cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדי הימלבלוי
קריירה
ב-2020 השתתפה הימלבלוי במופע הפסטיגל "My פסטיגל" לציון 40 שנה למותג וחידשה לצד ריף נאמן, שירן סנדל את השיר "שלוש חברות" ו"נולדתי להופיע" יחד עם עודד פז.
ב-2021 הייתה לשגרירה הישראלית של מותג הטיפוח העולמי "WELEDA" לכבוד 100 שנות קיום, וזאת לצידן של יעל בר זוהר וטיילור מלכוב. באותה שנה התארחה בסדרה של הוט "ילדות סכסכניות", והצטרפה לעונה השנייה של סדרת הדרמה המשפטית "פמת"א" בכאן 11 בתור תמי "תותי" לוריא-סאליס.
ב-2021 השתתפה במחזמר חנוכה ששמו "מלך הג'ונגל ולוחמי היערות" לצידם של עומר נודלמן, גיא זו-ארץ ובן זיני.
חיים אישיים
ב-2010 היא התארסה לאיש העסקים אורן מאור אחרי 3 שנות זוגיות, אך ב-2013 הזוג נפרד. מאז 2014 היא נשואה לחבר ילדותה, המסעדן נדב פלד, וב-2015 ילדה את בנם הבכור. עם הולדת בנם הראשון עברו מתל אביב לעיר ילדותם חולון למשך כשנתיים, אך מאז 2017 מתגוררים בהרצליה. באוקטובר 2019 ילדה את בנם השני.
ב-2013 סיפרה בראיון כי החלימה מסרטן בלוטת התריס בו לקתה במהלך 2012.
הסדר חובות המושבים
הסדר חובות המושבים היה מהלך שיזמה ממשלת ישראל במטרה להסדיר חובות עתק שצברו בעלי המשקים והאגודות השיתופיות במושבים. בעניין זה, נחתם בינואר 1988 הסדר, המכונה "הסדר רביד", ואחר כך חוקק בכנסת "חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי" בשנת 1992, הידוע בכינויו "חוק גל", על שם יוזמו חבר הכנסת גדליה גל. בהתאם לחוק, הוקמה גם המנהלה להסדרים במגזר החקלאי, שהיא חברה ממשלתית, שהחלה לפעול בשנת 1993 על מנת ליישם את החוק ולהוות מסגרת מנהלית וארגונית לפעולת ההסדר. במסגרת ההסדר נמחקו כ-25.5 מיליארד שקל, נפרסו להחזר חובות בסך 2.2 מיליארד שקל, וסך הגבייה כנגד החוב הגיעה ל-2.05 מיליארד שקל בלבד.
הרקע הכלכלי למשבר
במאי 1977, עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר כמעט שלושים שנות שלטון מפלגת העבודה. ראש הממשלה החדש, מנחם בגין, מינה את שמחה ארליך, מסיעת הליברלים בליכוד, לתפקיד שר האוצר. ארליך הנהיג רפורמות כלכליות, שכוונה לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מהתנהלות על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר. בעקבות הצעדים הכלכליים שננקטו, שלא לוו בצמצום תקציבי הממשלה, זינקה האינפלציה מ-34 אחוז ב-1977 ל-131 אחוז בשנת 1980.
למרות חילופי שרים במשרד האוצר ולמרות תוכניות כלכליות שנועדו לעצור את האינפלציה, לא בוצע הצעד החיוני של צמצום תקציבי הממשלה, והאינפלציה המשיכה לדהור ולתפוח עד שהגיעה בשנת 1984 לשיעור של כ-374 אחוז לשנה. שנים אלו היו שנות הזוהר של אשפים פיננסיים לרגע, שהצליחו לתמרן בין האינפלציה המשתוללת והדולר שהתחזק בקביעות מול הלירה (ואחרי כן, השקל), והפיקו רווחים נאים מהתנודתיות ואי הוודאות בשוק ההון. חלק גדול מהמושבים הבין שבמציאות שכזאת, משתלם לקבל הלוואה לא צמודה בריבית ריאלית בגובה סביר ביחס לשיעור האינפלציה השורר במשק באותה עת, לרכוש בכספי ההלוואה טרקטור, או ציוד חקלאי, ולהניח כי בגלל המשך דהירת האינפלציה והאצתה החזר ההלוואה יהיה בפועל בריבית ריאלית שלילית. תופעה זו, בצירוף היכולת לגייס אשראי בקלות יחסית, הביאה חקלאים לקחת הלוואות ואשראי נדיב למימון פעילותם. נוסף על-כך, באוקטובר 1983 צנחה הבורסה, ונסגרה לתקופת מה, בעקבות משבר מניות הבנקים. נפילת הקרנות של האגודות השיתופיות במושבים במשבר זה הייתה קשה והן ספגו הפסדים כבדים.
אחרי הבחירות ב-1984 הורכבה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של שמעון פרס, כאשר בתפקיד שר האוצר כיהן יצחק מודעי. ממשלה זו הצליחה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים לעסקת חבילה שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית, אשר הופעלה ביולי 1985 וכללה קיצוץ של 30 אחוז בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים. הייתה זו תוכנית של הרגע האחרון, שכן החל מתחילת 1985 החל המשק הישראלי מסתחרר לקראת התמוטטות כלכלית ממש. הייתה זו גם התוכנית הראשונה שכללה צעד ממשי של קיצוץ בהוצאה הממשלתית. להפתעת רוב הציבור התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות – משיעור של למעלה מ-400 בשיאה צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100 אחוז, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48 אחוז ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15–20 אחוז בשנה. הצלחה זו אומנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי. כלומר, הממשלה הצילה את המגזר הבנקאי, שעבר לבעלותה משום שהפך חדל פירעון ב-1983, ומוטטה חלק גדול מהמגזר היצרני וגרמה אבטלה המונית. עסקת החבילה הייתה אמורה לכלול מנגנונים למניעת התמוטטויות אלו, אך המנגנונים הללו לא הופעלו.
עוד לפני תוכנית הייצוב היו שרויים חלק מהמושבים במצב כלכלי קשה ועם חובות מעיקים. לאחר תוכנית הייצוב וירידת האינפלציה, הפכה הריבית הריאלית של ההלוואות הלא צמודות בבת אחת לריבית גבוהה של מאות אחוזים (הכלכלנית אסתר אלכסנדר חישבה כי זו הייתה כ-230% בממוצע). חובות רבים של חלק גדול מהמושבים הוכפלו בתוך זמן קצר, וכדי להמשיך ולהתנהל באופן שוטף נאלצו המושבים ליטול הלוואות נוספות. הלוואות אלו רק העמיקו את חובות המושבים, ודרדרו חלק גדול מהם למצב של חדלות פירעון.
בשנת 1982 עמדו חובות המושבים למערכת הבנקאית על כ-700 מיליון ש"ח (בערכי סוף שנת 1993). ב-1989 כבר עמד אותו חוב על סכום של כ-4 מיליארד ש"ח. בשלב זה החלו הבנקים לתבוע מושבים רבים בבתי המשפט.
החובות לסוכנות
המושבים שהוקמו לאחר הקמת המדינה חתמו על חוזה יסוד, המכונה "החוזה המשולש", שהיה חוזה בין הסוכנות היהודית, "כגוף מיישב", אגודת המושב ורשות הפיתוח או הקק"ל (ומתחילת שנות ה-60, עם הקמת מינהל מקרקעי ישראל – עם המינהל) שהקצו את הקרקע. החל במחצית שנות ה-70 ביקשה הסוכנות לקבל חזרה את הכספים שהשקיעה בהקמת המושבים וקבעה כי מרבית המושבים כבר "מבוססים" כלכלית ויכולים להחזיר כספים אלו, והם אולצו לחתום על "חוזי ביסוס". כ-15% מסך חובות ב"הסדר חובות המושבים" היו לסוכנות.
הסדר רביד
הניסיון הראשון להסדר חובות המושבים ויצירת תוכניות לפתרון הבעיה היה ב"וועדת רביד" בראשות שמעון רביד. ועדה זו בחנה את שיקום המשקים המשפחתיים וקיבוצי הפריפריה על ידי הסדרי חוב. מסקנות הוועדה (שהוגשו לממשלת ישראל ה-22 בראשות יצחק שמיר לאחר הסכם הרוטציה במאי 1987) קבעו הסדר של נושים בתיק פירוק יחד עם המלצות לשינויים ארגוניים, בדגש על ניתוק ארגוני הקניות מהקופה הציבורית. החוב הגדול של המשקים, שלא היה ניתן לשלמו, חולק בין החייבים מצד אחד, הנושים מצד שני (הבנקים), והציבור, כלומר הממשלה והסוכנות, במסגרת אובליגו ממשלתי מחד והתחייבות לרה-ארגון משקי מאידך.
