cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי איי הבתולה
אקלים
האקלים באי הוא אקלים סוואנה טרופית (סיווג Aw או As בשיטת קפן), עם לחות גבוהה ולילות מהבילים. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,400 מילימטרים בשנה. בחורף הרוחות נושבות בעוצמה של 39 קילומטרים בשעה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 26°C, כשהתנודות בטמפרטורות בין קיץ לחורף נמוכות יחסית, והים חמים כול השנה. ככלל יורד באי יותר גשם בין יולי לינואר, בעוד שהאביב ותחילת הקיץ יבשים יותר.
צמחייה
הצמחייה המקורית של סנט ג'ון נעקרה בשל בירוא יערות שבוצע עלי ידי הדנים, והיא הוחלפה לצמחים מיובאים אקזוטיים. כאשר הוקם הפארק הלאומי ב-1956 נותרו שרידים מעטים בלבד של הצמחייה המקורית. בין הצמחים המקומיים סייבה מחומשת (Ceiba pentandra), מין הדקל Coccothrinax alta, מינים של גואיאקום (Guaiacum), פלומריה, באירם (Pimenta racemosa), ובורסרה סימרובית (Bursera simaruba). עצים ושיחים אלו מצטרפים למגוון של מיני סחלבים צבעוניים מקוריים. באזורים היבשים יותר גדלים שיחי אגבה וקקטוס. בחלק מהמפרצים הרדודים יוצרים מנגרובים יערות צפופים.
בעלי חיים
היונקים המקוריים היחידים הם שישה מינים של עטלפים. על מנת לחסל את החולדות שהגיעו לסנט ג'ון בספינות המהגרים הובאה לאי ב-1884 נמייה אסייתית קטנה. אבל מין זה של נמייה, הנפוץ באסיה, העדיף לטרוף ביצים של עופות המקננים על הקרקע. באי מצויים 138 מיני עופות. כמו כן יש באי חמורים שהתפראו, כמה מינים של לטאות, חסרי זנב, וצבים ימיים, כמו גם נחשים שאינם ארסיים. לעומת זאת, העולם התת-ימי מגוון יותר. הפאונה הימית של החופים הסובטרופיים כוללת כמה מינים של אלמוגים, חלזונות, צדפות, כוכבי ים ובעלי חיים ימיים רבים אחרים.
גאולוגיה
האי סנט ג'ון והאי האסל שוכנים בקצה המזרחי של האנטילים הגדולים. סנט ג'ון שוכן בקצה הצפון-מזרחי של הלוח הקריבי. האי נוצר בתור הקרטיקון כאשר התפרצות געשית תת-ימית יצרה שכבות של קראטופיר ושל בזלת כרים המהווים את התצורה המכונה "תצורת ווטר איילנד" (Water Island formation). הפעילות הגעשית השתנתה אז לקשת איים המאופיינת על ידי תצורת לואיסנהוי (Louisenhoj Formation), הבנויה מאנדזיט ובזלת. הפעילות הגעשית שככה בזמן שהושקעה תצורת אבן גיר אאוטר בראס (Outer Brass Limestone) על תצורת לואיסנהוי, אבל שבה כפי שתצורת טוטו (Tutu Formation) משלהי הקרטיקון מעידה. תצורה זו בנויה מטורבידיטים פירוקלסטיים, בזלת ואנדזיט. אחר כך נוצר נחיל דייקים של דיאבז ואז קימוט דוחס המיוחס להתנגשות בין הלוח הקריבי למשטח הקרבונטי של איי הבהאמה (Bahama Platform). בשלהי האאוקן התרחשו המחדרים של פלוטון נרוז (Narrows pluton) והבתולית וירג'ין גורדה (Virgin Gorda batholith) הקשורים לפעילות של הקשת הגעשית של האנטילים הגדולים, וקימוט דוחס נוסף הקשור להתפשטות שקע קיימן (Cayman Trough). התפשטות זו קשורה גם להעתק הסטה אופקית שהתרחש לפני כ-39 מיליון שנים.
תיירות
בשל האקלים הנוח בחורף עונת התיירות העיקרית היא מדצמבר עד אפריל, ומחוץ לתקופה זו מחירי הלינה צונחים משמעותית. המבקרים יכולים ללון במספר אתרי נופש, בתי מלון ווילות נופש. מחנאות ולינה כפרית זמינים בפארק מנובמבר עד אוגוסט באתר המחנאות מפרץ סינאמון (Cinnamon Bay Campground). אתר הנופש קניל ביי (Caneel Bay Resort), השוכן גם הוא בפארק על החוף הצפוני בבית האחוזה לשעבר של רוקפלר, מציע חדרי אירוח יוקרתיים וארוחות גורמה בפארק מנובמבר עד יולי.
מוניות ספארי (משאיות פתוחות שעליהם הורכבו מושבים) זמינים בקרוז ביי ובמרבית החופים הפופולריים בפארק הלאומי לאורך החוף הצפוני.
הכניסה לפארק היא בחינם, והתשלום היחיד הוא בחוף מפרץ טראנק. למי שמגיע ביאכטה מוצעת עגינה בתשלום באמצעות כדורי עגינה.
אטרקציות
האטרקציות העיקריות בפארק הם החופים, שוניות האלמוגים, שבילי ההליכה והאתרים ההיסטוריים.
אתרים היסטוריים
ברחבי הפארק מפוזרים עשרות חורבות היסטוריות מהתקופה הקולוניאלית ותקופת מטעי הסוכר ועד שנות ה-50 של המאה ה-20.
חזון העצמות היבשות
חזון העצמות היבשות הוא פרק נבואה בספר יחזקאל. הפרק מכיל חזון אשר נגלה לנביא, כעין חלום המתואר באופן מציאותי-נטורליסטי.
בחזון רואה עצמו הנביא כניצב בבקעה מלאה בעצמות אדם יבשות. הוא מצווה לשאת נבואה. לנגד עיניו עולות על העצמות רקמות של גידים, בשר ועור. לאחר מכן מגלה מלאך אלוהים לנביא שאלו הם בני ישראל בגלות ומצווה על הנביא לשאת נבואה נוספת כדי להפיח בדמויות רוח, להחיותם ולהעלותם לארץ ישראל.
הנבואה נקראת בהפטרה של שבת חול המועד פסח.
הפרשנות היהודית המסורתית
בפרשנות המסורתית זכתה הנבואה לשתי גישות פרשניות:
בתלמוד הבבלי נחלקו התנאים האם נבואה זו אכן התרחשה במציאות או שהיא רק משל. "רבי אליעזר אומר מתים שהחיה יחזקאל עמדו על רגליהם ואמרו שירה ומתו". רבי יהודה אומר: [ב]אמת משל היה. רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי אומר "מתים שהחיה יחזקאל עלו לארץ ישראל ונשאו נשים והולידו בנים ובנות". כלומר הוא סובר שהיה להם המשך במציאות עד כדי כך, שר' יהודה בן בתירא מעיד: "עמד רבי יהודה בן בתירא על רגליו ואמר אני מבני בניהם והללו תפילין שהניח לי אבי אבא מהם".
על דמותם של המתים אותם החיה יחזקאל נחלקו אמוראים בתלמוד. האמורא רב אומר כי מדובר בקבוצה של בני אפרים אשר ברחו ממצרים שלושים שנה קודם ליציאת מצרים ונהרגו על ידי אנשי גת. " שמואל אמר אלו בני אדם שכפרו בתחיית המתים... רבי ירמיה בר אבא אמר אלו בני אדם שאין בהן לחלוחית של מצווה... רבי יצחק נפחא אמר אלו בני אדם שחיפו את ההיכל כולו שקצים ורמשים".
בנוסף, קיימים פרשנים ודרשנים המרחיבים את החזון גם מעבר לתחום תחיית המתים הרגילה. למשל ה"בית יעקב" (הרב יעקב ליינר), פרשן חסידי מאמצע המאה ה-19 פירש שה"מתים" שזקוקים לתחיה הם בעצם החלומות והמאווים שהיו באדם ונתיישנו, אבדו כביכול. לדבריו יש להבין את הנבואה כמשל לפיו שום דבר לא מת, דבר לא הולך לאיבוד. אין להתייאש, תמיד יש תקווה עמוקה לישועה, לאור, לרוח שתחזיר את הפנימיות והחדווה.
תפיסת החזון בציונות
בציונות, קיבל החזון מימד של משל שהתגשם. הרב שמואל מוהליבר השתתף כנשיא הכבוד באספה הראשונה של חובבי ציון בעיר קטוביץ (ועידת קטוביץ). הוא הרגיש שהענות לתנועה באה ברובה מאנשים שאינם דתיים, לפיכך הוא הדגיש בנאומו את חזון תחיית העצמות היבשות של יחזקאל, וציטט את דברי חז"ל: "ומאן נינהו מתים שהחיה יחזקאל?... אלו בני אדם שכפרו בתחיית המתים... אלו בני אדם שאין בהן לחלוחית של מצווה... אלו בני אדם שחיפו את ההיכל כולו שקצים ורמשים" (סנהדרין צב, ב). במילים אלה רצה להעיר את אוזני החרדים באספה, כי גם הנביא יחזקאל ראה בחזונו את תחייתו של עם ישראל, וידע כי הראשונים לתחיה יהיו אנשים שאין בהם "לחלוחית של מצווה", וכדומה.
