה מתוך אמונה שהקידמה החברתית והפוליטית של האומה, כמו גם הסיכוי ליצירת שוויון פוליטי, תלויים בחינוך ילדים. בהשפעת מחשבות אחדות אודות החינוך של ג'ון לוק, נקודת המוצא של מקולי היא שאופיים של בני אדם ומידת מוסריותם אינם נתונים מראש, אלא מעוצבים במהלך חייו של אדם. מכך מסיקה מקולי לגבי האחריות מרחיקת הלכת של המדינה והחברה כלפי מהלך החיים של האזרחים:
חינוך נשים ומעמד האישה
מקולי מוכרת כיום כדמות חשובה בהתפתחות של המחשבה הפמיניסטית באנגליה, בעיקר אודות לדיון על השכלת נשים במכתבים על החינוך, וכן בשל מחויבותה להכרה בחשיבות של דמויות היסטוריות נשיות והשפעת כתביה על המחשבה של מרי וולסטונקראפט.
בניגוד לעמדה של רוסו ושל רוב בני תקופתה, התעקשה מקולי על כך שאין כל הבדל בין החינוך וההשכלה הראויים לגברים ולנשים. על הטענה של רוסו שנשים הן נחותות מגברים מבחינת יכולתן להשתמש בתבונה, ושהמידות הטובות של המין הנשי קשורות בחן ורגש ולא באינטלקט, משיבה מקולי ש"אין זו תבונה ולא חוכמה; אלה גאווה ורגשנות שמדברות מגרונו של רוסו". מקולי מסבירה ש"יש רק חוק אחד של התנהגות לכל היצורים הרציונליים; וכתוצאה מכך מידה טובה אצל מין אחד חייבת להיות באופן שווה מידה טובה אצל המין האחר".
התחום היחיד בו הסכימה שייתכנו הבדלים בחינוך הוא חינוך גופני. טענה זו קשורה לגם לטענתה שההבדל בכוח הפיזי הוא מקור לאי-השוויון בין המינים. היתרון של גברים מבחינת כוחם הפיזי "נוצל כבר בעידנים הברברים של המין האנושי במידה כה רבה, עד להרס כל הזכויות הטבעיות של בנות המין הנשי והורדתן למצב של עבדות שפלה". עם זאת, בהתאם לעמדה הכללית של מקולי לגבי חשיבות החינוך והחברה ככוחות המעצבים את האופי והתכונות של בני אדם, מקולי טוענת שגם מעמדן של נשים וכל הפגמים המיוחסים לנשים, מקורם בחינוך ובסדר החברתי, ולא בחוק טבעי או אלוהי. העדות לכך שמצב העבדות שנכפה על נשים אינו טבעי היא אי ההלימה בין מצב זה לבין האינטרסים האמיתיים של נשים וגברים:
מקולי טוענת שהחינוך של נשים כפי שהוא בתקופתה מונע גם מרעיונות שקריים ואבסורדיים לגבי יופי ועדינות נשית, כמו גם הנוחות של בעליהן והמפגן של גינונים הנחשבים לנשיים, כתכלית של התפתחות האישה. נשים אינן מקבלות את הידע וההבנה של עקרונות המוסר האמיתיים, והן מחונכות להאמין שהערצה לגברים היא הכבוד הגדול ביותר שהן יכולות להשיג. חינוך זה גורם לחולשה הן של האינטלקט והן של הגוף, והוא מזיק גם לנשים וגם לגברים. מעבר לכך, חינוך זה לא משיג את מטרתו כיוון שהוא זורע רגשות של יוהרה וקנאה באופיין של נשים. "איכויות אלה, כאשר הן משולבות עם בורות, יכולות בהחלט להוליד ולקבוע מסמרות בכל אותן מידות רעות וחולשות שמיוחדות למין הנשי; מידות רעות וחולשות שגורמות להן להיחשב, בעת העתיקה, כבלתי ניתנות לשיפור, ואשר בעת המודרנית הכפיפו אותן לגינויים וללעג".
באשר לזכויות האישה, מעירה מקולי שנשים, ובמיוחד נשים נשואות, נתונות ל"הדרה מוחלטת וטוטאלית מכל הזכויות הפוליטיות" ו"בקושי עומדת להן זכות אזרחית כלשהי שיכולה להציל אותן מהפגיעות הגסות ביותר". עם זאת, עיקר הטיעון של מקולי לגבי נשים אינו מתמקד בזכויות פוליטיות או אזרחיות, עובדה שבשלה שמה נעלם עד העשורים האחרונים ממחקר על ההיסטוריה של התנועה הפמיניסטית.
