cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות פולין
במאה ה-17
בתקופת השלטון העות'מאני בפודוליה (1699-1672), איבדו רבני פולין את השליטה הרוחנית על המחוז ורבני האימפריה העות'מאנית לא הגיעו למחוז ולכן התנקזו לכאן שבתאים, שחלק מהם חיו בגלוי כשבתאים וחלקם חיו בהסתר.
במאה ה-18
התפוררות המשטר הכלכלי גרמה ליהודים למצוא לעצמם פרנסות חלופיות. התחזקות מעמד בעלי האחוזת - הפריצים והמאגנאטים פתחה מקור פרנסה חדש - חכירת אחוזות ועסקים מניבים באחוזות. חסותו של הפריץ על היהודי "שלו" הבטיחה לאותו יהודי הגנת מה מפני לחציהם של אנשי הכנסייה ומפני עוינותם של האיכרים, שנבעה לרוב מכך שהיהודי היה גובה המיסים. הפריצים היו קתולים ברובם ואילו האיכרים וההיידמקים פרבוסלבים. הפריצים שזילזלו באיכרים הפרבוסלבים מצאו בני ברית ביהודים, שאמנם דתם הייתה שונה אבל לא היו שותפים למרידות הקוזאקים וההיידמקים. בשלוש מרידות היידמקים (ב-1734, ב-1750 וב-1768) נפגעו קהילות שונות.
יהודים הבטיחו לפריצים דמי חכירה וקיבלו בתמורה את ניהול ההכנסות מאחוזות ומהמצוי בשטחים שבשליטת האציל כמו בתי מרזח, טחנות קמח ויערות לכריתה. יהודים שלא עמדו בהבטחותיהם הכספיות לפריץ היו עלולים להיענש ואכן נענשו לעיתים קרובות. חוסר היכולת לעמוד בתשלומים נבע בין היתר בגלל התחרות שהייתה בין חוכרים יהודים לבין עצמם במטרה לזכות בחכירה. סיבות נוספות היו חובות אבודים שלא הצליחו לגבות ואצל אלו שחכרו בתי מרזח היו נזקים שגרמו לקוחות שיכורים, נזקים שלעיתים לא היה בידי חוכר בית המרזח אמצעים לשקמם.
בניהול עסקים אלו הביאו היהודים לביטוי את כישוריהם המסחריים כמו ידיעת קרוא וכתוב, יכולת ניהול כספים, וכן קשרים קהילתיים.
על מנת לתפקד כחוכרים נאלצו רוב החוכרים לעזוב את קהילותיהם העירוניות ולעבור יחד עם משפחותיהם לגור במרחב הכפרי. חלוקת פולין הביאה לקיצוץ במספר החוכרים ולתהליך חזרה מהכפר אל העיר. פולין חולקה בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה. בפרוסיה (גרמניה) האיכרים שוחררו לחלוטין מהצמיתות וקיבלו מעמד אזרחי. היו איכרים שידעו לנצל מצב זה ושיפרו את מצבם הכלכלי תוך שהחלו לעסוק במסחר בבהמות, במוצרים חקלאיים, ואף החלו להלוות כסף לאיכרים אחרים ובכך דחקו את יהודי הכפרים ממקצועם המסורתי. באימפריה האוסטרו-הונגרית היה תהליך דומה, האיכרים הפולנים והרותנים (סלאבים מזרחיים) שוחררו מצמיתות והתגלו בהם יזמים שדחקו יהודים מפרנסותיהם המסורתיות במרחב הכפרי ואף התחרו ברוכלים שסובבו בכפרים ומכרו מני סדקית.
ב-1768 אישר הסיים בווארשה חוק, שלפיו אסור ליהודים לסחור, לעסוק במלאכה, לעסוק במסחר משקאות או להחזיק בתי מרזח, אלא על-פי החוזים הנערכים עם העיריות. כתוצאה מתקנה זו החליפו חלק מהאצילים את החוכרים היהודים בחוכרים נוצרים ואלו שנושלו ממקורות פרנסתם נשארו בלי אמצעי מחייה.
באימפריה הרוסית היו אפשרויות התעסוקה האלטרנטיביות ליהודים פחותות מאשר באוסטריה ופרוסיה, אולם גם בה נאלצו יהודים לעזוב את המרחב הכפרי ולעבור לעיירות ולערים. הסיבה העיקרית הייתה צווים שיצאו מטעם השלטון וחייבו יהודים לעזוב את הכפרים. ב-1782 בהמשך להחלטה כי סוחרים ועירונים חייבים לשבת ביישובים עירוניים ולא ביישובים כפריים, חלו גם על היהודים מגבלות על התיישבות בכפרים אלא אם עסקו בחקלאות.
פריחה תרבותית
בראשית עת החדשה הפכה פולין להיות מרכז חיים של יהדות העולם. לימוד התורה וחיבור הספרות התורנית פרחו, ורבו בה תלמידי חכמים. רשת מסועפת של ישיבות ומוסדות לימוד השתרעה על פני יישובי היהודים במחוזות פולין. הפלפול היה לשיטת הלימוד בישיבות פולין.
תנועת ההשכלה היהודית עלתה באותו זמן במרכז אירופה ומערבה והטיפה לערכים חילוניים ואוניברסליים, והשתלבות יהודים בסביבתם. להשכלה הייתה השפעה מועטה על יהודי פולין, שהעדיפו להתמקד בשימור אורח החיים התורני וההלכתי במסגרות האורתודוקסיות והחסידיות.
תנועת הבונד הסוציאליסטית נוסדה בשנת 1897. מטרתה הייתה לאחד את כל הפועלים היהודים באימפריה הרוסית, פולין וליטא. הבונד ניסה לתמוך בתנועה רוסית מהפכנית רחבה, כדי להפוך את רוסיה למדינה סוציאליסטית ודמוקרטית. הם קיוו כי במסגרת מדינה כזו, יזכו היהודים להכרה כאומה עם מעמד חוקי של מיעוט.
חלוקת פולין
שלוש החלוקות של פולין בשלהי המאה ה-18 חילקו גם את יהדות פולין לשלוש קבוצות:
עם הסיפוח לאוסטריה חל שינוי במעמדם של היהודים שהיו שייכים לאצילים בעלי הערים. מיסים שעד אז שולמו על פי החוק הפולני לאצילים (כדוגמת הגרף פוטוצקי) היו אמורים להיות מועברים ישירות לקיסרות. פעולה זו עוררה חיכוכים היות שמהאצילים נגרע מקור הכנסה רציני והם שאפו להמשיך לקבל כספים אלו, לכן ניסו לדרוש מהיהודים תשלומים חליפיים.
השלטון הרוסי, התברר כסובלני פחות ביחסו ליהודים, ועל היהודים הוטלו מגבלות רבות יותר - הן בהשוואה לימי פולין העצמאית, והן בהשוואה לאחיהם שבשליטת אוסטרו-הונגריה. הצארית יקתרינה הגדולה יצרה בשנת 1791 את תחום המושב באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ורק בו הותר ליהודים לחיות ולפעול. תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים.
במאה ה-19
מספר מרידות שהונהגו על ידי האצולה הפולנית, בהן ההתמרדות כנגד הרוסים בשנת 1830 וההתמרדות השנייה כנגד הרוסים בשנת 1863, דוכאו תוך שפיכות דמים רבה וגרמו להגירת אצולה פולנית אל מחוץ לפולין ולהחרמת רכושם או להזנחת עסקיהם. החוכרים של אותם אצילים נשארו ללא תעסוקה.
בקהילות השונות נוצרו מאבקי כוח בין משפחות בעלות כסף וייחוס, על מינויי להנהגת הקהילה, על כבוד ויוקרה ועל השפעה. המאבק היה בעיקר על תפקידי הפרנס אבל גם על תפקידי רבנות, רבנים מונו על פי קרבתם למקבלי ההחלטות ולא רק על סמך השכלתם ובקיאותם. פעולות דומות נעשו גם בתקופות קודמות, אולם הסתלקות ההנהגה המרכזית העצימה את השחיתות ואת המתחים.
כאופוזיציה להנהגת הקהילה המסורתית עלו "החברות". אלו היו התאגדויות של בעלי מלאכה או קבוצות של אנשים שפעלו למען מטרה משותפת, בדרך כלל סוציאלית או דתית. הקבוצות האלו היו מגובשות, כללו גבירים או בעלי בתים בעלי ממון ופעמים רבות היו מתפללים כל בני החבורה במניין משל עצמם. לעיתים קרובות דאגו בני החבורה לעצמם אולם פעמים רבות הייתה פעולתם לטובת הכלל - כפי שהם ראו זאת.
תחום המושב
המדיניות הרוסית כלפי היהודים נעה בין הגבלות מחמירות לניסיונות רפורמה נאורים יותר, שהוגשמו באופן מוגבל. ב-1802 הקים הצאר אלכסנדר הראשון את הוועדה לקידום היהודים, בניסיון לקבוע את מדיניות של התייחסות למיעוט החדש של נתינים יהודים, שמנה כ-4 מיליון נפש. הוועדה הציעה מספר צעדים לעידוד התבוללות של יהודים, אם כי לא כפתה עליהם את ההתבוללות. היא המליצה לאשר ליהודים ללמוד במוסדות החינוך של האימפריה ואף להיות בעלי קרקעות, אך הגבילה את מושבם לתחום המושב והטילה מגבלות על עיסוקיהם. בפועל, חשו היהודים יותר את ביצוע חלקם המגביל של המלצות הוועדה מאשר את חלקם הנאור. בתקופת הצאר ניקולאי הראשון הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים על פני המאה ה-19. הרפורמות של הצאר אלכסנדר השני ב-1861 נתנו הקלות מה ליהודים, אם כי עדיין הוגבלו לתחום המושב וחלו עליהם מגבלות תעסוקה ובעלות.
