cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמונידס איש אמורגוס
סמונידס איש אמורגוס (יוונית עתיקה: Σημωνίδης ὁ Ἀμοργῖνος) הוא משורר יווני מהמאה השביעית לפנה"ס של שירה יאמבית ואלגרית. שירתו שרדה כציטוטים המצוטטים בידי סופרים ומשוררים אחרים. יצירות הידועה והארוכה ביותר עוסקת בסיווג של נשים. שמו של המחבר לקוח מתוך אזכורו במספא ספרי לקסיקון, בניהם הלקסיקון המפורסם "ספר האטימולוגיה הגדול" (Ἐτυμολογικὸν Μέγα).
שריונית רולס-רויס
שריונית רולס-רויס (באנגלית - Rolls-Royce armoured car) הייתה שריונית תוצרת חברת רולס-רויס הבריטית שפותחה ב-1914 ושירתה בצבאות שונים במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה, ובעימותים שונים שבין המלחמות.
תכנון וייצור
שירות האוויר של הצי המלכותי (Royal Naval Air Service - RNAS) הקים את מערך השריוניות הבריטי הראשון בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בספטמבר 1914 רכשה את כל השלדות של מכוניות רולס-רויס מסוג סילבר גוסט (Silver Ghost) על מנת להרכיב עליהן שריון לשם שימוש במלחמה. במהלך החודש שלאחר מכן הוקמה ועדה מיוחדת שתכננה את המבנה של השריונית המיועדת. התוצאה הייתה שריונית בעלת צריח ובו מותקן מקלע ויקרס.
גאוגרפיה של איראן
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה ובקצהו המזרחי של המזרח התיכון, היא גובלת בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בים הכספי בצפון מרכז, באזרבייג'ן, בנגורנו-קרבאך, בארמניה ובנחצ'יבאן בצפון-מערב, בטורקיה, בכורדיסטן העיראקית ובעיראק במערב, במפרץ הפרסי ומפרץ עומן בדרום ובפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, אורך גבולותיה מסתכם בכמעט 6,000 ק"מ.
שריונית רולס-רויס
תכנון וייצור
בדצמבר 1914 הוכנסו לשירות שלוש השריוניות הראשונות, על אף שבשלב זה הפכה המלחמה חזית המערב לסטאטית, והתועלת בשריוניות נראתה משנית. עם זאת, בהמשך המלחמה נעשה בשריוניות שימוש בחזית המזרח התיכון. הייצור הופסק בשנת 1917 על מנת לאפשר למפעל רולס-רויס להתמקד בייצור מנועי מטוסים.
גאוגרפיה של איראן
שטחה הכולל של המדינה מגיע ל-1,648,000 קמ"ר והיא מדורגת כמדינה ה-18 בגודלה בעולם. לשם השוואה, שטחה שווה ערך לחמישית מארצות הברית, או לשטחן הכולל של בריטניה, צרפת, ספרד וגרמניה.
שריונית רולס-רויס
תכנון וייצור
הרכב עבר שיפורים ומודרניזציה ב-1920 ו-1924. התוצאה הייתה מגוון של דגמים שונים, שנשאו חימוש שונה כגון מקלע ברן, רובה בויס ומטולי רימונים. במספר יחידות הוחלפה שלדת הרולס-רויס בשלדה של משאית מסוג פורדסון.
גאוגרפיה של איראן
הנוף של איראן מורכב ברובו מרמות צחיחות מוקפות הרים, והאוכלוסייה מרוכזת ברובה בצפון המדינה ובמערבה. החלק המערבי הוא ההררי ביותר עם רכסים כהרי זגרוס והרי אלבורז זה האחרון מכיל את הנקודה הגבוהה ביותר במדינה, "הדמאוונד", שמגיעה לגובה של 5,609 מטר. החצי המזרחי מכיל ברובו שקעים מדבריים בלתי מיושבים שבהם זורמים מספר נחלי מלח. המישורים הגדולים היחידים בשטחי המדינה מצויים לאורך החוף של הים הכספי והחלקים הצפוניים של המפרץ הפרסי, שם גובלת איראן בנהר שט אל-ערב. מישורים קטנים ומקוטעים ניתן למצוא גם לאורך החוף של המפרץ הפרסי, מצר הורמוז, ומפרץ עומן. אקלימה של איראן הוא בעיקר יבש או יבש למחצה, ולמרות זאת קיים מזג אוויר טרופי למחצה לאורך חופי הים הכספי. החורף האיראני מתון יחסית, ואילו הקיץ לח וחם.
שריונית רולס-רויס
שימוש מבצעי
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוקמו שש פלוגות של שריוניות, ובכל אחת 12 שריוניות. האחת שירתה בחזית המערב, השנייה שירתה במערכה במזרח אפריקה, ושתיים שירתו במהלך מערכת גליפולי. ב-1915 פורקו כל היחידות הללו, והכלים הועברו לשימוש הצבא שהשתמש בהם במיוחד בלחימה במזרח התיכון, בשל אי התאמתם ללוחמת חפירות. לורנס איש ערב השתמש בכלים אלו במהלך המרד הערבי.
גאוגרפיה של איראן
טופוגרפיה
הטופוגרפיה של איראן מורכבת מחישוקים הסלעיים, הרריים המקיפים אגנים פנימיים גבוהים. שרשרת ההרים העיקרית היא הרי הזגרוס, סדרה של רכסים מקבילים וביניהם מישורים החוצים את המדינה ממערב לדרום מזרח. פסגות רבות בזגרוס עולות על 3,000 מטרים מעל פני הים, ובאזור הדרום המרכזי של המדינה יש לפחות חמש פסגות שמעל 4,000 מ'.
כשהזגרוס ממשיך לדרום מזרח איראן, הגובה הממוצע של הפסגות יורד באופן דרמטי ל-1,500 מטר. רימינג חוף ים הים הכספי הוא שרשרת נוספת של הרים, הרי אלבורז הצרים אך גבוהים שבהם נמצאת הפסגה הגבוהה באירן הדמאוונד בגובה 5,610 מטר, ההר הממוקם במרכז הרי אלבורז, הוא לא רק הפסגה הגבוהה ביותר במדינה, אלא גם את ההר הגבוה ביותר בדרום מערב אסיה.
שריונית רולס-רויס
שימוש מבצעי
לאחר המלחמה סופקו כלים מסוג זה לממשלת מדינת אירלנד החופשית על מנת לסייע לה במלחמתה בצבא האירי הרפובליקני במלחמת האזרחים האירית ב-1922. כלים אלו נתנו לממשלה יתרון משמעותי במלחמתה כנגד המורדים. הכלים נותרו בשימוש האירים עד 1944 כאשר לא ניתן היה להשיג להם עוד צמיגים. אחד מכלים אלו, שמקובל לחשוב כי הוא הכלי שאבטח את שיירתו של המנהיג האירי מייקל קולינס בשעה שזה נרצח מן המארב, נשאר עדיין בשימוש, ומוצג במצעדי ראווה.
גאוגרפיה של איראן
טופוגרפיה
המרכז של איראן מורכב ממספר אגנים סגורים שביחד מכונים הרמה המרכזית. הגובה הממוצע של רמה זו הוא כ-900 מטר, אבל ההרים המתנשאים מעל המישור עולים על 3,000 מטרים. החלק המזרחי של הרמה מכוסה על ידי שני מדבריות מלח היבשים מלבד כמה נאות מדבר מפוזרים, על כן מדבריות אלה מיושבים פחות משאר חלקי המדינה הצפופה.
לאיראן יש רק שני מרחבי שפלה: מישור ח'וזסתאן בדרום מערב ובמישור חוף הים הכספי בצפון. מישור ח'וזסתאן הוא הגדול ביניהם אולם חלק גדול ממנו מכוסה בביצות.
מים
באיראן קיימים מספר נהרות ונחלים, הגדול שבהם הוא נהר "הקארון" באורך של כ-800 קילומטרים, כ-180 קילומטר ממנו משמשים אף לתנועת סחר אל העיר אהוואז שעל גדתו. נהרות גדולים נוספים הם "כרחה" באורך של כ-700 קילומטר ונשפך לחידקל, ונהר "זיאנדה", שאורכו כ-300 קילומטר.
ישנם עוד מספר נהרות גדולים הנשפכים למפרץ הפרסי בדרום ולים הכספי בצפון אך אלה קטנים יותר, אלה הנשפכים לים הכספי מקורם בלב הרי אלבורז ובכל מיני מקוואות ואגמונים הנמצאים שם.
ברמה המרכזית, נהרות רבים אך רובם הגדול הם נהרות אכזב יבשים בקיץ וזורמים בהפשרת השלגים בהרים באביב, נהרות אלה מתנקזים אל אגני ניקוז ואגמים מקומיים הנוטים להתייבש במהלך בחודשי הקיץ. יש אגם מלח קבוע, אגם אורמיה, בצפון מערב המדינה, אגם זה הוא גבוה מדי כדי לאפשר לבעלי חיים ויצורים ימיים לחיות בו. יש גם כמה אגמים מלוחים מחוברים לאורך הגבול בין איראן לאפגניסטן במזרח.
מחוזות איראן
איראן מחולקת ל-31 מחוזות שונים המחולקים בתוכם ל-324 תתי-מחוזות (שַהְרֶסְתאן). ששלטונם נמצא בדרך כלל בעיר הגדולה במחוז, המכונה עיר הבירה (مرکز, מַרְכַז) של המחוז. ראש המחוז הוא המושל (استاندار, אֹסְתאנְדאר), הממונה על ידי שר הפנים האיראני, וכפוף לאישור של המג'לס.
