cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקטרינה בודנובה
מלחמת העולם השנייה
מאוקטובר עד ינואר 1943 בודנובה (וליטבק) שירתו באזור סטלינגרד יחד עם הרגימנט התשיעי, עליו פיקד לב שסטקוב, גיבור ברית המועצות. רגימנט זה הורכב מאלופי הפלות או טייסים בעלי פוטנציאל גבוה להפוך לכאלה. אחד מטייסי היחידה היה ולדימיר דימיטריביץ' לבריננקוב, שנכנס למלחמה עם רקורד של 46 הפלות (11 מהן משותפות). לאחר המלחמה תיאר את בודנובה: "היא הייתה גבוהה, שמרה על שיער קצוץ, ו...בסרבל הטיס שלה כמעט ולא בלטה לעומת הטייסים". הוא תיאר את דמותה כ"עליזה, מלאת חיים" בעוד שליטבק נראתה "מתחשבת ושקטה". את שתיהן ציין כטייסות מצטיינות. בתחילה טסו זו לצד זו, אך בהמשך נפרדו ונהפכו ל"מספר 2" של טייסים אחרים. בעודן בסטלינגרד, התקבלה פקודה להחזיר את הטייסות לכנף המילואים 586. פספורטניקובה נזכרה ש"בודנובה וליטבק ערערו על ההחלטה בפני המפקד שסטקוב, והפצירו בו לתת להן להישאר ברגימנט". הן הורשו להמשיך ולקחת חלק בקרבות וצוותו לכנף 9 למשך שלושה חודשים.
ב-10 בדצמבר בודנובה יירטה 2 מטוסי מסרשמיט Bf 110 נוספים. בחודשים שלאחר מכן זקפה לזכותה הפלות נוספות.
בינואר 1943 הרגימנט התשיעי הצטייד במטוסי P-39 "איירהקוברה" אמריקאיים, בודנובה וליטבק עברו לרגימנט 296 של החיל (לימים כנף 73) תחת פיקודו של ניקולאי ברנוב והמשיכו להטיס מטוסי יאק. בכנף זו ליטבק ובודנובה השיגו את עיקר הפלותיהן. בודנובה נבחרה ללוות את ברנוב, בעוד שמפקד הלהק אלכסיי סולומטין בחר בליטבק כמלוותו.
בפרק זמן קצר, ניתנה לבודנובה האפשרות לצאת לגיחות לבדה ("צייד סולו" בסנלג הצבאי), היה זה כבוד שניתן לטייסים מוצלחים ואגרסיביים.
ב-23 בפברואר הוענק לה עיטור הכוכב האדום. ב-9 במרץ הצליחה לרשום לזכותה הפלה נוספת של מטוס מסרשמיט Bf 109.
ב-20 באפריל 1943 בודנובה וליטבק כיכבו בכתבה של מגזין תרבות בשם "אוגונק". הכתבה תיארה את הישגיהן באופן קולקטיבי, ולא עסקה בכל אחת מהן בנפרד. בכתבה מנו את סך ההפלות שלהן בכל פרקי זמן.
ב-30 במאי בודנובה הצליחה להפיל מסרשמיט Bf 109 נוסף בהפלה משותפת.
עד ליוני 1943 בודנובה צברה 6 הפלות אויב, ופעילותה ברוסטוב על הדון במהלך שחרור הדנובה סייעו לה לצבור הפלות נוספות ולהגיע לסך כולל של 11 הפלות.
משימתה האחרונה
ב-19 ביולי 1943 יצאה אל משימתה האחרונה, ליד נובוקרסנובקה. בבוקר זה המריאה למשימת ליווי מעל לוהנסק ונכנסה לקרב אווירי עם מטוסי bf 109. אינה פספורטניקובה תיארה את הקרב:
בודנובה הצליחה להשתלט על השרפה במטוסה ונחתה נחיתת אונס בשטח פתוח. איכרים מקומיים ניגשו לחלץ אותה מן המטוס אך היא כבר לא הייתה בין החיים. היא נקברה בפאתי הכפר נובוקרסנובקה. הטייסים שהפילו אותה היו גאורג שווינטק מכנף קרב 52 או אמיל ביטש מכנף קרב 3 של הלופטוואפה. הם הטייסים היחידים שהפילו מטוס מדגם יאק-1 באותו יום מעל אזור נובוקרסנובקה.
מחלוקת על מספר הפלותיה
פספורטינקובה העידה שבודנובה הצליחה להשיג 5 הפלות "סולו" עד למותה. בודנובה עוטרה פעמיים בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה. במהלך המלחמה נשקל להעניק לה את עיטור גיבור ברית המועצות אך הוא לא הוענק לה באופן רשמי. לאחר מותה הוענק לה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית ב-1 באוקטובר 1993.
נובגורוד
נובגורוד (ברוסית: Новгород – עיר חדשה) או וליקי נובגורוד (ברוסית: Великий Новгород – נובגורוד הגדולה) היא עיר ברוסיה השוכנת על גדות נהר וולחוב, בקרבת אגם אילמן. נובגורוד נחשבת לעיר החשובה ביותר מבחינה היסטורית בצפון מערב רוסיה. העיר נמצאת על נתיב M10 שמחבר את מוסקבה לסנקט פטרבורג. העיר היא המרכז המנהלי של מחוז נובגורוד. אוכלוסייתה מונה 222,594 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין של 2017). נובגורוד הייתה עיר הבירה הראשונה של רוסיה (לפני קייב) והייתה חברה בברית ערי הנזה. העיר הוזכרה לראשונה בשנת 859.
נובגורוד הייתה בירת רפובליקת נובגורוד וצבאה, בהנהגת אלכסנדר נבסקי, הביס את הצבא השוודי בקרב נייבה.
אוכלוסיית נובגורוד מונה 225,019 איש (2021).
היסטוריה
ווליקי נובגורוד היא אחת הערים הוותיקות והמפורסמות ביותר ברוסיה — מקום התרחשותן של הכרוניקות של רוריק והולדת המדינה הרוסית. בימי הביניים הייתה אחד ממרכזיה של רוס של קייב, במאות ה־12 וה־13 — בירת הרפובליקה של נובגורוד, ולאחר מכן מרכז ארץ נובגורוד בממלכה הרוסית.
יתר על כן, בשנת 1136 נובגורוד הפכה לרפובליקה החופשית הראשונה בשטחה של רוסיה הפיאודלית (מאותו הרגע, סמכויותיו של נסיך נובגורוד היו מוגבלות בחדות). במשך התקופה שבין 1136 ל־1478, כאשר נובגורוד הפסידה את עצמאותה הפוליטית (כתוצאה מניצחונו של נסיך מוסקבה איוואן השלישי הגדול על צבא נובגורוד), נהוג להשתמש במונח "הרפובליקה של נובגורוד" ביחס לאדמת נובגורוד.
נובגורוד לא הייתה נתונה לפלישה המונגולית; למרות שנכנעה לאורדת הזהב, היא שימרה את האנדרטאות הייחודיות של האדריכלות הרוסית העתיקה מהתקופה הטרום-מונגולית (המפורסמת שבהן היא קתדרלת סופיה) והייתה היחידה מבין הערים הרוסיות העתיקות שחמקו מקריסה ופיצול. במאות ה־11-12.
בשנים 1569–1570, נובגורוד הייתה נתונה למתקפות של איוואן האיום, ובשנים 1611–1617 נשלטה על ידי השוודים.
לאחר הקמת סנקט פטרבורג איבדה העיר את חשיבותה הכלכלית, ובמיוחד התרחקה מנתיבי הסחר העיקריים. מאז 1727 הפכה נובגורוד למרכז פלך נובגורוד.
מאז 1927 הוא הפך לחלק ממחוז לנינגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הגרמנים ונהרסה כמעט כליל. לאחר השחרור, היא שוב הפכה למרכז אזורי, כשנבנתה מחדש, מבנים היסטוריים רבים שוחזרו.
תחבורה בינעירונית
נובגורוד מחוברת על ידי הכביש הראשי M10 למוסקבה (במרחק 531 ק"מ) ולסנקט פטרבורג (189 ק"מ). ישנם גם קווי אוטובוסים ציבוריים למוסקבה, סנקט פטרבורג ומקומות נוספים.
בעיר יש גם רכבות ישירות למוסקבה, סנקט פטרבורג, פסקוב ומורמנסק.
סמוך לעיר נמצא נמל התעופה קרצ'ביצי אך לא פועלות בו טיסות סדירות. הנמל הבינלאומי הקרוב הוא פולקובו בסנקט פטרבורג, במרחק 180 ק"מ מהעיר.
תחבורה מקומית
בנובגורוד ישנה רשת של אוטובוסים וטרוליבוסים. רשת הטרולייבוסים, שבה חמישה קווים, החלה לפעול ב-1995, והיא רשת הטרוליבוסים הראשונה שנפתחה ברוסיה לאחר נפילת הגוש הסובייטי.
חינוך
בעיר שוכנת האוניברסיטה הממלכתית של נובגורוד שנוסדה ב-1993.
ספורט
בשנת 1972 העיר אירחה את אליפות ברית המועצות באתלטיקה.
מועדון הספורט הגדול בעיר הוא אלקטרון נובגורוד מהליגה השלישית, שמארח את משחקיו באצטדיון אלקטרון, המכיל 3,223 מושבים והוא מתקן הספורט הגדול בעיר.
