cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כימיה ירוקה
כללי
כמעט כל תהליך כימי שמבוצע על ידי האדם, אם בתעשייה ואם במעבדה, כרוך ביצירה של תוצרי לוואי. לעיתים, תוצאי הלוואי הללו, מוגדרים כפסולת, כיוון שהם אינם בעלי ערך מסחרי, ועל כן, עולה הצורך להיפטר מהם. כשמדובר בחומרי פסולת מסוכנים ומזהמים, הבעיה קשה יותר, שכן לא ניתן להיפטר מהן בדרכים מסורתיות של הטמנה או הזרמה למערכת הביוב, ויש צורך להעבירם לאתרי טיפול ייעודיים בפסולת כימית, לנטרול, דבר שמעמיס על עלויות הייצור.
בנוסף, גם אם לא מדובר בחומרים מסוכנים, לעיתים קרובות, התוצר המתקבל מעורב בעשרות חומרי לוואי, דבר המחייב ביצוע של תהליכי הפרדה ארוכים ורב שלביים לבידוד התוצר, דבר המעמיס על עלויות האנרגיה והזמן של התהליך.
ברור, אם כן, מדוע פיתוח של תהליכים כימיים יעילים ו"ירוקים" לייצור של כימיקלים הוא כה חשוב. החשיבות אינה קשורה רק ליכולת לא לזהם, אלא גם לכלכליות של התהליך כולו.
עקרונות
בשנת 1998, שני כימאים אמריקאים, פול אנסטס (Paul Anastas) וג'ון סי. וורנר (John C. Warner) פיתחו את שנים-עשר העקרונות של הכימיה הירוקה:
דוגמאות
שימוש בממסים סופר-קריטיים בטוחים כגון: פחמן דו-חמצני, תכנון וביצוע תגובות כימיות בתמיסות מימיות, שימוש במחמצנים בטוחים כמו נתרן תת-כלורי ומי חמצן (על פני מחמצנים המבוססים על תחמוצות רעילות או חומצות חזקות), שימוש בזרזים ממקורות כימיים או ביולוגים כגון אנזימים, ובתהליכי ייצור ביוטכנולוגים.
שימוש בקרינת השמש כמקור חום וכמקור אנרגיה לביצוע תגובות כימיות (פוטוכימיה ופוטוקטליזה).
מדדים לכימות של תגובות על פי עקרונות ה"כימיה הירוקה"
ניתן לקבוע מהי מידת ה"כימיה הירוקה" של תגובה כימית נתונה באמצעות כמה מדדים כמותיים שפותחו במיוחד לצורך כך, כשהחשובים שבהן הן: מדד E ומדד AE.
מדד E
מוגדר כיחס בין כמות הפסולת שנוצרה בתגובה לכמות התוצר (E factor = total waste / product).
ככל שמדד E גבוה יותר, כך התגובה פחות "ירוקה" ולהפך.
מדד Atom Economy) AE)
מדד ליעילות הניצול של אטומים בתגובה. מחושב כיחס בין כמות התוצר המבוקש לכמות כלל המגיבים (AE factor = [molecular mass of desired product / molecular mass of all reactants] X 100%)
ככל שמדד AE גבוה יותר, כך התגובה יותר "ירוקה" ולהפך.
לדוגמה, נשווה בין שתי תגובות שבהן נוצר גז מימן, תגובה של נתרן במים ותגובה של רובידיום במים.
עבור נתרן -
E = [ ( 22.9 x 2 + 18 x 2 ) - 2 ] / 2 = 39.9
%AE = 2 / [39.9 x 2 + 2 x 2] x 100% = 2.38
E = [ ( 85.46 x 2 + 18 x 2 ) - 2 ] / 2 = 102.46
%AE = 2 / [102.46 x 2 + 2 x 2] x 100% = 0.95
מהשוואה של ערכי ה-E וה-AE של שתי התגובות, עולה, כי תגובה של נתרן במים לקבלת מימן, הנה "ירוקה" יותר מהתגובה המקבילה עם רובידיום (E נתרן < E רובידיום, AE נתרן > AE רובידיום).
כתבי עת מקצועיים
בתחום הכימיה הירוקה קיימים עשרות כתבי עת מדעיים מקצועיים, ובהן:
הנדריק קרולס
הנדריק יוהאן קרולס (בהולנדית: Hendrik Johan Kruls; 1 באוגוסט 1902 – 31 בדצמבר 1975) היה גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד בין 1945–1951.
ביוגרפיה
קרולס נולד באמסטרדם ב-1 באוגוסט 1902. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית ובמקביל למד משפטים באוניברסיטת אוטרכט. ב-1919 הוא התגייס לחיל התותחנים ההולנדי ולחם בשורותיו במהלך הקרב על הולנד במלחמת העולם השנייה. לאחר כניעתה של הולנד, נמלט קרולס ללונדון יחד עם ממשלת הולנד והמלכה וילהלמינה. יחד עם קצינים נוספים, הוא פעל להקמת תשתית צבאית שתוכל לתפוס את השלטון בהולנד במהירות לאחר השחרור. מיד לאחר שחרור בלגיה, הוא עזב את לונדון, והחל לפעול להקמתו מחדש של הצבא ההולנדי ולהשלטת סדר בחבלי הארץ ששוחררו בהדרגה מהכיבוש הגרמני. הוא התעלם לחלוטין מהוראות חברי הממשלה בלונדון, ונשמע אך ורק להוראות המלכה ומפקדו הישיר הנסיך ברנהרד. קרולס מינה על דעת עצמו ראשי ערים ופקידים בכירים וערך טיהורים נרחבים בשורות המשטרה והפקידות ההולנדית ודאג לסלק ולעצור משתפי פעולה עם הנאצים.
ב-13 בספטמבר 1945 הוא מונה למחליפו של הנסיך ברנהרד כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד. בתפקידו זה, הוא פעל לשיקומו מחדש של הצבא ההולנדי לאחר המלחמה. ב-1 בינואר 1949 שונתה הגדרת תפקידו ל"יו"ר מטה ההגנה המאוחד". ב-5 בינואר 1951 הוא נאלץ לעזוב את הצבא בעקבות סכסוך עם הפוליטיקאים.
לאחר שעזב את הצבא פנה לעולם העסקים, ומילא תפקידים בכירים בכמה חברות גדולות, בין היתר ב-KLM.
יוסף נבו (היסטוריון)
יוסף נבו (7 בספטמבר 1942 – 19 בפברואר 2016) היה היסטוריון ומזרחן מישראל, פרופסור במחלקה לתולדות המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
פעילותו האקדמית עסקה בהיסטוריה של ממלכת ירדן מתקופת עבדאללה הראשון עד ימינו, היסטוריה של ערב הסעודית בעת החדשה, החברה הערבית הפלסטינית בארץ ישראל לפני 1948, הסכסוך הישראלי-ערבי ובהיסטוריוגרפיה פלסטינית.
ביוגרפיה
יוסף נבו נולד בהרצליה. בשנת 1963 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1967 סיים לימודים לתואר ראשון במחלקה להיסטוריה כללית ובמחלקה לתולדות המזרח התיכון. בשנת 1971 סיים לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית. נושא עבודת המאסטר של נבו, בהנחייתו של פרופסור גבריאל בר עסק ביחסו של המלך עבדאללה לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל המנדטורית. בשנת 1978 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור אוריאל דן. נושא עבודת הדוקטורט עסק בהתפתחותה של התנועה הלאומית הפלסטינית בשנים 1939-1945.
נבו התגורר בקריית טבעון, והיה נשוי לניצה ואב לארבעה ילדים.
פרסומים אקדמיים
ספרים שכתב
ספרים בעריכתו
אוניברסיטת לוקסמבורג
אוניברסיטת לוקסמבורג (בצרפתית: Université du Luxembourg; בגרמנית: Universität Luxemburg ; בלוקסמבורגית: Université Lëtzebuerg) היא אוניברסיטת המחקר הציבורית היחידה בלוקסמבורג. . לאוניברסיטה שלושה קמפוסים: קמפוס בלבל, קמפוס קירכברג וקמפוס לימפרסברג.
במרץ 2021 למדו באוניברסיטה 6,783 סטודנטים, עבדו כ־2,245 עובדים ולימדו כ־1,420 איש (מתוכם 283 פרופסורים). בשנה זו 950 איש התמיינו למסלולי דוקטורט. בשנה זו 51% מהסטודנטים באוניברסיטה הגיעו מחוץ ללוקסנבורג.
מבנה אקדמי
האוניברסיטה מנוהלת על ידי מועצת נגידים, רקטור ומועצת האוניברסיטה.
האוניברסיטה מציעה ארבעה עשר מסלולים לתואר ראשון, שבכולם נדרש סמסטר אחד לפחות מחוץ ללוקסמבורג. נוסף על כך, האוניברסיטה מציעה 42 מסלולים לתארים מתקדמים ו־16 קורסי הכשרה מקצועית.
האוניברסיטה היא רב לשונית. הקורסים נלמדים בדרך כלל בשתי שפות: צרפתית ואנגלית או צרפתית וגרמנית. חלק מהקורסים נלמדים בשלוש השפות וחלק מהקורסים נלמדים במלואם באנגלית.
