cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאלון גונג
הפאלון גונג וממשלת סין
במהלך שנותיה הראשונות הופצה שיטת הפאלון גונג מפה לאוזן בקצב מהיר ברחבי סין. שיטת הפאלון גונג נהנתה מתמיכה עממית וגם לתמיכה רשמית מטעם גורמים במשטר, בשנים הראשונות לאחר הפצתה. השיטה קודמה על ידי ארגון הצ'יגונג הלאומי וסוכנויות ממשל נוספות בסין.
ב-1995 השלטונות דרשו שכל קבוצות הצ'יגונג יקימו סניפים של המפלגה הקומוניסטית הסינית. המשטר דרש זאת גם ממתרגלי הפאלון גונג וציפה להדק את שליטתו על הפאלון גונג. מתרגלי הפאלון גונג סירבו לדרישה זאת וביטלו את חברותם בארגוני הצ'יגונג המנוהלים על ידי המשטר. בעקבות כך, החלו משרד הביטחון ומשרד התעמולה לעקוב אחריהם. ספרי הפאלון גונג נאסרו לפרסום, וכלי התקשורת שבניהול המדינה התחילו לפרסם מאמרי ביקורת וגינוי על הפאלון גונג. מאמרים אלו טענו כי מדובר בכת מניפולטיבית המפיצה אמונות טפלות ומרמה את האנשים. הם הציגו את השיטה כ"אמונות טפלות פאודליות". כתבות אלה לא הרתיעו אנשים נוספים לתרגל את השיטה ולחיות על פי עקרונותיה.
ב-1999 היו הערכות ש-70 מיליון בני אדם מתרגלים פאלון גונג בסין. באפריל באותה שנה, פרסם פרופסור סיני מאמר בעיתון Tianjin Normal University's Young Reader Magazine בגנות השיטה, בו טען כי שיטות הצ'יקונג, ובייחוד הפאלון גונג, מעודדות אמונות בלתי רציונליות ועל-טבעיות בקרב הנוער, בדומה לתנועת הבוקסרים בסוף המאה ה-19, וכי יש בהן סכנה לציבור. בתגובה, ב-23 ו-24 באפריל הגיעו אלפי מתרגלים לאוניברסיטה בטיינג'ין, למחות בצורה שקטה, על דברי הפרופסור, על פרסום המאמר ולבקש מהאחראים שיבטלו את פרסומו. הפגנתם פוזרה בכוח רב על ידי המשטרה וכ-45 מתרגלים נעצרו. נאמר להם שעליהם לעתור לבייג'ינג. ביום שלאחר מכן, ב-25 באפריל 1999, כעשרת אלפים מתרגלים של פאלון גונג התאספו מול משרד העתירות של בייג'ינג, בדיוק כפי שהנחו אותם קציני המשטרה בטיינג'ין. המתרגלים נאספו ליד בנייני הממשלה ג'ונג-נאן-האי בבייג'ינג כדי לדרוש את שחרורם של העצורים מטיינג'ין ואת הפסקת ההטרדות נגדם.
זו הייתה ההפגנה ההמונית הראשונה בג'ונג-נאן-האי בהיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הסינית וההפגנה הגדולה ביותר מאז 1989. נציגים של פאלון גונג נפגשו עם ראש הממשלה ג'ו רונג-ג'י שהבטיח להם שהממשלה אינה מתנגדת לפאלון גונג ושהעצורים בטיינג'ין ישוחררו. על פי דו"ח מפורט שפורסם בארגון Human Rights Watch, בחודשים שלאחר ההתאספות ב-25 באפריל התרחשה מחלוקת בתוך קבוצת בכירי המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) באשר לשאלה איך לגשת לעניין הפאלון גונג. יו"ר המפלגה, ג'יאנג דזה-מין, קרא לממשלה "לרסק" את הפאלון גונג, ואילו חברים אחרים בפוליטבירו לא ראו לנכון להפעיל רדיפה אלימה כנגד המתרגלים.
ב-10 ביוני 1999, ג'יאנג דזה-מין, מנהיג המפלגה הקומוניסטית של סין, ולואו גאן, חבר הפוליטביורו, הקימו את משרד 610. מטרת המשרד הייתה להשתמש בכל אמצעי שיידרש על מנת לדכא את מתרגלי הפאלון גונג.
רדיפת מתרגלי השיטה בסין
ב-20 ביולי 1999 החל המשטר הקומוניסטי הסיני לרדוף בצורה נרחבת את מתרגלי הפאלון גונג בסין לפי הנחיה אישית של מנהיג המפלגה הקומוניסטית, ג'יאנג דזה-מין. מומחים לזכויות אדם ומשקיפים משפטיים הצהירו כי ההוראות הרשמיות והמסמכים המשפטיים שהונפקו לצורך הרדיפה אינם עומדים בתקני המשפט הבינלאומיים ומפרים את הוראות החוקה של סין עצמה.
התקשורת הסינית, שבשליטת הממשלה, החלה להפיץ תעמולה חריפה כנגד הפאלון גונג, כנגד מייסדה וכנגד המתרגלים בה, ברחבי סין וגם מחוצה לה.
על-פי נתוני האו"ם, נתוני הממשל האמריקני ונתונים נוספים, נעצרו מאז 1999 מאות אלפי עד מיליון בני אדם, ונשלחו למחנות עבודה בכפייה למטרת "חינוך מחדש", שנועדו לגרום למתרגלים להתנער מהפאלון גונג. אלו שסירבו להתנער עברו עינויים, ועד שנת 2020 דווח על כ-4,363 מקרי מוות של מתרגלי פאלון גונג במחנות אלו. קיימות הערכות שהמספרים גדולים בהרבה אבל קשה לאמת את המידע בגלל חוסר שקיפות.
בעקבות זאת החלו מתרגלים של השיטה לחשוף את הרדיפה ברחבי העולם. המתרגלים מפיצים מידע דרך האינטרנט, עורכים עצרות ופונים לגורמים שונים לצורך הגברת המודעות לרדיפה. פרלמנטים וארגוני זכויות אדם בינלאומיים גינו את הרדיפה וכלי תקשורת רבים דיווחו על הנושא.
קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג
החל משנת 2006 טענו אנשי הפאלון גונג ומספר ארגונים נוספים כי במחנות העבודה בכפייה נרצחים מתרגלי השיטה לצורך סחר באיבריהם החיוניים. צוות חקירה קנדי בראשות דייוויד קילגור, לשעבר תת-שר החוץ הקנדי לענייני אסיה-פסיפיק, ודייוויד מטאס , עורך דין בין-לאומי לזכויות האדם, התמנה על ידי ארגון "הקואליציה לחקירת רדיפת הפאלון גונג" לחקור את הנושא. בדו"ח שהוציא, קבע הצוות כי פעילות זו אכן מתרחשת בסין באופן נרחב. הדו"ח שהוציא הצוות, "דו"ח קילגור-מטאס", התבסס על 33 ראיות, אשר הובילו אותם למסקנה שההאשמות נכונות. ממשלת סין טענה שהיא השיגה את האיברים מאסירים שהוצאו להורג, אולם קילגור ומטאס מצאו סתירה בין מספר ההוצאות להורג המדווחות בסין לבין מספר ההשתלות הרשמי בסין. בעקבות נתון זה ונתונים נוספים רבים, הם הגיעו למסקנה שמתרגלי הפאלון גונג הם המקור הסביר ביותר ל-41,500 ניתוחי השתלה שבוצעו בין השנים 2000 ל-2005 בסין.
כשפורסם מחקרם של קילגור ומטאס, החוקר והכותב העצמאי איתן גוטמן היה בעיצומו של מחקר עצמאי שכלל ראיונות עם מתרגלי פאלון גונג שנמלטו מסין. על אף ספקותיו ההתחלתיים, הגיע גוטמן באמצעות המחקר שלו למסקנה דומה לזו של קילגור ומטאס. גוטמן ראיין יותר מ-100 מתרגלי פאלון גונג, שתיארו את הבדיקות הרפואיות שמתרגלי הפאלון גונג נאלצו לעבור בבתי הכלא ובמחנות העבודה בכפייה, אשר כללו בדיקות דם ובדיקות של איבריהם הפנימיים. גוטמן מאמין כי בין השנים 2000–2008, המק"ס רצחה 65,000 מתרגלי פאלון גונג עבור איבריהם.
ממשלת סין הכחישה את כל הטענות, וטוענת כי אלו מתבססות על שמועות והאשמות שווא בלתי מבוססות, אך לא נתנה הסבר למקור האיברים ולמספר ההשתלות שהתבצעו בתחומה.
תגובת הקהילה הבינלאומית
מאז 1999, ממשלות מערביות רבות וארגוני זכויות אדם הביעו גינוי לדיכוי שמפעילה הממשלה הסינית על הפאלון גונג. חברי הקונגרס של ארצות הברית השמיעו הצהרות פומביות לגינוי הרדיפה המתקיימת בסין והצביעו בעד כמה החלטות לתמיכה בפאלון גונג.
בשנת 2010, החלטה 605 של בית הנבחרים האמריקני קראה "לסיים באופן מיידי את המערכה לרדיפה, הפחדה, כלא ועינויי מתרגלי פאלון גונג", והביעה הזדהות עם מתרגלי פאלון גונג נרדפים ובני משפחותיהם.
בדצמבר 2006 חשף משרד הבריאות האוסטרלי את המידע ששני בתי החולים העיקריים באוסטרליה אסרו על הכשרת מנתחים מסין, וזאת כתגובה על הדאגה לגבי קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג ואסירים אחרים.
