cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירופה
גבולותיה של אירופה
בשימוש אחר, המונח "אירופה" נעשה בהדרגה שם נרדף לאיחוד האירופי (EU) ול-27 המדינות הריבוניות החברות בו. מדינות אירופיות אחדות מנהלות כעת מגעים באשר להצטרפותן, ורבות אחרות צפויות לפתוח במגעים מעין אלה בעתיד.
מאפיינים פיזיים
אירופה היא אוסף של חצאי איים (במיוחד במערבה ובדרומה) המחוברים לגוש יבשתי גדול הנמשך מאסיה. הגדולים מביניהם הם אירופה "גופא" וסקנדינביה שמצפון לה, המופרדות זו מזו על ידי הים הבלטי. שלושה חצאי-איים אחרים: חצי האי האיברי, חצי האי האפניני והבלקן, "בוקעים" מחלקה הדרומי של היבשת אל הים התיכון, המפריד את אירופה מאפריקה. במזרח מתרחב שטח אירופה עד הרי אורל. החיבור של אירופה לאסיה הוא במספר מאפיינים גאוגרפיים חשובים.
מזרחית וצפון מזרחית לאירופה, מיד אחרי הרי אורל הגבוהים מתחילה סיביר - שטח ענק, קר ומאוכלוס בדלילות. הערים הגדולים בסיביר קמו רק לאחר סלילת מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית בשלהי המאה ה-19 והן נמצאות לאורכה. בזמנים עברו זרמו פרוות חמות מהאזור הזה לכיוון מערב ונמכרו במחירים גבוהים בשווקים. מאז ביסוס השליטה הרוסית באזור נפתחו מכרות רבים בהרים והתגלו מחצבים רבים ואלה מהווים חלק ניכר מכלכלה של רוסיה ששולטת באזור זה.
דרומית לסיביר עוברת הערבה האירואסייתית - מישור רחב שמתחיל בפאתי סין ונמשך ברצף עצום עד הונגריה. הערבה מאפשרת אורח חיים נוודי ומשחר ההיסטוריה הגיחו מתוכה פולשים רבים שבזזו ארצות עשירות במערב ובדרום. לפעמים קמו באזור זה אימפריות רחבות ידיים, אך בדרך כלל נותר האזור מבוזר ללא שלטון מרכזי. רק במאה ה-18 התחזקה רוסיה די הצורך והצליחה לכבוש את הערבה. מסע הכיבושים נמשך לתוך המאה ה-19. גם ארצות אסיאתיות סבלו מנחת זרועם של הפולשים הנוודים. כשנחלשה אירן זרמו גדודי הפושטים דרכה לעבר המזרח התיכון כולו. כשהייתה חזקה דיה הצליחה להחזיק את הגבול והפולשים נהדפו.
קיים שוני רב בפני הקרקע במקומות רבים ביבשת. האזורים הדרומיים הרריים יותר; צפונית להרי האלפים, הרי הפירנאים והרי הקרפטים, משתרעים המישורים הצפוניים, המתרחבים והולכים ככל שפונים מזרחה. סמוך לחוף הצפון-מערבי של היבשת' קיימת שרשרת רמות, החל מהאיים הבריטיים המערביים ועד חופה המפורץ ורווי הפיורדים של נורווגיה.
עם זאת, זהו תיאור מפושט. תת-אזורים כדוגמת איבריה ואיטליה כוללים מאפיינים פיזיים מורכבים משלהם, וכך גם אירופה עצמה, הכוללת מישורים, גאיות ואגנים רבים. איסלנד והאיים הבריטיים הם מקרים ייחודיים. בעוד שאיסלנד מהווה מסת קרקע עצמאית בלב האוקיינוס הצפוני, האיים הבריטים הם אזורים הרריים שהשתייכו בעבר לאירופה היבשתית, אולם נפרדו ממנה כתוצאה מעליית פני הים.
הקושי לבצע הכללות אודות מאפייניה הפיזיים של אירופה מסביר במידה כלשהי מדוע אזוריה השונים של היבשת אוכלסו לאורך ההיסטוריה באומות ובתרבויות שונות זו מזו.
מערכת אקולוגית
עידן הקרח האחרון השפיע על תפוצת ממלכת החי האירופית. הצמחים והחיות באירופה, שהתקיימו אלפי שנים לצד ציוויליזציות חקלאיות ותעשייתיות, הושפעו משמעותית מנוכחותו ומפעילותו של האדם. בירוא יערות באגן הים התיכון השפיע על רמת הסחופת ועל האקלים יותר מ-2,000 שנה. להוציא סקנדינביה וצפון רוסיה, מעטים הם האזורים באירופה שלא השפיע עליהם האדם.
רוב בעלי החיים הגדולים באירופה, כמו גם הטורפים העליונים, ניצודו ונכחדו. הממותות ושור הבר נכחדו לפני תקופת האבן החדשה, ואילו דובים וזאבים נמצאים היום רק בצפון, בעוד הביזונים האירופאים מצויים בעיקר במזרח אירופה. ביבשת ישנם גם איילים כמו אייל אציל, אייל קורא, אייל הכרמל ויחמור באזורי יערות וכן חזירי בר ושונרים. עקירת היערות הטרום חקלאיים באירופה גרמה לנזק רב למערכת האקולוגית המקורית של היבשת.
התיעוש המוגבר של היבשת הביא איתו את התופעות הנלוות: זיהום אוויר, קרקע ומים. המדינות העשירות יותר, במערב אירופה, עושות מאמצים לתקן את המצב, אך בארצות הגוש הקומוניסטי לשעבר המצב גרוע יותר ופעמים רבות אין שם תקציבים או רצון פוליטי מספיקים לתיקון המצב, במיוחד בחלק המזרחי של היבשת.
פרהיסטוריה
בהתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-250 אלף שנה, הופיע באירופה, באסיה ובמזרח התיכון האדם הניאנדרטלי בצורתו המובהקת, והוא מקושר עם הופעת התרבות המוסטרית באזורים אלו באירופה. הניאדרטלים התנהלו בחברות של ציידים-לקטים והותירו שרידים ארכאולוגים וקברים במערות, וייתכן שאף שרידי אמנות נדירים. הניאנדרטלים נכחדו לפני 45 אלף שנה עד 28 אלף שנה (אחרוני השרידים של התרבות המוסטרית נמצאו במערות בצוק גיברלטר) במקביל להגירתם של בני-אדם מן המין האנושי המודרני ליבשת. בני-אדם אלו השתמשו במגוון כלי אבן וכלי עצם משוכללים מתרבויות כמו התרבות האוריניאקית, התרבות הגרביטית והתרבות המגדלנית. מתקופה זו שרדו יצירות אמנות פרהיסטורית מובהקות, כמו צלמיות ונוס וציורי קיר במערות.
נסיגת קרחוני היבשה הגדולים באזור צפון היבשת (סקנדינביה ודנמרק של ימינו), הביאה את ההתיישבות האנושית לראשונה לאזור בעקבות איילי הצפון שרעו בערבות הירוקות של דנמרק ובאזורים הדרומיים ביותר של שוודיה. באלף השביעי לפנה"ס, עם המשך נסיגת הקרחונים ועליית פני הים, המשיכו איילי הצפון לחדור צפונה ואחריהם חבורות הציידים-לקטים.
סימנים ראשונים להתיישבות קבע, לתחילתה של חקלאות וביות בעלי חיים הופיעו באירופה לראשונה באלף השביעי לפנה"ס. זוהי תחילתה של תקופת האבן החדשה, שהתפשטה אל מרכז היבשת באלף השישי לפנה"ס ולדרומה בין האלף החמישי לאלף הרביעי לפנה"ס.
התרבות הקוקוטן-טריפיליאנית בין השנים 5508–2750 לפנה"ס, הייתה התרבות הגדולה הראשונה שהופיעה באירופה ומהראשונות בעולם. התרבות פרחה באזור שבין הנהרות דניסטר ודנייפר. הקוקטני-טריפיליאן הקימו התיישבויות שבשיאן הגיעו לעד 15,000 תושבים והיו לגדולות באירופה בתקופתן.
היסטוריה
לפני התנצרותה של האימפריה הרומית, שלטו באירופה דתות אנימיסטיות ופוליתיאיסטיות שונות. בשנת 312 התקרב הקיסר קונסטנטינוס אל הנצרות, והאימפריה הרומית החלה לעבור תהליך הדרגתי של התנצרות, שהיה שונה בין מזרח האימפריה למערבה. עד סוף המאה ה-10 הייתה כל אירופה המערבית תחת שליטתה של הכנסייה הקתולית. במהלך המאה ה-11 התעצמה שם השליטה של האפיפיור ומסוף המאה ה-11 ועד המאה ה-13 התרחשו מסעי הצלב. במהלך המאה ה-13 קמו המסדרים המנדינקטיים, שהציעו תפיסת נזירות חדשה. בשנת 1309 העביר האפיפיור קלמנס החמישי את החצר האפיפיורית לאביניון שהייתה תחת השפעתה של צרפת. לאחר החזרה לרומא ועד שנת 1417, החלה תקופה בה כתוצאה משיקולים פוליטיים היו שניים או שלושה אפיפיורים ברגע נתון. במאה ה-16 החל במערב אירופה עידן של מאבקים אידאולוגים וצבאיים כתוצאה מהרפורמציה הפרוטסטנטית. בראשית העת החדשה הופיע החילון.