באוניברסיטה שלוש פקולטות ושלושה מרכזים בינתחומיים:
דירוג אקדמי
בשנת 2021, US News & World Report דירג את אוניברסיטת לוקסמבורג במקום ה־653 באוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם ובמקום ה־227 מבין האוניברסיטאות האירופיות.
דירוג Times Higher Education דירג את אוניברסיטת לוקסמבורג במקומות 201–250.
בשנת 2020 דירוג שנגחאי דירג את אוניברסיטת לוקסמבורג במקומות 601–700.
וולפגנג פיקרט
וולפגנג פיקרט (בגרמנית: Wolfgang Pickert; 3 בפברואר 1897 – 19 ביולי 1984), היה גנרל מעוטר של ארטילריית הפלאק (נ"מ) של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פיקרט נולד ב-3 בפברואר 1897 בפוזן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-73 (מזוריה ה-1), עמו לחם במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פיקרט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הסוללה ה-1 ברגימנט הנ"מ ה-49 במנהיים. ב-1 ביולי 1938 הוא מונה לראש מטה הלופטגאו ה-13 בנירנברג, וב-1 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה לקצין אג"ם של פיקוד ההגנה האווירית ה-4, והיה אחראי על הארטילריה של אזור הרוהר כולו. במאי 1940 הוא מונה לראש מטה קורפוס הנ"מ ה-1, וב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה פיקוד הלופטוואפה מרכז, אשר היה אחראי להגנה האווירית של ברלין. ב-25 ביוני 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-9, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור. פיקרט השתתף עם הדיוויזיה שלו בקרב סטלינגרד, וב-7 בדצמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-11 בינואר 1943 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 בינואר 1943 הוא הוטס מתוך הכיתור בסטלינגרד, על מנת לדווח על המתרחש לאריך פון מנשטיין, ולאחר מכן נאסר עליו לחזור לכיס סטלינגרד. בתחילת פברואר 1943 הקים פיקרט את הדיוויזיה מחדש בחצי האי קרים, ולאחר מכן פיקד עליה במהלך הקרבות בראש הגשר בקובאן. ב-1 בנובמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 ביוני 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף מאי 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הנ"מ השלישי, ופיקד עליו במהלך המערכה בנורמנדי. ב-1 במרץ 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
פיקרט שוחרר מהשבי בתחילת 1948, ולאחר שחרורו התגורר בווינהיים, עד למותו ב-19 ביולי 1984.
כדורגל באולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת לונדון (2012) נערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת. תחרויות הכדורגל נערכו בין 25 ביולי ל-11 באוגוסט 2012. בטורניר הגברים השתתפו 16 נבחרות, ובטורניר הנשים השתתפו 12 נבחרות לאומיות.
אצטדיונים
שישה אצטדיונים נבחרו לארח את טורניר הכדורגל של האולימפיאדה. ארבעה מאנגליה, אחד מוויילס ואחד מסקוטלנד.
יוסף ביטון
הרב יוסף ביטון הוא רב אמריקאי יליד ארגנטינה, רבה הראשי לשעבר של אורוגוואי.
ביוגרפיה
נולד בארגנטינה להורים ילידי ארגנטינה ממוצא סורי ומרוקאי. נסמך לרבנות ולהוראה בידי הרב עובדיה יוסף במסגרת הרבנות הראשית לישראל.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים בישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת בר-אילן.
לאחר למעלה מ-25 שנות רבנות כרב קהילה בבואנוס איירס. במונטווידאו ובגרייט נק שבניו יורק, הוא מכהן כרבה של קהילת "אהל דוד ושלמה" במנהטן ביץ', ניו יורק.
יוסף בן דוד אבן יחיא
יוסף בן דוד אבן יַחְיָא, (1494–1539) היה רב ומפרש המקרא.
תולדות חייו
רבי יוסף נולד בפירנצה בשנת 1494 להוריו שגלו מפורטוגל וספרד לאיטליה. אביו היה רב, דיין, מדקדק, ופילוסוף, והשתייך למשפחת יחיא המיוחסת. רבי יוסף גדל והתחנך בבית הוריו בעיר אימולה. למד בנערותו בישיבת רבי יהודה מינץ בפאדובה, והיה לתלמיד מבין בדינים והלכות. בהגיעו לפרקו נשא לאשה את אביגיל בת דודתו. מאז עסק בפירוש המקרא, ובמקביל במדינאות ובמסחר. נחשב לאחד מגדולי החכמים של תקופתו. נפטר בשנת 1539, ובמצוותו כעשר שנים לאחר מותו שלחו בניו את עצמותיו לא"י, ורבי יוסף קארו התעסק בקבורתו בצפת. לרבי יוסף ואשתו נולדו שלשה בנים וארבע בנות, מהם התפרסם רבי גדליה אבן יחיא, מחבר ספר "שלשלת הקבלה".
חיבוריו: פירושיו למקרא הודפסו לראשונה בבולוניה בשנת 1538, ובשנת 1724 צורפו לספר מקראות גדולות "קהלות משה" שיצא לאור באמסטרדם.
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור
אן-ז'וזף טרואן דה מריקור (בצרפתית: Anne-Josèphe Théroigne de Méricourt; 13 באוגוסט 1762, האימפריה הרומית הקדושה (כיום בלגיה) - 8 ביוני 1817 פריז) הייתה פעילה פוליטית, מהפכנית צרפתייה ממוצא בלגי. מבשרת של המאבק לאמנציפציה של הנשים. בחלק מחייה הייתה זמרת וקורטיזנה. כונתה "אמזונה של המהפכה הצרפתית","בת לייז' היפה", הוולונית הנפלאה" או "מוזת הדמוקרטיה".
שנותיה המוקדמות
אן-ז'וזף טראון (במקור: Terwagne) נולדה בשנת 1762 בכפר מרקור, בימינו חלק ממועצת ראנדה (Rendeux), על יד לארוש, בארדנים בבישופות לייז', שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שבהנהגת שושלת הבסבורג ובימינו נמצא במחוז לוקסמבורג שבבלגיה. משפחתה הייתה ממוצא ולוני. הייתה הבת הבכורה מבין שלושת הילדים של החוואי פייר טרואן מן היישוב הוריס ושל אליזבט לאה. מאוחר יותר קיבלה את השם הפרטי למברטין. היא תיקרא בעתיד "דה מריקור", לפי השם המשובש של כפר הולדתה, כפי שכונתה בעיתונות המלוכנית הצרפתית. בגיל 5 התייתמה מאמה (שנפטרה ב-22 בדצמבר 1767 בעת לידה) והופקדה בידי אחת מדודותיה בליאז' שהעסיקה אותה כתופרת ומשרתת. נשלחה אחר כך למנזר ברוברמון (Robermont) שבראשו עמדה אם מנזר קרובת משפחה. אחרי כעשור, חזרה לבית אביה הנשוי בשנית, בהוריס. אולם, בגיל 14, בעקבות מתחים עם אמה החורגת, נמלטה ליישוב סוניה -רמושאן ועבדה שם כבוקרת ואחר כך כתופרת, משרתת ומטפלת בבית של בורגנים. בגיל 17 אשה משכילה ממוצא אנגלי, מאדאם קולבר, התרשמה ממנה והעסיקה אותה באנטוורפן כבת לווייה (dame de compagnie) במשך 4 שנים. מאדאם קולבר העניקה לה חום ודאגה לחינוכה, לימדה אותה קרוא וכתוב, זמרה ונגינה. מאוחר יותר הייתה לזמרת וקורטיזנה, והתפרנסה מזמרה ומזנות.
אחרי שהות מסוימת בפריז, ניסתה אן-ז'וזף טרואן קריירה של זמרת בלונדון. שם היה לה למשך 5 שנים קשר רומנטי עם קצין אנגלי, ממנו נולדה לה ילדה, פרנסואז-לואיז, שמתה ב-1788 מאבעבועות שחורות. בשנים 1784–1789 חיה כזמרת חיי נדודים בין צרפת, אנגליה ואיטליה. בהמשך עברה טרואן לאיטליה, בה היו לה קשרים רבים עם גברים ונדבקה בעגבת. טופלה משום כך באמצעות כספית, לפי המסורת הרפואית באותה תקופה והמשיכה לחפש עבודה כזמרת. מרקיז מבוגר ועשיר, האביר דובלה דה פרסאן, שמילא את התפקיד הרם של Maître de requête בפרלמנט, התאהב בה, הקציב לה 5000 פרנק לשנה והתרושש עבורה. מכספים אלה הצליחה טרואן לסייע גם לבני משפחתה שחיו אז במצוקה. ב-1788 הגיעה לנאפולי בחברת המורה לפיתוח קול שלה, זמר קסטראטו ומלחין בשם ג'וסטו פרננדו טנדוצ'י ("איל סנזינו", 1790-1736) שהחתים אותה על חוזה כזמרת. אולם באותם הימים נודע לה על כינוס אספת המעמדות של צרפת, בהוראת המלך לואי השישה עשר במאי 1789 שבה לפריז ב-11 במאי 1789.
