cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריגטה
פריגטות קיטור גדולות ופריגטות משוריינות
ואולם גם אוניות אלו ירדו מגדולתן תוך שנים ספורות בעקבות הופעת אוניות קרב מחופות בשריון בשנות ה-60 של המאה, כמו "לה-גלואר" (La Gloire) הצרפתית בהדחק של 5,700 טון, אשר עד מהרה קיבלה תשובה בריטית הולמת בדמות ה"ווריור" (HMS Warrior) בת ה-9,400 טון. בשנת 1862 נפלה אחת משש פריגטות הקיטור האמריקאיות הגדולות, הפריגטה מרימק, לידי צי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שציפה אותה בשריון של לוחות ברזל ושלח אותה לקרב המפטון רודס בשם החדש "וירג'יניה". בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות אלו אף הן הוגדרו בתחילה "פריגטות", למרות היותן גדולות ורבות-עוצמה יותר מכל אנית מלחמה אחרת בת-תקופתן. כדי להבדילן מפריגטות גרידא הן כונו לעיתים "פריגטות משוריינות" (ironclad frigate או armoured frigate), אך נראה כי המפקדים והמלחים של אוניות אלו לא הסכימו להסתפק בכך, ולבסוף נאלצו הציים בני התקופה לשנות לחלוטין את כל שיטת המונחים והדרוג של אוניות מלחמה. מכל מקום, גם הפריגטות המשוריינות הוחלפו תוך מספר שנים באוניות חסרות מפרשים חמושות בצריחי תותחים מסתובבים, והמונח "פריגטה" יצא משימוש עד מלחמת העולם השנייה.
העידן המודרני
החל מן המאה ה-20 שוב אין למונח "פריגטה" מובן חד-משמעי, אך מספר ציים שאלו את המילה לציון טיפוסים שונים של אוניות סיור קטנות או בינוניות, בעיקר כאלו המשמשות לליווי שיירות של אוניות סוחר ואוניות מלחמה אחרות, ולהגנתן מפני צוללות ואיומים נוספים.
פריגטות ללוחמה נגד צוללות
במלחמת העולם השנייה, בעת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945), נזקקו הצי הבריטי, צי ארצות הברית והצי המלכותי הקנדי בדחיפות לאוניות ליווי שיגנו על שיירות אוניות הסוחר שלהן ממתקפת הצוללות של הצי הגרמני. בסופו של דבר בנו הבריטים לשם כך שלושה סוגים חדשים של אוניות ליווי קטנות, שנקראו על שם שלושה סוגים ספינות מפרש מתקופת המלחמות הנפוליאוניות: הסלופ, הקורבטה והפריגטה. אין קשר ישיר בין פריגטות מודרניות אלו לפריגטות מתקופת המפרשים, פרט לכך שגם פריגטות המפרשים היו ספינות קטנות או בינוניות ששימשו לעיתים לליווי אוניות סוחר. בצי האמריקאי נקרא סוג האונייה המקביל באותן שנים משחתת ליווי (destroyer escort).
358 פריגטות בריטיות נבנו במהלך המלחמה, כמעט מחציתן מסדרת "ריבר" (River) המצליחה. גם קנדה בנתה מספר פריגטות מן הדגמים הבריטיים. ההדחק של הפריגטות מסדרת ריבר היה 1,370 (בדגם הקצר) עד 1,830 טון (בדגם הארוך המאוחר יותר), כגודל משחתת או מעט קטנות יותר. מהירותן הייתה 20 קשר, נמוכה ממהירות משחתות בנות התקופה, אך מספקת לצורך לוחמה נגד הצוללות הגרמניות האיטיות יחסית של אותן שנים. כנגד זאת היה לפריגטות יתרון על משחתות ביכולת שהייה ממושכת יותר בלב ים, ביציבותן בים סוער ובמזג אוויר קשה, והן גם היו זולות ומהירות יותר לבנייה. צוותן מנה 120 מלחים, חימושן העיקרי היה מספר סוגים של פצצות עומק, והן צוידו בגרסה מוקדמת של סונאר לגילוי הצוללות. פריגטות הצליחו לעיתים קרובות למנוע או להפחית את הפגיעה בשיירות שליוו, והטביעו צוללות גרמניות רבות. בכך מילאו תפקיד חשוב בניצחון בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה, רבות מפריגטות אלו נמכרו לציים שונים ברחבי העולם, והפיצו מחדש את השימוש במונח "פריגטה". גם בחיל הים הישראלי שרתו בשנות ה-50 שלוש פריגטות מסדרת ריבר שנרכשו מקנדה: אח"י מבטח (ק-28), אח"י מזנק (ק-32), ואח"י משגב (ק-30). אך חיל הים הגיע למסקנה שהפריגטה גדולה מדי לצרכיו, והפריגטות נמכרו לחיל הים של סרי לנקה. אוניות השטח הגדולות ביותר שהפעיל חיל הים במהלך כ-60 השנים שלאחר מכן – ספינות הטילים מדגם סער 5 – הן בהדחק מרבי של כ-1,200 טון, ומבחינת גודלן מסווגות כקורבטות. רק החל משנת 2020 מצטייד חיל הים בספינות הטילים מדגם סער 6 בהדחק מרבי של כ-2,000 טון, אך הן עדיין מסווגות כקורבטות, עקב העלייה בהדחק של כל סוגי הספינות (ראו להלן).
חשיבותה הגדולה של הצוללת בלוחמה הימית מאז מלחמת העולם השנייה מבטיחה גם את המשך חשיבותן של פריגטות ללוחמה נגד צוללות. פריגטות כאלו מיועדות לא רק להגנת אוניות סוחר, אלא גם להגנת שייטות של אוניות מלחמה מסוגים אחרים, כגון נושאות מטוסים. הן נעשו גדולות ומהירות יותר, על-מנת להתמודד עם המהירות ההולכת וגוברת של הצוללות. אחת הסדרות המצליחות של פריגטות נגד-צוללות הייתה סדרת ליאנדר (Leander) הבריטית, אשר כללה 26 אוניות שנבנו בין השנים 1953 ו-1973. הן שירתו בצי הבריטי ובציים נוספים ברחבי העולם, כמו הצי ההודי והפקיסטני. הפריגטות מסדרה זו היו בעלות הדחק של 2,500 עד 2,800 טון ומהירותן 27 קשר. הן היו מצוידות בסונאר וחמושות בטורפדו, פצצות עומק, תותחים קלים ממספר קטרים, ואף בטילי ים-ים. בצי הבריטי פריגטות אלו הוחלפו בעיקר על ידי הפריגטות מטיפוס 23 (Type 23 class), המשרתות משנות ה-90 ועד היום. הן כבר בעלות הדחק של כמעט 5,000 טון, וחמושות בעיקר בטילי ים-ים שונים, כגון טילי הרפון, וכן בטורפדו ובתותחים נגד מטוסים. בדומה לפריגטות מודרניות אחרות הן גם מצוידות במנחת למסוק, אשר משמש לתצפית ולגילוי צוללות.
פריגטות טילים מונחים
בעוד שבצי הבריטי, ובעקבותיו בציים נוספים, התפשט המינוח "פריגטה" לאוניית נצ"ל בגודל של משחתת, בצי האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה ציינה המילה פריגטה אוניות מלחמה גדולות יותר, עד גודל של סיירת, שבתחילה נשאו בעיקר טילים נגד מטוסים להגנת שייטות של אוניות מלחמה, ומאוחר יותר גם טילי ים-ים.
דוגמה טיפוסית לפריגטות כאלו היא סדרת נוקס, ממנה הושקו 46 אוניות בשנות ה-60 וה-70 ששרתו בצי האמריקאי. הן היו בעלות הדחק של כ-4,300 טון, צוות של כ-260 מלחים וקצינים, מהירות מעל 27 קשר, חמושות בטילי ים-ים הרפון, בטילי נ"מ RIM-7 Sea Sparrow או תותח נ"מ פלנקס, בטורפדו ובתותח בקליבר 5 אינץ', ומצוידות במנחת למסוק. עם תום המלחמה הקרה בשנות ה-80, חלקן הוצאו משרות ואחרות נמכרו לציים של מקסיקו, יוון, טורקיה, מצרים, טאיוואן ותאילנד. בצי האמריקאי הן הוחלפו בין השאר בפריגטות מסדרת אוליבר הזארד פרי. מסדרה זו הושקו 51 אוניות משנות ה-70 ועד ראשית שנות ה-2000, שרובן שרתו בצי האמריקאי, אך חלקן נמכרו לציי טורקיה, אוסטרליה, בחריין, טאיוואן, פקיסטן, פולין, וספרד. אלו אוניות בנות 4,200 טון, צוות של 176 איש, מהירות למעלה מ-29 קשר, חמושות בטילי RIM-66 Standard נגד מטוסים ונגד ספינות, טילי הרפון, טורפדו ותותח נ"מ פלנקס, ומצוידות בסככה ומנחת לשני מסוקים. בשנת 2020 הודיע הצי האמריקאי על תוכניתו להחליפן בפריגטות מסדרת קונסטליישן החדשה, בהדחק מתוכנן של כ-7,000 טון.
