cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורמיקוליט
מקור ותפוצה
הוורמיקוליט אינו נפוץ בכמויות גדולות. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את העיירה מילברי (Millbury) שבמחוז ווסטר (Worcester) במדינת מסצ'וסטס (שם נמצא המינרל לראשונה), במחצבת רתרפורד (Rutherford quarry), סמוך לטוקסידו (Tuxedo), במחוז הנדרסון (Henderson) שבקרוליינה הצפונית, ובאתר ליבי (Libby) במחוז לינקולן (Lincoln) במונטנה שבארצות הברית; בבולונג (Bulong) שבמדינת אוסטרליה המערבית באוסטרליה; באג'מר (Ajmer) בראג'סטאן שבהודו; בפלאבורווה (Phalaborwa) בטרנסוואל שבדרום אפריקה; במסיב קובדור בחצי האי קולה שברוסיה; וכן במקומות בהם כורים אותו באופן מסחרי: במכרה נאמקהארה (Namekhara) שבאוגנדה, בסין, בברזיל, בשוודיה, בקנדה ובזימבאבווה.
אמת המים של סגוביה
תיאור כללי
האמה מובילה מים מנהר פואנטה פריה, העובר בהרים הממוקמים כ-17 קילומטרים מהעיר סגוביה. מהנהר ממשיכה האמה לאורך 15 קילומטרים עד הגעתה לעיר, שם מתנקזים המים למאגר El Caserón ('הבית הגדול'), וממנו ממשיכים בתעלה למאגר Casa de Aguas ('בית המים'). במאגר זה החול שוקע והמים מסוננים באופן טבעי. ביציאה מהמאגר ממשיכים המים לנוע על פני האמה בשיפוע של מעלה אחת, עד הגעתם לאזור האלקסר בשולי העיר. מהאלקסר נכנסת האמה לתחומי העיר העתיקה, חולפת בכיכר דיאס סאנס (Díaz Sanz) וממשיכה אל כיכר הארטילריה (Plaza de la Artillería - בתמונה), בה נראית האמה במלוא הדרה.
מבנה
האמה בנויה מבלוקים דמויי-לבנה עשויים גרניט. בשיא גובהה, מגיעה האמה לגובה של 28.5 מטרים, מהם 6 מטרים של יסודות. מכניסתה של האמה לעיר ועד הגעתה לכיכר דיאס סאנס, היא בנויה על-גבי 75 קשתות יחידות, 44 קשתות כפולות ו-4 קשתות יחידות נוספות, בסך הכל 167 קשתות. האמה בנויה על-פי העקרונות שהציג ויטרוביוס בספרו 'על אודות האדריכלות'.
היסטוריה
אמת המים אינה כוללת כתובת (ייתכן שזו נכללה בחלק שנהרס) ולכן לא ניתן לקבוע בוודאות את מועד בנייתה. החוקרים מתארכים את בנייתה למחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה או שנותיה הראשונות של המאה השנייה.
לאורך ההיסטוריה נשמרה אמת המים במצב מצוין, ועד לאחרונה אף המשיכה להוביל מים לעיר ובעיקר לאלקסר. במהלך המאה העשרים סבל המבנה מבלאי מואץ בעקבות זיהום שנגרם מכלי רכב שעברו בין קשתות האמה. מאז שנת 1997 מתבצעות תוכניות שיקום במטרה להבטיח ולשמר את מצבה של אמת המים. בין היתר, הכיכר בה נמצא חלקה המרכזי של האמה הוסבה למדרחוב ותנועת כלי הרכב הוסטה לרחובות אחרים.
הבחירות הכלליות ביפן 1942
הבחירות הכלליות ביפן נערכו באימפריה היפנית ב-30 באפריל 1942 לבחירת חברי בית הנבחרים של יפן. אלו היו הבחירות היחידות שנערכו ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו, איבד בית הנבחרים כל כוח פוליטי, והיה נתון למרותה של הדיקטטורה הצבאית ששלטה באימפריה היפנית באותה התקופה.
הליך זה, שהחל בתקרית מוקדן בו הצבא היפני הקיסרי (ובפרט, צבא קוואנטונג) פלשו למנצ'וריה ללא אישור של הקבינט. ב-1932 מונה האדמירל סאיטו מקוטו לראש הממשלה, אך רק מעטים מחברי המפלגות שהיו בבית הנבחרים היו בעלי תפקידים משמעותיים בממשלה. לאחר כמה שנים, הפך הצבא את יפן למדינה חד מפלגתית תחת משטר צבאי דה פקטו. בבחירות אלו רק מפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי ו"עצמאיים" בחסות הצבא הקיסרי יכלו להתמודד בבחירות.
אחוז ההצבעה בבחירות היה גבוה בצורה יוצאת דופן ועמד על כ-83.1%.
רקע
ממשלתו של ראש הממשלה, הידקי טוג'ו מיתגה את הבחירות כ"בחירות להבעת תמיכה במלחמה המזרח אסיאתית הגדולה", הבחירות נערכות ימים ספורים לאחר הפשיטה של דוליטל, בה לראשונה במסגרת המלחמה הפציצו כוחות של ארצות הברית את שטחה היבשתי של יפן.
תוצאות
על אף שהמפלגה זכתה ב-381 מתוך 466 המושבים הניתנים לבחירה, היו מספר עצמאים שהצליחו להיכנס לבית הנבחרים, בהם כמה מועמדים שאינם מאושרים הצליחו לזכות במושבים בבחירות, בין מועמדים אלו היו איצ'ירו הטויאמה (שלאחר כניעת האימפריה היפנית והקמת יפן המודרנית שימש כראש הממשלה, הטויאמה הוא סבו של ראש הממשלה היפני לשעבר, יוקיו הטויאמה שכיהן בתחילת שנות ה-2000 בתפקיד), טקאו מיקי (שכיהן אף הוא בתפקיד ראש הממשלה בימי יפן המודרנית) ופוליטיקאים בכירים נוספים שעתידים לכהן בתפקידי מפתח בפוליטיקה היפנית.
מדינות אתיופיה
אתיופיה מחולקת לאחת עשרה מדינות (הנקראות באמהרית קילילוץ' ברבים וביחיד קיליל), ושתי ערים אוטונומיות (הנקראות באמהרית אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיוֹץ' ברבים וביחיד אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיአስተዳደር አ, מנהלה מקומית). מדינות אלה מחולקות על בסיס אתני ולשוני לכ-68 אזורים (זוֹן ዞ, מאנגלית zone), אלה מחולקים למחוזות (וֶרֶדָה ወረዳ) ואלו בתורם מחולקים לנפות (קֶבֶּלֵי ቀበሌ) אשר מאגדות מספר יישובים (מֶנְדֶר መንደር).
המודל האתיופי הנוכחי הוצג בחוקה החדשה בשנת 1995, והחלוקה הנוכחית תוקנה בה בשנת 2021 כאשר מדינת עמי דרום מערב אתיופיה הפכה למדינה נפרדת ממדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
החוקה מבטיחה את הסמכויות המקיפות של המדינות. למדינות יש אופן פעולה עצמאי בענייני פנים כגון חינוך, אוצר ובריאות. לכל מדינה יש בית נבחרים, שבו הנציגים נבחרים ישירות על ידי הבוחרים. בתי הנבחרים המחוזים מקבלים את סמכותם מהחוקה האתיופית. סעיף 39 של החוקה עוסק ביחס שבין הממשל הפדרלי לבין המדינות.
בוברויסק
בּוֹבְּרוּיְסְק (בבלארוסית: Бабруйск; ברוסית: Бобруйск; ביידיש: באָברויסק; בעברית נכתבת הצורה "בוברויסק" – בעקבות אופן הכתיבה של שם העיר ברוסית) היא עיר במחוז מוהילב בבלארוס. העיר שוכנת ליד נהר הברזינה, כ-110 ק"מ דרומית-מערבית לעיר מוהילב. אוכלוסיית העיר מונה כ-219,000 תושבים (נכון ל-2009).
ראשית היישוב הסלאבי באזור
חקירות ארכאולוגיות מצביעות על קיום יישובים סלאביים, באתר בו שוכנת בוברויסק כיום, כבר במאות החמישית והשישית לספירה. בוברויסק היא אחת הערים הוותיקות בבלארוס ונזכרת לראשונה בכתובים מאמצע המאה ה-14. הידיעות הראשונות על יישוב בשם זה מתייחסות לתקופת הנסיך הגדול של ליטא גדימין (1316–1341), שסיפח לתחום שלטונו את אזור נהר הברזינה.
בשנת 1502 השתלטו טטרים על העיר ושדדו את תושביה. בשנת 1508 הצטרפה בוברויסק לנסיך מיכאל גלינסקי, שמרד בליטא ונעזר על ידי וסילי ה-3 איוונוביץ', הנסיך הגדול של מוסקבה. במאה ה-16 נערכו בה ירידים שנתיים והוקמה בה תחנת מכס הנזכרת בספר המכס של בריסק משנת 1583.
