cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עטלף משפך זוטר
עטלף משפך זוטר או עטלף משפך שפתני (שם מדעי: Chilonatalus) הוא סוג של עטלף קטנטן במשפחת הנטליים ובו 3 מינים שחיים באזור הים הקריבי ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1838 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר וקודם לכן נחשב כחלק מהסוג עטלף משפך הגדול והמוכר יותר. למרות שמו, הסוג אינו הנציג הקטן ביותר במשפחת הנטליים אלא דווקא הטקסון המונוטיפי הזעיר עטלף משפך ז'רווה שחופף איתו בטווח התפוצה.
תיאור ואנטומיה
לעטלף המשפך הזוטר גוף קטנטן, רזה וכדורי וכנפיים ארוכות וצרות. הגולגולת שלו אופיינית למשפחה: אזור המוח מעוגל, גבוה ודמוי כיפה, בעוד שהפנים קטנות, צרות ומשולשות. הלוע דק, ארוך, פחוס ומעוגל. השפתיים בשרניות ורחבות, והן גדולות יותר משל הסוגים האחרים במשפחה. השפה התחתונה בולטת כלפי חוץ, ותחתיה בליטת עור קטנה ואופקית שנראית כמו שפה תחתונה נוספת. הנחיריים הקטנטנים צמודים זה לזה וממוקמים בסמוך לשולי השפה העליונה.
האוזניים ענקיות ודמויות משפך, והאפרכסות שלהן רחבות במיוחד ומקיפות את העיניים. הן נוטות בזווית כלפי קדימה והקצוות שלהן מרובעות ואינן מחודדות. צפיר האוזן קצר, משולש ודי עבה. העיניים של עטלפי המשפך קטנטנות ושחורות, ולעיתים קרובות מכוסות בפוני של הפנים. בצידי השפתיים יש שפם מדובלל, ומתחת לסנטר זקן קצר. השיניים קטנות, חדות ומרובות במספרן (לא פחות מ-40); השיניים מופרדות זו מזו, וכולן זהות בגודלן (מלבד הניבים).
כפי שאופייני למשפחה, גם סוג זה חסר עיטור עלה אפי אך מאידך מתאפיין ב״איבר נטלי״; זהו איבר חישה ייחודי שמופיע רק אצל הזכרים ותפקודו המדויק אינו ברור. האיבר הנטלי ממוקם על המצח והחרטום וצורתו וגודלו משתנה בין המינים בסוג: אליפסה שטוחה גדולה או חצי כדור נפוח. האיבר הנטלי אצל סוג זה קטן יותר מאצל הסוג עטלף משפך וכולל גם זיז קצר בסופו. הבדל נוסף בין הסוגים, הוא שאצל עטלף המשפך הזוטר האיבר הנטלי גלוי וקירח לעיתים קרובות, בעוד שאצל עטלף המשפך הוא חבוי ומכוסה בשיער.
אורך הראש והגוף של עטלף המשפך הזוטר 4 ס״מ, אורך הזרוע 3.6-3.2 ס״מ ואורך הזנב 4.5 ס״מ; משקלו 5-2.6 גרם בלבד, והוא בין העטלפים הקטנים ביותר באמריקה הדרומית. הזכר שוקל מעט יותר מן הנקבה. הרגליים ארוכות מאוד ושבריריות והאגודלים קצרצרים. הזנב דקיק וארוך במיוחד וכנף הזנב מפותחת ורחבה מאוד; במהלך הטיסה כנף הזנב נמתחת כמניפה.
לעטלף המשפך הזוטר פרווה צפופה וארוכה מאוד. היא צבועה בכתום עז, צהוב עז, זהוב, כתמתם אפרסק או חום בהיר, כשהצד התחתון של הגוף נוטה להיות לבנבן או שנהב. הראש כהה ורבגוני יותר, ונע בין אדמוני לכתום תפוז עז או חום ערמוני. האוזניים לבנבנות עם קצוות שחורות, והלוע ורוד וקירח. הכנפיים מפוחמות, והזרועות והרגליים בצבע בורדו כהה. כאשר האיבר הנטלי חשוף, צבעו ורוד או לבן.
תפוצה וביולוגיה
עטלפי המשפך הזוטרים מצויים באזור הקריביים; התפוצה שלהם כוללת את קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, האיטי, ג'מייקה, איי בהאמה והארכיפלג הקולומביאני - סן אנדרס ופרובידנסיה. בית הגידול מורכב מיער נשיר יבש ויער גשם טרופי.
המינים בסוג פעילים בעיקר בשעות הראשונות של הלילה ומבלים את היום בשינה בקבוצות גדולות או במושבות של מאות פרטים. בניגוד לסוג עטלף משפך, מיני עטלף המשפך הזוטרי אינם שוהים רק במערות עמוקות ולחות אלא גם במערות רדודות ויבשות. לעיתים נדירות הם לנים גם במכרות ובמנהרות מעשי ידי אדם.
עטלפי המשפך ניזונים מחרקים מעופפים זעירים, אותם הם תופסים תוך כדי טיסה איטית ונמוכה בסמוך לקרקעית היער. בכדי לאתר את החרקים, העטלפים משתמשים באיכון-הד בתדר גבוה מאוד (עד 170 קילוהרץ), והפולסים נפלטים דרך הפה בתדירות גבוהה. האוזניים הענקיות קולטות את ההד המוחזר מעצמים וממפות את הסביבה. הגבשושיות שעל האוזניים מעצימות את הרגישות השמיעתית שלהן.
עטלפי המשפך הזוטרים מתרבים בסוף העונה היבשה. תקופת ההיריון ארוכה במיוחד - 10 חודשים; למעשה בחלק גדול מהזמן העובר נמצא בהקפאה התפתחותית (דיאפאוזה), במטרה שההמלטה תהיה מסונכרנת עם תחילת עונת הגשמים. הנקבה ממליטה מדי שנה גור יחיד, ומשקלו בעת הלידה כמחצית ממשקל האם. לפני ההמלטה, הנקבות מתקבצות במושבות רבייה משותפות, שם הן ממליטות ומגדלות את צאצאיהן.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
אמילי מדיץ-פליקאן
אמילי מדיץ-פליקאן (בגרמנית: Emilie Mediz-Pelikan; 2 בדצמבר 1861 – 19 במרץ 1908) הייתה ציירת נוף אוסטרית. רבות מיצירותיה מראות השפעה סימבוליסטית. הייתה חברה בקבוצת "הזצסיון הווינאי".
חייה
בדכאו היא הכירה צייר וינאי בשם קארל מדיץ ופגשה אותו שוב בקנוקה. בשנת 1891 הם נסעו לווינה והתחתנו, אך לא זכו להצלחה שם. בהתחלה הם עברו לעיר קרמס על הדונאו, שם נולדה בתם. בשנת 1894 הם החליטו להתיישב בדרזדן.
הם ערכו נסיעות רבות לאזור טירול, איטליה וחוף הים האדריאטי. בשנת 1898, הייתה לה תצוגה גדולה בתערוכה הראשונה של הזצסיון הווינאי. בשנת 1901, לאחר מכן הציגה בתערוכה בינלאומית בדרזדן. היא וקארל ערכו תערוכה משותפת בשנת 1903 והיו לה גם שתי תערוכות מרכזיות בבית האמנים בברלין.
בשנת 1908, בגיל ארבעים ושבע בלבד, היא נפטרה פתאום מאי ספיקת לב.
שיתוף הפעולה עם בעלה היה אינטנסיבי מאוד, ולאחר מותה הוא מעולם לא התאושש לחלוטין. הוא סירב לאפשר להציג תערוכות שלה. לאחר מותו עברו ציוריה לידי ממשלת מזרח גרמניה ונשכחו. בשנת 1986 נערכה תערוכה קטנה בלינץ, אך רק מאז שנת 2000 התגלתה עבודתה מחדש.
עבודותיה נכללו בתערוכה במוזיאון בווינה 2019 – "עיר הנשים: נשים אמניות בווינה בין השנים 1900-1938".
כריסטין לאטי
כריסטין אן לאטי (באנגלית: Christine Ann Lahti; נולדה ב-4 באפריל 1950) היא שחקנית ובמאית קולנוע אמריקאית. זכתה בפרס האוסקר על הסרט הקצר "ליברמן מאוהב" אותו ביימה. זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על תפקידה בסדרה "שיקגו הופ". הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1984 על תפקידה בסרט "נשים בעורף".
ביוגרפיה
לאטי נולדה בבירמינגהם, מישיגן בארצות הברית, למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא פיני ואוסטרו-הונגרי. בתם של אליזבת' מרגרט (לבית טאבר) ושל פול תיאודור לאטי. לה שלוש אחיות ושני אחים.
למדה אומנות באוניברסיטת המדינה של פלורידה וקיבלה את התואר הראשון שלה בדרמה מאוניברסיטת מישיגן. למדה משחק ב-HB Studio שבניו יורק. לאחר לימודיה נסעה למסע הופעות משחק ברחבי אירופה.
קריירה
לאחר שסיימה את לימודיה נסעה לניו יורק שם עבדה במלצרות ובפרסומות. תפקידה הראשון היה ב-1979 בדרמת בית המשפט "וצדק לכל" בתפקיד גייל פאקר הפעילה החברתית לזכויות מיעוטים המתחברת עם עורך הדין ארתור קירקלנד (אל פצ'ינו). ב-1982 הופיעה בדרמה הטלוויזיונית "שירת התליין".
