cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם מרדכי אלתר
שאלת ארץ ישראל
בקיץ ה'תרצ"ה 1935 התערערה בריאותו, ובעצת רופאיו החליט לעבור למשך החורף לארץ ישראל החמה. באלול תרצ"ה (1935) הגיע לארץ ישראל בפעם החמישית, כשאליו הצטרפו בניו רבי מאיר ורבי ישראל (בנו הלב שמחה התגורר בתקופה זו בארץ). במהלך הנסיעה ביקר במערת המכפלה ובמקום התרחשה קטטה שבה נעצרו כמה מחסידיו, הועמדו לדין ונידונו לקנס. במהלך שהותו הגיש בקשה שהתקבלה לקבלת רישיון ישיבת קבע בארץ, ובפסח תרצ"ו (1936) נמנע מלחגוג יום טוב שני של גלויות כיוון שראה עצמו כתושב ארץ ישראל. עם זאת לאחר הפסח שב לפולין, שם נשאר בלחץ חסידיו ועל רקע התדרדרות המצב הביטחוני בארץ עם פרוץ המרד הערבי הגדול. בשנים שלאחר השואה התבטא בנו רבי שמחה בונם שנסע להביא את אביו לארץ כי מנעו מאביו לעלות ארצה כרצונו בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אילו הוא היה עולה כרצונו בעת ההיא היו אלפי חסידים צועדים בעקבותיו והיה קטן חורבן יהדות פולין
בתחילת ה'תרצ"ח 1938 דווח בעיתונות על תפיסת כנופיית עבריינים שניסתה לחטוף את האמרי אמת למטרת כופר, בזמן ביקורו בעיר לודמיר.
תקופת השואה - מבצע ההצלה
עם כיבוש פולין יצא עם בני משפחתו לוורשה, במטרה להסתתר בה מהגרמנים שהיו מעוניינים בלכידתו, בהנחה שבעיר הגדולה יקל עליו להתחבא מפניהם. בהפצצה האחרונה לפני כיבוש ורשה נפגע הבית ברחוב ואליצוב 10 שבו הסתתר הרבי, נהרג אחיינו שהיה גם חתנו, רבי יצחק מאיר אלתר, ונפגעה שמיעתו. הגרמנים אכן חיפשו, גם בגור וגם בוורשה את "ה-Wunderrabbi אלתר" (האדמו"ר אלתר). בנו הבכור, רבי מאיר נחשד על ידי הגרמנים כי הוא הרבי ושלחו לו הזמנה לחקירה. הוא הסתתר, ובתגובה חתם הגסטפו את ביתו עד להתערבותו של אדם צ'רניאקוב וחברים נוספים ביודנראט ששכנעו את הגרמנים שאין זה הרבי אותו הם מחפשים. ב-20 בינואר 1940 כתב צ'רניאקוב ביומנו: "הזמנה אל האס-אס יחד עם הרב אלתר, שלא מצאוהו בביתו. את דירתו של אלתר סגרו וחתמו. המשפחה נעלמה". כעבור ארבעה ימים כתב: "נאמר לי שעליו להופיע בין-שבוע ושלא יעשה לו כל רע. כמו כן ליוויתי את הרב אלתר אל האס-אס. יצא בשלום".
אירועים אלו הגבירו את חששם של החסידים כי לנאצים יש עניין מיוחד בתפיסתו של הרבי. הוא נרשם בשם בדוי והועבר מדירה לדירה. במקביל הועברה ידיעה על מצבו לארצות הברית באמצעות מכתב שהעביר ד"ר חיים שושקס שיצא מפולין לארצות הברית. במכתב נאמר כי "נחוץ להציל בהקדם את אדמו"ר שליט"א. זהו פיקוח נפש ממש". מכתב זה גרם לחסידיו בארצות הברית בראשות רבי מנחם מנדל כשר לפעול להצלתו. הם גייסו רבנים (ביניהם הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ), סנטורים ודיפלומטים שונים כדי לפעול להצלת הרבי. הם הצליחו להעביר עשר ויזות איטלקיות עבור הרבי, אשתו, בניו רבי ישראל ורבי פנחס מנחם, שלושת חתניו (יצחק מאיר לוין, הרב שלמה יוסוקובץ' והרב יצחק אהרון היינה), אחד הנכדים שהתייתם מאביו בהפצצה על ורשה, רופא מלווה, משה פראגר ואדם נוסף שהיה מעורב ביוזמת ההצלה. בנו רבי שמחה בונים היה תושב ארץ ישראל ששהה בפולין בפרוץ המלחמה, ולא נזקק לויזה. בורשה נותרו בנו הבכור רבי מאיר שסירב לעזוב, בנותיו, כלותיו ועשרות נכדיו.
למרות ניסיונות לשמור על הדבר בחשאיות, דבר יציאתו התפרסם ומאות חסידים המתינו ליד ביתו וליד תחנת הרכבת. בראש חודש ניסן ת"ש (אפריל 1940) יצא רבי אברהם מרדכי ברכבת מורשה, דרך קרקוב, וינה וטריאסטה, ובחול המועד פסח עלה על אונייה בדרכו לארץ ישראל. ב־3 במאי הגיע לחיפה. על פי דיווחים שהתפרסמו בעיתונות, מבצע ההצלה התבסס על שוחד רב ששולם לאנשי הגסטפו ואנשי ממשל איטלקים.
בארץ ישראל
לאחר הגיעו לארץ התיישב בדירה בירושלים בסמוך לישיבת שפת אמת. באוגוסט 1940 הרים תרומה למגבית שנועדה לרכישת מטוסי קרב לחיל האוויר הבריטי להגנת ארץ ישראל.
בתקופה זו הפך לאחד מנשיאי אגודת ישראל בארץ (יחד עם חתנו יצחק מאיר לוין שהפך לאחד מראשיה), והשתתף בוועידתה ב־ ה'תש"א 1941. ב־1944 פרסם את התנגדותו להשתתפות בבחירות לאספת הנבחרים.
בחודש כסלו ה'תש"ג 1942, לאחר שהחלו להגיע לארץ ישראל השמועות הראשונות על רצח יהודי פולין כונסה ביוזמתו (ובסיוע בנו רבי שמחה בונים) ובשיתוף כנסת ישראל הרבנות הראשית לישראל עצרת זעקה, צום ותפילה בבית הכנסת החורבה בירושלים, לה היו שותפים מרבית הרבנים בארץ ישראל. רבי אברהם מרדכי שהיה ראשון הנואמים אמר:. על העצרת העיבה היעדרותו של הרב דושינסקי, ממנהיגי אגודת ישראל בארץ, שהחרים את הכינוס וקבע יום צום נפרד, בשל התנגדות עקרונית של אנשי העדה החרדית לשיתוף פעולה עם מוסדות ציונים ועם הרבנות הראשית. הדבר יצר קרע בתנועת אגודת ישראל בארץ, ואף גרר תקרית אלימה בבית כנסת.
על הכרזת האו"ם מכ"ט בנובמבר על הקמת מדינה יהודית התבטא במאמר חז"ל לפיהם גאולתם של ישראל באה קמעה קמעא כמו אילת השחר שזורחת מעט מעט. כעבור זמן קצר הרים תרומה לקרן 'ביטחון העם'.
בשמונה שנותיו האחרונות בארץ ישראל סבל רבי אברהם מרדכי אלתר מחולשה וממחלות, ובהתנהלותו היום-יומית הסתייע בבניו רבי ישראל ורבי שמחה בונם. נפטר בשבועות תש"ח בעיצומה של מלחמת העצמאות. בגלל המלחמה לא ניתן היה לקוברו בבית הקברות בהר הזיתים במערה שרכש שנים קודם לכן, והוא נקבר בקבורה זמנית בחצר ישיבת שפת אמת במרכז העיר ירושלים סמוך לשוק מחנה יהודה. בנו וממלא מקומו, רבי ישראל אלתר, הספידו במילים: "לא היה בדורות האחרונים כמוך, שהכניס כל כך הרבה אמונה בלבות כל כך הרבה המונים", וכן הספידו הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג . עשרות שנים לאחר מכן חפץ בנו רבי שמחה בונים אלתר להעביר את קברו ל"מערת גור" בהר הזיתים, אך לבסוף חזר בו. לימים נקבר לצידו בנו הצעיר, רבי פינחס מנחם אלתר.
בצוואתו המקורית שנכתבה בשנת ה'תרצ"ו כתב כי את מקומו צריך למלא אחיו, רבי משה בצלאל אלתר, אך בצוואתו האחרונה שנכתבה לאחר השואה שבה ציווה גם לשרוף את כתביו, הוא מסר את ההנהגה לבנו רבי ישראל. וכתב בצוואתו: "כל זה נכתב קודם השערוריות אולם כאשר פנים חדשות בא אני מוסר ההנהגה לבני מ' ישראל שי'".
על שמו המושב בדרום בני רא"ם הסמוך לצומת ראם ('מסמיה'), ישיבת "אמרי אמת" בבני ברק, מתיבתא "אמרי אמת" בירושלים, תלמוד תורה 'אמרי אמת' באמריקה, ורחוב "אמרי אמת" בבית שמש.
ספרייתו וכתביו
ה"אמרי אמת" התפרסם גם כאיש ספר ובקי בכתבי יד מלבד גאונותו בתורה. ספרייתו הייתה מהגדולות והנדירות בעולם היהודי, היו בה עשרות אלפי ספרים שהיה בקיא בהם. רבי שאול משה זילברמן מוויערושוב העיד בשמו שלא היה מכניס אף ספר לספרייה לפני שהיה עובר עליו. ביבליוגרפים מקצועיים התייעצו עמו. לעיתים רכש ספריות שלמות שעמדו למכירה כדי לברור מתוכן את הספרים שרצה. כמו כן רכש כתבי יד רבים וחיבורים מגדולי ישראל, אף פעם לא הסכים לקבל ספר בחינם, גם לא מהמחבר או מהמוציאים לאור עצמם.