המהפכה הצרפתית וביקורת על אדמונד ברק
ההזדמנות הראשונה שבה מקולי פרסמה ביקורת על אדמונד ברק היא במהלך משבר פוליטי בתחילת שנות ה-70. ברק פרסם ב-1770 פמפלט בשם "מחשבות על אי שביעות הרצון הנוכחית". הוא ניתח בפמפלט את המערכת הפוליטית בבריטניה וטען שהיכולת של הפרלמנט לפקח ולכוון את הפעולה של הרשות המבצעת תלויה בכוח של מפלגות המבוסס על השפעה אריסטוקרטית. מקולי פרסמה באותה שנה פמפלט תגובה. לתפיסתה, הפתרון למשבר נעוץ בבחירות תכופות יותר לפרלמנט, שיערכו כל שלוש שנים במקום כל שבע שנים. היא ביקרה בחריפות את ברק על חוסר נכונותו להעביר כוח לידי העם ("קשה לא לתהות על שחיתות הלב ותעתועי השכל של אותו כותב, שבעוד הוא מציג בנחרצות את העריצות שגוברת בשל אריכות האמון שניתן בפרלמנט, מבטל הוא באופן מוחלט את החזרתו המהירה של הכוח לידי העם, על בסיס העמדת הפנים שאי-סדר נוראי נלווה לבחירות תכופות"). טענה נוספת של מקולי היא נגד הניתוח ההיסטורי של ברק. בעוד שהוא נשא עיניים בנוסטלגיה לתקופת השלטון של אן, מלכת אנגליה והתייחס למהפכה המהוללת כבסיס לאיתנות השלטון, מקולי טענה שתהליך השחתת השלטון קשור במהפכה עצמה ונובע מהשאיפה של אריסטוקרטים ופוליטיקאים להשיג כוח לעצמם. במכתב לחברו ריצ'רד שקלטון התייחס ברק למקולי כחלק מחוג רדיקלי שהתהווה סביב העיתונאי והפוליטיקאי ג'ון וילקס. בהתייחס לביקורת של מקולי כינה אותה ברק "אשת מדנים רפובליקנית" (republican virago) ו"אמזונה". הוא תיאר אותה כפטריוטית נוזפנית וטען שהוא "מפחד לענות לה".
למקולי הייתה מידה מסוימת של הכרות עם הפוליטיקה הצרפתית, והיא ביקרה בפריז לפחות פעם אחת, בשנת 1777. כשהגיעה לעיר היא זכתה לכבוד מצד אישים שהכירו את הכרכים הראשונים של ההיסטוריה של אנגליה, ונפגשה עם דמויות בולטות בחברה הגבוהה הצרפתית, כגון מאדאם דו דפאנד, מאדאם ז'ופראן (שתיים מהמארחות המוכרות של הסלונים הספרותיים בפריז) וטורגו. היא פגשה גם את בנג'מין פרנקלין, אך סרבה לסעוד עמו ועם אישים אמריקאים אחרים, מחשש שמפגשים מסוג זה יעוררו את חשד הממשל הבריטי. על אף קבלת הפנים החמה בפריז, הדעות של הצרפתים על ספרה היו חלוקות. ספר ההיסטוריה של דייוויד יום התקבל בצרפת באהדה גדולה יותר מזו שלה זכה באנגליה; ובהתאם ההיסטוריה על פי מקולי נקראה כרדיקלית ורפובליקנית מידי. זמן קצר לאחר ביקורה, עם התעוררות הרפובליקניזם בצרפת, יחס זה החל להשתנות. בסוף שנות השמונים הרוזן מירבו וז'אק בריסו היו מעורבים בהפקת תרגום לצרפתית של שני הכרכים הראשונים של מקולי. הם ואחרים, כגון קונדורסה, מאדאם רולאן קידמו את ההיסטוריה של אנגליה על פי מקולי כתחליף להיסטוריה על פי יום, אשר אותה הם החשיבו למלוכנית.
