cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבלי אי קנגס
ההתחלה עד השתתפות אלבניה באירוויזיון
לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה בשנת 1991 המשתפים בתחרות הורשו שוב לגוון את הנושאים של השירים המתחרים.
עד 1999 פסטיבלי אי קנגס התחרות הייתה אירוע המוזיקה הגדול ביותר באלבניה, אך הפופולריות שלו החלה להתערער לאחר כניסתן של תחרויות מקבילות אחרות כמו פסטיבל אפ, ופסטיבל 'קנגה מז'יק'. אולם עם כניסתה של אלבניה לאירוויזיון בשנת 2004, פסטיבלי אי קנגס שוב הפך למרכז תשומת הלב לאחר שזוכת 'אלבניין אידול' אנייז'ה שהיני הגיעה למקום גבוה בתחרות.
פסטיבלי אי קנגס החל ב-21 בדצמבר 1962 באצטדיון ILA טירנה, אלבניה. 20 שירים התחרו בסיבוב חצי הגמר שלה, אבל רק 12 שירים הגיעו לגמר. הזוכה הייתה הזמרת האגדית וצ'ה זלה עם השיר - 'הילד הראשון'. וצ'ה הפוריות והאהובות בתחרות שניצחה עשר פעמים.
לפני 1972, השירים היו בעלי אופי נייטרלי, וכיסו תחומים רבים של החיים. הדיקטטור אנוור הוג'ה העמיד לדין את מארגני התחרות והכריז עליהם "אויבי הציבור". הם הואשמו בכך שהם מסכנים את המדינה ב"היבטים לא מוסריים "בשיריהם ובביצועיהם. בעקבות התפתחות זו הטילה המפלגה הקומוניסטית השלטת סנקציות רבות על היצירתיות של התחרות, תוך צנזורה קפדנית על כל דבר שנחשב בלתי הולם על ידי הממשלה.
בשנת 1998 אלברייה הארודגייאן הפכה לזמרת הראשונה מקוסובו שזכתה בתחרות, עם הבלדה "Miresia DHE E Verteta".
עידן האירוויזיון
אלבניה מעולם לא ניצחה באירוויזיון אבל לפחות הרוויחה ביושר את התואר "המדינה המשדרגת ביותר בתולדות התחרות". הקשר בין השיר שנבחר לייצג את המדינה ובין התוצאה המוגמרת חצי שנה לאחר מכן על בימת האירוויזיון הוא מקרי בהחלט - בין אם מדובר בתרגום לאנגלית או עיבוד שמשווה לשירים אפקט מערבי יותר, אלבניה יודעת איך ללוש כל שיר לכדי פזמון חדש.
אנייז'ה שהיני, נערה בת 17, זכתה בדצמבר 2003 להיות הנציגה האלבנית הראשונה באירוויזיון. מעריצי התחרות בכל אירופה ציפו להופעה מביכה וכישלון בתחרות שכן לשיר צולם בחופזה וידאו קליפ על רקע מפות שולחן שנתלו ברישול מעל לבמה מאולתרת, אבל אלבניה עשתה היסטוריה והתברגה במקום השביעי והמכובד. שנה לאחר מכן, לאדינה צ'לו לא הצליחה לשחזר את אותה הצלחה בתחרות. שנה לאחר מכן לדינה שרה שיר שעורר נגדו לא מעט ביקורת חריפה שכן מילות השיר מספרות על נערה שמבקשת להתחתן בלי ברכת הוריה. בדצמבר 2005 לואיס אילי זכה בתחרות ה-44 עם שיר אלבני מסורתי שנשלח ליוון.
בתחרות של שנת 2006 ניצח הזמר פרדריק נדוצא עם שיר בשם "בלדה על האבן".
בשנת 2007 ניצחה בתחרות הזמרת אולטה בוקה, נערה בת 17, ונשלחה לבלגרד, סרביה.
באותה שנה הותנה קיום התחרות בבלגראד כל עוד אלבניה תוכל להשתתף (שנת 2012 צפויה להיערך באזרבייג'ן ללא ערבות לאפשרויות אירוח ישראל או ארמניה). אולטה המסכנה עלתה לבמה לצלילי קראות בוז שניכרו על פניה. לבסוף ההופעה החיה סומפלה עם הקלטת הקול של אולטה מהחזרה הגנרלית אנג'זה שהיני זכתה במהדורה ה-42 של Festivali i Këngës, והעמידה במקום השני את הזמרת המקצועית מלאת התקווה מריזה איקונומי. מריזה החרימה את הבמה בה הוכרזו התוצאות בסימן אכזבה. במהדורה זו היה הרבה על הפרק, שכן המנצח יהיה הנציג הראשון אי פעם של אלבניה באירוויזיון. אנז'זה המשיכה לשיר באירוויזיון 2004, ונחתה את עצמה במקום ה-7 המכובד עם השיר "The Image Of You". מאז, התגלה עניין בינלאומי יותר סביב הפסטיבל, כאשר מעריצי האירוויזיון מאירופה ומעבר יותר ויותר בעקבות התחרות דרך זרמי אינטרנט חיים והזנות לוויינים. שנה אחר שנה, תגיות FIK נטו במקומות הראשונים של מדינות רבות באירופה בטוויטר במהלך מופע הגמר החי. Festivali i Këngës הוא בדרך כלל תהליך הבחירה הלאומי הראשון שקפיץ את עונת האירוויזיון, שם מדינות חושפות את הרשומות המתחרות שלה לתוכנית במאי. בגלל זה בדרך כלל נערך סביב חג המולד, האוהדים מתייחסים לתקופת זמן זו בשם "FIKmas".
שובל (בולאות)
שּׁוֹבֶל הוא פיסת נייר המצורפת לעיתים כְּשׁוּלֵי הבול, שמוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
שובל הבול יכול להיות בחלק התחתון או העליון, בצדו הימני או השמאלי או שיכול להיות בול הנושא יותר משובל אחד או שובל אחד לכמה בולים. באספנות בולים יש חשיבות לשובל ובול בעל שובל זוכה לביקוש ולמחירים טובים יותר.
שובלי הבולים בישראל
ישראל היא המדינה היחידה, ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שְׁבָלִים, בעוד שבמדינות אחרות מצורפים לבולים שְׁבָלִים לעיתים, אך לא באופן שיטתי. ראשיתו של השובל בישראל הוא בסדרת הבולים דאר עברי, שהונפקה מיד לאחר הכרזת העצמאות. בסדרת הבולים הופיעו תצלומי מטבעות מתקופת המכבים, שהוטבעו בהם מילים בכתב עברי קדום. כיוון שהכתב אינו מוכרות לציבור הרחב, החליטו הממונים על הבולאות במנהלת העם להוסיף שובל ובו הסבר לכיתובי המטבעות.
מהמילה "שובל" בכתיב חסר נגזר גם שמו של ביטאון התאחדות בולאי ישראל, שבל.
שברולט HHR
שברולט HHR (באנגלית: Chevrolet HHR) היא מכונית רטרו בתצורת סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט שיוצרה בין השנים 2005 - 2011 במקסיקו.
"שברולט HHR" מוגדרת כמכונית קומפקטית.
סך הכול יוצרו 526,813 יחידות.
המארה
המָארֶה (Le Marais, משמעות השם בצרפתית - "הבִּצָּה") הוא אזור בפריז, צרפת, שהיה בעברו הרובע היהודי ומעוז הבורגנות, וידוע כיום בעיקר הודות לחיי הלילה הערים של הקהילה ההומוסקסואלית שמתנהלים בו. המארה שוכן על הרבעים (arrondissement) השלישי והרביעי של פריז, שבגדה הימנית (Rive Droite) של העיר, כשהוא תחום ברחוב הטמפל ("רי די טאמפל") (Rue du Temple) במערב, שדרות בומרשה (Boulevard Beaumarchais) במזרח ורחוב ברטן (Rue de Bretagne) בצפון.
מהשבחת הקרקע ועד לפיתוח
במאה ה-12 ניקה מסדר אבירי המקדש (Ordre du Temple) את אזור הביצות שמצפון לביצורים שבנה המלך פיליפ אוגוסט. מהמאה ה-16, ובמיוחד לאחר בניית הכיכר המלכותית (Place Royale) על ידי המלך אנרי הרביעי בשנת 1605 (שמה שונה אחר-כך לפלאס דה ווז'), הפך המארה לאזור המגורים האופנתי ביותר בפריז, ולרובע נהרו בני האריסטוקרטיה והחלו לבנות בו אחוזות מגורים (אוֹטֶל פָּרטיקוּליֶיה) מפוארות.
רובע האצולה
במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה התגוררו ברובע זה בני האצולה, שהלכו יחדיו למיסה בכנסיית סן-לואי הסמוכה (כיום שמה הוא כנסיית סן פול סן לואי).
מאדאם דה סבינייה, אשר התגוררה באוטל קרנוולה שבמארה, הלכה אף היא בקביעות למיסה בכנסייה כדי להקשיב לדרשותיו המפורסמות של האב לואי בורדלו (Louis Bourdaloue). במקום ניתן היה לשמוע מוזיקה פרי עטם של גדולי המלחינים הצרפתים בני התקופה: מארק אנטואן שרפנטייה, אנדרה קמפרה (André Campra), ז'אן-פיליפ ראמו ולואי מרשן (Louis Marchand).
סוחרים ובעלי מלאכה
השיפוצים הגדולים של פריז, והשינויים האורבניים העמוקים בעקבותיהם, שהוביל במחצית המאה ה-19 הברון אוסמן, השפיעו אך מעט על אזור המארה. אי לכך, ניתן לראות היום באזור רחובות צרים באופן בלתי רגיל וסמטאות שאפיינו את פריז של טרום המהפכה. באזור ניצבים עדיין בתים מימי הביניים, כדוגמת הבית בכתובת 3 Rue Volta שברובע השלישי, אשר נבנה בשנת 1292 ונחשב לעתיק ביותר בעיר.
