cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות לובלין
ראשית הכיבוש הגרמני
באוקטובר 1939 נפתח בלובלין משרד עבודה, "ארבייטסאמט" (בגרמנית: Arbeitsamt) שתכליתו הייתה לרכז את כל היהודים מעל גיל 14 לעבודות כפייה. עוד באותו חודש פתחו הגרמנים מחנה עבודה ראשון בקרבת העיר לשבויי מלחמה יהודים וליהודים שגורשו ללובלין, שנודע בשם "מחנה רחוב ליפובה". דרך המחנה עברו עשרות אלפי יהודים. התנאים במחנה היו קשים מנשוא, ורבים מן האסירים בו מצאו את מותם מקור וכן בהוצאות להורג שהתקיימו בהתאם לגחמותיהם של השומרים הגרמנים. במחנה הועסקו היהודים בעבודה בבתי חרושת ובבנייה. כיוון שמרבית האסירים במחנה העבודה לא גורשו למחנות ההשמדה, חלקם אף הצליח לברוח משם ולהצטרף לקבוצות פרטיזנים. המחנה נסגר ב-3 בנובמבר 1943, כשהאסירים נשלחו למיידנק במסגרת "אקציית ארנטפסט" (בגרמנית: מבצע חג הקציר), שנועדה לחסל את שארית היהודים שעבדו במחנות עבודה. עד 1944 הקימו הגרמנים מחנות עבודה נוספים ליהודים בלובלין ובסביבותיה, 117 בסה"כ.
פעילות היודנראט
להבדיל מעיירות אחרות בפולין, הוועד המקומי בלובלין שנבחר עוד טרם המלחמה המשיך לפעול גם בראשית הכיבוש הגרמני. הוא העניק סיוע כספי ורפואי לנזקקים, סייע בחלוקת מזון ואף ייסד בית מחסה לחסרי בית, בשיתוף ארגוני הסעד "צנטוס" ו"יס"ס". עם זאת, בשלב מסוים ביקשו הגרמנים מחברי הוועד שייתנו להם רשימה של 24 חברי יודנראט שיחליפו אותם. בראש היודנראט עמד המהנדס הנריק בקר. הגוף המתווך החל לפעול ב-25 בינואר 1940. היודנראט סייע לייסד מחלקות מקומיות, כגון מחלקת כספים, מחלקת בריאות, מחלקת דואר וכדומה. מחלקה אחת שימשה לגיוס עובדי כפייה. היודנראט אף הקים גוף שיטור יהודי בן למעלה ממאה חברים לשם שמירת הסדר ברחבי העיר. היודנראט היה נתון במצוקה כלכלית קשה, עקב דרישותיהם הכספיות הרבות של הגרמנים, לרבות הקנסות התכופים שהטילו על הקהילה. אחד ממקורות ההכנסה של היודנראט, פרט לתרומות, היה כופר מיהודים שמטרתו התחמקות מעבודת כפייה. הרווח מהכנסות אלה האמיר ב-1940 לכדי חצי מיליון זלוטי.
דיוקן עצמי
דיוקן עצמי (או אוטופורטרט) הוא ייצוג דמותו של אמן בציור, צילום, פיסול או בטכניקות אמנותיות אחרות, מעשה ידיו של האמן עצמו.
יהדות לובלין
הקמת הגטו והגירוש לבלז'ץ ולמיידנק
כבר עם תחילת הכיבוש הגרמני החלו הגרמנים מפנים יהודים מבתיהם כדי להעבירם לרובע היהודי, כצעד מקדים לייסוד גטו. ב-24 במרץ 1941 הוציא מושל לובלין צו להקמת גטו ברובע היהודי. במסגרת הצו נתבקשו כל הפולנים שהתגוררו ברובע היהודי, או היהודים שהתגוררו מחוצה לו, לעזוב את מקום מגוריהם עד ה-10 באפריל אותה שנה, ואילו היהודים שהתגוררו מחוץ לגטו התבקשו להיכנס לתוכו עד ה-15 באפריל. כדי לעודד את היהודים לעזוב את בתיהם שמחוץ לגטו, התירו להם הגרמנים לקחת יחד איתם את המיטלטלין שלהם. עם היווסדו, התגוררו בגטו כ-35 אלף יהודים. תנאי המחיה בו היו קשים: הוא הוקם אמנם במתכונת של גטו פתוח בראשית דרכו, כלומר, בשעות היום הייתה כניסה ויציאה חופשית ממנו, אך על היהודים נאסר לצאת מבתיהם בשעות העוצר שהוטל בכל יום החל מהשעה 21:00 עד 06:00. עם זאת, אחרי דצמבר 1941 נאסרה כליל שהותם של היהודים מחוץ לגטו. הגרמנים התאכזרו למי שנמצא מחוץ לכותלי הגטו ללא אישור: ב-4 במרץ 1942 הוצאו להורג 11 יהודים עקב הפרת האיסור הזה.
בגטו שררו תנאי היגיינה ירודים: לעיתים קרובות נאלצו 8–10 אנשים להצטופף בחדר אחד. תנאי ההיגיינה היוו כר פורה להתפרצות מגפות. בחודש מאי באותה שנה פרצה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שגבתה מאות קורבנות מדי חודש. עקב המגפה הכריזו השלטונות הגרמניים על הסגר בהיקף של 87 בניינים כדי למנוע את התפשטותה. היודנראט ייסד שני בתי חולים וכן הקים מטבחים לחלוקת מנות מזון באמצעות התרומות שקיבל. עם זאת, לבתי החולים היה קשה לטפל בנדבקים, בגלל מחסור בציוד ובתרופות. על אף התמותה הרבה, אוכלוסיית הגטו לא הצטמצמה, שכן כל העת הגיעו לגטו פליטים חדשים מן הערים שסביבה. המגפה הסתיימה לבסוף בפברואר 1942, והיא גבתה את חייהם של כאלף בני אדם. עם זאת, התנאים בגטו לובלין היו עדיפים, במידת מה, על פני תנאי החיים בגטו ורשה ובגטו לודז'. ב-22 בפברואר אותה שנה הוקם בלובלין גטו שני שנועד אך ורק ליהודים שעבדו בעבודות כפייה. שני הגטאות, חרף סמיכותם, הוקפו בגדרות תיל, וליהודים משני הגטאות לא התאפשר לפגוש איש את רעהו.
קהילת לובלין הייתה מן הקהילות הראשונות בפולין שגורשו למחנה השמדה. ב-17 במרץ 1942, במסגרת מבצע ריינהרד, הוחל באקציה לגירוש כל היהודים מלובלין שלא עבדו בעבודות כפייה או לא התגוררו בגטו השני. כ-1,400 איש רוכזו מדי יום בבית הכנסת על שם המהרש"ל לפני גירוש בקרונות משא למחנה בלז'ץ. יהודים אחדים ניסו להתחמק מן הגירוש וניסו להסתתר, אך השומרים האוקראינים והגרמנים לכדו אותם בגטו ורצחו את כל מי שלא התייצב לגירוש או שלא היה מסוגל מבחינה פיזית להתייצב אליו. ב-29 במרץ ניסו 2 מחברי היודנראט להעביר לגרמנים סכום של כ-500,000 זלוטי כדי להפסיק את המשלוחים, אך אלה נפסקו למשך כמה ימים בלבד. ב-31 במרץ החליפו הגרמנים את חברי היודנראט העירוניים, ושילחו את מחציתם להשמדה. עד ל-16 באפריל, עם סיום האקציה, נרצחו בתאי הגזים שבבלז'ץ כ-25 אלף מתוך כ-35 אלף היהודים ששכנו בגטו, שלושה רבעים מיהודי העיר. 2,500 יהודים אחרים רצחו הגרמנים בעיר גופא. רק כ-7,000 יהודים נותרו בלובלין עם סיום האקציה. מיד לאחר מכן הוכרזה העיר כ"יודנריין" (בגרמנית: Judenrein), כלומר, "נקייה מיהודים". לובלין הפכה לעיר הראשונה ברחבי פולין שהוגדרה כך.
דיוקן עצמי
דיוקנאות עצמיים היו קיימים מאז ומתמיד, אולם רק מאז תקופת הרנסאנס החל ז'אנר זה להיות פופולרי בקרב אמנים, והוא ממשיך להיות פופולרי גם כיום. היסטוריונים מצביעים על כך שתחיית הז'אנר בתקופת הרנסאנס התאפשרה הודות למראות שבזמן הרנסאנס הפכו לפחות מעוקלות ולזולות יותר, וכן הודות לטכניקת לוחות הצביעה מעץ.
יהדות לובלין
הקמת הגטו והגירוש לבלז'ץ ולמיידנק
ב-14 באפריל 1942, לאחר שמרבית יהודי לובלין נשלחו לבלז'ץ, הודיעו הגרמנים על העברת יתר היהודים בלובלין, ששהו אז אך ורק בגטו הקטן שהוקם לפועלי כפייה, ל"גטו לדוגמה" שיוקם במיידן טטרסקי, פרבר של לובלין. בגטו החדש התגוררו כ-4,000 תושבים: 3,000 התושבים האחרים, שנמצאו ללא התעודה שכתובה עליה האות "J" ומעידה כי הם יהודים, נשלחו להשמדה במחנה מיידנק עוד טרם ייסוד הגטו החדש. עם אוכלוסיית הגטו נמנו פליטים מעטים מוורשה ומגרמניה, וכן יהודים שהסתתנו אליו מן היישובים הסמוכים ללובלין. הגטו הוקף בגדר תיל ופעלו בו גן ילדים ומכינה שהייתה תחליף לבית ספר. עקב הירידה במספר התושבים עלתה רמת ההיגיינה בגטו. החל מ-2 בספטמבר 1942 החל שילוחם של תושבי הגטו במיידן טטרסקי למיידנק, וזה נסגר ב-9 בנובמבר אותה שנה עם סיום האקציה. בשלב זה, היהודים היחידים שנותרו בלובלין היו אלה שהועסקו במחנות עבודה. משלוחי היהודים ממחנות העבודה למחנות ההשמדה נמשכו עד ימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בלובלין, והם גורשו ברגע שלא הייתה בהם תועלת כלכלית. ימים אחדים לפני השחרור נרצחו בלובלין ובסביבותיה כ-1,600 יהודים.