ברק טען בהרהורים על המהפכה שזכויות אדם טבעיות הן מושג מופשט ומטאפיזי, וככאלה הן אינן הבסיס לממשל מדיני. הממשל המדיני הוא יצירה ממשית שמתפתחת באופן היסטורי; הזכויות המוקנות לבני אדם שחיים תחת הממשל אינן עיקרון מופשט, אלא זכויות וחירויות המתבססות על אותה התפתחות היסטורית ומורשות מדור לדור. במקרה של העם האנגלי, ברק מזכיר את המגנה כרטה, הצהרת הזכויות של 1628, מגילת הזכויות של 1689 ואת ההסדר לאחר המהפכה המהוללת כאירועים שמיסדו את הזכויות באנגליה לא כ"זכויות אדם" מופשטות, אלא כ"זכויות האדם האנגלי".
מקולי השיבה לברק שזכויות האנגלים כפי שהוא מתאר אותן, אינן זכויות כלל. בכל פעם שמלכים העניקו זכויות לנתיניהם, כאילו היו מתנה או נדבה, הם אישרו בכך את יכולתם לעשות בזכויות אלה כרצונם, להעניקן או לקחת אותן חזרה. רק ההכרה בזכויות אוניברסליות השייכות לכל אדם במופשט מההיסטוריה הקונקרטית של עמו יכולה להוות בסיס אמיתי לזכויות.
לפי מקולי, אלה שטוענים, כמו ברק, שהמקור לזכויות הוא במוסכמות היסטוריות אינם עקביים בעמדתם, שכן תמיד ניתן לשאול מתוקף איזו סמכות קיבלו מוסכמות אלה את סמכותן. אם המוסכמות קיבלו את סמכותן מתוקף הסכמה של העם, ניתן לשאול מדוע לעם אין סמכות דומה לדרוש ולכונן זכויות בהסכמה בכל עת; אם זכויות אלה הוענקו מתוך הכרח (כפי שטען ברק), ניתן לשאול מי השופט שבכוחו להכריע שקיים הכרח מעין זה. כך או כך הטיעון מחדד את השאלה למי נתונה הסמכות לחוקק חוקים ולקבוע זכויות, והתשובה לשאלה זו יכולה להיות רק אחת משתיים: או שזוהי סמכות הנתונה לאדם יחיד מורם מעם כזכותו הבלעדית, או שזוהי סמכות הנובעת מזכויות האדם האוניברסליות והמופשטות, שלא ניתן לנכרן או לאבדן.
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) היא אולימפיאדת הנוער השלישית במתכונת של משחקי הקיץ האולימפיים לנוער. האולימפיאדה היא אירוע ספורט רב-ענפי לנוער בגילאים 15–18 ברוח המשחקים האולימפיים. המשחקים נערכו בין ה-6 באוקטובר עד 18 באוקטובר 2018. באולימפיאדה השתתפו 3,997 ספורטאים מ-206 מדינות שהתחרו ב-241 תחרויות ב-32 ענפי ספורט שונים. זו הייתה הפעם הראשונה שהמשחקים האולימפיים לנוער נערכו מחוץ לאסיה. בואנוס איירס נבחרה כעיר המארחת לאחר שהועדפה על פניהן של מדיין וגלאזגו ב-4 ביולי 2013 בכנס מחוץ למניין של הוועד האולימפי הבינלאומי בלוזאן.
המכרז
ארבע עשרה ערים הביעו עניין באירוח המשחקים, אך רק שש מהן הגישו לבסוף את מועמדותן: מדיין (קולומביה), בואנוס איירס (ארגנטינה), גוודלחרה (מקסיקו), רוטרדם (הולנד), פוזנן (פולין) וגלאזגו (בריטניה). ב-8 באוקטובר 2012 הסירה פוזנן את הצעתה באופן רשמי ופרשה מהמכרז. ב-13 בפברואר 2013 צמצם הוועד האולימפי הבינלאומי את הרשימה לשלוש מועמדות סופיות: בואנוס איירס, מדיין וגלאזגו. ב-4 ביולי 2013 בכנס מחוץ למניין של הוועד האולימפי בלוזאן נבחרה בואנוס איירס כעיר המארחת לאחר שזכתה בהצבעה בסיבוב השני ב-49 קולות לעומת 39 קולות למדיין.
