cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עכשיו ובימים האחרים
כתב העת "עכשיו", נקרא על שם הספר. עמיחי זכה בפרס שלונסקי לשירה ב-1957 על ספר זה.
את שירי הקובץ ערך המשורר והעורך נתן זך.
שירי הקובץ נכללים בקובץ "שירים: 1948–1962" (הוצאת שוקן: תשכ"ג, 1963).
בתי המיליונרים
בתי המיליונרים הם בניינים שהוקמו ברחובות בשנת 1908 ברחוב מנוחה ונחלה, הרחוב שנסלל על ידי המתיישבים הראשונים במקום. הכינוי ניתן לבתים, כיוון שנבנו בדגש על פאר רב. האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הקמת הרחוב
רחובות הוקמה בשנת 1890 על ידי קבוצת עולים שקראה לעצמה "מנוחה ונחלה". הקבוצה שאפה להקים יישוב ללא עזרתו הכספית של הברון רוטשילד. לאחר שהקימו את היישוב, הם סללו רחוב ובחרו ששמו ינציח את פועלם. הם קראו לרחוב מנוחה ונחלה, על שם הקבוצה.
מאוחר יותר, הרחוב כונה "רחוב המיליונרים" בגלל אותם בתים מפוארים שנבנו בו בימי העלייה השנייה: בתיהם של אפרים זקס, אלעזר סלוצקין, ויעקב ברוידא.
בית אפרים זקס
בית מס' 54 ברחוב מנוחה ונחלה. תוכנן על ידי יוסף ברסקי שהיה אחד מהאדריכליים הציוניים הראשונים בארץ ישראל, ונבנה ב-1908 על ידי האמריקאי אפרים זקס. בית זה נחשב לבית גדול ומפואר ביותר משאר בתי המושבה לכן שימש לקבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה. הבית בסגנון אקלקטי, המשלב מוטיבים מזרחיים ומערביים. הבית בנוי מאבני כורכר מחוברות בטיט, עמודים וקשתות. בכניסה לבית שביל כניסה שלאורכו שדרת דקלי וושינגטון.
בבית נערכו קבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה.
אפרים זקס התגורר בקומה הראשונה בבית. בקומה השנייה התגוררה בתו טובה ובעלה העסקן טוביה מילר.
בעשור השני של המאה ה-21, הבית מוצג למכירה.
הארי וודרינג
ראשית חייו
הארי היינס וודרינג נולד ב-31 במאי 1887 באלק סיטי שבקנזס לחוואי ואיש צבא האיחוד היינס וודרינג. הוא התחנך בבתי הספר בעיר ובמחוז ובגיל 16 החל לעבוד כשרת בבנק הלאומי הראשון של ניאודשה שבקנזס. במשך שנה למד באוניברסיטה לעסקים בעיר לבנון שבאינדיאנה, שאפשרה לו לקבל משרה כמנהל חשבונות ועוזר קופאי בבנק הלאומי הראשון של אלק סיטי.
בתי המיליונרים
בית אלעזר סלוצקין
בית מספר 60 נבנה בשנת 1908 על ידי משפחת סלוצקין שעלתה לארץ מאוסטרליה באותה שנה. את השטח קנה אב המשפחה אלעזר סלוצקין, אב המשפחה, שנטע בו מטעי שקדים והקים את הבית.
הארי וודרינג
ראשית חייו
זמן קצר לאחר מכן עבר וודרינג להיות עוזר קופאי בבנק הלאומי הראשון של ניאודשה. הוא התקדם במהירות והיה לסגן הנשיא והבעלים של הבנק עד שהתגייס לצבא ארצות הברית. בהמשך, קיבל דרגת לוטננט משנה בחיל השריון ולחם במלחמת העולם הראשונה. ב-1928 הוא נבחר כמפקד המחלקה בקנזס של ארגון הווטרנים "הלגיון האמריקאי" ומכר את עסקי הבנקאות שלו כדי להיכנס לפוליטיקה.
בתי המיליונרים
בית אלעזר סלוצקין
אלעזר סלוצקין התגורר ברחובות עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכאשר פלשו העות'מאנים לארץ הוא גורש לאלכסנדריה. לאחר הגירוש מישראל משפחת סלוצקין חזרה לאוסטרליה שם אלעזר פגש את הנרי שובל, גנרל אוסטרלי שהיה בדרך למסע צבאי לארץ. אלעזר נתן לגנרל את מפתחות הבית ואמר לו: "קח את מפתחות ביתנו וכשתגיע לארץ – שב שם". כיום משמש המבנה כמנהלת קריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט.
בית סלוצקין היה בית קיץ למשפחה. כאשר הגיעו העות'מאנים לארץ, גורשה המשפחה לאלכסנדריה, ומאז עברה גלגולים רבים: המקום שימש בית לגנרל טורקי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914- 1918, בית לגנרל אוסטרלי בסיום מלחמת העולם הראשונה משנת 1918, ובית תצפית במאורעות תרפ"א.
הארי וודרינג
מושל קנזס
בבחירות למשרת מושל קנזס של 1930 ניצח וודרינג במערכת בחירות שנויה במחלוקת ונבחר כמושל. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1931 – 1933. כדמוקרט, מאמציו לקצץ בהוצאות נחסמו על ידי הרפובליקנים, כך שהוא קיצץ במשכורתו שלו ובמחלקת הכבישים, המקום היחידי בו הייתה לדמוקרטים שליטה.
בתי המיליונרים
מבנה בית סלוצקין
בניית הבית נמשכה כשנתיים ניהלה אם המשפחה רוז.
הארי וודרינג
מושל קנזס
ב-1932 הוא התמודד מחדש על משרת המושל, אך הפסיד לאלף לנדון הרפובליקני.
בתי המיליונרים
מבנה בית סלוצקין
בית סלוצקין הוא בית מפואר שעוצב ונבנה בחשיבה רבה. בכניסה יש 15 מדרגות כנגד 15 "שירי המעלות" שבספר תהילים המובילות לפתח הבית. בנוסף, ישנם ארבעה פתחים כארבע רוחות השמיים כמו באוהל אברהם אבינו. בחזית הבית, בלב הגן, נמצאת בריכת נוי משובצת צדפים.
הארי וודרינג
מושל קנזס
ב-25 ביולי 1933 נשא וודרינג לאישה את הלן קולידג', בתו של חבר הסנאט של ארצות הברית, מרקוס א. קולידג'. לשניים נולדו שלושה ילדים.
בתי המיליונרים
מבנה בית סלוצקין
בתוך הבית ישנם ציורי קיר ייחודיים- הפרח הגדול במרכז מציין את אם המשפחה, רוז, והזר עם ששת הפרחים מציין את ששת ילדיה.
הארי וודרינג
מזכיר המלחמה
בין השנים 1933 – 1936 שימש וודרינג כעוזר מזכיר המלחמה והיה אחראי על נושאי הרכש. לאחר מותו של מזכיר המלחמה ג'ורג' דרן הוא מונה במקומו על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וכיהן בתפקיד עד 1940. הוא הלך בעקבות המלצותיו של קודמו להגדלת כוחם של הצבא הסדיר, של המשמר הלאומי ושל כוחות המילואים. במהלך כהונתו הוא הוביל שינויים בתוכניות הגיוס כדי לאזן בין כוח האדם לבין הרכש והביע את הצורך בהשלמת כוח ההגנה הראשוני לעתות שלום.
בתי המיליונרים
בית יעקב ברוידא
בית מס' 56 נבנה בשנת 1908 והיה מהמפוארים בבתי המושבה. בבית התגורר יעקב ברוידא שהיה ראש חברת "מנוחה ונחלה". בכספו נבנו במושבה בית מרחץ, מקווה, תלמוד תורה ובית הכנסת הגדול. כיוון שלא היו לו בנים העביר את הבית לקרובו- רבינוביץ.
הארי וודרינג
מזכיר המלחמה
כמי שתמך במדיניות אי-ההתערבות של ארצות הברית, ניצב וודרינג תחת לחצים מצד שאר חברי הקבינט להתפטר בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה. מזכיר הפנים, הרולד איקס נפגש עם הנשיא רוזוולט לפחות פעמיים והעלה בפגישות את הדרישה לפטר את וודרינג, אך הנשיא לא היה מוכן בתחילה לעשות כן ותחת זאת מינה את תומך מדיניות ההתערבות המובהק לואיס א. ג'ונסון כעוזר מזכיר המלחמה. עד מהרה היו וודרינג וג'ונסון חלוקים ביניהם והגיעו לנקודה בהם הם סירבו לדבר איש עם רעהו. ב-20 ביוני 1940 שם הנשיא רוזוולט קץ לעימות בין השניים, פיטר את וודרינג והחליפו בפוליטיקאי הרפובליקני הוותיק הנרי סטימסון. וודרינג נותר בדלן בגישתו, והתנגד ל"חוק האימון והשירות הסלקטיבי של 1940".
בתי המיליונרים
בית יעקב ברוידא
בבית זה גם התגוררה המשוררת רחל עם שתי אחיותיה בתקופת שהותן ברחובות. על שמן קיבל הבית גם את השם "מגדל שלוש האחיות".
הארי וודרינג
מותו
הארי וודרינג נפטר משבץ מוחי בטופיקה, קנזס ב-9 בספטמבר 1967 ונטמן בבית הקברות מאונט הופ המקומי.