המהפכה הצרפתית
על מנת שלא להחמיץ את האירועים הפוליטיים התיישבה בוורסאי ופקדה תכופות את ישיבות האספה המחוקקת שקמה. הייתה אז האישה היחידה בטריבונות. לפי דוגמה שבדיוקן המאדאם דו בארי מאת איבר דרואה משנת 1767, החליטה להתלבש ל"אמזונה". השתמשה בשלוש תלבושות: לבנה, אדומה ושחורה. שונאיה תיארו אותה לבושה באדום כמו באקחה שוחרת דם. הצגיה את עצמה בשם אן-ז'וזף טרואן, כששם המשפחה כתוב בכתיב צרפתי -Théroigne, אך הייתה ידועה גם תחת הכינוי "הרוזנת דה קמפינאדוס" או מאדאם דה קמפינאדוס".
בימים 5-6 באוקטובר 1789 טרואן נמצאה בוורסאי. היא לא הצטרפה לתהלוכה שהייתה מורכבת בעיקר מנשים שיצאה מפריז וצעדה אל ורסאי כדי לשים יד על "האופֶה, האופָה ועוזר המאפיה הקטן" ( «le boulanger, la boulangère et le petit mitron"), כשהכוונה למלך, למלכה ולילדם. יש שטענו כי ראו אותה לבושה כמו פרש, חובשת כובע נוצות, ועם אקדח וחרב במותניה, מנסה לשכנע חיילים מגדוד מלכותי מפלנדריה לעבור לצד המהפכנים. ב-6 באוקטובר ההמון פלש לארמון ורסאי. שני שומרים של חדרי המלכה נהרגו. בסוף הבוקר המשפחה המלכותית עזבה את ורסאי לפריז ועברה לארמון טווילרי. ב-19 באוקטובר 1789 גם האספה המחוקקת עברה לפריז. טרואן עבר לפריז בעקבותיה. היא פתחה סלון ברחוב בולואה 20 ואירחה בו מנהיגים מהפכנים כמו האב סיאייס, קאמי דמולן, פטיון, בריסו, אנדרה שנייה, פאבר ד'אגלנטין. היא נקשרה אל המתמטיקאי רום. חבריה כינו אותה "בת לייז' היפה".
היא משכה אש מצד המתנגדים למהפכה. ב-10 בנובמבר 1789 שמה מוזכר על ידי העיתונאי המלוכני רישבור דה שאנסנץ שקרא לה "טרואן דה מריקור" תוך הפיכת שם משפחתה לשם פרטי ושמו המשובש של כפר הולדתה בתור שם משפחה. העיתון הסאטירי המלוכני "Actes des Apôtres" ("מעשי השליחים") כינה אותה "זונת העם" (la catin du peuple) תוך צירופה אל חבר אספה בשם Populus ("עם" בלטינית). בשנים 1789–1791 התעמולה נגדה הצליחה להציגה כאישה חסרת בושה, שנאבקה בחיילים, שהשתתפה בהפלת בסטיליה, הולכת לבושה באדום וכותבת בנוצה שחורה. בשנת 1791 פרסמו את המהדורה השנייה לספר הארוטי "הקטכיזם הליברטיני", מעין ספר לימוד לזונות, תחת שמה: "מאת העלמה טרואן". בפועל היא רק השתתפה בדיוני האספה המחוקקת, לפעמים לבושה בבגדי גבר, ולא לקחה חלק באף פעולה אלימה. בינואר 1790 טראון הקימה יחד עם רום את "מועדון ידידי החוק" (Club des Amis de la Loi) שנועד לעודד פעילות פטריוטית בפרובינציה ליידע את העם בקשר לדיוני האספה המחוקקת. במרץ 1790 עקב סכסוכים פנימיים חברי המועדון נטשו אותו לטובת "מועדון הקורדליירים". גם טרואן הפכה לחברה פעילה במועדון זה ובמסגרתו ובטראסות של האספה המחוקק נאמה לטובת פתיחת הזדמנויות לנשים הפטריוטיות, קראה להקמת מועדונים מעורבים לגברים ונשים ולמועדונים פטריוטיים לנשים.
ההגליה והמעצר
בסוף שנת 1790 לחוצה מצבירת חובות רבים ומואשמת בהשתתפות באירועים מ-5–6 באוקטובר בוורסאי ומושמצת על ידי עיתונאים וזמרים מלוכנים, החליטה טרואן לשוב לכפר הולדתה מרקור והתיישבה אחר כך בלייז'. אולם בלילה 15 אל 16 בפברואר 1791 נעצרה על ידי סוכנים אוסטרים, ייתכן מהגרים צרפתים. האשימו אותה בכוונות לרצוח את המלכה מארי אנטואנט ובהסתה למרד נגד השלטון האוסטרי במחוזות הבלגיים. בתוך עגלת דואר נעולה היא נשלחה לכליאה במבצר קופשטיין בטירול בשם "מאדאם תאובלד". למשך כמה שבועות רצופים עברה שם חקירות בידי הבלשים של הקנצלר קאוניץ בחשד כי תכננה קשר מהפכני עגד הנסיכות הבישופית ליאז' והרשויות האוסטריות של ארצות השפלה. מצב בריאותה הידרדר - סבלה מדיכאון, לחצים בחזה ומיגרנות. החוקר האוסטרי הבין שאיננה מרגלת ואף לא ממש מנהיגה של המהפכה, וסידר לה אחרי 9 חודשי מאסר שחרור מן הכלא באמצעות צו של הקיסר לואופלד השני. היא נשלחה בתנאי הסגר לווינה עד נובמבר 1791. בזמן הזה מעצרה באימפריה ההבסבורגית העלתה את הפופולריות שלה בפריז, לשם חזרה בשלהי שנת 1791.
שובה לפריז
ב-26 בינואר 1792 התקבלה טרואן בהתלהבות כמו גיבורה במועדון היעקובינים. ב-1 בפברואר 1792 נאמה במועדון, תארה את תלאותיה והקהל שיבח אותה כ"אחת האמזונות של החירות". בנאומיה התבטאה לטובת שינוי מעמד הנשים בחברה. היא עמדה מבחינה אידאולוגית לצדו של בריסו, בעד הרפובליקה ונגד המלוכנים להם קראה "מפלגת האריסטוקרטים". בעת ובעונה אחת גינתה את גישת הבורגנים הרוצים שהאישה תמשיך להישאר במשק הבית. העמדה האחרונה הביאה לה אויבים רבים גם בקרב המהפכנים. באביב 1792 חייבה את המלחמה וניסתה לגייס "פלנגה של אמזונות". ב-6 במרץ 1792 פולין לאון הציגה בפני האספה המחוקקת עצומה חתומה על ידי מעל 320 נשים פריזאיות שדרשה את הזכות להקים משמר לאומי מורכב מנשים. כעבור עשרים יום, ב-25 במרץ 1792 גם אן-ז'וזף טרואן פנתה לאזרחיות בנאום שנאמה ב Société fraternelle des Minimes. היא קראה לנשים להתגייס לגוף חמוש באומרה: "נשבור את שרשראותינו, הגיע הזמן שהנשים תצאנה מהשפל והבורות המבישים. גאוותנותם ואי הצדק של הגברים משעבדים אותן מכל כך הרבה זמן". היא דרשה את השוויון הפוליטי לנשים, כולל הזכות לשאת נשק. עם זאת מאמציה לגייס נשים לגדוד שתכננה לא עלו יפה היו שקבלו בפני היעקובינים כי גרמה למהומות בפובור סנט אנטואן.
ב-10 באוגוסט 1792 הצטרפה ל"מרד הסנקילוטים" כשהמוני פריזאים פלשו לארמון טווילרי. נטען שהייתה מעורבת ברציחת אסירים מלוכנים, אף בעריפת ראשיהם. בכיכר ונדום. העיתונאי המלוכני ז'אן-גבריאל פלטייה האשים אותה שהסיתה למעשה לינץ' נגד הפמלטיסט המלוכני פרנסואה-לואי סילו (Suleau), שנהג לכתוב בעיתון "Les Actes des Apotres" שהפיץ נגד שמועות והשמצות. טרואן זכתה באות על האומץ שהפגינה באת הפלישה לטווילרי. היו שטענו בדיעבד כי טרואן לא יכלה להיות אשמה ברציחתו של סילו, מפני שלא הכירה אותו ולא יכלה לזהותו. היו טענות שטרואן "האמזונה האדומה" השתתפה גם בשפיכות הדמים של הטבח בספטמבר 1792 ושיחד עם מאהב שלה, ה"קפטן" סטניסלס-מארי מאיאר, חנקה למוות אריסטוקרטית צעירה.
בהמשך ידוע כי הטיפה טרואן ליותר מתינות וביקשה השכנת פיוס. לדבריה לנשים, היה תפקיד חשוב שהשגת הפיוס. על מנת למנוע מלחמת אזרחים הציעה באביב 1793 שבכל גזרה תוקם חבר משפטי בן שבע אזרחיות, לבושות בצעיף שעליו ייכתב "ידידות ואחווה" (« Amitié et fraternité ») הן היו אמורות לפעול למניעת סכסוכים.