המאה ה-17
בראשית המאה ה-17 הייתה בוברויסק עיר בת כ-2000 תושבים בנסיכות ליטא ומשלו בה אצילים פולנים-ליטאים קתולים, כאשר רוב התושבים ההשתייכו לכנסייה הפרבוסלבית. בשנת 1627 הוקמה בבוברויסק כנסייה ישועית קתולית. באותה תקופה פרצו מריבות קשות בין המושל פטר טריזנה לבין התושבים ואיכרי הסביבה, בשל המיסים הכבדים ובשל סכסוכי קרקעות. בעקבות כך, מינה זיגיסמונד ה-3 מלך פולין ועדה שתקבע את חלוקתם הצודקת של נכסי דלא ניידי בחבל. כך נותר תיאור מפורט משנת 1639 אודות בוברויסק והכפרים הסמוכים לה: 409 בתים ב-15 רחובות ושתי סימטאות בעיר. שלוש כנסיות פרבוסלביות וכנסייה קתולית אחת. ההתנגדות לדיכוי על ידי השליטים הפולנים הקתולים הביאה להצטרפות בוברויסק למרד הקוזקים באוקראינה ב-1648. ההטמאן הקוזקי פודובסקי שהשתלט על העיר הדף ניסיונות של הפולנים לכבוש את העיר מחדש, אולם, בשנת 1649, הצליח הנסיך יאנוש רדזיוויל, מפקד הצבא הפולני בליטא, להשתלט על העיר (בעזרת תושבים שפתחו בפניו את שערי העיר) ולהעניש באכזריות את ראשי המורדים שלא נכנעו ואת פודובסקי הוקיע על כלונס.
עם זאת, נמשכו מלחמות באזור בין רוסיה לפולין. בוברויסק הייתה לבסיס קדמי של הצבא הפולני, אולם, בשנת 1655 כבש ההטאמן זולוטרנקו את בוברויסק מידי הפולנים והחריבה כליל. במכתבו של זולוטרנקו לצאר אלכסיי הראשון מיום 9.3.1655 הוא מציין כי "משמותיהם של התושבים יש ללמוד כי לא התגוררו יהודים במחוז". לא ידוע אם לא היה יישוב יהודי בעיר קודם לכן או שיהודים שהיו הושמדו או גורשו על ידי הקוזקים.
בשנת 1661 נסוגו הרוסים מבוברויסק וב-1667 נחתמה ברית שלום באנדרוסובו. העיר הייתה חרבה והמחוז מדולדל.
המאה ה-18
בראשית המאה ה-18 (1702–1708) נערכה מלחמה באזור בין השוודים לרוסים. השוודים פרצו לבלארוס והגיעו לאוקראינה וערים בבלארוס ובהן בוברויסק עברו מיד ליד. התושבים המקומיים בכל האזור, לרבות בוברויסק, סבלו מתגרת ידם של הצדדים הלוחמים, ששדדו את התושבים וגייסו אותם לעבודות כפייה לצורך המלחמה. כתוצאה כך, נחלש כוחה של המלוכה הפולנית שנאלצה לגייס צבא ואמצעים על מנת לשמור על מעמדה באזור. תמורת תמיכתם, קבלו בעלי אחוזות שטחי קרקע ניכרים ואף את השליטה בערים שלמות מן הממשלה הפולנית. אולם, בוברויסק נשארה בין הערים הבינוניות שהיו כפופות ישירות לשלטון המרכזי. בשנת 1768 הוקמה בעיר מצודה קטנה ובשנת 1776 נשללה ממנה זכות הממשל העצמי. בשנת 1789 מנתה העיר 889 תושבים. ב-6 במאי 1792 הכריזה יקטרינה הגדולה קיסרית רוסיה על פלישה צבאה לפולין וכך עברה בוברויסק לשלטון האימפריה הרוסית. עם חלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נותרה בוברויסק בתחום האימפריה הרוסית.
המאה ה-19
בשנת 1897 נערך מפקד אוכלוסין כללי ברוסיה. לפי מפקד זה, מנו תושבי העיר (כולל החיילים ואנשי המבצר) 34,336 נפש, מהם 20,760 (60.5%) יהודים. מספר התושבים האזרחים, ללא החיילים ואנשי המבצר, היה 28,762, מהם 20,438 (כ-71%) יהודים. בסוף המאה נעשתה העיר למרכז הענף החבד"י הקרוי על שמה, ענף שהתקיים עד ראשית המאה העשרים.
מראשית המאה העשרים ועד לשלטון הסובייטי
בתחילת המאה ה-20 הייתה בוברויסק עיר בת כ-35 אלף נפש (כולל חיילים) בעלת רוב יהודי. בשנת 1902 פרצה "השרפה הגדולה" שפגעה ברוב העיר וכילתה בתי עץ רבים ובהם חלקה המרכזי של העיר (כאלף בתים בהם התגוררו כ-2500 משפחות, 650 בתי מסחר, מוסדות ציבור, בית החולים היהודי, 15 בתי כנסת והכנסייה הקתולית). לאחר השרפה, נבנתה העיר מחדש ובתי אבן רבים החליפו רבים מבתי העץ. בשנת 1905 תמכו רבים מתושבי העיר במהפכת 1905 ובהם מפלגת הבונד היהודית ומפלגת פועלי ציון (שלא שיתפו פעולה זו עם זו). בסוף שנת 1905 פרץ מרד של חיילים במבצר. המרד דוכא על ידי גדוד עונשין שנשלח ממינסק ובינואר 1906 נדונו 10 מורדים למוות. רוב הנדונים הוברחו על ידי המהפכנים אולם ראש המורדים נשאר במאסר וגזר דין המוות שלו הומר במאסר עולם עם עבודת פרך. מתום מהפכת 1905 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה (1914) התפתחה העיר וחל גידול מתמיד במספר תושביה. בשנת 1914 הגיע מספר התושבים ל-42,309, מהם 25,876 (61.1%) יהודים. מספר הבניינים גדל מ-2,520 ב-1895 ל-3,549 ב-1910 (בתי אבן: מ-126 ל-403). הותקנה רשת טלפונים, נבנו בתי ראינוע ואף הוצאו לאור כמה עיתונים. בשנת 1915 נסוג הצבא הרוסי מפני הגרמנים. בוברויסק התמלאה בפליטים והחזית התייצבה מערבית לעיר. עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1917 הצטרפה העיר לתומכים בממשלה החדשה אליה נשבעו אמונים החיילים שבעיר (הנוצרים - בכנסייה והיהודים - בבית הכנסת הגדול).
ממהפכת אוקטובר ועד מלחמת העולם השנייה
לאחר מהפכת אוקטובר, בסוף חודש נובמבר 1917, נערכו בחירות בעיר לאספה המכוננת. הבחירות נערכו בנפרד, בעיר ובמבצר. בעיר התחלקו 11,135 הקולות בין 13 רשימות כאשר הבולשביקים זכו ל-2301 קולות (20.7%). אולם, במבצר קיבלו הבולשביקים 5,517 קולות מתוך כ-8000 מצביעים. בינואר 1917 נפלה בוברויסק בידי יחידות צבא פולניות, נכבשה על ידי הצבא האדום בפברואר ונכבשה מחדש על ידי הפולנים. ב-21 בפברואר נמסרה העיר לידי הצבא הגרמני וב-3 במרץ 1918 עם חתימת חוזה ברסט-ליטובסק נכללה בוברויסק בשטח שבשלטון גרמני.
בתשעת חודשי השלטון הגרמני, שאיפשר קיום שלטון דמוקרטי עצמי, נשמרו שקט ויציבות יחסית בעיר. ב-29 בנובמבר 1918, לאחר המפלה הגרמנית, נכנס הצבא האדום לבוברויסק. עם התקדמות הפולנים לעבר בלארוס, ב-19 במאי 1919 הועברו משרדי "הרפובליקה הסובייטית-ביילורוסית" ממינסק לבוברויסק.
המנהיג הקומוניסטי מיכאיל קלינין (נשיא ברית המועצות לעתיד) נשלח לעיר ונשא שם את דברו. ב-29 באוגוסט 1919 השתלטו הפולנים מחדש על העיר עד 10 ביולי 1920, עת כבש הצבא האדום את העיר מחדש. בעקבות המלחמה והשלטון הצבאי, עזבו יהודים רבים את העיר. איכרי הסביבה, שבתחילה תמכו במהפכה הבולשביקית (שהבטיחה לחלק להם אדמות) נעשו עוינים לשלטון הסובייטי, לאחר שזה הכריח אותם לספק מכסות של תוצרת חקלאית ופליטים יהודים מן הכפרים זרמו לבוברויסק ומילאו חלק מן המקום שהתפנה עקב בריחת יהודים רבים.
במשך תקופת השלטון הסובייטי, הלך ופחת משקל היהודים בעיר והם חדלו מלהיות רוב מוחלט של התושבים.
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מבצע ברברוסה הספיקו כמחצית מיהודי העיר להימלט ממנה מזרחה. לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-28 ביוני 1941, חויבו יהודיה בענידת טלאי צהוב, ובתחילת אוגוסט הם נצטוו לעבור לגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה. בסתיו 1941 רצחו הגרמנים כ-800 מיושבי הגטו בשתי אקציות, שלאחריהן צומצם שטח הגטו.
ב-7 בנובמבר 1941 ערכו הגרמנים אקציה גדולה בגטו שבעיר, בה רצחו בסיוע שוטרים בלארוסים 5,281 יהודים מהגטו ליד הכפר קמנקה, כ-9 ק"מ מהעיר. ב-30 בדצמבר 1941 ערכו הגרמנים אקציית חיסול בגטו, בה רצחו כ-7,000 יהודים בשטח שדה התעופה הצבאי הסמוך. מספר יהודים בעלי מלאכה שעוד הושארו בעיר נרצחו בהמשך במחנה סמוך. מספר יהודים נוצלו הודות לפעילות תושבי העיר והסביבה (למשל מטריונה אדמוביץ') ועל כך הם קיבלו הכרה כחסיד אומות העולם.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, חזרה האוכלוסייה לגדול במהירות. בשנת 1959 הגיע מספר התושבים ל-96,000 בשנת 1989 היו בעיר 232,000 נפש.
