cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייפון 12 פרו
מסך
האייפון 12 פרו כולל מסך בגודל 6.1 אינץ' והאייפון 12 פרו מקס כולל צג בגודל 6.7 אינץ'. האייפון 12 פרו מקס כולל את התצוגה הגדולה ביותר בכל אייפון עד כה. הטלפונים מציגים גם כיסוי זכוכית חדש בשם 'מגן קרמי' (Ceramic Shield), אשר פותח יחד עם חברת קורנינג בע"מ. אפל טוענת כי למגן הקרמיקה יש "ביצועי נפילה טובים פי 4" וכי הוא "קשה יותר מכל זכוכית של טלפון חכם".
ערכות שבבים
גם האייפון 12 פרו וגם האייפון 12 פרו מקס מגיעים עם ה-Apple A14 Bionic, מערכת על-השבב (SoC) הראשונה לטלפונים חכמים המבוססת ARM המיוצרת בטכנולוגיית ייצור של 5 נאנומטר. עם זאת, בניגוד לשנים קודמות, האייפון 12 פרו והאייפון 12 פרו מקס אינם מכשירי אפל הראשונים שקיבלו את ה-SoC החדשה ביותר מסדרה-A, בעוד האייפד אייר מהדור הרביעי היה המכשיר הראשון מבית אפל הכולל את ה-SoC החדשה ביותר. האייפון 12 פרו והאייפון 12 פרו מקס מכילים גם את מעבד התנועה M14 של Apple.
מצלמה
האייפון 12 פרו כולל ארבע מצלמות: מצלמה קדמית אחת ו-3 מצלמות אחוריות, כולל מצלמת טלפוטו, מצלמה רחבה ומצלמה רחבה במיוחד. האייפון 12 פרו כולל גם סורק LiDAR לשירותי שירותי שיפור תמונות בעזרת מחשב ומציאות מדומה. אייפון 12 פרו כולל גם מצב לילה להקלטת וידאו בכל ארבע המצלמות. וידאו במצב לילה תומך ברזולוציה של עד 4K ו-60 פריימים לשנייה. בניגוד לאייפון 11 פרו ואייפון 11 פרו מקס, בהם ההבדל היחיד היה בגודל המסך ובגודל הסוללה, האייפון 12 פרו מקס מוסיף ייצוב תמונה בהחלפת חיישן למערכת המצלמה, ומשדרג את עדשת מצלמת הטלפוטו מצמצם f/2.0 לצמצם f/2.2, המאפשר טווח זום אופטי מרבי של x5 בין שלוש המצלמות האחוריות, ומעל טווח 4x באייפון 12 פרו.
תוכנה
האייפון 12 פרו והאייפון 12 פרו מקס מגיעים עם iOS 14. המכשירים מגיעים עם אפליקציות iOS מובנות, כמו ספארי, מזג אוויר והודעות, והם כוללים את סירי, העוזרת האישית הכלולה במכשירי iOS.
טביעת רגל פחמנית
לאייפון 12 פרו טביעת רגל פחמנית של 82 ק"ג (181 ליברות) פליטת פחמן, שהם 6 קילוגרמים (13 ליברות) יותר משל האייפון 11 פרו הקודם. לאייפון 12 פרו מקס טביעת רגל פחמנית של 86 ק"ג (190 ליברות) פליטת פחמן, עלייה של 6 ק"ג (13 ליברות) בהשוואה לאייפון 11 פרו מקס. 86% ו-82% מכלל הפליטות שנגרמו על ידי ייצור האייפון 12 פרו והאייפון 12 פרו מקס, בהתאמה, נגרמות על ידי ייצור מכשירים ושימוש במשאבים עיקריים, ושאר הפליטות נגרמות באמצעים של שימוש ראשון, הובלה ועיבוד בסוף החיים.
ספסלי גטו
ספסלי גטו או ספסל גטו (בפולנית: getto ławkowe) היו אמצעי להפרדה רשמית במקומות הישיבה של סטודנטים באוניברסיטאות בפולין בין שתי מלחמות העולם. המוסד הראשון שהפעיל אותו היה הפוליטכניקום של לבוב בשנת 1935. חקיקת ספסלי הגטו סימנה את ההקצנה           באנטישמיות בפולין בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1937 ההפרדה קיבלה תוקף חוקי חלקי, לאחריה מרבית הרקטורים במוסדות אחרים להשכלה גבוהה אימצו צורה זו של הפרדה. באופן מעשי, סטודנטים יהודים אולצו, תחת איום של סילוק מהמוסד בו למדו, לשבת בחלק השמאלי של אולמות ההרצאה שנשמרו במיוחד עבורם. מדיניות רשמית זו של הפרדה כפויה, לוותה לעיתים קרובות במעשי אלימות נגד סטודנטים יהודים על ידי חברי קבוצות ימין ושמאל קיצוניים וארגונים אנטישמיים. סטודנטים יהודים מחו נגד המדיניות, יחד עם תמיכה חלקית של פולנים, ועמדו בשורות האחרונות של הכיתות וסירבו לשבת במקומות שיועדו להם. ההפרדה המשיכה עד כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה שהקפיאה את כל מערכת החינוך הפולני.
הרקע
הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמה מחדש כמדינה עצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאחר אובדן עצמאות לשכנותיה רוסיה, פרוסיה (גרמניה) ואוסטרו-הנגריה במשך כמאה שנים. לשטחיה נוספו מאות אלפי יהודים, עקב הישגיה במלחמה נגד רוסיה בשנים 1923-1919. היהודים נחשבו לזרים בפולין ומיעטו להתבולל והיוו מיעוט בולט מכלל תושבי המדינה. הייצוג היהודי במוסדות החינוך בפולין עלה, כיוון שהתרבות היהודית תמכה באופן מסורתי ברכישת השכלה, כאמצעי לשיפור מעמדם החברתי והכלכלי של היהודים. כך בשנות ה-20 המוקדמות, היוו היהודים יותר משליש מכל הסטודנטים הלומדים באוניברסיטאות פולין, בעוד שהם היו כ-10% מכלל האוכלוסייה במדינה.
בד בבד האוניברסיטאות הפכו למעוז תומכי לאומיות, אנטישמיות ודמוקרטיה לאומית. הצעות לנומרוס קלאוזוס ואיתן הגבלה על הרשמה של יהודים לעד 10% מכלל הסטודנטים, לא מומשו כי עמדו בסתירה לחוזה הגנת המיעוטים שפולין חתמה עליו עם הקמתה כמדינה עצמאית ב-1919 שנועד למנוע פגיעה במיעוטים שהיוו כשליש מהאוכלוסייה. פולין הודיעה חד-צדדית על ביטול החוזה בשנת 1934. העוינות של הלאומיים הפולנים כלפי מיעוטים, בעיקר יהודים, גדלה, והמדיניות המפלה לגבי היהודים בחינוך הושפעה מהאצת האנטישמיות בגרמניה הנאצית לאחר מינויו של היטלר לקנצלר בינואר 1933.
עם הזמן אימצו גורמים אנטישמיים בפולין אמצעים שונים להגבלת מספר התלמידים היהודים, מתוך רצון לצמצם את תפקידי היהודים בחיים הכלכליים והחברתיים של פולין. מצבם של היהודים השתפר תחת שלטונו של יוזף פילסודסקי, אך לאחר מותו בשנת 1935 הלאומיים הדמוקרטים חידשו את מרבית כוחם, ומעמדם של הסטודנטים היהודים הורע.
בשנת 1931 אורגנה ליגת הסטודנטים שכונתה "סרט ירוק", חבריה הפיצו חומר אנטישמי וקראו להחרים בתי עסק יהודיים ולאכוף את הנומרוס קלאוזוס. בשנת 1934 קבוצה של רבנים פנו לארכיבישוף ורשה, אלכסנדר קקויסקי (Kakowski), בבקשה לעצור את "התפרצויות הנעורים"; והוא השיב להם כי המקרים היו מצערים, אך גם קבע כי עיתונים יהודיים הדביקו את התרבות הציבורית באתאיזם.
במהלך המשבר הכלכלי של 1930 התעצמה ההסתה נגד הסטודנטים היהודים ולאחר מכן, האבטלה החלה להשפיע על השכבות המשכילות בפולין. גדלו הדרישות להקטין את מספר היהודים במדע ובעסקים כדי שפולנים יוכלו למלא את עמדותיהם. בנובמבר 1931, פרצו מעשי אלימות המלווים בדרישה לצמצם את מספר הסטודנטים היהודים במספר אוניברסיטאות פולניות. מעמדן האוטונומי של האוניברסיטאות תרם לכך, מכיוון שרקטורים של אוניברסיטאות לא נטו להתקשר למשטרה במטרה להגן על סטודנטים יהודים מהתקפות בקמפוסים, והם לא נקטו צעדים נגד תלמידים שהיו מעורבים באלימות נגד יהודים.