לקראת סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך האזור שסביב רחוב רוֹזְיֶיה (Rue des Rosiers) לביתם של יהודים רבים שהגיעו ממזרח אירופה, שפתחו שם תעשיית ביגוד מקומית. המארה הפך, לפיכך, ליעד מרכזי עבור הנאצים כששלטו בעיר בעת כיבוש צרפת. כיום קבועים מספר לוחות זיכרון בכניסה לכמה מבני ציבור, בתים ובתי-ספר, לציון זכרה של אותה תקופה.
חזרה לאופנה
בשנת 1969 הפך שר התרבות של צרפת, הסופר אנדרה מאלרו, את המארה לאזור השימור הראשון של פריז, ותרם להפיכת המתחם לבית עבור מוזיאונים רבים, גלריות חשובות ואתרים היסטוריים שמורים. צו השימור אינו מאפשר לחנויות ולבתי העסק המתחלפים באזור לשנות את חזית הרחוב, וכך נוצרים שילובים קומיים כגון חנות נעליים שבחזיתה מתנוסס שלט של מאפיה.
המארה כיום
רחוב רוזייה הוא עדיין מרכז חשוב עבור הקהילה היהודית בפריז, ועל קירותיו ניתן לראות מודעות הקשורות לאירועים ולחגים יהודיים; ישנן חנויות ספרים המתמחות בספרות יהודית, וכמו כן מסעדות ודוכנים המוכרים אוכל כשר, פלאפל ומוצרים מיוחדים לארוחות חג יהודיות.
בצפון המארה שוכנת הקהילה הסינית הוותיקה והדיסקרטית ביותר בפריז. שם גם שוכנת הכנסייה הסינית של פריז.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, גדלה הקהילה הלהט"בית באזור, בעיקר סביב רחוב סנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי (Sainte-Croix de la Bretonnerie), והפכה את האזור לגיי ויליג'.
אחד הרחובות המרכזיים והארוכים ביותר במארה, הנחשב גם לאחר המעניינים בשכונה, הוא רחוב דה-פרנק-בּוּרז'וּאָה (rue des Francs-Bourgeois), אשר יוצא ממרכז ז'ורז' פומפידו. לאורך מסלולו עומדים כמה מבתי המידות היפים של האזור, כמו גם המוזיאון לתולדות פריז שב"אוטל קרנוולה" והכיכר המפורסמת פלאס דה ווז'. הרחוב גם ידוע במגוון חנויות האופנה שבו.
פטרוס
השם "פטרוס" הוענק לשמעון על ידי ישו. הענקת השם מופיעה בכל ספרי הבשורה, אך רק מתי מוסיף שפטרוס יקבל לידיו את "מפתחות מלכות השמים". זו הסיבה לכך שניתן לזהות ביצירות אמנות רבות זוג מפתחות בידיו של פטרוס: מפתח זהב המסמן את מלכות השמיים (פונה לרוב כלפי מעלה) ומפתח ברזל או כסף, המייצג את מלכות הארץ (ומצביע מטה). אטריבוט בולט נוסף של פטרוס, המופיע ביצירות אמנות רבות - הוא זקנו האפור, המסמל את היותו הקשיש והבכיר שבשליחים.
מקור שמו
שמו המקורי של פטרוס, על פי הברית החדשה, הוא שמעון (ביוונית: Σίμων, ובשני מקומות גם Συμεών ). ישו העניק לו את השם הארמי כֵּיפָא, שמשמעו סלע, כשהכריז לראשונה כי ישו הוא המשיח ובן האלוהים. בברית החדשה (שהשתמרה ביוונית) מופיע השם 156 פעמים בתרגום המילה ליוונית - פטרוס (Πέτρος), ותשע פעמים בתעתיק מארמית - כֵּפַס (Κηφᾶς).
בבשורה על-פי יוחנן מופיעה הענקת השם עם הכינוי הארמי:"ἐμβλέψας αὐτῷ ὁ Ἰησοῦς εἶπεν Σὺ εἶ Σίμων ὁ υἱὸς Ἰωάννου, σὺ κληθήσῃ Κηφᾶς ὃ ἑρμηνεύεται Πέτροςוַיְבִיאֵהוּ אֶל־יֵשׁוּעַ וַיְהִי כְּהַבִּיט אֵלָיו יֵשׁוּעַ וַיֹּאמַר שִׁמְעוֹן בֶּן־יוֹחָנָן לְךָ יִקָּרֵא כֵּיפָא שֶׁמַּשְׁמָעוּתוֹ פֶּטְרוֹס."בבשורה על-פי מתי מופיעה הענקת השם עם תרגום הכינוי ליוונית:"κἀγὼ δέ σοι λέγω ὅτι σὺ εἶ Πέτρος καὶ ἐπὶ ταύτῃ τῇ πέτρᾳ οἰκοδομήσω μου τὴν ἐκκλησίαν, καὶ πύλαι ᾅδου οὐ κατισχύσουσιν αὐτῆςוְגַם־אֲנִי אֹמֵר לְךָ כִּי אַתָּה פֶּטְרוֹס וְעַל צוּר זֶה אֶבְנֶה אֶת־קְהִלָּתִי וְשַׁעֲרֵי שְׁאוֹל לֹא יִגְבְּרוּ עָלֶיהָ."בפשיטתא הסורית מובאים הדברים כך:"ܐܳܦ݂ ܐܶܢܳܐ ܐܳܡܰܪ ܐ݈ܢܳܐ ܠܳܟ݂ ܕ݁ܰܐܢ݈ܬ݁ ܗ݈ܽܘ ܟ݁ܺܐܦ݂ܳܐ ܘܥܰܠ ܗܳܕ݂ܶܐ ܟ݁ܺܐܦ݂ܳܐ ܐܶܒ݂ܢܶܝܗ ܠܥܺܕ݈݁ܬ݁ܝ ܘܬ݂ܰܪܥܶܐ ܕ݁ܰܫܝܽܘܠ ܠܳܐ ܢܶܚܣܢܽܘܢܳܗ אף אומר אני לך שאתה הוא כיפא (סלע) ועל זה הכיפא (הסלע) אבנה עדתי, ושערי השאול לא יגברו עליה."
חייו
מקור מרבית הפרטים הידועים על פטרוס הוא בברית החדשה. שמעון בר-יונה, דייג יהודי יליד בית צידה, הצטרף לישו לאחר שפגשו בעת שדג בכנרת עם אחיו, אנדריאס (מתי ד:18–22; מרקוס א:16–20; לוקאס ה:1–10; יוחנן א:40–42).
ספרי הבשורה מתארים את ישו מרפא את חמותו של שמעון, בביתם אשר בכפר נחום (מתי ח:14-17; מרקוס א:29-31; לוקאס ד:38-41). מכך ניתן להסיק ששמעון היה נשוי, אף כי שם אשתו אינו מוזכר בספרי הבשורה. על פי מסורות מסוימות, אף היה אב לבת.
ספרי הבשורה מציינים כי ישו צפה מראש שפטרוס יתכחש להיכרותו עמו לאחר שייעצר. לפי הבשורה על-פי מתי, בזמן הסעודה האחרונה, חזה ישו כי "כלכם תכשלו בגללי הלילה". לכך פטרוס ענה: "אם הכול יכשלו בגללך, אני לעולם לא אכשל!". ישו השיב "אמן אומר אני לך כי בלילה הזה, בטרם יקרא התרנגול, שלוש פעמים תתכחש לי". לאחר מעצר ישו, פטרוס אכן התכחש להיכרות עימו, על מנת שלא ייעצר אף הוא. כאשר שמע את קריאת התרנגול, נזכר בדבריו של ישו, התחרט ו"בכה בכי מר". (מתי כ"ו: 31–35, 69–75; מרקוס י"ד: 26–31, 66–72; לוקאס כ"ב: 31–34, 54–62; יוחנן י"ח: 15–18, 25–27.)
מחבר הספר "מעשי השליחים" תיאר את פטרוס כדמות חשובה בימיה הראשונים של הנצרות, שני רק לפאולוס, והוא שהנהיג את בחירת מחליפו של יהודה איש-קריות (1:15). פטרוס נשפט פעמיים, עם יוחנן, על ידי הסנהדרין (4:7-22; 5:18-22); הוא נסע למסע הטפה בלוד, יפו וקיסריה (9:32-10:2); הוא גם נכח באספת ירושלים, שם הטיף פאולוס למען המרת דתם של הלא־יהודים.
ניתן ללמוד מכתבי הנצרות הקדומים כי פטרוס היה מחבריה החשובים והמובילים של הכנסייה הקדומה. ניתן גם להבין ממרבית הבשורות כי פטרוס היה התלמיד המועדף על ישו. מאחר שאין בבשורה על פי מתי כל אזכור לפטרוס לאחר בגידתו, יש חוקרים הטוענים כי מתי ראה בפטרוס דווקא כופר.
לאחר שמחבר "מעשי השליחים" הפנה את תשומת לבו מפטרוס למעשיו של פאולוס, נעלמו עקבותיו של פטרוס. מסתבר שהוא חי באנטיוכיה תקופת מה, שם לא רק פגש בפאולוס (האיגרת אל הגלטים, 2:11), אלא גם נתמנה לבישוף העיר, ולפיכך לפטריארך של אנטיוכיה. יש חוקרים המפרשים את אזכורו של פטרוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים 1:12 כהוכחה לכך שהוא ביקר בקורינתוס.