קומץ רופאים ישראלים ובהם פרופ' יעקב (ג'יי) לביא ופרופ' אריה אלדד (שהיה ח"כ באותה תקופה), חשפו את נושא קצירת האיברים בסין, במטרה להפסיק את המימון הציבורי לביצוע השתלות בסין. התהליך להפסקת המימון החל בעקבות התוודעותו של פרופ' לביא לשוק השתלות האיברים בסין. זה קרה ב-2005, לאחר שחולה של לביא, שחיכה שנה שלמה להשתלת לב בישראל, קיבל זימון להשתלה בסין בתאריך מדויק שנקבע שבועיים מראש. פרופסור לביא תהה כיצד יכול היה בית החולים לחזות מראש את מותו של תורם לב פוטנציאלי שנתוניו יתאימו לנתוני החולה.
בשנת 2013 העביר הפרלמנט האירופי החלטה המביעה "דאגה עמוקה לגבי הדיווחים העקביים והאמינים על קצירת איברים שיטתית, בחסות המדינה, מאסירי מצפון שלא נתנו את הסכמתם, ברפובליקה העממית של סין. זה כולל קצירת איברים ממספר גדול של מתרגלי פאלון גונג הכלואים בשל אמונותיהם הרוחניות…" ההחלטה קראה לשחרור מיידי של כל אסירי המצפון בסין ודחקה ברשויות הסיניות להגיב לחקירות האו"ם לגבי מקור האיברים המשמשים להשתלות.
ב-4 במרץ 2015 אישר הסנאט האיטלקי פה אחד הצעת חוק המענישה כל אדם שמוכר באופן בלתי חוקי איברים מאנשים חיים בסנקציות קשות ובעונשי מאסר קשים. על פי הצעת החוק של הסנאט האיטלקי, כל אדם הסוחר, מוכר או עוסק במכירת איברי אדם מאנשים חיים, יקבל תקופת מאסר של 3 עד 12 שנים וישלם קנס כבד בין 50,000 ל-300,000 יורו. הצעת החוק מענישה את מי שמעודד או מפרסם מכירת איברים, או מציג פרסומות והודעות לעידוד תיירות השתלות לסין. רופאים המקדמים או מסייעים לחולים לנסוע להשגת איבר שלא כדין, יתמודדו עם שלילת רישיון לכל החיים בשל הפרת האתיקה הרפואית.
גופי תקשורת ישראלים ובינלאומיים רבים פרסמו תחקירים ודיווחים על קצירת האיברים ממתרגלי פאלון גונג וקבוצות נרדפות אחרות בסין.
ב-1 במרץ 2020 פרסם הטריבונל הבינלאומי בלונדון את מסקנותיו הסופיות לגבי קצירת האיברים בסין. פסק הדין של הטריבונל והדו"ח שפורסם ב-17 ביוני 2019, הגיעו למסקנה חד משמעית בוויכוח המתקיים כבר 20 שנה לגבי השאלה האם אכן מתבצעת בסין קצירת איברים בכפייה מאסירי מצפון. הטריבונל קבע כי זהו פשע המתרחש בסין בהיקף רחב ועד עצם היום הזה.
הטריבונל: בית דין אזרחי בלונדון
הטריבונל הבינלאומי בלונדון הוא בית דין אזרחי עצמאי שהוקם בשנת 2018 במטרה לבחון את נושא קצירת איברים בכפייה מאסירי מצפון בסין. בנוסף לאב בית הדין, פרופסור סר ג'פרי נייס, המשמש גם כיועץ המלכה, חבר השופטים בטריבונל כלל גם שישה חברים ממדינות שונות.
בית הדין שמע עדויות מ-50 עדים, קיבל שלל עדויות כתובות וסרטי וידאו עם ראיות שאותן בדק במהלך שנה שלמה. העדים שהעידו בפני בית הדין היו מומחים לזכויות אדם בינלאומיות, מומחים לרפואה ולהשתלות איברים, מומחים ליחסים בינלאומיים, להיסטוריה סינית וגם פליטים סינים שנמלטו מהרדיפה אחרי שהיו עצורים בסין. כתריסר מתרגלי פאלון גונג העידו בשימועים על פרטי פרטים של העינויים שסבלו בסין, ובכלל זה האכלה בכוח ובכפייה, הרעבה, חשמול ומכות. במשך 12 חודשים עבד בית הדין כדי לזהות את מהות הפשעים, לבדוק האם אכן התרחשו, האם הם עונים להגדרה של פשע נגד האנושות או להגדרה של רצח עם, האם הם קיבלו תמיכה מהמשטר הסיני עצמו, או מגופים פרטיים בסין שנאלצו להשתתף בקצירת איברים בכפייה. הטריבונל עבר על כל העדויות וערך 2 שימועים, בדצמבר 2018 ובאפריל 2019.
פסק הדין של הטריבונל
פסק הדין של הטריבונל והדו"ח הסופי פורסמו ב-17 ביוני 2019. חבר השופטים קבע פה אחד שאכן מתבצעת בסין קצירת איברים בכפייה מאסירי מצפון. הטריבונל קבע כי זהו פשע נגד האנושות המתרחש עד עצם היום הזה.
סר ג'פרי נייס, אב בית הדין אמר: "קצירת איברים בכפייה הוא פשע בלתי נתפס. הרוע, או הרשעות במקרי המוות של קצירת האיברים לא משתווה לשום רצח המוני אחר שבוצע במאה הזאת (אף על פי שאולי למשל בשואה נרצחו יותר אנשים, מבחינה מספרית...), הרוע בקצירת האיברים הוא חסר תקדים"... "אנחנו חברי הטריבונל כולנו, בטוחים פה אחד, מעבר לכל ספק סביר, שקצירת איברים בכפייה מתקיימת בסין מאסירי מצפון, במשך תקופת זמן משמעותית בה מעורב מספר ניכר של קורבנות... על ידי ארגונים או יחידים המאורגנים או מאושרים על ידי המדינה".
מסקנות המשפט הציבורי שבפניו העידו עשרות עדים היא שקצירת האיברים בסין נמשכת ביתר שאת עד היום.
הערות שוליים
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית קטגוריה:רפואה אלטרנטיבית קטגוריה:מדיטציה קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: היסטוריה קטגוריה:סין: פגיעה בזכויות האדם
IPAQ
iPAQ הוא מותג מחשבי כף־יד המבוססים על מערכת ההפעלה Windows Mobile (או PocketPC כפי שנקראה בעבר) של תאגיד מיקרוסופט. המותג נוסד על ידי יצרנית המחשוב Compaq באפריל 2000. מאוחר יותר נקנה המותג על ידי חברת HP שממשיכה לפתח ולייצר כיום מחשבי כף יד מתוצרתה תחת השם iPAQ. ה- iPAQ זכה להצלחה רבה ושלט לאורך זמן בשוק מחשבי הכף יד בפלטפורמה זו.
ההיסטוריה
במהלך ההיסטוריה של דגמי iPAQ היו דגמים שהשאירו את חותמם ההיסטורי על עולם מחשבי הכף יד, והיו דגמים שנחשבו לכישלון עוד לפני שיצאו לחנויות. ה- iPAQ הוא המותג הוותיק ביותר כרגע בשוק מחשבי הכף יד המבוססים על מערכות הפעלה מתוצרת מיקרוסופט.
הדגמים הראשונים
Compaq לא החלה את דרכה בשוק מחשבי הכף יד עם ה- iPAQ. בסוף שנות ה-90 היו אלו דגמי Aero שהתחרו בעיקר במכשירים מתוצרת HP ו-CASIO. הדגמים הראשונים מהמותג החדש היו ממשפחת iPAQ h3600, אשר הושקו באפריל 2000. הם הריצו את מערכת ההפעלה שהושקה זמן לא רב לפני כן, PocketPC 2000. מערכת ההפעלה החדשה הייתה קפיצת דרך רצינית לעומת הגרסאות הקודמות וכללה ממשק משתמש משופר. סדרת ה- h3600 של Compaq זכתה להצלחה רבה על פני הדגמים המתחרים מתוצרת HP ו-Casio בעיקר בזכות החומרה המתקדמת והעיצוב המושך שיחד את הדגם של Compaq על פני המתחרים. בשילוב עם מערכת הפעלה חדשה, הדגם זכה להצלחה רבה שנגסה בנתח השוק של מכשירי ה-Palm ששלטו באותה תקופה בשוק מחשבי הכף יד. דגמי ה- h3600 התאפיינו במעבד חזק מאוד במונחים של אותם זמנים (206MHz), במסכים צבעוניים ברמת הפרדה של 12bit (כלומר 4096 צבעים שונים) ובזיכרון גדול במונחים של אותם ימים (החל מ-32MB בדגמים 3630 ו- 3650, ועד 64MB בדגם 3670). יחודו העיקרי של ה- iPAQ על פני המתחרים היה האפשרות להוסיף לו התקנים נוספים באמצעות מה שנקרא "שרוולי הרחבה", שהיו מתלבשים על חלקו האחורי של המכשיר והיו מוסיפים לו אופציות כגון הרחבת זיכרון, קישוריות אלחוטית, יציאות וידאו או אפילו מצלמה. במקביל לדגמי h3600 הושק גם הדגם iPAQ h3100 - דגם זול יותר ופשוט יותר שלא זכה להצלחה לה זכו הדגמים האחרים.
