cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון
הזרם הנאו-קלאסי
ציור מאופק שמדגיר (בהבדל משיא הרנסאנס – רמברנדט) את הרגע שלפני או אחרי השיא לשם הנצחה, בקומפוזיציה פשוטה, מרכזית, ברורה, ומאוזנת. תצוגה הרואית וממרכזת מנהיגים, ואנשי חברה גבוהה תוך כדי מתן תחושה של הדרת כבודם. שימוש באירועים היסטוריים, מיתולוגיים. משיכות המכחול מלוטשות ומדודות.
ז'אק-לואי דויד נחשב לאחד הציירים החשובים של הזרם הנאו-קלאסי. דויד העמיד 40–50 תלמידים ביניהם ז'ירודה טריוזון, ז'אן-ז'רמן דרואה, שנמנה עם ראשוני תלמידיו וז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר שהביא את הנאו-קלאסיקה אל שיאה.
הזרם הניסיוני החל בעבודה של טריוזון, פרץ והתפתח אל שיאו בעבודותיו של אז'ן דלקרואה ששימש בין השאר מודל לצייר רומנטי נוסף תאודור ז'ריקו. דלקרואה שימש מודל עבור "רפסודת המדוזה", ציור רב עוצמה שקידם את התפתחות הזרם הרומנטי וסייע לדלקרואה לפתחו ולהביאו אל שיאו.
החיים שלאחר סדנת לציור של דויד ופרס רומא
התלמיד המצטיין והנאמן למורו ולדרכו החל לחרוג בהדרגה מדרכם של הנאו-קלסיים הצרפתיים. הדרך הבטוחה והמבטיחה לא שכנעה אותו והצעיר הזה יצא לדרך חדשה שאין עמה שום הבטחה להצלחה. הביטוי העיקרי לדרכו נקשר בבחירת הצבעים. המניע היה בסקרנות לרגש והסיבה הייתה החיפוש אחר דרכים לביטוי הרגשות שמשתקפים מהרעיונות. נושא הרגש לא הובלט באסכולה של דויד, שדרשה רק האיפוק.
בשנת 1791 החיפוש של ז'ירודה נשא תוצאות ובציור "שנתו של אנדימיון" (הלובר, פריז, 1791, The Sleep of Endymion) הרגש פרץ, האפלה הרוחשת בפנים נחשפה והוארה באור ירח. האור בציור היה מסתורי עם היבט ארוטי. נושא סקרנותו (הביטוי לרגשות) נסק אל מרכז הדיון האמנותי שהגדירו מאוחר יותר, כסגנון חדש בציור – ציור רומנטי צרפתי.
ז'ירודה-טריוזון התפרסם בניסיונותיו לקדם את תורת הצבע הצרפתית בהשפעת תורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית בציור. דרכם של הציירים מוונציה (טינטורטו, ג'ובאני בליני) השפיעה מאז ימי עידן הברוק הצרפתי (סימון ווּאֶה) על צרפת, פלדריה וגרמניה. יחסיו המיוחדים לאור ולצל, בהבדל משל האמנים הוונציאנים ג'ובאני בליני המייסד, וטינטורטו שהביא זרם זה אל שיאו, שהתבוננו בנפילת הצל באור יום, התבססו על נפילת הצל באור הירח המלא בלילה.
הרעיונות החדשים יצרו צללים ונקודות צבע אחרות בציור החדש. אלו החלו לפעם בנפשו מרגע הגעתו לרומא. שם נקשרה נפשו בעבודותיהם של האולד מאסטרים. הוא התרשם במיוחד מהאפקטים החדשים של הצבע בעבודותיו ההומו-ארוטיות של מיכלאנג'לו מריזידה קאראווג'ו.
קאראווג'ו השתמש בתאורה מלאכותית, באור ירח, תאורה מלודרמטית, שמרחיקה את הצללים הטבעיים מיזנסצנה ומקנה לה מראה אחר, מודרני, מסתורי, ארוטי ופנטסטי אפילו אשלייתי. טריוזון הלך אחריו וצעד בדרך הפנטזיה בה ראה סמל לגאולה תפיסתית ולרווחת הנפש של הצייר. המיוחד בעבודתו היה בכך שהשאיר את חותמה של הנאו-קלאסיקה באופן בו מרח את הצבע בדייקנות על הבד, כנראה כדי להבדיל עצמו מעבודותיו של טינטורטו שצוירו באור הירח ותאורה מלאכותית כגון: "ישו רוחץ את רגלי התלמידים" (Christ washing the Feet of the Disciples) או בסעודה האחרונה משנת 1594 (The Last Supper; 1592-94).
בשנת 1789 זכה ז'ירודה-טריוזון בפרס רומא היוקרתי, שנתיים לפני שאנגר שזכה בפרס רומא כמי שהמשיך את דרכו של דויד. זכייתו של טריוזון באה אליו לאחר שני ניסיונות כושלים לזכות בפרס רומא (הניסיון הראשון היה בשנת 1787 והניסיון השני בו קיבל מקום שני – בשנת 1788).
הציור "יוסף פוגש באחיו" (Joseph reconnu par ses frères - Story of Joseph and his Brethren) זיכה את טריוזון בפרס רומא.
"ישו (המת) נתמך על ידי הבתולה" (או The Entombment) היה הציור הראשון שייצר לאחר שזכה בפרס רומא ולפני צאתו לאיטליה.
התקופה האיטלקית
ברומא צייר פורטרט עצמי רב עוצמה (1790, מוצג בורסאי). הוא נחשף (כאמור לעיל) לעבודתו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610). הארוטיקה, תעוזת הרגשות והשימוש החדשני של מיכלאנג'לו מריזי באור וצל עלו והדהדו בנפשו. הצורך של הצעיר האיטלקי לבטא אמירה אישית, בלט ויצר בו בה את קולו החדש. קולה של צרפת, קול אישי שהתפרץ בעצמה אל הקנבס ומשתקף בעבודתו המדוברת משנת 1791 "שנתו של אנדימיון" (1791, הלובר, פריז In The Sleep of Endymion).
"אנדימיון" עורר עניין רב ונוצר כעבודת בוחן עבור האקדמיה הצרפתית (the French Academy). המוסד היוקרתי חייב את מקבלי פרס רומא לשוב ולצייר עבודה במהלך תקופת המלגה באיטליה. ציור שיוכיחו בו עצמם כראויים לפרס הכבוד. מדובר ב"אנדימיון" על דמות זכרית עירומה ובזאת אין מהחידוש, אבל צעיר זה שעל הבד נצבע בארוטיקה מעורפלת, כשהוא שוכב בתנוחה נשית לאור ירח שמקרין עליו אור בלתי מציאותי: "אני מנסה להתרחק מסגנונו (של הצייר, מורו ז'אק לואי דויד) ככל האפשר" כתב ז'ירודה לאחר שפרץ עם נושאי גבורה ברוח המסורת הנאו-קלאסית אך במקום להלל ולהביא את הרוחות של הגנרלים שמתו במהלך המהפכה הצרפתית של 1789 באור הגבורה, הוא מכה במקודש בנאמנותו להשראה החדשה שזכה לה ברומא ומעלה מוטיב של גבר שמנמן שהורדם על ידי אלת הצייד דיאנה וישן בטפטפו רגשות ההומו-ארוטיים מעבודותיו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו אל הבחור השמנמן.
בהמשך דרכו יצר את היפוקרטס מסרב למתנות של ארתחששתא (1792- Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes, הפקולטה לרפואה, פריז). ה"היפוקרטס" הוקדש ל מ' טריוזון.
התקופה השנייה בפריז
מששב ז'ירודה דה רוסי-טריוזון לצרפת (1795) הוא התמקם בפריז ופתח סדנה לליתוגרפיה שהמשיכה לפעול לאחר מותו בהנהגת תלמידו הנאמן Jean Antoine Pannetier שהוגדר גם כחברו. טריוזון אייר בהשראת הסופרים הקלסיים, ורגיליוס, אנאקראון, והמשוררת סאפפו והיה לאחד מהיזמים של תחיית הליתוגרפיה בצרפת.
טריוזון צייר בפריז את שנתו של בכחוס (1795) כשברקע – שוכב בחור שמנמן, ערום וישן בתנוחה שהוזכרה לעיל, משנת 1791 "שנתו של אדמיון".
אחר עבודה זו החלה למעשה "תקופת פריז השנייה" שלו בציור והוא צייר כמה מציוריו הגדולים, כולל את "דיוקנו של ז'אן-בטיסט" - העבד שעלה לגדולה. הוא צייר אותו נשען ברישול על מעקה ואוחז כובע בשנת 1797, מדמואזל לנגה (Mademoiselle Lange) השחקנית המהוללת צייר עירומה בשנת 1799 ואת שנתה של פסיכה (Psych Asleep) ב-1800, את הקונסול הראשון טריוזון צייר בשנת 1802, השיעור בגאוגרפיה יצא לאור בשנת 1803 (La Leçon de Géographie), בשנת 1804 צייר בסגנון נאו-קלאסי דיוקן של נפוליאון וכן פורטרט רב עוצמה של הברון דומיניק ז'אן לארה שנחשב לאבי הכירורגיה הצבאית המודרנית – והיה מהאנשים האהובים על נפוליאון, את המבול ("Scène de déluge") הוא צייר בשנת 1806, סצנת המבול הוצגה בתחרות לא פשוטה והועמדה מול "התערבותן של הסבינות" (The Intervention of the Sabine Women") – ציור עליו עבד מורו דויד במשך 4 שנים. סצנת המבול הועמדה בתחרות מול סצנת הסבינות של המורה הדגול ז'אק-לואי דויד ויצרה מרירות בלב המורה. מה שלא הוסיף דבר למערכת היחסים בן השניים היה שדווקא התלמיד הוא שזכתה בפרס the decennial prize שהוענק ליצירת המופת של הדור.
