cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפעה מצרי
תת-מינים
למין שלושה תת-מינים:
חינוך ישראלי (תנועה)
חינוך ישראלי היא תנועה מהצד השמאלי של המפה הפוליטית שמטרתה העמקת ערכי החינוך הממלכתי בישראל, על ידי חיזוק זהות לאומית (יהודית או ערבית) לצד זהות דמוקרטית-הומניסטית, כבסיס משותף לכלל ילדי ישראל. חזון התנועה מדגיש את הצורך במנהיגים חינוכיים משכילים ובנורמות של איכות ושוויון.
התנועה הוקמה ב- 1999 על ידי אורן יהי שלום, לשעבר פעיל מפלגת מרצ ודובר תנועת דור שלום וכיום מקיים טקסי חתונה חילוניות-אזרחיות. מטרת התנועה היא המשך פעילויות בתחום החינוך שהחלו במסגרת תנועת דור שלום. התנועה נתמכה בעבר ע"י שתיל, הזרוע הביצועית של הקרן החדשה לישראל. היא פועלת בשלושה אפיקים עיקריים: מוסדות חינוך מדגימי שינוי; מרכז מידע לקידום השיח על תיקון החינוך בישראל, המיועד לפעילי חינוך ולעיתונאים; רשת חברתית של פעילי חינוך.
מנכ"ל העמותה כיום היא אורית שטרית, אשר הוסמכה כ"רבה חילונית" מטעם מכון תמורה שפועלת לקידום יהדות חילונית-הומניסטית. עם חברי ועד העמותה נמנים פרופ' עמרי ידלין, סיון מס, טל וענת מניפז, עמי פדרמן ויובל רבין. בעבר פעל בעמותה התעשיין ופעיל יוזמת ז'נבה, דב לאוטמן ז"ל, בפורום החינוך של התנועה חברים הפרופסורים יעקב מלכין, רון מרגולין ויובל דרור, וראשי חוגים במכללת סמינר הקיבוצים.
פעולות התנועה
בשנותיה הראשונות הקימה התנועה או שיקמה כ-20 גני ילדים ומעונות יום, בפרט באזורי מצוקה, ובסיום התהליך העבירה את רובם לניהול הרשויות המקומיות.
מאז 2007 מופעל מודל "צהרון חינוך ישראלי". מטרותיו הן פיתוח יכולות אישיות וכישורים חברתיים, וחינוך לערכי כבוד האדם.
עמותת-בת של תנועת חינוך ישראלי, "משמר החינוך", יזמה ב-2005 את פרויקט "מעקב צמוד" לתיעוד מעשי אלימות בבתי הספר, במטרה לעודד דיון ציבורי בנושא.
בשנת 2018 אישרה הכנסת את "חוק שוברים שתיקה" המגביל את ארגוני הדה-לגיטימציה הפועלים נגד צה"ל ונגד מטרות החינוך הממלכתי, להרצות בפני תלמידי בתי הספר. אורית שטרית הגיעה כמנכ"ל עמותת חינוך ישראלי לועדת החינוך, התרבות והספורט על מנת להציג את התנגדותה לחוק. החוק נחקק ביוזמת חברי הכנסת של הבית היהודי ויש עתיד. מתנגדי החוק כללו את העבודה, מרצ והמפלגות הערביות, יחד עם עמותות שונות, בהן נשים עושות שלום, שתיל והמכון הישראלי לדמוקרטיה, יחד עם עמותת חינוך ישראלי.
חוברות "תרבות ישראל"
תנועת חינוך ישראלי פרסמה חוברות לימוד לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים, בסדרה "תרבות ישראל":
החוברות מושתתות על גישה פלורליסטית, תוך התחשבות בתמורות בתרבות יהודית חילונית ורב תרבותיות. טקסטים לדוגמא מתוך החוברות:
כנסייה (מוסד)
כנסייה היא התארגנות דתית המאופיינת על ידי מיסוד של תפקידים ויחסים דתיים ותביעה לחלות לאומית (כנסייה לאומית של אומה מסוימת) או אוניברסלית (החלה על כל האנושות, כמו הכנסייה הקתולית). הכנסייה במובנה זה, נוצרת בדרך של תהליך התפתחותה של דת חדשה (למשל, הנצרות) או על ידי פילוג של כנסייה קיימת (פילוג הכנסייה האנגליקנית מהכנסייה הקתולית, למשל).
תהליך היווצרות הכנסייה
כנסייה נוצרת במספר שלבים, שאינם בהכרח עוקבים, אלא יכולים להתרחש במקביל:
מיסוד - ככל שקהילה דתית חדשה הולכת וגדלה, נבצר ממנה לשמור על יציבות וסדר המבוססים רק על הקשרים האישיים שבין חבריה. על כן, עולה הצורך במיסוד של המבנה הארגוני ושל חובות וזכויות חברי הקהילה. המיסוד כולל היווצרות של שכבת נושאי תפקידים דתיים מקצועיים - כהונה. הכהונה מתארגנת במבנה היירארכי ובירוקרטי של דרגות ותפקידים, סמכויות, זכויות וחובות. הכהונה כפופה לתהליכים רוטיניים של משמעת, מנגנוני פיקוח וחוקים מיוחדים (המשפט הקאנוני, למשל).
קאנוניזציה - הכנסייה בלבד קובעת את מהות, סדר ולשון כתבי הקודש ורק לאנשיה יש סמכות דתית לפרש כתבים אלו. הכנסייה גם קובעת את נוסח טקסי הפולחן, התפילות ומועדי החגים השונים. היא קובעת קדושים וצורות הפולחן המיוחדות להם.
התפשרות עם המציאות - במסגרת של קהילה דתית קטנה או כת דתית, החברים נדרשים לאורח חיים דתי חמור וקיצוני. דבר זה אינו אפשרי במסגרת של כנסייה גדולה. המבקשים והמוכנים להמשיך באורח החיים הדתי החמור פורשים, בדרך כלל, מהציבור והופכים לנזירים. על רוב הצבור, מאידך, מותאמות מצוות דתיות שהציבור יכול לעמוד בהן והמותאמות ליכולתם וסגולותיהם של בני אדם "רגילים". הכנסייה חייבת להתפשר עם המציאות החברתית כדי למשוך אליה את מירב הציבור על כל גווניו התרבותיים והמעמדיים. המאמין הופך לחבר בארגון הכנסייה אך בניגוד להרבה ארגונים אחרים, הוא אינו בוחר בכנסייה אלא מוכנס כחבר בה ומשתמש בשירותיה כפי שהוא משתמש בשירותי מוסדות אחרים. שירותים אלו כוללים, לרוב: ענייני אישות, תרבות, סעד, בריאות ועוד. כך נוצרת תלות הדדית בין החברה והכנסייה. מצד אחד החברה תלויה בכנסייה הקובעת ומפקחת על נורמות ואורחות חיים בתחומים רבים של החברה ומצד שני הכנסייה חייבת למתן ולסגל את דרישותיה לחברה כדי שפיקוח זה של הכנסייה יוכתר בהצלחה.
הכנסייה והשלטון החילוני
הכנסייה והשלטון החילוני הם בעלי ברית ויריבים כאחד. הם בעלי ברית כי: היריבות בין הכנסייה והשלטון החילוני נובעת מכך שכל אחד מהם רוצה לחדור לתחומו של השני ולהשתלט על אחוזות כוח שם. הכנסייה שאפה תמיד לחדור לתחומי הפוליטיקה והכלכלה החילונית ואילו השלטון החילוני נטה להתערב בענייני דת ודוגמה וגם להשתלט על נכסים כלכליים של הכנסייה. הפתרונות האפשריים לקונפליקט זה הם:
הכנסייה בחברה המודרנית
בחברה המודרנית, הכנסייה היא גורם שמרני. כאשר הכנסייה מגיעה למצב של יחסים תקינים עם השלטון החילוני הקיים ושומרת, על ידי כך, על האינטרסים שלה, היא תומכת בהכרח בשלטון הקיים ומתנגדת לשינויים ומהפכות. במקרים רבים ראשי ונכבדי הכנסייה שייכים לשכבות העליונות של החברה הקיימת ועל כן אינם מעוניינים בשינויים חברתיים. שמרנות זו מביאה את הכנסייה למצב של התנוונות רוחנית, סטגנציה ואי יכולת להענות לתביעות של מציאות משתנה. לעיתים, עקב כך, פוקד משבר חמור את הכנסייה, משבר היכול להביא להופעתו של רפורמטור שישנה את הכנסייה מיסודה או לפילוג בתוך הכנסייה. בקצה השני המשבר יכול להביא לקרע חברתי ולמלחמת תרבות ודת. יש גם הרואים בפוליטיזציה של הכנסיות עם הופעת מפלגות דתיות, שיא של ניוון כנסייתי ודתי-מוסרי.
עוג'ה א-תחתא
עוג'ה א-תחתא (בערבית: العوجا) היא עיירה השוכנת כ-10 ק"מ מצפון ליריחו, בגובה של 230 מטרים מתחת לגובה פני הים. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-5,214 נפשות באמצע שנת 2016.
שם
היישוב שוכן במוצא ואדי עוג'ה ונקרא על שמו. עוג'ה בערבית המתפתל, א-תחתא בערבית הוא תחתית להבדיל את הכפר מעוג'ה אל-פוקא (בערבית עלית), כפר האם במעלה הוואדי.