תקופת PocketPC 2002
עם השקת מערכת ההפעלה החדשה יותר של PocketPC 2002 בסוף שנת 2001 הכריזה Compaq על הסדרות h3700 ו-h3800. מכשירי ה-h3700 היו זהים לסדרת ה h3600 מלבד העובדה שהגיעו עם מערכת ההפעלה החדשה כשהיא כבר מובנית בתוכם. סדרת ה-h3800 הייתה סדרה חדשה ומשופרת. Compaq המשיכה עם הקו העיצובי שאפיין את הדגמים הקודמים שלה, קו שלטענת רבים מסביר את הצלחתו של המכשיר. השיפורים בדגמים החדשים התבטאו במסך איכותי יותר בעל הפרדת צבעים של 16bit (הפרדה של 65,536 צבעים), ואופציה חדשה להרחבת זיכרון באמצעות חריץ הרחבה מובנה התומך בכרטיסים מסוג SD/MMC. למרות חריץ ההרחבה המובנה, Compaq לא זנחה את רעיון ההרחבה באמצעות שרוולים. יתרה מזאת, הדגמים החדשים תאמו לשרוולים של הדגמים הישנים, דבר שהקל מאוד על בעלי הדגם הישן שרצו לרכוש את הדגם החדש. אחד הדגמים (3780) כלל גם התקן תקשורת אלחוטית מובנית בתקן Bluetooth שהיה חדיש מאוד ונדיר באותה תקופה.
בעקבות ההצלחה של סדרת ה-H3800 הכריזה Compaq על סדרת ה- H3900. השיפורים בדגמים החדשים התבטאו במסך משופר, ומעבד חדש במהירות של 400MHz, בנוסף למשדר תת-אדום לטווחים ארוכים (שהוסיף למחשב אופציה לתפקד גם כשלט לטלוויזיה באמצעות תוכנה מובנית). הדגמים החדשים לא היוו שדרוג מהותי מהדגמים הקודמים וגם מבחינה חיצונית הם נראו בדיוק כמו דגמי ה-H3800. דגם זה היה האחרון שנוצר תחת חברת Compaq.
שנות HP הראשונות
לאחר השתלטות HP על המותג נוצרו הרבה ספקולציות בשאלה כיצד יראו הדגמים החדשים. HP הייתה אחת מהמתחרות של Compaq בשוק מחשבי הכף יד (כמו גם בשוק המחשבים האישיים והניידים) ולכן המהלך נראה תמוה בעיני רבים. HP ציינה כי תפסיק לייצר מחשבי כף יד תחת מותג הבית שלה שנקרא Jornada, ותשקיע את משאביה בפיתוח דגמי iPAQ חדשים תוך שימוש בידע ובניסיון שצברה מפיתוח ה-Jornada לאורך השנים. היו שטענו שמדובר במהלך שימחוק את התחרות מהשוק, עם היעלמותה האלגנטית של המתחרה CASIO (שכנראה לא הייתה מעוניינת בפיתוח דגמים חדשים) ואי המצאות מתחרה הולם שהצליח להגיע לנתח שוק משמעותי.
המכשיר הראשון שהוכרז תחת כנפיה של HP היה ה- iPAQ h1910, התשובה של HP למכשירי ה-Palm שעדיין שלטו בשוק שאותה תקופה. הדגם החדש היה קטן וקל באופן משמעותי מהדגמים הקודמים של iPAQ וגם מחירו לא היה גבוה, בדומה למחירים הנמוכים של דגמי Palm. בדגם החדש, לאכזבתם של רבים, זנחה HP את מורשת שרוולי ההרחבה שאפיין את כל דגמי ה- iPAQ הקודמים, והשאירה רק אופציית הרחבת זיכרון באמצעות כרטיסי SD/MMC. אחת מהפונקציות שחברת HP הורישה לדגמי ה- iPAQ החדשים מקו המוצרים הקודם שלה הייתה האפשרות להחליף את הסוללה בצורה פשוטה בלי צורך לפרק את השלדה של המכשיר.
במקביל להשקת iPAQ h1910 הכריזה HP גם על סדרת דגמים מתקדמים ויקרים יותר. הדגם iPAQ h5450 כלל בתוכו את כל התכונות המתקדמות שהיו במחשבי כף יד באותה תקופה: מעבד מהיר, התקני אלחוט WiFi ו- Bluetooth, זיכרון 64MB וחריץ הרחבה SD בנוסף לתמיכה בשרוולי ההרחבה מדגמי Compaq. החידוש בדגם זה הוא שילוב של סורק טביעות אצבע כמנגנון אבטחה להפעלת המכשיר. רבים התייחסו לפונקציה הזאת כאל גימיק שיווקי בלבד.
תקופת Windows Mobile 2003
מערכת ההפעלה החדשה מתוצרת מיקרוסופט לא הביאה איתה שינויים מרחיקי לכת, אך דגמי iPAQ המבוססים עליה זכו דווקא להשקעה מסיבית מצד HP. בחציון השני של שנת 2003 השיקה חברת HP לא פחות משבעה דגמים חדשים, חלקם שדרוגים של דגמים ישנים וחלקם דגמים חדשים לחלוטין.
הדגמים שזכו לשדרוג היו ה-h1910, שהסתמן כהצלחה בעיקר בזכות ממדיו, וה-h5450. דגמי h1930 ו-h1940 החדשים היו דומים במראה לדגם h1910, אך הם באו עם מערכת ההפעלה החדשה ושיפורים מינוריים. דגם h1940 (להבדיל מ- h1930) כלל התקן תקשורת Bluetooth מובנה. ה-h5550 (המשכו של ה-h5450) כלל 128MB מובנים (לראשונה במחשב כף יד כלשהו) ומעבד משופר. בנוסף השיקה HP את הדגם h5150 שנבנה בהשראת ה-h5550 אך הכיל זיכרון פנימי מצומצם מאוד (32mb), תקשורת Bluetooth בלבד וללא אופציית אבטחה באמצעות טביעות אצבע.
HP השיקה דגמים נוספים באותה תקופה שלא זכו להצלחה רבה. ה-h4350, לדוגמה, היה זהה בתכונותיו ל-h4150 אך כלל מקלדת מלאה בחזית המכשיר. על אף הביקורות החיוביות, הביקוש לדגם היה דליל, כנראה עקב ממדיו הגדולים. ניסיון נוסף של HP היה ה-h6315, מחשב כף יד עם דגש על קישוריות אלחוטית שכלל גם תקשורת סלולרית GSM וגם התקני Wi-Fi ו- Bluetooth. הדגם נחשב בעיני רבים לכישלון הגדול ביותר של HP, בעיקר בגלל האיטיות ממנה סבל בשל השימוש במעבד חלש.
תקופת Windows Mobile 2003 SE
לאחר שהשיקה HP את הדגמים החדשים של סוף שנת 2003, החברה נכנסה לתרדמת שנמשכה כמעט שנה עד ששמועות על דגמים חדשים החלו לדלוף החוצה. מעט לפני ההשקה של Windows Mobile 2003SE הכריזה HP על סדרה חדשה של דגמים שיכללו את מערכת ההפעלה החדשה. הדגמים החדשים הראו שינוי קיצוני בקו העיצובי של מכשירי ה-iPAQ שעד עכשיו התאפיינו בצבע מטאלי בהיר ובקווים מעוגלים. הדגמים החדשים התאפיינו בגוונים של אפור עם אזורים שחורים ומבנה מרובע פשוט. הדעה הרווחת בנוגע לדגמים החדשים הייתה שהם לא מושכים את העין בדומה לדגמים הקודמים, אך יש להם מראה של מכשיר מאופק, סולידי ורציני.
חודשיים נוספים עברו, ו-HP השיקה לחנויות את ספינת הדגל שלה, ה-hx4700. החידוש המרכזי בדגם החדש היה המסך. המסך החדש היה גדול וחד במיוחד והתאפיין ברזולוציה של 640 על 480 פיקסלים, להבדיל מ-320 על 240 בדגם סטנדרטי. בנוסף, הדגם כולל את מיטב התכונות: מעבד מהיר של 624MHz, שני חריצי הרחבה מובנים, התקני תקשורת Wi-Fi ו-Bluetooth מובנים וזיכרון אחסון גדול. הדגם זכה להצלחה אך המכירות נפגעו עקב התחרות מצד יצרניות אחרות. דגמים בעלי מפרט טכני דומה הושקו על ידי החברות Asus, דל ו- Fujitsu Siemens, והם זכו בנתח שוק מכובד.
הוריקן קתרינה
הוריקן קתרינה (באנגלית: Hurricane Katrina) היא סופת הוריקן אשר חצתה את פלורידה ופגעה בחופי ארצות הברית בקרבת העיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה ב-29 באוגוסט 2005.
בשל הסכנה של הסופה הורתה ממשלת לואיזיאנה על פינוי של העיר ניו אורלינס. החשש העיקרי היה הצפת העיר אשר 70% משטחה מצויים מתחת לפני הים, ובשל החשש מהגלים הצפויים להגיע לגובה של 8 - 11 מטרים מעל פני הים ולעבור מעל הסוללות המגינות על העיר מפני הצפות.
לפחות 1,836 בני אדם נספו כתוצאה מהסופה, דבר שהפך אותה לסופה הקטלנית ביותר בארצות הברית מאז 1928. רוב הנספים היו בני מיעוטים עניים אשר לא הצליחו להיחלץ מהעיר בכוחות עצמם. בנוסף לכך, היו דיווחים על תופעות של ביזה ופשע. על פי הערכות, הסופה גרמה לנזק של 81 מיליארד דולר (במחירי שנת 2005), מה שהפך אותה לאסון הטבע היקר בהיסטוריה של ארצות הברית, נכון ל-2017.
אצבע מאשימה הופנתה לעבר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש וממשלו על אדישות ועל כישלון הסיוע לתושבים, שעירם הפכה למעין עולם שלישי בתוככי ארצות הברית. מכל רחבי העולם הוצע סיוע הומניטרי.
