cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Java (פלטפורמת תוכנה)
הפלטפורמה
נכון לחודש ספטמבר 2020, הגרסה העדכנית של פלטפורמת ג'אווה היא 15.0.0 או 15 (שני המספרים מציינים את אותה הגרסה). גרסה 15 היא גרסת המוצר ו-15.0.0 היא גרסת הפיתוח.
המכונה הווירטואלית של ג'אווה – (Java Virtual Machine (JVM
השימוש ב-bytecode כשפת ביניים מאפשר לתוכניות לרוץ על גבי כל פלטפורמה שקיים עבורה מימוש של המכונה הווירטואלית. בזכות השימוש במהדר JIT, לאחר עיכוב קצר לצורך טעינה של התוכניות, וכשהן "מתחממות" לאחר שכל הקוד שלהן או רובו עבר הידור JIT, תוכניות Java נוטות לרוץ בערך באותה המהירות כמו תוכניות native שעברו הידור מקדים לשפת מכונה. מאז גרסה 1.2 של ה-JRE, מימוש ה-JVM של סאן כולל מהדר just-in-time במקום מפרש.
הקוד של ה-JVM שמריצה את התוכניות הללו תלוי בפלטפורמה - קיים מימוש שונה של ה-JVM עבור כל מערכת הפעלה שתומכת בג'אווה.
ספריות ג'אווה – Java class libraries
ה-class libraries משרתות שלוש מטרות בפלטפורמה של ג'אווה. הראשונה, כמו במקרה של ספריות קוד סטנדרטיות אחרות - הספריות של ג'אווה מספקות למתכנת קבוצת פונקציות מוכרות היטב, לצורך ביצוע של משימות נפוצות, כגון תחזוקה של רשימות פריטים או ביצוע ניתוח מחרוזות (parsing) מורכב. המטרה השנייה של ספריות ג'אווה היא לספק ממשק אבסטרקטי עבור משימות שבדרך כלל תלויות מאוד בחומרה ובמערכת ההפעלה. משימות כגון גישה לרשת וגישה לקבצים בדרך כלל "מסובכות" עם המימושים הייחודיים של כל פלטפורמה. הספריות  ו-  מממשות שכבת אבסטרקציה בקוד native למערכת ההפעלה, ולאחר מכן מספקות ממשק סטנדרטי עבור יישומי ג'אווה, לצורך ביצוען של המשימות הללו. ולבסוף, כאשר פלטפורמת בסיס מסוימת אינה תומכת בכל התכונות שיישום ג'אווה מצפה להן, הספריות של ג'אווה פועלות כדי לכסות בצורה אלגנטית על הרכיבים החסרים, באמצעות אמולציה על מנת לספק תחליף, או לפחות על ידי מתן דרך עקבית לבדוק האם תכונה מסוימת קיימת או לא.
מהדורות ג'אווה - Java Editions
מהדורה (edition) של Java platform היא חבילת תוכנות מקושרות של סאן, המאפשרות פיתוח והרצה של תוכניות שנכתבות בשפת התכנות Java.
שפות תכנות
המילה Java לבדה בדרך כלל מתייחסת לשפת התכנות Java אשר תוכננה לשימוש עם הפלטפורמה של Java. בדרך כלל שפות תכנות אינן נכללות בתחום המושג "פלטפורמה", אבל שפת התכנות Java נחשבת לאחד מרכיבי הליבה בפלטפורמת Java. לפיכך, השפה וסביבת ההרצה (runtime) בדרך כלל נחשבות ליחידה אחת.
עם זאת, קיימים גם מהדרים ומפרשים עבור ה-JVM, אשר פותחו על ידי חברות צד שלישי. חלקם מיועדים עבור שפות קיימות, בעוד שאחרים הם עבור הרחבות לשפת Java. בהם נכללים:
ערכת הפיתוח של ג'אווה – Java Development Kit
ערכת הפיתוח של ג'אווה (JDK) היא מוצר של סאן המיועד עבור מפתחי ג'אווה. מאז הופעתה של ג'אווה, ה-JDK הייתה ערכת פיתוח התוכנה (Software Development Kit, SDK) הנפוצה ביותר עבור ג'אווה. ה-JDK כוללת מהדר לשפת Java, עותק מלא של סביבת ההרצה של ג'אווה (JRE), והרבה כלי פיתוח חשובים נוספים.
היסטוריה
הפלטפורמה של ג'אווה ושפת ג'אווה החלו את דרכן כמיזם פנימי בחברת סאן מיקרוסיסטמס בדצמבר 1990, במטרה ליצור אלטרנטיבה לשפות התכנות C ו-++C. המהנדס פטריק נוטון היה מתוסכל ממצבם של ממשקי תכנות היישומים של סאן בשפות C ו-++C. בזמן ששקל לעזוב לחברת NeXT, נוטון קיבל הזדמנות לעבוד על יצירת טכנולוגיה חדשה, וכך החל ה"פרויקט החשאי" (Stealth Project).
בהתחלה, הצוות שקל להשתמש ב-++C, אבל הרעיון נדחה ממספר סיבות. כיוון שהם פיתחו מערכות משובצות מחשב בעלות משאבים מצומצמים, הם החליטו ש-++C תדרוש יותר מדי זיכרון ושהמורכבות שלה תוביל לשגיאות פיתוח. מכיוון שב-++C אין איסוף זבל, על המתכנת לדאוג לנהל את זיכרון המערכת בעצמו, וזוהי משימה לא פשוטה שלעיתים קרובות גוררת שגיאות. לצוות הפיתוח הפריע גם שב-++C חסרות יכולות כגון אלמנטים ניידים (portable facilities) לצורכי אבטחה, תכנות מבוזר ושימוש בתהליכונים. ולבסוף, הם רצו פלטפורמה שניתן יהיה להעביר אותה בין כל סוגי המכשירים.
ביל ג'וי חזה שֹפה חדשה המשלבת בין השפות Mesa ו-C. במאמר תחת הכותרת Further ("הלאה"), הוא הציע לסאן שהמהנדסים שלה יפתחו סביבה מונחית-עצמים המבוססת על ++C. בהתחלה גוסלינג ניסה לשנות ולהרחיב את ++C (מה שהוא קרא לו "-- ++ ++C"), אבל עד מהרה זנח את הרעיון לטובת יצירת שפה חדשה, שהוא קרא לה Oak (עץ אלון), על שם העץ שעמד מחוץ למשרד שלו.
בקיץ של שנת 1992, המפתחים כבר יכלו להציג חלקים מהפלטפורמה החדשה, שכללה את מערכת ההפעלה Green, שפת Oak, ספריות תוכנה וחומרה. הניסיון הראשון שלהם, שהוצג ב-3 בספטמבר 1992, התמקד בבניית מחשב כף יד (PDA) שנקרא Star7, שכלל ממשק משתמש גרפי וסוכן חכם בשם Duke שתפקידו לסייע למשתמש. בחודש נובמבר של אותה שנה, Green Project התפצל מסאן מיקרוסיסטמס והפך לחברת בת שלה בשם firstperson. בשלב זה הצוות עבר לפאלו אלטו, קליפורניה. הצוות של firstperson שאף לבנות מכשירים אינטראקטיביים מאוד, וכאשר חברת טיים וורנר פרסמה מכרז לקבלת הצעה עבור ממיר טלוויזיה דיגיטלי (set-top box), חברת firstperson שינתה את המטרה שלה והגיבה עם הצעה עבור פלטפורמה לממיר דיגיטלי. עם זאת, תעשיית הכבלים הרגישה שהפלטפורמה של firstperson נתנה יותר מדי שליטה למשתמש, ו-firstperson הפסידו במכרז לטובת חברת Silicon Graphics. עסקה נוספת עם חברת 3DO עבור ממירים דיגיטליים נכשלה אף היא. לאחר שלא הצליחה ליצור עניין בקרב תעשיית הטלוויזיה, חברת firstperson אוחדה חזרה עם סאן מיקרוסיסטמס.
ג'אווה פוגשת את האינטרנט
בחודש יוני 1994, לאחר שלושה ימים של סיעור מוחות עם ג'ון גייג', המדען הראשי של סאן, גוסלינג, ג'וי, נוטון, וויין רוסינג ואריק שמידט, הצוות תכנן את הפלטפורמה מחדש, והפעם ייעד אותה עבור ה-World Wide Web. הם הרגישו שעם התפתחותם של דפדפנים גרפיים כמו מוזאיק, האינטרנט היה בדרכו להפוך למדיום אינטראקטיבי מאוד, כפי שהם צפו קודם לכן שהטלוויזיה בכבלים תהפוך להיות. כאַב טיפוס, נוטון פיתח דפדפן קטן בשם WebRunner (הקרוי על שם הסרט בלייד ראנר). מאוחר יותר שמו של הדפדפן שונה ל-HotJava.
באותה שנה, שמה של השפה Oak שונה ל-Java, לאחר שהתגלה כי השם Oak כבר היה תפוס כסימן מסחרי על ידי חברת Oak Technology. אף על פי שגרסה 1.0a של Java הייתה זמינה להורדה כבר בשנת 1994, השחרור הפומבי הראשון של Java הייתה גרסה 1.0a2 ביחד עם הדפדפן HotJava, עליהם הכריז גייג' בוועידת SunWorld ב-23 במאי 1995. הכרזה זו לוותה בהכרזה מפתיעה של מארק אנדריסן, סמנכ"ל נטסקייפ, על כך שהדפדפנים של נטסקייפ יכללו תמיכה בג'אווה. ב-9 בינואר 1996, סאן מיקרוסיסטמס יסדה את קבוצת JavaSoft שמטרתה להמשיך בפיתוח הטכנולוגיה.
