cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976
המפלגה הדמוקרטית
הסנאטור ג'קסון טעה כשהחליט לא להתמודד באספות הבחירה באיווה ובבחירות המקדימות בניו המפשייר. הליברלים התפלגו בין ארבעה מועמדים, מה שסייע לקרטר לנצח. ג'קסון הצליח לנצח בניו יורק ובמסצ'וסטס, אולם ב-1 במאי פרש מהמירץ לאחר שהפסיד לקרטר בפנסילבניה בהפרש של שנים עשר אחוזים. לאחר מכן ניצח קרטר את וולאס, יריבו השמרן הראשי, בהפרש גדול בצפון קרוליינה, ואילץ אותו לפרוש. מוריס יודול הליברל ניסה להתמודד מול קרטר. הוא הגיע למקום השני בניו המפשייר, מסצ'וסטס, ויסקונסין, ניו יורק, מישיגן, דקוטה הדרומית ואוהיו, והצליח לזכות באספות הבחירה של מדינתו אריזונה. הוא אף השתווה לקרטר באספות הבחירה בניו מקסיקו. אולם כיוון שיודול תמיד סיים במקום השני לאחר קרטר, הצליח קרטר להשיג יותר צירים באופן עקבי.
ככל שקרטר התקרב למועמדות, החלה להתעורר תנועת התנגדות כלפיו בקרב הדמוקרטים הצפוניים והמערביים, שהיו ליברלים וחששו ששורשיו הדרומיים של קרטר יהפכו אותו לשמרן. המנהיגים של התנועה, הסנאטור מאיידהו פרנק צ'ארץ' ומושל קליפורניה ג'רי בראון, התמודדו וניצחו את קרטר בכמה מערכות בחירות. אולם הם נכנסו להתמודדות מאוחר מדי ולא הצליחו להשיג מספיק צירים.
ביוני 1976 זכה קרטר במספר גדול מספיק של צירים כדי לזכות במועמדות. בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1976 נבחר קרטר בקלות בסיבוב הראשון. לאחר מכן הוא בחר בסנאטור ממינסוטה, וולטר מונדייל, ליברל ותלמיד פוליטי של יוברט האמפרי, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
המפלגה הרפובליקנית
התחרות על המועמדות הרפובליקנית ב-1976 הייתה בין שני מועמדים רציניים: ג'רלד פורד, מנהיג האגף המתון של המפלגה והנשיא המכהן ממישיגן, ורונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני של המפלגה ומושל קליפורניה לשעבר. המירוץ בין שני המועמדים היה קשה ואף שווה. בתחילת הוועידה הרפובליקנית באוגוסט 1976 עדיין אי אפשר היה לדעת מי יהיה המועמד. פורד ניצח את רייגן בהפרש זעום בסיבוב הראשון בוועידה שהתרחשה בקנזס סיטי, מיזורי, ואז בחר בסנאטור בוב דול מקנזס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, זאת במקום סגן הנשיא נלסון רוקפלר שהכריז שנה קודם לכן שאינו רוצה להתמודד שוב. זאת הייתה הוועידה האחרונה שבה המועמד לתפקיד הנשיא עדיין לא נקבע בזמן ההתכנסות.
מסע הבחירות בסתיו
אחד מיתרונותיו של פורד על קרטר במסע הבחירות היה שהוא, בתור נשיא, יכול היה לנאום באירועים הרבים במסגרת חגיגות ה-200 לארצות הברית, דבר שיצר יחסי ציבור נאים עבור פורד. הוא ניהל את חגיגות הזיקוקים של הארבעה ביולי ששודרו בכל רחבי המדינה, ואירח את המלכה אליזבת' השנייה ואת הנסיך פיליפ כעבור שלושה ימים בארוחה ששודרה בטלוויזיה. במקום להציג את עצמו כפוליטיקאי טיפוסי, הוא הציג עצמו כמנהיג במבחן, שמילא נאמנה את תפקיד מנהיג המדינה. רק באוקטובר הוא עזב את הבית הלבן כדי לערוך מסע בחירות ברחבי המדינה.
לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, הסקרים הראו שקרטר מוביל על פורד ב-33%. ככל שהמירוץ התקדם, ההפרש הצטמצם יותר ויותר. במהלך מסע הבחירות, עיתון פלייבוי פרסם ריאיון שנוי במחלוקת עם קרטר, בו הודה שבמחשבותיו, חשק באישה שאינה אשתו. דבר זה פגע בקרטר בקרב נשים ונוצרים אוונגליסטים. ב-23 בספטמבר, פורד נראה טוב בעימות הבחירות הטלוויזיוני הראשון מאז 1960. הסקרים לאחר העימות הראו שרוב הבוחרים האמינו שפורד ניצח. קרטר איבד תמיכה בעקבות טענתו של פורד שלקרטר אין את הניסיון הדרוש כדי להיות מנהיג, וטען שקרטר לא הבהיר את עמדתו בנוגע לכמה נושאים. קרטר הבטיח לסיים את ההפרדה הגזעית באוטובוסים. אולם פורד ביצע טעות גורלית במהלך מסע הבחירות שפגעה בו קשות. בעימות השני ב-6 באוקטובר, טען פורד ש"אין שליטה סובייטית על מזרח אירופה ולעולם לא תהיה אחת תחת ממשל פורד". הוא גם הוסיף שהוא לא חושב ש"הפולנים מרגישים נשלטים על ידי ברית המועצות", כשהוא טוען את אותו הדבר על יוגוסלביה ורומניה. (יוגוסלביה לא הייתה חברה בברית ורשה. פורד סירב לחזור בו מטענותיו עד שעבר שבוע מאז העימות. נאו-שמרנים, שהתנגדו לסובייטים בתקיפות, נבהלו. לאחר שקרטר הבטיח לחון את כל מתנגדי ופליטי מלחמת וייטנאם, התמיכה בפורד ירדה וקרטר הצליח לשמור על הפרש קטן בסקרים.
העימות הראשון מסוגו בין שני המועמדים לסגנות, וולטר מונדייל ובוב דול, גם פגע ברפובליקנים, כשדול התעקש שחוסר מוכנות צבאית מצד הנשיאים הדמוקרטים היה אחראי לכל המלחמות של ארצות הברית במאה העשרים. דול, חייל במלחמת העולם השנייה, טען שבכל מלחמה של ארצות הברית ממלחמת העולם הראשונה ועד למלחמת וייטנאם, היה הנשיא דמוקרטי, וטען שמספר החללים ב"מלחמות הדמוקרטיות" שווה בגודלו לאוכלוסיית דטרויט. רבים הרגישו שהביקורת לא הייתה מוצדקת, ושדול נראה קריר מדי בעימות. כעבור שנים, טען דול שהתחרט על המשפט ושהרגיש שפגע ברפובליקנים. גורם אחד שעזר לפורד לפני הבחירות היה מספר הופעות טלוויזיה עם שחקן הבייסבול לשעבר ג'ו גראגיונלה, שנשאר ידידו גם לאחר הבחירות. במהלך ההופעות שאל גראגיונלה את פורד על עמדתו במספר נושאים, כשההופעות נראו שקטות ורגועות.
תוצאות
למרות כשלים במסע הבחירות, הצליח פורד להפוך את המירוץ לצמוד, וביום הבחירות בישרו הסקרים על שוויון. הבחירות נערכו ב-2 בנובמבר, והיה צריך את כל הלילה והבוקר לאחר מכן כדי להכריז על המנצח. רק ב-3:30 לפנות בוקר הכריזה רשת NBC שקרטר זכה במיסיסיפי, והשיג את 270 האלקטורים שהיו דרושים לו בשביל לנצח (כעבור כמה שניות, גם הכריזה רשת ABC שקרטר ניצח לאחר שנחשף שניצח בוויסקונסין ובהוואי. CBS הכריזו על ניצחונו ב-3:45). בספירת הקולות הכללית, קרטר עבר את פורד בשני אחוזים.
במספר האלקטורים, הבחירות היו הצמודות ביותר מאז 1916: קרטר זכה בעשרים ושלוש מדינות עם 297 אלקטורים, ופורד זכה בעשרים ושבע מדינות ו-240 אלקטורים (אלקטור סורר אחד מוושינגטון, שהיה מחויב לפורד, הצביע לרייגן). ניצחונו של קרטר הגיע במיוחד בגלל ניצחונו הגדול בדרום (שבו הפסיד רק בווירג'יניה ובאוקלהומה) וניצחונותיו הקטנים במדינות צפוניות גדולות כגון ניו יורק, אוהיו ופנסילבניה. פורד הצליח במערב, וזכה בכל מדינה מלבד הוואי. המירוץ היה צמוד במיוחד באורגון, בה ניצח פורד ניצח בהפרש קטן מאוד, של פחות מ-2,000 קולות.
אם פורד היה משיג עוד 3,687 קולות בהוואי ועוד 5,559 קולות באוהיו, הוא היה מצליח להשיג 270 אלקטורים. המדינות שהבטיחו את ניצחונו של קרטר היו ויסקונסין (הפרש של 1.68%) ואוהיו (הפרש של 0.27%). אם פורד היה זוכה בהן, הוא היה זוכה בנשיאות. עשרים ושבע המדינות שפורד זכה בהן הן מספר המדינות הגדול ביותר שמועמד מפסיד זכה בהן.