שיאים
סופת ההוריקן קתרינה, שהלחץ במרכזה בעת שהגיעה לחוף היה 920 מיליבאר הייתה השלישית בעוצמתה בעת הפגיעה בארצות הברית, אחרי הוריקן קאמיל (1969, 909 מיליבאר) וסופת 'חג העבודה' של 1935, בה נמדד לחץ של 892 מיליבאר בעת הפגיעה בארצות הברית.
בשיאה הייתה הסופה הוריקן בדרגה 5, והלחץ במרכזה ירד עד כדי 902 מיליבאר, נתון שמיקם אותה כסופה הרביעית בעוצמתה באגן האוקיינוס האטלנטי באותה עת (לאחר מכן ירדה למקום השישי בעקבות הוריקן וילמה והוריקן ריטה).
הכנות לקראת הסופה
כהכנה לקראת הסופה הוצא ב-28 באוגוסט בשעה 7:30 שעון מקומי צו לפינוי כל מיליון תושבי העיר. כ-100,000 תושבים חסרי אמצעי תחבורה נותרו בעיר על אף צו הפינוי, והם הועברו למחסות מאולתרים מפני הסופה, ובהם אצטדיון הפוטבול של ניו אורלינס.
גם במחוזות הסמוכים לעיר ניו אורלינס, לאורך חוף לואיזיאנה ובמספר מחוזות באלבמה ניתנו צווי פינוי. בשל פקקי התנועה הכבדים שנגרמו בשל המספר הרב של תושבים המנסים להתפנות, נאלצו רשויות התנועה במדינות אלה להפוך את הכבישים הפונים דרומה לכבישים בהם כיוון הנסיעה הוא צפונה, ובכך מנעו למעשה כל כניסה לאזורים המפונים.
ספינות צי ארצות הברית המצויות בנמל פסקאגולה פונו מן הנמל ללב ים, וכן פונו כלי הטיס של חיל האוויר של ארצות הברית מבסיס קסלר המצוי במחוז בילוקסי. בנוסף לכך, פונו בסיסים בפנסקולה שבפלורידה ובואלפאראסיו.
תחנת הכוח הגרעינית שבווטרפורד נסגרה ב-28 באוגוסט מחשש לנזקים שהסופה תגרום לתחנה.
כ-70% משטחה של העיר ניו אורלינס מצוי בין 30 ס"מ ל-6 מטרים מתחת לפני הים. מסיבה זו מערכת הביוב של העיר משתמשת במשאבות חשמליות השואבות את מי הביוב ומי הגשמים על מנת למנוע את הצפת העיר.
סביב העיר נמצאת מערכת של סוללות עפר המגינות על העיר מפני מי הים. גובהם של סוללות אלה הוא 4 מטרים. במקרה של גשמים חזקים במיוחד או הצפות בשל גלי ים גבוהים יש חשש שהעיר תוצף. חשש זה מתגבר בשל הפסקות החשמל הצפויות להשבית את עבודת המשאבות.
מצפונה מוקפת העיר באגם פונטצ'ארטריין אשר יכול לעלות על גדותיו, בשל כמויות הגשם הרבות הצפויות בעקבות הסופה, וכן בשל הגלים הגבוהים הצפויים להיווצר באגם.
מחשש להצפות אלה, הורה, לראשונה בתולדותיה, ראש העיר של ניו אורלינס, ריי נאגין על פינויה. ראש העיר הורה על הקמת מספר מחסות מפני הסופה לתושבים שלא הצליחו לעזוב את העיר, והורה על הפיכת הסופרדום של לואיזיאנה למחסה סופה. המבנה ממוקם בגובה של מטר אחד מעל פני הים, ונבנה על מנת לעמוד בפני כוחם של גלים גבוהים, הצפות עד לגובה של 10.6 מטרים, ורוחות של עד 320 קמ"ש. אולם כבר עם תחילתה של הסופה נפגע גג המבנה והחל לדלוף.
חשש נוסף היה שמאגרי הדלק בבתי הזיקוק הרבים שבקרבת העיר יישפכו אל המים וייצרו תערובת של תרכובות כימיות רעילות אשר יציפו את העיר, ויגרמו למחסור של מים נקיים. אם תחזית זו הייתה מתממשת, היו נדרשים כשישה חודשים לנקות את העיר מהרעלים.
בלואיזינה וניו אורלינס
בשעה 10 בבוקר (שעון מקומי) ב-29 באוגוסט חצתה הסופה את ניו אורלינס. לאחר חצייתה את העיר נחלשה הסופה והגיעה לקטגוריה 3.
הסופה הציפה את הרובע הצרפתי של העיר, בשל כשלים במשאבות הביוב של העיר. כמו כן נפרצו שתיים מסוללות העפר המגינות על העיר, ומים בגובה 2 מטרים החלו להציף את הרובע התשיעי של העיר.
מספר רחובות במרכז העיר הוצפו במים בגובה 3 מטרים. התושבים שנותרו בעיר רוכזו במספר מבנים, ביניהם לואיזיאנה סופרדום (מגרש הפוטבול העירוני) ומרכז הקונגרסים של העיר ואפילו פארק השעשועים "Six Flags: New Orleans".
עם חלוף הסופה ובעקבות המים המזוהמים שהציפו את העיר החל פינוי התושבים, גם בכפייה.
במיסיסיפי
אזור החוף במיסיסיפי סבל מנזק מאסיבי כתוצאה מהוריקן קתרינה ב-29 באוגוסט. 238 אנשים נהרגו, 67 הוכרזו כנעדרים, ונגרמו נזקים בשווי מיליארדי דולרים. לאחר מעשה, הוכרזו 47 המחוזות הדרומיים של המדינה כאזורי אסון הזקוקים לסיוע פדרלי.
השלכות כלכליות
ההשלכות הכלכליות של הסופה היו נרחבות. נכון לאפריל 2006, הוציא ממשל בוש 105 מיליארד דולר על תיקונים ובניה מחדש באזור, וסכום זה אינו כולל נזקים לכלכלה עקב שינויים באספקת הנפט, נזקים פרטיים, נזקים לרשתות התחבורה, אובדן סחורות ליצוא ועוד.
כלכלנים רבים היו סבורים כי הסופה תגרום לנזק רב למתקני זיקוק הנפט הרבים המצויים באזור לואיזיאנה, ומספקים 24% מצריכת הנפט בארצות הברית. כמו כן דרך נמלי לואיזיאנה, המייבאים 11% מצריכת הנפט של ארצות הברית, סגורים בשל הסופה מ-27 באוגוסט. כלכלנים סבורים כי כתוצאה מהסופה ומעליית מחירי חבית נפט בארצות הברית מעל ל-70 דולרים (במקום 66.13 דולרים קודם לסופה) יעלו מחירי האנרגיה בעולם כולו.
השלכות סביבתיות
הוריקן קתרינה היה גם בעל השלכות מרחיקות לכת על הסביבה. נחשולי הסופה גרמו לבלייה משמעותית של חופים, וכמה מהם נהרסו לחלוטין. באי דופין, כ-150 ק"מ מזרחית לנקודה בה ההוריקן עלה ליבשה, החול שממנו האי מורכב הוסע לתוך מפרץ המיסיסיפי, והאי התקרב ליבשה. הסופה השפיעה בצורה קשה גם על איי צ'נדלור שהושפעו קודם לכן מהוריקן איוואן בשנת 2004.
השלכות פוליטיות וחברתיות
תפקוד ממשל בוש במהלך הוריקן קתרינה ואחריו ספג ביקורת קשה בתקשורת האמריקאית. ההבנה המאוחרת יחסית של הממשל כי מדובר באסון בסדר גודל כה משמעותי ואופן התפקוד הלקוי, נחווה ככישלון נוסף של ממשל בוש, הגביר את הביקורת הציבורית השלילית על תפקודו, וייתכן שהיה בין הגורמים (יחד עם גורמים אחרים) שהביאו לעליית הדמוקרטים לשלטון בבחירות הבאות.
מבחינה חברתית לא שוקמה למעשה העיר. שיקום העיר ארך זמן ממושך, ורבים מהתושבים לא שבו אל העיר גם לאחר ששוקמה. האוכלוסייה חסרת האמצעים המשיכה לגור בקרוונים במשך שנים אחר כך.
ביזה והתנהגות עבריינית בניו אורלינס בחסות הוריקן קתרינה
זמן קצר לאחר חלוף ההוריקן, החלו מעשי ביזה של חנויות, על ידי כמה מתושבי ניו אורלינס שלא התפנו מבתיהם. רבים מהבוזזים חיפשו מים ומזון, שהיו חסרים בעקבות האסון, אך הייתה גם ביזה של מוצרים לא חיוניים. בשעה שמאמץ הרשויות היה ממוקד בפעולות הצלה, הפעילות העבריינית הפכה לבעיה קשה. ב-30/8/2005, החלו מעשי הביזה בעיר להתרחש גם לאור יום, וגם בנוכחות המשטרה. היו אף דיווחים שכמה שוטרים השתתפו בביזה. מהדורות החדשות הוצפו בדיווחים על מעשי רצח, מקרי אונס וגנבות. מאוחר יותר, התברר כי רבים מהדיווחים לא היו מדויקים, בשל חוסר הסדר ששרר במקום. בעקבות האירועים, כוחות המשמר הלאומי וכוחות פדרליים הוזרמו לשטח. מושלת לואיזיאנה, קטלין בלנקו, הצהירה כי: "יש להם רובי אם 16 טעונים ונצורים. כוחות אלה יודעים לירות ולהרוג ואני מצפה זאת מהם." עוצר החל להיות מונהג החל מהשעה 20:00 ועד 6:00 למחרת. דווח על מסוקים שהופעלו בלילה וירו מהאוויר לעבר כלי רכב שאינם רכבי חילוץ, מאחר שהניחו כי מדובר בבוזזים. דווח על מספר אירועי ירי שהתרחשו בין שוטרים לבין תושבי ניו אורלינס, שבכמה מהם הייתה התנהגות פסולה של המשטרה, כגון תקרית הירי בגשר דנצינגר, בה מצאו את מותם אזרחים לא חמושים. במהלך השבוע הראשון של חודש ספטמבר, החוק והסדר הושבו בהדרגה. ב-10 בספטמבר, הגיע מספר אנשי כוחות הביטחון השונים שבעיר לשיא של 46,838, בהם אנשי כוחות המשמר הלאומי, כוחות פדרליים, שוטרים וגורמי אכיפת חוק מכל הארץ שהוסמכו באופן זמני לצורך משימת החזרת החוק והסדר.