באוקטובר 2020 אורגן מחדש מועדון כדורגל נוסף בשם נובגורוד בחסות משקיעים פרטיים.
בענף הקטרגל היה לעיר ייצוג בליגת העל הרוסית בכדורגל אולמות בדמות מועדון וולחוב, שזכה באליפות 2009/2010 וסיים במקום השני בעונת 2010/2011.
יורם לינדנשטראוס
יורם לינדנשטראוס (28 באוקטובר 1936 - 29 באפריל 2012) היה מתמטיקאי, פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר זר של האקדמיה האוסטרית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל במתמטיקה.
קורות חיים
יורם לינדנשטראוס היה בן יחיד לזוג משפטנים שעלו לארץ ישראל מברלין. הוא התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1954, כשהיה בן 18, במקביל לשירותו הצבאי. החל ללמוד בצורה סדירה ב-1956, ואת התואר השני קיבל ב-1959. קיבל תואר דוקטור ב-1962, על עבודה שנושאה הוא הרחבות של אופרטורים, בהנחיית אריה דבורצקי וברנקו גרונבאום. עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל בשנים 1962–1965. מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית ב-1965, לפרופסור חבר ב-1967 ולפרופסור מן המניין ב-1969. ב-1985 הופקד על הקתדרה על שם מילר.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (פעמיים), באוניברסיטת טקסס באוסטין, באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, באוניברסיטת טקסס A&M ולתקופות יותר קצרות של חודשים ספורים ב-IHES בצרפת, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, במכון מיטג-לפלר בסטוקהולם ובאוניברסיטת מורסיה בספרד. המתמטיקאים שסיימו דוקטורט בהדרכתו הם: פרופסור אלדו לזר מאוניברסיטת תל אביב (1968), פרופסור מרדכי ציפין מהאוניברסיטה העברית (1968), פרופסור יהורם גורדון מהטכניון (1971), פרופסור יואב בנימיני מהטכניון (1973), פרופסור יעקב שטרנפלד מאוניברסיטת חיפה (1976), פרופסור גדעון שכטמן ממכון ויצמן למדע (1976), פרופסור יונתן ארזי מאוניברסיטת חיפה (1977), פרופסור ישראל אהרוני מבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (1978), ד"ר אלן הנסן מדנמרק (1981), פרופסור מרק רודלסון מאוניברסיטת מיזורי (1997), ד"ר יוסי לונקה (1998) ופרופסור אסף נאור מאוניברסיטת ניו יורק (2002).
יורם לינדנשטראוס היה נשוי לנעמי לבית זלינגר, דוקטור למדעי המחשב, ולהם ארבעה ילדים. בתם הבכורה, איילת לינדנשטראוס לרסן, היא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה, בנם אילון לינדנשטראוס הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטה העברית וחתן מדליית פילדס לשנת 2010, בתם כנרת קרן היא פרופסור לפיזיקה בטכניון ובתם גליה היא חוקרת בכירה, המכון למחקרי ביטחון לאומי. בן-דודו, מיכה לינדנשטראוס, היה מבקר המדינה.
מחקריו
יורם לינדנשטראוס עסק באנליזה פונקציונלית בתחום של מרחבי בנך. הוא כתב חמישה ספרים ולמעלה מ-120 מאמרים.
פירוט חלק מהתוצאות
בעבודת הדוקטורט שלו וגם מעט אחריה עסק לינדנשטראוס במיון ואפיון מרחבי בנך ממשיים שהצמוד שלהם הוא \ L_1 על מרחב מידה. כדור היחידה של המרחבים (הספרביליים) מטיפוס זה הוא סגור של איחוד של שרשרת של קוביות n ממדיות (...,n=1,2,3). מהעובדה שיש הרבה אפשרויות לשיכון איזומטרי של קובייה n ממדית בקובייה n+1 ממדית נובע המגוון הרחב של מרחבים מטיפוס זה וחשיבותם באנליזה. למרחבים אלו קוראים בספרות מרחבי לינדנשטראוס.
יחד עם פרופסור דן עמיר מאוניברסיטת תל אביב פיתח לינדנשטראוס שיטה לחקר כמה מחלקות חשובות של מרחבים לא ספרביליים (למשל מרחבים רפלקסיביים לא ספרביליים). עיקר השיטה הוא רדוקציה של מחקר מרחבים אלה למקרה הספרבילי בעזרת קיום הטלות מתאימות. בדרך זו הוכחו מספר השערות על מבנה כדור היחידה במרחבים כאלה ויש לה גם השלכה חשובה על טופולוגיה קבוצתית לא ספרבילית. קבוצות חוקרים רבות בעולם ממשיכות במחקר בכיוון זה.
לינדנשטראוס עסק בחקר תתי מרחבים "כמעט" אוקלידיים במרחבי בנך מממד סופי בהמשך למשפט דבורצקי על קיום חתכים כאלה בכל מרחב בנך. יחד עם פרופסור ויטלי מילמן מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור פיגיאל (Figiel) מגדנסק שבפולין הם מצאו אומדנים מדויקים על ממדי חתכים אלו במרחבים חשובים. יחד עם פרופסור צפרירי מהאוניברסיטה העברית הוא מצא, בעזרת משפט דבורצקי, הוכחה להשערה הידועה שרק במרחב הילברט יש על כל תת-מרחב סגור הטלה חסומה.
יחד עם פרופסור צפרירי כתב לינדנשטראוס ב-1975–1977 שני כרכים על מרחבי בנך הקלסיים ועל בסיסים במרחבים אלה. ספרים אלה נחשבים עד היום ספרי יסוד בתורת מרחבי בנך. לינדנשטראוס פרסם מספר עבודות על מבנה קבוצות קמורות במרחבים מממד סופי ומממד אינסופי. במסגרת מחקר זה מצא הוכחה חדשה ופשוטה למשפט יסודי בתורת המידה (משפט ליאפונוף).
לינדנשטראוס פיתח את יסודות המחקר של התורה הלא ליניארית של מרחבי בנך והוכיח, יחד עם אחרים, תוצאות על האפשרות להפיק מאיזומורפיזם ליפשיץ בין מרחבי בנך (ובאופן כללי יותר, איזומורפיזם רציף במידה שווה בין מרחבים כאלו) איזומורפיזם ליניארי. על המחקר הזה פרסם לינדנשטראוס, יחד עם פרופסור יואב בנימיני מהטכניון, ספר העוסק בגאומטריה הלא ליניארית של מרחבי בנך.
במסגרת המחקר על התורה הלא ליניארית כתב לינדנשטראוס מאמר משותף עם פרופסור וו. ב. ג'ונסון (W. B. Johnson) מאוניברסיטת טקסס A&M על הרחבות פונקציות המקיימות תנאי ליפשיץ. במאמר זה מופיעה למה המראה שניתן לשכן כל n נקודות במרחב הילברט, תוך "כמעט" שימור של המרחקים ביניהן, במרחב אוקלידי מממד c log n, כאשר הקבוע c תלוי רק במידת הדיוק בשמירת המרחקים. ללמה זאת, שידועה בשם למת ג'ונסון-לינדנשטראוס, יש שימושים רבים במדעי המחשב.
יחד עם ג'ונסון ערך לינדנשטראוס שני כרכים בשם Handbook of Banach space theory. בספרים אלו יש סקירה של התוצאות החשובות בשטח שהיו ידועות עד שנת 2000. לינדנשטראוס גם השתתף בכתיבת שני פרקים בספר זה.
בשנותיו האחרונות עסק לינדנשטראוס בשאלה הקשה של קיום נגזרת במובן החזק של העתקות ליפשיץ בין מרחבי בנך. על נושא זה כתב כמה מאמרים יחד עם פרופסור דוד פרייס (Preiss מאוניברסיטת לונדון, כיום באוניברסיטת ווריק). ספר שכתבו השניים עם פרופסור טישר (Tišer) מפראג יצא לאור ב-2012.
ספרים
Classical Banach spaces I and II, Classics in Mathematics, Springer Verlag 1996 (with L. Tzafriri), 431 pages.
קמפולונג מולדובנסק
קמפולונג מולדובנסק (רומנית: Câmpulung Moldovenesc וכן Cîmpulung Moldovenesc) היא עיר במחוז סוצ'אבה, ממוקמת בצפון רומניה, באזור ההיסטורי של בוקובינה לגדות נהר המולדובה.
עם אוכלוסייה של 20,076 נפש, העיר נמצאת במקום השני בחשיבותה במחוז אחרי בירת המחוז סוצ'אבה. התעשייה העיקרית בעיר היא בתחום העץ ותעשיית החלב, מקור פרנסה בולט נוסף הוא תחום התיירות.
היסטוריה כללית
קמפולונג מוזכרת לראשונה במסמך אלכסנדרו הטוב (Alexander cel Bun), שליט מולדובה, מ-14 באפריל 1411, המעניק במתנה למנזר מולדוביצה את הכפר. אך יש עדויות שעוד מהמאה ה-12 הייתה כאן רפובליקה רומנית עצמאית.
