cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הכנסת של קסג
בית הכנסת של קסג (בהונגרית: Kőszegi zsinagóga) נבנה ב-1859. בית הכנסת היה הבניין המובהק והמרכזי ביותר של הקהילה היהודית הקטנה שתפתחה במהירות בעיר קסג במערב הונגריה. לאחר השמדת למעלה מ-90% מחברי הקהילה בשואת יהודי הונגריה, חדלה הקהילה בעיר להתקיים בשנת 1951. מתחם הבניינים החל להרס. הנכס היה בבעלות המדינה בין 1944 לבין 1996, ולאחר מכן בבעלות פרטית עד 2016 והמתין לשיפוץ. שיפוצו החל בסתיו 2020 והסתיים בפתיחתו ב-25 באוגוסט 2022.
ההיסטוריה של בית הכנסת
במאה ה-19 עשה רבות פילפ שיי (Schey Fülöp), האישיות המשמעותית ביותר של יהדות המקום, למען העיר והקהילה היהודית בה. ב-1859 קיבל אצולה אוסטרית עם תוספת לשמו הפרטי קורומלאי, ב-1863 זכה לתואר אבירות וב-1869 זכה בתואר ברון. במסגרת העדה ומחוצה לה, תרם גם למוסדות החברתיים של העיר. הוא הקים בית קברות יהודי עם בית לוויות, בנה את בית הכנסת עם בית ספר ומקווה לציבור הדתי. הבנייה החלה ב-1858 ובית הכנסת נחנך ב-24 בדצמבר 1859. בנוסף, פילפ שיי הקים קרן לשכר הרב והקהילה יכלה לשכור שוב רב ליישוב ולבית הכנסת. מעתה ואילך יכלו חכמי תורה בולטים לעמוד בראש החיים הדתיים בעיר.
רוב יהודי קסג נרצחו במהלך השואה: שישה עשר מהקהילה קצת למעלה ממאה איש חזרו הביתה. משנת 1944 הפך הבניין לבעלות מדינת הונגריה. בשנת 1951 חדלה הקהילה להתקיים לגמרי. לאחר מלחמת העולם השנייה רוקן בית הכנסת – על פי כמה עדויות שימש לעיתים כמחסן – וספיחיו הוסבו לדירות מועצה. בשנות ה-70 הציעה המדינה את בית הכנסת לאגודת הקהילות היהודיות בהונגריה, שאז ויתרה עליו. בתוכניות התכנון הוזכר מספר פעמים כי הספרייה העירונית, שעדיין חיפשה אז מקום, תקבל את המבנה. באותה תקופה, התפיסה האדריכלית הייתה לשמור על אדריכלות הלבנים הגולמיות כמזכרת במקום החזית המטויחת הקודמת. לאחר חילופי המשטר בתחילת שנות ה-90 הייתה יכולה העירייה לקבל את בית הכנסת בתנאי שתסיים את שיקום המבנה עד סוף 1997, אך היא לא רצתה בכך בשל מלסור במשאבים.
בשנת 1996 מכר הארגון לניהול נכסי האוצר את הבניין ליזם מקומי תמורת 4 מיליון פורינט הונגרי, שתכנן להקים פאב בחלק המרתף, והדבר עורר הדים רבים. המשרד להגנת האנדרטאות לא הסכים להקמת הפאב האירי שתכנן הייזם, אך הסכים למסעדה בקומת המרתף ולחנויות בקומת הקרקע. החדרים שמעל נועדו לתפקיד של אולם קונצרטים וחלל תצוגה. בשל מחסור בכסף אצל הייזם, הבניין נמכר שוב ונקנה על ידי יזם אחר שמשכן את הנכס. הבנק מכר את המשכנתא במכירה פומבית ובשנים 2004–2005 ביקש 8 מיליון עבור הבניינים הנספחים ו-72 מיליון עבור בית הכנסת. לבסוף, בשנת 2006, רק הבניינים נרכשו על ידי בעלים אחר מאשר בית הכנסת תמורת 4 מיליון. הנכס היה רשום בשתי מפות טופוגרפיות, מה שהקשה מאוד על מיון הנכסים. בשנת 2007 צולם סרט על גורלו הסוער של הבניין עם הכותרת "קנו בית כנסת!".
שיפוץ וחידוש
ב-10 באוקטובר 2020, הוכרז כי שיפוץ של בית הכנסת של קסג ובתי הרבנים, בבעלות המדינה ההונגרית אז, יחל במימון ממשלתי ומקומי. במסגרת תוכנית KRAFT ישופץ בשלב הראשון המבנה המרכזי של בית הכנסת, ובשלב השני ישופצו מגורי הרב, החצר והשטחים הירוקים. השלמת העבודות הייתה צפויה במחצית השנייה של 2021. בנוגע לתפקוד העתידי, כאשר הכל הוכרז כרכוש ציבורי, סגן השר אמר בתגובה לפנייתו של חבר פרלמנט, כי "עם הכללת שלושת הבניינים, תיווצר אנדרטת שואה דמוית מוזיאון, התואמת את המטרה המקורית. בית הכנסת יארח גם קבוצות אמנות חובבות מקסג". לאחר עבודות השיפוץ אכן נפתח בית הכנסת ב-25 באוגוסט 2022.
ארכיטקטורה
בית הכנסת הוא מבנה בתחתית מגרש מספר 38 של אזור הטירה ושונה מהפרקטיקה של בניית בתי כנסת בהונגריה. השרטוטים המקוריים לא שרדו. לא שם האדריכל ולא שם הקבלן ידועים. הפרטים ונסיבות הבנייה ידועים ממסמכי לשכת ראש עיריית קסג. הבנאי והממן, פילפ שיי, היה אזרח עשיר של קסג, שהציע למטרה זו את המגרש לבנייה מרכושו הפרטי. התברר מתולדות הנכס כי מה שנקרא במקום "בתי הרב" היו בעצם מבני מגורים קיימים כבר אז ולכן במהלך הבנייה הם הוסבו לבית ספר, לדירת איש הניהול ותחזוקה של בית הכנסת ושל מגורי המורה/מלמד. הכיכר המרכזית של בית הכנסת הורחבה בארבעת אגפים שלה כאכסדרה. קומפוזיציות מרחביות כאלה כבר שימשו לעיתים קרובות באדריכלות דתית עתיקה. את הזיכרונות הבוגרים ביותר שלו ניתן למצוא בתקופת הרנסאנס האיטלקי, כדוגמאות לרצון ליצור מרחב מושלם על ידי יצירת חללים משניים שתמכו בחלל המרכזי, הכיפה, וכוסו בחצאי כיפות וקונכיות. הכיפה המרכזית של בית הכנסת שמונחת על קירות בתוכנית לא בדיוק מעגלית, החלל הוארך לכיוון מזרח-מערב, הכניסה הייתה בצד הדרומי, ולכן אגף זה הורחב בפרוזדור פתוח בין המגדלים. הפרוזדור מוביל אל הגלריה (עזרת נשים) בצד המערבי, ולנספח בית הכנסת בצד המזרחי. הציוד הפנימי והליטורגי הוא מזרחי-מסורתי. ארון הקודש של ספרי התורה, שורות הספסלים וקטע הגלריה ממוקמים בציר מזרח-מערב. לפיכך, לבית הכנסת יש ציר רוחבי במבט מציר הכניסה.
מנהיגי הקהילה
באמצע המאה ה-19, הרב גרינוולד (Grünwald) היה רב הקהילה (1803–1865). גם הרב אונגרליידר (Ungerleider), הרב הראשי של ברלין מאוחר יותר, כיהן שם. ירש אותו הרב זילברברג (1868–1872), שהיה חוקר תלמוד נודע וסיים את דרכו בתפקיד בעיר פלשן (פוזן). התקופה שבין 1875 ל-1881, שבה הרב איגנץ פאפ, מחבר החיבורים "נחלת צבי" ו"דיני הנישואים היהודיים מנקודת מבט חוקי ממלכת הונגריה", עודד ופעל להקמת ישיבה בעיר. בשנים 1886–1891, הרב היה ז'יגמונד ריכטר, ואחריו הגיע הרב מרק וינר לאחר שריכטר עבר לנובה זמקי. בשנים 1918–1925 עמד בראש הרבנות בעיר הרב יוסף הרשקוביץ', שאותו החליף הרב ד"ר יצחק (איז'אק) לינקס. הרב לינקס התגורר עם רעייתו ז'ופיה שינדלר בדירה שבקומה העליונה של "בית העניים" (Szegényház) ומילא את תפקידיו כרב האחרון בעיר משנת 1925 עד 11 במאי 1944. לוח לזכרו נחנך על קיר "בית העניים-אלברכטינום" ב-2019. מנהיגי ופרנסי הקהילה בשנת 1929 היו:
אהוד קינן
קורות חייו
קינן נולד ברמת השרון, למד בתיכון חדש בתל אביב ועם סיום לימודיו ב-1965 התגייס לנח"ל, במסגרת גרעין של הנוער העובד והלומד, שיועד להשלמת קיבוץ נווה איתן. את השירות הצבאי סיים בשנת 1969 בדרגת סרן לאחר 4 שנות שירות, שבמהלכן השתתף במלחמת ששת הימים. בשנת 1968 החל ללמוד בטכניון לקראת תואר ראשון בכימיה. במהלך הלימודים עבר לאוניברסיטת תל אביב ושם סיים את התואר בהצטיינות ב-1971. שנה לאחר מכן סיים תואר שני בכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהנחייתו של פרופסור ליאון זלקוב בנושא בידוד ואפיון חומרי טבע ממקורות צמחיים. בשנת 1972 החל את השתלמותו לתואר דוקטור בהנחייתו של פרופסור יהודה מזור במכון ויצמן למדע בנושא סינתזה של חומרי טבע ממשפחת הפרוסטגלנדינים. ההשתלמות נקטעה על ידי מלחמת יום הכיפורים בו שירת בחזית המצרית ולאחר שחזר מהשירות חזר לחקור אצל פרופסור מזור, והפעם בנושא של תגובות כימיות ללא ממס. במסגרת עבודתו פיתח את הטכנולוגיה הידועה בעולם בשם "אוזונציה יבשה", באמצעותה ניתן לחמצן פחמימנים רוויים באופן סלקטיבי לכהלים שלישוניים. לאחר שסיים את הדוקטורט, בקיץ 1977, הצטרף לקבוצת המחקר של פרופסור בארי טרוסט באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. שם השתתף בהנחת היסודות לכימיה הסינתטית בקטליזה של פלדיום. בנוסף לכך, החל לחקור באופן עצמאי את השימושים הסינתטיים של אנזימים חדשים מבקטריות תרמופיליות.