בתרבות הפופולרית
עוף הפריגט נקרא על שם ספינות הפריגטה, בשל היותו עוף ים מהיר-מעוף, ובשל נוהגו לשדוד מזון מעופות ים אחרים, נוהג אשר למלחי המאה ה-17 הזכיר כנראה את שימושן התכוף של פריגטות לשוד אניות סוחר.
סרט הקולנוע "Master and Commander" מבוסס על סדרת רומנים מאת פטריק או'בריאן, המתאר באופן נאמן למדי מבחינה היסטורית את הרפתקאותיו מפקד ספינת מלחמה בריטי וידידו רופא האונייה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. הספינה המופיעה בסרט זה היא רפליקה של הפריגטה "רוז" (HMS Rose) מ-1757, ובסרט היא מגלמת את הפריגטה "סורפרייז" (HMS Surprise), שהייתה פריגטה אמיתית בת-התקופה והושקה בשנת 1796. דמותו והרפתקאותיו הבדיוניות של הקברניט ג'ק אובריי, אותו מגלם בסרט ראסל קרואו, מבוססים בעיקר על הביוגרפיה של קפטן תומאס קוקרן, מפקד פריגטה רב-מעללים בצי המלכותי הבריטי, ואולי גם על דמותו של מפקד פריגטה מפורסם אחר מאותה תקופה, קפטן אדוארד פליו.
עבאס
{{פירושונים| אישים: שונות:
ראו גם
}}
בריאן אוביידו
בריאן אוביידו (בספרדית: Bryan Oviedo; נולד ב-18 בפברואר 1990) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בריאל סולט לייק בעמדת המגן השמאלי.
ראשית הקריירה
אוביידו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של דפורטיבו סאפריסה ואף שיחק שבעה משחקים בקבוצה הבוגרת.
בינואר חתם לשלוש בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. ב-5 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק האליפות של קופנהגן בו ניצחה 0-4 את קוגה. באוגוסט הושאל לנורשלן עד לסיום העונה, על מנת לצבור דקות משחק. אוביידו היה שותף לזכייה הראשונה של הקבוצה אי פעם בגביע הדני. בעונת חזר לקופנהגן.
אברטון
את עונת התחיל בקופנהגן, וב-31 באוגוסט 2012 אוביידו חתם באברטון. ב-22 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד סוונסי סיטי. ב-20 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד סטוק סיטי. ארבעה ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הניצחון עבור אברטון בניצחון 0-1 נגד מנצ'סטר יונייטד, שהיה גם הניצחון הראשון של אברטון באולד טראפורד אחרי 21 שנים.
ב-25 בינואר 2014 שבר את כף רגלו השמאלית במשחק נגד סטיוונאג' במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA. פציעה זו השביתה את אוביידו לשמונה חודשים מהמגרשים, ולכן החמיץ את מונדיאל 2014. ב-23 בספטמבר 2014 חזר למגרשים בהפסד 3-0 נגד סוונסי סיטי במסגרת הסיבוב השני של גביע הליגה האנגלי.
סנדרלנד
בקיץ אוביידו חתם בריאל סולט לייק מה-MLS.
קריירה בינלאומית
אוביידו שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של קוסטה ריקה. ב-26 בינואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד.
אוביידו נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2011, קופה אמריקה 2016, גביע הזהב 2017 ומונדיאל 2018.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
אוטומציה (פירושונים)
{{פירושונים|
מחשוב:
כלכלה ותעשייה:
מדעי הרוח:
ראו גם
}}
מירי בן דוד
מירי בן דוד היא דוגמנית עבר ישראלית.
ביוגרפיה
בתחרות מלכת היופי של ישראל לשנת 1971 נבחרה לסגנית. בין פעילותיה במסגרת התואר היא ביקרה במפעל של רבלון.
ייצגה את ישראל בתחרות מיס עולם 1971 שנערכה בלונדון. לפני התחרות הייתה מועמדת מועדפת לזכייה (יחד עם מיס ארצות הברית) על ידי המהמרים., ולבסוף הסתפקה בעלייה לשלב חמש עשרה המועמדות בחצי הגמר.
ב-1971 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האימה המלאך היה שטן לצד אופליה שטראל, בתפקיד סטודנטית שאיש זר רודף אחריה. בעקבות השתתפותה בסרט, היא לקחה חלק בסרט התיעודי משנת 2011, "לאן נעלם משה גז".
אורה מאירסון
אורה מאירסון (נולדה ב-9 בספטמבר 1956) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
מאירסון נולדה בכפר סבא. היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
בשנת 1984 שיחקה במחזה "קליגולה", קופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק. בשנת 1986 שיחקה במחזה פרי עטו של הנריק איבסן, "איולף הקטן". בשנת 1989 שיחקה בתיאטרון החאן במחזה "האביב מתעורר". היא קיבלה פרס-מלגה מטעם עיריית תל אביב-יפו - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1991). ב-1992 לוהקה למחזה "מחול המוות".
בשנת 1993 שיחקה בתיאטרון הבימה במחזה "הילד חולם", בבימויו של חנוך לוין. בשנת 1992 שיחקה במחזה "בשפל", פרי עטו של מקסים גורקי, אותו עיבדה עזה צבי וביימה אופירה הניג. בשנת 1994 גילמה את "ברטה, משרתת במחזה "הדה גאבלר". בשנת 1995 השתתפה במחזה "השושנה המקועקעת", שהוצג בתיאטרון הבימה. בשנת 2000 שיחקה במחזה "סאלינג'ר", בתיאטרון תמונע. בשנת 2003 שיחקה במחזה "החשפנית", פרי עטה של ענת ברזילי. בשנת 2005 שיחקה בסרט הקולנוע "מלנומה אהובתי".
בשנת 2006 לקחה חלק במחזה "דולי סיטי", המחזה הוא עיבוד בימתי לספרה של אורלי קסטל-בלום, "דולי סיטי". בין השנים 2007–2008 שיחקה במחזה, "החתונות של אבא", אותו כתב וביים יוסי יזרעאלי, עבור תיאטרון תמונע. בשנת 2008 שיחקה במחזה "כמו שתרצו אותי", של תיאטרון הספרייה. בשנת 2010 שיחקה במחזה "המתנדב", באולם אלי ליאון. בשנת 2012 שיחקה בתיאטרון הסינמה במחזה, "כל יום חמישי", אותו כתב אלירן כספי, על תפקידה במחזה הייתה מועמדת לפרס שחקנית השנה "בקיפוד הזהב".
היא שיחקה במחזות: "יובל", "שעת סיפור", "תהילה", "פעמונים בירושלים", "הדיבוק", "עידו ועינם", "הכלה המתה", "עלילות יחזקאל פיירמן", "רוזנטה חוזר משדה הקרב", "על במה אחת", "באר הבז", "היורדים אל הים", "נולדנו אשמים", "ליאונס ולנה", "לילה במאי", "ינתי פרזי", "רופא בעל כרחו", "האשה הגדולה מן החלומות", "רציחות קטנות", "פצפונת ואנטון", "מסע ארוך אל תוך הלילה", "רוקדים בלונאסה" ו"הבחורים בדלת ממול".
כמו כן, היא שיחקה במחזות "דבורה בארון", של תיאטרון הקאמרי, "הכל אודות חווה", של תיאטרון באר שבע ו"הצמא והרעב" של תיאטרון חיפה. היא שיחקה במחזה "הרצל", בעיבודה של רנה ירושלמי על פי יומניו וכתביו של הרצל והספר "הרצל" מאת ע. איילון. בעשור השני של המאה ה-21 הצטרפה לתיאטרון באר שבע ושיחקה במחזות "בין חברים", "רק אתמול נולדה", "בית ברנרדה אלבה", "גרין מייל", "הלוויה חורפית". ב-2017 החלה לשחק במחזה "אהבה וכסף" מאת דניס קלי בתיאטרון תמונע.
הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית בתפקיד משנה, על תפקידה במחזה "רק אתמול נולדה".
מאירסון נשואה ומתגוררת ברמת גן.
נבחרת ישראל בכדורגל נשים
נבחרת ישראל בכדורגל נשים (נקראת על ידי ההתאחדות גם בשם נבחרת הנשים) היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של מדינת ישראל, המנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
סגל הנבחרת מורכב ממיטב שחקניות הכדורגל המחזיקות באזרחות ישראלית. מאמן הנבחרת הוא זה שבוחר את סגל השחקניות ומדריך אותן לקראת המשחקים הבינלאומיים. המאמן ממונה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל, הגוף המנהלי החולש על הכדורגל בישראל בכלל ועל נבחרות ישראל בפרט. כיום מתמודדת נבחרת ישראל בשני מפעלים בינלאומיים, שהם מוקדמות גביע העולם בכדורגל ומוקדמות אליפות אירופה בכדורגל.
לקראת תחילת העשור השני של המאה ה-21 חל שיפור במעמדה של הנבחרת, אך למרות זאת היא מעולם לא הצליחה להעפיל לטורניר בינלאומי גדול.
היסטוריה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לקום בישראל מספר קבוצות כדורגל לנשים. מכיוון שבאותם ימים לא התקיימה פעילות של ליגה מסודרת, רובן שיחקו רק במשחקי ידידות והתפרקו תוך מספר שנים. בתקופה זו אף נוסדה נבחרת לא-רשמית לנשים, שערכה את משחקה הראשון ב-27 באוגוסט 1977 נגד, בו הפסידה 12-0.
