cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם סטון (מושל איווה)
מושל איווה
ביוני 1863 נבחר סטון כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל איווה, ובאוגוסט אותה שנה הוא התפטר מהשירות בצבא האיחוד. בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה הוא ניצח בהפרש גדול לאחר שהביס את גנרל האיחוד, ג'יימס טאטל. ב-1865 הוא נבחר לכהונה שנייה. במהלך כהונתו כמושל, הוא עסק בכמה סוגיות מורכבות, כולל לדאוג שאיווה תעמוד במכסות הגיוס שלה של 1864, וקידום זכויות ההצבעה של האזרחים האפרו-אמריקאים של איווה. על פי כמה מקורות נכח סטון באפריל 1865 בתיאטרון פורד כאשר הנשיא לינקולן נרצח, והוא סייע לשאת את הנשיא אל מעבר לרחוב. עם זאת, שום מקור ראשוני או מקור בן התקופה לא מתאר את ההתרחשות הזאת, ולמעשה ידוע שארבעה אנשי רגימנט הארטילריה של פנסילבניה היו אלו שנשאו את הנשיא לאחר הירי בו. ב-22 בפברואר 1866 מינה סטון את אמילי קלקינס סטבינס כנוטריונית ציבורית, ובכך היא הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית ששימשה בתפקיד זה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1868, כיהן סטון תקופת כהונה אחת בשנים 1877–1878 כחבר בית הנבחרים של איווה, ולאחר מכן מונה כסגן הנציב והנציב של משרד הקרקעות הכללי.
1 (אלבום של הביטלס)
1 הוא אלבום להיטים של להקת הרוק האנגלית "הביטלס", שיצא במקור ב־13 בנובמבר 2000, במלאת 30 שנה להתפרקות הלהקה. האלבום כולל אוסף של סינגלים אשר זכו במקום הראשון במצעדים בבריטניה ובארצות הברית משנת 1962 עד 1970. זה היה האלבומה הראשון של הלהקה שהיה זמין בתקליטור אחד בלבד.
1 זכה להצלחה מסחרית ועמד בראש מצעדים ברחבי העולם. האלבום מכר למעלה מ־31 מיליון עותקים.
החל מיוני 2015, 1 הוא האלבום השישי הנמכר ביותר במאה ה-21 בבריטניה, לאחר שמכר למעלה מ-3.1 מיליון עותקים.
הרכב האלבום
הלהיטים הופקו על ידי המפיק ג'ורג' מרטין ושלושת חברי הלהקה שחיו אז. האלבום כולל את שירי הביטלס שהגיעו למקום הראשון בבריטניה או בארצות הברית. עם זאת, ישנם כמה יוצאי דופן:
העטיפה
העטיפה של 1 נועדה להיות פשטנית ושאפתנית בו זמנית. הכיסוי עוצב על ידי ריק וורד, ומורכב מ-1 צהוב פופ ארט על רקע אדום. הדגש על הספרה אחת שימש באוספים רבים של להיטי מקום אחד של אמנים שונים שהגיעו לפני אלבום זה; למשל, "ELV1S" מאת אלביס פרסלי או "מקומות ראשונים" מאת הבי-גיי. כריכה האחורית של האלבום מציגה את התמונות המפורסמות של הביטלס שצולמו על ידי ריצ'רד אבדון והוגנו בזכויות יוצרים ב־17 באוגוסט 1967.
1 יצא ברחבי העולם בתקליטור ובקלטת. תקליט יצא רק בבריטניה. התקליטור כולל חוברת בת 32 עמודים עם עמוד צבעוני עם עטיפות תמונה בינלאומיות (בסך הכל מוצגים 163 כריכות בכל החוברת) ופרטים (תאריך הקלטה, מיקום, תאריך יציאה, סטטיסטיקות מצעד) לכל אחד מהסינגלים. זה כולל גם בשני העמודים הראשונים שלו קולאז' עם המשפט "27 No. 1 singles = 1" (ששימש כביטוי לתפיסה עבור מודעות פרומו לאלבום), והקדמה מאת ג'ורג' מרטין.
התקליט והקלטת שומרים על האמנות העיקרית של גרסת התקליטור, אך בצורה שונה. גרסת התקליט הכפול לא יצאה לאור בארצות הברית, אך המהדורה הבריטית המיובאת הייתה זמינה. גרסת הוויניל כוללת כרזת קיפול גדולה בצבע מלא המציגה 126 שרוולי תמונות (37 פחות מאשר בתקליטור), ושכפול של ארבע תמונות ריצ'רד אבדון. פורטרטים של Avedon מופיעים גם בחלק הפנימי של הכיסוי של קיפול השער. אריזת הדלוקס של אלבום הוויניל, על ארבעת הפורטרטים והפוסטר שלו, מזכירה את זו של אלבום הכותרות שלהם משנת 1968.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
ההצגה הגדולה בתבל (באנגלית: The Greatest Show on Earth) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1952 בבימוי ובהפקתו של ססיל ב. דה-מיל.
ברודניקים
ברודניקים (ברוסית: Бродники "ברודניקי", גם бордники, продники, бронники, бродничи, бродници, ברומנית: Brodnici) הוא הכינוי של בני עם שישב מהמאה ה-10 ועד הרבע האחרון של המאה ה-13 באזורים הקרויים כעת מחוז גאלאץ, מחוז וראנצ'אה ומחוז ואסלוי, שלושת המחוזות בחבל מולדובה, ברומניה. הברודניקים סווגו כקומנים וגם הוזכרו כשכנים של הקומנים. מקורם, לפי הכרוניקות הרוסיות, מסביבות הנהר אוקה שם נלחמו בשנת 1186 לצד הקומנים ומשם הגיעו לחבלים הרומנים.ההשערה המקובלת היא שהיו קבוצה אתנית ממוצא מעורב קומני-סלאבי.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
עלילת הסרט מתרחשת בקרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי. דה מיל שהה מספר שבועות בקרקס ולמד על חיי השחקנים והעובדים והלוגיסטיקה המורכבת של הפקת ההצגה בקרקס הכוללת 1,400 עובדים, אקרובטים, ליצנים, מאות חיות וציוד רב. בסרט יש תיאור מפורט על הקמת האוהל הענק. השחקנים הראשיים עברו אימונים בקרקס וחלק מהופעתם בסרט היא אמיתית ולא על ידי מחליפים.
ברודניקים
באותן מחוזות ובאותה תקופה מוזכרים גם "ברוטנים" והיסטוריונים מסוימים מניחים שמדובר באותו עם. השם ברודניקים נגזר לדעתם מהמילה המתארת מעברה (נקודת חצייה), בשפה הסלבונית Brod או מכלי השיט ששימש לחציית נחלים, שנושא את אותו שם, שם מקובל בין הסלאבים וגם בין הולאכים. יש גם הקושרים את שם הברודניקים לשמו של הנהר פרוט, ששמו העתיק היה ברוטוס (Brutos), הזורם באזור זה. ההיסטוריונים מניחים שהברודניקים שלטו במעברי הנחלים הרבים הזורמים בחבל זה וסיפקו את האמצעים לחצייתם. עם נוסף המוזכר באותה תקופה ובאותם אזורים הוא עם ה"ברלדניקים", כנראה על שם הנחל והעיר ברלאד. גם עם זה מזוהה על ידי מרבית ההיסטוריונים כשם נוסף של הברודניקים. ברלד מוזכרת כמקום מפלט למנהיגים רוסים גולים וגם כמקום בו הגולים האלה גייסו לוחמים למערכות שתכננו לשם חזרתם למקומותיהם. הברלדניקים הלוחמנים כבשו את "אולשיה" (Oleşia), אשר בשפך הדניסטר ובתגובה, בשנת 1160, שלח הקניאז רוסטיסלאב (Rostislav) מקייב צבא בהנהגת "גאורגה נסטרוביץ'", כדי שיעניש את הברלדניקים. הצבא נלחם בברלדניקים ליד הדנובה והנחיל להם תבוסה.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
הסצנות המרשימות בסרט הן של התהלוכה הססגונית של "ההצגה הגדולה בתבל" וזאת של התנגשות הרכבות לקראת סיום הסרט.
ברודניקים
שני גאוגרפים, האחד אפגני בספר "גבולות העולם" משנת 982 והשני פרסי, בספר "תפארת ההיסטוריות" משנת 1094, תיארו את ארץ ההונגרים והזכירו עם באזור הזה וציינו שמות לא מוכרים. השמות נותחו על ידי מומחים לשוניים (למשל אמיל פטרוביץ'), שניתחו את השמות על בסיס הידע על צורת הדיבור של הסלאבים באותה תקופה וקבעו שהשם הראשון, המוזכר על ידי הגאוגרף האפגני, הוא שמם של הקרואטים ואכן ההיסטוריוגרפיה הרוסית מציינת את קיומם של הקרואטים בין הדניסטר ובין הרי הקרפטים המזרחיים בתקופה זו. קרואטים אלה נקראו "קרואטים לבנים", כלומר קרואטים חופשיים. השם השני, המוזכר על ידי הגאוגרף הפרסי, פוענח כ"ברודניקים" וההיסטוריונים משערים שמקור הברודניקים בקרואטים הלבנים.