הקהילה היהודית בעיר חברה באיגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים. נכון ל-2015, שליח חב"ד בעיר הוא הרב שאול חבבו, ששיפץ בית כנסת ומפעיל אותו, פתח גן ילדים ובנה מקוה טהרה.
XHTML
כמו HTML, גם שפת XHTML הוגדרה והתקבלה על ידי ארגון W3C כתקן.
בינואר 2000 הושלמה הגדרתו של תקן XHTML 1.0, בהתבסס על HTML 4.01. בדומה לו, גם XHTML 1.0 כלל הגדרה לשלושה סוגי מסמכים, על פי תכונת הDOCTYPE:
תקן XHTML 1.0 תוכנן לתאימות אחורה, וכולל נספח המתאר קווים מנחים כיצד לכתוב מסמכי XHTML אשר תתאפשר צפייתם גם בדפדפנים ללא תמיכה בתקן זה.
במאי 2001 הושלמה הגדרתו של תקן XHTML 1.1, בהתבסס על XHTML 1.0 Strict. תקן זה אינו משמר תאימות אחורה עם HTML.
נכון ליולי 2007, XHTML 2.0 עדיין מוגדר כטיוטת עבודה.
רוב הדפדפנים העדכניים תומכים ב־XHTML. דפדפנים ישנים יותר מתמודדים עם מסמכי XHTML 1.0 ללא קושי הודות לתאימות לאחור.
ישויות ב-XHTML
קובץ הגדרת המסמך (DTD) מצהיר במפורש על אותן 252 ישויות (Entity reference) של HTML. בנוסף, מכיוון ש-XHTML הוא XML הוא מכיל גם את הישות, וניתן להצהיר ב-XHTML על ישויות נוספות בקובץ הגדרת המסמך. מבחינת תמיכה של דפדפנים באפשרויות אלו, התשובה תלויה באיך הדפדפנים מתייחסים ל-XHTML.
רק,  ,   ו   יעבדו בכל המפענחים בצורה בטוחה.
דיכוי מופנם
חברי קבוצה הנוקטים בדיכוי מופנם נוטים להיות ביקורתיים כלפי חברים אחרים בקבוצה, ולהצביע על סטריאוטיפים שליליים של עצמם. במצב כזה נוצרים מצבי עימות ואפליה בתוך הקבוצה.
במספר מקרים, חוקרים זיהו מצבים של דיכוי מופנם בקרב קבוצות של מהגרים וצאצאיהם, בפרט כאשר המדינה אליה היגרו מחלישה את זהותם ומרחיקה אותם מהשפה והתרבות המקורית שלהם. במצבים אלה מרגישים חברי הקבוצה רגשי נחיתות, העלולים להוביל לשנאה עצמית ותירבות כפוי.
גזענות מופנמת
גזענות מופנמת היא מצב המתרחש כאשר אדם שחור, למשל, מאמץ גישה גזענית כלפי שחורים, ואף כלפי עצמו. זוהי גישה המעידה על הערכה עצמית נמוכה. אחד הביטויים לגזענות מופנמת הוא אופנת הלבנת העור הנפוצה במספר מדינות, בהן הפיליפינים, ניגריה וקוריאה הדרומית.
באתר המטה למאבק בגזענות בישראל מתוארת גזענות מופנמת כתוצר של מנגנון חברתי-פסיכולוגי סמוי, המביא בעלי אינטרסים משותפים לצאת זה כנגד זה.
הומופוביה מופנמת
הומופוביה מופנמת היא מצב בו להט"בים (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) מפנימים עמדות ורגשות שליליים כלפי גילויים הומוסקסואליים בקרב הפרט עצמו ובקרב אחרים. להומופוביה מופנמת יש קשר הדוק לרגשות אשמה ובושה, בעיקר בקרב בני נוער, ועלולה להוביל לחרדה מוגברת, דיכאון והתאבדויות.
אפליית נשים מופנמת
המסמך "טיוטת הצהרה למדיניות נשים" מזהה שלוש צורות עיקריות של אפליית נשים מופנמת:
אפליית גברים מופנמת
אפליית גברים מופנמת, היא מצב של אפליה מינית שבו גברים מאמצים גישה של אפליה ודיכוי כלפי גברים אחרים.
לדוגמה: ביקורת וביוש גברים שלא שירתו בתפקידי לחימה בצבא, למשל, בשימוש במונח "ג'ובניק" בכוונה לבייש אותם , ביוש גברים שמביעים רגשות וחוויה של פגיעות וחולשה, בניגוד לציפיות תפקידי המגדר לדיכוי רגשות והתגברות עליהם, זלזול כלפי גברים שבוחרים לטפח הופעה אישית ברמה גבוהה מהמקובל עבור גברים בחברה, הפניית כינויי גנאי כלפי גברים שאינם מוכנים לשלם בדייט על בנות זוגם, אלא מצפים לחלוקה שוויונית בתשלום , ביקורת כלפי גברים הפונים לקבלת טיפול נפשי , ועוד.
הספר "טיוטת מדיניות לשחרור גברים", מציין כי קשיים רבים המעיקים על גברים נגרמים בשל דיכוי מופנם המעורר רגשות של חוסר אונים, בדידות, אשמה, כעס ודיכאון, ומותיר גברים במצב הפגיע לדיכוי מצד גברים אחרים, והחברה כולה. לדוגמה, האמונה כי גברים הם "תוקפניים מטבעם" היא סטראוטיפ חברתי שגוי, הנובע מדיכוי גברים בחברה ומופנם על ידי חלק מהגברים.
נמל התעופה מילאס-בודרום
נמל התעופה מילאס-בודרום (בטורקית: Milas-Bodrum Havalimanı) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם בדרום מערב טורקיה. הוא אחד משלושה נמלי התעופה המשרתים את אתרי התיירות לאורך הריביירה הטורקית שלחופי הים התיכון (האחרים הם נמלי התעופה אנטליה ודלמאן). בשנת 2015 עברו בנמל 3,877,603 נוסעים, מהם כ-60% במסגרת טיסות פנים ארציות.
הנמל
הנמל נפתח ב-1997 באתר שמדרום לעיר מילאס ומצפון לעיר בודרום. מצוי בו מסלול טיסה יחיד שכיוונו הכללי הוא מזרח-מערב. בנייני הנמל ממוקמים מדרום למסלול הטיסה.
בנמל שני טרמינלים:
בנמל 28 רחבות חניה למטוסים. קיימים בו חניונים עבור 540 מכוניות ו-114 אוטובוסים.
הנמל משרת כ-40 חברות תעופה, רבות מהן חברות שכר וחברות תעופה זולה. הן מפעילות קווי תעופה בין הנמל לבין יעדים בטורקיה, במערב אירופה, במרכז אירופה, במזרח אירופה (כולל יעדים רבים במיוחד ברוסיה ובריטניה) וכן קווים אל המפרץ הפרסי, אזרבייג'ן, לבנון, ירדן וישראל.
הנמל מופעל על ידי התאגיד TAV Airports Holding.
מנהל מחלקה (רפואה)
מנהל מחלקה בבתי חולים ובמוסדות רפואיים אחרים הוא הרופא הבכיר במחלקה והאחראי על הניהול הרפואי והאדמיניסטרטיבי שלה.
התפקיד והתואר הם חלק אינטגרלי של מבנה הרפואה האירופאית, בעיקר הגרמנית, שם נקרא מנהל המחלקה Chefarzt (בגרמניה) או Primarius (באוסטריה), או Primario (באיטליה).
מנהל מחלקה אינו בהכרח פרופסור ולהפך. פרופסור הוא תואר אוניברסיטאי וקבלתו מאת פקולטה לרפואה בישראל מותנית במסלול אקדמי, הוראה, כתיבת מאמרים וניהול מחקר, או בפעילות קלינית-אקדמית, עבורה ניתנת הדרגה "פרופסור קליני".
קישורים חיצוניים
Cheflæge
אפרים גוטמן
אפרים בן צבי גוטמן (ברומנית: Efraim Guttman, 16 באפריל 1928 – 18 במרץ 2019) היה רב ישראלי, יליד רומניה, שנודע כרבם של יהודי רומניה בישראל, וכעומד בראשם של "בית הכנסת בית יעקב יוסף - הרב צבי גוטמן" בתל אביב ושל המרכז הקהילתי הנספח אליו.
ילדותו ושנות לימודיו ברומניה
אפרים גוטמן נולד בבוקרשט כאחד מחמשת ילדיהם של הרב צבי גוטמן, שכיהן כרב קהילת בוקרשט, אב בית הדין בבוקרשט ומראשי תנועת "המזרחי" ברומניה, ושל אתל לבית שכטר. מנעוריו השתייך לתנועת הנוער "בני עקיבא" ברומניה והשתתף בפעילויות ובסמינריונים של התנועה. בגיל 13 היה עד לאירוע הטראומתי של מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כשב-21 בינואר 1941 אביו ושניים מאחיו, יוסף ויעקב, נחטפו באמצע הלילה על ידי לגיונרים, ונורו לאחר מכן ביער ז'ילאווה על יד בוקרשט. שני האחים נורו למוות, בעוד האב, הרב צבי גוטמן ניצל בדרך נס. גוטמן למד בתיכון היהודי "קולטורה" (התרבות) בבוקרשט, שבו היה חבר לספסל הלימודים לברוך טרקטין, לימים מהנדס, סופר ומרצה. במקביל עשה לימודים תורניים, תחת הדרכת אביו.