סטטוס-קוו זה הגיע אל קיצו עם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בידי מהפכנים ב-1881, התנקשות שהיהודים הואשמו כאחראים לה. גל פוגרומים פרץ ברחבי האימפריה הרוסית בין 1881–1884, מגובה בהעלמת עין ואף עידוד מצד השלטון. גל פוגרומים קשה נוסף התרחש בין 1903–1906, הפעם פוגע קשה יותר בקהילות פולין ההיסטורית, ובכלל זה הפוגרום הגדול בביאליסטוק ב-1906. לגלי פוגרומים אלה הייתה, לימים, השפעה מכרעת על דפוסי ההגירה והכינון של הקהילות היהודיות בעולם, שכן בשנים שלאחריהם עזבו כשני מיליון יהודים את תחום המושב. חלק גדול מאלה היגרו לאמריקה והפכו, לעתיד, להיות הקהילה היהודית הגדולה בעולם – יהדות ארצות הברית. במקביל, נתנו הפוגרומים דחיפה להתפתחותה של התנועה הציונית.
הפרנקיסטים
יעקב פרנק היה יהודי שחי במאה ה-18 וראה עצמו כמשיח. פרנק סחף אחריו כת מאמינים, והוא נחשב אחד מממשיכי דרכו של שבתי צבי. פרנק ייסד את כת הפרנקיסטים, ובסתיו 1759 התנצר עם קבוצה גדולה מתלמידיו. במהלך השנים ניהל שני ויכוחים פומביים דתיים עם רבנים ובעקבות אחד מהם נשרפו ב-1759 ספרי התלמוד בפודוליה כולה.
השפעת הפרנקיסטים על ההנהגה היהודית הייתה רבה והחשש מפני אובדן נוסף של יהודים היה אחד הגורמים לרדיפת החסידות בימיה הראשונים, כי החסידות נראתה לממסד הדתי היהודי כעוד סוג של משיחיות שקר.
החסידות וההתנגדות לה
החל מאמצע המאה ה-18 תפסה תנועת החסידות בהשראתו של הבעל שם טוב אחיזה רחבה בפולין, והיא הייתה למרכז של חצרות חסידים. החסידות באותה תקופה כללה רק מיעוט מבין יהודי פולין ומולה התייצבה ההתנגדות לחסידות.
הציונות
פולין הייתה אחד ממרכזי התפתחות רעיון הציונות והתנועה הציונית לזרמיה השונים. במקביל לתהליכי ההשכלה והחילון, התעורר הרעיון הלאומי היהודי שמצא לעצמו אפיק בציונות. חלק ניכר ממנהיגי היישוב היו יוצאי פולין.
יחס השלטון והחברה אל היהודים
חלק מהיהודים נטלו חלק במלחמת העצמאות הפולנית ב-1918 והצטרפו לכוחותיו של יוזף פילסודסקי, אולם קהילות יהודיות רבות בחרו להישאר נייטרליות במאבק להקמת המדינה הפולנית.
התקפות רבות כלפי היהודים התבצעו במהלך העימותים שהעסיקו את מזרח אירופה בשלהי מלחמת העולם הראשונה: מלחמת האזרחים ברוסיה, מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית. עקב תמיכת אחוז ניכר מהיהודים בבולשביקים ברוסיה, הם הותקפו על ידי מתנגדי המשטר הבולשביקי. כך, בימי הקרב על ורשה בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, הוצאו אלפי חיילים וקצינים יהודים מיחידותיהם ורוכזו במחנה הסגר ליד העיירה יבלונה, וזאת בשל תעמולת זוועה שטענה כי היהודים מסייעים לקומוניסטים.
רק לאחר המלחמה החלו מדינות המערב לגלות דאגה עקב פרסום ידיעות עיתונאיות על עריכת פוגרומים רבים נגד יהודי פולין. בעקבות לחץ שהופעל על הממשל, הסמיך הנשיא האמריקאי וודרו וילסון את הנרי מורגנטאו (האב) לחקור את הנושא. הדו"ח שפרסם (דו"ח מורגנטאו) טען, כי הידיעות על עשרות פוגרומים היו מופרזות ובכמה מקרים גם מפוברקות. בחקירה זוהו שמונה תקריות עיקריות בשנים 1918–1919 והערכת הקורבנות הייתה בסביבות 200–300 יהודים. בין התקריות היו ירי של שוטר ב-35 יהודי העיר פינסק לאחר שהאשימם בקנוניה נגד העם הפולני, ותקיפת יהודים ברחובות ורשה על ידי חיילים פולנים. אף אחת מהן לא גונתה על ידי הממשלה. תקריות של התעללויות ופוגרומים התקיימו בעיקר במקומות אחרים, כמו באוקראינה.
תוצאת הדאגה ליהודי פולין התבטאה בפסקה בחוזה ורסאי, שהגנה על זכויות המיעוטים בפולין. החוזה הבטיח ליהודים שוויון זכויות והכרה מפורשת בזכות היהודים לשמור שבת והתחייבות שלא לערוך בחירות כלליות או מקומיות בשבת. בעקבות הסכם השלום הפולני-סובייטי שנחתם בריגה ב-1921, קיבלו תושבי שני הצדדים זכויות לבחור את מדינתם. חוקת פולין החדשה העניקה ליהודים אותן זכויות כמו אזרחיה האחרים והתחייבה לסובלנות דתית. מאות אלפי יהודים, בעיקר חנוונים ושאר בעלי מקצועות שנמנעו מלעבוד בשטח הסובייטי, עברו לפולין.
במפקד שנעשה בפולין ב-1921, 73.76% מסך כל היהודים על־פי דתם הכריזו שהם יהודים גם על־פי לאומיותם (ובמפקד של 1931 אמרו 79.9% שיידיש היא שפת־האם שלהם, ו-7.8% אף הצהירו שהעברית היא שפתם הראשונה, כלומר, רק אחוז קטן של יהודים פולנים אמרו שהפולנית היא שפת האם שלהם). התעוררות האנטישמיות ברפובליקה השנייה התרחשה בעקבות עליית הלאומיות הפולנית שנתמכה על ידי ממשלת "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" (אנדקים), וכן עקב אי זיהויים של היהודים כחלק מהעם הפולני ובידולם מהאוכלוסייה הפולנית. בנוסף, היו שהאמינו שיש ליהודים מזימה להשתלט על פולין ולהקים בה מדינה יהודית. תוכניתו של ראש ממשלת פולין בתחילת שנות העשרים, ולדיסלב גרבסקי, כללה הטלת מיסים על הסוחרים היהודים והצרת צעדי היהודים במדינה. מדיניות מיסוי מפלה ומדיניות רישוי מפלה (שכונו בפי היהודים בשם "גזירות גרבסקי") היו לכלי כלכלי במלחמתו של גרבסקי נגד המיעוט היהודי במדינתו. כן הוצרו צעדי היהודים שביקשו לקבל משרה ממשלתית, והוטל נומרוס קלאוזוס בלתי רשמי שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות ל-10%. דבר זה הביא לעזיבה של יהודים אמידים רבים את פולין. חלקם של יהודים אלו (כשלושים אלף) עלה לארץ ישראל.
מצב היהודים השתפר מעט עם עלייתו לשלטון של המנהיג השמרן יוזף פילסודסקי. פילסודסקי התנגד לאנטישמיות והחליף את עקרון ההטמעה האתנית של האנדקים ב"הטמעה מדינית" קרי, בחינת האזרחים על-פי נאמנותם למדינה. בתקופת שלטונו, בשנים 1926 – 1935, שופרו תנאי היהודים, בעיקר הודות לראש הממשלה, קזימיר ברטל. עם זאת, האווירה הכללית הייתה בלתי אוהדת כלפי היהודים. על אף שפילסודסקי לא נודע בעוינות מיוחדת אליהם, ככל שהתרחקה תנועת ה"סנאציה" מהאידיאלים הסוציאליסטים של ימי בחרותו של פילסודסקי והתקרבה מבחינה אידאולוגית למשטרים הרודניים האחרים באזור, הרי שחל שינוי איטי אך משמעותי ביחס המשטר כלפי היהודים. צירוף של מבחר נסיבות, בכללם השפל הגדול, הביאו לידי כך שמצבם הכללי של היהודים לא היה משביע רצון ומותו של פילסודסקי סימן מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית. האוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול - במפקד של 1931 היו 3,113,933 תושבים יהודים בפולין, שהיוו 9.8% מן האוכלוסייה הכללית. אולם באוכלוסייה העירונית היה שיעורם כ-30%.