בשנת 1984 הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטוב ביותר בסרט ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמת המלחמה של ג'ונתן דמי "נשים בעורף" בה הופיעה בתפקיד הזמרת הייזל.
בשנת 1987 הייתה לאטי מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט על תפקידה במיני סדרה "אמריקה", והשתתפה בשנה לאחר מכן בתפקיד הראשי בסרטו של סידני לומט "אהבה במלכוד" בדמות המהפכנית אני פופ שהובילה את ההפגנות בשנות ה-60 כנגד השימוש בנפלם, על הופעתה זו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה
בשנת 1990 זכתה לאטי בפרס גלובוס הזהב וקיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט על תפקידה בסרט הטלוויזיה "אין כמו בבית".
בשנת 1991 שיחקה בדרמת הרפואה "דוקטור" בדמותה של אן אשתו של ד"ר ג'ק מק'פי (ויליאם הארט). בשנת 1995 זכתה לאטי להצלחה מקצועית ופרסומית על השתתפותה בשלוש עונות בסדרת הדרמה "שיקגו הופ" בתפקיד ד"ר קתרין אוסטין, מנתחת הלב. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב (מתוך 2 מועמדויות) ובפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (מתוך 4 מועמדויות). בשנת 1995 זכתה לאטי בפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר על הסרט "ליברמן מאוהב" אותו ביימה.
בשנת 2000 הייתה מועמדת בפעם החמישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "בת אמריקאית" אשר שודר ברשת Lifetime. בשנת 2003 היא שיחקה בסרט הטלוויזיוני "מתוך האפר" ברשת שואוטיים, שם גילמה את גיזלה פרל בסרט על חייה לצד בו ברידג'ס.
ב-2004 כיכבה בחמישה עשר פרקים בסדרה "ג'ק ובובי" בתפקיד הפרופסורית להיסטוריה גרייס מקליסטר, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2009 שיחקה בדרמת המתח "אובססיבית" בדמות הבלשית מוניקה ריס החוקרת את הבנקאי דרק צ'ארלס בטענה להטרדה מינית שביצע.
חיים אישיים
לאטי נשואה לבמאי הטלוויזיה היהודי-אמריקאי תומאס שלאמי משנת 1983. לזוג שלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה. בבעלותה גם דירה בגריניץ' וילג'.
החל מ-2005 לאטי תורמת לאתר החדשות הפינגטון פוסט.
שאטדאון אוטיסטי
שאטדאון אוטיסטי (באנגלית: Autistic Shutdown, "כיבוי") – הוא אחת ההתנהגויות המאפיינות אנשים על הספקטרום האוטיסטי. הוא קשור הרבה פעמים למלטדאון אוטיסטי ולשחיקה אוטיסטית.
הספקטרום האוטיסטי
מאפייני הספקטרום האוטיסטי מפורטים בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, ה-DSM 5, שיצא לאור בשנת 2013. המאפיינים המגדירים את הספקטרום האוטיסטי הם מגוונים, ואצל כל אוטיסט המאפיינים עשויים להתבטא בצורה שונה, וחלקם עשויים לא להופיע כלל. ישנם אנשים באוכלוסייה הכללית שקיימים אצלם מאפיינים אוטיסטים, אך ההופעה של מספר תסמינים ביחד ומידת המובהקות שלהם הם אלו שקובעים אם אדם הוא אוטיסט.
שאטדאון ומלטדאון
נהוג לקשור שאטדאון למלטדאון. בשני המצבים, מוחו של האוטיסט נהיה כל כך לחוץ שהוא לא יכול לשלוט בתגובתו. במקרה של מלטדאון, הוא עלול לבכות, לצרוח, להכות ולבעוט. שאדאון אינו נפיץ כמו מלטדאון, אבל עדיין גורם לחוויה קשה קשה עבור האוטיסט וקושי של ההורים והסביבה להבין אותן.
שאטדאון, הוא סוג של תגובה להצפה. השאטדאון מאופיין בנסיגה זמנית מאינטראקציה חברתית והוא כולל ירידה ביכולות התקשורתיות והקוגניטיביות. בניגוד למלטדאון, שמתבטא לעיתים קרובות כהתפרצות רגשית אינטנסיבית, שאטדאון מתבטא בנסיגה פנימה, כאשר הפרט הופך ללא תקשורתי ונדמה כמנותק. שאטדאון בדרך כלל נגרם כתוצאה מהצפה חושית, מתשישות חברתית או ממצוקה רגשית, והוא משמש כמנגנון התמודדות אצל אוטיסטים עם מצוקה שהם חשים עקב ההצפה. במהלך השאטדאון, האדם עשוי להתקשות לעבד מידע, לקבל החלטות או לתקשר עם אחרים. השאטדאון עשוי להשתנות במשכו ובעוצמתו, ולהימשך בין דקות ספורות למספר שעות.
מלטדאון, לעומת זאת, הוא תגובה עוצמתית ובלתי נשלטת לסיטואציה מציפה, שקיימת אצל חלק מהאוטיסטים. המלטדאון מהתבטא כהתפרצות רגשית אינטנסיבית ועלול לכלול בכי, צעקות, אגרסיביות או פגיעה עצמית. מלטדאון נובע ממצוקה שעשויה להיגרם כתוצאה משינויים לא צפויים, מסיטואציות חברתיות מסוימות, או מהצפה חושית. בעוד שהעוצמה והתדירות של מלטדאון יכולה להשתנות, הבנת הטריגרים ויישום אסטרטגיות התמודדות יכולים לעזור לנהל ולהקל על חייהם של אוטיסטים ועל סביבתם.
מתח וחרדה גורמים להחמרה של הסימפטומים האוטיסטים, לכן הימנעות ממצבי מתח הגורמים למלטדאון או שאטדאון יכולים להואיל לאוטיסטים.
גורמים
הצפה חושית הוא סיבה נפוצה לשאטדאון ומלטדאון. ילדים עם אוטיזם נוטים לחוות אורות, צלילים, ריחות ותחושות בצורה שונה מילדים נוירוטיפיקליים. רבים מהם מתאפינים ברגישות יתר, הם חווים את החושים שלהם בצורה אינטנסיבית יותר, לפעמים עד כדי כאב פיזי. עבור חלק מהילדים האוטיסטים, קפיטריה רועשת בבית הספר או חנות צפופה יכולה לגרום לחרדה. יותר מדי קלט חושי יכול לגרום לשאטדאון.
ילדים עם אוטיזם נוטים להיות קשורים מאוד לשגרה. אירועים בלתי צפויים או שינויים פתאומיים בתוכנית עלולים לגרום למתח רב, ולהוביל לשאטדאון. אנשים אוטיסטים עשויים למצוא את עצמם נסגרים במצבים חברתיים. הם לא מנווטים בכללי השיחה הבלתי נאמרים בצורה טבעית כמו אנשים נוירוטיפקליים, אז המוח שלהם צריך לעבוד קשה במיוחד. הסיבה לשאטדאון לא תמיד תהיה ברורה. לפעמים, מה שקרה עשוי להיראות מינורי.
גם שאטדאון וגם מלטדאון יכולים להתעצם על ידי שחיקה אוטיסטית.
חלק מהילדים מראים סימן ספציפי לפני שאטדאון כמו שפשוף העיניים.
תגובות רצויות של הסביבה
על מנת להתאושש משאטדאון, האדם החווה אותו זקוק למרחב בטוח ושקט, ונטול גירויים במידת האפשר. סבלנות, הבנה ואמפתיה חיוניים בזמן שאדם חווה שאטדאון, כמו גם כיבוד הצורך של האדם בבדידות ובקלט חושי מופחת. באמצעות למידה של הטריגרים ניתן להפחית את התדירות ואת ההשפעה של השאטדאון.
זכויות נשים בקוריאה הצפונית
זכויות הנשים בקוריאה הצפונית השתנו לאורך ההיסטוריה. חלוקת קוריאה והרעב ההמוני בקוריאה הצפונית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב זכויות הנשים במדינה.
הקשר ההיסטורי
עד ל-1945, בקוריאה הצפונית, לנשים היו מעט מאוד זכויות. הן עסקו בטיפול צאצאי המשפחה. לנשים היו הזדמנויות מועטות להשתתף בחיים החברתיים, הכלכליים או הפוליטיים. בחברה הקוריאנית המסורתית, השכלה אקדמית לא הייתה חשובה לנשים, ורק מעטות קיבלו השכלה אקדמית. במאה ה-19, מיסיונריות נוצריות הקימו בתי ספר לבנות, ואפשרו לצעירות קוריאניות לקבל השכלה מודרנית.
המעמד החברתי ותפקידיהן של נשים השתנו באופן קיצוני לאחר 1945. ב-30 ביולי 1946, העבירו השלטונות מקו רוחב 38 צפון חוק שוויון מיני. חוקת קוריאה הצפונית מ-1972 קבעה כי "נשים מחזיקות במעמד חברתי שווה לגברים". חוקת 1990 קבעה כי המדינה מחויבת ליצור תנאים שונים לקידום נשים בחברה. באופן עקרוני, החוק הצפון קוריאני תומך בשוויון מיני.