פעילותו כרב ברומניה
בימי הרדיפות נגד הציונים ברומניה הקומוניסטית, בליל 13 במאי 1954 נעצר אפרים גוטמן, אז רב בן 26, בבית הוריו, על ידי הבולשת (ה"סקוריטטה") באשמת פעילות ציונית, בעילה שלימד תורה צעירים מ"בני עקיבא" (שבינתיים הוצאה, כמו כל המפלגות והתנועות הפוליטיות היהודיות, מחוץ לחוק). יחד איתו נעצרו עוד חמישה ציונים - ד"ר אהרן כהנא, ד"ר מ. זלמן, עו"ד י. באדי, בלומה לופו, וינקו מקרלט. בבתי הסוהר הוחזקו כבר באותם הימים מאות פעילים ציונים. אחרי שאביו הרעיש עולמות להצלת בנו, ואחרי התערבויות לטובתו - לרבות של הרב הכולל של רומניה, דוד משה רוזן, ושל אישים מהמערב, כולל נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור שפנה לראשי ברית המועצות, הסכימו השלטונות הרומנים לשחררו כעבור חודש, ב-12 ביוני 1954. לאחר מכן שוחררו גם ארבעת העצורים האחרים. אמו של אפרים גוטמן, אתל, האבלה כבר אחרי מות שניים מבניה, לא עמדה בדחק הנוסף שנגרם לה בימים ההם, חלתה וכעבור תקופה נפטרה.
פעילותו כרב בישראל
בישראל התחיל אפרים גוטמן לימודי רפואה אבל בסופו של דבר המשיך בקריירה הרבנית. התמנה לפקיד בכיר במשרד הדתות עד לפרישתו לגמלאות. אחרי פטירת אביו, הרב צבי גוטמן, בשנת 1973 ירש הרב אפרים גוטמן את ניהול בית הכנסת יעקב יוסף והמרכז הקהילתי של יהדות רומניה בתל אביב. במקום מתקיימים קורסים לתלמוד ושולחן ערוך, הרצאות על תולדות עם ישראל, ומתקיימים טקסים קבועים לזכר קרבנות השואה ברומניה. הרב גוטמן פרסם מאמרים רבים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית, בשנים 1958–1961 ב"כתב העת של יהדות רומניה", היה פעיל שנים רבות בתוכניות של קול ישראל בשפה הרומנית, שבהן דיבר על פרשת השבוע ועל משמעות החודשים העבריים. הוציא לאור את כתב העת "הציונות" שהופיע שלוש פעמים בשנה בתל אביב ברומנית ובעברית. פרט לפעילותו כמנהיג קהילתי ומחנך, נודע הרב גוטמן בגישתו האנושית לקהלים המגוונים אותם השתדל לקרב לדת ולידיעת מורשת ישראל. הוא שימש דובר מוערך לישראלים ילידי רומניה בפורומים ומול מוסדות תרבותיים ודיפלומטיים שנגעו ליחסים בין רומניה לישראל. בשנותיו האחרונות יד ימינו בפעילות בית הכנסת והמרכז הקהילתי היה אחד מבניו, הרב אלחנן גוטמן.
נפטר ב-18 במרץ 2019.
ארגנטינה
הרפובליקה הארגנטינאית (בספרדית: República Argentina, ), הנודעת גם בשם ארגנטינה, היא מדינה השוכנת בחלק הדרום-מזרחי של היבשת אמריקה הדרומית, בין הרי האנדים לאוקיינוס האטלנטי. ארגנטינה גובלת באורוגוואי, בברזיל, בפרגוואי, בבוליביה ובצ'ילה. מבחינה גאוגרפית, לשונית ותרבותית, שייכת ארגנטינה לאמריקה הלטינית.
ארגנטינה היא פדרציה אשר מורכבת מ-23 פרובינציות והעיר האוטונומית בואנוס איירס, בירת המדינה.
המילה ארגנטינה באה מהשם הלטיני של המתכת כסף – ארגנטום (Argentum). הרפובליקה נקראה כך לאחר איחוד הפרובינציות של נהר לה פלטה (נהר הכסף) שקדם לה.
היסטוריה
אירופים הגיעו לאזור בשנים המוקדמות של המאה ה-16. האירופי ראשון שראה ויישב את הארץ היה יורד הים הספרדי חואן דיאס די סוליס ב-1516, אשר בחפשו אחר מתכות יקרות (כסף וזהב), כינה את הנהר הגדול אשר נגלה בפניו "Río de la Plata" - בספרדית "נהר הכסף" - כינוי אשר התגלגל ודבק במדינה כולה. המושבה בואנוס איירס נוסדה ב-1536 על ידי פדרו דה מנדוסה (Pedro de Mendoza); ולאחר שנהרסה על ידי ילידים, נוסדה בשנית ב-1580 על ידי חואן דה גאראיי (Juan de Garay).
ב-1810 הגיעו לארגנטינה הידיעות על כך שמלך ספרד פרננדו השביעי הופל על ידי צבאות נפוליאון. ב-25 במאי 1810 הקימו פרנסי העיר בואנוס איירס את המועצה המנהלית הראשונה (La Primera Junta). הכרזת העצמאות הרשמית של הפרובינציות המאוחדות של נהר לה פלטה משלטון ספרד אירעה ב-9 ביולי 1816 בעיר טוקומאן. ב-1817 חצה הגנרל הארגנטינאי חוסה דה סן מרטין את הרי האנדים כדי לשחרר את צ'ילה ופרו משלטון ספרד, ובכך שם קץ לאיום הספרדי על עצמאותה של ארגנטינה. בעשורים הראשונים לעצמאות הרפובליקה התחוללו עימותים אלימים בין קבוצות שדגלו בשלטון ריכוזי בראשות בואנוס איירס (אוניטריים) לבין הפדרליסטים, שדגלו בשלטון אוטונומי לכל אחת מהפרובינציות הפדרליות. איחוד לאומי הושג והחוקה הושלמה ב-1853.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פעל צבא ארגנטינה להכנעתם של הילידים הנותרים באזורי הפמפס ופטגוניה. במסגרת "המסע לכיבוש המדבר" (Conquista del desierto) ביצע צבא ארגנטינה גם מעשי טבח המוניים, שבעקבותיהם שיעורם של האינדיאנים באוכלוסיית ארגנטינה נמוך בהרבה מאשר במדינות השכנות בדרום אמריקה.
מסוף המאה ה-19 ועד ההפיכה הצבאית הראשונה בשנת 1930 זכתה ארגנטינה ליציבות פוליטית ולתנופת שגשוג מתמדת, שמשכו אליה מאות אלפי מהגרים מאירופה. בתחילת המאה ה-20 הייתה ארגנטינה אחת הכלכלות המובילות בעולם ואף זכתה לכינוי "אסם העולם".
פוליטיקה
החוקה הארגנטינאית של שנת 1853 נערכה מחדש בשנת 1994. היא מפרידה בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת ברמה הלאומית וברמת הפרובינציה. הנשיא וסגנו נבחרים בבחירות ישירות לכהונה בת ארבע שנים. הם מורשים להיבחר לכהונה שלישית, בתנאי שאחת הכהונות הופסקה מוקדם מהצפוי. הנשיא ממנה את הקבינט והחוקה נותנת לו כוח רב בתור ראש המדינה וראש הקבינט. החוקה מאפשרת לו להביא חוקים מתוקף צו נשיאותי, בתנאי שהם "הכרחיים ונחוצים ביותר", ויש לו זכות וטו.
כלכלה
נכון לשנת 2017 התמ"ג הכללי של ארגנטינה עומד על כ-900 מיליארד דולר, כשהתמ"ג לנפש הוא כ-20,000 דולר. שיעור האבטלה עומד על 8.4%. נכון לשנת 2018 האינפלציה בארגנטינה עומדת על 47% לשנה.
ארגנטינה נהנית מכמות רבה של מחצבים, אוכלוסייה משכילה ומגזר חקלאי ששם דגש על היצוא. למרות תנאים טובים אלה, החל משנות ה-80 המדינה שקעה בחוב חיצוני גדול ובאינפלציה שהגיעה לשיאים של 200% בחודש. בניסיונותיה להאבק במשבר, הממשלה ניסתה להפחית את שליטתה בכלכלה, להנהיג רפורמות ליברליות והפריטה את המשק. הרפורמה הרדיקלית במטבע בשנת 1991, שהשוותה בין הדולר לפסו ("parity") הבטיחה יציבות מחירים אולם חיבלה קשות בצמיחה הכלכלית והייתה בין הגורמים הראשיים לפרוץ המשבר החמור בתחילת שנות האלפיים. ההצמדה קיבעה את המדיניות המונטרית של ארגנטינה לזו של ארצות הברית וכאשר האמריקאים עברו למדיניות מרחיבה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר נקלעה ארגנטינה לבעיה.