חלומו של פטרוס
פטרוס הולך לישון על גג ביתו של שמעון הבורסקאי ושם הוא חולם על יריעת בד גדולה היורדת מן השמיים ועליה חיות רבות שאינן כשרות למאכל: "'וירא את השמים נפתחים והנה-כלי ירד אליו כדמות מטפחת-בד גדולה ויורד קשור בארבע כנפותיו על-הארץ: ובתוכו מכל-בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים: ויהי-קול אליו לאמר 'קום פטרוס טבח ואכל': ויאמר פטרוס 'חלילה לי אדני כי מעולם לא אכלתי כל-פגול וטמא': ויהי-עוד קול אליו פעם שנית לאמר 'את-אשר טהר האלהים אתה אל-תטמאנו': וכן היה שלש פעמים והכלי שב והעלה השמימה.' (מעשי השליחים, פרק י', פסוקים 11–16)"חלום זה הוא תחילתו של הפילוג בין הנוצרים ליהודים, שכן פטרוס מבין ממנו כי לא מוטל עליו עוד לשמור את חוקי הכשרות. בכך נפתחה גם הדרך לקבלת מאמינים שאינם יהודים, שכן גויים רבים היו מוכנים להשתייך לקהילת היהודים הנוצרים אולם חוקי הכשרות הקשו עליהם מאוד להשתלב בקהילה היהודית נוצרית.
הפירוש שנתן פטרוס לחלומו עורר התנגדות בקרב הפרושים-נוצרים שדרשו לחייב את הגויים לשמור את התורה לצד אמונתם בישו. מאוחר יותר, לפי המסופר באיגרת אל הגלטיים, נרתע פטרוס משליחיו של יעקב הצדיק (אחי ישו ופטריארך ירושלים) ושב לאכול בנפרד מן הנוצרים הערלים, ועל כך נזף בו פאולוס.
מותו
על פי המסורת הנוצרית, הפך בסוף חייו לבישוף הראשון של רומא, ומכח זה היה למעשה לאפיפיור הראשון. בשנת 67 לספירה נתפס על ידי הרומאים ונצלב, לפי מקור אחר נצלב 3 שנים קודם בשנת 64 לספירה, לפי המסורת הוא נצלב לבקשתו הפוך עם ראשו כלפי מטה, להיבדל מתוך כבוד מישו מורהו. לכן הצלב ההפוך נקרא "צלב פטרוס".
כתביו
הברית החדשה כוללת שתי איגרות שנכתבו על ידי פטרוס, איגרת פטרוס הראשונה, ואיגרת פטרוס השנייה. ישנם כמה כתבים, שמעוררים ספקות אם אכן פטרוס הוא מחברם, או שנכתבו אודות פטרוס. הם כוללים:
הכנסייה הקתולית ופטרוס
פטרוס נחשב הבישוף הראשון של אנטיוכיה, ומאוחר יותר הבישוף של רומא, ומכאן גם האפיפיור הראשון. באותה עת האפיפיור היה רק ראש הקהילה הנוצרית, בימינו - הקהילה גדלה לדת שלמה. וכך האפיפיורים נחשבים לממשיכיו של פטרוס וליורשי סמכויותיו וזכויותיו: הם עונדים על אצבעם את טבעת הדייג, שמציינת את פטרוס כדמות הצדיק הדייג, בעל המפתחות למלכות השמיים, אותם קיבל מידי ישו. לכן המפתחות הם עד ימינו הסמל לסמכויותיו של האפיפיור. בזיליקת פטרוס הקדוש נבנתה באתר שבו נצלב. תחת המזבח הראשי ישנו עוד מזבח המוקדש לפטרוס.
מקום קבורתו של פטרוס
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בבזיליקת סנט פטרוס שברומא נתגלה חדר קבורה שבו היה קבור שלד אחד, ללא רגלים. יש ארכאולוגים המשערים כי השלד הוא שלדו של פטרוס, מכיוון שהקבר תוארך לתקופה בין השנים 60–70 לספירה, והאתר הוא בזיליקת פטרוס הקדוש. על פי גרסה זו, כדי להביא את הגופה לקבורה במהירות מחשש שתאבד, נכרתו רגליו של הקדוש הנוצרי שנצלב הפוך. ראייה נוספת היא העובדה שהייתה בקבר רצועת טיח ועליה חריטה יוונית עם הכיתוב: "PETROS ENI", כלומר: "פטרוס נמצא שם". עם זאת כנסיות רבות ברחבי העולם (איטליה, צרפת, גרמניה, ארצות הברית, ישראל) טוענות כי ברשותן חלקי גופה של פטרוס (חלקי גופה אף הוצעו למכירה ב-eBay), כדוגמת כנסיית סנט ג'ובאני אין לאטראנו ברומא, מקום מושב האפיפיורות במשך מאות שנים; לפי הטענה מצויה ברשותה גולגולת של פטרוס, השמורה שם מעל 1,000 שנה. ב-1953 נתגלה בהר הזיתים (אז תחת שלטון ירדני) בית קברות עתיק, על ידי הארכאולוג בלרמינו בגאטי עם גלוסקמאות רבות הנושאות סמלים ושמות נוצריים קדומים; אחת מהן נושאת שמו העברי של פטרוס: "שמעון בר יונה". הגלוסקמה נמצאת היום בכנסיית ההלקאה בירושלים.
פטרוס במקורות יהודיים
המקור היהודי הקדום הידוע המתייחס לפטרוס הוא ספר חסידים, שם מכונה פטרוס "צדיק שטעו אחריו רבים ומצוה לכנותו 'פטר חמור'". יחס דומה מוצאים בספרי מדרשים שונים, שם מתואר שמעון כיפא כשליח של חז"ל שיעודו לנתק את הנצרות מהיהדות. לפי אותם מדרשים, בראשית הנצרות ראו חז"ל צורך לנתק את היהדות מהנצרות ולשם כך גייסו את שמעון כיפא. חכמי אותו דור לקחו אותו לבית המקדש ושם נשבעו לו שהם מקבלים עליהם את כל העוונות שהוא יעשה. לפי אותה מסורת, שמעון כיפא קיבל את השליחות ועמד בה בהצלחה: הוא הרחיק את הנצרות מן היהדות (למשל, העביר את יום המנוחה מיום שבת ליום ראשון), והציל יהודים מאלימות בקובעו שכאשר נוצרי מוכה על ידי יהודי - עליו להפנות את הלחי השנייה.
לפי אותן מסורות, השם "כיפא" (סלע בארמית) הגיע מכך ששמעון כיפא התבודד על סלע ברומא, שם כתב פיוטים ושלח אותם לחכמי ישראל שבאותו דור. יש המונים בין פיוטים אלו את נשמת כל חי ואת הפיוט אתן תהילה הנאמר ביום הכיפורים. עם זאת, יש השוללים בתוקף טענות אלו, ביניהם המחזור ויטרי שכתב ש"כל האומר דבר זה, כשיבנה בית המקדש יביא חטאת שמנה".
גם בספר תולדות ישו, מתואר פטרוס כדמות חיובית מבחינת היהודים.
מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944)
מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) הייתה קרב בין פלגת הארמייה נארווה לחזית לנינגרד הסובייטית על מחוז אידה-וירו החשוב מבחינה אסטרטגית. בזמן המבצע, סטלין היה מעוניין באופן אישי לכבוש את אסטוניה, וראה בכך תנאי מוקדם להוצאת פינלנד מהמלחמה. ארמיית ההלם השנייה הרחיבה את ראש הגשר בביצת קריבאסו דרומית לנארווה, וניתקה זמנית את מסילת הברזל מאחורי קבוצת שפונהיימר. גנרל ארמייה לאוניד גובורוב לא הצליח לנצל את ההזדמנות של כיתור פלגת הארמייה הגרמני הקטנה יותר שהזעיקה תגבורת. אלה הגיעו בעיקר מ, שהיו מונעים להתנגד לכיבוש מחדש הסובייטי הממשמש ובא. קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי וקורפוס הרובאים ה-124, שחידשו את הפעולה הסובייטית, הותשו על ידי קורפוס הפאנצר אס אס השלישי בקרבות אכזריים. המתקפה הופסקה ב-20 בפברואר. במקביל ל ב-24 בפברואר, השמידו הרגימנטים ה-45 וה-46 הטריים של הוואפן-גרנדיר אס אס, את ראש הגשר הסובייטי Riigiküla מצפון לנארווה.
רקע כללי
כיבוש המחוז של נארווה הממוקם בין מפרץ פינלנד לאגם פייפסי הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה לכוחות המזוינים הסובייטים. הצלחת המבצע האסטוני הייתה מספקת התקדמות ללא הפרעה לאורך החוף לטאלין, מה שהיה מאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת מאסטוניה מחשש לכיתור. עבור הצי הבלטי, שנלכד במפרץ המזרחי של מפרץ פינלנד, טאלין הייתה היציאה הקרובה ביותר לים הבלטי. הרחקה של קבוצת הארמיות צפון מאסטוניה הייתה חושפת את דרום פינלנד להתקפות אוויריות ואמפיביות שיגיעו מבסיסים אסטוניים. הסיכוי להתקדמות לפרוסיה המזרחית דרך אסטוניה משך ביתר שאת את הפיקוד הראשי הסובייטי, שכן נראה היה שהוא מקרב את ההתנגדות הגרמנית לקריסה. לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, ו, מפקד הצי הבלטי, הכינו תוכנית להשמדת קבוצת הארמיות צפון. סטלין הורה על לכידת נארווה בכל מחיר לא יאוחר מ-17 בפברואר:
לאחר כישלונה של חזית לנינגרד במילוי הפקודה, נתן סטלין הוראה חדשה ב-22 בפברואר: לפרוץ את ההגנה הגרמנית, לכבוש את נמל פרנו שבדרום אסטוניה, לנתק את החיילים הגרמנים באסטוניה, לכוון שתי ארמיות לעבר דרום מזרח אסטוניה. הם המשיכו לעבור דרך לטביה, ופתחו את הדרך לפרוסיה המזרחית ולמרכז אירופה. ב-22 בפברואר, כשהמתקפה שלהם נעצרה במשך שלושה שבועות, הציגה ברית המועצות לפינלנד תנאי שלום. בעוד שפינלנד ראתה בתנאים בלתי מקובלים, המלחמה שהתחוללה סביבם נראתה מסוכנת מספיק כדי להמשיך לנהל משא ומתן. כדי לדחוף את פינלנד לתנאי שלום לא נוחים, סטלין היה צריך לכבוש את אסטוניה. משאלתו של סטלין הייתה פקודה למפקדי חזית לנינגרד – כשראשיהם מונחים על כף המאזניים.