בשנת 1987 עבר קינן עם קבוצת המחקר שלו לטכניון והמשיך במחקריו בתחומים של כימיה אורגנומתכתית וביוקטליזה. כדי לקדם את תוכניות המחקר שלו בתחום הנוגדנים הקטליטיים, יצא בשנת 1991, יחד עם 5 דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים מהטכניון, למכון המחקר ע"ש סקריפס (The Scripps Research Institute) בקליפורניה, ארצות הברית. במהלך שהות של שלוש שנים בסן דייגו, הקים קינן מעבדת מחקר עצמאית, שעסקה בעיקר בנוגדנים קטליטיים. בשנת 1994 חזר לישראל והמשיך בניהול שתי קבוצות מחקר בטכניון ובסקריפס, שם הוא משמש כפרופסור נלווה במחלקה לביולוגיה מולקולרית.
לאחר חזרתו לישראל התמקד בעיקר בנושאי הביוקטליזה ובפיתוח תרופות. בנוסף למאמרים, פרסמה קבוצת המחקר שלו מספר רב של פטנטים, חלקם בא לידי ביטוי בהקמה של שתי חברות הזנק: חברת וורדנט, שעסקה בפיתוח נוגדנים קטליטיים למטרות של השבחת זני צמחים חקלאיים, ונאלצה לסיים את פעילותה לאחר מספר שנות פעילות. חברת אקרו, המתמחה בפיתוח מכשירים לגילוי וזיהוי של חומרי נפץ, במסגרת המלחמה בטרור, היא חברה ציבורית, שמוצריה נמכרים כיום בכל העולם. קינן מכהן בה כדירקטור. ב-1997, על פי בקשתו של נשיא הטכניון, פרופסור זאב תדמור, הקים קינן את המכון לביוקטליזה בטכניון (Institute of Catalysis Science and Technology, ICST) וכיהן כמנהלו הראשון. המכון, שבו השתתפו 32 חברי סגל מחמש פקולטות, גייס בשנות קיומו תרומות מעל 7 מיליון דולר, מענקי מחקר גדולים ופרסם מאות מאמרי מחקר ופטנטים.
בשנים 1995-1998, כאשר כיהן כסגן דיקן, ובעיקר בשנים 2003–2005, כאשר כיהן כדיקן הפקולטה לכימיה בטכניון, עסק בקידום תחומי המחקר והוראת הכימיה בטכניון, גיוס חברי סגל צעירים לטכניון, בניית מעבדות והקמת מסלולי לימוד חדשים לתארים חדשים בשיתוף פעולה עם הפקולטות לביולוגיה ולהנדסת חומרים. מעבר לכל אלו, יזם קינן ועודד פעילויות ארציות ובינלאומיות לקידומה של הכימיה, במיוחד בקרב הדור הצעיר. הקים את פרויקט ארכימדס, אשר מאתר תלמידי תיכון מחוננים מכל הארץ, במיוחד משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, ומעניק להם לימודים אקדמיים במשך כל 3 השנים של בית הספר התיכון. תלמידים אלו מגיעים לדרגה של כמחצית התואר הראשון בכימיה עם סיום בית הספר התיכון, וחלקם אף משתתף במחקר פעיל בתקופת לימודיהם. בתקופת כהונתו כדיקן הכימיה ובמיוחד לאחר מכן בתקופת כהונתו כנשיא החברה הישראלית לכימיה, קידם את הכימיאדה, האולימפיאדה הארצית לכימיה, לפרויקט המקיף כ-5,000 תלמידי תיכון מכל הארץ, ומנוהל על ידי הפקולטה לכימיה בטכניון. מאז שנת 2005 מתחרות נבחרות ישראליות באופן קבוע באולימפיאדות הבינלאומיות לכימיה, וכל שנה הן חוזרות מהתחרויות הבינלאומיות עטורות פרסים ומדליות.
בשנת 2005 הקים עמותה בינלאומית שלא למטרות רווח, הרשומה בבוסטון, ארצות הברית, בשם: International Forum of Bio-Inspired Engineering, IFBIE. בנוסף לקינן, נשיא העמותה, מכהנים במועצת המנהלים של העמותה פרופסור ג'ורג' וויטסיידס מאוניברסיטת הרווארד ופרופסור סמואל סטופ מאוניברסיטת נורתווסטרן. מטרתה העיקרית של העמותה לקיים כנסים מדעיים בינלאומיים בנושאי התפר שבין מדעי החיים וביולוגיה לבין מקצועות ההנדסה והמדעים המדויקים.
קינן מכהן כיו"ר ועדת המקצוע כימיה במשרד החינוך. הוא מפרסם בעיתונות מאמרי דעה, העוסקים בחינוך למדעים, בהם הוא מבקר בחריפות את ארגון לימודי המדעים על ידי משרד החינוך ומתריע מפני התדרדרות לימודי הכימיה בישראל. כמו כן מביע קינן עמדה נחרצת בעד העצמאות של האקדמיה בישראל ונגד התערבות בשיקוליה.
קינן עמד בראש ועדת מומחים לבחינת נושא האמוניה במפרץ חיפה. הדו"ח שהגישה הוועדה לעיריית חיפה בינואר 2017, קבע כי מכל האמוניה של חיפה כימיקלים אינו נכס אסטרטגי של ישראל, אלא איום אסטרטגי עליה.
קישורים חיצוניים
מאמרי דעה של אהוד קינן בעיתונות הישראלית:
קאיסה
קאיסה (לטינית: Caïssa) היא אחת מהדריאדות (נימפת יער) שזכתה בכבוד להיות אלת השחמט. מקור המיתוס הוא בשיר שנקרא קאיסה, שחובר בשנת 1763 בלטינית. השיר נכתב על ידי הבלשן האנגלי ויליאם ג'ונס במבנה של הקסמטר.
קאיסה מוזכרת לעיתים קרובות בניתוחי שחמט. גארי קספרוב מזכיר אותה פעמים רבות, בעיקר בהקשר של מזל, כתחליף למילים "המזל שיחק לי" הוא כותב "קאיסה הייתה עמי", בעיקר בעמדות בלתי ברורות או כאשר הוא הקריב חומר.
התוכנה הראשונה שזכתה באליפות העולם בשחמט למחשבים שנערכה בשנת 1974 נקראה קאיסה.
פעולה טרנזיטיבית
בתורת החבורות, פעולה טרנזיטיבית היא סוג מיוחד של פעולה של חבורה על קבוצה. נניח שהחבורה G פועלת על הקבוצה X. אם לכל שתי נקודות x,y\in X קיים איבר g\in G המעביר את x ל-y, אז הפעולה היא פעולה טרנזיטיבית.
פעולה טרנזיטיבית מתוארת באופן מלא על ידי המייצב של נקודה, שהוא תת-החבורה. כל המייצבים צמודים זה לזה, והקבוצה X איזומורפית (כקבוצה עם פעולה של G) למרחב הקוסטים G/G_x. המייצב הוא תת-חבורה מקסימלית אם ורק אם הפעולה פרימיטיבית.
טרנזיטיביות מסדר גבוה
אם G פועלת באופן טרנזיטיבי על X^{[k]}, אז הפעולה שלה על X היא פעולה k-טרנזיטיבית. ניסוח אחר: G פועלת k-טרנזיטיבית על X, אם לכל שונים זה מזה, ולכל  שונים זה מזה, קיים איבר של החבורה המעביר g(x_i)=y_i. אם יש בחבורה איבר יחיד g כנ"ל, אז הפעולה היא k-טרנזיטיבית חדה. כמובן שפעולה 3-טרנזיטיבית היא תכונה חזקה יותר מפעולה 2-טרנזיטיבית, וכן הלאה. (פעולה 2-טרנזיטיבית היא תמיד פרימיטיבית).
לדוגמה, הפעולה של החבורה הסימטרית S_n על הקבוצה היא פעולה n-טרנזיטיבית (חדה), בעוד שהפעולה של חבורת התמורות הזוגיות A_n על אותה קבוצה היא (n-2)-טרנזיטיבית (חדה). כאשר m<n-1, הפעולה של S_n היא m-טרנזיטיבית אבל אינה חדה.
פעולה על קבוצה אינסופית
פעולה על קבוצה אינסופית נקראת טרנזיטיבית במידה רבה (highly transitive) אם היא k-טרנזיטיבית לכל k, ואוליגומורפית אם לכל k יש מספר סופי של מסלולים של קבוצות בגודל k.