קרטר היה הדמוקרט הראשון מאז ג'ון קנדי שזכה במדינות הדרום העמוק (אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית, פלורידה וטקסס). ביל קלינטון היה הדמוקרט היחיד מאז קרטר שניצח ביותר ממדינה אחת, פעמיים. קרטר גם היה הדמוקרט הראשון מאז לינדון ג'ונסון שזכה לרוב מובהק במדינות הדרומיות. קרטר זכה ל-66.7% מהקולות במדינת מגוריו, ג'ורג'יה. הוא היה הדמוקרט היחיד מאז 1964 שזכה לרוב הקולות בספירה הכללית עד לביל קלינטון ב-1992. הוא גם אחד מחמישה מועמדים דמוקרטים שזכו ברוב הקולות מאז מלחמת האזרחים, כשהאחרים הם סמואל טילדן, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לינדון ג'ונסון, ביל קלינטון וברק אובמה.
לו פורד היה זוכה בבחירות, התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית היה פוסל אותו מלרוץ לכהונה נוספת ב-1980 כיוון ששירת בתפקיד יותר משנתיים לאחר התפטרותו של ניקסון.
הייתה זאת הפעם האחרונה שטקסס, מיסיסיפי, אלבמה או קרוליינה הדרומית תמכו בדמוקרטים, והאחרונה שבה צפון קרוליינה תמכה בדמוקרטים עד ל-2008. הייתה זאת גם הפעם האחרונה בה פלורידה תמכה בדמוקרטים עד 1996, הפעם האחרונה בה ארקנסו, דלאוור, קנטקי, לואיזיאנה, מיזורי, אוהיו, פנסילבניה וטנסי תמכו בדמוקרטים עד 1992, והפעם האחרונה בה מסצ'וסטס, ניו יורק, וויסקונסין תמכו בדמוקרטים עד ל-1988. הייתה זאת הפעם האחרונה בה דמוקרט זכה בנשיאות בלי לנצח בקליפורניה, קונטיקט, אילינוי, איווה, מיין, מישיגן, נבאדה, ניו המפשייר, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו, אורגון, ורמונט ובוושינגטון.
טראני
טְרָאנִי (באיטלקית:  Trani), היא עיר נמל במחוז פוליה שבדרום איטליה, בירת נפת בארלטה-אנדריה-טראני, השוכנת לחוף הים האדריאטי, כ-40 קילומטרים צפונית-מערבית לבארי.
אל-מהדי (ח'ליפה עבאסי)
אל-מהדי (מילולית: המנחה בדרך מישרים, הגואל), אבו עבדאללה מחמד בן אל-מנסור (בערבית: المهدي, ابو عبد الله محمد بن المنصور) נולד בשנת 745, והיה הח'ליפה העבאסי השלישי בין השנים 775–785. אל-מהדי מונה לח'ליפות על מיטת חוליו של אביו, ושלטונו המשיך את קווי המדיניות של מייסדי השושלת. תקופתו הייתה תקופה של התפייסות עם השיעים, ובימיו גברה באופן דרמטי השפעת הברמכים (בערבית: "אל-בַרַאמִכַה"), משפחת הוזירים הגדולים שייעצה לשושלת למן היווסדה.
טראני
היסטוריה
יישוב מתקופת האימפריה הרומית בשם טוּרֶנוּם הסמוך לעיר המודרנית טראני מצוין במפת פויטינגר. בהמשך, נשלטה העיר על ידי הלומברדים והביזנטים. האזכור הראשון לשם טראני הוא מהמאה ה-9. בתקופת מסעי הצלב התפתחה העיר, והנמל שבה הפך לאחד החשובים בנמלי הים האדריאטי. במהלך המאה ה-13, בתקופת שלטונו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בוצרה ופותחה העיר והגיעה לשיא פריחתה. בהמשך, נכללה העיר בשטחה של ממלכת נאפולי. בשלהי המאה ה-15 פלש לאזור צבאו של שארל השמיני, מלך צרפת, אך בראשית המאה ה-16 סולקו הצרפתים על ידי צבא ממלכת אראגון. בעת המלחמות הנפוליאוניות ידעה טראני תקופת אי שקט ונסיגה כלכלית. לאחר איחוד איטליה, נכללה טראני בשטחה של ממלכת איטליה.
אל-מהדי (ח'ליפה עבאסי)
אל-מהדי אסר את יועצו הקרוב ביותר, יעקוב בן דאוד, והשליכו לצינוק בו מצא את מותו. בשנת 783 ייסד את המיחנה, האינקוויזציה המוסלמית ששפטה כופרים ומתחסדים ("זנאדכ" ו"כאפרון"). תחת אמתלת הכפירה, חיסל אל-מהדי רבים מיריביו הפוליטיים. בשנת 777 הביס אל-מאמון מרד בח'וראסאן בראשות יוסף בן אבראהים ובשנת 778 הכניע מרד אחר בסוריה בראשות עבדאללה בן מרואן בן מחמד לבית אומיה. באותה שנה הוא הדיח את יורשו המיועד עיסא בן מוסא ומינה תחתיו את בנו, מוסא אל-האדי. בנוסף לכך הוא השביע את אצילי החצר לתמוך בו בבוא העת. לבסוף, הורעל אל-מהדי בידי אחת מפילגשיו בשנת 785.
טראני
הקהילה היהודית
התיישבות יהודים רומניוטים באזור החלה ככל הנראה עוד בתקופה הרומית. במאה ה-12 תיעד בנימין מטודלה קהילה בת 200 נפשות בעיר. במחצית השנייה של המאה ה-15 החלו רדיפות יהודים באזור דרום איטליה אשר פגעו קשות בקהילה היהודית במקום. בראשית המאה ה-16 לאחר השתלטות ממלכת אראגון על העיר גורשו יהודי טראני או אולצו להתנצר והקהילה פסקה מלהתקיים. שמות המשפחה די-טראני ומטראני מיוחסים לבני הקהילה וצאצאיהם.
אל-מהדי (ח'ליפה עבאסי)
חיי החברה, המנהל והמשטר תחת אל-מהדי
אל-מהדי הרחיב את האדמיניסטרציה העבאסית והקים דיואנים, או מיניסטריונים, עבור הצבא, הוזירות והאוצר. בראש רבות ממחלקות אלו עמדו בנים למשפחת ברמכ הנזכרת. כמו כן, קאדים, או שופטים, מונו בערים השונות של האימפריה והחוקים המפלים כנגד לא ערבים, או מואלים, בוטלו ברובם.
התפתחויות טכנולוגיות שונות ובראשן הכנסת נייר לשימוש נרחב, הואצו במהלך עשור שלטונו של אל-מהדי. הידע הטכני הקשור בנייר ויצורו הגיע לח'ליפות לאחר תפישתם בשבי של מספר בעלי מלאכה סיניים בקרב טלס (751 לספירה). בעבר עשו שימוש בעיקר בלוחות חרס או בפפירוס, אך עתה לראשונה רחוב שלם במרכז בגדאד הוקדש לתעשיית הנייר והספרים. הוזלת עלויות חומרי הכתיבה איפשרה כתיבה רבה יותר בידי יותר אנשים. כך עלו בעקיפין גם רמת הבירוקרטיה, שיעור יודעי הקרוא וכתוב והתרחבו חוגי המשכילים. לתהליך זה הייתה השפעה ארוכת טווח ומרחיקת לכת ופירותיו הברורים ביותר ניכרו בימי נכדו של אל-מהדי, אל-מאמון אשר החל תור זהב של פריחה תרבותית ומדעית בבגדאד. במרכזו של תור זהב זה עמדה ספריית בית אל-חכמה ומפעל התרגומים שהנציח את הידע של העולם היווני, הפרסי וההודי העתיק ושימר אותו במהלך ימי הביניים עד להשבתו לאירופה המתעוררת בשלהי התקופה.
במישור הדתי ניהל אל-מהדי מדיניות כפולה שעיקריה רדיפת מינות ואימוץ רשמי של הקו האורתודוקסי. בין היתר נקט אל-מהדי במדיניות זו על מנת להרגיע מעט את התסיסה השיעית, שנבעה בחלקה ממה שנתפש בעיניה כגישה סלחנית לכפירה דתית מצד השלטונות. התפשטותן של כתות סינקרטיסטיות ומגזימות, הע'לאת, נתפשה כאיום על יציבות החברה והשלטון. לראשונה אימץ אל-מהדי את הקו הגורס כי לח'ליפה יש בתור ממלא מקום הנביא (בערבית: ח'ליפת רסול אללה) את האחריות והחובה להגדיר את התפישות האורתודוקסיות וההבחנות התאולוגיות המקובלות על מנת להגן על ה"אומה" מפני כפירות שדינן שמד. אף על פי שבימי אל-מהדי לא הייתה לקביעה זו חשיבות מיוחדת, היא תוליד לימים את ימי ה"מבחן" (מיחנה) והמשבר הגדול שיזעזע את הח'ליפות והאסלאם בימי אל-מאמון נכדו.
בגדאד הייתה לעיר קוסמופוליטנית והחלה לפרוח ביתר שאת תחת שלטונו. בגדאד משכה אליה מהגרים מרחבי הח'ליפות - מן הודו, פרס, עיראק, סוריה, מצרים, אפריקה ואל-אנדלוס. בעיר התבססו קהילות גדולות של נוצרים, יהודים וזורואסטרים. השפעות תרבותיות מזרחיות כגון הבודהיזם התירו אף הם בחסות הברמכים שהיו במוצאם כוהני דת בודהיסטים מאפגניסטן. בגדאד התבססה והפכה לעיר הגדולה ביותר בעולם בתקופתה.