כתבי יד רבים שכתב במשך כחמישים שנה, וכן כתבי יד של ה'שפת אמת' נארזו בשקים והוחבאו בתוך חבית פח והוטמנו בבניין הקהילה בוורשה במרתף מתחת משרדו של משולם קמינר (פרנס הקהילה), אזור בניין הקהילה היהודית נחרב ונהרס עד היסוד ולמרות המאמצים והחיפושים הרבים שנערכו לא נמצאו הכתבים. .
בין השנים ה'תשמ"ו - ה'תשנ"ב ליקט נכדו רבי בנימין אלתר, את דברי תורתו שנרשמו במשך השנים על ידי החסידים, והוציא לאור את סדרת הספרים "אמרי אמת", הכוללת ששה כרכים על חמישה חומשי תורה וסוכות, וכרך נוסף בעניינים שונים בשם "אמרי אמת - ליקוטים".
פרשת זיוף התלמוד הירושלמי
בשנת ה'תרס"ז הוציא לאור שלמה יהודה פרידלנדר כרכים של תלמוד ירושלמי סדר קדשים על מסכתות חולין ובכורות וטען כי העתיק זאת מכתב יד מקורי ישן שקיבל מאחיו בטורקיה, הספרים קיבלו הסכמות נלהבות מכמה רבנים גדולים שאף הוסיפו עליהם הערות וחידושים. באותה שנה, רכשה חברת "דובב שפתי ישנים" כמות גדולה של ספרים על מנת להפיצם בעולם. תחילה האמין ה"אמרי אמת" שהרבנים נותני ההסכמות מכירים את המוציא לאור, בהסתמך על כך שילם סכום כסף גדול מאד לחברת "דובבי שפתי ישנים" עבור תמיכה בפעולת ההפצה, כאשר החלו להתפרסם פקפוקים לגבי מהימנותם של הספרים והתעורר חשד לזיוף, לא חשש לכסף שכבר השקיע בהפצת הספרים וביקש מחסידו רבי מאיר דן פלוצקי לבדוק את מקוריות כתב היד.
רבי מאיר דן פנה לפרידלנדר וביקש ממנו לראות את כתב היד המקורי. לאחר מספר חודשים של התכתבות והתחמקות, שלח לו פרידלנדר עותק כתב יד של מסכת זבחים במקום כתב היד המקורי לכאורה, לטענת פרילדנדר העתק זה הוא בן 240 שנה. רבי מאיר דן נסע מיד ל"אמרי אמת" להראות לו את הממצאים, לאחר שעיין ה"אמרי אמת" בכתבים אמר שזה נראה העתק חדש אך נעשו בו תרגילים על מנת להעניק לו מראה מיושן, והוסיף שלדעתו הדרך היחידה לוודא את אמיתות כתב היד היא שפרידלנדר יחשוף במדויק ממי רכש את הכתבים, כך יתאפשר לשגר מפולין משלחת מיוחדת לטורקיה שתחקור שם את הנושא. במשך יותר משנה סירב פרידלנדר לשתף פעולה למרות ההפצרות, ובמקום זאת החל לתקוף את מתנגדיו, בין היתר כתב לרבי מאיר דן כי האדמו"ר מגור הוא המתנגד היחיד (דבר שאינו נכון ), והוסיף תאוריית קונספירציה לפיה מטרתו היחידה בערעור אמינות הכתבים היא על מנת להוזיל את מחירם ולרכשם עבור ספרייתו האישית.
בשנת ה'תר"ע, בהסכמת ה"אמרי אמת" ורבנים נוספים, הוציא לאור רבי מאיר דן פלוצקי את הספר "שאלו שלום ירושלים" ובסופו קונטרס חילופי מכתבים בין גדולי ישראל לפרידלנדר ואנשיו. פרסום זה ביסס את הטענות לזיוף ובעקבות כך נטשו מרבית גדולי ישראל את המוציא לאור.
הגניזה החרסונית
בגניזה החרסונית ישנם מכתבים המיוחסים כביכול להבעש"ט ותלמידיו. ה"אמרי אמת" היה נחרץ בדעתו כי מכתבים אלו מזויפים, במכתב לגיסו הרב פנחס יעקב לוין כתב: "בטח נודע לך אשר המכתבים שנדפסו מחדש בחותם הבעש"ט ז"ל כולם מזויפים, וכאשר הוצאת "סגולה" מתעתדים לחזור ולהדפיסם, טוב להודיעם". כך גם אמר לד"ר ק. וואהרמן מיד כשהראה לו פרטים שנרכשו מהגניזה החרסונית. לאחר תקופה, שלח אליו וואהרמאן מכתב, לעדכן אותו שבבדיקת מעבדה מדגמית בווינה התברר, כי גיל הנייר הוא מתקופה מאוחרת לכל הפחות במאה שנה מהתאריך הנקוב בהם, לשאלתו של וואהרמאן מהיכן ידע האמרי אמת שהכתבים מזויפים, ענה 'כי הזיוף ניכר מתוך הסגנון והתוארים וכיוצא בזה שאינם מתאימים כלל לבעלי המכתבים המדומים.
משפחתו
רבי אברהם מרדכי אלתר היו נשוי פעמיים. היה נשוי לחיה ראדא בת נח שחור מביאלה. בשנת 1922 נפטרה אשתו והוא נישא בשנית (בגיל 56) לאחייניתו פייגה מינטשע, בתו של הרב יעקב מאיר בידרמן, שילדה לו את בן זקוניו רבי פנחס מנחם כשהוא בן 60. אשתו השנייה תוארה כבעלת נטייה ציונית, מודרנית (חבשה פאה נוכרית במקום שביס), משכילה ודוברת מספר שפות. יוחסו לה השפעה על בעלה בנושא ארץ ישראל ועל התארגנותה של הכשרה מקרב 'בנות אגודת ישראל' בוורשה.
אנג'לה בורדט-קוטס
אנג'לה ג'ורג'ינה בוּרדֶט-קוּטס (Angela Georgina Burdett-Coutts; 21 באפריל 1814, לונדון, אנגליה – 30 בדצמבר 1906, לונדון, אנגליה) הייתה נדבנית בריטית שנודעה במפעלי הצדקה שלה, ובמיוחד בתמיכתה בהקניית השכלה ופתרונות דיור לבני דלת העם.
קורות חייה ופועלה
אנג'לה בורדט-קוטס הייתה בתם של פרנסיס בורדט, פוליטיקאי טורי רדיקלי ושל סופיה קוטס (Coutts), יורשתו של בנקאי לונדוני עשיר. אנג'לה בורדט-קוטס השתמשה בעושרה המופלג, שאת רובו ירשה מידי סבתהּ החורגת, כדי לממן מפעלי צדקה למיניהם והייתה לשם דבר בנדיבותה. בורדט-קוטס התמקדה בשיפור תנאי החיים של חסרי היכולת ובמערכות החינוך הציבורי, בעיקר בשכונות האיסט אנד של לונדון. היא חברה לצ'ארלס דיקנס בייסוד Urania Cottage – מעון מקלט לנשים במצוקה, בעיקר לחילוצן ממעגל הזנות. רבות מהן נשלחו לאדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית, ובורדט-קוטס תרמה סכומים גדולים לביצור הכנסייה האנגליקנית שם. בורדט-קוטס תמכה, כאביה לפניה, בחיזוק הכלכלה האירית המדולדלת אחרי משברי הרעב הגדול. בין היתר הייתה פעילה בחברה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים ודחפה להקמת מתקני מי שתייה במקומות ציבוריים. במקרים רבים תרמה בסתר ובשל כך דבק בה הכינוי "Lady Unknown" (גבירה אלמונית).
חלק נכבד מן המימון שנדרש לסקר ירושלים של צ'ארלס וילסון ב-1864–1865 הגיעה מתרומתה. כוונתה הייתה להביא לפתרון אספקת מים נאותים לתושבי העיר. עוד קודם לכן, ב-1850, תמכה בהקמת בית המומרים הפרוטסטנטי בירושלים.
לאות הוקרה על מפעלי הצדקה שלה העניקה לה המלכה ויקטוריה ב-1871 תואר אצולה. בורדט-קוטס הייתה הראשונה ב-1872 בשורת הנשים יקירות העיר לונדון. ב-1874 הייתה ליקירת העיר אדינבורו. ב-1888, עם ייסוד מסדר ג'ון הקדוש, הייתה לאישה הראשונה שצורפה אליו כעמיתה.
בורדט-קוטס, שחיי החברה שלה היו ענֵפים ופעלתניים מאוד, דחתה בעקביות הצעות נישואין רבות. על פי השמועה ביקשה להינשא לידידהּ הקרוב ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון הדוכס וולינגטון למרות הפרש הגילים ביניהם. ב-1881, והיא בת 66, נישאה לוויליאם להמן אשמיד ברטלט, יליד ארצות הברית ובוגר אוניברסיטת אוקספורד, שהיה צעיר ממנה ב-37 שנים ושימש כמזכירהּ. לבני הזוג לא היו צאצאים, ואחרי מותה ניהל את עיזבונהּ והמשיך לתמוך במפעלי הצדקה שלה.