קרב קודם
חטיבת הרגלים הימית הסובייטית, עם כוח של 517 חיילים, החלה במבצע נחיתת מרקולה ב-14 בפברואר, ונחתה ישירות מול ארטילריית החוף הגרמנית. גדוד נורווגיה ושומרי החופים, הנתמכים על ידי שלושה טנקי טיגר הגיבו במהירות. בעוד הארטילריה של ארמיית ההלם השנייה שהוצבה ליד אובר לא הצליחה להתחיל את התקפתם במועד המוסכם, תוך שבע וחצי שעות של לחימה עזה, ראש החוף הסובייטי הושמד.
סובייטיות
ב-9 בפברואר, גנרל הארמייה לאוניד גובורוב מחזית לנינגרד הורה לארמיית ההלם השנייה לפרוץ את קו ההגנה הגרמני מצפון ומדרום לעיר נרווה עד 17 בפברואר, להזיז את החזית חמישים קילומטרים מערבה ולהמשיך לכיוון העיירה רקוורה. ליחידות סובייטיות בעלות ניסיון מהמצור על לנינגרד היה מספר לא מבוטל של נשים בשורותיהן. נסיגה הייתה גוררת עונש מוות. לאחר הכישלון הראשוני במילוי פקודותיו של גובורוב, הנחית לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי, מפקד ארמיית ההלם השנייה, את דיוויזיית הרובאים ה-13 מהעתודה מעבר לנהר נארווה בברידג'הד קריבאסו כדי לתמוך במתקפה של קורפוס הרובאים ה-30 של המשמר. תחנת אובר. כמילואים נוספים, הביא פדיונינסקי ב-20 בפברואר, את קורפוס הרובאים ה-124 וחיזק אותו בארטילריה של הדיוויזיות ההרוסות.
גרמניות
הועברה במהלך השבוע שלאחר 13 בפברואר. הדיוויזיה, שתוגברה באסטונים שזה עתה התגייסו, צורפה לקורפוס הפאנצר אס אס השלישי. הם היו אמורים להגן על הקו מול, גדוד המקלעים ה-340 וגדוד התותחנים ה-803 של זניט בראש גשר רייגיקולה שבעה קילומטרים מצפון לעיר נרווה. מכיוון שזה היה כיוון ההתקפה הסובייטי העיקרי לעת עתה, ביצרו האסטונים בטירוף את הקו בשדות מוקשים, תיל דוקרני מכוסה במספר רב של כלי ארטילריה מעבר לנהר מצפון לראש הגשר. השטח היה מוכר היטב לחלק מהאסטונים, שכן לפני המלחמה אותר במקום שדה תרגול רובאים צבאי.
קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה נארווה ב-22 בפברואר בעמדות הבאות: קורפוס הפאנצר אס אס השלישי מצפון לנארווה וראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר קריבאסו מדרום. של העיר והקורפוס ה-26 לגזרה שבין קריבאסו לאגם פייפסי. נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 אנשי צוות הכפופים לקבוצת הארמיות לפי סדר הקרב המוצג ישירות למטה:
יחידות נפרדות:
המצב בחזית
המצב בחזית נרווה הפך באמצע פברואר לאסון עבור הגרמנים. חזית לנינגרד יצרה שני ראשי גשר מצפון ומדרום לעיר, הקרוב ביניהם במרחק של כמה מאות מטרים מהכביש המהיר נארווה – טאלין. פלגת הארמייה שפונהיימר הייתה בסכנת כיתור. ההגנה על הכביש המהיר הוקצתה ליחידות חי"ר קטנות מ ה-9 וה-10, נתמכות על ידי טנקי פנתר שנפרסו כל כמה מאות מטרים לאורך הכביש המהיר. הם הסתירו תצפית ישירה על הכביש המהיר על ידי הצבת ענפי עצי אשוח לאורכו. עם זאת, זה לא הסיט את דעתה של הארטילריה הסובייטית מלשמור על הכביש המהיר בהפצצה מתמדת. האמונה של קבוצת שפונהיימר, שההגנה יכולה להמשיך כך, התחילה להתמעט.
מדרום לנארווה
לאחר התקפה ארטילרית כבדה ב-15 בפברואר, דיוויזיית משמר הרובאים הסובייטית פרצה למסילת הרכבת במרחק של 500 מטרים ממערב לתחנת אובר, אך מתקפה חזקה של מפציצי הצלילה הגרמנים יונקרס Ju 87 הצמידה אותם. מסילת הרכבת נארווה - טאלין, שתספקה את קורפוס הפאנצר אס אס השלישי ברחבי העיר, נותקה בשני מקומות, ואיימה לכתר את הדיוויזיה הגרמנית. במהלך הפעולה איבד קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי 7,773 חיילים והפסיק להתקיים כיחידה כשירה לקרב. יחידות של קבוצת שפונהיימר המשיכו להתקפת הנגד, ועצרו את התקדמות קורפוס הרובאים הסובייטי. למרות התנגדות כבדה של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61, קורפוס הרובאים תקף בעוצמה חזקה מאחורי מסילת הברזל. יוהנס פריסנר, מפקד פלגת הארמייה, זירז את כוחותיו דרומה נגד התקדמות קורפוס הרובאים ה-124. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61 ודיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, בתמיכת גדוד הטנקים הכבדים 502, הדפו את קורפוס הרובאים בחזרה לביצה בקרב קשה. לאחר המתקפה, קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי הוחלף בקורפוס הרובאים ה-109. דיוויזיית הרגלים 214 ניתקה דיוויזיית רובאים משאר כוחותיה ב-28 בפברואר. קורפוס הרובאים הסובייטי ה-43 שיקם את המצב.
מצפון לנארווה
שטיינר הטיל את הדיוויזיה האסטונית לקרב ב-20 בפברואר. בהיותה הראשונה שנכנסה לנארווה, לדיוויזיה היו הרגימנטים האסטוניים הראשון והשני הפרידו בין שני ראשי הגשר ברייגיקולה ובסליברסטי ב-21 בפברואר. כישלון התקפות הגישוש שלהם הבהיר שתקיפות ישירות בלתי אפשריות בגלל הסוללות מעבר לנהר. במקום זאת, יושמו טקטיקות "גלגול" שלמדו קצינים במכללה להגנה הלאומית של אסטוניה לפני מלחמת העולם השנייה. משמעות הדבר הייתה הצבת מחלקות סער קטנות בתעלות הסובייטיות, אשר הארטילריה לא יכלה לזהות. זה נחשב לעניין של כבוד לאומי להשמיד את ראש הגשר הסובייטי עד 24 בפברואר – יום העצמאות של אסטוניה. ראש הגשר חוזק ברגימנט הרובאים ה-1078 של, והגדיל את מספר המגינים ל-776 ו-14 תותחי סער. פיקוד חזית לנינגרד השתכנע מאש ארטילרית ממוקמת היטב, שכילתה חזרה כל התקפה אפשרית. הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני ה-2 והתותחנים הגרמניים נראו כאילו מבצעים הסתערות ישירה בעוד מחלקה של פלוגה 6 השליכה את עצמה לתעלות הסובייטיות. בתחילה התנגדו הסובייטים אך לאחר שנגמרו רימוני היד, הם נאלצו לסגת מעל הנהר הקפוא.
מדרום לנארווה
הכישלונות בחזית נארווה הגיעו כהפתעה לא נעימה להנהגת חזית לנינגרד, והם האשימו בזאת את הגעתה של הדיוויזיה האסטונית. מאז תחילת ינואר איבדה חזית לנינגרד 227,440 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים בפעולה, שהיוו יותר ממחצית החיילים שהשתתפו במבצע לנינגרד-נובגורוד. שני הצדדים מיהרו לתגבר את כוחותיהם. הארמייה ה-59 הובאה לנארווה וקורפוס הרובאים האסטוני ה-8 הוצב בפיקוד חזית לנינגרד. הכוחות שזה עתה הגיעו תקפו מערבה מראש הגשר קריבאסו מדרום לנארווה וכיתרו את העמדות של דיוויזיית הרגלים ה-214 ושני גדודי אוסט אסטונים. ההתנגדות של היחידות המכותרות העניקה לפיקוד הגרמני זמן לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את התקדמות הארמייה ה-59.
