cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחזור כישור הזמן - מקומות
היסטוריה של אנדור
זמן קצר לאחר בריחתה של טיגריין מתה מודרליין, וסביב כס האריה פרצה מלחמת אזרחים, שבסופה עלתה לשלטון מורגז לבית טרקנד. מורגז גם נשאה את טרינגייל דמודרד לבעל כדי לחזק את שלטונה וכדי לא להפר את הברית עם קאירהיין, ומנישואים אלה נולדו גאווין ואליין טרקנד. עשרים שנות שלטונה של מורגז התאפיינו בשלווה יחסית, עם גארת בריין כמפקד משמר המלכה ואלאידה סדאי כיועצתה של המלכה. בהגיעה לבגרות נשלחה אליין למגדל הלבן כמיטב המסורת של בית המלוכה באנדור, אלא שבמקרה של אליין הייתה זו יותר ממסורת: יורשת העצר האנדורית היא מתעלת בעוצמה גבוהה מאוד, ואילולא בואה של נינאב אל'מארה הייתה בוודאי האאס סדאי החזקה ביותר באלף השנים האחרונות.
האצולה האנדורית
באנדור יש יותר מ-400 בתי אצולה, אך רק 19 מהם חזקים מספיק על מנת לאסוף סביבם תומכים ולהציג מועמדות לכס האריה. בתים אלו הם:
שני נהרות
שני נהרות הוא מחוז קטן ונידח לרגלי הרי הערפל, שתושביו אינם מודעים להיותם, להלכה, אזרחי אנדור. העלילה מתחילה במחוז זה, וממנו מגיעים הגיבורים הראשיים של הסיפור: רנד אל'תור, מאט קוטון, פרין אייברה, אגווין אל'וור ונינאב אל'מארה. בשני נהרות ארבעה כפרים בלבד: מעבר דבן (הדרומי ביותר), שדה אמונד (הכפר ממנו הגיעו גיבורי העלילה), גבעת התצפית ומעבורת טארן, הנמצא על הנהר ממש בגבול שני הנהרות. אנשי שני הנהרות ידועים בקשיחותם ובמיומנותם האגדית בקשת ארוכה.
שאדאר לוגות
שאדאר לוגות היא עיר עתיקה באנדור, סמוך לגדות נהר הארינל ומצפון לגשר לבן. בעבר נקראה העיר ארידהול והייתה בת בריתה של מנטהרן, חלק מברית עשר הערים. בשלב כלשהו של מלחמות הטרולוקים הגיע לעיר אדם שקרא לעצמו מורדט. מורדט האמין בהתנגדות קיצונית, קשוחה ומוחלטת לכוחות האופל, נהנה מאהדה רבה בעיר ובמהרה מונה לתפקיד יועצו של המלך. עם שהותו בה הפכו האנשים לקיצוניים ופנאטיים יותר ויותר במלחמתם באופל. הם החלו לחשוד איש ברעהו בהיותו ידיד אופל, ופילוג, חשדנות ואימה נזרעו בליבותיהם של תושבי העיר. לבסוף הפכה ארידהול קיצונית ומכונסת בעצמה עד כדי כך שלא נשאר ממנה יצור חי מלבד מורדט.
אלפי שנים עמדה ארידהול בחורבנה, ואיש לא העז להיכנס לתוכה, בפרט בלילה. בעיר שכנו רק מורדט, בן אלמוות, ומאשדאר, ערפל קטלני וחסר תודעה המשוטט ומתפזר ברחובות העיר עם רדת הלילה, וכל הנוגע בו מת. עם השנים נשתכח שמה של ארידהול, והאנשים החלו לקרוא לעיר בשם שאדאר לוגות: המקום בו הצל אורב. כל אדם המכיר את סיפורה של שאדאר לוגות מבועת מן המחשבה להיכנס למקום, אך יצורי אופל כגון טרולוקים ומירדראלים חוששים מן המקום יותר מכולם, בזכרם את תיעובם של תושבי ארידהול הקדומה לאופל.
במהלך העלילה משמשת שאדאר לוגות לעיתים כרקע להתרחשויות חשובות בעלילה, שהראשונה שבהן מתוארת עוד בספר הראשון. בין השאר, כאן הורג רנד אל'תור את סמאל, ובסמוך לכאן מטהר עם נינאב את סאידין. לאחר פעולת טיהורו של סאידין, בה נעשה שימוש בכמות עצומה מן הכוח האחד, מושמדת שאדאר לוגות על ידי הכוח האחד, ובמקום בו עמדה נותר רק בור עצום באדמה.
קאירהיין
קאירהיין היא אומה עתיקה בין הרי שדרת העולם לנהר הארינין ולגבול אנדור, המדינה הריבונית היחידה שאיתה יש לקאירהיין גבול. בירתה נקראת גם היא קאירהיין. עושרה הרב של קאירהיין נובע מכך שאחד המעברים הבודדים בהרי שדרת העולם (מעבר ג'נגאי) נמצא בתחומה, ולכן הרבה מהסחר שמגיע מעבר לשממת האיאלים, משארה, עובר בתחומה של קאירהיין.
בעת שבירת העולם, היו הקאירהיינים (שרק החלו להתגבש כאומה) היחידים שנתנו לאיאלים מים ומקום לנוח בו בעת נדודיהם, כשכל השאר גירשו אותם בבושת פנים. המסורת על העם שהיטיב עמם עברה לאורך השנים אצל האיאלים, וכמה מאות שנים לפני ההווה הם מצאו את אותו העם - הקאירהיינים. האיאלים גמלו לקאירהיין טובה תחת טובה, והרשו להם לחצות את ארצם אל הארץ האגדתית שארה, ולנהל דרך השממה סחר מכניס רווחים. כמתנה נוספת הביאו האיאלים לקאירהיין העיר ייחור של אבנסדורה, עץ החיים, עץ אגדי שהכל סברו כי נכחד מן העולם.
מאות שנים צמח העץ בקאירהיין, עד שהמלך למן מבית דמודרד כרת אותו על מנת להכין לעצמו כס מלכות מפואר. האיאלים, בזעמם על חילול הקודש, פלשו לקאירהיין ושרפוה, אולם המלך למן הצליח להימלט מפניהם. ארבעת שבטי האיאלים שפלשו לקאירהיין המשיכו במרדפם אל טאר וולון, שכן ראו את העימות כהוצאה להורג (של המלך למן) ולא כמלחמה. בקרב שלג הדם על מורדות הר הדרקון נלחמו כל אומות העולם באיאלים. לא ניתן לדעת מי היה מנצח בקרב אדירים זה, שכן כשהצליחו להרוג את המלך למן חזרו האיאלים אל ארצם באמצע הקרב, שכן ראו את עניינם כסגור. בעקבות התבוסה האדירה שנחלה קאירהיין עלה לשלטון בית ריאטין.
טאר וולון
טאר וולון נחשבת כעיר היפה והגדולה בעולם, והיא בסיס כוחן של האאס סדאי. העיר מצויה על אי גדול בנהר ארינין, וגשרים עצומים מחברים בינה לבין היבשה. גם הגשרים וגם החומות נבנו בעזרת הכוח האחד מעט לאחר שבירת העולם, והם כמעט בלתי ניתנים לשבירה. מלבד הגשרים לטאר וולון גם שני נמלים, בצפונה ובדרומה. העיר טאר וולון נבנתה בידי בנאי האוגייר, ואלה טוענים (ובצדק) שזוהי מלאכתם היפה ביותר. בטאר וולון כל בניין, אפילו הפשוט ביותר, מעוצב כארמון, ולרבים מהבתים צורות המזכירות צדפים או חולות ים. על העיר כולה שולט המגדל הלבן, הבניין הגבוה בעולם שהוא ספק מצודה ספק ארמון, ובו שוכנות האאס סדאי.
השממה
השממה היא מדבר גדול המצוי מעבר להרי שדרת העולם ומדרום למצרים. בשממה חיים שנים עשר השבטים האיאלים בכפרים, אוהלים ולעיתים אף ערים קטנות, אם כי ללא חומה. העיר האמיתית היחידה בשממה היא רוהידין, אשר הייתה נטושה ושוממת עד לפני זמן מועט. השממה היא אחת משתי הדרכים היחידות בהם מגיע הסחר משארה, בצורת שיירות של סוחרים. הדרך השנייה היא בדרך הים מעבר למאיין.
המצרים
המצרים הם השטחים בצפון הנתונים לשלטונו של אדון האופל, והמצויים מצפון לארצות הגבול. במצרים שוכנים עשרות מינים של יצורי אימה כגון טרולוקים ומירדראלים. לבם של המצרים הוא שאיול גאל, הר אש גדול בו נמצא משכנו של אדון האופל.
שארה
שארה היא ארץ גדולה מעבר לשממות איאל, המהווה מקבילה היסטורית לסין, ומוגנת בידי תוואי קרקע קשה וחומות שהתושבים בנו. ממנה מגיע משי, שנהב ומוצרים אחרים בשיירות או בספינות, והסוחרים המגיעים לערי הגבול שלה אינם מורשים לעבור את חומות הערים אל תוך הארץ, ובשל כך ידוע לנו עליה מעט מאוד. לארץ שארה שמות רבים, ביניהם שמארה, קו'דנסין, טומקה, קיגלי ושיבאויה.
בשארה שולטת צורת משטר מיוחדת מאז שבירת העולם, על פיה המלך מומת שבע שנים לאחר תחילת מלכותו, ואז עולה לכס בת זוגו. גם היא מומתת לאחר שבע שנות שלטון, בן זוגה עולה על הכס וכן הלאה. המלך נקרא תמיד ש'בוטאי, והמלכה נקראת ש'בואן. תושבי שארה טוענים תמיד כי מות המלכים הוא "רצון התבנית". הם מכחישים בתוקף שמלחמות הטרולוקים פגעו בהם או שארתור הוקינג ניסה לכבוש את ארצם בדרך הים, למרות שהאיאלים ואנשי הים טוענים אחרת.