ניסיונות לאשר הפרדה חוקית
בשנת 1935 סטודנטים המזוהים עם הדמוקרטיה הלאומית והמחנה הרדיקאלי הלאומי, בהשפעת חוקי נירנברג הנאצים, דרשו הפרדה של יהודים לחלקים נפרדים בכיתות, המכונה "ספסלי גטו". מרבית הסטודנטים היהודים סירבו לקבל את מערך הישיבה, והחשיבו אותו למפר זכויות האזרח שלהם. במספר אוניברסיטאות סטודנטים פולנים ניסו בכוח להעביר יהודים אל ספסלי גטו.
לאחר מותו של פילסודסקי בשנת 1935, פרצו מהומות נגד היהודים באוניברסיטת ורשה ובפוליטכניקום של ורשה. האלימות התפשטה מהקמפוסים לרחובות ורשה. לאחר מכן פרצה האלימות באוניברסיטאות אחרות בפולין. מהומות הסטודנטים והאלימות היו הדדיות. סטודנטים יהודים מהאגודה הציונית "קדימה" היו מעורבים באלימות נגד תלמידים פולנים. גל האלימות נגד היהודים הוביל בסופו של דבר לסגירה זמנית של כל מוסדות ורשה להשכלה גבוהה בנובמבר 1935. העיתונות הדמוקרטית הלאומית האשימה במהומות את יהודים שסירבו לקיים את הסדרי הישיבה.
השימוש בספסלי גטו
ממשלת פולין התנגדה בתחילה למדיניות ההפרדה הגזעית, אולם האוניברסיטאות נהנו מרמה משמעותית של אוטונומיה והצליחו לכפות את התקנות המקומיות שלהן. ספסלי הגטו אושרו רשמית לראשונה בדצמבר 1935 בפוליטכניקום של לבוב. בעקבות התקפות אלימות נגד מספר סטודנטים יהודים, פקידי בית הספר הורו להם לשבת באזורים נפרדים, תחת איום של סילוק. בנוסף, הוטלו עונשים על אלה שנעדרו מהכיתות במחאה על הסדר הישיבה הנפרדת.
המעבר להכשרת ספסלי הגטו, תוך מתן תוקף חוקי, זכה להתנגדות מצד הקהילה היהודית אשר ראתה אותו כתקדים מסוכן. ספסלי גטו ספגו ביקורת על ידי שוטריו היהודים של הסֵיְים (הבית התחתון של הפרלמנט הפולני). בינואר 1936 משלחת של נציגי הקהילה היהודית של לבוב נפגשה עם שר החינוך של פולין, שהבטיח לערוך דיון בנושא עם הנהלות בתי הספר, ובפברואר 1936 בוטלו ספסלי הגטו על ידי הסנאט האקדמי של הפוליטכניקום של לבוב.
לאחר מכן נעשו ניסיונות נוספים של הפרדה גזעית באוניברסיטאות אחרות בפולין. משרד החינוך בוורשה התנגד לספסלי הגטו, והכריז כי נומרוס קלאוזוס הם הפרה של החוקה. עם זאת לאור מהומות קשות באוניברסיטה, המשרד לאט נכנע והחליט למשוך את התנגדותו. מסע הפרסום של הלאומנים הוביל להסדרת ספסלי גטו בשנת 1937. לאחר מכן האוניברסיטאות קיבלו את הזכות להסדיר ישיבה של סטודנטים פולנים ויהודים. ב-5 באוקטובר 1937, הורה הרקטור של הפוליטכניקום של ורשה על הקמת מוסד ספסלי הגטו באולמות ההרצאות. תוך מספר ימים, הוראות דומות ניתנו באוניברסיטאות אחרות של פולין.
למעלה מ-50 פרופסורים פולניים בולטים מתחו ביקורת על הנהגת השיטה וסירבו לאכוף אותה. בנוסף, סטודנטים פולנים מעטים התנגדו לספסלי גטו יחד עם הסטודנטים היהודים ומחו על כך על ידי עמידה בכיתה וסירוב לשבת. היו התנגדויות נוספות של מרצים בכירים ונעשתה מחאה חתומה על ספסלי הגטו בדצמבר 1937 שכללה אנשי רוח ומדע.
הכנסת ספסלי הגטו לאוניברסיטאות ספגה ביקורת בינלאומית. למעלה מ-300 פרופסורים בריטים חתמו על מניפסט נגד ספסלי הגטו. הליגה הבינלאומית לחופש אקדמי בניו יורק, פרסמה מכתב גלוי וחתום על ידי 202 פרופסורים בגנות ספסלי הגטו.
למרות טענות הממשל כי הנהגת ספסלי הגטו תעצור את הפרעות, האלימות נגד היהודים המשיכה וכתוצאה מכך באו עימותים בין ארגוני סטודנטים יהודים לפולנים אשר הובילו לשני הרוגים בקרב הסטודנטים היהודים, התקפות ואף ניסיון לרצח של פרופסורים פולנים שהביעו ביקורת ואף התנגדו למדיניות ההפרדה.
עמירם תמרי
עמירם תָּמָרי (טַיטֶלמן) (22 במרץ 1913 – 3 ביולי 1981) היה צייר ומאייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור לשנת 1941.
ביוגרפיה
תמרי נולד בחדרה, בנם של צפורה בת נחמן קיפֶּר מרוסיה (אחותו של המחנך משה נחשון (קיפר)) ומיכאל תמרי-טַיטלמן, איש הפועל הצעיר. גדל בתל אביב.
למד באקדמיה גראנד שומיאר ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
היה נשוי לחנה לבית שְלִיסֶלְברג ואב לבת.
אצטגנון ים-תיכוני
אצטגנון ים-תיכוני (שם מדעי:Uranoscopus scaber) הוא דג שתפוצתו היא בים התיכון ובאזור החופים במזרח האוקיינוס האטלנטי.
אורכו מגיע ל-30 ס"מ. בצדדיו הוא ממוגן וחזק, עיניו קטנות, הפה שלו גדול ביותר. הדג בעל קוץ חזק וארסי הנמצא על זימיו. סנפירי החזה יחסית גדולים ומפותחים ולאצטגנון יש שני סנפירי גב. לסנפיר הגב הראשון 3-4 קוצים ולשני 13-15 קוצים. מאחורי כל עין איבר חשמלי. צבעו הטבעי של האצטגנון אפור חום עם כתמים בהירים. טורף, חי על משטחים חוליים ובוציים. הוא חי בעומקים של 20-50 מטר עומק ולפעמים במים רדודים יותר.
איזבל מאנטיוכיה
איזבל מאנטיוכיה, ידועה גם כאיזבל דה ליזיניאן (Isabelle de Lusignan; סביבות 1216 – 1264) הייתה נסיכה צלבנית של ממלכת ירושלים וממלכת קפריסין בזכות ייחוסה המשפחתי היא זכתה להיות עוצרת של ממלכת ירושלים.
קורות חייה
איזבל דה ליזיניאן הייתה בתם של הוגו הראשון, מלך קפריסין ואליס משמפאן. תאריך לידתה המדויק איננו ידוע אך היא נולדה ככל הנראה במהלך שנת 1216. היא נישאה בשנת 1223 לאנרי מאנטיוכיה (אנרי מפואטרי). בעלה מת בטביעה במהלך 1276. בנם הוגו השלישי, מלך קפריסין ובתם מרגרט מקפריסין נטלו את שם נעוריה - דה ליזיניאן.
איזבל הייתה אחת משורה של נסיכות צלבניות שקרבתן לכס המלוכה של ממלכת ירושלים שימשה עילה למפלגת האצילים של הממלכה להחזיק במושכות השלטון. כך אירע עם פלזאנס מקפריסין, קודמתה של איזבל שהחזיקה בתואר עוצרת של ממלכת ירושלים, על מנת להעביר את השלטון באופן מסודר לז'אן ד'איבלין-ארסוף.
עם מותה של פלזאנס בשנת 1261 עבר התואר לאיזבל, והיא החזיקה בו בשנים 1263–1264, אז עבר התואר לבנה הוגו השלישי.
איזבל מאנטיוכיה מתה בתאריך לא ידוע, ככל הנראה לאחר פברואר 1264, ונקברה בניקוסיה.
גייב לוין
גייב לואיס לוין (באנגלית: Gabe Louis Levin; נולד ב-2 באוגוסט 1994) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר בבני הרצליה.
קריירת תיכונים ומכללות
לוין נולד בשיקגו שבאילינוי למשפחה יהודית. הוריו הם מרי ג'ו והלל לוין, ויש לו שני אחים ושתי אחיות. אחיו אהרון שיחק כדורסל במכללת גרינל, וכיום הוא עוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של בית הספר. גובהו 2.03 ס"מ ומשקלו 104 ק"ג.