עם זאת, זכויות נשים אינן מבוצעות במלואן. אף על פי שהמשטר של קים ג'ונג-און הביא לנשים השתתפות שווה יותר בכוח העבודה מחוץ לבית ולגישה רבה יותר לחינוך, נשים המשיכו להיחשב נחותות מגברים. חלק מההיבטים של תוכניות הלימודים בין בתי הספר לבנים לבתי הספר לבנות שונים, כאשר בבתי הספר לבנים יש דגש על חינוך גופני, כאשר בבתי ספר לבנות יש דגש על כלכלת בית. עם זאת, במערכת האוניברסיטאות של קוריאה הצפונית, רוב הנשים מתמחות ברפואה, ביולוגיה, שפות זרות וספרות.
עובדי מדינה ומשפחותיהם בקוריאה הצפונית יכלו להתקיים מהמנות שקיבלו מהמדינה, אך במהלך הרעב הצפון-קוריאני בשנות ה-90 של המאה ה-20, המשפחות נאלצו לחפש תמיכה כספית במקום אחר. הממשלה חסרת המזומנים מסתמכת, במידה רבה, על העבודה החופשית שהיא מקבלת מגברים, וסביר להניח שהנוהג הזה לא יופסק בזמן הקרוב.
המעורבות הנוכחית של נשים בשוק העבודה איננה ודאית, בעיקר בשל הכלכלה האפורה הבלתי מוסדרת בשוק, שגדלה מאז הרעב. על פי הארגון Human Rights Watch, נשים חשופות לאלימות מינית ולניצול מיני, ו-"יישום הכללים והתקנות על פעולות השוק הן שרירותיות ופקידי ממשלה יכולים לדרוש שוחד ולהטריד מינית ולכפות נשים ללא כל עונש".
אלימות נגד נשים
אפילו במעמדות הנמוכות ביותר של הסונגבון, שיטת מעמד שמיוחסת לקוריאה הצפונית, נשים מתמודדות עם פעולות איבה ייחודיות, בעיקר בשל הגעתן לזנות ולשימוש בסמים, ואפילו סיכון בהתעללות מינית או בסחר מיני.
זנות בקוריאה הצפונית
הרעב הצפון-קוריאני בשנות ה-90 של המאה ה-20 שינה את החברה הצפון-קוריאנית באופן עמוק. במהלך ואחרי הרעב, מיליוני צפון-קוריאנים היו צריכים לשרוד בכוחות עצמם. עבור אלפי נשים צפון-קוריאניות, זנות הייתה אסטרטגיית ההישרדות האחרונה שיכלו לעשות.
בסוף הרעב הצפון-קוריאני, הסחר המיני היה נפוץ בקוריאה הצפונית. הזנות בקוריאה הצפונית נהייתה מאורגנת יותר ודורסנית יותר.
ב-2008, הואשמו מספר בכירים בשלטון בהגנה על בית בושת בהמהונג. ב-2009, נעצר מנהל פונדק בהייסאן על ידי המשטרה, בגין סרסרות של נשים ונערות, חלקן באמצע שנות העשרה לחייהן. "רפורמת" המטבע של קוריאה הצפונית מ-2009 גרמה ליותר נשים להגיע לזנות. ב-2010, בית בושת בצ'ונגג'ין אורגן על ידי זוג מנהלים שהתאימו בין לקוחות, לעיתים קרובות חיילים, לעובדי מין, לעיתים קרובות סטודנטיות באוניברסיטה ונשים שתלויות בסמים. ב-2014, מנהל מפעל צפון-קוריאני בסין הואשם בסרסרות של עובדות במפעל.
עריק צפון-קוריאני אמר לחבר האספה הלאומית של קוריאה הדרומית, הא טא-קיונג, שבעיר שהוא גדל היו 500 זונות מתוך 400,000 איש שגרו בעיר.
מאצ'ואיזם
מאצ'ואיזם או היפר-גבריות הוא גבריות מופגנת. מאצ'ואיסטים מזוהים בכך שהם דומיננטיים, תוקפניים ומטפחים את עצמם באופן חזק ועקבי. המאצ'ואיזם מושרש עמוק בתרבות הפופולרית, בעיקר במדינות דוברות ספרדית ופורטוגזית.
הגדרות
המאפיינים של המאצ'ואיזם דומים למאפיינים של הגאוצ'ו. המאצ'ואיזם מבוסס על תכונות או התנהגויות ביולוגיות, היסטוריות, תרבותיות, פסיכו-חברתיות ובין-אישיות. המאפיינים של המאצ'ואיזם הם:
מנקודת מבט תרבותית ופסיכולוגית מקסיקנית, ניתן לסכם את התכונות הפסיכו-חברתיות כחוסר פגיעות רגשית, דומיננטיות פטריארכלית, תגובות תוקפניות או בעלות גירויים, ואמביוולנטיות כלפי נשים.
עמית ויינר
עמית ויינר (נולד ב-19 באפריל 1981) הוא מלחין, פסנתרן ומרצה ישראלי. משמש כמרצה בכיר וראש המחלקה ליצירה רב תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2022.
ביוגרפיה
עמית ויינר נולד בירושלים. למד בבית הספר היסודי יגאל אלון בשכונת רמות אלון, ולאחר מכן בתיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. ניגן בפסנתר מגיל שש, ולאחר מכן גיטרה חשמלית ובהמשך תופים. בתיכון למד פסנתר וקומפוזיציה עם אירנה סבטובה. לאחר שירותו הצבאי השלים בהצטיינות את התואר הראשון והשני שלו בקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ומחול ולמחול על שם רובין בירושלים, אצל המורים צבי אבני, חיים פרמונט, וארי בן שבתאי.את לימודי הדוקטורט בקומפוזיציה סיים באוניברסיטת בר-אילן אצל המלחינים גדעון לבינסון ובטי אוליברו. הדיסרטציה שלו לדוקטורט נכתבה על המלחין ארוו פארט. נשוי ואב לבן. מתגורר בגבעתיים.
פעילותו המוזיקלית
ויינר פעיל כמלחין קונצרטנטי וגם כמלחין לסרטים, טלוויזיה ומוזיקה לטריילרים. השתתף כמלחין וכפסנתרן בביצוע יצירותיו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה, ביניהם כנס SCI באוניברסיטת אריזונה, ארצות הברית באוקטובר 2017, פסטיבל "מוזיקה חדשה על הבאיו" בלואיזיאנה, ארצות הברית ב-2017, הפסטיבל הבינ"ל לפסנתרי צעצוע בפלורידה, ארצות הברית ב-2017, סימפוזיון ע"ש אלפרד שניטקה בלבוב, אוקראינה ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בווינה ב-2016, כנס אגודת נגני החצוצרה הבינלאומי בקליפורניה, ארצות הברית ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בניו יורק ב-2014, פסטיבל צלילים במדבר ב-2009, וב-2013 הוקדש קונצרט למוזיקה פרי עטו, פסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2011 וב-2013, פסטיבל הקולנוע היהודי בהונג קונג ב-2012, פסטיבל ריקודי חדר ב-2008, חג המוזיקה הישראלית ב-2008 וב-2016, פסטיבל ימי המוזיקה היהודית בקריה האקדמית אונו ב-2016 ובפסטיבל קלאסיקס בעיר יאשי ברומניה ב-2020.
יצירותיו יוצאות לאור במסגרת המכון למוסיקה ישראלית (IMI) ובמסגרת הוצאת איגוד הקומפוזיטורים בישראל (מל"י). הן בוצעו בין השאר על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הסינפונייטה של למברג באוקראינה, ואנסמבלים כגון אנסמבל מיתר, אנסמבל zeitfluss מאוסטריה אנסמבל קפריזמה, רביעיית אריאל, מקהלת אנקור, מקהלת ניצן, ועוד. מבין המנצחים אשר ניצחו על יצירותיו: דורון סלומון, עומר מאיר ולבר, יניב דינור, חן צימבליסטה.
פעילותו בתחום ההוראה
העביר הרצאות אורח על מוזיקה ישראלית, על הלחנת מוזיקה לסרטים ועל יצירותיו באוניברסיטאות מחוץ לישראל ביניהן קונצרט מיוחד שהתקיים בשנת 2017 באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ארצות הברית, בקולג' לאמנויות לאסאל בסינגפור בשנת 2019, באוניברסיטת מונטוואלו באלבמה, ארצות הברית ב-2018, באוניברסיטה של הפיליפינים ובאוניברסיטה על שם סנטו תומאס במנילה, הפיליפינים בשנת 2019, בקונסרבטוריון של סצ'ואן בצ'נגדו, סין ב-2019, ובבית הספר על שם בוכמן מהטה באוניברסיטת תל אביב. השתתף בכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי" באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2015 ו-2017.
פעיל בתחום של חקר המוזיקה של המלחינים שנספו בשואה ומשנת 2014 עובד בשיתוף עם יד ושם שגרירויות ישראל במזרח, ביניהן סינגפור, תאילנד, סין, מיאנמר, סינגפור, נפאל, בארגון קונצרטים של מלחינים יהודים אשר נספו בשואה, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. במסגרת פעילות זו ניהל מוזיקלית את הקונצרט "תווים של תקווה" בשנת 2018, בהשתתפות שירי מימון, נתן דטנר, והתזמורת הסימפונית אשדוד.
