cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחנת כוח גרעינית
הוצאה משירות
הוצאה משירות היא תהליך של פירוק תחנת כוח גרעינית וטיהור האתר עד למצב בו לא נדרשות הגנות מפני קרינה לציבור. ההבדל העיקרי בין פירוק תחנת כוח גרעינית אחת לאחרת, הוא כמות החומר הרדיואקטיבי הנדרש לטפל בו.
תקופת הפעולה של תחנת כוח גרעינית היא 30 שנים. אחד הגורמים לשחיקה מכנית הוא ההרס של מעטפת הכורים בעקבות קרינה מייננת.
הוצאה משירות מערבת גורמים רבים ופעולות טכניות רבות. התהליך כולל את כל פעולות הניקיון והטיהור הרדיואקטיבי, וההרס של המבנים. כאשר התהליך מסתיים, לא אמורה להשקף סכנת קרינה או תאונה גרעינית. לאחר שתחנת הכוח פונתה היא משוחררת מכל חובה רגולטורית, והרישיון שלה אינו מכיל יותר כל אחריות לבטיחות גרעינית.
מור פארק
מור פארק (באנגלית: Moore Park) הוא פרוור בסידני. מור פארק מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney), וענייניו הכספיים מנוהלים על ידי קרן הניהול של מור פארק וסנטניאל פארק. מור פארק הוא אחד מהפרוורים הבודדים בסידני שאינו כולל בתי מגורים (דוגמה אחרת היא אווליי).
גאוגרפיה
מור פארק ממוקם דרומית לפדינגטון, וגובל ממזרח בסנטניאל פארק ממערב בסארי הילס ווטרלו ובדרום בקנזינגטון. הפארק טרפזי בצורתו, עם בסיס קטן מדרום ובסיס רחב יותר מצפון, ולאורכו מצפון מערב לדרום מזרח עוברת דרך ראשית אחת, שדירת אנזאק.
נשיא ארצות הברית בפועל
נשיא ארצות הברית בפועל (באנגלית: Acting president of the United States) הוא אדם שמחזיק באופן לגיטימי את סמכויותיו וחובותיו של נשיא ארצות הברית, אף על פי שאינו ממלא את התפקיד באופן רשמי. ישנו סדר ירושה קבוע בו מנהיגי הקונגרס של ארצות הברית וחברי הקבינט הנשיאותי נכנסים לתפקיד הנשיא אם וכאשר זה המכהן נבצר מלמלא את תפקידו, מודח, נפטר או מתפטר מתפקידו. תפקיד "הנשיא בפועל" מאויש גם במקרה בו סדר הירושה יוצא לפועל כאשר הנשיא הנבחר אינו נכנס לתפקידו טרם יום השבעתו או במידה לא עלה בידו להגיע ליום זה (כתוצאה מוויתור על התפקיד, מוות או גורמים אחרים).
חוקת ארצות הברית מתייחסת אל סדר הירושה של הנשיא מספר פעמים – בתת-הסעיף השישי של סעיף 1 בפרק השני, וכן בתיקון ה-20 ובתיקון ה-25. סגן נשיא ארצות הברית הוא נושא המשרה היחיד שמוגדר כיורש נשיאותי בידי החוקה. סעיף הירושה שמוגדר בפרק השני מסמיך את הקונגרס לקבוע אילו בעלי תפקידים פדרליים יחליפו את הנשיא במקרה בו נבצר מסגן הנשיא למלא את התפקיד, אירוע שטרם אירע. חוק הירושה הנשיאותי הנוכחי אומץ בשנת 1947 ותוקן בפעם האחרונה בשנת 2006. סדר הירושה הוא כדלקמן: סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים, הנשיא הזמני של הסנאט ולאחר מכן חברי הקבינט של ארצות הברית כשהראשון בהם הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית.
מור פארק
היסטוריה
בשנת 1886 היה מור פארק זירת פשע, כשבמקום בוצע אונס קבוצתי אכזרי. לאחר חקירה והעמדה לדין, תשעה גברים נידונו למוות ומתוכם עלו לגרדום ארבעה.
נשיא ארצות הברית בפועל
אם הנשיא נפטר, מתפטר או מודח מתפקידו, סגן הנשיא הופך אוטומטית לנשיא. כמו כן, אם הנשיא הנבחר נפטר במהלך תקופת המעבר (Presidential Transition) או אם סירב להישבע אמונים, סגן הנשיא הנבחר יהיה לנשיא ביום ההשבעה. סגן נשיא עשוי להיות הנשיא בפועל לו הנשיא הופך בלתי-כשיר לתפקידו, מבחינה בריאותית למשל. עם זאת, במקרה בו הן משרת הנשיא והן משרת סגן הנשיא לא מאוישת, הבא בתור בסדר הנשיאות לא יהיה נשיא, אלא ממלא מקום הנשיא. עד היום שלושה סגני נשיאים — ג'ורג' הרברט ווקר בוש (פעם אחת), דיק צ'ייני (פעמיים) וקמלה האריס (פעם אחת) — החזיקו בתואר "הנשיא בפועל". אף אדם שנמוך מסגן הנשיא בסדר הירושה לא נקרא לכהן כנשיא בפועל.
מור פארק
תרבות
שתיים מזירות הספורט הגדולות בסידני מצויות במור פארק: אצטדיון הכדורגל של סידני ומגרש הקריקט של סידני. ליגת הראגבי הלאומית של ניו סאות' ויילס מחזיקה במשרדים מנהליים בפארק, כמו גם שתי ליגות ראגבי זוטרות ממנה.
נשיא ארצות הברית בפועל
כשירות לתפקיד
הכשירות לתפקיד הנשיא בפועל זהים לאלה של נשיא ארצות הברית. תת-סעיף 5 של סעיף 1 בפרק השני מציב שלוש הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו (במקור: natural born citizen), בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות.
מור פארק
תרבות
במור פארק נמצא הורדרן פביליון, אולם אירועים המוניים המושכר לצרכים שונים, בעיקר משחקים. בפרוור מצוי גם מגרש גולף גדול, מגרשי טניס ומגרשי כדורת דשא.
נשיא ארצות הברית בפועל
כשירות לתפקיד
אדם העומד בדרישות אלה עדיין עלול להיפסל מבחינה חוקתית מלהחזיק בתפקיד הנשיא כאשר:
מור פארק
תרבות
במור פארק נמצאים שניים מבתי הספר היוקרתיים ביותר באזור סידני רבתי: בית הספר לנערים של סידני, ובית הספר לנערות של סידני.
נשיא ארצות הברית בפועל
ירושת הנשיא
במקור, החוקה קובעת כי סגן נשיא ארצות הברית הוא הראשון הבלעדי שמחליף את הנשיא כאשר מזה נבצר למלא את התפקיד. נוסף על כך, החוקה מסמיכה את הקונגרס לקבוע באופן חוקי את זהותו של מי שיכהן כנשיא בפועל במקרה בו לא עלה ביד סגן הנשיא לכהן בתפקיד זה. שני תיקונים חוקתיים נרחבים בנושא שרשרת הירושה של הנשיא ממלאים פערים שנחשפו לאורך זמן בהוראה המקורית:
טרם התיקון ה-25
ב-4 באפריל 1841, חודש בלבד לאחר השבעתו, הנשיא ויליאם הנרי הריסון נפטר. בכך נהיה לנשיא ארצות הברית הראשון שמת בתפקידו. בעקבות זאת התחולל משבר חוקתי לאור ההוראות העמומות של החוקה בכל הנוגע לירושת הנשיא.
זמן קצר לאחר מותו של הריסון, התכנס הקבינט שלו והחליט שג'ון טיילר, סגנו של הריסון, יקבל על עצמו את תפקיד הנשיא בתואר "סגן נשיא-נשיא בפועל". במקום להסכים לתואר זה שהוצע בידי הקבינט, טיילר גרס שהחוקה מעניקה לו סמכויות מלאות ובלתי מסווגות כנשיא ארצות הברית והשביע את עצמו לנשיאות. פעולה זו הייתה תקדים קריטי בירושת הנשיא כתוצאה ממוות. עם זאת, אחדים מחברי הקונגרס, כמו הנשיא לשעבר וחבר בית הנבחרים ג'ון קווינסי אדמס, חשו כי על טיילר להיות נשיא תחת התואר "הנשיא בפועל", או להישאר סגן הנשיא בשם בלבד. הסנאטור הנרי קליי ראה את טיילר כ"סגן הנשיא" ואת נשיאותו כעוצרות. טיילר נשאר נחרץ בתביעתו לתואר הנשיא ובנחישותו לממש את מלוא סמכויות הנשיאות. התקדים שקבע ב-1841 נשבר לאחר מכן בשבע הזדמנויות שונות בהן נשיא מכהן נפטר, בטרם הירושה הנשיאותית עוגנה בסעיף 1 של התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
אף על פי שהתקדים לגבי ירושת הנשיא נקבע עם מותו של הריסון, שאלות הנוגעות ל"חוסר יכולת" (inability) נשיאותית נותרו ללא מענה. שאלות כמו מגדיר חוקתית חוסר יכולת? מי קובע את קיום חוסר היכולת? האם סגן נשיא שנהפך לנשיא לשאר תקופת הכהונה של הנשיא בשל חוסר יכולת, או שהנשיא יתפקד כ"נשיא בפועל" בלבד? בגלל עמימות זו, סגני הנשיאים הבאים היססו למלא תפקיד כלשהו במקרים של חוסר יכולת נשיאותית.