לוין למד בבית הספר התיכון באוק פארק ובריבר פורסט, וקלע בממוצע כמעט 20 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק בשנתו האחרונה. הוא נבחר לחמישייה הרביעית בכל מדינות האיגוד של אילינוי, ונבחר לחמישייה הראשונה בשיקגו על פי ESPN.
לאחר מכן למד לוין שנה בבית הספר התיכון סנט תומאס מור. הוא נבחר לחמישייה הראשונה של מכון ניו אינגלנד.
לוין שיחק באוניברסיטת לויולה מרימאונט, שם במקביל עשה תואר בפסיכולוגיה. בעונתו בנבחרת המכללה, רשם ממוצעים של 11.1 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק, והיה חמישי בליגה לחסימות עם 1.2 למשחק. בשנת 2014 הוא נבחר לחמשייה הראשונה של האזור. בעקבות חוקי הליגה לא שיחק לוין בעונת.
בשנת 2015, עבר לוין לאוניברסיטת לויולה מרימאונט. בעונת, הוא העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק, עם 2.2 ריבאונדים התקפיים (שני בליגה), קלע ב-50.2 אחוזים מהשדה (שישי בליגה) והוסיף 0.8 חסימות למשחק (שביעי בליגה). בעונת, הוא העמיד ממוצעים של 12.2 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק, עד שנפצע בברך וסיים את העונה. בעונת, הוא העמיד ממוצעים של 18.5 נקודות (שלישי בכל המחוז) ו-7.3 ריבאונדים למשחק. בנוסף קלע ב-45.5 אחוזים מהשדה, וסיים רביעי בליגה בריבאונדים עם 7.2 למשחק. ב-3 בפברואר 2018, קלע לוין 45 נקודות והשווה שיא בן 47 שנים של המכללה בשיא נקודות למשחק. בתום העונה נבחר לחמישייה הראשונה של המחוז.
קריירה מקצועית
ב-4 ביולי 2018, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם לוין בבני הרצליה מהליגה הישראלית.
לאיוש מאניאי
לאיוש מאניאי (במקור מַנְדְל-Mandl, בהונגרית: Mányai Lajos; בודפשט, 10 בפברואר 1912 – בודפשט, 24 בנובמבר 1964) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי, ופרס האמן המצטיין. בתו הייתה השחקנית ז'וז'ה מאניאי זוכת פרס קושוט.
ביוגרפיה
לאיוש מאנדל נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד מאניאי, זמר אופרה (בריטון), ושל פלורה קראוס. לאיוש בחר בפרוזה במקום לשיר. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1933 והחל את דרכו בברטיסלבה, ובקאפושוואר. תקופת שהייתו בדברצן משנת 1937 תחת הנהלתו של ארפאד הורוואט הייתה מכריעה בהתפתחות המשחק שלו.
בשנת 1953 קיבל את פרס יאסאי מארי. בשנת 1960 הוענק לו פרס האמן המצטיין. הוא התבלט על הבמה בכוחו המאפיין דמויות שונות וההומור הסאטירי שלו. תפקידיו המפורסמים ביותר היו בידרמן (מקס פריש:"בידרמן וההצתות") והמנהל סאבו (בלה גאדור:"חור בביוגרפיה"). בחייו הפרטיים, היה אדם חברתי "בוהמי", שצרך סיגריות וקפה רבים, שבנוסף למחלת הלב שלו יכול היה לגרום למותו המוקדם.
קטיפארי
היסטוריה
פינת החי נוסדה ב-1998 בסמוך לכניסה לנווה דקלים. נכון ליולי 2005 בפינת היו כ-41 אנטילופות, איילים, כבשים, ינשופים, יחמורים, יעלים, דורבנים, יענים וטווסים וצבים, כמו כן היה במקום גם אגם קטן אשר שימש שקנאים וברכיה. החיות בפינה סבלו לעיתים קרובות מהתקפי חרדה והלם לאור ירי הקאסמים הרבים אשר נורו לעבר הגוש ואף חיות אשר ספגו רסיסים אך טופלו במהרה עם זאת במקום התקיימו שיעורים של בתי הספר אשר היו באזור במרבית ימי השבוע ואף קייטנות. מלבד זאת היו במקום גם קופים, דבר אשר הקשה על העברתם מאזור הגוש לאזור מבטחים אחר, בעקבות כך הוחלט להעביר אותם למקלט הקופים ביער בן שמן, המקלט מתמחה בתחום השיקום ייחודי לקופים, שאר החיות הועברו למספר נקודות בחלקי הארץ לאחר הרדמה על מנת להקל על תהליך המעבר, בין היתר מספר חיות הועברו לפארק לכיש אשר נמצא באשדוד וזאת לאחר משא ומתן בין מנהלי הקטיפארי למנהלי פינת החי בפארק לכיש. מרבית בעלי החיים הועברו של רשות הטבע והגנים באזור הדרום על מנת ספק להם סביבה אקולוגית אשר דומה לזו שאליה הורגלו בגוש קטיף לפני תוכנית ההתנתקות.
נקמה חריפה
נקמה חריפה (באנגלית: Peppermint) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא בשנת 2018 בבימויו של פייר מורל ובכיכובם של ג'ניפר גארנר, ג'ון אורטיז, ג'ון גלאגר ג'וניור, חואן פאבלו ראבה וטייסון ריטר. העלילה עוקבת אחרי אם (גארנר) שהתעוררה מתרדמת והפכה ללוחמת גרילה אחריי שהותקפה באכזריות ביחד עם בעלה והילדה שלה שנרצחו בידי קרטל סמים. הסרט הכניס 53 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות שליליות מרוב המבקרים. הסרט שוחרר לנטפליקס בשנת 2020 וכמו כן גם לפלטפורמות נוספות.
קטיפארי
היסטוריה
מטרתה הרשמית של פינת החי הייתה "לחנך ילדים לאהבת החי והצומח, לערכי עבודה וחברה דרך הקמה ואחזקה של פינת חי".
נקמה חריפה
עלילת הסרט
ריילי נורת' (ג'ניפר גארנר) עובדת כבנקאית בלוס אנג'לס. בעלה כריס הוא בעלים של חנות מכונאים כושלת, ויש להם ילדה בת עשר בשם קרלי. חברו של כריס מנסה לשכנע אותו ולכפות עליו לשדוד את דייגו גרסיה, ברון סמים רב עוצמה. כריס מסכים תחילה אך מתחרט ומתקשר לחברו רגע לפני שיצא עם אשתו ובתו כדי להגיד לו שהחליט לרדת מעניין המזימה. החבר לא עונה וכריס משאיר לו הודעה בתא קולי. כריס לא ידע שחברו נחטף בידי אנשיו של דייגו. דייגו, שגילה את עצם המזימה, מורה לאנשיו לחסל את כריס. כאשר ריילי וכריס יוצאים ביחד עם ביתם ללונה פארק לחגוג את יום הולדתה, אנשיו של דייגו יורים בכריס ובביתו והורגים אותם ופוצעים את ריילי. חרף פציעתה של ריילי, היא מסוגלת לזהות בבירור את היורים. בלשי משטרת לוס אנג'לס מהססים להגיש כתב אישום נגד שלושת היורים, מאחר שהם חברים בקרטל הסמים של גרסיה, המחזיקים בכוח והשפעה ניכרים. לפני הדיון המקדים במשפט, עורך דינם של היורים מגיע לבקר אותה בביתה ומנסה לשחד אותה. ריילי מסרבת לקבל את השוחד, אך עורך הדין שם לב לתרופות הפסיכיאטריות שיש בביתה ומשתמש בנתון זה בבית המשפט על מנת לצייר את ריילי כעדה לא אמינה. השופט סטיבנס (ג'ף הרלן), שמקבל בחשאי שכר מקרטל הסמים של דייגו, מצהיר במשפט כי אין מספיק ראיות על מנת להעמיד את היורים לדין. בכעסה, ריילי מנסה לתקוף את רוצחי משפחתה, אך היא מוכנעת כשהשוטרים משתמשים באקדח טייזר ומצטווה להתאשפז במחלקה פסיכיאטרית. באמבולנס שהיה אמור לפנות אותה למחלקה הפסיכיאטרית, היא מכה את הבלש קרמייקל באמצעות מטף ומצליחה לברוח.
במשך חמש שנים ריילי נעלמה. באותו הזמן היא מתאמנת באמנויות לחימה ובשימוש בנשק ומחליטה לנקום את הרצחם של בעלה וביתה ואת העובדה שהשופט והפרקליטים לא העמידו את הרוצחים לדין. חמש שנים לאחר מכן, הבלשים מואיז בלטראן (ג'ון אורטיז) וסטן קרמייקל (ג'ון גלאגר ג'וניור) מגיעים ללונה פארק ומוצאים את שלושת היורים תלויים על גלגל ענק, אחריי שנרצחו בידי ריילי. סוכנת ה FBI ליסה אינמן מסבירה לבלשים כי לפני שריילי נעלמה, היא שדדה את הבנק בו עבדה ושהיא חזרה כעת, לאחר ששדדה חנות נשק כדי לגנוב ארסנל רחב של כלי נשק ותחמושת.