חיי הפרט, אופיו והזיכרון ההיסטורי של ימי שלטונו
לאל-מהדי הייתה בת בשם בנוקא (767-783) מאשתו ח'יזוראן, אשר הייתה גם אימו של הארון א-רשיד. בנוקא הייתה ביתו המועדפת של אל-מהדי ובשל כך הוא נתן לה ארמון משלה. אל-מהדי התיר לה אף לרכוב בפמלייתו מחופשת לגבר וחמושה. לאחר מותה בגיל 16 מימן אל-מהדי את כתיבתם של שירי קינה רבים לזכרה.
אל-מהדי חבב במיוחד מוזיקה ושירה אירוטית, ותחת שלטונו זכו המשוררים לפטרונות ניכרת. לפי אבן ח'לכאן (1211-1288) הוא היה "בעל כישרון גדול כזמר ויד מיומנת על כלי נגינה". הוא מוסיף ומתאר אותו כאיש רעים להתרועע. אל-מהדי היה בעל עור כהה אותו ירש מצידה של אימו והוא כונה בשל כך אל-ת'נין, שפירושו "התנין".
במרוג' אל-ד'הב (אחו הזהב), מביא אל-מסעודי מספר אנקדוטות שמשקפות מעט מאופיו. דוגמה אחת היא תיאור מסע ציד שבמהלכו סעד אל-מהדי בחברתו איכר עני שהגיש לו ארוחה דלה. אחד מרעיו הבציר בו להעניש אותו על כך שהגיש לו סעודה כה עלובה, אך במקום זאת תגמל אל-מהדי את האיכר על שנתן לו את מרבית המעט שעמד לרשותו. דוגמה אחרת מספרת על אל-מהדי שסעד תחת מסווה בחברת בדואי. הבדואי הגיש לו אוכל טעים ולאחר מכן "משקה מרענן", אשר הוביל את אל-מהדי לגלות טיפין טיפין את מעמדו האמיתי. בראשית הכריז שהוא מסריסי הח'ליפה, לאחר מכן אחר משרי הצבא ולבסוף הח'ליפה בכבודו ובעצמו. הבדואי המופתע מחה וקבל שעוד מעט ויכריז אל-מהדי שהוא הנביא בכבודו ובעצמו. אנקדוטה שלישית מספרת כיצד לאחר שבזבז הון עתק מאוצרות המלוכה שהשאיר אל-מנסור אחריו נזעק שר האוצר אך ורק לגלות שהכנסות חדשות כיסו את הגירעונות שנגרמו. אל-מסעודי משווה את נדיבותו ל"גלים של צדקה".
זמן קצר לפני רציחתו, מסופר שאל-מהדי זכה לקבל חיזיון ובו פסוקים מבשרי רעות מהקוראן.
וינדהאם דידס
וינדהאם דידס (באנגלית: Wyndham Deedes; 10 במרץ 1883 – 2 בספטמבר 1956) היה איש צבא וממשל בריטי. המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בראשית תקופת המנדט. אוהד הציונות.
רקעו האישי והצבאי
וינדהאם הנרי דידס נולד בשנת 1883 בעיר קנט כבן למשפחת אצולה. בצעירותו התגייס לצבא הבריטי ובמרוצת השנים הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
דידס היה איש אשכולות, בעל ידע נרחב בפילוסופיה ותאולוגיה ובזמנו החופשי למד את השפה הטורקית. בשל שליטתו בשפה זו הוצב דידס בימי מלחמת העולם הראשונה לחזית המזרח התיכון כקצין מודיעין במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי, תחת פיקודו של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן והשתתף בין היתר בקרב גליפולי.
בארץ ישראל
בשנת 1920 נשלח דידס לארץ ישראל לשמש כמזכיר הראשי הראשון של ממשלת המנדט הבריטי לצידו של הנציב העליון הרברט סמואל. דידס ארגן את המנגנון המינהלי של ממשלת המנדט, שבאה להחליף את הממשל הצבאי הבריטי שמשל בארץ מאז כיבושה על ידי הבריטים. דידס הותיר רושם רב על אנשי הרשות הבריטיים, בשל ניסיונו הצבאי, כישרונו האדמיניסטרטיבי ויכולתו לחדור לעומקה של כל בעיה.
דידס היה בעל אמונה נוצרית עמוקה ואמונתו משכה אותו לשרת בארץ הקדושה והכשירה אותו להבין ולחוש אהדה למהותה הרוחנית של הציונות והוא היה משוכנע כי יש להקים מדינה יהודית בארץ ישראל. על פי אמונתו הוא סבר כי ככל שהוא מחיש את שובם של היהודים למולדתם הוא מחיש את שובו של ישו המשיח. הוא האמין כי קיימת ברית בלתי כתובה בין האימפריה הבריטית לבין העם היהודי. להשקפתו שיתוף הפעולה בין היהודים לאנגלים שיביא להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, הוא חלק מן המאמץ לקיים שלום עולמי. נורמן בנטויץ' היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט, שעבד בשיתוף פעולה עם דידס, תיאר את דידס כ"קדוש מודרני".
הצמד וינדהאם דידס ונורמן בנטויץ', אשר שניהם גילו עמדה אוהדת ליישוב ולציונות, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
במאי 1921 בעת מאורעות תרפ"א, בעת הפרעות שערכו ערביי יפו (בהן נרצח הסופר יוסף חיים ברנר), הגיע דידס ליפו. דידס הורה לקולונל אליעזר מרגולין, מפקד הגדוד העברי שהמשיך להתקיים לאחר תום המלחמה על בסיס מצומצם של קצינים וסמלים, לארגן פלוגה של חיילים משוחררים מאנשי הגדודים, שתחוש להגנת שכונות הספר שבין יפו לתל אביב. בימים שלאחר מכן, כשהפרעות שככו במקצת, נערכה אספה בנשיאותו של דידס באולם עיריית יפו, בנוכחות נציגים יהודים וערביים, במטרה להביא לידי שלום בין שתי האוכלוסיות. הנציגים הערביים עמדו כבר לחתום על כרוז לערביי יפו הקורא להרגעה, אך הקיצוניים שביניהם הכריזו כי אין האספה מוסמכת להחליט החלטות בשם הערבים והאספה התפזרה ללא תוצאות.
בשנת 1922, לאחר תום המאורעות, משנתברר לשלטונות המנדט כוחו של ארגון ההגנה ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לחפש את מחסני הנשק של ההגנה. ארנסט ריצ'מונד, שהיה בעל העמדה הקיצוניות ביותר בממשל נגד היישוב (ואף נודע כאנטישמי), תיאר את ההגנה כאגודת סתרים בולשיוויקית. באותה עת ביקר בארץ ישראל איל העיתונות הבריטי לורד נורתקליף והזהיר את היישוב היהודי מפני התחמשות. עיתוניו בבריטניה פתחו במסע תעמולה חריף נגד היישוב וארגון ההגנה. נוכח ההסתה באו הרברט סמואל ווינדהאם דידס בדרישה להנהגת היישוב לפירוק ארגון ההגנה. הם סיפקו כמות מסוימת של נשק למושבות והודיעו על נכונותם לספק נשק נוסף ולארגן כוח מגן יהודי לגלי, בתנאי שההגנה תפורק. נערכו פגישות בין דידס לבין יצחק בן-צבי, בהן הוסכם כי ארגזי נשק יחולקו בשכונות היהודיות ובערים וכי נשק זה יעמוד לרשות ועד הגנה יהודי שיוקם. לאחר משא ומתן ממושך הסכים דידס לכך שהנשק הבלתי לגלי שנמצא ברשות היהודים לא יימסר לידי הממשלה, אלא לידי ועדי הגנה יהודיים. עם זאת הוחלט כי לא יינתן לסיכום זה תוקף מיידי והגשמתו תהיה כשתחול רגיעה.
שובו לאנגליה
לאחר שלוש שנים בארץ ישראל, כשהצעותיו של דידס ביחס לנשק שיעמוד לרשות היהודים טרם הוגשמו, החליט דידס לפתע על שינוי מהותי בחייו. הוא החליט, למרות ניסיונותיו של הרברט סמואל להשיבו מהחלטתו, לחזור לאנגליה. דידס לא חזר באנגליה לחייו הנוחים באחוזת משפחתו, אלא נטל על עצמו תפקיד של עובד סוציאלי באחד מרובעי העוני של לונדון. במרוצת השנים נתמנה ליושב ראש המועצה לשירותים סוציאליים של לונדון. בשנת 1940 הוא יצא בראש משלחת סיוע בריטית לטורקיה לאחר רעידת אדמה.
בימי מלחמת העולם השנייה, בעת הקרב על בריטניה, נתמנה דידס לאחראי על הטיפול בנפגעי תקיפות האוויר הנאציות על לונדון.
בשנת 1946 נאלץ דידס בשל מחלה קשה לפרוש מעבודתו וחזר לגור באחוזת משפחתו, כשהוא חולה ומרותק לחדרו במשך שארית חייו.
בשנת 1947 כאשר עצרת האו"ם אישרה את תוכנית החלוקה ראה בזאת דידס את התגשמות חזונו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
וינדהאם דידס נפטר בשנת 1956.
משפחתו
אחיינו ביל דידס היה חבר הפרלמנט הבריטי, שר בממשלת מקמילן ולאחר מכן עורכו הראשי של הדיילי טלגרף.