דן מאירשטיין
דן מאירשטיין (נולד ב-7 באוקטובר 1938) הוא כימאי ישראלי. כיהן כנשיא המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון עוד מהיות המוסד מכללה אקדמית, משנת 1995 ועד שנת 2012 בה הפכה לאוניברסיטת אריאל בשומרון. חבר סגל בכיר במחלקה למדעי הכימיה באוניברסיטת אריאל בשומרון, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר באקדמיה יורופיאה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים. למד כימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים עד קבלת התואר השלישי בשנת 1965. את השתלמות הפוסט דוקטורט השלים במעבדה לאומית בארצות הברית. התארח פעמים רבות לתקופות השתלמות במדינות שונות (יפן, ארצות הברית, גרמניה ועוד). פרופסור חבר משנת 1973, פרופסור מן המניין משנת 1978 ופרופ' אמריטוס משנת 2004 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה מדען אורח במעבדות הלאומיות באורגון וברוקהייבן בארצות הברית, באוניברסיטת Case Western, באוניברסיטת הירושימה, באוניברסיטת נורנברג-ארלנגן ובמעבדת האו-מייטנר בברלין. בין יתר תפקידיו כיהן כראש המחלקה לכימיה בקריה למחקר גרעיני - נגב (קמ"ג); ניהל את ספריית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; כיהן כיושב ראש הוועדה למיכון הספריות האוניברסיטאיות (אחר כך גם יו"ר ועדת הספריות) של הוועדה לתכנון ולתקצוב; כיהן כנשיא החברה הישראלית לכימיה; משנה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; מזכיר החטיבה לכימיה אי אורגנית של IUPAC; יושב ראש הוועדה הלאומית לכימיה; חבר הוועדה המנהלת של החטיבה לכימיה אי אורגנית של החברה האירופאית לכימיה; יושב ראש הוועדה המארגנת של שלושה כנסים כימיים בינלאומיים. חבר באגודה האמריקנית לכימיה ובחברה המלכותית לכימיה. בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה יורופיאה שנוסדה בשנת 1988 ומתפקדת כאקדמיה אירופאית לכל דבר, בנושאי מדעי החברה, ספרות ומדעים מדויקים. היא מורכבת ממומחים בודדים והחברות בה מבוצעת על ידי הזמנה בלבד.
נשוי לפרופסור נעמי מאירשטיין מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם ארבעה ילדים.
מחקריו
פרסם כ-300 מאמרים בספרות הבינלאומית, כ-20 פרקים בספרים מדעיים, והציג כ-300 מאמרים בכנסים בינלאומיים. הנחה 45 דוקטורנטים וכ-50 מסטרנטים מהארץ ומהעולם.
פרופ' מאירשטיין זכה בפרסים ובמענקי מחקר על הישגיו המדעיים, בהם פרס Meitner-Humboldt Research Prize (בשנת 1997), פרס Kolthoff (בשנת 1998) ופרס הצטיינות מטעם החברה הישראלית לכימיה (ICS) לשנת 2017, על תרומתו החלוצית לכימיה האי-אורגנית והשלכותיה על מתכות במערכות ביולוגיות.
תפקידים ציבוריים
פרופ' מאירשטיין כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים הישראלים בשיקגו; כיו"ר ועד ההורים של בית הספר מצדה בבאר שבע בשנות ה-70; כיו"ר ועד ההורים העירוני בב"ש למשך שנה אחת; וכיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון באר שבע במשך 10 שנים.
ובלנינקס
ובלנינקס (בליטאית: Vabalninkas), ובשמה היהודי: ווֹבּוֹלניק (מיידיש: וואָבאָלניק; מכונה בפי היהודים גם ובולניק, אבולניק) היא עיירה במחוז משנה בירז' במחוז פוניבז' בליטא, כ-35 ק"מ מצפון מזרח לפוניבז'. מקור השם הוא בשמו של הנהר הסמוך ובלה (Vabala).
היסטוריה
ובלנינקס מוזכרת במקורות היסטוריים משנת 1554. אחוזה בשם זה מוזכרת במסמכים משנת 1555. בשנת 1617 נוסדה הקהילה הקתולית של העיירה, ונבנתה כנסיית העץ הראשונה. בשנת 1619 קיבלה ובלנינקס זכות הקמת שוק וכן זכויות לייצור ומכירת בירה.
בשנת 1698 נשרפה כנסיית העץ הראשונה של ובלנינקס, ואחרת נבנתה במקומה כעבור שנים ספורות. בסוף המאה ה-18 זכתה ובלנינקס לזכויות עיר. באותה תקופה נבנה בעיירה בית ספר, בו למדו כ-30 מילדיהם של בני האצולה והאיכרים בעיירה. בשנת 1792 הקנה סטניסלאב פוניאטובסקי לוובלנינקס מעמד וסמל של עיר.
במאה ה-19 נפגעה העיר בשריפות רבות שפגעו בה קשות. למרות זאת התפתחה העיר בתקופה זו ונבנו בה בית חולים מחוזי, בית ספר יסודי, שני בתי אבות, בית מרקחת, שני בתי כנסת, מבשלה וטחנת קמח.
חפש את המטמון
חפש את המטמון הוא משחק ילדים בעל גרסאות המיועדות גם למבוגרים.
ובלנינקס
היסטוריה
במהפכת 1905 הייתה העיר מוקד להפגנות נגד הצאר ניקולאי השני. ההפגנות דוכאו ולמסחר בעיר נגרם נזק.
חפש את המטמון
בגרסתו כמשחק ילדים, מחולקים השחקנים למחביא ולמחפשים. המחביא נותן למחפשים כתב חידה ומשימות שונות, אשר מובילם למיקומו של כתב חידה נוסף, וכן הלאה, עד לכתב החידה המוביל למטמון החבוי. האתגר במשחק משתנה לפי רמתם השכלית של המשתתפים.
ובלנינקס
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשרפה רוב העיר.
חפש את המטמון
עבור ילדים צעירים יותר, כתב החידה מציין בדרך כלל שם של מקום באופן מפורש, ועיקר האתגר טמון במציאתו הפיזית של כתב החידה הבא. משחק ברמה זו מזכיר מעט את המשחק "קר חם", ועשוי אף להיות משולב בו: משחק "קר חם" עשוי לשמש לצורך פישוטו של אתגר מציאה שהתגלה כמסובך מדי.
ובלנינקס
אתרים
בוובלנינקס ניצבת כנסיית מריה הקדושה שנבנתה בשנת 1817, ולה מגדל פעמון. בעיירה מוזיאון לאומי וכן פסל בשם "חלום", בו מופיעה דמותו התנ"כית של המלך דוד. על הפסל חקוקות מילותיו של שיר מאת המשורר הליטאי יון סטרילקונאס (John Strielkūnas). בעיירה אנדרטה לזכר קרבנות המאבק בקומוניזם וכן בית קברות יהודי.
חפש את המטמון
גרסה פשוטה נוספת של המשחק היא "סימני דרך" - משחק בו הרדיפה היא למעשה אחר האדם המתווה את הדרך ומסמן את החצים אל מיקומו המשתנה שלו.
ובלנינקס
יהודי וובולניק
בתחילת שנות ה-40 חיו בוובולניק כ-600 יהודים. ב-27 ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות במבצע ברברוסה, נכבשה העיירה. לאומנים ליטאים רצחו 86 יהודים בעיר. ביולי 1941 הוקם גטו בעיר ובו רוכזו, בנוסף ליהודי העיר, גם פליטים יהודים מעיירות סמוכות. בסוף אוגוסט 1941 הועברו יהודי הגטו לעיירה הסמוכה פסווליס ונרצחו עם כ-1,300 יהודי פסווליס ביער סמוך.
חפש את המטמון
במסגרת חג הפסחא הנוצרי, נהוג לשחק במשחק דמוי "חפש את המטמון" בו אוספים הילדים ביצים שהוחבאו בבתים או בחצרות.
ברמת אתגר גבוהה במקצת יערב המשחק כתבי חידה ובהם חידות קלות, לעיתים בחרוזים. תיתכן הצפנה באמצעות צופן פשוט כגון צופן אתב"ש. רמה זו של המשחק מתאימה לרוב לבני עשרה.
גרסה מודרנית של המשחק היא ה-Geocaching (הלחם אנגלי למילים גאוגרפיה ומטמון), בו משתתפים שונים מרחבי העולם מחביאים מטמונים במקומות שונים וניתנות הנחיות לאיתורם בעזרת GPS.
לעיתים נערכים משחקי מצא את המטמון כחלק מקידום מכירות. כך היה למשל בהוצאת שירה של להקת מיוז "United States Of Eurasia" בשנת 2009. במסגרת משחק מצא את המטמון עולמי הוחבאו זיכרונות USB בשבע ערים מרכזיות בעולם (פריז, ברלין, מוסקבה, דובאי, הונג קונג, טוקיו וניו יורק) כל אחד מששת הזיכרונות הראשונים הכיל חלק קטן מהשיר שהועלה לאתר הרשמי של מיוז. לאחר שפוצח בניו יורק החלק השביעי ניתן השיר להורדה חופשית.
משחקי חפש את המטמון לרוב כוללים "הרבה הליכה", ו"משימות".
לירון פיין
לירון פיין (נולד ב-8 בדצמבר 1971) הוא סופר, קופירייטר וסטארטאפיסט ישראלי.