המתעלים בשארה
האנשים המתעלים בשארה נקראים בשם איאד, ולכאורה הם אינם מתעלים אלא במצוות השליט. עם לידתם של האיאד מקעקעים את פניהם. נשות האיאד אוכפות את חוקיהן בצורה נוקשה, וכמה מהן מקיפות תמיד את השליט, הש'בוטאי או הש'בואן. איאדים זכרים לא לומדים דבר, כולל קרוא וכתוב, ובהגיעם לגיל 21 או כשהם מתחילים לתעל (המוקדם שבהם) נשות האיאד הורגות אותם ושורפות את גופותיהם, לא לפני שהם משמשים להרבעה.
יחסי מין בין איאד לבין הלא-איאד גוררים עונש מוות לאדם שאינו מתעל, ואם הדבר נעשה בכפייה מצד האיאד עונש מוות גם לו. תינוקות מיחסים שכאלה ננטשים לבדם באזור שומם.
ארגון לתת
ההיסטוריה של לתת
עם הקמתו ב-1996, בנוסף למאבק בעוני בישראל, התמחה הארגון במשלחות סיוע חירום וסיוע הומניטרי בחו"ל בעקבות מלחמות ואסונות טבע: קוסובו ורואנדה לאחר מלחמת האזרחים ב-1997 וב-1999, הודו לאחר רעידת האדמה ב-1999, סרי לנקה לאחר הצונאמי בשנת 2005 והאיטי בעקבות רעידת האדמה בשנת 2010. בשנת 2023, עם רעידת האדמה בטורקיה, הארגון הוציא שתי משלחות עם ציוד רפואי, מזון ובגדים חמים על מנת לסייע לניצולי רעידת האדמה.
לארגון יש שיתופי פעולה עם חברות רבות, בהן שטראוס גרופ, אסם, יונילוור, בנק לאומי, בנק הפועלים, בנק מזרחי טפחות, וסטרן דיגיטל, שופרסל, תנובה ועוד.
מטרת הארגון
על פי דו"ח של המוסד לביטוח לאומי לשנת 2020, 21.7% מהמשפחות בישראל חיות בעוני ו- 30.9% מהילדים. במאמציה להקל על העוני ולהקל על אי-הביטחון התזונתי, פיתחה "לתת" מודל תפעולי המאפשר חלוקת מזון בשווי 100 מיליון ש"ח ל-95,000 משפחות נזקקות ברחבי הארץ. מתוך אמונה שהחברה האזרחית הישראלית היא חלק בלתי נפרד מהפתרון לצמצום העוני, ארגון לתת מקיים מספר רב של יוזמות שנתיות להגברת המודעות בקרב הציבור הרחב: מייצגים ציבוריים, מבצעי איסוף מזון ומשדר התרמה ארצי. הארגון מסתמך על יותר מ-27,000 מתנדבים אשר מצטרפים מדי שנה לפעילות של לתת, ומעניקים למעלה מ-470,000 שעות התנדבות.
דו"ח העוני האלטרנטיבי - שינוי מדיניות
ארגון לתת מפרסם משנות ה-2000 את "דו"ח עוני אלטרנטיבי", המשקף את המגמות העדכניות בנושא ומשמש כלי משלים להיכרות והבנה מעמיקה של התופעה. באמצעות אינטגרציה בין נתונים וממצאים הנאספים מנתמכי הסיוע, עמותות החברה האזרחית והציבור הרחב. החל משנת 2014 נכלל בדו"ח, לראשונה בישראל, מדד עוני אלטרנטיבי רב ממדי, אשר פותח על ידי ארגון לתת ומכון המחקר ERI ומתבסס על מודל חדשני, הקובע האם ועד כמה אדם הוא עני בהתאם למידת המחסור שלו בחמישה ממדים חיוניים: אי-ביטחון תזונתי, השכלה, בריאות, דיור ויוקר המחיה.
בנוסף ארגון לתת מפיץ ניירות עמדה בנושא הטיפול הממשלתי בעוני, בפערים החברתיים ובאי-הביטחון התזונתי מקדם הצעות חוק ורגולציה– כמו הקמת גוף כללי למלחמה בעוני, הכנסת תקציבים לסיוע למשפחות הנמצאות באי ביטחון תזונתי חמור בבסיס תקציב המדינה, עידוד הצלת מזון וכו'.
מעגלי ההשפעה
ארגון לתת מקבל תמיכה ציבורית רחבה מהחברה הישראלית, מאז הקמתו בשנת 1996, כמעט 2,000,000 ישראלים תרמו זמן, כסף ומוצרי מזון כדי לתמוך במאמציו של הארגון ויותר מ-100,000 מתנדבים לקחו חלק ותרמו לפעילות ולתוכניות שהארגון מפעיל.
ליפופוליסכריד
ליפופוליסכרידים (באנגלית ביחיד: Lipopolysaccharide; בראשי תיבות: LPS) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
מולקולות LPS מהוות מרכיב חשוב בממברנה החיצונית של חיידקים גראם-שליליים, והן תורמות במיוחד לאחידות המבנית של ממברנת החיידק ומגינות על הממברנה מפני סוגים מסוימים של התקפה כימית. LPS הוא אנדוטוקסין, ומשרה תגובה חזקה מאוד ממערכות חיסון תקינות של בעלי חיים.
הרכב
ליפופוליסכריד היא מולקולה גדולה המורכבת מליפיד ופוליסכריד המחוברים ביניהם באמצעות קשר קוולנטי. המולקולה מורכבת משלושה חלקים:
האוליגוסכרידים שבליבת ה-LPS מצומדים לליפיד A, האחראי בחלקו לרעילות של חיידקים גראם-שליליים. LPS מתפקד כמעין אב טיפוס של אנדוטוקסין, כיוון שהוא קושר את קומפלקס הקולטנים CD14/TLR4/MD2, הגורם להפרשה של ציטוקינים קדם-דלקתיים בסוגי תאים רבים, ובייחוד במקרופאג'ים. "אתגר LPS" באימונולוגיה הוא חשיפה של נושא המחקר ל-LPS שעשוי לפעול כטוקסין.
נהוג להתייחס אל שרשרת הצד הפוליסכרידית כאל האנטיגן - O של החיידק. שרשרת הצד O היא גם כן פוליסכריד שבולט החוצה מהליבה הפוליסכרידית. הצירוף של שרשרת הצד O מגוּון בין גזעים שונים של חיידקים גראם-שליליים. שרשראות הצד O מזוהות בקלות על ידי נוגדני המארח, אולם, המאפיינים של השרשרת יכולים להשתנות בקלות על ידי חיידקים גראם-שליליים על מנת להימנע מגילוי. כמו כן, LPS מגדיל את המטען השלילי של מעטפת התא ומסייע לייצב את המבנה הכללי של הממברנה.
ניתן לשנות את הסינתזה של LPS על מנת ליצור מבנה ייחודי של סוכר. ניתן לזהות את אלו על ידי LPS אחר (שמאפשר לעכב רעלנים של LPS) או על ידי גליקוזילטראנספראזות המשתמשים במבנים סוכריים אלה על מנת להוסיף סוכרים ספציפיים נוספים.
אנטיגנים מסוג O הם החלק המשתנה ביותר במולקולת ה-LPS, דבר המקנה לה את הספציפיות האנטיגנית. באופן מנוגד לכך, ליפיד A הוא החלק השמור ביותר. אולם, ההרכב של ליפיד A עשוי גם כן להשתנות (לדוגמה: במספר ובסוג שרשראות האציל). חלק מהווריאציות הללו עשויות להקנות תכונות אנטגוניסטיות למולקולות ה-LPS הללו.
לדוגמה: (Rhodobacter sphaeroids diphosphoryl lipid A (RsDPLA הוא אנטגוניסט פוטנציאלי של LPS בתאי אדם, אבל הוא אגוניסט בתאים של אוגר וסוס הבית.
הוצעה השערה שליפיד A חרוטי (לדוגמה: מהחיידק E.coli) הוא יותר אגוניסטי, ליפיד A פחות חרוטי כמו אלה של Porphyromonas gingivalis עשוי להפעיל אות שונה (TLR2 במקום TLR4), וליפיד A גלילי לחלוטין כמו זה של Rhodobacter sphaeroids הוא אנטגוניסטי ל-TLR.
התפקיד של LPS נבחן במסגרת מספר ניסויי מחקר במשך מספר שנים עקב תפקידו בהפעלת מספר רב של גורמי תעתוק, הנהפכים לפעילים לאחר עירור עם LPS. כמו כן, LPS מפיק מספר רב של מתווכים המעורבים באלח דם.
תאודוסיוס הראשון
פלביוס תאודוסיוס אוגוסטוס (בלטינית: Flavius Theodosius Augustus; 11 בינואר 347, קוקה שבספרד – 17 בינואר 395, מילאנו), ידוע גם כתאודסיוס "הגדול" ותיאודוסיוס "הראשון". היה אוגוסטוס באימפריה הרומית. משנת 379 עד לשנת 394 הוא שלט בחלק המזרחי של האימפריה, למשך כשנה הוא היה השליט היחיד והאחרון של האימפריה הרומית המאוחדת, ועד לחלוקתה הסופית בין בניו הונוריוס וארקדיוס בשנת 395.