בשנת 1808 הוא צייר את הדיוקן של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן. את עבודתו המדוברת ביותר "הלווייתה של אטאלה" (שיש הרואים בה יצירת מופת (Les funérailles d'Atala) הציג בסלון של פריז בשנת 1808. "הלווייתה של אטאלה" מוצגת כיום בלובר שבפריז ומתארת רעיון רגשי מורכב בהשראת רומן פופולרי באותם זמנים שמתאר את העולם החדש (יבשת אמריקה) במאה ה-17: תמימות ותשוקה על הקרע ביניהן. על הקנבס שוכבת אטאלה הצעירה בסגנון של הפרספקטיבה הישנה. היא נמצאת באחד מרגעי הביניים של חייה. אטאלה שוכבת מתה. היא נשאת על ידי שני גברים: נזיר זקן בשם האב אוברי וצעיר הודי בשם צ'וקטו (Choctaw). הרגשות עדיין אוחזים בה וקורעים אותה בין אהבתה לצעיר הרוכן על רגליה ואמונה באל, על הנדר שנדרה להישאר בתולה. הציור הוצג בסלון (1808) ועורר רושם גדול. עבודה חשובה נוספת ה"מדיטציה על חורבות רומא" משנה זו (1808), גבר צרפתי סתור שער נתפס כשהוא עומד לפות בהרהוריו על רקע חורבותיה של רומא.
את "המרד של קהיר" (Revolt in Cairo 21 October 1798) צייר בשנת 1810, מדובר בציור רב דמויות שמתאר את השחיטה הצרפתית בקהיר בשנת 1798.
נפוליאון פלש למצרים בשנה זו (1798 וכבש בקלות יחסית את אלכסנדריה ואת קהיר. בחודש אוקטובר של אותה שנה הפתיעו אנשי קהיר את נפוליאון ששהה בעיר העתיקה של קהיר במרד. הגנרל Dupuy, נרצח. הצבא הצרפתי נתפס לא מוכן והועמד בסכנה. הצבא הגיב במהירות והציב תותחים, פלש אל המחסומים שהוצבו נגדו והרס את הבריקדות של המצרים כשהוא מותיר אחריו מספר לא ידוע של שחוטים. כתוצאה מכך הערבים נבהלו ונסוגו למדבר, חלקם ברחו אל המסגד הגדול של קהיר בתקוה שהמקדש הקדוש יציל אותם. הצבא הצרפתי העמיד תותח מול דלתות המסגד ופרק אותן. אחר כך טבחו הצרפתים בערבים ושחטו כ 6000 בחורים צעירים על שטיחי המסגד. בשנת 1812 טריוזון התייתם מהרופא שאימץ אותו וירש ממנו סכום גדול מאוד. הוא משתחרר מעול הפרנסה והתחיל להקדיש את עצמו יותר לכתיבת מסות באסתטיקה. כוחו כצייר הלך ונחלש. ושלא כמקובל בקרב הגאונית שהיכולת עולה כאן היא דועכת. משנת 1813 הוא עובד על ציורי קיר (Murals) ב, בארמון זה הוא עיצב מספר עבודות קיר: "שלוש הגרציות רוקדות לצליליו של אפולו" (Three Graces Dancing to the Sound of Apollo's), Mars et la Renomme), "עזיבתו של הלוחם" (Le départ du Guerrier) ,(Do rheus rheus vbhnpu, kjkhku ak pti), "מחול הנימפות לצליליו של פאון" (Nymphs Dancing to the Sound of Pan's Flute), עבודות אלו הוגדרו באותם זמנים כציור קיר רבי רושם.
ב-4 בספטמבר 1816, החליף טריוזון את הצייר הנאו-קלאסי הנחשב פרנסואה-אנדרה וינסאן שהיה פרופסור באקדמיה והתמנה תחתיו כחבר החדש באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז  טריוזון זכה למעמד מכובד של פרופסור לציור בהיכל המפואר. באותה תקופה למד במוסד זה תאודור ז'ריקו ויצר את "רפסודת המדוזה" (1818) שהובילה את הציור הרומנטי הצרפתי קדימה.
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון מת בפריז ב-9 דצמבר 1824 ונקבר בבית הקברות פר לאשז. בין מעריציו נמנה הסופר אונורה דה בלזק.
תרכובת ספירו
תרכובת ספירו היא תרכובת אורגנית בעלת שתי טבעות להן אטום משותף אחד, או מספר טבעות, כאשר הקישור בין הטבעות מתבצע על ידי אטום משותף אחד בלבד. הטבעות יכולות להיות שונות או זהות. האטום המשותף מכונה "אָטוֹם-סְפִּירוֹ" (spiroatom), בדרך כלל פחמן רביעוני ("פחמן ספירו").
דיאטת השמנה
דיאטת השמנה היא משטר דיאטה שמטרתו להביא לעלייה במסת הגוף. העיקרון המרכזי בדיאטת השמנה הוא יצירת פער בין הקלוריות הנצרכות לבין הקלוריות המנוצלות על ידי הגוף.
תרכובת ספירו
נומנקלטורה
תרכובות ספירו מצוינות על ידי התוכית spiro ואחריה סוגריים מרובעים בהם שני מספרים. הראשון הוא מספר האטומים בטבעת הקטנה, והשני - בטבעת הגדולה, לא כולל הספירו-אטום עצמו. לדוגמה, תרכובות A להלן קרויה: 1-bromo-3-chloro-Spiro[4.5]-decan-7-ol, ותרכובת B קרויה: 1-bromo-3-chloro-spiro[3.6]-decan-7-ol. תרכובת ספירו המורכבת מטבעת ציקלוהקסאן וטבעת ציקלופנטאן תכונה spiro[4.5]decane. נומנקלטורה זו הוצעה על ידי אדולף פון באייר ב-1900.
דיאטת השמנה
דיאטת השמנה נפוצה בקרב הסובלים מבעיות תת-משקל. מתח, דיכאון, טיפולים תרופתיים ועוד, עלולים ליצור מצב של תת-משקל בגוף האדם.
במדינות רבות בעולם הערבי (כגון מרוקו, לוב, ערב הסעודית וכווית) וכן במדינות מוסלמיות שונות באפריקה (כגון ניגריה ומאוריטניה) נפוצה מאוד עידוד ההשמנה בקרב האוכלוסייה הנשית. לרוב מדובר בפיטום נערות בכפייה על-מנת שתעלנה במשקל בבגרותן כדי שתוכלנה למצוא חתן. במדינות הללו קיימת מה שמכונה "דיאטת השמנה כפויה".
שינויים בהרגלי האכילה
דיאטת השמנה כוללת שינויים בהרגלי האכילה כגון: ארוחות קבועות מפוזרות לאורך כל היום, צריכה מוגברת של קלוריות ושומנים ולעיתים אף תכלול תוספי תזונה בעלי ערך תזונתי וקלורי גבוה כמו אנשור.
פעילות גופנית כמסייעת לעלייה במשקל
גם פעילות גופנית יכולה לסייע בעלייה במשקל, על ידי בניית מסת שריר. בנוסף לכך, היא יכולה לשפר את התיאבון. אימוני כוח יסייעו בהעלאת מסת השרירים בגוף, ותוספת שרירים תגרום לתוספת במשקל. ביצוע פעילות גופנית לפני הארוחה מגבירה את התיאבון. פעילות גופנית תורמת גם לחיזוק הגוף ולעיצובו (רקמת השלד והשריר).
TEA
אגודת אתרי הבידור הנושאיים (באנגלית: Themed Entertainment Association, ובקיצור: TEA) הוא ארגון הגג הבינלאומי של יוצרי ומעצבי אתרי נושא, כגון מוזיאונים, גני חיות ופארקים נושאיים. הארגון מאגד אלפי עובדים בתעשיית הפארקים הנושאיים בארצות הברית ובאירופה ומעניק מדי שנה כ-15 פרסים (המכונים פרסי Thea) לפרויקטים נבחרים במספר קטגוריות.
דביבון סרטנים
דביבון סרטנים (שם מדעי: Procyon carnivorus) הוא מין דביבון המצוי באזורים המיוערים והביצתיים של אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
הוא דומה לבן-דודו הצפוני, הדביבון המצוי, בכך שיש לו זנב טבעות ואת "מסכת השודד" של פרווה מסביב לעיניים. פרוותו קצרה יותר משל בן-דודו, והוא גדול ממנו במקצת. אורך גופו וראשו הוא בין 41 ל-60 ס"מ, אורך הזנב הוא בין 20 ל-24 ס"מ, גובה הכתף הוא 23 ס"מ, והמשקל הוא בין 2 ל-12 ק"ג. הזכרים בדרך-כלל גדולים מהנקבות.
הוא ניזון מסרטנים, לובסטרים, ומרכיכות אחרות, אך הוא אוכל-כול והדיאטה שלו כוללת בין היתר גם דו-חיים קטנים, ביצי צבים, ופירות.