בשני מקרים ספציפיים הופרעה המשכיות הממשל הפדרלי בשל העובדה שלא היה בסיס חוקתי להצהיר כי הנשיא אינו מסוגל לתפקד:
מאז התיקון ה-25
התיקון ה-25 לחוקה, שהוצע על ידי הקונגרס ה-89 ואושרר לאחר מכן על ידי מדינות ארצות הברית ב-1967, קבע נהלים רשמיים לטיפול במקרים של חוסר יכולת נשיאותית וירושת הנשיא. סעיף 3 לתיקון, המאפשר לנשיא להעביר מרצונו את סמכויותיו לסגן הנשיא, נרשם בשלוש הזדמנויות בידי שני נשיאים שונים (סעיף 4, העוסק במקרה בו אין במסוגלות הנשיא לפרסם הצהרת שחרור סמכויות מרצון, מעולם לא יצא לפועל מאז כניסת התיקון לתוקף).
הנשיא רונלד רייגן עשה זאת ב-13 ביולי 1985, כשעבר ניתוח להסרת סרטן המעי הגס תחת הרדמה מלאה. סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש נטל את סמכויות וחובות הנשיא כאשר רייגן היה נתון תחת הרדמה, וכיהן כנשיא בפועל עד מאוחר יותר באותו יום, אז החזיר לרייגן את סמכויותיו. הבא לעשות כן היה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, שעבר קולונוסקופיה ב-29 ביוני 2002 ושוב ב-21 ביולי 2007. סגן הנשיא דיק צ'ייני התמנה באופן זמני לנשיא בפועל בשני מקרים אלה.
ב-19 בנובמבר 2021, (מ-10:10 בבוקר עד 11:35 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי), סגנית הנשיא קמלה האריס הייתה נשיאת ארצות הברית בפועל בשעה שהנשיא ג'ו ביידן עבר בדיקת קולונוסקופיה תחת סדציה, ובכך הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שהחזיקה בסמכויות נשיאותיות.
סירה
סירה היא כלי שיט קטן וללא סיפון.
תקנות משרד התחבורה בישראל (רשות הספנות והנמלים) מגדירות סירה ככלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, אשר מונע בכוח מנוע, מפרשים או משוטים. לעיתים משתמשים במונח "סירה" לציון כלי שיט קטן בעל סיפון, כגון "סירת נתב" בנמל. סירות נועדו לשיט במימי החופים, בנהרות, באגמים, בנמלים ובנתיבי מים פנימיים, אך לא בים הפתוח. הן משמשות בעיקר לספורט, לפנאי ולדיג, אך לעיתים גם להובלת מטענים ואנשים למרחקים קצרים מאוד.
היסטוריה
סירות היו קיימות ושימשו את האדם כאמצעי תחבורה מאז שחר ההיסטוריה. ישנן ראיות נסיבתיות הקושרות שימוש בסירות על ידי האדם על-מנת להגיע לאוסטרליה, כרתים ולאי פלורס שבאינדונזיה, לפני 40,000 שנה, 130,000 שנה ו-900,000 שנה, בהתאמה. הסירות הקדומות ביותר הן כפי הנראה סירות קאנו, שגולפו מגזע עץ יחיד, והתאימו לאדם יחיד או למספר קטן של אנשים. הסירות העתיקות ביותר שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות, מתוארכות לתקופה של כ-10,000 שנים לפני זמננו. רפסודות נמצאות בשימוש בידי האדם מזה 8,000 שנה לכל הפחות. סירה קטנה עשויה עשבים בת כ-7,000 שנה נמצאה בכויית. בשומר, מצרים העתיקה ובאוקיינוס ההודי קיים שימוש בסירות מזה 5,000 או 6,000 שנה.
המלה "סירה" נזכרת בתנ"ך : רש"י במקום מפרש:.
הרודוטוס, פליניוס הזקן, וסטראבון תיעדו שימוש בסירות למטרות מסחר, מסעות ולשימושים צבאיים.
קטלינה סנדינו מורנו
ביוגרפיה
מורנו נולדה בבוגוטה שבקולומביה, למשפחה מרקע נוצרי ממעמד הביניים. אביה וטרינר ואמה פתולוגית. למדה בבית הספר סנט ג'ורג' שבעיר הולדתה. לפני קריירת המשחק, למדה פרסום באוניברסיטה האפיפיורית חווריאנה בקולומביה. היא למדה משחק במהלך בתיכון ב"אקדמיה לתיאטרון על שם רובן די פייטרו" באזור מגוריה.
קריירה
.בשנת 2004 עברה מורנו להתגורר בניו יורק ונבחנה לתפקיד הראשי בסרט "מריה הלבנה", לבסוף מורנו קיבלה את התפקיד וגברה על למעלה מ-900 שחקניות אחרות עבור התפקיד. בסרט גילמה את דמותה של מריה אלברס, נערה קולומביאנית צעירה בעלת כוחות נפש גדולים ובעלת רצון לעצמאות כלכלית. בניסיונותיה למצוא דרך לברוח מקולומביה לארצות הברית נענית מריה להצעה מפתה ומוצאת עצמה בלב ליבה של התעשייה להברחת סמים. על תפקידה קיבלה מורנו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, והפכה לשחקנית הקולומביאנית הראשונה בהיסטוריה שמועמדת לפרס זה, כמו כן הפכה מורנו לשחקנית הראשונה שמקבלת מועמדות לפרס זה כאשר היא מדברת לאורך הסרט בשפה הספרדית.
בשנת 2008 גילמה את דמותה של אלדיה מרץ דה גווארה, אשתו השנייה של המהפכן ארנסטו צ'ה גווארה (בניסיו דל טורו) וחיילת בצבא הקובני בסרטו של סטיבן סודרברג "צ'ה".
בשנת 2014 גילמה את לואיזה בסרט הפשע "שנה קשוחה מאוד" בבימויו של ג'יי. סי. צ'נדור. בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "התגלמות הרוע", לצד קאריס ואן האוטן וארון אקהרט.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת המסתורין והאימה "אין מוצא" של רשת Epix בתפקיד טביתה מתיוס, אשתו של ג'ים מתיוס.
חיים אישיים
בשנת 2006 נישאה לחשמלאי הקולנוע האמריקאי דייוויד אלוול בקולומביה, לאחר שהכירו על סט הסרט "מריה הלבנה" בשנת 2004.
מורנו היא המנכ"לית של חברת El Delirio Productions, חברת הפקות שממוקמת בלוס אנג'לס ובבוגוטה.
טריסטן צארה
טריסטן צארה (בצרפתית: Tristan Tzara; 16 באפריל 1896 – 25 בדצמבר 1963) היה יהודי יליד מוינשטי, שברומניה, משורר בשפות צרפתית ורומנית ואחד ממייסדי תנועת הדאדא. נולד ברומניה וחי את מרבית חייו המקצועיים בצרפת.
קורות חיים
טריסטן צארה הוא שם העט של שמואל רוזנשטיין/רוזנשטוק (Samuel Rosenstein/Rosenstock), שם עט אחרון שבא לאחר שכבר השתמש בשמות S. Samyro ו-Tristan Ruia.
כבר בשנת 1912, עוד כשהיה בבית הספר התיכון, פרסם טריסטן, יחד עם מרסל ינקו ויון וינאה, את כתב העת הסימבול (Simbolul). תנועת הדאדא החלה את דרכה בעיר ציריך, שווייץ, לשם הגיע צארה בסתיו 1915. התנועה הוקמה על ידי קבוצת האמנים הצעירים שנהגו להיפגש בקברט וולטר, אך כדבריו של ר' הילזנבק (R. Huelsenbeck), "היא לא הייתה יכולה להגיע למה שהגיעה ללא מאמצי הפופולריזציה וללא הדיפלומטיה של צארה".
צארה עבר לפריז, שם ניסה להפוך את הדאדא לתנועה עולמית. בפריז הוא פעל יחד עם לואי אראגון (Louis Aragon), אנדרה ברטון (André Breton) ופיליפ סופו (Philippe Soupault) כדי לזעזע את הציבור לשנות מבנים לשוניים.
משעל ברשם
משעל עיסא ברשם (בערבית: مشعل عيسى برشم, בתעתיק: משעל עיסא ברשם; נולד ב-14 בפברואר 1998 בח'רטום שבסודאן) הוא כדורגלן קטרי יליד סודאן המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים
ברשם גדל במחלקת הנוער של א-סד מליגת העל הקטרית. ב-11 באוקטובר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 5-1 לא-ריאן במסגרת גביע הליגה הקטרית. ב-1 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3-2 על אל-ח'ור במסגרת המחזור העשירי לעונת. בארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון הוא ערך 35 הופעות ליגה.
טריסטן צארה
קורות חיים
בשנת 1925 נשא לאשה בסטוקהולם את הציירת השוודית גרטה קנוטסון שילדה לו בן, כריסטוף, בשנת 1927. בני הזוג התגרשו בעת המלחמה בשנת 1942.
בשנת 1929, לאחר ששבע דיו מניהיליזם והרס, עבר לפעילות הבונה יותר של הסוריאליזם. הוא ניסה לשלב בין הסוריאליזם ובין המרקסיזם, השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטנס) במהלך מלחמת העולם השנייה והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1947, לאחר שקיבל את האזרחות הצרפתית. הוא פרש מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 1956, כפעולת מחאה על דיכוי המרד ההונגרי על ידי ברית המועצות.