ב-28 ביוני 1940 נכבשה צפון בוקובינה בידי הכוחות הסובייטים. לזמן קצר חזרה השליטה לידי הרומנים, אך ברית המועצות שבה לשלוט בחבל הארץ הצפוני של בוקובינה. ביוני 1941 הצטרפה רומניה למלחמת גרמניה בברית המועצות. תוך זמן קצר כבש הצבא הרומני את צפון בוקובינה ובסרביה. במרס 1944, יזמו הרוסים מתקפה חדשה שבה והניסו את הגרמנים והרומנים אל מעבר לנהר הדניסטר. היישובים שבהם נמצאו הגיטאות שוחררו.
הקהילה היהודית
נוכחותם של היהודים בקמפולונג החלה כנראה בתחילת המאה ה-15 עת העניק הנסיך אלכסנדרו הטוב זכויות ליהודים לסחור בארצו ולעבור בה. מסמך משנת 1684 מאשר קיומם של יהודים מעטים באזור קמפולונג. במסמך נאמר שהיחס של תושבי האזור ליהודים הוא טוב ואין כל הפליה כלפיהם. היהודים באותה עת עסקו בחקלאות, מסחר ובהספקת שירותי פונדקאות ושיכר. במסמך נוסף מתקופת נסיכות מולדובה משנת 1766 מתועדת הקמתה של אכסניה בקמפולונג שאמורה לשמש סוחרים יהודים שעברו במקום עם סחורותיהם. בשנת 1769 נמנו בקמפולונג 45 משפחות יהודיות. בית קברות יהודי נוסד ב-1775.
בשנת 1790 שבה קמפולונג להיות תחת שלטון האוסטרים ומוזכרים בה יהודים מגדלי בקר שנמנו עם משלמי מיסים לשלטונות העיר. לאחר הכיבוש האוסטרי ב-1775 השתנה מצבם של היהודים לרעה והם היו נתונים לחוקים מחמירים שהטיל הגנרל גבריאל פון ספלני, כגון: מס חיתון, ולאחר מכן, גזירות שהטיל הגנרל קרל פון אנצנברג, שלמעשה הפכם ליהודים משוללי כל זכויות.
בשנת 1779 פורסם צו האוסר כליל על יהודים לשבת בקמפולונג. שלטונות האזור ביקשו לבטל את הגזרה ולהשאיר את היהודים בעירם, אך השלטון המרכזי בווינה דחה את הבקשה. אך הפקידים המקומיים כנראה שוכנעו לא לבצע את פקודת השלטון המרכזי. במרס 1782 גירש פון אנצנברג את היהודים "פושטי היד" שהיו רוכלים, חזנים ומלמדים, וכל אלה שהמס השנתי שלהם לא הגיע לארבעה פלורין. מקמפולונג גורשו שמונה משפחות המונות 21 נפשות. במאי 1781 פרסם הקיסר יוסף השני הצהרה ובה המליץ להפוך את היהודים לאזרחים מועילים ולהרחיקם מעסקי נשך וריבית קצוצה ומרמאות במסחר. על היהודים הוטל ללמוד במשך שלוש שנים גרמנית. השימוש בעברית וביידיש הותר רק בבית-כנסת.
באחד בנובמבר 1789 נכנס לתוקפו "תקנון היהודים" שיזם הקיסר. היה בתקנון זה ניסיון לבולל את היהודים. לפי התקנון היה כל יהודי רשאי לבחור במקצוע שבו רצה: לחכור כמה אדמה שרצה (בתנאי שיעבד אותה במו ידיו או בעזרת משפחתו), לעסוק במסחר ולהקים בתי-חרושת, בתנאי שספרי החשבון ינוהלו בגרמנית, לגור בכל עיר שירצו, בתנאי שיציגו אישור שסיימו בית-ספר גרמני. בוטל גם הטלאי צהוב שעל בגדי היהודים. מס הנישואים בוטל, אך הנישאים הוצרכו להציג אישור-סיום בית-ספר גרמני. הקהילה היהודית בוטלה כמוסד, ונשארה בתפקיד של איגוד דתי. אסור היה ליהודים להשתמש בפומבי בעברית או ביידיש, אלא רק בבית כנסת. על פתיחת בית-כנסת או בית עלמין מיוחד ליהודים הוטלו מיסים כבדים (אלפיים פלורין לבית-כנסת או לבית-עלמין) וגם על מניין בבית פרטי.
נשארו רק שתי קהילות בכל בוקובינה: בצ'רנוביץ ובסוצ'אבה. כל שאר הקהילות סופחו לשתי אלה. קמפולונג סופחה לקהילת סוצ'אבה ואולצה לייסד בתי ספר ששפת הלימוד בהם גרמנית. השלטונות הביאו מורים, יהודים מתבוללים, מגליציה וממוראביה. ההורים נאלצו לשלוח את ילדיהם לבתי-ספר אלה, בנים ובנות, ללמוד גרמנית. רק ילדים שלמדו בהם, יכלו ללמוד גם ב"תלמוד תורה". יהודים רבים ראו בבתי-ספר אלה אסון. הם העדיפו לשלם קנסות ואפילו לשבת בכלא ולא לשלוח את ילדיהם לבתי-ספר, שלפי דעתם יביאו את צאצאיהם לידי שמד.
המפנה הגדול לטובה במצב היהודים בא עם המהפכה של שנת 1848. בעקבותיה זכתה בוקובינה להיות חבל עצמאי. ליהודים הוענקו זכויות והם הפכו לגורם משמעותי בכלכלה: יכלו לגור בכל מקום, בעיר ובכפר, רכשו אחוזות ובתי-עסק, הקימו בתי-חרושת והתפתחו בכל השטחים. בשנת 1871 התפקדו בקמפולונג 665 יהודים. 19 שנה לאחר מכן, בשנת 1890, נספרו בקמפולונג 1,163 נפשות - 18.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה. הם שולבו בכל ענפי המסחר, היצור ובמקצועות החופשיים. בסוף המאה כבר היו בקמפולונג רופאים, בנקאים ועורכי-דין יהודים. הם נטלו חלק בחיי הציבור של העיר ונציגיהם פעלו בהנהגה המקומית, גם בתקופה האוסטרית וגם בתקופה הרומנית, עד לסוף שנות השלושים.
בשנת 1913 הגיע מספר היהודים בקמפולונג ל-3,500 (רב וולף מישל ניהל את הקהילה עד לשנת 1922). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, הלך והתמעט מספר היהודים בבוקובינה וזאת בשל פלישת הקוזקים, שעשו שמות בקרב היהודים. יותר ממחצית יהודי קמפולונג נמלטו מיד לאחר כיבוש האזור על ידי הרומנים בעיקר לווינה, לבוהמיה ולטרנסילבניה. במפקד שנערך על ידי הרומנים בשנת 1930 נמצאו בקמפולונג רק 1,488 יהודים, שהיוו 14.7 אחוזים מן האוכלוסייה הכללית, פחות ממחצית מאשר בשנת 1913.
בועידת ורסאי הכריחו בעלות הברית את הרומנים להעניק זכויות אזרח שוות לכל אזרחיהן, כולל היהודים, והתנו את סיפוחם של בסרביה, בוקובינה וטרנסילבניה לרומניה. באין ברירה, נאלצו הרומנים לקבל את התנאי ולהעניק זכויות אלה גם ליהודי רומניה, שנחשבו עד אז כזרים בפני החוק. עקרון שוויון הזכויות נרשם בחוקה החדשה של רומניה שאושרה בפרלמנט ב-28 במרץ 1923. אך בפועל היה ניסיון שיטתי לדחוק את היהודים מכל תחומי החיים.
מרבית יהודי קמפולונג היו מסורתיים והיו ביניהם גם חסידי ויז'ניץ, סדיגורה, ועוד. רוב החנויות של היהודים היו סגורות בשבת. בתי הכנסת היו מלאים בשבתות ובחגים. בעיר פעלו ועד קהילה, חמישה בתי כנסת ומוסדות סעד, תרבות ודת שונים. הייתה גם פעילות ציונית מקיפה בכל סיעות התנועה הציונית: ציונים כלליים, המזרחי, פועלי-ציון, הרוויזיוניסטים, וכן תנועות הנוער: השומר הצעיר, הנוער הציוני, בני עקיבא ובית"ר. לפי מפקד האוכלוסייה היהודית ב-1941 היו באותה עת בקמפולונג 1,681 יהודים שהיוו כ-15% מאוכלוסיית העיר. הם עסקו ברובם במסחר, ומיעוטם במלאכה ומקצועות אינטלקטואלים.
השואה
יחס הכובשים הגרמנים והרומנים כלפי היהודים היה קשה ביותר. לפי צו שניתן בקמפולונג ב-10 אוקטובר 1941 הוחלט לגרש את כל יהודיה לטרנסניסטריה. בתי הכנסת נשדדו, ספרית רב העיר משה יוסף רובין נשרפה והוא סירב לחתום על מסמכים המאשימים אותו באיסוף חומרי נפץ (הוא היגר לאחר המלחמה לארצות הברית). נשארו בעיר רק חמישה יהודים, ביניהם אסיר אחד, הרוקח פרידמן אברהם ואשתו, מפני שלא מצאו לו מחליף ושניים אחרים. לאחר זמן מה גורשו גם הם. הגירוש הגדול בוצע ב-12 באוקטובר 1941 (הושענא רבא). האזרחים היהודים נדרשו להתייצב בתחנת הרכבת ולהיכנס לקרונות משא להובלת בהמות שנסעו עד קרוב לנהר הדניסטר. תושבי קמפולונג הגיעו ברובם הגדול לגטו שארגורוד, הודות ליוזמתם של ד"ר שאואר וד"ר טייך שאספו כסף מהמגורשים, שכרו באמצעותו משאיות גרמניות אשר הובילם לגטו קרוב יחסית למוגילוו. חלקם הגיעו לזמרינקה, לגיטו מורפה, קופייהורוד, ולוצ'ינץ. היו שנשארו במוגילוו פודולסק, או התפזרו לגיטאות אחרים. אנשים איבדו את חייהם מרעב, מחלות ומגיפות, הוצאות להורג, ועוד.