ז'ובקבה
ז'ובקבה (אוקראינית: Жовква, לעיתים נכתבת בעברית הצורות ז'ולקוב, ז'ולקווה או ז'ולקבה; פולנית: Żółkiew, ז'ולקייב; יידיש: זאלקווא) היא עיר במחוז לבוב באוקראינה, השוכנת בחבל גליציה ההיסטורי. משמשת כמרכז אדמיניסטרטיבי אזורי. כיום עומדת אוכלוסייתה על כ-13,000 תושבים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-14 נוסד כפר בשם ז'יניקי שהיה שייך לארכיבישוף מהאליץ. במאה ה-15 עבר הכפר לבעלותו של הגרף ויסוצקי שהעבירו לאציל הפולני סטניסלאב ז'ולקייבסקי.
העיר נוסדה ב-1597 על אדמות הכפר על ידי ז'ולקאבסקי כמבצר מפני התקפות הטטארים. במלחמת הצפון בין 1701-1707 מבצר ז'ולקבה שימש כמפקדתו של פטר הגדול. לאחר מכן העיר חזרה לפולין. עד 1774 באיחוד הפולני ליטאי. בחלוקת פולין השלשית צורפה לאוסטרו-הונגריה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב צורפה לברית המועצות כחלק מאוקראינה. ב-28 ביוני 1941 נכבשה על ידי הגרמנים. לאחר השחרור שוב באוקראינה הסובייטית. בין 1951- 1991 נקראה נסטרוב ע"ש טייס רוסי, גיבור מלחמת העולם הראשונה. החל מ-1991 באוקראינה העצמאית.
יהדות העיר
ז'ולקייב הייתה עיר מרכזית בגליציה, וככזו הייתה מרכזית גם בתולדות הקיבוץ היהודי הגדול שחי בחבל ארץ זה. בז'ולקייב היה בית דפוס עברי מפורסם (ולעיתים נכתב שמו בתעתיק יידי: זאלקווא). בז'ולקייב של המאה התשע עשרה כיהן צבי הירש חיות כרבה של העיר, ובה חי גם נחמן קרוכמל מראשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל בגליציה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,400 יהודים, מתוך כ-7,800 תושבים. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, חיללו הגרמנים והעלו באש את בית הכנסת הגדול בה, והטילו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
במספר אקציות שבוצעו ממרץ ועד דצמבר 1942 שילחו הגרמנים קרוב ל-3,000 מיהודי העיר והסביבה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
גטו סגור שהוקם בעיר לאחר האקציות חוסל במרץ 1943, כאשר כ-800 מיושביו שנמצאו "כשירים לעבודה" שולחו למחנה ינובסקה, וכ-3,500 הנותרים נרצחו ביער סמוך לעיר. מעט היהודים שהושארו בגטו נרצחו עד יולי 1943, תוך שהגרמנים עורכים מצוד אחר יהודים מסתתרים, ומוציאים אותם להורג.
רבני העיר
האישים דלהלן כיהנו בתפקיד הרב הראשי של ז'ולקיב, או בתפקיד האב"ד המקביל:
אנגוס יאנג
אנגוס מקינון יאנג (באנגלית: Angus McKinnon Young; נולד ב-31 במרץ 1955) הוא מוזיקאי אוסטרלי ממוצא סקוטי המשמש מאז 1973 כגיטריסט הראשי של להקת AC/DC. יאנג הוא חבר הלהקה הנוכחי היחיד שנותר מההרכב המקורי של הלהקה.
ביוגרפיה
יאנג נולד בגלאזגו שבסקוטלנד, וב-1963 משפחתו היגרה לאוסטרליה. יאנג הוא הצעיר ביותר משמונה אחים. יאנג התחיל לנגן בגיטרה בגיל 5, כשהיה הולך לילד מקומי ומנגן אצלו. כדי שתהיה לו גיטרה משלו, הוא לקח בנג'ו שהיה בביתו והתחיל לנגן בו כאילו היה גיטרה.
ב-1973 הקים יאנג יחד עם מלקולם אחיו את להקת AC/DC.
אנגוס יאנג מדורג במקום ה-24 ברשימת "מאה הגיטריסטים הגדולים ביותר" במגזין הרולינג סטון.
יאנג נוהג לנגן על גיטרות גיבסון SG של גיבסון לאורך כל שנות פעילותו ומאוד מזוהה עם דגם זה. בשנת 2001 גיבסון השיקה גיטרת SG במיוחד עבור יאנג ועיצובה כולל את הברק מלוגו להקתו ואף קריקטורה של יאנג עצמו. יאנג לעיתים נוהג לבצע ריקוד המזוהה אתו מתחילת דרכה של הלהקה בו הוא מנגן בגיטרה ובמקביל קופץ על רגל אחת שהוא מוציא את הרגל השנייה ומחזיר אותה וזאת בהשראת צ'אק ברי.
חיים אישיים
בתחילת 1980, בגיל 25, נישא יאנג לאשתו אלן אליה הוא נשוי עד היום להם שלושה ילדים שבעה נכדים ושלושה נינים. הוא ואשתו מתגוררים בסידני ובנוסף, הם מחזיקים בתים בהולנד ובממלכה המאוחדת.
אוניברסיטת צ'רנוביץ
אוניברסיטת צ'רנוביץ (בשמה המלא: האוניברסיטה הלאומית בצ'רנוביץ ע"ש יורי פדקוביץ', באוקראינית: Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича) היא אוניברסיטה ציבורית הנמצאת בעיר צ'רנוביץ שבמערב אוקראינה.
היסטוריה
אוניברסיטת צ'רנוביץ נוסדה ב-1875 בשם אוניברסיטת פרנץ יוזף בצ'רנוביץ (בגרמנית: Franz-Josephs-Universität Czernowitz). זאת, במלאת מאה שנה להשתלטות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1774 על מחוז בוקובינה, שבירתו היא צ'רנוביץ. עקב ההשתלבות של קהילת יהודי צ'רנוביץ בחיים הפוליטיים והכלכליים באימפריה, מנו היהודים ב-1878, 23% מכלל התלמידים באוניברסיטה. מספר זה טפח לכדי 24% ב-1885, 42% בשיא ב-1897, 41% ב-1906 ו-36% ב-1915. בתקופת השלטון הרומני הוסב שמה של האוניברסיטה לאוניברסיטה המלכותית ע"ש קרול הראשון בצ'רנאוץ (ברומנית: Universitatea Regele Carol I din Cernăuţi). עקב מדיניות הנומרוס קלאוזוס שהוחלה על היהודים ברומניה, צנח שיעור הסטודנטים היהודים הלומדים באוניברסיטה ב-1933 לכ-18% אחוז.
אירית חמו
אירית חמו (נולדה ב-1961) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה
חמו נולדה בירושלים וגדלה בשכונת בקעה. ב-1982 נסעה ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות ע״ש גון הרון באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית ולאחר שנה שבה לישראל והמשיכה את לימודי האמנות במדרשה. מאז סיום לימודיה מציגה בתערוכות יחיד וקבוצתיות, במוזיאונים ובגלריות בישראל ומחוצה לה.
אירית חמו היא אמנית קונספטואלית העוסקת בנושאים כגון תעתיקים, חורבות מודרניות, אמנות מתכלה. יוצרת באופן אמצעי, לעיתים בעזרת מכונות, לעיתים באופן מיקרי, ומשתמשת בחומרים תעשייתיים, משרדיים, וזמניים. באופן עקבי לאורך שלושה עשורי קריירה אמנותית, מביאה חמו אמירה פוליטית, חברתית, וקונטרבסיאלית. חמו היא אמנית רדיקלית העוסקת בפרדוקסים הטמונים בקיום האנושי בכלל והאמנותי בפרט. האמצעים האמנותיים בהם היא בוחרת כגון נייר העתקה, אבק, גיזרי צילומים של צמחים, באים כדי לחזק את אמירותיה ולנפץ את האמונה בניצחיותה של האמנות או ביכולתו של האמן ליצור יצירה שהיא ה”מקור“. היא מנכיחה לצופה את ארעיותו בעולם ומונעת מרוכשים פוטנציאלים את האחיזה הנצחית על יצירותיה. ”השפע גם מחצין ריקבון, החיים מחצינים את המוות“.
סימון יהודי רומניה, בתיהם ועסקיהם
בעבר הרחוק היו בנסיכויות הרומניות תקנות שחייבו את היהודים לנורמות לבוש מיוחדות. בטרנסילבניה, הנסיך גאבור בתלן ציין בכתב הזכויות שנתן ליהודים את חיובם ללבוש את הבגד שלהם. בהמשך נאסר על היהודים ללבוש מדי צבא הונגרים. בנסיכות מולדובה נאסר על היהודים לעטות טורבן טורקי ובנסיכות ולאכיה חויבו לבגדים בצבע שחור או סגול. בתקופה המודרנית יותר התהפכו היוצרות והיו ניסיונות לחייב את היהודים להימנע מלבוש מיוחד ולהתלבש ככל יתר המקומיים.
אפליה קניינית
אפליה קניינית מוגדרת כדחייה או סירוב, על ידי אדם או תאגיד, לבצע עסקה קניינית כלשהי עם אדם אחר, ממניעים פסולים, כגון: מגדרו, דתו, מוצאו, נטייתו המינית, גילו ואף העדפות האכילה שלו.
סימון יהודי רומניה, בתיהם ועסקיהם
גרמניה הנאצית חידשה את מנהג סימון היהודים, תחילה סימון העסקים היהודים ובהמשך הסימן המזהה, טלאי צהוב על בגדי היהודים. חיקוי לחקיקה הגרמנית נעשה בארצות שהיו בנות ברית של גרמניה הנאצית ובהתאם גם ברומניה.