קורות חייו
לירון פיין נולד ב-8 בדצמבר 1971 בישראל כלירון פיינטוך, להוריו רחלה ואיז'ו פיינטוך. לאחר נישואיו קיצר את שם משפחתו ל-פיין. אביו עסק ביהלומים והתגורר שנים רבות בגרמניה. אמו עובדת בתפקיד בכיר באיכילוב. יש לו אח צעיר ממנו, המשמש בתפקיד ניהולי בכיר בחברת תרופות.
פיין התגורר עד גיל ארבע בגרמניה לרגל עסקי אביו. כששבו לישראל, התגוררו בשכונת נחלת יצחק בתל אביב. הוא למד בבית ספר איילון, ובחטיבת ביניים גימנסיה הרצליה. בתקופת בית הספר היסודי למד בחוגים למחוננים של אריקה לנדאו. בתיכון למד בבית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב. בצה"ל שירת כטכנאי בחיל הקשר. לאחר שחרורו מהצבא למד קופירייטינג בחברת עבודי קריאייטיב, ותסריטאות באוניברסיטה הפתוחה.
כתב את הטור "מודד את מודיעין", במקומון "מודיעין ניוז" בשנים 2003–2006.
נשוי לבלה פיין, אחות במקצועה, להם שלושה ילדים, והם מתגוררים במודיעין.
קריירה בפרסום
הוא משמש כתסריטאי של מרכזי מבקרים, ובהם: מרכז רבין ברמת אביב, מכון ויצמן ברחובות, מרכזי המבקרים של מחלף המוביל, מקורות, נחלת בנימין, חומה ומגדל בסחנה, עין חרוד, קק"ל אגם החולה ושילה.
סדרות טלוויזיה
כתב את סדרת הטלוויזיה "דום לב", ששודרה בערוץ הראשון, (2001). במאי הסדרה היה שמואל אימברמן, וכיכבו בה ישראל פוליאקוב ואקי אבני.
בנוסף לכך כתב כתסריטאי משנה פרקים לסדרה "צימרים", ששודרה בערוץ הראשון (2003).
ספריו
ששת הספרים תורגמו לאנגלית, והושקו בארצות הברית תחת שם הסופר L.L. Fine.
"סוף איכילוב" מפורסם תחת השם Night Shift,
"גנום" נמכר באמזון תחת השם Genosimulation,
Heaven - ספר מדע בדיוני אפוקליפטי.
פעילות באמזון
פיין השיק את המיזם החינמי Israeliwriters.com - המדריך השלם להוצאה עצמית של ספרים באמזון. במקביל, הוא מגיש סיוע מקצועי לסופרים כדי להוציא את ספריהם באמזון. עבד עם הסופרים אמנון ז'קונט וניב קפלן.
היי-טק
פיין היה שותף בחברת הסטארטאפ Mobile Dreams,
המפתחת אפליקציות לסמרטפונים בתחומים מגוונים, בהן את אפליקציית statush – משחק טריוויה העושה שימוש ייחודי בפייסבוק.
כתוב בתורה
כתוב בתורה (בתרגום חופשי מאנגלית: For the Bible Tells Me So) הוא סרט תיעודי של דניאל ג. קרסלייק משנת 2007 העוסק בהומוסקסואליות והקונפליקט המשתמע עם הדת, המבקש לחקור את המשמעות האמיתית של טקסטים דתיים ביהדות ובנצרות, ומוצגים בו ראיונות עם מנהיגי דת להט"בים כגון הבישוף ג'ין רובינסון. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2007.
ביקורת
על פי אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ביקורות חיוביות בעיקר. גם באתר Metacritic הסרט זכה בציון ממוצע של 73 מתוך 100, על בסיס 11 סקירות שונות.
משפחת סילוני
משפחת סילוני (באנגלית: The Jetsons, "משפחת ג'טסון") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מבית היוצר של האנה-ברברה, יוצרי הסדרה המצליחה "משפחת קדמוני". הסדרה היא קומדיית מצבים מונפשת. הסדרה המקורית היא בת 24 פרקים והופקה במקור לטלוויזיה בין השנים 1962 ל-1963. בעקבות הפופולריות אשר הסדרה צברה במשך השנים הובילו להפקת פרקים חדשים של הסדרה אשר הופקו בין השנים 1985 ל-1987 וליצירתם של שני סרטי טלוויזיה ("משפחת סילוני פוגשים את משפחת קדמוני" ו"ג'ודי ג'טסון - רוק בחלל") ושני סרטי קולנוע ("משפחת סילוני: הסרט" שיצא בתחילת שנות ה-90 וסרט אנימציה נוסף של האחים וורנר באותו שם שנמצא בתכנון).
כתוב בתורה
ביקורת
הסרט נכלל ברשימת המועמדים הראשונית לפרס בקטגוריית סרטים תיעודיים שהאקדמיה האמריקאית לקולנוע פרסמה ב-9 בנובמבר 2007, אך הוא לא נכלל ברשימה הסופית, שפורסמה ב-22 בינואר 2008.
משפחת סילוני
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ובערוץ המזרח התיכון במשך שנים רבות ובהמשך שודרה גם בערוץ הילדים וב-Cartoon Network.
בעוד שהעולם של "משפחת קדמוני" מתרחש בעולם דמיוני בו לאדם הקדמון יש מכונות אשר מונעות באמצעות ציפורים ודינוזאורים, משפחת סילוני חיה בעולם עתידני אוטופי אשר מכיל רובוטים משוכללים, חייזרים, הולוגרמות, והמצאות מוזרות.
ויד'וי
ויד'וי (בפארואזית: Viðoy, בדנית: Viderø) הוא האי הצפוני ביותר באיי פארו. האי ממוקם מזרחית לבוראוי ומחובר אליו באמצעות גשר.
משמעות שם האי בפארואזית "אי העץ" בעקבות שברי העצים שנסחפים לחופיו מהאוקיינוס האטלנטי.
גאוגרפיה
באי חמישה הרים: טאלובורד (557 מטרים), אני (651 מטרים), מיירנאפיול (687 מטרים), מאלינספיול (751 מטרים) ווילינגאדאלספיול (844 מטרים). מצוק אניברג, בחופו הצפוני של האי, הוא המצוק הימי הגבוה ביותר באירופה - גובהו 750 מטרים.
מליטה שיפר
מליטה שיפר (7 במרץ 1900 – 5 באוקטובר 1991) הייתה אמנית, ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
ילדות ונעורים
מליטה שיפר נולדה בטריאסטה, איטליה (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז) לאהרון (אריגו) ואנה דיקשטיין, מהגרים מבוקובינה.
מליטה ציירה משחר ילדותה ובגיל 15 התקבלה ללמודים באקדמיה לאמנות בויימאר. לימודיה נמשכו 5 שנים. הארכיטקט-אמן ולטר גרופיוס שינה את שמה של האקדמיה ל"באוהאוס" אסכולה המפורסמת עד היום בשל פילוסופית האמנות המיוחדת שלה. מליטה סיימה את בית הספר בתואר "מייסטר" בראש הכיתה העליונה.
השנים בארץ ישראל
עם עלותם ארצה, התיישבה המשפחה בעיר חיפה. מליטה התקבלה מיד לאגודת הציירים והפסלים בארץ. היא הציגה תערוכות רבות ומכרה הרבה מתמונותיה. בשנות החמישים, ייסד מרסל ינקו, מראשי תנועת דאדא, את כפר האמנים עין-הוד, ומליטה הייתה מראשוני המצטרפים בהיותה מעורבת בחיי האמנות המגוונים שבכפר. בשנת 1966 עשתה סיור נרחב באירופה והציגה ברומא, פריז, בריסל ולונדון. בבריסל פגשה אותה עורכת תוכניות ברדיו שהקליטה ראיון עמה (בגרמנית).
ליום הולדתה ה-90 ארגנה לה עיריית חיפה תערוכה גדולה בכניסה לתיאטרון העירוני בחיפה. מליטה שיפר הלכה לעולמה ב-5 באוקטובר 1991.
טיל ים-קרקע
טיל ים-קרקע הוא טיל המשוגר מכלי שיט ימי (כגון סיירת, משחתת, או צוללת) לעבר מטרות על היבשה.
לרוב, טילים אלו הם טילי שיוט ימיים המסוגלים לפגוע במטרות במרחק אלפי קילומטרים מנקודת השיגור. טילי ים-קרקע נוספים הם טילים בליסטיים הנושאים ראשי נפץ גרעיניים, המוצבים בדרך כלל על צוללות טילים בליסטיים שיכולות לשגר אותם בהתרעה של רגע.
ישנם טילים ימיים המסוגלים לשמש הן נגד ספינות והן נגד מטרות קרקע.
פירמידת השמש
פירמידת השמש היא המקדש המרכזי בעיר טֵאוֹטִיװַאקַאן במקסיקו והמבנה הגדול ביותר בעיר. הפירמידה מתנשאת לגובה של כ-65.5 מטרים, והיא הפירמידה השלישית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה בעולם החדש. הפירמידה בנויה מול הזריחה, ושימשה כמקדש המים העומדים (אגמים, נהרות וים). השימוש בה הופסק לפני כ-1600 שנים. היא התגלתה מחדש על ידי האצטקים בשנת 1340 לספירה וננטשה על ידם במאה ה-16.
אור-לי ברלב
אור-לי ברלב (נולדה ב-2 ביוני 1972) היא אקטיביסטית חברתית ועיתונאית עצמאית. היא העיתונאית העצמאית הראשונה שהתקבלה למועצת העיתונות והתקשורת בישראל. פעילותה ממומנת על ידי תרומות הציבור.