פרסנל קימפמבה
פרסנל קימפמבה (בצרפתית: Presnel Kimpembe; נולד ב-13 באוגוסט 1995) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בפריז סן-ז'רמן ובנבחרת צרפת בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
קימפמבה נולד בבומון-סור-אויס לאב שהיגר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולאם ממוצא האיטי.
קימפמבה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת "ארגני" ובגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של פריז סן-ז'רמן. ב-17 באוקטובר 2014 קימפמבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 נגד לאנס.
בעונת קימפמבה הפך לשחקן הרכב בפריז ורשם 27 הופעות בליגה, וזכה עימה באליפות. ב-6 בפברואר 2022 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 1–5 על ליל.
קריירה בינלאומית
קימפמבה רשם הופעה אחת במדי נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל עד גיל 20, אך כעבור שנה החליט לייצג את צרפת.
באוקטובר, קימפמבה זומן לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-27 במרץ 2018 קימפמבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד. קימפמבה זכה עם הנבחרת במונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל מספר ימים לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
2023 DW
2023 DW הוא אסטרואיד קרוב ארץ מאסטרואידי אטן, שהתגלה בשנת 2023, בעל סיכוי לא גדול לפגיעה בכדור הארץ.
פגיעה בכדור הארץ
לפי חישוב נאס"א, נכון ל־12 במרץ 2023, סיכוייו של 2023 DW לפגיעה בכדור הארץ הם 1 ל־340, בתאריך ה־14 בפברואר 2046. נכון לתאריך זה, ערך האסטרואיד בסולם טורינו הוא 1, והוא הגוף השמימי היחיד בעל ערך גבוה מאפס.
נאוטינאה תמימה
נֵאוֹטִינֵאָה תמימה (שם מדעי: Neotinea maculata) היא צמח נדיר ממשפחת הסחלביים בעל פרחים קטנטנים בצבע לבן עד ורוד. הצמח קטן ביותר וקל שלא להבחין בו. גדל על קרקע רנדזינה בחבל הים-תיכוני של ישראל. פורח בחודשים מרץ-אפריל. בניגוד לרוב נציגי משפחת הסחלביים בארץ, פרחיו מעניקים למאביקיהם גמול צוף ואינם "רמאים". עם זאת, מנגנון ההאבקה של הפרחים אינו ידוע וייתכן שההאבקה עצמית בלבד.
מגדלי דוד
מגדלי דוד הם ארבעה בנייני מגורים רבי-קומות בין הרחובות שדרות דוד המלך, פישמן-מימון ואורי, באזור הצפון החדש בתל אביב, בתכנון האדריכל יצחק ישר.
המגדלים נבנו במהלך שנות ה-70, והיו בין הראשונים שנבנו כמתחם מגדלים של דירות יוקרה, סגנון שהפך נפוץ בעיר בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21. בין היתר, הוקמה בסמוך להם בריכת שחייה, הוצבו בהם יצירות אמנות של אמנים כיגאל תומרקין ואילנה גור ובמבואותיהם יש שומרי סף.
סגסטס
סגסטס היה אציל מהשבט הגרמאני של הכרוסקים שהיה מעורב באירועים שהתחוללו סביב ניסיונותיהם של הרומאים לכבוש את צפון גרמניה בזמן שלטונו של הקיסר הרומאי אוגוסטוס.
ארמיניוס האציל הכרוסקי והמפקד הצבאי התחתן עם בתו של סגסטס תזונלדה בניגוד לרצון אביה. כתוצאה מכך סגסטס שתמך ברומאים נטר טינה מתמשכת כלפי ארמיניוס. בשנת 9 לספירה הזהיר סגסטס את המושל הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס מהתקוממות הממשמשת ובאה מצד השבטים הגרמאנים, אך וארוס סירב להאמין לו. בעקבות כך באירועים שהתחוללו במהלך קרב יער טויטובורג, תוך 3 ימים הושמדו 3 לגיונות רומאיים (וארוס עצמו נהרג), שנפלו למארב מתוכנן של קבוצת שבטים גרמאנים בפיקודו של ארמיניוס.
סגסטס יצא בגלוי נגד ארמיניוס כאשר המצביא הרומאי גרמניקוס פלש לצפון גרמניה בשנת 15 לספירה בניסיון מחודש לבסס את השלטון הרומאי באזור. כשהוא נטול במצור מצד בני שבטו פנה סגסטס בבקשת עזרה לגרמניקוס ולאחר שזה סייע לו לשבור את המצור מסר סגסטס לידיו את בתו ההרה תזונלדה, אשתו של ארמיניוס כאסירה.
תזונלדה נלקחה לרומא ושם יחד עם אחיה סיגימונדוס הוצגה לראווה במצעד הניצחון של גרמניקוס ב-17 לספירה כאשר סגסטס משמש כאורח של כבוד וצופה במצעד. תזונלדה לעולם לא חזרה למולדתה. בנו היחיד של ארמיניוס ת'ומיליקוס אותו ילדה במהלך שבייה, הוכשר כגלדיאטור ברוואנה וככל הנראה נהרג בקרב גלדיאטורים בטרם מלאו לו 20 שנה.
בשנת 21 לספירה סגסטס יחד עם חלק מבני משפחתו הרגו את ארמיניוס. בסופו של דבר עבר סגסטס להתגורר בנחלה אותה קיבל מגרמניקוס בפרובינציה הרומאית ממערב לריין.
דניאל הגרי
דניאל (דני) הגרי (נולד בשנת 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש דובר צה"ל. קודם לכן שימש ראש מספן הים, מפקד שייטת 13, עוזר הרמטכ"ל וראש מחלקת המבצעים של חיל הים.
ביוגרפיה
הגרי התגייס לצה"ל במרץ 1995, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות. לאחר מכן שירת כמפקד יחידת לוחמים בשייטת, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. בהמשך שימש כסגן מפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2003–2004. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלגת לוחמים בשייטת.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד פלגת כלי שיט בשייטת 13, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. לאחר מכן מונה למפקד פלגת הדרכה בשייטת 13 בין השנים 2009–2011. בהמשך שימש כסגן מפקד שייטת 13 בין השנים 2011–2012. לאחר מכן מונה לראש לשכת הרמטכ"ל, בני גנץ, תפקיד בו שימש בין השנים 2013–2015.
בשנת 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מחלקת מבצעים של חיל הים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2017. במאי 2017 מונה לעוזר הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, ושירת בתפקיד בין היתר במבצע מגן צפוני, בתפקיד זה שימש עד שנת 2019. ב-31 ביולי 2019 מונה למפקד שייטת 13, תפקיד בו שירת עד 15 ביוני 2021. על פעילות השייטת בפיקודו הוענק לה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל ופרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בשנת 2020, וצל"ש הרמטכ"ל ב-16 ביוני 2021. בסיום תפקידו הועלה לדרגת תא"ל וב-17 ביוני 2021 נכנס לתפקידו כראש מספן הים. ב-29 במרץ 2023 מונה לדובר צה"ל.
חיים אישיים
הגרי נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו
שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו (באנגלית: Sarah Churchill, Duchess of Marlborough; 15 ביוני 1660 - 18 באוקטובר 1744), לשעבר ג'נינגס, הייתה אחת הנשים המשפיעות ביותר בתקופת בית סטיוארט כתוצאה ממערכת היחסים ההדוקה שלה עם אן, מלכת בריטניה.
ידידותה והשפעתה על הנסיכה אן היו ידועות לכול באותה תקופה, ואישי ציבור מובילים פנו אליה בתקווה שתשפיע על אן למלא את בקשותיהם. בזכות הידע שלה בנושאי ממשל וקשריה האינטימיים עם אן היא הפכה לידידה רבת עוצמה עבור חבריה ולאויב מסוכן ליריביה עם הכתרת אן למלכה.
שרה נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם בעלה ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, לו נישאה ב-1677. שרה שימשה בתפקיד הסוכנת האישית של אן לאחר שאביה, המלך ג'יימס השני, הודח מכסאו במהפכה המהוללת; היא המשיכה לקדם את ענייניה גם בתקופת שלטונם של יורשי ג'יימס, ויליאם השלישי ומרי השנייה. לאחר עליית אן לשלטון בעקבות מות ויליאם ב-1702 מונו הדוכס ממרלבורו וידידו רוזן גודולפין לעמדות בכירות בממשל, בין השאר בזכות הקרבה בין שרה למלכה. שרה יידעה את בעלה על המתרחש בחצר המלוכה כשהוא פיקד על הצבא האנגלי במלחמת הירושה הספרדית שנערכה באירופה, ובתגובה הוא שלח לה בקשות ועצות פוליטיות שאותן הייתה אמורה להעביר למלכה. שרה תמכה באופן קבוע בוויגים, והקדישה את זמנה גם למפעלי בנייה כגון ארמון בלנהיים.
שרה צ'רצ'יל הייתה אשה בעלת כוח רצון עז שאהבה להגשים את רצונותיה, ואתגרה את סבלנותה של אן בכל פעם שחלקה עליה במינויים בחצר המלוכה, בפוליטיקה או בכנסייה האנגליקנית. לאחר המריבה הסופית ביניהן ב-1711 סולקה מחצר המלוכה ביחד עם בעלה, אך חזרה לעמדת כוח תחת שלטון בית הנובר שהחל לאחר מות אן. בשנים שלאחר מכן היו לה מחלוקות עם אנשים משפיעים רבים, כולל בתה הדוכסית השנייה ממרלבורו, האדריכל של ארמון בלנהיים סר ג'ון ואנברו, ראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול, והמלך ג'ורג' השני ואשתו המלכה קרולין.