העצמות היבשות של הרוגי מחנות הריכוז ופליטי השואה קרמו כביכול עור וגידים וקמו לתחיה בדמות מדינת ישראל והתחייה הציונית. הפלא הוא התקומה מהחורבן המוחלט המתגלם ב"בקעה מלאת עצמות" כפשוטו, באושוויץ, אל העצמאות המדינית המתגלמת בהכרזת העצמאות.
הביטוי הספרותי
הנביא, המצטיין בכתיבה אומנותית בכל ספרו, מגיע בחזון זה לשיא ספרותי. התיאור הוא מציאותי במיוחד, כאשר כל מילה בו מתארת בעצמה ובבירור מצב פיזי שניתן לדמיינו בקלות. תיאור העלאת הרקמות על העצמות היבשות הדרגתי ומפורט ומוליך לשיא - הכנסת הרוח. התיאור עושה שימוש בחושים: ראיה (הנביא רואה את הבקעה והיא מלאת עצמות), שמיעה (וְהִנֵּה-רַעַשׁ, פסוק ז'), מישוש (תחושת רוח נושבת) ואף ריח (הנוצר בדמיונו של הקורא המנסה לדמיין בקעה מלאה עצמות).
המילה המובילה בנבואה היא "רוח" המופיעה עשר פעמים בעשרה פסוקים. רבים מהפרשנים והדרשנים רואים בכך את ניצחון הרוח על החומר. העצמות היבשות מתארות את העולם החומרי, היבש והמת, אשר רק הרוח מחייה אותו.
נצרות
בנצרות מהווה החזון דגם לתחיית המתים באחרית הימים. בנוסף, ובאופן אלגורי, קיימת התייחסות אל העולם כולו כאל "בקעת העצמות היבשות" המלאה באנשים שאינם מכירים את דרך האמת. תפקידו של הנוצרי הוא להחדיר באנושות כולה את הכרת הנצרות ועל ידי כך "להשיב בהם רוח" ולהחיות אותם.
אסלאם
לאבן על-עבאס יש חדית' (פרק מאוסף של הלכות, אגדות וסיפורים) המושפע מהחזון. בו מסופר על אירוע שקרה באזור ושמו דמרדאן, שם התחוללה מגפה. מלאך המוות קרא אל בני האדם "מותו", בעוד הנביא עמד מנגד וציווה עליהם "חיו בשם אללה". עצמות המתים הצטרפו אלו לאלו, הם קמו לתחיה והיללו את שם אללה.
תהום מילווקי
שמה של התהום ניתן לה על שם הסיירת הקלה "מילווקי" של חיל הים האמריקאי שגילתה אותה ב-14 בפברואר 1939, ומדדה לה עומק מרבי של 8,740 מטרים.
עובדת קיום שקע עמוק בצד האוקיינוס האטלנטי של האיים הקריביים הייתה ידועה כמאה שנים לפני גילוי התהום. הבריג "דולפין" עברה מעל שקע פוארטו ריקו ב-12 ביוני 1852 והעריכה שעומקו 7,000 מטרים.
ג'יזאדה
גיזאדה (בפורטוגזית: Queijada; באנגלית: Gizzada) הוא מאפה העשוי מקוקוס הנפוץ בפורטוגל וג'מייקה.
המאפה מורכב מבצק העשוי מקמח ומים במילוי ביצים, סוכר, חמאה, חלב, קוקוס, ווניל.
המאפה מוזכר לראשונה במאה ה-13 לאחר ששימש לתשלום אגרות.
יוסף בן ג'וייא
ביוגרפיה
נולד בצפת, אביו נפטר בצעירותו והוא מכונה "בן ג'וייא" על שם אמו. הוא התפרסם כאחד מחשובי רבני צפת בדורו. ב-1742 יצא לאירופה כשד"ר עם הרב יום טוב סבן, בראשית חורף תק"ג (1742) שהו בערי טורקיה, ובתק"ד (1744) עברו בערי איטליה והשתהו באנקונה. באנקונה התיידד עם הרב משה חיים מורפורגו, בנו של הרב שמשון מורפורגו מחבר "שמש צדקה". קשריו עם רב זה נמשכו גם לאחר שובו לצפת בחודש אייר תק"ו, 1746.
ויליאם אשפורד
ויליאם אשפורד (באנגלית: William Ashford; 1746 – 1824) היה צייר אנגלי שעבד באירלנד, שם התגורר מגיל 18, לאחר שנסע לשם כדי להיכנס לתפקיד במשרד המדידות הממשלתי. ציוריו המוקדמים ביותר היו יצירות פרחים וטבע דומם, אך משנת 1772 הוא הציג נופים. הוא הפך לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, ונבחר לראשונה לנשיא האקדמיה המלכותית היברניאן. עבודותיו כוללות אוסף של נופים שצוירו עבור הרוזן הרביעי פיצוויליאם.
יוסף בן ג'וייא
ביוגרפיה
חידושיו מוזכרים בספרי בני דורו וגם בכתבי חכמי הדור שאחריו, כמו בכתבי החיד"א שמצטט דברים שמסר לו אביו בשם הרב אבן ג'וייא.
ויליאם אשפורד
ביוגרפיה
אשפורד נולד בברמינגהאם, אנגליה ב-1746. הוא היה בנו של ריצ'רד אשפורד. מעט ידוע על השכלתו, אך ההנחה היא שהוא קיבל הכשרה טכנית או אמנותית באנגליה. הוא עבר לדבלין, אירלנד, בשנת 1764 בגיל שמונה עשרה לאחר שהשיג מינוי במשרד רישום קרקעות באמצעות השפעתו של המודד הכללי, ראלף וורד. עבודתו, לפחות בשנים הראשונות, כללה בדיקת הנשק המאוחסן במבצרים ובמחנות ברחבי אירלנד.
יוסף בן ג'וייא
ביוגרפיה
הוא נפטר בירושלים בג' באב תקכ"ח, 17 ביולי 1768, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ויליאם אשפורד
ביוגרפיה
אשפורד התחתן בסביבות 1775, אם כי שמה של אשתו אינו ידוע. לזוג נולדו שני בנים ובת אחת. גם בנו דניאל, הפך לאמן, אך לא זכה לאותה הערכה כמו אביו. משנת 1792 ועד מותו התגורר אשפורד בבית בסנדימאונט, מחוז דבלין, שתוכנן עבורו על ידי האדריכל ג'יימס גנדון.
יוסף בן ג'וייא
ספרו
ספרו הנודע הוא "טל אורות" העוסק בהלכות ל"ט אבות המלאכה האסורות בשבת, מלבד נושאים אלו מכיל הספר הערות ודיונים בדברי רבי מרדכי בן הלל "המרדכי" על הלכות ברכות, שבת ועירובין. שו"ת בהלכה, וחידושים על המקרא. הספר נדפס לאחר פטירתו, בשאלוניקי, בידי הרב חיים שלום מרגונאטו, מחבר "דרכי שלום", בשנת תקנ"ה (1795).
ויליאם אשפורד
קריירה
בתוך שלוש שנים מהגעתו לדבלין, אשפורד הציג עם אגודת האמנים. בתחילה הוא עבד על ציורי פרחים וטבע דומם, ובשנת 1772 הוצג נוף שלו באיגוד האמנויות המלכותי של דבלין. לאחר מותו של תומאס רוברטס, הפך אשפורד לצייר הנוף הבולט באירלנד.
הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, והיה חבר מייסד של האקדמיה המלכותית היברניאן, והפך לנשיא הנבחר הראשון שלה ב-1823.
אשפורד היה בין ציירי הנוף המוערכים ביותר של אירלנד בזמנו, בדומה לתומס רוברטס וג'ורג' בארט. מוסדות כמו אגודת האמנים באירלנד, האקדמיה לאמנים בדבלין והאגודה קורק לקידום אמנויות יפות הציגו את עבודותיו. הוא היה פורה ביותר בין השנים 1777–1813, ומכר ציורים רבים במכירות פומביות.
הוא גם הציג באנגליה, באקדמיה המלכותית בלונדון משנת 1775 ועם אגודת האמנים משנת 1777. אף שהפך לעמית האגודה בשנה שלאחר מכן, אשפורד הציג שם רק באופן ספורדי, יצירות שהוצגו שם כולל סט של תצוגות של צפון ויילס. משנת 1806 הוא הופיע במוסד הבריטי החדש שהוקם. חלק מהיצירות שלו שהוצגו שם, צוירו כמה שנים קודם לכן, כולל תמונות המציגות סצנות ממחזות שייקספיר. אשפורד התגורר במספר כתובות בדבלין ובלונדון, ונסע הלוך ושוב והציג ככל שהקריירה שלו התקדמה.
בתחילת המאה ה-19 - כנראה בין 1804 ל-1806- הוא צייר עבור הלורד פיצוויליאם סט נופים בהר מריון וסביבתו. העבודה לפיצוויליאם הייתה הגדולה האחרונה שקיבל, אף על פי שהמשיך לצייר, וערך תערוכה של עבודותיו בחדר הישיבות של אגודת דבלין ב-1819. בעשור האחרון לחייו הוא צייר פחות, כאשר הציור הידוע האחרון שלו מתוארך לשנת 1821. בשנת 1823 הוא מונה לנשיא הראשון של "האקדמיה המלכותית ההיברניאנית" (בשנת 1824 פרנסיס ג'ונסטון מונה במקומו).