שבעת פלאי תבל של העולם העתיק
שבעת פלאי תבל של העולם העתיק (או שבעת פלאי תבל) היו מבנים בעלי חשיבות מיוחדת אשר הוקמו בעת העתיקה באזור הים התיכון. מבנים אלו הוזכרו ברשימות בכתבים הלניסטיים שונים, אשר שימשו כמעין קטלוג של ההישגים האנושיים והיו פופולריות בקרב מטיילים ונוסעים בעולם העתיק. לרשימת פלאי תבל היו גרסאות רבות, הבולטות בהן מיוחסות לאנטיפטרוס מצידון, פילון מביזנטיון, הרודוטוס וקלימכוס מקירניה.
מבין שבעת הפלאים של העולם העתיק רק אחד, הפירמידה הגדולה של גיזה, נותר יחסית ללא פגע עד היום.
רשימת שבעת פלאי תבל היוותה השראה ל לאורך ההיסטוריה, רובן מונות שבעה פלאים.
רקע
לרשימת הפלאים היו גרסאות רבות, הידועה והקדומה ביותר שנשתמרה היא של המשורר היווני אנטיפטרוס מצידון (סביבות 140 לפנה"ס), המונה שבעה אתרים, אך בעיקר מהלל את מקדש ארטמיס באפסוס:
מקור נוסף מסביבות המאה ה-2 לפנה"ס, המזוהה כפילו מביזנטיון, חתום על חיבור קצר שכותרתו "שבע המראות של העולם". כתבי פילו לא נשתמרו בשלמותם, והם מונים שישה אתרים התואמים לרשימתו של אנטיפטר. מרשימות אחרות של ההיסטוריון הרודוטוס (485 לערך עד 420 לפנה"ס) ושל קאלימאכוס (סביב 300 לפנה"ס), אשר אוחסנו במוזיאון אלכסנדריה, נשתמרו מעט מאוד הפניות.
הקולוסוס מרודוס היה הפלא האחרון שבנייתו הושלמה, בשנת 280 לפנה"ס, והראשון שנחרב, ברעידת אדמה ב-226 לפנה"ס. בסך הכל, כל שבעת הפלאים היו קיימים יחדיו בעת ובעונה אחת לתקופה של פחות מ-60 שנה. בגרסתו הקדומה של אנטיפטר חומות בבל תפסו את מקומו של המגדלור, ובכתבים אחרים שקדמו לבניית הקולוסוס השלים שער עשתר את רשימת שבעת הפלאים.
היקף
נהוג לייחס את הגבלת הרשימות לשבעה אתרים למשמעות המיוחדת של המספר שבע, אשר סימל שלמות ושפע בתרבות היוונית העתיקה. מבחינה גאוגרפית הרשימה מכסה מונומנטים שהיו קיימים באזור הים התיכון והמזרח התיכון בלבד, אשר הרכיבו את העולם שהיה ידוע באותה תקופה ליוונים. אתרים אחרים שהיו קיימים מחוץ לאזורים אלה לא נשקלו כחלק מתיאורים עכשוויים של פלאי תבל העתיקים.
המקורות המוקדמים שהגיעו מכותבים הלניסטים, השפיעו רבות על הרכב הרשימה. חמישה מתוך שבעת האתרים ברשימה הם למעשה הישגים יוונים בתחום הארכיטקטורה והאומנות, כשהיוצאים מן הכלל הם הפירמידה הגדולה של גיזה והגנים התלויים בבבל.
השפעה
ההשפעה היוונית על התרבות הרומאית, ותחיית הסגנון היווני-רומאי בתקופת הרנסאנס הציתה את דמיונם של אמנים ונוסעים אירופאים. ציורים ופסלים רבים שמתייחסים לשבעת הפלאים נוצרו, בזמן שהרפתקנים נהרו אל האתרים עצמם כדי לחוות אותם באופן אישי. אגדות ושמועות רבות היו נפוצות והאדירו עוד יותר את ההילה סביב שבעת פלאי תבל.
שבעת הפלאים גם השפיעו על דורות של היסטוריונים בתקופות שונות, אשר ניסו להרכיב רשימות פלאים בהיקפים שונים ונושאים רבים.
שרידים
מכל שבעת פלאי תבל, היחיד שנותר עומד על תילו כיום היא הפירמידה הגדולה של גיזה. קיומם של הגנים התלויים עדיין מוטל בספק וקיימות תאוריות רבות בנושא. מקורות ארכאולוגיים מאשרים את קיומם בעבר של חמשת הפלאים הנותרים. מקדש ארטמיס באפסוס ופסל זאוס באולימפיה נהרסו בשריפות, והמגדלור באלכסנדריה, הקולוסוס מרודוס והמאוזוליאום בהליקרנסוס נחרבו ברעידות אדמה.
שרידים של המאוזוליאום נמצאים במקום בו עמד, וחלק מהפסלים שקישטו את הקבר נמצאים במוזיאון הבריטי בלונדון. עמוד אחד מבין מאה עשרים ושבעה העמודים שעליהם עמד מקדש ארטמיס קיים עדיין באתר, ומפסל זאוס, הקולוסוס והמגדלור נותר זכר במטבעות שנטבעו באותה תקופה.
שלישייה מספר 2 לפסנתר (שוברט)
השלישייה מספר 2 במי במול מז'ור לפסנתר, כינור וצ'לו, דויטש 929 היא אחת מהיצירות האחרונות של פרנץ שוברט והיא מתוארכת לנובמבר 1827. היצירה פורסמה כאופוס 100 בסוף 1828, זמן קצר לפני מותו של שוברט ובוצעה לראשונה במסיבה פרטית בינואר 1828 שנערכה לכבוד אירוסיו של חברו של שוברט, יוזף פון שפאון. היצירה בנויה מארבעה חלקים:
היצירה משמשת כפסקול במגוון סרטים, בהם בארי לינדון, כוננות מיידית, המורה לפסנתר והמכונאי (2011).
ארגון בן-יהודה
ארגון בן-יהודה היה ארגון יהודי ציוני, אשר פעל בשנות השלושים ושנות הארבעים של המאה ה-20 בלוב. הארגון עסק, בנוסף לפעילות ציונית גם בהחדרת השפה העברית בקרב יהודי לוב.
היסטוריה
במחצית השנייה של שנות ה-20 התמקדו הציונים בטריפולי (לוב) בפעילות תרבותית ציונית. בפעילות זו השתתפו גם צעירים משכילים מהמעמד הבינוני והנמוך ומהם באו, בשנת 1931, מייסדי הארגון הדתי והציוני 'בן יהודה', על שמו של אליעזר בן-יהודה. ציון שאול הדדי, אחד ממייסדי הארגון, שימש כנשיאו וגם כמזכיר, לסירוגין ומייסדים נוספים היו רבי חיים לוזון, וכן אליהו בחבוט, שהיה המורה הארץ ישראלי הראשון בטריפולי.
הארגון עסק בפעילות עברית לאומית ציונית, ושימש מעין מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית העולמית. בפעילות מועדון הארגון השתתפו מאות חברים וחברות בגילאים שונים מהמעמד הבינוני ומטה, שהתגוררו בדרך כלל ברובע היהודי.
בשנת 1932 ייסדו פעילי 'בן יהודה' את בית הספר העברי ‘התקווה', שזכה להצלחה רבה. בבית הספר למדו עברית והוא הפך למרכז תרבותי חברתי. הוקמה בו ספרייה בה היו כ-2000 ספרים, חדר קריאה בו היו כל עיתוני הארץ וכן ירחון בעל תוכן חלוצי בשם "חיינו". ירחון זה החל להופיע מטעם ארגון בן יהודה בשנת 1943, בצורת ילקוט שהכיל חומר בשפות עברית, ערבית ואיטלקית. הוא דן בהכשרה ובחיים החלוציים בארץ ישראל. הלהקה האומנותית של בן-יהודה הציגה מחזות, אשר הראשון שבהם נקרא "נמצאה האבדה". בהמשך הוצגו מחזות נוספים בבימויו של עמישדי גויטע.
הארגון הקים גם מקהלה שמנתה 800 תלמידים ותלמידות, ששרו רק שירים עבריים. מטעם הארגון יצא לאור גם עיתון שבועי בשם "למדו עברית" בעריכתם של הרב שאול דאבוש, ציון שאול אדאדי, עמישדי גויטע ואברהם נחום. בעיתון הופיעו, מדי שבוע, שיעור בשפה העברית, חידות, פתגמים ובדיחות. במשך הזמן הוכנסו לעיתון גם חיבורים מפרי עטם של תלמידי בית הספר התקוה ובתי ספר עבריים אחרים בטריפולי ובערי השדה.