ב-13 במאי 1793 באספה המחוקקת, בעוד שנאמה בפני אנשים בטראסת הפייאנטים, נשות שמאל הידועות כ"הסורגות" (Tricoteuses) שנהגו להיות נוכחות בישיבות, האשימו אותה בתמיכה בבריסו, מנהיג הז'ירונדינים. צעקו עליה שהיא "בריסוטינית" ו"ז'ירונדינית", הפשיטו אותה מבגדיה וה"נזעמת" קלר לאקמוב הצליפה בה בשוט באכזריות. לבסוף ז'אן-פול מארה התערב ושם קץ למעשים, כשהוא מציל אותה ממוות. בהמשך העיתונאים המונטניארדים הפחיתו בחומרת האירוע ולעגו לה מעל דפי העיתונים.
האשפוז
לדעתם של ז'ול מישלה ושל האחים גונקור התקיפה וההשפלה במאי 1793 הייתה הזרז לפריצת מחשבות שוא של רדיפה ושגעון. ייתכן כי זרז אחר היה הפחד לצאת להורג בגיליוטינה או היה מדובר בשלב מאוחר של העגבת - נוירוסיפיליס.
באביב 1794 אחיה ביקש הטלת אפוטרופסות עליה ואת אשפוזה. האשפוז היה עשוי למנוע האשמתה בפשעים פוליטיים ועריפת ראשה על ידי גיליוטינה. חוות הדעת הראשונות אבחנו אותה כשפויה. הייתה מאושפזת פעמים חוזרות, אך החל משנת 1797 ברציפות. הייתה עסוקה בטקסים של טומאה וטהרה. עמדה בעירום ושפכה על עצמה דליים של מים עם קרח. מנהל בית החולים סלפטרייר באותה תקופה, פיליפ פינל השתדל לשנות את תנאי האשפוז ליותר אנושיים.
ב-1808 יועץ של נאפוליון, מישל רניו דה סן-ז'אן אנז'לי הורה על חקירה מנהלית כדי לקבוע באם אשפוזה לא נועד בזמנו לנשל אותה מנכסיה לטובת אחיה ז'וזף טרואן. בין השנים 1812–1817 היא נבדקה על ידי הפסיכיאטר הנודע ז'אן-אטיין אסקירול שגם צייר אותה. טרואן דה מריקור הלכה לעולמה בשנת 1817 בבית החולים סלפטרייר אחרי 23 שנות אשפוז.
מורשתה הטרום-פמיניסטית
טרואן דה מריקור הביעה בנאומיה דעות רדיקליות שהקדימו את זמנן על זכות הנשים לשוויון בחיים הפוליטיים, הזכות לבחור ולהיבחר בארגונים פוליטיים, נגד דחיקתן אל התפקיד המסורתי של אמהות ובנות זוג לבעליהם. פעלה בנוסף למען שילוב הנשים בצבא וניסתה בעצמה להקים גדוד נשים. דעותיה משכו נגדה שנאה רבה לא רק בקרב החוגים המלוכנים אך גם בקרב המהפכנים עצמם, שהושפעו על ידי דעות שמרניות, כולל של ז'אן-ז'אק רוסו לגבי תפקיד האישה בחברה. בתעמולה נגדית הוצגה טרואן דה מריקור כ"רוצחת צמאת דם". בסתיו 1793 השלטון המהפכני אסר על הפעילות הפוליטית של הנשים וסגר את המועדונים הפוליטיים של הנשים.
לקריאה נוספת
(ג'קי פיז'ו - עורכת - טרואן דה מריקור - "מכתב -מלנכוליה", אל ז'ורז' דנטון, 1794 (אליזבת רודינסקו - "טרואן דה מריקור, אישה מלנכולית בימי המהפכה", מבוא מאת אליזבת בדינטר
אילינוי
אילינוי (באנגלית: Illinois ) היא מדינה הנמצאת במרכז ארצות הברית, והשישית בגודל אוכלוסייתה במדינה. עיר הבירה של אילינוי היא ספרינגפילד, אך המרכז הכלכלי והתרבותי שלה הוא העיר שיקגו. אילינוי גובלת בצפון בוויסקונסין, בצפון-מזרח בימת מישיגן, במערב באיווה ומיזורי, בדרום בקנטקי ובמזרח באינדיאנה.
שמה של אילינוי גזור משמו של שבט ה"איליניווק" שהתגורר במקום עם הגעת האירופאים לאמריקה. פירוש שם השבט הוא "האנשים". שלושה נשיאי ארצות הברית נבחרו בעת שהתגוררו באילינוי: אברהם לינקולן, יוליסס ס. גרנט וברק אובמה. כיום מוקירה המדינה את לינקולן עם הסלוגן הרשמי שלה, "הארץ של לינקולן" (Land of Lincoln).
לפני הגילוי האירופאי
קהוקיה היה השבט הילידי המרכזי בתרבות המיסיסיפי הקדם-אירופאית ומרכזו העירוני הגדול ביותר נמצא ליד העיר קולינסוויל באילינוי. חברה זו נעלמה במאה ה-15 מסיבות לא ידועות. הכוח השני בגודלו באזור היה קונפדרציית שבטי האיליניווק, שעל שמה נקראת המדינה. האיליני סבלו במאה ה-17 מתנועת שבטי האירוקוי מערבה בעקבות הגעת האירופאים ליבשת. את מקומם של האיליני באזור תפסו שבטי פוטווטומי, מיאמי והסואוק.
הגילוי האירופאי
מגלי הארצות הצרפתיים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה חקרו את נהר אילינוי בשנת 1673. ב-1680, הקימו הצרפתים מבצר באזור פאוריה של ימינו. בשנת 1682 הוקם מבצר נוסף בסטארבד רוק, באזור פארק סטארבד רוק של ימינו. היות שהאזור נחקר על ידי הצרפתים, אילינוי הייתה חלק מהאימפריה הצרפתית עד שנת 1763, כאשר השליטה עברה לבריטים. בפועל, ההתיישבות הצרפתית נותרה ולא הגיעו לאזור מתיישבים בריטיים או אמריקאים חדשים מלבד חיילים בריטיים שהוצבו באזור. בשנת 1778 שייך ג'ורג' רוג'רס קלארק את אילינוי לוירג'יניה. בשנת 1783 השטח הוגדר כטריטוריה הצפון מערבית של ארצות הברית.
המאה התשע עשרה
חברת אילינוי-וובאש הייתה הבעלים של מרבית שטחה של אילינוי. טריטוריית אילינוי נוצרה ב-3 בפברואר 1809 כשבירתה קסקסקיה. בשנת 1818 התקבלה אילינוי כמדינה ה-21 בארצות הברית. המדינה החדשה דנה בנושא העבדות ובחרה לשלול אותה בשטחה. הדבר הוביל לנדידה של מהגרים רבים ממדינת קנטקי.
בעקבות מאמציו של נתנאל פופ, נציג אילינוי בקונגרס, הזיז הקונגרס את הגבול הצפוני 66 קילומטרים צפונה. ההחלטה הוסיפה לשטח המדינה 22,000 קמ"ר הכוללים את שיקגו, גלנה ושטח עשיר מאוד בעופרת. בשנת 1819 הועברה בירת המדינה לונדליה.
החורף של 1830–1831 זכה לכינוי "חורף השלג העמוק", לאחר שכמויות גדולות של שלג כיסו את המדינה ומנעו כל תנועה בה במהלך החורף כולו. החורפים בשנים שלאחר מכן היו קשים גם כן וביניהן "החורף הקפוא" בשנת 1836. בחורף זה חזית קרה נעה אל המדינה במהירות וגרמה לקפיאתן של שלוליות ואגמונים תוך דקות. מטיילים רבים מתו מהקור המיידי. החורף הקשה הביאה לפגיעה בגידולים ולמחסור במזון בצפון אילינוי. דרום אילינוי העבירה לצפון משלוחי מזון וזכתה לכינוי "מצרים הקטנה" כאלגוריה לסיפור יוסף ואחיו.
בשנת 1832, נערכה מלחמת בלק הוק בין ארצות הברית לבני שבטי הסאוק, הפוקס והקיקפו בשטחן של אילינוי וויסקונסין של ימינו. השבטים נסוגו לאיווה. בניסיון מאוחר יותר לחזור הם הובסו על ידי כוחות ארצות הברית.
בשנת 1844 בקרתגו נרצח המנהיג המורמוני גוזף סמית', שהקים את העיר המורמונית נאובו. נאובו, שהתחרתה עם שיקגו עד אותה שנה על תואר העיר הגדולה ביותר במדינה, דעכה כמעט לחלוטין לאחר שבעקבות הרצח מרבית תושביה המורמונים בחרו לעזוב את אילינוי ולנדוד מערבה.
בשנת 1847, לאחר מסע שכנוע מטעם הלוביסטית דורותאה דיקס, אילינוי הייתה לאחת המדינות הראשונות שהקימו מערכת טיפול בחולי ונפגעי נפש בפיקוח המדינה.