שנותיה הראשונות
שרה ג'נינגס נולדה ב-15 ביוני 1660 (5 ביוני לפי הלוח היוליאני), ככל הנראה בבית הוליוול שבסנט אלבנס, הרטפורדשייר. היא הייתה בתם של ריצ'רד ג'נינגס (או ג'נינס), חבר הפרלמנט הבריטי, ופרנסס ת'ורנהרסט. ריצ'רד ג'נינגס הכיר את ג'יימס, דוכס יורק (לימים ג'יימס השני, אחיו של המלך צ'ארלס השני) ב-1663, במהלך משא ומתן לרכישת אחוזה. ג'יימס התרשם מג'נינגס, וב-1664 החליט למנות את פרנסס, אחותה של ג'נינגס, למשרתת הכבוד של אן הייד, דוכסית יורק. פרנסס נאלצה לוותר על משרתה בגלל נישואיה לקתולי, אך ג'יימס לא שכח את המשפחה, וב-1673 הזמין את ג'נינגס לשמש כמשרתת הכבוד של מרי ממודנה, אשתו השנייה.
נישואים
ג'נינגס החלה להתקרב לנסיכה הצעירה בערך ב-1675, והידידות התחזקה עם השנים. ב-1676 היא פגשה וחוזרה על ידי בעלה לעתיד, ג'ון צ'רצ'יל. צ'רצ'יל, שקודם לכן היה המאהב של ברברה פאלמר (פילגשו של צ'ארלס השני), לא היה בעל אמצעים כספיים רבים, כיוון שאחוזותיו היו בחובות רבים. אשה נוספת שהייתה קשורה לצ'רצ'יל באותה תקופה הייתה קת'רין סדלי, פילגש עשירה של ג'יימס השני והבחירה המועדפת על אביו, סר וינסטון צ'רצ'יל, שהיה נואש להשיב למשפחה את הונה.
ייתכן כי ג'ון צ'רצ'יל קיווה שג'נינגס תהיה פילגשו במקום פאלמר שהיגרה לצרפת, אך במכתבים שכתבה לו ושרדו היא ביטאה את חוסר רצונה לעשות זאת. ב-1677 מת אחיה ראלף, וביחד עם אחותה פרנסס הפכה ליורשת של אחוזות ג'נינגס בהרטפורדשייר ובקנט. צ'רצ'יל העדיף את ג'נינגס במקום קת'רין סדלי, והם נישאו בחשאי בחורף 1677. שניהם היו פרוטסטנטים בחצר מלוכה שהייתה בעיקר קתולית, ואמונה זו השפיעה לאחר מכן על נאמנותם הפוליטית. תאריך הנישואים המדויק לא ידוע, אך ההודעה עליהם נמסרה רק לדוכסית מיורק ולמעגל חברים קרובים קטן, כך שג'נינגס יכלה לשמור על תפקידה כמשרתת הכבוד.
כיוון שנכנסה להריון נמסרה הודעה פומבית על נישואיה ב-1 באוקטובר 1678, והיא פרשה מתפקידה על מנת ללדת את בתה הבכורה, הארייט, שמתה בינקותה. ג'ון ושרה צ'רצ'יל התלוו לדוכס מיורק שגלה מרצונו לסקוטלנד בעקבות השערורייה שגרמה המזימה האפיפיורית, וצ'ארלס השני גמל לו על נאמנותו בהענקת התואר ברון צ'רצ'יל מאיימות' שבסקוטלנד והפיכת שרה לליידי צ'רצ'יל. ג'יימס השני חזר לאנגליה לאחר שהמתח הדתי התפוגג, וצ'רצ'יל מונתה לגבירה אשר על חדר המיטות (Lady of the Bedchamber - משרתת אישית) עבור אן שנישאה ב-1683.
שלטונו של ג'יימס השני
צ'רצ'יל זכתה להצלחה מסוימת בתקופת הראשונה למלכותו של ג'יימס השני; לא היה צפוי שמלך קתולי יהיה בעל יכולת לשלוט בכוח על מדינה פרוטסטנטית ואנטי-קתולית. אולם, ג'יימס ניסה לשנות את הדת הלאומית ובתגובה החלה התמרמרות ברחבי המדינה כלפיו וכלפי ממשלתו. ב-1688 ניסחה קבוצת פוליטיקאים, שכונתה "שבעת בני האלמוות", הזמנה לנסיך ויליאם מאוראנז', בעלה של מרי, בתו הפרוטסטנטית של ג'יימס, וביקשו ממנו לפלוש לאנגליה ולהדיח את ג'יימס מכסאו. תוך זמן קצר הפכה הידיעה אודות התוכנית לנחלת הכלל. ג'יימס נותר עם השפעה מוגבלת, וציווה כי ליידי צ'רצ'יל והנסיכה אן יושמו במעצר בית במגוריה של אן בארמון וייטהול, שכונו "הקוקפיט"; הבעלים שלהן, שהיו נאמנים לג'יימס, העבירו את נאמנותם לוויליאם מאוראנז'. אולם, צ'רצ'יל תיארה בזיכרונותיה כיצד הן נמלטו בקלות וברחו לנוטינגהאם:
לאחר האכזבה הזאת ברח ג'יימס לצרפת. על אף שצ'רצ'יל רמזה כי היא עודדה את הבריחה על מנת להבטיח את שלומה של אן, ייתכן כי למעשה היא הגנה עליה ועל בעלה. אם ג'יימס היה מביס את צבאו של ויליאם מאוראנז' הוא היה יכול לאסור ולהוציא להורג את לורד וליידי צ'רצ'יל בעוון בגידה, ולא סביר כי היה גוזר גורל כזה על בתו.
משרתת לא רצויה
בעיות נוספות המשיכו להתעורר. ב-1689 דרשו תומכיה של אן, בהם המרלבורואים והדוכס מסומרסט, כי הפרלמנט יעניק לאן קצבה שנתית בגובה 50,000 לירות שטרלינג, שהלכה למעשה תאיין את התלות של אן בוויליאם ומרי. צ'רצ'יל נתפסה כגורם המניע מאחורי ההצעה, ובשל כך גברה הטינה כלפיה בחצר המלוכה. ויליאם הגיב לדרישה זו והציע כי הסכום יופרש מהתקציב המלכותי, על מנת לשמור על תלותה של אן ברצונו הטוב. אולם, אן סירבה לכך בעידודה של צ'רצ'יל, וטענה כי מענק פרלמנטרי יהיה יותר בטוח בהשוואה למענק מהתקציב המלכותי. בסופו של דבר קיבלה אן את התקציב הפרלמנטרי שרצתה, וחשה כי הדבר התרחש הודות למאמציה של צ'רצ'יל.
הצלחתה של צ'רצ'יל כמנהיגת האופוזיציה הגבירה את עוינותה של המלכה מרי כלפיה וכלפי בעלה. לא היה ביכולתה לפטר את צ'רצ'יל משירותה תחת אן, אך היא כן הורתה על סילוקה ממגוריה בארמון וייטהול. בתגובה לכך עזבה אן את חצר המלוכה, והשתיים עברו להתגורר בבית סיון אצל צ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסט, ואשתו הדוכסית אליזבת'. אן המשיכה להתנגד להוראת הפיטורים של המלכה, למרות חשיפת מסמך תמיכה בג'יימס שנכתב על ידי בעלה ג'ון. המסמך זויף ככל הנראה על ידי רוברט יאנג, זייפן ידוע ותלמידו של טיטוס אואטס. ג'ון נאסר במצודת לונדון, והבדידות שממנה סבלה צ'רצ'יל בתקופה זו גרמה להתקרבות נוספת בינה לבין אן.
לאחר מותה של מרי ב-1694 ניסה ויליאם השלישי להגדיל את הפופולריות שלו בקרב העם באמצעות החזרת אן לחצר המלוכה, שחרורו של הרוזן ממרלבורו והצבתו מחדש בתפקידיו הקודמים במקביל לטיהור שמו. אולם, הוא חשש מהשפעתה הרבה של צ'רצ'יל ולפיכך מנע מאן לעסוק בענייני הממשלה ולא הותיר אותה בתפקיד עוצרת כשנעדר מהמדינה. דבר זה היה נדיר מאוד, כיוון שבאותה תקופה היה מקובל שיורש העצר היה מכהן כעוצר בשעה שהריבון נעדר מהמדינה.
התקופה הטובה
לאורך רוב תקופת שלטונה של אן לחם הדוכס ממרלבורו במלחמת הירושה הספרדית שנערכה על אדמת אירופה, והותיר את שרה באנגליה. למרות היותה האישה המשפיעה ביותר באנגליה מלבד המלכה, היא מיעטה להופיע בחצר המלוכה ב-1705 והעדיפה לפקח על בניית ביתה החדש, אחוזת וודסטוק (עליה ייבנה מאוחר יותר ארמון בלנהיים), שהעונק לה על ידי המלכה כהוקרה על ניצחון הדוכס בקרב בלנהיים. למרות זאת המשיכה אן ליידע את שרה בנושאים פוליטיים באמצעות מכתבים, והתייעצה איתה ברובם.