המשבר בכלכלה העולמית חיבל עוד יותר בכלכלתה הרעועה של ארגנטינה. ניסיונות להקטין את תקציב המדינה לא עזרו. המשבר הגיע לשיאו ב-2001 עם התמוטטות איגרות החוב הממשלתיות והבנקים. דרישות הבנק העולמי להחזר ההלוואות החמירו את המצב. ארגנטינה הפסיקה את הצמדת הפסו לדולר בינואר 2001. רפורמה כלכלית מקיפה הביאה לרגיעה במשבר החל מסוף שנת 2002, לייצוב המטבע ולהפחתת חובות המדינה. עם זאת, ציבור המשקיעים מאמין באיגרות החוב של ארגנטינה, ואיגרות החוב הממשלתיות המונפקות על ידיה מונפקות בניכיון נמוך ממרבית המדינות האחרות אשר הגיעו לחדלות פירעון בעשרים השנים האחרונות.
המשבר הפיננסי של שנת 2008 תפס את ארגנטינה לא מוכנה, והתמוטטות הבנקים בארצות הברית ובאירופה עצרה את זרימת ההון לארגנטינה וגרמה לפגיעה באמון המשקיעים. במאמץ להחזיר אותו החליטה הנשיאה קירשנר לתת ערבות לחסכונות הפנסיה של הארגנטינאים, מהלך שהיה שנוי במחלוקת.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התהדקה בהדרגה התלות בין כלכלת ארגנטינה וכלכלת ברזיל סביב ייצור משותף של תעשיות שונות כמו תעשיית הרכב הדומיננטית בשתי המדינות. המצב גורם לכך שמהלכים פוליטיים כלכליים של מדינה אחת משפיעים באופן משמעותי גם על המדינה השכנה.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 חוותה ארגנטינה אינפלציה, שהגיעה בשנת 2018 לשיא של 47% בשנה. מאקרי ניסה לבצע ליברליזציה של הכלכלה הארגנטינאית, אך נכון לשנת 2018 המהלכים לא הניבו תוצאות. מאקרי נאלץ לחתום על הלוואת החילוץ הגדולה ביותר שנתנה אי פעם קרן המטבע הבינלאומית - מעל 57 מיליארד דולר בפריסה של שלוש שנים.
ענפי הכלכלה העיקריים:
לצורכי המאבק בשחיתות שלטונית הוקם משרד למלחמה בשחיתות. ארגנטינה מדורגת במקום ה-95 (2016) מהיבט זה.
תרבות וחינוך
בארגנטינה, המצויה בדרום אמריקה, תרבות ענפה הקשורה למזג החם של המדינה. המדינה נודעת בתרבות ריקוד הטנגו, באדריכלות בסגנון קולוניאליסטי, במטבח שרובו מתמקד בבשר צלוי, במסורות שונות הקשורות בדמות הגאוצ'ו (רועה בקר) ובמרחבי טבע המהווים מוקד לתיירים.
שידורי טלוויזיה במדינה החלו בשנת 1951.
ארגנטינה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
ספורט
הספורט הפופולרי ביותר בארגנטינה הוא הכדורגל. נבחרת ארגנטינה בכדורגל היא אחת מנבחרות הכדורגל הטובות בעולם וידועה בשחקנים מצליחים רבים שיצאו מתוכה לליגות הגדולות באירופה, וביניהם דייגו מראדונה וליונל מסי, מהכדורגלנים הגדולים ביותר בעולם בכל הזמנים. עם מותו של מראדונה ב-25 בנובמבר 2020 הוכרז במדינה כי יהיו שלושה ימי אבל לזכרו. לזכותה של ארגנטינה שלוש זכיות בגביע העולם בכדורגל - ב-1978 ב-1986 וב-2022, 15 זכיות בקופה אמריקה ושתי זכיות במדליית הזהב האולימפית.
גם נבחרת הכדורסל של ארגנטינה נחשבת לאחת הנבחרות החזקות בעולם. היא זכתה במשחקים האולימפיים ב-2004, וכן זכתה פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1950, ופעמיים באליפות אמריקה בכדורסל בשנים 2001 ו-2011.
גאוגרפיה
ארגנטינה היא המדינה השמינית בגודלה בעולם מבחינת שטח. היא נמצאת באמריקה הדרומית בשכנות לפרגוואי, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי וברזיל.
מבחינה טופוגרפית ניתן לחלק את ארגנטינה לשלושה חלקים עיקריים: המישורים הפוריים של הפמפס במרכז המדינה, שהם מרכז העושר החקלאי של ארגנטינה; הרמה של פטגוניה בדרום; ורכס הרי האנדים לאורך הגבול המערבי עם צ'ילה, ובו הנקודה הגבוהה ביותר ביבשת אמריקה כולה - היא ההר אקונקגווה (Aconcagua), המתנשא לגובה של 6,960 מטר.
הנהרות העיקריים הם נהר פרנה (Parana), אחד הנהרות הארוכים בעולם, ונהר אורוגוואי (Uruguay), בצפון מזרח המדינה. שני נהרות אלה זורמים במקביל לאורך מאות קילומטרים, והם יוצרים אזור המכונה מסופוטמיה ("בין הנהרות", ביוונית), ובו פרובינציות אנטרה ריוס ("בין הנהרות"), קוריינטס ("זרמי המים") ומיסיונס. לקראת סופם מתאחדים שני הנהרות והם יוצרים דלתה מרהיבה, ואת הנהר הרחב בעולם, הוא ה-ריו דה לה פלטה. נהרות גדולים אחרים הם יובליו הרבים של נהר הפרנה - ובהם: נהר איגואסו (Iguazu), בגבול בין ארגנטינה לברזיל, ובו מפלי איגואסו המפורסמים והמרהיבים; הפרגוואי, הברמחו (Bermejo), הפילקומיו (Pilcomayo) וכן הנהר סלאדו (Salado), "הנהר המלוח".
במרכז המדינה ובדרומה זורמים נהרות גדולים אף הם, ובהם נהר אטואל (Atuel), נהרות הקולורדו (Colorado - "אדום") ונגרו (Negro - "שחור") הזורמים במקביל לאורך מאות קילומטרים, ונהר צ'ובוט (Chubut).
האקלים בארגנטינה הוא ממוזג, עם נקודות קיצון בצפון (אקלים סובטרופי) ובדרום (צחיח וקר).
ארגנטינה גם טוענת לבעלות על טריטוריה באנטארקטיקה - אנטארקטיקה הארגנטינאית.
בארגנטינה יש מגוון של בעלי חיים שחלקם ממוצא נאוטרופי וחלקם נארקטים, אשר עברו לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה. בין המינים הבולטים מצויים הטפיריים, פומה, גואנקו, דוב נמלים גדול, מספר קופים, עופות גדולים כמו ננדיים וקונדור האנדים, זאב הרעמה ודוב המשקפיים. בדרום ארגנטינה ישנם מינים החיים סביב הקוטב הדרומי כמו פילי ים, אלבטרוסיים ופינגווינים ובימים שוחים לווייתנים גדולים.
פרובינציות
בארגנטינה ישנן 24 פרובינציות ומחוז פדרלי אחד.
הערים הגדולות
כ-92.5% מאוכלוסייתה של ארגנטינה גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023). כ-3 מיליון גרים בבואנוס איירס וכ-15.490 מיליון גרים במטרופולין בואנוס איירס רבתי, מה שהופך אותו לאחד האזורים העירוניים הגדולים בעולם. מרכזים עירוניים נמצאים בכל חלקי צפון ארגנטינה והמרכז לעומת פטגוניה מדרום שנותרה מאוכלסת בדלילות. עשרת המטרופולינים הגדולים מהווים מחצית מהאוכלוסייה. שיעור העיור בארגנטינה הוא בקצב שינוי שנתי של 0.97% (הערכה לשנים 2020–2025).
מתיישבים אירופאים רבים היגרו לערי ארגנטינה במהלך ההיסטוריה. הערים האלו הציעו עבודה, חינוך והזדמנויות אחרות למהגרים החדשים להיכנס למעמד הביניים. בהשוואה לרוב ארצות דרום אמריקה, בארגנטינה יש מעמד ביניים גדול מאוד. רבים מבני המעמד הזה עובדים בתעשייה, בעלי עסקים קטנים וחלק ניכר עובד בסקטור הציבורי והשירותים. רובם גרים במבנים רבי קומות או קוטג'ים עם גינה צמודה. העשירים מעדיפים לגור בווילות ואחוזות בפרברים היוקרתיים.
החל משנות ה-30 הרבה עובדי כפיים עברו לערים הגדולות במטרה למצוא עבודה, דבר שגרם למחסור בדיור. כתוצאה מכך נוצרו שכונות עוני, עם פחונים ובתים מקרטון. הכמות העצומה של כוח עבודה זמין וזול גרמה לכך, שרבים מהם מסוגלים למצוא רק עבודה חלקית.
עריה של ארגנטינה דומות לערים באירופה, בעיקר בכל הנוגע לתכנון עירוני, לאדריכלות, ולמוצא האירופאי של מרבית מתיישביה. רובן בנויות בסגנון ספרדי סביב כיכר מרכזית - הפלאסה. הכנסייה ומבני הקהילה החשובים, בדרך כלל פונים אל הפלאסה.
בנוסף ארגנטינה מחזיקה בעיר הדרומית ביותר בעולם, אושואיה שממנה יוצאות רוב ההפלגות התיירותיות והמחקריות לאנטארקטיקה.
הערים העיקריות של ארגנטינה מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים. כל הערים הן במעמד אגד ערים למעט הערים; מאר דל פלאטה, קוריינטס, באיה בלנקה ופורמוסה. נתוני האוכלוסייה הם משנת 2019.