במזרח אירופה הדת המרכזית לאורך מאות שנים הייתה הנצרות האורתודוקסית. הקרע בין הכנסיות החל בראשית דרכה של הנצרות, עם מחלוקת תאולוגית על היחס בין טבעו האנושי לבין טבעו האלוהי של ישו. בשנת 1054 החל הפילוג הרשמי בין שתי הכנסיות והוא הושלם בשנת 1204 עם כיבוש הקתולים את קונסטנטינופול במסגרת מסע הצלב הרביעי. בשנת 726 התחיל הקיסר לאו השלישי במלחמת חורמה נגד האיקונין - צלמים של ישו ושל קדושים נוספים - במה שהייתה המחלוקת הגדולה ביותר בכנסייה המזרחית. האיקונליסטים, שוברי הצלמים, והאיקונדולים, מכבדי הצלמים, נלחמו אלה באלה במשך למעלה ממאה שנים. לבסוף, בשנת 843 אושר כיבוד הצלמים. בניגוד למערב, מבחינה שלטונית לא התחרתה הכנסייה המזרחית עם הקיסר. לאחר נפילת קונסטנטינופול בשנת 1453, המשיכה הכנסייה האורתודוקסית להתקיים תחת שלטון המוסלמים. לאחר מכן התקיימה הנצרות גם תחת האימפריה העות'מאנית, הקומוניזם, וכיום היא מתקיימת במדינות מזרח אירופה ובמקומות נוספים. גם במזרח אירופה התרחשו תהליכי החילון.
המהפכה התעשייתית, שראשיתה בממלכה המאוחדת בסוף המאה ה-18, חוללה שינויים משמעותיים ביבשת, שהתבטאו בשגשוג גובר ובעלייה ניכרת בגודל האוכלוסייה, אך גם בזעזוע המבנה החברתי-כלכלי המסורתי. מדינות אירופיות רבות קמו לתחייה כתוצאה מהשלכותיה העמוקות של מלחמת העולם הראשונה (1914–1918). בתקופה שהחלה לאחר מלחמת העולם השנייה (1945) ותמה עם סוף המלחמה הקרה (1990/1991) הייתה אירופה מחולקת לשני גושים פוליטיים וכלכליים יריבים: מדינות קומוניסטיות במזרח אירופה ומדינות קפיטליסטיות במערב אירופה. הגוש המזרחי קרס בסביבות שנת 1990, והדבר תרם משמעותית להקמת האיחוד האירופי ב-7 בפברואר 1992. האיחוד כולל כיום את רוב מדינות אירופה. בעקבות קריסת הקומוניזם התפרקו ברית המועצות, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה והמפה המדינית של מזרח אירופה השתנתה כליל.
פוליטיקה
רוב המדינות באירופה הן דמוקרטיות וחלק גדול מהן חברות באיחוד האירופי. לכל המדינות החברות באיחוד האירופי יש פרלמנט משותף ושלטון משותף (הנציבות האירופית) אשר לו השפעה פחותה מאשר לשלטון בכל מדינה. באירופה ישנן מונרכיות כמו בריטניה או ספרד או דוכסויות כמו לוקסמבורג. ברוב המקרים תפקיד המונרך סמלי בלבד, אך במדינות כמו ליכטנשטיין יש לו גם תפקיד פוליטי חשוב.
מדינות באירופה
להלן רשימת המדינות הריבוניות באירופה:
3 השטח האירופי של רוסיה נמצא ממערב להרי אורל ומצפון להרי הקווקז.
4 השטח האירופי של טורקיה נמצא ממערב ומצפון למיצרי הבוספורוס והדרדנלים ומהווה רק 3% משטחה הכולל.
5 השטח האירופי של קזחסטן נמצא ממערב לנהר אורל.
6 קריית הוותיקן אינה חברה מלאה באו"ם. כמו הרשות הפלסטינית, היא מדינה משקיפה, כלומר - היא יכולה לנאום, אך לא להצביע.
מדינות שאינן עצמאיות
מספר חבלי ארץ באירופה דורשים עצמאות מהמדינה בה הן נמצאים. זוהי רשימתן -
שטחים תלויים
הטריטוריות הרשומות להלן מוגדרות מבחינה תרבותית וגאוגרפית. לרובן יש מידה כלשהי של אוטונומיה, אך הן אינן מדינות עצמאיות:
אין זו רשימה שלמה של כל מושבות החסות של מדינות אירופה; חלקן קיימות ביבשות אחרות.
מערב אירופה
מערב אירופה כוללת תמיד את האיים הבריטיים (בריטניה הגדולה ואירלנד), צרפת ואת מדינות הבנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג). בדרך כלל נכללת גם גרמניה, אף על פי שגאוגרפית מדינה זו משתייכת למרכז אירופה. בנסיבות שונות עשויה ההגדרה לכלול את כל חלקה המערבי של אירופה, כולל חצי האי האיברי (ספרד, פורטוגל, אנדורה), חצי האי האיטלקי (איטליה, סן מרינו, קריית הוותיקן), המדינות הנורדיות (נורווגיה, שוודיה, איסלנד, פינלנד, דנמרק) ואת מדינות האלפים ( שווייץ, ליכטנשטיין, אוסטריה, סלובניה) ומונקו. במובנו ההיסטורי או הפוליטי (בהתייחס לחלוקת המלחמה הקרה), המונח עשוי לכלול גם את יוון וטורקיה.
מרכז אירופה
המונח 'מרכז אירופה' איננו נפוץ כמו "מערב" או "מזרח אירופה". רוב המדינות הכלולות בהגדרה זו משתייכות למערב או למזרח. לאחרונה, יש שמשתמשים במונח זה בהתייחסם למדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004: ארבע חברות קבוצת וייסגראד (פולין, צ'כיה, סלובקיה, הונגריה) והמדינות הבלטיות אסטוניה, לטביה, ליטא. הגדרה זו כוללת לעיתים גם את מדינות האלפים (גרמניה, שווייץ, ליכטנשטיין, אוסטריה, סלובניה).
מזרח אירופה
בדומה למערב אירופה, המונח "מזרח אירופה" יכול לשמש הן במובן הצר והן במובן הרחב. הוא כולל את חבר המדינות (בלארוס, קזחסטן, מולדובה, רוסיה, אוקראינה), ועל פי רוב גם את המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה, ליטא) ופולין. לעיתים קרובות נכללות גם מדינות אזור הקווקז (ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה). בהקשר חברתי\כלכלי רחב יותר, המונח עשוי לכלול גם את קבוצת וייסגראד (פולין, צ'כיה, סלובקיה, הונגריה) ואת מדינות חבל הבלקן (אלבניה, בוסניה והרצגובינה, טורקיה, בולגריה, קרואטיה, יוון, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה ומונטנגרו). במהלך המלחמה הקרה, המדינות הקומוניסטיות של הגוש המזרחי (שהשתייכו לברית ורשה) זכו לכינוי "מזרח אירופה". המונח התייחס אז גם לאלבניה וליוגוסלביה, אף על פי שלא השתייכו לגוש הסובייטי.
צפון אירופה
במפה מתוארת "צפון אירופה" כאזור המקיף רק את המדינות הנורדיות (נורווגיה, שוודיה, איסלנד, פינלנד, דנמרק). אחרים מחשיבים גם את אסטוניה, לטביה, וליטא כמדינות נורדיות בגין קשריהם התרבותיים החזקים עם מדינות צפון אירופה האחרות. אולם המונח "צפון אירופה" מכסה חלק נרחב ביותר מהיבשת, הנמצא מצפון להרי האלפים: האיים הבריטים, הבנלוקס צפון צרפת, גרמניה, המדינות הבלטיות, לעיתים פולין ומדי פעם גם רוסיה.
דרום אירופה
"דרום אירופה" הוא מונח הזוכה לשימוש מקביל ל"צפון אירופה". המונח כולל את חצי האי האיברי (ספרד, פורטוגל, אנדורה), חצי האי האיטלקי (איטליה, סן מרינו, קריית הוותיקן), מונקו, חבל הבלקן (אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה, קוסובו, טורקיה (החלק האירופי בלבד) ומונטנגרו). מדינות הים התיכון (קפריסין, מלטה) ואסיה הקטנה (טורקיה) אף הן כלולות. במובן תרבותי, ניתן להוסיף גם את דרום צרפת, לרבות קורסיקה ואת מדינות האי, מלטה וקפריסין.
אסיה
שטחן של מדינות אחדות שוכן הן באירופה והן באסיה (רוסיה, קזחסטן, טורקיה, אזרבייג'ן, גאורגיה). שטחן האסייתי צבעו ורוד בהיר. מדינות אחדות השוכנות ביבשת האסייתית נתפסות כחלק מאירופה בשל סיבות היסטוריות ותרבותיות (ארמניה, קפריסין). הן צבועות בורוד כהה. ישנם קולות בישראל הטוענים כי מדינת ישראל משתייכת אף היא לאירופה מבחינה תרבותית, כאישוש לטענה זו, הם מביאים את השתתפותה של ישראל במפעלי ספורט ותרבות אירופיים (שיתוף פעולה זה נוצר כמחווה של רצון טוב מצד מדינות אירופה). בפועל, עם זאת, שאלת הצטרפותה של מדינת ישראל לאיחוד האירופי איננה עומדת על הפרק, ויחסיה הפוליטיים עם מדינות אירופה עודם צוננים בחלקם הגדול. עם זאת, לכ-40% מאוכלוסיית ישראל יש אפשרות לקבל דרכון מאחת ממדינות האיחוד האירופי, מספר זה צפוי לגדול בעתיד לאור האפשרות שגם אוקראינה תצטרף לאיחוד בעשור הקרוב.