דביבון הסרטנים הוא יחידאי (סוליטרי) ופעיל בלילה. הוא כמעט תמיד מצוי ליד נחלים, אגמים ונהרות.
הצאצאים נולדים בין יולי לאוגוסט ובכל המלטה נולדים שלושה.
מערכת ניהול תוכן
מערכת ניהול תוכן (באנגלית: Content Management System, בקיצור: CMS) היא יישום מחשב אשר מיועד לניהול, עריכה ופרסום תכנים באתר אינטרנט או אינטראנט (פנים ארגוני). המערכת מאפשרת בדרך כלל הרשאות למספר משתמשים.
מטרות המערכת
מערכת ניהול תוכן נועדה לפשט יצירה ותחזוקה של אתרי אינטרנט. בעזרת CMS ניתן לערוך, ליצור ולנהל תוכן, ללא יכולות טכניות מורכבות. מערכות אלה מאפשרות פרסום של דפי אינטרנט עשירים בתכנים, כגון: דפי חדשות, פוסטים, דפי וויקי, דפי מידע, רשימות, לוחות שנה דינמיים. מלבד זאת, משמשות כפלטפורמות לאתרים כגון: בלוגים, אתרי תדמית, אתרים עסקיים, חנויות, פורטפוליו וכדומה.
תכונה חשובה שיש למערכות ניהול תוכן היא האופציה להוסיף MetaData - מידע אודות המידע, נמצא "מעל" הנתונים, מתאר את התכונות של הנתונים ברמת הפשטה גבוהה.
בעזרת מטא-דאטה ניתן לתייג קבצים, דפי אינטרנט וישויות נוספות. מטא-דאטה מאפשר לנו לחפש בצורה חכמה יותר ולקטלג מידע בצורה קלה ואינטואיטיבית על ידי מילות מפתח (כמו שאנחנו עושים עם האש-טאגס ברשתות החברתיות, שהוא סוג של מטא-דאטה).
היסטוריה
אתרי אינטרנט עושים שימוש במערכות ניהול תוכן (מוצרי מדף סגורים, וכאלה אשר עושות שימוש בקוד פתוח). המערכת הכי פופולרית מבחינת כמות משתמשים היא WordPress.
בעשור השני של המאה ה-21 נעשה מאמץ להנגיש את מערכות ניהול התוכן לציבור ולפשט את תהליך בניית האתרים.
חברות מסחריות רבות לקחו על עצמן את הצורך לפשט את תהליך בניית האתרים ויצרו מערכות Drag and Drop ("גרירה") לבניית אתרים. אחת המערכות הפופולריות ביותר כיום היא Wix אשר מאפשרת בנייה של אתרים פשוטים במהירות.
מערכת ניהול תוכן שנעשה בה שימוש נרחב אצל גופים וחברות גדולות היא SharePoint המתאפיינת בפונקציונליות רבה, אינטגרציה לכלי "אופיס", רמת אבטחה גבוה ועמידה בעומסים.
מערכות נפוצות:
בנוסף למערכות ניהול תוכן כלליות, המאפשרות שליטה נרחבת בתוכן האתר ובעיצובו, נפוצות גם מערכות ניהול תוכן ייעודיות, לניהול בלוגים, לניהול פורומים וכדומה. מערכות ניהול תוכן מאפשרות יצירה ועריכה של דפי אינטרנט בלי להכיר את תגי HTML שביסודם של דפים אלה, באמצעות ממשק משתמש נוח (לעיתים ממשק WYSIWYG המאפשר לערוך תוכן בצורה שבה המשתמש רואה את התוצר הסופי של איך התוכן יראה כמו בעורך תמלילים).
אולפנת חורב
אולפנת חורב היא אולפנה בירושלים המשתייכת לרשת החינוך חורב.
הקמת אולפנת חורב
במהלך העלייה החמישית שבשנות השלושים, שרובה עולי מרכז אירופה (בעיקר גרמניה), עלתה גם קבוצה של יהודים אורתודוקסים שהביאו איתם מסורת חינוכית שמקורה היא מהרב יעקב אטלינגר ובתלמידו הרב שמשון רפאל הירש (הרש"ר הירש) ובשיטתו החינוכית - "תורה עם דרך ארץ. מחנכים אלו חיפשו דרכים חדשות להתאים את חינוך ילדיהם למציאות החיים בארץ. כך הוקם בשנת 1934 בית הספר "חורב" (על-שם אחד מספריו של הרב הירש), ובו 16 תלמידים ותלמידות (בית הספר היה מעורב בנים ובנות). מייסדי בית הספר היו פרופ' שמשון ברויאר, ד"ר הופמן, ד"ר לוינגר וד"ר פאלק שלזינגר, והם פנו לרב ד"ר יונה כהן בכדי שינהל את בית הספר.
הבנות למדו בדירתו של המנהל ברחוב החבשים (ששינה את שמו לרחוב אתיופיה) ליד שכונת מאה שערים בירושלים. בהמשך עבר בית הספר דרך בית רעוע בגן העיר, רחוב הרב אבידע ורחוב שטראוס, עד שהגיע למשכנו הקבוע - הבניין ברחוב כובשי קטמון בשכונת קטמון בירושלים.
בשנות השישים, בניהולו של מרדכי ברויאר, התרחבו מוסדות חורב, ונפתחו ישיבה תיכונית וכן אולפנה לבנות (כדלהלן).
אולפנת חורב כיום
האולפנה שוכנת כיום בשכונת בית וגן בירושלים ובראשה עמד הרב מאיר יעקובוביץ עד לשנת תשס"ח. בשנת הלימודים תשס"ט החליף אותו הרב עודד מייזליש שלימד במשך שנים רבות בישיבה התיכונית.
יום הלימודים מחולק בין שיעורים המתעמקים במקורות ישראל לבין שיעורי חוכמות העולם. תלמידות האולפנה ניגשות לבגרות מלאה בתנ"ך, תושב"ע, לשון והבעה, מתמטיקה, אנגלית, חינוך גופני ומגמה.
מגמות הלימוד באולפנה הן: מחשבים-אלקטרוניקה, ביוטכנולוגיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, אמנות, היסטוריה, ספרות, לימודי ארץ ישראל.
אולפנת חורב דורגה במקום הרביעי בממוצעי בחינות הבגרות מכלל התיכונים בישראל.
האולפנה מוגדרת כ"יוקרתית".
סערת הסרטון הגזעני
לפני פורים 2023 פרסמו בנות האולפנה "סרטון הכתרה" בו הבנות מציגות מה היה קורה אילו האולפנה הייתה מזרחית, הסרטון הכיל בלאקפייס והתבטאויות גזעניות כנגד יהדות המזרח, כחודש לאחר פרסום הסרטון התפרסם הסרטון והביא לתגובות ומחאות חריפות מאת שר החינוך יואב קיש, ראש הממשלה בנימין נתניהו, אריה דרעי, קרן מרציאנו ורבים אחרים
מחלף קריית גת
מחלף קריית גת הוא מחלף המחבר בין כביש 6 (חוצה ישראל) לכביש 35 ונקרא על שם העיר הסמוכה קריית גת. המחלף הוא מסוג מחלף יהלום המשולב ברמפה סיבובית בין כביש 35 לכיוון מזרח לבין כביש 6 לכיוון צפון.
אב הכנסת
אַב הַכְּנֶסֶת (בלטינית: Pater synagogæ; ביוונית: πατὴρ συναγωγῆς, תעתיק לטיני: Pater synagogês) היה בעל תפקיד בקהילות יהודיות באימפריה הביזנטית בראשית ימי הביניים. אין זה ברור מה היה בדיוק אופי התפקיד, אולם ייתכן כי ציין מנהיג או נכבד קהילה דומה לפרנס, כפי שעולה מכתובת בבית הכנסת בסטובי. מהתייחסות למונח בקודקס תאודוסיאנוס ניכר כי הוא נבדל מראש הכנסת (archisynagogus), ושני בעלי תפקידים אלה היו פטורים משירות צבאי. הופעתו של המונח, לצד מקבילו הנשי, "אם הכנסת" (Mater synagogês), על כתובות בקטקומבות יהודיות ברומא מרמזת שהתואר היה לתואר כבוד בקהילות אלה, אשר ייתכן שניתן לעוסקים בגמילות חסדים, ולאו דווקא משרה של ממש.
סטיב מקווין
סטיב מקווין (באנגלית: Steve McQueen; 24 במרץ 1930 - 7 בנובמבר 1980) היה שחקן קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה
מקווין נולד בשם טרינס סטיבן מקווין באינדיאנה. אביו היה טייס פעלולים בקרקס אווירי, ונטש את סטיב ואת אמו זמן קצר לאחר שנולד. גם אמו של סטיב נטשה אותו בגיל צעיר, ונתנה אותו לאחיה קלאוד שיגדלו. בגיל 12 פגש סטיב את אמו בחוסר שמחה, והכיר את אביו החורג אשר היה מעליבו, ועבר לגור עמם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בגיל 14 הסתובב מקווין עם כנופיות רחוב, ואמו החליטה לשלוח אותו לבית ספר רפובליקני לבנים בקליפורניה. ב-1947 הוא הצטרף לחיל הנחתים האמריקני ושירת שם עד 1950.
בשנת 1952 הוא החל ללמוד משחק ונבחן ללימודים ב"אולפן השחקנים" של לי סטרסברג בניו יורק. מתוך 2,000 המתמודדים שנבחנו, רק מקווין ומרטין לנדאו התקבלו.