עד שנת 1950, איראן הייתה מחולקת ל-12 מחוזות בלבד, באותה שנה נוצרו נפות שהוכפפו למחוזות הקיימים. בין השנים 1960–1981 כל הנפות קודמו בהדרגה למעמד של מחוזות. בשנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית באיראן, נוספו עוד תשעה מחוזות, האחרון הוא מחוז אלבורז, שבירתו היא העיר אהוואז. תתי המחוזות באיראן מחולקים גם הם לכ-865 חבלים, כשלכל חבל קיימת מועצה היושבת בבירת כל חבל כזה.
אקלים
לאיראן יש אקלים משתנה. בצפון מערב המדינה, החורפים קרים עם שלג כבד וטמפרטורות מקפיאות במהלך חודשי דצמבר וינואר. האביב והסתיו הם קלים יחסית, ואילו בקיץ הוא יבשים וחמים. בדרום, החורף מתון והקיץ חם מאוד, עם טמפרטורות יומיות ממוצעות בחודש יולי העולות על C° 38. במישור ח'וזסתאן, חום הקיץ מלווה בלחות גבוהה.
באופן כללי, לאיראן יש אקלים צחיח שבו רוב המשקעים השנתיים דלים ויורדים בין אוקטובר לאפריל. ברוב חלקי הארץ, ממוצע המשקעים השנתי הוא כ-250 מילימטרים בלבד ואפילו פחות. חריגים הם העמקים הגבוהים של הרי הזגרוס ומישור חוף הים הכספי, שבהם ממוצע משקעים לפחות 500 מילימטרים בשנה. בחלקו המערבי של הים הכספי, כמות משקעים עולה על 1,000 מילימטרים שנה והוא יורד באופן שווה יחסית לאורך כל השנה. זאת בניגוד לכמה אגנים של הרמה המרכזית שמקבלים עשרה סנטימטרים או פחות של משקעים בשנה.
מדבר לוט
בחלקה הדרום-מזרחי של איראן שוכן מדבר לוט ששטחו משתרע על פני כ-51,800 קמ"ר. כ-480 ק"מ אורכו, וכ-320 ק"מ רוחבו. בשל החום הקיצוני השורר בו, לא מתקיימים שם חיים כלשהם, לא של בני אדם, לא של בעלי חיים, ואפילו לא של חיידקים. הסיבה לחום הכבד המאפיין את מדבר לוט היא שכבת אבני בזלת ולבה שחורה המכסה חלק ניכר מהמדבר, וגורמת לכך שקרני השמש נקלטות באדמת המדבר ומחממות את האוויר שמעל אדמת המדבר הלוהטת.
בשנת 2005 נמדדה במדבר לוט, באמצעות לוויין של נאס"א, טמפרטורה של C° 70.7, מה שהפך את מדבר לוט למקום בו נמדדה הטמפרטורה הגבוהה בעולם אי פעם.
חי וצומח באיראן
באיראן כ-7% משטח המדינה מיוער. הגידולים נרחבים ביותר נמצאים במורדות ההר העולה מהים הכספי, עם חורשים של עצי אלון, ברוש ועצים יקרי ערך אחרים. על הרמה המרכזית, אזורים רבים פוריים, ועל כן אזור זה עתיר בגידולים של בעיקר דולב, צפצפה, ערבה, אגוז, מייפל ותות.
באזור האדמה הצחיחה צומחים באביב צמחים ושיחים פראיים ואזורים אלה הופכים לטובים למרעה, אולם כשמגיע הקיץ השמש שורפת אותם במעלות הגבוהות באזור.
בעלי חיים באיראן
איראן מגוונת מאוד במיני וסוגי בעלי החיים הנמצאים בה, בעלי החיים כוללים, דובים, צבי ים, חזירי בר, זאבים, חתולי פאלאס, לוטרות אירופיות, עיזי בר, צבאיים הודים, איילים אדומים, איילי כרמל, תנים זהובים, פנתרים, ושועלים. חיות הבית כוללות, כבשים, עזים, בקר, סוסים, תאו, חמורים וגמלים. הפסיון, החוגלה, החסידה, עיטים והבזים גם הם ילידי איראן.
נכון לשנת 2001 כ-20 מיני יונקים ו-14 מיני עופות נמצאים בסכנת הכחדה. ביניהם דוב בלוצ'יסטן, פרא פרסי, צבי פרסי, יחמור פרסי, כבש אוריאל, צב ים ירוק, קוברה האוקסוס ודולפינים. הברדלס האסייתי הוא מין בסכנת הכחדה חמורה אשר כבר נכחד במקומות אחרים וכיום קיים רק באיראן.
הנמר הפרסי הוא מין הנמר הגדול בעולם. נמר זה נמצא במקביל ליעלים. לפיכך, הוא נמצא בכל רחבי רכסי ההרים הזגרוס והאלברוז, כמו גם בשטחים קטנים ביותר בתוך המישור האיראני. אוכלוסיית הנמרים מאוד דלילה, כתוצאה מאובדן בית הגידול, אובדן הטרף טבעי, ופיזור האוכלוסייה באיראן. איראן איבדה את כל אריות בתחילת המאה ה-20.
יוסף סאנעי
אייתוללה עליון יוסף סאנעי (בפרסית: یوسف صانعی; אוקטובר 1937 – 12 בספטמבר 2020) היה איש דת מוסלמי שיעי מזרם התריסריים, איראני. הוא החזיק בתואר השני הבכיר ביותר (אחרי אמאם) באסלאם השיעי - מרג'ע תקליד (אייתוללה עליון), שבו מחזיקים רק מתי מעט. עד 1983 השתייך למועצת שומרי החוקה. עמדותיו הפכו אותו לבכיר בין אנשי הדת המתנגדים למשטר בראשותו של המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי.
ביוגרפיה
סאנעי נולד באספהאן. בצעירותו הוא בלט בהצטיינותו בלימודי הדת בקום.
סאנעי נחשב לממשיך דרכו של האייתוללה מונתזרי בהנהגת הזרם הרפורמיסטי בקרב כהני הדת. הוא גינה החזקת נשק גרעיני שלדבריו מנוגד לאסלאם, בהיותו מופנה נגד חפים מפשע. תמך בשוויון זכויות לנשים ובזכויות לבני דתות אחרות.
ב-2009, בתקופת המחאה שלאחר הבחירות, תמך במוחים ואמר שהממשלה אינה לשנות את המצב במדינה עם "טרור, הריגות, עינויים ומאסר". במהלך העימותים הוא ואנשיו הותקפו בקום בידי תומכי המשטר. ב-2010 אף הכריז גוף דתי של המשטר שסאנעי אינו ראוי לתואר "אייתוללה עליון".
באוגוסט 2012 התבטא בנושא המתיחות עם ישראל ואמר כי אירן תהיה חייבת להגיב למתקפה של "המשטר הציוני", אולם גם איראן תינזק ממלחמה, שכן במלחמות "לא מחלקים לחם וסוכריות", התבטאות שבלטה בזהירותה על רקע אמירות של בכירים אירניים באותו זמן כי ישמחו למלחמה עם ישראל שתספק הזדמנות להיפטר מקיומה.
Once Upon a Time (אלבום)
Once Upon a Time (מעוצב: ; בעברית: היה היה פעם) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת האמריקאית דונה סאמר. האלבום יצא לאור ב-31 באוקטובר 1977, על ידי חברת התקליטים קזבלנקה רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעת הסינגלים: "I Love You", "", "" ו-"Rumour Has It". עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד אלבומי הדאנס\דיסקו של בילבורד.
אלבום זה הוא אלבום הקונספט הכפול הראשון של סאמר. האלבום נוצר בהשראת סיפור סינדרלה והוא מוצג באמצעות סגנון הדיסקו. הקונספט של האלבום פותח על ידי ג'ויס בוגרט, סוזן מונאו וסאמר עצמה, בהשראת רעיונו של אל בוגאץ. כל שירי האלבום נכתבו על ידי סאמר, ג'ורג'ו מורודר ופיט בלוט.
רקע והפקה
האלבום כולו הופק על ידי ג'ורג'ו מורודר ופיט בלוט, בדומה לאלבום הבכורה של סאמר, Lady of the Night ובדומה לאלבומה השני, Love to Love You Baby. באלבום יש שימוש בכלי נשיפה, כלי פריטה וכלי הקשה כדוגמת סקסופון, גיטרות ותופים. האלבום הוא האלבום האחרון שהוקלט על ידי סאמר באולפני Musicland שבמינכן, גרמניה.
לאורך האלבום וכפי שמתואר בסיפור, השירים בו מספרים את סיפורה של אישה צעירה שלכאורה חשה לכודה בעולם משלה, אך בזכות הערכה עצמית, היא יוצאת ומגשימה את עצמה, תוך שהיא יוצאת למסע אשר בסופו היא פוגשת באהוב שלה.
קידום
במטרה לקדם את האלבום, הוציאה סאמר ארבעה סינגלים מתוך האלבום:
הצלחה מסחרית
בשבוע צאתו, הצליח האלבום להיכנס אל המקום ה-48 במצעד הבילבורד 200. חודשיים לאחר מכן, הגיע אל המקום ה-26, תוך ששהה במצעד במשך 58 שבועות בסך הכל. במצעד אלבומי הדאנס\דיסקו של בילבורד, הצליח להגיע אל המקום הראשון. במצעד אלבומי ה-R&B הגיע בשיאו אל המקום ה-13, תוך ששהה במצעד במשך 26 שבועות בסך הכל. לבסוף, בדצמבר 1977, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הזהב לאלבום, על מכירות של למעלה מחצי מיליון עותקים במדינה. במצעד האלבומים הקנדי, נכנס האלבום אל המקום ה-27, תוך שקיבל מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה.