שלטונו של תאודוסיוס היה נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה של האימפריה הרומית. המחקר ההיסטורי המאוחר רואה בו הקיסר האחרון לאימפריה הרומית המאוחדת, ולאחריו התחלקה סופית ובאופן מוחלט האימפריה ל 2 גופים נפרדים האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית והאחרונה עתידה הייתה להפוך לאימפריה הביזנטית. תהליכים שהחלו להתגבש בשנים ובעשורים שטרם שלטונו הפכו למאפיינים המרכזיים של העולם הרומאי והמערבי במהלך תקופת שלטונו של תאודוסיוס.
בתקופת שלטונו הפכו שבטים הגרמאניים מפולשים שנמצאים במצב מלחמה תמידי עם האימפריה לבני ברית שזכו למעמד אוטונומי-למחצה. הם קיבלו זכות להתיישב בשטחי איליריה תחת שלטון של מנהיגיהם ושימשו כפוידרטוס ושירתו כחיילים בצבא הרומאי תמורת הזכויות שניתנו להם. בתהליך זה הפך הצבא הרומאי בסיכומו של דבר לצבא שעיקר כוחו יחידות גרמאניות שנאמנותן לאימפריה הייתה תמיד רופפת ובסופו של דבר היו הם אלו שהנחיתו את מכת המוות על האימפריה הרומית המערבית כאשר מפקד הצבא הגרמאני, אודואקר, הדיח את הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
תאודוסיוס נאלץ להילחם על כסאו בשתי מלחמות אזרחים קשות כנגד קציני צבא שניסו לנצל את חולשת השלטון המרכזי על מנת לקרוע חלקים מהאימפריה לעצמם הוא הצליח לנצח את מגנוס מקסימוס שהתבסס כשליט האימפריה המערבית ב-387 עד ל-388 ואת המורד אאוגניוס בשנת 394. ניצחונות אלו סחטו את כוחה של האימפריה והקרב האחרון קרב הנהר הקפוא הוריד את האימפריה המערבית על ברכיה, מכה שההונים ניצלו עד תום.
שלטונו של תאודוסיוס היה גם נקודת ציון בהיסטוריה של הנצרות, הוא פעל בעקביות ונחישות על מנת לקבע את מעמדה של הנצרות האורתודוקסית לדת המדינה והכריז על שאר הכנסיות כמינות. הוא פעל על מנת לבטל מוסדות דתיים פאגאניים ועמד מנגד כאשר מקדשים ומקומות פולחן פאגאננים הוחרבו.
תאודוסיוס הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית והכנסייה הארמנית, יום החג של תאודוסיוס הוא 17 בינואר.
עד לעלייתו לשלטון
תאודוסיוס נולד ביום 11 בינואר 347 בעיר הספרדית קוקה. הוא נשא את שמו של אביו שהיה קצין בכיר ומצביא מעוטר והוצא להורג משסר חינו מפני האוגוסטוס ולנטיניאנוס הראשון.
החל משנת 368 הוא החל ללוות את אביו במסעות מלחמה וליווה אותו במסעות המלחמה שניהל האב בשליחות ולנטיניאנוס הראשון. המערכה הראשונה שתיאודוסיוס השתתף בה הייתה דיכוי המרד בבריטניה. בקיץ של שנת 367 מרד חיל המצב הרומאי שתפס את קו הביצורים הידוע כחומת אדריאנוס, ואיפשר לגדודים של שבטים נודדים להיכנס לתוך שטחי הפרובינציה הרומאית של בריטניה ככל הנראה כחלק מקנוניה משותפת. עם אובדן אחיזת השלטון הרומאי החלו חיילים עריקים ועבדים בורחים להטיל טרור על אזורי הכפר והדרכים. ההיסטוריון הרומאי בן התקופה אמיאנוס מרקלינוס קורא למסכת אירועים אלו "הקונספירציה הברברית" (barbarica conspiratio) על פי מרקלינוס חילות העזר בפרובינציה חברו לפולשים שקנו את שיתוף הפעולה שלהם בחלוקת השלל. לאחר מספר ניסיונות כושלים להחזיר את הסדר על כנו ולהדוף את הפולשים נשלח באפריל 368 הגנרל פלביוס תאודוסיוס לבריטניה מלווה בבנו ואחינו, בסוף 368 חזר הסדר לבריטניה, עריקים ומורדים הוצאו להורג, ביצורים שוקמו והפולשים נהדפו אל מחוץ לגבולות.
בשנת 372 התפרץ מרד בפרובינציית אפריקה על רקע ניהול כושל ושחיתות של המושל הרומאי הקומיס רומאנוס. האוכלוסייה המקומית תחת הנהגתו של פירמוס, בנו של אציל מקומי שהיה בן ברית של רומא ושלט בשבטים ברברים כבן-חסות של הקיסר הרומאי. ולנטיאנוס שלח את תאודוסיוס האב לאפריקה על מנת לדכא את המרד ולהשליט את הסדר על כנו. תאודוסיוס האב החל את משימתו על ידי מאסרו של רומאנוס ומי מהפקידים ששיתפו איתו פעולה בשחיתות. משנכשל משא ומתן מוקדם עם פירמוס ברח המורד אל המדבר במטרה לארגן התנגדות לרומאים. תיאודוסיוס יצא במהלך מהיר אל המדבר בראש כוחות ניידים ומהירים שרדפו אחרי המורדים, הבריחו אותם ממחבואם ומנעו מהם מלהתארגן ומלהתבסס בקרב שבטי המדבר. לבסוף משנדחק לפינה התאבד פירמוס בשנת 374 והמרד דעך. הצלחתו של תאודוסיוס בדיכוי המרד באפריקה הייתה הצלחה אחת יותר מדי, הוא נעצר ככל הנראה בסמוך למותו של ולנטיאנוס וייתכן כחלק ממאבק הכוחות לאחר מותו של האוגוסטוס, ובסוף שנת 375 הוצא להורג בקרתגו.
בהשפעת אביו מונה תיאודוסיוס לתפקיד מושל פרובינציית מואסיה (בלטינית: Moesia) ובשנת 374 הצליח בהדיפת פשיטה של גדודים סרמטים והחל לרכוש לעצמו מוניטין של קצין מוכשר. הקריירה המבטיחה של תיאודוסיוס נקטעה בשנת 376 ככל הנראה בעקבות קטיעת הקריירה של אביו. הוא חזר להיספניה לאחוזה המשפחתית שם הוא התחתן עם איליא פלסילה (Aelia Flavia Flaccilla) ובשנת 377 נולד בנו הראשון ארקדיוס. מהלך חייו האידיאלי השתנה בעקבות קרב אדריאנופול (לטינית: Proelium Hadrianopolitanum) שהתחולל ב-9 באוגוסט 378 בסמוך לעיר אדריאנופול (אדירנה בסמוך לגבול הטורקי, היווני והבולגרי). הצבאות הלוחמים היו צבאות האימפריה הרומית המזרחית תחת פיקודו של הקיסר הרומי ואלנס מול קואליציה של שבטים גרמאניים שעיקרם קבוצות שבטים גותיים שנדחפו אל תוך שטחי האימפריה הרומית בלחץ פלישה הונית. שבטים אלו התקבלו תחילה אל תוך שטחי האימפריה אך עימותים וחיכוכים בין הרומאים לגותים הביאו למרידה רבתי ששיאה הגיע בהתנגשות בין הצבאות, בתום יום הקרב זכו המורדים הגותים בניצחון מכריע. חלק גדול מהצבא הרומי הושמד הקיסר ואלנס נהרג. הגותים, חסרי אימון וציוד צבאי מתאים לא הצליחו לממש את ניצחונם ולכבוש ערים מרכזיות של האימפריה אך הצליחו להגיע בתום המרד להסכם שלום עם הרומאים.
סיום המרד הגותי
כאשר התפזר ערפל הקרב מעל אדריאנופול התבררו ממדי האסון. עם מות הקיסר ואלנס ללא יורש, נותר החלק המזרחי של הקיסרות ללא שליט ולמעשה ללא צבא-שדה. גרטיאנוס, האוגוסטוס של האימפריה המערבית נמנע מלקחת על עצמו את האתגר של השבת השליטה לידי הקיסרות והשושלת המשפחתית וביום 19 בינואר 379 הכתיר את תאודוסיוס לשליט של האימפריה המזרחית מתוך תקווה כי ניתן יהיה לדכא את המרידה של הגותים ולהחזיר את השליטה והשקט לאזור הגבול סביב נהר הדנובה. בעוד תאודוסיוס קיבל את השליטה על נחלתו של ואלנס, האימפריה המערבית נשלטה על ידי גרטיאנוס וולנטיניאנוס השני - בנו הקטין של ולנטיניאנוס הראשון שהיה שליט בובה בעוד שהכוח על הפרובינציות היה למעשה בידי אימו וקציני הצבא.