לאחר מותו של פילסודסקי, שלט במדינה שלטון נשיאותי, כמעט דיקטטורי, של שלושה מנהיגים (מושצ'יצקי, בק ושמיגלי). לממשלה היה יחס שלילי למיעוטים ומצב היהודים הידרדר. הוטלו מכסות בלתי רשמיות או חצי רשמיות (נומרוס קלאוזוס) במטרה להפחית את מספר הסטודנטים היהודיים באוניברסיטאות בחצי (שיעורם ירד מ-20.4% ב-1928/9 ל-9.9% ב-1937/8), זאת בצירוף הנהגת שיטת ספסלי גטו המפרידה בין הסטודנטים היהודים לפולנים. רבות מן המשרות הממשלתיות המשיכו להיות חסומות בפניהם ובשנת 1937 הגבילו האיגודים המקצועיים של הרופאים ועורכי הדין את חבריהם החדשים לפולנים נוצרים בלבד ושירות המדינה כבר חדל לחלוטין להעסיק יהודים. לכל זה נלוותה אלימות פיזית: בין 1935 ל-1937 נערכו 500 תקריות אנטישמיות בהן נרצחו 79 יהודים. אלימות הופעלה לעיתים קרובות בחנויות יהודיות ורבות מהן נבזזו. חרם כלכלי מתמיד (בתמיכת הממשלה) על עסקי היהודים, התפרעויות על הנכסים בשילוב השפעת השפל הכלכלי הגדול על פולין, צמצמו מאוד את רמת החיים של יהודי פולין שהגיעה לרמה הנמוכה ביותר בעולם היהודי.
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע תוכנית מדגסקר שעיקרה טרנספר של אוכלוסייה יהודית לאי. פולין שלחה אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים. בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני. ערב מלחמת העולם השנייה הייתה הקהילה היהודית בפולין גדולה ופעלתנית ביותר בענייניה הפנימיים אך ענייה מאוד וממודרת מהחברה הסובבת.
על פי מפקד שנערך בגרמניה ביוני 1933, חיו בה 56,480 יהודים זרים, אזרחי פולין, כאשר מעל 40% מתוכם נולדו בגרמניה. בשנים 1933–1938 נקטה פולין בצעדים מנהליים למניעת שובם של אזרחים אלה מגרמניה ובאוקטובר 1938 פרסמה צו על ביטול דרכוניהם של כל האזרחים הפולנים שחיים מחוץ לה ושלא קיבלו היתר מיוחד להיכנס אליה עד סוף החודש. בתגובה לצו הפולני, ב-27 וב-28 באוקטובר גירשה גרמניה בכפייה כ-16,000 יהודים פולנים. בין היהודים שהובלו אל הגבול היו גם בני משפחתו של הרשל גרינשפן.
כלכלה
מצבם הכלכלי של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם אופיין בתהליך ממושך של הידרדרות כלכלית. מקובל לחלקו לשתי תקופות: בין השנים 1921–1931 ו-1932–1939.
מרבית יהודי פולין בשנות העשרים, קרוב ל-80%, עסקו במסחר, רוכלות ותעשייה זעירה בבתי מלאכה קטנים. זאת, עקב האפשרויות הקלות יחסית לפתיחת עסקים זעירים, היחס המפלה מהממשלה שמנעה מהם לעבוד בתעשייה ולהיכנס לשירות הציבורי, עקב החינוך הדתי שלא הכשירם למקצוע אקדמי וקשיי קבלתם לאוניברסיטאות. בשנות השלושים חל תהליך של מעבר היהודים למקצועות חופשיים, אותם למדו בבתי הספר הגבוהים והם הפכו לכוח גדול ומשמעותי במקצועות הרפואה, המשפטים והעיתונות.
בשנות השלושים הוחרפו הצעדים הכלכליים מצד השלטון: על היהודים נחתו גזירות כלכליות רבות כמו מיסוי ורישוי לפתיחת עסקים שפגעו בפרנסתם והפכו לאמצעי לנישולם, ובעיקר נפגעו מה"אטטיזציה" - הלאמת ענפי כלכלה שונים. לכך נוספה עוינות הציבור הפולני, שהתבטאה במשמרות שנערכו לפני עסקי היהודים או בלחימה כלכלית נגדם מצד איגוד הקואופרטיבים הפולני. היהודים ניסו ללחום נגד מגמות אלו, פתחו בתי ספר למלאכה (כמו אורט), יצרו מוסדות אשראי יהודיים בעזרת הג'וינט ופתחו רשתות קמעוניות משל עצמם.
פוליטיקה וחינוך
מרבית יהודי פולין בין מלחמות העולם חיו בקהילה חברתית ותרבותית נבדלת מהעם הפולני. מעל ל-75% מהם ראו עצמם שייכים ללאום היהודי ורק מיעוט קטן מהם ראו עצמם כפולנים. הם קיימו מפלגות יהודיות שונות שהתחלקו בחלוקה גסה לשלושה גושים: הציונים (והציונות הדתית), החרדים והחילוניים הלא-ציונים.
בתקופה בה פולין הייתה מחולקת, יהודים משטחי פולין נכנסו לבתי הנבחרים של אוסטרו-הונגריה ורוסיה. והוקמה סיעה יהודית בפרלמנט של אוסטריה. עובדה זו הייתה הבסיס לפעולה הפוליטית היהודית בפולין המאוחדת.
המפלגות ייצגו את הקהילה היהודית בפרלמנט הפולני – הסיים. הייצוג היהודי, עקב החוקים המפלים, לא היה שווה ערך לאחוזם באוכלוסייה. בבחירות הראשונות ב-1919 הצביעו למעלה מ-450,000 יהודים שסימנו את חלוקת הכוחות בקהילה היהודית: התנועה היהודית לאומית (הציונים) קיבלה מחצית הקולות (5 צירים), האורתודוקסים (החרדים) קיבלו 2 צירים, הפולקיסטים - 2 ופועלי ציון 1. מרביתם התאגדו יחדיו ל"גוש יהודי". הייצוג היהודי גדל במושבי הסיים הבאים בשנות העשרים והשלושים עד למעלה מ-30 צירים שהחלו לשתף פעולה עם מיעוטים אחרים (גרמנים, אוקראינים ועוד) והרימו, בגיבושו של יצחק גרינבוים, את "גוש המיעוטים" על מנת להבטיח את כיבוד זכויות המיעוטים בפולין. ב-1926 פורסמה "ההסכמה", בה מיתנה ממשלת פולין כמה תקנות אנטי יהודיות תמורת הינתקות היהודים מגוש המיעוטים, אולם מעמדם של היהודים בפוליטיקה הפולנית הלך ופחת עם השנים והצירים היהודים היו לרוב מנודים בפרלמנט, אף על פי שנכחו בכל בתיו. האנטישמיות גברה נגדם גם מצד המיעוטים האחרים ובעיקר לחמה בהם "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" (האנדקים).
המפלגות והתנועות השונות עסקו גם בפעולות חינוך מקיפות לאנשיהם שכללו בתי ספר, תנועות נוער, ישיבות ועוד. בעוד שבשנות העשרים מרבית ילדי היהודים השתייכו לחינוך הפנים-יהודי, אם בחדרים ובישיבות ואם ברשתות החינוך כמו "תרבות" הציונית או "ציש"א" היידישאית, הרי שבשנות השלושים יותר ממחציתם למדו בבתי הספר הפולניים על מנת שיוכלו להתקבל לאוניברסיטאות וכן כביטוי למגמת החילון שהתפתח בקרב יהודי פולין.
המפלגות היהודיות ומפעלי החינוך שלהן היו:
במקביל לבחירות הכלליות התנהלו גם בחירות מקומיות להנהגת הקהילה היהודית המקומית. בבחירות אלו התמודדו רשימות פוליטיות רבות (עד לכ־30 רשימות יהודיות במקומות שונים). הבחירות חשפו את הפיצול הפנימי הרב בתוך יהדות פולין, לצד יצירת שיתופי פעולה בין תנועות מנוגדות, כדוגמת חסידים ומתבוללים כנגד הציונים.
תרבות
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחו חיי תרבות עשירים בקרב יהדות פולין, בעיקר בוורשה, שממנה נפוצו למרבית הקהילות היהודיות. הוצאו ספרים ועיתונים רבים, ביידיש ובעברית, והופקו עשרות הצגות מקוריות מצליחות.
בוורשה קמו מספר הוצאות ספרים ציבוריות ופרטיות ("קולטור-ליגע", "אחים לוין-אפשטיין", "אחיאסף", "צנטרל" ועוד), שהוציאו ספרים רבים ביידיש ובעברית, בעיקר של סופרי היידיש החשובים: שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שלום אש, י"ל פרץ ואחרים. הוצאו לאור גם ספרי לימוד, כתבי עת, אוספים ושבועונים ספרותיים חשובים, וכן ספרי קודש וספרי מלומדים וספרות מתורגמת ענפה של מיטב סופרי העולם.
הוצאו לאור עיתונים יהודיים רבים, בעיקר ביידיש (יותר מחצי מיליון גיליונות ביום) וכן בעברית ופולנית, שתיארו את חיי היהודים ותרבותם. עיתונים מרכזיים היו "הײַנט" ("היום"), ששילב סיפורים איכותיים עם מאפיינים פופולריים והפך לפרו-ציוני בהנהגת יצחק גרינבוים; "דער מאָמענט" ("הרגע"), שדגל בהשתלבות בחברה הפולנית ולאחר מכן תמך ברוויזיוניסטים ו"הצפירה", עיתון בעברית שהפך לפרו-ציוני בהנהגת נחום סוקולוב, הביא ידיעות רבות על חיי העם היהודי ומשך יהודים משכילים ודתיים כאחד. כמו כן יצאו לאור מספר שבועונים למבוגרים ולילדים.