ב-26 בינואר 1988 נחתם הסכם בין הממשלה, משרד החקלאות, הבנקים, תנועת המושבים, הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית. בשלב הראשון בוטלה הפונקציה של ארגוני הקניות בתחום האשראי, כלומר הספקת מימון למשקים החקלאיים, והם הפכו להיות ספקי תשומות בלבד. בשלב השני של ההסכם, כל המפעלים שבבעלות האגודות השיתופיות או ארגוני הקניות נבדקו (משחטות, מכוני תערובת, בתי-אריזה וכו'). על פי ההסכם, אם המפעלים כלכליים, הם יועברו למשתמשים, ואם לא, ייסגרו או יימכרו. ברמת המשק הבודד סוכם, שתיבדק יכולת ההחזר האישית של כל חבר וחבר. לגבי חבר שיש לו יכולת החזר, ניתן לו לפרוס את כל חובותיו בהסדר לשנים קדימה, בפריסה נוחה, בריבית של 6.7 אחוזים. בסך הכל סוכם על פריסת חובות בסכום של 852 מיליון שקל, ועל מחיקת חובות בסך 424 מיליון שקל. ההסדר קבע, כי תבוטל הערבות הדדית הבין-מושבית וכן תוגבל הערבות בתוך האגודות השיתופיות. מחיקת החובות תתבצע רק כנגד השבתת משקים מפסידים והשבת גורמי הייצור. במסגרת ההסדר הוקמה מינהלה, שמטרתה הייתה לבדוק את יכולת ההחזר של כל משק, לבטל את ארגוני הקניות ולהעביר את המפעלים למשתמשים. 354 יישובים נכללו בהסדר, מתוכם המליצה ועדת רביד כי 38 מושבים יהפכו ליישובים קהילתיים.
עד תחילת 1989 הגיעו להסכמה במסגרת ההסדר עם כ-70 מושבים, להסדר חובות בסך 500 מיליון ש"ח ומחיקה של 120 מיליון ש"ח, אך הריבית הגבוהה ותנאי ההסדר הקשוחים הקשו על פתרון משבר החובות ביישובים נוספים, במיוחד בפריפריה, ברמת הגולן ובבקעת הירדן. בפברואר 1989 הוסכם על הקמת "המועצה הציבורית להסדרת חובות המושבים" שתפקח על מינהלת ההסדר ותפעל להגמשת הקריטריונים להסדר חוב.
למרות מאמצי ההסדר, החובות המשיכו לגדול בקצב מהיר, עקב ריבית פיגורים והצמדה, והופעל לחץ על הבנקים לבצע מחיקת חובות נוספת, בעיקר לאחר מינוי רפאל איתן לשר החקלאות ב-1990.
חוק גל
בעקבות הימשכותה של בעיית חובות המושבים, התקבל בכנסת, בשנת 1992, "חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי", ביוזמת חבר הכנסת גדליה גל, איש תנועת המושבים. החוק בא להסדיר את חובות העתק שצברו בעלי המשקים והאגודות השיתופיות במושבים. החובות נרשמו למעשה על שמם של תאגידי הקניות שמשכו את הכספים מהבנקים, והתחייבו לספקים עבור המושבים שהיו ערבים לחובותיהם של התאגידים. חוק גל גלגל את החוב לפתחם של הערבים וקבע כי לאחר הסדרת החוב יבוטלו כל הערבויות הצולבות בין המושבים, חברי המושבים והתאגידים. מנהלת ההסדר שהוקמה בהוראת חוק גל, פעלה באמצעות "משקמים" אזוריים שזכו לסמכות של שופט מחוזי, ואשר פסקו מהי יכולתם הכלכלית של בעלי החוב לפרוע את חובותיהם. חלק ניכר מהחייבים קיבל מחיקה נוספת של 40% מהחוב ולאחרים, שנמצאו חדלי פירעון, נמחק החוב כולו. החובות שלהם התייחס החוק היו חובות שנוצרו בתקופה שלפני 31 בדצמבר 1987. החוק נכנס לתוקפו ב-13 באוגוסט 1993.
החוק מבוסס על שני עקרונות: 1. העדפת שיקום עסקים ומשקים חקלאיים על פני פירוקם, ו-2. הימנעות מהזרמת כספים מהקופה הציבורית למען השיקום. לאור שני עקרונות אלו החליט המחוקק להתערב ולקבוע הסדר שיגביל את גביית החובות בגין הלוואות שניתנו לחלק מן המגזר החקלאי. סעיף 7 לחוק קבע, כי נושים (בעלי חוב) לא יוכלו להמשיך בהליכי גביית חוב בסיסי או ערבות לחוב בסיסי או לפתוח בהליך חדש לגביית חוב בסיסי או ערבות לחוב בסיסי, אלא בהתאם להוראותיו של החוק. משמעות הדבר הייתה פגיעה בזכותם של הבנקים, שהעניקו הלוואות למגזר החקלאי, לקבל בחזרה את ההלוואות. בין היתר נקבע בתיקון, כי יורחבו סמכויות המשקם לקבוע האם חוב הוא "חוב בסיסי" (שהאפשרות לממש או לגבות אותו הוגבלה); ובמקביל נשללה סמכותו של בית המשפט לדון בכך ולהסדיר חובות אלו.
פסק דין בנק המזרחי
בהתבסס על החוק, החלו חקלאים שנתבעו בגין חוב להגיש בקשות להורות על הפסקת ההליכים והעברתם למשַקֵם. הנושים מצידם טענו כי חוק גל פוגע בקניינם ולכן הוא בטל, כיוון שהוא מרחיב את סמכותו של המשקם בתחום בירור החובות ושולל את סמכותו של בית המשפט להיזקק לתביעות בעניינים אלו. בבתי המשפט המחוזיים (שדנו בהליכים השונים) ניתנו החלטות סותרות. חלק מבתי המשפט המחוזיים דחו את טענת המלווים, וקבעו שהתיקון לחוק אינו פוגע בזכות הקניין. מנגד, באחת ההחלטות נקבע כי החוק פוגע בזכות לקניין ולכן הוא בטל. בעקבות זאת הגיש "בנק המזרחי המאוחד" ערעור במספר תיקי חוב לבית המשפט העליון. בדיון שבו ניתן פסק דין זה ישבו בהרכב תשעה משופטי בית המשפט העליון, ובהם שניים מנשיאיו, הנשיא לשעבר מאיר שמגר ומי שמונה תחתיו לתפקיד הנשיא, כחודשיים לפני מתן פסק הדין, השופט אהרן ברק. פסק הדין בעניין היה הראשון של בית המשפט העליון בעניין המהפכה החוקתית, לאחר כינון חוקי היסוד בדבר כבוד האדם וחירותו וחופש העיסוק. פסק הדין נחשב לפורץ דרך ותקדים בתחום המשפט החוקתי של מדינת ישראל.
פסק הדין קבע כי החוק משרת את המטרה שלשמה הוא חוקק ותואם את התכלית שנמצאה ראויה, ואין לפוסלו. המחוקק ביקש למנוע התמוטטות אפשרית של אלפי יחידות משק בחקלאות (והסבל הכרוך בכך), אובדן רכושם ועתידם של חקלאים רבים, וכפועל יוצא גם פגיעה מהותית אפשרית בענף החקלאות כולו. למטרה זו בחר המחוקק לאמץ הסדר שמעדיף שיקום על פני פירוק משקים חקלאיים. פעולה חקיקתית להצלחתו או הצלתו של ענף כלכלי נעשית בארצות דמוקרטיות אחרות, ואין בכך חידוש. יש בה ביטוי לערכי החברה, הדוגלת באחריותה של המדינה לגורל אזרחיה, המטפחת את התחושה שאזרחי המדינה ערבים זה לזה. המחוקק היה ער לכך שהסדר חובות מותנה לא אחת במחיקת מקצתם של חובות, או הגבלה כלשהי של זכויות, ואלה אכן פוגעים בזכויותיהם של הנושים. פתרון סביר, בלתי שרירותי, שביטויו בחוק, יכול להלום את ערכיה של המדינה, אף אם בית המשפט היה בוחר בדרך צודקת יותר או נבונה יותר. הסדר חובות כרוך לא אחת בוויתור על חלק מן החובות או בהשהיית גבייתם.
החלטה 727 ובג"ץ הקרקעות
ביולי 1995 קיבלה מועצת מינהל מקרקעי ישראל את החלטה 727, שהמשיכה קו של החלטות קודמות של המנהל (החלטות מועצת מקרקעי ישראל 533, 611, 666), שעיקרן אחד – חקלאים המתגוררים במושבים וקיבוצים (משמע, בעלי אדמות חקלאיות) רשאים לשנות את ייעוד הקרקע, כלומר: אדמות חקלאיות יוכלו לשנות את ייעודן לאדמות לבנייה. החידוש שבהחלטות אלו היה כי על הפשרת הקרקע יקבלו החקלאים אחוזים מערך הקרקע, ולא רק פיצויים כספיים. החלטה 727 קבעה כי החקלאי יקבל פיצוי של כ-30 אחוזים מערך הקרקע לאחר שינוי ייעודה. מייד לאחריה התקבלה החלטה 737, שעסקה בהפשרת קרקע לצורך הרחבת היישובים החקלאיים ואפשרה לבני היישוב או מומלצים על פי מועצת היישוב לחכור את האדמות המופשרות במחיר מוזל וללא מכרז. החלטות מועצת מקרקעי ישראל ניתנו במטרה לזרז מסירת קרקע לבינוי, עקב גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, אך בנוסף סיפקה מקור הכנסה נוסף למושבים שאיפשר להם לעמוד, בין השאר, בהחזר החובות. בעקבות ההחלטה מושבים רבים יזמו הרחבות קהילתיות ובנייה על השטחים החקלאיים. הסדרים רבים שנעשו על פי החלטה 737 התבססו על העובדה שהמגרשים בהרחבה מהווים 'נכס אגודה' ועל כן מושבים רבים סווגו על ידי המשקמים כבעלי כושר פירעון, ועל פי סעיף 15 לחוק גל נמחק סכום של 20% מחובותיהם. חלק מהיישובים החלו בביצוע ההרחבה על קרקע שהייתה משועבדת לנושים, ולשם ביצוע ההרחבה היה עליהם לשלם לנושיהם על מנת שיסכימו להסיר את השעבודים מעל הקרקע, וכך נטלו על עצמם התחייבויות בהסתמך על כך שהם עתידים לגבות מן המתיישבים תשלום אשר יכסה את סילוק חובותיהם לנושים.