אירית חמו
ביוגרפיה
בשנת 1998 צילמה דוקומנט של מסע עם פסל בדמות עגל. את הפסל נשאו שתי צעירות ברחובות תל - אביב ואיסטנבול.
סימון יהודי רומניה, בתיהם ועסקיהם
על פי החלטה של יון אנטונסקו מיום 12 ביולי 1941 חויבו היהודים המגויסים לעבודות כפייה לשאת על הזרוע השמאלית סרט צהוב עם מגן דוד  ומספר מרכז הגיוס והמספר האישי של היהודי (ראו תמונה).
ב-8 בספטמבר השיג פילדרמן ראיון עם יון אנטונסקו בנושא הטלאי הצהוב. לאחר שיחה קצרה הורה יון אנטונסקו למיכאי אנטונסקו, שנכח בשיחה, לתת הוראה לבטל את הטלאי הצהוב בכל הארץ. ולמחרת אנטונסקו דיווח על הוראתו גם למועצת השרים. למרות ההוראה, נשיאת הטלאי הצהוב לא בוטלה באזור צ'רנוביץ ובטרנסניסטריה. גם בתוך הרגאט היו חריגות, ב-12 בספטמבר 1941 הוטלה חובת הסימון על 350 יהודי העיר פיטשט.
ב-26 בפברואר 1943, גנרל קורנליו קאלוטאנו (Corneliu Caloteanu), המושל הצבאי של בוקובינה, הוציא פקודה מס' 15, שחייבה את יהודי בוקובינה לשאת טלאי צהוב. שוחררו מחובה זו יהודים שהתנצרו, נשים יהודיות הנשואות לנוצרים ונשים יהודיות שילדו ילדים לנוצרים, גם אם התגרשו.
העיתון בשפה הגרמנית Bukarester Tageblatt, שהיה ביטאון השגרירות הגרמנית ברומניה והעיתון הרומני Porunca Vremii (צו הזמן) המשיכו להטיף במהלך כל תקופת המלחמה למען הטלת חובת סימון היהודים.
בתקופת הממשלה הלגיונרית דאגו הלגיונרים לארגן חרם על חנויות היהודים באמצעות אילוץ היהודים לתלות בחזית החנויות שלטים בהם כתוב prăvălie jidovească (חנות יהודונית) ולעיתים אפילו הציבו שומרים מזוינים, שמנעו את הכניסה לחנויות, כפי שנעשה בבוזאו.
בכל החבלים, שנכבשו במלחמה, חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב עד שגורשו לטרנסניסטריה והמשיכו לשאת אותו גם בטרנסניסטריה. בגטו צ'רנוביץ נישא הטלאי הצהוב עד 26 בינואר 1944, כשבוטלה החובה.
גורמים שונים פעלו לחידוש חובת נשיאת הטלאי הצהוב על ידי היהודים ועמדו לחדש זאת בתחילת מאי 1944 לגבי כל היהודים, שלא בודדו בגטאות. הטיפול בנושא התעכב ולבסוף הפיכת 23 באוגוסט 1944 שמה קץ למשטר הפשיסטי.
כדי להצביע על בתי היהודים לקראת פרעות, נהגו לסמן את בתי הנוצרים וכך ידעו הפורעים איפה יש יהודים. לקראת פרעות דורוחוי, ב-30 ביוני חיילים, משתי החטיבות שהוצבו באזור, עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים. הנוצרים הציבו בחלונותיהם איקונינים או שציירו על בתיהם צלבים כדי לסמנם כך שלא ייפגעו על ידי הפורעים ביהודים.
אירית חמו
ביוגרפיה
בשנת 2000 השתתפה בפרויקט יצירה משותף לאמנים גרמנים וישראלים שהתקיים בהמבורג, גרמניה, ביחד עם האמניות הישראליות: יהודית סספורטס, חנה סהר ואסנת אביטל.
בשנת 2015 נפתחה תערוכת יחיד של חמו בשם ”שירוקו“ בסדנאות האמנים, תל אביב, בה הציגה חמו עבודת וידאו ומייצב. האוצרת ורד גני. המיצב היה אולם אטום שנבנה בתוך מרחב הגלריה ובתוכו נשבה כל חצי שעה סופת אבק מתוך שואב אבק אשר כיסו וגילו חפצים קטנים אשר יצרו אשליה של דימוי אורבני.
בשנת 2017 כחלק מהתערוכה הקבוצתית ”בעיות השעה“ (אוצר: דורון רבינא), הוצבה עבודתה של חמו ”סופה 8 שמי, תיאטרון ירושלים“, העשויה מאבק. לפי הסכם עם המוזיאון, לא הותירו זכר לעבודה עם סיום התערוכה. לצורך הכנתה, סגרו חלל בביתן הלנה רובינשטיין ביריעות פלסטיק, ובתוכו חוללה האמנית סופות אבק, שנהדף מתוך שואבי אבק של חבריה, במשך שנים עשר ימים, ואלו יצרו את הגוונים הכהים והבהירים על המשטח לכלל דימוי (על פי שבלונות) של תבליט הקיר של האמן יחיאל שמי המעטר את חזית תיאטרון ירושלים כחמישים שנים.
מאז 1997 מלמדת במחלקה לאמנות בבצלאל, בה היא משמשת מרצה בכירה.
תערוכות קבוצתיות
"ובסוף נמות", אמנות צעירה בשנות ה-90 בישראל, מוזיאון הרצליה לאמנות. אוצר:דורון רבינא
אפליה קניינית
בדומה לאפליה בשוק העבודה, גם אפליה קניינית היא סוג של אפליה כלכלית. האפליה הקניינית יכולה להתבצע בכל סוגי עסקאות הקניין, כגון: שכירות, מכר, ביטוח, הלוואות ומשכנתאות.
אפליה קניינית תחת בחינה משפטית
בית המשפט העליון קיבל תביעות בגין אפליה קניינית כנגד מדינת ישראל ואף כנגד רשות מקרקעי ישראל וזאת על בסיס ערך השוויון, שאינו מעוגן בצורה רשמית בחוקי היסוד של מדינת ישראל. בתי המשפט בארץ קיבלו גם תביעות של פרטים בגין אפליה קניינית כנגד תאגידים, במגזר הפרטי, וזאת תוך שימוש בחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים. מלבד סעיפי השסתום: תום לב ותקנת הציבור, המופיעים בחוק החוזים ומתייחסים אך למישור החוזי. עד לפסק הדין רע"א 10011/17 מי-טל הנדסה ושירותים בע"מ נ' חאלד סלמאן בשנת 2019 לא הייתה בפסיקה הישראלית התייחסות למקרה בו חוק איסור הפליה חסר (לערך מורחב - לקונה), אולם פסק הדין בעניין מי-טל הנדסה, היווה נקודת מפנה בנושא. בפסק הדין נדון מקרה בו קבלן סירב למכור לזוג ממוצא ערבי דירה בפרויקט חדש שנבנה על קרקע שהוקצתה על ידי רשות מקרקעי ישראל, זאת בטענה שאינו מוכר דירות לערבים, ובכך למעשה הפלה את בני הזוג מחמת לאום. הקבלן טען שאינו מחויב לשוויוניות במכירת דירות משום שדירה אינה מוצר, שכן היא הוחרגה במפורש בהצעת החוק (בחוק עצמו אין לכך התייחסות). בני הזוג תבעו את הקבלן על אפליה קניינית וזכו בבית המשפט השלום, ערעור הקבלן להית המשפט המחוזי נדחה, וכך גם ערעורו ברשות בבית המשפט העליון. בבית המשפט העליון, קבעו שלושת השופטים שישבו ב (מזוז, שטיין והנדל) שההפליה במקרה פסק הדין הייתה אסורה, בעוד השופט מזוז נתלה בחוק איסור הפליה שלדעתו חל גם על דירות מגורים, השופט שטיין סבר שאיסור ההפליה אינו נובע מחוק איסור הפליה אלא שואב את תוקפו מדיני המשפט המנהלי שחלים על קרקעות של רשות מקרקעי ישראל (הקרקעות במקרה פסק הדין) וכן מתוקף דיני החוזים שאוסרים על ניהול משא ומתן בחוסר תום לב, ואילו השופט הנדל בחר שלא להכריע ורק טען שקיימת התנהגות עוולתית שמזכה בפיצויים. פסק דין זה מהווה הלכה מחייבת שאוסרת על אפליה במכר דירות בין פרטים ליזמים, ובכך הרחיב את איסור ההפליה ממערכת יחסים של מדינה-פרטים למערכת יחסים של יזמים-פרטים, אולם עדיין אין הלכה למקרה בו ההפליה תהיה בקרקע פרטית (להבדיל מעניין מי-טל בה הקרקע הייתה של המדינה). פסק הדין ניתן טרם כניסתו לתוקף של חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי, ולפיכך ההלכה עוד עשויה להתהפך בעתיד בשל סעיף 7 לחוק היסוד שמגדיר התיישבות יהודית כערך לאומי.
חקיקה בארצות הברית
בארצות הברית קיים חוק המאפשר טענת תביעה לאדם אשר הופלה על ידי אדם אחר, ממניעים פסולים, הנקרא: חוק הדיור ההוגן. המשרד לדיור הוגן והזדמנויות שוות, הוא הממונה על אכיפת החוק.
ג'אן האן
ג'אן מרגו האן (באנגלית: Jan Margo Henne; נולדה ב-11 באוגוסט 1947) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי ושיאנית עולם.