שימוש במחשבים אישיים
על פי אורקל, סביבת ההרצה של ג'אווה (Java Runtime Environment - JRE) נמצאת בלמעלה מ-850 מיליון מחשבים אישיים. מיקרוסופט הפסיקה לספק את ה-JRE עם מערכות ההפעלה שלה אחרי שסאן מיקרוסיסטמס תבעה אותה על כך שהוסיפה מחלקות ייעודיות עבור Windows לתוך סביבת ההרצה של ג'אווה שהיא סיפקה, ועל כך שהפכה את המחלקות החדשות הללו לזמינות דרך שפת התכנות ++J. כיום משתמש המעוניין להריץ יישומי ג'אווה ב-Windows צריך להוריד ולהתקין בחינם את סביבת ההרצה של ג'אווה מהאתר של אורקל.
סביבת ההרצה של ג'אווה מסופקת ביחד עם מערכת ההפעלה Mac OS X של אפל, והפצות רבות של לינוקס כוללות את חבילת התוכנות החופשיות GNU Classpath, אשר תואמות חלקית למפרט הרשמי של ג'אווה, ומספר הולך וגדל של הפצות כוללות את חבילת IcedTea התואמת ברובה למפרט הרשמי.
מבין יישומי ג'אווה הנמצאים בשימוש נפוץ יחסית במחשבים אישיים נכללות סביבות הפיתוח המשולבות IntelliJ IDEA ,NetBeans ,Eclipse מבית JetBrains והתוכנות לשיתוף קבצים LimeWire ו-Vuze. ג'אווה משמשת גם בתוכנה המתמטית MATLAB, הן עבור יצירת ממשק המשתמש והן בליבת המערכת. כמו כן ג'אווה משמשת ליצירת ממשקי משתמש חוצי-פלטפורמות (cross-platform) עבור יישומי שיתוף פעולה כגון Lotus Notes.
שימוש במכשירים ניידים
Java ME הפכה לפופולרית במכשירים ניידים, שם היא מתחרה בסימביאן, BREW ו-NET Compact Framework.. ריבוי היצרנים של טלפונים סלולריים הוביל לצורך בסט סטנדרטים מאוחד, כך שתוכניות תוכלנה לרוץ על גבי טלפונים של יצרנים שונים. לצורך כך נוצר ה-MIDP – Mobile Information Device Profile – מפרט עבור השימוש בג'אווה במכשירים עם מערכות משובצות מחשב כגון טלפונים סלולריים ומחשבי כף יד. הסטנדרט הראשון היה MIDP 1, אשר תוכנן עבור מכשירים בעלי מסך קטן, ללא גישה לאודיו ולתוכניות המוגבלות לגודל של עד 32KB. המפרט החדש יותר, MIDP 2, מאפשר גישה לאודיו ותוכניות בגודל של עד 64KB. כיוון שיכולות הטלפונים משתפרות מהר יותר מקצב עדכון הסטנדרטים, חלק מיצרני הטלפונים מורידים חלק מהמגבלות המוטלות על ידי הסטנדרטים, לדוגמה, את מגבלת הגודל המקסימלי של תוכניות.
שימוש במערכות ארגוניות ובשרתי רשת
מאז הצגת ה-Enterprise Edition בשנת 1998, הפלטפורמה של ג'אווה הפכה לאחד מהיסודות המרכזיים בפיתוח טכנולוגיות מידע בתחום ה-enterprise (מערכות תוכנה המיועדות לשימוש בארגונים גדולים), משתי סיבות:
שימושי Enterprise בג'אווה הפכו גם לגורם המרכזי לעניין שמגלה קהילת הקוד הפתוח בפלטפורמה. עניין זה הוביל ליצירת מספר גדול של תוכנות, הכוללות ספריות של פונקציות פשוטות, תשתיות פיתוח כגון: Spring Framework, Apache Wicket, Dojo Toolkit, Hibernate, ומימושים בקוד פתוח של סטנדרטים וכלים כגון: אפאצ'י טומקט, GlassFish, Mule, Apache ServiceMix.
ביצועים
בימים המוקדמים של ג'אווה (לפני המימוש של המכונה הווירטואלית HotSpot בגרסה 1.3 של ג'אווה בשנת 2000), נמתחה ביקורת על הביצועים שלה. נכון לשנת 2012, באופן כללי אין יותר בסיס לביקורת זו. הודגם כי ג'אווה רצה במהירות דומה לקוד native (בשפת מכונה) שעבר אופטימיזציות. מדידות ביצועים של מימושים מודרניים של ה-JVM הראו כי זוהי אחת מפלטפורמות השפה המהירות ביותר הזמינות כיום – בדרך כלל איטית רק במעט לעומת ++C/C.
הביצועים של ג'אווה השתפרו משמעותית לעומת הגרסאות המוקדמות. בכמה מבחנים הודגם כי הביצועים של מהדרי JIT דומים למדי לביצועים שמתקבלים ממהדרים לשפת מכונה.
את ה-Java bytecode ניתן לפרש בזמן ריצה על ידי מכונה וירטואלית, או שניתן להדר אותו בזמן הטעינה או בזמן הריצה לקוד native שרץ ישירות על גבי החומרה של המחשב. פירוש הוא איטי מביצוע של קוד native, והידור בזמן הטעינה או בזמן הריצה מביא לירידה התחלתית בביצועים לצורך ביצוע ההידור. כל המימושים המודרניים של ה-JVM נוקטים בגישת ההידור, וכך לאחר זמן ראשוני לצורך אתחול, הביצועים הם שווי ערך לאלה של קוד native.
פלטפורמות דומות
הצלחתהּ של Java ושל גישת ה-"כְּתוֹב פעם אחת, הָרֶץ בכל מקום" (write once, run anywhere) שלה, הובילו למיזמים דומים נוספים, שהבולט שבהם הוא פלטפורמת NET. (דוט-נט) של מיקרוסופט, שהופיעה בשנת 2002 ומשלבת הרבה מההיבטים המוצלחים של Java. דוט-נט בצורתה השלמה (במימוש של מיקרוסופט) הייתה זמינה במקור רק עבור פלטפורמות Windows, בעוד ש-Java זמינה במלואה עבור פלטפורמות שונות רבות. דוט-נט נבנתה במטרה לתמוך במגוון שפות תכנות, בעוד שהפלטפורמה של Java נבנתה בהתחלה במטרה לתמוך רק בשפת Java, אם כי מאז פותחו עוד הרבה שפות ל-JVM.
דוט-נט כללה במקור שפה דמוית-ג'אווה שנקראה #Visual J (ויז'ואל ג'יי שארפ; לפני כן היא נקראה ++J), שאינה תואמת את המפרט של Java. ספריית הקוד של #Visual J תואמת בעיקר לגרסה 1.1 הישנה של ה-JDK. מסיבות אלה, השפה הזאת מהווה יותר שפת-מעבר מ-Java לפלטפורמת הדוט-נט, מאשר שפת דוט-נט מדרגה ראשונה. העבודה על #Visual J הופסקה עם השחרור של Microsoft Visual Studio 2008. מיקרוסופט המשיכה לתמוך בגרסה הקיימת של #Visual J שהופצה עם Visual Studio 2005 עד לשנת 2015.
אזובית המדבר
אֲזוֹבִית הַמִּדְבָּר (שם מדעי: Origanum dayi Post) היא בן-שיח רב-שנתי מדברי, בן קיימא, לא מצוי, אנדמי לישראל ממשפחת השפתניים. הוא מצוי במדבר יהודה ובהר הנגב; נדיר בהרי יהודה, בצפון הנגב ובמערב הנגב; ונדיר מאוד בבקעת ים המלח.
אזובית המדבר משויכת לסוג אֲזוֹבִית (שם מדעי: .Origanum Tourn. ex L) שמקיפה רק בני-שיח ועשבים רב-שנתיים ריחניים המונה כ-57 מינים ו-9 תת-מינים. בישראל גדלים שלושה מיני בר: אזובית רמון, אזובית המדבר ואזוב מצוי (אזובית מצויה) ועוד 4 מיני בר מחוץ לגבולות ישראל: אזובית סיני במערב סיני ועוד שלושה בירדן: אזובית ירדנית, אזובית פטרה ואזובית פונון.
הפריחה כמעט כל השנה למעט מסוף פברואר ועד אמצע אפריל. הפריחה העזה חלה מסוף מרץ ומדלדלת לאורך הקיץ ומתחזקת בסתיו ונמשכת עד אמצע פברואר, והכל בהתאם ללחות הקרקע בכיס הסלע שהפרט נתון בו.
הצמח עשיר בשמן אתרי, ששאגור באלפי שערות בלוטיות גדולות על פני העלה. הוא נחשב לצמח מרפא סגולות חזקות נגד חיידקים ופטריות.