תקופת הברזל
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל II. בח'ירבת עוג'א אל-פוקא, הממוקמת כקילומטר ממערב למיקומו הנוכחי של היישוב, נמצאו שרידי חומות ומגדלים מתקופה זו.
התקופה הרומית והביזנטית
ככקילומטר מצפון ממוקמת ח'רבת אל-ביודאת, המזוהה עם היישוב ארכילאיס על שם בנו של הורדוס, ארכילאוס. הורדוס חילק בצוואתו את ארץ ישראל בין שלושת בניו ובין אחותו. את אזור יריחו הוריש לבנו ארכילאוס, שהקים את היישוב במקום. האתר נזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו ובכתבי פליניוס הזקן ומתואר במפת מידבא. העיר קיבלה את מימיה מאמת מים שהגיעה מעין עוג'ה והמשיכה מצפון לכביש המוביל לעוג'א א-תחתא (כביש 90). את שרידי אמות המים מהמעיין ניתן לראות עד היום מצידו המערבי של הכביש. יוסף בן מתתיהו מתאר את הטיית מי מעיין עוג'ה ליישוב, ומעדותו, עולה שבתקופה זו, שגשגה באזור חקלאות גידולי התמרים:. בחפירות שנערכו במקום נחשפו שרידי מגדל שמירה מאבני גזית (שכנראה התנשא לגובה עשרה מטרים). המגדל, מתוארך למאה ה-1, הוא כנראה המבנה הקדום ביותר מבין הממצאים. למגדל, ששימש לשמירה ותצפית, לא היו חדרים פנימיים וטיפסו אליו בסולם, דבר שמקל על זיהוי העיר, כיוון שבמפת מידבא מופיע מגדל שמירה עם סולם לצד הכיתוב ארכילאיס. כמו כן נחשפו שרידי כנסייה מהמאה ה-4, התקופה הביזנטית בארץ ישראל, פריטים ארכיטקטוניים רבים, כלי חרס ושעון שמש חצוב בחוליית עמוד אבן. מנזר ביזנטי נוסף, מלחקא אל ודיאן, נחשף ממערב לעוג'ה.
התקופה המוסלמית המוקדמת
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל שימש האזור שמדרום ליישוב, המכונה ח'ירבת א-סמרא, כאתר מחצבות שסיפק אבני בניין לבניית הארמון בח'רבת אל-מפג'ר ("ארמון הישאם") שבצפון יריחו.
התקופה העות'מאנית
היישוב הנוכחי הוקם בסוף המאה ה-19, כפרבר חקלאי של יריחו. תחילה על המדרון שבמוצא ואדי עוג'ה ואחר כך בעמק. במלחמת העולם הראשונה ואדי עוג'ה היה הגבול בסוף 1917 ותחילת 1918 בין הטורקים לבריטים. הבריטים ישבו מדרומו והטורקים מצפונו. קו החזית בין הבריטים והטורקים בארץ ישראל השתרע בין הירקון (שגם קרוי עוג'ה בערבית) ממערב לואדי עוג'ה ממזרח. קו זה כונה "קו שתי העוג'ות". ב-21 בפברואר 1918 נכבשה יריחו על ידי צבאו של הגנרל אלנבי. ב-8 במרץ 1918, החלה פעולה, שתוכננה להתבצע בו זמנית במספר גזרות, לכיבוש האזור שמצפון ליריחו, אל מעבר לוואדי אל-עוג'ה העשיר במים והשתלטות על רכס הגבעות שמצפון לוואדי. הכוח התרכז בתל א-סולטן ונעה בשעות החשיכה לוואדי אל-עוג'ה. לאחר הרעשה ארטילרית החלה ההתקפה הבריטית ממערב על רכס אבו תולול, שנבלמה לזמן מה, כוח אחר תקף את הרכס מדרום מזרח ובשעות אחר הצהריים המוקדמות של 9 במרץ הושלמה ההשתלטות על ואדי אל-עוג'ה ועל הרכס החולש עליו מצפון, מזרחה משם, כוח בריטי קטן תפס את שפך ואדי עוג'ה אל נהר הירדן.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בעוג'ה הייתה אוכלוסייה של 332 נפש, 322 מוסלמים ו-10 נוצרים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו במקום 100 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 290 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בעוג'ה וסביבתה הייתה 1,390 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 106,946 דונם. אשר מתוכם הוקצו 2,822 לחקלאות שלחין, 6,502 לגידולי דגנים ו-418 לגידולי בננות.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. ובסמוך לו הוקם מחנה פליטים.
לאחר 1967
בשנת 1969 הוכרז המעיין של היישוב, עין עוג'ה וסביבתו, כשמורת טבע. עד האינתיפאדה הראשונה (דצמבר 1987) הייתה אמת המים אתר טיול פופולרי לטיולי תנועות נוער וחוגי סיירות ישראלים, כאשר האמה העשויה בטון שימשה כמגלשת מים. מגלשת האמה נחשבת למקום מסוכן לגלישה בשל זיזי מתכת העלולים לגרום לפציעה קשה.
השליטה בעוג'ה הועברה לרשות הפלסטינית (כחלק משטחי A) במסגרת הסכם עזה ויריחו תחילה בשנת 1994. החלק מכביש 90 העובר בעוג'ה וכביש הגישה לייט"ב ושוליהם נשארו בשליטה ישראלית (שטח C).
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית עוג'ה ב-2007 כ-4,067 תושבים ובשנת 2012 הוערכה האוכלוסייה בכ-4,100 תושבים המתגוררים בכ-700 יחידות דיור. משפחה ממוצעת בעוגה מונה 6.1 נפשות. כרבע מהתושבים מוגדרים כפליטים פלסטינים על פי נתונים משנת 1997.
ב-15 באפריל 2012, סגן מפקד חטיבת הבקעה, שלום אייזנר, הכה בעוג'ה פעיל שמאל מדנמרק עם רובה M-16, בעת שפעילים מכמה מדינות זרות הפגינו במסע אופניים בבקעת הירדן ואף שברו את אצבעו של אייזנר. בספטמבר 2013, הגיעה התביעה הצבאית להסדר טיעון מקל עם סא"ל אייזנר. על פיו, הוא הואשם בחריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים והתנהגות שאינה הולמת.
בספטמבר 2020 ארגנה הוועדה נגד גדרות והתנחלויות מבצע חשאי לבניית בית ספר תוך 48 שעות בסמוך לעוג'ה. בבנייה שהחלה בלילה, השתתפו הפעילים הבכירים של הוועדה, ובראשם השר וליד עסאף שנאם על חשיבות מבצע בתי הספר, וציין בתי ספר נוספים שהוקמו בשיטה זו בידי הוועדה. לאחר מבצע הבנייה, פרסמה הוועדה כי למרות סיור של ”כוחות הכיבוש“, שהגיע לתעד את הבנייה החדשה, הצליחה הוועדה לסיים את הבנייה ולאכלס את בית הספר בתלמידים. במקביל המחלקה המשפטית של הוועד הוציאה צו מניעה להריסת בית הספר.
פרופראנולול
פרופראנולול (Propranolol) היא תרופה חוסמת בטא. התרופה משווקת בישראל תחת השמות דרלין ופרולול, והיא מופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי של התרופה כוללות בין השאר בחילות, ברדיקרדיה, תחושת נימול, נדודי שינה, סיוטים, סחרחורות, שלשולים והקאות.
התוויות נגד
ככלל, אין להשתמש בפרופראנולול במצבים הבאים:
אנדוטוקסין
אנדוטוקסין (באנגלית: Endotoxin) או רעלן תוך־תאי הוא רעלן הנמצא בממברנה של חיידקים מסוימים. בניגוד לאקסוטוקסין שהוא רעלן חלבוני המופרש מן החיידק החי, אנדוטוקסין אינו מופרש מן החיידק החי אלא רק כאשר החיידק מת משתחרר האנדוטוקסין.
אב הטיפוס של האנדוטוקסינים הוא הליפופוליסכריד (LPS) הנמצא בקרום חיצוני של חלק מחיידקים גראם-שליליים (בעיקר מהפרוטאובקטריה). LPS משתחרר מתא החיידק במותו ויכול להוביל לתגובה חיסונית, הכוללת תסמיני מחלה כגון חום. ריכוז גבוה של LPS חופשי ברקמה יכול במצבי קיצון לגרום לאלח דם.
אנדוטוקסין יציב בחימום ממושך, ודרושה כמות של מיקרוגרמים אחדים עבור פעילותו הרעלנית. זאת בניגוד לאקסוטוקסין שאינו יציב בחימום ממושך, ודרושה כמות של פיקוגרמים- ננוגרמים עבור פעילותו הרעלנית.
שינקנסן
שינקָנְסֶן (ביפנית: 新幹線) היא רשת רכבות מהירות ביפן.
פירושו המילולי של השם "שינקנסן" ביפנית הוא "קו ראשי חדש" ובמובנו הצר מתייחס למסילה בלבד, בעוד ששמן הרשמי של הרכבות ביפנית הוא "סופר מהירה". עם זאת בדרך כלל מכנים גם את הרכבות עצמן בשם "שינקנסן" אפילו ביפן. בניגוד לקווי הרכבת הישנים ברשת הלאומית של יפן, אשר פעלו על מסילות צרות (1,067 מ"מ), השינקנסן נוסעת על מסילה ברוחב תקני (1,435 מ"מ), והיא עוברת במנהרות ובגשרים כדי לחצות מכשולים, במקום להתפתל סביבם.