החלטות אלו עוררו מחלוקת רבה, ובשנת 2001 הגישה הקשת הדמוקרטית המזרחית עתירה לבג"ץ, הידועה בשם "בג"ץ הקרקעות", נגד מינהל מקרקעי ישראל, התק"מ, תנועת המושבים ועוד. את פסק הדין כתב השופט תיאודור אור ב-2002, וחתומים עליו עוד שישה שופטים. בג"ץ קבע כי כל ההחלטות הנידונות בטלות ומבוטלות, וכי יש לגבש החלטות חדשות שיסדירו את העניין. עד לקבלת החלטות אלו יישאר צו הביניים שהוציא בג"ץ בשנה הקודמת בתוקפו, כלומר: אין לשנות ייעוד קרקע לפי ההחלטות הנ"ל עד לקבלת החלטות חדשות בעניין. פסק הדין פגע באפשרות של מימוש הסדר חוב על בסיס הרחבות ובנייה.
ביולי 2003, שר התעשייה והמסחר, אהוד אולמרט, שהיה ממונה על מינהל המקרקעין, אישר הוראות מעבר לגבי החלטות 717, 727 ו-737, כך שיוסיפו לחול על עסקות במסגרת הסדר המושבים, ובלבד שהוגשה לגביהן תוכנית לוועדה המקומית או לוועדה המחוזית לפני 15 באוגוסט 2001 או שהוצאה לגביהן הוצאה ניכרת.
תביעת הקדימות של הסוכנות
בשנים שלאחר קבלת החוק לא נקבעו תקנות ברורות לגבי דרכי חלוקת החובות וייעוד התמורות ממימוש הנכסים, וזאת עקב מחלוקת לגבי מתן קדימות לסוכנות היהודית בקבלת החובות ומהותם. החובות לסוכנות היו, למעשה, הלוואות הביסוס שניתנו למתיישבים על ידי הסוכנות. לפי תנאי ההלוואות, 75% מהן היו אמורות להימחק על פני תקופה בת 30 שנה, אם 25% מהחובות היו נפרעים כסדרם במהלך אותו הזמן. בשנת 2004 דחתה שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, הילה גרסטל, את בקשת הסוכנות לביטול החלטות המשקם עו"ד אופיר כץ לגבי מושב יתד, שניתנו בשנת 2002, בטענה לחוסר סמכות. כץ קבע, כי בנוגע לכספים שהצטברו בקופת מינהלת ההסדרים, בנק החקלאות, שלטובתו נרשמה על ידי המושב איגרת חוב בינואר 1984, הוא הנושה המובטח בנוגע לכספים שהתקבלו מהחברים בגין חובותיהם למושב יתד. הסוכנות כפרה בסמכות המשקם לחלק את הסכומים המופקדים ולהכריע בזהות הנושה המועדף. בהחלטה שנייה קבע כץ, כי מיליון שקל שהצטברו בקופה יחולק בהתאם להחלטותיו. בבקשה לביטול ההחלטות טענה הסוכנות, בין היתר, כי סמכות המשקם בנוגע לחלוקת הכספים מוגבלת לאמור בחוק ההסדרים, וכפופה לתקנות שהיו אמורות להיות מותקנות.
במרץ 2004 דחה בית המשפט העליון את טענת הסוכנות כי איגרות החוב שעליהן חתומים המושבים לטובת הסוכנות היהודית אינן מיועדות להבטיח חובות עתידיים של המושב לסוכנות, עבור סכומים שהסוכנות טוענת להם מתוך כספים שהתקבלו עקב שינוי ייעוד קרקע. בנובמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את דרישתה הכספית של הסוכנות לקבל פיצויים על קרקעות שהופקעו מהמושבים, בפסק דין עקרוני. פסק הדין היה בנוגע למקרה בו הופקעו, בשנת 1994, 540 דונם מאדמות מושב יגל ו-640 דונם מאדמות מושב צפריה לצורך הרחבת נמל התעופה בן-גוריון, והמושבים הללו קיבלו על ההפקעה פיצוי כספי. הסוכנות טענה כי היות שהיא בעלת זכויות בקרקע המופקעת, זכאית אף היא לפיצוי בגין ההפקעות. בית המשפט קבע כי אין למושב חובה לתת את פיצויי הפקעה העולים על חובותיו הכספיים לסוכנות בהסתמך על חוזה ההתיישבות.
סיום ההסדר
ביולי 2017, עברה בקריאה ראשונה הצעת חוק של שר החקלאות אורי אריאל, לסגירת המנהלה להסדרים במגזר החקלאי, ברוב של 22 ח"כים ללא מתנגדים או נמנעים. במקור, במסגרת חוק גל, נקבע כי על המנהלת לסיים את עבודתה תוך 5 שנים מיום הקמתה, אך בפועל פעילותה הוארכה ונמשכה 25 שנים. מאז הקמתה המנהלה הסדירה את חובם של 478 אגודות חקלאיות, 18 ארגוני קניות ותאגידים חקלאיים ו-29,000 משקי מושבים. חובות המגזר החקלאי בערכים ריאליים לפני "תספורת" של 20% הקבועה בחוק, הסתכמו ב-27.5 מיליארד שקל. המנהלת גבתה וחילקה לנושים 2.05 מיליארד שקל, סכום שמהווה כ-7.5% מערכו של החוב הכולל. יתרת החוב, כ-25.5 מיליארד שקל, נמחקה על ידי המדינה והבנקים. ועדת החוקה אישרה לקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק ב-28 בפברואר 2018. סגירת המנהלת הושלמה בסוף 2018.
תוצאות המשבר
למשבר חובות המושבים היו השלכות מרחיקות לכת על המגזר החקלאי בישראל. בין השאר:
גנימדס
במיתולוגיה היוונית, גנימדס (ביוונית: Γανυμήδης) היה בנו של טרוס מלך טרויה, ונער יפה תואר. זאוס ראה את גנימדס  עם כלביו ושומריו בעת ציד ליד הרי אידה, התאהב בו ושלח עיט שיביא אותו לאולימפוס. על פי גרסה אחרת, זאוס היה העיט בעצמו. גנימדס הפך לנושא גביע האלים באולימפוס ומגיש האמברוסיה ונקטר לאלים, וזאת לאחר שהבה, שהייתה נושאת הגביע לאלים, התחתנה עם הרקולס. כפיצוי לאובדן בנו, שלח זאוס לטרוס זוג סוסים בני אלמוות.
מלאכתו של גנימדס בעולם האלים מתקשרת אצל בני האדם לגאותו של הנילוס. סימניו של גנימדס הם חישוק ברזל-צעצוע של נער ותרנגול-מתנת אוהב.
שירה
הומרוס, ורגיליוס, אובידיוס ומשוררים אחרים כתבו על הדמויות המיתולוגיות, על האלים ובני האדם, על הקשרים ביניהם ועל שינויי הצורה שחלו בהם.
הומרוס באיליאדה, מתאר את גנימדס כיפה ביותר מבין בני התמותה:
אמנות
המיתוס על חטיפתו של גנימדס הפך לאחד הנושאים הפופולריים באמנות יוון העתיקה. באמנות הרנסאנס, בציוריהם של רמברנדט, רובנס וציירים רבים אחרים וכן בפיסול ובכדים מעוטרים.
המטמורפוזה של גנימדס הייתה הפיכת אדם לאלמותי ובעל נעורי נצח.
גנימדס הוצג לעיתים קרובות כאל של אהבה הומוארוטית. המיתוס של זאוס וגנימדס  היווה מודל למנהג חברתי של פדרסטיה ביוון העתיקה - מערכת יחסי חונכות וארוטיקה בין מבוגר למתבגר.
במחזה של אוריפידס, "הקיקלופ", מסופר על פוליפמוס הקיקלופ אשר שתה לשוכרה, לאחר שאודיסאוס שיכר אותו כדי להינצל ממאורתו. ברגעי השיכרות של הקיקלופ, הוא אומר: "אלות החן האלה מתחילות איתי... די! לא אשק לכן, עם גנימדס זה אשכב, כי הוא הכי יפה, ובסך הכל אני אוהב זכרים יותר מנקבות".
על שמו של גנימדס נקרא ירחו הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק (אשר בלועזית קרוי יופיטר, מקבילו הרומי של זאוס) – גנימד.
מראטהית-יהודית
מראטהית-יהודית (जुदाव मराठी) היא ניב של שפת המראטהית המדובר בפי "בני ישראל", קבוצה אתנית יהודית בהודו.
השפה נכתבת בכתב דוונאגרי כניבי מראטהית אחרים, אך מכילה מילים השאולות מעברית וארמית. בעקבות השפעתם של יהודי קוצ'ין חדרו לשפה זו גם מילים במלאיאלאם ובפורטוגזית, ואף מספר מילים שאולות משפת אורדו, ובמאות השנים האחרונות, עם הכיבוש הבריטי, גם מספר מילים באנגלית שעברו הסחפה.
השפה מדוברת על ידי קהילת בני ישראל בעיקר בהודו ובישראל, אך גם במספר מדינות נוספות כגון אנגליה, קנדה ובמקומות נוספים שבהם נמצאים בני הקהילה, אם כי שפה זו נמצאת בתהליכי דעיכה מחוץ להודו, עם השפעות השפה המראטהית המודרנית.