שיקגו הפכה להיות עיר הנמל העיקרית של הימות הגדולות והמשיכה לצבור כח עם הקמת תעלת אילינוי ואילינוי בשנת 1848. זמן קצר לאחר מכן היא הפכה אף למרכז תחבורת הרכבות. בשנת 1857 הייתה שיקגו לעיר הגדולה ביותר באילינוי. בשנת 1871 ספגה העיר מכה קשה כאשר שרפה שפרצה בעיר ב-8 באוקטובר שרפה 6 קמ"ר משטחה ובערה במשך שלושה ימים. מבנה האבן היחיד בעיר היה מגדל המים ששרד לימינו וניצב כיום במרכז שדרות אילינוי בסמוך למרכז ג'ון הנקוק. עם התפתחותם של מכרות ומפעלים במדינה הפכה אילינוי להיות גורם חשוב בהתפתחותם של ארגוני עובדים בארצות הברית. שביתת פולמן והפגנת היימרקט השפיעו באופן ניכר על התפתחות תנועת הפועלים האמריקאית.
מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, למעלה מרבע מיליון גברים מאילינוי שירתו בצבא האיחוד (הכוח הרביעי בגודלו שנשלח על ידי אחת המדינות החברות באיחוד). מרגע הקריאה לגיוס מאת אברהם לינקולן ועד סוף המלחמה, אימנה מדינת אילינוי 150 גדודי רגלים, שבעה-עשר גדודים רכובים ושני גדודי ארטילריה קלה.
המאה העשרים
במאה העשרים הפכה אילינוי להיות אחת המדינות המובילות בארצות הברית. המדינה המשיכה לקלוט הגירה, בעיקר ממזרח ומדרום אירופה והתיישבות של אוכלוסיות אפרו-אמריקאיות ממיסיסיפי, לואיזיאנה וארקנסו. במהלך המאה עלתה אוכלוסיית אילינוי מ-5 מיליון תושבים ל-12.4 מיליון. מבחינה כלכלית המשיכה צמיחתה של אילינוי לאורך המאה. בשנת 1933 נערכה בשיקגו תערוכת האקספו העולמית. בשנת 1937 נתגלו בארות נפט במחוז מריון ובמחוז קרופורד ובשנת 1939 דורגה אילינוי כמדינה הרביעית בארצות הברית בתפוקת הנפט.
לאחר התפתחות השימוש באנרגיה גרעינית במלחמת העולם השנייה הפעילה המעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) שליד שיקגו את תחנת הכוח הגרעינית הניסיונית הראשונה לייצור חשמל ב-1957. בשנת 1960, הוקמה תחנת הכוח הגרעינית הפרטית הראשונה "דרזדן 1" במוריס.
שיקגו המשיכה להתפתח כעיר נמל לאחר שבשנת 1959 חיברה תעלת סנט לורנס בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי. בכך הייתה שיקגו לנקודת המעבר המרכזית בין האוקיינוס לנהר המיסיסיפי. בשנת 1960 פתח ריי קרוק את סניף מקדונלד'ס הראשון בעולם בדה פליינז. כיום האתר המקורי מהווה מוזיאון של החברה כאשר סניף מזון מהיר שלה ניצב מעבר לכביש.
בשנת 1970 אימצה אילינוי את החוקה הרביעית שלה אשר החליפה את החוקה משנת 1870. בשנת 1985 נערך באילינוי מופע פארמאייד הראשון בשמפיין שנועד לסייע לחקלאים אמריקאים.
בשנת 1993 סבלה המדינה משיטפון גדול שנבע מעליית נהר המיסיסיפי על גדותיו. חוות, בתים ועסקים רבים נפגעו מהשיטפון שזכה לשם "השיטפון הגדול".
גאוגרפיה
אילינוי ממוקמת באזור המערב התיכון במרכז ארצות הברית וגובלת בוויסקונסין בצפון, בימת מישיגן בצפון מזרח, באינדיאנה במזרח, בקנטקי (בעברו השני של נהר אוהיו) בדרום ובמיזורי ואיווה (בעברו השני של נהר המיסיסיפי) במערב. בגבול הצפון-מזרחי של אילינוי נמצאת ימת אילינוי ובגבול המזרחי אינדיאנה, ממערב לנהר וואבאש. שיקגו, העיר הגדולה באילינוי, היא אחת מהערים הגדולות בארצות הברית והשלישית בכמות האוכלוסייה, ממוקמת דרום-מערבית לימת אילינוי.
ממשל ופוליטיקה
הרשות המבצעת באילינוי מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים ללא הגבלה. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בבית המחוקקים של אילינוי, האספה הכללית, ישנם 59 חברי סנאט, הנבחרים לתקופה של ארבע שנים, ו-118 חברי בית הנבחרים העומדים לבחירה לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. למפלגה הדמוקרטית רוב בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של אילינוי שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
אילינוי היא מדינה ליברלית באופייה, ומאז מערכת הבחירות של שנת 1992 היא מצביעה באופן קבוע למפלגה הדמוקרטית. בעבר נחשבה למדינה "מתנדנדת" ובבחירות רבות הצביעה למועמד הרפובליקני, אך בשנים האחרונות נהפכה למדינה "כחולה", כלומר למדינה הנאמנה למפלגה הדמוקרטית בבחירות ארציות. ב-2008 זכה ברק אובמה, בן המדינה ומי שייצג אותה בעת זו בסנאט, ב-61.9% מקולותיה. דרום אילינוי ואזוריה הכפריים הם יותר רפובליקנים, בעוד אזוריה העירוניים, ובפרט העיר שיקגו ופרבריה, הם יותר דמוקרטים.
לאילינוי 20 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים ו-18 חברי בית הנבחרים, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. רוב ייצוגה של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא דמוקרטי. נכון ל-2018, הסנאטורים המייצגים את המדינה הם דיק דרבין ותמי דאקוורת' הדמוקרטיים. מתוך תשעת הסנאטורים האפרו-אמריקאים ששירתו בסנאט, שלושה מהם הגיעו מאילינוי, בהם הנשיא ברק אובמה, ששירת כסנאטור מטעם המדינה מינואר 2005 ועד נובמבר 2008.
הספרייה הנשיאותית של אברהם לינקולן, שהגיע מאילינוי, ממוקמת בבירה ספרינגפילד. המדינה מוקירה את זכרו עם הסלוגן הרשמי שלה, "הארץ של לינקולן" (Land of Lincoln).
כלכלה
אילינוי נחשבת לאחת המדינות העשירות בארצות הברית, ומובילה בייצור, שירותים וחקלאות. אילינוי היא ארץ חקלאית בעיקרה. אנשיה מגדלים תירס, חיטה, שיבולת-שועל, תפוחי אדמה ופולי סויה. בנוסף מגדלים בה חזירים, ואריזת בשר היא אחד העיסוקים החשובים במדינה. בין המחצבים תופס הפחם מקום חשוב ביותר.
השכלה
אילינוי היא מקום מושבן של מספר אוניברסיטאות ומעבדות מחקר מהמובילות והטובות בעולם, בהן אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ופרמילאב. אלה שוכנות במה שמכונה "מסדרון המחקר והפיתוח של אילינוי", ריכוז של גופי מחקר ציבוריים וגופי טכנולוגיה מסחריים, בדומה לעמק הסיליקון שבקליפורניה.
Devil (שיר של שיינדאון)
"Devil" הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית, שיינדאון. השיר היה הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השישי שלהם, Attention Attention. ביוני 2018 הגיע השיר למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של הבילבורד, והיה בכך לשיר ה-12 של שיינדאון שמגיע להישג.
מרטין פיביג
מרטין פיביג (בגרמנית: Martin Fiebig; 7 במאי 1891 - 23 באוקטובר 1947), היה גנרל של הלופטוואפה ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הוצא להורג בבלגרד על פשעים נגד האנושות.
Devil (שיר של שיינדאון)
ב-9 בינואר 2020 זכה השיר למעמד תקליטון זהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
מרטין פיביג
קריירה מוקדמת
פיביג נולד ב-7 במאי 1891 ברשניץ, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס פיביג לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-18 (פוזן ה-1 - פון גרולמן). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פיביג לרץ גדודי, ובשנת 1915 עבר לשירות האוויר הגרמני, שם שירת כטייס ומפקד טייסת עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
Devil (שיר של שיינדאון)
רקע
השיר יצא לאור ב-7 במרץ 2018, כסינגל הראשון מתוך אלבומה השישי של הלהקה, Attention Attention. במקביל יצא גם הווידאו קליפ לשיר, שכלל גם את הפתיח לאלבום ("The Entrance"). את הקליפ ביים ביל יוקיך שביים גם את כל יתר הקליפים מאותו האלבום, כמו גם את הסרט שיצא בעקבות האלבום. השיר נכלל בפסקול של המשחק "WWE 2K19" לאחר שנבחר על ידי המתאבק ברון קורבין. בנוסף נכלל השיר בטריילר הקולנועי למשחק "Apex Legends".