חלוקה תרבותית
מבחינת תרבותית קיימת חלוקה יותר אובייקטיבית מהחלוקה הגאוגרפית-מדינית-היסטורית, מאחר שהחלוקה התרבותית קשורה לקשרים התרבותיים בין האנשים. החלוקה מבוססת על 3 אזורים ראשיים:
אירופה הגרמאנית
המושג "אירופה הגרמאנית" מתייחס לקבוצת המדינות והאזורים הגאוגרפיים בהם האוכלוסייה המקומית היא אוכלוסייה הדוברת שפות גרמאניות. השטחים האלה נמצאים בעיקר בצפון-מערב אירופה ובחלקים מסוימים של מרכז אירופה. הדת המרכזית של האזורים האלה היא נצרות פרוטסטנטית (מלבד לוקסמבורג ואירלנד), ואולם ככל שמרחיקים דרומה נפגשים עם יותר מדינות בעלות רוב נוצרי קתולי (בעיקר אוסטריה, בוואריה, מקומות רבים אחרים בדרום גרמניה וכמה קנטונים בשווייץ, ובנוסף, בלגיה שבצפון).
האזורים האלה מורכבים מהאיים הבריטיים (הממלכה המאוחדת, אירלנד), בנלוקס (פלנדריה שבבלגיה, הולנד, לוקסמבורג), המדינות הנורדיות (איסלנד, דנמרק, שוודיה, נורווגיה ופינלנד), מדינות האלפים (גרמניה, אוסטריה, ליכטנשטיין ואזורים דוברי גרמנית בשווייץ), איי פארו, והמחוז הצפוני טרנטינו-אלטו אדיג'ה של איטליה, שבו דוברי גרמנית רבים.
גרמנים ישבו גם בחבלי ארץ השייכים כיום לרוסיה, לפולין, לסלובקיה, לצ'כיה ולרומניה, אך במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, גורשו מרביתם מביתם ונאלצו לעקור אל גרמניה, האוכלוסייה באירופה הגרמאנית מאופיינת בצבע שיער, עיניים ועור בהיר, ומבנה גוף גבוה ורחב.
אירופה הלטינית
המושג "אירופה הלטינית" מתייחס לקבוצת המדינות והאזורים הגאוגרפיים בהם האוכלוסייה המקומית היא אוכלוסייה הדוברת שפות רומאניות. השטחים האלה נמצאים בעיקר בדרום-מערב אירופה, ושני חריגים רומניה ומולדובה השוכנות במזרח אירופה. הדת המרכזית באזורים אלה היא נצרות קתולית, מלבד רומניה ומולדובה בהן מרבית האוכלוסייה מאמינה בכנסייה הנוצרית האורתודוקסית, צבע שיער ועורם של הלטינים כהה יותר משל הגרמאנים.
אזורים אלה מורכבים מחצי האי האיטלקי (איטליה, סן מרינו, קריית הוותיקן), חצי האי האיברי (ספרד, פורטוגל, אנדורה), מדינות מרכז ומערב אירופה (צרפת, אזורים דוברי צרפתית בבלגיה, ומאזורים בשווייץ בהם האוכלוסייה דוברת צרפתית, איטלקית ורומאנש). כמו כן, יש 3 יוצאות מהכלל במזרח אירופה (רומניה, מולדובה וחבלים בסרביה ומונטנגרו).
אירופה הסלאבית
המושג "אירופה הסלאבית" מתייחס לקבוצת המדינות והאזורים הגאוגרפיים בהם האוכלוסייה המקומית היא אוכלוסייה הדוברת שפות סלאביות. השטחים האלה נמצאים פחות או יותר במרכז ומזרח אירופה. הדת המרכזית של האזורים האלה היא הנצרות האורתודוקסית והנצרות הקתולית עם קבוצות קטנות יותר של אוכלוסייה מוסלמית באזורים שנשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית (בעיקר בחבל הבלקן), צבע עורם של הסלבים הוא בהיר כמו של הגרמאנים אך קומתם נמוכה יותר.
אזורים אלה מורכבים מהמדינות: בלארוס, רוסיה, אוקראינה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית, סרביה, מונטנגרו, פולין, צ'כיה, סלובקיה, קוסובו, סלובניה כמו גם אחוזים נכבדים מתושבי המדינות הבאלטיות ומולדובה.
אחרים
מלבד שלושת האזורים התרבותיים הראשיים האלה ניתן לזהות קבוצות תרבותיות נוספות:
דתות
הדת הנפוצה באירופה היא הנצרות בשלל כיתותיה השונות, עם 76.2% מהאירופים שמגדירים את עצמם נוצרים. בארצות צפון אירופה נפוצה הנצרות הפרוטסטנטית, בארצות מערב אירופה נפוצה יותר הנצרות הקתולית, ובארצות מזרח אירופה נפוצה הנצרות האורתודוקסית. כמו כן, במזרח אירופה נפוץ גם האסלאם במדינות כגון בוסניה-הרצגובינה, אלבניה, טורקיה, רוסיה (מוסלמים מהווים ברוסיה למעלה מ-10%), אזרבייג'ן וקזחסטן ששטחה האירופי קטן. בנוסף, בגלל גלי ההגירה לאירופה מפקיסטן, הודו ועוד האסלאם נפוץ בכל מדינות אירופה. היהדות נפוצה מאוד בכל ארצות אירופה, שמהווה דת מיעוטים. בעקבות גירוש ספרד, לא הורשו יהודים להתיישב בספרד במשך תקופה ארוכה. הבודהיזם נפוץ גם ברוסיה ברפובליקת קלמיקיה שתושביה ממוצא מונגולי.
בית מטוסיאן
בית מטוסיאן הוא בניין בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 10. הבית נחשב לאחד מהיפים בבתי השכונה.
היסטוריה
הבית נבנה בין השנים 1934–1936 על ידי וארטאן מטוסיאן, ארמני שעבד כמנהל חשבונות. מטוסיאן בנה את ביתו על מגרש שרכש בשנת 1932 מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. המבנה כלל שלוש דירות מגורים ושני מוסכים למכוניות. משפחת מטוסיאן התגוררה בקומת המסד, ושתי הקומות העליונות הושכרו. הדירה בקומה הראשונה הושכרה למנהל בנק ברקליס, ושימשה את מנהל הסניף המרכזי בירושלים, והדירה בקומה השנייה הושכרה למחלקת הדיור של ממשלת המנדט הבריטי, והתגורר בה ראש המחלקה (אדווין סמואל, בנו של הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל). בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות המשיך סמואל להתגורר בקומה העליונה על אף סיום עבודתו בממשלת המנדט.
משפחתו של מטוסיאן גורשה מביתה על ידי ארגון הלח"י במהלך מלחמת העצמאות. הארגון אחסן במבנה חומרי נפץ, ובמהלך תאונה מבצעית התפוצצו חומרי הנפץ וגרמו נזקים רבים למרתף ולקומה הראשונה. ב-24 באוקטובר 1948 הועבר הבית לידי צה"ל ובשנת 1950 הושב לידי סמואל, למרות מחאתו של מטוסיאן.
מטוסיאן, שלא עזב את הארץ, ניהל משפט כנגד האפוטרופוס על נכסי נפקדים ובשנת 1951 הושבה לו הבעלות בדירה בהוראת בית המשפט. המשפחה שבה להתגורר בקומת המסד, והדירה בקומה הראשונה הושכרה לאוניברסיטה העברית וזו שיכנה במבנה את הפרופסור דוד פלוסר.
בשנת 1994 נמכר הבניין לקבלן אלי אביטל, ולמבנה נוספו שתי קומות בתכנונה של האדריכלית אורנה אנג'ל.
תיאור המבנה
בעת בנייתו היה המבנה בניין דו קומתי. המבנה שילב מספר סגנונות בנייה: הסגנון האקלקטי (בקומה השנייה של צידו המזרחי של המבנה, ובקומה הראשונה של צידו המערבי), עם הסגנון הבינלאומי ואר דקו. לצד מאפיינים של הסגנון הבינלאומי (חלונות ארוכים המאירים את חדר המדרגות) ניתן לראות מרפסת מקושתת (סגנון מזרחי), ועמודים בסגנון אר דקו.
מטוסיאן בנה את המבנה בפאר רב, תוך בחירת אבנים מאיכות גבוהה, ושמירה על צבע המבנה באמצעות שימוש באבנים מאותו אתר.
בית צעירות מזרחי
בית צעירות מזרחי הוא מבנה בצומת הרחובות פרוג ודב הוז בתל אביב בסמוך למעונות עובדים, ששימש בעבר כפנימייה וכבית ספר מקצועי לבנות.
הקמה
בית צעירות מזרחי הוקם ביוזמת נשות המזרחי באמריקה. עיריית תל אביב הקצתה למוסד מגרש בן שני דונמים במרכז העיר שרכש ותרם יעקב גזונדהייט. מהנדס העירייה, יעקב בן-סירה, תכנן את הבניין ונשות המזרחי באמריקה מימנו את הקמתו. המבנה הכיל חדרי לינה לנערות, אולם אוכל ואולם קריאה, מטבחים ואולמות ללימוד מלאכות הבית והגן. צורתו כצורת האות ר', ובמתחם מעבר המקשר בין רחוב דב הוז לרחוב המקביל, רחוב פרוג. הבנייה החלה בשנת 1937 ונעשתה בפיקוחה של בתיה גוטספלד, נציגת נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל. התלמידות הראשונות נכנסו לגור וללמוד בבית צעירות מזרחי בדצמבר 1938. במוסד למדו נערות עולות לצד נערות ישראליות, והוא היווה סמל לפעילותן המוצלחת של נשי מזרחי באמריקה.