מצפון לנארווה
המשימה הבאה של הדיוויזיה האסטונית הייתה השמדת ראש הגשר של סיוורצי המוגן על ידי דיוויזיית הרובאים ה-378 שמנתה 1,100 חיילים מצוידים ב-20 תותחי סער. על ההתקפה פיקד השטנדרטנפיהרר פאול ונט. הרגימנט האסטוני הראשון ביצע הסתערות ישירה על ראש הגשר ב-29 בפברואר. במקביל, הרגימנט האסטוני השני, בניסיון לתקוף מהאגף השמאלי, נתקל בביצורים סובייטיים ובשדה מוקשים, אותו חצה. כשהגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני השני, איבד כמעט את כל הקצינים שלו, אונטרשררפיהרר האראלד נוגיסקס לקח את הפיקוד על המתקפה. הוא שינה מיד טקטיקה, והעמיס כמות של רימוני יד על כמה מזחלות, כדי שהתוקפים לא יצטרכו לזחול בחזרה לאספקה מעל שדה המוקשים. עם העברת רימוני היד לאורך התעלות, נדחס ראש הגשר מצפון בטקטיקת ה"גלגול". רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" כבש את בית הקברות סיוורצי, תקף מהפרברים הצפוניים של נארווה, אך הם לא יכלו להשמיד עמדה של מקלע סובייטי בתוך אנדרטה מסיבית מגרניט שהוקמה להנצחת החיילים שנפלו של הצבא הצפון-מערבי הלבן במהלך מלחמת העצמאות של אסטוניה. בסופו של דבר, המקלענים נהרגו על ידי מטיל להביורים. עמדה נוספת של מקלעים הייתה בהריסות טנק טיגר, שהושמד על ידי אגו לורפארג, שירה לעברו עם תותח 45 מ"מ סובייטי שנתפס. ראש הגשר הסובייטי נדחס לתוך כמה מאות מטרים של גדת הנהר מסביב להריסות רובע ופסקולה עד 5 במרץ. בהתקפת פתע של הרגימנט האסטוני הראשון, ראש הגשר פוצל לשלושה חלקים ו"גולגלו" עליו רימוני יד. ראש גשר סובייטי קטן שעדיין נותר בגדה המערבית טוהר על ידי הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני השני ב-6 במרץ.
מרקוס קורנליוס קאתאגוס (קונסול בשנת 204 לפנה"ס)
מרקוס קורנליוס קאתאגוס (בלטינית: Marcus Cornelius Cethegus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי אשר שימש כקונסול וקנסור במהלך המלחמה הפונית השנייה.
ביוגרפיה
הוא שימש כאיידיל קוריולי בשנת 213 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו הצעיר (לימים אפריקנוס), וכן כיהן כפונטיפקס מקסימוס במקום לוקיוס קורנליוס לנטולוס שמת באותה שנה.
נבחר כפראיטור של סרדיניה בשנת 211 לפנה"ס. בשנת 209 לפנה"ס נבחר כקנסור יחד עם פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס. במסגרת תפקידם הם נדרשו להרכיב את "רשימת הסנאט" (lectio senatus), אשר הורכבה מהמגיסטראטים שנבחרו על ידי הקנסורים בסדר יורד. הרכבת הרשימה התעכבה בשל המחלוקת בשאלה מי ימונה כפרינקפס סנאטוס - ראש הסנאט. קורנליוס רצה לבחור בטיטוס מאנליוס טורקוואטוס בעוד סמפרוניוס הציע את פאביוס מאקסימוס. בסופו של דבר קורנליוס וויתר ופאביוס קיבל את התפקיד.
סרגיי בריליוב
סרגיי בוריסוביץ' בריליוב (ברוסית: Сергей Борисович Брилёв; בספרדית: Sergey Borisovich Brilev; נולד ב־24 ביולי 1972) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, מפיק טלוויזיה, עורך, קריין טלוויזיה מוביל ברוסיה, שמכהן כסמנכ"ל ערוץ רוסיה-1 והוא מנחה ומגיש תוכנית החדשות "חדשות בשבת" (Вести в субботу) בערוץ "רוסיה-1" של החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה.
נולד בהוואנה, קובה וגדל באקוודור ואורוגוואי. למד במכון ללימודי שפות במונטווידאו והמשיך לימודיו גם במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
דובר ספרדית ואנגלית. מאז 1995 עובד ב-VGTRK. לאורך הקריירה שלו ראיין אישים רבים לרבות נשיאי מדינות אמריקה הלטינית ונשיאי חבר המדינות, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, נשיאי ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש וברק אובמה ונשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ראשי ממשלת רוסיה, שרי החוץ של רוסיה וגם ראיין את נשיאי רוסיה דמיטרי מדבדב וולדימיר פוטין (איתו אף התיישב לריאיון ארוך עבור סרטו התיעודי "הנשיא").
באוקטובר 2018 זכה בפרס TEFI בקטגוריית מנחה חדשות הערב הטוב ביותר, על הגשת התוכנית "חדשות בשבת". הופיע בהופעת קמע בתפקיד עצמו בסרט "פלישה".
Trace Sport Stars
Trace Sport Stars (נקרא גם TRACE ספורט) הוא ערוץ הטלוויזיה העולמי הרכילותי הראשון בעולם, העוסק בכוכבי עולם הספורט.
בישראל
בעבר נקנס הערוץ ב-202 אלף ש"ח על שידור תכנים שסתרו את הרישיון שלו.
קורט וסטרגארד
קורט וסטרגארד (בדנית: Kurt Westergaard; 13 ביולי 1935 – 14 ביולי 2021) היה קריקטוריסט דני, שקריקטורות פרי עטו התפרסמו בעשרות עיתונים. קריקטורה אחת שלו נחשבת לגורם העיקרי לפרשת קריקטורות מוחמד, להפגנות הענק שאירעו בשנים 2005–2006 בכל העולם המוסלמי ובאירופה, בהן נהרגו לפחות 50 איש, ולערעור יחסי אירופה ובעיקר דנמרק עם העולם המוסלמי.
קורות חיים
וסטרגארד נולד בכפר הקטן Døstrup, שבצפון מזרח חצי האי יוטלנד, בדנמרק. הוא היה בנם הבכור של אנדרס פדרסן, בעל חנות המכולת של הכפר ומרי וסטרגארד פדרסן. חלק גדול מתושבי הכפר היו נוצרים לותרנים אדוקים, אבל משפחתו של וסטרגארד הייתה חילונית יחסית והוא כמעט ולא התפלל בילדותו בכנסייה. עם זאת, לבית הספר של יום א' הוא נאלץ להגיע מדי שבוע.
וסטרגארד נטש את הדת לחלוטין והפך לאתאיסט ולמתנגד לכל סוג של קנאות דתית, כבר בעת לימודיו בבית ספר תיכון. למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קופנהגן ועבד כמורה ולאחר מכן כמנהל בית ספר מיוחד לנכים. החל לעבוד כעיתונאי עבור העיתון הנורווגי Demokraten ומ-1988 ועד למותו עבד כקריקטוריסט בעיתון הדני הפופולרי יילנדס פוסטן, עיתון בעל דעות מרכז - ימין בדרך כלל.
הקריקטורות פרי עטו התפרסמו בכלי תקשורת ב-48 מדינות ברחבי העולם.
וסטרגארד כתב ב-2010 אוטוביוגרפיה בשם "האיש שמאחורי הקו" (Manden bag stregen), שיצאה לאור בדנמרק ואשר ב-2012 גם תורגמה לאנגלית.
פרשת קריקטורות מוחמד
ב-30 בספטמבר 2005 פרסם "יילנדס פוסטן" הדני, 12 קריקטורות המתארות את נביא האסלאם מוחמד, במצבים מצחיקים או אף מעליבים שונים. אחת הקריקטורות הייתה פרי עטו של וסטרגארד ותיארה את מוחמד חובש לראשו טורבן ובו חבוייה פצצה. קריקטורה זו הייתה הקריקטורה שהכעיסה יותר מכל את המוסלמים ברחבי העולם. הפרסום עורר תחילה הפגנות מועטות ועבר בדרך כלל בשלום, אולם בהמשך הועתקו הקריקטורות לעוד ועוד עיתונים עד שהגיעו גם למזרח התיכון. בישראל הן פורסמו בג'רוזלם פוסט.
בראשית 2006 החלו המהומות הרציניות, שהתפשטו בכל העולם למעשה וכללו שריפת שגרירויות ועשרות הרוגים. הדיווחים השונים סיפרו על 50 הרוגים לפחות, אף שהיו כאלה שהגיעו עד כדי 1000 הרוגים בכל רחבי הגלובוס. פרס כספי גבוה הוצב על ידי ארגונים אסלאמים וכהני דת רדיקלים על ראשם של הקריקטוריסטים מאיירי 12 הקריקטורות ובראשם וסטרגארד, והוא נאלץ מאז להסתתר ולקבל הגנה משטרתית על חייו. גורמים מוסלמים שונים הצהירו שיעניקו פרס בסכום של 11 מיליון דולר למי שירצח את וסטרגארד.
הקריקטורה של וסטרגארד מופיעה פעמיים, הן בסצנת הפתיחה והן בסיום סרטו המפורסם של חרט וילדרס, פתנה, מ-2008.
ניסיון רצח ראשון - 2008
ב-12 בפברואר 2008 עצרה משטרת דנמרק שלושה מוסלמים, אחד מהם אזרח דנמרק ממוצא מרוקאי ושני האחרים אזרחי תוניסיה, בחשד שתכננו לרצוח את וסטרגארד. בתגובה מיידית פרסמו כל חמשת עיתוניה הגדולים ביותר של דנמרק, למחרת היום, את הקריקטורה שיצר וסטרגארד, שהייתה הקריקטורה השנויה ביותר במחלוקת, כש-12 קריקטורות מוחמד ראו אור לראשונה, כשנתיים קודם לכן. בהמשך, לא פחות מ-17 עיתונים דנים, אשר רובם סירבו בשעתו לפרסם את 12 קריקטורות מוחמד, פרסמו כעת לאות הזדהות עמו את הקריקטורה של וסטרגארד עצמו או את כל ה-12. מאמר מערכת בעיתון הליברלי רב ההשפעה "פוליטיקן" (Politiken) קבע כי "התוכניות לרצוח את קורט וסטרגארד... הן לא רק התקפה על וסטרגארד אלא גם התקפה על התרבות הדמוקרטית שלנו". עיתונו הקבוע של וסטרגארד "יילנדס פוסטן", גילה כי וסטרגארד בן ה-73 וגיטה אשתו בת ה-66 היו מאובטחים על ידי משטרת דנמרק כבר במשך שלושת החודשים שקדמו לתפישת החשודים, בשל מידע משטרתי מודיעיני על קיומן של תוכניות לרצוח את הקריקטוריסט. וסטרגארד עצמו כתב בעיתונו: "בוודאי שאני חושש לחיי, כשהמודיעין המשטרתי טוען שמנסים לרצוח אותי" ואילו קרסטן ג'סט עורך ה"יילנדס פוסטן" אמר, שהוא וצוות העיתון התרגלו כבר למכתבי שטנה ולאיומי פצצות, אולם זו הייתה הפעם הראשונה בה דובר בתכנון מעשי וממשי לרצוח מי מהקריקטוריסטים או אנשי העיתון.