רק עשרים שנים לאחר מכן - בעקבות חוקיה של פיפ"א, הוקמה ב-1997 נבחרת רשמית לנשים, שהייתה כפופה להתאחדות לכדורגל בישראל. לתפקיד מאמן הנבחרת מונה רוני שניידר, והסגל כלל את השחקניות איריס אברהם, סוניה שמחוני, אתי כהן, ניצן דנון, אנה אברמוביץ', שרון טובול, מיטל דיין, קים בלו, נתי חג'ג', ליאת בירן, אפרת סלומון, יפעת אבידן, איריס פישר, לובה ארוצקר, נעמה שירן, ענבל כנפו, קרן כנפו, אילנית מסיקה, חיה לוי, טלי כבל, דיאנה עוסייעת, אורלי נבעה, כנרת ג'נדרסקי, איריס שטיינר, גלית פישמן, פרחיה ביבי וסילבי ז'אן. המפעל הראשון בו לקחה הנבחרת חלק היו מוקדמות גביע העולם 1999. משחק הבכורה הרשמי של הנבחרת התקיים ב-2 בנובמבר 1997 באצטדיון העירוני בת ים, נגד, ובו הפסידה ישראל 7-0. את הקמפיין סיימה הנבחרת עם שבעה הפסדים וניצחון אחד - 0-5 על שהיה גם הניצחון הראשון של הנבחרת. את שער הבכורה של הנבחרת במשחק בינלאומי הבקיעה אורלי נבעה במשחק הידידות מול שנערך ב-9 בפברואר 1998 בישראל ובו הפסידה הנבחרת 5-2.
בתחילת 2004 החליף אלון שרייר את רוני שניידר בעמדת המאמן. במוקדמות אליפות אירופה 2005 השיגה ישראל את ניצחון השיא שלה - 1-12 על, במשחק בו הצטיינה סילבי ז'אן שכבשה חמישייה. בקמפיין זה סיימה הנבחרת במקום השני בבית.
לאחר קמפיין מוקדמות אליפות אירופה 2009 שבו סיימה הנבחרת במקום האחרון בבית עם נקודה אחת בלבד, הוחלט על ידי יושב ראש ההתאחדות לכדורגל לסיים את תפקידו של מאמן הנבחרת אלון שרייר, ולמנות במקומו את מאיר נחמיאס. שרייר מצדו טען כי פוטר ללא סיבה ואף תבע את ההתאחדות.
בספטמבר 2014, במסגרת מוקדמות גביע העולם 2015, הפתיעה ישראל וניצחה 0-1 את, שנחשבת לאחת מהנבחרות הבולטות באירופה. בסופו של דבר, ישראל סיימה את הקמפיין במקום הרביעי, והניצחון על דנמרק נחשב לאחד מהישגיה הטובים ביותר אי פעם.
ב-24 ביוני 2019 מונה שחקן העבר ומאמן השוערים בהווה, גבי בורשטיין להיות מאמן הנבחרת.
ב-20 באוגוסט 2019 קיימה הנבחרת משחק ידידות מול קבוצת צ'לסי האנגלית מליגת הפרמייר ליג לנשים (קבוצת הנשים של המועדון צ'לסי) באצטדיון המושבה בפתח-תקווה, כשבמשחק נכחו 8,534 צופים ובכך נשבר שיא הצופים למשחק כדורגל נשים בישראל.
ב-25 בפברואר 2021 ספגה הנבחרת את הפסדה הגדול ביותר במשחק רשמי, 0-12, במחזור האחרון של מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים, לנבחרת איטליה. את הקמפיין סיימה הנבחרת במקום החמישי מתוך שש נבחרות ששיחקו בבית. ב-28 ביולי 2021 מונה כדורגלן העבר שאימן קבוצות גברים בליגת העל בכדורגל, גילי לנדאו, להיות המאמן הלאומי של נבחרת הנשים. אולם ב-17 במאי 2022 פוטר המאמן גילי לנדאו על ידי ההתאחדות לכדורגל, עקב מחלוקת מקצועית בינו לבין השחקניות כפי שנטען להתאחדות על-ידיהן.
ב-31 במאי 2022 מונה ארז בלפר למאמן הנבחרת לשלושת המשחקים שנותרו עד סיום הקמפיין.
סטטיסטיקות ונתונים
נכון ל-18 במאי 2022.
סגל הנבחרת
להלן סגל נבחרת ישראל במסגרת משחקי מוקדמות מונדיאל 2023 כפי שזימן המאמן גילי לנדאו לקראת המשחקים מול פורטוגל, גרמניה וטורקיה.
רויאל ג'ורדניאן
רויאל ג'ורדניאן (בערבית: الملكية الأردنية; באנגלית: Royal Jordanian; שם קודם: עאליה علياء) היא חברת התעופה הלאומית של ירדן. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה.
תולדות החברה
החברה הוקמה בשנת 1963, ובתחילה נקראה "עליה" Alia Royal Jordanian Airlines  על שם המלכה עליה, רעייתו של המלך חוסיין. בתחילת הדרך שימשה החברה להטסת מלכים ירדנים וחברי השלטון הירדני למדינות ערביות שונות במזרח התיכון ומדינות המפרץ הפרסי. כחברה מסחרית החלה לפעול למספר מצומצם של יעדים, שכללו את ביירות, כווית וקהיר. בשנת 2007 הצטרפה החברה לברית Oneworld ובכך הפכה לחברת התעופה הערבית הראשונה המצטרפת לאחת משלוש הבריתות הגדולות של חברות תעופה.
נכון לשנת 2010, צי החברה מבוסס בעיקר על מטוסים של חברת איירבוס לדגמיו השונים וכן על מטוסי אמבראר E-Jets של חברת אמבראר הברזילאית, השולטת כיום בשוק מטוסי הסילון לטווחים בינוניים. בנוסף, הזמינה רויאל ג'ורדניאן 11 מטוסי בואינג 787, שיאפשרו למטוסיה לטוס לטווחים ארוכים מאי פעם בתולדות החברה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה 17 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מופעלות במטוסי האמבראר, מטוסי האיירבוס צרי הגוף של החברה ואף לעיתים במטוסי הבואינג 787 .זהו הקו הקצר ביותר של החברה, כ-110 ק"מ בקו אווירי. אורך הטיסה הוא 25 דקות.
ביולי 2014, בעקבות מבצע צוק איתן ופגיעת רקטה בעיר יהוד, הפסיקה החברה לראשונה את טיסותיה לתל אביב וממנה, בדומה לחברות תעופה נוספות. נוסעים לישראל הועברו באוטובוס משדה התעופה לגבול עם ישראל. באוגוסט 2014 חידשה החברה את טיסותיה לישראל.
סגולה (יהדות)
סגולה היא מילה שמופיעה בתנ"ך שמשמעותה היא לפי ההקשר שם ולפי פרשני המקרא לאוצר ייחודי ונעלה, ובכך מתוארים עם ישראל "כעם סגולה". כיום משמש המונח סגולה (מאגיה) לתיאור פעולות רוחניות (שאינן מצוות בדר"כ) המסוגלות לפעול ישועות בתחום ה-מיסטיקה.
מופעים קדומים
המילה סגולה מופיעה בתנ"ך שמונה פעמים, ובחמש מתוכן היא מתארת את עם ישראל. למשל, נאמר:.
בשאר המקומות שהמילה מוזכרת נראה שהיא מתפרשת במשמעות אוצר. כך, למשל, בספר דברי הימים נאמר:
בתלמוד נאמר, שאין להשיב לקטן פיקדון שהתקבל ממנו, כדי שלא יבזבזנו, אלא יעשו ממנו "סגולה" - לקנות לו מהם נכס יקר עד שיגדל וישתמש בו.
ביאור הביטוי
הביאור הפשוט למלה סגולה שעולה מהמקורות שלעיל הוא: דבר חשוב שנבחר והוטמן באוצר מיוחד. כמו כן הביטוי הרווח "יחיד סגולה" נובע ממקור זה, ופירושו: יחיד במינו.
אולם גם הסברים אחרים ניתנו למילה: רבי יהושע בן קרחה הסביר שסגולה היא מלשון קניין, כמו שאדם מסגל לעצמו = אדם קונה לעצמו. כך אמר ה' לעם ישראל שהם קנויים לו. להסבר זה יש סימוכין גם מאכדית, בה משמעות המילה Sagullu היא עדר. לפי הסבר זה, עם סגולה הוא עם שהקב"ה דואג לו, ורועה אותו.
ליונשטם מראה כי הכינוי 'עם סגולה' לקוח מהמונח הפוליטי sig/kiltu, שמציין בטקסטים באוגרית את הווסל שהשליט מעדיף. במקרא המונח הומר מהמישור הפוליטי למישור הדתי כדי לתאר את היחס בין ה' לבין הווסל המועדף שלו, ישראל.
אונקלוס (על הפסוק בספר שמות) פירש את המילים "עם סגולה" כ"עם חביב", כלומר: אהוב.
על פי המדרש מציין המושג סגולה אוצר רוחני וייחודי מן הגדולות שנתן הקב"ה לעמו ישראל כשכר על קבלת התורה.