בתחילת דרכו שיחק מקווין בתיאטרון ובטלוויזיה. בין הופעותיו הבולטות הראשונות היו ההצגה בברודוויי "A Hatful of Rain" ב-1955 ובסדרת הטלוויזיה "Wanted: Dead or Alive".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בסרט "אלימות בשכונות העוני" שיצא ב-1956, והתפקיד הראשי הראשון שלו היה בסרט האימים דל התקציב מ-1958 "הבועה", שזכה להצלחה מפתיעה והפך לסרט פולחן. ההצלחה ההוליוודית הראשונה שלו הגיעה עם "שבעת המופלאים", החידוש ההוליוודי של ג'ון סטרג'ס לקלאסיקה של אקירה קורוסאווה, "שבעת הסמוראים".
מעמדו הלך והתחזק כשקיבל את אחד התפקידים הבולטים בסרט אחר של סטרג'ס, "הבריחה הגדולה" שגם הוא זכה להצלחה גדולה, עד שב-1966 הוא כיכב בסרטו של רוברט וייז היאנגצה הגועש שהביא לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (רבים גם טוענים שזהו תפקידו הטוב ביותר לאורך הקריירה שלו). באותה שנה שיחק גם במערבון "נבדה סמית'. ב- 1965 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הנער מסינסינטי" לצידה של טיוזדיי ולד. בסוף שנות ה-60 היה מובטח מקומו בהוליווד ככוכב סרטים מרכזיים, לרוב סרטי פעולה ומתח מוערכים כדוגמת: "בוליט" ו"פרשת תומאס קראון" שזכו להצלחה גדולה בעיקר בזכותו של מקווין. בכל אותם סרטים בלטה אהבתו לסיכונים ובמיוחד למרדפי מכוניות, ולמרות שרצה להשתתף בעצמו גם בסצנות המסוכנות, מפיקי הסרטים לא אישרו זאת מטעמי ביטוח. עם זאת, חלק ניכר מצילומי הפעולה המוטוריים בסרטיו התבססו על נהיגה ורכיבת אופנועים שלו, תוך ניצול ניסיונו במרוצי אופנועים ומכוניות שבהם השתתף במקביל לקריירת המשחק.
מקווין בלט גם בסרטים בז'אנרים אחרים, כמו למשל בסרטו של מרק ריידל "הפרחחים". ב-1972 הוא כיכב בסרטו של סם פקינפה, "הבריחה", שהיה ללהיט גדול. בסרט זה הוא פגש את אשתו השנייה, השחקנית אלי מק'גרו, שכיכבה לצדו. מקווין זכה להצלחה גם ב-1973 בסרט "הפרפר" לצד דסטין הופמן.
מקווין נפטר בגיל 50 במקסיקו, מהתקף לב שנגרם בעקבות ניתוח להסרת גרורה בריאה.
נישואיו
מקווין היה נשוי שלוש פעמים. ב-2 בנובמבר 1956, נישא מקווין לשחקנית נייל אדמס. לזוג שני ילדים: טרי (שנולדה ב-1959 ונפטרה ב-1998 ממחלת המוכרומטוזיס) וצ'אד (שנולד ב-1960). לזוג ארבעה נכדים. הם התגרשו ב-1972.
ב-31 באוגוסט 1973, נישא מקווין לשחקנית אלי מק'גרו שכיכבה לצדו בסרט "הבריחה". במהלך הצילומים התאהבו השניים, ומקווין עזב למענה את אשתו ובנו (מק'גרו התגרשה מהמפיק רוברט אוונס). השניים התגרשו ב-1978, והייתה להם מערכת יחסים מתוקשרת וסוערת מאוד.
פנס קסם
פנס קסם (בלטינית: Laterna magica) הוא מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך. פנס הקסם היה המקור למספר פיתוחים בתחום הקולנוע והאנימציה.
עקרון פעולה
עקרון פעולתו של פנס קסם זהה לעקרון הפעולה של מקרן שקופיות. המכשיר מורכב ממקור אור ומכלול של עדשות. אם מציבים תמונה שקופה למחצה בין מקור האור לעדשות ניתן להקרין את התמונה על מסך שמוצב במרחק מה מהמכשיר. העדשות משמשות לצורך מיקוד התמונה על המסך.
היסטוריה
פנס קסם נטול עדשות הומצא בתחילת המאה ה-15 על ידי ג'ובאני דה פונטנה, רופא איטלקי. לא ברור אם דה פונטנה בנה בפועל פנס קסם או שהוא הסתפק ברישום ההמצאה בספרו Liber Instrumentorum.
יש המייחסים את המצאת פנס הקסם לאתנסיוס קירכר, כומר גרמני, שתיאר בשנת 1671 באופן מפורט מקרן המבוסס על מנורת שמן. התמונות, שצוירו על זכוכית, הוקרנו על מסך, אשר הוצב במרחק של מטרים ספורים מהמכשיר. השאלה אם קירכר השתמש בהמצאה שלו בעדשות טרם הוכרעה. מבין המפתחים הראשיים של פנס קסם בעל עדשות, ראוי להזכיר את כריסטיאן הויגינס ההולנדי ואת תומאס רסמוסון ולגנשטיין הדני. האחרון היה גם זה שטבע את השם פנס קסם, ועסק בצורה נמרצת בהפצת המכשיר ברחבי אירופה.
פיתוחים שמקורם בפנס קסם
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 רווח השימוש בפנסי קסם לצורך מופעים לקהל הרחב. מופעים אלו, שהיו אבות הקולנוע המודרני, נעשו על ידי בעלי מקצוע, אשר נדדו מעיר לעיר. הגרסאות הראשונות של מקרני הקולנוע, כמו למשל הזואטרופ, הזואופרקסיסקופ (zoopraxiscope) והפרקסינוסקופ היו מבוססים על פנס קסם. פרקסינוסקופ הבנוי מפנס קסם הומצא על ידי אמיל ריינו בשנת 1878, ושימש אותו כעבור 14 שנה לצורך מופע הקרוי תיאטרון חזותי. הזואופרקסיסקופ הומצא בשנת 1879 על ידי אדוארד מויברידג' במסגרת ניסוייו לרשום בעזרת מערך של מצלמות את תנועת הרגליים של סוס דוהר. המכשיר שימש אותו בהרצאות שנשא על ממצאיו.
אהרון בן שמעון
הרב אהרון בן שמעון (ה'תר"ך, 1860– ה'תש"ט, 1949) היה רבה הראשי של צפת וראש "ישיבת מרן הבית יוסף", רבה של הקהילה הספרדית בהונגריה ושליח עיר הקודש צפת בבוכרה.
ביוגרפיה
בשנת תרס"א חזר לצפת ונתמנה לעמוד בראשות ישיבתו של שם "מרן הבית יוסף" (רבי יוסף קארו). ישיבה זו המשיכה להתקיים בצפת עד הרעש הגדול שבו נחרבו בתי המדרש בעיר, ולאחר שיפוץ המקום על ידי רבי יצחק גויטע מעיר טריאסט קבע בה מחדש את ישיבת מרן הבית יוסף.
עם כינונה של הרבנות הראשית בארץ ישראל מונה לרב ראשי ואב"ד צפת והגליל. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר העתיקה בצפת.
אחיינו היה הרב מנצור בן שמעון.
מילים פשוטות
מילים פשוטות הוא אלבומו השלישי של הזמר דודו אהרון, אשר יצא לאור ב-15 באוגוסט 2010. אהרון כתב והלחין את רוב שירי האלבום, הכולל את השירים: "לא מוותר" "כסף ואלכוהול" "תגידו לה" "מילים פשוטות". האלבום כולל את הדואטים עם זהבה בן "פעם בחיים" ו"הלב יודע". זכה בתואר זמר השנה לשנת 2010 מערוץ 24 במצעד השנתי המשותף עם רשת ג'- גם בעוד מספר תחנות רדיו נבחר לתואר זמר השנה, השיר "תגידו לה" זכה בשיר השנה במצעד השנתי של ערוץ 24 ורשת ג'. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפולה.
ירון פרסלני
ירון פרסלני (נולד ב-24 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
פרסלני נולד בקריית חיים. הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 1977. הוא לקח חלק ב-176 משחקי ליגה, 23 משחקי גביע המדינה, ומשחק גביע הטוטו. פרסלני היה גם קפטן הקבוצה, השתתף בשישה משחקים במסגרות אירופאיות, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכה בשתי האליפויות הראשונות של מכבי חיפה. בשנת 1985 עזב את הקבוצה, ולאחר מכן שיחק גם במכבי פתח תקווה, הפועל כפר סבא ובית"ר תל אביב, עד שפרש ממשחק פעיל בתחילת שנות ה-90.
פרסלני התבלט בכדורגל הישראלי כבלם אחורי, אך למרות תפקידו ההגנתי הוא גם הבקיע 19 שערים (בעיקר בראשו) לזכות מכבי חיפה. פרסלני סבל מפציעות קשות וסיבוכים, שגרמו לו להיעדר מהרבה משחקים ופגעו במעמדו בקבוצה ובנבחרת.