מועצת תלמידים
מועצת תלמידים היא קבוצת תלמידים במוסד חינוכי או לימודי, הלוקחת חלק בניהולו של המוסד. כעקרון, חברי מועצת התלמידים נבחרים בצורה דמוקרטית על ידי התלמידים עצמם ופועלים למען ייצוג התלמידים למול ההנהלה וארגון פעילויות חברתיות.
היסטוריה
כבר בעת העתיקה התקיימו סימנים של שיתוף תלמידים בניהול מוסדות הלימוד. ידוע שהאקדמיה של אפלטון הייתה מנוהלת באופן חלקי על ידי תלמידים נבחרים, תוכנית שאומצה לאחר מכן על ידי הגמנסיה של אריסטו.
מיוון נותרו עדויות על צורות שונות של התגבשות קבוצות תלמידים - קבוצות קטנות של תלמידים בחרו מתוכן נציג, שתפקידו היה לייצג את התלמידים בפני הנהלת בית הספר או להגן עליהם בפני אזרחי העיר.
דפוסי פעילויות אלה נמשכו אל תוך ימי הביניים, כאשר העדות המוקדמת ביותר מתקופה זו לשיתוף תלמידים בניהול בית הספר מתייחסת לשנת 1388 והיא ממכללת "וינצ'סטר" באנגליה, לפיה רשאים שלושה תלמידים מצטיינים ובעלי אופי חיובי להשגיח על דרכי התנהגותם והתקדמותם בלימודים של חבריהם. עדות נוספת על מעין "מועצת תלמידים" שהוענקו לה תחומי אחריות וסמכויות, קיימת על המוסד שייסד טרוצנדורף, בגרמניה.
בערך בתחילת המאה ה-19 התגבשה בבתי הספר בארצות הברית גישה של סובלנות כלפי פעילויות תלמידים. מתקופה זאת יש עדויות על תוכניות של שלטון עצמי של תלמידים בבתי ספר אחדים. עדות אחת מתייחסת לתקופה מלפני 1800, וכן ישנן עדויות מ-1825 על מועצות תלמידים בבית ספר תיכון בניו יורק, מ-1834 בבוסטון ומ-1852 בבית ספר ציבורי בהרטפורד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה התפתחות גדולה בתחום זה הניכרת גם בהתנסויות בצורות שונות של "שלטון עצמי" של תלמידים בבתי הספר ברחבי ארצות הברית. מתחילת המאה ה-20 המושג הישן של "שלטון עצמי" של תלמידים התפתח לתנועה של "שיתוף תלמידים" בניהול בית הספר ובפיקוח עליו. תנועה זו הייתה בנויה על ההנחה, שתלמידים ומורים גם יחד מעוניינים בטובת בית הספר, והדאגה והיוזמה לשיפורו הן עניין משותף לשני הגופים.
מועצת התלמידים בישראל
מועצת התלמידים מעוגנת גם בסעיף 13(א) לחוק זכויות התלמיד, בו נקבע כי "מוסד חינוך יעודד הקמת מועצת תלמידים ולא יעשה כל פעולה למנוע את הקמתה; מסגרת פעילותה תיקבע בהוראות המנהל הכללי בהתייעצות עם מועצת התלמידים והנוער." מועצת התלמידים, כגוף רשמי המייצג את התלמידים במוסדות החינוך השונים, נבחרת על ידי התלמידים באופן דמוקרטי מדי שנה.
בישראל מועצות התלמידים פועלות תחת מערך ארצי שנקרא "גלגל המועצות". המערך מתאר את הקשר בין שכבות המועצה השונות, כאשר בבסיס המדרג ישנה מועצת התלמידים המוסדית הנבחרת על ידי תלמידי המוסד החינוכי. כלל המועצות המוסדיות בתחום עיר או מועצה אזורית בוחרות נציגים למועצה רשותית, הבוחרת בתורה נציגים למועצה מחוזית. בישראל מועצות התלמידים מחולקות לשבעה מחוזות (צפון, מרכז, דרום, חיפה, ירושלים, תל אביב והתיישבותי ).
המועצות המחוזיות בוחרות נציגים למועצת התלמידים והנוער הארצית. מדי שנה מארגנת המועצה הארצית את ועידת מועצות התלמידים והנוער אשר החלטותיה מחייבות את כל הגופים בגלגל המועצות.
דייוויד מקאג
דייוויד פלמר מקאג (באנגלית: David Palmer McCagg; נולד ב-13 במרץ 1958) הוא שחיין עבר יהודי-אמריקאי. אלוף עולם (ברלין 1978) במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחי שליחים 4x100 מטר חופשי ומעורב ושיאן עולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
אלוף ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכה מקאג ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 50.24 שניות, לפני האלוף האולימפי בן ארצו ג'ים מונטגומרי (50.73 שניות) וקלאוס סטיינבאך ממערב גרמניה (50.79 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר ביחד עם ג'ק בבשוף, ראודי גיינס וג'ים מונטגומרי בשיא עולם חדש של 3:19.74 דקות, לפני גרמניה המערבית (3:26.65 דקות) ושוודיה (3:26.95 דקות) כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה באליפות של 49.26 שניות, התוצאה המהירה בעולם באותה העת ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם בוב ג'קסון, ניק נביד וג'ו בוטם בשיא אליפות חדש של 3:44.63 דקות, לפני גרמניה המערבית (3:48.58 דקות) ובריטניה (3:49.06 דקות).
1982
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה מקאג במדליית זהב במשחה לשליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם כריס קבאנוף, רובין לימי וראודי גיינס בשיא עולם חדש של 3:19.26 דקות, לפני ברית המועצות (3:21.78 דקות) ושוודיה (3:22.15 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.89 שניות.
חיים אישיים
מקאג מתגורר בפלורידה ומנהל חברה המפתחת ציוד לשחיינים.
יעקב נחמני
רבי יעקב נחמני (ה'תרל"ב 1871 - ט"ז סיון ה'תשט"ו, 6 במאי 1955) היה רב, מקובל ומחבר ספרים במרקש.
ביוגרפיה
נולד לרב שלמה נחמני בעיר מרקש שבמרוקו בשנת ה'תרל"ב (1871), בן למשפחה שלפי המסורת מיוחסת לרי"ף ולרמב"ן, ודרכם לדוד המלך. בצעירותו למד תורה אצל חכמי מרקש, בהם רבי אלעזר הלוי, רבי דוד סוויסא ורבי מרדכי אסבעוני.
כדי לא לבטל את זמנו, בהפסקות הצהריים היה נוהג להישאר בישיבה, ולא ללכת לביתו, כדי להמשיך ללמוד תורה. לשם כך היה מביא עמו לחם לארוחת הצהריים. באותה תקופה סופר עליו שזכה לגילוי אליהו.
בשנת ה'תרמ"ח (1888), בגיל 17, נישא לרינה לבית רובאס. שמונה מילדיהם נפטרו בצעירותם, ושלושה שרדו - הרב לוי סעדיה, גבריאל ורבקה.
הרב נחמני עבד לפרנסתו כצורף תוך שילוב לימוד תורה. בהגיעו לגיל 50 עזב את עבודתו והתמסר ללימוד התורה ולכתיבת ספריו. הוא עמד במשך עשרות שנים בראש "חברת הזוהר" במרקש, שעסקה בלימוד ספר הזוהר וקבלה וערכה "תיקון כרת".
הלך לעולמו בט"ז בסיוון ה'תשט"ו (1955) ונקבר במרקש. במלאת 50 שנה לפטירתו, בט"ז בחשוון ה'תשס"ה (2005) הועלו עצמותיו לארץ ישראל ונקברו בהר המנוחות בירושלים.
על מצבתו נכתב:
חיבוריו
הרב נחמני כתב ספרים רבים, שחלקם יצאו לאור לאחר מותו, וחלקם עדיין בכתב יד.
Deep state
מדינת צללים (באנגלית: Deep state; מילולית: מדינה עמוקה, כלומר מדינה שחבויה מתחת לפני השטח, לעיתים מכונה גם מדינה בתוך מדינה) הוא מונח מתחום מדעי המדינה המתאר מצב בו קבוצה חשאית, המורכבת מרשתות נסתרות של כוח, פועלת עצמאית מחוץ למנהיגות הפוליטית הנבחרת של המדינה, בניסיון לקדם את סדר היום והמטרות שלה. במובנו הרחב יותר, מתייחס המונח לבכירים ופקידים בשירות הציבורי ורשויות השלטון השונות שנוקטים מדיניות לעומתית כלפי הדרג הפוליטי הנבחר ומנסים לכפות באמצעות בירוקרטיה ומשפטים את דעותיהם וערכיהם על המדינה. בשיח הציבורי של העשור השני של המאה ה-21, לעיתים משויך מושג הדיפ-סטייט לתאוריות קשר סביב חתירה משותפת כביכול להפלת הממשל, ולעיתים חל בלבול בינו לבין מושגים שונים.
על פי התיאוריה זהו מצב שבו עובדי המדינה הבכירים בשירותי המודיעין, הצבא, הביטחון, המשטרה, הרשות השופטת, ואפילו הפשע המאורגן, מתנהלים בפועל כאילו היו הריבון האמיתי, וחוברים יחד לנהל את המדינה, מעל ראשם של הדרג הנבחר (הפוליטיקאים) והעם; ולשבש את תהליך הבחירה הדמוקרטית, מטעמים כלשהם. זהו ארגון היברידי, שפושט צורה ולובש צורה. הישות הזאת שולטת על השירות הציבורי, וקוראת תיגר על יכולתם של נבחרי הציבור לשלוט.