סגולת ישראל - עם סגולה
ביהדות קיימת אמונה, כי עם ישראל הוא מיוחד משאר העמים, אך קיימת מחלוקת (למשל, בין הרמב"ם לבין הכוזרי) אם ה'סגולה' מתבטאת בתכונות מולדות או בתכונות נרכשות. דעת הרב קוק המשלבת את שתי ההשקפות. מדעתו של רבי מאיר בתלמוד הבבלי עולה שכל עליונות ישראל כלפי האומות היא רק בעוסקם בתורה. "אפילו נכרי ועוסק בתורה הרי הוא ככהן גדול".
ההשקפה שסגולת ישראל היא עניין מולד שימשה במרוצת הדורות אֲמַתְלָה לשנאת יהודים.
המשמעות בימינו
בימינו ובעקבות ספרות הקבלה נתייחד מובן המילה לפעולה רוחנית שאינה מצווה מהתורה, ושמסוגלת לפעול ישועות. עיסוק נרחב בנושא 'סגולות' התפתח בדורנו, ואנשים רבים מחפשים סגולות כאלו לפעמים כתחליף ליהדות האותנטית ולקיום מצוות. כמו קשירת חוט אדום על הזרוע, אכילת אתרוג לאשה עקרה ועוד.
חלוקת האימפריה העות'מאנית
חלוקת האימפריה העות'מאנית (30 באוקטובר 1918 – 1 בנובמבר 1922) היה אירוע גאופוליטי שהתרחש כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה וכיבוש איסטנבול בידי חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקיים בנובמבר 1918. החלוקה תוכננה במספר הסכמים שנעשו על ידי מדינות ההסכמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בעיקר בהסכם סייקס-פיקו, שנחתמו לאחר שהאימפריה העות'מאנית הצטרפה לגרמניה והקימה יחד את הברית העות'מאנית-גרמנית. הקונצרן העצום של טריטוריות ועמים שהיוו בעבר את האימפריה העות'מאנית חולק לכמה מדינות חדשות. האימפריה העות'מאנית הייתה המדינה האסלאמית המובילה מבחינות גאופוליטיות, תרבותיות ואידאולוגיות. חלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המלחמה הובילה לשליטה של מדינות מערביות, כגון בריטניה וצרפת, במזרח התיכון, ולהיווצרות העולם הערבי המודרני וטורקיה. ההתנגדות להשפעת המעצמות הללו הגיעה בעיקר מהתנועה הלאומית הטורקית, אך לא התפשטה בשאר המדינות הפוסט-עות'מאניות עד לתקופת הדה-קולוניזציה המהירה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההקמה של מדינות חסות בעיראק ובארץ ישראל, והצעת החלוקה של סוריה לאורך קווים קומונליים, נחשבת כחלק מהאסטרטגיה הגדולה יותר של הבטחת המתיחות במזרח התיכון, ובכך הצריכה את תפקידן של מעצמות קולוניאליות מערביות (באותה תקופה בריטניה, צרפת ואיטליה) כמתווכות לשלום וספקות נשק. מנדט חבר הלאומים העניק את המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, המנדט הבריטי על מסופוטמיה (כיום עיראק), וכתב המנדט שהתפצל מאוחר יותר למנדט הבריטי על ארץ ישראל ולאמירות עבר הירדן (1921–1946). שטחיה של האימפריה העות'מאנית בחצי האי ערב הפכו לממלכת חג'אז, שניתנה לסולטנות נג'ד (כיום ערב הסעודית), ולממלכה המותוואכלית של תימן. שטחיה של האימפריה בחופיו המערביים של המפרץ הפרסי סופחו על ידי ערב הסעודית (אל-אחסה וקטיף), או נותרו מדינות חסות בריטיות (כווית, בחריין וקטר).
לאחר שהממשלה העות'מאנית התמוטטה לחלוטין, ב-1920, חתמו נציגיה על הסכם סוור, שהיה מחלק חלק ניכר משטחה של טורקיה של ימינו בין צרפת, בריטניה, יוון ואיטליה. מלחמת העצמאות של טורקיה אילצה את מעצמות מערב אירופה לחזור לשולחן המשא ומתן בטרם ניתן יהיה לאשרר את ההסכם. מערב אירופה והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה חתמו ואשררו את הסכם לוזאן החדש ב-1923, שהחליף את חוזה סוור מבחינת הנושאים הטריטוריאליים. נושא אחד לא פתור עסק במחלוקת בין ממלכת עיראק לרפובליקה של טורקיה על השליטה בווילאייט מוסול, והוא נוהל מאוחר יותר בחסות חבר הלאומים ב-1926. הבריטים והצרפתים חילקו ביניהם את סוריה הגדולה בהסכם סייקס-פיקו. הסכמים סודיים אחרים נחתמו עם איטליה ורוסיה. הצהרת בלפור עודדה את התנועה הציונית הבינלאומית לפעול למען בית לאומי לעם היהודי. בעוד שהייתה חלק מההסכמה המשולשת, רוסיה חתמה גם על הסכמים שמנעו ממנה להשתתף בחלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המהפכה הרוסית. הסכם סוור הכיר רשמית במנדטים החדשים של חבר הלאומים באזור, בעצמאותה של תימן ובריבונות הבריטית על קפריסין.
רקע
המעצמות המערביות האמינו זה מכבר שהן יהפכו בסופו של דבר לדומיננטיות באזור שנתבע על ידי האימפריה העות'מאנית. בריטניה צפתה צורך לאבטח את האזור בגלל מיקומו האסטרטגי על הנתיב להודו הקולוניאלית ומצאה את עצמה כלואה במאבק עם רוסיה על השפעה אימפריאלית שכונה "המשחק הגדול".
מנדטים צרפתיים
סוריה ולבנון הפכו למדינות חסות צרפתיות. השליטה הצרפתית נתקלה מיד בהתנגדות מזוינת, וכדי להילחם בלאומיות הערבית, צרפת חילקה את אזור המנדט ללבנון ולארבע מדינות משנה.
המנדט על סוריה
בהשוואה למנדט של לבנון, המצב בסוריה היה כאוטי יותר. הישויות להלן הן אלו שהתאחדו לכדי סוריה:
המנדט על לבנון
לבנון הגדולה היה שמה של טריטוריה שנוצרה על ידי צרפת. זו הייתה הישות שהקדימה את לבנון המודרנית. היא התקיימה בין 1 בספטמבר 1920 ל-23 במאי 1926. צרפת יצרה את שטח הטריטוריה מהשטח הלבנטיני (במנדט חבר הלאומים) כדי ליצור "מקלט" לאוכלוסייה הנוצרית המרונית. המרונים זכו לשלטון עצמי והבטיחו את מעמדם בלבנון העצמאית ב-1943.
התערבות צרפתית למען המרונים החלה עם הכניעות של האימפריה העות'מאנית, הסכמים שנעשו בין המאות ה-16 וה-19. ב-1866, כשיוסף ביי כראם הוביל מרד מרוני בהר הלבנון, הגיע כוח ימי בראשות צרפת לעזור. הכוח הצרפתי איים על המושל, דאוד פאשה, בנמל הסולטן ומאוחר יותר סילק את כראם למקום מבטחים.
המנדטים הבריטיים
הבריטים זכו לשלושה שטחי מנדט, כאשר אחד מבניו של חוסיין בן עלי, פייסל, שהוכרז כמלך עיראק ועבר הירדן, סיפק כיסא לבנו אחר של חוסיין, עבדאללה. המנדט הבריטי הוצב תחת ממשל בריטי ישיר, והאוכלוסייה היהודית הורשתה לגדול ככל רצונה, בתחילה תחת ההגנה הבריטית. רוב חצי האי ערב נפל בידי בעל ברית בריטי אחר, אבן סעוד, שיצר את ממלכת ערב הסעודית ב-1932.
המנדט על מסופוטמיה
מוסול ניתנה לצרפת במסגרת הסכם סייקס-פיקו שנחתם בשנת 1916, ולאחר מכן ניתנה לבריטניה במסגרת הסכם קלמנסו-לויד ג'ורג' שנחתם ב-1918. בריטניה וטורקיה חלקו את השליטה על המחוז העות'מאני לשעבר מוסול בשנות ה-20. תחת הסכם לוזאן משנת 1923 נפלה מוסול תחת המנדט הבריטי של מסופוטמיה, אך הרפובליקה הטורקית החדשה תבעה שליטה על המחוז כחלק מהלב ההיסטורי שלה. ועדה של חבר הלאומים יצאה לאזור ב-1924 כדי ללמוד את המקרה וב-1925 המליצה שהאזור יישאר מחובר לעיראק, ושבריטניה תחזיק במנדט עוד 25 שנה, כדי להבטיח את הזכויות האוטונומיות של האוכלוסייה הכורדית. טורקיה דחתה החלטה זו. אף על פי כן, בריטניה, עיראק וטורקיה כרתו הסכם ב-5 ביוני 1926, שרובו בא בעקבות החלטת מועצת החבר. מוסול נשארה תחת המנדט הבריטי על מסופוטמיה עד שעיראק קיבלה עצמאות ב-1932 על פי דרישת המלך פייסל הראשון, אם כי הבריטים שמרו על בסיסים צבאיים וזכויות מעבר לכוחותיהם במדינה.