הצעות ראשונות
כאשר עלו ההצעות הראשונות לרכבת המהירה ביפן, בשנות השלושים, ניתן להן הכינוי האנגלי Bullet Train (רכבת קליע). שם זה דבק ברכבות השינקנסן בזכות חזיתם העגולה ומחודדת של קרון הניהוג הדומה לצורתו של קליע ובזכות מהירותן. בשנת 1940 נעשה לראשונה שימוש בשם "שינקנסן" להצעה להקים מסילה שתחבר בין טוקיו לשימונוסקי (עיר בקצה הדרום-מערבי של האי הונשו) אשר עליה ינועו קטרי קיטור וחשמל במהירות מקסימלית של 200 קמ"ש (כפליים ממהירותה של הרכבת המהירה ביותר ביפן באותם הזמנים). במרוצת שלוש השנים הבאות החל משרד הרכבות הממשלתי בתכנון תוכנית שאפתנית להמשיך את מסילת הרכבת עד לבייג'ינג, (דרך מנהרה תת-ימית לקוריאה) ואפילו לסינגפור וכן לבנות קישור למסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ומסילות ראשיות אחרות באסיה. בשנת 1943 ננטשו תוכניות אלה, עם התדרדרות מצבה של יפן בזמן מלחמת העולם השנייה. עם זאת, חלק מן העבודה על הקו החלה כבר אז ומספר מנהרות במסילת השינקנסן נחפרו כבר בתקופה ההיא.
הקמת הקו הראשון
לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, ננטשו תוכניות הרכבת המהירה למספר שנים. אולם באמצע שנות החמישים, עבד קו הרכבת הראשי טוקאידו (המקשר בין טוקיו לקובה), בקיבולת נוסעים מקסימלית ומשרד הרכבות הממשלתי החליט להחיות את פרויקט השינקנסן. בשנת 1958 ניתן אישור הממשלה לפרויקט והעבודה על המסילה בין טוקיו לאוסקה החלה בשנת 1959. המימון לעבודות בא ברובו מהלוואה שניתנה ליפן מן הבנק העולמי, בסך 80 מיליון דולר. בשנת 1962 נפתחה בעיר אודוורה מסילה לנסיעות מבחן של הציוד הנייד. היום מסילה זו היא חלק מן המסילה הראשית.
רכבת הטוקאידו שינקנסן נפתחה לתנועת נוסעים ב-1 באוקטובר 1964, בתזמון מושלם לאולימפיאדת טוקיו. הרכבת הפכה להצלחה מיידית ובתוך פחות משלוש שנים, ב-13 ביולי 1967, ציינה את הנוסע ה-100 מיליון. בשנת 1976 נסע בה הנוסע המיליארד. לכבוד התערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה באוסקה, החלו לפעול על הקו רכבות של 16 קרונות.
רכבות השינקנסן הראשונות נסעו במהירות של 210 קמ"ש. מאוחר יותר הועלתה המהירות ל-220 קמ"ש. כמה מן הרכבות הללו, עם חרטומן המזכיר בצורתו קליע, עדיין נמצאות בשימוש. קרון ניהוג מאחת מן הרכבות המקוריות הראשונות, נמצא היום בתצוגה במוזאון הלאומי לרכבות ביורק, בריטניה.
התרחבות הרשת
הצלחתה הראשונית של השינקנסן הביאה להארכתו של הקו הראשון לערים הירושימה ופוקוקה, אשר הושלמה בשנת 1975.
ראש הממשלה קאיקו טנקה היה תומך נלהב בשינקנסן וממשלתו הציעה הרחבה ניכרת של הרשת באופן שתיווצרנה מסילות מהירות המקבילות לכל רשת המסילות הראשיות הישנה ביפן. שני קווי מסילה חדשים, טוהוקו שינקנסן וג'ואטסו שינקנסן, נבנו בעקבות תוכנית זו. עם זאת, בנייתן של מסילות מהירות רבות אחרות נדחה או בוטלה, ככל ששקעה חברת הרכבות הלאומית בחובות, שנבעו ברובם עקב ההוצאות המאמירות על בניית המסילות המהירות. בתחילת שנות השמונים הגיעה למעשה חברת הרכבות הלאומית של יפן למצב של התמוטטות כלכלית, דבר שהוביל להפרטתה בשנת 1987.
למרות זאת, המשיך פיתוחה של רשת השינקנסן. דגמים חדשים רבים של רכבות פותחו ונבנו, כל אחד מהם ומאפייניו הייחודיים. היום יכולות רכבות שינקנסן להגיע דרך שגרה למהירות של 300 קמ"ש, דבר המציב אותן בין הרכבות המהירות בעולם, יחד עם משפחת רכבות ה-TGV הצרפתיות.
מאז 1970 נמצא קו המסילה צ'ואו שינקנסן, בשלבי פיתוח. הקו מיועד לרכבת ריחוף מגנטי אשר תחבר בין טוקיו לאוסקה. ב-2 בדצמבר 2003 שבר מערך בן שלושה קרונות של רכבת מגלב את שיא העולם במהירות לרכבות, כאשר נסע במהירות של 581 קמ"ש.
בשנת 2003 דיווחה חברת הרכבות של מרכז יפן (Central Japan Railway Company) כי שיעור הדיוק הממוצע של רכבות השינקנסן הוא איחור של 6 שניות מלוח הזמנים. נתון זה, אשר חושב על בסיס 160 אלף נסיעות של השינקנסן, כולל בתוכו עיכובים בגלל תאונות מגורמים טבעיים ואנושיים וכן טעויות בהפעלת הרכבת. בשנת 1997, כאשר נעשתה בדיקה דומה, הראו נתוני חברת הרכבות על איחור ממוצע של 18 שניות. בשנת 2004 חגגה יפן 40 שנה לשינקנסן. שנים בהן נסעו על מסילת טוקאידו לבדה, 4.16 מיליארד נוסעים. בהתאם לנתונים באתר הרכבת היפנית הסיעה המערכת המהירה כולה למעלה משישה מיליארד נוסעים.
היבטי בטיחות
בכל שנות הפעלת השינקנסן לא אירע אפילו מקרה מוות אחד של נוסע כתוצאה משימוט (ירידת רכבת מן הפסים) או התנגשות בעת הפעלת רכבות השינקנסן. השימוט היחיד בתולדות רכבות הנוסעים של השינקנסן אירע בעת רעידת האדמה שאירעה ביפן ביום 23 באוקטובר 2004. שמונה קרונות ממערך מספר 235 שנע על הג'וטסו שינקנסן נשמטו מן המסילה ליד תחנת נגוקה. איש מבין 154 נוסעי הרכבת לא נפצע. כדי למזער את הסכנה לנוסעים במקרי רעידות אדמה קיימת מערכת זיהוי מיוחדת העוצרת את הרכבות במהירות ברגע שהיא מאתרת רעידת אדמה. במערכים החדשים של השינקנסן, מסוג FASTECH-360 תהיה מערכת מיוחדת דמוית "אוזניים" אשר יפתחו וישמשו כבלמי-אוויר, כדי לסייע בהאטת הרכבת במהירויות גבוהות.
מערכת השינקנסן ידעה מקרה מוות בודד וכן פציעות נוסעים אשר אירעו כאשר הדלתות האוטומטיות נסגרו על נוסעים, או על חפציהם. כדי למזער הסיכון למקרים דומים, עומדים על רציפי התחנות עובדי רכבת שכל תפקידם הוא לדאוג כי נוסעים יעלו בבטחה לרכבת והדלתות תסגרנה במלואן.
בשנות הפעלתה של הרכבת היו מקרים של נוסעים שהתאבדו בקפיצה מהרכבת, או כניסה לשטח המסילה. כדי למנוע מקרים כאלה הותקנו במספר תחנות מחסומים מיוחדים המונעים מנוסעים להגיע אל המסילה, אולם אף אלה אינם מצליחים תמיד לסכל את רצונם של נוסעים המבקשים להתאבד.
תוכניות לעתיד
עקב תלונות על מטרדי רעש, מתקשה השינקנסן להגביר את מהירות מערכי הרכבת. עיקר מאמצי המחקר מתמקדים בהפחתת הרעש הנגרם מן הרכבות, במיוחד את אפקט "בום המנהרה" - קול הפיצוץ העז הנשמע כאשר רכבת נכנסת למנהרה במהירות גבוהה. למרות זאת, קיימות תוכניות להגברת מהירות הרכבות, האחת למהירות של 350 קמ"ש על מסילת השינקנסן סאניו והשנייה למהירות של 360 קמ"ש על מסילת השינקנסן טוהוקו בעזרת רכבות FASTECH-360. בחודש יולי 2007 הכריזה חברת הרכבות של מזרח יפן כי עם תום השלב הראשון בניסויי רכבות מדגם FASTECH-360, תוגבל מהירותן ל-320 קמ"ש בלבד. מהירות מופחתת זו תבטל את הצורך בהתקנת בולמי-אוויר ברכבות, "כנפיים" המתרוממות מן הרכבת ויוצרות התנגדות המסייעת לבלימתה.
בחודש מרץ 2004 נפתחה לתנועה מסילה שינקנסן קיושו מקגושימה ליאטסושירו. שלוש הארכות נוספות של המסילה המהירה מתוכננות להיפתח עד 2010.