דוגמאות כוללות את רשויות המדינה, כגון הכוחות המזוינים או הרשויות הציבוריות (סוכנויות מודיעין, הרשות השופטת, שוטרים, משטרה חשאית, סוכנויות מינהליות ובירוקרטיה ממשלתית). המדינה העמוקה יכולה גם ללבוש צורה של עובדי מדינה הפועלים באופן לא קונספירטיבי, כדי לקדם את האינטרסים שלהם.
מטרות המדינה העמוקה יכולות לכלול המשכיות של המדינה עצמה, ביטחון תעסוקתי לחבריה, כוח מוגבר וסמכות, ומרדף אחר מטרות אידאולוגיות. היא יכולה לפעול בניגוד לסדר היום של הנבחרים, על ידי חסימה, התנגדות, וחתירה כנגד המדיניות שלהם או הנחיותיהם. היא יכולה גם ללבוש צורה של תאגידים בבעלות ממשלתית או חברות פרטיות הפועלות באופן עצמאי משליטה רגולטורית או ממשלתית.
ה-Deep State נבדל מהפיכה שלטונית גלויה (כגון הפיכה צבאית) בכך שהוא לא מפיל את השלטון באופן גלוי ורשמי, אלא חותר נגדו בחשאי תוך יצירת מראית עין שהדרג הפוליטי הנבחר הוא עדיין השולט.
טורקיה
המושג המודרני של מדינה עמוקה קשור לטורקיה, ולרשת הסודית שהוקמה בשנת 1923 על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק.
ברית המועצות לאחר העידן הסובייטי
המשטרה החשאית הסובייטית – ק.ג.ב – תוארה לעיתים קרובות על ידי היסטוריונים כ"מדינה בתוך מדינה". לדברי יבגניה אלבץ, רוב מנהיגי הק.ג.ב, כולל לברנטי בריה, יורי אנדרופוב ו-ולדימיר קריוצ'קוב, התחרו תמיד על השלטון עם המפלגה הקומוניסטית והפעילו את המנהיגים הקומוניסטים.
הממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת, שירות המדינה מתואר לעיתים כ'מדינה עמוקה' של פוליטיקאים בכירים. ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, אמר על שירות המדינה, "אתה לא יכול לזלזל בכמה הם מאמינים שזה התפקיד שלהם לנהל את המדינה בפועל, כדי לעמוד בפני השינויים שהוצגו על ידי פוליטיקאים שהם מזלזלים בהם בטענה: "נמצאים כאן היום, ילכו מחר". הם באמת רואים את עצמם כאפוטרופסים האמיתיים של האינטרס הלאומי, וחושבים שתפקידם הוא פשוט להתיש אותך ולחכות שתלך". מאמצי השירות הציבורי לתסכל פוליטיקאים נבחרים הוא הנושא של הקומדיה הפוליטית הסאטירית הפופולרית של BBC TV, "כן, אדוני השר".
ארצות הברית
בארצות הברית מקובל שכל נשיא חדש ממנה את אנשי אמונו לתפקידים בשירות המדינה, ובעיקר הבכירים שבהם, במקום אנשי אמונו של הנשיא הקודם. נוהג זה נועד למנוע תופעה של Deep State בשירות הציבורי ולהבטיח לנשיא יכולת משילות.
מאז תחילת כהונתו של ממשל טראמפ בשנת 2016 נעשה שימוש במונח Deep State לתיאור "איגוד היברידי של אלמנטים ממשלתיים וחלקים של התעשייה העליונה ברמה הפיננסית, המניח כי הוא מסוגל למעשה לשלוט בארצות הברית ללא התייחסות להסכמה של הנשלט כפי שבאה לידי ביטוי באמצעות התהליך המדיני הרשמי". סוכנויות המודיעין כמו ה-CIA הואשמו על ידי גורמים בממשל דונלד טראמפ בניסיון לסכל את מטרות המדיניות שלו.
דוקטור אלי קוק, ראש התוכנית ללימודי ארצות הברית באוניברסיטת חיפה והיסטוריון של הקפיטליזם האמריקאי, מתאר, "אחד הדברים הראשונים שקרו כשטראמפ הגיע לבית הלבן זה שהוא נכנס ראש בראש ב־FBI, וזה החריף מאוד את הרעיון של הדיפ סטייט, שלכאורה מנסים להפיל את טראמפ מבפנים. מהבחינה הזאת, הרעיון של דיפ סטייט בארצות הברית לקח פנייה חדה ימינה".
ישראל
לאורך השנים העלו גורמים שונים את התפיסה לפיה קיימת במדינת ישראל "מדינת עומק" בעלת מטרות מוסוות, שלא בהכרח תואמות את המטרות המוצהרות של הממשלה, ולעיתים אף חותרות תחתיה. יש המאמינים בקיומו של מנגנון מסוג זה, המתבטא בעיקר במערכת השלטונית, במערכת המשפט ובשירות הציבורי. על פי סקירת מאמרים שבוצעה בדה-מרקר, המושג לא היה בשיח הציבורי של ישראל לפני שנת 2016, והחל לצבור תאוצה בשנים שלאחר מכן.
אחת הגרסאות של תאוריית ה-Deep State טוענת שמערכת המשפט – בית המשפט העליון בעיקר בשבתו כבג"ץ, היועץ המשפטי לממשלה, מערך הייעוץ המשפטי, פרקליטות המדינה ולעיתים גם המשטרה – כופה את דעותיה וערכיה על הדרג הפוליטי הנבחר ומונעת ממנו ליישם את המדיניות שלו; וזאת היא עושה באמצעות אקטיביזם שיפוטי קיצוני, הטלת וטו של יועצים משפטיים על החלטות שרים ו"תפירת תיקים". כך נטען שהמנגנון המשפטי "תופר תיקים" לפוליטיקאים שמכריזים על רצונם לבצע רפורמות במערכת המשפט, ומובאות הדוגמאות של יעקב נאמן{{הערה|1=איך איבדה הממשלה את זכותה לייצוג משפטי אוולין גורדון, תכלת, קיץ התשנ"ח 1998,, נאמן לדרכו: שר המשפטים שובר שתיקה נועם שרביט, קלמן ליבסקינד ואראל סג"ל 7 בפברואר 2012, מוסף סופשבוע - מעריב},"נאמן רמז בעדותו: הפרקליטות הזמינה את הגשת העתירה נגד מינויי לשר משפטים", קרול ניקאו, 1 במאי 1997, הארץ,"מלכתחילה לא הייתה לנאשם כוונה להטעות את ביהמ"ש", קרול ניקאו, 16 במאי 1997, 'הארץ'}}, אביגדור קהלני וראובן ריבלין גרסאות נוספות מייחסות את שלטון הדיפ-סטייט לגורמים נוספים, ביניהם שלדון אדלסון, הטייקונים ובנק ישראל שמנסים להטות את השלטון לטובתם, או גורמים אחרים כמו חששות מפני ניסיונות השתלטות של החרדים, המתנחלים או יהודי ארצות הברית על המציאות הפוליטית.
אנשי ציבור המחזיקים בתפישה שקיים "דיפ סטייט" בישראל ברמה זו או אחרת הם העיתונאים אראל סג"ל, גדי טאוב, ובן-דרור ימיני וכן ד"ר רן ברץ מייסד אתר מידה. בבדיקה שערך עיתון דה-מרקר מול אישים נוספים שמזוהים עם הימין והתבטאו בנושא, דוגמת העיתונאי קלמן ליבסקינד, השר לשעבר דן מרידור, ושר המשפטים לשעבר פרופ' דניאל פרידמן – התנערו כולם מתמיכה בתזת הדיפ סטייט בישראל, אולם ביטאו מחאה כלפי תופעה שונה בשם "שלטון הפקידים", שלטענתם אמיתית בניגוד לתאוריית הדיפ-סטייט. דוקטור ברץ אמר: "ברור שיש אנשים שמשתמשים במונח דיפ סטייט בצורה לא אחראית, אבל אי אפשר לשלול את הרעיון שלפקידות יש אינטרסים משל עצמה, ושהיא מקדמת אותם על חשבון המדיניות שקובע הדרג הפוליטי. זה מוכח וברמת המובן מאליו במחקר".
גורמים אחרים מתבטאים באופן שונה. פרופסור יואב דותן אמר על מערכת המשפט: "אין דיפ סטייט בישראל, ואם יש, המערכת המשפטית לא רק שאינה חלק ממנה, אלא היא אחד המנגנונים שמגנים על הדמוקרטיה ועל שלטון החוק מפניה". פרופסור מרדכי קרמניצר מותח ביקורת בנושא: "הימין רוצה שלטון אוטוריטרי, וכדי להגיע לשם הוא צריך לספר את סיפור הבדיה של הדיפ סטייט".
פרופסור ירון זליכה טען: "אין דיפ סטייט אחת בישראל, אלא יש כמה דיפ סטייטס. אבל הן לא מנהלות את המדינה, אלא את האינטרסים של עצמן. אלה הן כמה קבוצות אינטרס חזקות בשירות המדינה: קבוצה אחת היא המשפטנים של הפרקליטות והיועצים המשפטיים במשרדי הממשלה; קבוצה שנייה היא הקבוצה של אגף התקציבים באוצר; הקבוצה השלישית היא בכירי מערכת הבריאות. כביכול הממסדים האלה מנהלים את המדינה, אבל הם לא מנהלים שום דבר, אלא רק את האינטרסים של עצמם".