לאחר המלחמה
קמפולונג שוחררה ב-19 במרץ 1944. ב-1945 נפתחו הגבולות ושבע מאות מתוך אלף ושבע מאות יהודים שגורשו מקמפולונג חזרו. הם קיבלו את בתיהם בחזרה, בסיוע המשטרה. בספטמבר 1944 החלו להתקיים בחינות בתיכון היהודי בסוצ'אווה. תלמידים נבחנו בכל הכתות שהפסידו בשנות השואה. שניים התקבלו לאוניברסיטה בלי מבחנים נוספים על פי חוק וויטק. מאות נוספים עשו מאמץ גדול לעמוד בבחינות בתיכון זה. אחרים עברו בחינות בתיכון דראגוש וודה בעיר, במהלך השנים 1946 -1945. רוב משלימי הלימודים נסעו לארצות הברית ולישראל ומיעוטם נשארו בקמפולונג, ובאוניברסיטאות בסביבה. בשנת 1947 נמנו בקמפולונג כ- 1,350 יהודים, שרובם הגיע לשם מבוקובינה הצפונית. זאת בתקווה שמרומניה יוכלו לעלות לארץ ישראל. בשלהי שנת 1947, עלו רבים מבני קמפולונג לישראל בשתי אניות מעפילים: "פן קרסצ'נט" ו"פן יורק" שהפליגו מנמל בורגאס בבולגריה. הם הגיעו לקפריסין ומשם - עם הקמת המדינה - לישראל.
בשנת 1949 חוסלה שם ההסתדרות הציונית על כל שלוחותיה. בין 1949 ל-1952 עלו יהודים רבים, עד אשר הרומנים עצרו בעד גלי העלייה. החל מ-1959 התחילה שוב העלייה. ב-1956/7 היו עדיין תלמידים יהודים בבתי הספר השונים. בשנת 1998 נשארו בקימפולונג פחות ממניין יהודים זקנים.כיום, לא ידוע על יהודים החיים בעיר.
ב-1992 הוקם בישראל ארגון יוצאי קימפולונג והיו"ר הראשון היה סמי רייכמן. כיום משמש כיו"ר יוסף (יולקו) קליין, יליד העיר, ועמו קבוצת פעילים מילידי וצאצאי הקהילה היהודית בעיר המנסים לשמר, יחד עם פעילים מקומיים, את זכר הקהילה היהודית.
בעיר עדיין קיימים המבנים המרשימים של ה"טמפל" ובית כנסת "הישן" על תחולתם, וכן בית העלמין היהודי, שהם בבעלות הפדרציה היהודית של רומניה, באחריות הקהילה היהודית בסוצ'בה, שהיא היחידה שנותרה בחבל בוקובינה הרומנית.
ב-2018 נחתמה ברית ערים תאומות בין קמפולונג מולדובנסק לעיר כרמיאל, שממייסדה וראש העיר הראשון שלה היה ברוך ונגר יליד קמפולונג מולדובנסק.
טיילר ג'ונסון
נעורים ומכללות
ג'ונסון נולד בעיר גרנד פורקס שבדקוטה הצפונית, ובין השנים 2010–2014 למד באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו ("Fresno State"). ב-4 עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע ג'ונסון 10.6 נקודות בממוצע למשחק. בעונתו האחרונה הוביל את קלעי קבוצתו עם 15.9 נקודות, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה במחוז ה-Mountain West ("Second-team All-MWC").
סו פולס סקייפורס
לאחר שלא נלקח על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 2014, חתם ג'ונסון על חוזה בלתי-מובטח במיאמי היט, אך נופה מהקבוצה לפני תחילת העונה. בנובמבר 2014 חתם בקבוצת סו פולס סקייפורס מליגת הפיתוח של ה-NBA, וב-15 משחקיו בקבוצה קלע 18.5 נקודות בממוצע למשחק.
מיאמי היט
בינואר 2015 חתם ג'ונסון על שני חוזים עוקבים בני 10 ימים במיאמי היט, ולאחר שהרשים עם ממוצע של 7.5 נקודות למשחק (כולל משחק של 18 נקודות), חתם על הארכת חוזה בקבוצה עד סיום עונת. ב-2 במרץ 2015, כחודש לאחר הארכת החוזה, קלע ג'ונסון 26 נקודות ב-25 דקות כמחליף במשחק מול פיניקס סאנס.
ביולי 2016 חתם ג'ונסון על הצעת חוזה ל-4 עונות בברוקלין נטס, עבור 50 מיליון דולר, וכעבור ארבעה ימים השוו ההיט את ההצעה והשאירו את ג'ונסון במיאמי. ב-20 בדצמבר 2016 קלע ג'ונסון שיא קריירה של 32 נקודות במשחק שכלל שתי הארכות מול אורלנדו מג'יק. בכך שבר ג'ונסון את שיא המועדון שקבע וושון לנארד בשנת 1999 לנקודות במשחק עבור שחקן ספסל.
ברוקלין נטס
ביוני 2020 חתם על חוזה בברוקלין נטס עד לסיום עונת, ובנובמבר 2020 חתם על הארכת חוזה בברוקלין לעונה נוספת.
פילדלפיה 76
ב-22 בדצמבר 2021 חתם לחוזה לעשרה ימים בפילדלפיה 76'.
צליל חום
יורגן אלטמן, חוקר מאוניברסיטת דורטמונד, מומחה לכלי נשק המבוססים על קול, אומר שאין כל ראייה לכך שצלילים בתדרים נמוכים מסף השמע האנושי משפיעים לרעה על בני אדם.
יש לשים לב להבדל בין צליל חום לבין רעש חום (Brown Noise), שהוא רעש בעל ספקטרום מסוים, בדומה לרעש לבן או רעש ורוד.
בתרבות
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית, "Brainiac", נטען שבצליל משתמשים הן משטרת יפן והן צבא צרפת. בהמשך בוצע ניסוי "צליל חום" ובו הושמע בעזרת מערכת הגברה ורמקול, צליל בתדר של 22.275 הרץ ובעוצמה מתחת ל-30 דציבלים לאדם היושב בשירותים. מתיאור המנחה ניתן להבין שהצליל אכן גרם לתופעה הצפויה.
בפרק 25 בעונה השלישית של התוכנית "מכסחי המיתוסים" נקבע שהמיתוס "מכוסח", ומדובר רק באגדה.
בפרק 17 בעונה השלישית של התוכנית "סאות' פארק", "הקונצרט העולמי", הושמע במהלך הקונצרט צליל חום שגרם לכלל אוכלוסיית העולם לצורך בריקון המעי ללא שליטה.
איגרות פאולוס
איגרות פאולוס הן איגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). שלוש עשרה מאיגרות אלה מהוות חלק מהברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
שלוש עשרה האיגרות המצויות בברית החדשה מתחילות בשמו של פאולוס (ביוונית: Παῦλος) ומשויכות לו.
האיגרות שופכות אור על הקהילות הנוצריות הקדומות ועל התאולוגיה של הנצרות בראשיתה.
סדר האיגרות
סדר האיגרות בברית החדשה:
כל האיגרות מציינות במבוא שלהן כי פאולוס הוא שכתבן.
יש מלומדים הסבורים כי גם האיגרת אל העברים - ששם מחברה אינו מצוין בה, חוברה על ידי פאולוס - ובהתאם בעבר נהוג היה למקם איגרת זו בין יתר האיגרות, אולם כיום מקובל למקם את האיגרת אל העברים בסוף סדרת האיגרות על מנת לאבחנה מיתר איגרות פאולוס.
מחבר האיגרות
מרבית החוקרים סבורים כי חלק מהאיגרות הן פסודוגרפיות ומשויכות לפאולוס אף שלא נכתבו על ידיו.
מרבית החוקרים סבורים כי שלוש איגרות הרועים (האיגרת הראשונה אל טימותיוס, האיגרת השנייה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס) והאיגרת אל האפסים לא נכתבו על ידי פאולוס, וכן האיגרת האנונימית אל העברים.
בין החוקרים ישנה מחלוקת האם האיגרת אל הקולוסים והאיגרת השנייה אל התסלוניקים נכתבו על ידי פאולוס.
איגרות שאבדו
מתוך האיגרות שנכתבו על ידי פאולוס, ידוע כי היו מספר איגרות נוספות שלא שרדו עד ימינו:
איגרות שלא נכנסו אל הברית החדשה
מספר איגרות אשר נטען בהן כי נכתבו על ידי פאולוס לא הוכנסו אל הברית החדשה - לרוב בשל העובדה שאין מחלוקת כי אלה לא נכתבו על ידיו:
ספרים חיצוניים נוספים אשר נטען בהם שנכתבו על ידי פאולוס (אף שאינם איגרות) הם:
21st Century Fox
21st Century Fox (בעברית: פוקס המאה ה-21) הוא אלבום האולפן החמישי של זמרת הפופ האמריקאית סמנתה פוקס. האלבום יצא לאור ב-6 באוקטובר 1997, על ידי חברת התקליטים איצ'יבן רקורדס. מתוך האלבום יצא השיר "Let Me Be Free" שזכה להצלחה נאה ברחבי העולם.