מסילת נריטה שינקנסן, אשר תוכננה לחבר את העיר טוקיו לנמל התעופה טוקיו נריטה, נכנסה לשלבי תכנון כבר בשנות השבעים והופסקה בשנת 1983 לאחר שבעלי אדמות בנתיב המסילה התנגדו להפקעת אדמותיהם. הרכבת המהירה של נריטה תעשה שימוש בחלקים מן האדמות אשר כבר הופקעו לצורך הפרויקט. זו תהיה רכבת שלא תגיע למהירויות של השינקנסן.
רשימת קווי השינקנסן
שני קווים נוספים, המכונים מיני-שינקנסן, נבנו על ידי שדרוג מסילות קיימות:
קיימות שתי מסילות אשר אינן בנויות כמסילות שינקנסן אולם קיים עליהן שירות שינקנסן:
טכנולוגיית שינקנסן מחוץ ליפן
הרכבת המהירה הטייואנית מפעילה מערכים מסדרת 700T שבנה מפעל תעשיות כבדות קוואסקי. סין הזמינה 60 מערכי קרונועים בני שמונה קרונות המסוגלים להגיע למהירות של 200 קמ"ש ומבוססים על סדרת E2-1000, עם זמן אספקה החל מחודש מרץ 2006.
חברת היטאצ'י היפנית סיפקה את רכבות ה"יבלין" בעלי טכנולוגיה של השינקנסן לשירות פרברי בדרום מזרח בריטניה לאורך הקו המהיר שנבנה לקישור לונדון עם מנהרת התעלה.
ציוד נייד
מערכי השינקנסן יכולים להיות עד לאורך של 16 קרונות. אורכו של כל קרון 25 מטרים, כך שאורכה של רכבת יכול להגיע ל-400 מטר. רציפי תחנות הרכבת הותאמו לרכבות אלה.
סלי מרידור
ביוגרפיה
מרידור נולד בירושלים. בן לאליהו מרידור, לימים חבר כנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ורעננה מרידור, פרופסור חבר בדימוס בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית. אחיו, דן מרידור, הוא עורך דין שכיהן כמזכיר הממשלה, כחבר הכנסת וכשר בממשלות ישראל.
בצה"ל שירת מרידור כקב"ר ביחידה 8200. לאחר שחרורו מצה"ל שימש במשך שנתיים ראש מחלקת ההדרכה בתנועת הנוער בית"ר. ב-1979, לאחר שסיים את תפקידו האחרון, שימש במשך שנה מזכיר היישוב כפר אדומים, שם הוא מתגורר עד היום. ב-1980 שב לבית"ר וכיהן כראש מחלקת ההתיישבות בתנועה, כחבר ההנהלה העולמית, וכן כמנהל עמותת "חשמונאי" לחינוך ותרבות עד שנת 1983.
בין השנים 1986–1988 שימש יועץ השר לענייני מיעוטים, ובין השנים 1988–1990 שימש יועצו המדיני של שר החוץ משה ארנס. ב-1990, לאחר נפילת הממשלה בעקבות "התרגיל המסריח" והקמת ממשלה חדשה, עבר עם ארנס למשרד הביטחון והמשיך לשמש יועצו עד כינון ממשלת רבין החדשה ב-1992. לאחר ועידת השלום במדריד נמנה עם הצוות הישראלי במשא ומתן בין ישראל לסוריה.
לאחר שסיים תפקידו במשרד הביטחון, שימש עד 1997 ראש החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית. ב-1998 מונה לגזבר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית ושימש בתפקיד זה עד 1999, עת החל לכהן כיו"ר הנהלת הסוכנות וההסתדרות הציונית העולמית. . כיושב ראש הסוכנות פיתח את נושא החינוך היהודי-ציוני בתפוצות וטיפח את המחקר בנושאי המשכיות העם היהודי והאיום הדמוגרפי על הרוב היהודי במדינת ישראל. במסגרת תפקידו כיהן גם כנשיא הקונגרס הציוני העולמי. ב-2005 התפטר מתפקידיו והחל לעבוד בקרן למורשת בגין ובמכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
באוקטובר 2006 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני לשגריר ישראל בארצות הברית במקומו של דני אילון. ב-22 בנובמבר אישרה הממשלה את מינויו. ב-5 במרץ 2009 הודיע על כוונתו לסיים את כהונתו כשגריר ולשוב ארצה בעתיד הקרוב, זאת על רקע חילופי הממשלות.
במאי 2018 כתב מרידור, שנאבק נגד מימוש צווי ההריסה של הבתים של אנשי קהילת חאן אל-אחמר, מכתב פומבי לחבריו ליישוב כפר אדומים, שהגישו (יחד עם עמותת רגבים) ארבע עתירות בדרישה להרוס את בתי שכניהם ואת בית הספר של ילדיהם, בו כתב: באפריל 2022 מונה לתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של הספרייה הלאומית במקום דוד בלומברג.
חיים אישיים
מרידור בוגר חוגי ההיסטוריה של ארצות האסלאם וההיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נשוי לנועה אב לשלוש בנות (נעמי, אילת, עדי) וסב לתשעה (חגי, יפתח, אבישי, עברי, תמנע, אוריה, יעלה, בארי שלום, מעיין ), מתגורר בכפר אדומים.
גדי מורן
גדי מורן (16 במאי 1938 – 1 בינואר 2016) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
סיים תואר שני בכימיה פיזיקלית, במקביל לתואר ראשון במתמטיקה. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור עזריאל לוי. בשנת 1972 נסע לפוסט-דוקטורט וללימודי השתלמות בגרמניה ובארצות-הברית, וב-1975 הצטרף כחבר סגל למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת חיפה. תחומי מחקרו כללו קומבינטוריקה, תורת הקבוצות, לוגיקה מתמטית, אלגברה, תהליכים דינמיים, מרחבים טופולוגיים מסודרים, תורת הגרפים וחבורות סימטריות. פרש לגמלאות בשנת 2006.
נישא בשנת 1966 לאסתר לבית יבור, ונולדו להם חמישה ילדים. בינואר 2016 נהרג בתאונת דרכים על ידי רכבת סמוך לגשר הרכבת על נחל אורן, בשמורת חוף עתלית.
חיים אלעזר מזרחי
מולא חיים אלעזר מזרחי (1858 – יוני 1909 כ"ח בסיוון תרס"ט) היה רב, משורר, דרשן וממנהיגי קהילת יהודי טהראן.
קורות חיים
חיים אלעזר מזרחי נולד בטהראן בשנת 1858. הוא למד בילדותו במכּתב בעיר מולדתו, וכן חונך באופן פרטי על ידי שד"ר מארץ ישראל שנשכר על ידי אביו מולא חנינא. הוא נודע בגין הידע התורני המעמיק שלו. ידע את התנ"ך בעל פה. כבר בגיל 15 זכה לתואר הכבוד מולא (מקביל ל"רבי" בקהילות הדוברות פרסית). הוא חונן בכישרון נאום ונהג לערוך דרשות שבועיות בבית כנסת של הרובע היהודי בטהראן. לצד לימוד התורה בו המשיך כל ימיו, מולא חיים אלעזר עבד בצעירותו בסחר של פנינים ואבנים יקרות.
בתקופתו התחזקה הדת הבהאית באיראן ולא מעט יהודים המירו את דתם. מולא חיים אלעזר היה ממובילי המאבק בתופעה זו, ודרשותיו עשו רושם עז על שומעיהן. באירוע אחד התנהל פולמוס פומבי בין הנציגים הבהאים לנציגים היהודים, ותשובותיו של מולא חיים אלעזר הצעיר היו אלו שהכריעו את הוויכוח לצד היהודי.
מאז לימודיו בילדותו עם השד"ר היה בעל כיסופים חזקים לארץ ישראל. בשנת 1895 גמר בליבו לעלות לארץ ישראל ביחד עם משפחתו, ולאחר הגעתו לארץ התיישב בשכונת העדה הפרסית "שבת-צדק" בירושלים. הוא היה לחזן ודרשן בבית הכנסת של העדה הפרסית הקטנה. עם זאת הוא לא מצא פרנסה בירושלים וחי ביחד עם משפחתו בעוני קשה. חרף התלאות עלה בידו לשלוח את ילדיו ללימודים בבית ספר למל ושמח על שזכה לחיות בארץ הקודש. את זמנו ניצל לעיון בספרים, לימוד תורה ולחיבור שירת קודש. למרות עוניו בשנת 1907 הצליח להוציא לאור ולהביא לדפוס את ספרו "חיאת אל-איאם" (حیات الایام), אנתולוגיה משיריו, חלקם בעברית וחלקם בפרסית יהודית. הוא זכה לכבוד רב כמנהיג הקהילה הקטנה של יוצאי פרס בארץ ישראל. הוא נפטר ב-1909 בירושלים ונטמן בהר הזיתים; בלווייתו השתתפו אלפים.
אחד מבניו היה חנינא מזרחי, מחנך, איש ציבור ירושלמי וציר באספת הנבחרים הראשונה, שעסק בחקר ההיסטוריה והספרות של יהדות פרס.
הרכבה עצמית
הרכבה עצמית היא תהליך הפיך שבו אוסף בלתי מסודר של חומרי גלם או רכיבים הופך למבנה או דפוס מסודר באופן ספונטני כתוצאה מהאינטראקציות בין חומרי הגלם וללא הכוונה חיצונית. תהליך זה מתרחש מאחר שבאופן כללי מערכות בטבע שואפות להיות במינימום מקומי של אנרגיה. לדוגמה: מים זורמים במורד, אולם לא כל המים זורמים לים המלח, המקום הנמוך בעולם. אם, תחת תנאים מסוימים, מינימום מקומי של אנרגיה של מערכת יהיה כאשר הרכיבים מסתדרים במבנה או דפוס מסודר, הם יעשו זאת באופן ספונטני ללא השקעת אנרגיה חיצונית וללא הכוונתם למקומם על ידי התערבות חיצונית.