לאור הצלחותיו של ‘בן יהודה' מסרה הנהגת הקהילה לידיו את ענייני החינוך בקהילה. מעמדם החשוב של פעילי 'בן יהודה' נשמר גם בשנות ה-40 והוא הועיל להם במאבקם למען חינוך ציוני דתי ונגד חינוך חילוני בטריפולי.
ניתן למצוא קו רצוף בין פעילי הציונות הדתית בתקופה זו, במישור הרעיוני: דת, מודרניזציה וציונות. את מקום הפעילות בקהילה תפס היסוד החלוצי הדתי, שפניו להגשמה בארץ ישראל. ניכרת רציפות גם בגורם האנושי. צעירים ציוניים, כגון: פריג'ה טייר, ציון שאול אדאדי, ר' אפרים עטייה, עמישדי גואטה ואחרים, השתתפו בפעילות הציונית, היו בין מייסדי הארגון ובית הספר הנ"ל בשנות ה-30, והנהיגו את הציונות הדתית בשנות ה-40 וראשית שנות ה-50. חלק ממורי בית הספר ותלמידיו נטלו חלק גם בפעילות ארגוני הנוער הציוני, שנוסדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
תקופת מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939 אסר המושל האיטלקי כל פעילות ציונית, כולל מועדוני ספורט למיניהם.
נוכח המצב הקשה החלו התנועה הציונית ו"בן יהודה" (הוקם ועד מיוחד לעזרה לעניים נפגעי המלחמה) לאסוף כספים כדי לאפשר לנפגעים ולבורחים לשכור דירות מחוץ ל"חארה" וכדי לספק את צורכיהם הבסיסיים של הנפגעים. הם בנו מקלט גדול מתחת ל"חארה". כך ניצלו חייהם של רבים.
הארגון כמסד לציונות הדתית בטריפולי
מנהל צבאי בריטי הוקם בטריפולי לאחר כיבושה בשנת 1943. ביוני אותה שנה חודשה הפעילות בארגון 'בן יהודה', שהוכר על ידי השלטונות כארגון לפעילות תרבותית עברית בלבד. יחסו להתארגנות ציונית בטריפולי היה שלילי עד לסוף שנות הארבעים. החיילים, שרובם היו חילוניים, ביקרו במועדון 'בן יהודה', נפגשו עם נוער והשפיעו עליו. באוגוסט 1943 הצטרפו אליהם ווילו כץ מקיבוץ אושה ויאיר דואר מקיבוץ רמת יוחנן, שניהם מ'חבר הקבוצות'. השניים נשלחו על ידי המוסד לעלייה ב' והסוכנות היהודית לפעילות בתחומי חינוך, ארגון, הגנה והעפלה. קשיים שונים, ובעיקר התנגדות הממשל הבריטי לפעילות ציונית ולארגון הגנה והעפלה, מנעו מהם לבצע את משימותיהם, למעט בתחום החינוכי.
בסתיו 1943 הם יסדו, במסגרת 'בן יהודה', תנועת נוער, שנקראה: 'תנועת הנוער הציוני', או 'תנועת הנוער', ובראשית 1944 סייעו להקמתו של ארגון 'בן יהודה החלוץ'.
מנהיגי 'בן יהודה' תמכו בחיילים ובשליחים אך פיקחו על פעילותן של מסגרות הנוער החדשות ואף הערימו קשיים על התפתחותן. בצד רצונם בהתפתחותה של ציונות חלוצית בארגון הם חששו מפגיעה באופיו הדתי של הנוער המקומי. בפברואר 1944 ברח בר גיורא מתוניס לטריפולי, ובה בישר למנהיגי 'בן יהודה' על קיומה של התיישבות דתית חלוצית הנכונה לקלוט את צעיריהם. הייתה זו בשורה בעתה ומנהיגי 'בן יהודה' נענו לה ברצון.
ארגון 'בן יהודה' הונהג על ידי ציון שאול אדאדי ואף על ידי יעקב פרג'ון, ששימש בתפקידים חשובים בוועד הקהילה, הוסמך על ידי המוסדות הציוניים בירושלים לשמש כנציגם בטריפולי ועמד גם בראש ועדת העלייה המקומית. ליד ראש 'בן יהודה' פעלה הנהגת הארגון ובה עמישדי גואטה, ממייסדי הארגון ובית הספר ‘התקווה', אברהם נחום סמבירה מחשובי הקהילה, ציון נמני מעשירי המקום, יוסף מימון, י' בוכובזה ואחרים, אנשי המעמד הבינוני, שעסקו, במסחר, פקידות וחינוך. הארגון זכה להכרה ואהדה בקרב יהדות לוב וסניפים נוספים הוקמו במקומות נוספים בלוב וביניהם בעיירה זליתן על ידי הרב צוריאל שקד.
הפעילות החינוכית תרבותית ב'בן יהודה' התפתחה והעמיקה עד לקטיעתה במאורעות הדמים, בנובמבר 1945. בשנים 1944-1945גברו נטיות לאומניות ופאן אסלאמיות בחוגים ערביים בטריפולי, שנאבקו לעצמאות ארצם. בשנת 1945 הורע גם מצבה הכלכלי של אוכלוסייה ערבית רחבה בטריפולי. על רקע זה ועל רקע התגברות הפעילות הציונית בטריפולי והחרפת הסכסוך היהודי ערבי בארץ ישראל, פרצו פרעות ביהודים. בימים 4–7 בנובמבר, פרעו המוני ערבים מוסתים ביהודי טריפולי וכפרים בטריפוליטניה. כ-130 יהודים נרצחו ורבים אחרים נפצעו. בתים, חנויות ומחסנים נשדדו והוצתו. חמישה בתי כנסת חוללו. הממשל הבריטי גילה רשלנות, ואולי, מכוונת.
המאורעות חשפו את אכזריותם של ערביי טריפולי ואת עוינותו של הממשל הבריטי כלפי היהודים. אלה ערערו את אושיות קיומה הפיסי והביטחוני של הקהילה היהודית בלוב. התחזקו בה שתי מגמות שונות: פיוס הגורם הערבי, מחד גיסא, והתחזקות המגמה הציונית, מאידך גיסא. לאחר המאורעות התחדשה פעילות ארגון ‘בן יהודה', אך בפחות אינטנסיביות. נראה, כי הגורמים לכך היו:
קשיים כלכליים, בפרט על רקע התרוששות יהודים רבים בעקבות המאורעות, וחשש מתגובות עוינות של הערבים ושל הממשל הבריטי, שהחמיר את פיקוחו על הפעילות הציונית.
הפעילות הציונית
הפעילות הציונית העיקרית בוצעה על ידי ארגון ‘בן יהודה'. למעשה, הוא תפס את מקומה של ההסתדרות הציונית בטריפולי. מעמדו של ‘בן יהודה' הלך והתחזק בציבור המקומי מכוח פעילותו הציונית בשנות ה-30 וה-40, ומכוח פעילות מנהיגיו בממסד הקהילתי ובמערכות החינוך היהודית. אופוזיציה לארגון ‘בן יהודה' באה מחוגי מכבי בטריפולי, אולם לא היה בה כדי לערער את מעמדו האיתן בציבור המקומי. למעמדו של ‘בן יהודה' נודעה חשיבות לגבי מקומה של התנועה הציונית הדתית בטריפולי.
מנהיגי ‘בן יהודה' היו כאמור שבעי רצון מבואו של בר גיורא. בסיועו הם יצרו קשרים הדוקים עם ‘הקיבוץ הדתי' ועם תנועת ‘הפועל המזרחי', ומצאו בהם את היסודות החשובים להם, דת, ציונות, חלוציות, מודרנה ומסגרות מתאימות לקליטת הנוער הציוני של טריפולי. הקשרים הללו נשאו אופי רוחני, רעיוני והתיישבותי.
משנת 1944 פעלו מנהיגי ‘בן יהודה' לחזק את המגמה הציונית דתית בציבור המקומי ובעיקר בחוגי הנוער. למרות זאת הם נמנעו מלהגדיר את ‘בן יהודה' לתנועת ‘הפועל המזרחי' או לייסד לה סניף עצמאי. צעד כזה עמד בסתירה לעמדתם שיש לשמור על ציונות אחידה המכבדת את המסורת הדתית, כפי שהיה עד אז, ולמנוע פוליטיזציה ארץ ישראלית של הציונות בטריפולי. עמדתם זו לא הייתה נקייה משיקולים טקטיים. לדידם הגדרה פורמלית ל'הפועל המזרחי' הייתה עלולה להזיק להם. היא הייתה פותחת פתח להתארגנות נגדית של מפלגות ארץ ישראליות חילוניות, אפשרות שלמניעתה פעלו במרץ. הם סברו שבהיעדר זהות פוליטית ארצישראלית יקל עליהם לזכות בסיוע מרבי מגורמים ציוניים ארצישראליים שונים ביישוב. הם גם לא ראו נחיצות בהגדרה פורמלית ל'הפועל המזרחי' במצב, שלדעתם ממילא רובו של הציבור הציוני המקומי נהה באופן טבעי אחרי המגמות הציוניות דתיות של ה"פועל המזרחי".
פעילות ארגונית, חינוכית ותרבותית
עם התארגנות החלוץ נעשו מעשים להביא להתפתחותה בכמות ובאיכות. מספר חברי הסניף שבמועדון ‘בן יהודה' גדל. סניפים חדשים לא נפתחו בשל חוסר מדריכים והיעדר תנאים פיזיים נאותים. ל'החלוץ' הצטרפה גם קבוצת נוער משכיל מן החוג היהודי איטלקי שברובע החדש של העיר. הצטרפותה הייתה בעיקר תוצאת השפעתה של ספרות ציונית, בפרט ספרו של פינסקר ‘אוטואמנציפציה'. על החידוש שבכך נכתב ב'חיינו'.