בישראל, עקב השפעות מועטות של הצורה המודרנית של השפה, הניב נשמר בצורתו המקורית יותר. עם זאת, הוא נמצא בשלבי דעיכה עם פטירת הדורות המבוגרים, ומיעוטם של ילידי הארץ הדוברים את השפה בשלמותה.
עדר
עדר הוא התקבצות חיות מאותו מין, חיות בר או חיות בית.
המונח עדר נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס ליונקים, ובמיוחד חברי קבוצת הפרסתנים, המפגינים בדרך כלל התנהגות זו. מונחים שונים נמצאים בשימוש לתיאור התנהגות של התקבצות מיני חיות אחרות, כך למשל התקבצות של טורפים מכונה להקה.
תופעת העדר בקרב חיות
כאשר חיות נקבצות בעדר הן נוטות להתנהג באופן דומה (כך למשל, כולן נעות באותו כיוון בזמן נתון), אף שהדבר אינו נובע מתכנון מוקדם, או מתאום מודע ביניהן. תחת זאת כל חיה בוחרת בהתנהגות המתאימה להתנהגות רוב העדר, ייתכן שהתנהגות זו היא בדרך של חיקוי, או שרוב החיות מגיבות לאותן נסיבות חיצוניות. התנהגות של עדר מנוגדת להתנהגות של התקבצות יחידים שבה לכל יחיד, או לקבוצות מובחנות בתוך ההתקבצות, תפקיד ייחודי. כך למשל, בני אדם רבים מתקבצים ביחידות צבאיות או קבוצות ספורט, המדגימות תיאום בין היחידים המרכיבים את הקבוצה. התנהגות דומה נמצאת אף בקרב בעלי חיים אחרים, כגון חרקים החיים במושבות, המתאמים את התנהגותם באמצעות פרומונים.
עדרי חיות בית
חיות מבויותות מקובצות לעדר על ידי בני האדם המגדלים אותן כדי לאפשר גידול ושליטה נוחים יותר. התנהגותן בעדר עשויה להיות שונה מזו של עדר חיות בר מאותו מין, זאת כיוון שהרכב עדר חיות בית שונה מבחינת גיל החיות שבו, היחס בין הזוויגים, ועברן של החיות (המועד שבו החלו לחיות בעדר).
בעדרים מבויתים לפעמים נותנים בצווארה של בהמה אחת פעמון והיא מובילה את העדר כך שכל הבהמות מזהות את קול הפעמון ועוקבות אחרי הבהמה המובילה. בהמה כזו נקראת "משכוכית".
הושה
היסטוריה
הכפר הושה נבנה על חורבות היישוב היהודי העתיק אושא.
במחצית השנייה של המאה ה-19, יושב המקום על ידי פליטים אלג'יראים שהגיעו לביירות וקיבלו אישור להתיישב בסוריה (לבנון וצפונה של ארץ ישראל נחשבו אז כחלק מסוריה). הפליטים הגיעו בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון הטורקי לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל, בעיקר מצפון לצפת וגם בח'רבת הושה היא אושא. היישוב החדש נקרא "הושה" (Hawsha), שם המשמר את שם היישוב הקדום.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 התגוררו בהושה ובחִ'רבּת אלכַּסַאיר הסמוכה 202 תושבים ב-53 בתים.
לכפר היה יחסי שכנות טובה עם היישובים היהודים שהוקמו בסביבתו, והיו אף נערכים ביקורים הדדיים בין התושבים.
לפי תוכנית החלוקה, הושה נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית. במלחמת העצמאות היה הכפר לבסיסו של גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י שתקף את רמת יוחנן וחסם את הציר העוקף שעבר דרך כפר אתא וחיבר בין חיפה לעמק יזרעאל. ב-16 באפריל 1948, במהלך קרבות רמת יוחנן הכפר נכבש בידי חטיבת כרמלי ותושביו נמלטו לשפרעם. לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה למקאם של נבי הושאן (النبي هوشان) בלב בית קברות מוסלמי.
גן לאומי
הושה הוא חלק מגן לאומי גוש אלונים אושא וחלק מיער קריית אתא. במקום נשארו שרידים מהיישוב היהודי העתיק. וכן יש במקום קבר שייח' ולידו מספר עצים בגודל מרשים.
במקום תוכננה הקמת יישוב בשם 'חרוב' אולם התוכנית הוקפאה לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, בראשם הארגונים הירוקים.
סמי פרץ
סמי פרץ (נולד ב-9 באוקטובר 1966) הוא עיתונאי ישראלי. שימש כעורך הראשי של עיתון ואתר "דה מרקר".
ביוגרפיה
פרץ נולד וגדל בדימונה. את עבודתו כעיתונאי החל בגיל 12 ככתב ספורט ברשת "ידיעות תקשורת", שימש במשך שנתיים ככתב כלכלי בעיתון הכלכלי "טלגרף", וביולי 1995 הצטרף למדור הכלכלי של "הארץ" ככתב לענייני בנקאות וביטוח. בשנת 2003 מונה לסגן עורך המדור הכלכלי של הארץ.
פרץ הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמסלול האקדמי של המכללה למנהל ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב במסלול למנהלים (EMBA).
ב-2004 הוביל יחד עם גיא רולניק ומירב ארלוזורוב את הקמת עיתון דה מרקר, שהיה מיזוג של המדור הכלכלי של הארץ ושל אתר דה מרקר. הוא שימש עורך העיתון היומי מ-2005 ועורך ראשי של העיתון והאתר מ-2013 ועד ספטמבר 2017.
מפרסם מדי שבוע טור בשם "תקציר מנהלים" שממוקד בסוגיות של שוק העבודה, אי שוויון, מאקרו כלכלה, המערכת הפיננסית, שכר מנהלים, תחרותיות ועוד. במאמריו יש דגש לכמה ערכים שדה מרקר מוביל בשנים האחרונות, ובכלל זה עידוד תחרות ויזמות והקטנת הריכוזיות בכלכלה, רגולציה קפדנית על מוסדות פיננסים, צמצום האי שוויון, מאבק בשחיתות, וקידום רפורמות משקיות.
שימש כראש תחום חברה ועסקים בבית ספר למנהל עסקים במסלול האקדמי של המכללה למנהל.
מרצה אורח במוסדות אקדמיים ובפורומים שונים של צה"ל. הגיש את התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב' בשנים 2016-2017.
החל מ-2017 משמש כחבר הנהלת מערכת "הארץ" ומפרסם מדי שבוע טור בנושאים פוליטיים וכלכליים בעמודי הדעות
החל מינואר 2022 מגיש את התוכנית הכלכלית חברתית "החיים עצמם" בגלי צה"ל.
ג'וזפין האל
ג'וזפין האל (באנגלית: Josephine Hull; 3 בינואר 1877 – 12 במרץ 1957) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בסרט "הארווי".
ביוגרפיה
האל נולדה בכפר ניוטנוויל שבמסצ'וסטס בשם מרי ג'וזפין שרווד. בתם של מרי אליזבת טוויקבארי וויליאם שרווד. היא למדה מוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ואומנויות ב"מכללת רדקליף". החלה להופיע על במות בצעירותה כנערת מקהלה ופרשה לאחר מספר שנים לאחר מותו של בעלה השחקן שלי האל. היא חזרה לבמות הבידור בשנת 1923 הפעם תחת השם "ג'וזפין האל". האל בנתה לעצמה שם במשך למעלה מ-30 שנות עשייה בבמות בניו יורק ובברודוויי.
ב-1944 שיחקה האל בקומדיית הפשע הקלאסית של פרנק קאפרה "רעל ותחרה" בתור הדודה אבי ברוסטר. כמו כן היא שיחקה במחזה המפורסם "הארווי" בתפקיד וטה לואיז סימונס. בשנת 1950 הופק עיבוד הוליוודי למחזה בבימויו של הנרי קוסטר. האל שהופיעה בסרט לצידו של ג'יימס סטיוארט חזרה על התפקיד שלה, היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
תיאודור הופמן
תיאודור הופמן (בגרמנית: Theodor Hoffmann; 27 בפברואר 1935 – 1 בנובמבר 2018) היה איש צבא מזרח גרמני. כיהן כמפקד הצי של גרמניה המזרחית בשנים 1987 - 1989 וכשר ההגנה האחרון בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1989 - 1990.
ביוגרפיה
נולד בכפר גוסטוול שבחבל מקלנבורג למשפחת חקלאים. בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער הגרמני החופשי בגיל 17 התנדב לשרת במשטרה הימית של מזרח גרמניה. בהמשך התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים, אותו סיים בשנת 1955. שירת תקופה קצרה כקצין הדרכה.
בשנת 1956 מונה למפקד ספינת טורפדו, עליה פיקד במשך 3 שנים. ב-1960 - 1963 למד באקדמיה צבאית של הצי הסובייטי בלנינגרד. לאחר שובו מהלימודים בברית המוצעות מילא שורה של תפקידים בשייטת השישית של צי מזרח גרמני. בשנת 1968 מונה לרשא מטה של השייטת. בשנים 1971 - 1974 פיקד על השייטת השישית. בשנת 1974 מונה לראש אגף מבצעים במטה של הצי המזרח גרמני. בשנת 1977 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל. בשנת 1985 מונה לראש המטה של הצי המזרח גרמני. ב-1 במרץ 1987 מועלה תיאודור הופמן לדרגת ויצה-אדמירל וב-1 בדצמבר של אותה שנה - הוא מתמנה למפקד הצי המזרח גרמני ובמקביל גם לתפקיד סגן שר ההגנה של מזרח גרמניה.