ארגון
במהלך חודש יוני 2015. משלחת קטנה מהוועדה המארגנת של אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג ביקרה בבואנוס איירס לסדרת סדנאות וסמינרים בשביל להעביר את מומחיותם בדגש על קבלת החלטות אסטרטגיות שיש לבצע בשלבים המוקדמים העוסקים במורשת, ההשפעה של אולימפיאדת הנוער על הנוער והספורט, והיתרונות של אולימפיאדת הנוער למעורבות קהילתית. בפגישות הללו לקחו חלק גם המנכ"לים של הוועדות המארגנות של אולימפיאדת הנוער בסינגפור (2010), לילהאמר (2016) ואינסברוק (2012).
במהלך הביקור השני של ועדת התיאום ב-13 וה-14 באוגוסט 2015, פרדריקס הדגיש כי הוועדה המארגנת פועלת במרץ וכבר יישמה 13 המלצות מתוך "אג'נדה 2020" שהתקבלה בכנס ה-127 של הוועד האולימפי הבינלאומי. אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס תהיה הפעם הראשונה בה יתקיים שיויון מגדרי בקרב הספורטאים והספורטאיות המשתתפים במשחקים.
לוגו
הסמל הרשמי של אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) הוצג ביולי 2015, שלוש שנים לפני המשחקים. הסמל משקף את המגוון של בואנוס איירס והוא שאב השראה מהצבעים המרהיבים של העיר, התרבות המגוונת, אדריכלות אייקונית ושכונות רבות המרכיבות את עיר הבירה. כל אות מסמלת אתר מפורסם בעיר, ביניהם מגדל החלל, תיאטרו קולון, הספרייה הלאומית והאובליסק. סרטון וידאו קצר הופק על ידי הוועדה המארגנת של אולימפיאדת בואנוס איירס (BAYOGOC) המראה לאיזה אתר מתייחסת כל אות בסמל.
מוטו
הוועדה המארגנת של המשחקים חשפה ב-8 באפריל 2018 את המוטו של המשחקים: "להרגיש את העתיד". המוטו פורסם יחד עם כרזה והדגיש את התקווה שהספורטאים המתחרים במשחקים המאופינים בשוויון מגדרי מלא יהפכו לדוגמה של תשוקה, דו קיום, ואחדות ובכך יהיו מקור השראה ליצירת עולם טוב יותר באמצעות ספורט.
קמע
הוועדה המארגנת של המשחקים חשפה את הקמע ב-29 במאי 2018. העיצוב של הקמע הוא בהשראת יגואר, שהוא אחד מזני חתולי הבר הסמליים המצויים בצפון ארגנטינה ונמצאים בסכנת הכחדה. שמו של הקמע הוא "#פנדי". השימוש בהאשטאג בתחילת שמו של הקמיע נועד להציג את הקשר של הקמע לעולם הדיגיטלי. חשיפת הקמע החלה בפרסום טביעות רגליים של יגואר ברחבי בואנוס איירס וברשתות החברתיות בשעות הבוקר. מאוחר יותר באותו היום פורסם סרטון שחשף את זהות הקמע ויכולותיו האתלטיות עד הגעתו להאובליסק של בואנוס איירס, שם יתקיים טקס הפתיחה של המשחקים.
מרוץ הלפיד
טקס הדלקת הלפיד האולימפי ייערך ב-24 ביולי 2018 באצטדיון פאנאתינאיקו באתנה, יוון. מסע הלפיד יחל רשמית ב-5 באוגוסט בלה פלאטה, בירת פרובינציית בואנוס איירס. המסע שמתפרש על פני 14,000 קילומטר וילווה על ידי קמפיין "UnitedBy" לקידום ערכי האולימפיאדה בעולם. מסע הלפיקד ידגיש את המגוון התרבותי והגאוגרפי של ארגנטינה. המסע יסתיים לאחר 60 ימים ב-6 באוקטובר בטקס הפתיחה של המשחקים שיתקיים באובליסק במרכז העיר.
ז'יל גד
ז'יל בזיל גֵד (בצרפתית: Jules Basile Guesde; 11 בנובמבר 1845 - 28 ביולי 1922) היה עיתונאי ומנהיג סוציאליסטי צרפתי. למרות שהנהיג פלג מרקסיסטי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במסגרת האינטרנציונל השני, גינו מרקס ואנגלס את פרשנותו לתורתם ומרקס אף כתב שאם גד מרקסיסט הרי שלפיכך הוא-עצמו איננו מרקסיסט.