המנדט על ארץ ישראל
במהלך המלחמה הגדולה, בריטניה הוציאה שלוש הצהרות מנוגדות באשר לשאיפותיה בארץ ישראל. בריטניה תמכה, באמצעות קצין המודיעין הבריטי תומאס אדוארד לורנס (הידוע גם בשם לורנס איש ערב), בהקמת מדינה ערבית מאוחדת המשתרעת על שטח נרחב מהמזרח התיכון הערבי בתמורה לתמיכה ערבית בבריטים במהלך המלחמה. הצהרת בלפור משנת 1917 עודדה שאיפות יהודיות לבית לאומי. לבסוף, הבריטים הבטיחו באמצעות מכתבי חוסיין-מקמהון שלמשפחה ההאשמית תהיה ריבונות על רוב הקרקעות באזור בתמורה לתמיכתה במרד הערבי.
המרד הערבי, שתוכנן בחלקו על ידי לורנס, הביא לכך שכוחות בריטיים בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי הביסו את הכוחות העות'מאניים ב-1917 במערכה על סיני וארץ ישראל וכבשו את ארץ ישראל וסוריה. האדמה נוהלה על ידי הבריטים למשך שארית המלחמה.
הממלכה המאוחדת קיבלה את השליטה בארץ ישראל בועידת השלום בפריז שהקימה את חבר הלאומים ב-1919. הרברט סמואל, לשעבר הממונה על שירותי הדואר בקבינט הממשלה הבריטית, שסייע בניסוח הצהרת בלפור, מונה לנציב העליון לפלשתינה הראשון. בשנת 1920 בוועידת סן רמו שבאיטליה, הוטל מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל לבריטניה. ב-1923 העבירה בריטניה חלק מרמת הגולן למנדט הצרפתי של סוריה, בתמורה לאזור מטולה.
תנועות עצמאות
כאשר העות'מאנים עזבו, הכריזו הערבים על מדינה עצמאית בדמשק, אך היו חלשים מדי, הן צבאית והן כלכלית, כדי להתנגד למעצמות האירופאיות לאורך זמן, ובריטניה וצרפת שלטו מחדש באזור לאחר זמן קצר.
במהלך שנות ה-20 וה-30, עיראק, סוריה ומצרים נעו לקראת עצמאות, אף על פי שהבריטים והצרפתים לא עזבו רשמית את האזור עד לאחר מלחמת העולם השנייה. אולם בארץ ישראל, הכוחות הסותרים של הציונות והלאומיות הערבית יצרו מצב שאותו הבריטים לא יכלו לפתור. עלייתה לכוח של המפלגה הנאצית בגרמניה יצרה דחיפות חדשה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל, דבר שהוביל לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בחצי האי ערב
בחצי האי ערב הצליחו הערבים להקים כמה מדינות עצמאיות. בשנת 1916 חוסיין בן עלי, שריף מכה, הקים את ממלכת חג'אז, בעוד אמירות ריאד הפכה לסולטנות נג'ד. בשנת 1926 הוקמה ממלכת נג'ד וחג'אז, אשר בשנת 1932 הפכה לממלכת ערב הסעודית. ממלכת תימן קיבלה עצמאות ב-1918, בעוד שהמדינות הערביות במפרץ הפרסי הפכו למדינות חסות בריטיות דה פקטו, בעלות אוטונומיה פנימית מסוימת.
באנטוליה
הרוסים, הבריטים, האיטלקים, הצרפתים, היוונים, האשורים והארמנים תבעו ריבונות על אנטוליה, בהתבסס על אוסף של הבטחות בזמן מלחמה, פעולות צבאיות, הסכמים סודיים ובריתות. על פי הסכם סוור, כל העמים הנ"ל פרט לאשורים קיבלו חלק מאנטוליה. ארמניה הייתה אמורה לקבל חלק ניכר מהמזרח, המכונה ארמניה הווילסונית, המשתרע עד לאזור ימת ואן בדרום ועד מוש במערב, יוון הייתה אמורה לקבל את סמירנה והאזור סביבה (וכנראה הייתה זוכה לריבונות על קונסטנטינופול וכל תראקיה, שהיו נחשבים לשטחים מפורזים בשליטה בינלאומית), איטליה הייתה אמורה לקבל שליטה על החוף הדרומי-מרכזי והמערבי של אנטוליה סביב אנטליה, צרפת הייתה אמורה לקבל את השטח של קיליקיה, ולבריטניה יינתן כל השטח שמדרום לארמניה. לעומת זאת, הסכם לוזאן, שנחתם ב-1923, ביטל את כל ההסדרים והסיפוחים הטריטוריאליים שנקבעו בהסכם סוור.
ברוסיה
במרץ 1915, שר החוץ של האימפריה הרוסית, סרגיי סאזונוב, אמר לשגרירי בריטניה וצרפת, ג'ורג' ביוקנן ומוריס פאלאולוג, בהתאמה, כי הסדר מתמשך לאחר המלחמה דורש החזקה רוסית של "העיר קונסטנטינופול, החוף המערבי של הבוספורוס, ים מרמרה, והדרדנלים, כמו גם דרום תראקיה עד קו אנוס-מדיה", ו"חלק מהחוף האסייתי בין הבוספורוס, נהר הסקריה, ונקודה שתיקבע על חוף מפרץ איזמיט". הסכם קונסטנטינופול נחשף בנובמבר 1917 על ידי העיתון הרוסי איזבסטיה, כדי להשיג את תמיכת הציבור הארמני במהפכה הרוסית. עם זאת, המהפכה הנ"ל למעשה סיימה את התוכניות הרוסיות.
בממלכה המאוחדת
חיפוש השליטה של הבריטים על ים מרמרה הוביל לכיבוש איסטנבול, בסיוע צרפתי, בין 13 בנובמבר 1918 ל-23 בספטמבר 1923. לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה וחתימת הסכם לוזאן, עזבו הכוחות את העיר.
באיטליה
על פי הסכם סנט ז'אן-דה-מורין, שנחתם ב-1917 בין צרפת, איטליה ובריטניה, איטליה הייתה אמורה לקבל את כל דרום-מערב אנטוליה מלבד אזור אדנה, כולל איזמיר. עם זאת, בשנת 1919 השיג ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, את אישור ועידת השלום בפריז לכבוש את איזמיר, תוך ביטול הוראות ההסכם.
בצרפת
במסגרת הסכם סייקס-פיקו הסודי משנת 1916, הצרפתים השיגו את האטיי, לבנון וסוריה, והביעו רצון לשלוט על דרום-מזרח אנטוליה. בסופו של דבר, הסכם סנט ז'אן-דה-מורין הקצה לצרפת את אזור אדנה.
הצבא הצרפתי, יחד עם הבריטים, כבש חלקים מאנטוליה בין השנים 1919 ו-1921 מלחמת טורקיה-צרפת, כולל מכרות פחם, מסילות ברזל, נמלי הים השחור של זונגולדאק, קאראדניז ארגלי וקונסטנטינופול, אוזונקופרו במזרח תראקיה ואזור קיליקיה. צרפת נסוגה בסופו של דבר מכל האזורים הללו, לאחר שביתת הנשק של מודניה, הסכם אנקרה וחוזה לוזאן.
ביוון
מדינות ההסכמה המערביות, במיוחד ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג', הבטיחו ליוון הישגים טריטוריאליים על חשבון האימפריה העות'מאנית אם יוון תיכנס למלחמה בצד בעלות הברית. השטחים המובטחים כללו את מזרח תראקיה, האיים גקצ'אדה ובוזג'אאדה, וחלקים ממערב אנטוליה, סביב העיר איזמיר.
במאי 1917, לאחר הגלייתו של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, חזר ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, לאתונה, והצטרף להסכמה. כוחות צבא יווניים (אם כי היו מחולקים בין תומכי המלוכה לתומכי וניזלוס) החלו לקחת חלק במבצעים צבאיים נגד הצבא הבולגרי על הגבול. באותה שנה הובטחה איזמיר לאיטליה במסגרת הסכם סנט ז'אן-דה-מורין.
בוועידת השלום בפריז בשנת 1918, בהתבסס על ההבטחות בזמן המלחמה, לחץ וניזלוס קשות בעד הרחבת הלאס (רעיון יוון הגדולה) שיכלול את הקהילה הקטנה דוברת היוונית בדרום אלבניה, הקהילה האורתודוקסית דוברת היוונית בתראקיה (כולל קונסטנטינופול) והקהילה האורתודוקסית באסיה הקטנה. ב-1919, למרות ההתנגדות האיטלקית, הוא השיג את אישור ועידת השלום בפריז ב-1919 ליוון לכבוש את איזמיר.
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז הייתה ישות שהוקמה בשטח הרוסי בשנת 1918, לאחר נסיגת הכוחות העות'מאניים לגבול שלפני מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מהפסקת האש של מודרוס. הישות הייתה ממשלת מעבר עצמאית, היא הונהגה על ידי פאחר אל-דין פיריאוגלו ומרכזה הייתה בעיר קארס.
בארמניה
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקימו הארמנים ברוסיה ממשלה זמנית בדרום-מערב האימפריה הרוסית. סכסוכים צבאיים בין הטורקים והארמנים במהלך המלחמה ולאחריה הובילו, בסופו של דבר, לקביעת גבולות ארמניה.