ביוגרפיה
אור-לי ברלב נולדה וגדלה באשדוד, כבת הבכורה למשפחה בת שלושה ילדים. אמה הייתה סייעת לרופא שיניים ואביה טכנאי אלקטרוניקה. לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למנהל. במקביל ללימודיה שידרה דיווחי תנועה מן המטוס הקל ברשת ג'.
בשנים 1997–2000 הייתה ברלב עיתונאית ברשת ב' של קול ישראל. בבחירות לכנסת ה-15 הייתה הכתבת המסקרת את מפלגת המרכז. לאחר מכן הייתה הכתבת לענייני ההסתדרות ויחסי עבודה במשק. לאחר שעזבה את קול ישראל שימשה כשנה עורכת בדסק החדשות של עיתון "הארץ". במקביל למדה והוסמכה כמגשרת, ובשנים 2006–2007 כתבה טורים שהופיעו באתר האינטרנט של "הארץ", ברובם בנושא הורות וגידול ילדים.
ב-2011, בעקבות פריצת המחאה החברתית, הקימה עם תומכי מחאה נוספים את דף הפייסבוק "צדק חברתי - חדר המצב", דף פעיל המגדיר עצמו כ"ערוץ תקשורת המהווה שופר לרעיונות שעלו במחאה החברתית".
במרץ 2018, נכללה ברשימת "20 האקטיביסטיות המובילות של ישראל לשנת 2018" של ליידי גלובס.
בנובמבר 2018 השתתפה בתוכנית התחקירים "הרשת החברתית" בערוץ רשת 13, יחד עם תומר אביטל וערן הילדסהיים.
ב-2020 השתתפה בהפגנות המחאה נגד בנימין נתניהו ושידרה מהן באופן שוטף לרשתות החברתיות. במהלך שידור הותקפה על ידי שוטר שטען שאינה עיתונאית. בשידור נשמעת ברלב אומרת שהשוטר חפן את שדיה. מספר ימים לאחר אירוע התקיפה קיבלה מארגון העיתונאים תעודת עיתונאי על מנת שתוכל להזדהות בפני שוטרים בהפגנות.
ב-2020 נכללה ברשימת "100 המשפיעים על ישראל" של העיתון דה מרקר תחת הכותרת "מתעדת מחאת בלפור".
בינואר 2021 חשף אתר פייק ריפורטר חשבון ברשת טוויטר שהתחזה לברלב.
החל מינואר 2023 מסקרת באופן שוטף את אירועי המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע ואף נואמת בבמות שונות ברחבי הארץ במסגרת המחאה.
פרסים
בדצמבר 2020 הוכרזה אור-לי ברלב כזוכת פרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי המוענק מדי שנה על ידי אוניברסיטת בן-גוריון, עמותת סמי מיכאל ו"הקשרים - המכון לחקר הספרות". הפרס ניתן בטקס שהתקיים ב-8 בדצמבר 2020 לכבוד יום זכויות האדם הבינלאומי.
במאי 2021 זכתה בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה, "על מחויבות ללא תנאי וסיקור עיתונאי מתמשך ומעמיק בשחיתות השלטונית, מבוסס על ידע ייחודי שנצבר בעבודה מאומצת ובמחיר אישי".
חיים אישיים
ברלב גרושה ואם לשתיים. היא מרצה על פוליאמוריה.
מצוק אניברג
מצוק אניברג (בפרואזית: Enniberg) הוא הנקודה הצפונית ביותר באיי פארו. המצוק, שגובהו 754 מטרים והמצוי באי ויד'וי הוא המצוק האנכי הנושק לים השני בגובהו בעולם (אחרי הורנלן בנורווגיה).
המצוק מהווה אתר תיירות וספינות רבות מביאות תיירים בעונת הקיץ לתחתית המצוק להתרשם מגובהו ולצפות בציפורי הים הרבות המקננות בו. המצוק הוא אתר הקינון החשוב ביותר באיי פארו, והוא מהווה את הנקודה הצפונית ביותר באיים.
דיון דאוול
דיון דאוול (באנגלית: Dion Dowell; נולד ב-11 ביוני 1985 בברלין, גרמניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית. גובהו 2.01 מטרים.
דאוול נולד בברלין שבגרמניה ובגיל 7 עבר לארצות הברית. בכיתה ו' החל לשחק כדורסל. שיחק באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר כשנה עבר לאוניברסיטת יוסטון, בה שיחק שנתיים בהן קלע 10.9 נקודות, הוריד 6.7 ריבאונדים וחסם 1.5 פעמים בממוצע למשחק.
בקיץ 2008 הוחתם דאוול על ידי קבוצת ה-NBA, גולדן סטייט ווריורס, למחנה קדם העונה אך שוחרר טרם פתיחת העונה עקב ריבוי השחקנים. לאחר מכן עבר לאירופה וחתם בדקסיה מונס-אנו הבלגית, אך שוחרר מהקבוצה לאחר שישה משחקים בהם קלע 9.2 נקודות (64% מטווח 3 הנק') והוריד 2.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באוגוסט 2010 הצטרף דאוול למאמנו בגליל עודד קטש ולחברו לקבוצה בריאן רנדל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים לתקופה של שתי עונות, אך כבר לאחר עונה אחת שוחרר מהקבוצה.
ביוני 2011 חתם במועדון כדורסל הבקעה, שעלתה אז לליגת העל הישראלית.
פייג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מארי-כריסטין בארו
ביוגרפיה
בארו נולדה בפריז. היא אחייניתו של הפנטומימאי, השחקן והבמאי הנודע, ז'אן-לואי בארו.
היא התחילה את הקריירה שלה בתוכניות טלוויזיה מקומיות והתפרסמה בפעם הראשונה בסרטו של אריק רוהמר "הלילה שלי אצל מוד" בתור פרנסואה ארוסתו של ז'אן-לואי (ז'אן-לואי טרנטיניאן). ב-1975 הייתה בארו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בקומדיה הרומנטית "זוגות נשואים", שעובדה לאחר מכן לגרסה אמריקאית על ידי ג'ואל שומאכר ובמאי הסרט המקורי ז'אן-שארל טשלה. התפרסמה מחוץ לקולנוע בצרפתי בדרמה הקומית של וודי אלן "אבק כוכבים" בתפקיד איזובל אחת מאהובותיו של הבמאי המפורסם סנדי בייטס (אלן). לאחר מכן שיחקה את מאדאם ורדורן לצידם של ג'רמי איירונס ואורנלה מוטי בעיבוד הקולנועי המוצלח ליצירה הספרותית של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד".
ב-1983 שיחקה בסרט הדרמה האמריקאי "שולחן לחמישה", לצדם של ג'ון ווייט וקווין קוסטנר.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "מסדרים ללינה את החיים" של הבמאי כריסטוף הונורה.
לבארו שני ילדים מנישואיה הראשונים למפיק דניאל טוסאן דו פלאנטייה, נישואיה השניים היו לבמאי רוז'ה ואדים ונמשכו כעשר שנים עד לפטירתו של ואדים.
פסל וגה פסל II
פסל וגה פסל II (בצרפתית: Facel Vega Facel II, קרוי גם: FACEL VEGA II) היא מכונית ספורט בתצורת קופה בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית Facel Vega אשר יוצרה בין השנים 1961–1964.
שונית קרונדלט
שונית קרונדלט (באנגלית: Carondelet Reef) היא שונית אלמוגים תת-מימית באיי פניקס שבמרכז האוקיינוס השקט. איי פניקס, ובהם השונית, נמצאים בשליטת רפובליקת קיריבטי.
השונית התגלתה לראשונה במהלך החיפוש אחר מטוסה של אמיליה ארהארט ב-16 ביולי 1937.
ולדיסלאו קאפ
ולדיסלאו ונצ'סלאו קאפ (בספרדית: Vladislao Wenceslao Cap; 5 ביולי 1934 - 14 בספטמבר 1982) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר והבלם.
קאפ הוא נצר למשפחה בעלת שורשים פולנים והונגרים, ועל כן זכה לכינוי אל פולאקו (הפולני). ככדורגלן, זכור קאפ מתקופתו בראסינג קלוב, במדיה שיחק במשך שבע עונות ובה זכה באליפות ארגנטינה. כמו כן, שיחק במועדונים נוספים בליגה הבכירה בארגנטינה ובהם הורקאן, ריבר פלייט וולס סארספילד. הוא ערך 11 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, עמה זכה בקופה אמריקה 1959 ואותה ייצג במונדיאל 1962.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון באמריקה הדרומית, ואימן בין היתר בארגנטינה, קולומביה ואקוודור. הוא הוביל את נבחרת ארגנטינה בכמאמן במונדיאל 1974.
קריירת משחק
קאפ החל את הקריירה בקבוצה קטנה שנקראה ארסנאל דה ז'באז'ול בשנת 1952, כשהיה 18. כשנה לאחר מכן התקדם לליגת המשנה הארגנטינאית כשחתם בשורות קילמס. לאחר 28 הופעות במדיה, הצטרף בשנת 1954 לראסינג קלוב.
לאחר כשנתיים כשחקן משלים בסגל הקבוצה, הפך קאפ לשחקן הרכב קבוע, בעונות בהן התמודדה ראסינג בצמרת הליגה בארגנטינה. בעונת, תחת המאמן חוסה דלה טורה, ערך קאפ שלושים הופעות ליגה וכבש שער בודד בדרך לזכייה באליפות ארגנטינה. הוא סיים את דרכו בקבוצה בתום עונת, עם 135 הופעות ליגה בהן כבש שלושה שערים.