למן השחרור מן הכיבוש הגרמני ובתקופת פולין הקומוניסטית
ב-24 ביולי 1944, במסגרת מבצע בגרטיון, שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום. במהלך המלחמה פעלו בלובלין כמה חסידי אומות העולם מקרב הפולנים שהצליחו להציל עשרות בודדות של יהודים באמצעות החבאתם במרתפים ובעליות גג לאורך כל שנות המלחמה. עקב העונשים הכבדים שספגו מי שנתנו מחסה ליהודים, מספרם של היהודים שניצלו באופן זה לא היה גבוה. ב-8 באוגוסט 1944 נוסד בלובלין ועד יהודי. בד בבד, מספר היהודים בלובלין שב לגדול בשנים הבאות הודות להגירה של פליטים מרחבי פולין וברית המועצות. הוועד היהודי שסייע ליהודים מבחינה כלכלית ועזר להקים בית ספר ובית יתומים, נתמך על ידי השלטונות הפולניים. לרבים מן הפליטים היהודים בלובלין לא הייתה קורת גג, ולפיכך הם נאלצו להשתכן במבנים ציבוריים או במבנים נטושים. עוד בשנת שחרורה של לובלין נוסד בה סניף של "הוועדה ההיסטורית היהודית", שנועדה לתעד את מאורעות השואה.
דיוקן עצמי
אמנים רבים ציירו פורטרטים עצמיים כמעט במשך כל חייהם, ובכך יצרו סדרה של דיוקנאות. עם אמנים אלו נמנים רמברנדט ווינסנט ואן גוך.
יהדות לובלין
למן השחרור מן הכיבוש הגרמני ובתקופת פולין הקומוניסטית
היהודים המעטים שנותרו בלובלין אחרי השואה החלו עוזבים אותה לארצות אחרות, בין השאר, בשל פוגרום קיילצה שאירע ב-1946. ב-1954 החלו השלטונות להרוס את הרובע היהודי ולבנות במקומו פארקים וכיכרות עירוניים. עד 1968 פעלה בלובלין אגודה קטנה להנצחת החיים היהודיים, וכשנסגרה פסקו חיי הקהילה. כל היהודים שהתיישבו מחדש בלובלין לאחר המלחמה עזבו את לובלין עד אז.
לאחר התפרקות ברית המועצות
עם קריסת פולין הקומוניסטית והתפרקות ברית המועצות הוחל בביצוע פעולות הנצחה של הקהילה היהודית שחיה בעיר. ב-1990 נוסד בלובלין תיאטרון שמטרתו היא להנציח את קהילת יהודי לובלין, וב-2004 הושבה הבעלות על "ישיבת חכמי לובלין" לידיים יהודיות.
דיוקן עצמי
היו אמנים שהוסיפו את דיוקנם לציורים של סצנות דתיות. אפשר להבחין בכך באמצעות מבטם הפונה לצופים. לדוגמה, בוטיצ'לי בימין התמונה סביב ישו והמדונה. ייתכן שדיוקנאות אחרים הפונים לצופים בתמונה זו הם מזמין התמונה וכיוצא בזה.
יהדות לובלין
דמוגרפיה
לפני פשיטות הקוזאקים על לובלין ב-1655, הגיע מספר התושבים היהודים בעיר לשיא, כ-4,000 נפש. עם זאת, עקב הפשיטות הצטמצם מספרם ולא שב לקדמותו עד ראשית המאה ה-19. ב-1862, לאחר שהשלטון הרוסי התיר לתושבים היהודים להתיישב בעיר ללא הגבלה וביטל את המכסים על הסוחרים היהודים, גדלה ההגירה היהודית לעיר במידה ניכרת. הגידול בהגירה הוביל לכך שהאוכלוסייה היהודית בעיר גדלה פי ארבעה תוך שישים שנה, והגיעה לשיא של כארבעים אלף נפש בין שתי מלחמות העולם. בתקופה זו יותר ממחצית מאוכלוסיית העיר הייתה יהודית. ב-1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הצטמקה אוכלוסיית היהודים העיר בכמה אלפים בשל הנספים הרבים בהפצצות. עם זאת, היא שבה לגודלה הקודם עד מהרה לאחר שיהודים גורשו אליה במסגרת "תוכנית לובלין", וכן בשל הגירה של יהודים מעיירות השדה ללובלין. משערים כי בתקופה זו אוכלוסיית העיר גדלה לכ-45 אלף נפש.
מוסדות חינוך ממלכתיים
בתקופת השלטון הרוסי למדו יהודים רבים בבתי הספר של החינוך הממלכתי, שבהם הייתה שפת ההוראה רוסית או פולנית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 נוסד בלובלין בית ספר ממלכתי למען התלמידים היהודים שבו למדו כ-300 תלמידים ושפת ההוראה בו הייתה רוסית. בית הספר פעל עד נסיגת הרוסים מהעיר ב-1915. באותה שנה נוסדה בלובלין "גימנסיה מספר 28 על שם ש. שפר". אף שהיא יועדה לקהל הרחב, כמעט כל התלמידים בה היו יהודים, והיא נשאה אופי יהודי בהתאם. נלמדו שם השפה העברית והיסטוריה של עם ישראל. הגימנסיה פעלה עד 1930. המגמה של יצירת רשת חינוך ממלכתי נפרדת ליהודים נמשכה אף בתקופת השלטון הפולני. במהלך תקופה זו פעלו שלושה בתי ספר מדגם ה"שבסובקה", בתי ספר ממלכתיים ששפת ההוראה בהם הייתה אמנם פולנית, אך הצוות והתלמידים היו יהודים. בבתי ספר אלה למדו למעלה מ-4,000 תלמידים במרוצת השנים.
מוסדות ללימודי דת
בשלהי המאה ה-19 פעלו בלובלין 43 תלמודי תורה. תלמודי התורה שגשגו גם תחת השלטון הפולני, ובהם לימדו תורה, משנה ותלמוד. מעוטי היכולת למדו בחדרים בבעלות הקהילה.
ישיבת חכמי לובלין
ב-1924 הונחה אבן הפינה לישיבת חכמי לובלין, וב-26 ביוני 1930 חנך את שעריה הרב מאיר שפירא. בישיבה פעלה פנימייה שאפשרה לתלמידי חכמים רבים מכל רחבי פולין להתגורר בה לצורך הלימודים. שפירא בחר להקים בלובלין את הישיבה בשל היותה מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" בעבר, וכן בשל פעילותם של רבנים מפורסמים שם, כגון המהרש"ל והחוזה מלובלין. זאת, מתוך כוונה להחזיר עטרה ליושנה ולהשיב ללובלין את מעמדה כעיר ללימוד תורה, כפי שהייתה בעבר. הישיבה נבנתה בסגנון האקלקטי, סגנון שמשלב סגנונות בנייה שונים.
הישיבה נסגרה ב-1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. על אף שהישיבה פעלה במשך 9 שנים בלבד, הייתה לה השפעה ניכרת על עולם הישיבות באירופה הודות לאיכות ההוראה ולסיוע שהעניקה לתלמידים. ב-1947 ייסד אחד מבוגרי הישיבה, שמואל הלוי ווזנר, ישיבה בעלת שם זהה בבני ברק. בתקופת השלטון הקומוניסטי הפך מבנה הישיבה לבית ספר לרפואה. ב-2004 הוא הוחזר לקהילה היהודית. במקום נבנה אולם הרצאות וחדר זיכרון לזכר הקהילה. ב-2018 נחנך במבנה הישיבה מוזיאון לתיעוד ההיסטוריה של יהודי לובלין.
סחר
הודות למיקומה בצומת דרכי מסחר שהובילו לזקרפטיה, נהנו יהודי לובלין מסחר משגשג במהלך המאה ה-16, בייחוד בירידי המסחר שנערכו בעיר. היהודים שעברו דרך לובלין סחרו בחביות יין, בפרוות, בעור, בעגלות ועוד. קהילות לובלין וקרקוב אף מינו בוררים שתפקידם היה ליישב מחלוקות שפרצו בירידי המסחר בין הסוחרים לקונים. הודות לריבוי הסוחרים היהודים שפקדו את העיר בירידים, הוקמה בלובלין אכסניה מיוחדת עבורם מטעם הקהילה, ובה התכנס "ועד ארבע ארצות".
עם זאת, יתר התושבים המקומיים בלובלין לא ראו את הסחר היהודי בעין יפה עקב התחרות שהייתה להם עם היהודים, והם הגישו קובלנות כנגדם לשליטים. כיוון שהיהודים לא נהנו משוויון זכות מלא, התאפשר לזיגמונט הראשון, מלך פולין להוציא ב-1518 צו שהתיר את המסחר בקרב יהודים במגבלות מסוימות. הוא הטיל עליהם מס מיוחד בשם "סטריגלד". ב-1521 אף אסר עליהם לסחור עם איכרים מקומיים, ומנגד פטר אותם מתשלום מכס. ב-1523 נאסר עליהם לעסוק בקמעונאות, אלא בסיטונאות בלבד, וכן נאסר עליהם לפתוח חנויות. עם זאת, איסור זה לא נאכף בפועל, עקב התלות של השליט המקומי ביהודים. היהודים הועילו מבחינה כלכלית לשליט המקומי, והוא זיכה אותם בהטבות, כגון פטור מתשלום מכס. ממיסים אחרים על סחורות מסוימות ניסו היהודים להימנע, אך ללא הצלחה.