שימוש
במקור יועד המבנה לשמש כבית חלוצות למגורים לעולות עד התבססותן בארץ ישראל. אולם עם חנוכת הבניין עלה צורך דחוף במקום לשיכון ילדי עליית הנוער מגרמניה ורובו של הבניין שימש למטרה זאת. חמישה עשר חדרים הוקדשו לבית החלוצות, 3 חלוצות בחדר. במהלך מלחמת העולם השנייה בה העלייה הייתה מצומצמת, הוסב רובו של הבניין לבית ספר מקצועי. בראשית אפריל 1948, כחודש לפני הכרזת העצמאות, נערכה בבניין במשך כמה ימים ישיבת הוועד הפועל הציוני שבה הוחלט על הרכב גופי הי"ג - מנהלת העם - והל"ז - מועצת העם, שתי זרועות השלטון הזמניות של היישוב הציוני שהפכו לאחר הקמת המדינה למוסדות השלטון הראשונים של ישראל.
במשך כארבעה עשורים שימש המבנה כפנימייה ובית ספר מקצועי לבנות. במקום פעל תיכון עירוני ט"ו וכן הוכשרו בו מורות למלאכה, תזונה, כלכלת בית ואופנה. בשנת 1975 עבר בית צעירות מזרחי לקריית החינוך בצפון תל אביב.
בשנים 1977–1993 פעלה במקום מכללת תלפיות למורות. ובשנים 1995–2001 פעלה במקום הנהלת רשת אמי"ת. מאז עמד המבנה שומם, פרט לחסרי בית ונרקומנים שפלשו אליו מעת לעת. עיריית תל אביב-יפו בחנה לאורך השנים מספר חלופות לשימוש במבנה, בהן מעונות סטודנטים, אכסניית נוער או שלוחה של אקדמיית בצלאל.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011 פלשו לבניין פעילים חברתיים במחאה על כך שהעירייה אינה משתמשת במבנה למען הציבור בהתאם לייעודה התכנוני של הקרקע ופונו ממנו על ידי המשטרה. לטענתם, עיריית תל אביב-יפו מזניחה במכוון את המבנה על מנת להכשיר את הריסתו בעתיד ושימוש בקרקע לבניית מגדל יוקרה. במכתב גלוי שפרסם ביום האירוע אדריכל השימור אמנון בר-אור קרא לראש העיר להכריז על הבניין כמבנה לשימור ולשקמו בהקדם לטובת הציבור.
בהמשך אותה שנה הסתיים המשא ומתן של העירייה עם בית הספר לאמנות בצלאל, ונחתם הסכם לפיו תוקם בבניין שלוחה של בית הספר, וכן שני גני ילדים.
ב-2014, לאחר הליך שיתוף ציבור מעמיק שערכה עיריית תל אביב-יפו בקרב כ-2,000 תושבים, על מנת שהמבנה יענה על מירב הרצונות ויהווה בית לקהילה, הקצתה העירייה 26.5 מיליון שקלים לשיפוץ המבנה. במסגרת השיפוץ ובמסגרתו הוחלפו תשתיות הבניין, בוצעו חיזוקים בשלד המבנה והוא הונגש לנכים. כמו כן בוצע בו שיפוץ פנימי, שיפוץ חזיתות וחצר הבניין שוקמה.
מטרת המרכז להיות הבית הציבורי של תושבי השכונה ולכן הוא עוצב בהתאם. יחד עם פעילויות מסורתיות יותר כמו חוגים, קורסים והרצאות יציע המרכז החדש מגוון שימושים משולבים חדשים:
ב-1 בספטמבר 2015, לאחר שיפוץ יסודי, נפתח המבנה ללימודים למספר גני ילדים.
ב-1995 צולם בבניין הסרט "זיכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
איל רגב
איל רגב (נולד ב-1970) הוא היסטוריון ופרופסור מן המניין לגאוגרפיה היסטורית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת בית שני במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
רגב נולד וגדל ברמת גן. את לימודי התואר הראשון עשה רגב באוניברסיטת בר-אילן וסיים ב-1994. את המסלול הישיר לדוקטורט במחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן הוא סיים ב-1999. את עבודת הדוקטור על 'ההלכה הצדוקית והשפעת הצדוקים על חיי דת וחברה' כתב בהנחיית פרופ' יהושע שוורץ. בשנת 2000 זכה במלגות פולברייט ורוטשילד ושהה בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
רגב החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ב-1999 כמורה מן החוץ. הוא זכה במלגת אלון והחל ללמד במשרה מלאה ב-2001, אז גם נתמנה למרצה בכיר. ב-2007 הועלה לדרגת פרופסור-חבר ובשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין. רגב שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה בין השנים 2011-2014. בשנים 2004-2005 היה חבר באקדמיה הצעירה של האקדמיה הישראלית למדעים. הוא הנחה כעשרים עבודות תיזה לתואר שני ועבודות דוקטור.
רגב נשוי לתניה, ואב לחמישה בנים ומתגורר בנווה דניאל. אחיו הוא יואב רגב חוקר ארץ-ישראל.
תחומי מחקר
רגב מתמחה בהיסטוריה וארכאולוגיה של תקופת הבית השני: מגילות קומראן, נצרות קדומה, ארכאולוגיה חברתית (קבורה, אומנות, ארכיטקטורה, כלי חרס) פרושים וצדוקים, בית המקדש, החשמונאים והורדוס. הוא עסק בין היתר בקבורה משפחה וחברה בירושלים בסוף ימי בית שני; כתות קומראן בהשוואה לכתות מודרניות; האידאולוגיה והארגון החברתי של יושבי האתר בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן; יחסם של הנוצרים הראשונים למקדש; מדוע צלבו את ישו; זהותו היהודית של הורדוס.
הלכה וחברה בימי בית שני
עבודת הדוקטור של רגב עובדה לספר הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, המשרטט את המחלוקות ההלכתיות בין הצדוקים והפרושים מצד אחד, ואת ההבדלים בין הצדוקים להלכה הקומראנית של מגילת המקדש ו'מקצת מעשי התורה' מצד שני. הוא עומד על כך שבמקרים מסוימים ההלכה הצדוקית, שהיא בדרך כלל ההלכה המחמירה, משקפת את ההלכה הקדומה, לפני הפיצול בין הפרושים לצדוקים. הלכות הצדוקים היו שונות משל אלו של כתות קומראן (כגון במגילת המקדש) בתחום לוח השנה ותחומי הקדושה בהר הבית, וכן בדיני הקרבת ואכילת מנחת זבח השלמים. רגב מאפיין את השקפת הצדוקים כ'קדושה דינאמית' להבדיל מן 'הקדושה הסטטית' של הפרושים, ו'הקדושה האולטרה דינאמית' של ההלכה הקומראנית. רגב משחזר את מאזן הכוחות בין הפרושים לצדוקים בתקופה החשמונאית ובתקופת בית הורדוס, מנסה לברר מי שלט בבית המקדש ומתי, ועורך טיפולוגיה חברתית-תרבותית של הכהן כאב טיפוס של הצדוקים והחכם כאב טיפוס של הפרושים. את המודל של תפיסות הקדושה הוא יישם במקביל גם ביחס להבדלים בין תורת כהונה לספר דברים, וכן ביחס להלכה הקומראנית מול זו של חז"ל.
רגב מיפה את עמדותיו ההלכתיות של יוסף בן מתתיהו ביחס לאלו של הפרושים, הצדוקים, וכתות קומראן ומצא שלעיתים הוא דוגל בכל אחת מן השיטות, במה שכינה 'אקלקטיות הלכתית'. אלא שהדבר אינו נובע בהכרח מחוסר עקביות אישית של יוסף בן מתתיהו, כיוון שתופעה זהה ניתן למצוא בכתביו של פילון האלכסנדרוני, בן זמנו של יוסף. משום כך נראה כי היו לא מעט יהודים שלא אימצו באופן אחיד אף אחת מן השיטות אלא התלבטו ביניהן או שילבו אותן זו בזו.
בית המקדש
בניגוד לדעה המקובלת לפיה תפילת הקבע (טקסט קבוע הנאמר בזמנים קבועים על ידי הציבור) החלה בבתי הכנסת לאחר החורבן, רגב עמד על המקורות המלמדים על ראשיתה של תפילת הקבע בבית המקדש, כגון בן סירא וספר מקבים א', ומאוחר יותר גם ספר מעשי השליחים כמו גם רמזים אצל יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני. התפילה תוך כדי עבודת הקרבנות מתוארת גם במשנה תמיד. רגב עמד על הקשר בין תפילה לקורבן במקורות מימי בית ראשון ושני, וטען שהתפילות שנמצאו במערות קומראן אינן מעידות על קיומה של תפילת קבע מחוץ למקדש בקרב יתר העם.
רגב מנתח את מזמורי ספר תהילים כמקור חשוב להבנת היחס לעבודת הקורבנות ולבית המקדש. בספר תהילים ניתן לראות את ההתלהבות הדתית מן הביקור במקדש והציפייה של בעל המזמורים להגיע אל המקדש, את הרגשות כלפי הבאת הקורבן, תשלום הנדר, הכרה בגדלות האל, וייחוס מוסר לאל או למקריב בעת הבאת הקורבן. בתהילים הקורבן נתפס כמטאפורה למתנה, כאמצעי ליצירת קשר עם האל.
רגב אף עסק בעמדות המורדים ביחס למקדש כסיבה מרכזית למרידתם במרד הגדול נגד רומי. הוא עמד על כך שמדברי הפולמוס כנגד המורדים ב'מלחמת היהודים' של יוסף בן מתתיהו משתמעת טענת המורדים כי המתונים המתנגדים לרומא מטמאים את המקדש ומבזים את עבודת האל. הוא ניסה להסביר את עמדת המורדים כנגד רומניזציה של המקדש – כגון הקרבת קורבן לשלום הקיסר – לאור התקוממויות נגד הפולחן הרומי ברחבי האימפריה הרומית באותה תקופה.