משעל ברשם
קריירה בינלאומית
ב-13 בנובמבר 2020 ערך ברשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
טריסטן צארה
קורות חיים
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
משעל ברשם
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2021, וערך חמש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
טריסטן צארה
קורות חיים
הרפתקאותיו הפוליטיות קירבו אותו לבני אדם, ובהדרגה היה למשורר לירי המבטא את הנשמה הדוויה בין מרד ובין הפליאה המתחייבת מהטרגדיות היומיומיות של המצב האנושי.
טריסטן צארה נפטר בפריז ונטמן בבית הקברות מונפרנאס (Cimetière de Montparnasse).
עפרוני מצויץ
עפרוני מצוייץ (עֶפְרוֹנִי מְצֻיָּץ, שם מדעי: Galerida cristata) (שם הציפור בערבית: قبرة متوجة קֻבַּרַה מְתַוַּגַ'ה) הוא מין של עפרוני, ציפור שיר החיה במדבר ממשפחת העפרוניים. כמשתמע משמו, הפרט שמבדיל אותו בין שאר העפרונים היא הציצה הקטנה שעל ראשו. נפוץ בכל חלקי ארץ ישראל, מלבד אזורים צחיחים בדרום מדבר יהודה ובדרום הנגב.
טקסונומיה ואטימולוגיה
העפרוני המצוייץ היה אחד מהמינים הרבים שתוארו במקור על ידי קארולוס ליניאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו משנת 1758. הוא סווג בתחילה בסוג Alauda (זרעית), עד שחוקר הטבע הגרמני פרידריך בויה הכניס אותו לסוג החדש Galerida בשנת 1821. קולין הריסון המליץ לאחד את המינים בסוגים Galerida ו-Lullula בחזרה לתוך Alauda בשנת 1865 בשל היעדר מאפיינים מבדילים מובחנים. השם המדעי הנוכחי מלטינית; Galerida מקורו בשם של עפרוני עם ציצה, מ-galerum, "כיפה", ו- cristata שפירושו "ציצה". מחקר שנערך לאחרונה ציינו את הייחודיות של אוכלוסיות מאזור המגרב - לפרטים באזורים היבשים יותר של מרוקו ותוניסיה יש מקורים ארוכים יותר, בעוד שלאלו מהאזורים הצפוניים יותר של החוף היו מקורים קצרים יותר האופייניים לתת-המין האירופי. מחברי המחקר דגמו את ה-DNA המיטוכונדריאלי ומצאו שהם שונים מבחינה גנטית. ישנן רשימות המחשיבות אוכלוסיות אלו כמין מובחן בשם "עפרוני מגרב" תחת השם המדעי Galerida macrorhyncha. שמו העברי של העפרוני המצוייץ נובע מצבע ניצויו, הדומה לצבע העפר, ומציצת הנוצות שעל ראשו.
תיאור
אורכו 17–19 ס"מ ומוטת כנפיו באורך של 34–37 ס"מ. משקלו 37–55 גרם. זהו עפרוני קטן וחום בעל זנב קצר עם נוצות חיצוניות חומות בהירות. גופו בצבע חום אפרפר מפוספס, ובטנו בהירה. בין הזוויגים אין הבדלים ממשיים, אך לפרטים צעירים יש יותר כתמים על הגב מאשר לבוגרים. הציצה הבולטת שהעניקה לעפרוני המוייץ את שמו בולטת בכל עת, אך בולטת יותר במהלך תצוגות טריטוריאליות או חיזור ובזמן שירה. בתעופה ניתן להבחין בתת-כנף אדמדמה.
שירתו נעימה לאוזן, ולעיתים הוא אף מחקה את שירתן של ציפורים אחרות. הוא מבלה את רוב זמנו על הקרקע.
אקולוגיה
העפרוני המצוייץ חי בשטחים נרחבים באירואסיה ואפריקה, הכוללים את פורטוגל, ישראל, סין, בריטניה, צרפת, הודו וניגריה. הוא חובב שדות, שטחי מרעה, ערבות ומדבר. ניזון מחרקים, פרוקי-רגליים, זרעים, תולעים זחלים וחלקים מהצומח. חי את רוב חייו על הקרקע, ובה הוא גם מקנן. קולני ביותר תת-הנוצות האדומות שלו נראות בזמן תעופה. העפרוני הוא עוף חברתי מלבד בעונת הקינון, ונצפה לעיתים קרובות בחברת פרטים נוספים.
עונת הקינון והחיזור בארץ מתחילה בפברואר ומסתיימת ביוני. כחלק מעונת הקינון, הזכר שר תוך כדי מעוף, על מנת להרשים את הנקבות. צורת הקן כמעין סלסילה שטוחה, והוא בנוי מעשבים וענפים, ונמצא בדרך כלל תחת סלע או שיח. הנקבה מטילה 3 עד 5 ביצים בהטלה. צבע הביצים לבן-אפרפר, והן מכוסות בכתמים בצבע חום. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 9 עד 13 ימים.
חוק זכויות התלמיד
חוק זכויות התלמיד, התשס"א-2000 הוא חוק אשר מטרתו הסדרת נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך בישראל. החוק התקבל ב-4 בדצמבר 2000, והיה לחוק הראשון מסוגו בעולם, לאחר שנתקל בהתנגדויות רבות מצד משרד החינוך, ארגוני המורים, וחברי כנסת מהמפלגות הדתיות. היוזמה הראשונית לחקיקת החוק הגיעה מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית. החוק מסדיר את נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך ומעניק להן תוקף חוקי ובכך הופך את הפרתן לעבירה על החוק.
החל משנת 2003 חולק לתלמידים פנקס המתאר את זכויות התלמיד ואחריותו, המנהג הופסק בשנת 2006 על ידי שרת החינוך יולי תמיר.
היסטוריה
בנוסח הראשון של החוק נקבע כי "חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על ייחודם של מוסדות החינוך לסוגיהם השונים". כעבור שנים אחדות המחוקק נתן דעתו לכך שניסוח זה מתעלם מזכויותיהם של עובדי מערכת החינוך, ונוסח החוק תוקן ל"חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על כבוד התלמיד, עובד ההוראה וצוות המוסד החינוכי ועל ייחודם של מוסדות החינוך לסוגיהם השונים... ולעודד יצירת אקלים של כבוד הדדי בקהילת מוסד החינוך".
סעיף 5 לחוק קובע כי רשות חינוך מקומית, מוסד חינוך או אדם הפועל מטעמם, לא יפלו תלמיד מטעמים עדתיים, חברתיים-כלכליים או פוליטיים ברישום או בהרחקה ממוסד חינוך ובקביעת תוכניות לימודים ומסלולי קידום נפרדים באותו מוסד.
עד תחילת יישום החוק הייתה למנהל בית הספר סמכות בלעדית להחליט על הרחקתו של תלמיד לצמיתות, וברוב המקרים לא הייתה לתלמיד או להוריו זכות לערער על כך.
סעיף 11 לחוק אוסר על מוסד חינוך לנקוט אמצעי ענישה נגד תלמיד בגלל מעשה או מחדל של הוריו. סעיף זה בא להגן בעיקר, אך לא רק, על תלמידים שהוריהם לא שילמו לבית הספר תשלומים שונים, ואוסר על פגיעה בהם לצורך הפעלת לחץ על ההורים לשלם תשלומים אלו.
סעיף 9 לחוק קובע שכל תלמיד זכאי להיבחן בבחינות בגרות, אלא אם כן לא עמד בתנאים שקבע שר החינוך. מטרת סעיף זה היא לאסור על מנהלים למנוע באופן שרירותי מתלמידים חלשים לגשת לבחינות בגרות, מחשש שיפגעו בממוצע הציונים של בית הספר.
בלחץ משרד החינוך הושמט מהצעת החוק סעיף לפיו לתלמיד תהא הזכות לבחור את תוכנית הלימודים הרצויה לו על פי נטיותיו האישיות, מבלי שיושמו בפניו סייגים ותנאי קבלה המונעים ממנו להגשים את שאיפותיו.
בשנת 2009, על פי הצעתו של שר החינוך, גדעון סער, אישרה הכנסת תיקון לחוק זכויות התלמיד, שבו שני חלקים:
תיאטרון דרורי ליין
התיאטרון המלכותי ברחוב דרורי ליין (באנגלית: Theatre Royal, Drury Lane) שוכן בקובנט גארדן, וסטמינסטר, אחד הרבעים של לונדון. חזית הבניין פונה אל רחוב קתרין (ששמו הקודם היה "ברידג'ס") וירכתיו אל דרורי ליין. הבניין הניצב שם היום הוא המאוחר ביותר בשורה של ארבעה תיאטראות באותו מיקום, שראשיתה בשנת 1663. במשך מאתיים שנותיו הראשונות, יכול היה דרורי ליין "לטעון בסבירות רבה להיותו התיאטרון הראשון במעלה של לונדון", ומכאן אחד התיאטראות החשובים ביותר בעולם דובר האנגלית. במשך רוב הזמן הזה, היה אחד ממספר זעום של תיאטראות בעלי כתב מינוי, שניתנו להם זכויות השליטה בהפקת דרמה "מורשית" בלונדון.