מאפיינים של תהליך ההרכבה העצמית
שלושת המאפיינים המרכזיים של תהליך ההרכבה העצמית הם:
הרכבה עצמית בטבע
גבישים הגדלים באופן טבעי הם דוגמה להרכבה עצמית (גם אם לא מעניינת במיוחד, כיוון שגביש בהגדרתו הוא מערכת שחוזרת על עצמה). דוגמה מעניינת יותר מספק לנו עולם החי והצומח: תחת תנאים מסוימים (ומורכבים לאין שיעור) נוצרות באופן טבעי בטבע מערכות מורכבות להפליא. בניגוד לגבישים, שהרכבתם העצמית היא סטטית (כלומר: המערכת מגיעה למינימום מקומי של אנרגיה ונשארת שם), במערכות החי והצומח ההרכבה העצמית היא דינמית. התא כולו אינו נמצא בשיווי משקל (במינימום מקומי של אנרגיה) אך החלבונים והאנזימים מתרכבים עצמית – כל אחד למינימום מקומי של אנרגיה תחת התנאים הרגעיים בסביבתו המקומית כדי לבצע את תפקידו בתא.
בני האדם רתמו מספר מקרים כאלה לעזרתם; למשל: DNA. המולקולה הנושאת את החומר התורשתי מורכבת משני גדילים, אשר כל אחד מהם הוא רצף של ארבע אבני בניין (G, T, A ו-C). מבחינה אנרגטית – כדי להגיע למינימום מקומי של אנרגיה תחת תנאים פיזיולוגיים – עדיף שזוג גדילים יקשרו זה לזה או גדיל יחיד יתקפל ויקשר לעצמו כך ש-A נקשר ל-T ו-C נקשר ל-G. בעזרת מערכת פשוטה זו ותכנון ובנייה של גדילים ספציפיים הצליחו מדענים ליצור בעזרת DNA צורות גאומטריות שונות דו או תלת־ממדיות, וכן הצליחו ליצור מכונת מצבים פשוטה אשר עשויה למשל להיות מתוכננת לחשב כמה פעמים מופיעה האות A ברצף מסוים של DNA.
הרכבה עצמית מעשה ידי האדם
לכאורה, קל יותר לעשות דברים בגישת ה-Top Down; מרגע שקיימים הכלים לתפעל את אבני הבניין, ניתן לבנות מהן כל שרוצים. ולראיה, זוהי הגישה השלטת היום בתכנון מערכות מיקרואלקטרוניקה. ברם אם יורדים לרמה מערכות ננו-מטריות, מתגלה כי אליה וקוץ בה:
אולם, גם בגישה זו יש חסרונות. ראשית, היא קשה מאוד לתכנון. במידה רבה, האחריות כאן עוברת מהבונה למתכנן. כיום (2016) עובדות קבוצות מחקר רבות בעולם על ייצור מתקנים ויישומים שונים בשיטה זו, בין השאר בשיטות ביולוגיות, אורגניות או ייצור רכיבים סינתטיים. עם זאת, המחקר עדיין רחוק מגילוי של שיטה מסחרית. אחת הבעיות בהן נתקלים המתכננים היא בעיית תיקון השגיאות. מעצם הגדרת התהליך, לפעמים קורות שגיאות (למשל: רבים המקרים בהם שכפול של DNA אינו מושלם). בעבור מקרים כאלו "דאגה" האבולוציה למנגנוני תיקון שגיאות (ומה גם שכל עוד קורה הדבר אחרי שפרט מסוים כבר התרבה, אין לשגיאה חשיבות מבחינה אבולוציונית). התעשייה, לעומת זאת, אינה "סובלת" שגיאות.
משה סתוי
משה סתוי (סטַבסקי; בכתיב יידי: סטאווסקי) (א' באדר תרמ"ד, פברואר 1884 – 24 ביוני 1964) היה סופר יידי ועברי יליד רוסיה, איש העלייה השנייה.
תולדות חייו
נולד למשפחת סטבסקי באנטופול שברוסיה הלבנה בשנת 1884. בשנת 1904 החל לכתוב את סיפוריו הראשונים ביידיש. בשנת 1907 עבר לעיר ורשה, שם פרסם בשנת 1908 ב"דער וועג" את סיפורו הראשון "יום שישי של קיץ בעיר קטנה", שתורגם ב-1911 לעברית. עד סוף 1911 התגורר בוורשה כסוחר תבואה, תוך שהוא עובר בהדרגה לעבודה ספרותית עיתונאית ביידיש ואחר כך גם בעברית. באותה שנה גם כונסו סיפוריו בספר אידיליות ותמונות.
בסוף שנת 1911 עלה סטבסקי לארץ ישראל. בארץ עבד כפקיד בגימנסיה העברית "הרצליה" והמשיך בעבודתו הספרותית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שומר וחקלאי בבאר טוביה, בבן שמן ובפתח תקווה, ובחלק מהשנים אף היה חבר בארגון המגן. בתקופה זו עמד בראש ועד הפועלים בפתח תקווה. ב-1922 הקים רפת בתל אביב, ושימש כרפתן למשך 8 שנים רצופות. בשנים אלו פרסם שורה של סיפורים, אגדות ושירים בפרוזה מחיי הארץ: "שפע", "בנגב", "האורח", "הבוקר אור", "דיצה", "לאחותי באר טוביה" ועוד. במהלך התקופה חי הרבה במחיצת הערבים והאזין לשיחותיהם, ששימשו חומר למרבית סיפוריו. בשנת 1930 פרסם את ספרו המפורסם ביותר "ספר הבהמות", המספר את סיפורן של 13 חיות ובהמות, וביניהם בחצר העצים: מסירותה של כלבה לגורה; לבן הארמי: סיפור חייו של סייח שהיה משוש לבם של ילדי העיירה; ורקה: אהבתה של פרה פראית לבנה העגל; ועוד.
בין 1930 ל-1932 נשלח סתוי חזרה לפולין כדי לקדם את הספרות העברית.
בשנות ה-40 חזר סתוי להתגורר במושב באר טוביה. תוך שהוא סובב בכפרים הערבים שבאזור ועוסק בקניית תבואות למד את אורחות חייהם של תושבי הכפרים. בתקופה זו פרסם את ספריו בן השמן מבגדד והכפר הערבי המתארים את ההוויי הערבי והפולקלור המזרחי. לעיתים אף חתם בפסבדונים '''מ. אבו נעמן''', כמנהג הערבים המכונים על שם בניהם. בשנים אלו סתוי הפך למוביל ספרות הערביסטים הישראלי. השערה אומרת כי משה עיברת את שמו מסטבסקי לסתוי משום ששמו של אחד החשודים ברצח ארלוזורוב היה סטבסקי.
בשנת 1952 פרסם את בערוב יום, אוסף סיפורים וזיכרונות על מקום מולדתו - העיירה אנטופול. ב-1954 זכה בפרס למדן לספרות ילדים על האגדות שליקט ותירגם בספר הדרך לארץ האושר, מקבץ של 61 סיפורי אגדה שמקורם בסיפורי עם מזרחיים ובחיי הערבים.
נפטר בשנת 1964, ונקבר בבנימינה.
בנו נעמן סתוי היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל ואגרונום.
הערכת פועלו
בעיסוקו הראשון, סתוי היה ראשון הסופרים העבריים שמיקד את עיקר כתיבתו בתיאור היחסים בין הילד וחיית הבית. הראשון בספרות העברית המספר על הבהמות, החיות והעופות הביתיים בתור נושא ולא בתור נשוא, כאשר הם מרכז העלילה וחיי האנשים שסביבם משמשים להם מסגרת. בסיפוריו בעלי החיים קרובים לאדם ברגשותיהם, בקיומם ובמראם. הקרבה הלבבית החמימה מהם נאצלת על עולמו של האדם, מרככת אותו ומגוונת אותו. ההווי העממי נשזר בהם בחוטי חיבה והדדיות.
בעיסוקו השני גילה סתוי כישרון תיאורי ריאליסטי מבורך, סיפוריו ניחנים בתיאורי טבע מרתקים כאשר בעלי החיים נוטלים בהם חלק, אך זה צנוע יותר משהתפתח עם עלייתו ארצה.
סתוי ועונות השנה בארץ ישראל
סתוי, שכחקלאי וכסופר היה מעורה בטבע הארץ ובספרות העברית, התאונן בכתביו על היעדר ההתאמה בין יצירותיהם של הסופרים והמשוררים העבריים לטבע הארץ ואורחותיה. בכתביו חזר הדגיש את הניגוד בין "הסתיו" הארצישראלי לבין הסתיו האירופי. "רק שתי תקופות יש לנו כאן: קיץ וחורף או ימות החמה וימות הגשמים" קבע, ועל החורף אמר "עם הגשם הראשון, באה הרווחה לאדם, לחי ולצומח, ורונן הלב לקראת החיים החדשים...., והשם חורף מסמל כאן את התחייה, רעננות ועלומים".
ספריו
בין ספריו:
Time for Peace
Time for Peace הוא אלבום אולפן השישי של הזמרת ריטה שיצא בשנת 2000 והשני שהוקלט מחוץ לישראל.
מאיר רובין
מאיר רובין (1892 – 4 באפריל 1967) היה אדריכל ואיש ציבור ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית וסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות.