ביוגרפיה
האן נולדה באוקלנד, קליפורניה. היא התמחתה בסגנון החזה ובנוסף שיחקה כדורמים. היא התאמנה בפאלו אלטו בהדרכתו של ג'ון ויליאמס. בשנת 1967 החלה להתאמן בהדרכתו של ג'ורג' היינס, שאימן מספר אלופים אולימפיים כמו דון שולנדר, דונה דה וארונה, דיק רות', מארק ספיץ, קלאודיה קולב, דבי מאייר וקארן מו ועוד. שלושה חודשים לפני המשחקים האולימפיים ביולי 1968 החליט מאמנה, שהיא תתמקד בסגנון החופשי.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בסנטה קלרה, שבקליפורניה ב-6 ביולי 1968 קבעה האן ביחד עם חברותיה למועדון השחייה של סנטה קלרה, לינדה גוסטבסון, ליליאן ווטסון ופאם קרפינלי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:01.1 דקות. שיא עולם זה החזיק מעמד שנתיים וחודשיים עד שנשבר על ידי שחייניות מזרח גרמניה (4:00.8 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה האן ב-4 מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.0 דקות, לפני בנות ארצה סוזן פדרסן (1:00.3 דקות) ולינדה גוסטבסון (1:00.3 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'יין בקמן, לינדה גוסטבסון וסוזן פדרסן בשיא אולימפי חדש של 4:02.5 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:05.7 דקות דקות) וקנדה (4:07.2 דקות). כשחיינית אחרונה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 59.5 שניות. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא שחתה בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב, אך באותה העת רק שחיינים ששחו בשלב הגמר זכו במדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:11.0 דקות, אחרי דבי מאייר שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:10.5 דקות ולפני ג'יין ברקמן (2:11.2 דקות) שתיהן מארצות הברית ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:31.4 דקות, אחרי קלאודיה קולב שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.7 דקות וסוזן פדרסן (2:28.8 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים החלה האן ללמוד ולשחות בהדרכתה של מונה פלאמר באוניברסיטת המדינה של אריזונה והייתה שותפה לזכייה של נבחרתה באליפות המכללות בשנים 1969, 1970 ו-1970.
וולפגנג לוץ
וולפגנג לוץ (בגרמנית: Wolfgang Lotz; 6 בינואר 1921 – 13 במאי 1993) ובשמו העברי זאב גור אריה היה מרגל ישראלי יליד גרמניה, שפעל בשנות ה-60 במצרים בשליחות המוסד, יחד עם אשתו ולטראוד. בכסות של גרמני בעל עבר נאצי, הצליח לוץ להתברג לחוגים החברתיים של צמרת השלטון המצרית ולספק למפעיליו ב"מוסד" מידע רב-ערך על היערכות הצבא המצרי ועל תוכנית ההתחמשות שלו. במקביל פעל גם נגד המדענים הגרמנים במצרים, אבל בסופו של דבר נלכד בידי המצרים בשנת 1965. בחקירה ובמשפט שלאחריה הצליח לוץ לשמור על מרבית פרטי סיפור הכיסוי שלו, מבלי שתיחשף זהותו כאזרח ישראלי, והודות לכך ניצל מעונש מוות. הוא נידון למאסר עולם, אולם שוחרר במסגרת חילופי שבויים לאחר מלחמת ששת הימים. בדומה לאלי כהן, נחשב לוץ לאחד מטובי המרגלים שפעלו בשירות המוסד הישראלי.
שנותיו הראשונות
לוץ נולד במנהיים שבגרמניה לאם יהודייה ולאב גרמני נוצרי, שניהם אנשי תיאטרון. מהוריו ירש, ככל הנראה, את כישרון המשחק שלימים בא לביטוי בשליחותו. בשל מוצאו המשפחתי המתבולל לא נימול בלידתו, עובדה שהייתה מכרעת בעתיד בבניית סיפור הכיסוי שלו. בשנת 1931 התגרשו הוריו (ולפי גרסה אחרת אביו התאבד) ועם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לוץ עם אמו לארץ ישראל. האם הייתה לשחקנית בהבימה, בעוד וולפגנג לומד בכפר הנוער בן שמן, שם פיתח את חיבתו לסוסים והתמחותו ברכיבה. בגיל 15 הצטרף ל"הגנה", ומשימותיו כללו סיור רכוב על סוס סביב בית הספר, ואבטחת האוטובוס המשוריין ששימש את בית הספר המבודד כאמצעי הקשר עם העולם החיצון.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לוץ לצבא הבריטי, שנזקק לשליטתו בשפות גרמנית, ערבית ואנגלית. הוא נשלח למצרים, שם צורף ליחידת מודיעין ועסק בעיקר בתיחקור שבויי מלחמה גרמנים מהחזית הצפון-אפריקאית. הוא נשאר במצרים בשנות המלחמה, ולאחריה חזר לארץ ישראל ועסק בהברחת נשק עבור "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה קצין בדרגת סרן בצה"ל, ונטל חלק בקרבות באזור לטרון. במבצע קדש ב־1956 השתתף כקצין בדרגת רב-סרן, ואחר כך שירת בחיל האוויר. הוא התחתן עם רבקה לבית מירקיס, ירושלמית במקורה, ולזוג נולד בנם עודד (אודי). לאחר מספר שנים שינה הזוג את שם משפחתם ל"גור אריה".
גיוס למודיעין
לאחר מבצע קדש קיבל פנייה מאגף המודיעין להצטרף לשורותיו. באותה עת הייתה יחידה 131 באמ"ן אחראית על הפעלת סוכנים בחו"ל, ואנשיה התרשמו מניסיונו הצבאי והמודיעיני, משפת האם הגרמנית שלו ומחזותו הארית (לוץ היה בלונדיני וכחול עיניים), וכן מאישיותו המוחצנת, נכונותו לקחת סיכונים וכישרון המשחק הטבעי שלו. לוץ יועד לצאת לשליחות ריגול במצרים, טריטוריה המוכרת לו היטב, במטרה לאסוף מידע על תהליך ההתחמשות של נאצר בסיוע סובייטי. בנוסף קיוו מפעיליו כי יוכל לחדור לחוגי היועצים הגרמנים, שרבים מהם, נאצים לשעבר שמצאו מחסה במצרים, עסקו שם בסיוע לתוכנית ההתחמשות המצרית.
בשנת 1959 נשלח על ידי מפעיליו באמ"ן לגרמניה במטרה לבסס לעצמו סיפור כיסוי, כהכנה לקראת צאתו למצרים. על פי סיפור הכיסוי היה לוץ איש עסקים בעל עבר נאצי, קצין בוורמאכט לשעבר, ששירת בצפון אפריקה, חי במשך 11 שנים באוסטרליה שם עסק בגידול סוסים ובהשבחתם, ושב עתה למצרים על מנת להקים בה מועדון רכיבה. הרקע של קצין גרמני בצפון אפריקה נוצר על בסיס היכרותו המעמיקה של לוץ עם הווי הקצינים והחיילים הגרמנים שאכן שירתו שם, מתוקף ניסיונו בתחקור מאות שבויים גרמנים בשרות הצבא הבריטי בצפון אפריקה. הוא יכול היה בנקל, אם יישאל, לנקוב בשמות ובמספרי יחידות, ואף בשמות חיילים וקצינים וסיפוריהם האישיים של "חבריו לנשק". הפעלת מועדון רכיבה נועדה לאפשר ללוץ יצירת קשרים קרובים עם אנשי החברה הגבוהה המצרית, קציני צבא ואנשי ממשל, שחייהם החברתיים התנהלו סביב מועדוני הרכיבה.
השליחות למצרים
בדצמבר 1960 הגיע לוץ לקהיר, והחל מיידית לטוות את רשת הקשרים החברתיים שתסייע לו במשימתו, ולהסתובב בין מועדוני הרכיבה שם נהגו להיפגש אנשי החברה הגבוהה המצרית. בתוך ימים התיידד עם מפכ"ל המשטרה המצרי, ודרכו נתוודע לאנשי ממשל וצבא שונים. לוץ נהג בנדיבות ובפזרנות בידידיו המצרים שביקשו את קרבתו של איש העסקים ומומחה הסוסים הגרמני, ונהג לפנקם במתנות ולארחם בביתו ברוחב לב.
ביוני 1961, לאחר כחצי שנה בקהיר, נסע לפריז לפגישת תדרוך עם מפעיליו, שם צויד על ידיהם במשדר להעברת מסרים ובסכום כסף גדול. במהלך נסיעה ברכבת בדרכו חזרה מפריז הכיר את ולטראוד (טדי) ניומן (Neumann), אישה גרמניה ששבתה את לבו. לאחר רומן קצר החליט לשאת אותה לאישה ולצרפה אליו במצרים, ללא התייעצות עם מפעיליו וחרף העובדה שהיה כבר נשוי לאישה אחרת בישראל.
"המוסד" (מחלקה 131 באמ"ן, שהפעילה אותו, עברה בינתיים לתחום אחריותו של "המוסד") נחרד ושקל לבטל את שליחותו, אך לבסוף החליט ראש "המוסד", איסר הראל, לאשר את המשך הפעלתו של לוץ, ורעייתו הטרייה ולטראוד הצטרפה אליו במצרים. תוך זמן קצר עמדה על עיסוקו האמיתי, ונרתמה לסייע לו בפעילות הריגול. על פי דיווחים אחדים שמהימנותם אינה ברורה, לא הייתה ולטראוד אלא סוכנת של שירות הביון המערב גרמני (Bundesnachrichtendienst, BND), שנשלחה לסייע לו במסגרת שיתוף הפעולה בין שירותי המודיעין של שתי המדינות.