הברודניקים מוזכרים כלוחמים לצד הרוסים ב-1223, בהיותם כפופים לנסיכות סוזדל, בקרב קלקה, תחת הנהגת הוויווד שלהם, פלוסקינה (Ploskina), אך במהלך הקרב עברו לצד המונגולים וגרמו למפלת הרוסים. לאחר פלישת המונגולים לטרנסדנוביה עברו לצדם חלק מהברודניקים בעוד שאחרים הקדימו ונמלטו להונגריה, שם הוקצו להם אזורי התיישבות בטרנסילבניה. בתעודה משנת 1223 מוזכרת Terra Borothnik (ארץ בורוטניק) באזור סיביו.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
הסרט היה שובר קופות וזכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר. היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות הבימוי, התלבושות והעריכה. זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריות הבימוי, הצילום והעריכה.
תקציר העלילה
הקרקס הגדול מגיע לעיר, המטען הרב מורד מהרכבת ביחד עם כלובי החיות, בהשגחתו של מנהל הקרקס, בראד בראדן (צ'רלטון הסטון) מוקם האוהל הענק והלוליינים מתחילים באימונים ובראשם הולי (בטי האטון) המופיעה בזירה המרכזית (Ring 1).
בראד נקרא לישיבה עם בעלי הקרקס המודיעים לו כי בגלל מצבו הכלכלי של הקרקס הם נאלצים לקצר את משך ההופעות ל-10 שבועות בלבד ורק בערים גדולות. בראד אומר כי זה יביא לפיטורי 1400 העובדים וכי הוא חותם חוזה עם גדול לולייני הטרפז המעופף "סבסטיאן הגדול" (קורנל ויילד) שיופיע בזירה הראשית במקום הולי.
בראד נאלץ לגלות זאת להולי שמקבלת את זה באופן קשה אבל סבסטיאן מחזר אחריה ומסכים להופיע אתה ביחד בזירה הראשית. מתחיל מאבק ביניהם מי יותר טוב והביצועים הולכים ונעשים מסוכנים יותר ובלי רשת ביטחון עד שבאחד הקפיצות נופל סבסטיאן מגובה רב ושובר את ידו. לאחר אשפוז בבית חולים מתברר כי ידו נפגעה קשות והוא לא יוכל לשוב יותר לזירה. בראד והולי משכנעים אותו להישאר בקרקס ולעזור בעבודות שונות כמו מכירת ממתקים ובלונים לילדים.
בקרקס מופיעים גם ליצנים רבים ובראשם "באטנס" (ג'יימס סטיוארט) ו"וילי העייף" (אמט קלי). באטנס לא מוריד את האיפור שלו כי אינו רוצה שיזהו אותו. הוא רופא שגרם מתוך אהבה, למות אשתו שסבלה ממחלה קשה ומאז הוא מבוקש על ידי המשטרה.
בין המופיעים בהצגה מתבלטות "נערת הפילים" אנג'ל (גלוריה גראהם) והרקדנית פיליס (דורותי לאמור). החבר של פילים הוא מאלף הפילים קלאוס (לייל בטגר) ובהופעה שוכבת אנג'ל כשהפיל מניח את רגלו על פניה. אנג'ל מתחילה לחזר אחרי בראד וזה מרגיז את קלאוס ובאחת ההופעות הוא אינו משחרר את הפיל מפניה. בראד מגיע מהר, משחרר את אנג'ל ומפטר את קלאוס.
הקרקס מועמס על רכבת וקלאוס מתכנן את נקמתו. ביחד עם עבריין נוסף הם גורמים לרכבת להיעצר ואז שודדים את כספת הכסף אולם רכבת נוספת שמגיעה למקום מתנגשת בהם וברכבת הקרקס. כל הקרונות מתהפכים, אנשים נפצעים ונהרגים והחיות משתחררות.
פזאי אדום-כנף
מאפיינים
אורכו של נקבות הפזאי 17–18 ס"מ ומשקלן עד 41 גרם. אורך הזכרים 22–24 ס"מ ומשקלם עד 64 גרם. הם בעלי נוצות גוף שחורות עם כנפיים בעלי כתם קדמי באדום ובתוכו כתם צהוב והמקורים חרוטיים ולבנים. הנקבות אפורות ומזכירות במראן נקבות של דרורים.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
תקציר העלילה
בראד נפצע קשה אבל "באטנס" מחליט לגלות את זהותו כרופא ומציל אותו על ידי ערוי דמו של סבסטיאן. לאחר מכן הוא נאזק ונעצר.
פזאי אדום-כנף
מאפיינים
הפזאיים מעופפים בלהקות ברחבי הערבות של אמריקה מאלסקה בצפון לחצי האי יוקטן בדרום. הם מחפשים זרעי חיטים ודגנים ועוד זרעים ויכולים לכלות בלהקות גדולות כמויות של זרעים. הם גם אוכלי כל הניזונים ממגוון חרקים, רכיכות, עכבישים, ביצי עופות וחולייתנים קטנים.
ההצגה הגדולה בתבל (סרט)
תקציר העלילה
הולי מארגנת את מה שנשאר מהקרקס והסרט מסתיים בהופעה תחת כיפת השמים כשכל תושבי העיר הסמוכה מקבלים את המשתתפים בתשואות.
פזאי אדום-כנף
מאפיינים
רבים מהפזאים נודדים דרומה בחורפים הקשים.
האבירים הרוסיים
האבירים הרוסיים (ברוסית: Русские Витязи) הוא שמו של הצוות האווירובטי של חיל האוויר הרוסי שהוקם עם נפילת ברית המועצות בשנת 1991.
מטוסם העיקרי הוא הסוחוי 27, הנחשב למטוס חזק בעל יכולת תמרון מעולה, כשבסיס היחידה נמצא בבסיס קובינקה שבמחוז מוסקבה.
היסטוריה
הצוות הוקם באפריל 1991 על מנת לשווק מחדש את רוסיה בעולם ולסייע באיסוף תרומות בשל המצב הכלכלי הקשה בשנות ה-90. את הסיור הראשון שלהם מחוץ לרוסיה האבירים עשו בבריטניה ולאחר מכן היו בארצות הברית, צרפת, הולנד ומדינות נוספות. בכל מקום אליו הגיעו קצרו מחמאות והפגינו יכולת ביצוע גבוהה.
ב-1995 התאמן הצוות הרוסי, שלושה מטוסים, בשמי וייטנאם. במהלך נחיתה במזג אוויר גרוע התרסק כל המבנה ושלושה טייסים נהרגו. היה נדמה שזה סופו של הצוות, אולם מספר חודשים אחר כך הקים חיל האוויר הרוסי את הצוות מחדש.
בשנת 2009 אירעה תאונה קטלנית, במהלך הסלון האווירי במוסקבה, כאשר שניים ממטוסי ה-Su-27 של הצוות האווירובטי התנגשו זה בזה בעת אימון לקראת המפגן. מוביל הצוות, קולונל איגור טקאצ'נקו, נהרג והטייס השני נפצע ונזק רב נגרם על הקרקע במקום התרסקות המטוסים. התאונה גרמה לעצירה זמנית של השתתפות הצוות הזה, אך כעבור מספר ימים הם הופיעו בכל זאת במבנה חסר בן 4 מטוסים, במקום שישה.
כיום הם נחשבים אורחים מבוקשים בסלונים האוויריים השונים.
נואה באומבך
נואה באומבך (באנגלית: Noah Baumbach ; נולד ב-3 בספטמבר 1969) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, ומפיק קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי. הוא היה מועמד פעמיים לפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור חיים בין השורות (2005) וסיפור נישואים (2019), שאת שניהם גם ביים. הוא כתב וביים מספר סרטים נוספים, בהם: "מרגו בחתונה" (2007), "פרנסס הא" (2012), "כשהיינו צעירים" (2014), ו"סיפורי מאירוביץ'" (2017).
ביוגרפיה
באומבאך נולד בברוקלין, ניו יורק. אביו, ג'ונתן באומבאך, היה סופר אקספרימנטלי ומייסד שותף של הוצאת הספרים "פיקציה קולקטיב" (Fiction Collective), לימד באוניברסיטת סטנפורד וברוקלין קולג', והיה מבקר קולנוע של "פרטיזן רוויו". אמו, ג'ורג'יה בראון, הייתה מבקרת קולנוע של וילג' וויס וכתבה גם ספרים. אביו היה יהודי ואמו פרוטסטנטית. הוריו התגרשו במהלך גיל ההתבגרות שלו, ששימש השראה לסרטו חיים בין השורות משנת 2005. לבומבך שלושה אחים, שניים מהם מנישואים קודמים של אביו.
באומבך גדל בפארק סלופ שבברוקלין והיה נחוש להפוך ליוצר קולנוע מגיל צעיר. בין הסרטים שהשפיעו עליו בצעירותו מנה את הסרטים:בית החיות, השמיים יכולים לחכות, העולם על פי גארפ, אי.טי, The Jerk, פלישת חוטפי הגופות.
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון באנגלית ממכללת וסר. וזמן קצר לאחר מכן, התפרנס למשך תקופה קצרה כשליח בניו יורקר.
חיים אישיים
בשנת 2005 התחתן עם השחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי אותה הכיר לראשונה בשנת 2001. בנם של הזוג נולד בשנת 2010, מספר חודשים לפני שהחליטה להתחיל בהליכי גירושין.
מאז 2011 הוא בזוגיות עם הקולנענית גרטה גרוויג, הזוג שיתף פעולה במספר סרטים. בשנת 2019 נולד להם בן משותף.