בשנת 1978, קיבל האלבום את תואר הזהב בצרפת, מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה. במצעד האלבומים הבריטי נכנס האלבום בשבוע צאתו אל המקום ה-26. שבוע לאחר מכן, עלה אל המקום ה-24. בסך הכל, שהה האלבום במצעד במשך 12 שבועות. ב-7 בנובמבר 1977, העניק איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי לאלבום את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה.
ביקורות
מייקל פרידברג מאתר המוזיקה AllMusic, העניק לאלבום ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל. תחילה, סקר פרידברג בחיוב את ארבעת הצדדים של האלבום. בנוסף לכך, טען כי "Fairy Tale High", "Queen for a Day" ו-"If You Got It Flaunt It", מתקשרים לקהילה הגאה, דבר אשר היה צעד "נועז" עבור אמן מיינסטרים באותם הזמנים.
ב-Christgau's Record Guide קיבל האלבום דירוג של.
רופרט קרוס
רופרט קרוס (באנגלית: Rupert Crosse; 29 בנובמבר 1927 - 5 במרץ 1973) היה שחקן אמריקאי. קרוס היה השחקן האפרו אמריקאי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר, בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בסרט "החומסים" (1969).
ביוגרפיה
קרוס נולד בניו יורק סיטי וגדל באי נוויס שבים הקריבי לאחר שאיבד את אביו. לאחר שחזר לארצות הברית שירת קרוס בצבא ארצות הברית ולמד ב"מכללת בלומפילד" שבניו ג'רזי. לאחר מכן עבד בברוקלין קולג' בתור יועץ ולמד משחק תחת הבמאי והשחקן המפורסם ג'ון קסאווטס. קרוס ערך את הופעתיו הראשונות כשחקן בסרטיו של קסאווטס "צללים" ו-"Too Late Blues".
קרוס הופיע במהלך הקריירה הקצרה שלו בעיקר כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה ולא הרבה לשחק בסרטים. בשנת 1969 נרשמה היסטוריה בהוליווד כאשר קרוס היה לאפרו אמריקאי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "החומסים" בתפקיד נד מקאסלין. התפרסם בתפקידו האחרון בסיטקום "הפרטנרים" בתור הבלש ג'ורג' רובינסון.
לקרוס היה ילד אחד מנישואיו לשחקנית כריס קולווי.
קרוס מת ב-5 במרץ 1973 ממחלת סרטן הריאה, לפני מותו היה אמור לשחק בסרט "הפרט האחרון" לצידו של ג'ק ניקולסון, חבר קרוב של קרוס אותו הכיר על סט המערבון "הנסיעה של סופה".
לוטננט (חיל ים)
לוּטֶנֶנְט (באנגלית: Lieutenant), בהגייה בריטית – לֶפְטֶנֶנְט, היא דרגת קצונה בציי המלחמה של ארצות הברית ובריטניה ובחילות הים של מדינות רבות נוספות. קיצורה הוא Lt, LT, (LT(N, ,Lieut ו-LEUT. זו הדרגה הגבוהה ביותר של הקצונה הזוטרה. סימן הדרגה מורכב בדרך כלל משני פסי מקלעת זהב ברוחב בינוני, כשלעיתים קרובות נוספת לפס העליון לולאה.
דרגת הלוטננט קומנדר, הנמצאת בסולם הדרגות מעל לוטננט, הייתה לפנים דרגתו של לוטננט ותיק. בציים רבים נהוגה גם דרגה נמוכה יותר - לוטננט-משנה (sub-lieutenant). את התפקיד של "לוטננט ראשון" מחזיק בציי מלחמה רבים לוטננט ותיק.
היסטוריה
באנגליה, מ-1580 לכל המאוחר, היו הלפטננטים שניים בדרגתם אחרי הקפטן. לפני הרסטורציה באנגליה (1660) מונו הלפטננטים על ידי הקפטנים של אוניותיהם, פרקטיקה שהביאה בהכרח למינויים לא ראויים רבים. סמיואל פיפס, מזכיר האדמירליות, הנהיג ב-1667 בפעם הראשונה בחינה לקבלת דרגת לפטננט, והוותק באותה דרגה חושב ממועד הבחינה.
הלפטננטים דורגו על פי הוותק שלהם באונייה, כך שבפריגטה שהייתה רשאית להחזיק שלושה לפטננטים הם נקראו לפטננט ראשון, לפטננט שני ולפטננט שלישי. באוניית קו, בה היו שישה לפטננטים, הם דורגו באותה שיטה. בתחילה היה המינוי ללפטננט תקף רק באונייה בה שירת, אך לאחר אובדן אה"מ "וֵייגֶ'ר" ב-1741 והמרד שפרץ בעקבותיו, הוענק ללפטננטים מינוי מלא אחרי שעברו את הבחינה.
עם התייצבות מערכת הדרגות בציי המלחמה ומאז הונהגו הדרגות של קומנדר, לפטננט-קומנדר ולפטננט-משנה, מקבילה דרגתו של לפטננט בצי לדרגת קפטן בצבא (NATO OF-2 או US O-3).
סימן הדרגה
סימן הדרגה של לוטננט בצי המלכותי הבריטי ובציי מלחמה רבים אחרים מורכב משני פסי מקלעת-זהב ברוחב בינוני (הפס העליון עם לולאה) על רקע כחול כהה (navy blue) או שחור. עיצוב זה הועתק על ידי הצי האמריקני וחילות אוויר שונים עבור הדרגות המקבילות אצלם, אך הלולאה הוסרה. (ראו לוטננט אוויר.)
"לוטננט ראשון" בציים מלחמתיים
לפטננט ראשון (first lieutenant, 1st Lt or 1LT) בצי המלכותי ובציי מלחמה נוספים של מדינות חבר העמים הבריטי הוא תפקיד או מינוי ולא דרגה צבאית. מבחינה היסטורית, לפטננטים באונייה דורגו על פי הוותק, כשהוותיק ביותר נקרא "לפטננט ראשון" ושימש כסגן מפקד (second-in-command). אומנם לפטננטים לא ממוספרים יותר על פי הוותק, אך התפקיד של "לפטננט ראשון" מוסיף להתקיים.
בכלי שיט מלחמתיים קטנים, משחתות ופריגטות, הלפטננט הראשון (בין אם הוא לפטננט או לפטננט-קומנדר) הוא סגן המפקד וקצין המבצעים; באוניות גדולות יותר, בהן מפקד מחלקת הנשק משמש כסגן מפקד, הלפטננט הראשון (על פי רוב בעל דרגת לפטננט קומנדר) הוא ממלא מקומו. התפקיד של לפטננט ראשון במתקן חוף מקביל מבחינת האחריות ללפטננט ראשון באונייה ראשית.
לוטננט ראשון בצי האמריקני ובמשמר החופים של ארצות הברית הוא הקצין האחראי על מחלקת הסיפון או על תת-מחלקה שלה, תלוי בגודל האונייה. באוניות מלחמה קטנות שבהן קיימת מחלקת סיפון אחת בלבד, ממלא את התפקיד סגן משנה (ensign), ואילו באוניות גדולות יותר עם מחלקת סיפון הכוללת כמה תת-מחלקות, ממלא את התפקיד לוטננט-קומנדר. בצוללות ובספינות משמר חופים קטנות יכול למלא את התפקיד נגד (petty officer).
אברהם לינקולן
אברהם לינקולן (באנגלית: Abraham Lincoln;, נהגה: אֵיְבְּרֵהָם לִינְקְן; 12 בפברואר 1809 – 15 באפריל 1865) היה הנשיא ה-16 של ארצות הברית, ממרץ 1861 ועד הירצחו באפריל 1865. נחשב לאחד מהנשיאים הטובים, האהובים, החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות ארצות הברית, והשפעת פעולותיו כנשיא ניכרות עד היום. כך למשל, באמצעות ביטול העבדות, וחיזוק אחדות ארצות הברית באמצעות מניעת פילוגה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
לינקולן נולד בקנטקי, וגדל בספר המערבי. הוא למד בכוחות עצמו והפך לעורך דין באילינוי. מאוחר יותר נבחר למנהיג בתוך המפלגה הוויגית, ולבית הנבחרים של אילינוי, בו שירת שמונה שנים. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1846, וקידם מודרניזציה של הכלכלה באמצעות בנקים, מכסי מגן ומסילות רכבת. בשל סירובו לרוץ לכהונה שנייה בקונגרס, ומפני שהתנגדותו למלחמת ארצות הברית–מקסיקו לא זכתה לאהדה באילינוי, חזר לינקולן לספרינגפילד ולעריכת דין. ב-1854 חזר לפוליטיקה, וסייע בהקמת המפלגה הרפובליקנית שהשיגה רוב באילינוי. ב-1858, כשהשתתף בסדרת עימותים מפורסמת מול יריבו, סטיבן דאגלס הדמוקרט, התנגד לינקולן להרחבת העבדות אולם הפסיד לדאגלס במירוץ לסנאט.