מגילות קומראן
רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר, שפעל בתקופת המקבים, לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן. הוא הראה שיוסי ואנשי קומראן עסקו בנושאים דומים, אלא שהחכם הפרושי הקדום הקל באופן עקבי בנושאים בהם בקומראן החמירו. לאור זאת הוא אף הציע לזהות את 'איש הכזב' הנזכר בברית דמשק ובמגילות הפשרים מקומראן עם יוסי בן יועזר.
'מגילת מקצת מעשי התורה' (ממ"ת), מכתב הלכתי הכולל רשימה של הלכות, עוסקת לדעת רגב בסוגיית טומאת המקדש ומנסה לשכנע את הנמען שמחוץ לכת, ייתכן שזהו יונתן החשמונאי, בצדקת עמדותיהם ההלכתיות המחמירות של המחברים. רגב עומד על כך שבעת כתיבת המגילה המחברים טרם הפכו לכת ולא פרשו באופן מלא מן החברה היהודית. הם קיוו ששיטתם ההלכתית ביחס לבית המקדש תתקבל והם יוכלו לשוב ולקחת בו חלק. משנכזבה ציפייתם, הם האשימו את המנהיגות החשמונאית ויתר העם בטומאה מוסרית, ופרשו מן החברה היהודית. עבורם, תפילה והתנהגות מוסרית במסגרת הכת תפסה את מקום המקדש והקורבנות, אם כי באופן זמני בלבד.
בניגוד לתפיסה המקובלת לפיה כת היחד הייתה קבוצה שהתנזרה מנשים וחיי משפחה, לדעת רגב אין לכך כל בסיס במגילת סרך היחד, התקנון של אותה הכת. למעשה, אין במגילות שום רמז לכך, ואין להשליך על המגילות מן הידיעות במקורות העתיקים על האיסיים שדגלו בחיי רווקות. לו כת היחד נמנעה מנישואין משפחה ומיניות, היו על כך אזהרות חוזרות ונשנות ועונשים לעבריינים, בדומה לאלו בסרך היחד בנוגע לחוסר משמעת ועבירות מוסריות. שתיקת המגילות בנושא מוכיחה כי לא הייתה כל דרישה לחיי רווקות. לעומת זאת, במגילה אחרת שקשורה ככל הנראה לכת היחד (4Q502 Ritual of Marriage) נזכרות רעיה, אחיות, זקנות, וכן גם זאטוטים. נראה שזוהי הוכחה לחיי משפחה ביחד. אשר לממצא הארכאולוגי בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן, אמנם נמצאו שם רק מעט נשים וילדים, אך רק חלק קטן מן הקברים נחפר.
החשמונאים והורדוס
במחקריו על חג החנוכה רגב טוען שמלכתחילה היה זה חג של ימי מילואים בהם נחנך המקדש, הוא נקרא בספר מקבים ב' חג סוכות, מכיוון ששלמה המלך ושבי ציון חנכו את המקדש סמוך לחג הסוכות. בספרו של רגב על האידאולוגיה החשמונאית הוא משלב מחקר היסטורי וארכאולוגי על מנת להבין את זהותם העצמית של החשמונאים כמנהיגים ושליטים וכיצד הם רצו שנתיניהם יראו אותם. על בסיס הארכטקטורה, המקוואות, וכלי החרס בארמונות החשמונאים, והאופן בו המקבים מוצגים בספרי מקבים א' ומקבים ב', רגב טוען שהם התיימרו להיות מנהיגים דתיים, ולא רק פוליטיים. הכתובת המופיעה על רוב מטבעות החשמונאים 'חבר היהודים' מייצגת את כל העם היהודי, ומסמלת את שלטון החשמונאים בשיתוף כל העם היהודי (כולל יהודי התפוצות) או לכל הפחות בשמם של כל בני העם. למעשה, בפועלם של החשמונאים לחיזוק מלכותם, כגון התקנת תשלום שנתי של מחצית השקל עבור בית המבקש על ידי היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, הם עיצבו וחיזקו את הזהות הקולקטיבית של העם היהודי. אשר להתייוונות, החשמונאים אימצו מספר מאפיינים הלניסטיים כגון בריכות שחיה, בתי מרחץ, כמו גם סמלים על גבי המטבעות – קרן שפע, זר, קסדה ועוגן. מאידך, הם הטילו על עצמם מגבלות כשנמנעו מלהשתמש בכלים מיובאים ומפוארים, וארמונותיהם היו צנועים יחסית.
הורדוס נתפס כמי שאימץ באופן מופגן את התרבות ההלניסטית והרומית. אולם, בדיונו בזהות היהודית של הורדוס רגב הראה כי בארמונותיו נתגלו למעלה מ-40 מקוואות טהרה, שחלקם נמצא בחלקים הפנימיים של הארמון ושימשו את המלך ומקורביו. הורדוס אף צירף את המקווה לבית המרחץ הרומאי שהקים ברבים מארמונותיו (כגון יריחו, מצדה, הרודיון וקיפרוס) .ובכך יצר זיקה ישירה בין תרבות רומית לשמירת ההלכה. נוסף לכך, הורדוס וצאצאיו נמנעו בדרך כלל מלהשיא את בנותיהם לגויים, ודרשו מחתנים נכרים להימול וככל הנראה להתגייר. בנאומים המצוטטים אצל יוסף בן מתתיהו, הורדוס ומקורביו הדגישו כי הקרבה לרומא מבטיחה את זכויותיהם הדתיות של היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, ובכך ניסו להצדיק את הקרבה לרומא.
ארכאולוגיה חברתית
רגב ניסה ללמוד על החברה היהודית, ולעיתים גם על חיי הדת, באמצעות בחינה של הממצא הארכאולוגי, לעיתים קרובות תוך שימוש בתאוריות ומודלים מתחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
במחקרו על תפיסות הטהרה, הוא מזכיר כי החל מן התקופה החשמונאית נכנסו לשימוש מקוואות רבים, כולל מקוואות הסמוכים לבתי כנסת ובתי קברות, ואילו לאחר ימי הורדוס החל השימוש האינטנסיבי בכלי אבן שאינם מקבלים טומאה. גם המקורות הכתובים מתקופות אלו מלמדים על צורך רב של יהודים רבים להיות טהורים. אך לא מדובר בטהרה לצורך ביקור במקדש והבאת קורבנות, אלא על מנת לאכול מזון שהוא חולין בטהרה, ולפני קריאה בתורה בבית הכנסת או פעילויות אחרות שיש בהן קדושה. רגב כינה דפוס טהרה זה "טהרה לא-כוהנית" וקשר אותה לדגש של יחידים על גופם ועל הרצון לפתח את הפרקטיקות הדתיות באמצעות היחיד, האינדיבידואל.
מחקריו על הקבורה התמקדו אף הם בתופעת האינדיבידואליזם. הטמנת הנקברים בארונות אבן קטנים –גלוסקמות – לאחר ליקוט העצמות – לא נבעה מאמונה בתחיית המתים. שכן, לפי כתובות על מספר גלוסקמות, מדובר גם בבני משפחות כוהנים גדולים שלפי מוצאם סביר שהיו צדוקים (שכפרו בתחיית המתים). כמו כן אין סיבה לחשוב שהקדמונים סברו שתחיית המתים לא תתממש אם העצמות ירוכזו במצבור כגון בור ליקוט. לעומת זאת, היהודים באותה תקופה הניחו את העצמות בגלוסקמה כדי לשמר את הזהות של הנקבר כאינדיבידואל העומד בפני עצמו גם לאחר מותו. האינדיבידואליזם בעת המוות משקף את האינדיבידואליזם של חברת החיים.
רגב בחן את תופעת הקבורה במערות כוכים והסיק שרובן הן מערות משפחתיות, יחד עם זאת, הוא זיהה גם מספר מערות שאינן משפחתיות בהן נקברו יחדיו יהודים שהגיעו מתפוצות שונות וכן גרים, כלומר אנשים חסרי משפחות חברו זה לזה לצורך הקבורה. רוב מוחלט של המערות בירושלים ובסביבתה כלל לא יותר משישה כוכים, בהם נטמנו הנקברים לפני שעצמותיהם לוקטו. מחישובים שונים של מספר הנקברים בכוך ומספר הנפטרים במשפחה בדור ממוצע הוא מסיק כי המשפחות שנקברו במערות הללו היו קטנות יחסית, גרעיניות או מורחבות קטנות. מכאן עולה כי דגם המשפחה שרווח בירושלים ובסביבתה בסוף ימי בית שני היה של משפחה קטנה יחסית, באופן שהגביר את המקום של הפרט, האינדיבידואל, בחברה.
רגב אף קשר את האינדיבידואליזם המתבטא בתופעות ארכאולוגיות של טהרה לא כוהנית וקבורה, כמו גם בעיטורים שעל גבי הגלוסקמות, עם הפיצול של החברה היהודית לקבוצות ותנועות רבות. הדגש על היחיד והפיצול החברתי החליש את החברה הירושלמית וגרם לקריסתה במרד הגדול נגד רומי, שהיה למעשה מלחמת אזרחים.