לזכותו של פרסלני 20 הופעות בנבחרת ישראל. ב-15 בפברואר 1983 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה. במרץ 1988 יצאה נבחרת ישראל בכדורגל לסדרת משחקים באוסטרליה ובניו זילנד, ששימשו כטורניר המוקדמות לקראת אולימפיאדת סיאול. המשחק הראשון בשלב זה היה מול נבחרת אוסטרליה בקרייסטצ'רץ', והוא נחשב לאחד האלימים ביותר בתולדות הנבחרת. בתחילת המחצית השנייה הוכשל פרסלני, ותוך כדי שהיה שרוע על הדשא ספג בעיטה מכוונת מצד האוסטרלי גארי מקדאוול, שהורחק בכרטיס אדום. הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה ב-16 באפריל 1989, במשחק מול אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990.
חיים אישיים
פרסלני אב לשלושה. אביו, נתן פרסלני ואחיו ג'ימי הפועל חיפה היו כדורגלנים אף הם.
גשר בן-אליעזר
גשר בן-אליעזר הוא גשר על נחל הירקון בתחומי העיר תל אביב המחבר את שדרות רוקח דרך רחוב התערוכה עם רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון.
היסטוריה
ב-23 בפברואר 1938, תקופה של שגשוג והתרחבות של העיר תל אביב, הונחה אבן פינה לגשר, בטקס רב רושם בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח והנציב העליון סר ארתור ווקופ שהיה אז ביום סיור ופרידה מתל אביב עם סיום תפקידו. פרנסי תל אביב הבטיחו לווקופ שהגשר ייקרא על שמו, בשל תרומתו לפיתוח תל אביב ואהדתו לנושא הציוני.
אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ומחסור בכספים, הגשר לא הוקם. דיונים על הצורך לבנות גשר במקום התקיימו החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. בשלב מסוים הוצע להעביר את גשר הביילי ששימש את רחוב אבן גבירול עד השלמת גשר בר-יהודה, כחלופה זמנית, אולם גם כוונה זאת לא יצאה אל הפועל. בסופו של דבר הגשר נחנך בשנת 1977 ונקרא על שם אריה בן-אליעזר. בתודעה הציבורית, שמו של ווקופ שויך לגשר רדינג שהוקם על ידי חברת החשמל עוד באמצע שנת 1937.
באוגוסט 1987 נסגר זמנית חלק הגשר המאפשר נסיעה דרומה לצורך עבודות תחזוקה דחופות.
קארל ריכטר
קארל ריכטר (בגרמנית: Karl Richter; 15 באוקטובר 1926 – 15 בפברואר 1981) היה מנצח, מנצח מקהלה, נגן עוגב וצ'מבליסט גרמני.
ביוגרפיה
קארל ריכטר נולד בפלאואן והחל את לימודי המוזיקה בדרזדן, שם היה חבר במקהלת הצלב של דרזדן, והמשיכם בלייפציג, שם סיים בתואר בשנת 1949. הוא למד אצל גונתר ראמין, קארל שטראובה ורודולף מאוארסברגר. באותה שנה התקבל למשרת נגן עוגב בכנסיית סנט תומאס בלייפציג, שם כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנהל מוזיקלי במשך 27 שנים. בתקופת כהונתו שם נחנך קברו החדש של באך בכנסייה וריכטר הכין ביצוע מיוחד של הפרלוד ופוגה סנט אן במי במול מאת באך לאירוע.
ב-1951 עבר ריכטר למינכן, שם לימד בקונסרבטוריון וכיהן כמנצח מקהלה ובנגן עוגב כנסיית סנט מארק. כמו כן ניצח מ-1954 על מקהלת באך של מינכן ועל תזמורת באך של מינכן. בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20 הרבה להקליט ויצא למסעות קונצרטים ביפן, ארצות הברית, קנדה, אמריקה הלטינית, מזרח אירופה וברית המועצות.
ריכטר ניגן וניצח על מגוון רחב של מוזיקה (מוזיקת קודש מהיינריך שיץ עד מקס רגר, כמו גם רפרטואר סימפוני וקונצרטנטי מן התקופה הקלאסית והרומנטית - כולל סימפוניות של ברוקנר), אך הוא זכור בעיקר בפרשנויותיו לבאך והנדל. ביצועיו של ריכטר נודעו באופיים המעמיק, הדרוך והחגיגי. הוא נמנע משינויי המפעם שאפיינו בעבר את הסגנון הרומנטי, שהיה מקובל בניצוח יצירות באך, והקדיש תשומת לב רבה לכלי הנשיפה מעץ ולאיזון. הקלטותיו מן השנים 1958–1970 מצטיינות ב"משמעת, מיקוד רתמי ועוצמת הבעה."
ריכטר ראה את מוזיקת הבארוק כלא מתוכננת, סובייקטיבית בטבעה, והסביר בראיון, שנאמר לו כי הביצוע שהגיש למתאוס פסיון של באך נשמע שונה מזה שעליו ניצח שנה קודם לכן. הוא ראה את חוות הדעת הזאת באור חיובי וקבע, "רע הדבר, אם אתה מקפיד על שגרת נגינה ליצירה משום שכך צריך, ואם אין לך עוד שום מחשבות ורעיונות לגביה." הייתה זו אחת הנקודות החזקות של ריכטר, משום שכל קונצרט שניצח עליו היה אירוע ייחודי, שאין לו תחליף, ואף כי שני ביצועים יכלו להישמע שונים במידת מה זה מזה, הרי שניהם נשמעו נכונים ונאותים ברגע שביצע אותם. נגנים שהופיעו עמו הכירו בכך והשוו נגינה של מזיקת בארוק עם ריכטר למשחק פינג פונג, בשל תנועת הלוך ושוב שכיוונה את היצירה.
בשנת 1971 לקה ריכטר בהתקף לב, כמעט עשר שנים לפני מותו. באמצע שנות ה-70' סבל מבעיות גוברות והולכות בראייה. היה לו זיכרון מעולה, והוא החל לשנן בעל פה מספר רב ככל האפשר של יצירות לפני שיאבד כליל את כוח הראייה. בסופו של דבר עבר ניתוח בעיניו, שעל אף ספקנותו הראשונית התגלה כיעיל.
כשנשאל על נטל העבודה המתיש שהעמיס על עצמו מבחירתו הוא, נהג להשיב, "זמני הוא עכשיו", או אפילו "אנחנו בני ריכטר איננו מזדקנים."
בשנות ה-70', לדברי ניקולאס אנדרסון, "לאור העניין הגובר בביצוע אותנטי ... הוטל ספק בערכיו של ריכטר"; ביצועיו של ריכטר זכו עם זאת להערכה ולהתפעלות הודות ל"משמעת, המיקוד הרתמי ועוצמת ההבעה" שאפיינו אותם.
בשנת 1981, כששהה במלון במינכן, לקה בהתקף לב קטלני, וכעבור שמונה ימים נקבר בציריך.
ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים
ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים (באנגלית: Pugwash Conferences on Science and World Affairs) הן סדרת פגישות קבועות של קבוצת מדענים מרחבי העולם הדנים בנושאים שונים.
הקמה
בזמן מלחמת העולם השנייה, מדענים רבים היו מודאגים מהעובדה שנשק גרעיני נמצא בתהליכי יצירה, ושימוש בו עשוי להוות סכנה חמורה לעולם כולו. אחד מהמדענים הללו היה המדען הגרמני אלברט איינשטיין, שעודד את חבריו לערוך ועדת חירום שתפקידה היה לדון בנושאים משמעותיים כאלו. מי שנענה להצעתו היה המדען יוסף רוטבלט שהחליט לערוך ועידה כזו.
הפגישות הראשונות
הועידה הראשונה התקיימה בשנת 1957 בביתו של פילנתרופ אמריקאי בשם סיירוס איטון. בפגישה נכחו עשרים ושניים מדענים ממדינות שונות: שבעה מדענים מארצות הברית, שלושה מדענים מברית המועצות, שלושה מיפן, שניים מאנגליה, שניים מקנדה, מדען אחד מאוסטרליה, מדען אחד מאוסטריה, מדען אחד מסין, מדען אחד מצרפת, ומדען אחד מפולין. המדענים דנו ביתרונות ובחסרונות של פצצת האטום המתפתחת, ובאתיקה של שימוש בנשק כזה.
הפגישה השנייה כללה כמות דומה של חברים ובמהלכה דנו בדרכים להאטת מרוץ החימוש.
בתחילה הפגישות מומנו על ידי יוסף רוטבלט ולאחר מכן על ידי קרן מיוחדת.
תוכן הפגישות לאורך השנים
לאורך השנים התווספו חברים נוספים לפגישות ומונה נשיא לוועידות -. תוכן הפגישות, אשר בתחילה התמקדו בנשק הגרעיני בלבד, התרחב לנושאים כמו מלחמה ביולוגית, ביטחון אירופה, מצב הטכנולוגיה העולמית, מצבן של מדינות לא מפותחות וכן ביטחון העולם כולו. לאורך כל הפגישות, ליוותה את המדענים השאלה "האם מאחריותם של מדענים להתעסק בנושאים הללו?".
פרסים
בשנת 1995 הוענק פרס נובל לשלום לוועידת פגוואש ולמייסד יוסף רוטבלט (שכיהן גם כמזכ"ל וכנשיא במשך תקופה קצרה). הפרס הוענק לוועידה על המאבק למניעת הפצצה גרעינית ושימוש בנשק בפרט, ועל מאבק ודיונים למניעת מלחמה בכלל.