התיאטרון הראשון באתר נבנה בפקודת תומאס קיליגרו בשנים הראשונות של תקופת הרסטורציה האנגלית. בין השחקנים שהופיעו ב"תיאטרון המלכותי ברחוב ברידג'ס" היו נל גווין וצ'ארלס הארט. הבניין נהרס בשרפה בשנת 1672. קיליגרו בנה תיאטרון גדול יותר באותו מקום, בתכנון האדריכל כריסטופר רן; התיאטרון החדש, שנקרא מעתה "התיאטרון המלכותי בדרורי ליין", נפתח ב-1674. בניין זה החזיק מעמד 120 שנה, בניהולם של קולי סיבר, דייוויד גריק וריצ'רד ברינסלי שרידאן. בשנת 1701, בניהולו של שרידאן, נהרס הבניין כדי לפנות מקום לתיאטרון גדול יותר, שנפתח בשנת 1794. דרורי ליין החדש, עצום הממדים, שרד רק 15 שנים, עד שעלה באש ב-1809. הבניין העומד במקום כיום נפתח בשנת 1812. מאז הוא משמש בית לשחקנים שונים מן הקצה אל הקצה, כמו אדמונד קין השייקספירי, הקומיקאי דן לנו, קבוצת מונטי פייתון (שהקליטו שם אלבום קונצרט) ומלחין מחזות הזמר והנגן איבור נובלו. כיום שייך התיאטרון למלחין אנדרו לויד ובר ומעלה בעיקר מחזות זמר פופולריים.
התיאטרון הראשון: 1663
אחרי העשור של שלטון הביניים הפוריטני, שאסר על סוגי בידור ובילוי שנחשבו לקלי-דעת, כמו התיאטרון, הושבה על כנה המלוכה האנגלית עם שובו של צ'ארלס השני ב-1660. זמן קצר אחר כך, הנפיק צ'ארלס כתבי הרשאה לשני בעלי זיכיון, שהסמיכו אותם להקים להקות משחק חדשות. אחד מכתבי ההרשאה נמסר לתומס קיליגרו, שלהקתו נודעה בשם "להקת המלך", והוא בנה תיאטרון חדש בדרורי ליין. כתב ההרשאה גם העניק לשתי הלהקות מונופול משותף על הביצוע הפומבי של דרמה מורשית בלונדון; על המונופול הזה קמו חולקים במאה ה-18 מצד אתרים חדשים ובהסתמך על חמקמקות מסוימת בהגדרה של "דרמה מורשית", או "לגיטימית", אך הוא נשאר בתוקף על פי חוק עד 1843. בית התיאטרון החדש, שאדריכלו אינו ידוע, נפתח ב-7 במאי 1663 ונודע על פי מיקום הכניסה בשם "התיאטרון המלכותי ברחוב ברידג'ס." הוא נודע בעוד שמות, ביניהם "בית המשחק של המלך". הבניין היה מבנה עץ בן שלושה יציעים, כ-37 מטר אורכו וכ-18 מטר רוחבו; היה בו מקום ל-700 איש. הגישה אל הבניין, שהיה מרוחק מן הרחובות הרחבים יותר, הייתה דרך מעברים צרים בין הבניינים שסביבו.
המלך עצמו היה נוכח בלא מעט מהצגות התיאטרון וכמוהו סמיואל פיפס, שיומניו הפרטיים מספקים את רוב הידע שיש לנו על הרגלי הביקור בתיאטרון בשנות ה-60' של המאה ה-17. ביום שלאחר פתיחת התיאטרון המלכותי, נוכח פפיס בהצגת "הלייטננט ההיתולי" של פרנסיס בומון וג'ון פלצ'ר. וזה מה שמצא לכתוב ביומנו:
ההצגות התחילו בדרך כלל בשעה 3 אחר הצהריים, כדי לנצל את אור היום: לקומה הראשית לקהל, האולם, לא היה גג, כדי לאפשר כניסת אור טבעי. כיפה מזוגגת נבנתה מעל הפתח, אבל על פי רשימה אחרת מיומנו של פיפס, הכיפה לא סיפקה הגנה מלאה מכוחות הטבע: הוא ואשתו נאלצו לעזוב את התיאטרון ולמצוא מפלט מסופת ברד. מושבי הקהל באולם היו מכוסים אריג ירוק גס, ששימש גם לקישוט התאים, לצד עיטורי עור מוזהבים, ואפילו לקישוט הבמה עצמה. הספסלים הירוקים, חסרי המסעד, באולם עמדו בחצי גורן עגולה מול הבמה, על פי מכתב ממאי 1663 מאת אחד, מסיה דה מאונקוני: "כל הספסלים בקומת הקהל, שם יושבים גם אנשי מעלה, מוצבים בחצי מעגל, כל שורה גבוהה מזו שלפניה." שלושת היציעים יצרו חצי מעגל מסביב למושבי הרצפה; הן היציע הראשון והן השני חולקו לתאים.
להקת המלך אולצה, במידת מה בניגוד לרצונה, להתאים את בית התיאטרון המלכותי, המתקדם מבחינה טכנית והיקר, לתכתיבי ההצלחה של להקת הדוכס היריבה, שמשכה המונים אחוזי קסם בתפאורה ה"מתנועעת" או ה"מתחלפת" שלה ובהפקותיה מרהיבות העין בלינקולן'ס אין פילדס. התיאטרון המלכותי חיקה את חידושי לינקולן'ס אין פילדס בתפאורות נעות משלו, באמצעות קלעים או תריסים, שאפשר היה להחליף ללא קושי בין או אפילו תוך כדי מערכות. כשלא היו בשימוש, הונחו התריסים מחוץ לטווח ראייה מאחורי הדפנות של קמרון קדמת הבימה, ששימשו גם כמסגרת חזותית להתרחשויות על גבי הבימה. שיטת ההפרדה בין הקהל להצגה, על ידי הכנסתה אל מעין מסגרת של תמונה, הייתה תופעה חדשה בתיאטרון האנגלי, אם כי ביבשת יש עדויות לקיומה במועד מוקדם יותר. עם זאת, עיצוב הבימה בלונדון נשאר שנוי במחלוקת לגבי יתרונות הבימה כ"תיבת תמונה" ובמשך עשרות השנים הבאות הייתה בתיאטראות לונדון, כולל דרורי ליין, בימה קדמית בולטת מעבר לקמרון, שכללה במקרים רבים במות מזדקרות קדימה, כאלה שהיו בתיאטראות אליזבתניים. השחקנים יכלו עדיין לצעוד קדימה ולגשר על המרחק בין המבצע לקהל ונוסף לכך, לא היה זה יוצא דופן לאנשים מן הקהל לעלות על הבמה עצמה.
השקעתו של קיליגרו בתיאטרון החדש הציבה את שתי הלהקות על אותו מפלס ככל שדברים אמורים במשאבים טכניים, אבל תרומות התיאטרון המלכותי המשיכו לכלול בעיקר דרמת "דיבורים", שהשחקנים עומדים במרכזה, בניגוד למחזות הראווה והאופרות הבארוקיים של ויליאם דאווננט בלינקולן'ס אין פילדס. מבני כוח פנימיים היו הסיבה העיקרית להבדל הזה: בעוד שדאווננט פיקד במיומנות על להקה צעירה וצייתנית, סמכותו של קיליגרו על שחקניו הוותיקים הייתה רחוקה משלימות. שחקנים מנוסים כמו מייקל מוהון (שפפיס מגדיר אותו "השחקן הטוב ביותר בעולם") וצ'ארלס הארט תבעו חלק ברווחים וחוזים טובים בלהקת המלך, ותיעבו מחזות ראווה בארוקיים. חילוקי הדעות ומאבקי השליטה בין מחזיק כתב המינוי קיליגרו לבין שחקניו הראשיים הובילו לסכסוכים תכופים. אלה הזיקו לתיאטרון המלכותי כעסק פעיל; אך מצד שני, שחקניו החזקים והבטוחים בעצמם ועמידתם התקיפה על איכות גבוהה של דיאלוגים ותוכן ספרותי לעומת קישוטים ואפקטים חזותיים תרמו רבות להתחדשות הדרמה האנגלית. היה זה התיאטרון המלכותי עתיר המאבקים והבעיות, ולא לינקולן'ס אין פילדס המתנהל בשופי, שהעלה את המחזות, הנחשבים עד היום לקלאסיקה. הדבר נכון בעיקר לגבי הצורה החדשה של קומדיית רסטורציה, שהשליטה בה בשנות ה-60' של המאה ה-17 הייתה בידי ויליאם ויצ'ארלי ומחזאי הבית של התיאטרון המלכותי, ג'ון דריידן. שחקנים כמו הארט ופילגשו של צ'ארלס השני, נל גווין, פיתחו ועידנו את הסצינות המפורסמות של מענה לשון מתחכם, לצון ועוגבנות בקומדיות של דריידן וויצ'ארלי, ותרומתם היוצרת של שחקנים אלה עומדת, לדעת ג'ון הרינגטון סמית', כמעט על אותה רמה כזו של המחזאים עצמם. גורם נוסף בכיוון שאליו פנתה הדרמה בתקופה זו הייתה הופעתן לראשונה של שחקניות על הבימה הבריטית. נוכחותן עודדה מחזאים להתמקד בדמויות נשים גלויות-לב ומיישירות דיבור, סצינות אהבה נועזות ותפקידים פרובוקטיביים של נשים המגלמות גברים.