את המגמה של פגיעה כלכלית ביהודים המשיך יורשו של זיגמונט הראשון, זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, שהוציא ב-1535 צו איסור על היהודים להתגורר בתוך חומות העיר. הוא אף הטיל עליהם מיסים על בניית בתים וכן אסר עליהם לסחור בתוך העיר עצמה, פרט לימי חג הפסח. לאחר הפגיעות שספגה העיר מידי הקוזאקים, פרסמו השליטים המקומיים צווים לשיקום העיר, שהטיבו גם עם היהודים. ב-1669 הותר ליהודים לשוב ולמכור בקמעונאות בתוך חומות העיר. עקב הפגיעות שספגו היהודים, ולאור העובדה שהשליט המקומי היה זקוק להם מבחינה כלכלית, ב-1675 הורה השליט המקומי, יאן קרל דניאלוביץ', על השוואת מחיר המיסים ששילמו היהודים למיסים ששילמו המקומיים. עם זאת, לאחר שהעיר התאוששה דיה, השליטים לא ראו עוד צורך בהיתרים אלה. ב-1679 אסר יאן סובייסקי, מלך פולין, על סחר בין יהודים לנוצרים בימי חג נוצריים, ועל החרמת כל הסחורות היהודיות באותם הימים. ב-1720 אסר בשנית אוגוסט השני, מלך פולין, על יהודים לסחור בתחומי העיר. בעקבות האיסור, יהודים רבים לא עמדו בנטל המיסים ומצבם הכלכלי התדרדר.
מלאכה
ליחס נוקשה יותר זכתה המלאכה היהודית שכן הכנסותיה של העיר היו תלויות, במידה רבה, במסחר היהודי. לפיכך, קשה היה יותר להטיל מגבלות על מסחר בהשוואה למלאכה. בשל תחרות כלכלית, נאסר על היהודים לעבוד כאופים, כחייטים, כקדרים, כצורפים וכפרוונים. לעיתים מצאו היהודים דרכים לעקוף את האיסורים שהוטלו עליהם לעסוק במלאכה: כך, למשל, ב-1590 נאסר עליהם למכור משקאות חריפים, עקב תחרות עם המקומיים. עם זאת, ב-1628 הצליחה הקהילה להגיע להסכם שלפיו עדיין יתאפשר ליהודים למכור משקאות חריפים, כל עוד הם יוצרו על ידי מקומיים, תמורת תשלום מס. החל מ-1633 הותר ליהודי לובלין לייצר משקאות חריפים, כל עוד הם יימכרו בתוך הקהילה. אזרחי הפרוור פודזאמצ'ה שבקרבת לובלין היו תלויים במידה רבה בסחר במשקאות חריפים עם היהודים. למרבה מזלם, ב-1639 הם הצליחו להשיג פטור מלכותי מההסכם שנחתם עם היהודים ב-1628. כך הותר ליהודים לסחור איתם במשקאות חריפים ללא הגבלה.
להסדר דומה לזה שהגיעו יצרני המשקאות החריפים ב-1628, הגיעה ב-1689 קבוצה של רוקמים יהודים. מספר היהודים העוסקים בחייטות, 90 בערך, עלה במידה ניכרת על המכסה שהוקצתה להם, 24 חייטים. לפיכך, ב-1759 הודיעו השלטונות על אכיפתה מחדש של המגבלה, תוך איום בכך שכל הפרה של המגבלה עלולה להוביל לגירושם של החייטים ה"עודפים" מהעיר. כדי למנוע התרחשות של מצב כזה, ב-1789 הצליחה הקהילה היהודית להעלות את המכסה של החייטים היהודים בלובלין ל-42. מ-1595, נאסר גם על האופים היהודים החל למכור לחם למי שלא היה יהודי. האיסור אושר מחדש במשך עשרות השנים הבאות. כדי לעקוף את האיסור הזה, הם השתמשו בפירצה בחוק. זו אפשרה להם למכור לחם בתוך הקהילה וברובע היהודי גרידא. האופים החלו לסחור באופן לא חוקי עם מי שהגיע מחוץ לקהילה. ב-1676 הוקמה לראשונה התאגדות, גילדה של סוחרים יהודים, אף שגם בעבר נהגו היהודים להתאגד לשם השגת מטרות מסוימות, כגון בהגנה מפני התביעות הרבות שהגישו הנוצרים על הפרת התקנות העירוניות של השליטים.
מיסים
על אף שיהודי פולין לא היו במעמד של אזרחים ולא היו אמורים לשלם מיסים, השליטים המקומיים לא ויתרו על המיסוי. החל מ-1549 שילמה קהילת לובלין מס גולגולת בשיעור זלוטי אחד לנפש והוטל על כל חברי הקהילה. היא גם שילמה מס כולל בשיעור של 700 זלוטי, מכסי ייבוא ומס על החזקת מבנים. מדובר היה במס על מבנים ציבוריים, כגון בית הכנסת ובית העלמין, ובמס על מבנים פרטיים, כגון חנויות ובתים. מעת לעת נדרשה הקהילה לשלם מיסים מיוחדים, כגון תשלום על הוצאות הצבא בתקופת מלחמה שכונה בשם "לחם החורף", ותשלום על שיפוץ מבנים בעיר, כגון גשרים ודרכים. היהודים העניים, שהתקשו בתשלום מיסים, לא היו חייבים לשלם מס גולגולת. הם שילמו מס שכונה בשם "מִן הדיירים" ונאסף מקבוצות של יהודים עניים.
תחת השלטון הרוסי
בתקופת השלטון הרוסי בעיר נותרו רוב התושבים לעסוק במסחר ובמלאכה. בשונה מקהילות יהודיות אחרות, התעשייה בלובלין לא הייתה מפותחת, ורק 3 בתי חרושת היו בבעלות יהודים. זאת, משום שרוב התעשייה בעיר התבססה על עיבוד התוצרת החקלאית, והחקלאים המקומיים לא הצליחו מבחינה כלכלית. עם זאת, מספר בעלי המלאכה גדל והלך, ואף עלה על מספר העוסקים במסחר. ב-1877 נחנכה לראשונה תחנת רכבת בלובלין שסייעה לשיפור הכלכלה המקומית. בשלהי המאה ה-19 נוסדו בעיר שלוש קופות גמילות חסדים לבעלי מלאכה, וב-1906 מנו שלוש הקופות האלה יותר מ-1,200 חברים. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו מקורות הפרנסה של יהודי לובלין במידה ניכרת, כיוון שבתי החרושת שבבעלות יהודית נותקו ממקורות האספקה שלהם במרכז רוסיה. כתוצאה מכך גדל שיעור האבטלה בקרב היהודים.
הרוסים אסרו על פעילותם של ארגוני פועלים יהודים. שלטונות הכיבוש האוסטריים התירו מחדש את פעילותם.
תחת השלטון הפולני
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה הקהילה היהודית בשיקום מוסדותיה הכלכליים שניזוקו במהלך המלחמה, ואלה שוקמו במהירות בשנים הבאות. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם בתי החרושת של הקהילה היהודית בלובלין עסקו בעיקר בפרוונות, בסנדלרות ובבורסקאות. בבורסקאות היה ליהודים כמעט מונופול. ערב מלחמת העולם השנייה 95% מכלל מפעלי הבורסקאות בעיר היו בבעלות יהודים. גם בתחום ייצור האריגה, 80% מהיצרנים בלובלין היו יהודים. היהודים ייסדו ארגוני עובדים רבים, לדוגמה, ארגון עובדי תעשיית הטקסטיל וארגון הפקידים. ארגון הבורסקאים היה הגדול ביותר ומנה 509 פועלים. הארגון פעל מ-1917 עד 1936, עד שנעצרו ראשי הארגון על ידי השלטונות הפולניים בשל שביתה שערכו. עובדים יהודים אחרים עסקו במסחר ובחקלאות. האיכרים הצליחו להתקיים די צורכם, אך השלטון הפולני ניסה להקשות על היהודים להתחרות. השלטונות אסרו על היהודים למכור מוצרים מסוימים, כגון טבק, מלח בישול ומשקאות חריפים. מסיבות דומות הם גם מנעו מיהודים דמי אבטלה וביטוח בריאות.
לאחר המלחמה שבו היהודים לעסוק בגמילות חסדים. קופה מקומית גדולה שפעלה בלובלין וכונתה "ועד ההצלה" אפשרה ליהודים לקבל הלוואות בריבית נמוכה לשם סיוע כלכלי. עם אגודות החסד האחרות שפעלו בלובלין נמנות חברת "אחיעזר", שהפעילה בית תמחוי לשם הענקת מזון לעניים בשבת ובחג, "לינת הצדק" שסייעה לשלוח לחולים רופאים ותרופות ללא תשלום ו"זיכרון הנס" שנוסדה ב-1919 ונועדה לסייע למי שנפגע בקרבות מלחמת העולם הראשונה. אגודות החסד פעלו באמצעות מימון שקיבלו מחברי הקהילה באסיפות למיניהן או ממוסדות חוץ קהילתיים כגון מיהודים שפעלו בערים אחרות.