עבודתו של אשפורד נתפסת כמושפעת מאוד מציירים כמו קלוד לורן וריצ'רד וילסון, במיוחד בשימוש שלו בפלטה צבעים חמה. אמנים כמו ג'יימס ארתור אוקונור מציגים את השפעתו של אשפורד בז'אנר ציורי הנוף האירי. בנוסף לציור הנוף שלו, אשפורד ידוע גם בציורי הפרחים שלו, כאשר עבודתו המוקדמת מצוירת בסגנון הולנדי.
אשפורד מת ב-17 באפריל 1824 בביתו.
התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה
התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Philharmonic Orchestra) מגישה עונת קונצרטים מלאה של 36 שבועות בשנה, בתוכנית הכוללת מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, קונצרטים לכל המשפחה וכן תוכניות חינוכיות במבט לקהילה, זאת בנוסף לאירועים מיוחדים. חברי הפילהרמונית של לואיזיאנה יושבים דרך קבע בניו אורלינס. תזמורת לואיזיאנה היא התזמורת הסימפונית המקצועית הוותיקה ביותר, הפועלת בניהול ובשיתוף פעולה של הנגנים בארצות הברית.
המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של לואיזיאנה הוא קרלוס מיגל פריאטו.
היסטוריה
הפילהרמונית של לואיזיאנה, המכונה LPO, נוסדה בספטמבר 1991 על ידי נגנים מקודמתה, התזמורת הסימפונית של ניו אורלינס. המנהל המוזיקלי הראשון שלה היה קלאוספטר זייבל (2011-1936). זייבל פרש מתפקידו בשנת 2005. עבודתו עם התזמורת זכתה לשבחים רבים בהספדים שנכתבו במותו בהמבורג, גרמניה, ב-8 בינואר 2011.
באוגוסט 2005 אילץ הוריקן קתרינה את נגני תזמורת להתפנות, כשאולם הקונצרטים שלהם, "תיאטרון אורפיאום" בניו אורלינס, הוצף. נגני התזמורת החלו להופיע באולמות ובאתרים שונים בשנת 2006. אחד האתרים האלה היה פאלמר פארק.
תיאטרון אורפיאום נפתח מחדש בשנת 2015. האירוע הראשון התקיים ב-17 בספטמבר 2015 וכלל קונצרט של הפילהרמונית של לואיזיאנה, שנועדה להיות הדיירת העיקרית בתיאטרון.
טומאת שרץ
טומאת שרץ בהלכה היהודית היא טומאה החלה על פגרים של שמונה שרצים, שהם בעלי חיים ממשפחות הטורפים, המכרסמים והלטאות:.
השרצים מטמאים את הנוגע בנבלתם, טומאה הנמשכת יום אחד בלבד (טומאת ערב, כלומר אם אכן טבל - אבל ללא טבילה הטומאה נמשכת ללא הגבלת זמן), אך לא מטמאים את נושא הפגר כאשר אינו נוגע בו.
דיני הטומאה
כל אחד משמונה שרצים אלה לא מטמא בחייו אלא רק כשהוא מת ורק כשהוא לח (ולא יבש). כאשר כל גוף השרץ קיים אף אם הוא יבש הוא מטמא, שרץ מת ולח, או שלם אף שיבש, מטמא אדם, כלים, אוכלים, ומשקין הנוגעים בו, או בכלי חרס אף אם רק נכנסו לאוויר הכלי ללא מגע.
שיעור השרץ
נבלת שרץ מטמאת רק אם היא בשיעור מינימלי של נפח זרע העדשה, אשר קטן יותר משיעור כזית שנקבע לטומאת אדם מת או נבלת בעלי חיים. שיעור ה'עדשה' הוא השיעור הקטן ביותר שיש בדיני טומאה וטהרה. עם זאת, איבר שלם של שרץ - מטמא אף אם אין בו שיעור עדשה.
דין נוסף המיוחד לטומאה זו הוא שהשרץ מטמא אף באונס (דהיינו גם כשהנוגע בנבלה לא התכוון ואף אם הוכרח נגד רצונו ליצור מגע עם השרץ, כגון אם נפל עליו שרץ מת).
שמונה שרצים
כאמור, רק אותם מיני שרצים שפירטה התורה מטמאים אך שאר בעלי החיים הקטנים, כגון צפרדע, נחש, זבוב וכדומה - אין נבלתם מטמאת כלל. גם דגים ושאר בעלי החיים הימיים אינם מטמאים בטומאת שרץ.
שמונת שרצים אלו מנויים בתורה בשמותם, אך בזיהוי המינים השונים ישנם מחלוקות רבות.
שמונת השרצים
לפי זיהוי זהר עמר.
אוטו דמן
אוטו דמן (במקור גולדשמיד - Goldschmied עד 1906, בכמה זיכרונות עליו מופיע תחת השם הבדוי דוד שירמייסטר, (בהונגרית: Demény Ottó; בודפשט, 12 בדצמבר 1896 – פולין, אוקטובר 1919) היה צייר יהודי-הונגרי, גרפיקאי, חבר חוג גליליאו, פעיל אנטי-מלחמתי, אחיו של הפוליטיקאי פאל דמן. למרות גילו הצעיר במותו אוטו דמן השאיר רושם עמוק על כל הרבים שקשר איתם קשרים בשל אישיותו התוססת והבלתי מתפשרת בדעותיו ורעיונותיו.
I.M
I.M (נשמע כמו I am, צירוף באנגלית שפירושו "אני") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי מיכאל בן דוד. השיר ייצג את ישראל באירוויזיון 2022, לאחר שזכה בגמר העונה הרביעית של "אקס פקטור ישראל". את השיר כתבו והלחינו לידור סעדיה, חן אהרוני ואסי טל.
אוטו דמן
היעלמותו, מותו
על פי כמה מקורות, הוא אבד בדרכו לרוסיה הסובייטית דרך רומניה, אבל זה היה כנראה מבוסס על דיווחיו שלו למטרות הטעייה. למעשה, רצה לנסוע למוסקבה דרך פולין עם טרנספורט שהחזיר שבויי מלחמה לרוסיה הסובייטית, אבל - לפי דיווחו של לזר קגנוביץ' - שנסע גם הוא ברכבת זו - דמן נקלע לקרב אש עם חיילים פולנים ליד הגבול הסובייטי ואיבד את חייו בחילופי הירי.
I.M
לפני האירוויזיון
ב-30 בינואר 2022 פורסמו שני השירים אותם בן דוד יבצע במשדר "השיר שלנו לאירוויזיון", בהפקת כאן 11, "I.M" ו-"Don't". ב-3 בפברואר 2022 בחרו שופטי האקס פקטור, הוועדה המקצועית של תאגיד השידור הישראלי והקהל את "I.M" כשיר הנבחר לבן דוד לאירוויזיון. הוא ביצע את השיר בגמר האקס פקטור, ב-5 בפברואר, והגיע למקום הראשון.
אוטו דמן
עבודותיו
מעט מיצירותיו הדי רבות (למרות גילו הצעיר) שרדו עד היום. רק כמה מחיתוכי הלינו והגרפיקה שלו. רוב בני דורו, כולל קשאק, לא ראו עדיין את כישרונו. הוא מת ממש בתחילת הקריירה שלו.
הנצחתו
בשל פעילותו יוצאת הדופן והרבה, הוא מופיע בזיכרונותיהם של עשרות אמנים בני זמנו, חברי חוג גליליאו, פעילים אנטי-מלחמתיים, סוציאליסטים מהפכניים וקומוניסטים.
I.M
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי ישראל תופיע בחלק הראשון של חצי הגמר השני.
בראיון לאתר "וואלה" נשאל בן דוד האם העיבוד והבימוי ישונו לקראת התחרות, והשיב בחיוב. הגרסה החדשה של השיר פורסמה ב-14 במרץ 2022. את הופעת האירוויזיון ביים מרווין דיטמן האוסטרי, שביים גם את הופעת האירוויזיון של קונצ'יטה וורסט באירוויזיון 2014.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. ישראל הופיעה שנייה, לאחר פינלנד ולפני סרביה. ב-12 במאי 2022 ביצע בן דוד את "I.M" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי.
על השיר
"I.M" הוא שיר שמאדיר את עוצמתו הפנימית של האדם. מופיעות בו מספר מילות העצמה דוגמת "I'm stunning" ("אני מדהים"), "I'm a winner" ("אני מנצח") ו-"I'm brave" ("אני אמיץ"). בריאיון לכאן גימל הסביר בן דוד כי "I.M" מצליח לבטא את אישיותו ה"תאטרלית" וה"מוגזמת", לצד הכאב שעבר כילד על נטייתו המינית וקולו הגבוה.
אווה שבק
אווה שבק (בהונגרית: Sebők Éva; 12 ביולי 1927 - 21 בדצמבר 2012) הייתה משוררת וסופרת ילדים יהודייה-הונגרייה זוכת פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה). הייתה מתרגמת ספרותית תרגומים מהשפות צ'כית, פולנית וסלובקית. שבק הייתה אמו של הסופר יאנוש שבק ואחותו של הפסנתרן ג'רג' שבק.