טרנזיטיביות מדרגה ראשונית
יש ארבעה סוגים של פעולות טרנזיטיביות על קבוצה מסדר ראשוני. (1) החבורה הסימטרית וחבורת התמורות הזוגיות. (2) תת-חבורות של חבורת ההעתקות האפיניות \ AGL_1(p) המכילות את החבורה החיבורית של השדה. (3) תת-חבורות של החבורה הליניארית המוכללת המכילות את \ PSL_n(p) במקרים שבהם הסדר של המרחב הפרויקטיבי עליו פועלת החבורה הוא מספר ראשוני. (4) שלושה מקרים ספורדיים: \ PSL_2(11) בהצגה (לא סטנדרטית) מדרגה 11, וחבורות מתיו \ M_{11} ו-\ M_{23}.
טרנזיטיביות מסדר גבוה
מתברר שפעולה נאמנה בעלת סדר טרנזיטיביות גבוה היא תופעה נדירה למדי בין החבורות הסופיות. ב-1873 הוכיח Jordan שהחבורות היחידות הפועלות באופן 4-טרנזיטיבי חד הן וחבורת מתיו M_{11}; שהחבורות היחידות הפועלות באופן 5-טרנזיטיבי חד הן  וחבורת מתיו M_{12}, ושהחבורות היחידות הפועלות באופן k-טרנזיטיבי חד, עבור k\geq 6, הן.
ב-1936 הראה Zassenhaus שהחבורות היחידות הפועלות באופן 3-טרנזיטיבי חד הן (לכל חזקת-ראשוני q), ו-M(q) (לכל חזקת-ראשוני שהיא ריבוע אי-זוגי); M(q) היא תת-חבורה של  המכילה את.
כתוצאה ממיון החבורות הפשוטות הסופיות, ידוע היום שפרט לחבורות S_n ו-A_n, החבורות היחידות הפועלות באופן 4-טרנזיטיבי הן ארבע מבין חמש חבורות מתיו (היינו: M_{11} ו-M_{23} הן 4-טרנזיטיביות, ו-M_{12} ו-M_{24} הן 5-טרנזיטיביות) .
הערות שוליים
Transitive action
אברהם חזן
הרב אברהם חזן (י"ז באלול תר"פ, 1 בספטמבר 1920 – כ"ג בניסן תשס"ג, 25 באפריל 2003) היה רב באלג'יריה, מרוקו, צרפת וישראל. רבה של משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
קורות חיים
נולד בעיירה טיארט שבאלג'יריה. למד אצל אביו, הרב מכלוף חזן (רבה של טיארט) ובישיבת עץ חיים בערים אוראן ואלג'יר (בראשותו של הרב דוד אשכנזי). בהיותו בן 19 קיבל סמיכה לרבנות מרבו הרב אשכנזי והיה רבן של העיירה ג'ריוויל והעיר סעידה. בשנת 1942, זמן מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הצרפתי. הוא נלקח למחנה העבודה "בדו", בו ריכזו את היהודים. וסיים את תפקידו (ב-1958) כרבה הראשי של צבא צרפת במרוקו.
ב-1961 עבר לשטרסבורג, שם כיהן כרב צבאי של מחוז אלזאס וייסד את הקהילה הספרדית של שטרסבורג. באותה עת ארגן יחד עם פרופ' אנדרה נהר ורעייתו פרופ' רינה נהר את "רכבת ההצלה" שהקיפה 700 ילדים על משפחותיהם, שעברו מאלג'יריה, שננטשה על ידי צבא צרפת, לשטרסבורג.
לאחר מלחמת ששת הימים עלו הרב חזן ומשפחתו לישראל (סוכות תשכ"ח) והתיישב בירושלים. בשנת 1970 מונה הרב חזן לרב הראשי של המשטרה, משמר הגבול ושירות בתי הסוהר, תפקיד בו שימש במשך 22 שנה. בתפקידו זה גיבש שתי מסגרות חינוכיות בתוך בתי הסוהר: מדרשות תורניות ואגפי לש"ם (לשומרי מצוות). שתי המסגרות יועדו לסיוע לאסירים המעוניינים להשתקם ברוח ערכי הדת היהדות (שק"ד – שיקום דתי).
ב-1972 הקים את עמותת 'קרן התשובה', שאפשרה לאסירים המשוחררים לחיות אורח חיים דתי, ללמוד תורה ולהתפרנס מחוץ לגבולות הכלא. הוא עמד בראשה במשך 31 שנה עד לפטירתו. כיום עומד בראשה בנו רו"ח יואל חזן. הרב חזן ביסס את עבודתו על העמדה שיש לכלול בשיקום אסירים משוחררים מרכיבים שיענו על צרכיו הפיזיים, הנפשיים והרוחניים, ויימנעו ממנו לשוב אל הפשע. ההצלחה הרבה של דרכו נחקרה גם באקדמיה.
הרב חזן היה אישיות ציבורית מרכזית בקרב יהודי צרפת וקהילת העולים מצרפת וצפון אפריקה בישראל. הוא נתמנה ליו"ר "התאחדות עולי צרפת וצפון אפריקה וארצות דוברות צרפתית" (ב-1973) ושימש בתפקיד זה עד 1982. הוא התבלט כמנהיג ומחנך. הוא הפך לכוח המניע של פעילות ענפה של עידוד עלייה מצרפת וצפון אפריקה; דאגה לקליטת העולים ושילובם החברתי והכלכלי בארץ. בד בבד היה פעיל ציבורית ותקשורתית במאבקו כנגד האנטישמיות והאנטי-ישראליות בארצות הדוברות צרפתית באירופה.
מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים כתב ספר "יום כפור – מלחמה ותפילה" (A. Hazan, Yom Kippour: Guerre et Prière, Jerusalem 1975). בספר זה תימצת את מחשבתו ותפיסת עולמו, החותרת לחשוף את הממד המטאפיזי-רוחני במאורעות ההווה. הוא האמין בתובנות שניתן לשאוב מהמקרא ומחז"ל בהבנת מאורעות ימינו. הוא נסמך על ניתוח טיפולוגי של סיפורי האבות בספר בראשית ומורכבות היחסים בין הדמויות השונות (יעקב מול עשיו; יצחק מול ישמעאל) כדי לנתח את סבך היחסים בין ישראל לעמים ובמיוחד בין ישראל לעולם הערבי בימינו.
בשלהי שנות ה-80 היה ממקימי "קהילת אמונה" של עולים חדשים דוברי צרפתית בשכונת בקעה בירושלים. הוא עמד בראשה בראשית דרכה.
בשנת 1993 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "שיתוף הפעולה עם צרפת על מוסדותיה התרבותיים והמדעיים והאומנותיים, לשם שיפור איכות החיים והעשרת חיי התרבות בישראל".
בערוב ימיו הקדיש תשומת לב מרובה לחשבון נפש נוקב על פניה של הרבנות וירידת מעמדה. בנאום שנשא בכנס שאורגן לכבוד גבורותיו הוא סיכם את מפעל חייו ובא חשבון עם מנהיגות דורנו. הוא הפנה קריאה נרגשת לראשי הרבנות לצאת "מארבע אמות מקלטם הבטוח". הוא תבע מהם להתרכז במהות, להפיץ מאור התורה ולתת מענה לבעיות הדור בסבר פנים יפות. בדבריו נשמעה ביקורת עזה על התנהלותה של הרבנות ורמיסת מסורת צפון אפריקה, שהייתה ידועה בסובלנותה ובמאור פניה כלפי כלל הציבור היהודי. צר היה לו על השחתת דמות הרב בישראל ואופי הפסיקה המחמיר שהתפשט בכל שדרות הרבנות. קווי אופי אלו לא תאמו את רוח הרבנות המתונה כפי שלמדה ממסורת רבנות צפון אפריקה.
הרב חזן היה חבר נפש ושותף לדרך של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו). השניים היו ממנהיגי יהדות עולי צרפת בארץ. השניים פעלו יחד בכל תחנות חייו של הרב חזן, החל ממחנה העבודה "בדו" בימי מלחמת העולם השנייה.
הרב אברהם חזן נפטר ביום כ"ג בניסן תשס"ג ונטמן בירושלים. זכרו מונצח ברחוב על שמו במרכז העיר ירושלים (בסמוך לגן העצמאות).
חיים אישיים
בנו רואה החשבון יואל חזן מנהל כיום את ארגון קרן התשובה ופעיל בעוד כמה ארגוני חסד ישראליים-צרפתיים. בתו בת שבע נשואה למאיר אינדור, יו"ר אלמגור - ארגון נפגעי טרור, בתו בתיה נשואה לד"ר אבינועם רוזנק, לשעבר ראש החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, בין נכדותיו: העיתונאית שרה ב"ק, מנכ"לית מועצת יש"ע שירה ליבמן והמאיירת נועה קלנר.
טומיסלב ארצג
טומיסלב ארצג (בקרואטית: Tomislav Erceg; נולד ב-22 באוקטובר 1971 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת החלוץ. ארצג ערך ארבע הופעות במדי נבחרתו הלאומית וכבש שער אחד במשחק ידידות נגד טורקיה ביוני 1997.
ארצג התחיל את הקריירה המקצועית בשיבניק הקרואטית בשנת 1990, לאחר עונתו הראשונה עבר להיידוק ספליט. לאחר שלוש עונות בהיידוק, ארצג החל לשחק במספר מדינות בעולם ומהן שווייץ, גרמניה, איטליה, ספרד, טורקיה, יפן וישראל. בעונת 2003-04, ארצג הגיע לישראל ושיחק בהפועל פתח תקווה, הוא סיים את העונה עם 12 שערים ב-29 הופעות. בעונת 2004-05, כששיחק ברייקה מליגת העל הקרואטית, הוא כבש 17 שערים והיה מלך השערים בליגה באותה עונה.
נכון למאי 2010, ארצג מדורג במקום החמישי בטבלת מלכי השערים של הליגה הקרואטית בכל הזמנים עם 97 שערים.