ב-1860 נבחר לינקולן למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, כמועמד מתון ממדינה חשובה. אף על פי שלא השיג תמיכה במדינות הדרום תומכות העבדות, הוא ניצח בקלות בצפון ונבחר לנשיאות ב-1860, בכך היה הנשיא הראשון של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. ניצחונו של לינקולן הוביל לכך ששבע מדינות תומכות עבדות דרומיות הקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, עוד לפני שנכנס אל הבית הלבן. לא נמצאה פשרה בנושא, וב-12 באפריל 1861 תקפה הקונפדרציה את פורט סאמטר, מה שהוביל לאיחוד צפוני מאחורי האיחוד. כמנהיג המתונים במפלגתו, התנגד לינקולן לרפובליקנים הרדיקלים, שדרשו יחס נוקשה לדרום, לדמוקרטים תומכי המלחמה שקראו לפשרנות מסוימת, לדמוקרטים שהתנגדו למלחמה ותיעבו אותו, ולתומכי הפרישה, שתכננו לרצוח אותו. מבחינה פוליטית, הוא הצליח לגרום ליריביו להילחם אחד בשני, בעזרת מינויים פוליטיים זהירים ומשיכת הציבור האמריקני על ידי נאומיו המלהיבים. נאום גטיסברג הפך לנאום שסימל את ערכי הלאומיות, הרפובליקניות, שוויון הזכויות, החירות והדמוקרטיה.
לינקולן התמקד בנושאים הפוליטיים והצבאיים של המלחמה. מטרתו הייתה איחוד האומה. הוא השעה את צו הביאס קורפוס, מה שהוביל לפסק דין אקס פארטה מרימן, ומנע מעורבות בריטית במלחמה כשפתר סכסוך עם בריטניה. לינקולן פיקח על המלחמה מקרוב, ובחר את הגנרלים בעצמו, כולל את יוליסס ס. גרנט. הוא הכריע באסטרטגיה של האיחוד, כולל הטלת סגר ימי על הדרום, השתלטות על קנטקי וטנסי, ושימוש בסירות לצורך השתלטות על הנהרות הדרומיים. לינקולן ניסה לכבוש את בירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, והחליף את הגנרלים עד שגרנט הצליח לכבוש אותה. ככל שהמלחמה התקדמה, מהלכיו לסיום העבדות הובילו להצהרת האמנציפציה ב-1863. לינקולן השתמש בצבא לצורך הגנה על עבדים נמלטים, עודד את מדינות הגבול לאסור על העבדות, והעביר בקונגרס את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שאסר על העבדות.
כפוליטיקאי מנוסה שהבין את יחסי הכוחות בכל מדינה, שיתף לינקולן פעולה עם הדמוקרטים שתמכו במלחמה וניהל את מסע הבחירות שלו מחדש בבחירות של 1864. לינקולן ציפה לסיום המלחמה, והציע מדיניות שיקום מתונה, מתוך רצון לאחד את האומה במהירות בעזרת פיוס נדיב. ב-14 באפריל 1865, בעת ביקורו בתיאטרון חמישה ימים לאחר כניעת רוברט לי, גנרל הקונפדרציה, נרצח על ידי אוהד הדרום ומתנגד לביטול העבדות בשם ג'ון וילקס בות'.
שנותיו הראשונות וקריירה
לינקולן נולד בחווה במדינת קנטקי למשפחת איכרים נוצרית-בפטיסטית אמידה שהתרוששה. הוא צאצא של סמואל לינקולן, שהיגר מהינגהאם במחוז נורפוק שבאנגליה בשנת 1638 למסצ'וסטס. נכדו ונינו של סמואל החלו את המעבר מערבה של המשפחה, דרך ניו ג'רזי, פנסילבניה ווירג'יניה. כאשר היה בן שבע עברה משפחתו לאינדיאנה. בגיל תשע התייתם מאמו, וחי עם אביו בחווה, שם עסק בכל המלאכות הקשות והתחשל. בגיל תשע נחבל בראשו מבעיטה של סוס ואיבד את ההכרה למספר שעות עקב זעזוע מוחי. בתקופה זו לא היה חינוך כללי מטעם המדינה, ולינקולן, שלמד פחות משנה אחת בבית הספר, היה צמא לקריאה ולקניית ידע, ורכש השכלה בכוחות עצמו. לאחר שהגיע לאילינוי בשנות העשרים המוקדמות של חייו, לא היה לו עניין להיות חקלאי ובמקום זאת התחיל לעבוד בבניית מסילות ברזל.
עקב ההידרדרות ביחסים שבין הלבנים לאינדיאנים באזור, קרא המושל לגיוס צבאי. לינקולן התגייס, בעודו בן 23, ונבחר על ידי אנשי פלוגתו לשמש להם כסרן וכמפקד הפלוגה. פלוגתו שימשה כעתודה ולא השתתפה בקרבות במסגרת מלחמת "נץ שחור" בעוד שירתה תחת פיקודו של זאכרי טיילור. הפלוגה נעה לעבר הקרב על סטילמאל ראן אך הגיעה כאשר כל כוחות הצבא האמריקאי כבר נפלו ותוצאת הקרב הוכרעה. לאחר שלושים יום, כשסיים את חובתו לשירות צבאי, גויס ל-50 ימי צבא נוספים.
משפחתו
בשנת 1842 נישא למרי טוד, בתם של רוברט ואליזבת טוד מקנטקי. בשונה מלינקולן שהיה בן איכרים, אשתו הייתה בת למשפחה אמידה, אביה היה איש עסקים מהחברה הגבוהה. מרי חונכה בבית ספר פרטי ולמדה צרפתית, נגינה, ריקוד ונימוסים חברתיים. היא הייתה שונה ממנו בהיבט נוסף, בניגוד לטבעו האיטי והמיושב, הייתה מרי פזיזה והפכפכה. היה לה מזג קשה, ולינקולן היה מתנצל בפני אנשים שכעסה עליהם. לזוג נולדו ארבעה בנים. ב-1 באוגוסט 1843 נולד בנו הבכור, רוברט, הבן היחיד של לינקולן שהגיע לשיבה טובה, ואף שימש כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בשנים 1881–1885. ב-1847 נולד בנו השני, אדוארד בייקר, שמת בשנת 1850. באותה שנה נולד בנו השלישי, ויליאם וואלאס, שמת ב-1862. בנו הצעיר תומאס (שכונה טאד), נולד ב-1853 עם חך שסוע ובשל כך דיבורו היה לקוי, אך חיסרון זה הגדיל את חינו בעיני אביו. תומאס מת בשנת 1871.
קריירה משפטית
זמן מה עבד לינקולן כחנווני, ואחר כך כמודד קרקעות. לינקולן עבד על סירת נהר, ניהל חנות וחשב להיות נפח. במקום זאת הוא החליט ללמוד משפטים והתחיל קריירה מוצלחת משלו לאחר קבלת תואר עורך דין. הפך לעורך דין מצליח של אליטת ההון הוויגית של ניו אינגלנד ושל שיקגו, ובמיוחד נחשב לעורך דינם של בעלי העניין בסלילת מסילות רכבת בארצות הברית. כעורך דין הצטיין בכושר הסברה ובכושר שכנוע בדיונים בפני בית המשפט. לינקולן עם זאת לא הצליח בכל המקרים המשפטיים בהם היה מעורב והפסיד בחלקם. ב-1 במרץ 1841 התחילו סטיבן לוגן ואברהם לינקולן בשותפות, "לוגן ולינקולן". לוגן היה עורך דין מוביל במחוז סנגמון, הוא היה מבוגר ב-9 שנים מלינקולן.
בשנת 1844 פיזרו לינקולן ולוגן את השותפות שלהם כיוון שלוגן רצה להתחיל בשותפות עם בנו. אברהם התקרב למשפטן ויליאם הרנדון ובסתיו 1844 החל בשותפות חדשה, "לינקולן והרנדון". הפעם הוא היה השותף הבכיר והרנדון הצעיר; אולם כל ההכנסות חולקו באותה מידה שווה ביניהם. הם עבדו קשה ונעו במעגל השיפוט כשמונה חודשים בשנה. במהלך המעגל פגש תומכים פוליטיים רבים ובעלי ברית לימים, הוא הכיר אלפי מצביעי ממרכז אילינוי אשר נתנו לו את קולם לקראת קריירה פוליטית עתידית.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, במסגרת השותפות עם הרנדון, החל לינקולן לעסוק בתיקים משפטיים שעסקו ברכבות ובאמצע העשור הוא נחשב לאחד העוסקים המצליחים ביותר באילינוי בתחום דיני הרכבות. המקרה המשמעותי הראשון שלו היה בשנת 1851 שייצג את חברת הרכבות אלטון וסנגמון. בעל הקרקעות ג'יימס א. בארט סירב לשלם את ערבותו עבור 30 המניות שלו ברכבת אלטון וסנגמון. החברה שינתה את התוואי המתוכנן שהשפיע על ערך הקרקעות בהן אחז בארט שעליה הייתה אמורה להיבנות הרכבת. מסילת הברזל שמרה על שירותיו של לינקולן ותבעה את ג'יימס בארט.
חשיבותו של מקרה זה טמונה בעובדה שגופים פרטיים היו עשויים לעצור את התשלומים בהתחייבויותיהם, ולשלול מחברת הכספים והציבור את היתרון של קווי רכבת חדשים. אברהם לינקולן בנה את תיקו המוכיח כי בארט היה בעל מניות בחברה וכי לרכבת אלטון וסנגמון יש את הזכות לתבוע בגין תשלום עבר. בית המשפט העליון באילינוי קיבל את טענת עורך הדין לינקולן אשר סייעה לקבוע את העיקרון לפיו ניתן לתקן את אמנויות התאגידים לנוכח האינטרס הציבורי הכולל. מקרה ראשון זה הסדיר את לינקולן כאחד מעורכי הדין העוסקים הבולטים ביותר של חקיקת הרכבות במדינת אילינוי. במקרים שבהם מדובר ברכבות, לינקולן פעל בשם מי שעסק בשירותיו. לעיתים הוא ייצג מסילות ברזל, פעמים אחרות את מתנגדיהם.