באביב 1944 החל להופיע בטריפולי הירחון ‘חיינו', שהיה ביטאון ‘החלוץ' ו'בן יהודה'. פורסמו בו ידיעות על שתי תנועות אלה, וכן על ההכשרה החקלאית והקיבוץ הדתי לצד תיאורים מהמגזר הציוני דתי בארץ מהיישוב בכללו. כן הופיעו בו סקירות מתולדות ישראל והציונות. הביטאון יצא לאור ובו מאמרים וידיעות בעברית, בערבית ובאיטלקית וזכה להערכה רבה בקרב חברי התנועה והציבור היהודי המקומי. חשיבותו נבעה מהיותו מכשיר חינוכי מלכד ומהשראתו החלוצית, ואילו חסרונותיו נבעו בעיקר ממיעוט השתתפותם של חברים מן השורה בו ומהיעדר מתח אידאולוגי וגירוי רעיוני במה שפורסם בו.
בסוף 1946 נודע על כישלון קליטתו של גרעין ביכורים בקיבוץ הדתי שדה אליהו ועל התפרקותו. אחת הסיבות להתערערות הגרעין הייתה אי הסתגלותם של חברים אחדים לנורמות הדתיות של הקיבוץ הדתי והרחקתם. האכזבה בחוגי בן יהודה ו'החלוץ' מהקיבוץ הדתי ומחבריהם הייתה רבה. נוצר רושם של נתק בין הקיבוץ הדתי לבין ‘החלוץ' הטריפוליטני. הכישלון ותחושת המשבר ריפו את ידי החבורה הציונית הדתית בטריפולי, ולעומת זאת חיזקו את חסידי הקיבוץ המאוחד במקום, שהיו בתהליך של התגבשות כפלג עצמאי. ב'החלוץ' התפתח קיטוב בין שתי המגמות הללו. בסוף שנת 1946 פרשו חסידי הקיבוץ המאוחד מן ‘החלוץ' ויסדו, יחד עם מנהיגים ב'תנועת הנוער' את ‘ההכשרה העירונית', שהייתה למעוז הקיבוץ המאוחד בטריפולי.
ברודוויי 1501
ברודוויי 1501 (באנגלית: 1501 Broadway), המוכר גם בשם בניין פרמאונט (באנגלית: Paramount Building), הוא גורד שחקים הממוקם בכיכר טיימס בין רחוב 43 לרחוב 44 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 131.5 מטרים והוא בעל 33 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכלים ראפ וראפ (Rapp and Rapp) ושימש עד שנת 1967 כתיאטרון פרמאונט. הוא נבנה בין השנים 1927-1926 וזכה במעמד שימור עירוני בשנת 1988.
היסטוריה
סרטי פרמאונט, אחת מהחברות האמריקאיות הגדולות בארצות הברית להפקה והפצת סרטים בשנות העשרים של המאה ה-20, החליטה להקים את מטה המשרדים של החברה ברחוב ברודוויי 1501 שכלל גם תיאטרון קולנועי בן 3,664 מושבים. בנייתו נמשכה כשנה (בין השנים 1926–1927) בעלות כוללת מוערכת של 13.5 מיליון דולר אמריקאי. עם סיום בנייתו היה לבניין הגבוה ביותר בכיכר טיימס והייתה בו קומת תצפית על העיר.
נשיא פרמאונט באותה עת, אדולף זוקור (Adolph Zukor), רכש את השליטה על רשת התיאטראות בלבן וכץ (Balaban and Katz) ובעזרתו של סם כץ נוצר הקשר עם משרד האדריכלים ראפ וראפ, שתכננו מספר תיאטראות מובילים עד אותה תקופה. הם תכננו את בניין ברודוויי 1501 בסגנון האר דקו בעוד חלל פנים התיאטרון עוצב בסגנון נאו-רנסאנס. התיאטרון נסגר ולבסוף בשנת 1964 ונהרס בשנת 1967.
אדריכלות
בראש הבניין ארבעה שעונים בעלי 12 כוכבים מחומשים המייצגים את הכוכבים בלוגו של פרמאונט. מעליהם ניצב כדור זכוכית. בתחילת מלחמת העולם השנייה, כדור הזכוכית והשעון היו צבועים בשחור כדי לא לבלוט בלילה מחשש לפלישה של אויב. הם שופצו בשנת 1996.
קשת הכניסה הראשית לבניין בגובה חמש קומות. לובי הבניין ארוך ורחב המשתרע ברוב שטח קומת הכניסה. הוא בעל עמודי שיש לבן וגרמי מדרגות רחבים שתוכננו בהשראת האופרה גרנייה בפריז.
טרור
בבוקר ה-6 במרץ 2008, הניח אלמוני פצצה מול תחנת גיוס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשדרה השביעית. האירוע הסתיים ללא נפגעים ומצלמת אבטחה שהותקנה בבניין שיחקה תפקיד בניסיון לזהות את האלמוני.
משל העבד הנאמן
משל העבד הנאמן או משל שומר הסף הוא אחד ממשלי ישו המופיע בכל הבשורות הקנוניות: בבשורת מתי כ"ד 42–51, בבשורת מרקוס י"ג 34–37 ובבשורת לוקס י"ב 35–48, נושא המשל נסוב על כמה חשוב שהתלמידים, המאמינים בבשורתו ובשליחותו של ישו, להמשיך לצפות ולהתכונן לביאתו השנייה של ישו. בבשורת מתי, מופיע המשל לפני משל עשר העלמות, בהקשר לנושא אחרית הימים (אסכטולוגי). הוא דומה במשמעות של התכוננות חסידי ישו לקראת בואו ביום המיוחל - יום שובו של ישו.
סיפור המשל
בבשורת מתי המשל נכתב כדלקמן:
פרשנות
המשל פותח בבשורת מתי עם האזהרה לתלמידים: "לָכֵן שְׁקֹדוּ כִּי אֵינְכֶם יוֹדְעִים בְּאֵי־זוֹ שָׁעָה יָבֹא אֲדֹנֵיכֶם׃" (מתי כ"ד 42). במילים אחרות, "המאמין חייב לשקוד כל העת ולהיות מוכן כל רגע ליום שובו של אדונו. עליו להישאר ער (כשומר סף) ולא להירדם במשמרתו". על אף שייתכנו סימנים מקדימים כלליים המציינים את הביאה שנייה של ישו, את זמן שובו המדויק איש אינו יודע, לרבות המלאכים וישו עצמו. נושא זה גם נדון גם קודם לכן בלוקס י"ב. ההפניה לאירועי החתונה נזכרים כבר במשתה החתונה השמיימי בלוקס י"ב 36 (ראו בקטע המצוטט מבשורת לוקס לעיל), והוא מזכיר גם את משל עשר העלמות, המופיע מיד לאחר משל זה בבשורת מתי כ"ה 1–13).
החלק השני של המשל מדגיש את תשומת הלב המרבית הנדרשת מכל אדם ש"הרבה נימסר בידו" (הכוונה למנהיגים ורועי עדה שהופקדו על הנהגה רוחנית של קהילות המאמינים). גי' דווייט פנטקוסט כותב כי משל זה "מדגיש שהזכות הזאת - להנהיג ולהורות - מחייבת גם אחריות כבדה והיא מצריכה מתן דין וחשבון לפני האדון". הדבר חל בעיקר על רועי העדה ומנהיגי הדת.
"עדי יהוה" מזהים את העבד אשר בתרגום שלהם למקרא מכונה "העבד הדיסקרטי והנאמן", עם הגוף המנהל ומנהיג את "עדי יהוה" בתפקידם בחלוקת מזון רוחני לחסידיו של ישו.
מזמורים
המשל היה לנושא במספר מזמורי דת, לרבות המזמורים של פיליפ דודרידג "אתם עבדי ה'," המסתיים כך:
המשיח יערוך את המשתה
בידיו שהם ידי מלך,
וירומם את משרתיו הנאמנים
Telia Digital-tv
Telia Digital-tv היא ספקית טלוויזיה רב-ערוצית שוודית המשדרת בשיטת IPTV ונמצאת בבעלות Telia Company. שירות הטלוויזיה הושק בינואר 2005.
בספטמבר 2007 Telia הכריזה כי לפלטפורמת הטלוויזיה 200 אלף מנויים. עד 2010 היו לחברה חצי מיליון מנויים, ובשנת 2012, 12.7% מכלל הצופים בטלוויזיה השוודית היו מנויים שלהם.
בעבר, החזיקה חברת Telia גם ב-Com Hem, מפעילת שירות הכבלים הגדולה בשוודיה, אך נאלצה למכור אותה בשל חוקי התחרות בשוודיה.
היסטוריה
Telia משתמשת בטכנולוגיית IPTV כדי לשדר את השירות, ובאמצעות מודם מיוחד המחובר לרשת פס רחב, ניתן לצפות בטלוויזיה. פירוש הדבר שהטלוויזיה והאינטרנט חולקים רוחב פס, הוא כי מהירות האינטרנט עלולה להיפגע כאשר השירות פעיל.
Telia Digital TV הושקה בצורה מצומצמת בשנת 2005. זה היה שירות הטלוויזיה הראשון של חברת Telia לאחר מכירת חברת הכבלים Com Hem בשנת 2002, מכירה שהתבצעה בשל חוקי התחרות השוודיים. כיום שוק הטלוויזיה השוודי נשלט בידי Com Hem עם נתח שוק של 38%.