בקהיר המשיך לוץ, עם ולטראוד לצדו, לשחק את איש העסקים העשיר חובב הסוסים והרכיבה. הוא פתח חוות סוסים ומועדון רכיבה משלו במימון הכספים שקיבל מ"המוסד", רכש לעצמו במהירות חוג לקוחות מתוך שמנה וסולתה של החברה המצרית, ונהג לארח בחוותו מסיבות ונשפי חשק. בין לקוחותיו וידידיו הקרובים נמנו קצינים בכירים, ובכללם סגן ראש המודיעין הצבאי והממונה על הביטחון באזור תעלת סואץ, אותם שכנע להראות לו את אמצעי ההגנה ואתרי שיגור הטילים בסיני. הוא הקפיד בכל הזדמנות לשוות לעצמו תדמית של אנטישמי מובהק, ודיבר בגנות היהודים וישראל. מדי פעם נסע לאירופה לפגישות עם מפעיליו, לדיווחים ולתידרוכים.
המודיעין שסיפק לוץ למוסד היה באיכות מעולה, אף שמפעיליו הוטרדו ממנהגי ההוללות, הפזרנות והשתייה שלו (על אלה זכה לכינוי "מרגל השמפניה"). קשריו עם ראשי הצבא והממשל המצרי הלכו והעמיקו, והוא הצליח לחלץ מהם מידע על תוכניותיהם הצבאיות ועל הלך הרוח במצרים. מדי יום שידר לישראל במורס, ועסק באיסוף מידע רחב על תעשיית הנשק המצרית, ובפרט על תעשיית הטילים שפותחו באותה עת בסיוע מדענים גרמניים. בנוסף אסף מידע על מערכת ההגנה וההתקפה בצבא המצרי. הוא גם הצליח להניח ידיו על רשימת המומחים הגרמנים שהועסקו על ידי המצרים, העבירה למפעיליו, ובשלהי 1962 שלח מעטפות נפץ לאותם מהנדסים וגרם לפציעתם של כמה מהם. בין השאר, אחת מאותן מעטפות גרמה לעיוורון ולהשחתת הפנים של ונדה אנלורה, מזכירתו, ולימים מאהבתו, של אחד מהמומחים הבכירים, ד"ר פילץ.
המעצר
במסגרת קשריו ההולכים ומתהדקים של נאצר עם הגוש המזרחי, הוזמן ב־1965 מנהיג מזרח גרמניה ולטר אולבריכט לביקור במצרים. המזרח גרמנים והסובייטים היו מוטרדים מפעילות שרותי המודיעין של מערב גרמניה במצרים, ונאצר החליט, כמחווה לרגל הביקור, לעצור כ-30 אזרחים מערב גרמנים ששהו במצרים כמעצר מונע. בין העצורים היו גם וולפגנג וולטראוד לוץ, וכן הוריה של ולטראוד ששהו באותה עת בקהיר לביקור בתם. הכוונה הייתה לשחררם כעבור זמן קצר, בתום ביקורו של נשיא מזרח גרמניה, אך לוץ היה משוכנע כי נעצר משום שנחשפה פעילותו כמרגל. הוא חרד לגורלם של ולטראוד והוריה, והחליט לשתף פעולה עם החוקרים המצריים תוך שכנועם שהוא אזרח גרמני שפותה לרגל עבור ישראל תמורת בצע כסף ותחת לחצים, ללא ידיעתה של אשתו. הגרסה שמסר לחוקריו הייתה למעשה חזרה מלאה על סיפור הכיסוי שלו: קצין ורמאכט שלחם באפריקה, חי באוסטרליה, והגיע למצרים לפתוח חוות סוסים; אלא שעתה גם סיפר כי את המימון לחוות הסוסים סיפקו לו שרותי המודיעין של ישראל, שבתמורה דרשו ממנו שיספק להם מידע, והוא נעתר לבקשתם מתוך חשש שיפגעו בו. דבר המעצר התפרסם בתחילת מרץ 1965.
החוקרים המצריים התרשמו מ"גילוי הלב" שלו ונכונותו לשתף פעולה, וקנו את גרסתו. הם גם האמינו לו שלהורי ולטראוד לא היה כל חלק בפרשת הריגול ושחררו אותם, אך לא השתכנעו לגבי אי-מעורבותה של ולטראוד עצמה. לוץ, מכל מקום, המשיך לספק מידע לחוקריו בטכניקה שרכש בה מומחיות, של עירוב חלקי אמיתות עם בדיות, ולהשלמת ההצגה הסכים להופיע בשידור טלוויזיה לגרמניה בו הוא קורא לאחיו הגרמנים "להיזהר מליפול ברשתם של שירותי המודיעין הישראליים". גרסתו הייתה כה משכנעת, עד כי חוקריו האמינו לו גם כאשר הגיע מגרמניה מסמך סותר, שגולל את קורות חייו האמיתיים. עורך דין גרמני שייצג את קרבנות מכתבי האיום והנפץ שנשלחו למומחים הגרמנים כתב לחוקרים המצרים את פרטי התחקיר שערך בגרמניה לגבי לוץ: שהוא בן לאם יהודייה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 ושירת כקצין בצה"ל. במהלך משפטו איתר עיתונאי גרמני את מקום מגוריה של אימו והגיע לדירתה. למזלו של לוץ האם לא פתחה לעיתונאי את דלת ביתה. לוץ הצליח לשכנע את חוקריו שפרטים אלה מצוצים מן האצבע. לביסוס סיפור הכיסוי סייעה העובדה שעורכי העיתונים בישראל נענו לבקשת ראש המוסד, מאיר עמית, שלא לפרסם את תמונתו של לוץ, על אף שהיא פורסמה בכל העולם (החשש היה שאנשים רבים בישראל – שהכירו את זאב גור אריה – יזהו את התמונה, והדבר ייוודע למצרים).
המשפט וגזר הדין
לכידתו של לוץ התרחשה שבועות אחדים בלבד לאחר מעצרו של אלי כהן בדמשק בידי שרותי הביטחון של סוריה, אף הוא מרגל שבגיוסו, אימונו, ובניית סיפור הכיסוי שלו והחדרתו הושקע מאמץ רב, ואף הוא נחשב סיפור הצלחה מדהים באיכות המודיעין שסיפק. בכך ניחתה על "המוסד" מכה כפולה. בשני המקרים, מיוחסת הנפילה לעודף שאננות, ביטחון עצמי מופרז ואי-נקיטה באמצעי הזהירות הנלמדים והמתבקשים. אך שלא כמו כהן, הצליח לוץ לשמור על סיפור הכיסוי שלו ועל זהותו הבדויה, ולהימנע מהעמדה לדין כישראלי. לוץ העיד לאחר שנים כי לא קיבל אזהרה כלשהי לאחר לכידתו של אלי כהן.
בני הזוג לוץ הועמדו לדין בפני בית הדין לביטחון המדינה. "המוסד" משך חוטים בגרמניה בחשאי, והצליח לארגן ללוץ עורך דין גרמני שיגן עליו עם סיפור הכיסוי, וכן דאג לנוכחותו של משקיף גרמני בבית המשפט שיוודא משפט הוגן. גם בעומדם בפני בית הדין, התברר עד כמה סיפור הכיסוי של בני הזוג היה משכנע: ולטראוד טענה כי סברה שבעלה פועל כסוכן מודיעין בעבור נאט"ו, והוא הצליח לשכנע את בית הדין כי הוא אזרח גרמני שפעל עבור ישראל למען בצע כסף.
ב־21 באוגוסט 1965 נגזר עונשו של לוץ למאסר עולם עם עבודות פרך, ורעייתו נידונה לשלוש שנות מאסר. בפועל, לא ביצע לוץ עבודת פרך, וגם בכלא הצליח לתמרן את סוהריו ולזכות בכבודם והערכתם. בכלא הכיר את אסירי "העסק הביש" – רוברט דסה, ויקטור לוי ופיליפ נתנזון, והתיידד אתם. בתחילה לא חשף אף בפניהם את זהותו האמיתית, אולם בהמשך הזדהה בפניהם כישראלי. הוא אף הורשה מדי פעם להתראות עם ולטראוד, שהייתה אסורה בכלא לנשים יחד עם מרסל ניניו, מנידוני "העסק הביש".
השחרור ולאחריו
לאחר כשנתיים וחצי בכלא המצרי שוחררו בני הזוג לוץ, במסגרת חילופי שבויים בראשית 1968, חודשים אחדים לאחר מלחמת ששת הימים, יחד עם אסירי העסק הביש. הם הוטסו ב-12 בפברואר לחו"ל, ומשם המשיכו לישראל. הם התגוררו במושב גנות כחמש וחצי שנים, שם פתח לוץ חוות סוסים. בתקופה זו כתב לוץ ספר, והרבה להתראיין באמצעי התקשורת ולספר על מעלליו, אולם התקשה למצוא את מקומו בחיי השגרה נטולי הזוהר וההרפתקה. עם שחרורו פורסם בגרמניה שלוץ הוא אזרח ישראלי, דבר שאושר על ידי מקורות ישראליים בנובמבר 1971.
ביוני 1973 נפטרה ולטראוד, שבריאותה הייתה רופפת בעקבות החקירות האלימות בידי המודיעין המצרי ותקופת המאסר, משבץ מוחי. לוץ התקשה להתמודד עם אובדן זה. הוא נישא בשלישית לאשה ישראלית בשם נעמי, ועם רעייתו עזב את ישראל. לוץ נכנס לשותפות עסקית בחברת פרסום בסיאטל, אבל שותפו הונה אותו והוא עבר בחוסר כל לגרמניה. הוא ניסה להתקבל לתפקיד מפעיל מכונות הימורים בקזינו, אך נדחה בשל גילו, ועבד כזבן קשה יום במחלקת הדיג בבית כלבו ברשת "קאופהוף" (ולפי גרסה אחרת: כמנהל מחלקת הספורט באחד מבתי הכלבו של רשת זו). לאחר שצהובונים גרמניים גילו אותו והחלו להטרידו, הוא פוטר מעבודתו ושב לישראל. אולם בסוף שנות השבעים, כשקיבל הצעה ממו"ל גרמני לכתוב ספר על חייו, שב לגרמניה.