התיאטרון היידי התעורר מחדש בפולין לאחר הסרת החרם מעליו ב-1908. הועלו הצגות ביידיש של שלום עליכם, דוד פינסקי, פרץ הירשביין ואחרים וגם יצירות מתורגמות ליידיש של מיטב המחזאים הזרים. בפולין פעלו כ-350 שחקנים יהודים. להקת שחקנים חשובה שפעלה בוורשה הייתה "הלהקה הווילנאית". היא העלתה הצגות בסגנון הריאליזם הבימתי של מחזאים יהודים וזרים ונחשבה לסמן איכות תיאטרונית. הצגתה המפורסמת ביותר הייתה "הדיבוק" של אנ-סקי שהועלתה על ידם לראשונה ב-1920 (ולאחר מכן "אומצה" על ידי תיאטרון הבימה במוסקבה). תיאטרון חשוב אחר היה "צנטראל" שהתפרסם לאחר מכן בשם "וויקט" והציג מחזות יידיש מגוונים, מקוריים ומתורגמים.
כמו כן הפעילו הקהילות היהודיות מוסדות צדקה רבים, שכללו מרפאות, בית חולים, בתי אבות, בתי יתומים, מוסדות לנכים, בתי תמחוי לעניים (אחד המפורסמים שבהם- מוסד "בית לחם") ועוד.
התרבות היהודית המתפתחת נגדעה באחת עם הכיבוש הנאצי את פולין.
הרדיפות
כתוצאה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות שנחתם באוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, לחלוקתה של פולין היה ותפרוץ מלחמה, נחצתה פולין לשניים במהלך ספטמבר 1939 - החודש הראשון למלחמה, וחדלה לתפקד כישות מדינית עצמאית.
הגרמנים פלשו למערב ומרכז פולין ב-1 בספטמבר 1939, סיפחו והטילו חסותם על השטחים הללו. החלה רדיפת היהודים באזורי לב פולין שנקראו בפי הגרמנים הגנרלגוברנמן - שטחי הממשל הכללי, בפיקודו של הנס פרנק. כשני מיליון יהודים ישבו בשטחים אלה. במשך השנתיים הראשונות הסתפקו הגרמנים בגזל הרכוש היהודי, דחיסת היהודים בגטאות ומשלוחם לעבודות כפייה. בתקופה זו פעלו הגרמנים בקרב היהודים באמצעות "מועצות יהודים" (יודנרט).
ברית המועצות פלשה למזרח פולין ב 17 בספטמבר 1939 וגורלם של היהודים תחת הכיבוש הסובייטי לא היה אחיד:
קבוצה אחת, של נאמני הממשל הסובייטי מקרב היהודים, זכו לשנתיים נוספות של ביטחון יחסי תחת המטריה הסובייטית ובה בעת קוממו נגדם גורמים פשיסטיים ולאומנים בקרב האוכלוסייה המקומית שהאשימו (האשמה שהיה לה על מה להתבסס) את היהודים בסיוע לממשל הסובייטי. הפשיסטים והלאומנים מקרב האוקראינים והפולנים ייחלו להגעת הנאצים ולשעת כושר להיפרע הן מן הסובייטים והן מן היהודים, שעת כושר שלא אחרה להגיע עת פלשו הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 - מבצע ברברוסה.
הקבוצה השנייה של יהודים, אלו שהסובייטים פקפקו בנאמנותם, הוגלו שכם אחד עם אוכלוסיות נוספות (פולנים, אוקראינים) שנחשדו אף הם באי נאמנות לגולאגים בתוככי ברית המועצות. ההערכה היא ש 30% ממיליון עד שניים אוכלוסי מזרח פולין שגורשו לשטח ברית המועצות בשנים 1939–1941, היו יהודים.
ההשמדה
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים אלה בהרג שיטתי של יהודים, לרוב ליד בורות ירי, ובמקרים רבים בסיוע פעיל של משתפי פעולה מקומיים. עד להקמת מחנות ההשמדה ומיסוד ההשמדה בגז, כבר נימחו קהילות שלמות מעל פני האדמה.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף בילר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי. עם זאת, ההמתות הראשונות בגז החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי פולין, בפיקוחו של המושל הכללי הנאצי הנס פרנק. שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור, וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים. מתוך אוכלוסייה של מעל שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה. מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר נטמעו באוכלוסייה הפולנית, הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו ממחנות העבודה בברית המועצות, שרדו את צעדות המוות ממחנות הריכוז וההשמדה בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום. כן כלולים במספר זה יהודים שהצליחו לצאת לארצות המערב בתחילת המלחמה.
החברה הפולנית והשמדת היהודים
קיימת מחלוקת בדבר תפקידם של הפולנים בהשמדת היהודים. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין החל דיון חופשי וגלוי בנושא רגיש זה.
במהלך הכיבוש הגרמני רוב הפולנים היו נתונים במאבק על עצם קיומם. לא היה ביכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים. היו מקרים רבים של פולנים שסיכנו את חייהם בניסיון להציל משפחות יהודיות ולסייע ליהודים (חסידי אומות העולם). מעט מאוד שיתוף פעולה ניתן לנאצים מן האוכלוסייה המקומית.
פולין הקומוניסטית
סוף מלחמת העולם השנייה מצא את פולין בשליטה סובייטית. על פי הערכות שונות, בין 40,000 ל-100,000 יהודים שרדו את השואה על אדמת פולין. במרץ 1946 דווח עיתון "המשקיף" שבכל פולין נשארו כ-60,000 יהודים, רובם בורשה, קרקוב ולודז'. כ-150,000 פליטים יהודיים שבו אליה משטחי ברית המועצות, וכן ניצולים מגרמניה וארצות אחרות. בסך הכל, נמצאו בפולין לאחר המלחמה כ-240,000 יהודים. לפולין הושבה עצמאותה, אך כגרורה קומוניסטית של ברית המועצות. חלק מהיהודים ניצולי השואה ביקשו להשתלב בפולין החדשה תוך שמירה על זהותם. בלובלין הוקם ועד יהודי מרכזי שנשלט על ידי גורמים חילוניים. הדרישות לשירותי דת נענו אך במשורה. הממשלה הסכימה להקמה של קהילות דתיות שיעסקו אך ורק בסיפוק צורכי דת, ואלו החלו לקום בערים שונות בפולין. הקהילות הקימו איחוד מרכזי של הקהילות ולצדם הוקמה רבנות ראשית של פולין.
היהודים בפולין נתקלו ביחס עוין של פולנים ובכמה ערים התחוללו שוב פוגרומים. ניסיונות הממשלה הקומוניסטית להילחם באנטישמיות לא הועילו, ובמשך השנה שלאחר השחרור נרצחו כ-350 יהודים ברחבי פולין, ביניהם 42 נפשות משרידי הקהילה היהודית בקיילצה בפוגרום קיילצה.
מצוקת היהודים הפליטים גברה והם שוכנו בצפיפות במחנות עקורים. רובם ביקשו לעזוב את פולין. התנועה הציונית ארגנה את מבצעי "הבריחה" ובמבצע הברחה העבירה יותר ממאה אלף יהודים אל חופי ארץ ישראל. אחרים היגרו לארצות אירופה ולארצות הברית.
בשנת 1956 הותר ליהודי פולין לעזוב את המדינה וכך עלו לישראל כ-35 אלף יהודים, חלקם מברית המועצות שיכלו להוכיח כי היו בעבר אזרחי פולין. עלייה זו נקראה "עליית גומולקה", על שם הנשיא ולדיסלב גומולקה. לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה פולין, כיתר מדינות הגוש המזרחי, את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל ונקטה בקו פרו-ערבי ואנטי-ציוני.
במרץ 1968, במסווה של מערכה נגד הציונות, החל מסע אנטישמי מאורגן בפולין שבמהלכו פוטרו יהודים ממשרות ממשלתיות, ומן הצבא, המפלגה, האוניברסיטאות ואמצעי התקשורת ואזרחותם נשללה. אלפי יהודים עזבו את פולין בעקבות כך, והקהילה חוסלה כמעט לחלוטין. עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 נותרו בפולין בין 5,000 ל-10,000 יהודים, כשחלקם מסתירים את מוצאם היהודי. במרץ 2018, בטקס לציון 50 שנים למסע הרדיפה והגירוש, נשיא פולין אנדז'יי דודה ביקש בשם ארצו מחילה על אירועי אותה עת.
פולין הדמוקרטית
כיום יש קהילה קטנה מאוד של יהודים בפולין, שגודלה מוערך ב-12,000-7,000 איש. עם זאת, מספר מקורות פולנים טוענים שהמספר האמיתי גדול יותר ועומד על כ-100,000 שברובם אינם מגדירים עצמם כיהודים. מתוכם, מעריכים, כ-30,000 עד 40,000 בעלי זיקה כלשהי, דתית או תרבותית, ליהדות.
פולין המודרנית והדמוקרטית של היום, נטולת יהודים כמעט לחלוטין, עדיין עוסקת בהנצחת יהודיה שאינם עוד. זכר ומורשת יהדות פולין, על תפארתה וחורבנה, מוצגים בהבלטה במקומות רבים, ואף מהווים מרכיב חשוב בתעשיית התיירות של פולין. בתי כנסת ברחבי פולין, אשר שרדו את השואה ואת תקופת המשטר הקומוניסטי, שופצו ושוחזרו, ובחלקם הפכו למוזיאונים לתולדות הקהילה היהודית המקומית. ב-2013 נפתח המוזיאון לתולדות יהודי פולין באזור בו עמד גטו ורשה. משלחות של בני נוער מישראל ומהתפוצות מגיעות מדי שנה לסיורים בפולין כדי לעסוק ביהדותה לפני השואה ולאחר שנחרבה.