מאפיינים
אזובית המדבר היא בן-שיח קטן, נמוך קירח או מקריח, מסועף, צפוף, גובהו 20 עד 50 ס"מ, קוטרו עד 40 ס"מ, מדיף ריח תימול (זעתר, מתאים להכנת תה חריף). מין זה הוא צמח סלעים מדברי בן קיימא, שגדל בכיסי קרקע במחשופים של סלעי גיר ודולומיט וצור או בכיסי קרקע במצוקים וגם בערוצים קטנים סמוך למחשופי סלעים. ההתאמה של אזובית המדבר ליובש המדבר מתבטאת בחילוף עלים בעונות השנה. עלי החורף גדולים יחסית ורחבים יותר מעלי הקיץ הקטנטנים. עלי החורף החדשים מלבלבים מבסיס הגבעולים המעוצים בעת ובעונה אחת יחד עם עלי הקיץ מצהיבים של השנה שעברה. במהלך הפריחה מתייבשים עלי החורף ובחיקם מתפתחים ענפים מקוצרים (שפרקיהם קרובים שה לזה) נושאים עלי קיץ קטנטנים. המין מכוסה הן בשערות בלוטיות קצרות וצפופות והן בבלוטות צהבהבות או אדמדמות יושבות ולעיתים בשערות רב-תאיות מסועפות צפופות או דלילות.
הגבעולים זקופים, מסועפים, רבועים, מקריחים ומכוסים בכל שטחם בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה. לעיתים רחוקות מצויות שערות פשוטות מפושקות על הגבעולים או בבסיס עלי הגבעול.
העלים נגדיים, פשוטים, יושבים, תמימים, דמוי ביצה רחבה, בסיסם דמוי לב ואורכם 8 עד 20 מ"מ. צבע העלים משתנה מירוק עז לירוק בהיר. העלים מכוסים בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה (שקערוריות) ומעליהן פרושות מעט שערות פשוטות, אבל רק בבסיס העלים.
התפרחיות ערוכות בתפרחות חיקיות, דמויות שיבוליות זקופות, קצרות, לא צפופות שנושאות כמה פרחים. הפרחים נישאים על עוקץ קצר, אחד אחד בחיק חפים. החפים של התפרחת תמימים וקטנים יותר מעלי הגבעול ודמויי אזמל או דמויי ביצה מוצרים בבסיסם. החפים והחפיות מכוסים בכל שטחם בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחי עלים, דו-שפתניים, צבעם לבן או קרם, אורכם כ-13 מ"מ ומופיעים זוגות-זוגות. ובפקעיות שלצד הפרחים הפורחים מבצבצות כותרות צהובות (מעין כדור גלידה בגביע).
הגביע, שאורכו כ-6.5 מ"מ, דמוי פעמון, מאוחה עלים חלקית, בעל 13 עורקים, שפת הגביע עם 5 שיניים שוות פחות או יותר, והן כמעט משולשות וקודקודן חד. לוע הגביע עם טבעת שעירה וכולו מכוסה בשערות פשוטות, מפושקות וצפופות. הגביע מכוסה בכל שטחו בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה.
הכותרת פעמונית, דו-שפתניים, צבעה לבן או קרם, ובפקעית (בתוך הגביע בפרחים צעירים) צבעה צהוב.
צינור הכותרת, שאורכו 6 עד 8 מ"מ, בולט במידה ניכרת מהגביע. הוא שעיר בצדו החיצוני וחסר טבעת של שערות בפנים. אוגן הכותרת דמוי משפך עם ארבע אונות כמעט שוות. השפה העליונה זקופה ושטוחה. השפה התחתונה בת 3 אונות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, ערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם, מפושקים ובולטים מאוד מהכותרת. הזרים של האבקנים קירחים ומפורדים. המאבקים סגלגלים ובנויים מ-2 לשכות שמופרדים על ידי קונקטיב (רקמה חיבורית) דמוי משולש.
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה לארבעה מגורות בעלות ביצית אחת.
עמוד עלי אחד בולט החוצה. הוא יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות בלתי שוות. שתי הצלקות פחוסות, דמויי ביצה ומחוברות ביניהן.
הזרעים סגלגלים, מעט מצולעים, יבשים, חלקים, קירחים ובעלי עובר ישר.
הפריחה כמעט כל השנה למעט מסוף מרץ ועד אמצע אפריל. הפריחה העזה חלה מסוף מרץ ומדלדלת לאורך הקיץ ומתחזקת בסתיו ונמשכת עד אמצע דצמבר. והכל בהתאם ללחות הקרקע בכיס הסלע שהפרט נתון בו.
לקריאה נוספת
Dudai, N., Larkov, O., Chaimovitsh, D., Lewinsohn, E., Freiman L. and Ravid, U. (2003). Volatile compounds of Origanum dayi Post. Flavour & Fragrance Journal 18(4): 334-337.
הכחשת איידס/HIV בדרום אפריקה
להכחשת האיידס, כמו גם הכחשת נגיף הכשל החיסוני האנושי, (HIV ,Human Immunodeficient Virus) הייתה השפעה משמעותית על מדיניות בריאות הציבור בין השנים 1999 עד 2008 בדרום אפריקה, בפרט במהלך כהונתו של הנשיא תאבו מבקי. זמן קצר לאחר בחירתו לנשיאות בשנת 1999, החל מבקי למתוח ביקורת על הקונצנזוס המדעי כי וירוס ה-HIV הוא הגורם למחלת האיידס. בשנת 2000, כינס מבקי "וועדת ייעוץ נשיאותית" בנוגע לאיידס/HIV הכללה עדויות ממספר מדענים אשר הכחישו כי נגיף ה-HIV הוא הגורם למחלה. בשמונה השנים הבאות לנשיאותו, המשיך מבקי להביע עמדה אוהדת כלפי הכחשת איידס/HIV, ואף הנהיג מדיניות המונעת גישה לתרופות אנטי-רטרוויראליות לחולים במחלה.
במסגרת מדיניות זו, מינה מבקי את מנטו צ'אבללה מסימאנג לשרת הבריאות של דרום אפריקה. צ'אבללה מסימאנג קידמה (כשברקע הטפותיו של מבקי אודות רעילותם של תרופות אנטי-רטרוויראליות) שימוש בתרופות צמחיות אשר יעילותן הטיפולית לא הוכחה כדוגמת שום, סלק ומיץ לימון, כטיפול בנגיף. מדיניות זו, אשר זיכתה את השרה בכינוי "דוקטור סלק", הואשמה בגרימתם ואי מניעתם של כ-343,000-365,000 מקרי מוות מאיידס.
במהלך כהונתו, הקפיד מבקי להמעיט בדיבור אודות השקפותיו ומדיניותו בנושא האיידס. כך, לפי "הניו יורק טיימס", דוברו של מבקי, מוקוני רטשיטנגה, אמר כי הנשיא לא ידון בחשיבתו ודעותיו על HIV ואיידס, והסביר כי קבלת ההחלטות ועיצוב המדיניות נעשות באופן קולקטיבי על ידי ממשלת דרום אפריקה, ועל כן היא מהווה הכתובת לשאלות בנושא. לאחר בחירתו של קגאלמה מוטלנטה לנשיאות דרום אפריקה וסיום כהונתו של מבקי בשנת 2008, מינה הראשון את ברברה הוגאן לשרת הבריאות ביום הראשון לנשיאותו. בריאיון לאחר מינוייה אמרה הוגאן לניו יורק טיימס: "עידן ההכחשה נגמר לחלוטין בדרום אפריקה".
מקור התופעה
אף כי הסיבה לכך שמבקי נעשה תומך נלהב של הכחשת איידס/HIV אינה ברורה וחד משמעית, ישנן שתי סברות מפורסמות. הראשונה הציעה כי דעתו הושפעה מפגישתו עם קריסטין מג'ורה, פעילת הכחשת איידס הנושאת את הנגיף; השנייה הציע כי הושפע מפרסומו של מאמר בשנת 1999, על ידי אנתוני ברינק, בשם "רפואה מגיהנום" אשר תיאר את הטיפול ב-AZT, התרופה האנטי-רטרוויראלית הנפוצה בתקופה, כמסוכן ולא יעיל. בדיעבד, טען ברינק כי מאמר זה היה אחראי למדיניותו של מבקי האוסרת על שימוש בתרופה. ברינק יצר קשר עם מבקי לאחר פרסום המאמר, והתקבל בברכה כמומחה על ידי האחרון. בנוסף, במסמך משנת 2002 שהיה מבקי אחד מכותביו, ציטט את הרומן של ג'ון לה קארה "הגנן המסור", כגורם אשר השפיע על פחדיו מחברות התרופות ועל השפעתן על המחקר המדעי. כמו כן, מאחר שמבקי נהג להאשים במפורש בגזענות את אלו המקבלים את העמדה המדעית הנמצאת בקונצנזוס בכל הנוגע לאיידס ו-HIV הוצע גם כי השקפותיו נולדו בצילם של תיאורים וסטריאוטיפים גזעניים אשר היו נפוצים בדרום אפריקה במהלך שנות האפרטהייד. מאמר הפורסם ב-2008 בכתב העט "Race and class" מאת ג'וי וואנג מציע כי גורמים אלו השפיעו על מבקי לאמץ תפיסת הכחשת איידס, וכן מציין את חיבורו של פרנץ פאנון "רפואה וקולוניאליזם" מספרו שפורסם בשנת 1959, כדי להסביר את מה שוואנג מתארת כ"מבוי הסתום בין מדענים לממשלתו של מבקי". מרטין אסר הציע גם כי השקפותיו של מבקי הושפעו ממחירו הגבוה של הטיפול בתרופות אנטירטרוויראליות, אשר היה בלתי נגיש לרבים בדרום אפריקה בשל ההכנסה המועטה יחסית של רבים מתושבי המדינה.