מפרץ מנילה
בפתח המפרץ נמצאים מספר איים, הגדול שבהם קורגידור. יחד עם איים נוספים מחלקים את פתח המפרץ לשנים – צפון ודרום.
על המפרץ התנהלו מספר קרבות, ביניהם קרב ספרד-ארצות הברית ב-1898, ובמלחמת העולם השנייה נלחמו היפנים כנגד כוחות צבא ארצות הברית.
המפרץ בעבר היה מכוסה ביער מנגרובים, אולם כיום עם ירידת איכות המים והתיעוש על גדותיו, רק חלק קטן מן היער נשאר, אולם מאמצים רבים לשימורו נעשים.
זכויות להט"ב בסנט קיטס ונוויס
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסנט קיטס ונוויס כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מעמד בחוק
עד 2022 פעילות הומוסקסואלית בין גברים בהסכמה היא פלילית ברחבי סנט קיטס ונוויס. סעיפים 56 ו-57 ל-"חוק העבירות נגד אדם" מפלילים זכרים על פעילות הומוסקסואלית גברית: סעיף 56 קובע כי ביצוע "הפשע המתועב של מעשה סדום" – עד 10 שנות מאסר, עם או בלי עבודת פרך.
סעיף 57 קובי כי "כל המנסה לבצע את הפשע המתועב האמור, או אשם בכל תקיפה בכוונה לבצע אותו, או בכל תקיפה מגונה באדם זכר כלשהו, אשם בעבירת עוון ומורשע בכך לדין מאסר לתקופה שלא תעלה על ארבע שנים עם או בלי עבודת פרך". בשנת 2011, ממשלת סנט קיטס ונוויס הצהירה כי "אין לה מנדט מהעם לבטל את הפללתה של הומוסקסואליות בקרב גברים מבוגרים בהסכמה". עם זאת, למרות קיומו של חוק דה יורה, לא היו ידועות העמדות לדין של פעילות הומוסקסואלית לדברי הממשלה.
ב-2022 בוטל החוק ופעילות הומוסקסואליות הפכה לחוקית במדינה.
תנאי מחיה
ב-23 במרץ 2005, האי נוויס אסר על ספינת תענוגות שהובילה 110 נוסעים אמריקאים, אשר כללו בעיקר אזרחי להט"ב לעגן. סירת משטרה עצרה את ספינת "Source Events/Windjammer Barefoot Cruises" ולקחה את הקפטן לחוף לפגישה עם פקידי הנמל, המשטרה ומכס והגירה, ולאחר מכן הוטל על הספינה להפליג בחזרה. ממלא מקום המנהל הכללי של רשות הנמל, אוראל ברנדי, הצהיר לכתבים כי האי "לא רוצה שהומוסקסואליות תהיה חלק מהתרבות שלו".
סטנסמור דין
סטנסמור דין (באנגלית: Stansmore Dean; 3 ביוני 1866 – 15 בדצמבר 1944) הייתה אמנית סקוטית הידועה בציורי השמן שלה. היא הייתה חברה בקבוצה של נשים אמניות ומעצבות הידועות בשם "בנות גלאזגו".
ביוגרפיה
סטנסמור ריצ'מונד לסלי דין נולדה בגלאזגו ב-3 ביוני 1866, הצעירה מבין ששת ילדיהם של ג'ין לסלי ואלכסנדר דוידסון דין (1814–1910). אביה היה אמן וחרט מאברדין שהיה שותף להקמת חברת הדפוס Gilmour and Dean Ltd בשנת 1846. היא למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו מ-1883 עד 1889, שם כללו בני דורה את בסי מקניקול וצ'ארלס רני מקינטוש. בשנת 1890 היא הייתה הסטודנטית הראשונה שזכתה במלגת הנסיעות של בית הספר, ובעזרתה נהגה לנסוע לפריז כדי ללמוד אצל גוסטב קורטואה באקדמיה קולרוסי.
דין הציגה לראשונה את עבודתה ב-1894 במכון גלאזגו והמשיכה להציג שם באופן קבוע עד 1910. היא גם הציגה בפייסלי, גלריית ווקר לאמנות בליברפול, באקדמיה המלכותית הסקוטית ופעמיים בחברה הבינלאומית בלונדון. ייתכן שעבודתה המוקדמת הושפעה מנשיאי האגודה ג'יימס מקניל ויסלר. בשנת 1899, ציורה "מהרהר" התקבל בסלון פריז. שם חשבו בטעות שהיא גבר בשל שמה הפרטי סטנסמור.
כשחזרה מלימודים מפריז פתחה דין סטודיו ב-1894 ברחוב ווסט ריג'נט, גלאזגו. היא בילתה בקביעות את חודשי הקיץ בצרפת ובהולנד ובזמן שהייתה במושבת האמנים בוולנדאם יצרה רישומי שמן, רישומים ודיוקנאות של גברים ונשים בתלבושות מסורתיות. הציור שלה מ-1895, "ההולנדית המסורתית" מציג את התלבושת ההולנדית הייחודית וכובע תחרה עם קצוות. ב-30 באפריל 1902 נישאה דין את האמן רוברט מקולי סטיבנסון והייתה אם חורגת לבתו ז'אן. הם גרו בביתו של סטיבנסון, ליד בארדואי לוך במילנגבי.
בשנת 1905 היא ציירה דיוקן של הסופר הסקוטי ניל מונרו, ציור שנמצא כעת בגלריה הלאומית הסקוטית לפורטרטים באדינבורו.
דין הייתה חברה במועדון האמנים של גלאזגו. היא נבחרה לפקח על השינויים במתחם המועדון בכיכר בלית'סווד והיא בחרה בצ'ארלס רני מקינטוש כמעצב. נשיא ומועצת המועדון לא הסכימו עם בחירתה של דין במקינטוש וכתוצאה מכך היא התפטרה מתפקידה במחאה.
בשנת 1910 עברו דין וסטיבנסון למונטריי-סור-מר בצרפת שם שהו עד 1926. במהלך מלחמת העולם הראשונה הם עזרו לצורכי החיילים כשעברו בעיירה בדרכם לחזית.
ב-1932 היא ובעלה עברו לקירקודברייטשייר שם עשתה שימוש באולפני גרינגייט של האמנית ג'סי מריון קינג.
הראייה של דין החלה להיחלש והיא ציירה בתדירות נמוכה יותר.
דין נפטרה בקאסל דאגלס, קירקודברייטשייר ב-15 בדצמבר 1944.
מצב הרוח
מצב הרוח הוא עלון שבת פופולרי בציבור הדתי-לאומי. עורך העיתון הוא חגי הוברמן. העלון החל לצאת מסוף שנת 2008.
העלון המודפס מופץ בבתי הכנסת בכל רחבי הארץ, ובנוסף במדיה הדיגיטלית לעשרות אלפי מנויים. יו"ר העלון הוא שאול יהלום ומנכ"לי העלון הם אלי עציון ושוקי גולובינסקי בעלי משרד הפרסום אשדיר. לצד הכתבות הרבות מתפרסמות מודעות לציבור ומדורים של רבנים ורבניות. בעיתון יש טורים של מנחם רהט, עמיעד טאוב, נחמן שפירא (שמשמש גם כרכז המערכת), פרופסור אשר כהן ויהונתן דובוב. שאול יהלום כותב בכל שבוע בדף האחורי את מדור ביקורת המסעדות של העלון. מדי שבוע מחולקים כ-45,000 גיליונות של העלון בבתי כנסת של הציבור הדתי לאומי.
ביקורת על העלון
מכיוון שהעלון מגדיר את עצמו כעיתון הוא מפרסם כתבות ומדורי פובליציסטיקה, שאינם מדורים קלאסיים בעלוני שבת. באתר כיפה, בטור "המעלעל", שסוקר את עלוני השבת השונים, נמתחה ביקורת על מדורים אלו מכיוון שלדעת הכותב אין מקומם של מדורים מסוג זה בבתי הכנסת.
ב-6 בפברואר 2012, בעקבות פרסומים בתקשורת על כך שאמון הציבור בבית המשפט העליון הולך ויורד, התלוננה דורית ביניש, נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, על כך שעלוני השבת מסיתים את הציבור נגדה. בתגובה לדבריה של ביניש אמר חגי הוברמן, עורך העלון, "אם אמירת אמת נחשבת להסתה אז אין ספק כי אנחנו נמשיך להסית".
משה מעוז
משה מעוז (נולד ב-19 במרץ 1935) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ומנהל המכון למחקר ע"ש הארי טרומן למען קידום השלום שבאוניברסיטה העברית בירושלים. מעוז הוא מומחה בעל שם עולמי לעולם הערבי ולמזרח התיכון, יועץ לענייני ערבים לראשי ממשלה ולשר הביטחון. בנוסף, פרסם מעוז 20 ספרים ו-56 מאמרים בתחום המזרח התיכון.
ביוגרפיה
מעוז נולד בתל אביב. בגיל 12 הצטרף לאצ"ל, השתתף באימוני שדה והדביק כרוזים בתל אביב. שירת באצ"ל עד קום המדינה. בשנת 1952 סיים את לימודיו בתיכון והתגייס לצה"ל שם שירת ביחידה קרבית.