קריירה פוליטית
עוד בשנת 1832 פרסם לינקולן את נאומו הראשון אשר הופנה לתושבי מחוז סנגאמו ובמהלכו הציג לינקולן את מחויבותו לשירות תושבי המחוז לפי הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית. במהלך הנאום התייחס לחינוך, תחבורה ועוד במחוז. ב-6 באוגוסט אותה השנה הפסיד בבחירות לבית הנבחרים של אילינוי מטעם המחוז אך ניצח בבחירות שנתיים אחר כך. בין השנים 1834–1842 כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת אילינוי. בשנת 1837 לינקולן נאם לראשונה נגד מוסד העבדות אך במהלך הנאום הדגיש כי למרות ההתנגדות הרבה שלו למדיניות הממשלתית, אין לבטל את העבדות במחוז קולומביה (הבירה) ללא רצון תושביה. ב-1846 נבחר לינקולן מטעם המחוז ה-7 של מדינת אילינוי לבית הנבחרים של ארצות הברית ועבר לפעול בוושינגטון די. סי.. לינקולן היה חבר בוועדת הדואר ובוועדת ההוצאות של משרד ההגנה האמריקאי. הוא כמעט שלא החסיר ישיבות, והיה נמרץ ופעיל.
כחבר קונגרס תקף לינקולן את רעיון "הייעוד הגלוי" לפיו על ארצות הברית להתפשט ולהפיץ את ערכיה מערבה, משום שלדעתו עדיף היה לשפר את המצב הכלכלי בגבולות הנוכחיים ולא לפזרה על עוד שטחים. בשל כך התנגד למדיניות הנשיא המכהן ג'יימס פולק ולהכרזת מלחמה על מקסיקו, והצביע יחד עם חבריו למפלגה הוויגית נגד ההכרזה שהמלחמה נחוצה וצודקת, אך כשעלו לסדר היום הצעות תקציב למימון המלחמה, הוויגים, ולינקולן בתוכם, תמכו בהן. את פריצתה של המלחמה תירץ הממשל במקור כי נעשתה עקב זאת ש המלחמה זמן רב נקראה בעיקר בידי קולות הדרום, שם הייתה התמיכה בעבדות שקראה לכיבוש מקסיקו ולהעבדת כל תושביה הלא-לבנים. בסופה של המלחמה, גבול ארצות הברית–מקסיקו נקבע בתור פשרה בין הצפון לדרום הפוליטיים בארצות הברית במטרה למנוע את פריצתה של מלחמת אזרחים על בסיס המאבק סובב העבדות. במהלך המלחמה הציג לינקולן את "החלטות המיקום"; סדרת "החלטות" מיועדות שלמילואן נדרשה תגובה ממשלתית: 1. האם בפרוץ המלחמה חיילי ארצות הברית שנרצחו בידי מקסיקנים היו בצד האמריקאי או המקסיקני של נהר הריו גראנדה, 2. האם השטח שבו הם נרצחו נכלל בשטחי מלכות המשנה של ספרד החדשה שנלקחו בידי האימפריה המקסיקנית הראשונה. היו 6 "החלטות" נוספות שדרשו הבהרה מצד ממשל פולק ונועדו להדגיש כי המלחמה נעשתה בזדון נגד מקסיקו בידי ממשל פולק.
מאז תחילת פעילותו המדינית קיווה לינקולן לראות את הסנאטור ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר, הנרי קליי כנשיא, אך בערב הבחירות לנשיאות של שנת 1848 הבין שאין לקליי סיכוי להיבחר למועמדות המפלגה. הוויגים היו נחושים לתמוך בזאכרי טיילור כמועמדם לנשיאות, משום שפרסומו כגנרל מוכשר וכושרו למשוך קולות קסמו להם. לינקולן תמך בו כברירת מחדל ועזר לו להיבחר, ובמידה רבה הודות להשפעתו תמכו הוויגים באילינוי במועמדותו של טיילור.
לאחר שעבד קשה להביא את זאכרי טיילור לנשיאות, באופן טבעי ציפה לינקולן לקבל עמדה מנהלית בעת הפצת המשרות הממשלתיות - אשר, על פי המערכת הפוליטית הקיימת, ניתנו לרוב ללחברי מפלגה נאמנים. הציפייה הגדולה ביותר של לינקולן הייתה מינויו הנשיאותי לנציב משרד הקרקעות בוושינגטון. עמדה זו פיקחה על סקרי קרקעות, מכירת קרקעות פדרליות לגופים פרטיים, מענקי ביצות ואישור בניית מסילות ברזל, ואף קבעה את גבולות הטריטוריות החדשות שסופחו בהסכם גואדלופה אידלגו. זה היה תפקיד בעל השפעה שעמד בראש סדר ענייניו של לינקולן. עם זאת, הוא לא היה הפוליטיקאי היחיד מטעם המפלגה הוויגית שחשק בתפקיד ואפשרות המינוי זלגה מידיו בתוך מספר שבועות. אל מול זאת, ללא תוצאות מיטיבות, החל לינקולן לחפש תמיכה בקרב חברי מפלגה שונים. חבר הקונגרס מוזס המפטון מפנסילבניה, שאיתו כיהן לינקולן בקונגרס השלושים, היה מבין חברי המפלגה אליו פנה. במכתבו, ביקש לינקולן מהמפטון לפנות לנשיא עצמו בדבר שקילת המינוי שלו לנציב משרד הקרקעות. הנשיא טיילור הציע ללינקולן את מושלות טריטוריית אורגון שחולקה בידי ממשל פולק בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית (קולומביה הבריטית). עקב הריחוק של אורגון ממרכזי האוכלוסין של ארצות הברית וההשפעה המינורית שלה על הפוליטיקה הלאומית, לינקולן סירב להצעת המינוי.
לאחר שהמליץ על מועמדים שונים למשרות בממשלה והמלצותיו לא התקבלו, הוא נוכח בהשפעתו המעטה. בעקבות כך חזר לעבודתו המשפטית בספרינגפילד שבאילינוי. בהמשך, השטחים שסופחו מידי מקסיקו גררו מאבקים פנימיים בתוך הקונגרס כאשר עלו מצד הדרישות להפוך אותם למדינות חופשיות מחד והטענות להפוך אותם למדינות עבדים מאידך. מצב פוליטי מעורער זה גרר אחריו את פשרת 1850, שקבעה את גבולותיה של טקסס ואת היותה מדינת עבדים וקבע את גבולותיה של קליפורניה ואת היותה מדינה חופשית.
בעקבות הסערה הגדולה שהתעוררה לאחר שהתקבל חוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי והתאים לעניינם של תומכי העבדות, החלו המפלגות הגדולות להתפורר. אלפי דמוקרטים עזבו את מפלגתם באכזבה, והמפלגה הוויגית חדלה כמעט להתקיים כגוף כל ארצי. באופן טבעי החלו מתנגדי העבדות להתאחד, ובפברואר 1854 התכנסה קבוצת וויגים, דמוקרטים, ואנשי שחרור בוויסקונסין שהכריזו על הקמת מפלגה חדשה שתתנגד להתפשטות העבדות אם החוק החדש יקבל תוקף. ביולי התקבל השם "המפלגה הרפובליקנית" על ידי אספת המונים במישיגן. מצעה התבסס על עקרונותיו של תומאס ג'פרסון ושמה של המפלגה נבע משם מפלגתו של ג'פרסון; "המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית".
אחרי שהתקבל החוק ובתקופת המאבקים על החוקה בקנזס הרבה לינקולן לחשוב ולעסוק בסוגיית העבדות, הוא קרא ביסודיות את הוויכוחים בקונגרס, בדק בספרים, ורשם רשימות שנועדו לשימוש מאוחר יותר. הוא חזר לפוליטיקה במטרה לעודד ולחזק את כוחות הוויגים והעמיד את עצמו כמועמד לבחירות הקונגרס. עתה משכו נאומיו תשומת לב יותר מאי פעם, והוא נעשה נואם מבוקש. הסנאטור סטיבן דאגלס, שתמך בעבדות, חזר לאילינוי על מנת לחזק את עמדתו ולהגדיל את תומכיו, אך הוא נתקל בהתנגדות ובהאשמות. הוא יצא לנאום בספרינגפילד כדי להסביר את עמדתו, ולינקולן, שהתנגד לחוק, נאם שם למחרת בתשובה לנאומו, דאגלס עצמו השתתף בנאום התשובה. אחר כך נאם לינקולן עוד נאום בפאוריה ובמקומות נוספים. נימוקיו, יושרו ויישוב דעתו גרמו לו להיעשות בעיני בני אילינוי מועמד טבעי להחליף את הסנאטור שילדס בוושינגטון הבירה. במערכת הבחירות לסנאט בשנת 1855 היו סיכוייו להיבחר מצוינים אך הוא נכשל, והוא שב לעבודתו המשפטית.
ב-1856 סייע לינקולן לארגון כנס של כל מתנגדי חוק קנזס נברסקה. חששו שמא יבואו רק מעטים מקרב המתונים שבמתנגדי העבדות – עליהם נמנה, התבדה, והתברר שכל הזרמים המתנגדים לעבדות יוצגו שם כראוי – וויגים, דמוקרטים, אנשי שחרור, ואחרים. הוא נאם שם את אחד הגדולים בנאומיו בדבר חשיבותה של אחדות הסיעות השונות למפלגה חזקה. דבריו היוו יסוד למצע המפלגה. כך נוסדה המפלגה הרפובליקנית באילינוי, כאשר לינקולן הוא מראשיה.