הפרסום המחודש של קריקטורות מוחמד, כולן או רק זו של וסטרגארד, חידש את גל המחאות המוסלמי כנגד דנמרק, ברחבי העולם, מרצועת עזה ועד אינדונזיה. יו"ר הפרלמנט המצרי למשל, טען שדנמרק מפירה בפרסום זה את ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם. סודאן החליטה לאסור על יבוא סחורות מכל סוג שהוא מדנמרק ונשיאה עומר אל-בשיר אמר כי מעתה ולעולם לא תדרך כף רגלו של אזרח דני במדינה. באפגניסטן עלתה מחדש הדרישה לניתוק היחסים הדיפלומטיים עם דנמרק ולסילוק הכוחות הדנים מקרב כוחות נאט"ו התומכים במשטר הנלחם שם בטליבאן. שר החוץ הדני מצידו הגיב באומרו שאכן יקשה מאוד על דנמרק להמשיך ולסכן את חיי חייליה בהגנה על משטר התומך בהפרת זכויות האדם וחופש הדיבור, כמו המשטר האפגני. בגרמניה, שר הפנים וולפגנג שוובלה, שהיה ידוע דווקא בשל נסיונותיו לפיוס עם המוסלמים, קרא לעיתוני אירופה כולם לחזור ולפרסם את הקריקטורות, ואף שחזר בו לאחר מכן, הותקף בשל כך קשות על ידי כלי תקשורת מוסלמיים. ואילו וסטרגארד, ששהה מאז 2006 בבתים מוגנים שהתחלפו תדיר אמר לעיתון הניו יורק טיימס: "אני יודע שזה יימשך כך עד סוף ימי. לעולם לא אוכל לצאת מזה. אבל אני חש יותר זעם מאשר פחד. כעס על כך שאני נרדף, לא בשל עוול כלשהו שעשיתי למישהו, אלא רק משום שמילאתי את תפקידי".
בפברואר 2010, שנתיים לאחר שפרסם את הקריקטורה שצייר וסטרגארד, בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו, התנצל ה"פוליטיקן" הדני בפני המוסלמים על הפרסום. בתגובה לכך, ראש ממשלת דנמרק, לארס לקה ראסמוסן, כמו גם יושבת ראש האופוזיציה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית הלה ת'ורנינג שמידט, יו"ר ארגון העיתונאים הדנים ורבים אחרים גינו את ההתנצלות וקראו לה כניעה למתנגדי חופש הדיבור וחופש העיתונות.
באוקטובר 2010 השמיד העיתון הנורווגי Adresseavisen מהדורה שלמה של המוסף השבועי שלו, משום שהסתבר, שאיכשהוא, "בניגוד למדיניות המערכת" השתרבב למוסף איור של קורט וסטרגארד מחזיק בקריקטורת מוחמד.
בישראל, העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם, בעקבות ניסיון הרצח, את הקריקטורה של וסטרגארד, בהוסיפו כי המאייר, קורט וסטרגארד, מתקשה למצוא בדנמרק מלון שיסכים להסתיר אותו מפני קיצונים איסלאמיים שמאיימים על חייו. בעקבות פרסום הקריקטורה, התקבלו במערכת העיתון תגובות מחאה מצדם של כ-100 קוראים מהמגזר הערבי. חלק מהפונים איימו לבטל את המנויים שלהם לעיתון. בעקבות זאת פרסם "ידיעות אחרונות" כתבה נרחבת במוסף היומי "24 שעות" על המחאה במגזר הערבי בעקבות פרסום הקריקטורה, ועורכו, שילה דה-בר שלח מכתב התנצלות לגורמים במגזר.
ניסיונות נוספים
ב-2 בינואר 2010 סוכל ניסיון מוסלמי נוסף, שלישי, לרצוח את וסטרגארד. מחבל סומלי בשם מוחמד גלי, איש ארגון "אל שבאב", המקורב לאל-קאעידה ניפץ את דלת הזכוכית בכניסה לביתו בעיר אורוס שבדנמרק, וחדר פנימה כשהוא חמוש בגרזן ובסכין וצועק לדברי וסטרגארד, "נקמה" ו"דם". וסטרגארד ונכדתו בת החמש, ששהתה אותה עת עמו בבית, הצליחו להסתגר בחדר מוגן ומשם הזעיקו את המשטרה. אנשיה, המוצבים דרך קבע ליד ביתו של הקריקטוריסט מאז ניסיון הרצח הראשון הגיעו מיידית למקום, ירו במחבל, פצעו אותו ביד וברגל ועצרו אותו. הוא נשפט בתחילת 2011 לתשע שנות מאסר וביהמ"ש העליון של דנמרק החמיר את עונשו ביוני 2011 לעשר שנים, אשר בסיומן יגורש מדנמרק. בניגוד לניסיון ההתנקשות הקודם בווסטרגארד, הפעם שמרו אמצעי התקשורת על כיסוי מצומצם ככל האפשר לאירוע עצמו ולא פרסמו שוב את הקריקטורה שצייר וסטרגארד או את קריקטורות מוחמד בכלל, מתוך כוונה למנוע את הישנות אירועי 2006 ו-2008.
ביולי 2010 סוכל ניסיון התנקשות רביעי בחיי וסטרגארד. משטרת נורווגיה עצרה שלושה מוסלמים - סיני, כורדי ואזרח נורווגי, חברי אל-קאעידה, בחשד שתכננו לרצוח את וסטרגארד ולשים פצצה במשרדי עיתונו. השלושה נשפטו, הורשעו, ואחרי ערעור לבית המשפט הנורווגי לערעורים נידון מנהיגם, סיני - מוסלמי אויגורי בשם מיקאל דאוד, לשמונה שנות מאסר, שותפו הכורדי שאוואן סאדק סעיד בוז'אק נידון לשלוש שנים והאזרח הנורווגי דייוויד יקובסן (שם שלקח לעצמו עם התאזרחותו בנורווגיה), שרק סייע להם בלא לדעת את מטרתם, ושיתף פעולה עם המשטרה לאחר מכן, נידון לארבעה חודשי מאסר.
ב-5 במרץ 2013, שני אנשים "בעלי חזות מזרח תיכונית", נושאים עימם מחבטי בייסבול ומה שנראה כאקדח, ירדו ממכוניתם, שהסתבר בהמשך שנשאה מספר מזויף, ואיימו על חייו של בעל גלריית אמנות דני, שהציג בגלריה שלו בארהוס, דנמרק, את קריקטורת מוחמד של וסטרגארד. האתר הנורווגי HRS שהביא את הידיעה, צינזר את עצמו, כשהציג בצד הכתבה את הקריקטורה של וסטרגארד, כשדמות מוחמד מכוסה בחלקה, כך שלא רואים את הפצצה שבטורבן.
פרסים שקיבל
וסטרגארד קיבל את "פרס סאפפו", שמחלקת אגודת העיתונות החופשית (דנמרק) (Trykkefrihedsselskabet), לעיתונאי המשלב מצוינות בעבודתו עם אומץ לב וסירוב להתפשר. ב-2010 קיבל וסטרגארד מידי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את "פרס התקשורת" (M100 - Medienpreis), בגין תרומתו לחופש הבעת הדעה.
הקנצלרית מרקל, שהייתה הנואמת העיקרית בטקס מתן הפרס אמרה בין השאר כי "האיש בו בחרתם השנה לחתן הפרס, הקריקטוריסט הדני קורט וסטרגארד, קשור באופן הדוק לחופש הבעת הדעה וחופש העיתונות. השאלה העקרונית שעמדה במרכז מחלוקת הקריקטורות הייתה האם מותר או אסור לפרסם בחברה המערבית, בעלת הערכים המערביים את האיור שלו, בין אם אנחנו חושבים שמדובר בקריקטורה טובה, מועילה, והכרחית ובין אם לא. האם מותר לו לפרסמה? כן, מותר לו. הוא אחד מתוך הרבה קריקטוריסטים באירופה ואירופה היא מקום בו קריקטוריסט רשאי לצייר קריקטורות מעין אלה".
וסטרגארד נפטר בקופנהגן ב-14 ביולי 2021.
טיעון
טיעון (בלועזית: אַרְגּוּמֵנְט) הוא רצף של הנחות ומסקנה שבו נעשה ניסיון לביסוס אמיתותה של טענה אחת (המסקנה) על סמך אמיתותן של טענה אחרת או יותר (ההנחות). תורת הלוגיקה עוסקת בהבחנה שבין טיעונים בכלל, ובין היסקים, שהם טיעונים שבהם המסקנה נובעת מן ההנחות בהכרח.
סוגי טיעונים
ישנם מספר סוגים של טיעונים, שמשתנים לפי ההבחנה ביניהם:
במדעי הטבע נעשה לעיתים קרובות שימוש בטיעונים אינדוקטיביים, בהם מסתמכים על חזרתה של תצפית מסוימת כבסיס להסקת מסקנה אודות חוק הטבע העומד מאחוריה.