את לימודי לתואר ראשון סיים בשנת 1958 באוניברסיטה העברית במגמת היסטוריה של המזרח התיכון, שפה וספרות ערבית. הוא החל לעבוד כעוזר ליועץ ראש הממשלה בן-גוריון לענייני הערבים בארץ בשנת 1960 ולאחר כשנה ב - 1961, המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים, בנוסף, למד גם טורקית וצרפתית.
קפוצ'ין מצויץ
קפוצ'ין מצויץ (שם מדעי: Sapajus apella) הוא מין קוף מסוג קפוצ'ין כהה מאמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
מאפיינים
אורכו של הקפוצ'ין 32–57 סנטימטרים ומשקלו 1.9–4.7 קילוגרם. הוא בעל גוף כתום-חום עם "כיפה" שחורה ופנים ורודות ונקיות יחסית משיער. הגפיים שחורות והזנב גדול ויכול להיתפס בענפים.
משה מעוז
ביוגרפיה
בשנת 1975 סיים את תפקידו במכון ללימודי אסיה ואפריקה והחל לנהל את המכון למחקר על שם הארי טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית. הוא המשיך בתפקידו עד שנת 1978, כשבמקביל, משנת 1977 ועד 1979, ייעץ לוועדת חוץ וביטחון בכנסת. ב-1978 שירת בשירות מיוחד בצבא בדרגת אלוף-משנה עד שנת 1980. בשנים אלו שימש כיועץ לענייני ערבים לשר הביטחון דאז עזר ויצמן.
בין השנים 1983–1986 שימש מעוז יושב ראש החוג ללימודי אסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל היה חבר בוועדות המייעצות על יחסי ערבים-ישראלים לראש הממשלה שמעון פרס.
קפוצ'ין מצויץ
מאפיינים
קופים אלה חיים בין יערות הגשם של האמזונאס באמריקה הדרומית. הם אוכלי כל הניזונים בעיקר מפירות וכן מחרקים, זחלים, ביצי ציפורים, דו-חיים וזחלים קטנים ואפילו עטלפים.
קופים אלה פעילים ביום בקבוצות קטנות של בין 5 ל-15 פרטים ובראשן זכר אלפא. הזכר יתקוף כל זכר מסיג גבול.
משה מעוז
ביוגרפיה
בשנת 1998 כיהן כיושב ראש המרכז לחקר החברה הערבית בישראל ובשנת 2003 החל לכהן כיושב ראש עמית בדיאלוג היהודי-איסלמי בפורום של נשיא המדינה.
מעוז הוא אב לשתי בנות - פרופסור יפעת מעוז וד"ר דריה מעוז.
פראובראז'נסקויה
פראובראז'נסקויה (ברוסית: Преображенское) הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 5.614 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 91,574 תושבים (2020).
אטימולוגיה
מקור שם האזור הוא בכנסיית ההשתנות של פראובראז'נסקויה. מושג ההשתנות הנוצרי מתורגם לרוסית כ-Преображение (בתעתיק: פראובראז'נייה), ושם המקום הוא הטיה של מילה זו.
היסטוריה
התיעוד הראשון של כפר בשם פראובראז'נסקויה שהיה קיים באזור הוא מ-1661. באותה שנה נבנו במקום שתי כנסיות, והכפר נקרא על שם אחת מהן, כנסיית ההשתנות בפראובראז'נסקויה. באותן שנים בנה הצאר אלכסיי הראשון במקום את ארמון פראובראז'נסקיי. בשנת 1672 נבנה במקום התיאטרון המקצועי הראשון ברוסיה, קומדיה חורומינה.
בנובמבר 1699 החל להתקיים בכפר משא ומתן בין פיוטר הגדול לבין נציגים מדנמרק והאיחוד הפולני-ליטאי, בשיחות שהובילו לחתימת ברית של המדינות הנ"ל עם רוסיה כנגד שוודיה, ובכך לפרוץ המלחמה הצפונית הגדולה.
הכפר נחשב למקום מולדתו של הצי הרוסי הקיסרי. הסיבה לכך קושרה בפיוטר הגדול, אשר בילה בכפר את עיקר ימי נעוריו, כאשר הוא הוגלה לשם בידי אחותו, סופיה אלכסייבנה רומנובה. צבא הצעצוע של פיוטר הגדול קם במקום, ובמסגרתו גם משמר פראובראז'נסקי (שנקרא על שם המקום) ורגימנט סמייונובסקי. באותו אזור למד פיוטר הגדול להפליג על ספינתו הראשונה, הבוֹטיק.
פריסילה פוינטר
פריסילה מארי פוינטר (באנגלית: Priscilla Pointer; נולדה ב-18 במאי 1924) היא שחקנית אמריקאית המשחקת בתיאטרון, בסרטים ובסדרות טלוויזיה. היא החלה את הקריירה שלה בתיאטרון, כולל הפקות בברודוויי. מאוחר יותר עברה פוינטר להוליווד על מנת לשחק בסרטים ובטלוויזיה. היא אימה של המועמדת לפרס האקדמיה איימי אירווינג, מה שהופך אותה גם לחותנת לשעבר של יוצרי הסרטים סטיבן ספילברג וברונו ברטו ולחותנת של יוצר הסרטים הדוקומנטריים קנת בווסר ג'וניור.
ביוגרפיה
פוינטר הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ג'ולס אירווינג, לשעבר המנהל האמנותי של מרכז לינקולן, מ-1947 ועד מותו ב-1979. ב-1980 היא התחתנה עם השחקן הבמאי והמפיק רוברט סימונדס, שהיה המפיק השותף של ג'ולס אירווינג במרכז לינקולן. היא הופיעה מספר פעמים בהפקות במה לצד סימונדס, והם נשארו נשואים עד מותו ב-2007.
פוינטר היא אימם של הבמאי דייוויד אירווינג ושל השחקנית איימי אירווינג.
קריירה
פוינטר הופיעה בשלושה סרטים בבימויו של בנה, דייוויד אירווינג: "עוץ לי גוץ לי" (1987, גרסה מוזיקלית, שבו כיכבה גם הבת שלה), "Good-Bye Cruel World" ו-".C. H. U. D. II: Bud the C. H. U. D".
ההופעה הראשונה של פוינטר בטלוויזיה הייתה בסדרה "איפה הלב הוא" בתפקיד "אדריאן האריס רייני" (1973-72). היו לה הופעות אורח רבות בטלוויזיה, לרבות בסדרות: "אדם-12", "פרקליטי אל איי", "צוות לעניין", "לשפוט את איימי", "תיקי רוקפורד" ו-"פשע מן העבר".
במהלך שנות ה-80 שיחקה פוינטר באופרת הסבון "דאלאס" בתפקיד רבקה ברנס וונטוורת', אימם של קליף בארנס, פאמלה בארנס יואינג וקת'רין וונטוורת'.
ניוון
נִוּוּן (או הִתְנַוְּנוּת) הוא מונח בעל מספר מובנים (המקבילות הלועזיות: אַטְרוֹפְיָה, דֵּגֵנֵרַצְיָה, דֶּקָדֶנְס).
Innerspeaker
Innerspeaker הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק האוסטרלית טיים אימפלה. האלבום יצא ב-21 במאי 2010 באמצעות Modular Recordings. האלבום הופק בעיקר על ידי סולן הלהקה, קווין פארקר. האלבום הוכרז כאחד מ-100 האלבומים הטובים של העשור עד כה על ידי פיצ'פורק באוגוסט 2014.
רקע
טיים אימפלה פרסמה בעבר את המיני-אלבום שלהם, הנושא את שם הלהקה ב-2008 ואת הסינגל "Sundown Syndrome" ב-2009. בין שלב ההפקה עד לשחרורו של האלבום, פורסמו ארבעה קטעי וידאו קצרים בערוץ היוטיוב שלהם, שמציגים את חברי הלהקה מתאמנים על השירים "The Bold Arrow of Time", "Island Walking" ועוד קטע אינסטרומנטלי. האלבום מכיל שני שירים שהוקלטו מחדש – "Desire Be, Desire Go" (שכבר פורסם במיני-אלבום שלהם) ו-"The Bold Arrow of Time" (שנכתב בעבר, אך לא פורסם).
בעבר, שחרורים של הלהקה נעשו על ידי פארקר אך ורק בשביל ההנאה שלו. Innerspeaker מסמן את הפעם הראשונה שבה פרקר "הקליט משהו בשביל שחרור מיועד".
עיצוב העטיפה
עטיפת האלבום עוצבה על ידי האמן האוסטרלי לייף פודחסקי. העטיפה מציגה תמונה של הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז בקרולינה הצפונית שבארצות הברית. התמונה המקורית נערכה עם אפקט דרוסטה רקורסיבי כדי לגרום לה להיראות כאילו היא ממשיכה אל תוך עצמה, ויוצר תחושה פסיכדלית שמזכירה מעט את עטיפת האלבום של פינק פלויד, "Ummagumma".
פארקר הסביר את מטרתו לגבי עטיפת האלבום: "היה לי רעיון לעטיפה אבל לא היו לי את כישורי העיצוב הגרפי או את המשאבים כדי לבצע אותו. זה היה אמור להיות שוט של נוף כלשהו שבו התכונות שלו חוזרות ללא הרף לתוך האופק. לייף הוא אמן שיש לו עין מדהימה לאמנות קוסמית מוזרה. אנחנו בטח נבקש ממנו לעשות גם את האלבום הבא."