ב-AllMusic קיבל האלבום דירוג של שני כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי קריס בונצ'י, אלכס טרימה ודלגדו, נוג + טופאל, איאן הורן, פטריק מקמהון, אנדראס ברוהן, טים 3 פרודקשנס, טום פרדריקס. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון היורודאנס והפופ.
כמה עשורים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מלכילון אורנים
מלכילון אורנים (שם מדעי: Regulus regulus) הוא מין זעיר של ציפור שיר מהסוג מלכילון במשפחת הסבכיים. ציציתו הזהובה נתנה לו את שמו האנגלי (Goldcrest = זהוב ציצית) והוא נחשב למלך העופות בפולקלור האירופאי. הוגדרו לו מספר רב של תת-מינים לאורך תחום תפוצה רחב ביותר, הכולל את אירואסיה, האיים הקנריים ואיי מיקרונסיה. באיים הקנריים ישנם שני תת-מינים, אך אחד מהם הוגדר לאחרונה כתת-מין של מלכילון אחר, ששמו המדעי Regulus teneriffae. מלכילונים נודדים מאזורי הרבייה שלהם בצפון ובמזרח לאזורי חורף שנמצאים באזורים דרומיים יותר.
ניזון מחרקים וחי ביערות אורנים, גינות וחורשות. בארץ הוא חורף נדיר יחסית, ונצפה בדרך כלל בהר הרצל בירושלים ויער ביריה ליד צפת. תחום תפוצתו התרחב לארץ ישראל רק לאחרונה.
ניזון מפרוקי-רגליים, קפזנביים, כנימות עלה ועכבישים.
תחום תפוצתו נרחב ביותר כפי שהוזכר להלן, ומתמשך אזורים רבים ושונים באירואסיה, הכוללים את יפן, סחלין, סיביר, מרוקו, ירדן, ישראל, איסלנד, סין ונורווגיה.
זה: חלק 2
זה: חלק 2 (באנגלית: It – Chapter Two) הוא סרט אימה על-טבעי המבוסס על ספר האימה המצליח באותו השם מאת סופר האימה סטיבן קינג; ומהווה המשך לסרט "זה" שיצא לאקרנים בספטמבר 2017. הסרט מבוים על ידי הבמאי אנדרס מוסקייטי, והוא ממשיך לגולל את קורותיהם של חברי מועדון הלוזרים 27 שנה לאחרי אירועי הסרט הקודם, שאת דמויותיהם מגלמים ג'יימס מק'אבוי, ג'סיקה צ'סטיין, ג'יי ראיין, ביל היידר, אייזיאה מוסטפא, ג'יימס רנסון ואנדי בין ואילו לגילום גרסאותיהם הצעירות מהסרט הקודם שבים ג'יידן מארטל, ג'רמי ריי טיילור, סופיה ליליס, פין וולפהארד, ויאט אולף, שוזן ג'ייקובס וג'ק דילן גרייזר. ביל סקארסגארד שב לגלם את דמותו של "זה"/פניוויז הליצן המרקד מהסרט הקודם.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-6 בספטמבר 2019, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-5 בספטמבר 2019.
רקע
27 שנה לאחר אירועי קיץ 1989, חברי מועדון הלוזרים כבר גדלו ופרשו איש איש לחייו ולעיסוקיו. אך שיחת טלפון מטרידה שבאה בעקבות שובו של "זה", מאלצת את חברי המועדון לשעבר לשוב לדרי, מיין, על מנת לקיים את ההבטחה שחרטו בדם בצעירותם ולהילחם פעם נוספת מול "זה", כשהם אינם יודעים שהפעם "זה" חזר חזק יותר מתמיד וצמא יותר לנקמה בהם.
עלילת הסרט
בשנת 2016, בדרי, מיין, הומוסקסואל צעיר בשם אדריאן מלון מבקר בקרנבל המקומי יחד עם בן זוגו, דון האגרת'י, שם הם מוטרדים בידי קבוצת נערים הוללת, בראשותו של ג'ון "וובי" גרטון, בשל נטייתם המינית. הזוג עוזב את הקרנבל, אך הם נופלים למארב על ידי הקבוצה ומוכים קשות. אדריאן מושלך מהגשר אל המים שמתחת, שם הוא ניצל על ידי פניוויז, שלכאורה מציע לו את עזרתו, אך למעשה רוצח אותו ועוקר את לבו. מייק הנלון, החבר היחיד במועדון הלוזרים שנשאר בדרי, שומע על האירוע באמצעות סורק המשטרה שברשותו, וממהר לזירת הרצח. לאחר שהבין ש"זה" התעורר מחדש, מייק מתקשר לשאר חברי המועדון וקורא להם לשוב לדרי.
שאר הלוזרים, שגדלו וכעת נמצאים בשלהי שנות השלושים לחייהם, שכחו כולם את טראומת ילדותם ואת זיכרונותיהם מהמאבק מול "זה". ביל דנברו הפך לסופר ותסריטאי מצליח שלעיתים קרובות זוכה לביקורת שליליות בשל הסיומים הפתוחים שהוא מעניק לסיפוריו; בוורלי מארש חיה חיים נוצצים כמעצבת אופנה, אך סובלת בצל מערכת יחסיה ההרסניים עם בעלה המכה והשובניסטי, טום רוגאן; בן הנסקום איבד ממשקלו והפך לאדריכל מצליח; ריצ'י טוזייר הפך לסטנדאפיסט מפורסם; אדי קספארק הפך לשמאי סיכונים מצליח הנשוי לאישה תובענית ושתלטנית וסטנלי אוריס הפך לשותף במשרד רואי חשבון גדול. כל חברי המועדון מוטרדים עמוקות מהשיחה הטלפונית ממייק, אך מסכימים באי רצון לחזור לדרי, פרט לסטנלי שמחליט להתאבד לאחר שנזכר במוראות העבר.
עם בואם לדרי, שאר החברים נפגשים במסעדה סינית מקומית ומעלים זיכרונות ישנים תוך שיתוף סיפורים מחייהם החדשים. עם זאת, "זה" תוקף אותם, ואחרי שמייק חושף את הסיבה האמיתית לשובם לדרי והחברים מבינים כי סטנלי התאבד, ריצ'י ואדי מחליטים לעזוב. ביל מגיע עם מייק בחזרה לביתו, שם מייק מספר לו את כל מה שגילה על דרי במהלך השנים החולפות, ומגלה לו שהוא נפגש עם שבט אינדיאני שלימד אותו את טקס הצ'וד, טקס שיאפשר להרוס את "זה" אחת ולתמיד. השניים שבים למלון בו הקבוצה מתאכסנת, ומשכנעים את ריצ'י ואדי להישאר ולסיים את מה שהם התחילו. מייק מגלה לקבוצה שעל מנת שהטקס יעבוד, על כל לוזר להחזיק בחפץ בעל משמעות אישית מעברו. הקבוצה ניגשת למשימה ומתפצלת לרוחבה ואורכה של דרי על מנת להשיג את החפצים, כשתוך כדי הם שורדים מפגשים אישיים מול "זה".
בינתיים, "זה" מבקר את הנרי באוורס בדמותו של פטריק הוקסטטר בבית חולים לחולי נפש, שם הוא אושפז למשך 27 שנה מאז שנמלט מהביוב ונעצר באשמת רציחת אביו בקיץ 1989. באוורס הורג שומר ונמלט, ומאוחר יותר אורב ללוזרים ואף מצליח לדקור את אדי, שנאבק בו, אך הנרי בורח לפני שבן ובוורלי מצליחים לתפוס אותו. ביל מגלה שפניוויז שם לו למטרה את דין, ילד צעיר שפגש קודם לכן, רודף אחריו אל הקרנבל, אך מאחר את המועד. מוכה טראומה מכישלונותיו להציל את ג'ורג'י וגם את דין, ביל מחליט לרצוח את "זה" לבדו. שאר הלוזרים, לאחר שהצליחו להרוג את הנרי, עוקבים אחר ביל לבית נייבולט הנטוש במטרה לעזור לו. בתור הבית, "זה" מתגרה בבני מועדון על ידי פיצולם לשתי קבוצות ולבישת צורת ראשו הכרות של סטנלי, אך הם מצליחים להתגונן מפניו ולהימלט אל תעלות הביוב, שם הם מוצאים את המעבר למערה בה "זה" משתכן. מייק מכין את הצעדים הנדרשים לקיום טקס הצ'וד, כולל שריפת החפצים שאספו קודם לכן, ומורה לאחרים לשיר מזמור, שבמהלכו מופיעים "אורות המוות", צורתו האמיתית של "זה". על אף שנראה כי הטקס מצליח, "זה" מופיע ומאלץ את מייק לחשוף בפני בני הקבוצה כי החלק האחרון של הטקס כולל את הקרבתם העצמית, ולאחר מכן "משליך" אותם לתוך תרחישים סיוטיים מהם הם נאלצים לברוח.