זמן מה אחר כך בחרו הרפובליקנים בג'ון פרימונט כמועמדם לנשיאות, אך לינקולן, שניסה להתמודד על משרת סגנו של פרימונט, לא נבחר, ולמועמד נבחר ויליאם דייטון. בבחירות נבחר יריבם הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן. מאז 1854 הלך ונתפרסם שמו של לינקולן, והוא נעשה הפוליטיקאי הבכיר באילינוי, ועם התמודדותו למועמדות המפלגה לסגן הנשיאות נתפרסם שמו יותר ויותר.
במערכת הבחירות לסנאט יצא לשורת ויכוחים בסוגיית העבדות עם הסנאטור סטיבן דאגלס שהתמודד מולו, כשזה האחרון תומך בה ולינקולן מתנגד לה. ויכוחים אלו, שכונו עימותי לינקולן-דאגלס, פרסמו אותו ועשו אותו לפוליטיקאי ידוע ברמה הארצית, כס הנשיאות נעשה עתה בר השגה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860
מצדה של המפלגה הרפובליקנית היו ארבעה מועמדים מטעם המפלגה לנשיאות. ויליאם סיוארד, סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, סלמון צ'ייס, סנאטור מטעם אוהיו, אדוארד בייטס, לשעבר מייצב מיזורי בבית הנבחרים ולינקולן. לינקולן ייצג את העמדה המתונה אך הישירה בפנייתה נגד העבדות אשר הקנתה לו את רוב התמיכה האזרחית והביאה אותו להיות המועמד לנשיאות. לצדו של לינקולן נבחר האניבל המלין, סנאטור מטעם מיין, למועמד לסגן הנשיאות. במקביל, תומכים לשעבר של המפלגה הוויגית בראשות ג'ון קריטנדן הקימו את "מפלגת האחדות החוקתית" שנועדה לשמור על אחדות לאומית ומינו מטעמם את ג'ון בל, סנאטור מטעם מסצ'וסטס. במצע הבחירות הרפובליקני, לינקולן הבטיח כי אילולא ינצח לא יבטל לגמרי את מוסד העבדות. רבים בדרום לא האמינו לדבריו ולהבטחותיו וחששו מה יעשה להם אילולא אכן ינצח לינקולן. בעשר מתוך חמש עשרה מדינות העבדות אי אפשר היה להצביע עבורו, ובכל הדרום הוא זכה רק בשני מחוזות מתוך 996. הבחירות הללו כללו נאומים נרחבים של מועמדים כלפי קהלים ציבוריים כמו גם תמונות שצולמו בעיתונים של המועמדים לנשיאות בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית.
הבחירות התקיימו ב-6 בנובמבר 1860. במסגרת ההצבעה העממית קיבל לינקולן 1,865,908 קולות אשר היוו 39.8 אחוזים מכלל קולות הבוחרים. רוב מדינות הצפון היו מאוחדות בהצבעתן בעד לינקולן והמפלגה הרפובליקנית. אף על פי זאת, יריביו הפוליטיים של לינקולן היו מפולגים בהרבה ופיזרו ביניהם את ההצבעות של מדינות העבדות. 1,376,957 לדאגלס, 849,781 לברקנרידג' ו-588,789 לבל. אחוז ההצבעה היה 82.2%, כשלינקולן ניצח במדינות הצפון, וגם בקליפורניה ובאורגון. דאגלס ניצח במיזורי, וחלק את האלקטורים של ניו ג'רזי עם לינקולן. בל ניצח בווירג'יניה, בטנסי ובקנטקי, וברקנרידג' זכה בשאר מדינות הדרום. לינקולן זכה ברוב של 180 אלקטורים ואף על פי שדאגלס היה במקום השני בהתחשב בהצבעה העממית, היה זה ברקינרידג' בעל כמות האלקטורים השנייה בגודלה; 72.
משבר פרישת הדרום
לאחר שניצח לינקולן בבחירות לנשיאות בשנת 1860, הוא היה לנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית. ניצחונו התרחש בזכות כוחו בצפון ובמערב המדינה - בעשר מתוך חמש עשרה מדינות העבדות אי אפשר היה להצביע עבורו, ובכל הדרום הוא זכה רק בשני מחוזות מתוך 996.
לאחר שהתברר כי לינקולן ניצח, הבהירו מדינות הדרום שיפרשו מהאיחוד לפני שיכנס לתפקיד. ב-20 בדצמבר, בתקופה שבין בחירתו של לינקולן לכניסתו לתפקיד, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית. מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה ולואיזיאנה פרשו בעקבותיה. ב-1 בפברואר הצטרפה אליהם טקסס. שש מדינות אימצו חוקה והכריזו שהן מדינה ריבונית: קונפדרציית המדינות של אמריקה. מדינות הגבול והדרום העליון (דלאוור, מרילנד, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, טנסי, קנטקי, מיזורי וארקנסו) אמנם הזדהו עם הדרום אולם סירבו לפרוש בתחילה. הנשיא ביוקנן והנשיא הנבחר לינקולן סירבו להכיר בקונפדרציה והכריזו שהפרישה היא בלתי חוקית. הקונפדרציה בחרה בג'פרסון דייוויס כנשיאה ב-9 בפברואר 1861.
סנאטורים וחברי קונגרס ניסו למצוא נוסחה להסדר. נעשו ניסיונות פיוס, ואף כונסה ועידת שלום בוושינגטון אליה הגיעו כל מדינות הדרום, אך כל זה לא הביא לכדי תוצאה ממשית.
עוד לפני כניסתו לתפקיד, ניסו מתנקשים לרצוח את לינקולן בבולטימור. הוא הגיע לוושינגטון בתחפושת, והיה תחת משמר צבאי כבד.
בנאום השבעתו בוושינגטון לפני בניין הקפיטול (הבלתי גמור, כשמנוף גדול נישא מעל כיפתו) ביקש לינקולן להרגיע את חששותיו של הדרום ואמר: "אין לי כל כוונה, ישירה או בלתי ישירה, לפגוע במעמדה של העבדות במדינות בהן היא קיימת. דומני כי אין לי כל זכות חוקית לכך ואף אין בדעתי לעשות משהו בכיוון זה". עוד אמר, כי הפרישה של המדינות איננה חוקית, ועם זאת הוא לא ישתמש בכוח בשום מקום נגד שום איש, אלא רק כדי להחזיק ברכוש ובמקומות ששייכים לממשלה לשמור עליהם ולהשתמש בהם, וכן לגביית מיסים. הוא טען שאסור למדינות הדרום להפוך לאויבות של ארצות הברית. אולם הדרום לא היה מוכן לבטל את הפרישה. (ציטוט מורחב יותר של הנאום מובא בסוף הערך).
המורדים תפסו מבצרים ומחסני נשק, הורידו את דגל ארצות הברית מעל בנייני הממשלה, והניפו את דגלי מדינותיהם במקומו.
תוך כדי הרכבת הממשלה הועלתה הצעה להציע משרת שר אחת למנהיג דרומי מוכר כאות לרצון טוב, ועל אף שלינקולן תהה אם יוכל בן דרום שמכבד את עצמו לעשות זאת ולהכתים בכך את מצפונו הוא הסכים לנסות, אולם פניותיו לכמה מועמדים בזה אחר זה לא הועילו. אנשי הדרום ראו באדוארד בייטס שנתמנה לתפקיד התובע כללי, ובמונטגומרי בלייר שנתמנה לשר הדואר, בוגדים. השניים האלו היו נציגי נאמני האיחוד במדינות הגבול.
תחילת המלחמה
בהוראתו של לינקולן לשגר אספקה לפורט סאמטר שבקרוליינה הדרומית ראו מדינות הדרום איום, והן לא היו יכולות לסבול עוד את פירוש הדבר: המשך נוכחות כוחות הצפון על אדמתן. מפקד כוחות הדרום במקום הגנרל בורגרד נצטווה לדרוש את כניעת כוחות הצפון שהחזיקו במצודה, ולאחר שלא הסתפקו בתשובתו של מפקד הכוח במקום רב-סרן רוברט אנדרסן, פתחו כוחות הדרום באש על המצודה. אנדרסן וחייליו ענו באש, אך לא היו יכולים להחזיק מעמד, והם קיבלו את תנאי הכניעה שהציע הדרום. ב-14 באפריל יצא אנדרסן בראש פלוגה בת 90 איש לעבר הרציף שם עלו על אונייה שהפליגה לניו יורק.
ב-15 באפריל, לינקולן קרא לכל המדינות לשלוח חיילים כדי להילחם במלחמה. הוא סירב להכיר בפרישת הדרום. המדינות נאלצו לבחור צדדים: וירג'יניה פרשה והפכה לבירת הקונפדרציה, אף על פי שריצ'מונד הייתה קרובה לאזור האיחוד. קרוליינה הצפונית, טנסי וארקנסו פרשו גם הן בחודשיים הבאים. מיזורי ומרילנד עמדו בלחצים ולא פרשו. קנטקי ניסתה להישאר נייטרלית. ההתקפה על פורט סאמטר הובילה לעוינות מצד הצפון. המדינות שלחו את חייליהן דרומה בפקודת לינקולן. ב-19 באפריל, ההמון בבולטימור תקף את חיילי האיחוד באמצע החלפת רכבות, ושרפו גשרים אל הבירה. הצבא עצר את המנהיגים המקומיים. לינקולן התיר משפט צבאי במקום כדי לאפשר לצבא להגיע לוושינגטון במהירות.