עטיפת האלבום הייתה מועמדת בטקס פרסי אריא בשנת 2010 לפרס "עטיפת האלבום הטובה ביותר".
יציאה
Innerspeaker יצא ב-21 במאי 2010. ארבעה סינגלים מתוך האלבום יצאו. הסינגל הראשון, "Solitude Is Bliss", יצא באפריל 2010; הסינגל השני, "Lucidity" יצא ביולי 2010; הסינגל השלישי, "Expectation", יצא בדצמבר 2010 והסינגל הרביעי, "Why Won't You Make Up Your Mind?", יצא בפברואר 2011. ל- "Solitude Is Bliss", "Lucidity" ו- "Expectation" קיימים וידאו-קליפים.
ב-12 במאי 2010, iTunes איפשרו בטעות ל- Innerspeaker להיות זמין לקנייה מיידית (במקום להזמנה מוקדמת) ולכן האלבום דלף לפני תאריך השחרור הרשמי. האלבום גם דלף לאינטרנט באיכות ירודה חודש לפני כן. פארקר הגיב על ההדלפה באיכות הירודה: "זה היה באמת מעצבן. זה היה סוג של מריר-מתוק, כי מצד אחד שמחתי שאנשים יכולים סוף-סוף לשמוע את זה, לא הייתי מעוצבן לגבי המכירות או משהו כזה, אבל מצד שני זה היה באיכות ירודה יותר מה שזה באמת.
במקור, פארקר ייעד את Innerspeaker להיות אלבום כפול, אבל בסופו של דבר לא הייתה לו את המוטיבציה לעשות את זה. רבים מהשירים שיועדו לאלבום הכפול הודלפו מאוחר יותר ליוטיוב ללא מיקס. תמונה בגרסה המוגבלת של האלבום מציגה רשימת שירים, ובה כותרות כמו Feelin' the Dread" ,"I Know Where" ,"Dance" ,"Latenight Moonlight" ,"Pretty Song" ,"Stormy" ""Funk Jam, ו-"Don't Ask", שאף אחד מהם לא ראה אור במהדורה הרשמית, וכנראה היו אמורים להשתחרר באלבום הכפול.
ביקורות ושבחים
Innerspeker זכה לשבחים, ורבים שיבחו את היכולת של פארקר לשלב אלמנטים של רוק פסיכדלי של שנות ה-60 עם מוזיקה מודרנית, וליצור צליל חדש ומקורי.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי קווין פארקר, למעט קטע ביניים לאחר "The Bold Arrow of Time", שנכתב על ידי ג'יי ווטסון ופארקר.
תאוריית השיקום של קרייסי
תאוריית השיקום של קריסי היא תאוריה בקרימינולוגיה לפיה ניתן לשקם עבריינים ולהחזירם למוטב באמצעות מסגרות מתאימות. התאוריה פותחה על ידי הסוציולוג והקרימינולוג האמריקאי דונלד קריסי (Donald Cressey) ב-1955.
על פי התאוריה, כדי לשקם עבריינים יש להעבירם למסגרת מגורים נורמטיבית, בה יוצבו כלפיהם גבולות ויופעל פיקוח חברתי הדוק; מסגרות מתאימות לכך עשויות להיות פנימייה, משפחת אומנה, כפר נוער, בית חולים לבריאות הנפש ועבודות שירות ועוד. במסגרת זו יוכלו העבריינים לקבל סיוע כלכלי וסיוע ברכישת השכלה ומקצוע, עד שיתבססו ויוכלו לפרנס את עצמם. במהלך השהות במסגרת זו הם יוכלו לקיים מפגשים עם אנשים שעברו את השיקום בהצלחה, ולקבל עידוד להתמיד בתהליך. על פי התאוריה, חברי הקבוצה בכל מסגרת עשויים לקיים מפגשים קבוצתיים בהם ידונו בקשייהם ובדרכי התמודדות. לפי תאוריה זו, רק בעזרת פעילות שוטפת והתמדה יוכלו העבריינים להשתקם ולהימנע מעבריינות חוזרת.
On the 6
On the 6 (בעברית: על קו 6) הוא אלבומה הראשון של ג'ניפר לופז. שם האלבום מציין את הזמן בו לופז עלתה על קו הרכבת שהייתה לוקחת ממנהטן לביתה שברובע הברונקס. האלבום יצא לאור ב-1 ביוני 1999, והגיע לעשרת המובילים במצעד המכירות האמריקאי כאשר בסופו הגיע למקום 8.
מהאלבום להיטים רבים כגון: "If You Had My Love" ,"Waiting For Tonight", אשר הגיעו לבין עשרת המובילים ברוב מדינות העולם. "No Me Ames" היה שיר בספרדית שלופז שרה עם מארק אנתוני (בעלה לשעבר), לעומת שני הסינגלים הקודמים שיר זה הצליח יותר במדינות הלטיניות.
"Feelin' So Good" היה שיר עם שני הראפרים פאט ג'ו וביג פאן השיר לא זכה להצלחה, הסינגל הבא "Let's Get Loud", היה הסינגל האחרון של לופז מהאלבום הסינגל, וגם הוא נכשל במצעדים.
1873 בארצות הברית
1873 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 97 שנה מיום היווסדה.
טל בלכרוביץ'
טל בּלֶכרוביץ' (נולד ב-6 בנובמבר 1975) הוא זמר-יוצר, נגן, מלחין, מנהל מוזיקלי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
בגיל 10 הופיע בלכרוביץ' בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד" בתפקיד טל הנכד של סבא נחמן (אברהם מור).
בגיל 11 שיחק בתפקיד גברוש במחזמר "עלובי החיים" שהועלה בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1987.
ב-1991 השתתף בפרסומת טלוויזיונית לחברת הקצבות "עגל רך" וגילם את הילד לצידם של עמי טראוב ושלומית הגואל-טריגר.
למד בבית הספר התיכון "תלמה ילין" ואת שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל האוויר. בלכרוביץ' הוא בוגר בית הספר למוזיקה "רימון" ובעל תואר ראשון בהצטיינות מהאקדמיה למוזיקה בתל אביב. כמו כן למד ב"מנהטן סקול אוף מיוזיק" בניו יורק.
הלחין את המוזיקה להצגות רבות, ביניהן: "בעל למופת", "קולות בלילה", "דרור קרן – מצד שני" (הקאמרי),"שחק אותה סם" (תיאטרון באר שבע), "פיטר פן-הקסם חוזר" (תיאטרון חיפה), "דו רה מו", "הכבש השישה עשר", (מדיטק), "ערב שירי ה. פינטר", "יהודי זקן בלונדינית" (הבימה) ,"בדידותי היקרה" (פסטיבל תיאטרונטו), "איכה?", "חיים כפולים" (תמונע) "תיבת נוח", "סיפורי איתמר ורותי גם" ו"אגדה על קערה ומצקת" (תיאטרון אורנה פורת). כמו כן הלחין מוזיקה להצגות בפסטיבל תיאטרון קצר "לא תישא" ובבתי הספר למשחק של ניסן נתיב ויורם לוינשטיין.
היה מנהל מוזיקלי בהצגה "צפרדי וקרפד" ושימש כמנהל מוזיקלי ומנצח במחזות הזמר ובהצגות "אוליבר טוויסט", "אבניו קיו", "סיפורי נרניה", "תיבת נח" (תיאטרון אורנה פורת), "מעגל הגיר הקווקזי" ו"שירת הקאמרי" (תיאטרון הקאמרי).
שימש כמנהל תזמורת בהצגות "יוסף וכותונת הפסים המשגעת", "הלהקה", "הכבש ה-16" "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (תיאטרון הבימה), "מלחמה על הבית" ו"מילה של אהבה" (תיאטרון החאן).
בלכרוביץ' היה המנהל המוזיקלי של התוכנית "רחוב סומסום" ועיבד את שירי הפתיחה בסדרות "בית ספר למכשפים" ו"השנים הכי יפות".
בלכרוביץ' עיבד את נגינת כלי המיתר באלבום הבכורה של אוהד חיטמן, שיצא בשנת 2005. בשנת 2006 השתתף בלכרוביץ' בעיבוד כלי מיתר במספר שירים באלבומה של איה כורם, ובהם בשיר "קיץ", שהגיע למקום ה־15 במצעד השנתי תשס"ו (2006).
בשנת 2009 הפיק מוזיקלית את המופע "לכבוד הקיץ – מחווה לגזוז" עם גורי אלפי, רועי בר-נתן וטלי אורן ומאז משתתף בו כקלידן.
בשנת 2013 הפיק מוזיקלית את אלבום שירי הילדים "ענן על מקל" ומאז, השתתף במופע שנוצר בעקבות האלבום, יחד עם עידן אלתרמן, ירדן בר-כוכבא ודידי שחר.
בשנת 2014 יצא אלבום הבכורה שלו שנקרא "אחרת", ובו שירים שהלחין למילים של ברק פלדמן וכותבים נוספים.
משפחתו
סבו, שאול בלכרוביץ', היה בן למשפחת חזנים, מוזיקאי, מלחין, מעבד ומנצח מקהלות בליטא. דודתו, עליזה בלכרוביץ-גולדברג, היא מנצחת מקהלות וזמרת.
אביו, מישה בלכרוביץ', הוא מלחין, מעבד, מנצח ופסנתרן. אחיו הבכור שחר בלכרוביץ' הוא נגן סקסופון.