שרה נודעה בכך שאמרה למלכה בדיוק מה היא חושבת, ולא ניסתה מעולם להתחנף אליה. היא הייתה, הלכה למעשה, מנהלת עסקית שהחזיקה בהשפעה על מעמדה של המלכה כגון שליטה בתקציב וקביעה מי יהיו האנשים שיורשו להיכנס לחצר המלוכה הבריטית.
תחילת המשבר
אן ציפתה לאדיבות וחמלה מחברתה הקרובה. שרה לא התנהגה בהתאם לציפיות הללו, ולעיתים קרובות כפתה את רצונה על אן. אחת המחלוקות הפוליטיות העיקריות ביניהן התרחשה בעקבות דרישתה של שרה שחתנה, צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, יושבע כחבר במועצה המלכותית. שרה מיצבה את עצמה כבעלת ברית של הוויגים, שתמכו בדוכס ממרלבורו במלחמה וקיוו לנצל את מעמדה על מנת להפוך לחביביה של המלכה. אן סירבה למנות את סנדרלנד כיוון שהתנגדה בנחרצות לוויגים הרדיקלים, בהם ראתה איום על סמכותה המלכותית. שרה השתמשה בידידותה ההדוקה עם רוזן גודולפין, שנהנה מאמונה של אן, על מנת להבטיח את המינויים, והמשיכה לפעול בעצמה אצל אן. היא שלחה גם חומרי תעמולה ויגיים לאן בניסיון לשכנע אותה לעבור למפלגה הפוליטית המועדפת עליה. ב-1704 התוודתה אן בפני סידני גודולפין על כך שלדעתה היא ושרה לא יוכלו להיות יותר ידידות אמת.
שאפתנותה ורצונה לכוח של שרה, שזכו להערצת אן בתחילת ידידותן, הפכו למטרד. שרה נהנתה מיחסים קרובים עם שני הגברים החזקים ביותר במדינה, מרלבורו וגודולפין, בניגוד לנשים רבות באותה תקופה שלא היו בעלות השפעה על בעליהן. גודולפין, למרות ידידותו עם שרה, שקל לסרב לתפקיד הבכיר שהוצע לו לאחר הכתרת אן, והעדיף להתרחק מסביבתה הפוליטית של שרה שהייתה סמכותנית, מתערבת ואחת שאמרה לו מה לעשות בתקופות היעדרותו של מרלבורו מאנגליה. על אף שחיה בעולם שנשלט על ידי גברים היא הייתה מוכנה תמיד לתת את עצתה, להביע את דעותיה, להתנגד לביקורת שלא הושמעה בפועל, והתעקשה לומר את דברה בכל נושא אפשרי. אולם, היה לה מרץ ומזג תוסס שזכה להערצתם של רבים, והיא הצליחה בלא מאמץ רב לשמח את אלה שהשתוו אליה מבחינת פקחותם.
הסתייגותה לכאורה של אן מחיבתה לשרה התרחשה כתוצאה מסיבות אחדות. היא הייתה מתוסכלת מהיעדרויותיה הארוכות של שרה מחצר המלוכה, ושלחה לה מכתבים רבים בנושא. למרות זאת שרה המשיכה להיעדר, ואת תירוציה כתבה במכתבים לאן. בין השתיים היו גם הבדלים פוליטיים: אן הייתה טורית ושרה הייתה ויגית. אן לא רצתה כי מחלוקת זו תחצוץ ביניהן, אך שרה רצתה שאן תעביר את תמיכתה לוויגים כאמצעי להגברת כוחו של בעלה, ואן לא הייתה מוכנה לעשות זאת.
ב-1703 הוזעקה שרה לקיימברידג', היכן שבנה היחיד ג'ון, המרקיז מבלנדפורד, חלה באבעבועות שחורות. הדוכס ממרלבורו הוחזר מהמלחמה, וביחד עם שרה ישב ליד מיטתו עד שמת ב-20 בפברואר 1703. שרה התאבלה על אובדן בנה, ולמשך זמן מה הסתגרה בביתה והביעה את אבלה באמצעות ריחוק מאן על ידי אי החזרת תשובה למכתביה או החזרת תשובה בטון קריר ורשמי. אולם, שרה לא הייתה יכולה להרשות לאן להתרחק ממנה כשזו סבלה משכול. ב-1708, לאחר מות בעלה של אן, הנסיך ג'ורג', הגיעה שרה לארמון קנזינגטון לפי הזמנה ומצאה את אן לצד גופת בעלה. היא שכנעה את המלכה לעבור לארמון סנט ג'יימס שבלונדון, אך אן סירבה בנחרצות ופקדה על שרה להביא לפניה את אביגייל מאשם. שרה לא צייתה להוראה כיוון שהייתה מודעת להשפעתה הגוברת של מאשם, ובמקום זאת גערה באן על כך שהיא מתאבלת על מותו של הנסיך ג'ורג'. בסופו של דבר הסכימה אן לעבור לארמון סנט ג'יימס, אך נפגעה מחוסר הרגישות של שרה, שחיזקה את המתיחות ביניהן.
היריבות הפוליטית עם אביגייל מאשם
שרה הביאה את בת דודתה הענייה, שהייתה ידועה כאביגייל היל, לחצר המלוכה, על מנת למצוא עבורה משרה. אביגייל, הבת הבכורה של דודתה של שרה, עבדה כמשרתת בביתו של סר ג'ון ריברס מקנט. שרה העסיקה אותה במשק הבית שלה בסנט אלבנס, וב-1704, לאחר תקופה של עבודה משביעת רצון, מונתה היל לתפקיד הגבירה אשר על חדר המיטות. שרה כתבה בזיכרונותיה כי היא גידלה את אביגייל כאילו הייתה אחותה.
אביגייל הייתה גם בת דודתו מדרגה שנייה של מנהיג הטורים רוברט הארלי. האופי הנינוח שלה היה מנוגד לאופי הנמרץ והנוקשה של שרה. במהלך היעדרויותיה התכופות של שרה מחצר המלוכה חלה התקרבות בין אן לאביגייל; היא נתנה למלכה את האדיבות והחמלה שלא קיבלה משרה, ולא דיברה עמה בנושאים פוליטיים; אן הגיבה בפאתוס למחמאותיה והתנהגותה של אביגייל. אן, ללא ידיעתה של שרה, נכחה בחתונתה הסודית של אביגייל עם סמואל מאשם ב-1707.
שרה לא הייתה מודעת לידידות הנרקמת בין אן למאשם, והופתעה לגלות על מפגשים פרטיים ביניהן. היא למדה על נישואיה של מאשם חודשים אחדים לאחר שנערכו, ומיד הלכה לאן על מנת ליידע אותה על כך. בשיחה זו גילתה אן בטעות שהיא ביקשה ממאשם לספר לשרה על הנישואים, דבר שהגביר את חשדותיה של שרה לגבי טבעם האמיתי של האירועים. היא חקרה במשך שבוע את משרתי הארמון אודות נישואיה של אביגייל, ולבסוף גילתה כי אן נכחה בטקס והעניקה לה 2,000 לירות שטרלינג כמתנת חתונה. בעיני שרה היווה הדבר הוכחה לבוגדנותה של אן, כיוון שבתור גזברית משק הבית היא לא ידעה על התשלום הזה.
התגברות המתיחות
ביולי 1708 זכו הדוכס ממרלבורו ובן בריתו הנסיך אויגן מסבויה בניצחון גדול בקרב אאודנארדה. במהלך נסיעתן לטקס בקתדרלת סנט פול התווכחה שרה בלהט עם אן על התכשיטים שענדה לכבוד הטקס, והראתה לה מכתב מהדוכס שבו הוא מקווה כי המלכה תנצל את הניצחון להשגת יעדים פוליטיים. אן נפגעה מאוד מהרמיזה כי עליה לתמוך בפומבי בוויגים; בטקס עצמו אמרה שרה למלכה לשתוק לאחר שהיא חידשה את הוויכוח, ובכך פגעה בה עוד יותר. אן כתבה למרלבורו וביקשה ממנו לא לפרסם את הקרע בינה לבין שרה, אך מרלבורו לא היה יכול למנוע מאשתו לדבר על כך. שרה המשיכה לתמוך בוויגים בקולניות במכתביה ובשיחותיה עם אן, בתמיכתם של גודולפין ושרים ויגים אחרים. החדשות על התמיכה הפומבית בוויגים הגיעו אל הדוכס באמצעות מכתבים משרה וגודולפין, שהשפיעו על עצותיו הפוליטיות למלכה. אן, שסבלה מבריאות רופפת, חשה מנוצלת וחיפשה פתרון למצב, אותו מצאה אצל אביגייל מאשם.
אן טענה קודם לכן שהיא אינה רוצה לפרסם את המשבר בינה לבין שרה, כיוון שכל סימן לכך יגרום להשפעה מזיקה על סמכותו של הדוכס ממרלבורו כקפטן-גנרל של הצבא. שרה הושארה בכל תפקידיה, אך הקרע בין השתיים המשיך גם בתחילת 1711, שהייתה השנה בה הסתיימה מערכת היחסים באופן סופי.
שרה קינאה בחיבתה של אן לאביגייל משם, ושיתפה פעולה עם בעלה ורוב המפלגה הוויגית בניסיון להשפיע על אן לפטרה. כל הניסיונות נכשלו, למרות איום מפורש של נציגי הוויגים בפרלמנט, שחששו מהשפעתה של מישהי בעלת נטיות טוריות כמו מאשם. אירועים אלה הזכירו במידת מה את סירובה של אן לפטר את שרה בתקופת ויליאם השלישי ומרי השנייה, אך האיום הפרלמנטרי הסלים את המצב בהשוואה לשלהי המאה ה-17. בסופו של דבר הצליחה אן לסכל את המהלך, לאחר ששוחחה עם פוליטיקאים בכירים משתי המפלגות ושכנעה אותם להתנגד.