זמן מה התקיים ממקדמה על הספר, מהרצאות ומהתשלומים שקיבל על ראיונות, עד שגם כספים אלה אזלו. אשתו השלישית נעמי עזבה אותו ושבה לישראל, לאחר שגילתה כי ניהל רומן עם אשה נוספת, העיתונאית הרמה הדורפ, שעמה התחתן ברביעית. על פי אחת הגרסאות הכיר אותה לוץ ב-1982 כאשר שב למינכן מביירות, לשם הגיע לבקשת ידידו אריאל שרון כדי לסייע בהסברה הישראלית. לפי כמה שמועות החליף עוד מספר בנות זוג. גם שנותיו האחרונות לוטות בערפל. לפי אחת הגרסאות, עד למותו הוא חי בדוחק כלכלי והסתבך בהלוואות שאותן לא היה מסוגל להחזיר. לפי גרסה אחרת חי ברווחה עם אשתו הרביעית בבית מידות מפואר במינכן-בוגנהאוזן.
לוץ נפטר בגרמניה בשנת 1993, בגיל 72, ממחלת לב, שככל הנראה התפתחה אצלו בעקבות שהותו בכלא המצרי. אחרי מותו הטיס בנו עודד את גופת אביו, בסיוע המוסד, לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
אמנה בדבר מעמדם של פליטים
[[קובץ:Refugeeconvention.PNG|250px|ממוזער|שמאל|מדינות החתומות על אמנה בדבר מעמדם של פליטים:
]] אמנה בדבר מעמדם של פליטים (באנגלית: Convention Relating to the Status of Refugees) היא אמנה בין-לאומית, אשר נחתמה בישיבה מיוחדת של האומות המאוחדות בז'נבה ב-28 ביולי 1951, ונכנסה לתוקף ב-22 באפריל 1954.
היסטוריה
בזמן הכינוס הראשון של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-10 בינואר 1946, עלה הצורך לטפל בבעיית הפליטים שיצרה מלחמת העולם השנייה. החלטה 8 של העצרת הכללית ציינה כי הארגון מכיר בדחיפות הטיפול בבעיה, ובצורך להבחין בין קרבנות המלחמה לבין פושעי מלחמה, משתפי פעולה ובוגדים שנמלטו מארצותיהם בסופה. העצרת הכללית העבירה את הנושא לטיפולה של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, והטילה על המועצה להכין דו"ח בעניין לקראת חלקו השני של הכינוס בסוף 1946, שיניח את היסודות להקמת גוף בין-לאומי לטיפול בפליטים.
בדצמבר 1946 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 62, שהכריזה על הקמתו של ארגון הפליטים הבין-לאומי. מטרתו המרכזית של הארגון הייתה לסייע בשילוב הפליטים כאזרחים בארצות שאליהן ברחו, בארצות הולדתם, או במדינה שלישית. הארגון אמור היה לסיים את פעילותו עד יוני 1950. עד מהרה התברר שהכמות הגדולה של פליטים מונעת דבר זה. בשנת 1948 ביקשה המועצה הכלכלית-חברתית ממזכ"ל האו"ם לערוך, בשיתוף פעולה עם סוכנויות וארגונים העוסקים בנושא, מחקר מקיף בנושא בעיית הפליטים והחקיקה הרלוונטית לנושא, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבין-לאומית. בעקבות ממצאי המחקר והמלצת המזכ"ל על ניסוח אמנה בין-לאומית בנושא הפליטים הכריזה המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם על הקמת ועדת אד-הוק בעניין. הוועדה הורכבה מנציגיהן של 13 מדינות חברות באו"ם, כולל מדינת ישראל, שיוצגה על ידי עורך הדין יעקב רובינסון.
רובינסון ביסס סביבו חוג של מומחים שהיו שותפים לניסוח האמנה ופעלו להרחיב ככל הניתן את ההגנות שסיפקה לפליטים. מומחים אלה כללו משפטנים, דיפלומטים ונציגי ארגונים שונים שהצטרפו לוועדה כמשקיפים. גלעד בן נון, היסטוריון מטעם האיחוד האירופי באוניברסיטת ורונה, שמחקרו עסק בנושא, טוען כי: "יהודים, ובראשם נציג מדינת ישראל לאמנה, ד"ר יעקב רובניסון, היו אלה שנשפו חיים לתוך האמנה וגרמו לה להתקבל – שלולא הקרבות הדיפלומטיים הקשים שלהם, לא הייתה האמנה רואה אור יום – בוודאי לא במתכונתה הנוכחית של הגנה משמעותית על פליטים באשר הם". בנוסף תרמו לאמנה הנציג האמריקאי לאמנה, המשפטן היהודי לואיס הנקין, נציג אגודת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק, הרב יצחק לוין, וההסתדרות הציונית העולמית.
ב-28 ביולי 1951 אימצה ועדה מיוחדת של האומות המאוחדות את אמנת הפליטים. ב-4 בדצמבר 1952 הייתה דנמרק המדינה הראשונה שאשררה את האמנה. ב-1953 אשררו את אמנה נורווגיה, בלגיה, לוקסמבורג וגרמניה. בשנת 1954 אשררו את האמנה אוסטריה, צרפת, איטליה, מונקו, שוודיה, בריטניה וישראל. האמנה אושרה בעיר ז'נבה ולפיכך יש המכנים אותה בשם "אמנת ז'נבה", אף על פי שאיננה אחת מאמנות ז'נבה העוסקות בדיני מלחמה.
ב-4 באוקטובר 1967 נכנס לתוקפו פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים (Protocol Relating to the Status of Refugees) המרחיב את הוראות האמנה. האמנה החילה את הוראותיה רק על פליטים שנקלעו למצבם עקב אירועים שאירעו עד 1 בינואר 1951, והעניקה למדינות החתומות עליה את הזכות לפרש את הוראות האמנה כאירועים שאירעו באירופה או אירועים שאירעו באירופה ובמקומות אחרים. הפרוטוקול הסיר את מגבלות הזמן והמקום מהגדרת ה"פליט" אולם התיר למדינות שחתמו על האמנה ואשר הגבילו את תחולתה הגאוגרפית, להמשיך ולהחזיק בהגבלה זו.
נכון לשנת 2010 - 147 מדינות בעולם חתמו על האמנה או על הפרוטוקול (או על שניהם).
חובות המדינות החברות
האמנה מטילה על המדינות החתומות מספר חובות אשר נועדו להגנתם של הפליטים, על פי הגדרת האמנה, הנמצאים בתחומן. החובות הבולטות הן:
ישראל
על פי המידע באתר נציבות הפליטים של האומות המאוחדות, מדינת ישראל אשררה את האמנה ב-1 באוקטובר 1954 ואת הפרוטוקול ב-14 ביוני 1968. על פי המידע שפורסם באתר משרד המשפטים, ישראל אשררה את הפרוטוקול עם הסתייגויות ולא הצטרפה לאמנה. על פי מסמך שהוציאה הכנסת ב-2013, ישראל כן חתומה על האמנה. בכנסת השבע עשרה הגיש חבר הכנסת מיכאל מלכיאור הצעה לעגן את סעיפי האמנה בחוק בהתאם לאמור בה בסעיף 36, ובכנסות העוקבות הוגשו הצעות חוק דומות, אך אף אחת מהן לא התקבלה.
נציבות האו"ם לפליטים, אשר פועלת בישראל משנות ה-70, ניהלה את ההליכים הכרוכים בהגשת בקשות לקבלת מקלט מדיני בישראל, עד שנת 2009, כשאז הועבר הטיפול במבקשי מקלט בישראל ליחידת RSD (Refugee Status Determination) של משרד הפנים. בראשית 2011 הונהג "נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל", למימוש מחויבותה של ישראל על פי האמנה. הנוהל מסדיר את עבודתה של "הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים" כגוף מייעץ לשר הפנים, למנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה ולראש צוות ביחידת ה-RSD. כמו כן, קובע הנוהל כי יושב ראש הוועדה המייעצת יהיה "שופט בדימוס או מי שכשיר להיות שופט בית משפט מחוזי, שאינו עובד מדינה, ואשר ימונה על ידי שר הפנים בהתייעצות עם שר המשפטים", וכי בוועדה יהיו 3 חברים נוספים: נציגי משרד המשפטים; משרד החוץ; ומשרד הפנים. עד שנת 2010 כיהן אורי שטרוזמן בראש הוועדה המייעצת. בשנת 2010 נכנס לתפקיד עו"ד אבי חימי שפרש בשנת 2015, ובשנת 2016 נכנס לתפקיד עו"ד ציון אמיר. בשנת 2016 שב עו"ד חימי לכהן בראש ועדה נוספת כך שמכהנים שני יו"ר במקביל.
הורסט רובש
הורסט רובש (בגרמנית: Horst Hrubesch, נולד ב-17 באפריל 1951 בהאם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וזוהה בעיקר עם המבורג. לזכותו של רובש 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
לרובש קריירת אימון ענפה. בין השאר, אימן רובש במשך 16 שנים רצופות את נבחרת גרמניה עד גיל 21.