ההסכם קיבל חיזוק נוסף כאשר תאודוסיוס אירח את אתאנריק המנהיג והמלך של הוויזיגותים בקונסטנטינופול. זמן קצר לפני כן נאלצה פדרציית השבטים תחת שליטתו לחצות את הדנובה מאחר ששנים של עימותים וקרבות מול ההונים הביאו אותם לכלל קריסה והם נאלצו לנדוד ממקום מושבם ולבקש מקלט בתחומי הקיסרות הרומית. אתאנריק שהיה מנהיג מבוגר ומנוסה קיבל את הזמנתו של תאודוסיוס למשא ומתן ולאחר שהתרשם מיופייה של קונסטנטינופול והתרשם מכוחה של הקיסרות הוא הסכים לחתום על הסכם שלום במסגרתו הוויזיגותים התיישבו סביב הרי הקרפטים המזרחיים וכדי להתגונן מפני ההונים הקימו גלי אדמה גדולים, המכבידים על תנועת פולשים רכובים. אתאנריק מת זמן קצר לאחר חתימת ההסכם אבל ראשי השבטים הגותיים התרשמו מההלוויה שארגנן תיאודוסיוס למלך הגרמאני המת והמשיכו לקיים את חלקם בהסכם השלום. תאודוסיוס הצליח להכניס למסגרת ההסכם מספר רב של ראשי שבטים גותיים ולבודד את אלו שסירבו להצטרף למסגרת שהכתיבה הקיסרות, אלו הותקפו בעיתוי נוח על ידי שימוש בטקטיקות של מהלכים מהירים ושימוש באלמנט הפתעה בסיכומו של דבר הצליח תאודוסיוס להשליט שקט בפרובינציות לאורך הדנובה. המהלך המשמעותי ביותר בסדרת קרבת אלו היה המארב שהצבא הרומאי בפיקודו של תאודוסיוס הניח לצבא של שבטים אוסטרוגותים תחת פיקודם של אלאטהוס וסאפרקס. על פי היסטוריונים רומאיים הגותים נלכדו כאשר הם ניסו לחצות את הדנובה בצי מאולתר, תאודוסיוס בחר לתקוף אותם ברגע זה בעזרת ספינות מלחמה ובתמיכת לגיונות על גדות הנהר תוך ניצול העובדה שהגותים חסרי אונים וחסרי הכשרה בלוחמה מאוניות, רוב המנהיגים האוסטרוגותיים נהרגו, הנותרים נכנעו ללא תנאי. היסטוריונים הרומאיים לא חוסכים בשבחים ובתיאור הירואי של תאודוסיוס כמפקד וכלוחם ההורג באויבי האימפריה.
ההסכם הסופי עם השבטים הגותיים נחתם ב-3 באוקטובר 382, וכמו ההסכמים הקדמים הסדיר את התיישבותם של הגותים לאורך אזורי הספר של הדנובה בתרקיה ובאסיה הקטנה, הסכמים אלו נשאו את זרע הפורענת העתידי מאחר שהותירו את הגותים כישות עצמאית הפטורים ממיסים לקיסרות ובעלי ממשל עצמאי, הם התחייבו לספק מספר קבוע של מגויסים לצבא הרומאי אך מגויסים אלו שירתו ביחידות של גותים בפיקוד גותי ולא פוזרו בקרב הלגיונות בפרובינציות השונות כבעבר. כך נותרו הגותים כישות עוינת ומרדנית בעימות מתמשך עם הרומאים, מלחמות התנהלו בפרובינציות השונות בסדרת מאבקים ועימותים בין השבטים הגרמאניים, תושבי הפרובינציות וחיילות המצב הרומאיים. השיא של אירועים אלו הגיע כאשר אלאריק הראשון המנהיג הגותי פלש לאיטליה מספר פעמים עד שבשנת 410 כבש את רומא ובזז אותה. אלאריק שירת כפואדרטי, נאמן האימפריה הרומית החייב לה שירות צבאי בתמורה למזון, אדמות או תשלום. תחת פיקוד הקיסר תאודוסיוס הראשון משנת 394. במסגרת שירותו הוא השתתף בדיכוי מרידות כנגד תיאודוסיוס אך עם מותו של תאודוסיוס ומשהשתנו התנאים של שירותו הוא התמרד ויצא למסע של הרס וביזה שהסתיים בחורבן רומא.
מלחמות אזרחים
תאודוסיוס נלחם בשתי מלחמות אזרחים עקובות מדם כנגד הטוענים לכתר מגנוס מקסימוס ואאוגניוס. הראשון שבהם, מגנוס מקסימוס, היה ספרדי אף הוא והתיימר להיות קרובו של תאודוסיוס. הוא היה מפקד של צבא בבריטניה ובשנת 383 צעד עם צבאו אל גליה בניסיון לתפוש את השלטון. הוא הכריח את הקיסר גרטיאנוס להימלט ותאודוסיוס האשימו באחריות להתנקשות בחיי האחרון ליד ליון. לצד שניהם ניצב גם ולנטיניאנוס השני הצעיר, שהמשיך לשלוט באיטליה, איליריה ואפריקה, שחצצו בין שני הניצים—תאודוסיוס במזרח ומגנוס מקסימוס בגליה.
בשנת 387 הופר השלום העוין בין השניים כאשר מקסימוס שלח את גייסותיו לצפון איטליה וכפה על ולנטיניוס השני לסגת לתסלוניקה. ככל הנראה נבעה פעולתו זו של מקסימום מחששו מההשפעה הגוברת והולכת של תאודוסיוס על ולנטיניוס ושריו, באמצעות מינוי מקורביו לשליטים בפרובינקיות השונות שהיו להלכה תחת שלטון ולנטיניוס ובאמצעות ארגון נישואים בין נברידיוס, אחיין הקיסרית פלאקילה, לבתו של שליט אפריקה גילדו. קשרים אלו השתלמו לתאודוסיוס, כאשר החליט גילדו לעבור לצידו במהלך המלחמה בשנת 388, להביס את ציו של מקסימוס ולהשתלט על סיציליה בעבור תאודוסיוס.
תאודוסיוס עצמו שהה עם ולנטיניוס בתסלוניקה בקיץ 387 ושם נישא לאחותו גאלא. הם יצאו למלחמה משותפת נגד מקסימוס בקיץ 388, כשהם מביסים את כוחותיו בסיסקיה ובפואטוביו ולאחר מכן עברו את האלפים ולכדו את מקסימוס עצמו באקויליאה. מקסימוס הוצא להורג זמן קצר אחרי כן, כפי שנעשה גם לבנו ויקטור.
אחרי דיכוי המרידה שהה תאודוסיוס כשלוש שנים באיטליה. כשהחל עושה דרכו חזרה לקונסטנטינופול החל הגנרל רב ההשפעה אברוגסט הופך יהיר יותר ויותר ככל שהתרחק תאודוסיוס ממילאנו. ב-15 במאי 392 נמצא ולנטיניוס מת ותאודוסיוס, אם מתוך חשד באברוגסט ואם בלחצה של גאלא, שסירבה לקבל את הטענה שאחיה התאבד, סירב לקבל את מינויו של אאוגניוס כשליט מטעמו של אברוגסט.
המלחמה בין השניים החלה בקיץ 394, כאשר תאודיסיוס החל צועד מקונסטנטינופול והיא הוכרעה בקרב הנהר הקפוא שלמרגלות האלפים ב-6 בספטמבר 394. הגורם המכריע בקרב היה נטישת חלק מצבא מקסימוס תחת פיקודו של ארביטיו לצידו של תאודוסיוס. בעקבות הקרב הוצא אאוגניוס להורג ואברוגסט התאבד.
משפחתו וירושתו
תאודוסיוס נישא פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אאליה פלקילה שילדה לו את ארקדיוס בשנת 377, את הונוריוס ב־9 בספטמבר 384 ואת פולכריה בשנת 385. תאודוסיוס מינה אותה לקיסרית (אוגוסטה) אחרי עלייתו לשלטון אך היא מתה בשנת 386. בסוף שנת 387 הוא נישא לגאלא, בתו של ולנטיניוס הראשון ואחותו של ולנטיניוס השני. היא ילדה לו את גרטיאנוס בערך בשנת 388, ואת גאלא פלקידיה בערך בסביבות השנים 388–390, ומתה במהלך לידה, בשנת 394. תאודוסיוס היה נחוש בדעתו שבניו ירשו אותו ומינה את הונריוס וארקדיוס לקיסרים (אוגוסטוס) כבר בהיותם ילדים. שושלתו שרדה עד מות נכדו, תאודוסיוס השני בשנת 450, ובקישור עקיף עד מות הקיסר אוליבריוס בשנת 472.
תאודוסיוס והנצרות הניקאית
חשיבותו של תאודוסיוס להיסטוריה נעוצה בעיקר בשינוי שחולל במעמדה של הנצרות באימפריה הרומית. במאה ה-4, הייתה הכנסייה הנוצרית באימפריה הרומית שסועה בוויכוח על טיבו של השילוש הקדוש. בשנת 325 גינתה מועצת ניקאה, את התאולוגיה האריאנית כמינות. אריוס טען כי ישו נברא ולכן נחות מהאל האב וכי שניהם עשויים חומר דומה (הוֹמוֹיְאוסיון, ביוונית) אך אינם זהים. המועצה ניסחה את הכרזת ניקאה שקבעה כי ישו והאל האב זהים במהותם (הומואוסיון, ביוונית). המועצה לא יישבה את המחלוקת וכאשר עלה תאודוסיוס לשלטון היו עדיין סיעות שונות בכנסייה שביקשו לכפות את השקפתן על הנצרות בכללה, כשחלק מהסיעות דוגלות באריאניזם.
הקיסר ואלנס נטה לדעת האסכולה ההומויאנית, גישה אריאנית קיצונית שקבעה שישו היה בעל מהות דומה, אך לא זהה, לזו של האל האב. לתפישה זו היו מהלכים במזרח והיא החלה רוכשת השפעה גם במערב. תאודוסיוס, לעומת זאת, דבק בהכרזת ניקאה מאז התנצר בשנת 380.
יומיים אחרי שהגיע לקונסטנטינופול, ב-24 בנובמבר 380, גירש תאודוסיוס את הבישוף האריאני דמופילוס מקונסטנטינופול והעמיד את כנסיות העיר תחת שליטתו של גרגוריוס מנזיאנזוס, שהנהיג את הקהילה האורתודוקסית (כלומר, ניקאית) הקטנה בעיר. הפעולה עוררה התמרמרות ומהומות ואף הביאה לניסיון התנקשות בחיי הקיסר.