מאז נחפר האתר בח' קומראן מקובל היה לראות בו המרכז הקהילתי של כת היחד, שם חוברו או הוחזקו מגילות קומראן שנמצאו במערות לא רחוק מן האתר. החל משנות התשעים העלו חוקרים תאוריות מתחרות שכפרו בקשר בין ח' קומראן למגילות וטענו שהיה זה מבצר חשמונאי, וילה מפוארת, בית אחוזה או מפעל לייצור כלי חרס. רגב ביקש לבחון את הממצאים בח' קומראן במנותק מן הדיון במגילות ולברר האם הם מעידים על אידאולוגיה וארגון חברתי של כת, וזאת תוך שימוש במודלים מתחום מדעי החברה. בחינה של כלי הרס שנמצאו באתר העלתה שרוב מוחלט הם כלי שולחן (לעומת מיעוט קטן של כלי בישול ואגירה) הפזורים בכל רחבי האתר. הדבר מלמד לדעתו על סעודות מיוחדות של יושבי האתר, שהוגשו במספר רב של כלים לכל סועד, בין היתר גם בחדר הסעודות הגדול שנמצא באתר. סעודות שכאלה אופייניות לקבוצות עלית המתבדלות מיתר החברה, ומתאימות לכת. ואמנם גם במגילת סרך היחד, סעודות הן מנגנון חברתי המשמש להדרת מועמדים וחברים סוררים מן הכת. ניתוח ארכיטקטוני של תוכנית האתר מלמד על מורכבותה. חדרים נבנו באופן שמקשה מאוד על הגישה אליהם מבחוץ, ואף תוך מידור פנימי של האגפים השונים באתר באופן המקשה על גישה בין חלקים שונים בתוך המבנה. מאפיינים אלה עולים בקנה אחד עם בדלנות והיררכיה פנימית האופייניים לכתות.
נצרות קדומה
רגב פרסם מספר מחקרים העוסקים בנצרות הקדומה ובחקר הברית החדשה כחלק מן ההיסטוריה החברתית והדתית של היהודים בארץ-ישראל בימי בית שני. הוא רואה בנוצרים הראשונים חלק בלתי נפרד מן החברה היהודית ואף בחן את הסיבות לכך שהנוצרים נדחו על ידי רוב היהודים וכיצד הגיבו לכך.
חוקרי ברית החדשה מודרניים רבים סוברים כי הסיבה למעצרו ומשפטו של ישו היא שניבא על בוא המשיח ואף נתפס כמשיח שקר. רגב מראה כי במשפטו של ישו ובמקומות אחרים בבשורות עולה סיבה אחרת לסופו של ישו: האשמה כי התיימר להרוס את בית המקדש ולבנות אחר במקומו. אמנם המקורות הנוצריים מכחישים האשמה זו, שלאחר מכן אף יוחסה לממשיכיו של ישו, אך הדבר רק מחזק את המסקנה שזו הייתה סיבה עיקרית לרדיפת ישו, ולאחר מכן גם לרדיפת פטרוס והשליחים, כמו גם יעקב (אחיו של ישו ומנהיג הנוצרים לאחר פטרוס). ראשיתו של העימות בין ישו לממסד המקדשי היא בהפיכת השולחנות של החלפנים וגירוש המוכרים והקונים בהר הבית, אלא שלדעת רגב ישו לא ביקש לפעול נגד הכוהנים והמקדש. לאור יחסו הכללי של ישו לטומאה מוסרית ולכסף, רגב טוען כי ישו מחה על כך שאנשים בלתי מוסריים או מושחתים קונים בכספם הטמא קורבנות או תורמים כספים, ובכך מטמאים את המקדש.
רגב חקר את היחס של הנוצרים הראשונים למקדש. למרות הרקע הקשה של הפיכת השולחנות בהר הבית וההאשמה כי ישו אמר שיהרוס בעצמו את המקדש, ארבע הבשורות טוענות כי ישו ביקר במקדש לעיתים קרובות ולימד במקום. אמנם מיוחסת לו נבואה על חורבן ירושלים, אך ספק אם ישו ההיסטורי חזה את חורבן המקדש, ומכל מקום מחברי הבשורות לא ראו בחורבן אירוע משמח או מעודד, אלא תוצאה עגומה של חטאי העם שדחה את האמונה בישו. ככלל, בבשורות ובאיגרות של פאולוס לא ניתן למצוא דחייה של עבודת הקורבנות, ולעיתים קרובות הנוצרים מדמים את ישו לקורבן, ואת הקהילה הנוצרית למקדש, אך לא מתוך טענה כי ישו והנצרות מחליפים את המקדש, אלא מתוך רצון לדמות אותם לדבר הקדוש ביותר, כלומר לשאוב השראה מן המקדש ועבודת הקורבנות. רק לאחר החורבן פיתחו מחברים נוצרים תחליף של ממש למקדש – מקדש של מעלה המופיע באיגרת אל העברים ובחזון יוחנן.
רגב הציע כי התופעה החברתית המודרנית הדומה ביותר לנצרות הקדומה היא או כת (Cult), בדומה להארי קרישנה, סיינטולוגיה, המוניז (כינויים של ה-כנסיית האיחוד) ועוד. מדובר בתופעה חדשה מבחינת האמונות והפרקטיקות, ובמקרה של הנוצרים החידוש הוא באמונה בישו כגואל וקבלת גויים לנצרות, אף שמדובר בתנועה יהודית בבסיסה. תנועות אלו אינן מתבדלות אלא מנסות לחדור לחברה ולטעון שהן לגיטימיות למרות שיש בהן אלמנטים הזרים לחברה בה הן פועלות, ולעיתים הן חסרות ארגון וכללים נוקשים.
טופיק (יישוב)
טופיק (ברוסית: Тупик) הוא יישוב במחוז זבאייקלסקי ומרכז אדמיניסטרטיבי של הנפה. היישוב הוקם בשנת 1911 כתחנת רכבת אך זו לא נבנתה לבסוף בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה מונה מעט יותר מ-900 נפש.
אל-אחוואט
אל-אחוואט הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל א', היא "תקופת ההתנחלות" של שבטי ישראל בארץ כנען. האתר ממוקם במדרון המערבי של הרכס עליו בנוי היישוב קציר, מדרום לכביש נחל עירון (ואדי עארה) בצפון-מערב השומרון.
זיהוי האתר
הארכאולוג אדם זרטל מאוניברסיטת חיפה סבור כי מדובר באתר מקראי: מיקומה של חרושת הגויים, מקום מושבו של סיסרא, שר הצבא של יבין מלך חצור. הסימוכין להשערה זו הם, שמבנה האתר הוא ייחודי במינו. ייתכן שנבנה על ידי השרדנה, אחד משבטי גויי הים. המועד המשוער לבנייתו (1160–1150 לפנה"ס לדעת זרטל) תואם את המועד המשוער להגעת גויי הים לארץ ישראל וכן את מועד המלחמה בין ברק בן אבינועם וסיסרא בנחל קישון, המרוחק כ-14 ק"מ מהמקום. לפי הערכתו של זרטל, מוצאו של סיסרא הוא גם מגויי הים – כנראה מהאי סרדיניה שבאיטליה. זרטל הציע כי קבוצה של גויי ים שישבו בצפון השרון נלחמו עם הישראלים על השליטה בעמק יזרעאל, צומת דרכים וחוליית הקשר בין השומרון לגליל, שני המוקדים של ההתנחלות הישראלית בתחילת תקופת הברזל.
מבנה האתר
האתר היה מוקף חומה רחבה יחסית שאינה ישרה ובנויה גלים גלים. שטחו כ-30 דונם וצורתו מלבנית. האתר נמצא בחורש טבעי. מקורות המים הקרובים הם מעיינות דרומית לערערה. האתר קרוב לדרך הים המקראית. האתר היה מיושב רק כ-50 שנה. לאתר אין מקבילות בארץ ישראל, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל.
חלקי האתר שנחפרו הם:
ייחודו של האתר
חוקרי האתר מתארים כך את המבנים המיוחדים שנמצאו באתר: "באתר נמצאו ארבעה "מסדרונות" – קורידורים, שנבנו בתוך חומת העיר כשפתחם מופנה אל שטח העיר. יש שוני ביניהם (שלושה ישרים ואחד סגלגל) אך שווה לכולם עצם התופעה והעובדה שלא נמצאה להם פונקציה ברורה. תופעה נוספת הן בקתות אבן מעוגלות ומקורות בשיטת "הכיפה המדומה". אחת מאלה נמצאה בתוך העיר ובמיקום סטרטיגרפי ברור המתארך אותה לתקופת הקיום של המקום – ראשית תקופת הברזל 1 (לערך 1220–1170 לפנה"ס). בקתות דומות ידועות גם מהתקופות הרומית והביזנטית, אך נראה שאלה השייכות לעיר נבנו בתקופת הברזל."
הקשר עם סרדיניה
קיים דמיון בין המבנים שנמצאו באתר לבין כ-7,000 מבנים דומים בסרדיניה, המכונים נוראגים. בחפירות השתתפו קבוצות מאוניברסיטת קליארי בסרדיניה. לאור ההנחה שקיים קשר בין האדריכלות הנוראגית לבין המבנים שהתגלו באל-אחוואט, הועלתה ההשערה כי באתר שכנו אנשי שבט השרדנה מ"גויי הים", שהגיעו לאזור במאה ה-13 לפנה"ס.
שבט השרדנה נזכר במקורות המצריים, החל במכתבי אל-עמארנה ולאחר מכן בתעודות של רעמסס השלישי על המלחמה נגד גויי הים. כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 הציע החוקר הצרפתי מספרו שמוצא השבט הזה, על פי הקשר הלשוני, בסרדיניה. כיוון שרעמסס מזכיר בכתובותיו שהושיב את אנשי השבט בכנען, ברור שיישוביהם צריכים להמצא במקום כלשהו. באונומסטיקון של אמנופה, רשימה אנציקלופדית של מקומות במזרח שזמנה 1100 לפנה"ס בערך, נזכרים השרדנה ליד הת'כר והפלשתים. חוקר המקרא אלברכט אלט סבר שמקומם בעמק עכו. הארכאולוג אדם זרטל סבור כי הצעת הזיהוי לנחל עירון מתאימה יותר מכל הבחינות. עקב היעדר אתרים דומים באזור, חוץ מארבעה אתרים קטנים ליד כרם מהר"ל, נראה כי אל-אחוואט היה האתר המרכזי של שבט השרדנה באזור.