בפברואר 2018 אושר בסנאט "חוק הזיכרון הלאומי" אשר עורר ביקורת רבה בישראל, על מה שהתפרש כניסיון להסיר אחריות מהפולנים על חלקם בשואה.
לקריאה נוספת
פנקס הקהילות (חלק רביעי: פולין)
ארגנתי
אֶרגנֶתי (בגאורגית: ერგნეთი) הוא כפר בנפת גורי שבמחוז כארתלי הפנימית גאורגיה, המאוכלס ברובו בגאורגים. הכפר ממוקם כ-3.5 ק"מ מבירת המחוז הבדלני של דרום אוסטיה, צחינוואלי.
באוגוסט 2008 נערך בכפר משא ומתן על החלפת שבויים בעקבות פלישת רוסיה לגאורגיה .
שוק ארגנתי
שוק סמוך לעיר צחינוואלי, על הדרך הראשית בין טביליסי-גורי-צחינוואלי, ליד כפר ארגנתי. השוק הפך למקור ההכנסה המהימן ביותר לאלפי האוסטים והגאורגים לאחר שנת 1999, כאשר הריווחיות, בעיסקי הברחת אלכוהול מגאורגיה לרוסיה, פחתה. מהצד הרוסי הוברחו דלק, סיגריות, מזון ומוצרים תעשייתיים ונסחרו בשוק ארגנתי תמורת מוצרים חקלאיים שהוברחו לרוסיה. שוק ארגנתי שימש כמנגנון קביעת מחירים למוצרים המוברחים לכל האזור. ההערכות על היקף המסחר בשוק ארגנתי, בשנת 2004, נעים בין 101-133 מיליון דולר.
הכרזת העצמאות של גאורגיה, וההחלטת ברית המועצות על ניתוק קשריה הכלכלים עם הרפובליקות המתנתקות, הביאה להתמוטטות החברות התעשייתיות העיקריות של גאורגיה, משבר אנרגיה קשה והתרוששות האוכלוסייה. כתוצאה מכך הפכו הברחות הדלק-נפט, גז טבעי ודיזל לריווחיות מאוד. מצד שני הייתה גאורגיה אחת מיצואניות הגדולות של מוצרים חקלאיים לברית המועצות. המסחר בשוק התפתח מתום מלחמת האזרחים הגאורגית ועד לסגירתו ביוני 2004.
מנגנון קביעת המחירים לסחורות ב"שוק השחור" של ארגנתי, והתפתחות המסחר בו עד כדי השפעה על האזור כולו, הביא למאפיינים משמעותיים של בניית שלום (peacebuilding). נשיאי גאורגיה ודרום אוסטיה התפארו בפני הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) כי התפתחות שוק ארגנתי הוא ההישג האישי שלהם, והאזור הפך מזירת התגוששות לאזור מסחר פעיל שהסכסוכים היחידים שהתקיימו בו היו סכסוכים מסחריים ללא קשר למוצא האתני. לקשר הלא-מיליטנטי בין הגאורגים לאוסטים תרמה גם העובדה כי היו נישואי תערובת רבים וקיימים עד היום קשרי משפחה ענפים בין גאורגים לאוסטים. אמר היועץ לביטחון לאומי, גלה בז'ואשווילי בראיון,.
עקב חוסר יכולתה של גאורגיה לגבות מיסים לסחורות הנכנסות מרוסיה לדרום אוסטיה (דרך מנהרת רוקי), ובהמשך למדיניות ביעור השחיתות של הנשיא סאקשווילי, החליטה גאורגיה, ביוני 2004, לסגור את שוק ארגנתי ולהציב נקודות מכס בגבולות המחוז הבדלני של דרום אוסטיה, צעד שנתפס כוויתור מה על ריבונותה של גאורגיה על דרום אוסטיה. קודם לסגירת השוק התפרסו, ב-31 במאי של אותה שנה, כוחות משרד הפנים הגאורגי בכפרים שעל "הגבול" עם דרום אוסטיה, במטרה להפסיק את ההברחות. לסגירת השוק הייתה השפעה הרסנית על הסוחרים הקטנים, אולם היא לא מנעה את זרם ההברחות, והם התרכזו מאותו זמן בידי קבוצה מצומצמת של סוחרים.
תצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט
תצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט (באנגלית: Victoria's Secret Fashion Show) הייתה אירוע קידום מכירות שנתי שהתקיים בחסות ויקטוריה'ס סיקרט, מותג הלבשה תחתונה אמריקאי. בין השנים 1995 ל-2018, ויקטוריה'ס סיקרט השתמשו בתצוגה כדי לשווק את הסחורה שלהם. במהלך התצוגה השתתפו המלאכיות של ויקטוריה'ס סיקרט; דוגמניות שבמהרה הופכות לדוגמניות-על בקנה מידה עולמי, בזכות המעמד והפרסום מהחברה. תצוגת האופנה בוטלה בשנת 2019, בעקבות לחץ ציבורי.
בשנת 2001, התקיימה תצוגת האופנה המצליחה ביותר של ויקטוריה'ס סיקרט, בה צפו מיליוני אנשים ברחבי העולם. אותה התצוגה נודעה כ"אירוע מפואר עם הלבשה תחתונה משוכללת, מוזיקה של מוזיקאים מובילים ועיצוב במה עם נושאים שונים". במהלך התצוגה, השתתפו עשרות דוגמניות שונות, תוך שהופיעה בה מוזיקאים שונים.
בנובמבר 2018 הוכרז כי התצוגה תבוטל לאלתר. באת סקרו זאת וכתבו ש"אפשר לומר שהחלוקה של נשים למלאכיות ולרגילות אינה עומדת בקנה אחד עם מהפכת Me Too ועם שינוי מודל היופי. ובכלל מהי מלאכית? כי נדמה שבסטנדרטים העקמומיים של מנהלי ויקטוריה'ס סיקרט מדובר באישה מושלמת מבחינה גופנית, שלא תתלונן עליך כשתנסה לתקוף אותה מינית".
1995–2005
תצוגת האופנה הראשונה, בכיכובה של סטפני סימור, נערכה במלון פלאזה בניו יורק באוגוסט 1995. בתצוגה השתתפו גם בוורלי פיל ופרדריק ואן דר ול. היא התרחשה חודשיים לפני שדה לימיטד, חברת האם של הבעלים של ויקטוריה'ס סיקרט, אינטימי ברנדס, מכרה הנפקה ראשונה לציבור של 16% ממניות החברה בבורסת ניו יורק (NYSE). סימור צלצלה בפעמון הסגירה בניו יורק כחלק מתצוגת האופנה לאחר שקודם האירוע על ידי הוספה של פרסומות בוול סטריט ג'ורנל. שלוש התצוגות שהתקיימו לאחר מכן התקיימו במלון פלאזה גם כן.
בשנת 1999, במהלך סופרבול XXXIII, ויקטוריה'ס סיקרט הודיעו על ספירה לאחור של 72 שעות לשידור האינטרנטי של תצוגת האופנה שלהם, שצברה למעלה משני מיליון צופים. חברת האם Intimate Brands קנתה פרסומת טלוויזיה באורך של 30 שניות ובסך 1.5 מיליון דולרים, ששודרה במהלך הסופרבול, ובהמשך הוציאה 4 מיליון דולרים נוספים על פרסום בעיתונים בינלאומיים שונים. באירוע, ששודר בחסות Broadcast.com, השתתפו טיירה בנקס, לטיסיה קסטה, היידי קלום, קארן מולדר, דניאלה פשטובה, אינס ריברו וסימור. בשנים 1999 ו-2000 התוכנית שודרה בשידור חי באינטרנט. תצוגת האופנה במאי 2000, שהתקיימה בצרפת בסנכרון עם פסטיבל הקולנוע בקאן, נעשתה בשיתוף עם הארווי ויינסטין. באירוע גויסו 3.5 מיליון דולרים עבור ארגון הצדקה "קולנוע נגד איידס". התצוגה משנת 2001 שהייתה בהנחיית רופרט אוורט, חזרה לעיר ניו יורק והתקיימה בפארק בראיינט. באותה השנה שודרה התצוגה בבכורה עולמית ב-ABC, וצברה מיליוני צופים, אך גרמה לכמה מחלוקות; רשות התקשורת הפדרלית קיבלה תלונות רבות על השידור.
בין השנים 2002–2005, נערכה התצוגה בשדרת לקסינגטון ארמורי, ניו יורק. התצוגה משנת 2004 בוטלה כתוצאה מהמחלוקת על מופע המחצית של הסופרבול ה-38; אירוע שידוע בשם "התקלה במלתחה". במקום התצוגה, שלחה החברה את המלאכיות (טיירה בנקס, היידי קלום, ג'יזל בונדשן, אדריאנה לימה ואלסנדרה אמברוזיו) לדגמן ברחבי אמריקה בשנת 2004 במטרה לקדם את המותג באמצעות ביקור בארבע ערים מרכזיות: ניו יורק, מיאמי, לאס וגאס ולוס אנג'לס.