באותה שנה הכריז תיאודוסיוס על הפיכת הנצרות מדת נסבלת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית.תאודוסיוס זימן מועצה של 150 בישופים אורתודוקסים שהתכנסו בקונסנטינופול במאי 381 וזו, בהשפעתו, מינתה את הסנטור נקטריוס לבישוף קונסטנטינופול החדש. זמן לא רב אחרי כן גורשו בהדרגה כל הבישופים ה"כופרים" מהערים והעיירות במזרח וכל בנייני הכנסייה ונכסיה הועברו לידי האורתודוקסים, פעולה שאף היא עוררה עוינות עמוקה ומתמשכת לתאודוסיוס.
בתחילת שלטונו נהג תאודוסיוס, כקודמיו מאז קונסטנטינוס בסובלנות במקדשים ובפסלים הפגניים, כל עוד אלו לא כללו הקרבת דם או ערערו על סמכותו ושלטונו של הקיסר. תשע שנים אחרי–כן, עם זאת, הסתמן שינוי ניכר במגמה כאשר החל תאודוסיוס הוציא שורה של צווים שנודעה בשם "הצווים התאודוסיאנים". בשנת 389 בוטלו ימי החג במועדי חגיגות פגניות שלא עברו ניצור. בשנת 391 נאסרה הקרבת דם ונאסר הביקור במקדשים או עבודת פסילים. על המקדשים הפגניים שהוכרזו "נטושים" השתלטו מיידית הנוצרים ואנשי דת כמו הבישוף תאופילוס מאלכסנדריה והגישו בקשות להרסם ולבנות על מקומם כנסיות נוצריות.
בהשתתפותו ובתמיכתו של תאודוסיוס נהרס מקדש סרפאום הענק באלכסנדריה וספרייתו הושמדה על ידי אספסוף בשנת 392, הרס של נכסי תרבות וחקר של תרבות העולם הפגני, ששיקף את התייחסותה הנקמנית והקנאה של הכנסייה הנוצרית בנקודה זו לכל תרבות אחרת. מעשי ביזה והרס דומים התרחשו במקומות שונים, כפי שכרוניקנים נוצרים ציינו בגאווה ניכרת באותה תקופה.
בצו של תאודוסיוס הופסקו המענקים שעדיין ניתנו למקדשים פגניים מהתקופה היוונית-רומית. האש הקדושה במקדש וסטה בפורום ברומא כובתה והבתולות הוסטליות סולקו. אנשים שביצעו ניבוי עתידות ומעשי כישוף בהתאם למסורת הפגנית הוענשו ואחרון, בשנת 393 ביטל תאודוסיוס גם את המשחקים האולימפיים והביא לקיצו עידן בו נמנו השנים על פי האולימפיאדות.
באותה שנה הכריז תאודוסיוס כי הנצרות הופכת לדת המותרת היחידה, כל פולחן שאינו נוצרי נאסר לחלוטין.
את השינוי במדיניותו של תאודוסיוס יש המייחסים להשפעתו הגוברת של אמברוסיוס, בישוף מילאנו, שנידה את תאודוסיוס אחרי מעשה טבח שביצע בתושבי תסלוניקה בעקבות התנקשות במפקד צבאי שלו בעיר. ייתכן והצווים היו חלק מהפעולות שלהן נדרש תאודוסיוס כדי לזכות במחילה. כנופיות נזירים ופקידים רשמיים נוצריים היו רגילים מכבר למעשי הרס וביזה של מקומות פולחן פגניים, אך האישור שנתן תאודוסיוס להריסת הסרפאום היה ככל הנראה איתות לכך שפעולות ההרס הנוצריות נהנות לפחות מאישור משתמע מצד הקיסר.
יחסו ליהדות
ב-29 בספטמבר 393 קבע בחוק שחוקק בקונסטנטינופוליס, בשמו ובשם שני בניו, כי "ברור למדי, שכת היהודים (Iudaeorum sectam) אינה אסורה בחוק כלשהו (nulla lege prohibitam)", ומכאן שהדת היהודית היא דת מותרת בקיסרות הרומית. בנוסף התנגד לאיסור התכנסויות של יהודים והורה למפקד הכוחות הצבאיים במזרח למנוע שוד והרס של בתי כנסת.
גם בניו אישרו כי ליהודים מותר לעסוק בפולחניהם.
מותו וירושתו
תאודוסיוס נפטר בשנת 395 והוריש את כס הקיסרות לשני בניו: הונוריוס, שירש את חלקה המערבי של האימפריה וארקדיוס שירש את חלקה המזרחי. הייתה זו הפעם האחרונה שבה היה צורך לחלק את האימפריה למזרח ומערב שכן היא לא חוברה שוב לעולם. הונוריוס וארקדיוס היו עוד ילדים בזמן עליתם לשלטון ותאודוסיוס מינה את סטיליקו, המוכשר והנאמן שבמצביאיו, לאפוטרופוס שלהם. בפועל היה סטיליקו שליטה של האימפריה המערבית עד הוצאתו להורג בשנת 408 ובמזרח שלטו יועציו של ארקדיוס עד התבגרותו.
סמסונג גלקסי נוט II
Samsung Galaxy Note II (בתעתיק לעברית: סמסונג גלקסי נוט 2) הוא טלפון חכם בעל מסך מגע של חברת סמסונג. שני מסדרת ה-Samsung Galaxy Note. המכשיר משלב יכולות של טלפון סלולרי ומחשב כף יד המסוגל להתחבר לאינטרנט, וכמו כן, יכולות של טאבלט.
המכשיר הוצג לראשונה ב-29 באוגוסט 2012, בלונדון, והושק באוקטובר.
חומרה
המכשיר כולל מסך מסוג HD Super Amoled RGB ברזולוציה של 1280x720 בגודל "5.5 כאשר דחיסות הפיקסלים עומדת על 267 ppi. זכוכית המסך היא מסוג Gorilla Glass 2 של חברת Corning. הוא מכיל מעבד מרובע ליבות 1.6 Ghz מסוג Exynos של סמסונג.
לטלפון מצלמה אחורית ברזולוציית 8 מגה-פיקסל ופלאש LED. מצלמה זו מסוגלת להקליט וידאו באיכות של 1080p במהירות של 30FPS (פריימים לשנייה). קיימת גם מצלמת 1.9 מגה פיקסל קדמית לשיחות וידאו באיכות HD. למצלמה תכונות כמו פוקוס אוטומטי, תיוג מיקום, זיהוי חיוך ומייצב תמונה. המצלמה מסוגלת לצלם כמה תמונות ולבחור מהן את התמונה הכי טובה (best photo) ואף לבחור את התמונה שבה כולם מחייכים ומסתכלים למצלמה (best faces).
S-Pen
המכשיר מגיע עם עט סטיילוס המכונה S-Pen ומביא איתו מגוון יכולות:
תוכנה
הטלפון מגיע עם מערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל בגרסה 4.1.1 (Jelly Bean) עם ממשק ה-TouchWIZ Nature UX החדש של סמסונג בשנת 2014 יצא לאור עדכון נוסף למכשיר זה בשם  kitkat)  4.4.2)
מכירות
סמסונג החלה למכור את המכשיר במגוון מדינות. ב 3/11/12 היא דיווחה שנמכרו 3 מיליון יחידות של המכשיר. ב 25 בנובמבר 2012 דיווחה כי 5 מיליון יחידות נמכרו.
הטיהור 2: לשרוד את הלילה
הטיהור 2: לשרוד את הלילה (באנגלית: The Purge: Anarchy, בתרגום לעברית: הטיהור: אנרכיה) הוא סרט מותחן, פעולה ואימה אמריקאי משנת 2014 אותו כתב וביים ג'יימס דה מונקו, ובו מככבים פרנק גרילו וקיילי סנצז'. הטיהור 2 הוא סרט ההמשך של "הטיהור", אך עוסק בדמויות אחרות. לסרט נעשה המשך בשנת 2016, הטיהור 3: שנת בחירות. תקציב הפקת הסרט היה 9 מיליון דולר, והוא הכניס בקופות 110 מיליון דולר.
רקע
כמו בסרט הקודם בסדרה, הסרט מתרחש לאחר שארצות הברית "נולדה מחדש" עם שיעורי פשע ואבטלה בשיאי שפל של כל הזמנים וזאת בשל המדיניות של הממשל הפדרלי, בהנהגת המפלגה הטוטליטרית "מפלגת האבות המייסדים החדשים של אמריקה" שהנהיגה אירוע שנתי בלילה שבין ה-21 במרץ ל-22 במרץ: במשך 12 שעות החושך, שנקראו "הטיהור", שירותים ממשלתיים כמו משטרה, בתי חולים ומכבי אש סגורים ולא נותנים שירות כמו כן, כל פעילות פלילית (כולל רצח, גנבה ואונס) מוכרזת כחוקית, מטרתו של "הטיהור" היא למנוע מהתושבים לעבור על החוק ביום-יום יש לאפשר להם לשחרר את כל הזעם והפראיות בפרק זמן מצומצם ("לשחרר את החיה"). ההרג הרב המאפיין את ליל הטיהור תורם גם לשליטה בגידול האוכלוסייה. לטענת המתנגדים למועד זה, הטיהור נועד כדי לאפשר לתושבים לרצוח את העניים שאין בידם האמצעים להגן על עצמם כדי שלא יהוו עוד עול על המדינה.
עלילה
ב־2023, כשנה לאחר הטיהור של 2022 שהוצג בסרט הקודם, זוג בשם שיין ולין נוסעים לבית אחותה של לין בלוס אנג'לס על מנת להעביר בו את ליל הטיהור. במהלך נסיעתם אוזל לזוג הדלק במכונית וכעת הם נמצאים תחת סכנה שכן עליהם למצוא במהירות מקום מסתור. בינתיים אל הרחובות יוצא ליאו בארנס, סמל משטרה אשר מעוניין לנקום את מותו של בנו. בנוסף, אם ובתה אשר נמצאות במנוס מפני כנופיית פורצים חמושים היטב אשר מנסים לתפוס אותם. חמשת האנשים נפגשים בליל הטיהור ומנסים לשרוד את הלילה.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי של הסרט הראשון בסדרה, נייתן וייטהד.