לקיחת פיקוד
לאחר קרב פורט סאמטר, הבין לינקולן שעליו להשתלט על המלחמה ולתכנן אסטרטגיה לסיומה. המשבר היה ראשון מסוגו, ולינקולן נאלץ להשתמש בכוחותיו כנשיא באופן חסר תקדים. הוא הטיל סגר על כל נמלי הקונפדרציה, החרים רכוש לפני קבלת אישור מהקונגרס, ועצר אלפי תומכי קונפדרציה. הקונגרס והצפון תמכו בו. בנוסף, לינקולן נאלץ למנוע ממדינות הגבול שתמכו בעבדות להצטרף לקונפדרציה ולמנוע מכוחות זרים להתערב במלחמה.
המאמץ המלחמתי גזל מלינקולן את כל זמנו. הוא התאמץ להשיג תמיכה מכל רחבי הקשת הפוליטית, אולם ניסיונות הפשרה שלו פגעו בשני הצדדים. הדמוקרטים ביקרו את לינקולן על כך שסירב להתפשר בנושא העבדות, והרפובליקנים הרדיקלים טענו שהיה איטי מדי בביטול העבדות. ב-6 באוגוסט, חתם לינקולן על חוק שאישר שחרור עבדים ששירתו בשורות הקונפדרציה. החוק אמנם לא השפיע באופן ממשי, אולם סימן את תמיכתו בביטול העבדות.
בסוף אוגוסט הכריז ג'ון פרימונט, בלי להתייעץ עם הממונים עליו, עונש מוות במיזורי. הוא הכריז שכל אזרח שיישא נשק יסתכן בירייה, ושעבדים של אדם שעזר למרידה ישוחררו. לינקולן ביטל את ההכרזה של פרימונט, כיוון שהאמין שהייתה פוליטית בעיקרה. לאחר מכן, המגויסים למען האיחוד ממרילנד, קנטקי ומיזורי התרבו.
במהלך המלחמה, בחן לינקולן בדקדקנות את דיווחי הטלגרף שהגיעו אל מחלקת המלחמה, התייעץ עם מושלים, ובחר גנרלים בהתבסס על הצלחתם. בינואר 1862, לינקולן מינה את אדווין סטנטון לתפקיד מזכיר המלחמה. סטנטון היה דמוקרט שמרני, תומך בעסקים ובאיחוד, שהפך לרפובליקני רדיקלי. הוא עבד קרוב מאוד ללינקולן.
בנוגע לאסטרטגיה מלחמתית, לינקולן קבע שני יעדים: הגנה על וושינגטון וניצחון החלטי על הדרום. העיתונות הצפונית חזתה ניצחונות בתוך תשעים ימים. לינקולן נפגש עם הקבינט שלו פעמיים בשבוע, ואשתו מרי הכריחה אותו לטייל בכרכרה בטענה שהוא עובד קשה מדי. לינקולן למד תורות צבאיות מספרים, והתחיל להעריך את הצורך בשליטה בנקודות אסטרטגיות, כמו נהר מיסיסיפי.
החזית המזרחית תחת הגנרלים המוקדמים
לאחר שהאיחוד הובס בקרב בול ראן הראשון, ולאחר שוינפילד סקוט פרש מהצבא, מינה לינקולן את גנרל ג'ורג' מקללן למפקד כוחות הצפון. מקללן ניצל כמה חודשים כדי לתכנן את מערכת חצי האי. מטרתו הייתה ללכוד את ריצ'מונד. הימנעותו של מקללן מלצאת לקרבות, אף על פי שכוחותיו היו גדולים פי כמה וכמה מכוחות הדרום, הכעיסה את לינקולן ואת הקונגרס. בנוסף, מקללן טען שלא היה צורך בצבא שיגן על וושינגטון. לינקולן התעקש שחלק מהצבא יישאר וישמור על הבירה. מקללן, שהעריך יותר מדי את כוחות הקונפדרציה, טען שמהסיבה הזאת מערכת חצי האי נכשלה.
לאחר שניסיונות שכנוע ופקודות מצד הנשיא לא הועילו מספיק פיטר לינקולן את מקללן. הרפובליקנים הצליחו להביא למינויו של ג'ון פופ לתפקיד הגנרל, והוא תמך בכיבוש ריצ'מונד מהצפון. אולם ללא תגבורת מצד מקללן, פופ נוצח בקרב בול ראן השני בקיץ, והצבא נאלץ להגן על וושינגטון. לינקולן נאלץ למנות את מקללן שוב לתפקיד הגנרל.
נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס רצה להעביר תחמושת וכוח אדם אל הזירה המערבית בשביל למנוע מצבא האיחוד את כיבוש ויקסבורג אך הגנרל רוברט אדוארד לי העריך שכל עוד המלחמה תתארך יקטנו סיכויי ההצלחה של הקונפדרציה. על כן פעל לי במטרה לאיים ישירות על וושינגטון הבירה כדי להכריח את לינקולן להיכנס למשא ומתן להסדר. כעבור יומיים, כוחותיו של הגנרל רוברט לי חצו אל מרילנד, וקרב אנטיאטם התחיל. ניצחונו של האיחוד היה במחיר כבד, ולינקולן הכריז שיתן זכויות אזרח לשחורים בינואר. הוא חיכה לניצחון צבאי לפני שיכריז על כך, כדי שצעד זה לא ייתפס כצעד נואש. מקללן התנגד לדרישות הנשיא לרדוף אחרי צבאו של לי, ואחרים גם סירבו להקשיב ללינקולן. לינקולן פיטר אותם והחליף אותם ברפובליקנים מתונים שתמכו בו. בין המפוטרים היה מקללן עצמו, שהוחלף בהנהגת ארמיית הפוטומק בידי הגנרל אמברוז ברנסייד. לי ניצח בקלות בקרב פרדריקסברג בדצמבר אשר היה חלק בתוכניתו של הגנרל אמברוז ברנסייד לנוע לעבר וירג'יניה ופעם נוספת לאיים על ריצ'מונד.
הרפובליקנים הפסידו בבחירות אמצע הקדנציה של 1862 בגלל חוסר יכולתם לסיים את המלחמה, בנוסף לאינפלציה, מיסים גבוהים, שמועות על שחיתות, המשפטים הצבאיים, הגיוס והחשש מפני שחרור העבדים. ההכרזה על שחרור העבדים השיגה קולות בצפון, אולם איבדה לרפובליקנים קולות רבים בשאר המדינות. הדמוקרטים, לעומת זאת, הצליחו במדינות רבות.
באביב 1863, סבר לינקולן שהמלחמה קרובה לסיום אם יוכל להשיג רצף ניצחונות.
בשנת 1863 ניצח הצפון בקרב גטיסברג, ניצחון שהיווה נקודת מפנה במלחמה. לאחר הניצחון, הגיע לינקולן לעיר גטיסברג לחנוך בית הקברות לחללי הקרב, ונשא את נאום גטיסברג. במיוחד זכור המשפט בו סיים את הנאום:. נאום זה נלמד בבתי ספר בארצות הברית הן בשל חשיבותו ההיסטורית והערכית, והן בשל ערכו הרטורי.
עריקות חיילים
מורל החיילים בצד האיחוד היה במצב רעוע. המורל בקרב חיילי האיחוד נחלש בשלב מוקדם בלחימה, עוד קודם למערכת חצי האי כאשר התנפצה האפשרות שהמלחמה תסתיים במהרה. בתחילת המלחמה האיחוד שילם שכר, ואף העביר שכר נוסף על גיוסם של מתנדבים חדשים, לעיתים קרובות סכום של עד 300 דולר על גיוס. רבים התגייסו, אספו את כספם ואז ערקו. בעוד שעריקת חיילים מהאיחוד נמשכה במהלך כל המלחמה, היו תקופות שזינקה במספר, בעיקר בין החורף והאביב של 1863 בעקבות התבוסה ההרסנית של צבא האיחוד בקרב פרדריקסברג ונסיגתו בעקבות קרב צ'נסלרוויל. עריקות מהאיחוד הוכיחו גם את מידת ההתמודדות של הצפון עם התנועה אנטי-מלחמתית ואת ההשפעה שהייתה לתנועה על מורל החיילים. מזכיר המלחמה אדווין מק'מסטרס סטנטון קרא להוצאות להורג של עריקים במאמץ להרתיע עריקות עתידיות. לינקולן נאבק ברעיון שהצבא יורה באדם על עריקתו, ובכל זאת הממשלה נותרה חסרת אונים להעניש את אלה בבית שדגלו בגלוי בעריקה ובנטישת מאמץ המלחמה. ההתכתבויות בין לינקולן לבין סטנטון מראים כי לינקולן דרש ובדק באופן אישי קבצים רבים של עריקים מורשעים שנידונו למוות. לינקולן סירב לאפשר עינויי הלחמה בעריקים מתחת לגיל 18, וברוב המקרים האחרים הוא העניק חנינות לחיילים עריקים שנתפסו.