ראדנבו
רַאדְנֶבוֹ (בבולגרית: Раднево) היא עיר בדרום-מרכז בולגריה, בשטח מחוז סטארה זאגורה וממוקמת כ-219 ק"מ מהבירה סופיה, 99 ק"מ מפלובדיב ו-29 ק"מ מבירת המחוז סטארה זאגורה. העיר ממוקמת במזרחו של מישור תראקיה העילי.
היסטוריה
באזור העיר נתגלו ממצאים ארכאולוגיים המתארכים את ראשית ההתיישבות האנושית במקום לאלף ה-4 לפנה"ס, תקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת באזור העיר מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. ב-1700 נוסד במקום כפר קטן בשם ראדני על שמו של אחד המתיישבים הראשונים. ב-1873 נבנתה במקום כנסייה. עד 1906 נודע היישוב בשם העות'מאני רדנה מחלה. ב-1964 הוא זכה למעמד של עיירה. ב-1 ביוני 2009 נפטר מדום לב ראש העיר נונצ'ו וודניצ'ארוב, במהלך צילומי פרק של תוכנית המציאות הבולגרית "הישרדות" בפיליפינים.
כלכלה ודמוגרפיה
מרבית תושבי העיר הם בני המעמד הבינוני ותעסוקת העיר מתבססת על קומפלקס תחנות הכוח מריצה איצטוק המייצרות חשמל מפחם בהספק כולל של 3,390 מגה ואט ועל חברת הפחם "מזרח המריצה". בשטח הרשות המקומית מגדלים חיטה, שזיפים ודובדבנים. ראדנבו מהווה צומת תחבורתית בין מזרח למערב בולגריה והיא מחוברת דרך הכביש המהיר I-85 לעורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת גידול מתונה (תמותה לעומת ילודה) ובמאזן הגירה חיובי מתון. כ-90% מהתושבים הם ממוצא בולגרי וכ-6% הם צוענים.
אקלים
בראדנבו שורר אקלים ממוזג, הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.5oc וערכי הקיצון הממוצעים הם מינוס 2oc בדצמבר ו-24oc ביולי.
נווה שאנן (חיפה)
נָוֶה שַׁאֲנָן היא מנהלה מקומית בדרום-מזרח חיפה, המכסה אגד של שכונות התופסות את אוכף ההר המזרחי שבתחומי העיר חיפה. הכינוי המקובל למקום בפי תושבי חיפה הוא נו"ש (מבוטא "נוֹש"). ב-2020 מנתה אוכלוסיית נווה שאנן 44,000 תושבים.
שכונת נווה שאנן נבנתה בהדרגה על פני שנים רבות, בסגנונות בנייה מגוונים. ברובע יש מבנים בני קומה אחת הבנויים על מגרש גדול על פי העיקרון של עיר גנים, ישנם מבנים בעלי שתי קומות ושתי דירות בכל קומה - שזכו לכינוי "הגגות האדומים" בשל גגות הרעפים שלהם, יש מבנים שבהם מספר יחידות דיור ויש שיכונים בבנייה רוויה - הן שיכוני "רכבת" משנות קליטת העלייה ההמונית וחיסול המעברות והן רבי-קומות חדשים יותר.
היסטוריה
המקום נודע בתקופה העות'מאנית כ"כרמל אל-אחמר" ("הכרמל האדום") עקב צבעה האדמדם של אדמת ההר. על פי מסורת העניק אחמד ג'מאל פאשה את האזור לשייח' סעד, מנאמניו, והשטח כונה "פרס אל סעד", מלשון פרוס, בשל מישוריותו.
חברת הכשרת הישוב קנתה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 חלק מאדמותיו של שייח' סעד, ומתוך אדמות אלו מכרה 600 דונם ל"חברת נוה שאנן" (ה-ו' היחידה במקור), שמה של התאגדות מייסדי השכונה, שם שאותו שאלה מפסוק בספר ישעיהו: "חֲזֵה צִיּוֹן קִרְיַת מוֹעֲדֵנוּ עֵינֶיךָ תִרְאֶינָה יְרוּשָׁלִַם נָוֶה שַׁאֲנָן אֹהֶל בַּל יִצְעָן בַּל יִסַּע יְתֵדֹתָיו לָנֶצַח וְכָל חֲבָלָיו בַּל יִנָּתֵקוּ". החברה חילקה 430 דונם מתוך השטח ל-215 מגרשים של 2 דונם כל אחד. ב-7 בינואר 1922 התקיימה הגרלת המגרשים והחלה בניית מקצת מהבתים. עוד באותה שנה התיישבו ראשוני המתיישבים בשכונה. בשנת 1929 היו בשכונה כ-60 בתים.
תכנונה המקורי של השכונה נעשה בידי האדריכל ריכרד קאופמן. התקופה הייתה מעט אחרי מאורעות תל חי, וברוח זו נקראו שני הרחובות הראשונים בשכונה החדשה "טרומפלדור" ו"הגליל"; בצומת שביניהם, הוקם בית הספר "תל-חי". רחוב ראשי נוסף נקרא מאוחר יותר על שם חניתה, שגם היא בגליל, ואילו הרחוב שבין רחוב הגליל ורחוב חניתה נקרא "רחוב התיכון", כנגזר ממיקומו. סביב גרעין זה התפתחו, שכונות-שכונות, חלקיו של הרובע, כאשר השכונות שנבנו אחרי קום המדינה נבנו במרחק-מה מנווה שאנן הוותיקה והרצף הבנוי שביניהן נוצר במהלך השנים שחלפו.
נווה שאנן במאה ה-21
ב נמשכה הבנייה ברובע לכיוון מזרח, שם נבנו רחובות חדשים במורדות לכיוון הצ'ק פוסט. אלה מתחת לרחובות שבעצמם נבנו רק עשור קודם לכן, ואשר מאכלסים תושבים ממעמד בינוני, כנתיב ח"ן ורחוב חזן. שכונות אלה מתמודדות עם הזיהום הרב שנושא איתו האוויר המגיע ישירות מהמפרץ, שבשל מיקומן על פאתו המזרחית של ההר אין להן כל הסתרה טבעית מפניו. חלקיו המערביים של הרובע, כיזרעאליה, מתמודדים עם הפגיעה בעמק רושמיה ובערך דירותיהם שנגרמה עם בנייתו של ה"גרנד קניון" והכבישים המהירים המסתעפים ממנו, חלקם מתחת להר וחלקם בערוץ הנחל, כחלק מפרויקט מנהרות הכרמל.
בסוף החלו לבצע בשכונה פרויקטים של פינוי בינוי, במסגרת תוכנית מתאר חדשה שהכינה האדריכלית אירית צרף-נתניהו, וכוללת תוספת של 26 אלף תושבים לשכונה. התוכנית כוללת גם יצירת מתחם של עסקים קטנים ואמנים, וטיילת היקפית חדשה. בנומבר 2019 אושר פרויקט "מתחם פייזר" הכולל הריסת ארבעה בנייני רכבת ישנים. במקומם, ייבנו ארבעה בניינים של 25 קומות לצד שני בניינים של 7-6 קומות הכוללים 440 דירות חדשות, בשילוב מסחר, תעסוקה ומבני ציבור. באוגוסט 2021, אושר פרויקט ברחוב פינסקר בו יהרסו 32 דירות בארבעה בניינים שנבנו בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטובת הקמת 140 דירות חדשות בשלושה בניינים.
גאוגרפיה ותחבורה
כיוונו הכללי של נווה שאנן הוא מצפון לדרום, והוא מורכב מגבעות עגולות, המקושרות ביניהן בוואדיות, למעט נווה שאנן הוותיקה - הבנויה על שטח מישור המשתפע מעט מזרחה. הגבעות הדרומיות הן הגבוהות ביותר, והן, כמקובל בחיפה, גם המאוכלסות בחתך סוציו-אקונומי גבוה יותר. האזור המיוער ביותר בנווה שאנן הוא "יער רמת-אלון" שבדרום, בין רמת אלון והטכניון. שלוחות ההר השונות יצרו הפרדה בין שכונות הרובע וכך הבנייה נעשתה לפי קווי גובה ובין שכונה לשכונה מפרידים גאיות המהווים שטח ירוק.
התחבורה בנווה שאנן היא חלק ממערכת התחבורה של חיפה-נשר, ונעשית על ידי אוטובוסים, מוניות שרות ורכבים פרטיים. העורקים הראשיים הם דרך חנקין ודרך שמחה גולן ממערב; הרחובות ניסנבוים (על שמו של ברוך ניסנבוים) – יד לבנים מצפון; דרך דורי (על שמו של יעקב דורי) ממזרח; רחוב האינטרנציונל מדרום ושדרות טרומפלדור והרחובות חניתה ושלום עליכם (על שמו של שלום עליכם) במרכז. מחלפים ותיקים קיימים על דרך חנקין במפגש עם רחוב האינטרנציונל ועם רחוב גוט לוין. בתוכנית הקמת רכבל מפרץ-טכניון-אוניברסיטה שישרת את הטכניון, בין הצ'ק פוסט והאוניברסיטה (דניה) תוך הקלה על גודש התנועה הקבוע בכיכר זיו.
כיכר זיו שבמרכז היישוב היא היום צומת ראשי בחיפה החולש על התנועה בין הצ'ק פוסט לאחוזה, ובין נשר ודניה לעיר ולהדר.