בשנת 1961 הצטרף להורקאן, ולאחר עונה אחת חתם בשורות ריבר פלייט. במדיה של ריבר הוסט קאפ מעמדת הקשר המרכזי לעמדת הבלם, רשם שלוש סגנויות בארבע עונות, וכבש שער ליגה בודד ב-91 הופעות. בשנת 1966 עבר לעונה אחת במדי ולס סארספילד, ובסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 32.
נבחרת ארגנטינה
קאפ החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה לקראת טורניר קופה אמריקה 1959 אותו אירחה ארגנטינה. הוא זומן לסגל על ידי צוות המאמנים, ובהם מאמנו שנה קודם לכן בראסינג קלוב, חוסה דלה טורה. קאפ שותף בכל ששת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, ששוחק במתכונת של בית גמר בן שבע נבחרות. במשחקה הרביעי של ארגנטינה בטורניר כבש קאפ את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3–1 על. ארגנטינה סיימה בראשות הבית וזכתה בתואר בפעם ה-12 בתולדותיה.
ב-1962, כשנתיים וחצי לאחר הופעתו הקודמת בנבחרת, חזר קאפ לסגל ארגנטינה שהתכוננה למשחקי מונדיאל 1962. הוא לא שותף בניצחון 1–0 על במשחק הפתיחה של הטורניר, אך פתח כבלם בצמד המשחקים הבא, בהם הפסידה ארגנטינה 3–1 ל ונפרדה בשוויון 0–0 עם. ארגנטינה הודחה מהטורניר בתום שלב הבתים.
קאפ לא שב עוד לסגל הנבחרת לאחר הטורניר. בסך הכול כבש לזכות ארגנטינה שער אחד ב-11 הופעות.
קריירת אימון
קאפ החל את קריירת האימון שלו כשנתיים לאחר פרישתו, ב-1968, בקבוצת פרו קאריל אואסטה, אך לא הצליח לשרוד עמה בליגה הבכירה. לאחר תקופה קצרה בצ'קריטה ג'וניורס, עבר לאמן את אינדפנדיינטה, שם זכה בתוארו היחיד כמאמן, אליפות המטרופוליטנו ב-. בעוד שמחליפו של קאפ באינדפנדייטה המשיך את הזכייה באליפות עם זכייה בגביע ליברטדורס 1972, קאפ עצמו יצא לראשונה בקריירה מחוץ לארגנטינה, כשהוביל כמאמן את דפורטיבו קאלי מקולומביה.
ב-1974 העפילה נבחרת ארגנטינה ממוקדמות מונדיאל 1974 תחת אומר סיבורי, אך טרם טורניר הגמר החליט המאמן לעזוב את התפקיד בעקבות חילוקי דעות עם המשטר וההתאחדות בארגנטינה. במחליפו למונדיאל 1974 מונה קאפ, ולצדו חברו לשעבר בריבר פלייט ובנבחרת כשחקן, חוסה וראקה. ארגנטינה של קאפ התקשתה מאוד בטורניר, ונוצחה במשחק הראשון 3–2 על ידי. היא נותרה ללא ניצחון גם לאחר המשחק השני, עם שוויון 1–1 מול. היא ניצחה 4–1 את בסיום שלב הבתים הראשון, והעפילה לבסוף מהמקום השני רק בזכות יחס שערים עדיף על איטליה, שהפסידה לפולין במשחק המקביל. היה זה ניצחונה היחיד של ארגנטינה בטורניר, לאחר שבשלב הבתים השני הובסה 4–0 על ידי, נכנעה 2–1 ליריבתה ולא השכילה לנצח גם את , כאשר השתיים נפרדות בשוויון 1–1. לאחר הטורניר סיים קאפ את דרכו בנבחרת ארגנטינה.
קאפ חזר לאמן רק ב-1978, כאשר הוביל לתקופה קצרה את ליגה דה קיטו מאקוודור ואת אתלטיקו ג'וניור הקולומביאנית. הוא שב לארגנטינה ב-1980, כמאמנה של פלטנסה.
בתחילת 1982 החל לאמן בבוקה ג'וניורס, שם פתחה קבוצתו היטב אך דעכה בהמשך. ב-11 במאי של אותה השנה היה למאמן הראשון שעובר ישירות מבוקה ג'וניורס ליריבתה הגדולה ריבר פלייט. כארבעה חודשים לאחר מכן אושפז קאפ לאחר שלקה בסרטן הריאות. לאחר זמן קצר, הלך קאפ לעולמו בגיל 48.
נעמה צבר בן-יהושע
נעמה צבר בן-יהושע (נולדה ב-23 ביוני 1938) היא פרופסור אמריטה לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מופקדת הקתדרה לחנוך יהודי ע"ש קונסטנטינר (לשעבר) וראש התוכנית לתואר שני ב"תרבות עם ישראל" במכללת האקדמית אחוה. עוסקת בחקר החינוך היהודי, בתכנון לימודים ובשיטות מחקר איכותניות.
ביוגרפיה
נעמה צבר בן-יהושע נולדה בתל אביב, לחנה (לבית מטוסביץ') וגדליה רבצ'ינסקי. דור שישי למייסד שושלת החסידות - ר' ישראל מרוז'ין. בוגרת תיכון עירוני א' בתל אביב במגמה ביולוגית. הייתה פעילה בתנועת הצופים ומילאה שורה של תפקידים: ביניהם ראש רשות הצופות והנציבה הבין-לאומית של התאחדות הצופים והצופות בישראל.
מוסמכת M.Sc למחלות צמחים ומיקרוביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. Ph.D בהוראת המדעים אף הוא באוניברסיטה העברית עשתה בהדרכת פרופ. א'. מייבר-פוליאקוב. החל משנת 1970 הצטרפה לבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, יזמה את הקמתה של המגמה הראשונה בארץ לתוכניות לימודים (ביחד עם פרופ. דוד חן ופרופ. משה זילברשטיין). בשנים ההן עמדה בראש צוות לפיתוח תוכניות לימודים בביולוגיה לחטיבות הביניים וכן הייתה חלק מצוותי היישום של תוכנית ה-BSCS בישראל. בשנת 1977 יצאה ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנת 2008 פרשה לגמלאות, והוזמנה לעמוד בראש התוכנית לתואר שני .M.Ed ב"תרבות עם ישראל" במכללה האקדמית אחווה.
פרסמה 10 ספרים בעברית, באנגלית ובפורטוגזית, מעל 100 מאמרים, ופרקים בספרים בבמות שפיטות ועשרות מאמרים לציבור הרחב. הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וכן בערים שונות ורבות בסין. העמידה דורות של תלמידים ביניהם רבים הבולטים במנהיגות חינוכית במחקר ובמעשה.
תרומתה לשדה החינוך בהוראת המדעים, בתכנון לימודים, בשיטות מחקר איכותניות ובחינוך יהודי פלורליסטי זיכתה אותה בפרסים ובתארים שונים: הייתה כלת פרס החינוך של עיריית תל אביב-יפו לשנת 2005, בשנת 2008 זכתה לאות הוקרה מהמרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה בישראל, בשנת 2010 הייתה ל"יקירת הצופים". ב-2011 זכתה לתואר Distinguished Senior Fellow של הפקולטה לחינוך באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. ב-2012 הוענק לה במכון שכטר למדעי היהדות פרס מרק והניה ליבהבר לסובלנות דתית, בו זכתה יחד עם הרב פרופ. דוד הרטמן. ב-2012 לרגל פרישתה מהאוניברסיטה, נערך לכבודה כנס בין לאומי שהניב אסופת מאמרים בעברית ובאנגלית: "שבילים במחקר פלורליסטי - יהדות בדרכי נעמ (ה)". .
במהלך השנים היא מילאה תפקידים רבים, ביניהם ראש החוג להכשרת מורים ומ"מ ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. מייסדת ושותפה להקמת "בית הספר הבינלאומי לעם היהודי" בבית התפוצות, שימשה חברה בכוח המשימה הלאומי לשיפור החינוך - ועדת דוברת ויו"ר ועדת המשנה להכשרת מורים והתפתחותם המקצועית. לאורך שנים הייתה חברה במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות. הייתה היו"ר הראשונה של הוועדה למינוי פרופסורים במכללות לחינוך במל"ג.
נעמה צבר בן-יהושע היא בת זוגו של פרופסור שמשון בן-יהושע, אם לחמישה ילדים, ביניהם פרופסורית גליה צבר.
המחקר האיכותני
תוך כדי מחקריה על הפעלת תוכניות לימודים עמדה צבר בן-יהושע על היעדר כלים שאינם כמותניים לתיאור והבנת התרבות הבית-ספרית. במהלך שבתון באורלנדו פלורידה בשנים 3–1982 נחשפה לשיטות מחקר איכותניות ונשבתה בעוצמתן. השימוש בשיטות מחקר איכותניות פתח בפניה תחומי מחקר חדשים ובהם הגירת ישראלים ללוס אנג'לס, שהיוותה זרז לכניסתה לעולם החינוך היהודי הציוני בישראל.