בזמן שביל נאלץ להתעמת עם העובדה שהוא העמיד פנים שהוא חולה ביום מותו של ג'ורג'י, וגרם בכך למותו שלא במתכוון, ריצ'י נתפס על ידי "אורות המוות", אך אדי מציל אותו; עם זאת, הוא נפצע אנושות על ידי פניוויז. הלוזרים מבינים כי ניתן להרוג את פניוויז בכך שיגרמו לו להרגיש קטן יותר ממה שהוא באמת. הלוזרים מעליבים אותו וגורמים לו להיות חלש וקטן יותר פיזית, עד שהם מסוגלים לקרוע את ליבו ולמחוץ אותו. לאחר מותו של "זה", ריצ'י מנסה להציל את אדי, אך זה האחרון מת מפציעותיו. או אז המערה מתחילה להתפורר סביבם, וריצ'י מנסה להוציא את גופתו של אדי מהמערה, אך האחרים מונעים ממנו לעשות כן. הלוזרים הנותרים חוזרים למחצבה שם הם שוחים יחד פעם אחרונה מאז ילדותם ומנחמים את ריצ'י שבור הלב על פטירתו של אדי.
באפילוג של הסרט, ביל מתחיל לכתוב ספר חדש בהשראת האירועים האחרונים. בוורלי, שהבינה כי בן הוא זה למעשה שכתב לה את שיר האהבה לפני שנים, חולקת עימו נשיקה ראשונה והשניים מתחילים מערכת יחסים רומנטית ואף עוברים לגור יחד. ריצ'י חוזר לגשר שם הוא גילף בילדותו את ראשי התיבות "R+E" לציון שמו ושל אדם אחר, שכעת נחשף כאדי; ריצ'י מגלף את ראשי התיבות מחדש לפני שעוזב את דרי. עם השלמת משימתו לאחד את חברי המועדון על מנת להשמיד את "זה", מייק סוף כל סוף עוזב את דרי על מנת לפתוח בחיים חדשים, אך לא לפני שהוא מספר לביל שסטנלי השאיר מכתבים לחברי מועדון הלוזרים לפני מותו, שם הוא מסביר שהחליט להתאבד על מנת "להוציא את עצמו מהמשוואה" בידיעה שנוכחותו תפריע להם להשמיד את "זה", אך ידע ששאר חברי המועדון יעמדו במשימה.
הצורות של "זה"
"זה" הוא ישות עתיקה ועל-טבעית בעלת היכולת לשנות צורה המתעוררת שוב 27 שנה לאחר תבוסתה האחרונה על ידי מועדון הלוזרים. בסרט מוסבר כי "זה" הגיע לכדור הארץ בתקופה פרהיסטורית במהלך אירוע מסיבי וקטליסטי המזכיר פגיעת אסטרואיד, ונחת במקום שיהפוך ברבות השנים לדרי, מיין. בשל יכולתו לשנות צורה, את דמותו של "זה" מגלמים מספר שחקנים, כשהעיקרי בהם הוא ביל סקארסגארד בדמותו של פניוויז הליצן המרקד.
דמויות נוספות
בנוסף, הסופר סטיבן קינג מופיע בהופעת אורח כבעליו של בית העבוט המקומי, במאי הסרט אנדרו מוסקייטי מופיע בהופעת אורח כלקוח בבית המרקחת, הבמאי פיטר בוגדנוביץ' מופיע בהופעת אורח כבמאי הסרט המבוסס על אחד מספריו המצליחים של ביל, וברנדון קריין, שגילם את דמותו של בן הצעיר בעיבוד הטלוויזיוני, מופיע בהופעת אורח. בנוסף, לפני עליית הסרט לאקרנים דווח כי דמותו של מטורין הצב תופיע במהלך הסרט, אולם לבסוף דמותו לא נכללה.
פיתוח
ב-16 בפברואר 2016, המפיק רוי לי, בריאיון עם "Collider.com", הזכיר את קיומו של סרט שני, וציין כי: "[דאוברמן] כתב את התסריט האחרון שנכלל עם [מוסקייטי], כך ש[הרומן] 'זה' מתרחש כשני סרטים". ב-19 ביולי 2017, מוסקייטי חשף שהתכנון הוא להתחיל את הפקת סרט ההמשך באביב הבא, והוסיף: "כנראה יהיה לנו את התסריט עבור החלק השני בינואר [2018]. באופן אידיאלי, נתחיל את ההפקה במרץ. החלק הראשון הוא רק על הילדים, החלק השני הוא על אותן הדמויות כ-30 שנה מאוחר יותר, כמבוגרים, עם פלאשבקים לשנת 1989, כשהם היו ילדים". ב-21 ביולי 2017, מוסקייטי דיבר על הציפייה לקיים דיאלוג בסרט השני שאינו קיים בראשון, והצהיר: "... נראה כאילו אנחנו הולכים לעשות את זה. זה החצי השני, לא סרט המשך. זה החצי השני וזה מאוד קשור לחצי הראשון." מוסקייטי אישר שהוא מקווה ששתי סצינות שהורדו בעריכה מהסרט הראשון יכללו בסרט השני, ושאחת מהסצינות היא סצנת השריפה בנקודה השחורה מתוך הספר.
בספטמבר 2017, "ניו ליין סינמה" הודיעה שסרט ההמשך ייצא לאקרנים ב-6 בספטמבר 2019, עם תסריט מאת גארי דאוברמן. אנדרס מוסקייטי גם הוא שב לביים את סרט ההמשך.
ליהוק
בספטמבר 2017, מוסקייטי ואחותו, ברברה, אמרו כי השחקנית ג'סיקה צ'סטיין תהיה הבחירה המועדפת ביותר שלהם לגילום דמותה הבוגרת של בוורלי מארש. בנובמבר 2017, צ'סטיין עצמה הביעה עניין בהשתתפות בסרט. לבסוף, בפברואר 2018, צ'סטיין לוהקה רשמית לגילום דמותה של בוורלי. באפריל 2018, ביל היידר וג'יימס מק'אבוי לוהקו לגילום דמויותיהם הבוגרות של ריצ'י טוזייר וביל דנברו, בהתאמה. במאי 2018, ג'יימס ראנסון, אנדי בין וג'יי ראיין לוהקו לגילום דמויותיהם הבוגרות של אדי קספארק, סטנלי אוריס ובן הנסקום, בהתאמה. ביוני 2018 אייזיאה מוסטפא לוהק לגילום דמותו הבוגרת של מייק הנלון, ואילו קסבייה דולן וויל בינברינק לוהקו לדמויותיהם של אדריאן מלון וטום רוגאן. בסוף יוני, נודע שטיץ' גארט וג'ס ויקסלר יגלמו את הנרי באוורס בגרסתו הבוגרת ואת אודרה פיליפס.
צילומים
צילומי הסרט הראשיים החלו ב-19 ביוני 2018, ומתוכננים להסתיים ב-20 באוקטובר 2018 באולפני טורונטו פיינווד ובאזורים שונים סביב העיירה פורט הופ וטורונטו, אונטריו. צילומי הסרט הסתיימו ב-31 באוקטובר 2018.
גמר הפקה
האפקטים החזותיים סופקו על ידי החברות "אטומיק ארטס" ו"אולפני מתוד", תחת פיקוחם של ברוק לינדון-סטנפורד, ג'סטין קורניש, ג'וש סימונדס וניקולס ברוקס ששימשו כמפקחים על תהליכי ההפקה עם עזרתן של חברות האפקטים "Cubica", "Lola VFX", "Make VFX", "Rodeo FX ו-"Soho VFX". השחקנים הצעירים עברו הצערת גיל באופן דיגיטלי על מנת להתאים את גילם הנוכחי לגילאים בו היו במהלך צילומי הסרט הראשון.
שיווק
התמונה הראשונה של גרסאותיהם הבוגרות של חברי מועדון הלוזרים הופצה ב-2 ביולי 2018, עם תחילת צילומי הסרט. ב-31 באוקטובר 2018, כרזת הטיזר הראשונה לסרט נחשפה. בנוסף, קטעים נבחרים מתוך הסרט הוצגו בכנס ה-"CinemaCon" ב-2 באפריל 2019.
ב-9 במאי 2019, הטיזר טריילר והכרזה השנייה נחשפו, והטיזר צבר יותר מ-39 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-17 ביולי 2019, נחשפה הכרזה הרשמית, ואילו הטריילר הסופי הוצג לראשונה במהלך כנס הקומיק-קון שנפתח בסן דייגו ב-18 ביולי 2019.
יציאה לאקרנים
הסרט עלה לאקרנים ב-6 בספטמבר 2019, כשנתיים בדיוק לאחר עליית הסרט הראשון לאקרנים, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה.
האגודות המוסלמיות-נוצריות
האגודות נחשבות לביטויים הראשונים של התנועה הלאומית הפלסטינית. בשיאן, בשנת 1920, היו בארץ ישראל כ-40 אגודות עם כ-3,000 חברים פעילים. המצע העיקרי שלהן היה: עצמאות (בתחילה כחלק מסוריה הגדולה), התנגדות להצהרת בלפור ורעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, והתנגדות להגירה יהודית המונית.