בדרך שמחה גולן נחנך ב-2010 "מחלף נווה שאנן" (ידוע גם כ"מחלף רופין") - פתח הכניסה המרכזי של "מנהרות הכרמל", מערכת גשרים ארבע-מפלסית המקשרת את הנכנסים והיוצאים למנהרה, שעמדה במוקד התנגדות מצד מתכננים ותושבי העיר.
כביש נחל הגיבורים שנפתח בדצמבר 2013, מאפשר לתושבי נו"ש לעקוף את שכונת הדר בדרכם לעיר התחתית.
שכונות נווה שאנן
עיריית חיפה מחלקת את נווה שאנן לשני רבעים סטטיסטיים:
כל אחד משני הרבעים מחולק לתתי-רבעים, המתחלקים בחלוקת משנה לשכונות.
רובע נווה שאנן - יזרעאליה
הרובע מחולק ל-3 תתי-רבעים: נווה שאנן, יזרעאליה ומורדות נווה שאנן.
מורדות נווה שאנן
תת-הרובע "מורדות נווה שאנן" כולל בתוכו מספר שכונות בצפון נווה שאנן. שכונות אלה מיושבות בעולים ממגוון ארצות. בשנת 2007 התגוררו בתת-הרובע 14,890 תושבים המהווים כ-40% מסך תושבי נווה שאנן - יזרעאליה.
במורדות נווה שאנן נכללות השכונות הוותיקות חליסה ותל עמל שנבנו שתיהן לפני קום המדינה ממזרח לגשר הגיבורים ולאורך עורק התחבורה הראשי בין העיר התחתית ונווה שאנן, דרך יד לבנים, והרחובות המסתעפים ממנו. שכונת נוה פז יושבת בין דרך יד לבנים לחוף שמן. רחובה המרכזי, חטיבת כרמלי, ממשיך מזרחה ונפגש עם דרך יעקב דורי שבנווה שאנן.
נווה יוסף
שכונה זו, הקרויה על שמו של יוסף ארדשטיין, מנהיג פועלים חיפאי בתקופת המנדט, נמצאת במורדות הצפוניים של נווה שאנן. השכונה תוכננה עבור משוחררי הבריגדה היהודית והוקמה בשנת 1949 כשכונה לחיילים משוחררים, הן משוחררי הצבא הבריטי והן משוחררי צה"ל. בתיה הראשונים היו בתים חד-קומתיים ובמהלך שנות קליטת העלייה ההמונית נבנו בה שיכונים רבי-קומות בעלי מספר כניסות. במסגרת בניית בנייני מגורים חדשים הופנו אל השכונה עשרות רבות של משפחות ממפוני ואדי סאליב כמו גם מאזורים אחרים. עקב מצבה הסציו-אקונומי צורפה השכונה לפרויקט שיקום שכונות. בשנות ה-90 הגיעו אליה עולים רבים מחבר המדינות.
נווה יוסף כוללת מגוון רב של אוכלוסיות שונות, ובהן תושבים ותיקים יוצאי ארצות צפון אפריקה, עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר ועולים מאתיופיה. גבולות השכונה הם: במערב שכונת תל-עמל, בצפון נווה פז, ובמזרח נווה גנים. לשכונה שתי כניסות, הראשונה מדרך יד לבנים, והשנייה מרחוב הרב משאש המובילה לרחוב הראשי בשכונה - רחוב ערד; בנווה יוסף מתנ"ס פעיל ומפותח, המקיים פעילויות לכל הגילים ומהווה עוגן חשוב בחיי השכונה, ולידו בית ספר תיכון דתי לבנות - עירוני ו', מרשת האולפנות אמי"ת, שנפתח ב-1965. עד שנת 2005, שבה עברה לקריית שמואל, פעלה בקמפוס של בית הספר גם מכללת שאנן, המכללה האקדמית הדתית לחינוך.
מתנ"ס נווה יוסף מארח מדי קיץ, מאז 2005, את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי בשיתוף החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
נוה פז
נוה פז הוקמה אחרי תל-עמל, ונמצאת בין דרך יד לבנים לבין חוף שמן. מדרום לה נמצאת שכונת נוה יוסף.
רחובה המרכזי הוא רחוב חטיבת כרמלי. אוכלוסייתה צעירה באופן יחסי, ובה ילדים רבים. הבנייה בה נמשכה בשנות ה-90 כדי לאכלס עולים רבים. בנוה פז פעלו עד 2009 שני בתי ספר יסודיים, "גבריאלי" ו"קישון", אך עם הצטמצמות הרשמתם של תלמידים הוחלט על סגירת בית הספר "קישון". בשכונה נמצאים גם סמינר למורים ולגננות ערביים, ומתקן גדול של חברת החשמל.
נוה גנים
נוה גנים הוא שמה של שכונה שהוחל בהקמתה בתחילת המאה ה-21, המשתרעת בין נוה פז לנוה יוסף. בשכונה נמצאת ישיבת "אוהל יהושע" של חסידות בעלז.
נווה שאנן הוותיקה
נווה שאנן ההיסטורית התרחבה מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ועד למלחמת העצמאות. השכונה כוללת את החלק המזרחי של שדרות טרומפלדור ואת הרחובות הגליל וחניתה והרחובות הרוחביים החוצים אותם. בתיה הראשונים הוקמו ב-1922, אולם תנופת הבנייה המשמעותית התחוללה בימי העלייה הרביעית ולאחר קום המדינה היא התפתחה וביססה את צביונה כשכונה של עובדים ומורים המזוהה עם הציונות הסוציאליסטית.
כבר בשנות ה-20 הוחלט לסלול כביש שיחבר את השכונה לחיפה. העבודה נמסרה לקיבוץ "השומר הצעיר ב'" של גדוד שומריה, שחבריו ייסדו את משמר העמק והיו מחוסרי עבודה עם תום סלילת הכביש חיפה - ג'דה.
ב-2007 התגוררו בנווה שאנן הוותיקה כ-10,860 נפש. בשכונה עומד מגדל המים, שהוא אתר מורשת, ומגוון בתי ספר וגני ילדים, ביניהם בית הספר היסודי "תל חי", שבו בנתה ההגנה 2 סליקים, וחטיבת ביניים ותיכון עירוני ג' על שם זלמן ארן. ארבעה בתי אבות נמצאים בשכונה. לרשות תושביה הדתיים של נווה שאנן עומדים שמונה בתי כנסת, בית ספר ממלכתי-דתי "רמב"ם", ישיבה גבוהה וישיבת הסדר אור וישועה, מתנ"ס דתי וסניפים של תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל, לרשות תושביה החרדים עומדים מספר כוללים וישיבת "נחלת הלויים". בבית מועצת הפועלים נמצא בית הקולנוע "סינמה קפה עממי", מבתי הקולנוע האחרונים בחיפה שאינו בתוך קניון. "מחנה נו"ש" של המחנות העולים, הוא אחד משני מחנות של התנועה בנווה שאנן (השני ברמות רמז).
גן הבנים
בשכונה הוותיקה בסמוך להצטלבות הרחובות הבנים-הגליל-התיכון-חניתה-אילת ניתן למצוא גן ציבורי בשם גן הבנים. הגן מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
יזרעאליה
שכונת יזרעאליה, שבה התגוררו ב-2007 כ-10,770 נפש, נבנתה לאחר פינוי המעברות ובה רבי-קומות וטורים של "בנייני רכבת". רחובה הראשי הוא רחוב אבא הלל סילבר. כאן נמצאים בתי הספר "דינור" ו"יזרעאליה", ו"בית אבא חושי" - מרכז תרבות גדול. ברחוב סילבר גם נבנו מגדלי המגורים הראשונים בחיפה (במספרים 111 ו-113), בשנת 1969 - גובהם 65 מטר. בפאתי השכונה נחנך ב-1980 גן "הספורטק", שלצורך הקמתו מולא ואדי רושמיה בפסולת חציבה במשך 4 שנים. לידו, במדרון הוואדי, נבנה ב-1999 ה"גרנד קניון".
בפאתיהן המערביים של יזרעאליה ונווה שאנן שכן מחנה צבאי בריטי אשר בו היו מוצבים חיילי הלגיון בזמן המנדט. לאחר מכן הפך מחנה זה לאחד מבסיסי חיל הים ולבסוף ננטש.
שם השכונה כשם החברה שרכשה את האדמות.
רובע רמות נווה שאנן
הרובע מחולק ל-2 תתי-רבעים: זיו-רמת אלון ורמז-רמות ספיר.
זיו
שכונת זיו, המרכזית שבין שכונות נווה שאנן, הוקמה שנים אחדות אחרי הקמתה של נווה שאנן. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עלה אבא זיו (נפטר ב-1946) מריגה, לטביה לחיפה, הקים (יחד עם יוסף כצנלבוגן) את חברת "בוני חיפה" ורכש כ-300 דונמים מערבים ומקהילת ציון אמריקאית ועליהם בנה שכונה. הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 1936. הבנייה נמוכה ברובה, ומאופיינת בחצרות רחבות ובמרחק גדול בין בית למשנהו. רוב המבנים הם משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 בתים רבים נרכשו, נהרסו ובמקומם נבנו בתים בעלי מספר קומות ולעיתים שני מבנים על אותו מגרש.