Death Certificate
Death Certificate (בעברית: "תעודת פטירה") הוא אלבום הסולו השני של הראפר אייס קיוב. האלבום, שהוקלט ויצא לאור ב-1991, מכר כמיליון עותקים, והוכרז אלבום פלטינום על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
האלבום הוצא מחדש בתשעה ביוני 2017 תחת השם "Death Certificate 25th Anniversary Edition" ביחד עם שלושה שירים חדשים.
ריצוף (גאומטריה)
בגאומטריה, ריצוף הוא כיסוי של משטח דו-ממדי, או מרחב מממד גבוה יותר, באריחים מאותו סוג. ישנם סוגים שונים של ריצופים - הנבדלים זה מזה באופי הקבוצה שאותה מכסים, במספר האריחים המותרים בשימוש, ובמחזוריות שלהם. הדוגמה הפשוטה ביותר היא כיסוי של המישור באריחים ריבועיים, כפי שמשבצות מכסות דף במחברת חשבון. הצד השווה בכל הריצופים הוא שכל נקודה בקבוצה שאותה מכסים, מכוסה בדיוק על ידי אריח אחד.
לריצופים יש חשיבות רבה בגאומטריה (ובטופולוגיה אלגברית), בכך שהם מאפשרים ללמוד את הקבוצה המכוסה X על ידי תכונות של הכיסוי. לכיסוי משויכת חבורת סימטריות G. במקרה שהחבורה פועלת באופן טרנזיטיבי, האריחים בהכרח חופפים זה לזה, ואפשר להתאים ביניהם לבין מרחב המנה \ X/G. קשרים אלה הם נקודת המוצא של תוכניתו של פליקס קליין מסוף המאה ה-19, ללמוד מרחבים גאומטריים דרך החבורות הפועלות עליהם, ולהפך.
ליל יאכטי
מיילס פארקס מקולום (באנגלית: Miles Parks McCollum; נולד ב-23 באוגוסט 1997), ידוע בשם הבמה ליל יאכטי (Lil Yachty), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי.
קריירה
יאכטי זכה לפרסום ראשוני כאשר פרסם באתר SoundCloud את סינגל הבכורה שלו, "One Night". השיר זכה להצלחה רבה ושימש כסרטון קומדיה ויראלי. במרץ 2016 הוציא יאכטי את מיקסטייפ הבכורה שלו, Lil Boat.
באפריל 2016, הוציא יאכטי את הלהיט "Broccoli", שהגיע למקום החמישי בבילבורד הוט 100.
ב-10 ביוני 2016 הודיע ​​כי חתם בחברות התקליטים קוואליטי קונטרול, קפיטול רקורדס ומוטאון. חודש לאחר מכן, הוציא יאכטי את המיקסטייפ השני שלו, Summer Songs 2.
ב-26 במאי 2017, הוציא יאכטי את אלבום הבכורה שלו, Teenage Emotions.
במרץ 2018, הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Lil Boat 2 אשר מהווה המשך למיקסטייפ הבכורה שלו הנושא את אותו שם. ב-19 באוקטובר 2018, חודשים ספורים לאחר מכן, הוציא את אלבומו השלישי, Nuthin' 2 Prove.
באוקטובר 2022 יצא הלהיט "Poland" שזכה לפופולריות והפך לתופעת אינטרנט.
בינואר 2023 הוציא את האלבום "Let's Start Here", שזכה לביקורות חיוביות, על רקע שינוי הז'אנר המפתיע לכיוון הרוק הפסיכדלי. ב-11 באוגוסט השתתף בסינגל "Number 9" של מיגל.
אסנת טרבלסי
אסנת טרבלסי (נולדה ב-21 בדצמבר 1965) היא מפיקת קולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
אסנת טרבלסי נולדה וגדלה באשדוד. אמה, רינה, עלתה מעיראק דרך טהראן, שהתה במעברה בחדרה ועברה לרמת גן. אביה, מרדכי, עלה בעליית הנוער מתוניס, למד בבית ספר חקלאי עיינות ואז חבר למשפחתו שעלתה אחר כך ויושבה במושב בית הגדי ליד נתיבות. הוריה הכירו בבית ההבראה שבי ציון בצפון ועברו לגור באשדוד. אסנת טרבלסי היא האחות הבכורה ולה אחות ושני אחים.
בגיל 21 התחילה טרבלסי ללמוד בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במחזור בו למדו ארי פולמן, איתן פוקס, חגי לוי, אורי סיון, רני בלייר וארנון גולדפינגר, המורה שהשפיע עליה יותר מכל בתקופת לימודיה היה ג'אד נאמן. בזמן היותה סטודנטית שימשה כמפיקה בפועל של פסטיבל הסטודנטים והפיקה את טקס חלוקת פרס מוגרבי לסרטי גמר. בתום לימודיה החלה לעבוד בהפקת סרטים עלילתיים. הסרט הראשון בו עבדה כמתאמת הפקה היה "גמר גביע" בבימויו של הבמאי ערן ריקליס ובהפקת מיכה שרפשטיין, שיצא לאקרנים ב-1991. אחרי כן עבדה כמתאמת הפקה בסרטים "סיפורי תל אביב" בבימויין של איילת מנחמי ונירית ירון (1992), "הגמל המעופף" בבימויו של רמי נעמן (1994) ו"זהר" בבימויו של ערן ריקליס (1993). בסרט "זהר" הכירה את ג'וליאנו מר ח'מיס והם החלו לעבוד על סרט על ארנה אימו, היא נפטרה ב-1994 ולא השלימו את הסרט וב-2002, כשגילו מה עלה בגורל הילדים שתיעדו ב-1992, הם עשו את הסרט "הילדים של ארנה".
אחרי שסיימה לעבוד בסרטים באורך מלא עבדה טרבלסי במשך עשר שנים כמפיקה בפועל בפרסומות. היא הפיקה בפועל פרסומות למילקי, קסטרו, אל על ותנובה ובמקביל הפיקה סרטים תעודיים. ב-1999 הפיקה את סרטו של הבמאי יגאל בורשטיין "מסך עשן – שלושה ימים עם אריאל זילבר"; הסרט תיעד את אריאל זילבר, שהקליט את הדיסק הערבי-עברי הראשון שלו. ב-2002 הפיקה את הסרט "מאחורי הגדר" עבור ה-BBC בבימויו של איניגו גילמור, שהיה הסרט הראשון שנעשה על גדר ההפרדה.
בשנת 2000 הייתה שותפה ליוזמה להקמת גוף ציבורי בשם "הפורום החברתי לאיכות השידור" שיצא למאבק ציבורי נגד הקמת ערוץ מסחרי נוסף ובעד ערוץ איכות על פי דגם channel 4 הבריטי. הפורום היה משותף ל"פורום היוצרים הדוקומנטריים" ול"קשת הדמוקרטית המזרחית" וארגונים חברתיים נוספים. היו פעילים בו ג'אד נאמן, ויקי שירן, אסנת טרבלסי, יהודה שנהב, יוסי יונה, עמית גורן, אפרים ריינר, אבנר בן-עמוס ועוד יוצרים ופעילים פוליטיים. המאבק נמשך כשנה והייתה הסכמה בממשלת ברק לצאת עם ערוץ ניסיוני. לבסוף הכל עלה בתוהו עם תחילת האינתיפאדה השנייה.
ב-2001 יזמה ביחד עם הבמאי אבי מוגרבי פרויקט שנמשך חמש שנים בשם "מועדון הכיבוש", שבו בכל חודש הקרינו סרט על פלסטין שנעשה על ידי במאים פלסטינים או בינלאומיים. היו אלה סרטים שלא ניתן לראות בטלוויזיה בישראל. לאחר ההקרנה התקיים דיון בנושא הסרט.
בשנים 2001–2016 הייתה חברת הנהלה ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים".
ב-2003 יזמה ביחד עם משה בהר, תקוה לוי ואביטל מוזס-חיים את הפרויקט "מפגשים מזווית כהה". סדרה של תריסר מפגשים בנושאים חברתיים-פוליטיים שונים, אבל מנקודת מבט מזרחית, אנטי-ממסדית ואנטי קולניאלית.
ב-2006 ארגנה וערכה סמינר במצפה רמון שהוקדש ליצירתו של יוריס אבנס. החל מאותה שנה טרבלסי מארגנת כל שנה בשדרות סדנת פיצ'ינג לסטודנטים המטרה היא להנחות יוצרים כיצד להציג את הפרויקט הקולנועי שלהם בפני גופי שידור וקרנות וילמדו מתגובותיהם. בשנת 2008 הייתה שותפה ביחד עם ג'אד נאמן בצוות ההקמה של החוג לתקשורת ומדיה במכללה הערבית מאר-אליאס בגליל. כיום היא משתתפת בתערוכה שנקראת "נשים משנות" בה מצולמות ארבעים נשים שונות וכל אחת כתבה את האני מאמין שלה עצמה.
ב-2007 נבחרה טרבלסי על ידי ה"דה מרקר" כאחת מארבעים הנשים שמחוללות שינוי בחברה.
ב-2009 הייתה אחת מ-40 נשים בתערוכה "נשים שעושות שינוי".
ב־2015 שימשה כמנטורית בDOK INCUBATOR בפסטיבל לייפציג, וכן הייתה אחת הלקטוריות בוועדה הבינלאומית של INPUT-TV ומשמשת כבר למעלה מ-7 שנים כנציגת הארגון בישראל.
בין השנים 2014–2019 כיהנה כיו"ר הפורום ליוצרים דוקומנטריים. הפורום נאבק על קידומה ומקומה של היצירה הדוקומנטרית בישראל, וחברים למעלה מ-350 יוצרים דוקומנטריים מכל תחומי הז'אנר.