בנובמבר 1989 בעקבות מחאה ציבורית, מתפטרים מתפקידם מרבית שרי הממשלה המזרח גרמנית. תיאודור הופמן מתמנה לשר ההגנה של מזרח גרמניה במקומו של היינץ קסלר. בעקבות המינוי מועלה הופמן לדרגת אדמירל. הופמן מילא את תפקיד שר ההגנה ומפקד בפועל של צבא העם הלאומי עד לאיחוד גרמניה מחדש ב-1990.
לאחר איחוד גרמניה עבד הופמן כיועץ בחברות ספנות שונות בגרמניה. הוא מת בביתו בברלין ב-1 בנובמבר 2018.
מלחמת מאה השנים השנייה
המלחמות בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 בדרך כלל כללו לצידן מדינות אירופאיות נוספות שכרתו איתן ברית; מלבד מלחמת הברית המרובעת, בריטניה וצרפת תמיד נלחמו אחת בשנייה. חלק מן המלחמות, כמו מלחמת שבע השנים, נחשבו כמלחמות כלל עולמיות וכללו קרבות במושבות המתפתחות בהודו, באמריקה ובנתיבי הסחר העולמיים.
היסטוריה
לאחר מותו של ויליאם הפך העימות בין בריטניה לצרפת מיריבות דתית ליריבות כלכלית ומסחרית; שתי המדינות חתרו לדומיננטיות קולוניאלית באמריקה ואסיה. מלחמת שבע השנים הייתה אחת מהגדולות והחשובות שבמלחמת מאה השנים השנייה.
היריבות הצבאית המשיכה עם ההתנגדות הבריטית למהפכה הצרפתית, והמלחמות שבאו בעקבותיה עם הרפובליקה הטרייה, ומאוחר יותר עם הקיסרות הראשונה של נפולאון. הפסדו של נפולאון ב-1813, בקרב לייפציג, ולאחריו ב-1815, שלטון מאה הימים והפסדו המוחץ בקרב ווטרלו, סיים למעשה את המלחמה המתמשכת בין שתי המדינות. לאחר חתימת ההסכם, הייחוס של מדינה אחת למשנתה כ"אויבת טבעית" השתנה. אינטרסים משותפים בין שתי המדינות הובילו לשיתוף פעולה ביניהן במלחמת קרים. מאה אחת לאחר שנפסקה היריבות בין השתיים, הן הגיעו למצב בו יכלו לחתום על ההסכמה הלבבית שהראתה שמלחמת מאה השנים הראשונה והשנייה הן חלקת העבר; השוני התרבותי המשיך להתקיים אך המאבקים האלימים נפסקו.
"קרתגו" ו"רומא"
אנשים רבים בצרפת דיברו על בריטניה כ"אלביון בוגדני", שקיטרג את האנגלו-סקסונים כאנשים לא אמינים. הם השוו את בריטניה וצרפת לקרתגו ורומא העתיקות, כשהראשונה מושחתת ואימפריאליסטית רודפת בצע שעתידה להתמוטט, והאחרונה אינטלקטואלית והון תרבותי משגשג.
אסוציאציות קלאסיות אלו שירתו את הצרפתים, כמובן, משום שרומא הביסה את קרתגו. אלו היו בהתאמה עם השקפות בנות זמנן, ששני העמים שונים באופן מהותי ולא יכלו להגיע להסכמים דיפלומטיים; מלחמה הייתה הדרך היחידה לסיים את המאבק הזה. צרפת הייתה "אויבתה הטבעית" של בריטניה, אך בריטניה הייתה המכשול העיקרי של צרפת לשליטה באירופה.
21 בדצמבר
21 בדצמבר הוא היום ה־355 בשנה (356 בשנה מעוברת) בשבוע ה-51 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 10 ימים. ברוב השנים זהו יום נקודת ההיפוך – היום הקצר בשנה בחצי הכדור הצפוני; כלומר היממה בעלת שעות האור המועטות ביותר, והלילה הארוך ביותר בשנה.
קערת ליל הסדר
קערת ליל הסדר (גם קערת הסדר או קערת פסח) היא צלחת מסורתית שאותה נוהגים להניח על השולחן בליל הסדר. לרוב, בצלחת מונחים באופן סמלי שישה מאכלים המייצגים רעיונות הקשורים לסדר פסח וליציאת מצרים. כל אחד מששת המאכלים נאכל או מוצג בחלק אחר מההגדה של פסח, כדי לעזור להמחיש את סיפור ההגדה (יחד עם שלוש המצות, המצויות אף הן במרכז שולחן הסדר).
קבוצת המאכלים שמובאת לשולחן בליל הסדר מופיעה כבר במשנה ובתלמוד אולם ה"קערה" כחפץ בפני עצמו המשמש בסיס למאכלים מוזכרת רק בראשונים ובשולחן ערוך.
סימני הסדר
המשנה בפרק העשירי של מסכת פסחים מתארת את ליל הסדר:
המשנה מתארת שלפני בעל הבית (כיום – עורך הסדר) מביאים, עוד קודם הסעודה, מאכלים שונים: מצה, חזרת (מרור) חרוסת (מטבל למרור) ושני מאכלים מבושלים. על פי הפרשנות המקובלת, המילים "הביאו לפניו" שבתחילת המשנה מרמזות לירקות חיים הנאכלים לכרפס. לאורך ההיסטוריה התקבל המנהג לא להניח את המאכלים האלו סתם על שולחן האוכל, אלא לסדר אותם בכלי מיוחד, "קערת הסדר". סידור המאכלים בתוך הקערה השתנה לאורך השנים, ומושפע בין היתר ממשמעויות מחשבתיות ורוחניות שניתנו למאכלים שבקערה. בחלק משיטות הסידור נוספו לקערה, מטעמים מעשיים, גם מי מלח על מנת לטבול בהם את הכרפס.
מרור
בזמן בית המקדש ואכילת קורבן הפסח, הייתה אכילת מרור עם בשר הקורבן מצווה מדאורייתא כפי הנאמר בפסוק "על מצות ומרורים יאכלוהו". בזמן שאין קורבן פסח, אכילת מרור היא מצווה מדרבנן. המרור נאכל זכר למרירות וקושי שיעבוד מצרים. המרור הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים.
חזרת
מכיוון שהחיוב הוא אכילת "מרורים" בלשון רבים הקפידו לאכול מרור פעמיים: האחד נקרא בפשטות "מרור" והשני נקרא "חזרת". בקהילות אשכנז נוהגים לאכול כחזרת את חזרת הגינה אך ניתן לצאת ידי חובה באכילת ירקות מרים אחרים. נוהגים לטחון את שורש החזרת ולרוב מערבבים אותו עם סלק.
כרפס
הכרפס הוא ירק בעל טעם מתוק או נייטרלי הנאכל בתחילת הסדר. מנהג זה של אכילת ירק נועד לשנות מסדר הדברים המקובל – פתיחת הארוחה בברכת "המוציא לחם מן הארץ" ואכילת לחם – כדי להתמיה את הילדים ולעודד אותם לשאול שאלות. מיד לאחר ברכת "בורא פרי האדמה" ואכילת הכרפס, שואלים הילדים "מה נשתנה" ומתחיל סיפור יציאת מצרים. מנהג זה של אכילת ירק דומה לסעודות האצולה הרומית בהן הוגש לפני הסעודה מתאבן אשר היה בדרך כלל ירק. לרוב מדובר בירק כגון סלרי או תפוח אדמה מבושל שברכתו "בורא פרי האדמה". הירק נטבל לרוב במי מלח (כמו הביצה) המסמלים את הדמעות של בני ישראל בהיותם במצרים.
חרוסת
החרוסת היא מטבל דמוי טיט שבו טובלים את המרור. החרוסת מסמלת את עבודת הפרך של בני ישראל במצרים בעת בניית "ערי המסכנות". מרכיבי החרוסת משתנים מאוד מעדה לעדה. במטבח האשכנזי היא מורכבת בדרך כלל מתפוחים, אגוזים, יין אדום ותבלינים שונים, ובמטבח היהודי הספרדי היא נעשית בדרך כלל גם מתמרים ולרוב היא מתוקה יותר. במטבח יהודי עיראק היא מורכבת מסילאן, תמרים ואגוזים.
זרוע
בשר המסמל את קורבן הפסח שהוקרב בבית המקדש בירושלים, לרוב צלי של זרוע כבש או בקר או כנף בשר עוף. הזרוע, המזכירה את הקורבן משמשת תזכורת בלבד, ואינה נאכלת. הזרוע מסמלת גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים. במקרים אחרים הזרוע היא גרגרת של עוף עם מעט בשר עליה, צלויה באש. היא זכר ל'קרבן-פסח' שהיו מקריבים בזמן בית המקדש.
ביצה
הביצה מסמלת את קורבן חגיגה (חגיגת ארבעה עשר) שהוקרב בבית המקדש ישנם הטוענים ש"נהגו בביצה מפני שהיא קלה לבשל ומצויה לכל". כמו כן הביצה מסמלת אבלות, גם את חורבן בית המקדש הראשון והשני. יש המוצאים רמז בכך שלפי סדר הלוח העברי הקבוע, תשעה באב יחול תמיד באותו יום בשבוע בו חל ליל הסדר.