הוא נשוי למיכל לוין שהשתתפה בפסטיבל שירי ילדים מספר תשע ב-1978 כילדת הפסטיבל, ולהם שתי בנות והם מתגוררים ברמת גן.
יוליוס נוימן
יוליוס נוימן (בגרמנית: Julius Neumann; 10 באוגוסט 1868 לוגוז' – 12 ביולי 1926 וינה) היה רופא נשים יהודי-אוסטרי, יליד חבל באנאט. כיהן כפרופסור שלא מן המניין לרפואת נשים ומיילדות באוניברסיטת וינה.
קורות חיים
יוליוס נוימן נולד בשנת 1868 בעיר לוגוז' בחבל באנאט בממלכת הונגריה, במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. כאחד משבעת ילדיהם של הרופא פיליפ נוימן ואשתו, רוזה לבית וולף. האב, ד"ר פיליפ נוימן, מילא תפקידים חשובים בחייהן של העיר ושל הקהילה היהודית המקומית. לימים ייסד את בית החולים למחלות זיהומיות בלוגוז', עמד בראש חברה קדישא ובראש מועצת המנהלים של בית הספר היהודי. יוליוס נוימן סיים בשנת 1891 את התואר דוקטור ברפואה (תואר שני) באוניברסיטת וינה ובהמשך עבד בשנים 1892–1894 בקליניה הרפואית תחת ניהולו של א. קאהלר. בשנים 1894–1899 התמחה ברפואת נשים ובמיילדות בקליניה שבניהול פרופ' שאוטה. בשנת 1900 סיים בחינת הסמכה להוראה בתחום ובשנת 1912 התמנה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת וינה. בשנים הבאות פעל כיועץ בתחום רפואת הנשים באחת מקופות החולים באוסטריה. נוימן חקר את הדצידואומה הממארת (כוריאוקרצינומה), את ההמטומה התת-כוריאלית ואת הברדיקרדיה בלידה. חשק במיוחד את תחום האונקולוגיה הגינקולוגית. בין השאר פרסם תאוריה טפילית בנוגע למקור גידולי הקרצינומה.
חייו האישיים
אחייניתו מריה נוימן הייתה מתמטיקאית ומרצה בעיר טימישוארה ברומניה. יוליוס נוימן היה נשוי לאולגה לבית דושניץ (לימים נשואה בשנית טומצ'יק) ולא היו לו ילדים.
שפמיתיים
מאפיינים
בניגוד לרוב השפמנונים, דגים אלה חיים בים ובמים מלוחים מהאוקיינוס ההודי עד לאוקיינוס השקט באוסטרליה, פיג'י ויפן.
אורכם 8.5 ס"מ עד 1.5 מטר. הם בעלי גוף בעל פסים אופקיים בצבע שחור ולבן והעיניים קטנות. דגים אלה נעים בחבורות ואוכלים פלנקטו. בלילות הם ישנים במחילות בסלעי הים.
חלק ממינים אלה ארסיים וצבעיהם הבוהקים עוזרים להזהיר את הטורפים מהם.
סוק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
האספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית
הסאפה הסוציאל הדמוקרטית הבלארוסית (בבלארוסית: Беларуская сацыял-дэмакратычная Грамада) המכונה בפשטות "הרמדה" או "האספה", היא מפלגת אופוזיציה סוציאל-דמוקרטית בלארוסית. מנהיג המפלגה מאז אוקטובר 2018 הוא איש העסקים סרגיי צ'רצ'אן, שגם התמודד לבחירות לנשיאות בלארוס 2020.
מנהיגי המפלגה
ראש המפלגה הקודם משנת 1998 עד 2018 היה סטניסלב שושקביץ' שהיה ראש המדינה הראשון של רפובליקת בלארוס העצמאית בין 1991 ל-1994. לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות בשנת 1994, הוא לא השתתף שוב בפוליטיקה עד שסייע להקמת המפלגה בשנת 1998. בשנת 2004 הוא לא הורשה להירשם כמועמד וכך בבחירות לנשיאות 2010 הוא תמך במועמד אנדריי סניקוב.
נטלי מרצ'נט
נטלי אן מרצ'נט (באנגלית: Natalie Anne Merchant; נולדה ב-26 באוקטובר 1963) היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית אמריקאית. בשנים 1993–1981 הייתה הסולנית של להקת "10,000 מניאקים", ולאחר מכן המשיכה בקריירת סולו.
השנים הראשונות
מרצ'נט נולדה בג'יימסטאון, ניו יורק, השלישית מבין ארבעת ילדיהם של אנתוני ואן מרצ'נט. שם משפחתו של סבה מצד אביה, לפני שהיגר לארצות הברית מסיציליה, היה מרקנטה. כל שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בג'יימסטאון. הוריה התגרשו בהיותה בת 8, ואמה התחתנה לאחר מכן בשנית. בגיל 16 עזבה את בית הספר התיכון והחלה לעבוד בחנות לממכר מזון בריאות.
10,000 מניאקים
ב-1981, בהיותה סטודנטית במכללה הקהילתית של ג'יימסטאון, החלה לשיר עם להקת "Still Life". לאחר מספר חודשים הלהקה שינתה את שמה ל-"10,000 מניאקים". בשנים 1993 - 1981 שימשה מרצ'נט כסולנית הלהקה וכתבה את המילים למרבית משיריה. בתקופה זו הוציאה הלהקה שישה אלבומי אולפן, הבולטים שבהם היו "In My Tribe" מ-1987, שהגיע בארצות הברית למעמד של אלבום פלטינה כפול, ו-"Blind Man's Zoo" מ-1989, שהגיע למעמד של אלבום פלטינה. באוגוסט 1993 הודיעה מרצ'נט על עזיבתה את הלהקה, לטובת קריירת סולו.
קריירת סולו
מרצ'נט ציינה בראיונות שנתנה, כי לאחר שעזבה את "10,000 מניאקים" היא הייתה כה להוטה להתחיל ולכתוב שירים עבור עצמה, שבאותו היום שבו עזבה את הלהקה הלכה הביתה וכתבה את השיר "I May Know The Word", שנועד במקור להיכלל בפסקול הסרט "פילדלפיה". השיר לא נכלל בסופו של דבר בפסקול הסרט, אך הוא נכלל באלבום הסולו הראשון שהוציאה מרצ'נט, "Tigerlily". האלבום יצא ב-20 ביוני 1995 בהוצאת "אלקטרה רקורדס", חברת התקליטים שהוציאה גם את אלבומיה של "10,000 מניאקים". מרצ'נט כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, ומאחר וביקשה לקבל חירות אמנותית, היא אף מימנה והפיקה אותו בעצמה. האלבום זכה לביקורות מעורבות, כשרבים ממבקרי המוזיקה שיבחו את סגנון כתיבתה האישי והחושפני של מרצ'נט, בעוד אחרים ביקרו את סנטימנטליות היתר שלה. האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה בארצות הברית, הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד האלבומים, וזכה למעמד של אלבום פלטינה מחומש, על מכירות של למעלה מחמישה מיליון עותקים. זהו אלבומה המצליח ביותר של מרצ'נט עד כה. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Carnival", הגיע למקום העשירי במצעד הסינגלים האמריקאי. השיר "River" הוא מחווה לשחקן ריבר פיניקס, שנפטר כשנתיים לפני יציאת האלבום. בעקבות האלבום יצאה מרצ'נט לסיבוב הופעות נרחב והופיעה בתוכניות אירוח רבות, כולל ב"סאטרדיי נייט לייב". אלבום הסולו השני של מרצ'נט, "Ophelia", יצא ב-19 במאי 1998, אף הוא בהוצאת "אלקטרה רקורדס". האלבום הוקלט בניו יורק ובלונדון, בהשתתפות 30 מוזיקאים שונים, וגם אותו הפיקה מרצ'נט בעצמה. למרות שהאלבום אינו אלבום קונספט במובנו המסורתי, קיים חוט מקשר בין שיריו: שם האלבום ושיר הנושא שלו מתייחסים לדמותה של אופליה מתוך מחזהו של שייקספיר "המלט", שמשתגעת ולבסוף מתאבדת. שירי האלבום מתארים סדרה של נשים שונות, כאלה שיצאו נגד הפטריארכליות ושילמו על כך מחיר אישי, ומעבירים מסר של קריאה להכרה בזכויות נשים. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Kind & Generous", שיר שמח שאינו מאפיין את האלבום כולו, זכה להשמעות רבות בערוץ המוזיקה VH1, והגיע ל-"10 הגדולים" במצעד האמריקאי. האלבום עצמו הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד האמריקאי וזכה למעמד של אלבום פלטינה פחות משנה לאחר צאתו. השיר "King of May" שהופיע באלבום נכתב כמחווה למשורר אלן גינסברג. סיבוב ההופעות שהתקיים לאחר צאת האלבום הסתיים ב-1999 במספר הופעות שנערכו והוקלטו בברודוויי. הופעות אלה כללו גרסאות כיסוי לשירים של דייוויד בואי וניל יאנג, והן נערכו לאלבום הופעה חיה שיצא באותה שנה ונקרא "Natalie Merchant: Live in Concert".