משה מלונדריש
רבי משה בן יום טוב מלונדריש (נפטר ב-1268; כונה גם "אביר העולם") היה רב פוסק הלכה ומדקדק מן הראשונים. יהודי אנגלי בן המאה השלוש-עשרה שחי ופעל בלונדון, היא לונדריש.
שלח שאלות בהלכה לר"י הזקן, וכן לרבי יחיאל מפריז.
ביוגרפיה
משפחתו הייתה אחת המשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת. אבי המשפחה היה רבי שמעון בן יצחק בן אבון, הנודע בשם "רבי שמעון הגדול ממגנצא"; נכד נינו, משה בן יצחק בן שמעון, היה היהודי הראשון מבני המשפחה שידוע כי התגורר באנגליה. הוא ניהל את עסקיו בבריסטול ואחר כך באוקספורד במחצית השנייה של המאה ה-12. בנו יום טוב המשיך בעסקיו אך הקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה וחיבר ספר בשם "ספר התנאים" שאבד ועסק כנראה בהלכה ובדקדוק עברי.
כתביו
חידושיו מופיעים בקובץ "תוספות חכמי אנגליה". חיבר חיבור על כללי טעמי המקרא שנדפס בכמה מהדורות של מקראות גדולות.
תוספות אלפסי
הרב משה יהודה בלוי ייחס לו כתיבת תוספות על הלכות הרי"ף, והדפיס על שמו מכתב יד תוספות על הרי"ף למסכתות יבמות, כתובות, גיטין וקידושין. במחקר מתנהל דיון בשאלה האם אכן כתב רבי משה תוספות על האלפס, ואם כן, האם כתב היד הזה הוא של תוספותיו, או רק מביא דברים בשמו.
צאצאיו
אחד מנכדיו היה אבגרדן דילקריס שהיה הפרסביטר - כהן היהודים, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה, האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
מריה גייל
מריה גייל (באנגלית: Mariah Gale; נולדה בשנת 1980) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית-אוסטרלית.
ביוגרפיה
גייל נולדה באוסטרליה לאם אוסטרלית ולאב בריטי, שניהם אדריכלים. היא גדלה באנגליה. למדה באוניברסיטת ברמינגהאם ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בין השנים 2009 עד 2011 הייתה גייל חברה בלהקה השייקספירית המלכותית. המבקר מייקל קווני תיאר אותה כ"מבריקה בדמות יוליה המתבגרת".
פרסים
ב-2006 זכתה גייל בפרס איאן צ'ארלסון על הופעתה במחזות "הלילה השנים עשר" ו-"'Tis Pity She's a Whore".
בעיית אריזה בדליים
במדעי המחשב, בעיית אריזה בדליים (bin packing) היא בעיית אופטימיזציה חשובה, בה יש לארוז חפצים במספר מינימלי של דליים. הבעיה היא NP-קשה.
הגדרה
נתונים n חפצים, לכל אחד מהם נפח: a_1,...,a_n. בנוסף נתונים מספר לא מוגבל של דליים, שכל אחד מהם בנפח C ומתקיים C \ge a_i לכל i (אחרת אי אפשר לארוז אותם בשום דרך). יש לארוז את החפצים במספר מינימלי של דליים, כך שבכל דלי הנפח הכולל של החפצים לא יעלה על נפח הדלי. באופן פורמלי, יש לחלק את המספרים a_1,...,a_n למספר מינימלי של קבוצות זרות, שסכום כל קבוצה לא יעלה על C.
סיבוכיות
הבעיה היא NP-קשה, והצגתה כבעיית הכרעה: "האם ניתן לארוז בפחות מ-k דליים?" היא NP-שלמה. הבעיה היא גם NP קשה חזקה, כלומר גם קבלת הקלט בכתיב אונארי היא NP קשה (בניגוד לבעיית תרמיל הגב למשל).
יתרה מכך, בהנחה ש-P שונה מ-NP, אין גם אלגוריתם קירוב ביחס יותר טוב מ 1.5. ניתן לראות זאת על ידי רדוקציה מבעיית החלוקה: בהינתן וקטור a_1,...,a_n, נקח ואז בעיית האריזה בדליים תתן פתרון עם שני דליים אם ורק אם בעיית החלוקה פתירה, אחרת 3 דליים ומעלה.
תכנון ליניארי בשלמים
ניתן לפתור את הבעיה באמצעות תכנון ליניארי בשלמים. המשתנים הם x_{ij} שמציין "הפריט ה-i נכנס לדלי ה-j" וכן y_j שמציין "הדלי ה-j נמצא בשימוש" (צריך רק n משתנים כאלה, כי תמיד אפשר לפתור ב-n דליים - להכניס כל פריט לדלי אחר).
כעת המשוואות הן: לכל j, וכן לכל i (הפריט נכנס לבדיוק דלי 1) ובנוסף אילוצים שכופים על כל המשתנים להיות בינאריים. פונקציית המטרה היא למזער את \sum_j y_j.
אלגוריתם חמדן
אלגוריתם חמדן לבעיה יהיה: לעבור על הפריטים אחד אחד, ובכל פעם לנסות להכניס אותו לאחד הדליים הקיימים. אם לא מצליחים, לפתוח דלי חדש ולשים רק אותו. מימוש האלגוריתם מושפע מהסדר בו עוברים על הפריטים, ומהסדר בו עוברים על הדליים כשמנסים למצוא דלי פנוי.
דיאו צ'אן (סרט)
דְיָאו צָ'אן הוא סרט הונג קונגי מסוגת אופרת חְוָאנְגְמֵיישִׂי שיצא בשנת 1958, בבימויו של לִי הָאנְשְׂיָאנְג. הסרט מבוסס על הספר הסיני "רומן שלוש הממלכות".
עלילה
שנת 190, שקיעת שושלת האן המזרחית. הכל חוששים ממעשיו של הלוחם האכזרי דונְג גְ'ווֹ, המבעיר ערים ומותיר אנשים חסרי קורת גג.
פליטים בכל מקום. לאחר שאיבדה את הוריה, דיאו צ'אן בת השש עשרה מגיעה לבסוף לבירה, שם היא משיגה עבודה בקבוצת נגנים ורקדנים של השר וָאנְג יוּ'ן. לאחר שהילדה, שחשה בעצבותו של השר, שואלת מה היא יכולה לעשות למען המדינה, השר מחליט להשתמש ביופייה של דיאו צ'אן כדי להיפטר מהעריץ.
במהלך ביקור בארמון של דונְג גְ'ווֹ, השר ואנג מציג את צ'אן כבתו, ונותן אותה להיות לרעיה לבנו המאומץ של ג'וו, הגנרל הצעיר לוּ' בּוּ. לו' בו ודיאו צ'אן מתאהבים זה בזה. לאחר מכן, י'ון מדבר עם ג'וו עצמו ומעורר בו הערצה לנערה, ו"מסכים" לתת את דיאו צ'אן כפילגש לגנרל הזקן, שמתחיל מיד לארגן את העברת לארמון. לוּ' בּוּ, שמגלה שדונג ג'וו לקח לעצמו את דיאו צ'אן, מוחה ובסופו של דבר הורג את אביו המאמץ.
לאחר מותו של ג'וו, דיאו צ'אן מגלה כי שירותה למדינה לא הסתיים - השר ואנג י'ון מביע הזדהות עם הלוחם הצעיר, אך מצהיר כי המדינה תהיה רגועה יותר אם לו' בו הצעיר, שאולי כבר נושא בליבו זרעים של שליט אכזרי, יסולק גם הוא. י'ון מורה לדיאו צ'אן להרוג גם את לו' בו, אך בשל אהבתה ללו' בו, היא לא מצליחה להרוג אותו. לבסוף ואנג יו'ן מכיר באהבתם והם מתחתנים.
פרסים
בפסטיבל הסרטים של אסיה והאוקיינוס השקט החמישי (1958) זכה בסרט בחמישה קטגוריות:
לבמאי הטוב ביותר (לִי הָאנְשְׂיָאנְג), לשחקנית הטובה ביותר (לִין דָאי), לתסריטאי הטוב ביותר (קאו לי), לפסקול המקורי הטוב ביותר ולעריכה הטובה ביותר.
Don't Get Around Much Anymore
שתי הקלטות שונות של "Don't Get Around Much Anymore", האחת של והשנייה האינסטרומנטלית משנת 1940 של להקתו של אלינגטון, הגיעו למקום הראשון במצעד ה-R&B בארצות הברית ב-1943. שתיהן היו בעשירייה הראשונה של תקליטי פופ, יחד עם גרסה של. גרסת דיוק אלינגטון הגיעה למקום השמיני במצעד הפופ.
בעקבות הסוד האפל
בעקבות הסוד האפל (באנגלית: Fatherland; מילולית ארץ אבות) הוא עיבוד טלוויזיוני משנת 1994 לספר ארץ אבות מאת רוברט האריס. הסרט הופק על ידי HBO וכיכבו בו רוטגר האוור בתפקיד זאווייר מארץ' ומירנדה ריצ'רדסון בתפקיד שרלוט "צ'רלי" מקגווייר. אף על פי שבסיס העלילה מהרומן נשמר, ישנם הבדלים רבים בין הספר לסרט.