סרטיה
במאי: יגאל בורשטיין, 50 דק'. ערוץ 2 – תיבת תעודה. במאי: איניגו גילמור, 45 דק'. סרט מוזמן על ידי הבי.בי.סי לתוכנית "כתבים". במאי: ג'וליאנו מר חמיס. 84 דקות. הפקה משותפת עם PVH והטלוויזיה ההולנדית. במאית אבתיסאם מראענה.
הסרט מספר את סיפורה של אום ווג'יה, חיתנה את עשרת בניה ובנותיה ב"בדל". אלו הם נישואי חליפין בהם אח ואחות מתחתנים בהצלבה עם אחות ואח ממשפחה אחרת וכובלים את שני הזוגות לנצח, כאשר גירושי זוג אחד יובילו בהכרח לגירושי הזוג השני בעסקה. כעת מחפשת אום ווג'יה עסקת נישואי בדל לבנה ולנכדתה: הבן ווג'יה שהתאלמן, ובתו הרווקה בת ה-21 מיאדה, דבר הנחשב לחריג אף בחברה המוסלמית. הסרט עוקב אחר ניסיונות שידוך פוטנציאליים, ומברר כיצד בנה האלמן ובתו בת ה-21 מתמודדים איתם. באמצעות סיפור הבנות בחצר של אום ווג'יה מנסה הבמאית לשרטט את מעגל הדיכוי שמופעל בעיקר על ידי נשים כלפי נשים.
פרסים: תסריט הסרט זכה ב-2004 במענק "רוח החופש" מאת שידורי קשת, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, כמו כן זכה בפרס ראש העיר אולומוץ שבצ'כיה, זכה בפרס הסרט התעודי הטוב הבינוני-ארוך הטוב ביותר בפסטיבל מונפליה בשנת 2006, פרס ראשון בקטגוריית הסרטים הקצרים עד הבינוניים-ארוכים בפסטיבל הוט דוקס. 2006, במאית אילת הלר.
מיולי 2005 ליוותה הבמאית אילת הלר עם צוות עזתי את מדיחה והינדאווי, חקלאים עזתים המנסים לגדל תות בשדות של בית להיה. משם תיעדה את ההתנתקות ופינוי דוגית ואלי סיני והיציאה של צה"ל מעזה. בדצמבר הגיעו כמה משלוחי תות לאירופה ואז נסגרו המעברים והתות נמכר בזול בשוקי עזה. הסרט מתאר כיצד צה"ל חזר אחרי חודשיים לאזור שעזב תוך הפגזות בלתי פוסקות מהאוויר והיבשה, שפגעו בעיקר בחקלאים ובשדותיהם.
פרסים: זכה בתחרות התסריט "In the Spirit of Freedom" לשנת 2005 של שידורי קשת, קרן רבינוביץ' וסינמטק ירושלים, ציון לשבח בפסטיבל "SLOW FOOD" בבולוניה. במאים: דורית תדיר ודניאל סיון, דוקו ילדים, 15 דקות. הפקה משותפת עם שידורי קשת, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. במאי: רונן עמר, 60 דקות. בשיתוף יס – שידורי לוויין והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. במאית: שרית חיימיאן, 52 דקות, בשיתוף עם הרשות השנייה לטלוויזיה, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן רבינוביץ'. 2006, במאי: עבד אל-סאלאם שחאדה.
זהו סרט על תוכנית ההתנתקות מנקודת מבט פלסטינית. סיפורה של משפחת אבו מאהר שחציה חיה באל מואסי בסמוך מאוד לגוש קטיף וחציה בח'אן יונס. שלושה קילומטרים וחומה מפרידים ביניהם בשנים שקדמו להתנתקות. הסרט צולם לפני, במהלך ואחרי ההתנתקות ועוקב אחר אירוע ההתנתקות מנקודת מבטה של משפחה פלסטינית בניסיון להבין איך תשפיע יציאת הישראלים על חייהם? האם תשתנה איכות חייהם? האם יוכלו לחזור לאדמתם שהופקעה? האם יתאחדו האב ובניו ויחזרו לעבוד יחדיו את אדמתם?
2007, במאית רחל לאה ג'ונס.
הסרט בוחן את משמעותה של הזהות האשכנזית. הוא עורך שיטוט קולנועי באזורים הלא-מדובבים של האשכנזיוּת בישראל. לפי המתואר בסרט, אשכנזים, על פי רוב, לא מתייחסים לעצמם במונחים עדתיים והם סבורים כי ”כולנו ישראלים”, כאשר היידיש הוחלפה בעברית, הדת בחילוניות, הגלות בריבונות, השטעטל בקיבוץ, הנרדפוּת בכיבוש והחיוורון בשיזפון. הסרט בוחן דיבור על אשכנזיוּת ומתעד גילויים שונים של "אשכנז" במרחב הישראלי. הופעה חיה של הרכב "הבילויים" מלווה את הסרט ומבהירה באירוניה ופשטות כמה הסיפור מורכב. זוהי סדרה בבימויו של אבידע ליבני, שהוא גם התסריטאי. שודר בערוץ 10 בשנת 2008. הסדרה בת שלושה סרטים קצרים שונים, המספרים את סיפורם של שישה צעירים ישראלים שהחליטו להפוך לבלדרי סמים. בסרט הם מסבירים מה הניע אותם לכך, את הקורות אותם, כיצד הם הבריחו סמים ומה עלה בגורלם. הפרויקט האינטרנטי “עזה־שדרות“ בבימויים של הבמאים חליל ורובי אלמליח בוחן ומלווה את החיים כפי שחווים אותם גברים, נשים וילדים מעזה ומשדרות. בתנאי מחיה קשים, תחת טילים והפצצות מהאוויר או בשקט מתוח, אנשים ממשיכים לעבוד, לאהוב ולחלום. היום האחרון לצילומים היה 23 בדצמבר 2008 וב-27 פתחה ישראל במתקפה על עזה. הפרויקט זכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע ובפרסים נוספים ואף היה מועמד לאמי הבינלאומי. הפרויקט הופק בשיתוף ארטה צרפת. 2008 במאי: משה צימרמן.
הסרט זכה בפרס השופטים הצעירים, בלייפציג, גרמניה, נובמבר 2008 "Best of fest" בפסטיבל אידפא, הולנד, נובמבר 2008 DocPoint, הלסינקי, פינלנד, ינואר 2009 ובפרס "דרקון הזהב" בפסטיבל הקולנוע בקרקוב, פולין, מאי-יוני 2009 הסרט השתתף ביותר מ 15 פסטיבלים ברחבי העולם.
2009 במאית: ישראלה שאער מעודד בשיתוף עם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט מציג שתי יוצרות תימניות בשנות השישים לחייהן. האחת פזמונאית הכותבת שירי אהבה לזמר נודע, אך מעטים יודעים כי היא המחברת של להיטים פופולריים המושמעים במועדונים ובחתונות של בני העדה. השנייה, משוררת וסופרת עצמאית בת ירושלים שכתיבתה מתקיימת בעולם של שדים, טירוף, אונס ומרד. כתיבתה הפרובוקטיבית גרמה להוקעתה על ידי העדה התימנית. הסרט מנסה להראות את המחיר האישי הגבוה מאוד שנדרש מיוצרות הנקרעות בין שאיפה לבטא עולם דימויים פנימי לבין חיים בעולם מסורתי שדורש איפוק והכנעת מאוויים. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל ירושלים 2009 במסגרת התחרות "ברוח החופש". הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה בפסטיבל סרטי נשים ברחובות (2009).
מספר את ההיסטוריה של פלסטין-ארץ ישראל דרך מעקב אחר המותג, שהפך למזוהה עם היסטוריה זו יותר מכל: "ג'אפה", מותג התפוזים הידוע. ג'אפה שהחלה כחברה שבה שתפו פעולה פרדסנים יהודים וערבים, נוכסה אחר כך על ידי הציונות והפכה לסמלה. עבור הפלסטינים מסמן התפוז את אובדנה של ארצם. סיפורו של התפוז הוא סיפורה של הארץ. באמצעות סיפורם המופלא של תפוזי ג'אפה, של הפרדסים והמותג ועל בסיס ההיסטוריה החזותית של ההדרים וראיונות עם יהודים וערבים נספר על חייהם המשותפים של יהודים וערבים בפלסטין. על חורבנם, על התשוקה הקולוניאלית מול געגוע לעולם אחר, לאפשרות אחרת; על המחיקה וההכחשה וגם על ניסיונות ההיזכרות. זאת בניסיון לתרום לבנייתו של נרטיב היסטורי משותף וחלום לעתיד משותף הנבנה מתוך העבר.
בסדרה בת חמישה פרקים, אייל שני לוקח אותנו למסע גסטרונומי ברחבי המדינה. זו לא עוד תוכנית בישול, אלא ניסיון לעמוד על הקשר שבין המזון שלנו לתרבות שעוטפת אותו מתוך מבט מעמיק על מרכיבי היסוד של האוכל שלנו וחומרי הגלם שממנו הוא עשוי – הפירות, הירקות, הדגנים ובעלי החיים. לסדרה הופקה עונה נוספת ב-2012.
טרבלסי העניקה שרותי הפקה לסרט "צלם מלחמה" 2001, שהיה מועמד לפרס אוסקר, היא הייתה אחראית לחלק הפלסטיני בסרט. הסרט תיעד את עבודתו של צלם המלחמה ג'יימס נכטווי, שמגיע לצלם באזורי המלחמה ואסונות שונים בעולם. כמו כן לקליפים, פרסומות וסרטי תדמית מהארץ והעולם. לאחרונה העניקה שירותי הפקה להפקה בינלאומית בלגית על אמנת ז'נבה.