ביוגרפיה
אווה שבק נולדה למשפחה יהודית כבתם של וילמוש שבק (1887–1943), עורך דין, ושל קלרה קראוס (1896–1978). סבה מצד אמה יוז'ף קראוס (1866–1950) היה רופא ראשי בעיר סגד. לאחר הכיבוש הגרמני היא גורשה למחנות ריכוז (בהיותה בת 17) יחד עם אמה בגלל מוצאן היהודי. היא שרדה ולאחר שחזרה הביתה עבדה כתופרת, אך מילדות כתבה שירים וסיפורי אגדות. ב-1949 זכתה בפרס קריירה על אחד מכתביה. היא התפרנסה מספרות מאז 1950. ב-1951 ביקרה בפולין עם מלגה מאגודת הסופרים ההונגרית. בין השנים 1955–1957 למדה פילולוגיה באוניברסיטת ורשה, וזכתה במלגה נוספת. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד למותה היא הייתה פעילה בעיקר כמשוררת.
בית הקברות הצבאי בהר הרצל
בית הקברות הצבאי בהר הרצל הוא בית הקברות הצבאי של ירושלים, המשמש גם כבית הקברות הצבאי המרכזי של מדינת ישראל ושל כוחות הביטחון והמשטרה. הוא שוכן בחלקו הצפוני של הר הרצל בירושלים ומהווה חלק מן המתחם הממלכתי של ההר.
מעמדו הממלכתי של בית הקברות נובע משיוכו למתחם הר הרצל ומהיותו אתר הנצחה ל-550 נעדרי מערכות ישראל והיישוב היהודי בארץ ישראל ומקום משכנן של שמונה אנדרטאות ממלכתיות לחללים של צה"ל ולוחמי העם היהודי. בבית הקברות גם מתקיימות האזכרה הממלכתית המרכזית לחללי מערכות ישראל והאזכרה השנתית לחללים שמקום קבורתם לא נודע.
תולדות בית הקברות
באביב 1949 נוסדו ברחבי הארץ מספר בתי קברות צבאיים לקבורת חללי מלחמת העצמאות, שעמדה אז בפני סיומה. מספר אתרים אפשריים נבחנו בירושלים להקמת בית קברות צבאי. לאחר הקצאת פסגת הר הרצל כאחוזת קבר לחוזה המדינה בנימין זאב הרצל נפלה ההחלטה להקצות כשטח לבית הקברות את המדרון הצפוני של ההר.
ההחלטה להפוך את האתר לבית קברות לאומי נפלה למעשה עם תחילת הבאתם לקבורה של מאות חללי מלחמת העצמאות, שנאספו מחזיתות המלחמה שנותרו מעבר לגבולות המדינה. הוחלט כי חללים אלו, שמרביתם לא היו בני ירושלים, יובאו בה לקבורה. ההלוויה הראשונה בבית הקברות נערכה ב-17 בנובמבר 1949, ובה נטמנו בו 323 חללי מלחמת העצמאות, ובהם חללי גוש עציון ואנשי מחלקת הל"ה.
בשנים 1950-1953 נערכו בהר תריסר הלוויות המוניות נוספות, שבהן נקברו בו למעלה מ-600 חללים נוספים של המלחמה. רבים מהם נקברו בו בקברי אחים, שכמותם כמעט ואינם מצויים בבתי קברות צבאיים אחרים בישראל. חלק מן החללים הועברו מאתרי הקבורה הזמניים של בתי הקברות סנהדריה ושיח' באדר בעיר. אירועים אלו קידשו את בית הקברות בהר הרצל כפנתיאון לאומי, שבו נחים בקרבת קבר חוזה המדינה הרצל הגיבורים שנתנו את חייהם על עצמאות המדינה והצלת בירתה.
עבודות בינוי החלו בבית הקברות בסתיו 1949 והתרחבו מאוד בראשית שנות החמישים. הן נעשו תחת שרביטו של האדריכל ד"ר אשר חירם, אדריכל המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. הוא זה אשר קבע ותכנן את תוכנית האתר ואת המאפיינים האדריכליים שלו, הנשמרים בו עד היום. חירם גם תכנן את מרבית האנדרטאות שנבנו בשטח בית הקברות.
בסוף שנות התשעים הוקמה בסמוך אל חלקת עולי הגרדום שורת קברים עבור חיילים שאינם יהודים.
בשנת 2017 הושלמה הקמתו של היכל הזיכרון הלאומי ביחד עם כניסה חדשה אל בית הקברות הצבאי.
תיאור האתר
בית הקברות משתרע על פני המדרון הצפוני של הר הרצל. שטחו היה במקורו מסולע וחשוף מצמחייה, ובשולי מקצת החלקות והאנדרטאות נראים עדיין שטחים מסולעים כבמראהו המקורי. שטח בית הקברות הוא תלול והפרש הגובה האנכי בין החלקה הגבוהה ביותר והחלקה הנמוכה ביותר בו הוא כ-40 מטרים.
הכניסה לבית הקברות נמצאת בקצהו המזרחי, צפונה מהכניסה הראשית למתחם הר הרצל ובנקודה נמוכה ממנה בקצה שדרות הרצל בירושלים. בצמוד לכניסה ניצב מבנה הנהלת האתר. מן הכניסה מוביל מערבה כביש פנימי. לאחר כ-200 מטרים מתפצל הכביש לשתי שלוחות, שהאחת מובילה אופקית מערבה והשנייה מעפילה במדרון ההר אל פסגת האתר. חלקות הקבורה והאנדרטאות פזורות לצידי הדרכים הפנימיות.
המבנה הטופוגרפי התלול של האתר הצריך לפצל את שטח הקבורה בו לחלקות נפרדות רבות – 52 בסך הכל - הממוקמות על טרסות שנבנו על גבי המדרון. בולט מאוד השימוש שנעשה בבית הקברות באבן פראית לבניית קירות הטרסות.
גודל החלקות הוא שונה ובאופן כללי הוא קטן יותר במעלה המדרון (כולל חלקות לחללים ספורים) וגדול יותר במורד המדרון. חלוקת שטח הקבורה בצורה זו הביאה להחלטה לקבור בכל חלקה חללים שנפלו באותה מערכה או באותה תקופת זמן. כך קיימות בבית הקברות חלקות לחללי כל מלחמות ישראל ואף לחללי זירת קרבות מסוימת (לדוגמה – גוש עציון). רשת שבילים להולכי רגל ומדרגות מאפשרת מעבר בין החלקות. כל חלקות הקבורה מאורגנות בציר מזרח-מערב, באופן שראשי המצבות פונים מערבה.
רחבת הטקס המקורית - שכמוה מצויה בכל בית קברות צבאי בישראל - ממוקמת במרכזו של אזור א', ליד חלקת חללי מלחקת הל"ה.
בשנת 1954, במהלך הבינוי בשטח בית הקברות, נתגלתה בו מערת קבורה עתיקה (באזור א'). האדריכל חירם בחר לשמרה ולשלב אותה בשטח האתר.
שטח בית הקברות גובל בשטחם של אתרים אחרים במתחם הר הרצל – חלקת גדולי האומה, האנדרטה לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה ואתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל. כוונת המתכננים המקורית בראשית שנות החמישים הייתה להקים חיץ בין שטח בית הקברות ליתרת מתחם הר הרצל על ידי נטיעת שורת עצים ביניהם. כוונה זו לא מומשה ומעבר חופשי מתקיים בין שטח בית הקברות לשטח האתרים הגובלים בו.
אזורי ההר
שטח בית הקברות מחולק לארבעה אזורים:
החללים בבית הקברות
בבית הקברות נטמנו חללי מערכות ישראל שנפלו בכל מלחמות ישראל החל ממלחמת העצמאות וכן בתקופות שביניהן. נטמנו בו בשלוש חלקות גם חללים של משטרת ישראל ומשמר הגבול.
בבית הקברות נקברו גם 14 חללים שנפלו בשנים שלפני מלחמת העצמאות. מרביתם היו אנשי המחתרות, החל באנשי ניל"י יוסף לישנסקי ואבשלום פיינברג, שנפלו בשנת 1917 ועבור באנשי אצ"ל ולח"י שנפלו בשנות הארבעים. מלבדם נקברו בבית הקברות חמישה ממתנדבי היישוב שלחמו במלחמת העולם השנייה, מהם שלושה מן הצנחנים באירופה. חללים אלו נקברו בחלקות נפרדות מיוחדות שהוקצו לשם כך.
בבית הקברות קיימות שתי חלקות המיועדות לקבורת חללים שיהדותם מוטלת בספק. נקברו בהן חללים מבני העלייה מברית המועצות לשעבר.
בבית הקברות נטמנו בסך הכל כ-3,400 איש ואישה, ובכללם כ-1,100 חללי מלחמת העצמאות. עשרות מהם עוטרו בעיטורים וציונים לשבח מאת צה"ל וזרועות הביטחון האחרות.
בבית הקברות, במדרון הפונה אל מוסד יד ושם ובסמוך לאנדרטה לזכר חללי פעולות האיבה, ממוקמות שתי חלקות קבורה נוספות. האחת היא של 199 מעפילים מהאונייה סלבדור, שטבעה ב-1940. ארונותיהם הובאו לישראל בשנת 1964. האחרת היא של 22 מעפילים מספינה אגוז, שטבעה ב-1961. ארונותיהם הובאו לישראל ב-1992.