קישורים חיצוניים
ביקורות
בוריטו
בוּרִיטוֹ (ספרדית: Burrito) הוא מאכל מהמטבח המקסיקני. המאכל מורכב מטורטיית קמח הממולאת בדרך כלל בבשר. הטורטייה מגולגלת ומקופלת בקצה אחד או בשני הקצוות. המאכל המסורתי כולל בדרך כלל רק מילוי של בשר והבוריטו מתקבל דק מאוד.
בארצות הברית לעומת זאת, המאכל מכיל בדרך כלל מרכיבים אחרים כמו אורז, שעועית, חסה, עגבניות, רוטב סלסה, גואקמולה, שמנת חמוצה ולכן התוצר הסופי עבה במידה רבה יותר.
האנוי האנה
טרינה טאי נגו (בווייטנאמית: Trịnh Thị Ngọ; 1931 – 30 בספטמבר 2016) אשר נודעה בכינוי "האנוי האנה" (Hanoi Hannah) הייתה וייטנאמית אשר התפרסמה כאשר שידרה ברדיו של צפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. שידוריה נעשו בשפה האנגלית ונועדו לפגוע במורל האמריקני.
ביוגרפיה
נגו נולדה בהאנוי ב-1931. אביה היה איש עסקים מצליח שניהל את מפעל הזכוכית הגדול ביותר בהודו-סין הצרפתית. היא סיפרה לימים שרצתה ללמוד אנגלית כדי לצפות בסרטים האהובים עליה. משפחתה מימנה לה שיעורים פרטיים עד שידעה אנגלית שוטפת. ב-1955 היא החלה לעבוד בתחנת הרדיו "קול וייטנאם" והקריאה את מהדורת החדשות באנגלית שנועדה עבור מאזיני התחנה שאינם דוברים וייטנאמית. המנטור שלה בשלב זה היה העיתונאי האוסטרלי וילפריד בורצ'ט. בתקופה זו היא אימצה את הכינוי "טאו הואונג" ("ניחוח הסתיו") שהיה קל וקצר יותר עבור מאזיניה.
שידוריה של נגו היו פופולריים מאוד בקרב החיילים האמריקנים, שכינו אותה "האנוי האנה" בדומה ל"שושנת טוקיו" ול"אקסיס סאלי" מימי מלחמת העולם השנייה. לעיתים קרובות היא נקבה במדויק בשמות היחידות האמריקניות ומיקומן, וכן סיפקה מועדים מדויקים על הגעתן של ספינות אמריקניות. מקרים אלו תרמו לביסוסה של אגדה על פיה "האנוי האנה" יודעת הכל, והיא אף נותנת בין השורות מידע על מתקפות עתידיות של צבא צפון וייטנאם ועל בוגדים בשורות הצבא האמריקני. במציאות, רוב המידע ששידרה הגיע מפרסומים אמריקניים רשמיים.
שידוריה של נגו נמשכו ברציפות במשך 28 שנים. היא סיימה לשדר ב-1973, לאחר שמרבית החיילים האמריקנים כבר עזבו את וייטנאם. לימים היא הצהירה שהיא אכן האמינה בשידורים שלה, וסברה שההתערבות האמריקנית במלחמה מיותרת. לאחר המלחמה, עברה נגו להו צ'י מין סיטי יחד עם בעלה. היא נפטרה ב-30 בספטמבר 2016.
עדנה איליה
עדנה איליה היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף, הקצינה הראשית של חיל משאבי האנוש וחטיבת הנפגעים (קמש"ר ורח"ט הנפגעים). בעבר עמדה בראש מחלקת משאבי אנוש של חיל המודיעין.
איליה מונתה בנובמבר 2022 על ידי הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי לקצינת משאבי אנוש ראשית (קמש"ר)..
יער ברעם
יער ברעם הוא יער אלונים טבעי משולב עם יער מעורב נטוע המשתרע על פני שטח של כ-10,000 דונם בגליל העליון. היער תחום בצורה גסה בין היישובים הבאים: ברעם, יראון, ואביבים בצפון, כרם בן זמרה במזרח, ג'ש (גוש חלב), וצבעון בדרום ודוב"ב במערב. בתחומי היער זורמים הנחלים צבעון, גוש חלב, ברעם, יראון, אביב ודישון. בתחומיו מתנשאים גם שני הרים בולטים: הר שפרה והר פועה.
תיאור כללי
שמורת אלוני ברעם היא שמורת טבע ויער טבעי המשתרעת על פני שטח של כ-1,000 דונם, המהווה חלק מיער ברעם. השמורה תחומה בין היישובים ברעם, ג'ש, צבעון ודוב"ב וממוקמת סמוך לכביש הצפון, וכ-2 ק"מ צפונית לצומת חירם.
כל שטח השמורה נכלל בעברו בבעלותה של הכנסייה המרונית ולאורך השנים הגנו תושבי בירעם וג'ש על עצי השמורה בכלל ועל האלונים שבה בפרט מפני כריתה, דבר שתרם רבות לשמירתו ולשגשוגו לאורך השנים. ניתן לטייל בשמורה במסלול מעגלי היורד לכיוון דרום-מזרח עד למפגש עם ערוץ נחל דישון, משם ממשיך דרומה לאורך ערוץ נחל דישון, פונה דרום-מערבה לאורך ערוץ נחל צבעון ולבסוף צפונה ומזרחה דרך יער ברעם לנקודת ההתחלה. בתחומי השמורה עובר קטע משביל ישראל.
פלורה ופאונה
בשטח השמורה ניתן להבחין בשתי צורות תכסית שונות: יער אלונים סבוך ובתה ים-תיכונית המתאפיינת בעיקר בשיחי סירה קוצנית ואזוב מצוי. הסיבה לשוני הזה נעוצה בנוכחותו של שבר גאולוגי, שעובר באזור השמורה מצפון-מערב לדרום-מזרח. שבר זה גרם להעתקת סלעי קירטון מאזור צפון-מזרח של השמורה לאזור סלעי הגיר והדולומיט, שהתבלו עם השנים ויצרו קרקע מסוג טרה רוסה. סלעי הקרטון אטומים לחלחול מי גשמים ולכן על קרקע מסוג זה צומחים שיחים ובני שיח שמסתפקים במעט מים, ואילו קרקע מסוג טרה רוסה ואבן גיר חדירים לחלחול של מי הגשמים ומאפשרים צמיחה של פלורה עשירה וסבוכה.
עצי אלון מצוי עתיקים מהווים כ-90% מכלל הפלורה בשמורה, דבר אשר הקנה לשמורת הטבע את שמה. פרט לאלון מצוי גדלים בתחומי השמורה מינים רבים נוספים של עצים, דוגמת אלון התולע, ער אציל, אלה ארצישראלית, עוזרר קוצני, שזיף הדב, אדר סורי, אגס סורי, לבנה רפואי, ומטפסים רבים דוגמת קיסוסית קוצנית, אספרג החורש וטמוס מצוי. בתקופת החורף, הודות לכמות משקעים רבה ולתנאי לחות הולמים, מתאפשרת, ברחבי השמורה, צמיחה של כ-80 מינים שונים של פטריות בסיסה ומיני טחב רבים. כמות מינים כה רבה העניקה לשמורה את התואר "המקום בעל המגוון הרב ביותר של פטריות בסיסה בישראל". כמו כן קיים בתחומי השמורה ריכוז גבוה של פרחי בר מוגנים וביניהם: יקינתון מזרחי, אירוס הדור, רקפת מצויה, גרניון הלבנון, סתוונית בכירה ומיני חלמוניות.
מבחינת תהליך הסוקצסיה, שוררת בין המדענים מחלוקת באשר להגדרת שמורת אלוני ברעם כיער אמיתי, או כחורשה שהתפתחה היטב בעקבות מאמצי השמירה של התושבים המקומיים והכנסייה המרונית.
הפאונה של יער ברעם בכלל ושמורת אלוני ברעם בפרט מורכבת ממינים רבים של בעלי חיים, ביניהם ניתן למנות את הבאים: צבי ארץ-ישראלי, חזיר בר, דורבן מצוי, יערון גדול, נמנמן העצים, נשר מקראי, גדרון, שחרור, דו-חיים ומינים רבים של פרוקי-רגליים.
יער ברעם הנטוע
חלקותיו הוותיקות של יער ברעם הנטוע נשתלו בשנת 1950, אולם עיקר השטח ניטע בין השנים 1955–1965 בעצי אורן ירושלים ואורן קפריסאי. במהלך חורף 1992 נפגעו חלקים נרחבים מהיערות הנטועים על ידי השלג הכבד שירד בגליל העליון, דבר שהוביל לתמותת אורנים גדולה. כעבור שנה החלה הקרן הקיימת לישראל במיזם נטיעות רחב היקף באזור שכלל סוגי עצים מעורבים, דוגמת אורנים, ברושים ומעט ארזים.
אתרים בעלי עניין
להלן מספר אתרים בעלי עניין שנמצאים ברחבי יער ברעם ושמורת אלוני ברעם:
כתריאל דוד קפלין
הרב כתריאל דוד קפלין (1931 - י"ד באייר תשס"ו, 2006) היה דיין בבית הדין הרבני בלונדון, ובשנותיו האחרונות ראש ישיבת תורת חכם בישראל.