2006–2012
מותג האחות של ויקטוריה'ס סיקרט, PINK, הוצג לראשונה החל משנת 2006 ומאז הוצג באופן קבוע בתצוגות עצמן. בשנים 2006 ו-2007 התקיימו תצוגות האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בתיאטרון קודאק בלוס אנג'לס. ב-13 בנובמבר 2007, זכו המלאכיות לכבוד והוקרה כאשר קיבלו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד מחוץ לתיאטרון קודאק, כחלק מחגיגה לציון 25 שנים לוויקטוריה'ס סיקרט בשדרות הוליווד. הזמר-יוצר האמריקאי ג'סטין טימברלייק פתח את התצוגה בשירו "SexyBack" הלקוח מאלבום האולפן השני שלו, FutureSex/LoveSounds. תצוגת אופנה זו כללה את ההשתתפות האחרונה של ג'יזל בונדשן. התצוגה משנת 2007 כללה הופעה של להקת הבנות הבריטית ספייס גירלז; הופעת הבכורה הראשונה שלה בטלוויזיה האמריקאית מזה שנים רבות. לאחר שהראפר האמריקאי קניה וסט ביטל את הופעתו, נבחר הזמר האמריקאי ויל.איי.אם להופיע במקומו.
התצוגה משנת 2008 חפפה את פתיחתו המחודשת של מלון פונטנבלו מיאמי ביץ' וזאת, בנוסף לכך שהזמר האמריקאי אשר הופיע במסגרתה. בניגוד לתצוגות האחרות, מסלול התצוגה תוכנן במקביל למושבי הקהל. בשנת 2009 חזרה תצוגת האופנה לשדרת לקסינגטון ארמורי והציגה את הפורמט "חיפוש המודל של ויקטוריה'ס סיקרט"; תחרות למציאת מלאכית חדשה (המלאכית שזכתה לבסוף הייתה קיילי ביזוטי). תצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט משנת 2010 שודרה ב-30 בנובמבר 2010 ב-CBS וכללה הופעות של הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי והזמר האמריקאי אייקון. במהלך התצוגה הוקרן ליפ דאב לשירה "Firework" של פרי.
בשנת 2011 ביצע קניה וסט את שירו "Stronger" במחווה לאמו שנפטרה לפני הופעתו המתוכננת ארבע שנים קודם לכן, באומרו: "בשנת 2007 הייתי אמור לבצע את השיר הזה בתצוגה הזו [...] והפסדתי. גיבורת-העל שלי. עכשיו היא מלאכית-העל שלי". בשנת 2012, תלבושת שלבשה הדוגמנית קרלי קלוס, שהזכירה את הלבוש האינדיאני, עוררה מחלוקת בשל תיאורה הסטראוטיפי לכאורה, של הילידים האמריקאים. מטעם ויקטוריה'ס סיקרט פרסמו זמן קצר לאחר מכן הצהרת התנצלות, במסגרתה טענו הם ידאגו להסיר את הלבוש מהפרסומות העתידיות שלהם. קלוס התנצלה בחשבון הטוויטר שלה על התלבושת והביעה את תמיכתה בהסרת התלבושת מהשידורים.
2013–2019
בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט 2013 הופיעו הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, הצמד המוזיקלי האמריקאי א גרייט ביג וורלד, להקת הבנות הבריטית ניאון ג'ונגל ולהקת הרוק האמריקאית פול אאוט בוי. סוויפט ביצעה את "I Knew You Were Trouble", א גרייט בי וורלד ביצעה את "Say Something", ניאון ג'ונגל קיימה את הופעת הבכורה בטלוויזיה האמריקאית כאשר ביצעה את "Trouble" ואילו פול אאוט בוי ביצעה עם סוויפט את "" ובהמשך ביצעה את "The Phoenix".
בשנת 2014, בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט הופיעו טיילור סוויפט; אד שירן, אריאנה גרנדה והוזייר. סוויפט ביצעה את "Blank Space" ו-"Style" מ-1989; אד שירן ביצע את "Thinking Out Loud" מ-Multiply; אריאנה גרנדה ביצעה את "Love Me Harder", "Bang Bang", "Break Free" ו-"Problem" מ-My Everything; הוזייר ביצע את "Take Me to Church" מ-Hozier. במהלך התצוגה הופיעה אריאנה גרנדה ונפגעה בטעות מכנפיה של אלסה הוסק. בשנת 2015 השתתפו בתצוגה דה ויקנד, סלינה גומז ואלי גולדינג. דה ויקנד ביצע את השירים "In the Night" ו-"Can't Feel My Face" מ-Beauty Behind the Madness, ואילו גומז ביצעה מחרוזת שהורכבה מ-"Hands to Myself" ו-"Me & My Girls" הלקוחים מ-Revival, עבור קטע ה-PINK. גולדינג הוזמנה כמחליפה של ריהאנה, שביטלה את הופעתה שבוע לפני התצוגה במטרה להתמקד בהקלטת אלבום האולפן התשיעי שלה, Anti. גולדינג ביצעה את "Army" ו-"Love Me like You Do" מ-Delirium.
בשנת 2016 השתתפו בתצוגה המוזיקאים: דה ויקנד (ביצע את "Starboy" מ-Starboy), ליידי גאגא (ביצעה את "Million Reasons", בשילוב "A-Yo" ו-"John Wayne" מ-Joanne), וברונו מארס (ביצעה את "Chunky" עבור PINK ואת "24K Magic" עבור ויקטוריה'ס סיקרט; שניהם לקוחים מתוך 24K Magic). המפיק הבכיר של ויקטוריה'ס סיקרט, אד ראזק, בחר בגראנד פאלאס בפריז, צרפת, כמיקום התצוגה. האתגר הגדול שעמד בפני התצוגה היה גודל הבניין וכיצד ניתן היה לשדר אותה בטלוויזיה קטנה, כמו גם התאורה הטבעית בבניין, שהפריעה למסורת של התצוגה שמתקיימת בלילה.
התצוגה משנת 2017 נערכה בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין והייתה תצוגת האופנה הראשונה של ויקטוריה'ס סיקרט שהתקיימה באסיה. במהלך התצוגה הוצג הקטע הראשון אי פעם בשיתוף מותג אחר; בית האופנה הצרפתי בלמיין. הנושא והעיצובים של התצוגה נוצרו ועוצבו על ידי גורמים מטעם ויקטוריה'ס סיקרט ומנהל העיצוב של בלמיין, אוליבייה רוסטינג. המוזיקאים שהופיעו בתצוגה היו הארי סטיילס (ביצע את "Kiwi" ו-"Only Angel" מ-Harry Styles), מיגל (ביצע "Pineapple Skies" ו-"Told You So" מ-War & Leisure), ג'יין ג'אנג (ביצעה את "Work for It", "808" ו-"Dust My Shoulders Off"), ולסלי אודום ג'וניור (ביצעה את "Winter Song"). הופעתה של קייטי פרי בוטלה בשל ביטול אשרתה לנסוע למדינה. שבוע לפני שההופעה הייתה אמורה להתקיים, הצהירה הדוגמנית ג'יג'י חדיד כי נמנעה ממנה האפשרות להגיש את התצוגה. כמו כן, על פי הדיווחים, לדוגמניות רוסיות נדחו אשרות הכניסה למדינה גם כן.
בנובמבר 2018 הופנו כלפי אד ראזק ביקורות חריפות על דבריו שפורסמו בווג, תוך שקבעו שתצוגת האופנה אינה כוללת נשים טרנסג'נדריות. ראזק התנצל על ההערות וציין שנשים טרנסג'נדריות ניסו להיבחן בעבר לתצוגה והצהיר ש"אין קשר בין המגדר שלהן לבין זה שהן לא התקבלו". בהמשך, הוסיף: "אני מעריץ ומכבד את המסע שלהן לחבק את מי שהן באמת". בנוסף לכך, ספג ביקורת על הערות דומות שציין בנוגע לדוגמניות של מידות גדולות. במסגרת הביקורות טענו שלא היה ניסיון לעשות עבורן תצוגה מאז שנת 2000 מכיוון שלא היה עניין לצופים. הביקורת כלפי ראזק בגין שיטות עסקים אנכרוניסטיות ושנאת נשים התגברה, הן מהחברה והן מחוצה לה, והוא התפטר מתפקידו באוגוסט 2019.
ביטול
במאי 2019 דווח כי מנכ"ל אל ברנדס לזלי וקסנר הוציא תזכיר העוסק בעתיד התצוגה, בו הוחלט כי החברה מתכננת להתמקד ב"פיתוח מרגש ודינמי ועתידה לספק תוכן ואירוע מסוג חדש". נתוני הצפיות בתצוגה צנחו מ-9.2 מיליון צופים בשנת 2014 ל-3.2 מיליון בשנת 2018. גם ויקטוריה'ס סיקרט חוותה ירידה כללית בגלל התחרות הגוברת. ב-21 בנובמבר 2019 אישר רשמית סמנכ"ל הכספים של אל ברנדס, סטיוארט בורדפרפר, שתצוגת האופנה לשנת 2019 בוטלה, והזכיר את ירידת הרייטינג שלה והיעדר "השפעה מהותית" מיידית על מכירותיהם של ויקטוריה'ס סיקרט לאחר השידור. הוא אישר מחדש כי בוויקטוריה'ס סיקרט "מבינים כיצד לקדם את המותג".