עם זאת, החלוקה הזאת היא כללית מאוד, וניתן לחלק את כל אחד מ "קבוצות הטיעונים" הנ"ל לתתי קבוצות. לדוגמה, ניתן לחלק טיעונים היקשיים לקבוצות כמו: טיעון אנלוגי (א' גרם לב'. בגלל שג' דומה לא', וד' דומה לב' אז ג' יגרום לד'), טיעונים בשם המסורת, ועוד.
דייוויד קופרפילד (סדרה, 1974)
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) היא מיני-סדרה בריטית בת שישה חלקים המבוססת על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. העיבוד נעשה בידי יו וייטמור, וביימה ג'ואן קראפט. הסדרה שודרה בערוץ BBC One מדי שבוע החל מ-1 בדצמבר 1974. ההפקה נעשתה בשיתוף Time-Life Television Productions.
טיעון
טיעון בעל תקפות לוגית, או היסק
כאמור, טיעון בנוי ממסקנה ומהנחה אחת לפחות. ישנם טיעונים בהם המסקנה נמסרת לפני ההנחות, וישנם טיעונים בהם המצב הפוך, או שמדובר ברצף של טענות שהאמצעית בהן היא המסקנה. וישנם גם טיעונים בהם משתמשים בהנחה סמויה, שאינה נאמרת או נכתבת מפורשות. למשל בטיעון הבא:
דייוויד קופרפילד (סדרה, 1974)
התגובות לגרסה זו היו בדרך כלל חיוביות. בביקורת בעיתון האובזרבר כתב קלייב ג'יימס:
טיעון
טיעון בעל תקפות לוגית, או היסק
טענה א' (הנחה): יורד גשם. טענה ב' (מסקנה): יש עננים בשמים.
ההנחה הסמויה היא, כמובן, שכאשר יורד גשם יש עננים בשמים. טיעונים מסוג זה יחשבו למשכנעים משום שהם מבוססים על היסק לוגי, כלומר שכאשר נסדר את הטענות שלהם באופן ברור נקבל טיעון שצורתו הלוגית ברורה מאליה. צורת הטיעון המלא בהקשר של הדוגמה הקודמת הוא:
לכן: יש עננים בשמים
טיעונים תקפים, או היסקים מסתמכים על היותם בעלי צורה מסוימת שניתן לתאר אותה באמצעות חוקי היקש, הכללים המתירים לגזור מסקנות מסוימות מתוך הנחות מתאימות. שתי טענות שאין קשר כזה ביניהן, לא יוכלו להוות טיעון. למשל: טענה ראשונה (הנחה): הגג הזה אדום, טענה שנייה (מסקנה): יש עכשיו עננים בשמים.
הסיבה לכך שרצף כזה של טענות אינו נחשב לטיעון, ואילו הרצף הקודם כן, היא שחסרה כאן צורת הנביעה או ההיסק הלוגי. הנביעה הלוגית בדוגמה הראשונה נסמכת על כלל הניתוק, או מודוס פוננס, הקובע שמן הטענה "אם א' אז ב'" בצירוף לטענה "א'" ניתן לגזור את הטענה "ב'".
טיעון יחשב לטיעון תקף, אם בכל מקרה שבו ההנחות אמיתיות - גם המסקנה תהיה אמיתית. מכיוון אחר, הטיעון הוא תקף אם אין דוגמה נגדית לטיעון שצורתו זהה אך בו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית. לתקפותו של טיעון אין קשר לאמיתות ההנחות עצמן.
חלחולת
החלחולת (בלטינית: rectum, רקטום, שפירושו "ישר") היא חלקו הסופי של המעי הגס. זהו איבר דמוי צינור שאורכו הוא כ-17 סנטימטרים. הוא מחובר לפי הטבעת דרך צינור קטן ודק הנקרא התעלה האנאלית. כאיבר האחרון במערכת העיכול, החלחולת משמשת לאגירת הפסולת הנוצרת במעי הגס, עד להפרשתה כצואה.
הליכים רפואיים
בדיקה רקטאלית, במהלכה הרופא בוחן את החלחולת ונוטל ממנה דגימות, עשויה להיות הכרחית במקרים רבים לצורכי גילוי מחלות מסוימות. החלחולת אף עשויה להיות פתח למדידת חום הגוף באמצעות מדחום. בדרך כלל הטמפרטורה הנמדדת בחלחולת גבוהה מהטמפרטורה הנמדדת בפה ובבית השחי. רופאי ילדים רבים ממליצים על מדידת חום רקטאלית בפעוטות ובילדים מתחת לגיל שש, בעיקר מכיוון שהטמפרטורה הנמדדת בחלחולת קרובה יותר לחום הליבה של הגוף, ואצל ילדים קטנים הדיוק חשוב ביותר. בנוסף, החלחולת מהווה פתח להחדרת תרופות לגוף, לרבות "נרות" (Suppositories) מסוגים שונים.
החלחולת האנושית בעת מתן צואה
תפקידה הראשי של החלחולת הוא לאגור באופן זמני את הצואה המופרשת על ידי המעי הגס. כשדפנות החלחולת מתרחבות נוכח התמלאותן בפסולת, קולטני מתיחה עצביים בחלחולת מעבירים מסר למוח בדבר צורך במתן צואה. אם צורך זה לא ממומש, הפסולת בחלחולת נדחסת חזרה למעי הגס, ושם נספגים ממנה המים. כאשר מתן הצואה נדחה לפרק זמן ארוך במיוחד, גובר הסיכוי לעצירות.
כאשר החלחולת מתמלאת צואה, הלחץ מרחיב את דפנות התעלה האנאלית ומאפשר לפסולת להיכנס לתוכה. באותו הזמן החלחולת המרוקנת מתכווצת, וגלים פריסטלטיים דוחפים את הצואה אל מחוץ לגוף. שני שרירים טבעתיים (sphincters) בחלחולת - פנימי וחיצוני - מסייעים להפרשת הצואה דרך פי הטבעת.
גירוי מיני
נוכח קרבת הדופן האחורית של החלחולת לנרתיק אצל נקבות או לערמונית אצל זכרים, ובהתחשב בקצות העצבים הסמוכים, גירוי של החלחולת עשוי לחולל עוררות מינית בקרב בני אדם.
בדרכי שלי
בדרכי שלי (בקוריאנית: 마이 웨이) הוא סרט מלחמה דרום-קוריאני המבוסס באופן חלקי על סיפורו של יאנג קיונג ג'ונג. הסרט עוסק בקוריאני ויפני, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה עוטים מדים שונים ונלחמים בצדדים שונים כדי לשרוד, תוך שהם עוברים מסע בן 12,000 קילומטר מקוריאה עד צרפת.
עלילה
השנה היא 1928, בסיאול הכבושה בידי האימפריה היפנית. קים יוני-שיק, הוא קוריאני הצעיר העובד בחווה של משפחת הסגאווה היפנית. הוא מתחרה בריצה עם טטסוו הסגאווה הצעיר. במאי 1938 מתקיימות תחרויות ספורט, אולם הקוריאנים מנועים מלהשתתף בהן והן מיועדות ליפנים בלבד. יוני-שיק מתגנב לתחרויות ומנצח את טטסוו בריצה. עם זאת, השופטים מעניקים את המדליה לטטסוו בטענה שיוני-שיק רימה. הצופים הקוריאנים מתפרעים במחאה, וכעונש מגייסים היפנים את כל המתפרעים, כולל יוני-שיק, לצבא היפני הקיסרי. ביולי 1939, יוני-שיק מוצא את עצמו בקרב חלקין גול מול ברית המועצות. לרוע מזלו, טטסוו, שהוא כעת קולונל, תופס את הפיקוד על היחידה שלו ורוצה לשלוח אותו למשימת התאבדות. יוני-שיק מנסה להימלט, אולם בדרך רואה שמתקפת טנקים סובייטית גדולה מתקרבת. הוא חוזר לבסיס, ומנסה להזהיר את טטסוו, אשר מסרב להורות על נסיגה. המתקפה נפתחת, והן יוני-שיק והן טטסוו נפגעים מפגז סובייטי ונופלים חסרי הכרה.
יוני-שיק וטטסוו נלקחים למחנה עבודה סובייטי מצפון לפרם, אשר בו כלואים יחד הן קוריאנים והן יפנים. הסכסוכים בין השניים ממשיכים. כאשר מגיעה הידיעה על פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות (מבצע ברברוסה), מגייסים הסובייטים את כל האסירים בכפייה, ויורים למוות בכל אלו שמסרבים או אפילו אטיים מדי בלבישת מדי הצבא האדום. בדצמבר 1941 משתתפים יוני-שיק וטטסוו בקרב כנגד הגרמנים, אולם הסובייטים מובסים. יוני-שיק משכנע את טטסוו ללבוש מדי ורמאכט שנלקחו מגפות גרמנים הרוגים. יוני-שיק משאיר את טטסוו הפצוע בעיר נטושה ומנסה למצוא עבורו תרופה כלשהי. הוא נפגש עם חיילים גרמנים, אשר מופתעים לראות אדם הלבוש במדיהם, אך אינו דובר את שפתם, ולוקחים אותו בשבי. טטסוו נמצא בידי חיילים גרמנים אחרים, אשר לוקחים אותו לצורך קבלת טיפול רפואי.