זיו מורגן
קריירת מועדונים
מורגן נולד וגדל בחדרה. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בית"ר טוברוק. בגיל 15 הצטרף למכבי חיפה וממנה עבר לעירוני קריית שמונה.
ב-28 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 1-2 על הפועל חדרה במסגרת גביע הטוטו. ב-2 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 להפועל כפר סבא. בעונת 2020/2021 הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה הבוגרת.
ב-16 ביולי 2023 הושאל לצ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית לעונה אחת, עם אפשרות רכישה בסיומה.
קאמה סוטרה
קאמה סוטרה (בסנסקריט: कामसूत्र, מילולית: "סוטרת התשוקה") הוא טקסט הודי עתיק העוסק בין היתר בהתנהגות מינית בין בני אדם, שנחשב בין היתר גם לנוהגי האהבה המקובלים בספרות הסנסקריטית. הטקסט מיוחס לפילוסוף ההודי ואטסיאיאנה, אך חוקרים לא הצליחו לאמת את כותבו או את תקופת כתיבתו. חוקרים שונים מיקמו את זמן כתיבתו בין המאה הרביעית לפנה"ס והמאה השנייה לספירה. נהוג להתייחס אליו כחלק ממסורת כתיבה ענפה על מיניות בפילוסופיה ההודית הנקראת קאמה-שאסטרה.
התרגום המילולי והישיר למילה "קאמה" הוא תשוקה. המילה סוטרה משמשת כשם לטקסטים דתיים ופילוסופיים בתרבות ההודית.
השם מוכר גם בשמות נוספים, למשל "ואטסיאיאנה קאמאסוטרום".
היסטוריה קודמת
במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, שווטאקטו, בנו של אודאלאקה, ערך סיכום לעבודתו זו של נאנדי, אלא שהסיכום כביכול עדיין היה נרחב מדי מכדי שאפשר יהיה להפכו לנגיש לקריאה.
בהמשך, אדם משכיל בשם באבאראוויה, יחד עם כמה מתלמידיו, ערכו את סיכומם שלהם לסיכומו זה של שווטאקטו, אלא שגם סיכום זה נשאר סיכום נרחב מדי בהיקפו.
בין המאה ה-3 לפנה"ס לבין המאה ה-1 לפנה"ס, מספר מחברים נוספים ערכו חלקים אחרים של הסיכום הזה של באבאראוויה ותלמידיו בכמה וכמה חיבורים. אלו מביניהם ששמותיהם ידועים כיום הם: צ'אראיאנה, גוטאקאמוקה, גונארדייה, גוניקאפוטרה, סווארמרמרבאה ודאטאקה. דאטאקה ערך את עבודתו על יצאנית שואטסיאיאנה שיחזר לאחר מכן כמעט במלואו בספרו קאמה סוטרה. בחיבורו של סווארמרמרבאה מצוינת דמותו של שאטאקארני שאטאוואנה, המלך ההודי מהמאה הראשונה לפני הספירה שהרג את רעייתו בשוגג במהלך מין סדיסטי, דבר המרמז על התקופה בה נכתב החיבור.
יאשודהארה, בפרשנותו אודות הקאמה סוטרה, מייחס את מקורו של מדע האירוטיקה למאלאנאגה, הוא "נביא ה-האסוראס", על פיו יש להבין שמקור הכתבים הם בזמנים נבואיים וקמאיים. נאנדי, כך נטען על פי המסורת, היה האדם שהעביר את הכתבים לאנושות. ייחוס השם "מאלאנאגה" למחבר ואטסיאיאנה מקורו בבלבול בתפקידו כעורכו של הקאמה סוטרה ביחס ליוצרו המיתי של מדע האירוטיקה.
התקופה והרקע לספר
מתקבל הרושם שואטסיאיאנה חי במאה הרביעית לספירה, בתקופה של שגשוג תרבותי הידוע בשם "עידן גופטה". עצם העובדה שב-בריאהד סאמהיטה (שתרגמו הוא "האופוס הגדול"), מצוינת דעתו של ואטסיאיאנה שהוא שאב את השראתו מהקאמה סוטרה, ועצם העובדה שבקאמה סוטרה מצוינת דמותו של המלך שאטאקארני שאטאוואנה שחי במאה הראשונה לספירה, מעלות את טווח האפשרויות ביחס לתקופה שבה נכתב הספר קאמה סוטרה. יתר על כן, ואטסיאיאנה טען שברקע עריכתו את הכתבים וכתיבתו את הספר המוכר כיום עמד לנגד עיניו הקושי ההולך וגובר במציאת הכתבים הללו ובנגישותם לקהל המעוניין לקרוא בהם.
תוכן הספר
בספר הקאמה סוטרה 35 פרקים, המסודרים בשבעה חלקים, כשכולם כתובים על ידי מומחים ספציפיים בכל תחום ותחום.
בספר הקאמה סוטרה מופיעות 64 תנוחות מין, תוך תיאורן כאמנות לכל דבר. לטענתו של ואטסיאיאנה קיימות שמונה דרכים להתנות אהבים תוך הכפלתן של כל אחת מהן בשמונה תנוחות נוספות, להן קרא כאמור "64 אומנויות". הפרק המפרט את התנוחות המיניות הוא הפרק המוכר והידוע ביותר מבין שאר הפרקים, והתרגום שלו מופיע בגרסאות רבות. הפרק הזה נגנב למעשה מהתרגום שנערך בשנת 1980 בידי הינדרה שינה. רבים הם אלו שטועים ומייחסים אותו בטעות לסוטרה.
יחד עם זאת, התנוחות המיניות מהוות לא יותר מ-20% מהספר. שאר הפרקים מספקים הדרכה הנוגעת לאופן שלפיו ייחשב אדם לאזרח טוב, לרבות עיון מעמיק באישיותם של גברים ונשים ומערכות היחסים שביניהם.
זאת ועוד, מעשי האהבה בקאמה סוטרה מוגדרים כ-"איחוד שמיימי". ואטסיאיאנה האמין שסקס כשלעצמו לא היה דבר שאינו ראוי, אך עשייתו בקלות דעת ובקלות ראש היא מעשה חטא לכל דבר.
כתבי הקאמה סוטרה סייעו לאנשים רבים ליהנות מאומנות האהבה ברמות עמוקות יותר, וניתן גם להגדירם למעשה כמתן עזרה וסיוע מעשיים להנאה מינית לרבות היותם אמצעי להתבוננות ולעיון במנהגים ובנוהגים בהודו של אותם ימים עתיקים.
פרקי הספר:
חלק שני – פיתוח האהבה
מחולק ל-10 פרקים: דיון מעמיק אודות נשיקות, סוגים שונים של משחק מקדים ועוררות מינית, הפורקן המיני, רשימה של תנוחות מין, מין אוראלי (הטרוסקסואלי והומוסקסואלי), מין אנאלי, סטיות מין, ו"משולש רומנטי" (בני זוג שלאחד מהם יש מאהב).
חלק שלישי – כיבוש האישה
מחולק ל-5 פרקים אודות מסגרות וסוגי נישואים, הרפיית האישה, כיבוש האישה, התעסקות לבד ואיחוד באמצעות נישואים.
חלק רביעי – זכויות וחובות האישה
מחולק ל-2 פרקים אודות התנהגות אישה יחידה והתנהגות האישה הראשית ויתר הנשים.
חלק חמישי – נשות הגבר האחרות
מחולק ל-6 פרקים אודות עצת העוזרים (assistants) בדבר בחירת המאהבים, איך להתיידד, בחינה של רגשות (סנטימנטים), המלאכה של להלך "בין לבין" (go-between), תענוגות המלך והתנהגות בחצרות (מגורי) הנשים.
חלק שישי – זונות
מחולק ל-6 פרקים אודות עצת העוזרים בדבר בחירת המאהבים, חיפוש מאהבת קבועה, דרכים לעשיית כסף, חידוש ידידות עם מאהבת קודמת, רווחים מזדמנים ורווחים והפסדים.
חלק שביעי – שיטות סמויות
מחולק ל-2 פרקים אודות שיפור משיכה פיזית ועירור יצר וכוח מיניים שנחלשו.
חגית שחל
חגית שחל (נולדה בתל אביב ב-1950) היא ציירת ואמנית הדפס ישראלית.
שלמה מוסיוף
הרב שלמה מוסיוף (מוסאייב); כ"ב בטבת ה'תרי"ב, 14 בינואר 1852 – ח' בניסן ה'תרפ"ב, 6 באפריל 1922) היה נגיד, אספן וחכם מקובל. ממייסדי שכונת הבוכרים ושכונת כרם שלמה בירושלים.