Time for Peace
רקע
האלבום עובד והופק מוזיקלית על ידי קוראדו רוסטיצ'י האיטלקי שעבד בין היתר עם ויטני יוסטון, אלטון ג'ון, ג'ורג' מייקל ורבים אחרים, האלבום הופץ בהשקה מיוחדת בצרפת בלבד ולאחר כמה חודשים החלה מכירתו גם בישראל.
מאיר רובין
ביוגרפיה
רובין נולד בשנת 1892 באודסה. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל. בין השנים 1930–1932 עבד במשרדו של דב כרמי ובין השאר השתתף בתכנון בית אלישר. רובין היה פעיל בברית הצה״ר ומקורב למנהיגה זאב ז'בוטינסקי, שאף התאכסן בביתו בשהותו האחרונה בארץ בשנים 1928-1929. רובין היה גם אחד ממקימי ״הסתדרות הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל״ בינואר 1933, יחד עם אב"א אחימאיר, יוסף כצנלסון, מרדכי אבניאל ואחרים. ב-1933 חבר אל האדריכל אלכסנדר פרידמן הצעיר ממנו, והעסיק אותו במשרדו. שותפות זו החזיקה עד לפרישתו של רובין בתחילת שנות השישים.
בבחירות של שנת 1949 הוצב רובין במקום החמישה עשר ברשימת מפלגת חרות לכנסת, וביולי של אותה שנה נבחר לחבר מרכז המפלגה. בין 1949–1955 שימש רובין כחבר מועצת עיריית ירושלים וכסגן ראש העיר מטעם מפלגת חרות.
Time for Peace
רקע
האלבום כולל את השירים: "הכניסיני תחת כנפך" מאלבומה הראשון, "מהוואל" מהאלבום תפתח חלון וגרסת כיסוי לשיר של סלין דיון "To Love You More".
האלבום נמכר בכ-28,000 עותקים, מהם כשליש בישראל וזכה למעמד של אלבום זהב.
מאיר רובין
ביוגרפיה
משרדו של רובין פעל בכל הארץ, אך עיקר השפעתו ופעילותו התרכזה בירושלים. יחד עם אלכסנדר פרידמן היה רובין אחראי לתכנון עשרות מבני ציבור ובתים פרטיים בירושלים, והטביע חותם אדריכלי על פניה של העיר. על הבניינים שתכננו נמנים בית הכנסת ישורון, היכל שלמה, בית המעלות, בית כנסת הנשיא, מלון הנשיא, מלון המלכים, בית חינוך עוורים ומבנה ישיבת מרכז הרב.
אשתו אורה (1895~–1946), ילידת אודסה אף היא, הייתה מורה ומ"מ מנהלת הגימנסיה העברית לנערות של גב' ז'בוטינסקי-קופ בעיר מולדתה, ובירושלים פעלה כעסקנית ציבור.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא מאיר רובין לרבקה ולזוג נולדו שתי בנות, נילי וליאורה. נכדו הוא מאיר רובין, מנכ"ל פורום קהלת.
מאיר רובין נפטר ב-1967, ונטמן בהר המנוחות.
תולעת הפארק
תולעת הפארק או תולעת הפארקים (שם מדעי: Spirocerca lupi, בתעתיק לעברית: סְפִּירוֹצֶרְקָה לוּפִּי) היא תולעת טפילית הנישאת על ידי sellatus Onthophagus ועלולה לגרום לפגיעה חמורה ואף למוות אצל כלבים. כלביים אחרים כגון זאבים חשופים גם הם להדבקה. מחוץ לישראל דווח גם על הדבקות של חתוליים.
לאה שקדיאל
הרבנית לאה שקדיאל (נולדה ב-1951) היא אשת חינוך ופעילה חברתית.
תולעת הפארק
התולעת התגלתה בישראל לראשונה בסביבות שנת 1994 בפארק הספארי ברמת גן, ולאחר מכן גם בפארק הירקון ובפארק הלאומי ברמת-גן, ומכאן שמה העברי.
לאה שקדיאל
ביוגרפיה
לאה שקדיאל (מנדלבוים) נולדה בירושלים למשפחה דתית-ציונית. בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית וספרות צרפתית מאוניברסיטת בר-אילן. בוגרת מכון "כרם" להכשרת מורים לחינוך יהודי-הומניסטי.
תולעת הפארק
תפוצה גאוגרפית
תולעת הפארק נפוצה באזורים בעלי אקלים חם. בשל כך היא נפוצה באפריקה, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובדרום-מזרח אסיה.
הדבקה ומחזור התרבות
מחזור ההדבקה של תולעת הפארק כולל מספר שלבים ומחייב את הימצאותם של מאכסנים שונים. השלב הראשון במחזור חיי הטפיל מתאפיין בהטלת צואה, המכילה את ביצי התולעת, של בעלי חיים המהווים מאכסן סופי לתולעת זאת (כלביים). חיפושיות זבל, המצויות על הקרקע, בולעות את הצואה הנגועה ומהוות מאכסן ביניים לתולעת זאת. בתוך מערכת העיכול של חיפושיות הזבל בוקעות הביצים ומתוכן משתחררות פגיות בשלב התפתחותי L1. הפגיות גדלות והופכות כעבור כחודשיים לפגיות בשלב התפתחותי L3. ההדבקה של המאכסן הסופי עלולה להתרחש באופן ישיר ו/או באופן עקיף:
לאחר כ-10 ימים פגיות ה-L3 חודרות את דופן מערכת העיכול אל מערכת הדם ובאמצעותה מגיעות לאבי העורקים. באבי העורקים פגיות ה-L3 גדלות והופכות, כעבור כ-3 חודשים, לפגיות בשלב התפתחותי L4, ולאחר מכן מתחילות לנדוד במשך מספר חודשים לאורכו בדרכן אל הוושט. תהליך החדירה אל אבי העורקים והנדידה לאורכו עלול לגרום לפגיעה מכנית ולקרעים שמובילים לדימומים ואף למוות פתאומי של המאכסן הסופי. עם הגעתן של הפגיות אל הוושט, הן מתמקמות שם והופכות לתולעים בוגרות, אשר מזדווגות ומטילות ביצים. הביצים נבלעות על ידי המאכסן הסופי ומופרשות בצואה.
לאה שקדיאל
ביוגרפיה
לימדה עברית, ספרות עברית, יהדות, תנ"ך, תושב"ע, היסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל במסגרות שונות, ובהן: תנועת "יהודה הצעיר", אולפן הקיץ של האוניברסיטה העברית בירושלים והתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, וכן במוסדות חינוך בדרום, ובהם: מכינת "הנגב" במדרשת בן-גוריון, מדרשת באר, תיכון סביבתי שדה בוקר, תיכון ספיר בירוחם, במדרשה הישראלית למנהיגות חברתית "נחשון" ובמכינת ערבה חצבה.
תולעת הפארק
סימנים
הגרנולומות בוושט הכלב יכולות להפוך לגידול סרטני אשר מסוגל לשלוח גרורות (בשלב זה הסימנים יהיו ירידה במשקל והקאות או פליטות תדירות).
אבחון
ניתן לאבחן את המחלה על ידי איתור ביצים של תולעת הפארק בצואת הכלב (עם זאת, רגישות השיטה אינה מספקת ודרושות בדרך כלל מספר דגימות לאישור הנגיעות). עם זאת, אי מציאת ביצים בצואה אינה שוללת נגיעות בתולעת.
לאה שקדיאל
ביוגרפיה
הגיעה לירוחם ב-1978 במסגרת גרעין "משמיע שלום" להתיישבות דתיים בתחומי הקו הירוק מתוך השקפת עולמה של הדגשת הצורך לאפשר פשרה טריטוריאלית בארץ ישראל, וראיית השלום כמצווה דתית חשובה יותר מהתיישבות בכל שטחי יהודה והשומרון וחבל עזה, ומאז חיה בירוחם. נשואה, ואם לשלושה ילדים. אחד מבניה הוא הבמאי צבי לנזמן.
תולעת הפארק
אבחון
דרכי אבחון נוספות הן באמצעות צילומי רנטגן של בית החזה או אנדוסקופיה. צילומי בית החזה יכולים להעלות את החשד לקיום הנגיעות בתולעת הפארק כאשר רואים "גוש" או התרחבות באזור הוושט. כמו כן, לעיתים ניתן לראות גם חיבור או תגובה בחלק התחתון של עצמות עמוד השדרה בבית החזה.
אנדוסקופיה (בה מוכנס סיב אופטי עם מצלמה לוושט הכלב) היא דרך האבחון המועדפת לאישור הנגיעות בתולעת. זוהי גם הדרך היחידה לשלול נגיעות בתולעת או לבחון האם הגרנולומה הפכה לגידול סרטני (על ידי לקיחת ביופסיה בזמן האנדוסקופיה).
מניעה וטיפול
ניתן למנוע את המחלה על ידי שמירה על רמות גבוהות בדם של חומרים ממשפחת האברמקטינים כגון דורמקטין. החומר ניתן לכלב בזריקה על ידי וטרינר ובאופן תדיר, והוא הורג את התולעים או הזחלים אם הם נמצאים בגוף. תהליך זה אינו מהווה חיסון אלא טיפול בלבד. בעבר חשבו כי החומר נשאר בגוף הכלב כחודש ולכן יכול למנוע הדבקה בתקופה זו. במחקרים שנעשו הוכח כי החומר נשאר בגוף זמן קצר משבועיים, אך עם זאת, טיפול סדיר כל חודשיים–שלושה יכול להפחית את רמת וחומרת ההדבקה (אך לא בהכרח ימנע אותה לחלוטין). במקרים בהם נמצא כי הכלב כבר נגוע בתולעת, ההמלצה היא על טיפול כל שבועיים לפחות לשישה טיפולים עוקבים.