בשנת 2004, טען תיאודור שקלס, נשיא מכללת רנדולף-מקון, כי במהלך הדיון בסוגיית האיידס, ניסה מבקי לתאר את המערב בתור שעיר לעזאזל על מנת לאחד מאחוריו את הרוב במדינה. מנגד, הציע ברטון גלמן הסבר אלטרנטיבי לתולדת השקפותיו של מבקי, תוך תיאורו כ-"...מין אינטלקט חסר מנוחה, שאוהב לגלוש רבות באינטרנט ולהציב את עצמו לצידם של אלו המתנגדים לממסד. אחרי הכל, הוא בילה את כל חייו הבוגרים בלחימה באפרטהייד...". בנוסף ציין כי גם אילו מבקי היה עוקב וממלא כל המלצה של הקהילה המדעית המרכזית בנוגע למניעת איידס, עדיין לא הייתה ביכולתו את האפשרות לפתור המצוקה, ולכן, לדברי גלמן, מבקי "שמר על אי-הודאות המדעית בחיים משום שאינו רצה להציג את עצמו כחסר אונים".
1994
ב-10 במאי 1994, מונה נלסון מנדלה לנשיא דרום אפריקה, עד שהוחלף על ידי תאבו מבקי לאחר כהונה בת חמש שנים. במהלך כהונתו, נותר מנדלה אדיש במידה רבה לאיידס/HIV ולא נהג לדבר אודות הסכנה הנשקפת לדרום אפריקה עד תחילת שנות ה -2000. מנדלה לאחר מכן הביע צער על כך שלא עשה יותר מאמצים להילחם באיידס במהלך כהונתו.
1997
בתחילת 1997 ניגש מבקי, שהיה אז סגן נשיא דרום אפריקה, אל חברי הקונגרס הלאומי האפריקאי, במטרה להציג את השימוש האפשרי בתרופה חדשה נגד איידס, שפותחה בדרום אפריקה, הנקראת וירודאן. יתרונותיה, אשר קסמו למבקי על פני התרופות האנטי-רטרוויראליות שהיו קיימות בשוק, כללו עלותה הנמוכה (כ־0.5% ממחיר הטיפול האנטי-רטרוויראלי המשולב) ואת האפשרות לעקוף את הממסד הרפואי המערבי אם הטיפול בו יוכח כאפקטיבי. מהלך זה הוביל לזימונם של קבוצת חולי איידס שטופלו בתרופה להעיד בפני הקבינט של דרום אפריקה. העדויות שלהם כללו הצהרות רבות על עלייה במשקל, והעלמות שלפוחיות ופצעים מפניהם לאחר שהתחילו בטיפול.
עם זאת, יצוין כי רישיונם של יצרני וירודאן נשלל בעבר על ידי המועצה הרפואית לתרופות דרום אפריקאיות. החברה טענה כי צעד זה ננקט משום שממסד האיידס הדרום אפריקאי לא רצה בכך ששום תרופות מלבד האנטי-רטרוויראליות תהיינה זמינות, היות שהוא ממומן על ידי חברות תרופות מערביות. מבקי השתכנע מטיעון זה ולאחר מכן אושר הטיפול בווירודאן באופן חוקי וקודם באינטנסיביות בכלי התקשורת, עד שהתברר כמהווה סכנה בריאותית חמורה, ושימושו הוצא מן החוק.
1999
ב-14 ביוני 1999, נבחר מבקי לנשיא דרום אפריקה
2003
ב -26 בספטמבר של שנה זו, אישר דוברו של מבקי כי מבקי אכן הצהיר שאינו מכיר אף חולה איידס. הערה זו עוררה ביקורת רבה מצד פעילי איידס ופוליטיקאים באופוזיציה במדינה, כאשר אחד ממבקריו אף ציין כי מבקי "אינו חי בדרום אפריקה האמיתית".
2004
כאשר נשאל מבקי על ידי הפרלמנט הדרום אפריקאי אם הוא סבור כי אונס מילא תפקיד כלשהו בהפצת מחלת האיידס, השיב כי "מחלת הגזענות" הובילה שהשחורים יתוארו כ"עצלנים, שקרנים, מצחינים, חולים, מושחתים, אלימים, לא מוסריים, סוטים, פראי אדם ואונסים". במאמר דעה שנכתב כעבור ארבע שנים, רוג'ר כהן ציטט את ההערה הזאת כראיה לכך שמבקי ראה בHIV ואיידס "שקר שהופץ על אפריקאים על ידי לבנים המנסים להסיח את היבשת מבעיותיה האמתיות בדמות של גזענות ועוני, וכי שקר זה אומץ על ידי שחורים שגדלו תחת מנטליות העבדות שהוליד האפרטהייד".
2005
מתיאס ראת', רופא ואיש עסקים גרמני, נסע לדרום אפריקה על מנת למכור ויטמינים אשר טען כי יעילים בריפוי איידס. הוא החל לארגן ניסויים קליניים לבחון את יעילותם של ויטמינים אלה, התעוררה ביקורת בקרב ארגוני המאבק באיידס שהובילה לתביעתו מאוחר יותר באותה שנה. עם זאת, שרת הבריאות של דרום אפריקה, צ'אבללה מסימאנג עמדה לצידו של ראת' ואף הופיעה בפורום בחודש אפריל כדי להגן על "זכותו לחופש ביטוי" של ראת' ולטעון כי לתרופותיו "תוקף שווה" לתרופות אנטי-רטרוויראליות. רק לאחר מאבק משפטי ממושך עם המועצה הרפואית לתרופות דרום אפריקאיות, הוכרזו הניסויים לבסוף כבלתי חוקיים. פעילי איידס קשרו את שיווקם ותפוצתם של וויטמינים אלו על ידי ראת' למותם של מספר חולי איידס/HIV.
2007
ב-9 באוגוסט, למרות דרישות חוזרות ונשנות לפיטוריה של שרת הבריאות צ'אבללה מסימאנג, מבקי החליט לפטר את מדלאלה-רוטלדג', שכיהנה כממלאת מקומה ושרת הבריאות בפועל, והייתה ממבקריה הגדולים של מדיניות מבקי. הסיבה הרשמית לפיטורים אלו הייתה שמדלאלה-רוטלדג' נכחה בוועידת האיידס ללא רשותו, אך מבקרים רבים טענו כי זהו לא יותר מתירוץ בשביל להדיח את מתנגדיו. מאחר שמעט בכירים בשלטון דרום אפריקה היו מוכנים לבקר את השקפת עולמו של מקבי, המגזין The Economist הביע את חששותיו מפיטורי מדללה-רוטלג' ומנסיגה מהמדיניות שעזרה להטמיע.
ב-31 לאותו החודש, חרף מתקפה תקשורתית על צ'אבללה מסימאנג בעקבות דברים שאמרה בהם הכחישה כי מחלת האיידס נגרמת על ידי נגיף הHIV וכן בעקבות קידומה של שיטות לא שגרתיות לטיפול במחלה, קפץ מבקי להגנתה, וכתב בכתב העת הדרום-אפריקאי ANC Today כי היא תיזכר בדפי ההיסטוריה בתור "... אחת מחלוצי הארכיטקטים לבניית מערכת בריאות הציבור הדרום אפריקאי אשר מטרתה להבטיח את בריאות כל תושבינו ובעיקר תושבינו קשי היום", בנוסף הוא טען כי צ'אבללה מסימאנג "גיבורה”, וכי מבקריה הם "חיות”.
ביקורת על ההתנהלות בזמן כהונתו של מבקי
בזמן כהונתו של מבקי, חוקרים רבים מעולם הרפואה ביקרו את מדיניותו בנוגע לנגיף האיידס, וטענו כי מדיניות זאת תביא למקרי מוות רבים. גם רוברט רוטברג, מאוניברסיטת הרווארד, היה ממבקריו של מקבי ובשנת 2000 אמר כי "זה טיפשי ולא אופייני לו". בשנת 2002 מדיניותו של מקבי נתקלה בביקורת נוקבת אף יותר, הפעם מנלסון מנדלה, אשר אמר בראיון "מדובר במלחמה. זה (איידס) הרג יותר אנשים מאשר כל המלחמות ומאשר כל אסונות הטבע. אסור לנו להמשיך להתדיין, להתווכח, כאשר אנשים מתים." גם הארכיבישוף האנגליקני של קייפטאון, נג'ונגונקולו נדונגם, ביקר את המדיניות, כאשר טען כי הממשלה "חטאה" בכך ש"הסתירה את האמת ושמרה על שתיקת ההכחשה" בנוגע לאיידס. בנוסף לכל אלה, גם דזמונד טוטו דיבר בגלוי נגד מדיניות הכחשת האיידס של מקבי, והשווה אותם אל "ההונאה בזמן נפילת רומא". נדונגנה, בשיתוף עם מקס אסקס, טענו כי המדיניות הקלוקלת של מקבי אינה נובעת רק משיפוט לקוי - נדונגמה אף תיאר את מדיניות זו כפשע נגד האנושות באותו קנה מידה של האפרטהייד. לאחר שהתפרסם המחקר של צ'יגוודרה, אשר העריך כי מדיניות הכחשת האיידס בדרום אפריקה הוביל לכ-300,000 מקרי מוות, הפילוסוף, פיטר סינגר, טען בעקבות מסקנת המחקר כי "מקבי, בדיוק כמו מנדלה, היה מפעילי המאבק כנגד האפרטהייד. ועדיין מחקר הרווארד מראה כי הוא אחראי למוות של פי 5,000 מקרי מוות של שחורים בדרום אפריקה, יותר מהמשטרה הלבנה בדרום אפריקה אשר פתחה באש לעבר ההמון בשארפביל". סינגר גם כתב כי אף על פי שמקבי לא מונע מכוונות זדון בנוגע למדיניות האיידס שלו, הוא "אשם, לא על התמיכה בדעה הנתמכת על ידי מיעוט בעולם המדע, אלא על ההיצמדות לדעה זאת מבלי לאפשר לדעה זאת להיבדק בדיון הוגן ופתוח בין מומחים". מבקרים אחרים, כמו קרי קרושינקי, ציינו שדרום אפריקה, בשונה משכינותיה, "...יש לה את אנשי הרפואה, ואת האמצעים הכלכליים בשביל להתמודד עם אתגרי הHIV והאיידס", ולכן העובדה שמקורות אלו לא באו לידי שימוש כל כך הרבה זמן מצערת.