רוט-וייס אסן
הורסט רובש החל לשחק ברמות הגבוהות בגיל מאוחר יחסית. עד גיל 24 הוא שיחק במועדונים בעיר הולדתו האם, ובקיץ 1975 לרוט-וייס אסן, ששיחקה אז בבונדסליגה. בעונת 1975/76 הבקיע רובש 18 שערי ליגה עבור אסן וקבוצתו סיימה במקום התשיעי. בעונת 1976/77 הבקיע רובש 20 שערים, אך קבוצתו אסן סיימה במקום האחרון ונשרה אל הבונדסליגה השנייה. עונת 1977/78 הייתה עונת שיא עבור רובש על אף שאסן שיחקה בבונדסליגה השנייה. בעונה זו הבקיע 42 שערים ב-35 הופעות, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל אל הבונדסליגה, לאחר שהפסידה לנירנברג בפלייאוף העלייה. הצלחתו של רובש באסן גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובתום עונת 1977/78 עזב את אסן, לאחר שהבקיע 80 שערים ב-93 הופעות, וחתם בהמבורג.
המבורג
רובש שיחק חמש עונות בהמבורג, בהן הבקיע 96 שערי ליגה ב-156 הופעות, ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם המגן הימני מנפרד קאלץ, שהיה מגביה אליו כדורים מדויקים רבים לנגיחה. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1978/79, זכה רובש עם המבורג באליפות הבונדסליגה, בפער של נקודה אחת מהסגנית שטוטגרט, כשהוא מבקיע 13 שערים. בעונתו השנייה של רובש בקבוצה, 1979/80, סיימה המבורג במקום השני בבונדסליגה בפער של שתי נקודות מהאלופה באיירן מינכן, כשרובש מבקיע 21 שערים ומסיים ביחד עם דיטר מילר כסגן מלך השערים של הבונדסליגה, כשרק קרל היינץ רומניגה הבקיע יותר. באותה שנה הגיע רובש עם המבורג לגמר גביע אירופה לאלופות, לאחר שהמבורג הביסה את ריאל מדריד 5-1 בחצי הגמר לאחר שהפסידה 2-0 במשחק הראשון, כשרובש הבקיע צמד בגומלין. בגמר זה, הפסידה המבורג 1-0 לנוטינגהאם פורסט, כשרובש עלה כמחליף במחצית. בעונת 1980/81 נשמר הסדר בבונדסליגה כאשר באיירן מינכן זכתה באליפות והמבורג סיימה כסגנית, ורובש הבקיע 17 שערים. עונת 1981/82 הייתה העונה הטובה ביותר של רובש בהמבורג מבחינה אישית, כאשר הבקיע 27 שערי ליגה, וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה. באותה עונה רובש זכה עם המבורג באליפות השנייה שלו, בפער של שלוש נקודות מהסגנית פ.צ. קלן. רובש הגיע באותה עונה עם המבורג לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה לגטבורג במפגש כפול בתוצאות 1-0 ו-3-0. בעונת 1982/83 המבורג זכתה שוב באליפות הבונדסליגה, בזכות הפרש שערים עדיף משל הסגנית ורדר ברמן. רובש הבקיע בעונה זו 18 שערים. בתום עונה זו רובש זכה עם המבורג בתואר החשוב ביותר שלה בהיסטוריה, גביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על יובנטוס. בתום עונה זו, עזב רובש את המבורג ועבר לשחק בסטנדרד לייז'.
סטנדרד לייז' ובורוסיה דורטמונד
רובש שיחק בסטנדרד לייז' במשך שתי עונות. בהן הבקיע 17 שערים ב-43 הופעות. בקיץ 1985 הגיע רובש בקול תרועה רמה לבורוסיה דורטמונד, קבוצה ששאפה אז לזכות בתארים, אך עונה זו נחשבה עבורו לכישלון אישי. רובש הבקיע שני שערים בלבד ב-17 הופעות, ולא חזר לשחק לאחר פגרת החורף של אותה עונה. בורוסיה דורטמונד ניצלה מירידה לבונדסליגה השנייה רק לאחר שניצחה במבחנים את פורטונה קלן בשלושה משחקים. בתום עונה זו, רובש פרש ממשחק פעיל מקצועני, והמשיך לשחק כדורגל ברמות נמוכות.
קריירה בינלאומית
לרובש 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע שישה שערים. את השערים החשובים ביותר הבקיע ביורו 1980, שם הבקיע צמד בניצחון 2-1 בגמר מול נבחרת בלגיה, והוביל את גרמניה המערבית לזכייה בתואר. רובש לא היה אמור כלל להשתתף בטורניר זה, וזומן רק בעקבות פציעה של החלוץ קלאוס פישר. במונדיאל 1982 הבקיע רובש שער ניצחון במשחק בשלב הבתים מול נבחרת אוסטריה, במשחק חרפת חיחון שנודע לשמצה על כך שגרמניה המערבית ואוסטריה היו צריכות ניצחון גרמני בתוצאה המדויקת 1-0 על מנת ששתיהן תעלינה על חשבון נבחרת אלג'יריה, וכך אכן היה. בחצי הגמר מול נבחרת צרפת, רובש הבקיע את הפנדל המנצח בדו-קרב פנדלים, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 3-3 בתום 120 דקות. במשחק הגמר, רובש החליף בדקה ה-62 את וולפגנג דרמלר, ונבחרת גרמניה המערבית הפסידה 3-1 לנבחרת איטליה שזכתה בתואר. משחק זה היה האחרון של רובש במדים הלאומיים.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, רובש אימן מספר קבוצות, בעיקר מגרמניה ומאוסטריה, כמו רוט-וייס אסן, שם עשה קריירה יפה ככדורגלן, וולפסבורג, סברובסקי טירול האוסטרית, האנזה רוסטוק ודינמו דרזדן, קבוצות ששיחקו בעבר בליגת העל המזרח-גרמנית וניסו להשתלב בבונדסליגה לאחר איחוד גרמניה, אוסטריה וינה האוסטרית וסמסונספור הטורקית. בשנת 2000 הצטרף לסגל האימון של נבחרת גרמניה, ומילא תפקידים שונים, לרבות עוזר מאמן. רובש עבד בעיקר עם קבוצות נוער, בעיקר עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, עמה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009 לאחר ניצחון בגמר 4-0 על נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21. שנה קודם לכן, רובש זכה באליפות אירופה עם נבחרת גרמניה עד גיל 19. בשנת 2016 אימן רובש את נבחרת גרמניה האולימפית במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו, וזכה עם הנבחרת במדליית כסף לאחר הפסד בבעיטות הכרעה לנבחרת ברזיל האולימפית. לאחר מכן עזב רובש את תפקידיו כמאמן הנבחרת האולימפית והנבחרת עד גיל 21.
בשנת 2018 מונה רובש כמאמן זמני של נבחרת גרמניה בכדורגל נשים, וכעבור מספר חודשים הוחלף במרטינה פוס-טקלנבורג.
כשחקן
עם המבורג:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
תארים אישיים:
המרכז הגאה בבייג'ינג
המרכז הגאה בבייג'ינג (בסינית: 北京 同志 中心) הוא ארגון ללא מטרות רווח, שהוקם ב-14 בפברואר 2008, והוא מתמקד בקידום זכויות להט"ב בסין. הארגון מספק שירותים ידידותית ללהט"ב ומוקד לאנשים טרנסג'נדרים.
ב-2014, סייע המרכז הגאה בבייג'ינג ליאנג טנג, גבר הומו, להכין תיק משפטי נגד מרפאה בצ'ונגצ'ינג שסיפקה לו טיפול המרה שכלל גם טיפול בהלם. המקרה הצליח והוביל גם למנוע החיפוש Baidu להסיר רישומים לטיפול המרה. בפרק הראשון של העונה ה-30 של סדרת התחקירים, Unreported World של ערוץ 4, נחשף רשימה של בתי חולים בסין שסיפקו טיפול בהלם.
פעילויות אחרות שננקטו על ידי המרכז הגאה בבייג'ינג כללו אירוע שבו צולמו מתנדבים עם כיסויי עיניים וחולצות שעליהן המילים "אני גיי", תוך כדי שהם מבקשים חיבוקים של עוברי אורח למחאה על האיסור המתוכנן של פלטפורמת הרשת החברתית Weibo על תכנים הומוסקסואליים. בנוסף, הם שיתפו פעולה עם הצלם טאו בוטוריני, כדי ליצור דיוקנאות של אנשים להט"בים שחיים בסין. ב-2017, הם עשו סקר בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת פקין בנושא בריאות הנפש של הסינים הטרנסג'נדרים.
משוואת מנינג
משוואת מנינג (באנגלית: Manning formula), היא משוואה נסיונית בהידראוליקה לחישוב מהירות הזרימה בתעלות פתוחות או בתעלות סגורות בהשפעת כח הכובד. המשוואה פותחה על ידי המהנדס האירי רוברט מנינג.
המשוואה
המשוואה ביחידות מטריות:
המשוואה ביחידות בריטיות:
משמר הירדן (מושבה)
מִשְׁמַר הַיַּרְדֵּן הייתה מושבה שהוקמה בגליל העליון בזמן העלייה הראשונה. המושבה הותקפה על ידי הסורים, נכבשה ונחרבה במלחמת העצמאות והייתה הנקודה היחידה בארץ שלא שוקמה בידי תושביה אלא נבנתה מחדש בידי אחרים שלא נמנו עם צאצאי המייסדים. בעת שתושבי המושבה ישבו בשבי הסורי, הוקם על קרקעות המושבה קיבוץ גדות.