מנהג האר"י
האר"י יוצר הקבלה בין רכיבי הקערה לעשר הספירות. שלוש המצות מקבילות לספירות העליונות, הנקראות "ספירות דמוחין" (ובהגותו של האר"י גם "פרצוף אבא"): חוכמה, בינה ודעת. יתר הרכיבים מקבילים לספירות המכונות "ספירות הלב": חסד עד יסוד. לבסוף, הקערה עצמה מקבילה לספירה התחתונה: ספירת מלכות.
לדעת האר"י, יש לסדר את הקערה בפועל על פי מבנה הספירות:
בתנועה הרפורמית
בחלק מהקהילות הרפורמיות נהוג להוסיף לשולחן הסדר גם תפוז. התפוז מסמל את השוויון בין המינים ובין בני האדם ומקדש את ערך השוויון. מקור המנהג כפי שמופיע במספר מקורות הוא סיפור המיוחס לפרופ' סוזנה השל, בתו של הרב אברהם יהושע השל, לפיו פנתה אישה לרב ידוע ובקשה שיאפשר לנשים לעלות לתורה בבית הכנסת. הרב השיב לה שאישה שייכת לבימת בית הכנסת כפי שתפוז שייך לקערת הסדר. לפי גרסה אחרת, התפוז מסמל את ההומוסקסואלים והלסביות שבין היהודים, ואחרים הנדחקים לשוליים. בהתאם לגרסה זו, המנהג כולל אכילת פלח תפוז, ויריקת הגרעינים באופן המסמל התנגדות להומופוביה. מנהג נוסף הוא מזיגת מים ב"כוס מרים" לזכר מרים הנביאה, כחלק מהרצון לתת מקום בסדר הפסח לנשים של סיפור יציאת מצרים.
תימום
תַיַמוּם (בערבית: تيمم) הוא מונח בהלכה האסלאמית (השריעה) המציין היטהרות באמצעות עפר, בניגוד לוודוא – טהרה במים. עושים זאת על ידי העברת העפר הנקי על הפנים ועל הידיים מתוך כוונה להיטהר. התימום נסמך על הנאמר בקוראן : "חפשו עפר נקי, ומשכו בו את הפנים בכפיכם, ושפשפו את ידיכם בעפר עד מרפקיכם".
התנאים המתאימים לביצוע תימום
לפי חוקי הטהרה באסלאם, הטהרה המועדפת היא במים. עם זאת, קיימים תנאים שבהם המסורת האיסלאמית מתירה במקום זאת לבצע תימום:
מעשה התימום
ביצוע תימום דורש על פי המסורת האיסלאמית את הפעולות הבאות, לפי הסדר:
פעולות הרשות של התימום
פעולות נוספות, שהנן אפשריות אך אינן הכרחיות לביצוע התימום:
ביטול התימום
פעולת הטהרה באמצעות עלולה להתבטל על פי המסורת האסלאמית בנסיבות הבאות:
דטרויט טייגרס
היסטוריה
הקבוצה שנוסדה ב-1894 היא אחת משמונה קבוצות מייסדות של האמריקן ליג ב-1901. קיימות מספר גרסאות למקור השם "טייגרס" (טיגריסים), שתיים מהנפוצות בהן נוגעות לצבעי המדים שלבשה הקבוצה בתחילת דרכה, פסים צהובים על רקע שחור, ולכינויה של יחידה צבאית מהעיר.
אחד מסמלי הקבוצה בראשית דרכה היה השחקן טיי קוב, שנודע במשחקו חסר הפשרות ולימים נחשב לאחד השחקנים הבולטים ביותר ששיחקו בליגה. קוב שיחק בקבוצה בין השנים 1905 ל-1926 כשמשנת 1921 שימש כמאמן-שחקן, בתקופתו העפילה הקבוצה שלוש פעמים ברצופות לוורלד סיריס בשנים 1907–1909, אך נכשלה בניסיונותיה לזכות באליפות. ב-1935 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה בוורלד סיריס את השיקגו קאבס 3-4. מאז זכתה הקבוצה שלוש פעמים נוספות בתואר, האחרונה בהן ב-1984. שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בכשלונות רצופים של הטייגרס, שלא הצליחו להפעיל לפלייאוף. לקראת עונת 2006 שכרו הטייגרס את שירותיו של ג'ים לילנד, מנג'ר ותיק ובעל רקורד מוכח של הצלחות, וכבר בעונתו הראשונה הוא הוביל את הקבוצה לוורלד סיריס, בה הפסידו בחמישה משחקים לסנט לואיס קרדינלס. ב-2012 העפילו הטייגרס פעם נוספת לוורלד סיריס אך הפסידו 0–4 לסן פרנסיסקו ג'איינטס
אווה יונסקו
אווה יונסקו (בצרפתית: Eva Ionesco; נולדה ב-18 ביולי 1965) היא שחקנית צרפתייה.
ביוגרפיה
בהיותה בת חמש החלה אמה לצלמה בעירום ולפרסם את התצלומים. בהיותה בת אחת עשרה, אמה צילמה אותה בעירום למהדורה האיטלקית של מגזין "פלייבוי". שנה לאחר מכן צולמה בעירום מלא לשער ה"דר שפיגל". ב-1977 איבדה אמה את המשמורת עליה, והיא גרה לזמן מה בבית הוריו של המעצב כריסטיאן לובוטן.
לאורך השנים נקטה יונסקו מספר הליכים משפטיים שבהם האשימה את אמה בהתעללות רגשית ותבעה לקבל לידיה תצלומים שבהם היא מופיעה בעירום כילדה. בשנת 1998 החרימה משטרת צרפת מאות תצלומים כאלה מדירתה של האם.
בשנות ה-80 למדה בבית ספר למשחק.
משחק
ב-1976 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטו של רומן פולנסקי "Le locataire".
ב-1977 הופיעה בקופרודוקציה הגרמנית-איטלקית "Maladolescenza".
ב-1985 גילמה את מיס צרפת בקומדיה "Les Nanas".
ב-1987 שיחקה בסרט הדרמה "Hôtel de France", המבוסס על יצירה של אנטון צ'כוב.
ב-1996 שיחקה בסרט "Le locataire" לצד מוניקה בלוצ'י. באותה שנה שיחקה גם בסרט "Encore", העוסק במשבר אמצע חיים של פרופסור באוניברסיטה.
ב-1999 שיחקה בסרט "La Patinoire" לצד ברוס קמפבל.
ב-2001 שיחקה בסרט "Un aller simple", המבוסס על רומן מאת דידייה ואן קאווליר.
בין עבודותיה בתיאטרון הן במחזה אגדת חורף של ויליאם שייקספיר.
בימוי
ב-2006 החלה לעסוק בבימוי, ב-2011 יצא לראשונה הסרט הראשון באורך מלא שביימה, הסרט נקרא "My Little Princess" וקיבל השראה ממערכת היחסים שלה עם אמה, שיחקה בו איזבל הופר.
חיים אישיים
היא אמא לבן. ב-2013 נישאה לעיתונאי סימון ליבראטי.
קולורדו ראפידס
קולורדו ראפידס (באנגלית: Colorado Rapids) היא קבוצת כדורגל מקומרס סיטי שבקולורדו, המשחקת בליגת ה-MLS. צבעי מדי הקבוצה הם סגול, כחול ושחור. הראפידס זכו באליפות הליגה בעונת 2010 לאחר שניצחו במשחק גמר גביע ה-MLS את קבוצת דאלאס בתוצאה 1–2. כמו כן הגיעו לשני משחקי גמר: גמר גביע ה-MLS ב-1997 וגמר גביע ארצות הברית הפתוח ב-1999, ובשניהם הפסידו.
הקבוצה שיחקה באצטדיון שדה אינבסקו מאז שנת 2001. לפני כן שיחקה הקבוצה באצטדיון מייל היי הנמצא בדנוור. בעונת 2007, עברה הקבוצה לאצטדיון חדש באזור המסחרי של דנבר.
יופה
יופה הוא שם משפחה יהודי אשכנזי, מקורו בקרי האשכנזי למילה יפה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
הרפתקות החייל איבן צ'ונקין
עלילה
הספרים מגוללים את עלילותיו של טוראי שמשרת כעגלון ביחידת חיל האוויר של הצבא האדום. בקיץ 1941, כמה ימים לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, מבצע אחד ממטוסי היחידה נחיתת חירום בקולחוז נידח. החייל צ'ונקין נשלח לשמור על המטוס. נאסר עליו לזוז ממקומו והובטח לו שיוחלף בקרוב. החייל רפה-השכל מבין את הפקודה כלשונה והוא לא זז מהמטוס עליו הוא שומר. מאידך, מפקדיו שוכחים כליל את הבטחתם ואת החייל ולא שולחים לו לא אספקה ולא מחליף.
תמימותו הקיצונית של איוואן צ'ונקין ומעשיו הנעשים מתוך חוסר הבנה מוחלט של האירועים, ומתוך יושר וטוב לב מפורשים על ידי סובביו כעורמה יוצאת דופן. אבחנותיו הישירות והמפוכחות מאירות את האבסורדים של הצבא בספר הראשון ושל השלטון הקומוניסטי בספר השני. דמותו מזכירה גיבורים כפורסט גאמפ ושאנס גרדינר (גיבור הספר להיות שם) האמריקנים והחייל האמיץ שוויק הצ'כי וניקודם דיזמה הפולני.
הספר הראשון נכתב בשנת 1969 אך נדחה על ידי הוצאות ספרים ברוסיה ולבסוף הוברח למערב גרמניה ופורסם בשנת 1975 ותורגם לאנגלית, עברית ושפות אחרות. הספר השני נכתב ב-1979. בברית המועצות שני הספרים פורסמו רק בסוף שנות ה-80, בתקופת הפרסטרויקה.