מאך א ברכה
באוגוסט 2018 הוציא את הסינגל-קליפ הראשון מהאלבום בשם 'מאך א ברכה'. השיר זכה להצלחה רבה וללמעלה מ7 מיליון צפיות ברשת החברתית יוטיוב.
לצורך פרסום האלבום השתמש שמילי באמצעי חריג בשיווק המוזיקה החסידית ותלה שלט חוצות בכניסה לירושלים.
נקמה חריפה
עלילת הסרט
ריילי הרגה את השופט סטיבנס על ידי פיצוץ ביתו, במקביל לכך שהרגה את עורכי הדין מההגנה ומהתביעה שהיו מעורבים במשפט. המשטרה מחליטה לספר לתקשורת על ריילי, מה שמעורר ויכוח ברשתות החברתיות בין אלה הרואים בה גיבורה לבין אלה הרואים בה כפושעת.
ריילי גם מתחילה לפנות לקרטל של דייגו ומחסלת את רוב אנשיו. דייגו מבין כי ריילי היא האחראית לכך שרוב משלוחיו נעלמו ומחליט להרוג אותה. היא שורדת מלכודת שדייגו הטמין לה, עוקבת אחרי עוזריו של דייגו לביתו והורגת את כל שומריו. כאשר בתו הצעירה של דייגו, שמזכירה לריילי את בתה שנרצחה, מפריעה לה בזמן העימות עם דייגו, היא מהססת בתגובה ומאפשרת לדייגו לפצוע אותה, ובורחת כשהמשטרה מגיעה לביתו של דייגו. לבסוף, הבלש בלטראן מוצא את ריילי פצועה ליד המצבה של משפחתה ולמרות רצונה של ריילי למות, היא מפונית לבית חולים. מאוחר יותר כשביקר אותה בבית החולים, מספר לה בלטראן כי רבים הזדהו עם מעשיה, וגם הוא בעצמו מזדהה עם מעשיה, ולבסוף משחיל לה את המפתח לאזיקים שלה, ומאפשר לריילי לברוח שוב.
מאך א ברכה
לשיר 'מאך א ברכה' יצאו מספר גרסאות כיסוי בהם של הזמרת החרדית ישראלית דבי שוורץ, הזמר גרשי ישראלי. לשיר קל מסתתר בלחן של הרשי ויינברגר, ביצוע א-קפלה של שמילי יחד עם מקהלת מלכות, קאבר של אשר בוקשפן, וביצוע נוסף של שמילי באלבום ההופעה ברכה און נחת יחד עם מקהלת יידיש נחת.
קטיפארי
לאחר פינוי גוש קטיף
במהלך מבצע צוק איתן נהרסו חלקים מגן "אל-ביסאן" אשר הוקם על שטח הקטיפארי, מלבד זאת במהלך המבצע הוזנח המקום ונמצאו בו מספר גופות של בעלי חיים אשר נפצעו ככל הנראה במהלך אחת התקיפות שביצעה ישראל
באוקטובר 2016 התקיים פסטיבל החול של המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון בו שוחזר הקטיפארי.
לימים במקום הוקם גן חיות ששימש את ילדי רצועת עזה.
נרי ליבנה
נרי רחל ליבנה (נולדה ב-5 באפריל 1953) היא עיתונאית, אשת תקשורת, שדרנית רדיו ובעלת טור ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה. אביה, יוסף, שעבד כפקיד בעיריית חיפה, הוא צאצא לשושלת אדמו"רי חסידות ספינקה, ומשפחת אמו נמנתה עם חסידות בעלז. בעת נישואיו הוא עברת את שם משפחתו מ"וייס" ל"ליבנה". אמה הדסה, ממשפחה של סמך־טתים ובתו של אברהם כלפון, הייתה מורה ומנהלת בית ספר יזרעאליה בחיפה. השם "נרי" הוא רעיון של אמה, כנר נשמה לסבתה (מצד אביה), יענטל-רחל, שנספתה בשואה. אחיה של נרי ליבנה הוא איש העסקים והממציא צבי (סטיב) ליבנה.
קריירה
ליבנה כתבה בעיתונים "כל העיר", "כותרת ראשית", "חדשות" ו"הארץ".
הגישה ברדיו ירושלים את תוכנית האקטואליה "שיחת העיר" (1995-1996); בגלי צה"ל את "המילה האחרונה" (2000), את "יש עם מי לדבר" ואת "ציפורי לילה".
ליבנה הופיעה ואף הנחתה במספר תוכניות טלוויזיה: "מבט נשי", "תיק תקשורת", "נשים גדולות", "לילה, לילה", "הנרגנות" והשתתפה בפאנלים של תוכניות שלרוב עוסקת בנושאים הקשורים לתרבות, לפמיניזם, לזכויות אדם ולחינוך.
חיברה את הספר "המדריך לאשה המושכת" העוסק בסוגים שונים של התמכרויות. הספר ראה אור בהוצאת עם עובד.
בשנת 2012 אמרה ליבנה בתוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון כי "איתמר היא התנחלות של אנשים תוקפנים במיוחד. אחת לשנתיים בערך יוצא משם רוצח", ואף מנתה שני שמות של תושבי היישוב שלדבריה הם רוצחים. השניים הגישו נגדה תביעת לשון הרע וזכו בתביעה, בהיעדר הגנה, אך זו בוטלה על ידי בית המשפט מכיוון שליבנה לא קיבלה את כתב התביעה. בתביעה עצמה פסק בית המשפט לטובת ליבנה וקבע כי התובעים ישלמו את הוצאותיה.
ב-2016 הופיעה במוקומנטריה "לצבי יש בעיה" בכיכובו של צביקה הדר, בה שיחקה את תפקיד הפסיכולוגית של הדר.
בחודשים ינואר ופברואר 2019 השתתפה בתוכנית הריאליטי "האח הגדול VIP עונה 3". בשנת 2020 השתתפה בסדרה "PPS".
חיים אישיים
ליבנה התגוררה בירושלים שנים רבות, ולאחר מכן עברה לתל אביב. היא התגרשה שלוש פעמים; מתוכן פעמיים מאריאל הירשפלד, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ולהם שלושה בנים.
עורב לבן-עורף
עורב לבן-עורף (שם מדעי: Corvus albicollis) הוא מין של עורב הקרוב למין עורב עב-מקור שהוא ציפור השיר הגדולה בעולם, והוא דומה לו במראהו אך קטן יותר. הוא מצוי ברחבי דרום ומזרח אפריקה.
עורב זה בעל נוצות שחורות וראש שחור עם מקור מעוקל ובולט בעל קצה לבן והוא בעל עורף לבן, ממנו קיבל את שמו. אורכו של העורב 50 עד 54 סנטימטרים, הוא בעל מוטת כנפיים של 752 עד 860 מילימטרים ומשקלו 762 עד 865 גרם בממוצע. לעורב אין דו-צורתיות זוויגית. כמו הרבה מיני עורבים העורב מסוגל לחקות מיני חיות אחרות כולל ציפורים רבות, אך לא אנשים. התנהגות זו נפוצה בעיקר בשביה.
הוא חי בחבורות או בזוגות לאורך אפריקה שמדרום לסהרה, באזורים פתוחים ויבשים כולל באזורים צחיחים למחצה ובאזורים הרריים. הוא נפוץ גם בסביבות כפרים ועיירות כל עוד יש בסביבתם גבעות עליהם הוא מקנן.
העורב הוא אוכל כל הניזון מנבלות, פירות, זרעים, בוטנים, חרקים, חולייתנים קטנים וגם ממזון אנושי. עורבים מסוימים התרגלו לאכול מידיהם של אנשים בפארקים בכמה מדינות. עורבים אחרים עוקבים אחרי נשרים או דיות בחיפוש אחרי נבלות ומחכים שאלה יסיימו לאכול.
העורב בעל תפוצה רחבה ולא נשקפת לו סכנה בטבע.
Under the Mistletoe (שיר)
Under the Mistletoe (בעברית: מתחת לדבקון) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי קלרקסון ביחד עם ברט אלדרדג'. הוא נכתב על ידי קלרקסון ואבן יובנקס, שהפיקו אותו יחד עם ג'סי שאטקין. "Under the Mistletoe" הופץ לראשונה על ידי אטלנטיק רקורדס ב-28 באוקטובר 2020. הוא נכלל גם באלבום חג המולד השני של קלרקסון, , כרצועת דלוקס.