היקף הפגיעה כתוצאה מהמדיניות הרשלנית בדרום אפריקה והמצב לאחרונה
פעילי איידס וחוקרים בתחום טענו במשך שנים כי המדיניות הרשלנית בנושא ה-HIV של נשיא דרום אפריקה לשעבר, תאבו מבקי, גרמה לאובדן מסיבי ובלתי נסבל של חיי אדם. ניתן לומר כי כיום, הודות לעבודת התזה של דוקטורנט בהארוורד בבית הספר לבריאות הציבור (HSPH), אנו יודעים לאמוד את היקף הנזק.
יותר מ -330,000 בני אדם מתו בטרם עת מאיידס/HIV בין השנים 2000 ו -2005, בשל חסימתה של ממשלת מבקי לטיפול מציל חיים, ולפחות 35,000 תינוקות נולדו עם נשאים לנגיף האיידס, אשר ניתן היה למנוע.
אך לאחר מספר שנים ניכר שינוי משמעותי בגישה כלפי האיידס בדרום אפריקה. מספר האנשים המקבלים טיפול באיידס באמצעות המגזר הציבורי בדרום אפריקה גדל מפחות מ-500,000 בשנת 2008 ליותר משלושה מיליון עד שנת 2015. מנתוני המועצה למחקר רפואי של דרום אפריקה נראה כי תוחלת החיים של דרום אפריקה נסקה בחזרה למעלה משפל של גיל צעיר מ-53 בשנת 2005 לגיל 62 בשנת 2015, בין השאר כתוצאה מהעובדה שחיי התושבים נשמרו באמצעות טיפול באיידס. בעוד עלייה דרמטית זו מעידה על העשייה הטובה שנעשתה בהנהגתו של השר מוטוואלדי, היא גם עדות עד כמה קשה ופוגעת הייתה מדיניותו של מבקי בתוחלת החיים בדרום אפריקה.
בשנת 2016 ועידת האיידס הבינלאומית חזרה לדורבן שבדרום אפריקה. הפעם האחרונה בה הייתה בדורבן נחשבה במידה רבה לנקודת מפנה בתגובת האיידס העולמית. בסיומה של אותה ועידה ב -2000, אמר מנדלה: "בעולם התלותי והגלובלי הזה שוב נהיה שוב שומרי אחינו ואחותנו. המאבק המשותף נגד איידס/HIV הוא שלנו".
לפי הסקר הלאומי ל-HIV ועגבת בתרום-לידה שנערך בשנים 2005, 2007, ו-2011 אחוז הנשים ההרות הלוקות בHIV הוא: לפי מחקר שנערך על ידי משרד הבריאות הדרום אפריקאי בשנת 2006, 13.3% מ-9,950 תושבי דרום אפריקה ממוצא שחור שהשתתפו במחקר היו נשאי HIV. מתוך 1,173 תושבי אפריקה לבני עור, 0.6% היו נשאי HIV.
המספרים הללו עומדים בקנה אחד עם מחקר שנערך על ידי מועצת מחקרי מדעי האדם של דרום אפריקה (Human Sciences Research Council) בשנת 2008 בו נמצא כי אחוז ההידבקות בין תושבי אפריקה עומד על 13.6%, כאשר אחוז ההידבקות בין לבנים עומד על 0.3% ואחוז ההידבקות בין הודים גם הוא עומד על 0.3%.
ב-2007 לפי הערכות כ-4.9-6.6 מיליון תושבי דרום אפריקה מתוך 48 מיליון התושבים שלה, נשאי HIV.
לפי הנתונים של הבנק העולמי והאומות המאוחדות בשנת 2017 אחוז נשאי הHIV בדרום אפריקה היה 12.6%. בגילאים 15–49 17.9% מתושבי דרום אפריקה נשאים, ו21.2% מהנשים נשאות HIV, בין צעירים בגילאי 15–24 אחוז הנשאים עומד על 4.6%.
אחוז התמותה בעקבות איידס ב-2017 מתוך כל סיבות התמותה בין תושבי דרום אפריקה עומד על 25.03% (כ-126,755 בני אדם)
אלינור הודג'מן פורטר
אלינור הודג'מן פורטר (באנגלית: Eleanor Hodgman Porter; 19 בדצמבר 1868 - 21 במאי 1920) הייתה סופרת אמריקאית.
חייה
אלינור הודג'מן נולדה בליטלטון במדינת ניו המפשייר וחונכה להיות זמרת ואף הופיעה בקונצרטים ובמקהלות הכנסיות. היא למדה בקונסרבטוריון, אך מאוחר יותר עברה להיות סופרת, בעקבות סדרה של סיפוריה שפורסמה במגזינים פופולריים ובעיתונים. ההסבה המקצועית התבטאה בעיקר כשהוציאה את ספרה הראשון, "Cross Currents" ("זרמים מצטלבים").
בשנת 1892 נישאה לג'ון ליימן פורטר (ממנו קיבלה את שם משפחתה השני), ועברה למסצ'וסטס.
הצלחה גדולה נוספת הגיעה בשנת 1911 כשהוציאה את "Miss Billy" (גברת בילי). אך ההצלחה האמיתית הייתה שנתיים לאחר מכן, בשנת 1913, כשהוציאה את הספר "פוליאנה". הספר קיבל תפוצה רחבה וכבר בשנתו הראשונה הודפסו ממנו מיליון עותקים.
בשנת 1916 הומחז סיפורה של פוליאנה בברודוויי, ולאחר מכן בסרט בשנת 1920.
בשנת 1960 (לאחר מותה של פורטר) נערך סרט על פי הספר בכיכובה של היילי מילס באולפני דיסני, והסרט פופולרי עד היום.
מלבד ספרי הילדים והנוער, כתבה גם ספרי מבוגרים רבים, ובניהם "סיפורו של מרקו", "רק דוד", "מרי מתחתנת", "שחר", "כסף, אהבה וקייט" ועוד.
פורטר נפטרה בקיימברידג', מסצ'וסטס ב-1920.
לאחר מותה הופיעו ספרים נוספים על דמותה של פוליאנה ואף ספרי המשך, אותם כתבו מחברים אחרים.
מחוברים: לקט שירי ילדים
מחוברים: לקט שירי ילדים הוא מארז תקליטורים שאיגד שירי ילדים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך הקריירה שלו וגם אוסף שירים שהלחין קובי אשרת. המארז הופק על ידי חברת פונוקול ויצא לאור בשנת 2011.
המארז כולל 2 תקליטורים:
הידלדלות שכבת האוזון
הידלדלות שכבת האוזון (מכונה: החור באוזון), מתרחשת באזור באטמוספירה שמעל אנטארקטיקה וסביבותיה. הידלדלות זו הפכה לאחת הבעיות הבוערות באיכות הסביבה במחצית השנייה של המאה ה־20 בנוגע לאטמוספירה, כשלצידה בולטת התגברות אפקט החממה.
חשיבותה של שכבת האוזון
שכבת האוזון מצויה בסטרטוספירה. לשכבה זו חשיבות רבה בקיום החיים על פני כדור הארץ. שכבת האוזון מסננת את הקרינה האולטרה־סגולה המגיעה מהשמש, קרינה המסכנת את היצורים החיים וגורמת לסרטן העור. שכבת האוזון בולעת את הקרינה שבאורכי הגל בין 295 ל־320 ננומטר.
על פי מדענים העוסקים בנושא, שכבת האוזון היא זו שאפשרה לבעלי חיים לצאת מתוך האוקיינוס אל פני האדמה ולהתחיל בהתפתחות החיים על היבשה.
בשנת 1985 התגלה על ידי מדעני הסקר האנטארקטי הבריטי כי שכבת האוזון מעל הקוטב הדרומי (ויבשת אוסטרליה) הידלדלה עד מאוד והקרינה המסוכנת חודרת דרכה. ירידה בעובי שכבת האוזון מאפשרת לקרינה רבה יותר להגיע אל כדור הארץ. הגדלת הקרינה פוגעת באדם (מגדילה את שכיחות סרטן העור, פוגעת במערכות חיסוניות, גורמת לנזקים בראייה), וכן פוגעת בצמחים, בבעלי חיים ובחומרים פלסטיים.