השכונה המורחבת כוללת את החלק המערבי של שדרות טרומפלדור, את הרחובות שלום עליכם וגלבוע, את רחוב ברל כצנלסון - המקיף את זיו בכעין חצי מעגל וכן את השכונות הקטנות "שחר" (בהקמתה נקראה "נאות שחר", לאחר מכן שונה שמה ל"רחבת בן-ארצי") ו"במסילה" ("שיכון סולל בונה"). במפגש שדרות טרומפלדור ורחוב שלום עליכם הייתה בעבר כיכר תנועה ובה מזרקה, אלא שעם הרחבת הכביש הועברה המזרקה לרחבת המרכז המסחרי הצמוד, ובהמשך בוטלה לחלוטין. הזיהוי של "כיכר זיו" נעשה עם הרחבה ועם הצומת.
הרחובות היוצאים מהכיכר, היינו שדרות טרומפלדור והרחובות שלום עליכם וברל, שימשו מאז ומתמיד כמרכז עסקים ראשי לנווה שאנן כולה, וניתן למצוא בהם סניפי בנקים, משרדים, בתי אוכל וחנויות מכל הסוגים. סמוך לכיכר שכן בעבר בית הקולנוע "זיו", שנסגר, וכן סופרמרקט שבמשך עשרות שנים השתייך לאגודה השיתופית "הצרכן" ונמכר לרשת "בר כל" החרדית.
קריית הטכניון
קריית הטכניון, שהוקמה בשנות ה-50 לא הרחק מכיכר זיו, היא משכנו של הטכניון, מהמוסדות האקדמיים המצטיינים והיוקרתיים בישראל. הקריה היא קמפוס המשתרע על פני 1,325 דונם וכולל מבני לימוד, מעבדות ומבני מעונות לסטודנטים, לסגל זוטר ולמשפחות עם ילדים. היא גובלת בצדה המזרחי בנשר.
אבן הפינה לקריית הטכניון הונחה ב-1953. אכלוס המתחם החל בשנות ה-60 ונמשך אף בראשית המאה ה-21. במשך תקופה ארוכה התנהלו הלימודים בשני הקמפוסים של הטכניון, זה שבהדר וזה שבנו"ש, אך מאז 1986 משמשת את המוסד רק קריית הטכניון. המבנה ההיסטורי בהדר הוסב למוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל ומקצת המבנים שסביבו נמסרו לבית הספר בסמ"ת עד שזה נסגר ב-2007.
רמת אלון
שכונה זו, כמו גם הרחוב הראשי בה, קרויים על שם יגאל אלון. את בניית השכונה, הממקומת בדרום נווה שאנן, אישרה מועצת העיר בשנת 1981. פריצת הדרך החלה ביולי 1985, והבתים הראשונים החלו להיבנות בשנת 1986. רמת אלון גובלת במזרח בטכניון, במערב ברמות רמז, בצפון בזיו ובדרום ובדרום-מערב בדניה. חלק הארי של תושביה הם משפחות צעירות, סטודנטים ואנשי צבא קבע, שהיו האוכלוסייה המקורית בעת תכנונה. בשכונה כ-2,000 משקי בית.
ברמת אלון שוכנים בית הספר היסודי "אלון", בית הספר התיכון (ממ"ד – "ישיבה תיכונית") "יבנה", מתנ"ס "רמות" ושני מרכזים מסחריים. ב-2008 נחנך בשכונה "גן חסידי אומות העולם תושבי חיפה", על שם שמונה עשר חסידי אומות העולם שהתגוררו בחיפה.
קיר העורבים הוא שמו של אתר ארכאולוגי השוכן מצפון לשכונה לרגלי מצוק הנמצא ליד כביש הגישה לטכניון (רחוב מאיר יערי), והוא כולל מערה ומספר גומחות בהן נמצאו כלים המעידים על התיישבות פרהיסטורית. כ-60 מטרים צפונית למצוק התגלה מבנה גדול ששימש, ככל הנראה כחווה חקלאית מהתקופה ההלניסטית. הקיר משמש היום מטפסי קירות.
תת-רובע רמז - רמות ספיר
בתת-רובע זה התגוררו בשנת 2007 כ-9,730 נפש.
רמות רמז
בתיה הראשונים של רמות רמז, שכונה ותיקה שנוסדה ב-1949 נבנו בבנייה נמוכה לאורך רחוב אינטרנציונל, בדרך חנקין הניצבת לו וברחובות הקטנים המסתעפים מאינטרנציונל, במתכונת אופיינית של בתים דו-קומתיים בעלי גגות רעפים אדומים. קבלן הבנייה היה "סולל בונה".
מסעדה (יישוב)
מַסְעָדֶה (בערבית: مسعدة) היא מועצה מקומית ברמת הגולן שבמחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1982. כל תושבי המקום משתייכים לעדה הדרוזית.
מאז ההכרזה על מסעדה כמועצה מקומית נוהלה המועצה על ידי גוף ממונה שלא נבחר לתפקיד. לקראת הבחירות המקומיות של 2018 החליט שר הפנים לערוך לראשונה בחירות מקומיות ב-4 המועצות הדרוזיות בגולן על אף החשש מהחרמת הבחירות על ידי התושבים ששמרו ברובם על נאמנות לסוריה. לקראת הבחירות נרשמו במסעדה שלושה מתמודדים לראשות המועצה ו-4 רשימות למליאת המועצה שאמורה הייתה למנות 9 מושבים בעת היבחרה, אך סמוך לקיום הבחירות פרשו כל המועמדים והרשימות, הבחירות בוטלו, ובהתאם לחוק צפויה להתמנות במועצה ועדה ממונה.
היסטוריה
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר במסעדה ("אלמסעדה") בשנת 1870 וכתב כי זהו כפר קטן, "שיושבים בו דרוזים בבתים הבנויים בנייה גסה מאוד מאבני בזלת".
נווה שאנן (חיפה)
רמות רמז
בראשיתה שימשה השכונה, שנקראה על שם דוד רמז, כשיכון ותיקים למעמד הפועלים, בעיקר לוותיקי ההסתדות הכללית, ושיכון לאנשי צבא קבע (שצ"ק) ברחובות דורות, הל"ה ובורכוב. עם קום המדינה היא התפתחה, ובין שנות ה-50 ושנות ה-70 נבנו גם בתי-שיכון רבים בחלקה המערבי והדרומי. כאן נמצא המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן, וכן מתנ"ס פעיל ברחוב בורלא (ששמו "מועדון דניה") ומרכז קהילתי "בית המייסדים". בשכונה פועל שבט אפיק של הצופים העבריים, מחנה של המחנות העולים, ובתי ספר יסודיים "הבונים" שפעיל למן ראשית ימי השכונה ו"פיכמן" שנקרא על שם צנחן היישוב אריה פיכמן.
רמות רמז פופולרית בקרב סטודנטים (25% מאוכלוסייתה ב-2004) בשל מיקומה בין הטכניון ואוניברסיטת חיפה ומחיריה הנמוכים יחסית. היא מיוערת מכל צדדיה.
רמת חן
בנייתה של השכונה הושלמה בעשור הראשון של המאה ה-21 על גבעה שבעבר נקראה "גבעת הקבלנים" ממזרח לרמות ספיר, והיא גובלת בדרום בדרך חנקין, במערב בנחל רמז וברמות ספיר, בצפון בנחל שאנן ובדרך שמחה גולן ובמזרח בשכונת זיו. זוהי שכונה קטנה, ב-2007 התגוררו בה כ-1,600 נפש, ועיקרה בתים מדורגים וקוטג'ים. היא מושכת אוכלוסייה מהמעמד הבינוני-גבוה. בקצה השכונה בנוי בית דיור מוגן יוקרתי ששמו "פיסגת חן" מיסודו של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
רמת זמר
רמת זמר היא שכונה-בתכנון, המתוכננת להיבנות על "גבעת עופר" שבין רמות רמז לבין רוממה, ובה 849 יחידות דיור על שטח של כ-100 דונם. גבולות השכונה צפויים להיות דרך חנקין מצפון, רמות רמז ממזרח, בית החולים פלימן ורמת אלמוגי מדרום, וגבעת אורנים ממערב.
בפברואר 2021 מועצת העיר אישרה את שינויה שם השכונה לרמת אריק, על שם הזמר השחקן והיוצר אריק איינשטיין. בנוסף אושר שהכיכרות ייקראו על שמן של הלהקות הדודאים, משינה, הגבעטרון, חלב ודבש וכוורת, והרחובות ייקראו על שמם של יפה ירקוני, שושנה דמארי, אהוד מנור, נעמי שמר, יוסי בנאי, יהודה עמיחי, עופרה חזה, יהורם גאון וירדנה ארזי.
הקהילה הדתית
הקהילה ומוסדותיה מתרכזים בעיקר בשני מתחמים:
בית הספר רמב"ם
מתחם בית הספר הממלכתי הקהילתי-דתי "רמב"ם", בו ישנם מספר גדול של בתי כנסת, הממוקמים זה לצד זה, מה שמאפשר לאנשי הקהילה להגיע בקלות לשמחות השונות, ולשוחח ברחבה המרכזית לאחר התפילה, דבר המביא את הקהילה להיות קהילה חמה ומאוחדת. לכל בתי הכנסת שמות "רשמיים", אך רבים מהם מכונים בשמות אחרים בפי התושבים (כגון: בית הכנסת של הרב, ה"אקווריום" (על שם קירותיו השקופים), ה"צדיקים" בגלל התחלת תפילה מוקדמת יותר בשבת, וכו').