שלוש שנים לאחר מכן, טטסוו הוא חייל בוורמאכט אשר משתייך ליחידה העוסקת בביצור החומה האטלנטית באזור נורמנדי. הוא רואה אדם רץ על החוף, ומופתע לגלות שזהו יוני-שיק אשר עמו לא התראה מאז נפרדו דרכיהם ברוסיה. הם מתכננים לקחת ספינה משרבור ולברוח עמה אל ארץ נייטרלית וממנה חזרה לקוריאה. עם זאת, לפני שהם מספיקים לעשות זאת, הפלישה לנורמנדי מתחילה, וחיילי צבא ארצות הברית שוטפים את החוף. יוני-שיק נפצע מרסיס בחזה, ומדמם קשות. הוא רואה צנחנים אמריקאים מתקרבים, וברגע האחרון לפני מותו מחליף את תג הזיהוי שלו בתג הזיהוי של טטסוו. ואומר לו שמהיום הוא יוני-שיק, כיוון שכיפני, טטסוו נחשב לאויב מושבע של ארצות הברית, אולם לאמריקאים אין דבר נגד קוריאני. יוני-שיק מת, וטטסוו בוכה על גופתו. ארבע שנים מאוחר יותר נראה טטסוו מתחרה בריצה תחת השם יוני-שיק.
קונצ'רטו גרוסו
במוזיקה, קונצ'רטו גרוסו (Concerto grosso) הוא מהגלגולים הראשונים של הקונצ'רטו האינסטרומנטלי המוכר לנו כיום, והיה שכיח מאוד בסוף המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-18. הכנרים והמלחינים האיטלקיים: טורלי, קורלי, טרטיני וויוואלדי היו ממייסדי צורה זו, והביאו אותה לשיא הפופולריות שלה.
הקונצ'רטו גרוסו מורכב משתי חטיבות — האחת, תזמורת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולה ובאסו קונטינואו) המכונה גם ripieno (באיטלקית, מילוי), והשנייה, הרכב של שני כנרים ובאסו קונטינואו המכונה גם concertino (חטיבה זו זהה להרכב המנגן בטריו סונטה). שתי החטיבות משמיעות שיח־נגינתן לסירוגין או גם ביחד.
מבנה הקונצ'רטו מבוסס על מבנה של סונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית), כלומר מבנה של ארבעה פרקים במהירויות מנוגדות – איטי—מהיר—איטי—מהיר, או על מבנה של sonata da camera (סונאטה קאמרית) הידוע גם בתור סוויטה, וכולל ריקודים מן התקופה, החשובים בהם הם האלמנד, הקוראנט, הסרבנד והג'יג.
עם התפתחותה של צורת הסונאטה, שקעה צורת הקונצ'רטו גרוסו, והקונצ'רטו המוכר לנו כיום תפס את מקומו. במאה ה-20, כחלק מגל הנאו-קלאסיציזם, החלה נטייה לחדש את הצורה הזאת: ארנסט בלוך, ארנסט קרנק וז'אן מרטינו כתבו קונצ'רטי "גרוסו".
סבאט
סבאט (בצרפתית: Savate, מילולית: "נעל ישנה", ידועה גם בשם "איגרוף צרפתי") הוא ספורט לחימה מודרני מתחום הקיקבוקס שהתפתח מתוך מספר שיטות הגנה עצמית שמקורן בצרפת במהלך המאה ה-19.
לוחם סבאט נקרא בשם "סבאטור" ולוחמת סבאט נקראת בשם "סבאט'וס".
היסטוריית הסבאט
המשחק כלל מספר סגנונות של בעיטות:
באותו זמן, התחוללו בפריז מהומות גדולות ברחובות, וכתוצאה מכך פיתחו חלק מהצרפתים טכניקות הגנה עצמית הכוללות:
אנשי מפתח בפיתוח הסגנון לחימה ואיחוד הטכניקות
מישל קסאוקס (1794–1869), רוקח צרפתי, וצ'ארלס לקור (1808–1894) היו אנשי מפתח בפיתוח הסגנון, בכך שהפכו אותו מטכניקת הגנה עצמית ברחוב ללחימת סבאט מודרנית. קסאוקס החל ב-1825 לקדם ולשנות את לחימת הסבאט הכוללת גם את סגנון הלחימה בנמל (Chausson) וגם את סגנון ההגנה העצמית מרחובות פריז ושילב אותם ביחד בפעם הראשונה לסגנון ייחודי משלו. על אף ההשפעה המרובה מפריז, התמקדה הגרסה של קסאוקס ללחימת סבאט בלחימת המלחים "Chausson".
צ'ארלס לקור, תלמידו של קסאוקס, הוסיף ללחימת הסבאט את האגרופים עקב צפייתו בקרב אגרוף אמריקאי בצרפת בין אוואן סוויפט וג'ק אדמס. לטעמו, העניקו האגרופים יתרון ללחימת הסבאט מכיוון ששימוש בידיים רק להגנה מפני בעיטות לא הספיק. לאחר זמן מה, הצטרפה גם לחימת המקלות (או מקלות הליכה) לסבאט, בעזרתו של בארוזי וגם עקב המהומות שהיו בפריז, במהלכן נעשה שימוש במקלות רגילים (קצרים וארוכים), מקלות הליכה, כיסאות, סכינים ומחבטים ברחוב, שנוספו גם הם בהדרגה אל תוך הסבאט. הסבאטורים בפריז ניצלו והשתמשו בחפצים הללו כדי להגן על עצמם ופיתחו כמה טכניקות מקל המזכירות את הדיפת חבורות פורעים בהן השתמשו המאסטרים בפריז הישנה.
על אף השימוש בחפצים ברחובות פריז, מתמקד השימוש במקלות (או מקלות הליכה) בקרב (אם מדובר בקרב סבאט המשתמש בחפצים ולא רק במגע גוף) יותר מאשר עם חפצים אחרים, אך זאת תלוי במכון האימונים של הסבאט. שיטה זו התפתחה לטכניקת הברטיטסו.
סגנון נוסף הפחות נפוץ בימיו הקדומים של סבאט, הוא הסבאט מזרחי; שילוב של סבאט קלאסי ושל ג'וג'יטסו.
אחרית דבר
הסבאט התמסד תחת "ארגון האיגרוף הצרפתי הלאומי" (National de Boxe Francaise) על ידי תלמידו של צ'ארלס צארלמונט, קאונט פיירי בארוזי (dit Barrozzi). בארוזי נחשב כאחד האבות הרוחניים של אומנות הסבאט המודרנית. בארוזי גם זכה בצרפת ומושבותיה 11 פעמים כאלוף סבאט, כאשר התחרות הראשונה בה השתתף נערכה בזמן מלחמת העולם הראשונה. הארגון הלאומי של הסבאט נקרא F.I.S (ראשי תיבות ל-International Savate Federation) אשר נחשב גם כארגון עולמי.
טינה גולדשטיין
טינה (פורפנטינה) גולדשטיין היא דמות בסרטי "חיות הפלא" מאת ג'יי קיי רולינג.
לפני הסרטים
בשנים הקודמות לעלילת הסרטים, טינה עבדה כהילאית במשרד הקסמים האמריקאי.
בסרטים
הסרט הראשון מתרחש בשנת 1926, בתקופה בה טינה מושעת מעבודתה כהילאית במשרד הקסמים האמריקאי. טינה פוגשת בניוט סלמנדרה, בעלה לעתיד, ומביאה אותו למטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית", בתקווה שהיות שניוט הוא קוסם לא רשום, תזכה בכך בעבודתה. טינה מתאכזבת לגלות שראש הקונגרס, סרפינה פקוורי וההילאי הבכיר, פרסיבל גרייבס, מבטלים את התיק נגדו. לאחר שטינה מאתרת שוב את ניוט בדירתו של ג'ייקוב קובלסקי, אל-קסם אמריקאי ואופה במקצועו. היא לוקחת את השניים אל דירתה המשותפת עם אחותה הצעירה, קוויני, אשר לה יכולות ביאור הכרה מתקדמות.
לאחר שניוט וג'ייקוב לוכדים את חיות הפלא האבודות, טינה לוקחת את ניוט וג'ייקוב בתוך מזוודת הקסמים אל מטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית". בהגיעם לשם, השלושה נעצרים בחשש כי האובסקורוס שניוט מחזיק אצלו במזוודה הוא זה אשר אחראי לרצח הסנאטור הנרי שו הבן, ומתקבלת החלטה להרוס את מזוודתו של ניוט ולמחוק את זיכרונו של ג'ייקוב. גרייבס חוקר את ניוט וטינה, ומאשים את ניוט בקשירת קשר עם גלרט גרינדלוולד, קוסם אפל ורב עוצמה שזרע הרס באירופה, וכעת חמק ולא ניתן למצוא אותו. ניוט וטינה נידונים למוות, אך הם בורחים ונפגשים עם קוויני וג'ייקוב. ביחד, הרביעייה מאתרת ולוכדת את חיות הפלא של ניוט עד לאחרונה שבהן.
כשהאובסקורוס של קרידנס משחרר את זעמו על העיר טינה וניוט מגיעים אל מנהרות הרכבת התחתית. ניוט מנסה לדבר אל קרידנס, אך הוא מותקף על ידי גרייבס. טינה, המכירה את קרידנס, מנסה לדבר אליו בעוד גרייבס מנסה לגרום לו להקשיב לו במקום זאת. בזמן שקרידנס חוזר לצורתו האנושית, פקוורי וצוות הילאים מגיעים לאזור, ופקוורי מחליטה כי צריך להקריב את חייו של קרידנס על מנת לשמור על קהילת הקוסמים חבויה מקהילת האל-קסים. צוות ההילאים מכניעים את קרידנס, אך ניוט מבחין בחלקיק זעיר של האובסקורוס הנמלט. גרייבס מודה בשחרור האובסקורוס ובחשיפת קהילת הקוסמים לקהילת האל-קסים, והוא מוכנע ונלקח למעצר לאחר שניוט חושף את זהותו כגלרט גרינדלוולד.