צבר בן-יהושע הייתה בין החוקרים הראשונים והבודדים שהכירו בתרומתן של שיטות מחקר איכותני בישראל ולחמו להכרת מקומן בין הפרדיגמות המחקריות. כבר בשנות ה-80 המאוחרות, זכתה ללמד את הקורס הראשון באוניברסיטת תל אביב ב"שיטות מחקר נטורליסטיות". בהמשך חיברה את ספר הלימוד בעברית "מחקר איכותי בהוראה ובלמידה", כספר מבוא שיצא לאור ב-1990 (ועוד שש הדפסות נוספות). עם היווצרות גוף רציני של חוקרים בעלי ניסיון בעריכת מחקרים איכותניים רבים בישראל, יזמה ב-2001 את הכנס הבינלאומי הראשון לשיטות מחקר איכותיות. בכנס זה הושק ספר הלימוד השני למתקדמים, בעריכתה: "מסורות וזרמים במחקר האיכותי". לאור השינויים הרבים שחלו בתחום, זכה ספר זה ב-2016 למהדורה מורחבת ומעודכנת בהוצאת מכון מופ"ת. ייסדה והובילה מסגרות התמקצעות ללומדים ולחוקרים בשיטות אלה, בחסות מכון מופ"ת. הבולטות מביניהן: "קבוצת עניין למחקר איכותני", הפועלת משנת 2004.
תרומתה לשיפור המתודולוגיה של המחקר האיכותני מתמקדת בדרכי הוראתו, באבחנות שבין הסוגות השונות ובעיקר בהעלאת המודעות לחקר הדילמות האתיות והבאתן לקדמת הבמה.
חינוך יהודי
במהלך שהותה בשבתון בלוס אנג'לס בשנת 1988, נתקלה בתופעת יוצאי קיבוץ רבים שהתיישבו בה. כחוקרת איכותנית, אימצה את הגישה הנרטיבית ושמעה את סיפורי החיים של כמה עשרות צעירים מכל הקשת הפוליטית שחינוכם במסגרת הקיבוצית היה בשנות ה-70. תוצאות מחקרה הניבו את ספרה "קיבוץ .L.A", שזיכה אותה בפרס, והיווה השראה למחזה בשם זה בתיאטרון באר שבע. המסקנות שהסיקה מן המחקר, הובילוה לעיסוק נרחב בשדה החינוך והעמיות היהודית. ב-2001 מונתה לראש הקתדרה לחינוך יהודי ע"ש קונסטנטינר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 התבקשה על ידי נשיא אוניברסיטת תל אביב להוביל את החינוך בבית התפוצות, וכפועל יוצא מכך הביאה יחד עם שני עמיתים נוספים, לייסוד "בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי בבית התפוצות". במסגרת זו היא הובילה לפיתוחו ובנייתו של מתווה מקיף לחינוך לעמיות יהודית - ראשון בישראל ובעולם.
מחקריה בחינוך יהודי ממוקדים בהיבט הפלורליסטי שאותו היא חשפה בקרב החינוך הממלכתי, בתנועה הקיבוצית ואפילו במסגרת של חינוך בנות בתנועת חב"ד. תרומתה המרכזית של צבר בן-יהושע היא בהדגשת היהדות כתרבות (ולא בפן האמוני) בהכנת חומרי למידה ברוח זו, בהכשרת מורים ובהצבת אוריינות יהודית תרבותית כחלופה לאורתודוקסיה ההגמונית בחנוך בישראל.
טמרין רעמתי זהוב
טמרין רעמתי זהוב או טמרין אריה מוזהב או מרמוסט אריה (שם מדעי: Leontopithecus rosalia) הוא קוף קטן ממשפחת המרמוסטיים הנפוץ ביערות החוף של ברזיל. טמרין רעמתי זהוב הוא מין בסכנת הכחדה, וההערכה היא כי קיימים בין 6,000 ל 15,000 פרטים בטבע ועוד כ-500 בשביה.
תיאור
כפי שניתן להסיק משמם, צבעם של טמרין רעמתי אלו נע בין אדום-כתמתם לחום-מוזהב. מקורו של צבע זה, כנראה בריכוז של קרוטנידים בשער. שערם כהה יותר סביב פניהם, והופך לרעמה סביב הפנים, הלחיים והצוואר. כפותיהם וזנבותיהם עשויים להיות שחורים. גפיהם מצוידים בטופרים חדים, המשמשים אותם היטב בחייהם המתנהלים רק בצמרות העצים. זנבותיהם הארוכים אינם משמשים ללפיתה. הזכרים עשויים להגיע למשקל של עד 700 גרם בטבע, ועד 900 בשביה. נקבות עשויות להגיע ל-790 גרם, אך משקלן האופייני, בעת שאינן בהריון, סובב סביב ה-550 גרם. אורכם מגיע ל-335 מ"מ וזנבותיהם - ל-400 מ"מ נוספים. הזכרים גדולים מעט מהנקבות.
סביבת מחיה
מין זה הוא אנדמי לברזיל. אזור המחיה המקורי של המין הוגבל על ידי חקלאות וכריתת עצים, דבר שהוביל ליצירת אוכלוסיות מבודדות ולרבייה שארים. כיום, האוכלוסייה מוגבלת למספר אזורים מבודדים בחופי דרום-מזרח ברזיל, ששטחם הכולל כ-154 קמ"ר. כ-230 פרטים נמצאים ברזרבה ביולוגיה דה פוקו דאס אנטאס, אזור מוגן של יערות ביצתיים במדינת ריו דה ז'ניירו, ועוד כ-120 באזור דומה, שמורת אוניאו. בסך הכל, חיים כיום בטבע כ-500 פרטים שנולדו בטבע, ועוד כ-500 שנולדו בשביה והושבו לטבע. 500 נוספים חיים בשביה.
טמרין רעמתי זהוב זקוק לחופת עצים גבוהה, ובה שרכים תלויים רבים. מלבד מגורים, סביבה כזו מספקת גם הגנה מטורפיהם הרבים - ביניהם עופות דורסים, חתולים גדולים ונחשים. חופת היער מספקת גם מקור מזון חשוב - קופים אוכלי כול אלה מסתמכים על מי גשם ועל האוכל המצוי בה - פירות, פרחים, חרקים, בעלי חוליות קטנים, ביצי ציפורים ומוהל עצים (אם כי הם הממעטים ביותר לצרוך מזון זה מבין המרמוסטיים). בעונת הגשמים הם מסתמכים כמעט רק על פירות וחרקים (95% ממזונם), אך בעונה היבשה, בה אלו נדירים יותר, תזונתם מסתמכת יותר על מוהל, על פרחים ועל בעלי חוליות קטנים.
התנהגות ורבייה
טמרין רעמתי זהוב הוא קוף לילי ושוכן עצים החי בקבוצות של עד 2 - 11 פרטים. בעבר היה גודלן הממוצע חמישה פרטים, אך מספר זה ירד עקב פעילות טורפים. קיימים שלושה מבנים חברתיים אפשריים: זכר ונקבה דומיננטיים, 2 - 3 זכרים דומיננטיים ונקבה אחת, או נקבה אחת ומספר זכרים. לצד הפרטים הדומיננטיים, יש בקבוצה גם בוגרים כפיפים, מתבגרים וצעירים. הדומיננטיות בין הזכרים נקבעת על ידי קרבות פיזיים ותצוגות סמליות של כוח, ואילו ההיררכיה בין נקבות לזכרים נקבעת לפי ותק בטריטוריה. בשביה, נהוג לשכן ביחד קבוצות שהבוגרים היחידים בהן הם זוג פורה, ולהרחיק את הצאצאים בהגיעם לגיל שנתיים.
הקבוצה מתחלקת במשאביה ובמטלת השמירה מפני טורפים. קופי טמרין האריה המוזהב הם מונוגמיים - הזכר והנקבה הדומיננטיים הם היחידים שמתרבים. המקרה היחיד של פוליגמיה הוא כאשר קיימות שתי נקבות דומיננטיות, אלו בדרך כלל אם ובתה, ושתיהן מתרבות ומעמידות צאצא אחד כל אחת. הנקבה הדומיננטית מונעת ביוץ מהנקבות האחרות בקבוצה באופן פיזיולוגי, ולכן היא היחידה המסוגלת להתרבות.
עונת הרבייה היא בין ספטמבר למרץ, וההזדווגות יכולה להתרחש בכל שלב של המחזור החודשי, שאורכו 19 יום, אך היא תדירה יותר בעת שיא הפוריות. הזכרים משדלים את הנקבות בכך שהם ניגשים אליהן, מגרדים ומרחרחים אותן, ומצהירים על רצונם באמצעות לקיקות באוויר. הנקבות מגיבות גם הן ברחרוחים ובלקיקות באוויר כדי להצהיר על מוכנותן.
אורכו של ההריון 126 - 130 יום. בסופו נולדים לרוב (78%) תאומים. נצפו המלטות של שלישיות ורביעיות, אך ברוב ההמלטות הללו מספר צאצאים הם חלשים ואינם שורדים. בשנה עשויות להיות שתי המלטות. הקבוצה משתפת פעולה בטיפול בצאצאיה. הזכרים אחראים על מרבית עבודת הטיפול, והאם דואגת להנקה ולנשיאת הצאצא בשבועות הראשונים לחייו. כל חברי הקבוצה משתתפים באספקטים שונים של הטיפול, כמו חיבוק בזמן השינה (להגנה מאובדן חום), לימוד איסוף מזון ועוד. הטמרינים הצעירים נגמלים בגיל 90 יום, אך הם ממשיכים לקבל מזון מוצק מחברי הקבוצה עד גיל 21 חודשים. פחות ממחצית מהם שורדים את שנת חייהם הראשונה.