אנדרטאות
מעמדו של האתר כבית הקברות הצבאי הלאומי בא לידי ביטוי מיוחד בתשע אנדרטאות לאומיות שהוקמו בו עם השנים. אלו הם היכל הזיכרון הלאומי, גן הנעדרים ושבע אנדרטאות אחרות שהוקמו לזכר נעדרים וחללים שנקברו מחוץ לישראל.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל
היכל הזיכרון הלאומי הוא הגדול שבאנדרטאות שבבית הקברות. הוא ממוקם בכניסה לאתר ומנציח את שמות כל חללי מערכות ישראל שנפלו משנת 1860 ועד היום. בניית ההיכל החלה בשנת 2015, הוא נחנך בשנת 2017 ונפתח לקהל מספר חודשים לאחר מכן. לאחר השלמתו הועבר אליו אתר טקס הזיכרון המרכזי לזכר חללי מערכות ישראל (ראו להלן).
גן הנעדרים
בבית הקברות הוקמה באזור ב' חלקה לזכר נעדרי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, והוצבו בו אבני מצבה לזכר 180 מהם. ברבות הימים הוחלט כי יש להנציח בבית הקברות את שמות כל הנעדרים מימי המאבק להקמת מדינת ישראל ועד כה. לפיכך הוחלט לשפץ את החלקה ולהסב אותה ל"גן הנעדרים", שיפוץ שהושלם בשנת 2004. בגן המחודש הוצבו אבני המצבה האישיות בתבנית חדשה והוקם כותל זיכרון ועליו חקוקים שמות כלל 550 נעדרי היישוב ומדינת ישראל.
אנדרטאות אחרות
ארבע האנדרטאות לחיילים היהודים במלחמת העולם השנייה (כולל אנדרטת נספי האוניה ארינפורה ואנדרטת הכ"ג) הוקמו בקרבה פיזית זו לזו. כמו כן, אנדרטת חללי הרובע היהודי במלחמת העצמאות והאנדרטה לזכר חללי הצוללת דקר הוקמו בסמוך לחלקת הנעדרים. בכך נוצרו בבית הקברות שני מתחמי אנדרטאות, באופן המבטא את ההקשר ההיסטורי המשותף של כל אחת מהן.
טקסים
בבית הקברות מתקיימים מדי שנה מספר טקסי זיכרון ממלכתיים:
טקס האזכרה הממלכתי ביום הזיכרון התקיים שנים רבות ברחבת הטקסים שהוקמה באזור א', בסמוך לחלקת חללי מחלקת הל"ה. בראשית שנות האלפיים הועתק מקום הטקס לרחבה שבראש ההר, בסמוך לחלקת גדולי האומה, כנראה מטעמי אבטחה. לאחר חנוכת היכל הזיכרון הלאומי הועבר אתר הטקס אליו.
מסלול המבקרים
מתכנן וכותב המסלול היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון.
רוזה אטקין
רוזה (רוּזָ'ה) אֶטקין-מושקובסקה (בפולנית: Róża Etkin; 1908 – 16 בינואר 1945) הייתה פסנתרנית פולנייה-יהודייה.
ילדות והצלחות ראשונות
אטקין נולדה בוורשה להורים יהודים. בגיל צעיר החלה ללמוד נגינה בפסנתר, ולפני גיל 10 כבר התקבלה לבית הספר לפסנתר ע"ש פרדריק שופן בוורשה והחלה ללמוד שם תחת שרביטו של הפסנתרן, המורה והמלחין אלכסנדר מיכלובסקי . הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה ב-20 ביוני 1920; כתלמידת בית הספר הגבוה למוזיקה היא נגנה אטיוד של פגניני וליסט ואת מארש החתונה של מנדלסון. בשנת 1924 הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה בניצוחו של גְזֶ'גוֹז' פיטלברג בקונצ'רטו השלישי ברה מינור, אופוס 30 של סרגיי רחמנינוב. באפריל 1926 הופיעה בבית התזמורת הפילהרמונית של ורשה עם וריאציה על הקונצ'רטו לפסנתר במי במול של ליסט, ובאוקטובר עם וריאציה על הקונצ'רטו ברה מינור של יוהאן סבסטיאן באך.
התחרות הבינלאומית על שם שופן
בשנת 1927 השתתפה בתחרות הבינלאומית ע"ש שופן לפסנתר הראשונה, שאליה התכוננה בעזרת מוריה, זביגנייב דזֶ'ווייצקי ומיכלובסקי. היא זכתה במקום השלישי בתחרות, אף שהייתה המתחרה הצעירה ביותר בתולדות התחרות. בחודש מאי של אותה שנה היא עברה לברלין, שם למדה פסנתר בקונסרבטוריון תחת הדרכתו של פרופ' מוריץ מאייר-מאהר (Mayer-Mahr). הופעת הבכורה שלה בברלין הייתה באולם קארל בקשטיין, והיא התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל הברלינאי.
נישואיה
בעת שהותה בבירת גרמניה הכירה את האדריכל היהודי-פולני רישרד מושקובסקי (Ryszard Moszkowski), אחיינו של המלחין מוריץ מושקובסקי, ובתוך זמן קצר השניים נישאו. לאחר ששבו לפולין היא ניגנה ברדיו הפולני, בערב לכבוד האגודה הפולנית למוזיקה מודרנית, והופיעה באופן קבוע באולמה של התזמורת הפילהרמונית של ורשה ובקונסרבטוריון.
מלחמת העולם השנייה
בזמן מלחמת העולם השנייה הסתתרו אטקין ובעלה בעיר ורשה, בצד הארי, ונעזרו בחברים פולנים. המחבוא האחרון שלהם היה מרתף אחסון בשכונת ז'וֹליבּוֹז', שם הסתתרו עם עוד שישה אחרים. בתחילת ינואר 1945 עורר עשן של תנור את חשדם של הגרמנים וב-16 בינואר, יום לפני שחרור ורשה, זרק חייל גרמני רימון אל תוך המרתף וכל היושבים בו נהרגו. על פי מקורות אחרים היא ובעלה נורו על ידי חייל גרמני.
תומאס רוס
קריירה
לפני שהתחיל להופיע בטלוויזיה, השתתף רוס בפרסומות עבור מותגים לאומיים ובינלאומיים שונים, כדוגמת קנור, בין היתר בארגנטינה, בגרמניה, בצרפת, בצ'כיה ובקנדה.
בשנת 2006 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "אלמה פיראטה", בה גילם בתפקיד אורח את דמותו של אנדרס דמרקו כילד (את אנדרס בבגרותו גילם ניקולס ואסקס).
בין השנים 2007–2008 השתתף בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה לנוער "כמעט מלאכים", בתפקיד כריסטובל, בנו הקטן של ניקולס באוור. בנוסף, בשנת 2007 הוא השתתף במופע הסדרה שהתקיים בתיאטרון גראן רקס שבבואנוס איירס, לצד צוות השחקנים.
לאחר מכן, בשנים 2009–2010 הוא השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "מפונקים", בתפקיד בנחמין.
בשנת 2011, הוא הופיע בקומדיית המצבים "Peter Punk" ששודרה בערוץ דיסני XD.
בהמשך דרכו החל תומאס להתמקד בתיאטרון. בשנת 2018 השתתף במחזמר לילדים "Mauo", בתפקיד רמירו, האנטגוניסט הרשע של בית הספר, במסגרתו הופיע 16 פעמים בעונת החורף בתיאטרון לודה. באותה שנה הוא השתתף במחזמר "Barrica" שהועלה במרכז התרבות פריירה.
בנוסף לקריירת המשחק שלו, רוס הוא יוטיובר, ונכון לפברואר 2022 לערוץ היוטיוב שלו יש 193 אלף מנויים.
אבני מילואים
ספר אבני מילואים הוא ביאור חריף ועמוק לחלק אבן העזר בשולחן ערוך, שחובר על ידי הרב אריה לייב הלר. אף על פי שהספר חובר כביאור על השולחן ערוך, מגמתו של הספר היא עיונית-לימודית, וקישורו לשולחן ערוך רופף. ספר זה השפיע רבות על צורת הלימוד בישיבות, והוא נפוץ מאוד בחוגי הישיבות. הוא נלמד הן במסגרת לימוד עיוני ישיבתי והן במסגרת לימודי הלכה.
שם הספר
שם הספר מבוסס על הפסוק:. הוא נקרא כך למרות אי הקשר לפסוק, מכיוון שהוא ביאור לחלק אבן העזר בשולחן ערוך, ומוסיף עליו "מילואים".
הספר
הספר נכתב כביאור על חלק אבן העזר, והוא נחשב כספר המקביל לספרו הראשון של המחבר, "קצות החושן", על חלק חושן משפט. כקודמו, גם "אבני מילואים" הוא ספר למדני, הדן בפלפול ובעמקות בסוגיות הכרוכות בחלק אבן העזר של השולחן ערוך. כקודמו, גם ספר זה תרם תרומה עצומה לפריחת שיטת הלימוד החדשה וללמדנות באירופה (בעיקר פולין וליטא), ונתקבל בחיבה ובהערצה במרבית הישיבות הגדולות.