רקע וכתיבה
"Under the Mistletoe" הוא שיר פופ שיצא לכבוד חג המולד, שנכתב על ידי קלרקסון ואבן יובנקס, שהפיקו את השיר עם ג'סי שטקין. קלארקסון הזמינה את אלדרדג' להקליט עימה את השיר, ואמרה שהיא "התרשמה מהמנגינה הקלאסית שלו באלבום חג המולד שלו, אז זה היה התאמה מושלמת". אלדרדג' נענה להצעה והשיר הוקלט בהמשך.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-10 בדצמבר 2020, בבכורה עולמית. הקונספט שלו הוא הנפשה והוא בוים על ידי ג'יי מרטין.
בית הכנסת של אנוסי משהד בתל אביב
בית הכנסת של אנוסי משהד הוא בית כנסת בתל אביב שהוכר בעבר כבית מאיר מטלון אשר נבנה בשנת 1907 בשכונת אהל משה.
בית הכנסת נמצא בקצה המזרחי של נווה צדק ברחוב עין גנים מאחורי בית מספר 4.
בשנת 1943 נקנה הבניין על ידי נציגי קהילת משהד אשר שיפצה והפכה אותו לבית כנסת מרכזי לאזור תל אביב. בית הכנסת היה מרכז קהילת אנוסי משהד אשר התגוררו במרכז הארץ. והיה פעיל עד לשנת 1991. אין מתקיימים בו תפילות, ומדי פעם מגיעים למקום צאצאי הקהילה להיזכר בימים עברו. בשנים האחרונות בית הכנסת עזוב ומוזנח, ולאחרונה החלה פעילות לשיחזור ושיקום בית הכנסת. באזור זה יש עדיין בתים נטושים אשר חלקם ומתפוררים, שהוקמו ברובם בסוף המאה ה-19 וממתינים לשיקומם.
כיום מקודמות תוכניות להקמת מוזיאון ומרכז מורשת ליהדות משהד באתר זה.
בניית הבית
מאיר מטלון היה בנו של יצחק מטלון, ממחדשי היישוב היהודי ביפו. מאיר עסק בבנקאות ושימש כפקיד בבית המשפט. לאחר מכן עבר לעסקי מסחר.
אנוסי משהד
משהד היא עיר בצפון-מזרח אירן. חברי הקהילה היהודית נאלצו להתאסלם ולחיות כמוסלמים במשך 120 שנה. ראשיתה של קהילה זאת בשנת 1743 כשהמנהיג נאדר שאה, לא סמך על נתיניו המוסלמים-שיעים. כתוצאה מכך הוא העביר יהודים לעיר משהד ומינה אותם לשומרי אוצרותיו. היהודים השתלבו בחיי הכלכלה, היה להם ידע בגידול תולעי משי ובייצור אריגי כותנה. עם מותו של נאדר שאה בשנת 1747 נותרה הקהילה שמנתה כשלוש מאות משפחות ללא הגנה. בעקבות עלילת דם בשנת 1839, הורו קנאי דת מוסלמים על ג'יהאד (מלחמת קודש כלפי היהודים). הפוגרום החל לפני חג הפסח. קנאים שיעים התנפלו על הקהילה היהודית הקטנה ורצחו 35 איש, ואת הנותרים אילצו להמיר את דתם ולהתאסלם. היהודים החלו לחיות בזהות כפולה. הם שמרו על יהדותם בסתר תוך נטילת סיכון רב ונקראו בפי המוסלמים "ג'דיד אל אסלאם" (המוסלמים החדשים). הם נקברו בנפרד מהמוסלמים ונמנעו מנישואי תערובת. זאת באמצעות אירוסי בנותיהם לאחר היוולדן. לצורך הגנה בנו היהודים את בתיהם מחוברים על ידי חצרות ומעברים צרים, ונחפרו מרתפים להסתרת הנשים והילדים בעת צרה.
עלייה לארץ ישראל
כאשר אנוסי משהד החלו לעלות עם המוסלמים אל המקומות הקדושים לאסלאם השיעי כגון מכה, כרבלה, וירושלים, כך, במסווה של עלייה לרגל, השתקעו בארץ ולא חזרו למשהד. גל העלייה הראשון החל בשנת 1893 כאשר חג'י אדוניה הכהן עלה לירושלים, רכש אדמות והקים את החצר ובית הכנסת חג'י אדוניה. היו גלי עליה נוספים ממשהד. יהודים אלה התיישבו גם בתל אביב ובערים נוספות במרכז הארץ. יהודים רבים היגרו למדינות אחרות והקימו קהילות של אנוסי משהד באירופה, אסיה, וארצות הברית.
רכישת הבית על ידי אנוסי משהד
מאיר מטלון החזיק בבית עד שנת 1943, אז הועברה הבעלות לידי קבוצת רוכשים שמנתה את נציגי העדה המשהדית.
בשנת 1947 בוצעו שינויים במבנה לצורך התאמתו עבור בית הכנסת אנוסי משהד. נוסח התפילה בבית הכנסת היה ספרדי עם לחנים של קהילת העולים ממשהד.
שלושה חדרי מגורים הפכו לאולם תפילה, והמחסן הפך למגורי השמש. כמו כן נפתחו מעזרת הנשים פתחים מקושתים לכוון אולם התפילה המרכזי. הבניין תאם את הסגנון המקובל באותה תקופה, ונותרו בו פרטים מקוריים: פתחים מלבניים מוארכים, תריסי עץ, וחלון יפואי עגול במרכז חזית הבניין, בו היה ויטראז' בצורת מגן דוד וציורי קיר בחדר השמש. פתח כניסה היה בסגנון יפואי מאלמנטים טרומיים ועל השער היה חרוט מגן דוד. הכניסה אל הבית ואל בית הכנסת הייתה דרך השער המסוגנן שפנה לכוון רחוב תחכמוני.
בניין בית הכנסת שימש בין השאר כמרכז חברתי, והיו בו התכנסויות ועד העדה אשר עסק בנושאי הקהילה כגון: טיפול בעולים חדשים מאנוסי משהד, חלוקת תרומות לנזקקים, בוררות והשכנת שלום בין חברי הקהילה.
בהמשך להקמת בית האמהות לנשות הקהילה, הוקם בית אבות בהרצליה אשר מהווה דיור מוגן לזקני העדה.
תוכניות לשיקום בית הכנסת
מתוך שאיפה להחזיר עטרה ליושנה ולשמר את המבנה ההיסטורי, החלה פעילות של נציגי ועד העדה לשיקום המבנה. הפרויקט לשיחזור ושיקום בית הכנסת החל עם משרד האדריכלים של קפלינסקי וכיום הוא ממשיך עם אדריכלים אחרים.
אבני בעלבכ
אבני בעלבכ הן שישה גושי אבן רומיים מסיביים מעובדים שנמצאו בבעלבכ, לבנון, ששימשו כמגליות.
שלוש האבנים הקטנות ביותר מתוך השש הן חלק מקיר במתחם הרומי של מקדש יופיטר, והן מוכרות כ-"טריליתון". משקלה של כל אחת מהאבנים הללו הוא כ-750–800 טונות.
קמפן
קמפן היא עיר ומועצה מקומית במזרח הולנד, חברה בברית ערי הנזה ההיסטורית וממוקמת בצפון-מערב מחוז אוברייסל, סמוך לחיבור נהר האייסל עם אייסלמיר וקרוב לעיר זוולה. בחלק משטח העיירה ממוקם הפארק הלאומי אייסלדלטה. תושבי קמפן מדברים בדיאלקט שנקרא קמפרס, והוא וריאציה של סאלנס (Sallaans), דיאלקט של סקסונית תחתית.
אבני בעלבכ
שלוש האבנים הגדולות ביותר הן מונוליות רומאיות, שאינן חלק ממבנה גדול יותר: "אבן האישה ההרה" (משקל מוערך של כ-1,000 טונות), "אבן הדרום" (משקל מוערך של כ-1,242 טונות) ו-"האבן הנשכחת" (משקל מוערך של כ-1,650 טונות). יש המאמינים כי אבנים אלו נועדו למקדש יופיטר, אך בשל גודלן הן מעולם לא הוזזו ממקום מחצבתם.
פרטריגון
פרטריגון המכונה תריסתן הדיסקוס (שם מדעי: Paratrygon aiereba) הוא מין יחיד בסוגו של טריגון מהמשפחה הנאוטרופית טריגוני נהרות. טריגון מוזר זה מצוי במימי האמזונאס והאורינוקו, אך קל לבלבל בינו לבין מיני טריגונים אחרים החיים באותו אזור.
אבני בעלבכ
על האבנים הללו מבוצע חקירות ארכאולוגיות, בעיקר על ידי קבוצות גרמניות וצרפתיות, מאז המאה ה-19.