תולדותיו
נולד באנגליה, בנו של נח קפלין ונינו של המגיד הרב נחום קפלן. למד בישיבת גייטסהד. שימש כרב של בית הכנסת "שומרי הדת" בהמפסטד, לונדון. בשנות ה-60 היה מעורכי כתב העת התורני "הד אליהו" שיצא לאור על ידי תלמידי הרב אליהו אליעזר דסלר.
במשך שנים רבות היה דיין בבית הדין הרבני בלונדון. בסוף ימיו עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן. בישראל כיהן כראש ישיבת תורת חכם.
נפטר בלונדון בשנת 2006.
יאן הנדריק שלטמה
יאן הנדריק שלטמה (בהולנדית: Jan Hendrik Scheltema ; 23 באוגוסט 1861 – 9 בדצמבר 1941), היה צייר הולנדי, שהיגר לאוסטרליה. לאחר שעבד כצייר פורטרטים בהולנד, התמחה באוסטרליה כצייר בעלי חיים ונוף. באוסטרליה צייר בעיקר בוויקטוריה והתגורר זמן רב במלבורן, שם היה גם מורה לציור ורישום.
חינוך
שלטמה למד בשנים 1880–1882 באקדמיה המלכותית לאמנות בהאג, לאחר מכן נסע לאנטוורפן ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות. שלטמה זכה במלגות של המלך ויליאם השלישי של הולנד.
יצירה
בהולנד וגם באנטוורפן, שלטמה היה צייר פורטרטים. זמן קצר לאחר הגעתו לאוסטרליה בשנת 1888, החליט כי ציור פורטרטים אינו יכול לספק לו פרנסה במלבורן והתמחה בהצלחה בציור נופים כפריים, כאשר בעלי החיים בציור הם המוקד ולא האנשים. הוא צייר באפקטים אטמוספיריים עדינים, כולל משיכות מכחול בולטות, סגנון המתאים לאימפרסיוניסטים. ידועים כמעט אלף ציורים מסוג זה. ובכל זאת הוא צייר שם גם כמה פורטרטים.
שיתופי פעולה
שלטמה הגיע למלבורן שבאוסטרליה ב־7 ביולי 1888 על סיפונה של אונייה צרפתית. הוא הצטרף לחברת האמנים הוויקטוריאנית. באוסטרליה עבודותיו הוצגו במהרה בתערוכות כמו אמנים מקומיים: צא'רלס קונדר, ארתור סטריטון, טום רוברטס ופרדריק מק'קבין. היו לו כ-20 כתובות מגורים שונות במהלך מחצית המאה בה התגורר באוסטרליה.
משנת 1889 היה לו הסדר עם צייר הנוף האיטלקי בפירנצה צ'ארלס רולנדו (1844–1893). רולנדו היה בתפקיד המעסיק, שכן מצבו הבריאותי המידרדר של רולנדו דרש ממנו לשכור סיוע מומחה בציור ובהוראת שיעורי האמנות שלו. באותו הזמן שלטמה נזקק להכנסה קבועה.
לעיתים קרובות הם שיתפו פעולה באותו ציור. שלטמה הכניס לציור הנוף של רולנדו בעיקר בעלי חיים, אך גם צמחייה. הם גם הציגו יחד במלבורן בשנת 1891.הם היו לוקחים את תלמידיהם לאזור כפרי רחוק למדי כדי לצייר שם. בחלק מהפרסומות למכירת אמנות הוצגו מאוחר יותר עבודותיהם של 'שלטמה ורולנדו'. שני האמנים חתמו על הציורים האלה. לאחר מותו של רולנדו בשנת 1893 המשיך שלטמה ללמד את תלמידיו של רולנדו עד תחילת 1895. מאוחר יותר הוא שיתף פעולה מדי פעם עם ציירים אחרים בתנאים שונים.
מסעות
שלטמה טייל וצייר באירופה, פעמיים. בשנים 1898–1899 ביקר במולדתו הולנד, וכן באיטליה, בלגיה, שווייץ ותוניסיה. ציורים מנסיעה זו הוצגו בשובו בסטודיו שלו בשנת 1910 בילה זמן מה גם בצרפת, סקוטלנד, אנגליה והולנד. עם שובו ממסע שני זה הציג תערוכת אמנים אחת בין התאריכים 1 ל-24 בספטמבר 1911 עם 88 מציוריו במלבורן, כולל עבודות רבות שצוירו בנסיעה האחרונה.
הכרה
בתולדות האמנות, שלטמה הוא 'אמן חשוב באוסטרליה'. הוא צבר מוניטין של צייר מופת של סצינות פסטורליות, במיוחד כמומחה לבעלי חיים בנוף, ז'אנר שפיתח פאולוס פוטר בהולנד של המאה ה-17.
ההתייחסות שלו לבעלי חיים לא הייתה מוגבלת להפיכתם למרכיב מוקדי בציור, לעיתים קרובות הוא הראה אותם בפעולה, כמו שתייה, ריצה, רדיפה גזיזה או האכלה. הוא מציג אינטראקציה של בעלי החיים ובני אדם וגם בנוף. ציוריו לא היו רק תמונות נעימות, אלא נטו לספר סיפור בסביבת הערבות האוסטרליות הטיפוסיות שצייר היטב, לפעמים עם ערפל או אובך.
אף שהתחנך באירופה הוא פיתח עין חדה לצבעים ולמרקמים של הנוף האוסטרלי, מכיוון שהוא לא רק צייר בחוץ בכל רחבי ויקטוריה הכפרית, אלא חקר מקרוב מיני עצים ושיחים בודדים. רבות מעבודותיו הכפריות מתמקדות בעץ מסטיק גדול אחד, כתכונה המאחדת.
בפרק על תרומתם של ההולנדים לאוסטרליה שלפני המלחמה בספר "לא רק בריטים באוסטרליה" מאת ג'יי לינג משנת 1927, מוזכרים רק שני שמות של מהגרים הולנדים: גיום דלפראט, המנהל הכללי של BHP, ויאן הנדריק שלטמה. השם שלו הפך לשם מוכר ברחבי מלבורן ובעולם האמנות האוסטרלי. הוא הושווה לטובה עם לואי ביבלו, צייר מהגר אחר.
משפחה
יאן שלטמה היה בנם הצעיר של סגן אלוף ניקולאס שלטמה (1810–1901) ואשתו השנייה אנה מריה שרפ (1819–1887) מהאג, הולנד, שהיו להם שישה ילדים וארבעה שרדו לבגרות. המשפחה התגוררה גם בהארלם וברוטרדם ועברה לגאודה כאשר יאן הנדריק היה בן חמש עשרה. אחיו הבכור פטרוס הרמן הפך לאדריכל, לאחר מכן ערך וניהל מגזין אדריכלי והתמנה למשגיח הראשי על ארמונות בהאג.
רק ב-16 בפברואר 1917 התחתן שלטמה עם אדית ביילי סמית'(1876–1947) ממלבורן, והם התגוררו בבריזביין כמעט שנה לפני שחזרו למלבורן. בנם, ניקולס הרברט, נולד ב־22 ביוני 1918. אדית, הייתה מוזיקאית, הלחינה ופרסמה שיר פטריוטי אוסטרלי, Loyalty, בשנת 1939.
יאן שלטמה נפטר בבית החולים הכללי של בריזביין בסוף שנת 1941. אדית נפטרה במרץ 1947. ניקולס התגורר תקופה מסוימת בראבול שבגינאה החדשה; הוא נפטר במאי 1952 ונקבר בבית העלמין בריסביין לוטוויץ'.
הלל בירגר
הלל בירגר (28 באפריל 1902–7 ביוני 1987) היה יוזם רעיון סימון השבילים בישראל; מהנדס בניין במקצועו.
קורות חיים
בירגר יזם הדרכת טופוגרפיה וניווט בקורסים של ההגנה וצה"ל והעביר קורסים בנושאים אלו. הוא כתב ספרי הדרכה בנושא הניווט: "טופוגרפיה", "מפה ומצפן", "טופוגרפיה שימושית". הוא שימש, בין היתר, גם כמדריכו של יצחק רבין בארגון ההגנה.
בירגר סימן את השביל הראשון בארץ במדבר יהודה בשנת 1947, שבעקבותיו סומנו שבילים נוספים במדבר יהודה בשנות ה-50.
בירגר התגורר בתל אביב.
ההשראה לסימון השביל הראשון בישראל
בירגר שאב את השראתו לסימון שבילים מטיוליו באירופה. סימון השבילים באירופה החל במאה ה-19. בתחילה, הסימון נועד למנוע מאנשים לעבור בשוגג גבולות בין מדינות, אך בהמשך שימש גם בשבילי טיול.
בירגר סייר באירופה ואף הזמין תקנוני סימון בהרים מארבע מדינות: שווייץ, צ'כוסלובקיה, פולין וצרפת. לאחר שבחן את השיטות השונות אימץ בסופו של דבר את השיטה הצ'כית. צורת הסימון שנלקחה מצ'כיה הייתה "מלבן הסימון" - פס צבע בעובי 5 סנטימטרים ומצדדיו שני פסים לבנים. הצבעים שנבחרו לסימון הם צבעים עזים הנראים למרחוק ושני הפסים הלבנים שמצדם מדגישים ומבליטים את הצבע המרכזי. זוהי שיטת סימון השבילים המקובלת בישראל עד היום.