עלילה
גרמניה היא מדינה שהסתבכה במלחמתה התמידית עם ברית המועצות, שמונהגת עדיין על ידי סטלין בן ה-85 עד שנות השישים. בחירתו של הנשיא הדמוקרטי ג'וזף קנדי, שדעותיו האנטישמיות נודעו ברבים, מעניקה למנהיגות הנאצית סיכוי להבטיח דטאנט עם ארצות הברית ובעלות בריתה בדרום אמריקה. בשנת 1964, כשמתקרב יום הולדתו ה-75 של אדולף היטלר וקנדי יוצא לגרמניה לישיבת פסגה, האומה פותחת את גבולותיה לתקשורת עם ארצות הברית ואמריקה הלטינית.
שבוע לפני הפסגה מתגלה גופה שצפה באגם ליד ברלין על ידי הרמן יוֹסְט, צוער אס-אס באימונים. רב-סרן אס-אס זאווייר מארץ' נשלח לחקור את המקרה ובעודו מתשאל את יוסט, זה מתוודה שהוא ראה את הגופה נזרקת על ידי אודילו "גלובוס" גלובוצניק, יד ימינו של ריינהרד היידריך. ההרוג מתגלה כיוזף ביהלר, פקיד המפלגה הנאצית בדימוס, שניהל את ההתיישבות היהודית בשטחי מזרח אירופה במהלך המלחמה. הגסטאפו משתלט על התיק מסיבות של "ביטחון המדינה" ויוסט מת בתאונת אימונים לכאורה.
בינתיים, שרלוט "צ'רלי" מגווייר, חברת פמליית עיתונות אמריקאית, מקבלת באופן דיסקרטי מעטפה של זקן במלון שלה בברלין. בפנים תצלום של כמה פקידים נאצים בכירים מחוץ לווילה. הערה בתצלום מובילה אותה לווילהלם שטוקרט, פקיד אחר במפלגה הנאצית בדימוס, אך היא מוצאת אותו מת בדירתו. מארץ' נשלח לחקור, אך כאשר הוא לוקח את צ'רלי לזירת הפשע, הגסטאפו משתלט על החקירה והממונה של מארץ', ארתור נבה, מזהיר אותו מפני המשך חקירה. כשהם עוקבים אחר התצלום, צ'רלי ומארץ' מבקרים בוואנזה כדי ללמוד את זהות הגברים שנכחו בוועידת ואנזה. נמצא שכל אחת מהן מתה בנסיבות חשודות פרט למרטין פרנץ לותר, שהעניק לצ'רלי את התמונה.
כשהיא מתייצבת כפקידה בשגרירות האמריקאית כדי לעבד את המעבר הבטוח של לותר, צ'רלי מבקר את האגן ומשיגה את ניירותיו של לותר. האגן חושפת שהיהודים לא באמת נשלחו ליישוב מחדש, אלא נהרגו בהמוניהם על ידי הגרמנים במהלך המלחמה, כמתוכנן בכנס. מארץ', מבועת מהתמונות והמסמכים המוכיחים כי רצח העם התרחש, מסכים להצטרף לצ'רלי כדי לברוח מגרמניה עם בנו פּילי. עם זאת, הגסטאפו כבר שכנע את פילי לבגוד באביו ומארץ' נכנס למלכודת שהציב "גלובוס". במהלך בריחתו, מארץ' הורג סוכן גסטפו אך נפצע אנושות. הוא מצליח להגיע לתא טלפון ומתקשר לפילי פעם נוספת לפני שמת. כאשר קנדי מגיע להיכל הגדול, חבר בפמליית העיתונות עוזר לצ'רלי להחליק לעברו מסמכים דרך שגריר ארצות הברית. קנדי מתבונן בחומרים ומחליט לטוס מייד לארצות הברית.
האפילוג מגלה כי דמות המספר הוא פילי הבוגר. הוא מציין שלמרות שצ'רלי נעצרה בסופו של דבר על ידי הגסטאפו, גילוי השחיטה ההמונית של היהודים סיכל כל סיכוי לברית אסטרטגית עם ארצות הברית והביא למהפכות ברחבי אירופה ולקריסתו הסופית של המשטר הנאצי.
הפקה
מייק ניקולס רכש את זכויות הסרט לפני פרסום הרומן בארצות הברית. כשסרט קולנוע התגלה כבלתי אפשרי, ההפקה עברה לרשת HBO שעיבדה אותו לסרט טלוויזיה. הסרט תוקצב בסכום של 7 מיליון דולר וצולם כולו בפראג.
מלון פראה פנטה החדש שאך נפתח, שימש כמלון אדלון בברלין, שם שוהה צ'רלי. מטה רדיו אירופה החופשית, היום הבניין החדש של המוזיאון הלאומי, שימש כמפקדת משטרת ברלין, שם עובד מארץ'. האנדרטה הלאומית בוויטקוב שימשה בסרט כאקדמיית ספ דיטריך של האס-אס. החזית האחורית של מטה מוטוקוב, חברת המכוניות הממלכתית הצ'כית, כיום מגדל העיר אמפיריה, שימשה כחלקו החיצוני של הרייכסארכיב (הארכיון הלאומי). העצרת הנאצית בסצנת הסיום צולמה בפארק לטנה, כולל באנדרטת סטלין לשעבר.
Windows Explorer
Windows Explorer היא תוכנת ניהול הקבצים הרשמית במערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט מגרסה 95 ואילך, המספקת ממשק משתמש גרפי לגישה אל מערכת הקבצים. התוכנה החליפה את קודמתה, "מנהל קבצים", שנכללה בכל גרסאות Microsoft Windows 3.x. החל מגרסת חלונות 8 שונה שם התוכנה ל-"File Explorer", ומספר מאפיינים חדשניים הוספו אליה.
ללא תוכנה זו לא תיתכן שליטה בצורה גרפית על תוכן המחשב אלא דרך שורת הפקודה. התוכנה קיימת בקובץ הקרוי explorer.exe הקיים בתיקיית מערכת ההפעלה.
קארל מדיץ
קארל מדיץ (בגרמנית: Karl Mediz; 4 ביוני 1868 – 11 בינואר 1945) היה צייר נוף ודיוקן אוסטרי. רבות מיצירותיו הם בסגנון סימבוליסטי.
קורות חייו
מדיץ נולד למשפחת סוחרים וגדל אצל דודתו, בהמשך עבד בחנות הכלבו של דודו. לאחר שהתגלו כישרונותיו האמנותיים, והמלצתו של צייר הקיסר פרידריך פון אמרלינג, הוא נשלח ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אצל כריסטיאן גריפנקרל ופריץ ל'אלמן. לאחר מכן עבר ללמוד במינכן עם פול הרמן וגנר (1852–1937) ואלכסנדר דמטריוס גולץ. הוא סיים את האקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1888, במושבת האמנים בדכאו, הוא פגש את הציירת אמילי פליקאן, לה נישא בשנת 1891. למרות היכרותו עם תיאודור פון הורמן והמלצות פריץ פון אוהדה, פרנץ פון לנבאך ולודוויג הבסי, הוא ואמילי לא יכלו להתקדם וחיו בעוני בווינה. הם עברו לקרמס על הדונאו ובעזרתם הכספית של חברים הוא הצליח ללמוד באיטליה. בשנת 1894 הזוג התיישב בדרזדן. בין השנים 1902–1912 הוא היה חבר ב"האגנבונד", שנתן חסות לתערוכה משותפת שלו ושל אשתו אמילי 1903. הוא הציג גם בווינה ב-1904 ובברלין ב-1905 וב-1906.
אחרית ימיו
לאחר מותה הפתאומי של אמילי מאי ספיקת לב בשנת 1908, הוא היה בדיכאון ומעולם לא התאושש לחלוטין. הוא ערך רק עוד תערוכה אחת, ברומא בשנת 1911, ואז נעלם מהחיים הציבוריים והתרכז בציור. הוא מת לפני הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה.
עד מהרה עיזבונו עבר לידי השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית והן נשכחו עד שנת 1986, אז הוצגה תערוכת ציוריו ושל אמילי באוברסטררייכישה לנדסמוזין בלינץ.
אנו (פרובינציה)
אנו (בגרמנית: Hennegau, בצרפתית:  Hainaut, בהולנדית: Henegouwen בוולונית: Hinnot בפיקארדית: Hénau) הוא אחד מחמשת מחוזות אזור ולוניה בבלגיה וממוקם בדרום-מערב האזור והמדינה.
היסטוריה
בימי הביניים היה המחוז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, והשתרע מעבר לגבול בלגיה-צרפת של ימינו. הנפות החשובות ביותר במחוז כללו את מונס (בהולנדית: Bergen), השוכנת כיום בבלגיה, ואת ולנסיין השוכנת כיום בצרפת.
הפאגוס נקרא על שם נהר האין. הפאגוס משתרע דרומית-מזרחית וכלל את אזור אבסנוי, ודרומית-מערבית עד לנהר סל. בימי הביניים הוא גם קיבל שליטה על חלק מהפאגוס של בראבנט מצפון, ועל הפאגוס של אוסטרבנט במזרח, אך אלה לא היו חלק מהפאגוס של היינאו. במונחים מודרניים, אנו כללה את החלק המרכזי של המחוז הבלגי אנו, ואת החלק המזרחי של המחלקה הצרפתית נורד (הרבעים של אבנס-סור-הלה ו-ולנסיין).