קמפן
ימי הביניים
כבר בשנת 1150 הוקמו מבני העץ הראשונים במקום שבו נמצאת קמפן, אבל השם הוזכר לראשונה בכתובים רק בשנת 1277. קמפן זכתה למעמד של עיר כבר ב-1236. מיקומה הנוח סמוך לנתיב הסחר בין הריין ואייסלמיר (שנקרא בעבר זאודרזי). סייע לעיר להתפתח במהרה מיישוב קטן לעיר משגשגת מסחרית שתהפוך לאחת הערים הבולטות בכלכלת מערב אירופה.
אליהו דושניצר
הרב אליהו דושניצר (ה'תרל"ז, 1877 - כ"ב באב ה'תש"ט, 24 באוגוסט 1949 פתח תקווה) היה משגיח ור"מ ישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
תולדותיו
נולד בלוקניק, בצעירותו למד בישיבת טלז ובסלובודקה. אחר כך למד אצל הסבא מקלם, ובבגרותו למד בישיבת ראדין והיה למקורבו ותלמידו המובהק של החפץ חיים, לאחר נישואיו התגורר בעיר לומז'ה והחל לעסוק בהשפעה מוסרית בעירו ובישיבות ראדין וסלובודקה.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל, התגורר בפתח תקווה כדי לשמש כר"מ ומשגיח בישיבת לומז'ה שהוקמה בעיר, רבים מבוגרי הישיבה המפורסמים רואים בו את רבם.
נפטר בכ"ב באב ה'תש"ט בפתח תקווה.
ספרו "נחלת אליהו" העוסק בעיקר בחידושי הלכה ופרשנות לתלמוד, ראה אור לאחר פטירתו בידי תלמידיו, ובהם הרב חיים קניבסקי שערך את הספר.
אודותיו
היה מפורסם במיוחד בזהירותו המופלגת בענייני ממון, וסיפורים רבים סופרו על זהירות זו.
היה אחד מהבחורים שנקראו על ידי החפץ חיים להוצאת דיבוק.
קמפן
ימי הביניים
השיפורים בנהר האייסל ב-1430 תרמו רבות לשגשוג של קמפן. במשך זמן רב קמפן שמרה על עצמאותה ונמנעה ומוויתורים כלכליים ופוליטיים שערים אחרות נאלצו לקבל. מצב זה הגיע לסיומו כאשר פרצה מלחמה בין דוכסות הולנד וברית ערי הנזה, והנהגת העיר נאלצה לבחור צד. היות שקמפן נטתה יותר לכיוון סחר עם הים הבלטי מאשר סחר לאורך הריין, החליטה בשנת 1441 להצטרף באופן רשימת לברית הנזה. לעיר הייתה השפעה רבה בתוך ברית: למרות מחאות נמרצות מצד ערים דרומיות יותר על אייסלמיר וערי הנזה אחרות הוחלט ב-1448 הוחלט לבנות גשר על פני הנהר. העבודה הסתיימה בזמן שיא של חמישה חודשים בלבד. באמצעות הקמת גשר זה קיוו פרנסי העיר לחזק את הקשר עם עורף האזור.
לאחר ימי הביניים
ב-11 באוגוסט 1572 הספרדים כבשו את קמפן מידי וילם ואן דן ברג, אחיו של וילם מאורנז'. העיר נכנעה מרצון לספרדים ב-15 בנובמבר, אחרי הטבח בזוטפן. בשנת 1578 העיר חזרה לשליטת בית אורנז' אחרי שכוח בראשות ג'ורג' דה לאלינג ערך מצור על העיר.
מלחמת הולנד, בין הרפובליקה של הולנד לצרפת בגיבוי אנגליה, הביאה באופן סופי לירידת כוחה העצום של העיר. קמפן חזרה לפעילות ברמה גבוהה רק במאה ה-19. היה קושי רב להגיע אליה מהים, כיוון של הביצות שמסביב היו רדודות למדי. במהלך המאות שקדמו לכך, נחפר נהר האייסל כמה פעמים בניסיון להעמיקו ולאפשר תנועות ספינות, אבל העלויות גבוהות יחסית הקשו על ביצוע העבודות והנהר נסתם שנית. במאה ה-19 החלה עם חשיבה יזמית, ונבנה סכר לשליטה בגובה מי הנהר, מהירות המים וכיוונם. על ידי הגברת קצב הזרימה צומצמו כמויות המשקעים בנהר, והדבר הקל התנועה בו. ניקולאס פלופ, אדריכל העיר קמפן היה אחראי לשיפורים רבים. בנוסף לעבודתו עבור הגדה של אייסלמיר, הוא היה פעיל גם בתחום ההנדסה, וסייע בבניית הביצורים ההנדסיים של העיר. במאה ה-19 במסגרת תהליך התיעוש עלתה חשיבותם של כבישים ומסילות רכבת ומסחר עבר להתנהל באמצעות כבישים, ולכן נסללו כבישים סלולים במקום דרכי החול והבוץ. ב-1828 שופרו הדרכים בתוך קמפן וב-1837 היה הדרך לזוולה נסללה, וב-1851 נסללה הדרך עד וזפ (Wezep), שם התחברה הדרך לכביש האזורי. גם שירותי מעבורות התרחבו, וב-1844 נפתח שירות מעברות להמבורג וב-1847 להאל שבאנגליה.
יהדות קמפן
יהודים ישבו בקמפן כבר במחצית הראשונה של המאה ה-14, ואין ספק שקמפן נמנה עם היישובים בהם היו יהודים לאורך נהר האייסל, אך היהודים נפגעו כמו יתר היהודים מהרדיפה בעקבות המוות השחור. בעיר הייתה קהילה קטנה מיוצאי פורטוגל כבר מ-1661, והם קיבלו אישור להתיישב, לפתוח בית כנסת ואף הובטח להם שאשכנזים יורשו להתגורר בעיר ללא הסכמתם.
אשכנזים התחילו להופיע בעיר במאה ה-18, וב-1764 פתחו בית קברות וב-1767 בית-כנסת. הקהילה מנתה בתחילה כ-40 איש והגיעה בשיאה, בשנת 1869 לכ-400 איש. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבר התגוררו עשרות בודדים בעיר. בשנת 1942, כיתר יהדות הולנד, הם נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה. לאחר המלחמה לא שבו יהודים להתגורר בקמפן, והקהילה פורקה ב-1947 ואוחדה עם הקהילה בזוולה, לשם גם הועתקו הקברים מבית הקברות. בבית-הכנסת במקום נפתח אתר זיכרון, ונקבעה מצבה עם שמות הקורבנות מבני המקום.
ערים תאומות
לעיר קמפן הסכם ערים תאומות עם הערים הבאות:
פרטריגון
הפרטריגון הוא הרחב שבטריגוני הנהרות (אך לא הכי גדול - הוא קטן מהפוטמוטריגון ברכיורה) והוא מגיע לרוחב של 1.6 מטר בין סנפיריו ומשקלו מגיע ל-110 ק"ג, כשטענות על טריגונים גדולים יותר לא הוכחו. מרבית הטריגונים לא עוברים רוחב של 1.3 מטר. הוא חום עד חום-כהה בצבעו ובעל עיניים קטנות המצויות בחלק העליון של גופו וגופו שטוח עם סנפירי חזה רחבים מאוד. החוטם שלו מזכיר צורת קערה והפה מצוי בחלקו התחתון של הגוף. כמו שאר הטריגונים הוא נושא בזנבו עוקץ בעל ארס היכול לפגוע קשה. הטריגונים מגיעים לבגרות מינית באורך 60 ס"מ בזכרים ו-72 ס"מ בנקבות.
טריגון זה מצוי בעומק יחסי בנהרות רחבים באמריקה כמו באמזונאס. הוא חי על הקרקעית וניזון מדגים, תולעים, סרטנים ועוד חסרי חוליות הקבורים בחול. הטריגונים משריצים צאצאים חיים, בדרך כלל שניים. הצעירים מתחילים את החיים במים רדודים יחסית ובנחלים.
אדם סמית' (פוליטיקאי)
דייוויד אדם סמית' (באנגלית: David Adam Smith; נולד ב-15 ביוני 1965) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת וושינגטון, ברציפות מאז 1997. סמית', חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז בחירה השוכן במערב וושינגטון, ומשתרע מטקומה בדרום עד לבלוויו בצפון. סמית' הוא החבר הוותיק ביותר במשלחת וושינגטון לבתי הקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה
סמית' נולד בוושינגטון הבירה וגדל בעיר סי-טק (SeaTac) שבמחוז קינג במדינת וושינגטון. בינקותו אומץ בידי לליה ג'וּן (לבית גרנט) ודודו מצד אמו, בן מרטין סמית' השלישי. הוא למד בבית הספר היסודי באו לייק ובחטיבת הביניים צ'ינוק בטרם השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון טיי (Tyee) בשנת 1983. בתיכון, סמית' השתתף בתוכנית החינוך האזרחי "Close Up Washington". אביו, שעבד בחברת יונייטד איירליינס ככוון והיה פעיל באיגוד המכונאים, מת כשסמית' היה בן 19.