אין סנטימנטים
2020 -בימוי: ארתור אברמוב
הסרט עוקב אחרי שרה, שהיגרה עם משפחתה מהקווקז בשנות ה-90 וחיה עם בעל אלים. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב.
נחום פונדק
נחום (הרברט) פּוּנְדָק (פּוּנְדִיק) (בדנית: Herbert Pundik; 23 בספטמבר 1927 – 8 בדצמבר 2019) היה עיתונאי ישראלי-דני. היה במשך שנים רבות עורך של היומון הדני "פוליטיקן". במקביל, היה במשך שנים רבות עורכו של "דבר השבוע" - המוסף השבועי של היומון "דבר". ב-2010 סיפר שהיה סוכן "המוסד" במשך כעשר שנים בשנות ה-60.
קורות חיים
הרברט פונדק נולד בשנת 1927 בקופנהגן בירת דנמרק למשפחה שהיגרה לשם מאוקראינה. ב-1943, בגיל 16 נמלטה משפחתו לשוודיה מדנמרק שהייתה תחת השלטון הנאצי, במבצע הצלת יהודי דנמרק. במלחמת העצמאות הגיע לישראל והתנדב לצה"ל, לחם במסגרת גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, ובין היתר השתתף בכיבוש טנטורה, קרב עליו כתב גם בזכרונותיו, ובמבצע "בתק" לכיבוש מג'דל צאדק. ב-1954 עלה לישראל עם אשתו (רות לבית גינזבורג, לה נישא ב-1953) ובנם בן השנתיים אורי, והשתקע בתל אביב.
משנת 1955 שימש ככתב לענייני חוץ של היומון הדני "אינפורמשיון" ובשנת 1956 הצטרף ליומון הדני "פוליטיקן", ככתב נודד שבסיסו בתל אביב. בשנת 1969 מונה למזכיר מערכת "פוליטיקן", בשנת 1970 מונה לעורך הראשי של "פוליטיקן", וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1993. בתקופתו הפך העיתון לנפוץ ביותר בדנמרק. במהלך תקופה זו המשיך להתגורר עם משפחתו בתל אביב, תוך כדי נסיעות תכופות לקופנהגן.
מ-1993 הוא שימש ככתב בכיר לענייני חוץ ב"פוליטיקן" ומ-2002 הוא שימש כחבר במועצת המנהלים של העיתון.
בנו הבכור, סגן, נהרג במלחמת יום הכיפורים. בן נוסף, ד"ר רון פונדק, היה ממתכנני הסכמי אוסלו, ונפטר ממחלה בשנת 2014. לנחום פונדק בת נוספת, מיכל פונדק, פעילת שמאל ומטפלת זוגית.
נפטר ב-8 בדצמבר 2019.
15 מיליון נקודות
15 מיליון נקודות (באנגלית: Fifteen Million Merits) הוא הפרק השני מתוך שלושה בעונה הראשונה של אנתולוגיית המדע הבדיוני הבריטית "מראה שחורה". הוא נכתב על ידי יוצר הסדרה צ'ארלי ברוקר ואשתו התסריטאית קוני האק ובוים על ידי ארוס לין. הפרק שודר לראשונה בערוץ 4 הבריטי ב-11 בדצמבר 2011.
הפרק קיבל ביקורות חיוביות. כמה מהמבקרים שיבחו את הסגנון הוויזואלי ואת אופי המחשבה של הפרק, ומאמינים שהוא עולה על הפרק הקודם, "ההמנון הלאומי". אחרים ביקרו את הפרק על היותו לא מקורי.
עלילה
אוכלוסייה מתגוררת בחלל סגור, אוטומטי, המכוסה כמעט כולו באריחי זכוכית שמשמשים כמסכי וידאו אינטראקטיביים עם תכנים בידוריים מותאמים אישית ופרסומות שמופיעות באופן תכוף. האנשים שנמצאים במתקן רוכבים על אופני כושר כדי לייצר חשמל תמורת נקודות זכות, "merits", שמשמשות להם כסוג של מטבע. החברה מדירה אנשים הסובלים מעודף משקל, והם עובדים כמנקים סביב המכונות (שם תוקפים אותם מילולית) או מושפלים בתוכניות בידור.
בינגהאם "בינג" מדסן (דניאל קלויה) ירש לאחרונה כמה מיליוני נקודות מאחיו המת. הוא שומע במקרה את אבי קהן (ג'סיקה בראון) שרה בשירותים, והוא מעודד אותה להירשם ל"Hot Shot", תוכנית בידור למציאת כישרונות בסגנון "X פקטור" שהזוכים בה יוכלו לוותר על חיי ה"עבדות" שבהם הם נמצאים, ולעבור לחיות חיי פאר. הם מבינים כי כרטיס השתתפות באודישן עולה 12 מיליון נקודות, ואבי נותנת לבינג בעל כורחה לקנות לה כרטיס. בינג מבין רק מאוחר יותר שהכרטיס עולה 15 מיליון נקודות – כמעט כל הנקודות שלו – אבל הוא קונה את הכרטיס בכל זאת. אבי הולכת לאודישן עם בינג המלווה, שם היא נדרשת לשתות משקה מסמם בשם "Cuppliance" - "צייתנות", ויוצאת לשיר את השיר "Anyone Who Knows What Love Is" של אירמה תומאס לשופטים הופ, צ'אריטי וריית'. על אף שהתרשמו מיכולותיה, הם אומרים לה שאין יותר מקומות לזמרים, והופ מציע שתשתתף במקום זאת בתוכנית פורנוגרפית בשם "ריית' בייבז". למרות התנגדותו של בינג מאחורי הקלעים, אבי הנתונה ללחץ מצד הקהל והשופטים ותחת המשקה המסמם הגורם לה לציית, מקבלת את ההצעה, בעוד בינג נשאר שבור לב.
יום אחד, בינג נחשף לפרסומת לתוכנית "ריית' בייבז", בכיכובה של אבי. בינג נאלץ לראות את הפרסומת במלואה כיוון שלא נותרו לו נקודות שייתנו לו לדלג עליה, וכאשר הוא מסיט את מבטו, נשמע צפצוף חזק עד שהוא נאלץ להסתכל בחזרה על המסך. בינג חובט בכעס באחד האריחים, ומנפץ אותו. הוא מרים חתיכת זכוכית שבורה וחותך לעצמו חתיכת עור ביד שמכילה את הקעקוע הזמני של "Hot Shot" שניתן לו באודישן. הוא מבלה את החודשים הקרובים בניסיון להשיג 15 מיליון נקודות כדי לקנות עוד כרטיס השתתפות ב-"Hot Shot".
באודישן שלו, בינג מסתיר את הזכוכית במכנסיים שלו ואומר שהוא כבר שתה מהמשקה המסמם. הוא מתחיל את הופעתו בנאמבר ריקוד, אבל באמצע הביצוע הוא שולף את הזכוכית ומאיים לשסף באמצעותה את גרונו. ריית' מעודד אותו לעשות זאת, אבל השופטים האחרים אומרים לו לדבר. בינג נואם נאום מלא ברגשות זעם, בוכה על כך שהמערכת אינה הוגנת ומביע את כעסו על כך שהשופטים גזלו ממנו את הדבר היחיד שהוא מצא במתקן שחש שהוא אמיתי וטהור. השופטים מתרשמים מ"הופעתו" ומציעים לו תוכנית משלו, שבה הוא יוכל לנאום על המערכת מספר פעמים בשבוע.
במקום להתנגד למערכת, הוא מסכים, והוא נראה מסיים אחד מנאומיו בתא מזויף בפנטהאוס שלו. בנימה זו, הוא מביט החוצה מחדרו לקראת מה שנראה כיער ירוק עצום.
ניתוח
הפרק מסווג תחת הז'אנרים דיסטופיה, מדע בדיוני ודרמה. ראיין למבי השווה אותו לרומנים דיסטופיים כגון 1984, עולם חדש מופלא ו-We, בשל העלילה שסובבת סביב מערכת יחסים "חורצת גורלות". על פי סאם וולסטון, בינג הוא גיבור טראגי. בהקשר לקצב התקדמות העלילה, דייוויד סימס כתב כי הפרק הוא "חסכוני עם המידע שהוא נותן לצופה".
בסוף הפרק בינג מביט אל עבר יער עצום מבעד לאריחי הזכוכית. ניתן להסיק שהיער מוצג כמערכת מסכים, אך דרך נוספת להבין את סיום הפרק היא להניח כי היער לא מוצג על ידי מערכת מסכים, אלא נשקף על ידי חלונות פשוטים. פרשנות כזו מוסיפה ביקורת על כך שהאנושות בוחרת להקיף עצמה בטכנולוגיה ולא בטבע האמיתי.
קרלוס גרדל
קרלוס גרדל (בספרדית: Carlos Gardel; 11 בדצמבר 1890 – 24 ביוני 1935) היה זמר ומלחין ארגנטינאי, מגדולי מלחיני וזמרי הטנגו.
ביוגרפיה
הרפרטואר של גרדל כלל באותה תקופה רק שירים פולקלוריים, קריאוליים ורק ב-1917 הוא שר על במה את שיר הטנגו הראשון שלו, "לילי העצוב" (Mi Noche Triste). באותה שנה הצמד יצא למסע הופעות בצ'ילה ובין השנים 1918 ל-1922 הם הופיעו ברחבי ארגנטינה ובאורוגוואי בליווי נגני גיטרה. ב-1923 הם יצאו להופעות בברזיל ובספרד. ב-1924 הופיעו את הופעותיהם האחרונות כצמד ושנה לאחר מכן גרדל החל את דרכו כסולן.