דמוגרפיה
אוכלוסיית ארגנטינה מורכבת בעיקרה מצאצאי מהגרים, והמדינה זוכה לכינוי המקומי: "crisol de razas": תערובת של גזעים. ההרכב הדמוגרפי השתנה משמעותית בין המאה ה-18 ל, כשבפרק זמן זה היגרו לארגנטינה כ-6.6 מיליון איש (שנייה רק לארצות הברית בתקופה זו).
התושבים המקוריים מונים כ-700,000 נפש והם יושבים בעיקר בצפון, צפון-מערב ודרום.
דת
עיקר האוכלוסייה (65%) היא קתולית, וישנה גם קהילה פרוטסטנטית חזקה שמהווה 11.5% מהאוכלוסייה. 20.5% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם חסרי דת. בנוסף, כוללת האוכלוסייה גם כ-1% אחרים וכ-0.4% יהודים.
יהודי ארגנטינה
הקהילה היהודית בארגנטינה היא הגדולה באמריקה הלטינית. הקהילה מונה כ-180,000 נפש ומורכבת ברובה הגדול מיהודים אשכנזים, ומיעוט של ספרדים ומזרחים.
יוהאן הרמן שיין
יוהאן הרמן שיין (בגרמנית: Johann Hermann Schein, 20 בינואר 1586 – 19 בנובמבר 1630) היה מלחין גרמני מראשית תקופת הבארוק. שיין נולד בגרינהיין ומת בלייפציג. הוא היה אחד הראשונים לייבא את חידושי הסגנון האיטלקיים אל המוזיקה הגרמנית ובין המלחינים המלוטשים ביותר של תקופתו.
ביוגרפיה
עם מות אביו, עבר שיין לדרזדן, שם הצטרף למקהלת הנסיך הבוחר של סקסוניה כסופרן-נער. נוסף לשירה במקהלה, קיבל הכשרה מוזיקלית יסודית אצל רוגיר מיכאל, מנצח המקהלה, שהכיר בכישרונו יוצא הדופן. משנת 1603 עד 1607 למד בפפורטה ומ-1608 עד 1612 למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג. עם תום לימודיו עבד תקופה קצרה אצל גוטפריד פון וולפרסדורף כמנהל המוזיקה בביתו וכמחנך לילדיו; בהמשך התמנה למנצח מקהלה בוויימאר וכעבור זמן קצר היה למנצח מקהלת בית הספר למוזיקה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשאר עד סוף חייו.
שלא כידידו היינריך שיץ, סבל שיין מבריאות לקויה ולא זכה לחיי אושר או לאריכות ימים. אשתו מתה בלדתה; ארבעה מחמשת ילדיו מתו בינקותם; הוא סבל לאורך שנים משחפת, צינית, צפדינה ומחלת כליות ומת בגיל 44, ככל הנראה כתוצאה ממחלת השחפת.
סגנונו
שיין היה בין הראשונים שהטמיעו את חידושי הבארוק האיטלקי - מונודיה, סגנון הקונצ'רטאטו, בס ממוספר - ועשו בהם שימוש אפקטיבי בהקשר לותרני. שיץ יצא לאיטליה פעמים אחדות, אך שיין, ככל הנראה, עשה את כל חייו בגרמניה, עובדה שלאורה נראית הבנתו את הסגנון האיטלקי מרשימה פי כמה. יצירותיו המוקדמות בסגנון הקונצ'רטטו עוצבו כנראה על פי Cento concerti ecclesiastici של לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה, שיכול היה למצוא במהדורה גרמנית.
בשונה משיץ, שחיבר רק מוזיקת קודש (פרט לקובץ מוקדם ובלתי מייצג של מדריגלים, שיין חיבר יצירות קודש וחול בכמויות שוות, פחות או יותר, כמעט כולן ווקאליות. המוזיקה הווקאלית החילונית שלו כתובה כולה לטקסטים שחיבר בעצמו. במהלך חייו הוציא לאור לסירוגין קבצים של מוזיקת קודש ומוזיקה חילונית, בהתאם לכוונה שעליה הצהיר בשלב מוקדם - בהקדמה ל"באנקטו מוזיקאלה" - לפרסם לסירוגין מוזיקה לשימוש בעבודת הקודש ובהתכנסויות חברתיות. הניגוד בין שני סוגי המוזיקה עשוי להיות קיצוני. בעוד שחלק ממוזיקת הקודש שלו עושה שימוש בטכניקות המתוחכמות ביותר של המדריגל האיטלקי למטרות פולחן דתי, אחדים מן הקבצים החילוניים שלו כוללים, בין השאר, שירי יין מפתיעים בפשטותם ובהומור שבהם. כמה מיצירותיו מגיעות לכדי עוצמת ביטוי, שדומה לה אפשר למצוא בגרמניה רק אצל היינריך שיץ, כמו למשל Fontana d'Israel או Israel's Brünnlein המרהיבות (1623), שבהן הצהיר שיין על כוונתו למצות את האפשרויות לציור-מילים גרמני "בסגנון המדריגל האיטלקי".
הקובץ המפורסם ביותר שלו היה, אולי, היחיד של מוזיקה אינסטרומנטלית, ה-Banchetto musicale ("משתה מוזיקלי") (1617), המכיל 20 סוויטות וריאציה נפרדות; הן בין הדוגמאות המוקדמות ביותר, והמושלמות ביותר, לצורה זו. ההנחה הסבירה היא, כי חוברו כמוזיקת סעודה לחצרות וייסנדורף ווויימאר ונועדו לביצוע בויולים. הן בנויות ממחולות: פאוואן-גליארד (צמד מקובל בראשית הבארוק), קוראנט, ואחריו אלמנדה-טריפלה. האחדות של כל סוויטה ב"בנקטו" מושגת באמצעות מודוס ובאמצעות נושא גם יחד.
הפטרכיה
הֶפּטַרכיה (ביוונית: ἑπτά - שבע, וἀρχία - ריבונות) הוא שמן של שבע ממלכות אנגלו-סקסוניות קדומות אשר התקיימו באנגליה בין סוף השלטון הרומאי במאה החמישית ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה העשירית.
מינוח
המילה "הפטרכיה" מתייחסת לקיומן של שבע ממלכות, שבסופו של דבר התמזגו לתוך ממלכת אנגליה, בשנים המוקדמות של המאה ה-10 לספירה. ההיסטוריונים מנו בהפטרכיה את ממלכות נורת'מבריה, מרסיה, מזרח אנגליה, אסקס, קנט, סאסקס ווסקס.
המושג עצמו הופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של ההיסטוריון האנגלי הנרי מהאנטיגדון, ונכנס לשימוש רב במאה ה-16. מחקרים מודרניים הוכיחו כי חלק מהממלכות הללו (במיוחד אסקס וסאסקס) לא השיגו את אותו המעמד כשאר הממלכות. מאידך, נמצא שישויות פוליטיות אחרות היוו כוח בר חשיבות רבה יותר מחלק מממלכות ההפטרכיה. כאלה היו ממלכות (ותת-ממלכות) לינדסי, הויס, בני המגנוסט, בני הויתוייר ובני ההסטינגאס.
המושג נחשב לבלתי מספק מאז המאה ה-20, והיסטוריונים רבים הפסיקו להשתמש בו, היות שאינו מתאר כראוי את התקופה. אולם הוא נשמר כתווית נוחה לתיאור חלק זה בהיסטוריה של אנגליה.
יצחק ארנסט נבנצל
יצחק ארנסט נֶבֶּנְצָל (או נבנצאל; 24 באוקטובר 1907 – 18 בדצמבר 1992) היה מבקר המדינה השני, מ-1961 עד 1981.
ביוגרפיה
נבנצל נולד ב-1907 בפרנקפורט שבגרמניה לביילה ועקיבא יהודה הלוי נבנצל. ב-1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פרנקפורט והיה בה למרצה בתחום המשפט האזרחי. בשנת 1930 שימש גם כפרופסור למשפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג.
היה פעיל בארגון האקדמאים הציונים וראש תנועת הנוער החרדית "עזרא" בגרמניה.
עלה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. מ-1933 עד שנת 1946 שימש כיועץ המשפטי של בנק יפת.
בשנים 1961-1948 כיהן כמנהל החברה הכלכלית לירושלים.
ב-1957 החל לעמוד בראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בדצמבר 1961 התמנה למבקר המדינה, ולאחר מכן, ב-1971, קיבל גם את תפקיד נציב תלונות הציבור. נבנצל כיהן בתפקיד מבקר המדינה עד דצמבר 1981.
בשנת 1965 מונה להיות יושב הראש ה-6 של INTOSAI, הארגון הבין לאומי של מוסדות ביקורת עליונים, במסגרת הקונגרס הראשון של ארגון זה שהתקיים בירושלים. כיהן בתפקיד זה עד שנת 1968.
לאחר סיום תפקידו כמבקר המדינה מונה לנשיא המרכז האקדמי לב, לאחר שמייסד המוסד, פרופ' זאב לב, פרש לגמלאות.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר להתגורר בשכונת בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים.
כיהן במספר וועדות חקירה ממלכתיות בין היתר היה חבר "ועדת אגרנט", ועדת החקירה הממלכתית לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
בנוסף שימש כנשיא כבוד של לשכת המסחר ישראל-שוודיה.
היה נשוי להלדה לבית הולנדר. ילדיו הם הרב אביגדר נבנצל, רב העיר העתיקה; פרופ' ישעיהו נבנצל, פיזיקאי; עו"ד פליאה אלבק, שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה; ושולמית לוין, ציירת.