ייתכן שהסיבה לשיטת טיפול משותפת זו היא נטייתם של המרמוסטיים ללידת תאומים, הדורשת השקעה גבוהה - נקבת טמרין אריה מוזהב אחת לא תוכל לגדל זוג או שלישיית צאצאים לבדה ולכן היא זקוקה לסיוע. בתמורה, זוכים חברי הקבוצה הצעירים בידע בגידול צאצאים, שישרת אותם בעתיד.
קופים אלו מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים, ולבגרות מלאה בגיל שנתיים עד שלוש. בהגיעם לבגרות, הן הזכרים והן הנקבות עוזבים את קבוצת האם (בניגוד לרוב מיני הפרימטים), אך אם הנקבה הדומיננטית מתה או עזבה לפני שהגיעו לבגרות, הנקבה שהתבגרה תירש את מקומה של אימה והזכר הדומיננטי (שהוא כנראה אביה) ינטוש את הקבוצה. זכרים צעירים ינטשו את הקבוצה ויקימו בדרך כלל קבוצות חד מיניות, שיחפשו את ההזדמנות למצוא את מקומם בקבוצה חדשה - בדרך כלל כאשר הזכר הדומיננטי מת או נעלם, או תוך גירושו האלים של זכר כזה. שיעור שרידתם של הצעירים הנודדים נמוך - פחות מרבע מהעוזבים את קבוצת האם מגיעים להשתלבות בקבוצה חדשה או מנכסים לעצמם טריטוריה ללא בעלים.
תוחלת החיים של מין זה היא 8-15 שנים. בשביה נצפו טמריני אריה מוזהב שהגיעו לגיל 28.
Calipso (שיר של צ'ארלי צ'ארלס)
"Calipso" הוא שיר של המפיק האיטלקי צ'ארלי צ'ארלס ודארדאסט בהשתתפות הזמרים ספירה איבסטה, מחמוד ופאברי פיברה. השיר יצא ב-26 באפריל 2019 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
וידאו קליפ
הקליפ הרשמי של השיר, בבימויו של אטיליו קוסאני, יצא ב-15 במאי 2019 בערוץ היוטיוב של צ'ארלי צ'ארלס.
גילת טלקום
גילת טלקום (Gilat Telecom; בעבר פעלה תחת השם "גילת סאטקום") היא חברה המתמחה באספקת שירותי תקשורת ואינטגרציה לרבות שירותי אינטרנט, באמצעות תשתיות סיבים אופטיים, תשתיות לוויין, ורדיו ובאספקת פתרונות תקשורת, אינטרנט ומחשוב בישראל ובעולם. החברה משרתת עשרות אלפי לקוחות אינטרנט פרטיים ומאות לקוחות עסקיים וביניהם גופים ממשלתיים וביטחוניים, מפעילי תקשורת, ספקי שירות ולקוחות עסקיים. החברה מתמחה בפתרונות מורכבים לרבות אילוצים הנובעים מהיעדר תשתית פיזית. החברה מפעילה רשת תקשורת ואינטרנט הכוללת מרכזי תקשורת וחיבור לעננים הציבוריים והפרטיים.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2002 בשם "גילת סאטקום", כאשר חברת גילת תקשורת (שפעלה אז בשם "מנטרג'י"), ביצעה ספין-אוף לפעילות שירותי התקשורת הלוויינית שלה והעבירה אותם לשלד בורסאי שבשליטת איש העסקים דור ברגר, תמורת כ-70% מהון המניות של החברה הבורסאית. הפעילות של גילת סאטקום עצמה החלה כספין-אוף של חברת גילת רשתות לווין בשנת 1990. בפברואר 1998, גם רכשה את הבעלות המלאה בחברת ישראסט, חברה שגם עסקה בשירותי תקשורת לוויינית והוקמה בשנת 1992 בשותפות עם אלביט ואחרים. ישראסט עסקה בשירותי תקשורת לוויינית בישראל ללקוחות כגון: אוניברסיטאות, מפעל הפיס, הטוטו, קופת חולים מכבי. ואילו "גילת סאטקום" פעלה בעיקר מחוץ לישראל עם לקוחות באירופה ואפריקה. השלד הבורסאי שאליו מוזגה היה במקור חברה לייצור אריזות בשם "ליטו אופסט זיו", שהוקמה ב-1968, הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-1994 ומכרה את פעילותה בשנת 2001. בעקבות העברת הפעילות, ביולי 2002, שינתה "ליטו אופסט זיו" את שמה ל"גילת סאטקום מערכות בע"מ". במרץ 2003 שינתה החברה את שמה ל"סאטקום מערכות בע"מ".
במרץ 2004, חברת מנטרג'י (לשעבר "גילת תקשורת"), נקלעה לכינוס נכסים, ואיש העסקים צביקה בארינבוים רכש ממנה את השליטה ב"סאטקום מערכות", לאחר שגבר בתהליך התמחרות על קבוצת יורוקום. בארינבוים מיזג לתוך "סאטקום מערכות" את החברות גאיה-קום ואי.פי.פלנט. חברת "גאיה-קום" הייתה נציגת תאגיד אירידיום בישראל, ושיווקה את שירות הטלפון הלוויני שלה. חברת "אי.פי.פלנט" הייתה מתחרה שסיפקה שירותי תקשורת לוויינית והתמקדה בשיווק והפצה של חבילות תקשורת למדינות מתפתחות, בעיקר באפריקה. אי.פי.פלנט הייתה בשליטת יורוקום תקשורת. במקביל החל במהלך של הכנסת משקיעים חדשים ופיצול הפעילות הבינלאומית, שוב תחת השם "גילת סאטקום" כחברת בת של "סאטקום מערכות". באפריל 2005 הודיע בארינבוים כי הוא מנהל משא ומתן עם ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק ואיש העסקים חזי בצלאל על השקעה בהיקף 10 מיליון דולר בגילת סאטקום. ברק ובצלאל לא ביצעו את ההשקעה אך ביולי 2005 מונה ברק לנשיא גילת סאטקום, תמורת דמי ניהול חודשיים וכן אופציה לרכישת עד 5% מהונה של גילת סאטקום. באוגוסט 2005, הונפקה גילת סאטקום בבורסה לניירות ערך בלונדון וגייסה 8 מיליון דולר לפי שווי של 30 מיליון דולר. שווי כמעט כפול מהשווי בו נסחרה סאטקום מערכות באותה עת בבורסה של תל אביב. בדצמבר 2005, חצי שנה לאחר שמונה, פרש ברק מתפקידו כנשיא גילת סאטקום. מיד לאחר ההנפקה עלה מחיר מנית גילת סאטקום בבורסת לונדון, אך עד סוף 2006 איבדה החברה כמחצית משוויה, אחרי שדיווחה כי התוצאות השנתיות שלה אינן בהתאם לציפיות השוק.
במהלך 2006, ניהל בארינבוים משא ומתן על מיזוג עם החברה המתחרה סקייוויז'ן.
באפריל 2007 קבוצת יורוקום רכשה את השליטה בחברת סאטקום מערכות ובחברת הבת גילת סאטקום תמורת כ-35 מיליון שקל. במאי 2008, פרסמה סאטקום מערכות הצעת רכש לקניית המניות המוחזקות בידי הציבור של חברת גילת סאטקום, בבורסת בלונדון. במטרה למחוק את מניות גילת סאטקום מהמסחר.
במאי 2018, נכנסה קבוצת יורוקום, שהייתה בבעלות איש העסקים שאול אלוביץ' להליכי פירוק. למניות סאטקום שבבעלותה מונה כונס נכסים, שהחל לחפש רוכש לגרעין השליטה בחברה. בינואר 2020, השלימה גיוס הון פרטי בהיקף של 10.5 מיליון שקל בהנפקת מניות לגופי השקעה. מניות המהוות כ-22.7% מהון המניות הכולל.
גן שעשועים
גן שעשועים, גן משחקים או מגרש משחקים הוא אזור המיועד למשחקי ילדים, אשר כרוכים בפעילות גופנית. בגני שעשועים יש בדרך כלל מבחר מתקני משחקים ייעודיים: נדנדה תלויה, נדנדה מאוזנת, מגלשה, סחרחרה (קרוסלה), מתח, סולם, ארגז חול.
בעבר היו מתקני המשחקים עשויים בעיקר ממתכת ופיברגלס, אך במגרשי משחקים מודרניים קיימת נטייה להשתמש בפלסטיק. נטייה נוספת במגרשי משחקים כיום היא ליצור מבנים משולבים, שמאחדים מספר מתקני משחקים באחד. החל מסוף שנות השמונים, מגרשי משחקים בישראל מרופדים גומי, כדי להקטין את הפגיעה במקרה נפילה. עד אז היו מגרשי המשחקים מחופים חול או סלולים אספלט.
סוג נוסף של מגרשי משחקים בנוי מעץ. בישראל, במגרשי משחקים אלו עושים שימוש בעיקר בעמודי חשמל ישנים של חברת החשמל. מגרשי משחקים כאלה מאופיינים במבנים משולבים, על אף שהם קיימים עוד מלפני שנות השמונים. דוגמה לגן משחקים כזה הוא "גן ההרפתקאות" שבקריית חיים, חיפה.
צורה מוקטנת של מגרש המשחקים היא המשחקייה. צורה מורחבת שלו - פארק שעשועים.
בעקבות המודעות לנזקי השמש בגני השעשועים, החל משנת 2000 נבנים לרוב כגני שעשועים מקורים.