מגפת הדבר הגדולה פגעה בלונדון בקיץ 1665 והתיאטרון המלכותי, יחד עם כל סוגי הבידור הציבורי האחרים, נסגר בפקודת ראש העיר לונדון ומועצת העיר ב-5 ביוני. הוא נשאר סגור למשך 18 חודש, עד סתיו 1666, ובמשך הזמן הזה התבצעו בו לפחות אי-אילו שיפוצים פנימיים, כולל הרחבת הבימה. אף כי התיאטרון שרד בשרפה הגדולה של לונדון, שהשתוללה בעיר בספטמבר 1666, הוא נשרף כעבור שש שנים, ב-25 בינואר 1672.
התיאטרון השני: 1674
להקת המלך לא התאוששה כספית מאובדן התיאטרון ברחוב ברידג'ס. לחץ התחרות מלהקת הדוכס אילץ אותם, מכל מקום, להמשיך להשקיע ועבודות הבנייה החלו מיד להקמת תיאטרון גדול ומפואר עוד יותר, שיכיל קהל בן 2000 איש. זה היה, לאחר השלמתו, התיאטרון המלכותי בדרורי ליין, שתכנן סר כריסטופר רן. התיאטרון נפתח ב-26 במרץ 1674. לצורך מימון הבניין החדש נמכרו עוד מניות של הלהקה ופירושו של דבר, שעכשיו היה הכרח להרוויח עוד יותר כסף במכירת כרטיסים.
קומפלקס התיאטרון השני היה מורכב מן האולם הגדול של רן יחד עם עשרה מבנים שהתחברו אליו, אשר נוספו בתקופת כהונתו של דייוויד גריק כמנהל. המבנים הללו הכילו מבוך צפוף ועקלקל של משרדים, חדרי חזרות, מחסן וחדרי הלבשה לשימוש ההנהלה וחברי הסגל, כמעט שבעים איש בסך הכול, ועוד כחמישים עובדים טכניים. שלושה חדרים נוספים הוקצו לכתבי יד, כולל ספרייה לאחסונם, חדר נפרד להעתקת תפקידי שחקנים וספרייה מיוחדת לספרי החשבונות של התיאטרון, יומנים ופרטיטורות. ערבוביית חדרים זו הקשתה לא פעם על התקשורת בין מחלקות שונות, בעיה שדייוויד גריק תיקן בתקופת כהונתו כמנהל. הקומפלקס השלם תפס 1,246 מ"ר בין הרחובות דרורי ליין ממזרח, רחוב ברידג'ס ממערב, רחוב גרייט ראסל מצפון ורחוב ליטל ראסל מדרום.
בכניסתם אל התיאטרון מדרורי ליין, ניווטו באי התיאטרון דרך מסדרונות צרים, שהובילו תחת אגפים בולטים מעל אל כניסות לאכסדרות השונות, כניסה לכל אחד משלושת החלקים העיקריים של התיאטרון: האולם, היציע והתאים. פנים התיאטרון החדש שימר את האריג הירוק של קודמו, אבל נבנה כנראה על פי תוכנית, שקוויה ישרים יותר. אנרי מיסו, מבקר מצרפת, מציע תיאור של התיאטרון משנת 1698:
התמונה משמאל מראה חתך רוחב של בית תיאטרון בשרטוט של רן, הנחשב לתוכנית לתיאטרון המלכותי של 1674. האמפיתיאטרון השני שמיסו מזכיר, מאחור, הוא היציע התחתון.
כפי שמיסו מציין, המושבים התחלקו על פי מעמד ומחירי הכרטיסים נקבעו בהתאם לכך. מושבי תאים, ששימשו את האצולה ואת בעלי הממון מן החברה הגבוהה, עלו 5 שילינגים; הספסלים באולם, שם ישבו לא פעם בני החברה הגבוהה לצד מבקרי תיאטרון ומלומדים, עלו 3 שילינגים; סוחרים ובעלי מלאכה תפסו את היציע הראשון, שמושביו עלו 2 שילינגים, ואילו משרתים ושאר "פשוטי העם", כהגדרתו של מיסו, תפסו את המושבים בשילינג אחד ביציע העליון. המושבים לא מוספרו ונתפסו על בסיס "ראשון בא ראשון מקבל", כך שרבים מאנשי המעלה נהגו לשלוח משרתים לתפוס בשבילם מושבים הרבה לפני תחילת ההצגות.
כל הצופים הללו יכלו לראות את הבימה ללא הפרעות. הבימה הייתה ברוחב 14 מטרים ובעומק 9.25 מטרים, ורצפתה הייתה חשופה מאורות הבימה עד לקלעים האחוריים. זווית השיפוע התרוממה ב-2.5 ס"מ לכל 60 ס"מ של בימה אופקית, כך ששחקן הניצב בירכתי הבימה נמצא 37.5 ס"מ מעל השחקן שבקדמתה. ברצפת הבימה היו חריצים לקלעים ומשטחים בנוסף לדלתות קפיציות שהותקנו ברצפה. קמרון קדמת הבימה הסתיר את הציוד שמעל הבימה, שכלל צמד ז'ירונדלים - גלגלים גדולים, שבהם נקבעו נרות רבים כמשקל נגד לתאורת הבימה התחתונה. לקראת סוף המאה ה-18 נקבעו דלתות מזה ומזה לבימה ושורת דוקרנים קטנה על שולי הבימה נועדה למנוע את הקהל מטיפוס אליה. בירכתי הבימה ממש נקבעה דלת גדולה, שבהפתחה נגלה דרורי ליין.
בניהם של דייבנאנט וקיליגרו, כולם כאחד, לא היו אלא נוכלים וריץ' השתדל לפצות על הביזה שעשו במשאבי הלהקה בקיצוץ עריץ בעלויות. לתכלית זו שיסה את השחקנים זה בזה וקיצץ ללא רחם במשכורות. ב-1695 חשו השחקנים, וביניהם גם המנהל בפועל ושחקן שהיה לאגדה, תומאס בטרטון, שדי להם בניכור והשפלה שסבלו והגיע הזמן להרים רגליים ולהקים להם להקה קואופרטיבית משלהם. תשעה גברים ושש נשים עזבו את הלהקה המאוחדת, כולם שחקנים מקצועיים מוכרים, ביניהם מושכי קהל מובהקים כמו אמניות הטרגדיה אליזבת בארי והקומדיה אן ברייסגירדל. נטישתם המאורגנת השאירה את הלהקה המאוחדת - שנודעה מאז ואילך כ"להקה המורשית" - ב"מצב מחפיר ביותר," לדברי עלון אנונימי שיצא בזמן ההוא.
סיבר היה המנהיג דה פקטו של הטריומוויראט והוביל את התיאטרון בתקופה שנויה במחלוקת אך מוצלחת, באופן כללי, עד 1773, כאשר מכר את חלק השליטה שלו לג'ון היימור. יש מקום להניח, שהמכירה נעשתה במחיר מנופח ביותר וכי מטרתו של קולי סיבר הייתה פשוט להיחלץ מחובות ולהרוויח על המכירה (ראו Robert Lowe in his edition of Cibber's Apology). חברי הלהקה אותו זמן הגיבו במורת רוח בולטת; מרי שחקנים אורגן והוצא לפועל; צ'ארלס פליטווד בא לפקח על התיאטרון. תקופת כהונתו של פליטווד הייתה סוערת; יוזמתו לבטל את ההיתר שניתן לשמשי מרכבות במדי שרד להיכנס ליציע העליון חוללה מהומות בשנת 1737 ובעיית ההימורים של פליטווד סיבכה את התיאטרון בקשיים הכספיים שיצר לעצמו. בתקופה זו התפרסם השחקן צ'ארלס מקלין, בעקבות הופעה יחידה במינה כשיילוק בהפקה של הסוחר מוונציה בראשית 1741, שבה הציג לראשונה סגנון משחק טבעי ומציאותי בניגוד לפומפוזיות המלאכותית שאפיינה תפקידים דרמטיים עד אז.
ב-1747 פג תוקף ההרשאה שניתנה לפליטווד. התיאטרון וחידוש כתב הרשאה נקנו על ידי השחקן דייוויד גריק (שקיבל את הכשרתו לפנים אצל מקלין) ושותפו ג'יימס לייסי. גריק שימש כמנהל ושחקן ראשי של התיאטרון עד סביבות 1766 והמשיך בתפקידו בהנהלה עוד עשר שנים לאחר זאת. הוא זכור כאחד משחקני הבימה הגדולים ושמו נקשר בייחוד בקידום מסורת שקספיר בתיאטרון האנגלי - בתקופת כהונתו בדרורי ליין העלתה הלהקה לפחות 24 ממחזות שקספיר. חלק מן הגאות בפופולריות של שקספיר בתקופה זו אפשר לייחס לחוק מתן ההיתרים משנת 1737, שקבע בצו כי כל מחזה חייב באישור ממשלתי לפני שאפשר יהיה להציגו ויצר חלל מסוים בחומר חדש לביצוע. גריק חלק את הבימה עם להקה שכללה את פג וופינגטון, סוזנה סיבר, האנה פריצ'רד, קיטי קלייב, ספרנגר בארי, ריצ'רד ייטס ונד שוטר. בתקופת כהונתו של גריק נאסר בפעם הראשונה על קהל הצופים לעלות אל הבימה עצמה.