בניו יורק טיימס דיווחו כי החברה מבקשת לא לקשר אליה שום דבר ממעשיו של ג'פרי אפשטיין; החל מקיץ 1996 החל אפשטיין לתקוף מינית עובדות של לזלי וקסנר ודוגמניות שקיוו לעבוד ברשת המצויה בבעלותו. לטענת הניו יורק טיימס, וקסנר הבטיח לטפל בתקיפה מינית נוספת שהתרחשה בשנת 1997, ובה התחזה אפשטיין לבכיר ברשת ויקטוריה'ס סיקרט. בפועל נותקו הקשרים העסקיים הגלויים בין וקסנר לאפשטיין רק עם הרשעתו בפלילים של אפשטיין בשנת 2008.
כנפיים כאלמנט עיצובי
הכנפיים הוצגו לראשונה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנת 1998. הכנפיים נכללו כחלק מהתלבושות באופן עקבי מאז אותה התצוגה. הרעיון להציג כנפיים כחלק מהקולקציה הגיע בעקבות ההצלחה העצומה של קולקציית "חזיות המלאכיות"; טיירה בנקס, הלנה כריסטנסן, קארן מולדר, דניאלה פשטובה וסטפני סימור לבשו את הכנפיים. אותן הדוגמניות שהשתתפו בקמפיין "חזיות המלאכיות" למעט כריסטנסן, לבשו בתצוגה את הכנפיים. במהלך השנים הוצגו במופע צורות וגדלים שונים של כנפיים, כמו פרפר, טווס או כנפי שטן, שהפכו לסמל של המותג ויקטוריה'ס סיקרט. כמה מהדוגמניות של המותג טענו כי לבישת הכנפיים הייתה "אות כבוד" עבורן.
אדריאנה לימה הייתה לדוגמנית היחידה שלבשה 22 זוגות כנפיים בהיסטוריית התצוגה. אחריה ניצבות אלסנדרה אמברוזיו וקנדיס סוונפול, שלבשו 18 זוגות כנפיים.
ביקורת
שידורי האינטרנט המוקדמים של התצוגה ספגו ביקורת שלילית על חיבור לקוי, תוך שהמשתמשים שצפו בהן טענו שאיכות הווידאו הייתה ירודה. מבקר מטעם הניו יורק טיימס תיאר את חוויית שידור הרשת הראשונית במאה ה-20 כאילו הרגיש שהוא "צופה בסטריפטיז דרך חור מנעול". ב-ynet פורסמה כתבה על ידי ערן בר-און בו הוא סקר את התלבושות של הדוגמנית היידי קלום, שהשתתפה בתצוגה מספר פעמים.
כמה מבקרים תיארו את גרסאות הטלוויזיה במאה ה-21 כפורנוגרפיות, בעוד שאחרים תיארו אותן כ"מסחריות מדי". רשות התקשורת הפדרלית קיבלה תלונות בנוגע לשידור, אך לא הטילה קנסות (עם ה-FCC), לאחר שידורי 2001. באותה התצוגה קבעה הרשות כי על פי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, "פעילויות מיניות, הפרשות או הצגת איברים באופן פוגעני בעליל, כפי שנמדד על פי הסטנדרטים הקהילתיים העכשוויים" לא שודרו. בשידור הראשוני של שנת 2001, טשטשו ב-ABC את המסך כאשר הוצגה הלבשה תחתונה שקופה במיוחד. בעקבות כך, הותר לתת לתצוגה דירוג של TV-14, המאפשר לילדים מגיל 14 ומעלה לצפות בה.
בשנת 2002, מחה ארגון הנשים הלאומי כנגד התצוגה וכינה אותה כ"פורנו קל". אליו הצטרפו כאות מחאה מועצת הטלוויזיה להורים וארגוני שמירה אחרים. אף על פי שדירוג הגילאים נקבע ל-14 ומעלה, כמה חברות שידור בחרו שלא לשדר את התצוגה, כולל תחנות השידור Fisher Communications של CBS, אשר פעלו בעבר באיידהו פולס ובויסי. בשנת 2009 הנפיק איגוד ההגינות האמריקאי מכתבי מחאה בדוא"ל לנותני החסות לתצוגה, כולל AT&T, קנטקי פרייד צ'יקן, נטפליקס, ניקון וריבוק. ב-CBS תיארו את האירוע כ"סופרבול האופנה" בשנת 2014. כאשר נסגרה התצוגה לאלתר, פורסמו עשרות אלפי כתבות בנושא בהן ביקרו את ההתנהלות והמהלכים הקשורים לכך.
חזיית פנטזיה
בדרך כלל, דוגמנית אחת מבין המלאכיות נבחרת ללבוש חזייה עם תכשיטים המכונה "חזיית הפנטזיה". החזייה פורסמה לראשונה בקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט, אך מאז 2001 נלבשת בתצוגות האופנה. לפני כל תצוגת אופנה בוחרים בוויקטוריה'ס סיקרט מעצבת תכשיטים ידועה שתעצב את החזייה ותשמש כפרזנטורית של אותו המאורע. עם זאת, רק חלקה המרכזי של חזיית פנטזיית ה-"70" השמימית משנת 2004, וחזיית הפנטזיה משנת 2012 מצאו קונה. אם לא קונים את החזיות, מפרקים אותן בדרך כלל לאחר שנה מיום היווצרותן.
היידי קלום ואדריאנה לימה לבשו את חזיית הפנטזיה בשלוש שנים שונות. ג'יזל בונדשן, טיירה בנקס, קרולינה קורקובה ואלסנדרה אמברוזיו לבשו כל אחת שתי חזיות פנטזיה. טיירה בנקס לבשה את "חזיית נס מיליון הדולר (1996)" במהלך תצוגת האופנה בשנת 1999. נכון לשנת 2018 את חזיית הפנטזיה לבשו שמונה פעמים דוגמניות ברזילאיות, חמש פעמים דוגמניות אמריקאיות, ארבע פעמים דוגמניות גרמניות ושלוש פעמים דוגמנית צ'כיות. התצוגה שהייתה צריכה להתקיים בשנת 2019, בוטלה ובכך הסתיימה מסורת לבישת חזיית הפנטזיה.
תג מחיר בגובה 15 מיליון דולרים לחזייה משנת 2000 שג'יזל בונדשן לבשה קבע שיא גינס כפריט ההלבשה התחתונה היקר ביותר שנוצר אי פעם. חזיית הפנטזיה משנת 2009 בשווי שלושה מיליון דולרים וחזיית הפנטזיה משנת 2010 בשווי שני מיליון דולרים עוצבו על ידי דמיאני. חזיית הפנטזיה הפרחונית משנת 2012 לוותה ביציאה של בקבוק בושם בשווי 500,000 דולרים.
בשנת 2014, נוצרו לראשונה שתי חזיות פנטזיה, אותן לבשו אלסנדרה אמברוזיו ואדריאנה לימה; שוויין הוערך ב-2,000,000 דולרים לכל אחת.
סברובסקי
סברובסקי הוא יצרן אוסטרי של בדולח בגימור יוקרתי, שבסיסו בוואטנס, אוסטריה. החברה התפצלה לשני אזורי תעשייה גדולים; היחידה העסקית, סברובסקי קריסטל, שבעיקר עובדת עם פריטי יוקרה וגבישי קריסטל אופנתיים, והיחידה העסקית טירוליט, שמייצר מירוק מלוכד, ניסור בטון ומכונות קידוח. מאז 2003, בדומה לחזיית הפנטזיה, דוגמנית אחת או יותר נבחרות ללבוש את "תלבושת סברובסקי" ואת "כנפי סברובסקי" מדי שנה. את פריטי סברובסקי הראשונים שהוצגו בתצוגה לבשה אלסנדרה אמברוזיו. ויקטוריה'ס סיקרט עבדו עם סברובסקי במשך 9 שנים לפני שפריטי סברובסקי הוצגו בתצוגה בשנת 2011.
תלבושת הסברובסקי של אלסנדרה אמברוזיו, שהוצגה בשנת 2011, כללה כנף במשקל 60 קילו שהורכבה מ-105,000 גבישים של סברובסקי. בסיס הכנף שלה היה עשוי מזהב בדרגה של 23 קרט. קמרון ראסל לבשה תלבושת סברובסקי לציון עשר שנים של שיתוף פעולה ויקטוריה'ס סיקרט לסברובסקי. אותה התלבושת הוצגה בשנת 2012, בתצוגת האופנה שהתקיימה באותה השנה.
תלבושת הסברובסקי בשנת 2013 הודפסה בתלת-ממד. את התלבושת לבשה לינדזי אלינגסון. בשנת 2017 נבחרה אלסה הוסק ללבוש את תלבושת הסברובסקי, לציון 15 שנים של שיתוף פעולה; שוויה הוערך בכמיליון דולר.
פתיחה
ב-23 תצוגות (1995–2003; 2005–2018), 13 דוגמניות פתחו את המופע.
סגירה
ב-23 תצוגות (1995–2003; 2005–2018), 17 דוגמניות סגרו את המופע.
כישוף!