הוצאתו
שני כרכי הספר יצאו לאור רק לאחר פטירתו של המחבר, ואת ההקדמה לספר כתב בן המחבר ובה הוא כותב שהדפסת הספר היא תשלום נדרו שנדר לאביו "היום אחל לשלם נדרי אשר נדרתי לאבי, את עול הדפסת הספרים שכתב לעת זקנותו". את הדפסת הספר מימן הנגיד אריה לייב וואללרשטיין. הכרך הראשון של הספר נדפס בשנת ה'תקע"ו (1816), ובסוף כרך זה הודפס קונטרס "משובב נתיבות". הכרך השני נדפס לאחר תשע שנים בזאלקווא, בשנת ה'תקפ"ו (1825), בסוף כרך זה הודפס שו"ת מאת המחבר "שו"ת אבני מילואים". מאז יצאו שני הכרכים לאור במהדורות רבות נוספות.
על שמו נקרא רחוב "אבני מילואים" במצפה יריחו.
חיבורים על הספר
בסוף המהדורה הראשונה של ה"אבני מילואים", נדפסו הערות שכתב הרב שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (שי"ר), חתנו של המחבר, שהיה גם המוציא לאור של הספר וכן מאת תלמידו מהריא"ז ענזיל. בהמשך נכתב ביאור והערות של הרב יחיאל דזימיטרובסקי בשם "מלואי חותם", ספר "מילואי אבן" (4 כרכים) - של הרב חיים פינחס שיינברג, ספר "שארית יוסף" של הרב יוסף ענגיל, והגהות של הרב ירוחם פישל פרלא ושל הרב יעקב ישראל קניבסקי.
וו מהאן, קיסר סין
הקיסר וו מהאןּ (או בשמו הרשמי שְׂיָאוווּ חְוָאנְגְדִי, במנדרינית: 孝武皇帝, הקיסר וו מכבד ההורים; 30 ביולי 157 לפנה"ס – 29 במרץ 87 לפנה"ס) קיסר סין השביעי לשושלת האן המערבית היה מגדולי הקיסרים הסינים אי פעם. שלטונו אשר נמשך משנת 141 ועד 87 לפנה"ס היה שיא של 54 שנים בתקופת שלטונו של קיסר סיני, שיא אשר ישבר רק 1,800 שנים מאוחר יותר בידי קאנגשי, קיסר סין לשושלת צ'ינג. למרות הישגיו הקיסר זכור גם בשל אכזריותו, רודנותו ואמונותו בכישוף אשר הובילה למוות של רבים.
הקיסר וו מהאן ביצע ארגון מחודש של האימפריה ואימץ דוקטרינה המבוססת על קונפוציאניזם. מעבר לכך הוא נודע כקיסר הראשון לכבוש מעבר לאזוריה המקוריים של סין כאשר פלש מעבר גאנסו של היום וכבש את כלל אגן טארים. בעת כיבוש זה הקיסר החל ביצירת מערכת הסחר הבין-לאומית הראשונה דרך האזור שיוודע לעתיד כדרך המשי.
שנותיו הראשונות
הקיסר וו מהאן, או כפי שנודע בצעירותו לְיוּ צֶ'ה (劉徹) היה הבן ה-11 במספר של ג'ינג, קיסר סין השישי לשושלת האן, נוסף על כך היה ליו צ'ה נינו של הקיסר גאו דזו הגדול.
קיסר סין
בעודו בן 16 החל שלטונו של וו כקיסר סין לאחר מות אביו בגיל 47. ראשית היה תחת השפעתם של יועצים ורבי כוח בחצר המלוכה הסיני אך עם שנות השלושים למאה השנייה לפנה"ס לקח וו את מושכות השלטון לגמרי.
מלחמותיו
השיונגנו היו קונפדרציה של שבטים נוודים שמקורם מעמים טורקיים או מונגולים מצפון לסין. פעמים רבות כוחות הנוודים יצאו לעברי סין לבזוז את אוצרותיה הרבים. בשל פשיטות הנוודים יצר צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון ומייסדה של שושלת צ'ין את החומה הגדולה של סין.
עם עלייתו של הקיסר וו מהאן לשלטון הוא הבין כי המדיניות ההגנתית של קודמיו לא תשפר את המצב ולא תביא להתקדמות ביחסי החוץ של סין.
משנת 133 לפנה"ס החלו פשיטות חוזרות ונשנות של הצבא הסיני על החזית המערבית של השיונגנו, האחרונים הרבו להתמקד בפשיטות מדרום ממלכתם ועל כן הפלישה הסינית המערבית תפסה אותם ללא כל מוכנות. הקיסר וו מהאן פעל ביד ברזל על צבאו עד אשר כבש את אגן טארים ובכך שליש מתוך כלל ממלכת השיונגנו סופחה לתוככי סין.
כלכלה
עקב כלל המערכות הצבאיות, הכלכלה הסינית הייתה במצב רעוע מה שהביא את הממשלה להעלות מיסים ולייצב מונופול על מלח, ברזל ויין.
מעבר לפעולות הפנימיות מבחינה כלכלית, הקיסר וו מהאן כאמור הקים את מעבר הסחר הבינלאומי בדרך המשי. דרך המשי נעה ממערב סין בעמק הפרגנה; מצפון להינדו-כוש בטרנסאוקסאניה ומשם דרומה אל ח'וראסאן שם נפתחה הדרך אל האימפריה הפרתית ממערב (אשר ממנה עבר הסחר אל תוך המזרח התיכון והים התיכון), כמו גם נהר האינדוס ותת-היבשת ההודית ממזרח.
הדת במדינה
על אף שלטונו הנוקשה, הקיסר וו מהאן נודע בקידום הקונפוציאניזם להיות לדת השמרנית של המדינה. הוא לא ראה ערך ברעיון הדתי שמנהיג צריך להיות דמות אב חמה לעמו, אך כן ראה ערך רב בכתביו של קונפוציוס אשר התאימו לאמונותיו הדתיות.
כמו שהיה עם הקיסר הסיני הראשון, צ'ין שה-חואנג, הקיסר וו מהאן חיפש ללא הפסק את הדרך לחיי הנצח. מירב הטקסים הדתיים אותם הורה לתפעל היו בדרך מסוימת קשורים לחיפושו אחר חיי האלמוות, הוא בנה בניינים ומקדשים לשקם את רוחות המתים ושלח אנשיו לחפש אחר אי מיתולוגי בו חיים בני האלמוות. בראיית העולם הסיני של אותה העת, הקיסר וו מהאן כבש את רוב העולם ועל כן עשה כל שביכולתו לא לעזוב את אותו העולם.
שנים אחרונות
ארבעת השנים האחרונות לחייו של הקיסר וו מהאן היו שנים של חרטה ונסיגה מדעותיו הקודמות. ממלכתו לא יכלה הייתה לשאת מדיניות אגרסיבית ונוקשה כקודם לכן והקיסר הוכרח להתחיל בתקופה של מדיניות סטטית.
בשנת 91 לפנה"ס סבל הקיסר וו מהאן אסון אישי כאשר בנו ויורשו הואשם בשגגה כי ביצע כישוף נגד אביו הקיסר. מחשש כי יוצא להורג, יורש העצר החל מרד שבסופו עשרות אלפים מתו והוא עצמו נמצא בחרבו. זמן קצר לפני מותו הקיסר מינה את אחד מילדיו בן השמונה לרשת אותו, בעת האחרון נפטר מתסבוכת רפואית, הקיסר האשים את אימו של הילד במותו וכלא אותה, לאחר מכן מתה האם מצער.
הקיסר הקיסר וו מהאן נפטר לבסוף בשנת 87 לפנה"ס.
מורשת
הקיסר וו מהאן זכור בעיקר בזכות כיבושיו הצבאיים; מכאן, התואר שניתן לו לאחר מותו, וו די, שפירושו "הקיסר הלוחם". הרפורמות המנהליות שלו הותירו חותם מתמשך על המדינה הסינית, והכרתו הבלעדית בקונפוציאניזם השפיעה באופן קבוע על ההיסטוריה של מזרח אסיה שלאחר מכן.
גיווי צ'וחלי
גיווי צ'וֹחֵלי (בגאורגית: გივი ჩოხელი); 27 ביוני 1937 - 25 בפברואר 1994) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדות מגן וקשר; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
קריירה
גיווי צ'וחלי נולד בשנת 1937 בעיר תלאווי שבחבל קאחתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק הייתה "נַדיקווַרי" (לימים "קאחתי") תלאווי (1956).
בשנת 1957 צ'וחלי החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי; בשנת 1959 הוא זכה עם קבוצתו במדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנת 1960 צ'וחלי צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת נסיעתה אל טורניר הגמר של אליפות אירופה הראשונה בצרפת; הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחצי הגמר שנערך ב-6 ביולי במרסיי, ובו הסובייטים הביסו את צ'כוסלובקיה בתוצאה 0:3; צ'וחלי שיחק גם במשחק הגמר, שבו ברית המועצות גברה על יוגוסלביה בתוצאה 1:2 וזכתה בתואר אליפות אירופה.