במהלך אותה תקופה ייסדו היהודים עשרה בנקים עצמאיים. הראשון שבהם נוסד כבר ב-1900, אך עיקר פעילותם היה תחת השלטון הפולני. הבנקים פעלו כמוסדות ללא כוונת רווח ותכליתם הייתה מתן סיוע כלכלי ליהודים. בעיר אף פעלו כמה מוסדות רווחה שחילקו מזון ותרופות. עקב הקשיים הכלכליים שהערימו השלטונות הפולניים על יהודי לובלין, לא הצליחה הקהילה לממן את המוסדות הקהילתיים. הם שקעו בחובות כבדים ומצבם החל להידרדר. הוועד היהודי ניסה לטפל בחובות. ב-1939 פקד את הקהילה משבר כלכלי נוסף, כשהשלטונות ביקשו להעסיק את השוחטים כפקידים. השוחטים התנגדו לדרישה ופתחו בשביתה שפגעה בהכנסות הקהילה. כדי לפתור את המשבר ולאפשר לקהילה לנהל את חייה הכלכליים, הורה הוועד היהודי בהחלטה מ-7 באוגוסט 1939 להדפיס שטרות כסף ולהעניק הלוואה בסך 6,000 זלוטי לבית החולים היהודי.
תחת השלטון הפולני-ליטאי
הרב הראשי הראשון שכיהן בלובלין היה יעקב הלוי שמונה לתפקידו בסביבות 1520 וייסד בעיר ישיבה ראשונה. לאחר מותו ב-1541 מונה הרב שלום שכנא מלובלין, והיה אחראי על הסמיכה לרבנות של רבנים מקומיים ובנוסף, גם על גביית מסי הקהילה. השלטונות המקומיים הטילו קנס כספי כבד על מי שיפר את החלטותיו של הרב. עקב המיסים הרבים שהטיל, צבר הרב שכנא מתנגדים בקרב חברי הקהילה, והם ניסו להדיחו מתפקידו ללא הצלחה. בנוסף על תפקידו כרבה של לובלין, כיהן הרב שכנא כרב הראשי במחוז "פולין קטן". החל מ-1551 הותר ליהודים למנות את רבניהם ללא אישור הכרחי מן השלטונות. הכהן נפטר ב-1559 והוחלף על ידי בנו, ישראל הכהן.
ב-1557 נוסדה בלובלין ישיבה שבראשה עמד הרב שלמה לוריא. לוריא שנודע בכינויו "המהרש"ל" (מורנו הרב רבי שלמה לוריא) היה ידוע בחיבוריו בנושאי התלמוד וההלכה. ב-1574, לאחר פטירתו של ישראל הכהן, מונה לרב הראשי חותנו, שמעון וולף אוירבך. מאוחר יותר שימש אוירבך כרבה הראשי של יהדות פראג, ונפטר בפראג ב-1632. אחרי אוירבך כיהן בלובלין הרב מרדכי יפה שנודע גם בשמו "בעל הלבושים", מגדולי הפוסקים והמפרשים של ספר ההלכה שולחן ערוך. ב-1612 נפטר יפה והחליף אותו בתפקיד נתן נטע שפירא שכיהן עד מותו ב-1633. עם הרבנים הנוספים שכיהנו בלובלין במהלך המאה ה-17 נמנים שמואל אליעזר הלוי איידלס, יואל סירקיש ואפרים זלמן שור.
הקהילה התנהלה לפי דיני המשפט העברי. ב-1631 התיר ליהודים פטרו טארלו, הווֹיֶווֹד (שליט) של לובלין, לנהל משפטים בין יהודי ליהודי בבית הדין המקומי. עם זאת, יהודים עדיין היו מחויבים להתייצב בבית המשפט האזרחי במחלוקות בין יהודים ללא יהודים.
תחת השלטון הרוסי
במהלך המאה ה-18 החלה תנועת החסידות להתפשט בעיר. אחד ממנהיגי החסידות הנודעים בראשית דרכה, יעקב יצחק הורוביץ, ייסד ב-1794 בית מדרש בעיר, שאותו פקדו חסידים רבים, ולפיכך הוא זכה לכינוי "החוזה מלובלין". עם התלמידים שהוא העמיד נמנים צבי אלימלך שפירא, האדמו"ר הראשון בחסידות דינוב, שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ועוד. הורוביץ נפטר ב-1815 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר. לאחר מותו של הורוביץ, החליף אותו בנו, ישראל, בתפקיד. מתנגדו הבולט ביותר של הורוביץ היה הרב הראשי בלובלין באותן שנים, עזריאל הורוויץ, שעקב התנגדותו לחסידות אף זכה לכינוי "דער אייזנער קאפ" (ביידיש: "ראש ברזל"). לאחר מותו של הורוביץ ב-1819 מינו המתנגדים לחסידות את הרב יהושע השל באב"ד מטרנופול כמחליפו בתפקיד הרב הראשי ללובלין. החסידים התנגדו למינוי זה, ומשכך ב-1826 הוחלף השל באב"ד ברב משולם זלמן אשכנזי, שאמנם היה מן המתנגדים, אך קיים קשרים טובים גם עם החסידים. אשכנזי נפטר ב-1843 והוחלף על ידי דב בריש אשכנזי.
תחת השלטון הפולני
ב-1930 נבחר הרב מאיר שפירא כרבה של לובלין. מפעולותיו הנודעות - ייסוד "ישיבת חכמי לובלין" והקמת מפעל "הדף היומי", שבמסגרתו נלמד דף אחד ביום מהתלמוד הבבלי. שפירא כיהן כרבה הראשי של לובלין עד מותו. לאחר פטירתו של שפירא ב-1933 לא מונה רב ראשי חדש ללובלין, ואת מקומו עד השואה תפס בית דין שבראשו עמדו שלושה דיינים.
בתי כנסת
ב-1567 נחנך בלובלין בית כנסת על שמו של הרב שלמה לוריא (המהרש"ל). ב-1655, בשל פשיטות הקוזאקים, חרב בית הכנסת אך הוא הוקם מחדש בשנים לאחר מכן. ב-1856 קרס גג בית הכנסת והמבנה ננטש. עבודות שיקום בית הכנסת נמשכו עד 1864. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כתחנת שילוח של יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. באפריל 1942, עם סיום המשלוחים, פוצצו הגרמנים את מבנה בית הכנסת.
ב-1669 קיבל יהודי יליד לובלין, צבי בן משה, היתר לבנות בית כנסת שנקרא על שמו. בית הכנסת שופץ כעבור כמה שנים כדי לציין את ניצחונותיו של המצביא הפולני יאן השלישי סובייסקי ב-1683.
תרבות
ב-1908 נוסדה בלובלין אגודת ה"זמיר" שהפעילה ספרייה ואולם שבו פעלו תזמורת וקבוצת דרמה שהעלתה מחזות, וכן התקיימו בו הרצאות. ב-1910 נוסדה בלובלין אגודת "חובבי שפת עבר" שהפעילה קורסים ללימוד השפה העברית. האגודה התפרקה בראשית מלחמת העולם השנייה, ונכסיה הועברו לידי ארגון "הבונד". ב-1934 ייסד ארגון "הבונד" אגודת תרבות משלו שנודעה בשם "קולטור ליגע" (ביידיש: "ליגת התרבות"), שפתחה ספרייה, מקהלה בת 70 חברים ותזמורת לכלי נשיפה בת 50 חברים. בלובלין לא פעלה קבוצת תיאטרון יהודית באורח קבע. במקום זאת, התארחו בה קבוצות תיאטרון ארעיות מיישובים אחרים, כגון לודז', וילנה וביאליסטוק. קבוצות אלה הופיעו באולמות של האגודות היהודיות. נוסף על כך, בלובלין פעלו הוגי דעות יהודים מרכזיים, כגון הסופר י. ל. פרץ והוגה הדעות יעקב קלצקין.
בית הקברות היהודי
ליהודים ניתן אישור רשמי להקים בית קברות משלהם ב-1555, אך הכיתוב על המצבה הקדומה ביותר בבית הקברות מורה כי היא מ-1541. זוהי המצבה העתיקה ביותר בכל בתי הקברות היהודיים בפולין. היהודים שילמו מס שנתי תמורת החזקת השטח שעליו עמד בית הקברות. בבית הקברות קבורים רבנים נודעים שכיהנו בעיר - שלום שכנא והחוזה מלובלין. שמותיהם של הנרצחים מהפשיטה של הקוזאקים על לובלין ב-1655 מצוינים בבית הקברות אף הם. בית קברות יהודי נוסף נחנך בלובלין ב-1829. הוא ניזוק במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1991 נערך שיפוץ בבית הקברות. נכון לראשית המאה ה-21 קיים שם אתר הנצחה קטן לקורבנות השואה.
בית החולים היהודי
ב-14 בנובמבר 1886 נחנך בלובלין בית חולים יהודי שאכלס בשיאו 56 מיטות אשפוז: 30 לגברים ו-26 לנשים. לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחב בית החולים, ונוסדו בו מחלקה לצילום רנטגן, מחלקה לרפואת ילדים, חדר ניתוח ומכון להידרותרפיה. בבית החולים נערכו אספות מדעיות שבהן השתתפו רופאים רבים מלובלין ומסביבותיה ובהן נערכו הרצאות בנושאי טיפול במחלות. במהלך השואה טיפל בית החולים ביהודים שנדבקו במגפת הטיפוס, אך התקשה להעניק לכולם טיפול עקב מספר החולים הרב. בית החולים המשיך לפעול עד סגירתו ב-1 באפריל 1942.