נושא וכתיבה
המגזין "אלטרנטיב פרס" תיאר את השיר כ"צלילה עמוקה אל לב לבו של הפחד". האלבום Attention Attention הוא אלבום קונספט המתאר את ההתקדמות של האדם משהות בחלל אפל ושלילי, עבודה על הבעיות שהוא חווה ובסופו של דבר התקדמות ומהפך לאדם חיובי יותר. השיר "Devil" הוא הרצועה השנייה באלבום, והשיר הראשון באלבום (הרצועה שלפניו היא פתיח קצר), כלומר זהו השיר השלילי ביותר באלבום. הסולן, ברנט סמית, הרחיב על משמעות השיר:
מרטין פיביג
קריירה מוקדמת
בשנת 1919 פרש פיביג מהצבא, והחל לעבוד כמנהל טיסה בחברת לופטהנזה. בשנת 1934 הצטרף פיביג ללופטוואפה בדרגת מיור, ובשנת 1936 מונה למפקד בית הספר ללחימה אווירית בפסברג, ובמהלך כהונתו הועלה לדרגת אוברסט. ביולי 1938 מונה פיביג למפקד טייסת הקרב ה-253, אשר הפכה בספטמבר 1939 לטייסת הקרב ה-4.
Devil (שיר של שיינדאון)
נושא וכתיבה
מבחינה מוזיקלית, המגזין "Loudwire" תיאר את השיר כ"בעל איכות קיר סאונד צפוף, פראזת פורטמנטו [sliding] בגיטרה וביט לא מאוזן [off kilter beat], מקהלה ברקע, ושכבות מרקמים של סינתסייזר, פסנתר וגיטרה".
משתתפים
שיינדאון
מרטין פיביג
מלחמת העולם השנייה
באביב 1940 הוביל פיביג את הטייסת במהלך המערכה בנורווגיה, וב-8 במאי קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 במאי 1940 הופל פיביג עם מטוסו במהלך הקרב על הולנד, וישב בשבי ההולנדי עד תום המערכה.
לאחר מכן הוא הועבר למשרד התעופה של הרייך, ב-1 באוגוסט 1940 הוא מונה לראש המשרד, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 ביוני 1941 מונה פיביג למפקד יחידות הסיוע של קורפוס האוויר הרביעי, ופיקד עליהם במהלך מבצע ברברוסה. ב-15 בנובמבר 1941 מונה פיביג למפקד יחידת הסיוע ה-2 של קורפוס האוויר השביעי, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד דיוויזיית האוויר ה-1. ב-11 במאי אותה שנה קיבל פיביג על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביולי אותה שנה מונה למפקד קורפוס האוויר השמיני. פיביג פיקד על הקורפוס במהלך קרב סטלינגרד, ועל פעולותיו בקרב קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-22 במאי 1943 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר העשירי, ובנוסף מונה למפקד הפיקוד האווירי הדרום-מזרחי בבלקן. ב-1 בפברואר 1945 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר השני, שהפך ב-12 באפריל לפיקוד האווירי הצפון-מזרחי, וב-8 במאי נפל בשבי הצבא הבריטי.
ב-6 בפברואר 1946 הוסגר פיביג ליוגוסלביה, שם הועמד למשפט על פשעי מלחמה, וב-23 באוקטובר 1947 הוצא להורג בבלגרד.
רשאד א-שאווה
רשאד א-שאווה (בערבית: رشاد الشوا; תעתיק מדויק: רשאד אלשוא; 1909 – 28 בספטמבר 1988) היה פוליטיקאי ופעיל חברתי פלסטיני ששימש כראש עיריית עזה בשנים 1971-1982. הוא היה ידוע בעמדותיו הפרו-ירדניות.
ביוגרפיה
רשאד א-שאווה נולד בשנת 1909 בעזה למשפחת הנכבדים א-שאווה. אביו של רשאד, סעיד א-שאווה, היה ראש העירייה הראשון של עזה וחבר במועצה המוסלמית העליונה, הוא התנגד לבריטים ותמך בחאג' אמין אל-חוסייני. אמו של רשאד הייתה ממוצא לבנוני. עם זאת, יהודי מעזה העיד שהוא הציל את היהודים בעזה במאורעות תרפ"ט. בשנת 1934 סיים לימודים לתואר ראשון בפוליטיקה ובכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. באותה שנה ייסד בעזה את מרכז הספורט הראשון בעיר. בשנת 1935 התמנה למשרה דתית בחיפה, ובמהלך שהותו בעיר נוצר קשר בינו לבין המהפכן הערבי עז א-דין אל-קסאם. במלחמת העצמאות, בעודו בחיפה, סייע א-שאווה בהברחת נשק מעיראק ומלבנון עבור צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י. במהלך המלחמה חזר לעזה, שהייתה אז בשלטון מצרי. בשנת 1950 ייסד בעיר את העיתון "העם הערבי", שהחזיק מעמד לתקופה של שמונה חודשים בלבד. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים בשנת 1952 הפקידו נשיא מצרים מוחמד נגיב על "טיהור" העיר משחיתות ומכל שריד מלוכני מתקופתו של המלך פארוק.
בעקבות מלחמת ששת הימים, רצועת עזה עברה לשליטה ישראלית. בשנת 1971 מונה א-שאווה בידי יצחק פונדק לראש עיריית עזה. בדצמבר 1971 נודע כי החביא בביתו מחבל. למרות זאת, החליט משה דיין בהתאם לנסיבות, שלא להדיחו. בשנותיו בראשות העירייה הוא פעל לפיתוח חברתי וכלכלי של העיר. הוא פעל ליצור פס ייצור של לימונים ולשווקו בעולם הערבי, ובמהלך תקופתו הוקם גם מפעל למיץ טבעי בעיר. בספטמבר 1972 הוא ניצל מניסיון התנקשות. באוקטובר 1972 הודח מתפקיד ראש העירייה בגלל סירובו לספוח מחנה הפליטים שאטי לעיר. בינואר 1973 נבחר לראש ועד שכונת א-רימאל הדרומית. באוקטובר 1976 הוא מונה שוב לראשות העיר.
בשנת 1982 הודח א-שאווה מתפקידו בגלל סכסוכים עם הממשל הישראלי. עם זאת, נותר בעמדת מפתח בגלל השפעתו על הזרמת הכספים הירדנית לרצועה. תמך באירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצו בסוף 1987, למרות שנחשב למתון.
א-שאווה נחשב לתומך של ירדן, ובחזונו האמין כי הפלסטינים יוכלו לשכון תחת מסגרת פוליטית בראשות ההאשמים הירדנים. במשך שנים נחשב כבחיר המצדדים באופציה הירדנית. בהתאם לדעותיו, תמך א-שאווה בתוכנית הפדרציה שפרסם המלך חוסיין ב-1972, במסגרתה הגדה המערבית ורצועת עזה היו נעשות למחוז אוטונומי בשליטה ירדנית. א-שאווה גם ראה את היתרונות הכלכליים שהיו טמונים במסגרת פוליטית זו. אולם, נוכח התנגדות אידאולוגית חריפה ברצועת עזה לריבונות ירדנית על הפלסטינים, נאלץ א-שאווה להצניע את תמיכתו בחוסיין. התנגדות זו לירדן נבעה מתוצאות מלחמת ששת הימים וכן מהאהדה המוגברת לאש"ף, בייחוד לאחר ספטמבר השחור. בגלל מתינותו, הצהיר שמעון פרס ב-1987 שהוא רואה בא-שאווה את המנהיג החשוב ביותר בעזה.
רשאד א-שאווה נפטר מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1988 בביתו שבעזה. על שמו קיים מרכז תרבות בעזה.
בתו, ראוויה א-שאווה (2017-1944), הייתה עיתונאית וחברת המועצה המחוקקת הפלסטינית. בעלה עון א-שאווה מונה ב-1994 לתפקיד ראש עיריית עזה בידי יאסר ערפאת.
קרב מגלופוליס
קרב מגלופוליס היה אחד העימותים היבשתיים הגדולים על אדמת יוון בשלהי התקופה הקלאסית. בקרב זה התמודד אגיס השלישי, מלך ספרטה נגד אנטיפטרוס, נציבו של אלכסנדר הגדול בבלקן על שליטתה של מוקדון ביוון. הקרב נערך בעת שאלכסנדר עצמו נעדר מיוון בגלל פלישתו לאימפריה הפרסית בשנת 334 לפנ"ס.
חרף התמיכה הכלכלית הגדולה של הפרסים, גייס אגיס מספר לוחמים קטן יותר מזה שהיה לאנטיפטרוס ובסופו של דבר יד המוקדונים הייתה על העליונה.
רקע היסטורי
שלהי התקופה הקלאסית (נהוג לתארך את סוף התקופה הקלאסית עלייתו של אלכסנדר הגדול לשלטון בשנת 336 לפנה"ס או לכל המאוחר למותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס) התאפיינה במאבק מר בין הפולייס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה על הבכורה ביוון. המאבק הקיז את דמן וערער את עצמתן הכלכלית. לוואקום שנוצר נכנסה ממלכת מוקדון בראשות מלכה פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר.
פיליפוס הצליח להביס במהלך מלחמת הקודש הרביעית את כוחות הברית התבנית-אתונאית שהתייצבו נגדו בקרב כירונואה בשנת 338 לפנה"ס והוכרז זמן קצר לאחר מכן כ"הגמון (שליט) הליגה הקורינתית", תפקיד שביסס את שליטתו ביוון. ספרטה לא הייתה חלק מברית זו, אלא העדיפה לחפש את מזלה באיטליה. היסטוריונים רבים ביקרו את החלטתה של ספרטה שלא להצטרף לברית יוונית גדולה שכוונה נגד הפולש המוקדוני, אך היו לה סיבות כבדות משקל שלא לעשות כן והיא בחרה ברשות מלכה ארכידמוס השלישי, אביו של אגיס השלישי, לצאת לעזרתה של טרנטום, אם כי ללא הצלחה יתרה.