היסטוריה
באביב 1918 הופיעו ביפו וברמלה אגודות מוסלמיות-נוצריות שיצאו במחאה נגד "הצהרת בלפור", ובקיץ אותה שנה נוסדה אגודה בשם זהה גם בירושלים. ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, נסגרו בארץ ישראל בתי העסק שבבעלות ערבית, ובירושלים נערכה הפגנת המונים ערבית. במעמד זה הגישה משלחת של נכבדים ערבים ירושלמיים עצומת-מחאה אנטי-ציונית למושל הבריטי של ירושלים, רונלד סטורס, שעליה חתמו כמאה מבכירי הנכבדים של ערביי ארץ ישראל, והכריזה על הקמת מסגרת ארצית בשם "האגודה המוסלמית-נוצרית". את העצומה הגישו הנשיא הראשון של "האגודה המוסלמית-הנוצרית" בירושלים, מוסא כאזם אל-חוסייני, שכיהן כראש העירייה, יחד עם עארף חכמת אל-נשאשיבי, מנהל נכסי הווקף של העיר. האגודה המוסלמית-נוצרית הייתה ככל הנראה המשך לאגודות שהוקמו באביב ובקיץ 1918 להבעת ההתנגדות הערבית לציונות. כפי הנראה, זכתה האגודה לעידוד ותמיכה בהקמתה מצד קציני הממשל הבריטי. היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הנוקטת בעמדה פוליטית משותפת הייתה בבחינת חידוש גמור בחברה הערבית בארץ ישראל, אולם היא לא החלישה את הזיקה העדתית וגם האגודה המוסלמית-נוצרית כמסגרת לאומית הורכבה על יסוד ייצוג עדתי. עם זאת, לנוצרים באגודה היה מעמד חזק הרבה יותר ממעמדם באוכלוסייה. הם היוו 20% מצירי הוועידה הפלסטינית הראשונה, בעוד שמספרם באוכלוסייה היה אז עשירית ממספר המוסלמים.
האגודות המוסלמיות-נוצריות השונות גיבשו מסגרת ארצית בשם "האגודה הכללית הפלסטינית". מרכזו של הארגון היה בירושלים, והיה לו תקנון, שנתקבל בסוף 1918, הכולל את תפקידיה החברתיים והחינוכיים של האגודה, אולם למעשה האגודות עסקו רק בעניינים פוליטיים וכל אגודה ניהלה מדיניות משלה. "האגודה המוסלמית-נוצרית" קיימה את הכנס הארצי הראשון של סניפיה בין 27 בינואר ל-10 בפברואר 1919. בינואר 1919 נשיא האגודה בירושלים היה עארף א-דג'אני, ובשל מעמדה הבכיר של האגודה הירושלמית, עמד למעשה בראש האגודה המוסלמית-נוצרית בכלל. בסוף ינואר 1919 כונסה בירושלים הוועידה הראשונה של האגודות המוסלמיות-נוצריות, בה השתתפו קרוב ל-30 צירים מערי הארץ. הדיונים החלו בסופו של דבר רק ב-1 בפברואר. על אף שהוזמנו, לא הגיעו צירים מעכו, חברון ובאר שבע. ועידה זו הייתה למעשה של כלל הציבור הפוליטי, משום שחלק מהצירים היו גם חברים בארגונים "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי", אולם אופייה המסורתי של אמ"ן, המורכבת מנכבדי המשפחות החשובות ונציגי העדות הדתיות, הביא לבחירתה לגוף המייצג את הפלסטינים. הוועידה החליטה על ניסוח תזכיר לועידת השלום בפריז באותה שנה, המנמק את שלילת הציונות, וגיבשה מסמך המצהיר כי פלסטין היא חלק מסוריה הערבית וקורא לכך שמחוז "'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית". הוועידה החליטה גם על שליחת שתי משלחות, לפריז ולדמשק, לשם מסירת החלטותיה. אלא שהוועידה נסתיימה בפילוג בין מחייבי האחדות עם סוריה ושולליה, ובשל האיום בפילוג וסכנת איבוד ההנהגה, הסכימה האליטה הירושלמית למגמת האחדות הסורית. אולם השלטון הצבאי הבריטי סירב להסכים לצאתה של המשלחת לפריז, ועקב כך שלחה האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים לפייסל ב-11 במרץ העתק מהחלטתה מפברואר לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום". ייתכן שהדבר מלמד על כך שאמ"ן ירושלים זכתה שוב בהנהגה הארצית של התנועה הלאומית, אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה. ביולי 1919 נערך בדמשק הקונגרס הסורי הלאומי, בו השתתפו גם נציגים ערבים מארץ ישראל, שהיו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות.
בתחילת אפריל 1919 החלו להגיע הידיעות הראשונות על בואה העתידי של ועדת חקירה בינלאומית – ועדת קינג-קריין. לקראת בואה, הפיצה אמ"ן כרוזים ושלחה שליחים במטרה להחתים את האוכלוסייה על עצומות שתוגשנה לוועדה, התובעות: עצמאות לסוריה בגבולות מהפרת והרי הטאורוס ועד הים התיכון והים האדום; עצמאות לפלסטין בענייניה הפנימיים – תושביה יבחרו את מושליה וחוקיה יחוקקו על ידה; התנגדות לבית הלאומי היהודי ולהגירה הציונית. אולם השלטון הבריטי, שהיה מעוניין בדעת קהל שתדרוש חסות בריטית, היה מודאג מהתגבשות העמדה בזכות האחדות עם סוריה ואסר על הפצת הכרוזים. דוברי האגודה ביפו, שייצגו את נכבדי העיר, העידו בפני הוועדה והזהירו: "נהדוף את הציונים לתוך הים – או שהם יְשַלחו אותנו חזרה למדבר".
בפברואר-אפריל 1920 עבר גל של התלהבות לאומית בקרב ערביי ארץ ישראל, לקראת ולאחר הכתרת פייסל למלך סוריה המאוחדת. לאחר שגנרל לואי ג'ין בולס פרסם ב-27 בפברואר הכרזה רשמית על כוונת בריטניה לבצע את הצהרת בלפור, נערכו בערים הגדולות הפגנות מחאה ושביתות. ראשי אמ"ן הופיעו כלפי השלטון הבריטי כנציגי הציבור והגישו עצומות בשמו. לאחר כחצי שנה של היעדרות, הצטרף הארגון לפעולה ברוח האחדות עם סוריה. ב-8 במרץ שוב נערכו הפגנות במרכזים העירוניים ברחבי הארץ. הפעם הצטרפו אל ההנהגה כמה ממנהיגי אמ"ן ובהם עארף א-דג'אני. מטרת ההפגנות הייתה להביע הזדהות עם הכתרת פייסל כמלך סוריה המאוחדת. האכזבה מממשלת פייסל ומרעיון האחדות, עורר ויכוח לגבי המשך ההכנות למרד פלסטיני במטרה להתאחד עם סוריה או השלמה סמויה עם השלטון הבריטי. מול הקיצוניים שנעזרו בשליחי הממשל של פייסל, עמדה הצמרת המסורתית של אמ"ן, הפעם בתמיכת משפחת נשאשיבי. כך נוצרה ברית בין ראע'ב נשאשיבי ועארף א-דג'אני.
בעקבות החלטת ועידת סן רמו באפריל 1920 על מסירת ארץ ישראל לשלטון מנדט בריטי ופרסומה הרשמי של הצהרת בלפור בארץ ישראל, החל ארגון של ועידה פלסטינית של כל סניפי האגודות המוסלמיות-הנוצריות בחודש מאי בשכם, בעוד הקונגרס הסורי עדיין פועל בדמשק. אולם השלטון הבריטי, שחשש מכינוס כזה זמן קצר לאחר מאורעות תר"פ, לא הסכים לקיומו. המתיחות בין שלטונו של פייסל לצרפתים החריפה את המחלוקת בארץ ישראל, בין נאמני האחדות לבין אנשי אמ"ן ה"אפנדים". האחרונים הואשמו כי הם מכורים לבריטים, לצרפתים וליהודים, ונאמני האחדות הודיעו כי לא יקיימו עוד קשר עם אמ"ן. בסוף יולי 1920, נערכה פגישה משותפת של האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", בה הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל. בעקבות התפתחות זו, הפכה האגודה המוסלמית-הנוצרית לגורם המרכזי בתנועה הלאומית. במהלך פגישות שנערכו בירושלים באוגוסט וספטמבר 1920, פנו הארגונים למוסא כאט'ם אל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא אמ"ן בירושלים. שני האישים הללו היו היחידים בארץ ישראל שזכו בתואר "פאשא". בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון ולצדו ועד כלל-ארצי (צפון הארץ הייתה מיוצגת על ידי חיפה בלבד). בנוסף על כך, פורסמה קריאה לכינוס נכבדי המוסלמים והנוצרים של הארץ, שזכתה להיענות חיובית. היה זה היסוד לכינוס הוועידה הפלסטינית השלישית בדצמבר אותה שנה בחיפה. עם ועידה זו הפכו האגודות המוסלמיות-נוצריות למסגרת הארגונית העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית. עד ועידה זו הייתה אמ"ן בשלב התארגנותה הראשון והתפרשה בירושלים, יפו, חיפה, שכם ועזה בלבד. לנוכח אובדן התקוות לעצמאות במסגרת ערבית-סורית, החליטה הוועידה לחדש את המאבק לעצמאות פלסטינית. בוועידה זו קם "הוועד הפועל הערבי", הגוף שנועד לייצג באופן רשמי ומתואם את התביעות הפוליטיות של הציבור הפלסטיני.