גרדל החל להופיע בארגנטינה ובאירופה, כשההופעות מחוץ לארגנטינה הפכו תכופות וארוכות יותר ויותר. ב-1930 השתתף בסדרה של סרטים קצרים (וידאו קליפים) ולאחר מכן בסרטים באורך מלא שבהם שר את שיריו. בשנתיים הבאות הופיע בערים שונות ברחבי אירופה.
ב-1932, במהלך עבודה על סרטים, פגש את שותפו לכתיבת השירים הידועים ביותר שלו, אלפרדו לה פרה (Alfredo Le Pera). ב-1933 הקליט בפעם אחרונה בבואנוס איירס, יצא למסע הופעות קצר באירופה ולאחר מכן נסע לארצות הברית. ב-1934 הקליט והשתתף בסרטים בארצות הברית ובאפריל 1935 פתח במסע הופעות ברחבי אמריקה הלטינית שמסתיים בהתרסקות מטוסו ב-24 ביוני 1935 במדיין, קולומביה יחד עם התסריטאי והתמלילן שלו אלפרדו לה פרה ונגני הגיטרה שלו.
מותו וזכרו
גרדל נהרג בתאונת מטוס ב-24 ביוני 1935. התאונה אירעה כאשר המטוס התלת מנועי F-31 סטה בעת המראה משדה התעופה אולאיה הררה (Olaya Herrera) שבמדיין, קולומביה והתנגש במטוס חונה. שני המטוסים ניצתו, 16 איש נהרגו ורק שלושה אנשים ניצלו בהם אחד מנגני הגיטרה ומזכירו של גרדל. על פי החקירה הסטייה בוצעה במתכוון על ידי הטייס הראשי כדי להפחיד את הטייסים במטוס אחר שהיו שנואים עליו. נראה שאחד מאותם טייסים ירה מרוב פחד והרג את הטייס הראשי במטוסו של גרדל. על מה שקרה לאחר מותו נאמר: "במדיין מת הזמר ונולד המיתוס." כאשר ארונו של גרדל הגיע לבואנוס איירס, 30 אלף איש באו לקבלו, וכאשר גרדל הובא לקבורה נראה כאילו כל בואנוס איירס יצאה לרחוב. המונים גדשו את הרחובות ופרשי משטרה נאלצו לפנות דרך לרכב נושא הארון ומהמרפסות ירד מטר של פרחים על הארון. גם כיום הערצה לגרדל בשיאה - בשכונת ילדותו מוצב פסל שלו ואנשים עדיין פוקדים את קברו בבית הקברות בצ'קריטה. ההערצה מתבטאת גם באמרה המפורסמת של מעריציו "כל יום הוא שר טוב יותר". לאות הוקרה קבעו בארגנטינה את יום הטנגו הבינלאומי בתאריך הולדתו.
מוצאו של גרדל
על פי תעודת הלידה של גרדל הוא נולד באורוגוואי אבל זו כנראה הונפקה באורוגוואי, כאשר הוא ואמו היגרו מצרפת לאורוגוואי, במטרה להקל על הכניסה לארגנטינה, היעד הסופי. ב-1914 חייב החוק הצרפתי כל יליד צרפת להתגייס לצבא צרפת, מי שסירב נחשב כעריק והיה עלול להישפט על כך גם לאחר סיום המלחמה. גרדל שרצה להופיע באירופה, הוציא דרכון המצהיר שהוא יליד אורוגוואי. לאחר מותו הנפיק משרד החוץ של אורוגוואי ב-1937 מסמך רשמי לאמו של גרדל, ברטה גרדה, על היותה יורשת שלו ובו מוצהר שהיא היגרה לאורוגוואי מצרפת, כיוון שלא הייתה מעולם באורוגוואי קודם להולדת בנה הרי שהוא חייב להיות יליד צרפת. כשהופיע בצמד עם חוסה רזאנו, זמר מאורוגוואי, גרדל נקרא "השחרחר" ורזאנו "המזרחי" בגלל ארץ מוצאו República Oriental del Uruguay לו שניהם היו מאורוגוואי לא היה טעם לציין זאת בכינוי רק לאחד מהם, שניהם היו מכונים המזרחיים או השחרחרים. ב-1933 כתב גרדל צוואה אצל עורך דין בה הצהיר על מקום הולדתו - צרפת.
השמועה אומרת שגרדל הוא בנו של אציל צרפתי שהיה לו רומן עם אמו ובשל כך היא נאלצה לעזוב את צרפת. גרדל מעולם לא דיבר על אביו ולכן אין כל הוכחה לסיפור זה והוא בגדר שמועה בלבד.
כינויים
El Zorzal Criollo "העפרוני הקריאולי" כינוי שניתן לו בצעירותו על ידי הפייטן חוסה בטינוטי בשל קולו והרפרטואר שלו שכלל באותה תקופה שירים עממיים, קריאולים.
El Morocho, El Morocho del Abasto השחרחר הכינוי שלו בצמד עם רזאנו בשל צבע שערו. השחרחר מאבסטו כינוי שלו בצעירותו בשל מקום מגוריו רובע הסמוך לשוק.
el Rey, El Rey del Tango המלך ביטוי להערצה שלו בארגנטינה בדומה לאלוויס פרסלי.
El francesito בילדותו נקרא כך בשל מוצאו מצרפת.
אנקדוטות
גרדל אמר על הקשר שלו לטנגו "מולדתי היא הטנגו ובירתו היא רחוב קוריינטס" (Mi patria es el tango y su capital la calle Corrientes)
על קברו של גרדל מוצב פסל, ומעריציו שמים בין אצבעות הפסל סיגריה דלוקה זכר לסיגריות שעישן גרדל שהיה מעשן כבד.
ב-19 במרץ 1935 נכנס גרדל לאולפן הקלטות ויצא בסוף היום לאחר שהקליט תקליט שלם הכולל חמישה להיטים. הסיבה הייתה די פרוזאית בציוד ההקלטה של אז היה צריך להקליט הכול בפעם אחת.
נשיא ארגנטינה עיכב את הגעת הארון למועד שיסיט את דעת הקהל מהסתבכות שלו.
שירים
שיריו המפורסמים ושנת ביצועם. המודגשים הולחנו על ידי גרדל.
פיוטר וראנגל
פיוטר ניקולאיביץ' ורַאנגֵל (27 באוגוסט (15 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1878 - 25 באפריל 1928) (ברוסית: Врангель, Пётр Николаевич, בגרמנית: Peter von Wrangel) - ברון, גנרל בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה והמנהיג האחרון של הצבא הלבן האנטי-קומוניסטי במלחמת האזרחים ברוסיה. שימש כמפקד הצי הרוסי.
קורות חיים
פיוטר וראנגל נולד בעיר נובו אלכסנדרובסק שבתחומי האימפריה הרוסית (כיום בליטא) למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי. לאחר סיום בית ספר תיכון למד גאולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. לאחר סיום הלימודים התנדב לגדוד פרשים בצבא הרוסי. בשנת 1902 עבר מבחני הסמכה לקצונה והועלה לדרגת סגן משנה. השתתף במלחמת רוסיה–יפן כסגן מפקד פלוגה בחטיבה של פרשים קוזאקים. על אומץ לבו עוטר בשני עיטורים קרביים. לאחר סיום המלחמה שירת ברגימנט פרשים בסנקט פטרבורג. בשנת 1910 סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם נגד כוחות הצבא האוסטרו-הונגרי באזור גליציה, תחילה כמפקד גדוד ולאחר מכן כמפקד רגימנט של קוזאקים. בינואר 1917 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד דיוויזיה. בקיץ אותה שנה מונה למפקד גיס. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא ועבר להתגורר בעיר יאלטה שבחצי האי קרים. בתחילת 1918 נאסר על ידי הבולשביקים, אך כעבור זמן קצר שוחרר, עקב פלישת הצבא הגרמני לקרים. לאחר שחרורו עזב את יאלטה ונסע לעיר יקתרינודר, שם התנדב לצבא הלבן. מפקד הצבא, גנרל אנטון דניקין מינה את וראנגל להיות מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה. בינואר 1919 מונה וראנגל לתפקיד מפקד צבא המתנדבים - כוח המחץ של הצבא הלבן. בראש הכוח הזה הצליח וראנגל לכבוש את העיר צאריצין מידי כוחות הצבא האדום. כיבוש העיר איפשר לצבא הלבן לפתוח במתקפה רבתית לכיוון מרכז רוסיה.
לאחר כישלון ההתקפה של הצבא הלבן על מוסקבה, נסוג וראנגל עם כוחותיו לאזור הקווקז. בפברואר 1920 הוא הודח מהפיקוד על ידי גנרל דניקין, בשל עימות שפרץ ביניהם. וראנגל נאלץ לעזוב את הצבא ואת רוסיה ולהגר לצרפת.
באפריל 1920 הובס הצבא הלבן סופית באזור הקווקז ושרידיו התפנו לחצי האי קרים. הפעם נאלץ גנרל דניקין להתפטר מהפיקוד על הצבא הלבן. גנרל וראנגל הוזעק באופן בהול מצרפת, על ידי מטה הצבא, כדי לקחת את הפיקוד. הוא ארגן מחדש את כוחות הצבא הלבן בקרים ובסוף אפריל דווח על ניצחונות של וראנגל ואף על כוונות לפרוץ צפונה. הבריטים פתחו בשיחות שלום עם הבולשביקים, הפסיקו את הסיוע לווראנגל והזהירו אותו שלא ייקחו על עצמם אחריות אם יתקוף את הבולשביקים. למרות זאת, במהלך הקיץ פרץ צבאו של וראנגל צפונה וניצל את העובדה שהצבא האדום ריכז מאמץ בחזית פולין. כוחותיו של וראנגל אף עברו למתקפה וכבשו אזורים נרחבים בדרום אוקראינה, הסמוכים לחצי האי קרים.