החיבה שהפגינה אן כלפי מאשם, ביחד עם סירובה הנחרץ לפטרה, הרגיזו את שרה עד כדי כך שרמזה כי בין השתיים מתנהלת מערכת יחסים לסבית. שרה הייתה היחידה שלא לבשה בגדי אבלות בתקופת האבל שלאחר מות בעלה של אן, ובכך נתנה את הרושם כי היא לא מאמינה שאן באמת מתאבלת על בעלה. התמיכה בהסכם שלום שיסיים את המלחמה הלכה וגברה, וכתוצאה מכך החליטה אן כי היא אינה זקוקה יותר לדוכס ממרלבורו ופיטרה אותו בהאשמה בדויה של מעילה.
הפיטורים
ניסיונה האחרונה של שרה לשקם את הידידות בינה לבין אן אירע ב-1710, כשנפגשו בפעם האחרונה. בזיכרונותיה כתבה שרה כי היא התחננה לקבל הסבר מאן מדוע הידידות ביניהן על סף סיום, אך אן סירבה. כשהדוכס ממרלבורו שמע על כך הוא הבין כי אן עומדת לפטר אותו, וביקש ממנה להשאיר אותם בתפקידיהם למשך תשעה חודשים נוספים, כדי שיוכלו לפרוש בכבוד במקביל לסיום המלחמה וחתימת הסכם רייסוויק. אן סירבה לכך ואמרה למרלבורו כי שרה חייבת להתפטר לאלתר ולהחזיר את מפתח הזהב, סמל התפקיד שלה, בתוך יומיים. כששרה שמעה על כך היא ביקשה מבעלה להחזיר למלכה את המפתח באופן מיידי.
בינואר 1711 פוטרה שרה מתפקידי הגבירה אשר על הגלימות ונערת הגלימה, והוחלפה על ידי אליזבת סימור, הדוכסית מסומרסט. אביגייל מאשם החליפה אותה בתפקיד גזברית משק הבית. צעדים אלה הפרו את ההבטחה שנתנה אן, לפיה יחולקו התפקידים בין ילדיה של שרה.
שרה ובעלה איבדו גם את המימון הפרלמנטרי לבניית ארמון בלנהיים, ובפעם הראשונה מאז תחילת העבודות ב-1705 הן הופסקו. לאור הקלון שדבק בהם הם החליטו לעזוב את אנגליה, ונסעו לאירופה. כתוצאה מהצלחותיו במלחמת הירושה הספרדית הפך הדוכס לאחד האנשים הפופולריים בחצרות המלוכה הגרמניות ובאימפריה הרומית הקדושה, והמשפחה נדדה בין המקומות הללו שבהם זכתה לכבוד רב. שרה לא אהבה להיות מחוץ לאנגליה, ולעיתים קרובות התלוננה על כך שבאירופה הם מקבלים כבוד רב אך באנגליה הם סובלים מחרפה. הנסיעות בין חצרות המלוכה הקשו עליה, והיא השתעממה מאורח החיים בהן. היא טענה כי המים באאכן הם הסיבה לבריאותה הרופפת, ביחד עם מקורביה באנגליה שיכלו לספק לה רכילות פוליטית. היא השקיעה את עיקר זמנה בתחומי ההתעניינות שלה, כגון הנצרות הקתולית.
על אף שנפילתה של שרה יוחסה בעיקר לאנוכיות ומערכת היחסים החד-צדדית שלה עם המלכה אן, היא הייתה גם אשה אינטליגנטית ונמרצת, שקידמה בנאמנות את האינטרסים של אן כשזו הייתה נסיכה. אן לא הייתה בעלת יכולת לנהל דיון מעניין, ושרה לא ראתה בהימצאות בחברתה אירוע מאתגר. שרה האמינה כי יש לה זכות לכפות את עצתה הפוליטית, בין אם אן אהבה זאת או לא, וכעסה אם אן התעקשה לא לקבל אותה. אביגייל מאשם הייתה גורם נוסף לנפילתה של שרה. היא הייתה צנועה ושלווה, וקידמה באופן פעיל את המדיניות הטורית של בן דודה רוברט הארלי. על אף שחבה את מעמדה בחצר המלוכה לדוכסית ממרלבורו, היא הפכה ליריבתה תוך זמן קצר ודחקה אותה ממעגל המקורבים של אן.
השבת המעמד
שרה והמלכה מעולם לא השלימו לאחר המריבה האחרונה, אך נטען כי אן שאלה האם המרלבורואים הגיעו לחוף, דבר שהוביל לגל שמועות על כך שהיא בעצמה קראה להם לחזור. אן מתה ב-1 באוגוסט 1714 בארמון קנזינגטון; חברי מועצת המלוכה הוויגים-פרוטסטנטים דרשו להיות נוכחים בשעת מותה, ומנעו מהוויקונט הראשון מבולינגברוק להכריז על ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט כמלך. שרה ובעלה חזרו לאנגליה בשעות אחר הצהריים של יום מותה של אן. חוק ההסדר של 1701 הבטיח את הירושה הפרוטסטנטית לכתר הבריטי באמצעות סילוקם מסדר הירושה של למעלה מ-50 טוענים לכתר קתוליים, ובהכרזה על גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, כמלך ג'ורג' הראשון.
השלטון החדש זכה לתמיכת הוויגים הפרוטסטנטים, והטורים נחשדו בתמיכה בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט. ג'ורג' הראשון גמל לוויגים באמצעות הקמת ממשלה ויגית; בקבלת פנים שערך בבית המלכה בגריניץ' הוא שוחח עם הוויגים אך לא עם הטורים, ושרה הביעה תמיכה בבחירות שלו לתפקידי השרים. בנוסף לכך, ג'ורג' היה ידיד קרוב של שרה ובעלה; הדוכס ממרלבורו נלחם לצד המלך במלחמת הירושה הספרדית, וביחד עם אשתו ביקר פעמים רבות בהנובר בתקופת גלותם הכפויה מאנגליה. ג'ורג' הביע את תקוותו שצרותיו של מרלבורו הסתיימו, והחזיר אותו לתפקיד הקפטן-גנרל של הצבא.
שרה חשה הקלה לאחר חזרתה לאנגליה. הדוכס ממרלבורו הפך לאחד היועצים הקרובים ביותר למלך, ושרה חזרה לבית מרלבורו, שם דיברה בשבחה של נכדתה, הנרייטה גודולפין, בתקווה למצוא לה שידוך ראוי. באפריל 1717 נישאה הנרייטה לתומאס פלהאם-הולס, הדוכס הראשון מניוקאסל, ושאר נכדיה של שרה מצאו גם כן שידוכים עם בני המעמד הגבוה.
דאגתה של שרה לנכדיה הוסחה כשבעלה לקה בשני אירועי שבץ ב-1716, כשהשני גרם לו לאבד את יכולת הדיבור. שרה הקדישה את רוב זמנה לבעלה, וליוותה אותו לרויאל טנברידג' ולס ולבאת', דבר שסייע לו להחלים תוך זמן קצר. גם לאחר החלמתו היא פיקחה על כל התכתובות שלו וסיננה אותן, למקרה שהתוכן ישפיע עליו לרעה ויגרום לו לשבץ נוסף.
יחסיה של שרה עם ילדיה היו גם כן מתוחים. למרות הקשר הטוב בינה לבין בתה אן, היא התרחקה מבנותיה הנרייטה, אליזבת' ומרי. לאחר מות בתה אן ב-1716 היא שמרה כמזכרת קווצת שיער שלה, ואימצה את דיאנה, הבת הצעירה ביותר של אן, שהפכה לנכדה המועדפת עליה. שרה לא השלימה מעולם עם בתה מרי, שהאריכה ימים אחריה.
אחרית ימיה
הכנסתה האישית של שרה הייתה גדולה, והיא השקיעה את כספה בקרקעות, כיוון שהאמינה שאפיק השקעה זה יגן עליה מפני פיחות המטבע. היא רכשה את אזור וימבלדון שבלונדון ב-1723, ובנתה מחדש את בית האחוזה שלו. עושרה היה כה גדול עד שהיא קיוותה להשיא את נכדתה, ליידי דיאנה ספנסר, לפרדריק, נסיך ויילס, כיוון שלצורך זה היה עליה לשלם נדוניה בגובה 100,000 לירות שטרלינג. אולם, רוברט וולפול הטיל על כך וטו. על אף שהיה ויגי בהשקפתו הוא התרחק משרה לאור תמיכתו בהסכם שלום באירופה, ובנוסף לכך היו ביניהם חשדות הדדיים בנוגע ליושר בניהול כספים. למרות זאת נמשכו היחסים הטובים בין שרה למשפחת המלוכה, ולעיתים קרובות היא הוזמנה לחצר המלוכה על ידי המלכה קרולין, שניסתה לטפח עמה ידידות.
שרה ידעה להתנהל היטב בנושאים כלכליים, באופן שהיה חריג לתקופה שבה נשים הודרו מרוב הדברים שמחוץ לניהול משק הבית שלהן. ארתור מיינוורינג, אחד מידידיה של שרה, כתב עליה כי הייתה מוכשרת בעסקים יותר מכל גבר אחר. על אף שמעולם לא חיבבה את ארמון בלנהיים, אותו כינתה "ערימה גדולה של אבנים", היא החלה לעסוק באופן נמרץ בבנייתו וכתבה לדוכס סומרסט על מאגרי המים של הארמון.