חשוב לציין שישנם גזעים, כמו כלב רועים שלטי, קולי גס-שיער, בורדר קולי שאסור לתת להם את הטיפול המונע בדורמקטין, משום שהוא עלול להיות קטלני עבורם. יש אפשרות לבצע בדיקה גנטית שתראה האם הכלב רגיש לטיפול או לא. קיימת תרופה אחרת בשם מילבמיצין המתאימה לכלבים מגזעים אלו אך, בשלב זה, היא אינה זמינה בישראל.
לאה שקדיאל
חברותה במועצה הדתית
בינואר 1986 נבחרה שקדיאל לחברות במועצה הדתית של ירוחם, אך שר הדתות זבולון המר ביטל את בחירתה בנימוק שנשים אינן יכולות לכהן בתפקיד זה. בראשית 1987 הגיע העניין לבית המשפט העליון ביושבו כבג"ץ. את המדינה ייצג עורך הדין מני מזוז ואת שקדיאל עורכי הדין נטע זיו ויהושע שופמן מהאגודה לזכויות האזרח. בג"ץ החליט בפסק דין תקדימי שהתקבל פה אחד לטובתה של שקדיאל. בהרכב השופטים ישבו מרים בן-פורת, מנחם אלון ואהרן ברק. בשנת 1988 הייתה האישה הראשונה בישראל שכיהנה במועצה דתית, בעקבות הכרעת בג"ץ. מקרה זה יצר פולמוס רחב בציונות הדתית סביב שאלת היכולת של נשים להנהיג. תנועת נאמני תורה ועבודה גיבתה את לאה שקדיאל והובילה שיח רעיוני התומך ביכולתן של נשים להיות חברות במועצה דתית.
הסמכה לרבנות
בספטמבר 2019 הוסמכה שקדיאל לרבנות על ידי בית המדרש "הראל" בירושלים - בית מדרש ללימודי רבנות לגברים ונשים שהוקם על ידי הרב הרצל הפטר, והיא נמנית עם הנשים המועטות שהוסמכו לרבנות אורתודוקסית.
מור
אישים:
לאה שקדיאל
פעילות פוליטית וציבורית
כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח, פעילה במחסום Watch, במסל"ן (מרכז סיוע לנשים בנגב), ובמחויבות לצדק ולשלום (כולל בעניין הבדואים).
מור
ראו גם
}}
לאה שקדיאל
פעילות פוליטית וציבורית
בשנת 1992 הקימה את מפלגת התקווה יחד עם צ'רלי ביטון. המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת השלוש עשרה ולא עברה את אחוז החסימה.
יחד עם דבי גולן הקימה בירוחם את פרויקט "תעודת זהות" להעצמה קהילתית באמצעות תיעוד היסטורי עצמי. במסגרת בית הספר למנהיגות חינוכית פיתחה מודל ליישום פדגוגיה פמיניסטית בישראל. לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת הכשרת מורים, ובמכון שכטר ללימודי היהדות במסגרת המסלול ללימודי האישה וחקר המינים, וכן עסקה בהדרכת מורים בנושא שוויון מגדרי בחינוך.
מתשס"ג מלמדת במכינת הנגב הקדם צבאית בשדה בוקר. מתשס"ד מלמדת גם במכללת ספיר בשער הנגב. מתשס"ח מלמדת גם סטודנטים מחו"ל באוניברסיטת בן-גוריון, וכן צעירים חברי גרעין "בינה בשכונה" בבאר שבע, במכינת אדרת, במכינת הנגב שבמדרשת בן-גוריון, במכינת עמיחי שבקבוץ כרמים וכן במכינת נחשון, הממוקמת הן בקיבוץ שובל, הן בשדרות והן במצודת יואב. בנוסף, מלמדת במכינה הקדם צבאית הנגב שלוחת חולית, ובמכינת ערבה פארן.
בשנת 2009 הוענק לה פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
מאמרים נבחרים
“Una Posizione Sionista e Religiosa per il Dialogo: il Dialogo come Opportunita di Crescita Spirituale”. '''Lo specchio dell’altro, a cura di Janiki Cingoli e Aryeh Yaari. Baldini&Castoldi''', 1993, pp. 247-260 three books on women rabbis) Nashim 1, a journal of Jewish women’s studies and gender issues, winter 1998 “Feminism as Tikkun ha / Olam”, in: Men & Women: Gender, Judaism & Democracy, ed. Rachel Eli-or, The Van Leer Jerusalem Institute / Urim Publications, pp. 97-111 “An Army of Women Learning Torah”, in: Gender, Religion and Change in the Middle East: Two Hundred Years of History, eds. Inger Marie Okkenhaug and Ingvild Flaskerud, Berg Publishers, Oxford UK, 2005, pp. 155-156
הלוח הצפון-אמריקאי
הלוח הצפון-אמריקאי הוא לוח טקטוני אשר מתמשך מהרכס המרכז אטלנטי במזרח עד הלוח האירו-אסיאתי במערב. הלוח מכסה את מרבית שטחה של צפון אמריקה, גרינלנד וקובה, כמו גם את החלק המזרחי של סיביר וחלקים מאיסלנד ומהאיים האזוריים. בנוסף לשטחים היבשתיים כולל הלוח שטחים רבים של ימים ואוקיינוסים: החלק המערבי של האוקיינוס האטלנטי, אוקיינוס הקרח הצפוני וים ברינג. הלוח הצפון אמריקאי נע לכיון דרום-מערב בקצב של 15–25 סנטימטר בשנה.
השטח הפנימי יותר של הלוח בקרום היבשתי כולל שטח נרחב של גרניט הנקרא קראטון. לאורך גבול הקראטון ישנם חלקי קרום אשר אוחו עם הקראטון במהלך הזמן הגאולוגי. חלקים אלה נקראים פיסות קרום, ומניחים כי מרבית השטח היבשתי ממערב להרי הרוקי נוצר על ידי איחוי של פיסות קרום כאלו.
מתחת ללוח הצפון אמריקאי קיימות מספר נקודות חמות, ביניהן: הנקודה החמה של ילוסטון אשר יצרה תופעות געשיות באזור מישור הנהר סנייק באיידהו ונמצאת כיום מתחת לקלדרת ילוסטון, אנהיים בקולומביה הבריטית, ורטון בניו מקסיקו. הנקודות החמות בילוסטון ואנהיים עדיין פעילות.
הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז
הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז (ברוסית: Закавказская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, ЗСФСР) הייתה רפובליקה סובייטית שהתקיימה בשנים 1922–1936, שהכילה את גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, שהיו ידועות באופן מסורתי כמדינות של עבר הקווקז, בברית המועצות. בירת הרפובליקה הייתה טביליסי.
שורשי הרפובליקה מגיעים לתקופת התפוררות האימפריה הרוסית ב-1917, בתקופת מהפכת אוקטובר, כאשר הפרובינציות של הקווקז התנתקו והקימו פדרציה משלהם שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר-הקווקז. כשהיא מתמודדת על אינטרסים לאומיים ומלחמה כנגד טורקיה התפרקה הרפובליקה חצי שנה לאחר מכן באפריל 1918.
בשנים שלאחר מכן, שלוש המדינות עברו מלחמת אזרחים שבהן היה הצבא האדום מעורב במידה רבה. לבסוף אוחדו לרפובליקה סובייטית אחת במרץ 1922, ובדצמבר באותה השנה הייתה היא לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחדיו עם רוסיה, אוקראינה, ובלארוס). בשנת 1936 פורקה הרפובליקה לשלוש רפובליקות סובייטיות סוציאליסטיות נפרדות: גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
בולים והיסטוריה של הדואר
לפני 1923, כל אחת מהמדינות גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן הנפיקו בולי דואר משלהן. הרפובליקה הפדרלית החלה להנפיק בולים משלה ב-15 בספטמבר 1923, והחליפה את הבולים הנפרדים שהנפיקו המדינות ב-1 באוקטובר של אותה שנה. ההנפקה הראשונה הכילה חלק מהבולים של רוסיה וארמניה, שהודפסו עם הכוכב האדום וחמש האותיות שהן ראשי התיבות של שם הרפובליקה נכללו בתוך הכוכב. אינפלציה מסיבית גרמה להנפקות חדשות של בולים, עם עיצוב חדש של הרפובליקה הפדרלית, ארבעה בולים של שדות נפט, וארבעה עם מונטז'ים של הסמלים הסובייטים על רקע הרים, ועגורנים. ערכי הבולים נעו בין 40,000 ל-500,000 רובל. הבולים, שערכם היה 40,000 ו- 75,000 רובל, עודכנו לאחר מכן ל-700,000 רובל. ב-24 באוקטובר של אותה שנה, הונפקו הבולים מחדש עם ערכים חדשים שנעו בין 1 ל-18 קופייקות זהב. החל משנת 1924, הרפובליקה הפדרלית השתמשה בבולים שהונפקו ברוסיה הסובייטית.
רוב הבולים של הרפובליקה הפדרלית אינם נדירים במיוחד כיום: בשנת 1998 מחירם נע בין דולר אחד ל-2 דולר. אף על פי כן, מחירי הבולים הארמניים שהונפקו מחדש נעים בסביבות 200 דולר.