במשך שנה למד סמית' באוניברסיטת מערב וושינגטון שבבלינגהאם, ולאחר מכן קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת פורדהם ב-1987. בשנת 1990 השלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת וושינגטון. כסטודנט עבד בחברת הלוגיסטיקה "United Parcel Service". בתום לימודי המשפטים שלו עבד סמית' כעורך דין פרטי. בשנים 1993–1995 היה תובע פלילי בסיאטל, ובשנת 1996 עבד באורח זמני כשופט.
באפריל 2007 הביע סמית' את תמיכתו בסנאטור ברק אובמה במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, והוסיף להתארח בתוכנית "Hardball with Chris Matthews" כדי לדבר בשבחו של אובמה. באותה שנה הופיע בתוכנית "הקולבר ריפור" בסדרה בת 434 חלקים של התוכנית הידועה בשם "דע את מחוזך" (Better Know A District). סמית' הצביע נגד "חוק ההגנה על אמריקה" משנת 2007, עליו נמתחה ביקורת בשל הפרה לכאורה של זכויות אזרח משום שהתיר האזנות סתר ללא צווים. עם זאת, הוא תמך בחוק הפטריוט משנת 2001 ובהרחבת תוכנית האזנות סתר ללא צווים של ממשל ג'ורג' ווקר בוש.
בשבע תקופות הכהונה הראשונות שלו ייצג סמית' מחוז השוכן בין הכביש הבין-מדינתי מס' 5, המשתרע מרנטון דרך טקומה ועד סמוך לאולימפיה. מחוזו של סמית' שורטט מחדש לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 וסופחו אליו חלקים גדולים מדרום-מזרח סיאטל כמו גם את רוב מזרח מחוז קינג. כתוצאה מכך, המחוז הפך לראשון בוושינגטון בעל רוב לאוכלוסייה של בני מיעוטים מבחינה אתנית או גזעית. זהו גם המעוז הדמוקרטי השני בגודלו בוושינגטון, שני רק למחוז הקונגרס השביעי המכסה את יתר העיר סיאטל. לקראת בחירות 2012 העתיק סמית' את מגוריו מביתו שבטקומה אל בלוויו.
ב-16 בדצמבר 2010 גבר סמית' על עמיתיו הדמוקרטים סילבסטר רייס ולורטה סנצ'ז בבחירות לתפקיד החבר הבכיר בוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, לאחר שיושב ראש הוועדה אייק סקלטון הודח בבחירות בידי ויקי הרצלר. בסיבוב הראשון, זכו סאצ'ז וסמית' ב-64 קולות כאשר בעוד רייס גרף 53. בסיבוב השני הוביל סמית' על סנצ'ז בפער בן 11 קולות, ונבחר לתפקיד. סמית' וחבר הקונגרס מאק ת'ורנברי חוקקו יחדיו תיקון לחוק תקציב הביטחון של 2013, המבטל את האיסורים על הפצת תעמולה של מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה של ארצות הברית, תוך ביטול "חוק סמית'-מונדט" משנת 1948 ו"חוק אישור יחסי החוץ" משנת 1987, שנועד להגן על אזרחי ארצות הברית מפני מסעות פרסום שגויים של הממשל הפדרלי.
משנטלה המפלגה הדמוקרטית את רוב המושבים בבית הנבחרים לאחר בחירות 2018, החל סמית' לכהן בתפקידו כיו"ר ועדת הכוחות המזוינים מאז התכנס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית בראשית ינואר 2019.
רוברט סטאוט
סר  רוברט סטאוט (באנגלית: Robert Stout; 28 בספטמבר 1844 – 19 ביולי 1930) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-13. סטאוט כיהן בתפקיד זה בשתי תקופות כהונה ומאוחר יותר נבחר להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד והיה האדם היחיד שכיהן בשני תפקידים אלה. הוא בלט בתמיכתו ברפורמות ליברליות כמו מתן זכות בחירה לנשים ובאמונתו החזקה שפילוסופיה ומחשבה שיטתית צריכות לעמוד מעל השיקולים של תועלת פוליטית.
ראשית חייו
רוברט סטאוט נולד בעיר לרוויק שבאיי שטלנד, מקום שנשארה לו בליבו פינה חמה כל ימי חייו. הוא זכה לחינוך טוב ובסופו של דבר הוכשר כמורה. ב-1860 הוא הוכשר גם כמודד. הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה במסגרת משפחתו המורחבת, שלעיתים קרובות התכנסה לדיונים ולוויכוחים על ענייני השעה. בימי נעוריו הוא נחשף למגוון של דעות פוליטיות.
ב-1863 היגר סטאוט לדנידין שבניו זילנד. עם הגיעו לשם הוא החל להיות מעורה בחיים הפוליטיים, דבר שהסב לו הנאה מרובה. הוא גם נעשה פעיל בתנועה פילוסופית שהייתה מבוססת על הגיון ועל אמפיריציזם. לאחר שלא הצליח למצוא עבודה כמודד בשדות הזהב של אוטגו, הוא פנה חזרה לעיסוק בחינוך ושימש במספר משרות הוראה בבתי ספר תיכוניים.
בסופו של דבר, עזב סטאוט את תחום החינוך ופנה לתחום המשפטים. ב-1867 הוא החל לעבוד במשרד עורכי דין וב-1871 הוא הוסמך כעורך דין והצטיין בעיסוקו זה. הוא היה לאחד מהסטודנטים הראשונים של אוניברסיטת אוטגו, שם למד כלכלה פוליטית ואת תורת המוסר. בהמשך הוא היה למרצה למשפטים באוניברסיטה זו.
ראשית הקריירה הפוליטית
הקריירה הפוליטית של סטאוט החלה בבחירתו כחבר במועצת המחוז של אוטגו. בתקופה זו הוא עשה רושם על אנשים רבים עקב האנרגטיות שלו ובשל כושר הביטוי הגבוה שלו, למרות שהיו כאלה שלא ראו בעין יפה את חוסר הכבוד שהוא הפגין כלפי אלה שהחזיקו בדעות מנוגדות לשלו.
ב-1875 התמודד סטאוט בהצלחה בבחירות ביניים ונכנס כחבר בפרלמנט של ניו זילנד. הוא התנגד בחוסר הצלחה לצעד של ממשלתו של ג'וליוס ווגל לביטול המחוזות. בבחירות הכלליות שהתקיימו כמה חודשים לאחר מכן הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה של דנידין.
ביוני 1879 התפטר סטאוט מהממשלה ומהפרלמנט מתוך צורך להתמקד בפעילותו כעורך דין. שותפו למשרד עורכי הדין חלה והצלחתו של המשרד הייתה חשובה לרווחה הכלכלית של סטאוט ושל משפחתו. לאורך כל הקריירה שלו היה סטאוט מודאג מהמחיר הכלכלי הכבד של העיסוק בפוליטיקה. יחד עם זאת, לא הייתה זו הסיבה היחידה לפרישתו מהפוליטיקה. סיבה נוספת הייתה מערכת היחסים המעורערת בינו לבין גריי.
בתקופה זו התיידד סטאוט עם ג'ון באלנס, שגם הוא התפטר ממשלתו של גריי עקב חיכוכים שהיו לו אתו. במהלך תקפת פרישתו מהפרלמנט החל סטאוט להשמיע דעות על הצורך בקיומן של מפלגות פוליטיות בניו זילנד, בהאמינו בצורך בחזית ליברלית מאוחדת. בסוף של דבר הוא הגיע למסקנה שהפרלמנט מפוצל מדי כדי שייווצרו ממנו מפלגות פוליטיות של ממש.
בבחירות הכלליות של 1884 נבחר סטאוט מחדש לפרלמנט והוא ניסה לקבץ סביבו מגוון של חברי פרלמנט בעלי נטייה לליברליזם. מיד לאחר מכן יצר סטאוט ברית עם ג'וליוס ווגל, שבעשור הקודם כיהן פעמים כראש הממשלה. ברית זו הפתיעה רבים בשל העובדה שלמרות שווגל וסטאוט חלקו דעות פרוגרסיביות בתחום החברתי, התעמתו השניים לעיתים קרובות על נושא המדיניות הכלכלית ועל עתיד הממשל במחוזות. רבים ראו בווגל את השותף החזק ביותר בברית זו.