כישוף! הוא שמה של סדרה של ארבעה ספרי משחק לשחקן יחיד בה מתפתחת העלילה בהתאם לבחירות אותן מבצע הקורא. הסדרה נכתבה על ידי סטיב ג'קסון ופורסמה לראשונה בשנים 1983–1985. הסדרה הייתה חלק מספרי "Fighting Fantasy" של ג'קסון ויאן ליוינגסטון. הוצאת אופוס הישראלית תרגמה את ארבעת ספרי הסדרה ולאחר מכן הוסיפה ספרים נוספים השייכים לסדרת "Fighting Fantasy" גם כן תחת הכותרת "כישוף!", אף שלא נכללו בסדרה המקורית. בנוסף, תרגמה כספרים 6,7 בסדרה ספרים מסדרת "Advanced Fighting Fantasy", אשר הרחיבה את כללי המשחק המקורי למשחק תפקידים רב משתתפים.
עלילת רביעיית Sorcery!
עלילת הספרים מתרחשת בעולם הפנטזיה טיטאן. כתר המלכים, חפץ קסם רב עוצמה המסייע להשכנת השלום בארץ, נגנב מארץ אנאלאנד על ידי אנשי הציפור מזאמאן בלילה נטול הכוכבים בידי מכשף מרושע מקאחאבאד השכנה, ארץ פראית ומסוכנת. דמותו של הקורא נשלחת להשיב את הכתר ממצודתו של המכשף, המצויה עמוק בתוככי קאחאבאד.
הספרים מורכבים מקטעים קצרים וממוספרים, שבסוף כל אחד מהם מוטלת על הקורא בחירה כלשהי שעל פיה נקבע לאיזה קטע יעבור. לאלמנט הבחירה נוסף גם אלמנט של מזל, כאשר תוצאת פעולות מסוימות או קרבות עם אויבים נקבעות בהטלות קובייה. השחקן שומר דף ובו פרטים על דמותו - בריאותה, מיומנותה, המזל שלה, החפצים שהיא נושאת וכדומה. פרטים אלו משפיעים גם הם על מהלך המשחק.
סדרת "כישוף!" בלטה בין יתר ספרי "Fighting Fantasy" באורכה ובמורכבותה. בעוד שספרי "Fighting Fantasy" האחרים עמדו בפני עצמם וכל אחד מהם הכיל 400 קטעים, ארבעת הספרים של סדרת "כישוף!" תוכננו למשחק רציף, כך שדמותו של הקורא תעבור מספר לספר. ספרי הסדרה היו גם ארוכים יותר - הקצר שבהם הכיל 456 קטעים, ואילו הספר האחרון הכיל 800. עוד בלטה שיטת הקסמים המורכבת שתוכננה בשביל הסדרה, בזמן שספרים אחרים הציעו שיטת קסמים מוגבלת במיוחד, אם בכלל.
הספרים בעברית
בעברית בחרה הוצאת אופוס לפרסם את ספרי "Fighting Fantasy" אותם תרגמה תחת הכותרת "כישוף!". בסדרה יצאו 13 ספרים, כאשר שניים מתוכם עסקו בשיטת משחקי תפקידים והצגת עולם הפנטזיה, ולא נועדו לשחקן יחיד. בשביל לשחק נדרש רק עפרון, מחק, דף וקוביות. רק ארבעת ספרי הסדרה המקורית מופצים כיום על ידי אופוס.
ספרי הסדרה בעברית:
גבעות השמוטאנטי ("The Shamutanti Hills")
הספר הראשון מתוך הרביעייה המקורית, שנחשב גם לקל שבהם. הספר עוקב אחרי מסעו של הגיבור מארצו אנאלאנד אל עיר הנמל חאראיי, העוברת באזור גבעות השמוטאנטי, אזור פראי המאוכלס בידי נוודים ומפלצות.
טירת האימים ("The Citadel of Chaos")
הספר החמישי שפורסם תחת "כישוף!" כבר לא השתייך לסדרה המקורית, ונמנה עם אחד מהספרים המוקדמים ביותר בספרי "Fighting Fantasy". גם ספר זה נכתב בידי סטיב ג'קסון. בספר הקורא משחק לוחם או קוסם שמנסה לחדור למצודתו של קוסם מרושע ושוחר מלחמה, ולהרוג אותו.
במבוך ("Dungeoneer")
"במבוך" יצא תחת הכותרת "כישופים ומבוכים" (אף על פי שמספרו הסידורי היה 6 - המספר הבא בתור אחרי "טירת האימים"). הספר השתייך לסדרת "Advanced Fighting Fantasy", אשר היווה הרחבה של משחק "Fighting Fantasy" המקורי, ממנו הגיעו מרבית ספרי הסדרה. ספר זה אינו עוסק בהרפתקה לשחקן יחיד, אלא כולל שתי הרפתקאות לקבוצה. הספר נכתב במשותף על ידי סטיב ג'קסון ויאן ליוינגסטון.
מכשפת השלג ("Caverns of the Snow Witch")
"מכשפת השלג" נכתב על ידי יאן לוינגסטון, ועוסק בלוחם שחודר למערותיה של מכשפה מרושעת ומנסה לחסלה. הספר ממשיך גם לאחר חיסול המכשפה, והעלילה מוסיפה להסתבך גם לאחר מותה.
מלכודת מוות במבוך ("Deathtrap Dungeon")
"מלכודת מוות במבוך" עוסק במבוך קטלני, שנבנה בידי ברון המציע אותו כאתגר להרפתקנים. הקורא מגלם את דמותו של אחד מאותם הרפתקנים, ובמהלך העלילה הגיבור צריך להתגבר לא רק על סכנות המבוך, אלא גם להתעמת עם ההרפתקנים הנוספים שקיבלו את האתגר על עצמם.
מסיכות מייהאם ("Masks of Mayham")
"מסיכות מייהאם", השייך גם הוא לסדרת Fighting Fantasy, לא נכתב בידי ג'קסון או ליוינגסטון אלא בידי רובין ווטרפילד, וסגנונו שונה וקשה בהרבה מהספרים הקודמים בסדרה. השחקן מגלם מלך היוצא לחסל מכשפה מרושעת המסכנת את ארצו. הקושי מתבטא בכמות הרבה של הפרטים הקטנים והחפצים שיש לגלות, כאשר כישלון בגילוי אפילו אחד מהם פירושו שהשחקן לא יצליח לסיים את המשחק (ולעיתים קרובות לא ניתן לדעת מהי הדרך הנכונה ללכת בה, והדבר תלוי במזל בלבד). תרגומו לעברית של הספר הפך את החידה האחרונה (והמכרעת) בו לבלתי פתירה, שכן פתרונה התבסס על מספר שהיה חבוי בשמה של אחת הדמויות, ומשחק מילים זה לא תורגם לעברית.
שודדי חצות ("Midnight Rogue")
"שודדי חצות" שנכתב בידי גרהאם דייוויס, הוא יוצא דופן בין ספרי הסדרה בכך שהקורא מגלם בו דמות של גנב, בניגוד ללוחם או קוסם המקובלים בשאר ספרי הסדרה. עלילת הספר מתרחשת בנמל חולשחור (עיר המופיעה גם בספר החמישי בסדרה, הקרוי על שמה) וסובבת סביב מבחן הקבלה של דמותו של הקורא לגילדת הגנבים, מבחן שבמהלכו הוא מתבקש לגנוב יהלום מזויף הנשמר היטב.
שער הזדון ("Portal of Evil")
הספר האחרון שיצא בעברית נכתב בידי פיטר דרוויל. השחקן מגלם לוחם שכיר היוצא לחקור כוח עתיק ומרושע שהתעורר בעקבות בהלת זהב שפרצה בהרי רום-ענן.
ג'ון ווקר (רוקח)
ג'ון ווקר (באנגלית: John Walker; 29 במאי 1781 – 1 במאי 1859) היה כימאי וממציא אנגלי שהמציא את הגפרור.
ביוגרפיה
ווקר נולד בסטוקטון און טיס, מחוז דרהאם, ב־1781. הוא למד בבית-הספר היסודי המקומי ואחר-כך התמחה אצל ווטסון אלקוק, המנתח הראשי של העיר, בתור שוליה. אולם בשל סלידתו מכירורגיה פנה ללימודי כימיה. לאחר שלמד ב דרהאם ויורק, הוא הקים עסק קטן ככימאי ורוקח ב 59 High Street, Stockton, בסביבות 1818. ווקר נפטר בסטוקטון ב-1 במאי 1859 ונקבר בשטח הכנסייה של סנט מרי בנורטון, ליד סטוקטון.
המצאת הגפרור
ווקר התעניין באפשרות למצוא אמצעי להצתת אש בקלות. כמה תערובות כימיות כבר היו ידועות באותה תקופה כגורמות להתלקחות פתאומית, אך לא ניתן היה להעביר את הלהבה לחומר בערה איטי כמו עץ. פעם אחת, בעוד ווקר מכין תערובת הארה, גפרור שהיה טבול בחומר הוצת על ידי חיכוך מקרי על האח. הוא העריך מיד את הערך המעשי של הגילוי, והתחיל לייצר גפרורים. הם היו עשויים ממקלות עץ או ממקלוני קרטון מצופים בגופרית ובתערובת של גופרית אנטימון, כלור אשלגני, גומי טבעי, והגופרית משמשת כדי להעביר את הלהבה אל העץ.
מחיר הקופסה של 50 גפרורים היה שילינג אחד. עם כל קופסה סופקה פיסת נייר זכוכית, מקופלת לשניים, שדרכה היה צריך להעביר את הגפרור כדי להצית אותו. הוא כינה את הגפרורים "קונגרבס" לכבוד הממציא וחלוץ הרקטות, סר ויליאם קונגרייב. הוא לא גילה את ההרכב המדויק של הגפרורים שלו לאיש.