ב-2007 פורסם חלק שלישי של עלילות צ'ונקין, בשם 'מגורש'.
הערכה וביקורת
בעוד הספר הראשון רווי הומור פרוע ואבסורדי והוא קליל יחסית ומצחיק, הספר השני מריר יותר ותמונת המציאות האבסורדית וחיי הקולחוז מתוארים, לצד הפן ההומוריסטי, בצורה יותר ריאליסטית וכואבת ולא נעדרים תיאורים קשים של רעב ומצוקה.
כבסאטירות רבות, מרחק השנים מההתרחשויות מטשטש את עוקצי הבדיחות שנכתבו על חשבון אירועים ותופעות שהיו ייחודיות לברית המועצות של ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. עם זאת התמונה הרחבה העולה מתוך הפרטים מציגה מחד הרהור על תופעות אנושיות כלליות ומאידך מפנה זרקור אל פרטי הקיום היומיומיים תחת השלטון הקומוניסטי כתיעוד היסטורי.
בתרבות
תיאטרון החאן הציג הצגה המבוססת על הספר הראשון בשנת 1980, בבימויו של אילן רונן.
ב-1994 הופק סרט בהפקה משותפת של צרפת, צ'כיה, רוסיה, אנגליה ואיטליה המבוסס על עלילות הספרים.
יחסי דנמרק–מרוקו
יחסי דנמרק–מרוקו הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק למרוקו.
סקירה כללית
דנמרק מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט ואילו מרוקו מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן. דנמרק שולחת סיוע למרוקו כחלק מתוכנית השותפות הדנית-ערבית. בינואר 2008 ביקר שר החוץ הדני פר סטיג מילר במרוקו לקראת פתיחת השגרירות הדנית ברבאט. במרץ 1980, מוחמד השישי ביקר בדנמרק כנסיך העצר של מרוקו ושר החוץ המרוקאי מוחמד בנייסה ביקר בדנמרק בשנת 2005 ובשנת 2006.
בשנת 2006 היצוא הדני למרוקו הסתכם ב-203 מיליון דולר והיצוא המרוקאי הסתכם ב-18 מיליון דולר.
ביוני 2004 אמר שר החוץ הדני, פר סטיג מילר, כי הם אינם "מכירים בריבונות מרוקאית בסהרה המערבית", ורואה את הנוכחות המרוקאית בסהרה המערבית כ"בלתי חוקית" ו"פסולה".
בינואר 2011 הדגישה שרת החוץ הדנית לין אספרסן כי: "זכויות אדם, ובמיוחד חופש ההתאספות וחופש העיתונות, הן חלק מהותי מהדיאלוג הדו-צדדי המתמשך בין דנמרק למרוקו", אך מתחה ביקורת גם על מרוקו על תיעוד זכויות האדם שלה בסהרה המערבית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין דנמרק למרוקו כוננו בשנת 1957. כעבור שנתיים פתחה מרוקו שגרירות באוסלו, נורווגיה שגם הוסמכה לדנמרק. בשנת 1999 סגרה דנמרק את שגרירותה במרוקו מסיבות תקציביות. בשנת 2006 פתחה דנמרק מחדש את שגרירותה ברבאט ושתי המדינות רצו לחזק את היחסים והסחר הדו-צדדיים שלהן. בנובמבר 2008 ביקרה מריה, נסיכת דנמרק במרוקו כדי למסור 3,500 ארגזי לגו לצדקה.
פרשת קריקטורות מוחמד
ב-2 בפברואר 2006, הפגינו המונים ברבאט, מרוקו, בפני הפרלמנט בתגובה לקריקטורות של ג'ילנדס-פוסטן על מוחמד. עיתונים שהיו מעורבים בקריקטורות נאסרו גם על ידי הממשלה המרוקאית.
הסכמים
ב-25 ביולי 1767 נחתם הסכם בין דנמרק למרוקו. בדצמבר 1976 חתמו דנמרק ומרוקו על הסכם כלכלי וטכני. בין שתי המדינות נחתם הגנה על הסכם השקעה הדדית במאי 2003. בשנת 2004 חתמו דנמרק ומרוקו על הסכם לחיפוש אחר נפט בחופי טרפאריה.
זליג שכנוביץ
יהושע זליג שכנוביץ (בגרמנית: Selig Schachnowitz; ה'תרל"ד, 27 במאי 1874 – כ"ח באייר תשי"ב, 23 בינואר 1952) היה סופר יהודי אורתודוקסי בגרמניה, עורך העיתון "דער איזראעליט".
קורות חיים
נולד בעיירה יורבורג שעל גבול ליטא-גרמניה. בצעירותו קיבל חינוך תורני בליטא ובגרמניה. בעשור הראשון של המאה ה-20 פרסם בעילום שם רשימות קצרות בעיתון "דער איזראעליט". בשנת 1908 מונה לעורך העיתון.
שכנוביץ ראה בכתיבתו שליחות רוחנית, על ידי יצירת ספרות יהודית מסורתית שתהווה חלופה לספרות הכללית ששלטו בגרמניה בתקופתו. מרבית ספריו עוסקים בנושאים היסטוריים-יהודיים. היה בקי בספרות ובהיסטוריה היהודית, ובכתיבתו גישר בין היהדות המערב אירופאית ליהדות המזרח אירופאית המסורתית. כמו כן היה נואם מחונן, והרצאותיו בנושאים היסטוריים ויהודיים משכו קהל רב.
כתיבתו הייתה בעיקר בשפה הגרמנית וכן ביידיש. ספריו תורגמו לעברית על ידי סופרים חרדים שונים ובהם משה שנפלד ומאיר צבי פרוש, ויצאו לאור בהוצאות חרדיות ובראשן הוצאת נצח. חלק מספריו תורגמו לאנגלית וליידיש.
בשנות ה-30 ביקר בארץ ישראל, ולאחר ביקורו פרסם את הספר "בין חורבות ובניין בארץ ישראל". לאחר עליית הנאצים לשלטון הותקף בידי נערי היטלריוגנד ונותר שרוע על הרצפה ברחוב. בעקבות התקרית, עזר לו שגריר שווייץ בגרמניה להגר לשווייץ. התיישב בשווייץ עד פטירתו בשנת 1952, ונקבר בבית הקברות של קהילת עדת ישורון בציריך. היה נשוי לציריה שכנוביץ וביתם טובה אסתר נולדה ב 1901. אחיו היה פנחס שכנוביץ, סופר גם הוא, בעברית, שהמשיך לגור ביורבורג.
פרובינקיה גאליה בלגיקה
גאליה בלגיקה (לטינית: Gallia Belgica) הייתה פרובינקיה רומית אשר מוקמה בשטחים הדרומיים של הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, צפון-מזרח צרפת וצפון-מערב גרמניה. האוכלוסייה המקורית של אזור גאליה בלגיקה הכילה תערובת של שבטים קלטים וגרמאנים, שנקראו לרוב בלגים. לפי יוליוס קיסר, הגבול בין גאליה לבלגיקה נקבע על פי הנהרות מארן, סן והריין. האזור הוא הלב ההיסטורי של ארצות השפלה, שטח שתואם באופן גס את שטחן של מדינות קבוצת בנלוקס, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, ובנוסף חלקים מפלנדריה הצרפתית וחבל הריין.
הכיבוש הרומי של גאליה
בשנת 57 לפנה"ס הוביל יוליוס קיסר מסע כיבוש כנגד שבטי הבלגים. חישובים מודרניים טוענים שבאזור ישבו 18 ריכוזי אוכלוסין שונים. השבטים התאחדו יחד על מנת להילחם ברומאים ולהגן על האופידום החשוב דורוקונטורום (Durocortorum; ריימס המודרנית). קיסר מוסר כי מספר הלוחמים של השבטים שהתאחדו מנה כ-280,000 לוחמים, שהונהגו על ידי מלך סואסונים, גאלבה.
בסוף שנת 54 מרד אמביוריקס, מנהיג האבורונים ברומא והצליח להשמיד את הלגיון ה-14 בקרב אטואטוקה. הנקמה הרומאית הייתה קשה והשבט הושמד. שנתיים לאחר מכן מרד שבט בלובאקים בשנת 52 לפנה"ס, כחלק ממרידתו של ורקינגטוריקס. במהלך המרד הזה, היו אלו הבלגים שנמנעו ממגע ישיר עם כוחות רומאים. הם הטרידו את הלגיונות הרומים, שהובלו באופן ישיר על ידי יוליוס קיסר. המרד דוכא אחרי שצבאות הבלובאקים הובסו על ידי קיסר.
פרשנותו של יוליוס קיסר
יוליוס קיסר כתב בספרו, "מלחמת גאליה":
היווצרותה של גאליה בלגיקה
פרובינציית גאליה בלגיקה הייתה במקור חלק מגאליה, למרות זאת המבנה השלטוני הזה הוכח כלא יעיל. בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך באזור בשנת 27 לפנה"ס, אוגוסטוס קיסר הורה על עיצוב מחדש של מבני הפרובינציות בגאליה. לכן, בשנת 22 לפנה"ס, מרקוס ויפסניוס אגריפה פיצל את גאליה לשלושה חלקים (גאליה אקוויטניה, גאליה לוגדנסיס וגאליה בלגיקה). אגריפה החליט על הפילוג על פי הבדלי שפה, גזע, וקהילה - גאליה בלגיקה נועדה להיות תערובת של אוכלוסיות קלטיות וגרמאניות. בירת הטריטוריה הזו הייתה ריימס, על פי הגאוגרף סטראבון. מאוחר יותר הבירה הועברה לטרייר. תאריך העברת הבירה אינו ידוע.