בתי הדפוס היהודיים
כעדות למעמדה המרכזי של לובלין בקרב קהילות יהדות פולין, פעלו בה בתי דפוס רבים לאורך השנים. ב-1547 ניתן רישיון לייסוד בית הדפוס היהודי הראשון בלובלין, שנוהל על ידי משפחת שחור, והחל את פעילותו ב-1551. בשנות פעילותו הוציא בית הדפוס אחת-עשרה מסכתות של התלמוד. ב-1559 זכו בני המשפחה במונופול מידי השלטונות להוצאת ספרים בעברית בעיר, ואף הובטח להם כי מי שיפר את החוק ייקנס. עוד באותה שנה הוציא לאור בית הדפוס שלהם גרסה של התלמוד הבבלי, ועשר שנים לאחר מכן יצאה לאור המשנה. עם זאת, בית הדפוס לא האריך ימים ונסגר שנים ספורות אחר כך. ב-1600 ייסד קלונימוס יפה, בנו של הרב מרדכי יפה ("בעל הלבושים") בית דפוס בהסתמך על רישיון שקיבל ב-1578. בית הדפוס של יפה הוציא לאור למעלה מ-260 ספרים והופעל על ידי צאצאיו לסירוגין עד שנסגר ב-1682.
מפלגות יהודיות
בין שתי מלחמות העולם פעלו בקרב יהודי לובלין מפלגות ציוניות רבות, כגון "חובבי ציון" ו"פועלי ציון". לאחר הפילוג שחל במפלגת "פועלי ציון" ב-1928 החלו רוב חבריה לתמוך במפלגת "פועלי ציון שמאל". עקב האידאולוגיה הציונית שלהם, נרדפו חברי המפלגה, ובין השנים 1937–1938 אף נעצרו כמה מחברי הסניף של המפלגה בלובלין. תנועת "המזרחי" ייסדה סניף בלובלין עוד ב-1903. לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדה התנועה מחדש ואף ייסדה בית ספר עצמאי. "ההסתדרות הציונית העולמית" ייסדה אף היא סניף בלובלין. ב-1920 נאלצה תנועת "המזרחי" בעיר לסגור את סניפיה בתואנה ששיתפה פעולה עם האויב במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. ב-1922, רק לאחר שוך הקרבות, התאפשר לתנועה לחדש את פעילותה בלובלין, והיא הפעילה ספרייה וקיימה שיעורי ערב. בעיר פעל סניף של מפלגת "אגודת ישראל", שנוסד ב-1919, ושל "פועלי אגודת ישראל".
הנהלת הקהילה
ב-1923 נערכו בחירות ראשונות לוועד הקהילה היהודית בלובלין לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1927 התקיימו בחירות נוספות. בבחירות אלה זכתה מפלגת "הבונד" ב-8 מתוך 16 המושבים הקיימים בוועד. לראשונה, ראש הוועד היה מחברי מפלגת "הבונד". עם זאת, השלטונות הפולניים לא ראו הישג זה של הארגון בעין יפה, ולפיכך הורו על פירוק ועד הקהילה והקמת ועד ממונה חדש שיחליפו. הוועד החדש הורכב, בעיקר, מנציגי המפלגות הדתיות, ופעל עד 1932. באותה שנה נערכו בחירות לוועד שבהן השתתפו כל הסיעות שפעלו בעיר פרט לבונד, שהחרים את הבחירות. עם זאת, לא ניתנה לנשים זכות הצבעה. בבחירות זכתה מפלגת "אגודת ישראל" ב-5 מתוך 12 מושבים, ומאוחר יותר אף מינתה את אחד מחבריה כראש הוועד. הוועד החדש פעל כדי לטפל בחובות שבהם שקעה הקהילה באמצעות שינוי מכסת המיסים שהוטלו על יהודי העיר ואף שינוי אופן המימון של המוסדות הקהילתיים. הוועד אף יזם שיפוצים בבתי הכנסת ובבית הקברות. ב-1939 נערכו בחירות נוספות לוועד היהודי, שבהן "הבונד" נטל חלק פעם נוספת. לוועד הותר לפעול זמן מה לאחר הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, אך בשלב מסוים נאלץ לבחור הוועד יודנראט שיחליף אותו.
אגודות נוער וספורט
בלובלין נוסדו סניפים של תנועות נוער רבות. עוד ב-1916 נוסד קן של תנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן נוסד סניף של "צעירי ציון" שהתפלג אחר כך לשניים: סניף אחד השתייך ל"" (צ"ס), ואילו השני ל"פועלי ציון שמאל". ב-1920 נוסד בעיר סניף של תנועת הצעירים "החלוץ", ושש שנים מאוחר יותר קם בלובלין הסניף של תנועת הנוער של הארגון, "החלוץ הצעיר". ב-1923 הוקם סניף של תנועת "דרור". ב-1924 התאגדו הסניפים המקומיים של תנועות הנוער "החלוץ", "צעירי ציון–צ"ס", "השומר הצעיר" ו"דרור" לארגון-על, שנקרא בשם "הליגה למען ארץ ישראל העובדת". מטעם הליגה פעלה קבוצה בשם "העובד", שמטרתה הייתה הכשרת צעירים שביקשו לעלות לארץ ישראל.
מטעם תנועת המזרחי פעל בעיר סניף של תנועת הנוער "צעירי המזרחי". תנועת הנוער של ארגון "הבונד" נקראה בשם "צוקונפט" (ביידיש: "העתיד"). ב-1926 נוסד בעיר קן של תנועת הנוער הרוויזיוניסטית "בית"ר", ומאוחר יותר גם "ברית החייל". במשך שנות פעילותן הגיעו אל כינוסי התנועות הרוויזיוניסטיות בפולין רבים ממנהיגיה, לרבות זאב ז'בוטינסקי, שביקר בה שש פעמים, ומנחם בגין, שביקר פעמיים. דמויות מוכרות אחרות מטעם התנועה הרוויזיונסטית, כמו אורי צבי גרינברג ואבא אחימאיר, ביקרו בלובלין אף הם. בחודשי הקיץ פעל בעיר "טא"ז", הארגון לשמירה על בריאות האוכלוסייה היהודית, שהפעיל מחנות קיץ. ב-1939 לקחו חלק במחנות הללו 1,200 בני נוער.
קבוצת הספורט הראשונה שהוקמה בלובלין הייתה קבוצת הכדורגל "שומריה" שנוסדה ב-1922 מטעם אגודת "השומר הצעיר". מאוחר יותר התאחדה הקבוצה עם אגודת הספורט "שמשון". לאחר האיחוד נקראה הקבוצה "הכח". ב-1925 הקימה הקבוצה אולם ספורט עצמאי. בשנים הבאות נפתחו בלובלין מועדוני ספורט נוספים, כגון "הפועל", "מארגנשטערן" (בעברית: כוכב השחר), "גביאזדא" ו"וויניאווא". לקבוצות הכדורגל הייתה אף השתייכות מפלגתית: כך, למשל, "מארגנשטערן" השתייכה לארגון "הבונד" ואילו "גביאזדא" השתייכה למפלגת "פועלי ציון שמאל". הקבוצות "גביאזדא" ו"וויניאווא" נסגרו בהוראת השלטונות הפולניים ב-1936. שחקני הקבוצות שנסגרו עברו להתאמן באולם הספורט של קבוצת "הכח", ששינתה את שמה למכבי.
עיתונות
בלובלין פעלו מספר עיתונים יהודיים. העיתון היהודי הראשון שהוצא לאור בעיר יצא בפולנית בין השנים 1916–1918 וכונה בשם "מיז'ל ז'ידובקסה" (בעברית: מחשבה יהודית). עיתון נוסף היה "לובלינער טאגבלאט" (בעברית: יומון לובלין), שיצא בשפת היידיש מ-1918 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. עורכי העיתון הצהירו עליו כעיתון בלתי-מפלגתי, אך הוא לא נמנע מעיצוב דעת הקהל בקרב יהודי לובלין בין שתי מלחמות העולם, ומייסדו היה מקורב לחברי "הבונד". בעיתון פורסמו מעת לעת חלקים מההיסטוריה של יהודי לובלין על ידי שני היסטוריונים מקומיים, ואלה נאספו לאחר השואה ויצאו לאור בספר "לקורות היהודים בלובלין". ב-1935 החל ארגון בית"ר להוציא עיתון משלו בשם "דער טאג" (ביידיש: היום), אך הוא לא האריך ימים מסיבות כלכליות. אף אגודת "הבונד" הוציאה בלובלין עיתון משלה, "לובלינער שטימע" (בעברית: "קול לובלין"). הוצאתו לאור של העיתון נמשכה גם לאחר השואה - ולראשונה גם בעברית - כדי להנציח את קהילת לובלין.
הנצחה וזיכרון
בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב וכן ברובע היהודי בלובלין נחנכו אנדרטאות לזכר קהילת לובלין שחרבה בשואה.
נתן הכהן שולאל
רבי נתן (יהונתן) הכהן שולאל (תלמסאן, י"ח באב ה'קצ"ז, יולי 1437 – קהיר, כ"ד באייר ה'רס"ב, מאי 1502), היה רב יליד אלג'יריה ששימש כראש ישיבה בירושלים, כנגיד יהודי מצרים וכראש המטבעה של האימפריה הממלוכית.
קורות חייו
רבי נתן נולד לרבי חיים הכהן שולאל בעיר תלמסאן שבאלג'יריה (אז חלק מסולטנות בני זיאן ). לא ידועים פרטים על רבותיו ועל שנות חייו המוקדמות.
בסביבות שנת ה'ר"ל (1470) עלה רבי נתן לירושלים, עם אשתו וילדיו.
בשנת רל"ט התמנה לשמש כראש ישיבה בירושלים, אך זמן קצר אחרי מינויו ברח למצרים בשל המיסים הרבים שהוטלו על הקהילה היהודית בירושלים ובשל רדיפותיהם של ה"זקנים" שעמדו בראש הקהילה היהודית מטעמו של הממשל הממלוכי.
במצרים, עסק רבי נתן במסחר, בנוסף לעיסוקיו התורניים, ובעקבות עסקיו נוצרו קשרים בינו לבין השלטונות הממלוכים. בשנת 1484 (ה'רמ"ד), עם פטירתו של הנגיד רבי שלמה בן יוסף, החליטו השלטונות ומנהיגי הקהילה למנות את רבי נתן במקומו. חוץ מתפקידו כנגיד, מונה רבי נתן גם לאחראי על המטבעה הראשית של האימפריה הממלוכית. בתקופת כהונתו כראש המטבעה, נהגו היהודים לכנות את המטבעות הממלוכים בכינוי "פרחים שולאלים".