המינהל עבור ארמניה המערבית
באפריל 1915 הביעה רוסיה תמיכה בהקמת הממשלה הארמנית הזמנית תחת המושל הרוסי-ארמני אראם מאנוקיאן, מנהיג ההתנגדות במצור על ואן. התנועה הארמנית לשחרור לאומי קיוותה שניתן יהיה לשחרר את ארמניה מהמשטר העות'מאני בתמורה לסיוע לצבא הרוסי הקיסרי. עם זאת, למשטר הצארי היה הסכם סודי עם שאר חברי ההסכמה המשולשת בנוגע לגורל מספר שטחים באנטוליה. תוכניות אלו פורסמו על ידי המהפכנים הארמנים ב-1917 כדי לזכות בתמיכת הציבור הארמני.
בינתיים, הממשלה הזמנית הפכה יציבה יותר ככל שנכנסו יותר ארמנים לשטחה. רק בשנת 1917, כ-150,000 ארמנים עברו למחוזות ארזורום, ביטליס, מוש וואן. ארמן גארו ומנהיגים ארמנים נוספים ביקשו להעביר את החיילים הסדירים הארמנים בחזית האירופאית לחזית בקווקז.
המהפכה הרוסית הותירה את החזית במזרח טורקיה במצב של תנופה. בדצמבר 1917 נחתם הסכם שביתת נשק בין נציגי האימפריה העות'מאנית והקומיסריאט של עבר הקווקז. עם זאת, האימפריה העות'מאנית החלה לתגבר את הארמייה השלישית שלה בחזית המזרחית. הלחימה החלה באמצע פברואר 1918. הארמנים, שהיו תחת לחץ כבד מצד הצבא העות'מאני והצבא הכורדי הבלתי-סדיר, נאלצו לסגת מארזינג'אן לארזורום ולאחר מכן לקארס, ובסופו של דבר נסו אפילו מקארס ב-25 באפריל. כתגובה להתקדמות העות'מאנית, הקומיסריאט של עבר הקווקז הפך לפדרציה של עבר הקווקז; התפוררות הפדרציה הביאה להקמת הרפובליקה הראשונה של ארמניה ב-30 במאי 1918. חוזה בתומי, שנחתם ב-4 ביוני של אותה שנה, צמצם את שטח הרפובליקה הארמנית לכ-11,000 קמ"ר בלבד.
ארמניה הווילסונית
בוועידת השלום בפריז, בשנת 1919, הארמנים בתפוצות והפדרציה המהפכנית הארמנית טענו כי ארמניה ההיסטורית, האזור שנותר מחוץ לשליטת האימפריה העות'מאנית מ-1915 עד 1918, צריך להיות חלק מהרפובליקה הראשונה של ארמניה. הארמנים בתפוצות טענו כי לארמניה "היכולת לשלוט באזור", ונימקו זאת על פי העקרונות בנאום "ארבע עשרה הנקודות" של וודרו וילסון, בהתבסס על השליטה הארמנית שהוקמה לאחר המהפכה הרוסית. הארמנים גם טענו כי האוכלוסייה הדומיננטית של האזור הופכת לארמנית יותר ככל שהתושבים הטורקים עוברים למחוזות המערביים. בוגוס נובאר, נשיא המשלחת הלאומית הארמנית, הוסיף כי "בקווקז, שם, מבלי להזכיר את 150,000 הארמנים בצבא הרוסי הקיסרי, יותר מ-40,000 מהמתנדבים שלהם תרמו לשחרור חלק מהווילאייטים הארמנים, וכן שם, בפיקודו של מנהיגיהם, אנטרניק ונזרבקוף, הם, לבדם מבין עמי הקווקז, התנגדו לצבאות הטורקים, מתחילת הנסיגה הבולשביסטית ועד לחתימת שביתת הנשק".
הנשיא וילסון קיבל את הטיעונים הארמנים לשרטוט הגבול וכתב: "העולם מצפה מהם (הארמנים), שהם יתנו כל עידוד ועזרה שביכולתם לאותם פליטים טורקים שעשויים לרצות לחזור לבתיהם הקודמים במחוזות טרבזון, ארזרום, ואן וביטליס, לזכור שגם העמים האלה סבלו מאוד". הוועדה הסכימה להצעתו, שהרפובליקה הראשונהשל ארמניה תתרחב למזרח טורקיה של ימינו.
ברפובליקה של טורקיה
בין 1918 ל-1923, תנועות התנגדות טורקיות בראשות מוסטפא כמאל אטאטורק אילצו את היוונים והארמנים לצאת מאנטוליה. המהפכנים הטורקים גם דיכאו את ניסיונות הכורדים להשיג ריבונות בשנות ה-20. לאחר שההתנגדות הטורקית השיגה שליטה על אנטוליה, לא הייתה תקווה לעמידה בתנאי הסכם סוור.
לפני ההצטרפות לברית המועצות, ב-3 בדצמבר 1920, חתמה הרפובליקה הראשונה של ארמניה על הסכם אלכסנדרופול, ובו הסכימה לגבול הנוכחי בין שתי המדינות. לאחר מכן הפכה ארמניה לחלק בלתי נפרד מברית המועצות. גבול זה אושרר שוב עם הסכם מוסקבה משנת 1921, שבו ויתרו הבולשביקים על המחוזות קארס, Iğdır, ארדהאן וארטווין לטורקיה, תמורת אזור אג'ריה, כולל עיר הבירה בתומי.
ב-11 בספטמבר 1922, אשררו טורקיה וברית המועצות, יחד עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, את הסכם קארס, שקבע את הגבול הצפון-מזרחי של טורקיה. לבסוף, הסכם לוזאן, שנחתם ב-1923, סיים רשמית את כל מעשי האיבה והוביל להקמת הרפובליקה הטורקית המודרנית.
באטל ראפ
באטל ראפ (בעברית: קרב ראפ) הוא מופע מסורתי שבו ראפרים מעליבים ומקללים אחד את השני.
קרבות ראפ יכולים להופיע כחלק מאלבומי מוזיקה, אך לעיתים קרובות קרבות ראפ מדוקלמים בספונטניות כאשר הראפרים יופיעו באותה במה כדי להראות למי יש את השורות הטובות ביותר.
חלק מהראפרים החלו לכתוב בעיקר פעולות קרב ולהילחם בראפרים אחרים לפני שהחלו להקליט את שירם.
ראפ באטל מתואר על ידי 40 Cal בספרו How to Rap כ"חוץ-לימודי" ומשווה את זה לתחרות ההטבעות ב-NBA.
כלכלת מונגוליה
הפעילות הכלכלית במונגוליה מבוססת באופן מסורתי על חקלאות ורעיית צאן. כמו כן, קיימים במדינה מחצבים רבים, כגון נחושת, פחם, מוליבדן, בדיל, טונגסטן וזהב.
סקירה היסטורית
הסיוע הסובייטי, שהיווה בעבר למעלה משליש מהתמ"ג, נעלם כמעט בן לילה ב-1990-91, בשעה שברית המועצות התמוטטה. מונגוליה שקעה למיתון עמוק, שנמשך זמן רב בעקבות סירובה של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה (MPRP) לנקוט ברפורמה כלכלית. לאחר מכן, עם עלייתה של הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה לשלטון, אומצה כלכלת שוק חופשי, שתמכה בליברליזציה של מסחר פנימי ובינלאומי, ושיקמה את הבנקים. הממשלה המונגולית פתחה בתוכניות הפרטה, ואימצה משקיעים זרים.
הרפורמה עוכבה על ידי ה-MPRM באופוזיציה ובעקבות אי יציבות פוליטית שנעצרה אחרי ארבע ממשלות רצופות של האיחוד הדמוקרטי. ב-1997 החלה כלכלת המדינה לצבור תאוצה לאחר שקיעה ב-1996 בעקבות אסונות טבע שפקדו את מונגוליה, ובעקבות הירידה העולמית במחירי נחושת וקשמיר. הייצוא קרס ב-1998 בעקבות המשבר הכלכלי הכלל-אסייתי. באוגוסט וספטמבר 1999, סבלה מונגוליה מחרם רוסי על ייצוא נפט ומוצריו.
בשנות ה-80 החלו התעשיות המונגוליות לצבור תאוצה, וייצרו 34% מהמוצרים, בהשוואה ל-18% בחקלאות. עם זאת, מחצבים, בעלי חיים ומוצרים המבוססים על בעלי חיים עדיין מהווים את מרכז הכלכלה המונגולית.
בין 1990 לבין 1993 סבלה מונגוליה מאינפלציה תלת ספרתית ומאבטלה קשה. הייצור התדרדר ב-75%. הרפורמה שהתחילה ב-1994 שיפרה את מצב הכלכלה, אך גידול זה לווה בהיחלשות הבנקים.
מונגוליה הצטרפה לארגון הסחר העולמי (WTO) בשנת 1997. הקהילה העולמית התחייבה לתרום 300 מיליון דולר בשנה על מנת לסייע למונגוליה, בכנס שנערך באולן בטור ביוני 1999.
סביבה
כתוצאה מעיור מסיבי ומדיניות של תיעוש בעידן הקומוניסטי, הפכה סביבתה המידרדרת של מונגוליה למצוקתה העיקרית. שריפתו של פחם ופעילותם של מפעלים רבים באולן בטור גרמו לזיהום אוויר מסיבי באזור עיר הבירה.