גריק שכר את רוברט אדם ואחיו ג'יימס לחדש את פנים התיאטרון, וזאת עשו בשנת 1775. התוספות שהכניסו כללו תקרה מעוטרת וקישוטי טיח בחזית הפונה אל רחוב ברידג'ס. החזית הזאת הייתה הדוגמה הראשונה לכך, שאיזה שהוא מבנה שעשוי להיחשב לחלק מן התיאטרון גופא השיק ממש לרחוב: הבניין, כמו המקור משנת 1663, נבנה במרכז הגוש ומשני עבריו סגרו עליו בניינים אחרים. המעבר הצר מרחוב ברידג'ס אל התיאטרון היה עכשיו לפרוזדור פנימי; גם חלק מחלל המשרדים של התיאטרון נמצא עכשיו מאחורי החזית החדשה.
בסדרת הצגות פרידה, עזב גריק את הבימה בשנת 1776 ומכר את חלקו בתיאטרון למחזאי האירי ריצ'רד ברינסלי שרידאן. שרידאן ושותפיו השלימו את רכישת דרורי ליין כעבור שנתיים ושרידאן היה הבעלים עד 1809. שרידאן העלה בהצגת בכורה את קומדיית ההליכות שלו, "בית ספר לשערוריות" בשנת 1777. מלאכת הניהול של התיאטרון הייתה נתונה בידי מספר דמויות בתקופת בעלותו של שרידאן, ביניהן הוא עצמו, אביו, תומאס, וכן, משנת 1786 עד 1796 ומשנת 1800 עד 1802, השחקן הפופולרי ג'ון פיליפ קמבל.
התיאטרון השלישי
התיאטרון היה זקוק לשיפוצים נרחבים בסוף המאה ה-18 וב-1791 הרסו אותו. תיאטרון שלישי נבנה בתכנונו של הנרי הולנד ונפתח ב-12 במרץ 1794. היה זה תיאטרון גדול ואפלולי כמערה, שהכיל יותר מ-3,600 צופים. וזה היה המניע לבנייה בסדר גודל עצום, במילים של הבעלים:
טכנולוגיה חדשה אפשרה את ההתרחבות: עמודי ברזל באו במקום עמודי העץ המגושמים לתמיכה בחמישה נדבכי יציעים. גם הבמה הייתה גדולה: 25.5 מטרים רוחבה ו-28.3 עומקה. הולנד, האדריכל, אמר, שהתיאטרון נבנה "בסדר גודל העולה על זה של כל תיאטרון אחר באירופה." מלבד כנסיות, היה זה הבניין הגבוה ביותר בלונדון.
הרעיון "הפופולרי מאוד, שהתיאטראות שלנו צריכים להיות קטנים מאוד" התגלה כמושרש עמוק מכדי להתגבר עליו. מקורות שונים מאותה תקופה מקוננים על גודלו האימתני של התיאטרון החדש ומתגעגעים אל "מושבי הצופים הצפופים והחמימים של דרורי הישן," כפי שניסח זאת נציג אחד של קהל התיאטרון במאי 1794. השחקנית שרה סידונס, שהייתה אז חברה בלהקת דרורי ליין, קראה לו "מדבר ציה" (ועזבה את דרורי ליין עם אחיה, ג'ון פיליפ קמבל, ב-1803). לא זו בלבד, שכל זכר לאינטימיות וקשר עם הלהקה שכל הבמה הלך לאיבוד, אלא שעצם גודלו של התיאטרון מיקם חלק נכבד מן הקהל במרחק כזה מן הבמה, ששמיעת השחקנים ממנו הייתה קשה, אם לא בלתי אפשרית. כדי לפצות על כך, המופעים שעלו על בימת התיאטרון החדש נטו יותר לכיוון של מחזה ראווה ופחות למילה המדוברת. דוגמה למחזה ראווה כזה היא הפקה משנת 1794, שבה זרמו מים אמיתיים במורד אפיק נחל טרשי אל תוך אגם עמוק די הצורך לשוט בו בסירת משוטים. המים האלה נבעו ממכלים בעליות הגג שמעל הבית, שהותקנו שם - יחד עם מסך ברזל שלהתקנתו פיללו זמן רב - כאמצעי ביטחון מפני שרפה.
ריצ'רד שרידאן המשיך כבעלי התיאטרון כל זמן קיומו של בניין זה, השלישי בשורה. הוא התרומם במעמדו כמדינאי במהלך תקופה זו, אך בעיות כספים הביאו לנפילתו. הבנייה מחדש בשנת 1794 עלתה כפליים מן האומדן המקורי של 80,000 לירות שטרלינג ושרידאן בחוב במלואו. עלות ההפקות הייתה גבוהה יותר במבנה הגדול וההכנסות מן הקהל הרב יותר לא כיסו את ההפרש.
ניסיון התנקשות נגד המלך ג'ורג' השלישי התרחש בתיאטרון ב-15 במאי 1800. ג'יימס האדפילד ירה פעמיים באקדח מן האולם לעבר המלך, שישב בתא המלכותי. היריות החטיאו בכמה סנטימטרים, האדפילד נתפס ונבלם מיד וג'ורג', קר רוח למראית עין, הורה להמשיך בהצגה.
ב-24 בפברואר 1809, על אף אמצעי בטיחות האש שהוזכרו קודם, נשרף התיאטרון כליל. שרידאן, שמצבו הכספי היה עוד קודם לכן רעוע ביותר, התמוטט לגמרי עקב אובדן הבניין. הוא פנה אל בעל מבשלות השיכר סמואל ויטברד, ידיד ותיק, לעזרה. ויטברד הסכים לעמוד בראש ועדה, שתנהל את הלהקה ותפקח על בניית התיאטרון מחדש, אבל ביקש משרידאן להסתלק מן הניהול בעצמו, ושרידאן נענה ופרש לחלוטין מן הניהול בשנת 1811.
התיאטרון המודרני: 1812
התיאטרון המלכותי הנוכחי בדרורי ליין, שתכנן בנג'מין דן ויאט בהזמנת הוועדה בראשות ויטברד, נפתח ב-10 באוקטובר 1812 בהפקה של המלט, עם רוברט אליסטון בתפקיד הראשי. התיאטרון החדש התחשב יותר בשאיפה לאינטימיות והסתפק ב-3,060 מקומות, כ-550 פחות מקודמו (אף כי גם בגודל זה הוא נחשב לתיאטרון קיצוני בממדיו). בשנת 1820 נוספה אכסדרת העמודים, שעודנה קיימת בכניסה הקדמית לתיאטרון מרחוב קתרין ובשנת 1822, חמש שנים לאחר התקנת תאורת הגז, נעשו בבניין עבודות עיצוב פנים משמעותיות. הפורטיקו שלאורך צד הבניין ברחוב ראסל נוסף בשנת 1831.
הפקות הנשענות יותר על תפאורה ואפקטים מאשר על דיאלוג ומשחק היו מקובלות גם במתקן החדש. בהפקה של "מפל הגנגס" בשנת 1823 דהר בפינאלה רוכב על גב סוס במעלה מפל מים זורם "כשאש משתוללת מכל עבריו." אפקטים להפקה משנת 1829 הוצאו לפועל באמצעות מתקן הידראולי, שהיה מסוגל, על פי הדיווח, להוציא 39 טון של מים. היו שמנוחתם נטרדה למחשבה, כי התיאטרון מועל בתפקידו כאחד התיאטראות המעטים מאוד, שהורשו להציג דרמה לגיטימית. ניהול התיאטרון אחרי פתיחתו המחודשת ב-1813 הוטל על סמואל ארנולד, בפיקוח מועצת מנהלים של חובבים ותת-ועדה, שהתמקדה בתיאטרון כמרכז לתרבות לאומית. (לורד ביירון ישב לזמן קצר בתת-הוועדה הזו, מיוני 1815 עד שעזב את לונדון באפריל 1816. השחקן אדמונד קין היה מוקד המשיכה הבימתי; בדומה למקלין לפניו, עשה לו שם כשיילוק, תפקיד שבו הופיע לראשונה בשנת 1814. קין נשאר עד 1820, אבל למרות הפופולריות שלו, מאמצי הוועדה גם לשרת את התרבות וגם להפיק רווחים התגלו עם הזמן ככישלון ובשנת 1819 הוחכר התיאטרון, על כל הזכויות הנלוות אליו, לרוברט אליסטון.
אליסטון פשט רגל ולא היה ביכולתו לחדש את חוזה החכירה בשנת 1826. אמריקאי בשם סטיבן פרייס תפס את מקומו בשנים 1826 - 1830; אחר, במשך רוב מה שנותר מן המאה ה-19, עבר דרורי ליין בחיפזון מיד ליד. ב-1833 השיג אלפרד בון שליטה הן בדרורי ליין והן בקובנט גארדן, וניהל את הראשון משנת 1833 עד 1839 ושוב מ-1843 עד 1850. ב-1837 הצטרף השחקן-מנהל סמואל פלפס (1804 - 1878) ללהקת דרורי ליין והופיע עם ויליאם צ'ארלס מקרידי, השחקן המנהל המחונן, במספר מחזות של שקספיר. הוא אף יצר את התפקידים של קפטיין צ'אנל במלודרמה של דאגלס ג'רולד, "שבוי מלחמה" (1842) ולורד טרשאם ב-A Blot in the 'Scutcheon של רוברט בראונינג (1843). מקרידי שימש לזמן קצר כמנהל, בשנים 1841 - 1843, והכניס רפורמות חשובות. אף על פי כן, רוב ההפקות שם היו אסונות פיננסיים.