בוועידה הלאומית החמישית בשכם באוגוסט 1922, טען עיזאת דראוזה נגד השם "אמ"ן", שהוא קושר את האגודה למסגרת העדתית ואינו מבטא את הרוח הלאומית החדשה. ב-11 בספטמבר 1922, החרימו האגודות את טקס ההשבעה של הנציב העליון הראשון, היהודי הרברט סמואל. הגעתו הייתה במקביל לניצחונותיו של אטאטורק נגד היוונים, שהלהיבה מאוד את דעת הקהל המוסלמית. בסוף 1922 היו האגודות המוסלמיות הנוצריות קיימות כבר ברוב ערי הארץ. בשנים 1922–1923, הן מילאו תפקיד חשוב מאוד בארגון החרמת הבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט. המנהיגים העירוניים יצאו לכפרים ועסקו בהסברה למוח'תארים ולנכבדים המקומיים. האגודות החתימו את ראשי הכפרים והחמולות על הצהרות התחייבות להחרמת הבחירות ועל מברקים בנושא לממשלה. כאשר אמצעים אלה לא הועילו, הפעילו הפעילים הלאומיים כנגד המסרבים לחץ פיזי, איומים ועקירת יבולים.
בשנות ה-20 עסקו פעילי אמ"ן באיסוף מידע על עסקאות מכירת קרקעות ליהודים העומדות להתבצע. במקרים שבהם היה מדובר באדמת "משאע" (חזקה קולקטיבית), עודדו הפעילים כמה מבעליה להתנגד למכירה, מה שהספיק כדי להכשיל את כל העסקה. במקרים אחרים, עודדו שייח'ים בדואים לחתום על הצהרות המגנות שייח'ים אחרים שמכרו קרקעות וכך לשכנע אותם לבטל את העסקאות.
המנגנון של האגודות היה מצומצם מאד: בדרך כלל ועד של חברים שמדי פעם היה מתכנס ומקבל החלטות. הבחירות לוועדים לא נערכו במועדים קבועים. את הפעילות היומיומית היה מנהל מזכיר האגודה. מכיוון שהגופים הללו היו התנדבותיים ללא שכר, רק אנשים מבוססים כלכלית יכלו להקדיש עצמם לפעילות רצופה ולכן חבריהם היו בעלי קרקעות, סוחרים גדולים ובעלי מקצועות חופשיים. אולם למרות המגבלות הללו, הייתה המסגרת של אמ"ן השלד הארגוני של התנועה הלאומית הפלסטינית. האגודות המקומיות היוו את הצינור המקשר בין הוועד הפועל הערבי בירושלים לבין האזורים השונים בארץ. הן קיבלו ממנו דו"חות על פעולותיו והוראות לביצוע פעולות, ושיגרו אליו דיווחים על פעולותיהן. עם זאת, האגודות הללו לא היוו מסגרת ארצית אחת מגובשת. אף על פי כן, טענה אמ"ן לייצוג האוכלוסייה הפלסטינית כולה, משום שלאליטה העירונית המשכילה הייתה השפעה גם על השכבות האחרות, ובהתאם למעמדה המקובל של האליטה המקומית במבנה המסורתי של החברה (תפקידים דתיים, בעלות על קרקע, החזקה משפחתית בתפקידים במינהל), היה ביכולתה להפעיל את ההמונים הנתונים להשפעתם. עם התחזקות האופוזיציה במחצית השנייה של שנות ה-20, אמ"ן כבר לא ייצגה את כלל האוכלוסייה. הוועד הפועל שנבחר בוועידה הלאומית השביעית ב-1928, כבר לא היה מזוהה עם האגודה.
יפו
האגודה המוסלמית-נוצרית הראשונה הוקמה ביפו, ב-8 במאי 1918, עם השיח' ראע'ב אבו סעוד א-דג'אני כנשיאה. חברי האגודה היו אישים בולטים בחברה של יפו. קבוצת יפו הייתה ברובה פרו-בריטית, בין היתר משום שתעשיית הייצוא של הדרים הייתה זקוקה לקיום יחסים טובים עם הרשויות. מלבד זאת, גם המושל הצבאי של יפו, קולונל האברד, קיים יחסים טובים עם ערביי העיר. בנובמבר 1918, לרגל יום השנה לניצחונו של אלנבי על הטורקים, הגישה האגודה של יפו למושל הצהרה המביעה את אמונה בהבטחות הבריטים לממשל עצמי והגדרה עצמית. הם גם הדגישו כי פלשתינה היא ארץ ערבית והביעו את התנגדותם לטענות הציונים על הארץ.
במאי 1919, כינסה האגודה המוסלמית-נוצרית אספה פומבית באולם הראינוע "זֹהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה. האספה נמשכה מעל שעתיים. היושב ראש וראשון הדוברים היה נוצרי ואילו שלושת הדוברים האחרים היו מוסלמים. מאחוריהם ניצבו ארבע יריעות בד, כל אחת בצבע שונה ועליה כתובת שפירשה את צבעה: האדומה סימלה את הדם, הירוקה את החופש ("ארץ ערב לא תחולק"), הלבנה שיבחה את הנסיך פייסל והשחורה סימלה את הגירת היהודים הציונים. בהצהרת הסיכום נאמר כי פלסטין היא חלק מסוריה, ובמסגרת סוריה הגדולה תינתן לה אוטונומיה, ולא יקום בה בית לאומי ליהודים. כאשר הוצע לחתום על הדברים, פרצה מהומה והמושל הצבאי פיזר את האספה.
בזמן עבודתה של ועדת קינג-קריין, התחולל מאבק בתוך אמ"ן יפו בין הרוב הפרו-בריטי לבין הנשיא א-דג'אני, שהיה פאן-ערבי וחבר "המועדון הספרותי". מושל יפו התערב במאבק והביא להדחת הנשיא. הפרו-בריטים השתלטו על האגודה, וזו ביקשה חסות בריטית בעדותה בפני הוועדה.
ב-12 בספטמבר 1919 התלונן עומר אל-ביטאר, נשיא אמ"ן יפו, למושל יפו, כי חלוצי העלייה השלישית הם "העלובים והפוליטיקנים" שבין היהודים, ולא העשירים והסוחרים שבהם.
במאי 1921 פרצו ביפו מהומות והתפרצויות אנטי-יהודיות שהיו תחילתם של מאורעות תרפ"א. אמ"ן יפו מיהרה להסתייג מהן ונשיא האגודה, עומר אל-ביטאר, יצא עם נכבד מקומי נוסף לאזור טולכרם–קלקיליה כדי לְהָזֵם את השמועות שנפוצו שם על כך שהיהודים ביפו הורגים ערבים. התנהלות זו יצרה מתיחות בין הצעירים המיליטנטיים ביפו לבין מנהיגות אמ"ן, וסלים עבד אל-רחמן אל-חאג' אבראהים, שעמד ככל הנראה מאחורי המהומות, תקף את אמ"ן על כך שאינה עושה דבר.
בסוף 1923 החל תהליך של התפרקות אמ"ן יפו, לאחר שעיריית יפו הסכימה לקבל לשטחה את מפעל החשמל של פנחס רוטנברג ובכך עוררה את זעמם של משפחת דג'אני וגורמים קיצוניים שונים, שהופנה גם אל נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית בעיר, עומר אל-ביטאר, מקורבו ובעל-בריתו של ראש העירייה עאסם ביי אל-סעיד. כתוצאה מכך, התפלגה אמ"ן יפו לשני מחנות יריבים וב-1926 הצטרפו השניים אל שורות האופוזיציה ל. בכך אפשר עומר אל-ביטאר לאופוזיציה לחדור לעיר, שהייתה מבצרם של תומכי הוועד הפועל.
ב-1928 לוכדו השורות מחדש ומאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929 הביאו להחיאת אמ"ן יפו. במחצית השנייה של שנה זו, היא התבלטה בפעולה נמרצת ובעמדות קיצוניות. בתקופה זו כיהן עבד אל-קאדר אל-מוזפר כמזכיר האגודה.
ואסילה לוקה
ואסילה לוקה (ברומנית: Vasile Luca); בהונגרית: Luka László; 8 ביוני 1898 – 23 ביולי 1963), מראשי המשטר הקומוניסטי הרומני; במקור ממוצא הונגרי סקלרי.
האגודות המוסלמיות-נוצריות
ירושלים
בחודש מרץ 1919, הציעה האגודה של ירושלים לערוך הפגנה ב-1 באפריל במחאה נגד התוכנית הציונית, אולם הפגנה זו בוטלה לאחר שהרשויות לא התירו את קיומה. באופן דומה, במאי 1919, הציעה האגודה להוציא חוזר המציג את עמדותיהם לקראת בוא ועדת בעלות הברית. ההצהרה הדגישה את אחדות פלסטין וסוריה ודחתה את רעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, תוך הכרה בזכויות האוכלוסייה היהודית הקיימת. אולם הגנרל אלנבי סירב להרשות את הוצאתו של החוזר והוא בוטל. בקיץ 1919 נפגשה ועדת קינג-קריין עם משלחת האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים. המשלחת נשאלה מה יעשו הערבים "אם לא יתאפשר למנוע את ההגירה" היהודית, והשיבה: "או שנשליך אותם לים או שיחזירו הם אותנו למדבר". לשאלה "מהם גבולות ארצכם, אשר את עצמאותה אתם דורשים", השיבה: "בצפון - הרי טאורוס, בדרום - רפיח ומדבר סיני, במערב - הים התיכון, ובמזרח - מדבר אל־שאם".