אנדריי מארגה
אנדריי מארגה (ברומנית: Andrei Marga נולד ב- 22 במאי 1946 בבוקרשט) הוא פילוסוף, חוקר מדע המדינה ופוליטיקאי רומני, היה שר החוץ של רומניה בשנת 2012 ושר החינוך שלה בשנים 2000-1997, כמו כן כיהן פעמיים כרקטור אוניברסיטת קלוז'-נפוקה (האוניברסיטה באבש-בויאי), ב-1993-2004 וב-2008-2012, הוא פרופסור לפילוסופיה בת זמננו וללוגיקה באוניברסיטה זו.
שנותיו המוקדמות
אנדריי מארגה נולד בבוקרשט כבן אמצעי מבין שלושה ילדים של משפחה רומנית שמקורה בטרנסילבניה. אביו, יליד ביסטריצה, עבד במחצבות אבן וערק בשנת 1940 לבוקרשט בעקבות סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה של הורטי. הוא ניהל את אחוזתו של מהנדס ממוצא גרמני בשם אנדריאס אקהארט. מארגה קיבל את השם הפרטי אנדריי מאותו מעסיק של אביו, שהיה לסנדקו. האם הייתה ילידת העיר מדיאש. מילדותו נמצא אנדריי מארגה במגע עם התרבות הגרמנית. כשבשנת 1947 המשפחה חזרה לטרנסילבניה, היא קנתה בית בכפר נוידורף או סאטו נואו שעל יד ביסטריצה, ושרוב תושביו היו סקסונים טרנסילבנים. למד בבית הספר התיכון "שטפאן לודוויג רוט" במדיאש, במגמה הריאלית. מפני שסיים את מבחני הבגרות עם הציון המרבי התקבל אוטומטית לפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת קלוז', ללא בחינת כניסה. בימי הלימודים פקד את חוגי הסטודנטים והאקדמאים שנפגשו באופן קבוע בבית הקפה "אריזונה". מארגה הצטיין כסטודנט הטוב ביותר במחזורו בקלוז' וברמה ארצית. היה זמן-מה יושב ראש איגוד הסטודנטים הקומוניסטים באוניברסיטה. עקב הפשרת היחסים בין רומניה ובין ארצות הברית, נשלח יחד עם עוד 74 סטודנטים רומנים לביקור של חודש בצפון אמריקה. בשנת 1971 סיים תואר שני בפילוסופיה וסוציולוגיה. בהמשך לימד כמדריך האוניברסיטה, משנת 1979 כמדריך בכיר. בשנת 1975 זכה למלגה אקדמית גרמנית לצורך עבודת הדוקטורט בפילופסיה, ועשה למשך שנה באוניברסיטת פרייבורג. באותה תקופה עשה עבודת מחקר גם באוניברסיטאות בילפלד ו "גתה" בפרנקפורט. בשנים 1990- 1984 נסע להשתלמויות נוספות באוניברסיטת ארלנגן, מינסטר ובמכון "מאקס פלנק" בשטארנברג.
פעילותו האקדמית ובתחום התרבות
מארגה לימד באוניברסיטה פילוסופיה של ההיסטוריה ולוגיקה כללית, לצידו של פרופ' אלואש. החל משנת 1979 לימד פילוסופיה בת זמננו.
מארגה חיבר ספרים בתחום מדעי המדינה, הפילוסופיה הפוליטית והפילוסופיה של ההיסטוריה. בין השאר כתב מסות הנוגעות לתורות הפילוסופיות של הרברט מרקוזה ושל יורגן הברמאס, על טבעו של הפוזיטיביזם ועל מגמות בפילוסופיה בת זמננו. הירצה הרצאות על היסודות הפילוסופיים של המעבר מהמשטר הקומוניסטי לכלכלת השוק ועל התפתחות העקרונות המנחים את האינטגרציה האירופית. כמו כן חקר סוגיות הקשורות לפילוסופיה של הדת ולמעמד הדת בעידן הגלובליזציה. פריצת הדרך בקריירה שלו כפרופסור התחוללה אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989. אחרי שכיהן כדקאן של הפקולטה להיסטוריה ופילוסופיה וכפרורקטור, בשנים 1993 -2004 ושוב ב-2008-2012 כיהן מארגה כרקטור של אוניברסיטת קלוז'. בתוקף תפקיד זה קידם רפורמה של המוסד האוניברסיטאי, כולל אימוץ חוקה של האוניברסיטה בשנת 1995 והקמת 11 פקולטות חדשות. מארגה נבחר להנהלת איגוד האוניברסיטאות באירופה ובועד לחינוך גבוה של מועצת אירופה. בשנת 2010 התקבל לאיגוד הסופרים הרומנים. בשנת 2011 נבחר ליושב ראש אוניברסיטת האומות המאוחדות בטוקיו. החל מספטמבר 2012 נבחר אנדריי מארגה, בחסות הסנאט הרומני, לעמוד בראש מפעל מכוני התרבות של רומניה בעולם.
הקריירה הפוליטית
בשנים 2000 - 1997 כיהן כשר החינוך בממשלות הקואליציה של הקונבנציה הדמוקרטית (CDR) בראשותם של ויקטור צ'ורביה, ואסילה ראדו ומוגור איסרסקו. כשר החינוך קידם רפורמה מקיפה של החינוך ברומניה שכללה רפורמה בתוכניות הלימודים, שינויים בניהול האקדמי והפיננסי בתחום החינוך, ביזור ורה-ארגון של המחקר. בשנת 2000 ניהל מ"ום עם האיחוד האירופי בנושא החינוך.
אנדריי מארגה נשוי לדליה-פליצ'יה מארגה, מרצה בפקולטה לכלכלה ולמנהל עסקים באוניברסיטת קלוז'.
ספרים
(ידיעה ותחושה. פרספקטיבות בקורתיות לגבי הפוזיטיביזם) Cluj, 1992.(מבוא למתודולוגיה ולטיעון הפילוסופי) (פילוסופיה במעבר המזרחי) (הפילוסופיה של האיחוד האירופי) 1997, p.; ediția a III-a, editura Fundației pentru Studii Europene, Cluj, 2003, 436. Universitatea în tranziție, Editura Apostrof, Cluj, 1996, (אוניברגסיטה במעבר)
פרסים ואותות כבוד
אנדריי מארגה הוא דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות "יון קריאנגה" בקישינב, מריבור, דברצן, פלימות (ארצות הברית), "קרובינוס" בבודפשט, "פול ואלרי" במונפלייה, האוניברסיטה הפדגוגית בבאקו וכו'
מצר אדמירל קוזנצוב
מצר אדמירל קוזנצוב (ברוסית: Пролив Адмирала Кузнецова) הוא מצר ים ברוסיה בין האי ברינג (הגדול באיי קומנדור) ממערב לבין האי מדני  (הקטן שבין שני איי קומנדור העיקריים) ממזרח. המצר מקשר בין ים ברינג שמצפון לו לבין האוקיינוס השקט שמדרומו.
מאור מליקסון
מאור מליקסון (נולד ב-30 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי. שימש גם כקפטן קבוצת הפועל באר שבע והיה שחקן נבחרת ישראל. משמש כיום כעוזר מאמן הפועל באר שבע.
תחילת דרכו
מליקסון נולד ביבנה וגדל במחלקות הנוער של מכבי יבנה. בעונת עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון מכבי יבנה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד קבוצת עירוני רמת השרון, במסגרת הליגה הארצית. בסיום העונה ירדה יבנה ליגה, ומליקסון נרכש על ידי בית"ר ירושלים. מליקסון הפך עם הזמן לשחקן הרכב קבוע, אך לאחר רכישת הקבוצה על ידי ארקדי גאידמק איבד מליקסון את מקומו בהרכב ונדחק לספסל. בתום עונת 2005/2006, לא הגיע השחקן להסדר כספי עם הקבוצה, שהחליטה למכור אותו למכבי חיפה.
בעונת 2006/2007 חתם מליקסון במכבי חיפה לשלוש שנים. ב-5 באוגוסט 2006 ערך מליקסון את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי חיפה בתיקו 1–1 מול מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו. ב-28 באוקטובר כבש מליקסון את שער הבכורה שלו בתיקו 2–2 מול מכבי הרצליה במסגרת ליגת העל. בעונתו הראשונה ערך מליקסון 18 הופעות במסגרת הליגה במהלכן כבש שער אחד.
בעונת 2007/2008 מיעט לקבל דקות משחק, ושותף רק בשישה משחקים במסגרת ליגת העל. ב-30 באוקטובר 2007 כבש מליקסון בתיקו 1–1 מול מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו, וב-19 בדצמבר זכה עם קבוצתו בגביע הטוטו. אך בהמשך העונה לא הצליח להשתלב בקבוצה ונמכר בחלון העברות של ינואר להפועל כפר סבא. ב-2 בפברואר 2008 ערך מליקסון את הופעת הבכורה שלו במדי כפר סבא בהפסד 2–3 לעירוני קריית שמונה במסגרת ליגת העל. ב-11 במרץ כבש מליקסון צמד בכורה במדי כפר סבא בניצחון 4–5 על הפועל ראשון לציון במסגרת גביע המדינה. עד תום העונה מליקסון לא הצליח לסייע להפועל כפר סבא להישאר בליגה ונשר עמה לליגה הלאומית.