גאוגרפיה
נהר האין, שעל שמו נקרא הפאגוס (מדינה או טריטוריה), זורם ממזרח למערב. מקורו באזור המיוער שפעם היה בין בינצ'ה לשרלרוי, ליד סמבר. מהתיעודים המוקדמים ביותר, אנו התרחב גם מדרום לאין עד לסמבר.
הפאגוס של היינאו נמשך גם דרומית-מערבית עד נהר הסל, שם העיר הרומית החשובה ביותר והמשפיעה ביותר באזור הייתה פמארים, שהייתה מרכז דתי ומנהלי. בימי הביניים המוקדמים, רשומות מתייחסות לעיתים למה שבתוך הפאגוס של היינאו כאל תוך פגוס פאנום מרטיס, מה שמעיד כי להינאו היה שם חלופי, או שפאנום מרטיס היה בסיס לתת-פגוס. על פי הנזיר פולקוין מהמאה העשירית, היינאו היה פשוט שם חדש לשם הרומי הישן, שהיה קשור לאמונות טפלות טרום נוצריות.
ההגדרה הגאוגרפית של היינאו כפי שנמצאה ברשומות העתיקות ביותר מימי הביניים, הייתה יציבה יחסית ושטח האזור לא השתנה כמעט כלל, כפי שמוצג על ידי פיידר-פייטמן, דרו והיסטוריונים אחרים באזור.
יד הזיכרון למגיני ירושלים
יד הזיכרון למגיני ירושלים (המכונה גם אנדרטת נזכור ואנדרטת יזכור) היא אנדרטה בקריית הלאום שבירושלים לנופלים ולמסירות הנפש של תושביה, מגיניה ולוחמיה של ירושלים במלחמת העצמאות.
האנדרטה
האנדרטה ניצבת בצומת שדרות יצחק רבין ורחוב רוטשילד, למרגלות בניין בית המשפט העליון. היא שוכנת בפאתי גן סאקר, בקרבת משכן הכנסת, אנדרטת חטיבת הראל ובית יד לבנים.
האנדרטה ניצבת במרכז רחבה מרוצפת אבן, המוקפת גן. היא כוללת גוש אבן מלבני בגובה של 18 מטרים ובמשקל של כ-70 טון, שנחצב במחצבת הקסטל. הוא סותת בסיתות גס ובראשו פוסל תבליט המילה נזכור.
עמוד האבן ניצב על גבי בסיס עגול מלבנים אפורות. על גבי פאתו העליונה של הבסיס נכתבה כתובת זו:
יזכור צור ישראל את גבורי ישראל שנפלו חלל על שחרורה של ירושלים
נזכור את עמידת הגבורה ומסירות הנפש של ירושלים תושביה מגיניה ולוחמיה
בימי מלחמה ומצור בשנת תש"ח
תולדות האנדרטה
מכרז להקמת אנדרטה מרכזית לזכר מגיני ירושלים במלחמת העצמאות הוצא על ידי עיריית ירושלים זמן קצר לאחר תום המלחמה. במכרז זכתה תוכניתו של האדריכל אשר חירם אשר הציע להקים אבן גדולה שתחצב מהרי ירושלים. בכיכר נורדאו, שנקרא אז "כיכר רוממה", התקיים ביום הזיכרון של שנת תש"ט, טקס הנחת אבן פינה לאנדרטה בהשתתפות ראש העיר דניאל אוסטר, מפקד מחוז ירושלים יצחק לוי ותזמורת משטרת ישראל, ונטמנה מגילת קלף. אולם התברר שעלות הביצוע היא גבוהה ובגלל קשייה התקציביים של ירושלים התוכנית לא קודמה. לאחר שגרשון אגרון נכנס לתפקידו כראש העיר, הוא החל לקדם את התוכנית. ב-1956 החליטה העירייה להעתיק את מקום האנדרטה לרחבה שמול בנייני האומה, כדי שליד המצבה תהיה רחבה מתאימה לטקסי זיכרון. קידום התוכנית שוב התעכב בגלל העלות הגבוהה עד שחברת סולל בונה תרמה את חציבת הסלע במחצבות תעשיית אבן וסיד ליד הקסטל וארגון הקבלנים תרם את הובלת הסלע לירושלים. היה זה הסלע הגדול ביותר שנחצב בישראל עד אז במקשה אחת. הוא הוצב מול בנייני האומה באפריל 1960 ומסביבו הוקמה רחבה של 4 דונם. הקמת המצבה לא נסתיימה בזמן לשמש ביום הזיכרון של אותה שנה וכמידי שנה הוקמה מצבה זמנית ליד בית העירייה.
בהמלצת ראובן אבינועם, שהיה אב שכול, החליטה עיריית ירושלים לחרוט על האנדרטה את המילה "נזכור". אל מול החלטה זאת יצאו גורמים דתיים שדרשו שלא לשנות מהנוסח המסורתי יזכור. במיוחד פעל בעניין עובד משרד הדתות, אליהו יהושע לבנון, ששכל שני בנים במלחמת העצמאות, שפנה לראש הממשלה ולנשיא המדינה והזהיר ממה שכינה "בכיה לדורות". הצעות פשרה שכללו מספר מילים נדחו על ידי המעצבים שטענו שיש לחקוק רק מילה אחת. בגלל הפולמוס, השלמת האנדרטה התעכבה. לבסוף, נחנכה האנדרטה באפריל 1964, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
האנדרטה פוסלה על ידי מאיר וייס. לאחר הקמתה לא תפקדה האנדרטה בפועל כאתר זיכרון משמעותי בירושלים ונדחקה לשולי נוף ההנצחה בעיר. טקסי יום הזיכרון לא הועברו לרחבה והמשיכו להתקיים ליד בניין העירייה.
בשנת 2006, הועתקה האנדרטה למקומה הנוכחי לצורך הקמת קו הרכבת המהיר לירושלים ובניית תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון.
בתרבות
המחלוקת באשר למילה שתכתב בראש האנדרטה הייתה השראתו של המחזאי יוסף בר-יוסף לכתיבת המחזה "הנון של ראש העיר ירושלים".
ג'סמין קרוקט
ג'סמין פלישיה קרוקט (באנגלית: Jasmine Felicia Crockett; נולדה ב-29 במרץ 1981) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-30 של מדינת טקסס. מחוז הקונגרס אותו היא מייצגת חולש על מחוז דאלאס ומחוז טראנט, וכאמור על העיר דאלאס. טרם שירותה בקונגרס של ארצות הברית, בשנים 2021–2023 ייצגה את מחוז הבחירה ה-100 בבית הנבחרים של טקסס.
ביוגרפיה
קרוקט נולדה בסנט לואיס שבמיזורי. היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים ממכללת רודס השוכנת בממפיס שבטנסי. במהלך לימודיה הגבוהים כסטודנטית תכננה קרוקט להתמקצע כרופאה מרדימה או כרואה חשבון, אך לבסוף בחרה ללמוד משפטים באוניברסיטת יוסטון, שם קיבלה תואר מוסמכת במשפטים.
לאחר לימודי המשפטים נותרה קרוקט בטקסס ועבדה כעורכת דין לענייני זכויות אזרח. היא עבדה כסנגורית ציבורית במחוז בואי בטרם פתחה משרד עורכי דין משלה. במהלך מחאות ג'ורג' פלויד, קרוקט ועמיתיה נטלו על עצמם טיפול פרו בונו בתיקים אחדים של פעילי התנועה Black Lives Matter.
בשנת 2019, לאחר שהמחוקק אריק ג'ונסון פינה את מקומו בבית הנבחרים של טקסס כדי לכהן כראש עיריית דאלאס, נערכו בחירות מיוחדות ב-5 בנובמבר למילוי שארית כהונתו, בהן ניצחה לוריין ביראביל. לאחר מכן הודיעה קרוקט כי תאתגר את ביראביל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2020. בפריימריז אלה גברה בקושי על ביראביל לאחר סיבוב שני, שבתומו העפילה לבחירות הכלליות בנובמבר 2020, בהן ניצחה ללא התנגדות. היא נכנסה לתפקידה בינואר 2021.
ב-20 בנובמבר 2021 הצהירה אדי ברניס ג'ונסון כי לא תתמודד בבחירות 2022 לתקופת כהונה נוספת בקונגרס האמריקאי. ארבעה ימים לאחר מכן, הכריזה קרוקט על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס ה-30 טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית. במקביל, הביעה ג'ונסון את תמיכתה בקרוקט. קרוקט קיבלה גם תמיכה כספית נרחבת מוועדות Super PACs המשויכים לתעשיית המטבעות המבוזרים, כאשר הארגון "Protect Our Future PAC" של סם בנקמן-פריד תרם מיליון דולר אמריקאי למטה הבחירות של קרוקט. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית עלו קרוקט וג'יין הופ המילטון, עוזרתו של מארק ויסי, לסיבוב מכריע – בו ניצחה קרוקט. לאחר מכן היא ניצחה בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר.
קרוקט הושבעה לתפקידה בראשית ינואר 2023 עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
מלח פלור דה סל
פלור דה סל (בצרפתית: Fleur de sel, "פרח המלח"; נהגה לעיתים גם: פלור דה סאל, פלור דה סול) הוא מלח ים אטלנטי, המופק בתהליכים מורכבים.