בשנת ה'רמ"ח (1488) ביקר במצרים רבי עובדיה מברטנורא שהיה בדרכו מאיטליה לירושלים ופגש את רבי נתן. רבי נתן המליץ לרבי עובדיה לא לעלות לירושלים בגלל המצב הכלכלי הקשה שם, אך רבי עובדיה החליט לעלות למרות זאת. כשראה רבי נתן שרבי עובדיה נחוש לעלות לירושלים, מינה אותו לעמוד בראש הקהילה ואיפשר לו להתגורר בבית שהיה בבעלותו.
בכתובה משנת ה'רנ"ט מוזכר שמו של רבי נתן (על פי המנהג שהנהיג רבי מבורך הנגיד שבכל מסמך משפטי יש להזכיר שהוא נערך בשמו ומטעמו של הנגיד). בכתובה זאת מובאים בחרוזים התארים שבהם כונה רבי נתן בקרב בני קהילתו.
רבי נתן נפטר בקהיר בכ"ד באייר ה'רס"ב. אחיינו וגיסו, רבי יצחק הכהן שולאל, ירש אותו בתפקידיו כנגיד וכראש המטבעה. לאחר פטירתו התנהל דיון הלכתי בין חכמי מצרים האם להעלותו לקבורה בירושלים, שכן הוא לא ציווה במפורש שיעלו אותו לקבורה בירושלים. המהר"י בירב, שהיה מהחכמים שהשתתפו בדיון, העיד שלבסוף הכריעו החכמים להעלותו לקבורה בירושלים.
בגניזת קהיר נתגלה קובץ קינות על תלמיד חכם כהן בן ארץ ישראל ששמו יהונתן. חוקרים אחדים סברו שמדובר בנגיד רבי נתן שולאל. אולם, מאוחר יותר התברר שמחבר הקינות הוא ידותון הלוי החבר, שחי במאה ה-13, ועל כן ברור שאין המדובר בנגיד אלא ברבי יהונתן מלוניל, כפי שסבר גם שמחה אסף שפרסם את הקינות.
חיבוריו
רבי נתן כתב פירוש על התורה בשם "כתר תורה". פירוש זה מובא על ידי רדב"ז בתשובותיו. אך פירוש זה לא שרד עד ימינו.
בנוסף לפירושו על התורה, ענה רבי נתן גם תשובות הלכתיות לשואלים. חלק מתשובותיו שרדו בגניזה הקהירית. תשובה אחת שלו שנשלחה לעיר קנדיא שבאי כרתים, נדפסה בשו"ת זקן אהרן של רבי אליהו בן בנימין הלוי, מחכמי הרומניוטים בקושטא.
משפחתו
רבי נתן השתייך למשפחה מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לצפון אפריקה בעקבות גזרות קנ"א.
רבי נתן נשא את בת אחיו, אחות אחיינו רבי יצחק שולאל שהיה בשל כך גם גיסו. לרבי נתן ולאחיניתו נולדו שבעה ילדים- סעדיה (נולד בט' בשבט ה'רכ"א), אפריים (נולד בכ"א בניסן ה'רכ"ג), אברהם (נולד בכ' באדר א ה'רכ"ה) דולצא (נולדה בכ"ח בטבת ה'רכ"ז), מסעודה (נולדה בחודש אלול ה'רכ"ט), שמחה (נולדה בכ"ב בתשרי ה'רל"ב), ויצחק (נולד בג' בחשוון ה'רל"ה). לא ידועים פרטים נוספים על ילדיו.
לאחר שהתאלמן מאחייניתו, הוצע לו שידוך עם אישה עשירה, אך הוא סירב להצעה מכיוון שאישה זאת הייתה צאצאית למשפחת כהנים קראית שהושבה ליהדות על ידי רבי אברהם הנגיד, בנו של רבי דוד הנגיד ונכדו של הרמב"ם, ורבי נתן חשש שהיא חללה, שכן אבותיה הקראים לא הקפידו על הלכות הנישואים לפי ההלכה המקובלת.
מפלגת תודה
מפלגת תוּדֵה (בפרסית: حزب تودۀ ایران; תעתיק: Ḥezb-e Tūde-ye Īrān; "מפלגת ההמונים של איראן") היא מפלגה קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית איראנית. המפלגה נוסדה ב-1941 וקיימת למעשה עד היום, עם זרוע גולה שמרכזה בברלין וזרוע מקומית בטהראן. שיאה של המפלגה ככח פרלמנטרי וכתנועת המונים היה בין 1945 ל-1949 ובעת שלטונו של מוחמד מוסאדק (1952–1953). ראשי המפלגה נאסרו על ידי שלטונות המהפכה ב-1982.
היסטוריה מוקדמת של הקומוניזם באירן
כבר ב, עם המודרניזציה והתיעוש החלו להיווצר באירן התארגנויות עובדים קומוניסטיות. לאחר מהפכת אוקטובר התבססה בהשפעה סובייטית התארגנות קומוניסטית בפרובינציית גילאן שבצפון איראן. ביוני 1920 נוסדה בפרובינציה המפלגה הקומוניסטית של איראן, אשר הובילה מהפכה במסגרתה נוסדה "הרפובליקה הסובייטית של גילאן" אשר נתמכה על ידי הצבא האדום כראש גשר למהפכה סובייטיית כוללת באיראן. הרפובליקה התפרקה בספטמבר 1921. התנועה הקומוניסטית ירדה למחתרת עד לעלייתו של רזא ח'אן לכס השאה והנהגת רפורמות ליברליות.
בשנים 1929–1930 ארגנה המפלגה סדרת שביתות במפעלי ייצור באיספהאן ומשהד ושביתת רכבות בפרובינציית מאזנדראן. השלטון שבר את השביתות ביד חזקה ו-53 ממנהיגי המפלגה נאסרו, דבר שהוביל למעשה לפירוקה של המפלגה. רוב האסרים הפוליטיים מתו בכלאם עד 1938.
מפלגת תודה - שנים ראשונות
בשנת 1940 פלשו הבריטים והסובייטיים לאיראן והדיחו את השאה. האווירה הפוליטית שנוצרה איפשרה הקמתן של מפלגות. ב-29 בספטמבר 1941 הכריז אחד מ-53 האסירים הפוליטיים של שנות ה-30 ששרד בכלא, ארג'אז אסקנדרי, על הקמת מפלגת תודה ("ההמונים"). בן אחיו, סולימאן מוחסיין אסקנדרי, נבחר למזכיר הכללי שלה. עקרונות היסוד של המפלגה היו מתונים יחסית וקבעו את מטרותיה להתנגדות לאימפריאליזם ולפשיזם וזאת תוך פעילות בדרכים דמוקרטיות ודרכי שלום קונסטרוקטיביות ולא על ידי קידם מהפכה. המפלגה פנתה להמונים מכל השכבות והעדות ובין חבריה היו יהודים רבים יחסית, שאימצו גישה אנטי ציונית.
רכיב מרכזי בזהות המפלגתית היה התנגדות לשלטון הבריטי דה פקטו בחיי המסחר והכלכלה של איראן תחת שם הקוד "התנגדות לאימפריאליזם". השליטה הבריטית התגלמה בייחוד במונופול הבריטי על הנפט האיראני במסגרת חברת הנפט האנגלו-איראנית שנתפסה כמנצלת את העבודה ומשאבי העם האיראני על מנת למכור נפט במחירים תחרותיים. מבחינה בריטית התפרש הדבר כחלק מן המלחמה הקרה של ברית המועצות נגד בריטניה והמערב. לאחר תום מלחמת העולם השנייה ביטאו ארגוני ביון במדינות המערב דאגה לאור עוצמתה הגואה של המפלגה. ב-1949, לאחר ניסיון התנקשות בחיי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, סומן הארגון הצבאי של המפלגה כניצב מאחורי ניסיון ההתנקשות והמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק. המפלגה המשיכה להתקיים באופן מחתרתי-למחצה במסגרת ארגונים חוץ-פרלמנטריים כגון "המועצה האיראנית לשלום". כך נמנעה התמודדות המפלגה בבחירות 1949 למג'לס.
תודה ומשטר מוסאדק
בראשית שנות החמישים החלה לגאות הדרישה להאלמת חברת הנפט האנגלו-איראנית בציבוריות ובפרלמנט האיראני, לא רק על ידי גורמים מן השמאל, אלא גם מן הימין הלאומני. אחד מראשי התנועה הלאומית היה ראש ממשלת איראן, מוחמד מוסאדק. באפריל 1951 הניעה מפלגת תודה שורה של שביתות על רקע מעורב של דרישות תנאי עבודה ושכר והתמרמרות מעיכוב העברת חוק ההלאמה במג'לס (עקב משא ומתן עם הבריטים). מוקדי ההפגנות היו בטהראן, איספהן ובצפון. הממשלה הגיבה בתחילה בבהלה מול "השתלטות מרקסיסטית על המדינה". על אף שמוסאדק לא היה קומוניסט, הוא הבין את הכוח שבברית בין הלאומנים לבין הקומוניסטים אשר תוכל להניע קדימה את ההשתחררות האיראנית מחברת הנפט הבריטית וקיבל את תמיכתה של מפלגת תודה והכוח העממי שהנהיגה. בתמיכה חוץ-פרלמנטרית עממית רחבה, הצליח מוסאדק להעביר את חוק ההלאמה, שגרם מיד למשבר עם מדינות המערב ששיאו במשבר אבדאן. תמיכתה של תודה הקומוניסטית במוסאדק הקלה על בריטניה לגייס את ה-CIA, שכבר היה חשדן מאוד באשר לכוונותיה מפלגת תודה, כבאת-כוחה של מוסקבה באיראן, לבצע הפיכה שלטונית שתפיל את מוסאדק.