הרקע המעשי לסימון במדבר יהודה - תאונות מטיילים
על הצורך בסימון השבילים במדבר כתב בירגר במאמר שפרסם ביוני 1949 בכתב העת "מערכות": "בשנים האחרונות התפתחה תנועת משוטטים במדבר יהודה: הוד ההרים והנוף הפראי ורוח הגבורה השורה במבצר מצדה, שני אלה משכו את הנוער המאורגן. אם כי התנועה הלכה וגברה הרי לא קם כל מוסד שיטול על עצמו להיות המארגן, מורה הדרך והמפקח על הטיולים באזור מסוכן זה. ואמנם רבים האסונות שנגרמו ורק מזל הוא שלא נגרמו אסונות חמורים יותר". בהמשך המאמר פירט בירגר שהמניע לסימון השביל היה ששתי קבוצות גדולות של מטיילים איבדו את דרכן במדבר יהודה.
הסימון בשטח
ב-22 בנובמבר 1947, ארגן בירגר משלחת שבה השתתפו סיירים של הפלמ"ח, תלמידים מסמינר הקיבוצים וגם חברים מבית הערבה. המשלחת סימנה את השביל, שאמור היה לשמש כראשיתו של פרויקט סימון אסיבי במדבר יהודה. טכניקת הסימון של בירגר הייתה שונה מזו שמשמשת כיום: בירגר וצוותו השתמשו בסולמות כדי לסמן גם במקומות גבוהים, שבהם אי אפשר יהיה לפגוע בסימון או למחוק אותו. כיום לא משתמשים בסולמות. עניין נוסף הוא מיקום הסימון: בירגר סימן לצד נתיב ההליכה, בעוד שכיום מסמנים ממש מול עיניו של המטייל, בחזית. בפרוץ מלחמת העצמאות הופסק הסימון, ומאוחר יותר סומן קטע קצר נוסף סמוך למצדה. הסימון המקיף הראשון של דרום מדבר יהודה נעשה בשנות החמישים, עם הקמתו של בית ספר שדה עין גדי. בעקבות מלאכת הסימון, בראשית שנות ה-60 יצאה לאור מפת סימון השבילים הראשונה, בקנה מידה של 1:100,000. אז קמה המועצה הציבורית לסימון שבילים, שלאחר גלגולי שמות נקראת כיום הוועדה לשבילי ישראל.
בירגר המשיך להיות פעיל מרכזי בסימון השבילים במדבר יהודה. ההגעה למדבר יהודה הייתה מבצע מסובך, ולכן גייס בירגר את אנשי תנועת "החוג לידיעת הארץ" לקידום הסימון במדבר יהודה. בשנת 1956 הוא הצטרף לטיול המוני של אותה תנועה, ובמהלך הטיול בירגר שילט וסימן, באמצעות מטיילים מתנדבים, את "שביל הנחש" ו"שביל הסוללה" שבקרבת מצדה. בעקבות פעילותו הענפה של בירגר, אנשי בית ספר שדה עין גדי, בראשות יוסי פלדמן, המשיכו במבצע סימון שבילי מדבר יהודה.
בשנת 1963 ביקש פלדמן מיוסף אלסטר, מנהל מחלקת המדידות, להכין מפת סימון שבילים מפורטת של אזור מדבר יהודה. לצורך הוצאת המפות הוקם צוות שבראשו עמד בירגר, הוא ליווה את המפות הראשונות, והדפסתן היה תמיד מותנית באישורו הסופו.
כדי לקבל גיבוי רחב יותר לפעילות הסימון של בית הספר, פלדמן הקים את המועצה הציבורית לסימון שבילים שבפניה הועלו כל הנושאים המקצועיים. מתוך המועצה נבחרה ועדה טכנית לניהול בפועל. לוועדה הטכנית נבחרו מטיילים ותיקים ויודעי שבילי הארץ וביניהם הלל בירגר.
הולדת ונוס
"הוּלדת ונוס" (או לידת ונוס) הוא ציור של צייר הרנסאנס האיטלקי סנדרו בוטיצ'לי שצויר בין השנים 1485–1486. בציור מתוארת האלה הרומית ונוס נולדת מתוך גלי הים כאישה בוגרת. הציור מוצג במוזיאון גלריית אופיצי שבפירנצה.
הולדת ונוס הוא סיפור מן המיתולוגיה היוונית שבו מתוארת לידתה של אפרודיטה (מקבילתה היוונית של ונוס הרומית). ציירים רבים בנוסף לבוטיצ'לי ציירו סצנה מיתולוגית זו, חלקם לפני בוטיצ'לי וחלקם גם בתקופות שאחריו.
הנושא והרקע לציור
הנושא מבוסס על סיפור מתוך המיתולוגיה, לפיו הטיטאן קרונוס (או בהתגלמותו הרומית סטורנוס ) כרת את אשכיו של אביו, אורנוס, וזרק אותם לים. המפגש בין הים לאשכים יצר שטף ושצף גלים וכך נולדה ונוס, מהדף הגלים. היא הובלה על ידי הרוח לחופי קפריסין על גבי צדפה.
בוטיצ'לי, שהתחנך בעיקר בגן המדיצ'ים, הושפע רבות במרכז רנסאנס זה שבפירנצה. בגן זה ישבו הוגי הדעות, האמנים והפילוסופים וניסו ליצור חיבור בין הפגאניות, הנצרות והיהדות (הגישה הנאו-פלאטוניסטית). השפעות נוספות בגן היו בעיקרן רנסאנסיות כגון השפעות רינושמנטאליות (אלמנטים אומנותיים וארכיטקטונים קלאסיים).
במרכז התמונה עומדת ונוס על צדף, עירומה לחלוטין. ונוס מסתירה את איבריה ועומדת בעמידה כיאסטית (הישענות על רגל אחת שיוצרת קווי אלכסון בצורת איקס). צורת הצגה זו של ונוס אינה מקורית של בוטיצ'לי אלא לקוחה מן הקלאסיקה. ונוס פודיקה (ביישנית). זהו אלמנט רינושמלאנטי. צבע שיערה הוא ג'ינג'י, אשר קושר פעמים רבות לתשוקה.
הנוף מאחורי ונוס הוא הים הפתוח והיא עצמה עומדת על צדף. ישנו קשר ברור לתפיסה הניאופלאטוניסטית שבה בוטיצ'לי מנסה לקשר את האלה הפגאנית לנצרות. ונוס עוברת סוג של הטבלה.
בצד השני עומדת אישה המייצגת את שעות היום. בידה שמיכה המיועדת לוונוס, ואשר נועדה כדי לכסות את ונוס, להפוך אותה לצנועה.
אייר ניו זילנד
אייר ניו זילנד (באנגלית: Air New Zealand) היא חברת התעופה הלאומית של ניו זילנד. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של אוקלנד. החברה מקיימת טיסות ל-51 ערים בניו זילנד, אוסטרליה, האוקיינוס השקט, אסיה, צפון אמריקה ואירופה.
היסטוריה
אייר ניו זילנד נוסדה ב-1940 כחברה שהפעילה טיסות בין ניו זילנד לאוסטרליה, בשם "Tasman Empire Airways Limited (TEAL)". השם הוחלף לשם הנוכחי ב-1965, כאשר ממשלת ניו זילנד הפכה לבעליה של החברה. החברה הפעילה רק טיסות בינלאומיות עד 1978, אז אוחדה עם חברת התעופה לטיסות פנימיות "(New Zealand National Airways Corporation (NAC". החברה עברה לבעלות פרטית ב-1989, אך הוחזרה לבעלות ממשלתית כמעט מלאה ב-2001, לאחר משבר פיננסי שפקד אותה בעקבות שותפות כושלת עם חברת התעופה האוסטרלית "Ansett Australia".
ב-2015 הטיסה החברה 14.29 מיליון נוסעים. החברה היא חלק מברית חברות התעופה "סטאר אלייאנס" מ-1999.
בשנת 2018 הודיעה החברה על עיכובים משמעותיים בלוחות הזמנים של טיסותיה, לצד שיבושים בפעילותה בשל תקלה במנועי הרולס רויס של מטוס הדרימליינר, ואף פרסמה אזהרת רווח - מה שהוביל לצניחת המניה בבורסה הניו־זילנדית.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אייר ניו זילנד באתר Airliners.net
טאקו
טאקו (בספרדית: Taco) הוא מאכל מהמטבח המקסיקני. המאכל מורכב מטורטיית תירס הממולאת בדרך כלל בבשר בקר ובמרכיבים נוספים. בארצות הברית קיימות גרסאות שונות למאכל זה, כאשר הגרסה הפופולרית ביותר מוגשת בטורטיית תירס קשה מקופלת במרכזה, ומכילה מלבד בשר טחון מרכיבים אחרים כגון גבינה מגורדת, חסה ולעיתים עגבניות ושעועית. לעיתים משמש אבוקדו מטוגן כמרכיב מרכזי במנת טאקו.
הרפובליקה המקסיקנית הראשונה
הרפובליקה המקסיקנית הראשונה, המכונה גם הרפובליקה הפדרלית הראשונה (בספרדית: Primera República Federal), הייתה רפובליקה פדרלית, על פי החוקה של 1824. זו הייתה מדינת לאום שהוגדרה רשמית כארצות הברית המקסיקניות (בספרדית: Estados Unidos Mexicanos). הרפובליקה המקסיקנית הראשונה התקיימה בין 1824 ל-1835, כאשר השמרנים בפיקודו של אנטוניו לופס דה סנטה אנה הפכו אותה למדינה יחידה, הרפובליקה הצנטרליסטית של מקסיקו.
הרפובליקה הוכרזה ב-1 בנובמבר 1823 על ידי הקונגרס המכונן, חודשים לאחר נפילת האימפריה המקסיקנית שלט הקיסר אגוסטין הראשון, קצין הצבא המלכותי לשעבר שהפך למורד למען עצמאות. הפדרציה הוקמה באופן רשמי וחוקי ב-4 באוקטובר 1824, כאשר החוקה הפדרלית של ארצות מקסיקו נכנסה לתוקף.