המונופול התיאטרלי שהוענק באמצעות כתב ההרשאה המלכותי 183 שנים קודם לכן בוטל על ידי חוק התיאטרון 1843, אבל ההרשאה הייתה נטולת שיניים במידה רבה במשך עשרות שנים ולביטול הייתה השפעה מיידית זעומה. מצד שני, תיאטראות אחרים, ששימשו להצגת מופעי בידור מוזיקליים, המשיכו בכך ודרורי ליין המשיך בדרכו כאחד האתרים המקובלים ביותר לתיאטרון לגיטימי. רצף הכישלונות הכספיים והאמנותיים שפקדו את דרורי ליין במאה ה-19 נקטע בארבעה מחזות, שעלו על הבימה במשך תקופה של עשרים וחמש שנים בהפקת השחקן-מחזאי האירי דיון בוסיקול: "מלכת עלה" (1851), "אז'ני" (1855), "פורמוזה" (1869) ו"הנווד", אבל תקופה זו של ירידה כללית הגיעה לשיאה עם התפטרותו של פ. ב. צ'אטרטון בשנת 1878; וכך אמר: "שקספיר פירושו חורבן וביירון - פשיטת רגל." במהלך המאה ה-19 עלו על בימת דרורי ליין גם באלטים, ובין הרקדנים הייתה קרלוטה גריזי מאיטליה.
מזלו של הבית השתפר שוב בניהולו של אוגוסטוס האריס משנת 1879. בשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-19 אירח התיאטרון רבות מן ההפקות של להקת האופרה קרל רוסה. מופעים שהסתכמו במחזות ראווה נעשו מקובלים עוד יותר בדרורי ליין בשלהי המאה, בניהול אוגוסטוס האריס (1879 - 1896) ואחריו ארתור קולינס (1896 - 1923). דוגמאות הם "השוט" המצליח משנת 1909, שכלל לא רק תאונת רכבת, שכללה גם שריקת קיטור אמיתי, אלא גם מרוץ סוסים: שנים-עשר סוסים אמיתיים דוהרים על מכונת דיווש על גבי הבימה. האריס קבע פנטומימה שנתית ב-1889; המופע, בכיכובו של הקומיקאי הנודע מכבר דן לנו נחל הצלחה רבתי.
השיפוץ הפנימי הגדול האחרון נערך בשנת 1922, בתוצאה של תיאטרון בן ארבעה יציעים, בתפוסה של בין 2,200 ל-2,300 איש. המלחין והנגן איבור נובלו, שהיה פופולרי לאין שיעור בזמנו אם כי מעטים זוכרים אותו כיום, הציג את מחזות הזמר שלו בדרורי ליין מ-1931 עד שהתיאטרון נסגר ב-1939 בגלל מלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה שימש התיאטרון כמפקדה לאגודה הלאומית לשירותי בידור; הבניין אף ניזוק במידת מה מהפצצה. התיאטרון נפתח מחדש בשנת 1946 בהצגת המחזה "פאסיפיק 1860" של נואל קאוורד.
בשנים שאחרי המלחמה, הוצגו בדרורי ליין כמה מחזות זמר של רוג'רס והמרסטיין, שהייתה זו להם הופעת בכורה בלונדון, ביניהם "אוקלהומה!" (1946), "דרום פאסיפיק" (1961) ו"המלך ואני" (1953). היבוא מאמריקה כלל גם את "גברתי הנאווה" של אלן ג'יי לרנר ופרדריק לווה, שהחל מסע הופעות בן חמש שנים ב-1958. חבורת מונטי פייתון הופיעה כאן גם היא באחת מהופעות האיחוד מחדש שלהם. כיום התיאטרון הוא חלק מסצנת תיאטראות וסט אנד ועדיין מעלה בעיקר הפקות מוזיקל פופולריות. הוא נמצא בבעלותה ובניהולה של Really Useful Theatres, מחלקה של "קבוצת רילי יוזפול" של אנדרו לויד ובר. בין ההפקות ארוכות הטווח מן התקופה האחרונה "רחוב 42" (1984 -1989) ו"מיס סייגון" (1989 - 1999). בימים אלה אין פעילות בתיאטרון, שסיים זה עתה סדרת הצגות מחודשת של המחזמר "המפיקים" של מל ברוקס, שנסגר בינואר 2007. בעקבותיו עלתה גרסת מחזמר של שר הטבעות.
רוחות רפאים
דרורי ליין נחשב לאחד התיאטראות רדופי הרוחות ביותר בעולם. הופעתו של כמעט כל אחד מקומץ רוחות הרפאים האמורים לפקוד את התיאטרון מבשרת מזל טוב לשחקן או להפקה. הרוח המפורסם ביותר הוא "האיש באפור", המופיע לבוש כאציל מסוף המאה ה-18: שיער מפודר מתחת לכובע משולש, מקטורן ערב וגלימה או שכמייה, מגפי רכיבה וחרב. האגדה אומרת, ש"האיש באפור" הוא רוחו של גבר, שנדקר בסכין ושרידי שלדו נמצאו בתוך מעבר צדדי חסום בקיר בשנת 1848.
לינדן אשבי
קלרנס לינדן גארנט אשבי השלישי (באנגלית: Clarence Linden Garnett Ashby III; נולד ב-23 במאי 1960) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד באטלנטיק ביץ' שבפלורידה, בנם של אלינור ושל קלרנס לינדן גארנט אשבי הבן. לאחר סיום לימודי התיכון למד בפורט לואיס קולג' בדוראנגו  שבקולורדו, אבל פרש לפני קבלת התואר על מנת להפוך לשחקן. למד משחק בנייבורהוד פלייהאוס.
קריירה
ב-1983 קיבל את תפקידו הראשון באופרת הסבון "אהבות" בתפקיד של קרטיס הלדן. הוא התפרסם ב-1995 משום שגילם בסרט "מורטל קומבט" את דמותו של ג'וני קייג', שהיא אחת מהדמויות הראשיות בסרט.
ב-1997 הוא החל לשחק בסדרה "מלרוז פלייס" כד"ר ברט קופר, רופא מנתח המנהל רומן עם קימברלי.
בשנת 2022 שיחק בקומדיה הרומנטית "לבבות הארגמן"; סרט מקורי של שירות הסטרימינג נטפליקס.
הוא נשוי לשחקנית סוזן וולטרס ולזוג שתי בנות.
נועה סלימהוגיץ'
נועה סלימהוגיץ' (בבוסנית: Noa Selimhodžić; נולדה ב-15 באוקטובר 2003) היא כדורגלנית ישראלית-בוסנית, המשחקת בעמדת הקשרית בטורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה הגרמנית לנשים ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
לה גם אזרחות בוסנית.
נערות
מגיל צעיר אהבה לשחק כדורגל, ובכיתה א' החלה לשחק בחוג כדורגל בנתניה. בגיל 8 הצטרפה לקבוצת הילדים של מכבי נתניה ושיחקה שם במשך 5 שנים. כיוון שלפי חוקי ההתאחדות לא-ניתן לבנות בגיל 13 לשחק עם בנים בליגה, בשנת 2014 החלה לשחק במקביל גם בקבוצת הילדות של מכבי בנות עמק חפר. לאחר שנתיים בהן שיחקה במקביל בליגת הילדים וליגת הילדות, הצטרפה ב-2016 לאקדמיה לכדורגל במכון וינגייט והחל מעונת 2016/2017 שיחקה במקביל בקבוצת האקדמיה ששיחקה בליגת העל ובקבוצת הנערות של עמק חפר אליה הצטרפה למשחקים נבחרים. סלימהוגיץ' הייתה באקדמיה במשך 3 שנים.
בוגרות
בעונת 2019/2020 עזבה את האקדמיה בווינגייט ועברה לשחק בקבוצת הבוגרות של מכבי בנות עמק חפר שעלתה ושיחקה לראשונה בליגת העל.
באוקטובר 2021 חתמה בקבוצה מילאן מהסרייה א' האיטלקית. סלימהוגיץ' התאמנה באופן קבוע עם הקבוצה הבוגרת, אך שולבה מעט, ועל כן נאלצה לשחק בעיקר במשחקי קבוצת הנוער שלה, ה-U19 (עד גיל 19). באחד ממשחקיה בקבוצת הנערות כבשה רביעייה בניצחון 4–0 על ורונה.
ב-27 ביולי 2022 חתמה בקבוצה טורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה הגרמנית לנשים.
קריירת נבחרות
ב-21 באוקטובר 2020 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל לנשים בוגרות בהפסד החוץ 0–4 לדנמרק במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים 2021, כשעלתה כמחליפה עם פתיחת המחצית השנייה.
חיים אישיים
בשנת 2018 השתתפה בעונה השישית של תוכנית המציאות "הבנים והבנות" בערוץ הילדים, ונבחרה ל"חביבת הקהל", אך סיימה במקום השני ביחד עם שאר ארבע הבנות שנותרו.
נכללה ברשימת פורבס 30Under30 של כתב העת "פורבס ישראל" לשנת 2022.