אולם בסתיו 1920 התהפך הגלגל. הצבא האדום ריכז כוח רב בדרום אוקראינה, הודות לסיום המערכה נגד פולין. בנוסף לכך הפיקוד העליון הסובייטי כרת ברית מחודשת עם הצבא השחור של נסטור מאכנו, שיחידותיו צורפו לכוח המחץ הסובייטי. כוחות הצבא האדום הוערכו כגדולות פי 20 מאלו של וראנגל. ב-7 בנובמבר 1920 החל המבצע לכיבוש חצי האי. לאחר 3 ימי לחימה קשים הצליחו כוחות הצבא האדום והשחור לפרוץ את קווי ההגנה של צבאו של וראנגל והוא החל לסגת לכיוון הנמלים סבסטופול ופאודוסיה. כדי למנוע נפילת כוחותיו בידי הצבא האדום הורה גנרל וראנגל על פינוי כללי של חצי האי קרים. לפי פקודתו כל אנשי הצבא והאזרחים, אשר לא רוצים להישאר תחת השלטון הקומוניסטי, יוכלו להתפנות יחד איתו. ב-14 בנובמבר 1920 הפליג וראנגל עם אחרוני חייליו מחצי האי קרים לחצי האי גליפולי שבטורקיה, בה התרכזו כ-60,000 פליטים.
לאחר שהות קצרה בטורקיה עבר וראנגל להתגורר בסרמסקי קרלובצי שביוגוסלביה, שם יסד את "הארגון הצבאי הכלל רוסי", אשר איחד בתוכו את כל אנשי הצבא הלבן לשעבר שהתגוררו באירופה. בשנת 1924 עבר עם משפחתו לבריסל, שם עבד כמהנדס. בשנת 1928, זמן קצר לפני מותו פרסם את ספר זכרונותיו.
פיוטר וראנגל נפטר ב-25 באפריל 1928 בביתו בבריסל. לפי צוואתו נקבר בבית העלמין של הכנסייה הפרבוסלבית בבלגרד. חלק מהמקורות טוענים כי וראנגל הורעל על ידי אחיו של משרתו, אשר היה סוכן הג.פ.או
טקסי 2
טקסי 2 (Taxi 2) הוא סרט פעולה קומי צרפתי בבימויו ז'ראר קראבצ'יק, לפי תסריטו של לוק בסון ובכיכובו של סמי נסרי. הסרט יצא לאקרנים ב-29 במרץ 2000. זהו סרט המשך לסרט טקסי שיצא בשנת 1998. כמו כן, לסרט זה יצאו שני סרטי המשך: טקסי 3 בשנת 2003, וטקסי 4 בשנת 2007.
עלילה
גם בסרט ההמשך לטקסי גיבור הסרט הוא דניאל (סמי נסרי) שמתפרנס כנהג מונית אך מאחורי החזות הזו מסתתר נהג מרוצים. המונית שלו, פיג'ו 406 שנראית כמונית רגילה כלפי חוץ הופכת לרכב מרוץ משוכלל על ידי לחיצת כפתור אחת. דניאל וחברתו לילי (מריון קוטיאר) מחליטים להתחתן אך עליו להרשים את אביה הקשוח של לילי, גנרל חשוב בצבא הסובל מטראומת מלחמה. דניאל מתבקש להסיע את האב לנמל התעופה לפגוש את הנשיא היפני. בשדה התעופה דניאל פוגש את חברו הבלש, אמיליאן (פרדריק דיפנטל) אשר מבקש ממנו להצטרף למסיבה הקטנה. במהלך המסיבה הצרפתים מציגים למשלחת היפנית את הרכב המשוריין שבו ייסעו וזאת בעקבות שמועות שהיאקוזה רוצים לחטוף אותו כדי לפגוע בקשרי המסחר בין צרפת ויפן. תוך כדי התצוגה משהו משתבש ברכב והנהג שהיה אמור להסיע את המשלחת היפנית נפגע. דניאל מתנדב להסיע את המשלחת היפנית ברחובות מרסיי. תוך כדי הנסיעה הם נקלעים למארב מתוכנן אשר בסופו היאקוזה מצליחים לחטוף את נשיא יפן ובלשית נוספת (אמה ויקלונד), חברתו של אמיליאן. המשטרה יחד עם אמיליאן ודניאל יוצאים למבצע חילוץ. הסרט עתיר בסצינות מרוצים.
מהלך הצילומים
במהלך אחת מסצינות הצילום אירעה תאונה קטלנית כאשר המונית של דניאל הייתה אמורה לעוף ולנחות במיקום מסוים אך במקום זאת עפה לכיוון צוות הצילום. צלם אחד נהרג ואחד נוסף שבר את שתי רגליו. ועדה מיוחדת שמונתה לחקור את תוצאות התאונה קבעה שהדבר יכול היה להימנע אלמלא השיקולים מצד ההפקה לחסוך בכסף. אחראי הפעלולים בסרט, רמי ג'וליאן קיבל 18 חודשי מאסר על תנאי ונדרש לשלם קנס של 18,000 יורו למשפחת הצלם שנהרג ופיצוי לצלם הפצוע. התסריטאי והמפיק לוק בסון והבמאי ג'רארד קראבצ'יק יצאו זכאים במשפט.
תולדות החולה
תולדות החולה (בלועזית: אָנַמְנֵזָה) הוא מושג ברפואה, שיש בו לתאר את ההיסטוריה הרפואית של החולה, ובפרט התסמינים שבהם הבחין החולה כאשר החלה המחלה. לקיחת אנמנזה היא חלק בלתי נפרד מן הראיון אותו עורכים רופאים למטופלים. האנמנזה מכילה פרטים על המחלה והתסמינים אותם הם חשים, כגון כאב, עקצוץ, סחרחורת, נפיחות ואודם.
תולדות החולה מהוות רכיב מהותי בקביעת אבחנת המטופלים, והן מסייעות למטפלים להתמקד בשאלות הרלוונטיות לבירור המחלה. מחקרים רפואיים גילו שבמרבית המקרים ניתן להגיע לאבחנה על יסוד האנמנזה בלבד. בשאר המקרים, יש לאנמנזה תפקיד חשוב בבירור המחלה. האנמנזה אף מהווה הזדמנות למגע בלתי אמצעי בין המטפל למטופל ומסייעת בבניית הבנה ואמון מקצועי.
תולדות החולה כוללות בדרך כלל את הפרטים הבאים:
הפרטים הללו נלקחים בכל אנמנזה אם הם רלוונטיים למחלה.
משה קרוי
משה קרוי (6 בינואר 1948 - ינואר 1989) היה פילוסוף ישראלי, אשר התפרסם בשל הגותו הייחודית במהלך שנות השבעים. קרוי הושפע ממספר תורות פילוסופיות ובהן האובייקטיביזם של איין ראנד והסיינטולוגיה.
תחילת דרכו
משה קרוי נולד ב-1948 בתל אביב. הוריו האמינו בציונות סוציאליסטית, אותה תיעב במשך חייו הבוגרים. אביו, צבי קרוי, היה פעיל במפא"י. אמו סוניה הייתה מחנכת בבתי הספר "בלפור" ו"טשרניחובסקי" בתל אביב. הוא למד בבית הספר הממלכתי "בלפור" וב"תיכון עירוני ה'", וסיים לימודיו בהצטיינות. לפי דבריו, שירת בצה"ל כקצין מחקר פסיכולוגי במשך 4.5 שנים.
קרוי למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ב-1969. השלים דוקטורט בהנחיית יהושע בר-הלל. נושא הדיסטרציה "Kantian ethics as the theory of the competence of conscience" (אתיקה קאנטית כתורת הכשירות המצפונית). החל לעבוד כמרצה במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב באפריל 1973.
אובייקטיביזם
ב-1973 פרץ קרוי לתודעת הציבור באמצעות ראיון שערך עמו צבי ינאי בכתב העת "מחשבות". בראיון זה פרש את עיקרי תורתו החדשה "האגואיזם הרציונלי", שהייתה עיבוד המבוסס על רעיון ה"אובייקטיביזם" של הסופרת איין ראנד. תורתו קראה לאדם לחיות "על פי השכל", להתנגד להתערבות המדינה במעשיו, ולבסס את יחסיו עם העולם החיצוני לא על בסיס "רגשות אשמה" אלא על בסיס חוזי. התורה ראתה בגוף וברוח ישות אחת, שללה כל גילוי של אלטרואיזם, וטענה כי האדם האידיאלי הוא הרציונליסט "הלוקח את מה שמגיע לו, ונותן לאחרים רק את המגיע להם".
תורתו הכתה גלים במדינת ישראל לאחר שקרוי הופיע ביולי 1974 בתוכנית הטלוויזיה "טנדו", שם רואיין על ידי ירון לונדון. קרוי הפך לכוכב תקשורת, לא מעט בזכות העובדה כי לתורה נתפס אף דן בן אמוץ. באותה שנה פרסם באנגלית את ספרו האקדמי "The Conscience: A Structural Theory" (בהוצאת כתר). ספרו השני, "חיים על פי השכל", התפרסם ב-1975 בהוצאת "מציאות", בתמיכתו ובעידודו של דן בן אמוץ, שאף ערך את הספר; הספר זכה לפופולריות רבה.
בתקופה זו יצר קשר עם קרוי אדם שטען כי הגיע מטעמה של אגודת סתרים שייסדו כמה מיליונרים יחד עם הווארד יוז במטרה להקים בדרום אמריקה חברה שתפעל על פי עיקרי תורתה של איין ראנד, וכי קרוי מוזמן להצטרף למיזם זה. לאחר שאדם זה נהרג בתאונת דרכים, החליט קרוי כי מנסים להורגו.