בשנת 1982, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בשנת תשנ"ג, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
אל בולסון
אל בולסון (בספרדית: El Bolsón) היא עיירה בת כ-17,000 תושבים (2010), הממוקמת בדרום מערב פרובינציית ריו נגרו בארגנטינה, למרגלותיו של הר פילטריקיטרון. בשל מיקומה בין מערכת עמקים בין ההרים של צ'ילה לאוקיינוס השקט, יש לאל בולסון אקלים נוח במיוחד ביחס למיקומה הדרומי.
אל בולסון, המשלבת שתי צורות חיים היסטוריות, צורת חיים אותנטית שאפיינה את הילידים הראשונים באזור בשילוב צורות חיים שונות של מהגרים אירופאיים ותנועות תרבותיות שונות משנות ה-70, ידועה בעיקר כ"עיירת ההיפים" שבה חיים פשוטים ורוגע הם עדיין דרך חיים.
האזור ידוע בעיקר בתעשיית הגבינות, דגי הטרוטה המעושנים, בירות בוטיק ביתיות, גלידות ושוקולדים ביתיים וכמו כן גם בריבות האורגניות המיוצרות בעיקר מפרי הסמבוק, המשמש לרוב לייצור יינות. בעיר ישנה אוכלוסייה גדולה של אמנים ואנשי תרבות ורוח ופועל במרכזה שוק אומנות משגשג.
אל בולסון קרובה לפארק הלאומי לוס אלרסס (Parque Nacional Los Alerces) המפורסם שנמצא בסמוך לגבול עם צ'ילה, ומשמשת כנקודת יציאה מרכזית למגוון רחב של פעילויות ספורט כגון טרקים, רפטינג, טיפוס צוקים, סקי ועוד פעילויות באגמים ובהרים הסובבים את העיר. בעיר מגוון רחב של מקומות לינה לתיירים כגון הוסטלים, לינה וארוחת בוקר (B&B) וצימרים ומגוון רב של מסעדות המציעות בין היתר מאכלים מקומיים כגון טלה פטגוני, דגי טרוטה טריים ומאכלי בשר שונים.
הקרב על דקר
הקרב על דקר הידוע גם כ"מבצע זדון" (Operation Menace) היה ניסיון כושל של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערך בין 23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 לכבוש את נמל דקר בסנגל, נקודה אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי, ולהעבירו לידי אנשי צרפת החופשית בראשות הגנרל שארל דה גול.
רקע היסטורי
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה וכינונה של צרפת של וישי משתפת הפעולה מחד, וצרפת החופשית שהמשיכה את הלחימה בגלות, מאידך, היו בידי צרפת שני נכסים רבי ערך במאבק הגלובלי, ששני הצדדים רצו להשתלט עליהם ולנצלם. הנכס הראשון היה מושבותיה של צרפת, והשני - הצי הצרפתי. הצי הצרפתי נותר בשליטת וישי, ולכן ביצעו הבריטים, ב-3 ביולי 1940 את מבצע השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, שיצר מעין מצב של לוחמה בין בריטניה ובעלות בריתה ובין צרפת של וישי. מושבות צרפת נחלקו. חלק הצטרפו לאנשי דה גול, וחלק נותרו נאמנות לווישי.
בספטמבר 1940 נעשו מאמצים על ידי שני הצדדים לרכוש לצידם את אנשי המושבות. באפריקה המשוונית הצרפתית עברו מושבות רבות לצד צרפת החופשית, אך נותרה מובלעת של אנשי וישי בגבון, שהחזיקה מעמד. מושבות צפון אפריקה - אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה עמדו לצד וישי. מושבות מאפריקה המערבית הצרפתית פסחו על שתי הסעיפים, ושני הצדדים עשו מאמץ להעבירן לצידם.
דקר בירת סנגל, הייתה נכס משמעותי במאבק זה. מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית. מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור. המדובר היה בעיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים. בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה. ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בתחילה חשב דה גול לצאת למסע יבשתי אל דקר, כשהוא מספח אליו בדרכו את כל המושבות בהן יעבור, וכך, כשיגיע לדקר, תיפול זו לידיו מעצמה, מבלי שיצטרך לשפוך את דמם של הצרפתים אנשי וישי שהחזיקו בה. תוכנית מסוג זה דרשה חיפוי של כוח ימי משמעותי שישמש כמשקל שכנגד לאוניית המערכה "רישלייה" ( Richelieu) שהגנה על העיר. צ'רצ'יל, בפניו הביא דה גול את התוכנית, שכנע את דה גול לנסות פלישה מן הים. הוא טען כי אם יגיע לעיר צי ימי גדול, תסכים זו להיכנע ללא שפיכות דמים, ובכך יימנע דה גול גם מן הסכנה שבמסע היבשתי עליו חשב.
הערכות הכוחות
למבצע הוקצתה נושאת המטוסים הבריטית "ארק רויאל" (HMS Ark Royal), שתי אוניות מערכה, "רזולושן" ו"ברהם" (HMS Resolution and Barham), חמש סיירות, עשר משחתות, ומספר ספינות משא שנשאו עליהן 8,000 חיילים. כוונתם הייתה להגיע סמוך לחופי העיר, ולפתוח במשא ומתן עם מושל העיר, פייר פרנסואה בואסון, לצירוף העיר לצידה של צרפת החופשית, אך אם ייכשל המשא ומתן, לנסות ולכבוש את העיר בכוח.
בעיר עגנה אוניית המערכה "רישלייה", אחת האניות המתקדמות בצי הצרפתי. בטרם הכניעה עזבה את נמל ברסט עוד בטרם הושלמה בנייתה, על מנת שלא ליפול בידי הגרמנים. עם כינון משטר וישי, קיבלה נושאת המטוסים הבריטית "אה"מ הרמס (95)" (HMS Hermes) פקודה להטביעה. מטוסים מ"הרמס" פגעו ב"רישלייה", אך לא הצליחו להטביעה. היא איבדה את כושר התנועה שלה, אך עדיין יכולה הייתה לשמש כסוללת תותחים צפה.
במהלך חודש ספטמבר יצאה שייטת צרפתית ובה שלוש סיירות ("גלואר", "ז'ורז' לייג" ו"מונקלאם" - Gloire, Georges Leygues, Montcalm) ושלוש משחתות מנמל טולון בדרום צרפת, בדרכן אל דקר, לסייע לכוחות וישי. "גלואר" נתקלה בדרכה בבעיות טכניות, יורטה על ידי הסיירת הכבדה האוסטרלית "אוסטרליה", ונשלחה לעגון בנמל קזבלנקה. יתר הסיירות והמשחתות הצליחו להגיע לאזור דקר לפני הצי הבריטי. במקום נמצאו כבר שלוש צוללות של וישי, ומספר כלי שיט קלים יותר.
מהלך הקרב
ב-23 בספטמבר הגיע הצי הבריטי לחופי דקר. מטוסים בריטים פיזרו עלוני תעמולה מעל האי, ונענו בפגזים שנורו מסיפון ה"רישלייה". שני מטוסים קלים צרפתים נחתו בנמל התעופה של העיר, ובהם קצינים שניסו לשאת ולתת עם השלטונות, אך נאסרו מייד לאחר שנחתו. ספינה ועליה נציגי דה גול, ובהם הקפיטן ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה שניסתה לעגון בנמל גורשה ביריות. בשעה 10:00 ירתה המשחתת "אוסטרליה" על ספינות וישי שניסו לצאת מהנמל, ונענתה באש מסוללות החוף בעיר. החל קרב ארטילרי בין הספינות הבריטיות ובין סוללות החוף. אחר הצהריים ירתה "אוסטרליה" על המשחתת של אנשי וישי "אודסיו" (L'Audacieux), העלתה אותה באש והביאה לעלייתה על שרטון.
באותו אחר צהריים ירד דה גול בראש אנשיו על החוף הסמוך בריפיסק, דרום מזרחית לדקר. הנחיתה בוצעה בערפל כבד, ונתקלה בהתנגדות. לאחר שהתקבל מידע מהאדמירל ג'ון קנינגהם כי שתי סיירות של וישי נמצאות בסמוך לחוף, וכי לא יוכל להגן על משלחת הנחיתה, החליט דה גול לשוב ללב ים.
במהלך היומיים הבאים המשיך הצי הבריטי להפגיז את סוללות החוף והביצורים בדקר. "רישלייה" נפגעה מפגזים שירתה "ברהם", שתי צוללות של וישי הוטבעו, ומשחתת ניזוקה. גם הצי הבריטי ניזוק. "רזולושן" נפגעה מטורפדו ו"ברהם" ניזוקה מפגזים שנורו מהחוף. כן נפגעו שתי סיירות. לאחר מכן החליטו קנינגהם ודה גול להפסיק את המבצע כדי למנוע מלחמת אחים בין צרפתים.
תוצאות הקרב
הקרב היה כישלון של בעלות הברית. מגיני העיר, אנשי וישי, לא נסוגו. ה"רזולושן" נפגעה עד כדי כך שהיה צורך לגרור אותה לקייפטאון. במהלך הקרב פגעו מפציצי וישי שיצאו מבסיסים בצפון אפריקה בבסיס הבריטי בגיברלטר, וגרמו שם לנזקים ואבדות. בסוף הקרב נותרה דקר בידי אנשי וישי, ובמשך השנים הבאות שימשה כבסיס לאנשי וישי.