אלכסנדר ירש את אביו בשנת 336 לפנה"ס והחל במסעות מלחמה נגד שכניו שניסו את כוחם נגד המלך הצעיר והבלתי מנוסה. לאחר שהתגבר על התראקים בצפון והאילירים בצפון מערב, פנה דרומה הכניע את תבאי והרס אותה כליל ואילו אתונה מיהרה להיכנע. ספרטה שמרה על נייטרליות ולא התערבה בנעשה. סביר שהנייטרליות של ספרטה הייתה מחושבת והיא המתינה לשעת כושר נאותה לצאת למלחמה בתנאים נוחים יותר, כשעיקר כוחה של מוקדון יצא למלחמה נגד פרס ואפשרות לכרות ברית איתנה עם הפרסים הייתה זמינה.
כשפלש אלכסנדר לשטח האימפריה הפרסית, החלו הפרסים לחפש במרץ בעלי ברית חזקים ביוון כדי להקשות על אלכסנדר את המשך המלחמה באסיה. משלוש הפולייס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה רק ספרטה נותרה בעלת הברית הפוטנציאלית. הפרסים סיפקו ממון רב שבעזרתם גייס אגיס שכירי חרב רבים. אתונה לא סייעה משום שנטרה טינה לספרטה על שלא סייעה לה בקרב כירונואה, אם כי ייתכן ששלחה גייסות מצומצמים.
רקע גאוגרפי
מגלופוליס נוסדה בארקאדיה בשנת 371 לפנה"ס על ידי המצביא התבני אפמינונדס לאחר ניצחונו בקרב לאוקטרה. העיר הפכה לבירת הליגה הארקדית והייתה בין הגדולות ביוון.
העיר עצמה שכנה בעמק רחב ידיים, מוקף בהרים גבוהים. גובהו הממוצע של העמק מעל פני הים הוא כ-430 מטר. נהר האלפאוס חוצה את המישור ממערב למזרח.
מוקדונים
הפיקוד על הצבא המוקדוני היה נתון בידיו של אנטיפטרוס, שהיה נציבו של אלכסנדר באירופה. אנטיפטרוס היה מצביא ותיק ושירת עוד את פיליפוס, אביו של אלכסנדר. צבאו של אנטיפטרוס כלל יחידות מוקדוניות שנותרו באירופה, שכירי חרב ובעלי ברית יווניים. בסך הכל גייס אנטיפטרוס כ-40,000 חיילים לקרב.
הצבא המוקדוני התבסס על שיתוף פעולה הדוק בין הרגלים הכבדים שנלחמו במערך הפלנקס להטיירוי - הפרשים הכבדים. בנוסף לשני החילות העיקריים האלה שולבו בצבא המוקדוני חיילים מוקדונים קלי חימוש. בעלי ברית מיוון ומתראקיה השלימו את מצבת החיילים בצבא. בעלי הברית נלחמו עם כלי הנשק המסורתיים שלהם במערכים הטקטיים האופייניים להם, אם כי פיקודם היה לרוב מוקדוני.
ספרטנים
אגיס עלה לשלטון בשנת 338 לפנה"ס, דור אחד לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס) ששבר את העצמה הספרטנית. ספרטה נותרה, אמנם, פוליס חשובה ביוון, אך איבדה את מעמד הבכורה שהיה לה לפני כן.
הצבא הספרטני בתקופה זו היה קטן למדי ולא ניתן היה לצאת למלחמה גדולה בלי גיוס נרחב של שכירי חרב ובעלות ברית. כלכלתה של ספרטה לא הייתה חזקה מספיק כדי לגייס שכירי חרב רבים. לכן, נזקקו לממון פרסי לגיוס שכירי החרב. לאחר קבלת הכסף, עסקו הספרטנים במרץ בהכנות למלחמה. אגיס גייס מעט שכירי חרב בכרתים וקיבץ תחת דגלו 8,000 שכירי חרב ששרדו מהתבוסה הפרסית בקרב איסוס. בנוסף, אסף אגיס תחת דגלו אזורים רבים בפלופונסוס, את הליגה האיטולית ואזורים נוספים. אתונה שמרה על נייטרלית ולא התערבה. סך הכל הגיע גודל הצבא הספרטני ל-20,000 רגלים ולכ-2,000 פרשים - כמחצית מגודלו של הכוח המוקדוני.
מהלך הקרב
תיעוד הקרב עצמו, כמו גם של המלחמה כולה, לוט בערפל כי מרבית המקורות העתיקים העוסקים בתקופה זו מתמקדים במעשיו של אלכסנדר עצמו ולא בזירות משניות. המלחמה החלה בצורה טובה מבחינתו של אגיס. הוא הצליח להביס את המצביא המוקדוני תחת פיקודו של קורגוס ואנטיפטרוס נאלץ לצאת נגדו עם עיקר צבאו. נראה שהקרב היה קשה ושני הצדדים ספגו אבדות קשות, אך יד המוקדונים הייתה על העליונה. אגיס, שנלחם בגבורה, נהרג בקרב.
רשימת בקרת גישה
רשימת בקרת גישה (שם מצוי וכך להלן: ACL קיצור מאנגלית של Access Control List) בהקשר למערכת קבצים של מחשב, היא רשימה של הרשאות המוצמדות לקובץ, תהליך תוכנית מחשב וכדומה. ה-ACL מגדיר איזה משתמש או מערכת מותרים בגישה אל הקובץ וכן לביצוע פעולות על הקובץ. כל רשומת ACL קלאסית מגדירה את המשתמש ואת הפעולה הרלוונטית. לדוגמה ACL שמכילה בתוכה את הרשומה (Alice, delete) פירוש הדבר הוא שלמשתמש אליס (Alice), ישנה הרשאת מחיקה (delete) לקובץ.
מודלי אבטחה מבוססי ACL
במודלי אבטחה מבוססי ACL, כשמישהו (משתמש או מכונה) מנסה לבצע פעולה על קובץ, מערכת ההפעלה בודקת ראשית אם יש לו את הרשאות הגישה המתאימות על פי המופיע ב-ACL. נושא מרכזי על פי מודל זה, הוא ההחלטה כיצד ניתן לערוך הרשאות, כלומר איזה משתמש או תהליך מורשים לשנות את ה-ACL.
יישומים
הרבה מערכות מיישמות את ה-ACL או שיש להם היסטוריה של יישום שכזה
במערכות קבצים
בשנות ה-90 מודלי בקרת הגישה ACL ו-RBAC נוסו והיו בשימוש נרחב, לשם ניהול הרשאות. ACL של מערכת קבצים היא מבנה נתונים (בדרך כלל טבלה) המכיל רשומות של הרשאות גישה לבודדים או קבוצות, אל פריט על המחשב, כדוגמת תוכניות תהליכים או קבצים. רשומות אלו ידועות בקיצור ACEs המהווה קיצור מאנגלית של "רשומות בקרת גישה"במערכות ההפעלה Microsoft Windows NT, OpenVMS, דמויות יוניקס, ו-Mac OS X. כל אובייקט שניתן לגשת אליו (לדוגמה קובץ) מכיל מזהה ייחודי המאפשר גישה אל ה-ACL השייך לו. ההרשאות כוללות זכויות גישה פרטניות, לדוגמה איזה משתמש יוכל לקרוא מ-X, לכתוב ב-X או להריץ את X. בחלק מהיישומים ה-ACL מכיל רשומה המגדירה מי יוכל לשנות את ה-ACL עצמו.
רוב הפצות היוניקס ודמויות היוניקס תומכות ב-ACL של תקן POSIX.1e המבוסס על טיוטה של POSIX קודמת יותר שננטשה. הרבה מהם החל מגרסה 10.4, או סולאריס במערכת הקבצים ZFS, תומכות ב-ACL של NFSv4, המהווה את חלק מהתקן של NFSv4. קיימים שני יישומים נסיוניים של ACL של NFSv4, ללינוקס, אחד התומך במערכת הקבצים ext3, ולאחרונה Richacls, התומך במערכת הקבצים ext4.
ברשת
בחלק מסוגי חומרות מחשב קנייניות, בפרט נתבים ומתגים, ACL מתייחס לכללים המוחלים על מספרי פתחות (פורטים) וכן על כתובות IP, הזמינים על שרת או רכיב אחר משכבה 3, כל אחד עם רשימת השרתים או רשתות המותרים לשימוש בשירות. אף על פי שיש דרך נוספת להגדיר בקרת גישה המבוססת על שמות מתחמי רשת, הדבר לא תמיד טוב, משום שחבילות בודדות בפרוטוקולי TCP, UDP, ו-ICMP, לא מכילות שמות מתחם. כתוצאה מכך ההתקן האוכף את ה-ACL חייב להמיר בנפרד שמות לכתובות מספריות. דבר זה מרחיב את אפשריות התקיפה של פצחן פוטנציאלי שמנסה להתגבר על אבטחת ACL. גם שרתים וגם נתבים יכולים להשתמש ב-ACL. ניתן באמצעות ACL לנטר תעבורת רשת יוצאת ונכנסת, ובהקשר הזה ה-ACL דומה לחומת אש. בשל היותו קשור לנושאי אבטחת מידע תקניו נקבעים על ידי ארגונים המטפלים בנושא כדוגמת PCI DSS.