תולדות חייו
נולד באיל סן לואי בפריז. בצעירותו עבד כפקיד וערך את העיתון לזכויות האדם (Les Droits de l'Homme). ב-1871 פרסם בעיתונו מאמר שהגן על הקומונה הפריזאית, דבר שהוביל לתביעה נגדו, בשלה נמלט לז'נבה, שם הכיר את "הקפיטל" של מרקס. עקב חוסר שליטתו בגרמנית השיג רק ידיעה שטחית בספר. עם שובו לצרפת ב-1876, היה לראשי התועמלנים למרקסיזם. ב-1878 נכלא בכלא לשישה חודשים עקב מעורבותו בכינוס הראשון של "האינטרנציונל השני" בפריז. באותה עת ערך את העיתון "הסוציאליסט" (Le Socialiste) ואת השבועון "שוויון" (Égalité).
ב-1880 חבר לפול לאפארז' (חתנו של קרל מרקס) והציג בכינוס מפלגת הפועלים הצרפתית בלה הבר תוכנית להפיכתה לגוף מרקסיסטי-מהפכני הדוגל במלחמת המעמדות. המרקסיזם הפשטני שהציגה המפלגה, ושנקרא "גדיזם", קרא למהפכה של הפרולטריון כנגד הבורגנות, ללא ניתוח דיאלקטי-תאורטי של מבנה הכלכלה הצרפתית. הגדיסטים, שסירבו לכל פשרה או שיתוף פעולה עם הבורגנות, פילגו את המפלגה, שהתפלגה לפלג גדיסטי, פלג בלאנקיסטי ופלג פשרני-רפורמיסטי (למעשה ניצן הסוציאל-דמוקרטיה) בראשות ז'אן ז'ורס שהוביל אפשרות של השגת מטרות סוציאליסטיות ללא מהפכה ומלחמת מעמדות (אותו כינה גד "אופורטוניסטי" ו"בורגני"). הפלג הגדיסטי זכה להצלחה מקומית במספר עיריות ומועצות מקומיות. הגדולה והיציבה ביותר מבחינת התמיכה בזרם זה הייתה בעיר רובה).
גד עצמו נבחר לבית התחתון של מועצת העם כנציג ליל ב-1894, איבד את מושבו ב-1902. ב-1905 שבו הפלגים הסוציאליסטים השונים והתאחדו תוך יצירת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית או "הסניף הצרפתי של האינטרנציונל הסוציאליסטי" ( SFIO), אך גד המשיך להתבדל בראש הפלג הלוחמני השמאלי של המפלגה. ב-1906 שב ונבחר לפרלמנט כנציג המפלגה המאוחדת.
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טקס הפתיחה
טקס הפתיחה של המשחקים נערך ב-6 באוקטובר באובליסק של בואנוס איירס. זהו טקס הפתיחה הראשון של המשחקים האולימפיים שהתקיים מחוץ לאצטדיון. הטקס החל בשעה 20:00 (זמן מקומי) ולקחו בו חלק כ-2,000 משתתפים. בסוף הטקס הודלק הלפיד האולימפי על ידי נער ונערה, יחדיו על מנת לסמל את השוויון המגדרי.
נושאת דגל ישראל בטקס הפתיחה הייתה לוחמת הטאקוונדו, אבישג סמברג.
מתקנים
ההצעה לאירוח המשחקים ב-2018 התבססה על ההצעה שהגישה בואנוס איירס לאירוח משחקי הקיץ האולימפיים ב-2004 הכללה שדרה של מתקנים אולימפיים באורך 15 קילומטר במקום מתחמים מרוכזים. בהצעה שהגישה בואנוס איירס לאירוח משחקי הקיץ האולימפיים לנוער ב-2018 השדרה האולימפית הוחלפה בשדרה הירוקה. בספטמבר 2014 פורסם כי המתקנים יקובצו לארבעה מתחמים. במקור תוכנן כי בכל מתחם יהיו אזור בשם "פסטביל המשחקים האולימפיים לנוער" שיכלול פעילות תרבותית, חוויות ספורט ובידור משפחתי. אולם בכנס ה-129 של הוועד האולימפי הוחלט להציג תוכנית אב חדשה. חברי הוועד האולימפי הבינלאומי יישהו במלון שרתון בעיר.