חגית שחל
ביוגרפיה
אביה, משה שחל, עלה לארץ-ישראל מפולין לבדו כנער פעיל בבית"ר לפני מלחמת העולם השנייה. אמה, מינה שחל, עלתה לארץ מפולין כילדה קטנה. אביה של חגית שחל היה עורך דין במקצועו, ואמה הייתה מורה במקצועה. חגית שחל נולדה בתל אביב וגדלה בתל אביב וברמת חן, רמת גן. בנערותה ובשנות העשרים לחייה למדה והרבתה לעסוק ולהופיע כמוזיקאית ג'אז. בשלב מסוים בחרה להתמקד בתחום האמנות החזותית. בשנים 1969–1972 למדה אמנות באקדמיה החופשית בהאג שבהולנד. היא שבה לישראל בשנת 1972 ומאז מתגוררת ועובדת בתל אביב.למדה ליתוגרפיה והדפס רשת אצל האמנית אלימה בשנים 1977–1978. עברה שתי השתלמויות תחריט בסדנת Crown Point Press, בסן פרנסיסקו בשנים 2010 ו-2012.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
נולד בבוכרה ליעקב ושרה מוסיוף. בשנת ה'תר"ן 1890 עלה לארץ ישראל בעקבות מגפה, לאחר שמכר את כל עסקיו בבוכרה. כאשר הגיע לארץ התיישב בשכונת נחלת שבעה ולאחר מכן רכש בית באזור שהיום הוא מדרחוב בן-יהודה.
חגית שחל
ביוגרפיה
בשנים 1989–1991 עבדה כמאיירת עבור רשת הטלוויזיה ABC News, היא איירה משפטים שעניינו את התקשורת הזרה בישראל. בשנים 1991–1996 עבדה כמאיירת בבתי משפט עבור ערוץ 2 בטלוויזיה הישראלית. במסגרות אלה הנציחה את משפט דמיאניוק ואת משפטו של יגאל עמיר. בשנת 1992–2000 עבדה כמאיירת עבור העיתון ידיעות אחרונות, במסגרת זו איירה את עמודי השער של המוסף לשבת. האדם הראשון שציירה במוסף לשבת היה דן בן אמוץ, היא ציירה את המחזאי חנוך לוין. היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים ישראלים כמו אריה דרעי, אהוד ברק, דוד לוי, בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, חיים רמון לצד דמויותיהם של פוליטיקאים מהזירה העולמית כמו ביל קלינטון, נאסראללה, מילושוביץ', המלך חוסיין ועוד.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
הרב מוסיוף שאף להרחיב את ההתיישבות ולבנות בתי מדרש ובתי כנסת. בשנת עלייתו נבחר לאחד מחמשת הנציגים להקמת שכונת "רחובות", הידועה כיום בשם "שכונת הבוכרים". מוסיוף שימש כגזבר החברה, וסגנון הבנייה הפריזאית בשכונה מיוחס אליו. בנוסף, היה ממייסדי שכונת כרם שלמה מחוץ לעיר, בקרבת מבנה שערי צדק הישן, בשם "כרם שלמה". נכדתו של מוסיוף, תרזה מוסיוף, סיפרה כי השכונה נקראה על שמו.
חגית שחל
ביוגרפיה
החל משנת 1975 היא מלמדת ציור ורישום במסגרות שונות. לימדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב, בבית-ספר מימד לאמנות חזותית בתל אביב, באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, בסדנת ארסופ ברשפון, ובסטודיו שלה בתל אביב.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
בנוסף להיותו מייסד, בונה ורוכש להתיישבות, היה הרב מוסיוף איש רוח והיה בקיא בחוכמת הנסתר. הוא שאף להגדיל תורה ולהאדירה: בשנות חייו הראשונות בארץ הדפיס את סדרת סידורי התפילה בשישה חלקים, שנקראה "חוקת עולם", אשר נדפסה לאחר מכן פעם שנייה ושלישית. כן הקים מוסד לתלמוד תורה ושימש כמפקח על המורים בלימוד.
חגית שחל
ביוגרפיה
הייתה בין מקימי ארגון אימפקט, עמותת הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, שהוקם בשנת 2000, והייתה בו חברת ועד עד שנת 2008.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
כבר בצעירותו היה מוסיוף אספן של עתיקות וכתבי עת, חלק מאוצרותיו היו עתיקות בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי. בעלותו לארץ ישראל הביא עמו חלק מאוצרותיו, ובנה בביתו אגף שלם שהכיל ספרים עתיקים, יותר מ-300 כתבי יד מהמאה ה-14 ועד המאה ה-19, מטבעות עתיקים, בגדי משי ומלבושים יקרים ברקמת זהב, שמיכות ושטיחים בעבודת יד, אבנים ומרגליות יקרות ערך, כלי חרסינה, כלים עתיקים וכלי נשק עשויים זהב, כסף ונחושת ועוד חפצים רבים.
חגית שחל
ביוגרפיה
בשנת 2015 הצטרפה לעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל שיסדה ד"ר רות מרקוס, ונבחרה כחברה בוועד המנהל, בו היא חברה גם היום.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
אוצרותיו של ר' שלמה מוסיוף עברו לידי משפחתו, אך לא מעט, ובפרט כתבי היד, התגלגלו במרוצת השנים לידיים זרות, את רובם הגדול של כתבי היד והספרים שהצליחו לאתר ולשמר תרמה המשפחה ל"מרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה" שבמחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
חגית שחל
ביוגרפיה
חגית שחל נשואה ואם לבן.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
לפי השערה, מקורה של המשפחה היא מהעיר קורדובה שבספרד ומצאצאי אחיו של הרמב"ם דוד מיימונדיס אשר השתקע בבוכרה לאחר הזמנה של האמיר הבוכרי לשם עיצוב תכשיטים. מקור שם המשפחה מיימון אשר בשפה הטג'יקית והפרסית פירושה קוף, נתבקש דוד על ידי המלך השליט בבוכרה לשנות את שם משפחתו ל'משה' על שם אחיו, ובהגייה המוסלמית - מוסא, עם כיבוש רוסיה את האזור בשנת 1864 נתבקשו היהודים להוסיף סיומת רוסית "יוף" לשם משפחתם.
חגית שחל
יצירתה
לאחר סיום לימודיה ושובה לארץ, עבודותיה של חגית שחל היו מופשטות ומושגיות. מאוחר יותר, החלה לצייר דימויי חפצים ואנשים השאולים מתוך עולמה וסביבת המחיה המיידית שלה כשהם מופקעים מסביבתם הטבעית ונשלפים מהאנונימיות שלהם. במקביל ולאורך כל תקופת עבודתה, היא עוסקת בציור דיוקנאות. כאמנים רבים אחרים, חוזרת גם חגית שחל אל הדיוקן העצמי שוב ושוב במהלך תקופות היצירה השונות, במין מסע מורכב של עיסוק במהות, זהות, הלכי-רוח ומצבי נפש.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
כאשר מוסאיוף עלה לארץ ישראל בשנת 1890 הביא עימו כתבי יד מקוריים של הרמב"ם, ספר הנמצא עד היום בארכיון משפחת מוסיוף.
חגית שחל
יצירתה
התכנים שעובדו נשמרים והם יחזרו ויופיעו לאחר מכן בציוריה השונים.
שלמה מוסיוף
קורות חיים
רבי שלמה נפטר ביום שבת ח' בניסן תרפ"ב ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חגית שחל
יצירתה
בשנים האחרונות, לאחר שהחלה לעסוק באמצעי רישום שונים ובטכניקות שונות של תחריט והדפס, גילתה כי טכניקות אלו מרתקות אותה, או כדבריה - "שואבות" אותה, ולכן בתערוכות האחרונות היא מציגה בעיקר עבודות על נייר. שחל היא אמנית הדפס מעולה ורשמת רגישה ומיומנת ומתמקדת בעיקר בדמות הנשית על היבטיה השונים. הדבר ניכר בתערוכותיה האחרונות: "נדוניה", גלריה שטרן, 2010; "מבעד ליופי", בית האמנים תל אביב, 2010; "Double Trouble", גלריה אפרטארט תל אביב, 2011; "גרייס קלי מרחוב אוליפנט", 2015 ו"קריפ", קיר אמן במקום לאמנות, תל אביב, 2015. הדמויות הנשיות ששחל מציירת או רושמת מהוות מעין דיוקן פסיכולוגי שלה, גם אם אינן מתארות באופן מימטי של פניה.
דמות האישה הפתיינית מופיעה למשל בסדרת חיתוכי לינוליאום Double Trouble, שבה הציגה נשים בתנוחות שונות שכולן מבוססות על תנוחות "נשיות" פתייניות כאשר רוב הדימויים מזכירים קטלוגים של אביזרי מין או צילומים פורנוגרפיים, בהם הנשים לבושות בפרטי לבוש מיני ופתייני, כדוגמת נעלי עקב - סטילטו, מגפי עור, מחוכים, גרבי רשת וחלקי לבוש המזכירים אביזרי מין סאדו-מאזו. לעומת דמות האישה הפתיינית, בתערוכה "גרייס קלי מרחוב אוליפנט" עסקה שחל בדמויות ובדימויים הקשורים לילדותה: "המורה אביגיל"; "להיות הבת של..."; "דיוקן אבי" ו"מאהבים נמוגים". ההדפסים עשויים בטכניקות של תחריט יבש, מונוטייפ, מונופרינט, אקווטינטת סבון ותצריבים. "להיות הבת של..." היא סידרה של דמויות נשים שונות שהיוו עבור שחל "אימהות רוחניות" ומקור השראה, כל אחת מהן חלוצה בדרכה: קוקו שאנל, המלכה פאביולה, סימון דה בובואר, פרידה קאלו, אנני לייבוביץ. אלה דמויות שהכירה בילדותה מצפייה בקולנוע ובמגזינים. לתוך הסדרה שחל "מגניבה" את עצמה בתחריט "להיות הבת של עצמי", אלא שמול הנשים הגאות והייצוגיות דמותה של שחל שפופה ומכונסת לתוך עצמה, פניה וחזה מוסתרים על ידי שיער ראשה.