בסוף שנת 1960, צ'וחלי הוכר כמגן הימני הטוב ביותר באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 11 מצטייני העונה); בשנת 1961 צ'וחלי נכלל שנית באותה רשימה - הפעם, כקשר הימני הטוב ביותר בליגה.
צ'וחלי שיחק בשלושה מתוך ארבעת המשחקים של הנבחרת הסובייטית במונדיאל 1962; הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת במשחק רבע הגמר של הטורניר, שהתקיים ב-10 ביוני בעיר אריקה; המשחק הסתיים בהפסד של ברית המועצות לצ'ילה המארחת בתוצאה 2:1. בסך הכול, צ'וחלי הופיע במדי הנבחרת הסובייטית ב-19 משחקים רשמיים ובמשחק בלתי-רשמי אחד.
בשנת 1962 צ'וחלי זכה במדליית הארד השנייה שלו עם קבוצת דינמו טביליסי, על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; באותה שנה הוא נכלל בפעם השלישית ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של ליגת העל הסובייטית - כמו שנה קודם לכן, הוא הוכר כקשר הימני הטוב ביותר של עונת האליפות.
בשנת 1964 צ'וחלי זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה; בשנת 1965 הוא סיים את הקריירה שלו בקבוצה. בסך הכול, צ'וחלי הופיע במדי "דינמו" ב-159 משחקים וכבש ארבעה שערים לזכותה.
בשנת 1965 צ'וחלי זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
בשנים 1968-1966 צ'וחלי עבד כמאמן בדינמו טביליסי; בשנת 1969 הוא מונה למנהל הקבוצה ולמאמנהּ הראשי; צ'וחלי ניהל את המועדון רק באותה שנה, אך נשאר כמאמן ראשי גם בשנת 1970; בשנים 1972-1971 הוא אימן תחת מאמן ראשי אחר. בשנת 1971 צ'וחלי זכה בתואר מאמן נכבד של גאורגיה הסובייטית.
בשנת 1974 צ'וחקי מונה בפעם השנייה כמאמן ראשי של "דינמו", אך מילא את התפקיד רק במשך עונה אחת; בזמן קריירת האימון שלו, הקבוצה זכתה בארבע מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית (באחת מהן, בשנת 1969, כאשר צ'וחלי היה המאמן הראשי).
בשנים 1985-1984 צ'וחלי שימש בפעם השנייה כמנהלהּ של דינמו טביליסי.
גיווי צ'וחלי מת בשנת 1994 בטביליסי; על שמו נקרא האצטדיון העירוני של תלאווי; מול האצטדיון ניצב פסלו של צ'וחלי.
תארים ופרסים
נבחרת ברית המועצות
דינמו טביליסי
אישיים
אולה נידהל
משנות השבעים המוקדמות הוא נוסע בכל העולם, מרצה ומנחה קורסים של מדיטציה. ייחודו של נידהל: הוא מעביר את לימודי שושלת הקארמה קאג'יו במבנה וברוח, שסוגלו לאופי המערבי. הוא מסיר את כל סממני התרבות הטיבטיים ומשאיר רק את מהות הלימודים הבודהיסטיים. הוא ואשתו הָאנַה (2007-1946) ייסדו את בודהיזם "דרך היהלום" – ארגון חילוני בינלאומי של בודהיזם הקארמה קאג'יו, המאגד כ-650 מרכזי תרגול. קארמה קאג'יו היא שושלת השייכת לאסכולת וג'ריאנה בשם קאג'יו – אחת מארבע האסכולות העיקריות בבודהיזם הטיבטי. לאמה אולה נידהל הוא מחברם של תשעה ספרים, שתורגמו לתריסר שפות, בהן עברית.
השנים הראשונות והמפגש עם הבודהיזם
אולה נידהל גדל בדנמרק. בשנות השישים המוקדמות עשה שירות חובה קצר בצבא הדני ועסק באגרוף מקצועי. באוניברסיטת קופנהגן למד פילוסופיה, אנגלית וגרמנית, ואת עבודת הדוקטורט שלו בפילוסופיה כתב בהשראת ספרו של אלדוס האקסלי, דלתות התפיסה (The Doors of Perception). אולה נידהל נטל חלק פעיל בחיפושים הרוחניים של תנועת ה"היפים" הראשונה באירופה, שכלל שימוש בסמים והסתבכויות עם החוק. המשך חיפושו הרוחני היה מסע להרי ההימלאיה. בשנת 1961 הכיר את אשתו לעתיד, האנה. בשנות השישים המאוחרות היה אולה נידהל קונה חשיש בנפאל ומבריחו לדנמרק, שם היה סוחר בו. לאחר ביקורם הראשון בקטמנדו ב-1968, נעצרו האנה ואולה בגין הברחת חשיש, ואולה ריצה כמה חודשים בכלא. ב-1969 פגשו הזוג נידהל את גְ'יָאלְוָוה קָרְמָאפַּה ה-16, ראש שושלת הקארמה קאג'יו ומי שנחשב על ידי הטיבטים ל"מלך היוגים" של טיבט. לאחר מפגשם הראשון של הזוג נידהל עמו ולקיחת מחסה בודהיסטי אצלו קיבלו חייהם מפנה חד. השפעתו של קרמאפה עליהם הייתה כה רבה, שהם הפנו עורף לשימוש בסמים. כיום מזהיר נידהל בנחישות מפני סכנת השימוש בסמים. לאחר שהייה בת שלוש שנים במחיצתו של קרמאפה הם נשלחו על ידיו בחזרה לדנמרק. הוא נתן להם מכתב כדי שיעבירוהו למלכת דנמרק, ובו הצהיר, בין היתר: "יש לנו תוצאות מדהימות עם אנשים צעירים, אשר נמשכים למה שניתן לכנות 'דור הסמים'. יש לנו דרך משלנו להראות את הדרך לאושר ולחיים טבעיים ובריאים".
השכלה בודהיסטית
מורם הראשון של אולה והאנה נידהל היה הרב-אמן של שושלת הדְרוּגְפָּה קָאגְ'יוּ, לוֹפְּן צֶצ'וּ רינפּוצֵ'ה. בדצמבר 1969 פגשו אולה והאנה נידהל את גְ'יָאלְוָוה קָרְמָאפָּה ה-16, רָנְגְג'וּנְג רִיגְפֵּה דוֹרְגֵ'ה. הם היו תלמידיו המערביים הראשונים וקיבלו ממנו את לימודי בודהיזם הוָוגְ'רָיַאנַה ואת הלימוד על טבע התודעה (בסנסקריט: מָהָמוּדְרַה). ממחזיק השושלת, שָמָארְפַּה ה-14, הם קיבלו את נדר הבודהיסטווה ואת לימודיו של גָמְפּוֹפַּה – אבן-החן של השחרור. תחת הנחייתו של קאלו רינפוצ'ה, לאמה בודהיסטי ידוע, הם קיבלו השכלה פורמלית מסורתית, והסמכות וחניכות רבות – מלאמות אחרים בשושלת. ב-1972 מונה נידהל למורה בודהיסטי על ידי קרמאפה ה-16 ונשלח לאירופה כדי להביא למערב את הלימודים על טבע התודעה. ב-1983 העניק שמארפה לנידהל את התואר "רב-אמן בודהיסטי", וב-1985 מונה באופן רשמי ללאמה על ידי קְהֶנְפּוֹ צ'וֹדְרַק טְהֶנְפֵּל רִינְפּוֹצֵ'ה. בהנחייתו של ג'ייאלווה קרמאפה ה-17, טָאיֵה דוֹרְגֵ'ה, נושא אולה נידהל כיום בשדר לימודי ובניסיון מדיטטיבי חי (2) של שושלת הקארמה קאג'יו, והוא לאמה (מורה) מוסמך לבודהיזם דרך היהלום (וג'ריאנה).
הוראה
כתוצאה ממפגשם עם קרמאפה ה-16 ובקשתו להם לעזור לו להביא את הבודהיזם למערב, החלו האנה ואולה נידהל ללמד בודהיזם ולהקים מרכזי מדיטציה: תחילה בארץ מוצאם, דנמרק, ולאחר מכן בגרמניה ובמדינות אחרות. המרכזים משתייכים לשושלת הקארמה קאג'יו ומתנהלים תחת הנחייתו המעשית של לאמה אולה נידהל. בודהיזם "דרך היהלום" נוסד בשנות התשעים המוקדמות כדי לאגד את כל המרכזים החילוניים היוגיים בעולם. כן מנע הדבר ניסיונות של לאמות טיבטים מושחתים להשפיע ולצבור שליטה במרכזים בזמן מחלוקת הקרמאפה. נכון לתחילת שנת 2010, קיימים כ-650 מרכזים ברחבי העולם – בעיקר באירופה, רוסיה ובארצות-הברית. בישראל קיימים חמישה מרכזים. במהלך השנה נוסע אולה נידהל ומבקר במרכזים ותוך כדי כך מעביר הרצאות וקורסים. בקורסים אלה הוא עוסק בנושאים שונים, כמו מָהָמוּדְרַה (עברית: החותם הכביר) – לימודים ישירים על טבע התודעה; ופּהוֹוַה (עברית: מיתה במודעות) – תרגול שבו לומדים לשגר את התודעה בזמן המוות. מזה כארבעים שנה הוא נוסע ללא הפסקה, כמעט מדי יום מרצה בעיר אחרת בהתעלמו מאזורי הזמן השונים בעולם. (לוח הזמנים נגיש באתר האינטרנט הרשמי של "בודהיזם דרך היהלום"). עם תלמידיו הקרובים יצר נידהל סגנון הוראה ישיר ופתוח, הנגיש לכולם, ומרכזים חופשיים, המתפקדים ללא המטען המסורתי-תרבותי של טיבט. הפעילות והמבנה הבלתי היררכי של מרכזי דרך היהלום מבוססים על עבודה התנדבותית. במרכזי "דרך היהלום" תורגמו המדיטציות ושמותיהם של היבטי בודהה לשפות מערביות שונות. אולה נידהל מאמין, שהבנת המדיטציות וקריאתן בשפות האם השונות של אנשי המערב חיוניות, מאחר שרק בדרך זו יוכל הבודהיזם להשתרש במערב. לא ניתן להעריך במדויק את מספר תלמידיו של נידהל, אולם אומדן זהיר שלהם קובע שמספרם נע בין 70 אלף ל-80 אלף. בגרמניה לבדה מעריך "איגוד הבודהיסטים הגרמני" שכ-20 אלף מתרגלים פוקדים בקביעות את הקבוצות והמרכזים של "דרך היהלום". נכון לשנת 2010, קיימים בישראל כשמונים תלמידים של לאמה אולה נידהל.