הפגיעה בשכבת האוזון
עם החומרים הפוגעים בשכבת האוזון נמנים:
חומרים אלה בדרך כלל יציבים מאוד בשכבת הטרופוספירה ומתפרקים רק בסטרטוספירה בהשפעת קרינה חזקה של אור אולטרה־סגול. כאשר מתפרקת מולקולה של חומר כזה, משתחרר ממנה רדיקל חופשי (אטום בודד של כלור או ברום), המתקיף את מולקולת האוזון וגורם להתפרקותה למולקולת חמצן ולאטום חמצן חופשי. אולם אטום הכלור או הברום נשאר חופשי, ופנוי לפרק עוד מולקולת אוזון. דוגמה לפרוק קטליטי של אוזון באטמוספירה: כך נוצר "כדור שלג" - תהליך שבו כל מולקולה של החומרים המוזכרים לעיל יכולה לפרק מספר גדול של מולקולות אוזון. מנגנון זה פועל בעיקר בחלקה העליון של הסטרטוספירה שם מצויים אטומי חמצן חופשיים. להידלדלות האוזון בשכבות הנמוכות של הסטרטוספירה גורמים תהליכים מורכבים יותר. אטום כלור בודד ימשיך להרוס אוזון במשך כשנתיים עד שישקע חזרה לטרופוספירה. ברום הרסני לאוזון עוד יותר מכלור אלא שהכלור נפוץ יותר. ההלוגנים האחרים: פלואור ויוד הרסניים פחות: פלואור יגיב עם מים או גז מתאן ותתקבל החומצה היציבה HF ואילו תרכובות יוד יישארו בטרופוספירה ולא יגיעו לשכבת האוזון.
פעולות לשיקום שכבת האוזון
כדי להפסיק את הפגיעה באוזון נחתמה ב־16 בספטמבר 1987 אחת האמנות הגלובליות הראשונות לענייני סביבה – פרוטוקול מונטריאול. האמנה אסרה שימוש בכימיקלים מלאכותיים שאחראים לפגיעה באוזון, בעיקר גזים מסוג פריאון, שבהם נעשה שימוש בתרסיסים ובמקררים. חוקרים שניתחו נתונים שנאספו ב–20 השנים האחרונות על ידי לוויינים ושלושה מתקנים המונחים על הקרקע, מצאו שקצב היעלמות האוזון ירד משמעותית בסטרטוספירה העליונה – החלק העליון ביותר של שכבת האוזון.
הפרוטוקולים הבינלאומיים קבעו שעל המדינות המפותחות להפסיק לייצר את גז ה־CFC-11 עד שנת 1996, ושעל המדינות המתפתחות לחדול מכך עד שנת 2015. על פי הדיווחים של המדינות השונות, הייצור הגלובלי של CFC-11 מתקרב לאפס החל משנת 2006.
על אף שהשכבות העליונות של האוזון נמצאות בדרך לשיקומן, המצב בשכבות התחתונות מורכב יותר. במקרה שלהן, ההתחממות הגלובלית משנה את הטמפרטורות ואת דפוסי הרוחות, והדבר מעכב את השיקום.
ב־4 בינואר 2018 פרסמה נאס"א מחקר המציג הוכחות לכך ששיקום שכבות האוזון מתקיים הודות להפחתת שימוש האדם בכימיקלים המלאכותיים שפוגעים באוזון. למרות זאת, מחקר שנעשה באותה התקופה הראה שהפחתת כמות הכימיקלים היה שונה מהצפוי, וממצאים שונים קישרו את פליטת הגזים לאזור מזרח אסיה ולאזורים נוספים בחצי הכדור הצפוני, והראו שבאופן כללי כמות ה־CFC-11 שנפלטת גדולה משמעותית ממה שמדווח. ממצאים אלו הובילו את החוקרים למסקנה שבמדינות שונות, ובעיקר במזרח אסיה מתקיימת בחשאי פעילות תעשייתית הולכת וגדלה שפולטת כימיקלים אשר אסורים באמנות בינלאומיות. מנהל המחקר העריך שגורמים אלו עלולים לעכב את השתקמות האוזון בפועל לעומת התחזיות בכ־10 שנים. בעקבות הממצאים, חוקרים מיפן, קוריאה הדרומית וסין, מסרו לצוות המחקר שייקחו על עצמם לנסות ולאתר את המיקום המדויק של הפליטות האסורות, וממשלת סין התחייבה לאתר ולסגור אתרים אלו.
בנובמבר 2018 דו"ח של האו"ם שחקר את התאוששות שכבת האוזון מכימיקלים מאז שנת 2000, העריך את קצב התאוששות בכ־3-1% בכל עשור. אם יימשך קצב השיקום, עשויים חלק מהאזורים של האוזון להשתקם במלואם כבר עד שנות ה־30 של המאה ה־21, ואזורים אחרים, אשר משתקמים לאט יותר, עשויים להשתקם עד שנת 2060. עם זאת, הערכות מאוחרות יותר נתנו תחזיות שונות, מאוחרות יותר, לקצב השיקום.
באוקטובר 2019 פרסמה נאס"א שהחור באוזון מעל אנטארקטיקה קטן לרמה הנמוכה ביותר שנצפתה מאז 1982. הירידה מוסברת בעיקר עקב שינוי חריג במזג האוויר - התחממות משמעותית והפחתת מהירות הרוחות בשנה החולפת.
בספטמבר 2022 התפרסם מחקר שמדד כי למעלה ממחצית מהכימיקלים המזיקים לאוזון שנצפו מאז 1980 כבר אינם.
חיננית הבתה
חיננית הבָּתָה (שם מדעי: Bellis sylvestris) היא עשב רב-שנתי מהסוג חיננית במשפחת המורכבים (Asteraceae או Compositae).
מאפיינים
עם תחיית הלשון העברית שימש השם "מרגנית", שפירושו פנינה בשפה היוונית, לתיאור הפרח הקרוי מרגריט או מרגריטה בשפות אירופיות. עלי הכותרת הלבנים של פרחי ההיקף הלשוניים מתאימים במיוחד למשחק "אוהבת לא אוהבת". המשורר לוין קיפניס כתב עליו את השיר "מרגנית חיננית", וסדרת מרגנית (ספרי מופת לילדים ולנוער) השתמשה בו כסמליל. בעקבות החלטת האקדמיה ללשון העברית הועתק השם לתאר את הפרח הכחלחל הזעיר מרגנית השדה (Anagallis arvensis), ששמו האנגלי - סקרלט פימפרנל, זכה גם לתהילה ספרותית ברומן פרי עטה של הברונית אמה אורצ'י. הפרח הלבן ששמו נגזל נאלץ להסתפק במילה השנייה בשירו של קיפניס – חיננית.
מאנקיז
מאנקיז היא סדרת דרמת אקשן לילדים ונוער, שנוצרה ונכתבה בידי שחר סגל ואורן יעקובי וביים אמיל בן שמעון. הסדרה עלתה לשידור ב-TeenNick, לצופי HOT, ב-21 באוקטובר 2021.
עלילה
בועז קוצ'יק עובד כשליח במסעדה יחד עם חברו הטוב אורי. השניים בטעות מוסרים טאקו בתוכו הטמין הבוס שלהם, העבריין הידוע שלמה ניצחון, טבעת יהלום יקרה שנגנבה משגרירות "שאנשי – יאן". כדי לפצות אותו הם נשלחים לבצע שוד גדול ולגנוב את הכתר היקר שמוצג במקדש "שאנשי-יאן". אליהם תצטרף רוני, אחותו של בועז וארבעת חבריה, בלוגרים מצליחים ומוכרים שתקועים יחד בבידוד. הם מתגייסים למבצע המגלומני שמתרחש בזמן הקורונה, כשהמשטרה בעקבותיהם.
לופאוזאורוס
לופאוזאורוס (שם מדעי: Lupeosaurus; מילולית: "לטאה מביכה") הוא סוג של זוחל קדום מסדרת הפליקוזאוריה, אשר חי באמריקה הצפונית של הפרם לפני 295 מיליון שנה מזמננו. הוא היה קרוב של האדפוזאורוס וה-Glaucosaurus וכמותם היה בעל מפרש גבי מפוצל אך נמוך יחסית.
הסוג תואר בידי החוקר אלפרד רומר ב-1937 והוא הכיל מין בודד – Lupeosaurus kayi.
הוא ידוע ממספר שלדים מאובנים מקוטעים של שני דגימות שהתגלו בטקסס, של עצמות הגוף הגוף ושל אחורי הגולגולת. זוחל קדום זה הגיע לאורך של 3 מטרים ולמשקל 166 ק"ג בקירוב, כך שהיה קטן יותר מהאדפוזאורוס. היו לו גפיים חזקות ומתאמות לתנועה מהירה יחסית וחלק מהחוקרים סוברים כי היה טורף, מאחר שהיה גדול מכדי לצוד רק חרקים אך גם לא היה אוכל צמחים מובהק.
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה אירעה בלילה שבין 22–23 ביולי 1968. מטוס נוסעים של חברת אל על בטיסה 426 מרומא לנמל התעופה לוד, נחטף על ידי מחבלים מהחזית העממית לשחרור פלסטין כשעל סיפונו 38 נוסעים ועשרה אנשי צוות והונחת באלג'יריה. חטופי המטוס שוחררו לאחר משא ומתן בין ממשלות ישראל ואלג'יריה ולאחר שישראל שחררה 24 מחבלים "ללא דם על הידיים". זה היה מקרה החטיפה הראשון של מטוס על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיחיד שבו הושגו מטרות החוטפים.