המלחמה הגדולה (סרט, 1959)
המלחמה הגדולה (באיטלקית: La grande guerra) הוא סרט קולנוע איטלקי מסוגת קומדיה, דרמה ומלחמה העוסק בקרב הנהר פיאווה שהתחולל במלחמת העולם הראשונה. נהר זה היה קו ההגנה מפני צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר במהלך המלחמה חדר כ-100 ק"מ לתוך איטליה וכבש שטחים שבהם יושבת אוכלוסייה אוסטרית.
הסרט מזכיר בגישתו את האופי הטרגי-קומדי של "החייל האמיץ שוויק" ו"מלכוד 22". הצילומים הם בשחור לבן - אותנטיים לתקופה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בחמישה פרסים אחרים, בהם פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים ה-20 של ונציה וב"מדליית דוד די דונטלו" (Premi David di Donatello) למפיק הטוב ביותר.
מפיק הסרט הוא דינו דה לורנטיס והבמאי הוא מריו מוניצ'לי (Mario Monicelli). בסרט השתתפו שחקנים איטלקים נודעים, ובהם אלברטו סורדי וויטוריו גסמן בתפקיד החיילים וסילבנה מנגנו בתפקיד מארחת החיילים.
פסקול הסרט כולל נעימות מקוריות מהמלחמה. חלקן נשמעות תוך כדי מצעדי החיילים והן נראות כאילו צולמו בעת התרחשותן.
תחילת הסרט
בתחילת הסרט מגויסים שני צעירים לצבא היוצא להגן על המולדת מפני הפולשים מצפון. שני הצעירים, שלימים יהיו חברים, הם אורסטה יקובצ'י, המגולם על ידי אלברטו סורדי, וג'ובאני בוסקה, המגולם על ידי ויטוריו גסמן. לצעירים אופי מנוגד לחלוטין: אורסטה הוא רומאי, בעל אופי רגשני וערמומי, ואילו ג'ובאני הוא לומברדי, משכיל ונבון. מפגשם הראשון הוא בהמתנה לתור הארוך בלשכת הגיוס. בסצנה הראשונה החיילים הממתינים נופלים ארצה כמו במשחק דומינו. האחד שואל: "לאן אתם ממהרים, מטומטמים? המלחמה לא תיגמר בקרוב!", וכעין מרמז על אורכה של המלחמה. התחלת הסרט היא קומית, אך רק לזמן קצר.
במחנה האימונים הם שוהים תקופה קצרה ויוצאים מיד לחזית. מפקדם, "גלינה" (תרנגולת באיטלקית), מעורר חיוך אצל החיילים תמיד כאשר שמו נזכר. זוהי אתנחתא קומית כאשר החיילים במצב רוח רע. השניים מתקדמים לחזית, ומחלון האסם שהיה לקסרקטין נראים חיילים שהגיעו בצורה רשלנית. תחילה הם סבורים שאלו שבויים אוסטריים, אך בהמשך התברר שהם חלק מחטיבה איטלקית שנסוגה לאחר תבוסה בקרב. בשלב זה הטרגדיה כבר נראית מוחשית, אם כי הדמויות עדיין רחוקות מהחזית.
כאשר הם מקבלים חופשה, מתחילים החיילים בחיפוש אחרי נשים בעיירה. מי שמכוון אותם הוא הכומר המקומי: "לכו לכיכר, קומה שלישית משמאל". בהגיעם למקום כבר עומדים מאות חיילים ברחבת הבית, מריעים לנשים שתצאנה למרפסת בלבוש מינימלי. ג'ובאני עוקב אחרי אישה שבאה למשרד הקבלה הצבאי, עם בקשה כלשהי. הוא מגיע לביתה של קונסטנטינה, מארחת מקומית שמגולמת על ידי השחקנית סילבנה מנגנו. הוא מבלה ערב נעים בחברתה ובמהלכו היא מבשרת לו ממקורותיה כי למחרת הוא עתיד לצאת לחזית.
מלחמת החפירות
הגנרל "תרנגול" מבקר את החיילים בעת הגשת הארוחה. הם מתלוננים על איכות התרנגול, ובאירוניה על המפקד. המפקד מבין את הרמז ומורה מיד על שיפור הבישול. חג המולד מגיע ומשקה הגראפה מחולק לכולם. אפילו שוקולד מוצע לחיילים ומכתבים מגיעים מהבית.
ג'ובאני, הלומברדי, זוכה בתפקיד החשוב – לבצע שליחות לעיירה בו נמצאת המפקדה. הוא מנצל זאת לביקור שני אצל קונסטנטינה, שם נעלם ארנקו. קונסטנטינה מחזירה לו את הארנק, אך ללא המזומנים. היא משיבה לו: "וממה אתה חושב אני חיה?", וזוכה בתמורה מלאה לכספו.
מתקפת פתע אוסטרית פוגעת כהוגן בחיילים האיטלקים: מגוריהם נהרסים, העמדות קורסות, והמצלמה "שטה" לאורך ולרוחב שטח המערכה. המתים פזורים בשטח ופצועים זועקים לעזרה. מתגלה כאן תמונת המלחמה במלוא עוצמתה. ברקע מתנגן "פסקול" עם נעימות עצובות, מהמלחמה שסיומה אינו נראה באופק לחיילים. כומר צבאי מכוון את נושאי האלונקות – פצועים שמאלה ומתים ימינה. המפקדים עוסקים בזיהוי ההרוגים, חלקם אינם מוכרים, ומעלים פרטים אישיים (מנסים למצוא זיהוי לכל חלל). בסוף חלקם הגדול ייקבר בתור חיילים אלמונים, כפי שקרה במקרים רבים במלחמת העולם הראשונה. נשק רב נאסף משדה המערכה; הכמות מצביעה על שיעור האבדות.
הפוגה מוכרזת לעשרה ימים. החיילים צועדים בסך למרכז העיירה הקרובה. תושבי העיירה, בייחוד הנשים, דומעות למראה החיילים. בבית מלון מקומי מקבלים נכבדי העיר ורעיותיהם את החיילים ומברכים אותם על אומץ לבם. פער לא קטן נמצא בין שני סוגי הציבור: אלו המתפארים במשפטי רהב ואלו החשים את מצוקת המלחמה. החיילים מנצלים את הזמן לסעודה ולנמנום והנכבדים ממשיכים להרעיף מחמאות על הצבא.
אורסטה פונה למצפון ציבור הנאספים ועורך מגבית בקרב המכובדים. הוא מצליח במשימה, והם מחלקים בינם את ה"שלל" ופונים לתחנת הרכבת - מקום כינוס היחידה. בתחנה באה לקראתם גברת ומבקשת לדעת אם בעלה מוכר להם. היה זה חברם ברודין מפדובה, שעלה על מוקש ונהרג, אך הם מחליטים שלא יהיו המבשרים על מותו. היא מוסרת להם חבילות עבורו והם מציידים אותה בהוצאות הנסיעה מכספי השלל. באולם התחנה החיילים נמים, שרים ורוקדים עם נערות מקומיות. זוהי מעט נחת מהסביבה הסוערת, אבל לא לזמן רב. הכרוז מודיע לכולם לצאת חזרה לבסיס.
השלב האחרון
החיילים יוצאים בדרך המובילה לוונציה. היעד הוא נהר פיאווה, שם תתנהל המערכה העיקרית בין שני הצבאות. השיירה טיפוסית לזמנה: קרונות מטען, תותחים נעים, סירות (להכנת "גשר סירות" לקראת המעבר על הנהר) ומעט משאיות להסעת חיילים. החיילים עולים במעלה הגבעה, יורדים וחוזר חלילה, במישור ובתוך הכפר והכול תוך כדי שירה בציבור. הסרט הוא בשחור-לבן, והנוף היפה של מורדות הרי האלפים אינו ניכר. האזרחים מקבלים אותם בברכה. אישה עם תינוק על זרועה מזהה בין החיילים את האבא של התינוק שבזרועה ומבקשת: "לפחות תשאיר את שמך?". ג'ובאני נפרד מקונסטנטינה ומבקש ממנה כי הכסף שלקחה ממנו ישמש את התינוק האלמוני.
שני החברים נשלחים לבצע פטרול. מובא דו-שיח מה"חפירות":
החברים יוצאים למשימה האחרונה – פטרול באזור הקרוב לקווים האוסטרים אשר צפויים להיות מותקפים על ידי האיטלקים. הם מתבקשים לבדוק האם השטח פנוי מהאויב. ציודם העיקרי הוא בקבוק יין לדרך. הם מגיעים למבנה ריק של רפת ומחליטים לנוח ולהמתין לעלות השחר. הם מאזינים להכנות הנעשות מרחוק להנחת גשר-הסירות שהצבא האיטלקי בונה לקראת הקרב למחרת. בינתיים הם שומעים דיבורים בשפה הגרמנית ומגלים כי המבנה היה לאורווה בשירות הצבא האוסטרי. הם נפלו בשבי. המפקד האוסטרי דורש פרטים על ההתקפה. ג'ובאני, גיבור הסרט, מפגין גבורה ואינו מגלה דבר ומוצא להורג. אורסטה, הטוען שהוא בכלל בחיל הרפואה, אינו זוכה לחסד וגם הוא הוצא להורג.
בתמונת הסיום הצבא האיטלקי מסתער על עמדות הצבא האוסטרי. האוסטרים נסוגים והאיטלקים מנצחים. מכאן נפתחת הדרך לשחרור איטליה מהכיבוש האוסטרי וסיום מלחמת העולם הראשונה - היא המלחמה הגדולה. גופות שני החברים נשארות בצד, יחד עם שאר חללי המלחמה – האיטלקים והאוסטרים.