אינדיאנים במהלך מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים 20,000 אינדיאנים היו מעורבים בצבאות האיחוד והקונפדרציה וזאת בעיקר במטרה להשיג תמיכה מצד הממשלה שלמענה הם נלחמו. רוב האינדיאנים יושבי השמורות של אוקלהומה צידדו עם הקונפדרציה ולאורך כהונתו של לינקולן היה ממשל האיחוד הפדרלי ביחסים קרים עם רוב קהילות האינדיאנים. חוק הומסטד וחוק הרכבות לאוקיינוס השקט משנת 1862 סייעו לזרז את בניית מסילת הברזל החוצה יבשתית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט, מה שהוביל לאובדן משמעותי של אדמות ומשאבי טבע אשר פגעו בעיקר באינדיאנים מקומיים. בנוסף, השחיתות המשתוללת במשרד האינדיאנים, (המשרד שקדם ללשכה לענייני אינדיאנים), נמשכה ללא הפסקה לאורך תקופת כהונתו של לינקולן והרבה מעבר לה. במקרים רבים, סוכנים ממשלתיים שמונו בידי ממשל לינקולן גנבו על הסף משאבים שהיו אמורים להגיע לשבטים. בינואר 1862 ביקש ויליאם דול, מזכיר הממשל הפדרלי של האיחוד לענייני האינדיאנים, להתחיל בגיוס של אינדיאנים מאזורי השמורות.
היחסים של לינקולן עם האינדיאנים קדמו לתקופת נשיאותו בשנים רבות. סבו נהרג על ידי אינדיאנים בשנת 1784, מה שהותיר את אביו תומאס לינקולן ללא אב בגיל 6 ותרם לקשיי המשפחה. לינקולן כאמור התנדב למלחמת ה"נץ שחור" בשנת 1832. בשנות נשיאותו פיתח לינקולן גישה לאינדיאנים שהונהגה משיקולים פוליטיים. בשנתו הראשונה בנשיאות התעמת לינקולן נגד המאמצים הנמרצים של הקונפדרציה לכרות בריתות עם האינדיאנים מהשמורות באוקלוהומה ומהדרום. הקונפדרציה אף העניקה ייצוג פדרלי לאומת הצ'רוקי בתמורה לברית אשר נוסדה באוקטובר 1861. עד דצמבר באותה שנה נאלץ לינקולן להודות בקונגרס בכך שיחסי הממשלה עם השבטים האינדיאנים הופרעו קשות עקב מלחמת האזרחים. בתגובה הציע ללינקולן הסנאטור מקנזס, ג'יימס ליין, להתחיל בגיוס של אינדיאנים לצבא האיחוד. בשנת 1862 פרצה בדקוטה מלחמה בין האיחוד ושבטי סוּ. את המאבק באיחוד הנהיגו בעיקר אנשי שבטי מדווקנטון ווהפקוט (תת-שבטים של הסוּ). מתוך כ-6,500 אנשי דקוטה שחיו על אדמות השמורה של מינסוטה בשנת 1862, ההיסטוריונים חושבים שלא יותר מ -1,000 לחמו בפועל, כולל כאלה שנאלצו להכריח את הקרבות.
לפני שפרץ המאבק, קבוצת בני שבט מדווקנטון הקימו קבוצת ציידים. עם הזמן הצטרפו אליה אינדיאנים שהתנגדו להתבוללות עם "האומה האמריקאית" ונאסר על חקלאים לבנים מלהצטרף. המצב הסלים וגרר מאבק בין האינדיאנים והחקלאים הלבנים תושבי המקום. ב-17 באוגוסט ארבעה אינדיאנים בני שבט הסו נעו על גדות נהר מינסוטה דרומה והרגו חמישה מיישבים לבנים בעיירת אקטון, מערבית למחוז מיקר. התקרית הובילה לפריצתה של המלחמה. בתוך הממשל הרדוף על ידי תבוסה צבאית ומתוסכל על ידי מחסור בכוח אדם, חדשות אלו על פריצתה של מלחמה חדשה הובילו לדאגה ממושכת. ממשל לינקולן בשלב זה שקל ברצינות את האפשרות למזימה של הקונפדרציה בצפון מערב, אף שהנשיא היה זהיר יותר בעניין זה מרוב כפופיו החשדנים. לינקולן עצמו פנה אל הקונגרס בנושא: "התקבל מידע על כך שבוצעה התקפה מתוזמנת על מתיישבים לבנים בידי יישובים של כל השבטים בין נהר המיסיסיפי והרי הרוקי. לקחו חודשיים עד שכוחות צבא האיחוד - רובם הופנו מהמערכה נגד הקונפדרציה - הפילו את אחרון המורדים האינדיאנים והביאו לסיומה של המלחמה באוקטובר 1862.
הצהרת האמנציפציה
לינקולן הבין שכוח הממשל הפדרלי לביטול העבדות הוגבל בידי החוקה, שלפני 1865, סברה שמדובר בעניין למדינות. הוא טען שבעזרת מניעת התפשטות העבדות לטריטוריות תיכחד העבדות, וניסה להציע פיצויים למדינות שיאשרו אמנציפציה. הנשיא דחה כל ניסיון של גנרלים מקומיים לבצע שחרור עבדים.
ב-19 ביוני 1862, העביר הקונגרס חוק שאסר על העבדות. ביולי, נקבע חוק שאפשר לממשלה לשחרר עבדים של כל אדם שעזר למרד. לינקולן לא סבר שהיה זה עניינו של הקונגרס להחליט על כך, אולם אישר את החוק. הוא הרגיש שרק לו יש היכולת לבטל את העבדות, והחליט לבצע זאת. הוא ניסח טיוטה של ההצהרה, וטען שב-1 בינואר 1863, העבדים ישוחררו.
לינקולן הניח שיש לחסל את בסיס העבדים של הקונפדרציה, אולם אחרים טענו שדבר זה יהווה מכשול לשלום ולאיחוד. ההצהרה הוגשה ב-22 בספטמבר 1862, ואושרה בינואר, כשהעבדים בעשר המדינות שלא היו תחת שליטת האיחוד שוחררו. לינקולן הכין את הצבא ואת האומה לשחרור העבדים, והדמוקרטים הציגו את הסכנה ללבנים הצפוניים בשחרורם. לאחר ששחרור העבדים הפך למטרה צבאית, הצבא התקדם דרומה, ויותר ויותר עבדים שוחררו. באביב 1863, לינקולן התחיל לגייס חיילים שחורים.
מדיניות חוץ לנוכח המלחמה
קודם למלחמת האזרחים המוניטין של ארצות הברית בעיני המעצמות האירופאיות לא היה של מעצמה ולכן מבחינה פוליטית רוב המעצמות האירופאיות לא מצאו את מלחמת האזרחים כאירוע בעל חשיבות פוליטית מרכזית. המצור הימי של האיחוד על הקונפדרציה תחת פיקודו של דייוויד פראגות' מנע מייצוא תוצרת הקונפדרציה מלהגיע לאירופה. הקונפדרציה הייתה מייצאת הכותנה הגדולה ביותר לאירופה, ועל כן היה על המעצמות האירופאיות לפנות למצרים והאימפריה העות'מאנית כתחליף כלכלי. ארצות הברית הייתה ביחסים חמים עם האימפריה הרוסית ואלכסנדר השני, קיסר רוסיה היה ידיד קרוב של לינקולן. למעשה, לינקולן הושפע מרפורמת 1861 שהנהיג הקיסר הרוסי שהובילו לביטול מוסד הצמיתות באימפריה הרוסית. במהלך מלחמת האזרחים נשלחו אוניות בריטיות תחת חסות ממשלתית במטרה ליצור קשרים דיפלומטיים עם הקונפדרציה. צי האיחוד מנע מאוניות בריטיות אלו להגיע לחופי הקונפדרציה מה שגרר תקריות צבאיות בין בריטניה לאיחוד ומשבר ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת.
פיקוד צבא האיחוד בידי הגנרל גרנט
במרץ 1864 מינה לינקולן למפקד כוחות הפדרציה את יוליסס ס. גרנט, לאחר שזה הרשים אותו בהצלחותיו בקרבות שכללו בין היתר את כיבוש העיר ג'קסון בירת מדינת מיסיסיפי, וכיבוש ויקסבורג, שם לקח גרנט 38 אלף שבויים וכמאה תותחים. לינקולן העריך את גרנט בשל יוזמתו לצאת לקרבות, שלא כקודמיו לפיקוד שנמנעו לצאת לקרבות. הוא נלחם למרות קשיים רבים עד השמדתו המוחלטת של האויב. מעלה נוספת ראה הנשיא בגרנט בכך שהכיר בכפיפותו של הצבא לשלטון האזרחי, הכרה זו ראה הנשיא כחיונית למפקד צבאי.
גרנט החל לנסות להתיש את וירג'יניה, ולמרות אבדות כבדות לצבא האיחוד, גם הקונפדרציה ספגה קורבנות רבים. גרנט איבד כבר שליש מהצבא שלו. לקונפדרציה הייתה חסרה תגבורת. צבאו של גרנט התקדם דרומה, והטיל מצור על פיטרסבורג, וירג'יניה. לאחר מכן אישר לינקולן לגרנט לפגוע בתשתיות הקונפדרציה כדי להחליש את יכולתה הכלכלית. הדרום החל בתקיפה על הצפון כדי לאיים על הבירה, והם אף הגיעו למרחק קטן מהבית הלבן לפני שנהדפו.
גרנט המשיך להתיש את כוחותיו של לי, ושיחות שלום החלו. לינקולן סירב להכיר במדינות הקונפדרציה כשוות אליו- מטרתו הייתה לסיים את הקרבות. ב-1 באפריל 1865, כוחותיו של גרנט ניצחו באופן סופי את כוחותיו של לי, וממשלת הקונפדרציה נטשה את ריצ'מונד. כעבור כמה ימים, ביקר לינקולן בעיר. הלבנים הביטו עליו בזעם, אולם העבדים המשוחררים קיבלו אותו כגיבור. ב-9 באפריל, לי נכנע בפני גרנט.