רקע
ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נוסד על ידי ד"ר ג'ורג' חבש וד"ר ודיע חדאד ב-11 בדצמבר 1967. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". לשם כך אימן הארגון מספר אלפי לוחמים במימון סוריה וברית המועצות וגורמים אנטי ישראליים אחרים.
בשנת 1968, החליטו חבש וחדאד יושבי ראש הארגון, להעצים את פעילותו באמצעות פעולת טרור ראוותנית - "לדחוף את הבעיה הפלסטינית לגרונו של העולם" על פי הגדרתם.
חטיפת המטוס
מטוס אל על מדגם בואינג 707 שהגיע מנמל התעופה הית'רו בלונדון נחת בנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו הסמוך לרומא והמריא לאחר מכן בשעה 23:07, כמתוכנן, אל נמל התעופה לוד.
כעשרים דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה 33,000 רגל, פרץ לתא הטייס אחד משלושת המחבלים. הטייסים, שחשבו שמדובר בנוסע שיכור, ביקשו מהדיילת להוציאו מהתא. בעת הניסיון להוציאו התנגד המחבל ושלף אקדח. הקצין הראשון, מעוז פורז, שישב בצד החבוי של תא הטייס הכה על ידו של המחבל במטרה להפיל את האקדח. בתגובה הכה המחבל את פורז בראשו בקת האקדח ופצע אותו. ולאחר מכן ירה לכיוון ראשו אך החטיא ופגע במנורה שבתא הטייס. המחבל ניסה לירות בפורז בשנית אך נתקל במעצור באקדח. בשלב זה ניסה המחבל לשלוף את הנצרה מרימון יד שהחזיק בידו השנייה. קברניט המטוס, עודד אברבנאל, ביקש להרגיע את המחבל ואמר לו שינחית את המטוס בכל מקום שיתבקש.
בתוך כך פנה הקצין הראשון למהנדס הטיסה וביקש ממנו שיעלה את המטוס לגובה רב עד שהכרת הנוסעים תתערפל מחוסר בחמצן ואילו הטייסים ישתמשו במסיכות החמצן כך שיוכלו להשתלט על האירוע. המחבל מנע זאת ואיים על פורז כשהוא מצמיד את קנה האקדח לעורפו של הקצין הראשון. מאוחר יותר נכנס מחבל אחר לתא הטייס והודיע במכשיר הקשר לבקר טיסה:.
המטוס נחת באלג'יריה בשעה 00:35. לאחר הנחיתה שוחררו כל הנוסעים שאינם ישראלים. לאחר ארבעה ימים שוחררו עשר הנשים והילדים הישראלים שהיו על המטוס והוטסו במטוס של חברת סוויסאייר לישראל. לאחר שחרורם של הזרים, הנשים והילדים, הוחזקו שבעה מאנשי צוות המטוס וחמישה נוסעים במעצר בבסיס של משטרת הביטחון האלג'ירית, סמוך לשדה התעופה.
דרישות המחבלים
במסיבת עיתונאים שקיימו החוטפים, בשיתוף פעולה עם השלטונות האלג'ירים, הם דרשו שישראל תשחרר אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל. תחילה סירבה ישראל להיענות לדרישות החוטפים ודרשה מאלג'יריה לשחרר ללא דיחוי את המטוס ואת החטופים, אולם בהמשך נאלצה לנהל משא ומתן עם החוטפים ועם שלטונות אלג'יריה, בתיווכה של ממשלת איטליה. מדינות העולם הפעילו לחץ לשחרור החטופים וב-13 באוגוסט 1968, הטיל איגוד הטייסים הבינלאומי חרם של שלושה ימים על הטיסות לאלג'יריה, בשל סיועה לחוטפים.
במהלך המשא ומתן תרגל צה"ל מבצע מוסק לשחרור החטופים, אך משה דיין לא אישר את הוצאתו לפועל. לבסוף הודיעה אלג'יריה שתסכים לשחרר את המטוס ואת החטופים, אם ישראל תשחרר מחבלים שמרצים כעת עונש מאסר. ישראל נענתה לדרישה ושחררה, באמצעות הצלב האדום, 24 מחבלים "שידיהם אינן מגואלות בדם", כפי שהוגדר אז בממשלה. החטופים שוחררו ונחתו בישראל 39 ימים לאחר החטיפה. המטוס שוחרר מאוחר יותר באותו יום והוטס על ידי צוות צרפתי לרומא ומשם על ידי צוות ישראלי לשדה התעופה לוד.
אחרית דבר
מטרות החטיפה של המחבלים הושגו במלואן: מטוס ישראלי נחטף למדינת ערב ללא מחבלים נפגעים, החטיפה נסקרה באינטנסיביות באמצעי התקשורת בעולם וכך גם הבעיה הפלסטינית וישראל ניהלה משא ומתן עם ארגון טרור ושחררה מחבלים בתוך תקופת ריצוי עונשם. לאחר שהצליחו לחטוף מטוס ולהשיג על ידי כך את דרישותיהם, יזמו ארגוני הטרור פעולות טרור נוספות, חלקן הגדול כנגד התעבורה האווירית לישראל וממנה.
פעולות אלה הביאו את ממשלת ישראל להגיב באמצעים שונים כמו מבצע תשורה - פיצוץ מטוסי נוסעים בשדה התעופה של ביירות, זאת משום שהמחבלים שחטפו את המטוס יצאו מלבנון ובידיעת ממשלתה.
רוברט סילברברג
רוברט סילברברג (באנגלית: Robert Silverberg, נולד ב-15 בינואר 1935) הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה ועורך אמריקאי-יהודי. כתב ספרים וסיפורים קצרים רבים וכן ערך מקבצי סיפורים קצרים.
סילברברג היה מועמד לפרס הוגו ופרס נבולה יותר מכל סופר מדע בדיוני אחר, ופרסים אלה מעטרים את הקריירה שלו לכל אורכה. ב-2004 היה הסופר ה-21 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים
סילברברג נולד למיכאל והלן ברובע ברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית. בהיותו ילד קרא סילברברג ספרים ברעבתנות, בעיקר מדע בדיוני, וחשיפתו לתחום זה פתחה בפניו עולם ומלואו. על כך הרגיש סילברברג שעליו לתרום חזרה לתחום זה.
בשנת 1955, תוך כדי לימודים לתואר הראשון, עבר סילברברג להתגורר בדירה בניו יורק בשכנות עם סופר המדע הבדיוני המבוסס רנדל גארת' ובשכנות עם הרלן אליסון. קרבה זו הקפיצה את הקריירה הספרותית של סילברברג מאחר שגארת' הציג את סילברברג בפני עורכים, וכתיבה משותפת נולדה עם כל אחד מהם. סילברברג וגארת' נהגו לפרסם סיפורים תחת שם העט רוברט רנדל, ושלושה סיפורים משותפים הורחבו לכדי הספר "The Shrouded Planet".
בשנות ה-50 יצאו תחת ידיו של סילברברג מאות סיפורים לכתבי עת מדע בדיוני. בזמן השפל במכירת סיפורי מדע בדיוני בשלהי שנות ה-60 עשה סילברברג תפנית והחל לכתוב ספרות לא בדיונית לנוער, קריירה אותה מכנה סילברברג מכובדת יותר. תוך מספר שנים הוכר סילברברג כאחד מן היוצרים המוצלחים בספרות הלא בדיונית בשל ספריו בנושאים כמו אנטארקטיקה, מצרים העתיקה, תוכנית החלל של ארצות הברית והיסטוריה רפואית. בתחילת שנות ה-60 כתיבתו הייתה פורייה מאוד וקצב זה הואט באמצע שנות ה-60 בעיקר משתי סיבות: בעיה פיזית של בלוטת התריס (פעילות יתר) עקב עבודה מאומצת, ושריפה שהייתה בביתו בשנת 1968 אשר לדבריו של הסופר "ייבשה, ככל הנראה לתמיד, את מירב האנרגיה יוצאת הדופן שאיפשרה לי לכתוב לפחות כתריסר ספרים משמעותיים לשנה". למרות זאת, דווקא בשנים אלה (סוף שנות ה-60) החל לכתוב סילברברג מדע בדיוני מעמיק יותר וכפי שנאמר עליו "בשנת 1965 סילברברג הניח בצד את הצעצועים והחל לכתוב ספרות אמיתית"; הסיפורים קיבלו זוויות ראייה פסיכולוגיות, פילוסופיות וחברתיות.
בתקופה זו סילברברג וסופרי מדע בדיוני אחרים אשר כינו עצמם "הגל החדש" ניסו לפרוץ את הנוסחאות המקובלות של המדע הבדיוני ולשכלל את שיטות הכתיבה של הספרות המודרנית. כך יצאו לאור הספרים "תחנת הוקסביל", "כנפי לילה" ו"למות מבפנים" והוא מצא גישה ייחודית משלו למדע בדיוני, הן מבחינת התוכן והן מבחינת סגנון הכתיבה.