כריתת יערות ועיבוד-יתר של המישורים הגביר את שחיקת האדמה כתוצאה מרוח ומגשם. בעקבות הגדילה בעדרים (כתוצאה מההפרטה), קיימת בעיה של חוסר במרעה.
נתונים מספריים
תמ"ג: 6.1 מיליארד$
גידול שנתי בתמ"ג: 3.5%
תמ"ג לנפש: 2320$
תמ"ג על פי סקטורים:
אחוז אוכלוסייה מתחת לקו העוני: 40%
אינפלציה: 9.5%
כח העבודה: 1.256 מיליון
שיעור האבטלה:: 4.5%
מטבע: 1 טוגרוג = 100 מונגו
שער חליפין (2005): 1 טוגרוג = 0.0008$
שנה פיסקלית: הלוח הקלנדרי
עתיד
עתיד הוא החלק של קו הזמן שעדיין לא קרה. כלומר המקום בזמן שבו נמצאים כל האירועים שעדיין לא קרו. במובן זה העתיד הפוך במשמעותו לעבר (הזמן והאירועים שכבר קרו). מבחינת ציר הזמן הכרונולוגי, העתיד והעבר שניהם מצויים בקצוות הקוטביים של ההווה שהוא האירועים שקורים כעת.
בעת העתיקה מושג העתיד נתפס רק על ידי חלק מהקדמונים.
בימי הביניים עסקו חכמים ופילוסופים בהערכת הזמנים והיחסים ביניהם. היו אשר סברו, כי אין הווה כלל אלא.
ניסיון לחזות את העתיד העסיק את האדם מאז ומתמיד, כך נוצרו תורות כגון האסטרולוגיה והנומרולוגיה ומוסד האורקל מדלפי ועוד אורקלים רבים יוון העתיקה. בחיזוי עתידות עסקו נביאים, מכשפים, קוסמים ומפענחי חלומות.
העתידנות המודרנית עוסקת בהשערות לגבי העתיד.
בפיזיקה הקלאסית, העתיד הוא רק מחצית מציר הזמן וזהה לכל הצופים. בתורת היחסות הפרטית, זרימת הזמן תלויה בנקודת ההתייחסות של המתבונן. ככל שצופה מתרחק מהר יותר מאובייקט התייחסות, נראה כי האובייקט נע מהר יותר בזמן. לפיכך, העתיד אינו מושג אובייקטיבי או בלתי תלוי. תפיסה מודרנית יותר היא עתיד מוחלט, או קונוס האור. בעוד שאדם יכול לנוע אחורה או קדימה בשלושת הממדים המרחבים, פיזיקאים רבים טוענים שניתן להתקדם קדימה בזמן ובכך שוללים מסע בזמן אל העבר.
ספר העיון "המצאת המחר" מאת הפילוסוף דניאל ש. מילוא, טוען כי סוד הצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת - "המצאת המחר".
ה'תשמ"ו
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשמ"ו הם:
סקובי-דו ופלישת החייזרים
סקובי-דו ופלישת החייזרים (באנגלית: Scooby-Doo and the Alien Invaders) הוא סרט קומדיית מדע בדיוני מונפש אמריקאי משנת 2000. סרט זה הופק על ידי חברת ההנפשה "האנה-ברברה", והופץ ב-3 באוקטובר 2000.
זהו הסרט השלישי מבין ארבעת הסרטים הראשונים של סקובי-דו שהונפשו על ידי אולפן ההנפשה היפני "Mook Animation". בניגוד לסרטים הקודמים ולמרות האווירה הקודרת יותר, לסרט עלילה "קלילה וידידותית" יותר, כיוון שהמפלצות האמיתיות הן אלו המסייעות ל"מסתורין בע"מ", בזמן שהאנטגוניסטים הראשיים הם בני האדם המחופשים.
סרט זה היה האחרון בו לקחה חלק המדבבת מרי קיי ברגמן בדיבוב דמותה של דפני, לפני מותה בנובמבר 1999, והוא הוקדש לה.
עלילת הסרט
שאגי וסקובי נכנסים לדיינר בבהלה, בטענה שראו חייזרים. המלצרית, דוטי, מציינת שכי תושבי העיירה מעולם לא ראו חייזרים, אבל כן חוזים באורות מוזרים ושומעים צלילים מוזרים במהלך הלילות. השף, סרג'יו, מוסיף כי גם עדרי הבקר נעלמים בין לילה מבלי להשאיר עקבות, וכי בעקבות כך חלק מתושבי העיירה עזבו. בנוסף, אחד מתושבי העיירה, לסטר, טוען שנחטף פעם אחת בעבר וטוען שיש לו תמונות מהאירוע. הקבוצה הולכת לביתו במטרה לבדוק את התמונות, אך מסתבר שהם לא יותר מאשר ציורים של לסטר. לאחר מכן, לסטר מציע לתת לקבוצה ללון בביתו.
במהלך הלילה, סקובי ושאגי נחטפים ומנסים לברוח, אך מוצאים את עצמם מוקפים בחייזרים. למחרת בבוקר, הם מוצאים את עצמם באמצע המדבר לאחר שהעירו בטעות צלמת היפית בשם קריסטל ואת הגולדן רטריבר שלה, אמבר; בהן סקובי ושאגי מתאהבים עד מעל הראש. קריסטל מסיעה את השניים בחזרה אל הקבוצה. לאחר מכן, הקבוצה נתקלת במקס לפני שקריסטל ואמבר מופיעות שוב. סקרנית לגבי התן, קריסטל מבקשת משאגי להראות לה היכן הם ראו אותו.
מקס לוקח את ולמה, פרד ודפני לפגוש את שאר הצוות של אצח"ח, אך ולמה מתחילה לחשוד כשהיא רואה בוץ מיובש על מגפיהם, מכיוון שהם במדבר. מאוחר יותר, ולמה מחליטה לקחת את הקבוצה לקניון שבו היא מניחה שנהר זורם דרכו. הקניון מתגלה כצחיח, אך שם הם מוצאים ציוד כרייה וזהב במערות הסמוכות. בינתיים, המשטרה הצבאית מורה לשאגי, קריסטל, סקובי-דו ואמבר לעזוב את האזור מכיוון שהוא נכס ממשלתי. קריסטל מספרת לשאגי שהיא למעשה סוכנת ממשלתית סמויה, ושאגי מוביל אותה למערה שבה ראה לראשונה את החייזרים. הם מתחבאים בפנים כאשר המשטרה הצבאית חוזרת, ומעמיקים יותר לתוך המערה. שאגי, סקובי, קריסטל ואמבר מגלים את הזהב, אבל נרדפים על ידי החייזרים והשוטרים הצבאיים, תוך שהם נתקלים בשאר הקבוצה.
פרד, ולמה ודפנה נלכדים בזמן שהאחרים נדחקים לפינה על ידי השוטרים הצבאיים. לאחר שהחייזרים שולחים אחריהם את השוטרים, מתגלה כי החייזרים הם למעשה חברי צוות האצח"ח, שמסבירים שהם נתקלו במערה תוך כדי חיפוש אחר קרקע להנחת צלחת אצח"ח נוספת. מכיוון שזה הקרקע נמצאת ברשות הממשלה, הם החליטו לא לדווח על כך, שכרו שוטרים צבאיים מזויפים, והתחפשו לחייזרים על מנת להפחיד את המקומיים ולהרחיק אותם מהאזור. כאשר השוטרים מאיימים שוב על הקבוצה, שאגי וסקובי מנסים לגרש אותם, אך קריסטל ואמבר מפחידות אותם על ידי חשיפת צורותיהן האמיתיות כחייזריות. כשהן חוזרות אל הקבוצה, קריסטל ואמבר שוב חושפות את צורותיהן החייזריות בפני כל הנוכחים וממלכדות את מקס והשוטרים על ידי כריכת קרן לייזר סביבם. לורה וסטיב מנסים ללכוד אותם, אבל שאגי וסקובי נחלצים לעזרתם ופרד לוכד את לורה וסטיב.
קריסטל ואמבר מסבירות לקבוצה שהן חייזריות מכוכב מרוחק, שהתחפשו להיפיות מכיוון שהמידע שלהם על כדור הארץ התקבל מאותות טלוויזיה משנות ה-60. מתברר גם שהעב"ם בו הקבוצה נתקלה בתחילת הסרט היה למעשה החללית של קריסטל ואמבר, שאחריה האצח"ח עקבה. לפני עזיבתן לכוכב הבית שלהן, קריסטל ואמבר נפרדות משאגי וסקובי.
חברי צוות האצח"ח נעצרים על ידי הרשויות ונכלאים לכל החיים ללא משפט; המכונאי מגיע עם מכונת המסתורין המתוקנת; שאגי וסקובי שבורי-הלב מתעודדים מיד למראה קופסת חטיפי סקובי; והקבוצה נוסעת בחזרה לדרכה, כשבמרחקים, התן צופה בהם.