בעיתונות נטען שהפעולה נפתחה מתוך הערכה שהצרפתים בדקר יקבלו את דה גול בברכה ומשהתברר שלא כך פני הדברים הוחלט להפסיק את הפעולה. תוצאותיו של הקרב היו פוליטיות בעיקרן. מעמדו של דה גול התערער, ומאמציו להעביר לצידו מושבות צרפתיות נוספות נפגעו. תעמולת וישי עשתה שימוש רב בהצלחה בקרב.
הקרב נחשב לכישלון חרוץ, שאף הצלחתו של דה גול בקרב על גבון כחודשיים לאחר מכן לא תיקנה את נזקיו.
בין הלוחמים שהשתתפו בקרב היה גם הסופר הבריטי אוולין וו, שהיה בין הנחתים הבריטים. תיאור של הקרב מנקודת מבטו מצוי בטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה "חרב של כבוד" שכתב וו.
עיצוב פנים
עיצוב פנים הוא תחום התמחות באדריכלות העוסק בתכנון ובשינוי חללים פנימיים במבנים. מקצוע זה התפתח מתחום האדריכלות, ועד המאה ה-20 היה מדובר במקצוע אחד. שלא כאדריכלות, עיצוב פנים אינו עוסק בתכנון של מבנים שלמים, בקונסטרוקציות ובהקשרים אורבניים, אלא בתכנון חללים פנימיים לפרטי פרטים. עיצוב הפנים מתייחס לצורכי האדם בחללים בנויים, במבני ציבור כגון בנק, בית חולים וספרייה ובבתים פרטיים. עיצוב הפנים נותן מענה לצרכיו הפיזיים והנפשיים של האדם, לדוגמה, מיקום וגודל החדרים השונים בבית, תאורה מתאימה לצרכים שונים ואף תכנון מיקום ומספר השקעים במבנה.
רקע
אף על פי שלרוב מעצב הפנים מחויב לדרישות הלקוח (מקום, תקציב, פונקציה וכדומה), ויכולת הביטוי האמנותית שלו מקבלת צורה על ידי סגנונו העיצובי או פרשנותו ל"בעיית" התכנון, מעצבי פנים מפורסמים נחשבים לאמנים בתחום העיצוב, מעצבים אלה מציעים ללקוח, שבמקרים רבים אינו אדם פרטי, עיצובים יוצאי דופן, בהם ניתן ביטוי לתפיסות מרחב החוץ והפנים הייחודי להם . בראשית המאה ה-20 מעצבים החלו לתבוע שינוי יסודי באדריכלות ובעיצוב שיתאימו לעת החדשה. אדריכלים רבים לרבות מיס ואן דר רוהה ולה קורבוזיה תכננו ריהוט חדיש שהיה שונה לחלוטין מקודמיו. התביעה לסגנון חסכוני ופונקציונלי ולפי ההגדרה של לה קורבוזיה "בית הוא מכונת מגורים".
בתחילה התוצאות היו נוקשות מדי וחסרות חמימות אנושית ואף עוררו התנגדות בקרב רבים, אך החשיבה הפונקציונלית גרמה לשכלול חומרים ותהליכים תעשייתיים ולשיפור ניכר באמצעות העיצוב ובצורותיו.
כיום נדרשים העוסקים בתחום להתמצא בתחומים רבים הקשורים לעיצוב לרבות חומרים, נגרות, תאורה, חשמל, ריהוט, צבע, טקסטיל, מיזוג אוויר, אינסטלציה, תוכניות עבודה ועוד.
בישראל
בישראל, אין מגבלות רישוי על העיסוק בעיצוב פנים וכל אדם רשאי להציג את עצמו כ"מעצב פנים". קורסים לעיצוב פנים התקיימו בישראל ברמת טכנאי כבר בשנות ה-60, למשל על ידי הטכניון ומגוון של בתי ספר פרטיים. במקביל התקיימה בבצלאל ובהמסלול האקדמי המכללה למינהל מחלקה לעיצוב פנים והטכניון קיים תוכנית תלת שנתית ללימודי חוץ בעיצוב פנים. בשנות ה-70 הציעו המכונים האמריקאיים להשכלה בכתב קורסים לעיצוב פנים בלמידה מרחוק.
חלק ממעצבי הפנים בישראל, בוגרי תואר אקדמי בן 4–5 שנים ממוסדות מוכרים, מאוגדים באגודת אדריכלי הפנים בישראל.
בשנים האחרונות יש תופעה של מספר מעצבי פנים אשר מציגים עצמם כאדריכלים, זו היא כמובן עבירה על החוק (לפי חוק התכנון והבניה- יחוד פעילות אדריכל).
שילוב הפנג שווי בעיצוב
פנג שווי היא שיטה סינית עתיקה לארגון חפצים ומבנים על מנת להגיע להרמוניה עם הטבע - שיטה שעמדה בבסיס הדת הטאואיסטית.
במהלך המאה ה-19 הגיע הפנג שווי לראשונה לארצות הברית יחד עם הפועלים הסיניים שהגיעו לערי החוף המערבי והחוף המזרחי. מאז ועד היום הפך המושג למטבע לשון נפוצה בפי מעצבי פנים, מתכננים ואדריכלים רבים ברחבי העולם המשלבים את עקרונות השיטה בתוכניותיהם.
יחסי טונגה–קנדה
יחסי טונגה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת טונגה לבין קנדה.
סקירה כללית
קנדה נהנית מיחסים בילטרליים א-פוליטיים של שיתוף פעולה עם טונגה. שותפות של קנדה וטונגה בארגונים בינלאומיים מולטילטרליים ומגוון שיתופי פעולה עקב כך, הופכות את היחסים לידידותיים אף יותר. קנדה וטונגה חולקות אינטרסים ביחס לנושא הדיג, והן צדדים לאמנת הדיג של האו"ם. קנדה היא גם שותפה ברב שיח של איי האוקיינוס השקט, מועדון אליו טונגה שייכת.
קנדה גם מסייעת לפיתוח טונגה, היא תומכת בפרויקטים באמצעות הקהילה הקנדית הזעירה התושבת בטונגה וקרן קנדה ליוזמות מקומיות באיי האוקיינוס השקט (CFLI), המנוהלת בנציבות העליונה של קנדה בוולינגטון, ניו זילנד. פרויקט קנדי בולט הוא שיקום האיים לאחר ציקלון איאן בשנת 2014.
קשרי המסחר של קנדה עם טונגה מנוהלים על ידי השירות הממונה על הסחר בניו זילנד.
דבורנית כחלחלה
דבורנית כחלחלה (שם מדעי: Ophrys fusca subsp. iricolor) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים.
אזורי גידול
אתרי פריחה מומלצים בישראל: שמורת הסחלבים ליד קיבוץ מנרה בהרי נפתלי, שמורת הר מירון בגליל העליון, אזור מזבלת עוספייה בכרמל. זמן הפריחה בארץ ישראל: פברואר-מרץ.
מאפיינים
מראה השפית מזכיר דבורנית שחומה ואף לה שירטוט דמוי האות W במרכזה, אך דבורנית כחלחלה מרשימה הרבה יותר: השפית גדולה יותר (אורכה כ-2.5 ס"מ) וגוון כחול כהה שולט בה. יש הרואים בה דמות של אישה המנערת שטיח בגווני חום-כחול. עלי העטיף ירוקים. גבעול התפרחת מכיל מעט פרחים (לרוב לא יותר מ-5) ומתנשא עד לגובה של כ-40 ס"מ.
הלמוט גרנסהיים
הלמוט אריך רוברט קונו גרנסהיים (Helmut Erich Robert Kuno Gernsheim 1 במרץ 1913 – 20 ביולי 1995) היה היסטוריון של הצילום, וכן צלם ואספן. לגרנסהיים מיוחס גילוי התצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה גרא", שצילם ניספור נייפס בסביבות שנת 1827.
לימודים
אביו ושני אחיו של גרנסהיים היו היסטוריונים, האב היסטוריון של הספרות, והאחים, האחד היסטוריון של האמנות והשני היסטוריון של הכלכלה. אף על פי שנמשך ללימודי ההיסטוריה של האמנות מגיל צעיר, החל גרנסהיים ללמוד צילום ב-1934 בבית הספר לצילום של מדינת בוואריה, במינכן, שהיה מוסד טכני ומקצועי. לעומת הוראת הצילום הנסיוני בבאוהאוס, בית ספר זה עסק בעיקר בהכשרת תלמידיו בכל תחומי הצילום המעשי, מצילום סטודיו ופורטרטורה, ועד לצילום תעשייתי ומדעי. את הגישה הטכנית שרכש בבית הספר יישם גרנסהיים בעבודותיו ובמחקריו המאוחרים בצילום. בבית הספר למד גם היסטוריה של האמנות ושל האדריכלות, ולמד שיטות הדפסה מתקדמות, בהן גם הדפסת תצלומי צבע בשיטת יובכרום (Uvachrome). לקראת סוף לימודיו החל לעבוד בחברת יובכרום בצילום רפרודוקציות.
גרנסהיים כמעט ולא נחשף לעבודות אוונגרד שנעשו בצילום בזמן לימודיו, משום שלאחר עליית הנאצים לשלטון והנהגת המשטר הטוטליטארי בגרמניה, מרבית אמני האוונגרד עזבו את הארץ, ומורי הצילום שנותרו במדינה חששו להציג את עבודתם ה"דקדנטית" על פי התפיסה הנאצית. רק מאוחר יותר בקריירה שלו, בסביבות שנות החמישים, הבין גרנסהיים את התרומה העצומה שהייתה לגרמניה בהתפתחות הצילום בשנות ה-20 וה-30 של המאה.