אף על פי שספריו זכו בפרסים, המכירות ירדו. קוראים פנו אליו בשאלה "למה אתה כותב ספרים כל כך מדכאים?". בהתחלה היה מופתע מדעת קהל זו אך הבין במהרה ש"משהו אינו כשורה". בשנת 1975 רוב הספרים הראויים של סילברברג יצאו מהדפסה ובנקודה זו הודיע סילברברג על פרישה מכתיבת מדע בדיוני. הוא נמנע מכתיבת מדע בדיוני במשך כארבע שנים ותחת זאת הקדיש את רוב זמנו לגינה אשר בביתו בקליפורניה. בשנת 1978 הוא נדחף חזרה לכתיבת מדע בדיוני בעקבות פרידה מאשתו הראשונה, פרידה אשר הובילה למצב כלכלי ירוד וכדי לשפר מצב זה הוא "כתב רק עוד ספר אחד". ספר זה הוא הראשון מסדרת ספרי מאג'יפור, "Lord Valentine's Castle", סדרה המשלבת בתוכה אלמנטים של מדע בדיוני ופנטזיה אפית.
בשנת 1986 התגרש סופית מאשתו הראשונה ונישא בשנית כשנה לאחר מכן לקארן הבר, אף היא סופרת מדע בדיוני. ההצלחה של סדרת מאג'יפור החזירה את סילברברג לחיי הכתיבה, ואף על פי שהצהיר שלא יכתוב המשכים לספר הראשון בסדרה, הוא חזר בו; כיום הסדרה כוללת עשרה ספרים.
כתיבה
סילברברג התחיל את הקריירה שלו כבר בגיל 14 כאשר כתב סיפורים קצרים לכתבי עת של מדע בדיוני. בגיל 20 פרסם את ספרו הראשון "Revolt on Alpha C" וספרו המפורסם וזוכה השבחים נתיב ההתנגשות, אשר יצא לאור בשנת 1961, נכתב כשהיה בן 22.
בסוגות המדע הבדיוני, הפנטזיה, המסתורין והאימה כתב סילברברג יותר ממאה ספרים וכ-450 סיפורים קצרים בתקופה של כ-50 שנה. פוריותו הגיעה לשיאה בשנות השישים, בהן ההספק שלו היה כשני מיליון מילים בשנה. הוא היה מבוקש ומחוזר על ידי עורכים וכדי שלא לגרום לרווית-יתר של השוק, נאלץ לכתוב תחת מספר שמות בדויים. סילברברג ידוע גם בשל סיפורי המסתורין והאימה הרבים שכתב, ובשנת 1986 הוא הגיש פרק בתוכנית הטלוויזיה "אזור הדימדומים" אשר כלל את סיפורו "To See the Invisible Man", אשר נכתב ב-1963.
בשנת 1990 חבר לאייזק אסימוב להרחבת סיפורו הקצר של אסימוב, "שקיעה", לנובלה. כמו כן כתבו השניים את "ילד האתמול", (1991), המבוסס גם הוא על סיפור מאת אסימוב בשם "ילד קטן ומכוער". שיתוף פעולה שלישי ביניהם הניב את הספר "האדם הפוזיטרוני" (1992), שהיה גם הוא הרחבה של סיפור קלאסי של אסימוב, "איש יובל המאתיים".
ג'קי קסאדה מהמגזין "Library Journal" כתב על סילברברג: "הוא מצטיין באיזון בין דמויות חזקות ועלילה מורכבת כדי להשיג דוגמה נדירה של פנטזיה אפית מסופרת בדיוק של מדען".
תחומים אחרים
אהבתו לתחומים אחרים כגון היסטוריה וארכאולוגיה הניבה מספר רב של ספרים בנושאים אלה. בין ספריו שאינם בדיוניים נמצא גם הספר "If I Forget Thee, O Jerusalem: American Jews and the State of Israel", אשר פורסם בשנת 1970.
כמו כן, בין השנים 1960-1972 כתב סילברברג כ-30 ספרים לנוער בנושאים שונים, כגון היסטוריה ופרה-היסטוריה, ארכאולוגיה, חיים תת-ימיים, גאוגרפיה, מדע, היסטוריה של הרפואה וטבע.
מדע בדיוני ופנטזיה
על פי סדר הופעתם במקור:
טורקמנאבט
טורקמנאבט (בטורקמנית: Түркменабат/Türkmenabat; ברוסית: Туркменабад - טורקמנאבד; בעבר נקראה צ'רג'ואו; בטורקמנית: Çärjew; ברוסית: Чарджоу) היא העיר השנייה בגודלה בטורקמניסטן ובירת מחוז לבאפ שבמזרח המדינה. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2004 התגוררו בעיר כ-256,000 בני אדם.
ההיסטוריה המקומית מתוארכת ליותר מ-2,000 שנים. העיר המודרנית נוסדה בשנת 1886, כאשר קוזאקים רוסים התיישבו במה שכיום הוא מזרחה של טורקמנאבט. בשנים שלאחר מכן עברה בסביבת העיר המסילה הטרנס-כספית. היותה של טורקמנאבט צומת רכבות ומקום עם פריון גבוה, הפכו את העיר למרכז הסחר המרכזי למוצרים חקלאיים באזור הצפון-מזרחי של המדינה. בעיר יש תעשיית עיבוד מזון, טקסטיל (עיבוד כותנה ומשי) ומפעלים רבים. העיר הייתה מרכז תעשייתי חשוב בזמן השלטון הסובייטי, אך רבים מהמפעלים עברו לאשגבאט מאז עצמאותה של טורקמניסטן.
טורקמנאבט ייחודית משאר המדינה בקיומו של ניב מקומי מיוחד של הטורקמנית.
תיעוש
תיעוּשׂ הוא האידאולוגיה (אינדוסטריאליזם) או התהליך (אינדוסטריאליזציה) המכוונים הפיכתה של מדינה או חברה למבוססת על תעשייה (בניגוד להתבססות על חקלאות או על ייצור-עצמי של מוצרים בבתי מלאכה קטנים). התיעוש כמגמה נרחבת החל עם המהפכה התעשייתית במאה ה-19 אולם ניתן לזהות תיעוש גם בשלבים היסטוריים מוקדמים הרבה יותר, למשל במעבר לייצור כלי חרס באמצעות אובניים בעת העתיקה.
מאפייני תיעוש
התיעוש מתבסס על מיכון, אוטומציה והתקדמות טכנולוגית לשם הגברת הייצור. התיעוש מאופיין בריכוז של הייצור במפעלים ובתי חרושת וביצירת יחידות גדולות על ידי חלוקת עבודה, כלומר הרכבת יחידות קטנות יותר המיוצרות בנפרד ותוך התמקצעות, תוך שימוש בפס ייצור ובשרשרת אספקה. זאת בניגוד למוצרי בתי מלאכה, בהם מיוצר כל המוצר באותו מקום ועל ידי אותם אנשים. הדבר מאפשר מספר יתרונות, בהם הגדלת כושר הייצור לייצור המוני המאפשר ייעול הייצור והוזלה של המוצר הסופי, עבודה לפי תקנים, הבטחת איכות ועוד. כל אלו מאפשרים את העלאת רמת החיים של כלל האוכלוסייה, על ידי הנגשת מגוון גדול, זול ובדוק של מוצרים, וכן גלובליזציה, כלומר, תנועת סחורות הטומנת בחובה האצה והעמקה של הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והכלכליים בין מדינות, חברות ויחידים מכל העולם. התיעוש מעודד מחקר ופיתוח טכנולוגי ומדעי ומשמש זרז רב עוצמה במדינות המפותחות.
ניתן להבחין בין תיעוש קפיטליסטי, בו נמצאים אמצעי הייצור בידיים פרטיות והוא נענה לחוקי היצע וביקוש, לבין תיעוש במדינות קומוניסטיות וטוטליטריסטיות, בו אמצעי הייצור מולאמים והמדינה שולטת בפרמטרים כגון אילו מוצרים ייוצרו, באילו כמויות ובאיזה מחיר.
מלאכי בית-אריה
מלאכי בית-אריה (נולד ב-20 במאי 1937) הוא משורר עברי, חוקר קדמוניות הספר, מומחה לפלאוגרפיה עברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, היה מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
פעילותו בתחום השירה
בית-אריה נולד בפתח תקווה ב-1937. פרסם את שיריו, מסוף שנות החמישים, במוספי הספרות של העיתונות העברית, ובכתבי העת הספרותיים. ספר שיריו הראשון, "הרחובות האלה, ההרים ההם", נדפס בשנת 1963, בלווית ציורים של רפי לביא. בשנת 1967 יצא ספר שיריו "הרי ירושלים וכל הייסורים". וכן פרסם ספר סיפורים לילדים.
תיעוש
ביקורת
הסולידריות החברתית בחברה מתועשת חלשה יותר מאשר בחברות המבוססות על חקלאות ובתי מלאכה קטנים וקיימת בה פחות תחושה קהילתית. כוח-אדם נודד למרכזי התעשייה, מתרכז בערים גדולות ונוטש את אזורי הכפר. בשל המיומנות הנמוכה הנדרשת מעובד פס-ייצור, בניגוד למיומנות הגבוהה שנדרש לה אומן המייצר לבדו את המוצר כולו, התחזק כוח המיקוח של המעסיק, המסוגל להחליף את העובד בעובד אחר, מבלי לפגום בתפוקת בית-החרושת. כך גרם הייצור ההמוני להרעת תנאיהם של העובדים במפעלים, עד כדי יחס אינסטרומנטלי לעובדים. כמו כן, בדרגים הנמוכים, העבודה משעממת וחדגונית ומדכאת את היצירתיות והאישיות של העובד. הפנמת רווחת העובד על ידי המעסיק, קידומו ופיתוח חוקי זכויות עובדים מובילים לאיזון טוב יותר בחברות המתועשות המתקדמות בין עובדים ומעסיקים.