בוטסואנה במשחקים האולימפיים לנוער
בוטסואנה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הבוטסואנים 2 מדליות כסף בענף האתלטיקה במשחקים האולימפיים. היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. ההשתתפות של ספורטאי הנוער מבוטסואנה היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של בוטסואנה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, ג'ודו ושחייה בה היא סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה הייתה סמלית. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה 8 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שבוטסואנה שלחה עד כה. המשלחת הגיעה להישג משמעותי בענף האתלטיקה עם זכייה בשתי מדליות כסף בריצת 200 מטר וריצת 400 מטר נערים. המשלחת סיימה במקומות האחרונים והשתתפה באופן סמלי בענפים בדמינטון, ג'ודו ושחייה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
פול וולת'ר
פול וולת'ר (באנגלית: Paul Walther; 23 במרץ 1927 – 21 בדצמבר 2014) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1949–1955. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן אינדיאנפוליס אולימפיאנס, ולאורך 6 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 7.7 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
ביוגרפיה
וולת'ר נולד בעיר קובינגטון שבקנטקי, ובין השנים 1944–1949 למד באוניברסיטת טנסי, עם הפסקה של שנתיים בהן שירת בצי ארצות הברית. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 15.6 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1949 נבחר וולת'ר על ידי מיניאפוליס לייקרס, ולאחר 22 משחקים בלבד נמכר לאינדיאנפוליס אולימפיאנס. בעונת רשם ממוצעי שיא של 12.2 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לצד חברו לקבוצה ליאו ברנהורסט.
לאחר קריירת המשחק עבד בחברת מריל לינץ' במשך 32 שנים. ב-21 בדצמבר 2014 נפטר וולת'ר באטלנטה, ג'ורג'יה, בגיל 87.
מערב גינאה החדשה
מערב גינאה החדשה הוא שמו של חציו המערבי של האי גינאה החדשה, המצוי בחלקה המזרחי של אינדונזיה. בשטח מערב גינאה החדשה שתי פרובינציות: פפואה ופפואה המערבית. בעבר היה מוכר שטח זה בשמות שונים ובהם: גינאה החדשה ההולנדית (1895–1962; וכחלק מממלכת ארצות השפלה בשנים 1949–1962), מערב גינאה החדשה (1962 - 1963), איריאן המערבית (1963 - 1973) ואיריאן ג'יה (1973 - 2000). הכללת השטח תחת שלטון אינדונזיה נתונה במחלוקת בינלאומית שמובילים ארגונים לזכויות אדם, הנתמכים על ידי רבים מתושבי מערב גינאה החדשה, ואלו מתייחסים לשטח בשם פפואה המערבית.
היסטוריה
ב-16 במאי 1545 יצא מגלה הארצות אורטיס דה רטס מהאי טידורה במטרה למצוא נתיב בחזרה לספרד החדשה והפליג בדרכו מול חופה הצפוני של גינאה החדשה. עם הגעתו עבר האי לשלטון ממלכת ספרד ולראשונה תועד האי תחת השם "גינאה החדשה" (בספרדית: Nueva Guinea), לאור דמיון תושבי האי לתושבי גינאה שבמערב אפריקה.
גינאה החדשה ההולנדית
חופה הדרומי של מערב גינאה החדשה הועבר לשלטון הולנד בשנת 1828 ובשנת 1848 הועבר גם החוף הצפוני. שלטונה הוכר רשמית בשנים 1885 ו-1895 באמנות מסחר שנחתמו עם בריטניה וגרמניה, במקביל לראשית שלטונן של מדינות אלו על פפואה ועל גינאה החדשה הגרמנית, בהתאמה. בשנת 1923 עלה נושא השליטה על השטח לסדר היום הציבורי בהולנד. באותה שנה הוקמה התנועה למען גינאה החדשה שדרשה להקים מושבה טרופית של הולנד ברחבי פפואה. תנועה זו לא זכתה לתמיכה רחבה, אך העלאת הנושא דחפה באותן שנים ליישוב איי הודו שהיו בחסות המדינה, אם כי גם לא בהצלחה יתרה ובשנת 1938 נותרו באיים רק כ-300 מתיישבים.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים החלו מיסיונרים הולנדים לדון בהקמת ממשלה פפואנית. הסכמה רחבה התגבשה בקרב יושבי השטח ובשנים אלו גם הולחן השיר במלאית "Hai Tanahku Papua",  "הוי ארצי פפואה" שאושר בשנת 1961 כהמנון הבלתי רשמי של פפואה המערבית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, נכבשו החוף הצפוני של מערב גינאה החדשה ואיים סמוכים לו על ידי יפן. היפאנים סללו שלושה מסלולי נחיתה למטוסים בהולנדיה (כיום ג'יאפורה). ב-22 באפריל 1944 כבשו האמריקנים בפקוד דאגלס מקארתור את השטח וארצות הברית הקימה בו את מטה צבא ארצות הברית שפעל בפיליפינים. הבקתה של מקארתור עדיין נצבת סמוך לג'איאפורה. כחצי מיליון חיילים אמריקנים הוצבו באזור. תושבי פפואה סייעו בחילוץ פצועים משדות הקרב, שימשו כמתורגמנים וסיפקו שירותים בסיסיים עבור הצבא. בשנת 1945 הושב השלטון על מערב גינאה החדשה לידי הולנד.
הולנד נתקלה במהלך תקופה זו במידת עוינות מצד התושבים. שבועות ספורים קודם לכן הכריזו המנהיגים האינדונזים מוחמד האטה וסוקרנו על עצמאות ואיחוד מערב גינאה החדשה עם הרפובליקה המאוחדת של אינדונזיה. בשנת 1949 דרש פראנס קייסייפו יליד האי ביאק את ספוח האי לאינדונזיה. הוא גם היה מי שהציע לסוקרנו את השם איריאן כשם המחוז. משמעות השם בשפת האי ביאק היא "מהביל" ומתייחס לאקלים המקומי. יותר מאוחר הכריזה אינדונזיה עליו כעל גבור לאומי ושדה התעופה הגדול באי ביאק נקרא על שמו "באנדארא פראנס קייסייפו". המחלוקות השלטוניות נמשכו עד לדיונים שנערכו בין אוגוסט לאוקטובר 1949, אך אלו לא התגבשו לכדי פתרון ובסיומם הוסכם לשוב ולדון תוך שנה בעתיד השטח. בדצמבר 1950 ביקש האו"ם מהוועדה הכפופה לו העוסקת בענייני דה-קולוניזציה לעיין בחומרים הנוגעים למערב גינאה החדשה. על פי מצעו מחויב האו"ם להכיר בזכותו של כל שטח לעצמאות ומחויב לראות במדינה השולטת בו כסמכות מסייעת. תביעותיה החוזרות והנשנות של אינדונזיה לבעלות על השטח הוצעו על ידי הולנד לדיון בפני בית הדין הבינלאומי לצדק, אך הצעה זו נדחתה על ידי אינדונזיה.
התסיסה הלאומית בקרב התושבים הביאה את הולנד לקדם ולפתח תוכניות חינוכיות ומקצועיות חדשות ובשנת 1956 אף נחנכה אקדמיה ימית. בשנת 1959 החלו תושבים מקומיים לעסוק גם ברפואה, באדריכלות, ובחקלאות מסחרית, וכן כשוטרים וכטכנאים. פעולות אלו דווחו לאו"ם בין השנים 1950–1961 כצעדי הכנה לקראת מתן עצמאות שלטונית. בשנת 1955 נערכו לראשונה בחירות מוניציפליות באי, ובינואר 1961 נערכו בחירות לאספה לאומית בת 26 נבחרים שהושבעה באפריל.
שלטון אינדונזיה וההתנגדות
החל מאפריל 1961 פעלו גורמים אמריקאיים להעברת השליטה על מערב גינאה החדשה לידי אינדונזיה. ג'ון קנדי, נשיא ארצות הברית, שוכנע שהעברת השלטון תמנע את נטיית אינדונזיה לתמיכה בברית המועצות. למרות זאת, בדצמבר 1961 הונף דגל עצמאי של מערב גינאה החדשה. בתגובה הקימה אינדונזיה, שקיימה שבע התקוממויות קודמות בין השנים 1950 ועד ינואר 1962, פיקוד צבאי לפיקוח על האזור. מגעיה של ארצות הברית מול הולנד נמשכו וב-15 באוגוסט 1962 בשעה 12:01 צלחו, עת נחתם "הסכם ניו יורק" ובו הצטרפה אוסטרליה לדרישת ארצות הברית לסיפוח השטח אל אינדונזיה.
על פי ההסכם, שאושר באו"ם ב-21 בספטמבר 1962, עברה השליטה על השטח לידי סוכנות האו"ם UNTEA עד לקבלת החלטה ברוח רצון העם היושב במערב גינאה החדשה. ב-1 במאי 1963 הועבר השלטון לידי אינדונזיה. שמה של עיר הבירה שונה מ-Hollandia ל-Kota Baru (באינדונזית : "עיר חדשה") ובהמשך לג'איאפורה וב-5 בספטמבר הוכרז מערב איריאן כשטח הסגר שהכניסה אליו כפופה לאישור שר החוץ.
מראשית השלטון האינדונזי נשמעו טענות על שחיתות שלטונית ופעולות טרור מטעם הממשלה, בהן מקרי רצח ועינויים, שקורבנותיו כוללים - להערכת אמנסטי - מעל 100,000 איש. המועצה של מערב גינאה פוזרה על ידי הממשל והוצא איסור על השימוש בדגל מערב פפואה ובשירת ההמנון שהיה מקובל עד אותה עת. ההתנגדות לממשל האינדונזי החלה להתבטא באי סדר אזרחי ובשנת 1963 הוקם ארגון פפואה העצמאית (OPM - Organisasi Papua Merdeka), שפעלה באמצעות זרועה הצבאית (ה-Liberation Army of Free Papua). מנהיגו הראשון היה סת רומקורם והשני מאוחר אלקי במאי.