היסטוריונים מודרניים מציגים את המונח 'גאליה' ואת חלוקות המשנה שלו כ"תוצר לוואי של אתנוגרפיה לא נכונה", ורואים את הפיצול של גאליה לשלוש פרובינציות רומיות שונות כניסיון ליצור צורת שלטון יותר יעילה, שתשופר על ידי הפרדה אתנית נכונה יותר של השבטים. הקיסרים הרומים שלטו באזור ביציבות, כאשר תוך כדי שהפכו את האזור ליותר "רומאי", נתנו לפרובינציות לשמור על תרבותן המקורית. הרומאים נתנו לשלטונות המקומיים להשתמר כפי שהיו בצורה של קנטונים, ולמרות זאת מספרם בגאליה בלגיקה היה מרוסן. הממשל הרומי נוהל על ידי מועצה בטרייר ובריימס. בנוסף לכך, נכבדים מקומיים מגאליה בלגיקה הוכרחו להשתתף בפסטיבל בלונגדונום (כיום ליון), שהוקדש באופן כללי לגאונותו של הקיסר השליט. בחסות השלטון הרומאי, צורות השלטון בגאליה בלגיקה הפכו אט אט יותר דומות לאלו שברומא, אך לא הפכו בדיוק לאותו הדבר, אלא בעיקר התפתחו מן המקור הרומאי.
במהלך המאה ה-1 לספירה (התאריך המשוער הוא שנת 90), המבנה השלטוני של הפרובינציות הגאליות שונה מחדש. הקיסר דומיטיאנוס הכיר בפרובינציות על מנת שיוכל להפריד את השטחים הצבאיים באזור הריין מריכוזי אוכלוסייה בגאליה. צפונה של גאליה בלגיקה קיבל שם חדש, גרמניה תחתית (אזור בלגיה המודרנית), השטח המזרחי של גאליה בלגיקה קיבל את השם גרמניה עילית (מערב גרמניה ומזרח צרפת של היום) והגבול הדרומי של גאליה בלגיקה הורחב דרומה. גאליה בלגיקה המחודשת כללה את הערים קמארקום (קמברה), נמטאקום (אראס), סמרובריוה (אמיין), דורוקורטר (ריימס), דיואידורום (מץ) ואוגוסטה טרברורום (טריר).
נפילתה של גאליה בלגיקה
בשנת 406, הונדלים, הבורגונדים ושבטים נוספים חצו את הריין והביסו את הכוחות הגאלים. הפרנקים הסתננו לפני כן לגרמניה תחתית ושלטו באזור מאז שנת 350 לקירוב. השבטים החדשים ששלטו באזור הפכו במהלך המאה החמישית למרכז ממלכת השושלת המרובינגית של כלוביס הראשון, ובמהלך המאה השמינית הפך השטח לליבה של האימפריה הפרנקית. לאחר מותו של בנו של קרל הגדול, לואי החסיד, האזור פולג בעקבות חוזה ורדן בשנת 843. שלושת בניו של לואי החסיד פיצלו את הטריטוריות לשלוש ממלכות שונות: פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית שהייתה לליבה של צרפת המודרנית, ולפרנקיה התיכונה, שירשה אותה לותרינגיה.
בלגיקה כשמן של ארצות השפלה
למרות שהשם "בלגיקה" נחשב היום בתור בלגיה, לפני פיצול ארצות השפלה לחלקים הדרומיים והצפוניים במהלך המאה ה-16, השם נחשב לכללן של ארצות השפלה. שבעה-עשר המחוזות של ארצות השפלה פולגו יותר מאוחר ל-בלגיקה פודרטה העצמאית או בשמה הנוסף רפובליקת הולנד הפדרלית, ולבלגיקה רג'יה או בשמה הנוסף דרום הולנד המלוכנית, תחת שלטון בית הבסבורג.
ריג ודה
הרִיג וֶדָה (בסנסקריט: ऋग्वेद) היא קובץ דתי ודי, שמקורו בצפון מערב הודו, הנחשב לעתיק ביותר בהינדואיזם ולבסיס של רוב ההתפתחויות המאוחרות בדת. זהו אוסף בעשרה כרכים, או מַנְדָלוֹת, הכולל 1,028 מזמורים לאלים שונים הכתובים כולם בסנסקריט ודי. משמעות המילה "ודה" היא "ידע" (מהפועל "וִיד" – "לדעת", שיש לו מקבילות גם בשפות הודו-אירופיות אחרות), ומשמעות המילה "ריג" היא "פסוק" או "שבח".
המילה ודות משמשת כיום כשם נרדף למכלול הרחב של כתבי השְׁרוּטִי ("התגלויות") – טקסטים קדושים שחוברו לאורך אלפי השנים כהמשכים, תוספות והשלמות לוודות.
מקורות
על פי המסורת, הוודה לא נוצרה אלא התקיימה מאז ומעולם – הידע נגלה לרִישִים (נביאים או חכמים) העתיקים בדרך של הגות ומדיטציה ולאחר מכן נערך סופית בידי ויאסה. אין זה טקסט כתוב והוא הועבר בעל פה לאורך הדורות תוך שמירה קפדנית על דיוק והגייה.
מזה שנים מתקיים ויכוח בין החוקרים על מקורה ההיסטורי של התרבות הוודית. כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת הריג ודה סַמְהִיטָה – החלק העתיק ביותר בקורפוס – לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1200 לפנה"ס. מוסכם, כמו כן, כי היא נוצרה במרחב הגאוגרפי המוזכר בקורפוס כ"אזור שבעת הנהרות" (ככל הנראה פקיסטן של ימינו – אם כי מתוך שבעת הנהרות אחד התייבש ושניים התמזגו). חוקרים רבים טוענים כי הדת הובאה לאזור זה על ידי שבטים הודו-אירופים נוודים או נוודים למחצה שנקראו אריָה (Arya). מולם ניצבים אותם חוקרים המשוכנעים כי מדובר בשלב נוסף בהתפתחות הדתית של תרבות עמק האינדוס.
הריג ודה סמהיטה מורכבת ממנטרות שנועדו לשירה במהלך טקסי קורבן לאלים. כל מנדלה (כרך) חוברה בידי משפחת חכמים אחרת. המנדלות השנייה עד השביעית הן העתיקות ביותר, עליהן נוספו השמינית והתשיעית ולבסוף צורפו גם הראשונה והעשירית. המסורת הטקסית הועברה ממורה לתלמיד בדרך של חזרה על הפעולות הריטואליות ושינון קפדני של הקאנון. מאחר שמדובר בטקסטים שנאמרו בעל פה ולא נכתבו – נוצרו שתי דרכים שונות לשינונם ושתיהן נלמדו על ידי אנשי הדת. בשיטת פַּדָפַּתָּה המילים נאמרות בצורה לא רציפה (דוגמה – "לורם איפסום"), בשיטת סַמְהִיטְהָפַּתָּה מתבצעת הגיית המילים תוך חיבור הברות (דוגמה – "לורמיפסום"). השינון הכפול היווה גורם חשוב בשימור הטקסטים כמעט ללא שינוי לאורך תקופה של כ-3,000 שנים. העלאת הוודות על הכתב – פעולה שנחשבה למטמאת – נעשתה לראשונה כאלף שנים לאחר חיבורן.
הריג ודה מַתווה מִתְאר של דת התואמת היטב את אורח החיים הנוודי. אין בה מקומות קדושים, טקסטים כתובים, תשמישי קדושה או אפילו צורך במבנים. מקום הקמת המזבח אינו משמעותי וכל שנדרש לצורך ביצוע הטקס הוא איש דת הבקיא במנטרות ובמהלכי הטקס. עם זאת, ביצוע הטקס נעשה לפי מחזורים קבועים הקשורים במחזור שעות היממה ועונות השנה.
מיתוס הבריאה
בריג ודה סמהיטה מופיעים מספר מיתוסים שמתייחסים לבריאה אך לכולם מאפיינים משותפים:
פנתאון האלים
המנונות הריג ודה מהללים אלוהויות (דֶווֹת) רבות ונסמכים על ידע והיכרות מוקדמים שלהן. אין אל אחד עליון על השאר, אך ישנם כאלו שהם חשובים יותר מאחרים. האלים מאופיינים ברגשות ותשוקות אנושיים והם מוצגים לרוב כזכרים אם כי קיימות גם אלות בדמות נקבה. האלים רוּדרה (שיווה) ווישנו מופיעים כחלק מהפנתאון הוודי אך נחשבים לשוליים יחסית. לאורך השנים עלה מעמדם והם זכו לפולחן נרחב במסורות מאוחרות יותר. עולמם של האלים הוא היררכי וקיימות מספר שיטות למיונם – לפי גנאלוגיה או לפי מיקומם בשמים, באוויר (באטמוספירה) או על האדמה. מקס מולר טען כי האלים בוודה נועדו להסביר תופעות טבע אך המחקר דחה סברה זו מכיוון שאינה תואמת אלוהויות מסוימות.
הריטואל הדתי
העשייה הדתית בדת הוודית מתבטאת בטקסי העלאת קורבן (יָאִינְייַה) לאלים. במרכז הטקס עומדת האש, שהיא יסוד טבעי, אך גם אמצעי המקשר בין האדם לממלכת השמים (הזבח הופך לעשן ועולה מעלה) ולפיכך זוכה אָגְנִי, אל האש, ליחס של אל חשוב.