פעילות בישראל
כל מרכזי "דרך היהלום" בישראל נוסדו על ידי לאמה אולה נידהל. קהילת הקארמה קאג'יו הראשונה נוסדה בעיר באר שבע בשנת 1999. בספטמבר 2000 נוסדה עמותת "בודהיזם דרך היהלום בישראל" - אחת מ-52 סניפים השייכים לרשת בודהיזם דרך היהלום הבינלאומית - על-מנת לאפשר לציבור הישראלי החופשי להתוודע לידע ולשיטות המבוססים על עקרונות הבודהיזם. הסניף בישראל מוגדר כמלכ"ר. העמותה מאגדת קבוצות ומרכזי מדיטציה ברחבי הארץ ותומכת בעבודתם. לקבוצות אלו מבנה דמוקרטי, והן מתפקדות בהתנדבות, ללא שכר, על בסיס אידיאליזם וידידות. החברים חולקים באחריות בקבלת החלטות, בהנחיית מדיטציות, בירורן של שאלות והעברת הלימודים. כתובתה הרשמית של העמותה – בתל אביב. העמותה מארגנת קורסים וסדנאות, ומזמינה מרצים ומורים מחו"ל להנחותם. פעילות העמותה כוללת גם הפקה והפצה של כל חומר לימוד רלוונטי בנושא הבודהיזם, כגון ספרים וחוברות. הפקת הספרים ממומנת על ידי תרומות ועל ידי תגמולים, שהעמותה מקבלת ממכירתם. בתפקודה הכללי מהווה העמותה גוף, הפועל לשם שימור וקידום של בודהיזם דרך היהלום, כדי להביא תועלת רחבה ומתמשכת לחייהם של אנשים.
סגנון אישי
אולה נידהל משלב ניסיון חיים, כריזמה, הומור דני יבש, אגרוף ודימויים אחרים בסגנון ההוראה הלא-קונוונציונלי שלו. לעיתים קרובות הוא מספר בהרצאותיו בדיחות בעלות אופי מיני ומצהיר הצהרות, הרחוקות מגישת ה"פוליטיקלי קורקט". לדוגמה: בערוץ הרשמי של "דרך היהלום" באתר האינטרנט “Youtube” הוא מקביל הארה מלאה ל"נהיגה ברכב אאודי (...) עם 400 כוח סוס בתודעה". הוא מסביר: "...על מתרגל 'דרך היהלום' להתעקש לפעול תמיד בחוש הומור בריא ולוודא שהעוזרים לו והמשמשים לו דוגמה אינם מוזרים ואינם לוקחים עצמם ברצינות רבה מדי. במיוחד חשוב שתהיה לו השקפה בריאה, ללא תסכולים ותסביכים, לגבי מיניות; שלא ייסחף בעיוורון אחר מגמות הפוליטיקלי קורקט, אלא יבטח בעצמו-הוא". הצהרתו האישית של נידהל היא:. אולה נידהל הוא צנחן נלהב ונהנה מנסיעה מהירה על אופנועי מרוץ.
ביקורת
חוגים אקדמיים בתחום מחקר הבודהיזם והתפתחותו ציינו, שנידהל הוא נושא מתמיד לביקורת מצד גורמים אחדים. בביקורות אלה הועלו שאלות לגבי כישוריו של נידהל כמורה בודהיסטי – במיוחד בתחילת מחלוקת הקרמאפות. במיוחד התבססו הביקורות על כך שמעולם לא היה נידהל בריטריט (התייחדות) שלוש שנים, שמתייחס לחלק מהסמכתו של לאמה. למעשה רצה נידהל להיכנס לריטריט כזה, אולם קרמאפה ה-16, מורהו, מנע זאת ממנו, ובמקום זאת שלח אותו למערב בחזרה כדי לייסד שם מרכזים בודהיסטיים. אף-על-פי שלא היה בריטריט שלוש שנים, הוכרה מיומנותו כלאמה בודהיסטי של זרם הוואג'ריאנה על ידי לאמות גבוהים רבים של שושלת הקארמה קאג'יו וכיום הם תומכים בפעילותו. טרינלי טאיה דורג'ה מצהיר: "לאמה אולה נידהל הוא מתלמידיו הקרובים של התגלמותי הקודמת (קרמאפה ה-16) ומורה מוסמך, והוא מעביר את קו הלימודים הרציף של שושלת הקארמה קאג'יו. בפעילותו בשלושת העשורים האחרונים הועיל לרבים על ידי הצגת השיטות המעמיקות של הבודהה. 'דרך היהלום' היא אחת מהאמצעים הרבים הרלוונטיים לאנשים במערב". המסמך הראשון, שמתייחס להיותו של אולה נידהל לאמה, הוא מכתב רשמי, שנכתב על ידי קהנפו צ'ודראק טהנפל רינפוצ'ה ב-1995. אוליבר פרייברג, עובד מחקר באוניברסיטת אוסטין שבטקסס, מסביר: מבקריו של אולה נידהל טוענים, שפעילותו פוגעת באלה החושבים שהתנהגותו אינה ראויה למורה בודהיסטי. "מאשימים את נידהל לא רק בהתבטאויות מיליטריסטיות, אלא גם בדעות ימניות, גזענות, סקסיזם ועוינות למהגרים. התנהגותו הפרועה, כך טוענים אחדים – כמו קפיצות בנג'י, צניחה חופשית ונסיעה מהירה באופנועי מרוץ – מרגיזה גם בודהיסטים שאינם נמנים עם תלמידיו". בבודהיזם לא מקובל להרוג כל יצור חי באשר הוא, אך למרות זאת מתיר אולה נידהל הפלות במקרים מסוימים – למשל, כאשר קובעים רופאים שתישקף סכנת חיים לאם בזמן הלידה, או כאשר נתגלו פגמים חמורים בהתפתחות העובר. על השאלה: מדוע אין הוא מצדיק הפלות באופן כללי – עונה נידהל: "קיימות משפחות רבות המשוועות לילדים – אך לא יכולות להוליד אותם. אם העוּבּר פגום, שאלו לדעתו של רופא; אולם אם העובר בריא, אנא, אל תהרגוהו, אלא מסרו אותו למי שבאמת זקוק לילד".
עמדתו של לאמה אולה נידהל כלפי האסלאם
ככל הידוע אין אולה נידהל מרצה, מנחה קורסים או פותח מרכזי מדיטציה של "דרך היהלום" במדינות שבהם שולטת דת האסלאם. לפי דעתו, לא יוכל להגן ביעילות על תלמידיו, אם יתרחשו במדינות אלה דיכוי או פגיעה. זו גישתו גם כלפי המדינות במזרח התיכון וצפון אפריקה, בהן לא נצפה שום דיכוי, ואף קיימים בהן מרכזי בודהיזם לצד האסלאם. עם זאת יש מקרים חריגים: המדינות המוסלמיות, שהיו חלק משטחה של ברית-המועצות לשעבר: בשקיריה, קזחסטן וקירגיזיה. ולכן, קיימות קבוצות "דרך היהלום", והן מתנהלות תחת הנחייתו של אולה נידהל. עמדתו של לאמה אולה נידהל ביחס לאסלאם ולמוסלמים מעוררת ביקורת ותמיהה בדעת קהלים מסוימים. התבטאויותיו הישירות ונטולות גישת ה"פוליטיקלי קורקט" מוגדרות על ידי הביקורות כגזעניות וקסנופוביות. הצהרותיו – שאללה הוא "אל נוראי" – נחשבות בחוגים מסוימים לא ראויות עבור לאמה בודהיסטי. באחד מראיונותיו עמו הצהיר: "יש להישמר משתי סכנות הנשקפות לעולם: פיצוץ אוכלוסין ואסלאם. שני הדברים הללו יכולים להשמיד את העולם, ובלעדיהם יכול היה להיות מקום נפלא". נידהל מסביר: "גברים המדכאים נשים – סביר להניח שיהפכו לנשים מדוכאות בחייהם הבאים".