בספטמבר 2007 הודיעה החברה כי לשירות הטלוויזיה שלה 200 אלף מנויים. בחורף/ אביב 2008 קיימה החברה קמפיין שהיה מבוסס על העובדה שכל לקוחות הפס הרחב של חברת Telia קיבלו לבחינה את השירות למשך שנה עם מודם מיוחד. משמעות הדבר של-Telia היו לקוחות חדשים רבים. בשנת 2010 לשירות היו 400 אלף לקוחות, ובשנת 2012 הגיע שירות הטלוויזיה ל-12.7% מכלל הצופים בטלוויזיה בשוודיה - מעט פחות מ-Telenor/שירות Canal Digital. ברבעון השני של שנת 2014, מספר המנויים לשירות עמד על 663 אלף.
לחברה מתחרים נוספים בתחום ה-IPTV בשוודיה. בין המתחרים Bredbandbolaget, FastTV ו-Tele2.
תוכן
שירות הטלוויזיה מציע מגוון ערוצי טלוויזיה ממספר גופים משדרים, ביניהם תאגיד השידור השוודי, יורוספורט, ועוד, לצד שירותי וידאו לפי דרישה.
בתחילה, ערוצי Viasat, מתחרה נוספת בשוק הטלוויזיה הרב-ערוצית, לא נכללו בשידורי השירות. ב-23 במאי 2008 הודיעה החברה על הסכם עם Viasat, שיאפשר ללקוחותיה לצפות בשידורי Viasat, שיספקו 6 חבילות שונות של ערוצי Viasat. כמו כן ערוצים ZTV, TV3, TV6 ו-TV8 הפכו לזמינים בכמה מחבילות הבסיס של Telia.
עדשות מגע
עדשות מגע הן צמד עדשות אופטיות דקות, המונחת ישירות על גבי קרנית העין. עדשות מגע מיועדות לתיקון הראייה כתחליף להרכבת משקפי ראייה או לשם יופי - כדי לשוות לקשתית צבע שונה מצבעה הטבעי.
עדשות מגע ממלאות בדרך כלל תפקיד זהה לזה של משקפיים בתיקון ראייה, אולם יתרונן בכך שהן קלות משקל וכמעט בלתי נראות. עדשות קוסמטיות הן בעלות נוכחות ברורה בתוך העין ומטרתן שינוי מראה העין.
אנשים בוחרים להשתמש בעדשות מגע מסיבות שונות. חלקם מעדיפים את מראה העדשות על פני הרכבת משקפיים. עדשות אינן צוברות אדים, הן מספקות נוחות רבה במהלך פעילויות ספורטיביות ומאפשרות שדה ראייה רחב יותר מאשר משקפיים. בנוסף, יש מספר ליקויי ראייה, כגון קרטוקונוס, אשר אינם ניתנים לתיקון מלא בעזרת משקפיים בלבד.
סוגי עדשות מגע
קיימים מספר סוגי עדשות מגע: עדשות מגע קשות (עשויות זכוכית שניתן להשתמש בהן למשך שנים עד סדיקה או שבירה של העדשה) ועדשות מגע רכות (עשויות מפלסטיק ותקפות למשך תקופה קצובה של בין יום לשנה). קיימות גם עדשות מגע צבעוניות שנועדות להקנות לקשתית צבע שונה.
סיווג לפי ייעוד
עדשות מגע מתקנות ראייה - עדשות אלה מיועדות לשיפור הראייה. אצל אנשים רבים, קיים חוסר התאמה בין יכולת השתברות קרני האור בעין לבין אורך העין, דבר המוביל לראייה לא תקינה. עדשת המגע במקרה זה מנטרלת את חוסר ההתאמה ומאפשרת מיקוד נכון של האור ברשתית. מצבים רפואיים הניתנים לתיקון בצורה זו כוללים קוצר ראייה (מיופיה), רוחק ראייה, אסטיגמציה ופרסביופיה.
בשנים האחרונות חלה התעניינות גוברת באורתוקרטולוגיה, תיקון קוצר ראייה על ידי הרכבת עדשות במשך הלילה, אשר משנות בהדרגה את צורת הקרנית ומבטלות את הצורך בתיקון הראייה במשך היום. ישנם אף סוגים מסוימים של עיוורון צבעים אשר ניתנים לתיקון בעזרת עדשות בגוונים מסוימים.
עדשות מגע קוסמטיות - עדשות אלה מיועדות לשינוי המראה החיצוני של העיניים. חלקן גם משמשות לתיקון ראייה, אולם במקרים אחרים יכול לחול שיבוש כלשהו בראייה כגון טשטוש כתוצאה מהצבע או הדוגמה של העדשה. חלק מהעדשות הקוסמטיות נועדו לחפות על פגם רפואי כלשהו המשנה את צורת האישון.
עדשות מגע טיפוליות - עדשות שייעודן הוא הגנה על הקרנית לאחר פציעה או פגיעה.
עדשות חד פעמיות
מקלות על הסתגלות העין לעדשה ומאפשרות מעבר חלקי של חמצן דרך העדשה, שכן הן ספוגות בנוזלים. כיום ישנם עדשות המיוצרות עם שילוב הידרוג'ל וסיליקון, על מנת להגביר עוד יותר את מעבר החמצן דרך העדשה לעין, וכך לאפשר הרכבה ארוכה יותר באופן שהעין לא תפגע ותתייבש. את מרבית סוגי העדשות, למעט עדשות ההידרוג'ל סיליקון יש להסיר בזמן השינה.
העדשות הרכות מסווגות לרוב על פי תדירות ההחלפה שלהן: עדשות רכות חד-פעמיות מרכיבים פעם אחת בלבד, ולאחר מכן יש לזרוק אותן. עדשות אלה מתאימות לאנשים עם נטייה לאלרגיות, שכן הן מונעות הצטברות של אנטיגנים וחלבונים על גבי העדשה. עדשות אלו אינן דורשות תחזוקה כגון ניקוי ושימוש בתמיסה לפירוק חלבונים, ולכן הן נוחות יותר לשימוש. גם אנשים שאינם משתמשים בקביעות בעדשות יכולים למצוא את העדשות החד-פעמיות כפתרון יעיל. עם זאת, לרוב מחירן המצטבר של העדשות החד-פעמיות גבוה יותר. השימוש בעדשות מגע יומיות יוצר פחות בעיות ראייה וזיהומים מאשר עדשות לשימוש רב-פעמי. כיום משווקות עדשות יומיות כמעט בכל מרשם, גם במרשמים עם צילינדר לתיקון אסטיגמציה.
עדשות רב פעמיות
העדשות הרכות הרב פעמיות הנפוצות יותר הן להרכבה במשך שבועיים או חודש. קיימות גם עדשות המיועדות לשימוש של שלושה חודשים או שנה, והן עמידות יותר, אך זמן שימושן הארוך יותר מצריך עדשה עבה יותר עם סיכוי גבוה יותר להצטברות משקעים.
עדשות רב פעמיות דורשות תחזוקה יומית, המתבטאת בחיטויי והניקוי שלהן. הניקוי מתבצע באמצעות תמיסות מיוחדות לעדשות מגע. קיימים שני סוגים עיקריים של תמיסות:
חלק מהמשתמשים בעדשות רכות, עושים שימוש בטבליות אנזימטיות מיוחדות, המיועדות להסרת משקעי חלבונים מהעדשה.
עדשות מגע קשות
עדשות מגע סקלרליות
עדשות אלו מכסות חלק נרחב יותר מהעין ונועדו לטיפול במצבים של מחלות קשות של פני השטח החיצוני של הקרנית ובמטופלים עם קרטוקונוס שלא מסוגלים להרכיב עדשות מגע רכות או קשות.
מגבלות על מכירה
במדינות שונות נקבעו כללים שונים על מכירת עדשות מגע. בישראל, החוק לא קבע כללים מיוחדים על מכירת עדשות מגע, וכל עסק בעל רישיון עסק המתיר למכור אביזרים ומכשירים רפואיים היה רשאי למכור עדשות מגע, ללא בדיקת אופטומטריסט או מרשם. בעקבות עתירה לבג"ץ של חברת אופטיקנה שבקשה להגביל מכירת עדשות מגע, הודיע משרד הבריאות בשנת 2005 שבכוונתו להגביל מכירת עדשות מגע בחוק. בשנת 2016 הודיע משרד הבריאות שבכוונתו לקדם חוק שידרוש מכירת עדשות מגע רק על פי מרשם, הגם שהמרשם לא יוגבל בזמן לבגירים, כך שכל עוד מספר העדשה לא משתנה לא תהיה חובה לבדיקה חוזרת של אופטומטריסט.
איאד שלבי
איאד שלבי (בערבית: إياد شلبي; נולד ב-16 ביולי 1987) הוא שחיין פאראלימפי ערבי-ישראלי המתחרה בדרגת הנכות S1. אלוף פאראלימפי (טוקיו 2020) במשחים ל-50 מטר גב ול-100 מטר גב ושיאן עולם במשחה ל-150 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
שלבי גדל בשפרעם ומגיע ממשפחה מוסלמית. הוא חירש ואילם מלידה, ומשותק בגפיים התחתונות כתוצאה מתאונה שעבר בגיל 13. הוא מתאמן במרכז השיקום של איל"ן בחיפה, בהדרכתו של מאמן הנבחרת יעקב ביננסון, ואביו יוסוף, מלווה אותו באדיקות.
שלבי מתחרה בדרגת נכות S1 - הקשה ביותר, ואף התחרה בהצלחה מול שחיינים עם דרגת נכות קלה משלו.