ב-13 בנובמבר 2001 יצא אלבומה השלישי של מרצ'נט, "Motherland". גם הפעם היא כתבה והלחינה בעצמה את כל שירי האלבום, והפיקה אותו ביחד עם טי-בון בארנט. האלבום הוקדש לקורבנות פיגועי 11 בספטמבר, אם כי הקלטתו הסתיימה יומיים לפני הפיגועים, כך שאין בו התייחסות ישירה אליהם. האלבום הגיע למקום ה-30 במצעד האמריקאי וזכה למעמד של אלבום זהב. שיר הנושא של האלבום זכה לגרסת כיסוי של ג'ואן באאז. מרצ'נט יצאה לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנה וחצי, כדי לקדם את האלבום.
לאחר שחוזה ההקלטות שלה עם "אלקטרה רקורדס" הסתיים ב-2002, היא החליטה לא לחדש אותו ולא לחתום על חוזה חדש עם אף לייבל מסחרי גדול. את אלבומה הבא, "The House Carpenter's Daughter", שיצא בספטמבר 2003, הוציאה בלייבל עצמאי שהקימה בעצמה ונקרא "Myth America Records". האלבום, בסגנון פולק, הכיל שירים מסורתיים וגרסאות כיסוי לשירי פולק מודרניים, ולא זכה להצלחה מסחרית.
באפריל 2010 הוציאה מרצ'נט את אלבום האולפן החמישי שלה, "Leave Your Sleep", בהוצאת "Nonesuch Records". זהו אלבום קונספט כפול, שעוסק כולו בילדות וכולל אוסף של שירים שאומצו ממוזיקה בריטית ואמריקאית מהמאות ה-19 וה-20 ועסקו בילדות. מרצ'נט הקדישה את האלבום, שהגיע למקום ה-17 במצעד האמריקאי, לבתה.
חייה האישיים
מרצ'נט נשואה לדניאל דה לה קאלה, ולבני הזוג בת בשם לוסיה.
תחביביה הם גינון וציור. חלק מציוריה ניתנים לצפייה באתר האינטרנט הרשמי שלה. היא צמחונית מאז 1980.
אוטוסן יורוליידר 15LE
אוטוסן יורוליידר 15LE (בפולנית: Autosan Eurolider 15LE) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר מיוצר משנת 2010 ועד היום בפולין.
זו (סדרת טלוויזיה)
זו (באנגלית: Zou) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אוסטרלית לילדים בהנפשה ממוחשבת, אשר מבוססת על סדרת ספרים מאת מישל גאי. הסדרה בוימה על ידי אוליבייה לרדו והופקה על ידי Cyber Group Studios ו-Scrawl Studios.
הסדרה שודרה לראשונה באירלנד ובריטניה בערוץ דיסני ג'וניור במאי 2012, כאשר בהמשך שודרה במדינות נוספות, ביניהן צרפת בערוצים M6 ו-France 5 וארצות הברית בערוץ PBS Kids Sprout. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2012 בדיסני ג'וניור. הסדרה היא בת 3 עונות ו-156 פרקים באורך 11 דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי לירון לב.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר זברה קטן וסקרן בשם זו, העובר בכל פרק הרפתקאות שונות עם משפחתו וחבריו בבית ובחצר.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אורלי קטן, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
24K Magic
24K Magic הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר האמריקאי ברונו מארס. האלבום יצא ב-18 בנובמבר 2016, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. הקלטת האלבום נערכה ב-2015 עד 2016. הסינגל הראשון, הנושא את שם האלבום הגיע למקום ה-4 במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, כאשר הוא בעל מעמד מכירות של 5 פלטינות, ובישראל למקום הראשון במצעד המדיה פורסט. הסינגל השני מהאלבום, "That's What I Like" הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי והוא עם תואר מכירות של 6 פלטינות בארצות הברית. הסינגל השלישי מן האלבום, "Versace on the Floor", הגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים האמריקאי ובעל מעמד מכירות של פלטינה. ב-4 בינואר 2018 הוציא ברונו את השיר Finesse בשיתוף פעולה עם קארדי בי. השיר הגיע למקום הראשון במצעד המדיה פורסט בישראל, ולמקום ה-3 במצעד הפזמונים האמריקאי. השיר בעל מעמד של 2 פלטינות בארצות הברית.
ב-27 ביולי 2017, הגיע האלבום למעמד 2 פלטינות בארצות הברית, שהם כ-2,000,000 עותקים שנמכרו בארצות הברית עד לתאריך זה.
בגראמי 2018, ברונו זכה עם האלבום בפרסים אלבום ה-RnB הטוב ביותר, אלבום השנה והקלטת השנה, עם הסינגל "That's What I Like" זכה מארס בשיר השנה, הופעת ה-RnB הטובה ביותר, ושיר ה-RnB הטוב ביותר.
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2016, וסיכום האלבומים של העשור השני. כתב העת בילבורד דירג את האלבום במקום ה-69 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני".
מיכאל קולהאס (יעקב פינס)
"מיכאל קולהאס" (1953) היא סדרה של הדפסים שיצר הצייר הישראלי יעקב פינס על פי הנובלה "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט.
תיאור
בשנת 1953 יצאו העיטורים כספר בשם "מיכאל קולהאס, עם חיתוכי עץ מאת יעקב פינס" בהוצאת תרשיש ובמהדורה של 1200 עותקים. הספר הודפס בדפוס בלט בבית הדפוס "דפוס גולדברג", כשהוא מלווים את התרגום מגרמנית של מאיר חרטינר. משה שפיצר, מעצב הספר, בחר להשתמש בגופן מסוג "פרנק-ריהל" ועימד את הטקסט בגושים מיושרים ("בלוקים"). עיצוב חמור סבר זה שיקף את רוח הנובלה. בנוסף, שפיצר דאג לא להדפיס בעמודים מאחורי האיורים טקסט, על מנת לא להפריע לצפייה בהם. בספר זה הודפסו האיורים שיצר פינס מרפרודוקציות הקטנות מגודלם המקורי. זאת, פרט לשתי הוינייטות שבשער ובסיום הספר (הסוס הבריא והסוס הכחוש), שהודפסו מלוחות העץ המקוריים. בנוסף לספר יצאה מהדורת אלבום ממספרת של חיתוכי-העץ, שהודפסה על ידי פינס באופן ידני, ואוגדה בתיקייה. ממהדורה זו הודפסו 25 עותקים.
בשנת 2003 הוציאה סדנת ההדפס ירושלים מהדורה מחודשת של הספר בפורמט של ספר אמן ובמהדורה של 60 עותקים. חיתוכי העץ הודפסו על ידי סידון רוטנברג מלוחות ההדפסה המקוריים במכבש ובגודלן המלא על גיליונות נייר בגובה 38 ס"מ, וברוחב 28 ס"מ. הטקסט, הכולל את התרגום העברי ואת הטקסט המקורי בגרמנית, הודפס בטכניקה של דפוס רשת על ידי איתן הורוביץ.
הכיבוש היפני בנאורו
הכיבוש היפני בנאורו ארך כשלוש שנים, בין 26 באוגוסט 1942 ל-13 בספטמבר 1945, במהלכן נאורו, שנשלטה קודם לכן על ידי אוסטרליה, הייתה כבושה בידי כוחות צבא יפן, כחלק מכלל פעולותיהם באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. עם פרוץ המלחמה, היה האי, שאיגף את השטחים שבבעלותה של האימפריה היפנית מדרום, למקור דאגה עבור הפיקוד העליון היפני, ובמיוחד עבור הצי הקיסרי, שהוטל עליו להגן על השטחים המרוחקים תחת שלטון האימפריה.
יפן קיוותה לנצל את משאבי הזרחה ולבצר את כוחם באזור. על אף שלא הצליחו להוציא לפועל מיזמי כרייה של הזרחה, היפנים הצליחו במשימתם להפוך את האי לנקודת אחיזה חזקה, שכוחות ארצות הברית העדיפו לעקוף. המרכזית שבתשתיות שבנו היפנים הייתה שדה תעופה, שהיווה מטרה בגיחות רבות של בעלות הברית.
האוכלוסייה באי הושפעה מהמלחמה במידה רבה. הכוחות היפניים כוננו באי משטר נוקשה, בעיקר ביחס לתושבים סינים, אותם ראו כגזע הנחות ביותר; עבודות כפייה וענישה ברוטלית היו נפוצות. כמו כן, היפנים החליטו לגרש את רוב האוכלוסייה הילידית ללגונת טרוק (צ'ואוק של היום), במרחק מאות קילומטרים, והתמותה בה הייתה גבוהה מאוד. על אף הגירוש, האי עדיין הכיל אוכלוסייה רבה של חיילים ופועלים, שסבלו ממחסור במזון, תופעה שהחמירה ככל שבעלות הברית התקדמו והותירו את נאורו מנותקת לחלוטין.
רקע
ב-1906 התחילה כריית הזרחה באי על ידי חברת פוספט פסיפיק בהסכם עם ממשלת גרמניה, עד מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה, קיבלה ממשלת אוסטרליה מנדט על נאורו, כשבריטניה וניו זילנד היו נאמנות שותפות. הבריטים והאוסטרלים עסקו בכרייה, בשעה שהעם בנאורו המשיך לעסוק בכלכלה המסורתית שלו, שהורכבה מחקלאות ודיג, וגילה עניין מצומצם בזרחה. כדי לבצע את הכרייה, הובאו לאי עובדים זרים רבים, רבים מהם סינים.