ב-19 באוגוסט 1953, חדרו מסתננים מטעם ה-CIA, שהתחזו לשורות חברי מפלגת תודה על מנת להצית "מהפכה קומוניסטית". המסתננים הממומנים הראשונים החלו בגלי מחאה והסיתו את יתר חברי תודה האמיתיים להצטרף. עד מהרה, חברי תודה יצאו לרחובות תוקפים כמעט כל סימן לקפיטליזם. האחרונים בזזו עסקים פרטיים, הרסו חנויות ובנוסף השחיתו חלקים גדולים מהרובע העסקי של דרום טהראן, הכולל בזארים. אירועים אלו עוררו סלידה ציבורית המונית פתאומית נגד מעשה השחתה זה – וכך חלקו הראשון של התוכנית הושלם. במקביל מומנה קבוצה שנייה של מסתננים, מסתננים אלו התחזו לתומכי השאה, ארגנו ועודדו מחאות המוניות של איראנים זועמים המבוהלים מ"המהפכה הקומוניסטית" והאלימות המופעלת על ידם. בשלב זה של ההפיכה, רוזוולט ווילבר, נציגי ממשל אייזנהאואר, דאגו לשחד פקידי ממשל, עיתונאים, אנשי עסקים ובריוני רחוב איראניים, על מנת שיביעו תמיכה בשאה ויתנגדו למוסדאק. בנוסף, נעשה שימוש נרחב בערוץ ה-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסדאק. עד כי החומר האנטי-מוסדאקי שודר שוב ושוב בערוץ הרדיו, וגרם לצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה על המהלך. הטקטיקות של רוזוולט כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת ססמאות בעד מוסאדק – דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן. עד צהרי היום, קהל גדול של אזרחים איראנים יצאו לרחובות בהפגנות המוניות, חמושים בנשק מאולתר והכו בחזרה בחברי מפלגת תודה. הצבא הבריח את תומכי תודה ולאחר מכן הסתערו בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה. מוסאדק עצמו נמלט לאחר שטנק ירה פגז על ביתו, אך מאוחר יותר הסגיר עצמו לצבא. כדי למנוע שפיכות דמים נוספות, סירב מוסדאק לארגן את תומכיו כניסיון אחרון לשימור שלטונו. עד סוף היום, השתלט הצבא על הממשלה.
עשרות מראשי המפלגה וארגוני העובדים שלה נעצרו והיא הפכה ליעד סיכול מרכזי של הסאוואכ, שירות הביון וביטחון הפנים המרכזי של השאה. חשיפת רשת הארגון הצבאי הסודי שהפעילה המפלגה, ובפרט חשיפת עומק חדירתה לקצונה הבכירה וליחידות אבטחה רגישות, איפשרה יד קשה נגד ראשיה והגדרתה כארגון חתרני.
עד מהפכת 1979 ובמהלכה
המפלגה המשיכה להתקיים, אך תוך פיצולים שנבעו מאירועים כגון הפיצול הסיני-סובייטי, פרסום "הנאום הסודי" של ניקיטה חרושצ'וב ודיכוי המרד ההונגרי ויחסה של המפלגה לתכתיבי מוסקבה. כוחה הציבורי דעך במקביל להצרת פעילותה והמעקבים אליה על ידי הסאוואכ. במהלך שנות השבעים בתנגדה תודה לקשרי השאה עם ארצות הברית וישראל ורקמה קשרים עם תנועות התנגדות אסלאמיות בקרב איגודי עובדים וסטודנטים נגד האימפריאליזם והדיקטטורה. שילוב זה, של תנועת שמאל עם אחיזה היסטורית הן בשכבת האינטלקטואלים העירונית והן באיגודי העובדים סייעה לתמיכה הציבורית הרחבה במהפכה. יתרה מזו, אחד הספרים שהשפיעו על ראשי המהפכה, בהם עלי שריעתי ועלי חמינאי, היה "שגיון המערב" מאת ג'לאל אל-י אחמד, מראשי מפלגת תודה.
על אף שיתוף הפעולה של המפלגה עם השלטון, החליטו השלטונות האסלמיים ל-1982 לפרק אותה. עיתונה נסגר וראשיה נאסרו. במהלך השנה שלאחר מכן נאסרו פעילים רבים ואנשים שנחשדו בקיום קשרים עם המפלגה, בהם קצינים בצבא ובצי. מנהיגים רבים נשפטו תחת סעיפי בגידה במדינה ושירות מעצמה זרה. ב-1988 הוצאו רבים מהם להורג בהוצאה להורג המונית.
מצב המפלגה כיום
המפלגה ממשיכה להתקיים ככח מחתרתי למחצה באיראן. כן פעילה המפלגה בקרב איראנים גולים באירופה.
The Jewish Journal of Greater Los Angeles
The Jewish Journal of Greater Los Angeles הוא השבועון של קהילת לוס אנג'לס והסביבה היוצא לאור בידי TRIBE Media Corp. השבועון הוקם בשנת 1985. נכון לשנת 2010 יש לו שישים אלף מנויים וכמאה ושמונים אלף קוראים. הוא השבועון היהודי הגדול ביותר מחוץ לעיר ניו יורק. TRIBE Media Corp. מוציאה לאור גם את הירחון "TRIBE magazine", המופץ בסנטה ברברה, במאליבו, ובעמקי קונחו (Conejo), סימי (Simi) ומערב סן פרננדו (West San Fernando).
פורשה 991
סקירה כללית
בהשוואה ל-997, ה-991 מעט גדול יותר, כאשר בסיס הגלגלים גדל ב-, והאורך הכללי עלה ב-.
991 קאררה וקאררה S
הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2011, הקאררה מצוידת במנוע בנפח 3.4 ליטר שמספק כ-345 כ"ס ב-7,400 סל"ד. הגרסה להמרה של 991 הוכרזה הן בגרסאות קאררה והן בקאררה S בנובמבר 2011. בספטמבר 2012 בתערוכת הרכב של פריז נוספו גרסאות קאררה 4 וקאררה 4S.
991 קאררה GTS
הוצג בנובמבר 2014 בתערוכת הרכב בלוס אנג'לס, הספק המנוע הוא 424 כ"ס, תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.8 שניות.
991 Targa 4 ו-Targa 4S
בתערוכת הרכב של דטרויט בינואר 2014 הציגה פורשה את דגמי Targa 4 ו-Targa 4S.
991 GT3 RS
פורשה השיקה את גרסת ה-RS בתערוכת ז'נבה בשנת 2015.
הוא כולל מנוע בנפח 4.0 ליטר שמספק כ-500 כ"ס. המכונית מאיצה בין 0 ל-100 בתוך 3.3 שניות.3
991 R
הוצג בתערוכת הרכב בז'נבה ב-1 במרץ 2016, ה-991 R מגיע עם תיבת הילוכים ידנית בעלת 6 מהירויות, ומהירות השיא שלו היא. הייצור הוגבל ל-991 יחידות.
991 טורבו וטורבו S
הוצג בשנת 2012, ל-991 טורבו יש מנוע שמספק כ-513 כ"ס. בגרסת ה-S המנוע מספק כ-552 כ"ס. הטורבו S מאיץ מ-0 ל-100 בתוך 3.1 שניות כטענת פורשה אך השיגה 2.6 שניות במבחנים רבים אחרים.
991 קאררה וקאררה S
בתחילת דצמבר 2015, הדגמים הזמינים היו גרסאות הקופה והקבריולה של הקאררה והקאררה S.
991 קאררה T
באוקטובר 2017 הודיעה פורשה על 911 קאררה T.
991 Targa 4 ו-Targa 4S
ה-Targa 4 וה-Targa 4S נחשפו באוקטובר 2015. ה-Targa 4S מגיע עם מנוע שטוח 6 כפול-טורבו בנפח 3.0 ליטר שמספק כ-420 כ"ס.
991 קאררה GTS ו-Targa 4 GTS
בינואר 2017 הושקו גרסאות GTS חדשות לדגמי קאררה ו-Targa.
991 GT3
ה-GT3 הוצג בתערוכת ז'נבה בשנת 2017 הוא כולל מנוע שטוח 6 בנפח 4.0 ליטר ותיבת הילוכים ידנית עם 6 הילוכים.
991 GT3 RS
בפברואר 2018 פורשה הציגה את ה-GT3 RS החדשה בתערוכת ז'נבה 2018.
991 GT2 RS
ה-911 GT2 RS מופעל על ידי מנוע שטוח 6 טורבו בנפח 3.8 ליטר שמספק כ-690 כ"ס ב-7,000 סל"ד מה שהופך אותו לפורשה 911 החזק ביותר שנבנה אי פעם.
991 935
הוא מתבסס על ה-GT3 RS. ייצור ה-935 הוגבל ל-77 יחידות עם משלוחים החל מיוני 2019.
פרסים
פורשה 991 נקראה מכונית הביצועים העולמית לשנת 2012 זמן קצר לאחר שמת מעצב פורשה המפורסם פרדיננד אלכסנדר פורשה. ל-991 GT3 הוענק תואר מכונית השנה העולמית בשנת 2014
חוסה אנחל איריבר
חוסה אנחל איריבר קורטחרנה (בספרדית: José Ángel Iribar Cortajarena; נולד ב-1 במרץ 1943) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
איריבר שיחק לאורך רובה המוחלט של הקריירה בקבוצת אתלטיק בילבאו. הוא רשם מעל ל-600 הופעות רשמיות במדי המועדון לאורך 18 עונות, וזכה במדיה פעמיים בגביע הספרדי. הוא ייצג את נבחרת ספרד בטורנירי מונדיאל 1966 ויורו 1964 בו זכתה הנבחרת.