היא התנגדה לכל הוצאה שחשבה למיותרת, ובין השאר הורתה להקטין את אורוות הארמון לשליש מהגודל שתכנן ג'ון ואנברו. שני האלמנטים המפוארים היחידים שהיא התירה לבנות היו קבר הדוכס בקפלת הארמון, ועמוד הניצחון הדורי בפארק, שהתנשא לגובה 40 מטרים. היא פיקחה מקרוב על בניית כל החלקים של בלנהיים, והסתכסכה עם כל מי שלא הגשים את רצונה במדויק.
היא יישמה את הביקורות הקפדניות גם ברכישות קרקע פחות משמעותיות. לאחר שרכשה את אחוזת וימבלדון ואת בית הולדנבי שליד אלת'ורפ, היא ניהלה תיעוד מדויק של נכסיה והוצאותיה, בנוסף למעקב הדוק אחר היושר של עובדיה.
ידידותה עם המלכה קרולין הסתיימה לאחר ששרה סירבה לבקשתה לעבור דרך אחוזת וימבלדון, דבר שגרם לשרה לאובדן הכנסה של 500 לירות שטרלינג, אותה קיבלה בתוקף תפקידה כשומרת הראשית של וינדזור גרייט פארק. שרה התנהגה בחוסר כבוד גם כלפי המלך ג'ורג' השני, דבר שהרחיק אותה עוד יותר מחצר המלוכה. מעמדה כאישיות בלתי רצויה בחצר המלוכה שנשלטה על ידי וולפול, ולא היה ביכולתה למנוע את עלייתם של הטורים; המסים והסכם השלום עם ספרד שיזם וולפול היו לא פופולרים בחוגי השלטון האנגלים, דבר שחיזק עוד יותר את הטורים.
למרות הפופולריות המתדרדרת שלה קיבלה שרה הצעות נישואים רבות לאחר מות בעלה, כולל אחת מיריבה הוותיק צ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסטהיברט 320 - 321. בסופו של דבר היא החליטה לא להינשא מחדש, על מנת לשמור על עצמאותה.
שרה המשיכה לעתור נגד החלטות הכתר שקבעו כי המימון לארמון בלנהיים יהיה מנכנסי משפחת מרלבורו ולא מהממשלה. דבר זה גרע מהפופולריות שלה, כיוון שלא היה לה כל קושי לממן את הבנייה בעצמה. היא התאבלה רבות לאחר מות בתה הנרייטה ב-1733, אך המשיכה לריב עם בתה הצעירה מרי, דוכסית מונטגיו. שרה זכתה לראות את נפילתו של יריבה רוברט וולפול ב-1742, וניסתה לשפר את המוניטין שלה באמצעות מתן אישור לפרסם את הביוגרפיה שלה, שנקראה "An Account of the Dowager Duchess of Marlborough from her first coming to Court to the year 1710" (עדות של הדוכסית האלמנה ממרלבורו מהגעתה הראשונה לחצר המלוכה עד לשנת 1710).
היא מתה בבית מרלבורו ב-18 באוקטובר 1744 בגיל שמונים וחמש, ונקברה בארמון בלנהיים. לפי צוואתה הוצאו עצמותיו של בעלה ממקום קבורתן במנזר וסטמינסטר, ונקברו מחדש לצדה.
לאחר מותה
לאורך שנות חייה ניסחה שרה 26 צוואות, שהאחרונה מתוכן נכתבה חודשים אחדים לפני מותה; היא רכשה גם 27 אחוזות. שווי הקרקעות שלה היה 4 מיליון לירות שטרלינג, נכסיה המושכרים היו שווים 17,000 לירות שטרלינג, והיו לה גם הכנסות שנתיות בגובה 12,500 לירות שטרלינג. היא הורתה להוריש תרומות לשרים ויגים כגון ויליאם פיט ופיליפ סטנהופ. היא הורישה סכום קטן לעניים וכמעט כלום לצדקה, אך למשרתיה הורישה סכומים גבוהים מהממוצע שהיה נהוג באותה תקופה. המשרתת החביבה עליה, גרייס רידלי, קיבלה קיצבה שנתית בגובה 16,000 לירות שטרלינג, שהיא שוות ערך לכ-1,320,000 לירות שטרלינג בערך הנוכחי של המטבע.
רוב הכסף שנותר לאחר ביצוע בקשותיה המיוחדות של שרה עבר לחזקתו של נכדה, ג'ון ספנסר, בתנאי שהוא לא יקבל מינוי פוליטי בממשלה. הוא ירש גם את שאר אחוזותיה של שרה, כולל וימבלדון. בית מרלבורו לא היה מאוכלס במשך 14 שנים, למעט ג'יימס סטיבנס שהיה אחד ממבצעי צוואתה, לפני שהפך לרכוש הדוכס ממרלבורו לאחר מותו. ב-1817 הפך הבית לבית מגורים מלכותי, והיה בבעלות של חברי משפחת המלוכה הבריטית עד שהפך לרכוש מזכירות חבר העמים הבריטי ב-1959. בית וימבלדון פארק נשרף ב-1785; בית הוליוול, מקום לידתה של שרה בסנט אלבנס, נהרס ב-1827.
המשורר הסקוטי טוביאס סמולט כתב כי שרה מתה "עשירה מאוד ועם מעט מאוד חרטה, אם על ידי משפחתה שלה או על ידי העולם בכללותו", אך מאמציה להמשיך את מורשת מרלבורו לא היו זניחים. הודות להשפעתה היא הצליחה להשיא את בני ובנות משפחתה לשושלות האריסטוקרטיות הידועות ביותר בהיסטוריה של אנגליה. בין הצאצאים המפורסמים שלה ושל בעלה ג'ון ניתן למנות את וינסטון צ'רצ'יל ודיאנה, הנסיכה מוויילס.
בית הכנסת של ז'ולקבה
בית הכנסת של ז'ולקבה הוא בית הכנסת הגדול והעתיק בעיר ז'ובקבה שבאוקראינה שנבנה בסוף המאה ה-17, שירת את קהילת יהודי ז'ולקבה בתקופה שהייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות בגליציה ושרד את הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. המבנה ניצב על תלו גם במאה ה-21 אך הוא נטוש ומוזנח.
היסטוריה
בית הכנסת הממוקם כיום ברחוב ז'אפוריז'יה (Запорізька) בז'ובקבה נבנה במקור באותו מקום בשנת 1625 כבית כנסת עשוי עץ, המבנה המקורי נשרף ובשנת 1635 התיר הוויווד של ז'ולקייב סטניסלב דנילוביץ לבנות במקום בניין לבנים. מבנה בית הכנסת שתכנונו מיוחס לפיוטר בבר נבנה בשנים 1692–1698 בתמיכה כספית של מלך פולין יאן סובייסקי שנפטר במהלך הבנייה. המבנה, אחד מבתי הכנסת הגדולים באירופה בשעתו, נבנה בסגנון הרנסאנס עם אלמנטים של הבארוק.
במאה ה-18 נוסף לבית הכנסת אגף בצדו המערבי שלא הותאם לסגנון המבנה המקורי. בתנועת החסידות היה מקובל שהבעל שם טוב התפלל בבית כנסת זה בעת ביקורו בעיר ובעקבותיו הגיעו להתפלל בו רבים מתלמידיו ומאדמו"רי החסידות בדורות הבאים. לפי אחת האגדות, נאלץ הבעל שם טוב להניח תפילין דרבנו תם באגף המערבי ולא בתוך בית הכנסת המרכזי בשל התנגדות הגבאים. ב-1833 נפגע בית הכנסת בשרפה גדולה, אך הושב במהרה לשימוש. לפי ש. אנ-סקי היו בבית הכנסת, לפחות עד מלחמת העולם הראשונה, תמונות מעשי ידי רובנס.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בוצעו בבית הכנסת עבודות שיקום, בתקופת הכיבוש הגרמני נהרס המבנה חלקית, אך קירותיו החיצוניים והעבים שרדו והמבנה שימש כמחסן לאחר המלחמה.
בסוף המאה ה-20 נכנס המבנה לרשימת המונומנטים העולמיים לשימור (World Monuments Watch) של World Monuments Fund, ובעקבות כך הוחל בשנת 2000 בתכנון שיקומו.
בית הכנסת (על האגף המערבי שלו) שימש מודל לבניית בית הכנסת הגדול בבלז שהיווה בתורו מודל למבנה "מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז" בירושלים.
טיסת בכורה
טיסת בכורה נחשבת לאירוע חשוב עבור החברה המייצרת את המטוס. טיסה זו גם מסוכנת יותר, כיוון שעדיין אין מידע על מאפייני המטוס. לכן, את טיסת הבכורה מטיסים טייסים בעלי ניסיון (טייסי ניסוי). טיסות אלו מלוות, בדרך כלל, על ידי מטוסים אחרים, ותפקידם לאמת את יכולות המטוס, בגובה, מהירות, וכו'.
לפני טיסת הבכורה עובר המטוס סדרת מבדקים, על מנת להבטיח את שלום הטייסים. כמו כן, החברה המייצרת צריכה לקבל את אישור רשות התעופה הפדרלית האמריקאית או הסוכנות האירופית לבטיחות בתעופה.