תחת שלטון אוסטרליה גבר ייבוא הסחורות לנאורו, והמקומיים הפכו לתלויים בכלכלה האוסטרלית. בשנות ה-20 החלו התושבים לקבל גם תמלוגים עבור כריית הזרחה, שאפשרו להם לכסות את הוצאותיהם, אך היו מזעריים ביחס לשווי המשאבים שיוצאו. במהלך שנים אלו סבלה האוכלוסייה גם ממחלות שונות שגרמו לתמותה גבוהה, אך ב-1932 היא הצליחה להגיע ל-1,500 תושבים, שנחשב הכרחי להישרדותה.
למרות החשיבות הכלכלית של נאורו עבור אוסטרליה וניו זילנד, הן לא השקיעו מאמצים בהגנה הצבאית עליו, מאחר שתנאי המנדט מחבר הלאומים אסרו על הקמת ביצורי חופים. האי, שהיה מבודד גם גאוגרפית, לא היה תחת הגנה מתמדת של הצי האוסטרלי ומחוץ לטווח הסיורים האוויריים. עם זאת, ערב פרוץ המלחמה, נאורו לא הייתה תחת איום ישיר.
במקביל, האימפריה היפנית התבססה בסמוך לנאורו, בזכות המנדט שקיבלה על המושבות הגרמניות לשעבר, ופיתוח החקלאות באיים נעזר במידה רבה בזרחה שמקורה בנאורו.
התקפות גרמניות
מלחמת העולם השנייה הורגשה לראשונה בנאורו בתחילת דצמבר 1940 כששתי אוניות סוחר גרמניות חמושות שהתחזו לאזרחיות תקפו את האי. מטרתן הייתה לפגוע בכריית הזרחה באי ובכך לפגוע בכלכלות אוסטרליה וניו זילנד ואחרות. בשל תנאי מזג האוויר הקשים, הן לא הצליחו לעגון באי, אך כן הצליחו להטביע מספר אוניות סוחר באזור. ב-27 בדצמבר שבה אחת מהן לנאורו, ועל אף ששוב לא הצליחה לעגון בחוף, היא הצליחה לפגוע באופן קשה באתרי הכרייה והעלתה מזחי עגינה באש. המושל האוסטרלי באי, פרדריק רוידן צ'למרס, רץ על החוף תוך שהוא מקלל את האונייה הגרמנית, שהצליחה לעזוב ללא פגע.
הכרזת המלחמה של יפן
עבור יפן, נאורו הייתה בעלת חשיבות כפולה. ראשית, היא הייתה מעוניינת להשתלט על מאגרי הזרחה שבאי, ושנית, היא נחשבה לבסיס אווירי מצוין לשיגור התקפות אוויריות נגד איי גילברט, ועל ידי כך לאיים על נתיבי הסחר בין אוסטרליה לצפון אמריקה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפן בו זמנית את כוחות ארצות הברית, אוסטרליה, בריטניה והולנד. באותו יום, זוהה מטוס ביון יפני מעל שמי נאורו. ההתקפה היפנית החלה ב-9 בדצמבר, כששלושה מטוסים שהמריאו מאיי מרשל הפציצו את תחנת השידור באי, אך לא הצליחו לגרום לנזק כלשהו. תושבים שקיבלו התראה מהאי בנבה הסמוך הצליחו למצוא מקלט לפני ההתקפה. למחרת, מטוס נוסף ניסה להפציץ את תחנת השידור, אך רק למחרת גיחה מדויקת בגובה נמוך הצליחה להרוס את העמדה. מושל האי, פרדריק צ'אלמרס, העביר מסר לקנברה ובו כתב שלהערכתו היפנים לא פגעו בכריית הזרחה מפני שבכוונתם להשתלט על האי. במקביל, הקשר הימי עם שאר העולם סבל מהפרעות. לדוגמה, אוניית הסוחר Trizena שהייתה בדרך לאי עם סחורות, הוחזרה למוצאה. מטוסים יפנים זוהו בשמי האי עד פברואר 1942.
בחלקים אחרים של האוקיינוס השקט, הצבא היפני התקדם במהירות ורשם הצלחות. הוא כבש את איי גילברט, צפונית–מזרחית לנאורו, והקים שם בסיס מרכזי. עקב ההתקדמות נאורו הייתה מבודדת. ב-19 בפברואר 1942 הופצצה דרווין שבאוסטרליה, ולראשונה הפכה המדינה למטרה ישירה של מדינה זרה. הידיעות על ההפצצה באוסטרליה גרמו לתדהמה ולבלבול בקרב תושבי האי.
פינוי אזרחים מערביים וסינים
עם הכרזת המלחמה הבריטית על האימפריה היפנית, החלה נציבות הפוספט הבריטית באי ללחוץ על ממשלת אוסטרליה כדי שתסייע בפינוי העובדים שלה מהאי. תגובת הרשויות הייתה איטית, בין היתר בגלל הערכות שפלישה יפנית לא ריאלית בגלל היעדר נמל מים עמוקים או מסלול המראה. גורם נוסף לעיכוב נבע מהאמונה של אוסטרליה ולפיה פינוי התושבים המערביים מהאי תגרום לאובדן היוקרה שלה מבחינת המקומיים. לבסוף, אושר הפינוי בינואר 1942, והתכנון היה לפנות את כל המערביים והסינים. בשל פעילות יפנית גוברת באזור, נשלחה משחתת לפינוי. עם הגעתה לאי ב-23 בפברואר הוחלט להעלות 61 מערביים, 391 סינים ו-49 מחיל המצב הבריטי; 191 סינים נשארו על האי בגלל היעדר מקום, בניגוד לתכנון לפנות את כולם. הובטח להם שיפונו במועד מאוחר יותר, אבל ההתקדמות היפנית המהירה מנעה את המשך הפינוי. שבעה מערביים, ביניהם המושל פרדריק צ'אלמרס, בחרו להישאר בטענה שמוטלת עליהם החובה לדאוג לתושבי האי. לאחר הפינוי, היו בנאורו 1,800 מקומיים, 190 גילברטזים (מהמושבה הבריטית איי גילברט) וכ-200 סינים. בטרם הושלם הפינוי, חיבלו עובדי נציבות הפוספט במתקני הכרייה.
הפלישה היפנית
מבצע RY היה שם הקוד שנתנו היפנים לתוכנית לכבוש את נאורו ובנבה. הוא תוכנן לצאת לפועל במאי 1942, מייד לאחר מבצע MO (כיבוש פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה), ולפני מבצע MI (קרב מידוויי).
הניסיון הראשון לכבוש את נאורו החל ב-11 במאי כשכוח יפני שהורכב מסיירת, שתי שולות מוקשים ושתי משחתות וכן כוח נחתים יפני, נחת ברבאול. הכוח הותקף על ידי הצוללת האמריקאית S-42, ושולת מוקשים אחת אבדה. זמן קצר לאחר מכן ההתקפה נעצרה כשמטוסים יפנים זיהו שתי נושאות מטוסים אמריקאיות ששטות לכיוון נאורו.
ניסיון פלישה שני התרחש ב-26 באוגוסט בלגונת טרוק, ושלושה ימים אחר כך מחלקה ממשמר החופים ה-43 נחתה בנאורו ללא התנגדות. הצטרפה אליהם מחלקה מכוח הבסיס החמישי שנחתה באטול מקין ב-15 בספטמבר והגיעה לנאורו יומיים אחר כך. באוקטובר היו בנאורו 11 קצינים ו-249 חיילים יפנים בנאורו. ב-7 במרץ 1943 הגיע לאי קפטן טקנו טקנוצ'י כדי לקחת פיקוד, אולם לאורך פעילותו הוא היה חולה ומרותק למיטה, והמפקד בפועל היה לויטננט הירומי נקאיימה, שפיקד על כוח הנחיתה המקורי. ב-13 ביולי הגיע לאי קפטן היסיוקי סוודה והחליף את טקנוצ'י. הוא החזיק בתפקיד עד סוף המלחמה.
חמשת האוסטרלים שנותרו באי אחרי הכיבוש הושמו במעצר בית בסמוך לבית החולים באי. לעומתם, שני המיסיונרים שנותרו המשיכו לפעול כרגיל למשך תקופה מסוימת.
הסדר החדש
זמן קצר אחרי הגעתם, היפנים מינו את טימותי דטודמו למנהיג המקומיים, שחויבו לציית לו. הוא שימש כראש מועצת הצ'יפים בממשל שלפני המלחמה, ועל כן זכה באופן טבעי לכבוד מהתושבים. תחת המשטר היפני, עם זאת, תפקידו היה רק ליישם פקודות שקיבל. העונשים על הפרת הכללים היפנים היו חמורים, והיו מספר מקרים של עריפת ראשים של מי שהואשמו בהפרת החוק.
היפנים השתלטו על מספר בתים שננטשו על ידי דייריהם לפני הפלישה והחרימו את כל כלי הרכב שהיו בבעלות המקומיים. הם הנהיגו שיטת קיצוב לפיה עובדים יפנים ותושבי נאורו היו זכאים ל-900 גרם אורז ו-45 גרם בשר בקר ביום, בעוד הסינים קיבלו מנות קטנות יותר. כמו כן, כל הגברים חויבו לעבוד עבור היפנים. העבודות היו בכפייה, ועובדים הוכו אם לא ביצעו במהירות הנדרשת את מטלותיהם.