כמאמן, הוביל לסירוגין את הקבוצה הראשונה ואת קבוצת המילואים של בילבאו במהלך שנות ה-80, ובמשך 17 שנים הוביל את נבחרת חבל הבסקים.
קריירת משחק
איריבר, יליד חבל הבסקים, שיחק באזור הולדתו לאורך כל קריירת המשחק. הוא החל את הקריירה בעונת במדי קבוצת בסקוניה, אז בליגת המשנה. הוא עלה לראשונה בהרכב ב-12 באוקטובר 1961, במסגרת המחזור השביעי של העונה, ושמר על רשת נקייה בניצחון החוץ 0–2 על אינדאוצ'ו. מאז, פתח איריבר בכל משחקיה של קבוצתו עד לסיום העונה. על אף שבמסגרת הליגה נקלעה הקבוצה למאבקי תחתית וניצלה מירידה רק בפלייאוף ההישארות, הצליחה הקבוצה לחולל הפתעה בגביע הספרדי, כשהדיחה את אתלטיקו מדריד. הקבוצה הובסה 0–3 במשחק הראשון בחוץ, אך הגיבה עם תוצאה זהה בגומלין, ובמשחק ההכרעה ניצחה 1–2 והעפילה לשלב הבא. יכולתו של איריבר צדה את עיניהן של קבוצות בכירות יותר בספרד, ועל אף הדחה משפילה מהגביע על ידי ברצלונה, שכללה תבוסת 1–10 במשחק הגומלין, מצא עצמו איריבר בליגה הבכירה עונה אחר כך, כשעבר לקבוצת אתלטיק בילבאו.
בעונת, עונתו הראשונה בבילבאו, ערך את הופעת הבכורה כבר במחזור השני, כשעלה מהספסל במהלך המחצית השנייה בהפסד 0–2 למאלגה (שני השערים נכבשו לפני כניסתו). עם זאת, הייתה זו אחת מתוך שש הופעות בלבד במהלך העונה, שלוש מהן בגביע ושתיים נוספות בשני מחזורי הסיום של העונה. איריבר פתח כשוער שני גם את העונה הבאה, אך החל במחזור החמישי תפס את עמדת השוער הראשון במקום כרמלו סדרון הפצוע, ושמר על המקום במשך 16 העונות הבאות. הוא התקרב מאוד לזכייה בגביע הספרדי פעמיים ברציפות, אך קבוצתו החמיצה את ההזדמנות עם שני הפסדים רצופים בגמר, ב-1966 לריאל סרגוסה וב-1967 לוולנסיה.
בעונת זכה איריבר לראשונה בקריירה בתואר עם קבוצתו לאחר שבילבאו, עם איריבר בהרכב, הניפה את הגביע הספרדי לאחר שגברה בגמר 0–1 על אלצ'ה. עונה אחר כך הייתה קרובה בילבאו לזכייה באליפות, לאחר שסיימה כסגניתה של אתלטיקו מדריד ובפער של נקודה בלבד מהפסגה. איריבר שיחק בכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו באותה עונה וספג עשרים שערים בלבד - הכמות הנמוכה ביותר בליגה באותה עונה, מה שזיכה אותו בפרס ריקרדו זאמורה, הניתן לשוער בעל יחס הספיגה הנמוך ביותר באותה העונה בספרד.
עונה אחר כך, בעונת, קבע איריבר שיא חדש בספרד, לאחר ששמר על רשת נקייה בעשרה משחקי בית רצופים, ובסך הכול ב-1,018 דקות ברציפות. שנתיים אחר כך, בעונת זכה בגביע עם בילבאו בפעם השנייה בקריירה, לאחר ששמר על רשת נקייה במשחק הגמר בו גברה בילבאו 0–2 על קאסטיון.
בעונת השתתפה בילבאו במשחקי גביע אופ"א, בזכות המקום החמישי בו סיימה עונה קודם לכן. הייתה זו עונה אירופית מוצלחת עבור הקבוצה, שהצליחה להדיח בין היתר את פ.צ. בזל, מילאן וברצלונה בדרך למפגש גמר כפול מול יובנטוס. איריבר הוביל את קבוצתו כקפטן לצמד משחקי הגמר, ולאחר הפסד 0–1 בחוץ, גברה בילבאו 1–2 על יובנטוס בבית, תוצאה שלא הספיקה לה ויובנטוס זכתה בתואר בזכות חוק שערי חוץ.
במהלך אותה עונה היה מעורב איריבר באירוע חריג ופוליטי. ב-5 בדצמבר 1976, במהלך משחק ליגה מול ריאל סוסיאדד, הניפו הקפטנים איריבר ואינאצ'יו קורטבריה את דגל חבל הבסקים והניחו אותו במרכז המגרש. הייתה זו ההופעה הפומבית הראשונה של הדגל מאז מותו של פרנסיסקו פרנקו, אך עדיין היה מדובר במעשה שאינו חוקי.
איריבר הוסיף להוביל את בילבאו כשוער ראשון עד לסיום עונת, ולאחר עונה נוספת כשוער מחליף פרש ממשחק בסיום עונת , בגיל 37. בסך הכול ערך איריבר 614 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה של המועדון, מתוכן 466 הופעות ליגה.
נבחרת ספרד
על אף שהחל את דרכו בנבחרת רק מספר חודשים קודם לכן, שימש איריבר כשוער הראשון של ספרד ביורו 1964 הביתי. בחצי הגמר מול רשם איריבר סדרה של הצלות מרהיבות, וספרד גברה על הונגריה 1–2 לאחר הארכה בדרכה אל הגמר. במשחק הגמר מול שוב פתח איריבר בשער הנבחרת, שגברה על יריבתה 1–2 וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.
שנתיים אחר כך, עדיין תחת וייאלונגה, זומן איריבר לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1966 באנגליה. ספרד הוגרלה לבית קשה שכלל גם את, ו. איריבר פתח בהרכב בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים, שהסתיימו בשני הפסדי 1–2 מול ארגנטינה וגרמניה, ובניצחון באותה תוצאה על שווייץ. ספרד סיימה שלישית ולא העפילה לשלב הבא.
איריבר הוסיף לעמוד בשערה של הנבחרת כעשור לאחר הטורניר, וכשל להעפיל עמה בשלושה טורנירי מוקדמות יורו (1968, 1972 ו-1976) ובשני טורנירי מוקדמות מונדיאל (1970 ו-1974).
משחקו האחרון של איריבר היה ב-24 באפריל 1976, במסגרת מוקדמות יורו 1976, במשחק מול גרמניה המערבית שהסתיים בשוויון 1-1. בסך הכול ב-12 שנות קריירה בינלאומית רשם איריבר 49 הופעות במדי ספרד.
קריירת אימון
ב-1980, מיד לאחר פרישתו, השתלב איריבר בצוות המקצועי של אתלטיק בילבאו, כמאמן שוערים. לקראת עונת הוא התמנה לתפקיד המאמן הראשי של קבוצת הבת של בילבאו, ששיחקה בליגת המשנה. איריבר הוביל את הקבוצה למיקום השיא שלה בכל הזמנים, המקום השני בטבלה, עם ניקוד זהה לזה של ריאל מדריד קסטיליה שסיימה ראשונה. שתי הקבוצות, בהיותן קבוצות בת, נאלצו לוותר על ההעפלה לליגה הבכירה עקב השתתפותן של קבוצות האם שלהן בליגה. הוא נותר בתפקידו במשך שתי עונות מלאות נוספות.
לקראת עונת, התמנה איריבר לתפקיד המאמן הראשי של אתלטיק בילבאו בליגה הבכירה. בעונה זו, בפעם היחידה בליגה הספרדית, חולקה הליגה בתום הסיבוב השני לשלושה חלקים בני שש קבוצות כל אחד, שהתמודדו ביניהן. בילבאו של איריבר סיימה בחלק השלישי והנמוך של הטבלה, ובתום הסיבוב השלישי סיימה במקום הראשון של חלק זה, וה-13 בליגה, ושמרה על מקומה בליגה הבכירה.
איריבר לא המשיך לאמן בקבוצה הבכירה, ואת העונה הבאה, עונת, פתח כמאמן קבוצת הבת בליגת המשנה. לאחר שספג עם קבוצתו 11 הפסדים ב-14 מחזורים, סיים איריבר את דרכו בקבוצה, שירדה בתום העונה לליגה השלישית.
איריבר לא הוסיף לאמן עוד מועדונים, והחל מ-1993 ובמשך 13 שנים אימן את נבחרת חבל הבסקים.
סין במשחקים האולימפיים לנוער
הרפובליקה העממית של סין משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). הרפובליקה העממית של סין משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסינים 187 מדליות, מהן 99 מדליות זהב. מבין שש האולימפיאדות בהן השתתפה, בשתיים דורגה במקום הראשון בשתיים דורגה במקום השני ובאחת דורגה במקום השביעי. סין מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות של כל הזמנים.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של הרפובליקה העממית של סין למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 68 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום הראשון לאחר שזכתה ב-51 מדליות, מהן שלושים מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 123 ספורטאים שהתחרו בכל 28 ענפי הספורט לאור אירוח המשחקים האוליפיים לנוער. המשלחת היא המשלחת הגדולה ביותר של הרפובליקה העממית של סין שהשתתפה במשחקים האולימפיים לנוער. המשלחת דורגה גם היא במקום הראשון בטבלת המדליות עם זכייה ב-65 מדליות, מהן 38 מדליות זהב.