הפקה
הפצת סרטי "סקובי-דו" ישירות למדיה הביתית החלה עם הפקת הסרט "סקובי-דו באי הזומבים" בשנת 1998, ולאחריו "סקובי-דו ורוחה של המכשפה" בשנת 1999. שני הסרטים הראשונים זכו להצלחה רבה עד כדי כך שהאולפנים תפסו את הזיכיון כאווזה שתטיל ביצי זהב מצליחים ו"לא משנה מה". לאחר קשיי הפקת "רוחה של המכשפה", שהפכה לבעייתית לאחר שהתעקשות בכירי האולפנים שצוות ההפקה ייצמד לתסריט שנכתב על ידי תסריטאים חיצוניים, "פלישת החייזרים" זכתה ליד חופשית יותר ולפיקוח מועט יותר, בדומה להפקת "אי הזומבים". עלילת הסרט נכתבה על ידי דייוויס דוי ולאנס פאלק, וגלן לאופולד עזר להדק ולבסס אותה באמצעות אלמנטים קטנים.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון חיובי של 80%, על בסיס 5 ביקורות, ובניגוד לכך, התקבל בביקורות מעורבות מצד הצופים. הכתב דייוויד פרקינסון מ"רדיו טיימס" העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, באומרו: "ההרפתקה המצוירת הזו היא הטובה ביותר מבין שלל הספין-אופים העלילתיים על בסיס סדרת הטלוויזיה האהובה מאוד." באתר "Common Sense Media", הסרט קיבל שלושה כוכבים מתוך חמישה.
ברק (מושב)
גוש חבר, ובתוכו ברק, הוקמו בשנת 1956 על ידי עולים ממרוקו, כחלק ממבצע יישוב חבל תענך.
בני מושב ברק ודבורה מוצאם מקזבלנקה ומרקש. בני מושב אדירים מוצאם מאזור איית בולי שבהרי האטלס (ait bouli, פירושו "עמק רועים"), מהכפרים, אסמר, איית איברהים, תיזנית וטריסל.
שלושת מושבי חבר - ברק, דבורה ואדירים - אוכלסו עם הגעת העולים לחיפה ביום ט' בשבט תשט"ז – 22 בינואר 1955 והובאו ישר מאוניה אל המקום.
ההתארגנות והעלייה
ההתארגנות לקראת הקמת המושב החלה עוד במרוקו, במשך כשנה וחצי במסגרת התנועה הציונית "הבונים". כאשר רוב חברי הגרעין הם מהעיר קזבלנקה ומיעוטם מהעיר פורט-ליוטה. בתקופה ההכשרה בחו"ל קבלו המועמדים לעלייה סיוע משני שליחים מטעם תנועת המושבים בארגון, בהקניית עקרונות המושב ובמגעים עם הסוכנות היהודית. הגיבוש נעשה במועדון חברים בו נפגשנו לדיונים, להרצאות, לפעילות חברתית ולאירועים חגיגיים והחלו בעבודה מעשית בחקלאות בחווה של יהודי כחלק מההכשרה לעליה. לאחר שהיה בת כחודשיים במחנה עליה בקזבלנקה (בתנאים של מחנאות) ושבוע בצרפת הפליגו העולים לחיפה באוגוסט 1956 ועלו על הקרקע במושב היישר מהאניה, ללא תחנת מעבר.
חינוך
במרכז גוש חבר עומד בית ספר יסודי ששמו "יד לחמישה" על שם חיילים שנהרגו במקום במלחמת ששת הימים. בבית הספר לומדים תלמידים מכל האזור, כולל ממושב היוגב, מכפר יחזקאל, מרם און ומתל עדשים.
ראשיתו של בית הספר הוא בצורך לספק מוסד חינוכי לבני היישובים ברק ודבורה שעניינם היה במערכת החינוך הממלכתי. מרבית המורים היו מבני המושבים ברק ודבורה, עולי מרוקו שהתמחו בחינוך.
חקלאות
בשנת 1957 קבלו המתיישבים את החלקה הראשונה בת 7 דונם שצוינה בתור "חלקה א'". עם השנים קיבל כל מתיישב חלקות נוספות- ב', ג', ד' ובסה"כ 40 דונם שלחין. בשנות ה-60 ניטע פרדס משותף על שטח של 300 דונם. ניתנה לתושבים מכסת עופות של 100 מטילות כל אחד שהלכה והורחבה. התושבים קבלו הדרכה צמודה של מדריכים חקלאיים וחברתיים מטעם הסוכנות היהודית ותנועת המושבים.
בשיא הפעילות החקלאית- עד שנות השמונים- במושב ברק גודלו: כ-1000 דונם כותנה, 330 דונם הדרים, כ-200 דונם כרם זיתים, 150 דונם כרם לענבי יין, כ-300 דונם בצל, 30 דונם חממות ורדים וכמה מאות דונם גידולי בעל. (מקור הכנסה נוסף היה מעבודות חוץ, בייחוד של הנשים).
בסוף שנות ה-80 הלך ופחת מספר החברים המתפרנסים מחקלאות.
מוקדי פרנסה אחרים מתפתחים - בתחום החינוך, התעשייה, הביטחון. רבים מהדור הצעיר פנו ללימודים אקדמאים.
מושב ברק בספרות
בספר השירה "סילן טהור" של המשורר יוסף עוזר, בן מושב ברק, מופיעה אידיליה בשם "במושב ברק". הספר יצא לאור בספרית פועלים בשנת 1981 וזכה בפרס קרן רון אדלר. האידיליה משרטטת אירועי ילדות בשדות המושב ובגרות על רקע מלחמת יום הכיפורים:
האידיליה פותחת בילדים הרודפים אחר עופר בואדי-
גם בספרו "עמק יזרעאל ירושלים" (הוצאת אפיק, 2013) מופיעים מראות המושב -בשיר אָבִי עוֹלֶה לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל:
גמביט (שחמט)
גמביט (לקוח מהשפה האיטלקית: gambetto, בעברית: "לטייל") הוא מושג בשחמט, המתאר הקרבת חומר (כלומר כלים) בפתיחת המשחק (לרוב על ידי הלבן), במטרה להשיג יתרון עמדתי על לוח המשחק, בדרך כלל על ידי עיכוב פיתוח הכלים של היריב או שליטה חזקה במרכז.
בגלל השפעתו הרבה של הגמביט על פתיחת המשחק, חלק מהפתיחות הקלאסיות כוללות בשמן את המילה גמביט.
אסטרטגיה
הגמביט מתבצע על ידי הצבת הקורבן (בדרך כלל רגלי) בעמדה ממנה היריב יכול לקחת אותו מבלי להיות מוכה בחזרה. אם היריב החליט לקחת את החומר המוצע, זה יהיה גמביט נרצה ואם ימנע מכך, זה יהיה גמביט נדחה.
בשחמט המודרני, כאשר שחקן בוחר אם לקבל את הגמביט או לא, עומדים בפניו שיקולים רבים, שבמרכזם – אלו יתרונות ירוויח הצד השני אם הגמביט יתקבל. במשחקים רבים יחליט השחקן שקיבל את הגמביט להחזיר את החומר (להקריב בחזרה רגלי) כדי לאזן את המשחק חזרה (קבלת יתרונות עמדתיים במקום חומריים), ובכך יחזור המשחק למצב של שוויון חומרי. לעומת זאת, אם הצד שהציע את הגמביט לא משכיל לנצל את היתרונות העמדתיים שטומן בחובו הגמביט- אז היתרון לאחר פישוט המשחק (החלפת כלים ומעבר לשלב הסיום) יהיה לצד בעל היתרון החומרי.
יתרונות הגמביט
לרוב הגמביט נותן חלק משלושת היתרונות הבאים לשחקן שמציע אותו:
הרווחת זמן
גמביט אוונס הוא דוגמה טובה לבזבוז הזמן של קבלת הגמביט. העמדה שלהלן מתקבלת לאחר המסעים: 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ב4 ר:ב4 5. ג3
כעת, על הרץ השחור יהיה לסגת אחורה (המסעים הפופולריים ביותר הם 5. ... רה7 או 5. ... רא5. המסע 5. ... רג5 משוחק פחות בפרקטיקה התחרותית ונחשב פחות מדויק). בכך יוכל הלבן לשלוט על המרכז לאחר המסע ד4. הלבן אומנם עם רגלי פחות, אך השליטה העתידית במרכז תהווה פיצוי מתאים לרגלי.
גמביט סמית'-מורה הוא דוגמה לגמביט בו משיג הלבן פיתוח כלים מהיר. הגמביט מתקבל לאחר המסעים הבאים: 1. ה4 ג5 2. ד4 ג:ד4 3. ג3 ד:ג3 (יש גם מסע המחזיר את הרגלי- 4. ... ד3 ומסעים חריפים נוספים כגון 4. ... פו6).
עם זאת, גמביט סמית'-מורה לא משוחק הרבה ברמות הגבוהות, אך לחובבי שחמט הוא יכול להוות כלי מצוין לפתיחת המשחק.
אקטיביות של כלים
אלוף העולם לשעבר ואחד משחקני ההתקפה המוכשרים ביותר במאה ה-20, מיכאל טל סיכם יתרון זה באומרו שהוא "הקריב רגלי רק בגלל שהוא היה בדרכו" (של כלי אחר).
לרוב בשלב הפתיחה יתרון זה לא בא לידי ביטוי אלא רק בשלב אמצע המשחק.
דוגמה לאקטיביות של כלים כבר בשלב הפתיחה (מהמועטות שבהם) באה לידי ביטוי בגמביט בנקו, המתקבל מהגנת בינוני לאחר המסעים: 1. ד4 פו6 2. ג4 ג5 3. ד5 ב5 4. ג:ב5 א6 5. ב:א6 ר:א6