יישומים ב-SQL
האלגוריתם של ACL עבר Porting ל- SQL ולמסדי נתונים יחסיים. מערכות מודרניות מבוססות SQL כמו מערכת לתכנון משאבי ארגון ומערכות לניהול תוכן, משתמשים במודל ACL במודולי הניהול שלהם.
השוואה ל-RBAC
החלופה המרכזית ל-ACL הוא מודל RBAC. ניתן להשוות את RBACm, המהווה גרסה מינימלית של RBAC, לאופן הפעולה של ACL, ב-ACLg, שבו רק קבוצות מורשות להיכנס ל-ACL. ג'יי ברקלי הראה ב-1997 ש-RBACm ו-ACLg שוים למעשה.
אלבמה
אָלָבָּמָה היא מדינה בדרום-מזרח ארצות הברית. בירת אלבמה היא מונטגומרי. אלבמה גובלת בדרום במפרץ מקסיקו ובפלורידה, במזרח בפלורידה ובג'ורג'יה, בצפון בטנסי ובמערב במיסיסיפי.
היסטוריה
אינדיאנים התגוררו באזור אלבמה במשך אלפי שנים.
במהלך המאה ה-16 הספרדים היו האירופאים הראשונים שהגיעו לאלבמה, עם משלחתו של ארננדו דה סוטו שעברה באלבמה בשנת 1540.
הצרפתים הקימו את ההתיישבות האירופאית הראשונה במדינה במוביל ב-1702. דרום אלבמה הייתה צרפתית מ-1702 עד 1763, חלק ממערב פלורידה הבריטית מ-1763 עד 1780 וחלק ממערב פלורידה הספרדית מ-1780 עד 1814.
צפון ומרכז אלבמה היו חלק מג'ורג'יה הבריטית מ-1763 עד 1783 ואחר כך חלק מטריטורית מיסיסיפי האמריקאית. היותה למדינה התעכב בשל חוסר גבול עם הים, דבר שנפתר כאשר הגנרל אנדרו ג'קסון (שלימים יהיה נשיא ארצות הברית) כבש את מוביל הספרדי ב-1812. אלבמה התקבלה לארצות הברית כמדינה ה-22 ב-1819. בשנים 1826–1846 שימשה העיר טסקלוסה כבירת המדינה, עד אשר הוחלט להעבירה למונטגומרי.
בתחילת המאה סוחרים רבים הגיעו לאלבמה ומיקמו בה חוות רבות של כותנה, שגודלה על ידי עבדים אפרו-אמריקאים. בשנת 1860 כמעט מחצית מהתושבים במדינה היו עבדים.
אלבמה פרשה מארצות הברית והצטרפה לקונפדרציית המדינות של אמריקה ב-11 בינואר 1861, בעקבות בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית. אלבמה תרמה למלחמת האזרחים האמריקנית 120,000 חיילים, אך מעט מאוד מהלחימה הייתה בפועל בשטח אלבמה. היא נתקבלה מחדש לאיחוד של ארצות הברית בשנת 1868 והעבדים שבה שוחררו לחופשי. באותה השנה נבנתה מערכת חוקתית חדשה - נתנו יותר זכויות לנשים והוקמה מערכת חינוך ציבורית. הוקמה מערכת דרכים מתקדמת והושקו קווי רכבות. שיקום המדינה הסתיים בשנת 1874.
בשנת 1901 נכתבה חוקה חדשה, שלמעשה ביטלה את זכות ההצבעה של מיעוטים רבים כגון אפרו אמריקאיים ואינדיאנים, ופיתחה הפרדה במערכת החינוך הציבורית ובתחומים רבים נוספים.
בשנות ה-20 התפתחה תעשייה נרחבת במונטגומרי, דבר ששינה את המאזנים הדמוגרפים במדינה, מכיוון שמרבית מהאוכלוסייה היגרה אל עיר זו. הפיתוח התעשייתי בימי מלחמת העולם השנייה הביא שגשוג נרחב למדינה. בעשורים אלו התפתח סכסוך בין התושבים הכפריים למדינה לבין אלו העירוניים - כתוצאה מתהליך התיעוש הנרחב רבים מהכפריים היגרו אל הערים, אך הפוליטיקאים הכפריים לא היו מוכנים לשנות את מפת ההצבעה, בהתאם לפיזור האוכלוסייה, דבר אשר היה מפחית מכוחם של פוליטיקאים אלו. לבסוף, בשנת 1962 בית המשפט העליון של ארצות הברית הכריע בעד שינוי מפת הכוחות.
גאוגרפיה
אלבמה ממוקמת בדרום מזרח ארצות הברית וגובלת בטנסי בצפון, בג'ורג'יה ובפלורידה במזרח, במפרץ מקסיקו בדרום ובמיסיסיפי במערב. בצפון מזרח המדינה, לאורך הגבולות עם טנסי וג'ורג'יה, נמצאים הרי האפלצ'ים (פיידמונט) ובצפונה זורם נהר טנסי.
ממשל ופוליטיקה
אלבמה מחולקת מנהלית ל-67 מחוזות. הגדול שבמחוזות אלבמה הוא מחוז בולדווין (4,118 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז אטווה (1,386 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז ג'פרסון (658,466 תושבים נכון ל-2010). עיר הבירה של אלבמה, מונטגומרי, נמצאת במחוז מונטגומרי.
הרשות המחוקקת של אלבמה מורכבת משני בתי מחוקקים. הבית התחתון הוא בית הנבחרים של אלבמה והבית העליון הוא הסנאט של אלבמה.
כלכלה
באלבמה קיימת תעשייה כבדה נרחבת, הכוללת ייצור כלי רכב ומטוסים, מוצרי פלדה וברזל ועיבוד מינרלים. כמו כן כלכלתה מבוססת על חקלאות, הכוללת גידול בוטנים, כותנה, דגנים, תירס, ירקות, סויה ואפרסקים, וכן תעשיית בשר ענפה.
יהדות אלבמה
היהודים הראשונים הגיעו לאלבמה בסוף המאה ה-18. הקהילה היהודית הראשונה שהוקמה במדינה הייתה קהילת מוביל אשר הוקמה ב-1840. בין השנים 1840 ו-1850 היגרו לאלבמה יהודים רבים מגרמניה ובסוף המאה ה-19 הצטרפו מהגרים נוספים מרוסיה ומזרח אירופה.
בשנת 2000 היו באלבמה כ-9,500 יהודים שהם 2.1% מכלל האוכלוסייה שהצהירה על היותה דתית, מחציתם בעיר ברמינגהאם.
השכלה
בשנת 2019, מערכת החינוך הציבורי באלבמה דורגה במקום האחרון מתוך 50 מדינות ארצות הברית.
מני יצחקי
מנחם (מני) יצחקי (נולד ב-1957) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף החקירות והמודיעין.
קורות חייו
יצחקי גדל בשכונת בית הכרם בירושלים ולמד בתיכון ברנדייס. התגייס לצה"ל ב-1975 והחל בקורס טיס, בהמשך שירת בבית הספר למ"כים ובחיל התותחנים. לאחר שירותו הצבאי ניהל עסק לטיולי ג'יפים בחצי האי סיני.
התגייס למשטרת ישראל ב-1977, החל את שירותו ביחידה הסמויה ופיקד על היחידות הסמויות במחוז ירושלים ובמחוז דרום. שימש סגן ראש היחידה המרכזית של מחוז ש"י, ראש מפלג סמים ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב, סגן מפקד מרחב דוד במחוז ירושלים, מפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים וראש מחלקת מחקר באגף מודיעין. ב-2004 מונה למפקד מרחב ציון ובהמשך כיהן כמפקד היחידה המרכזית של מחוז ירושלים.
ב-2007 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש חטיבת המודיעין באגף החקירות והמודיעין. ב-2010 מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים. ביולי 2012 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד יחידה להב 433. כשבוע לאחר מכן נקרא לשמש מפקדו בפועל של מחוז ירושלים בעקבות השעייתו של ניצב ניסו שחם שנחשד בביצוע עבירות מין.
ביולי 2013 מונה לראש אגף החקירות והמודיעין, כשבמקביל המשיך לשרת כמפקד יחידה 433 עד מינויו בספטמבר של מחליפו מנשה ארביב. בינואר 2014 חזר לשרת גם כמפקד יחידה 433, עקב יציאתו המאולצת לחופשה של ניצב ארביב ועד כניסתו לתפקיד של רוני ריטמן.
יצחקי היה חבר בוועדה לצמצום השימוש במזומנים.
בינואר 2017 הודיע יצחקי על פרישתו מהמשטרה, אך נעתר לבקשת המפכ״ל להישאר בתפקידו עד סיום החקירות בעניינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו. בדצמבר 2017 סיים את כהונתו בתפקיד.
חיים אישיים
יצחקי נשוי ואב לשתי בנות, ומתגורר בירושלים. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.