ראש ממשלת ניו זילנד
באוגוסט 1884, חודש אחד בלבד לאחר שובו של סטאוט לפרלמנט, הוא הגיש הצעת אי-אמון בממשלתו השמרנית של הארי אטקינסון ונבחר לתפקיד ראש הממשלה. ווגל מונה להיות שר האוצר בממשלתו ועל ידי כך החזיק בידיו את רוב הכוח בממשלה. הממשלה שסטאוט הרכיב החזיקה מעמד פחות משבועיים ונפלה לאחר שאטקינסון הצליח להעביר הצבעת אי-אמון משלו כנגד סטאוט. יחד עם זאת, כשל אטקינסון בתהליך הרכבת הממשלה והופל בהצבעת אי-אמון נוספת. סטאוט וווגל חזרו לממשלה פעם נוספת.
תקופת כהונתה של ממשלת סטאוט השנייה ארכה הרבה יותר זמן מהראשונה. הישגיו העיקרים היו הרפורמה בשירות הציבורי והתוכנית להגדלת מספרם של בתי הספר התיכוניים בניו זילנד. הממשלה גם יזמה את סלילתה של מסילת הברזל בין קנטרברי לבין החוף המערבי. יחד עם זאת הכלכלה לא זכתה לשגשוג וכל הניסיונות להוציאה מהמשבר, כשלו. בבחירות הכלליות של 1887 איבד סטאוט עצמו את מושבו בפרלמנט על חודם של 29 קולות ובכך הגיעה תקופת כהונתו כראש הממשלה לקיצה. לאחר הבחירות הרכיב הארי אטקינסון, יריבו של סטאוט משכבר הימים, ממשלה חדשה.
בנקודת זמן זו, החליט סטאוט לפרוש מהפוליטיקה הפרלמנטרית ותחת זאת התמקד בדרכים אחרות לקידום דעותיו הליברליות. הוא גילה עניין במיוחד במציאת פתרונות למשברים בתחום יחסי העבודה. הוא היה פעיל במיוחד ביצירת קונצנזוס בין מעמד העובדים שהתפתח אז לבין הליברליזם של המעמד הבינוני.
המפלגה הליברלית
בתקופת היעדרותו של סטאוט מהפוליטיקה, המשיך בעל בריתו הוותיק, ג'ון באלנס, לנהל את המאבק בפרלמנט. לאחר הבחירות הכלליות של 1880 הצליח באלנס לגייס מספיק תמיכה כדי להפיל את ממשלתו של אטקינסון ולהיבחר כראש הממשלה. זמן קצר לאחר מכן, ייסד באלנס את המפלגה הליברלית, המפלגה הפוליטית הראשונה בניו זילנד. יחד עם זאת, שנים מעטות לאחר מכן, החלה בריאותו של באלנס להתרופף והוא ביקש מסטאוט לשוב לפרלמנט כיורשו. סטאוט נעתר לבקשה וזמן קצר לאחר מכן הלך באלנס לעולמו.
סטאוט חזר לפרלמנט לאחר שב-8 ביוני 1893 הוא זכה בבחירות ביניים. סגנו של באלנס, ריצ'רד סדון, כיהן אז כמנהיג המפלגה מתוך הבנה שוועידת המפלגה תבחר בו באופן רשמי, בסופו של דבר, לא התקיימה הצבעה. סטאוט, שזכה לתמיכתם של אלו שסברו שסדון שמרן יתר על המידה, ניסה לקרוא עליו תיגר, אך כשל בכך. רבים מתומכיו של סדון האמינו שדעותיהם המתקדמות של סטאוט ושל באלנס היו קיצוניות מדי עבור הציבור הניו זילנדי.
סטאוט המשיך להיות חבר במפלגה הליברלית, אך באופן קבוע המשיך להשמיע את התנגדותו למנהיגותו של סדון. בנוסף לטענה שסדון בגד באידיאלים המתקדמים המקוריים של באלנס, טען סטאוט שסדון היה אוטוקרטי מדי בסגנון מנהיגותו. הרעיון של באלנס ליצירת חזית פרוגרסיבית מאוחדת, כך האמין סטאוט, הפכה ללא יותר מכלי עבור מדיניותו השמרנית של סדון. סדון הגן על עצמו מפני האשמות אלה על ידי כך שטען שסטאוט בסך הכול ממורמר על כך שלא זכה במנהיגות.
זכות הבחירה לנשים
אחת המערכות הפוליטיות האחרונות שסטאוט לקח בהן חלק הייתה המערכה למתן זכות בחירה לנשים. סטאוט תמך זה מכבר במטרה זו כאשר הוא נאבק ללא לאות להעברת הצעת חוק שהגיש ללא הצלחה ב-1878 ולהעברת הצעת חוק שווגל הגיש ב-1887. הוא גם היה פעיל במערכה להגדלת זכויות הקניין של הנשים, כשהוא מגלה דאגה בעיקר לזכותן של נשים לשמור על רכושן בנפרד מרכוש בעליהן.
ג'ון באלנס היה תומך של מתן זכות בחירה לנשים, למרות שניסיונותיו להעביר חוק בנושא נבלמו על ידי המועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז). סדון לעומת זאת, התנגד למתן זכות בחירה לנשים, ורבים האמינו שהסיכוי להעברת החוק אבוד. בכל אופן, יוזמה של סופרג'יסטיות בהנהגתה של קייט שפרד, הניעה תנועה לתמיכה בזכות הנשים להצבעה וסטאוט האמין שניתן יהיה להעביר את החוק למרות התנגדותו של סדון. קבוצה של פוליטיקאים פרוגרסיביים, כולל סטאוט, הצליחו להעביר את חוק זכות ההצבעה לנשים ב-1893 בשני בתי הפרלמנט.
לאחר הפרישה מהפוליטיקה
ב-1898 פרש סטאוט מהחיים הפוליטיים. ביוני 1899 הוא מונה להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד וכיהן בתפקיד זה עד לינואר 1926. נכון להיום (2015), סטאוט הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון של ניו זילנד שכיהן קודם לכן כחבר הפרלמנט.
סטאוט מילא תפקיד רב חשיבות בפיתוחה של המערכת האוניברסיטאית של ניו זילנד. ב-1885 הוא נבחר להיות חבר בסנאט של אוניברסיטת ניו זילנד וכיהן בתפקיד זה עד 1930. בין השנים 1903 – 1923 הוא שימש כנגיד האוניברסיטה. כמו כן הוא היה פעיל במיוחד באוניברסיטת אוטגו והיה חבר במועצה שלה. הוא לקח חלק משמעותי בהקמתו של המוסד שידוע היום כאוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון. עד היום קרויים מכון מחקר ובניין על שמו באוניברסיטה זו.
ב-1929 נעשה לקה סטאוט במחלה קשה שממנה לא החלים. רוברט סטאוט מת בולינגטון ב-19 ביולי 1930.
קארל ברולוב
קארל בְּרוּלוֹב (ברוסית: Карл Брюллов; 23 בדצמבר 1799 – 23 ביוני 1852) היה צייר רוסי ממוצא צרפתי, מהבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה
קארל ברולוב נולד בסנקט פטרבורג במשפחת אמן שהתמחה בתחום התחריטים. בשנים 1809–1821 למד באקדמיה לציור. במהלך הלימודים קיבל מדליית זהב בתחום "ציור היסטורי". לאחר הלימודים נסע ביחד עם אחיו, צייר אף הוא, לאיטליה וגרמניה. בשנת 1827 החל לעבוד על ציורו המפורסם - "היום האחרון של פומפיי". הוא עבר על ציור זה במשך 6 שנים. בשנת 1836 דרך יוון וטורקיה הוא חזר לסנקט פטרבורג.
בהיותו בסנקט פטרבורג הוא התקרב לאלכסנדר פושקין ומיכאיל גלינקה. הציור שלו התקבל מאוד בחברה הרוסית. תמונתו "היום האחרון של פומפיי" (1830-33) הוצבה בארמיטז' ומאוחר יותר הועברה למוזיאון הרוסי.
בשנים 1836–1849 לימד באקדמיה לציור בה למד.
בסוף שנת 1849, לאור בעיות בריאותיות הוא נסע לאיטליה. בתקופה זו המשיך לצייר דיוקנות. ברולוב נפטר ב-23 ביוני 1852 ביישוב קטן ליד רומא ונטמן בבית הקברות הפרוטסטנטי ברומא.
רשם (מוזיאון)
רשם הוא האחראי ליישום מדיניות ונהלים הנוגעים לטיפול באוסף הפריטים המצויים במוסד אומנות כמוזיאון או גלריה, ומתמקד ברישום, אחסון, השאלות ושאילות, אריזה ומשלוח, וספירת מלאי. הרשם עובד יחד עם אוצרים, משמרים ומנהלי אוספים כדי לאפשר לציבור לצפות בפריטים המצויים באוסף תוך כדי שמירה עליו. הרשם לרוב בעל תואר אקדמי בתולדות האמנות או אמנות יפה.
במוסדות אומנות קטנים עשויים לשלב את תפקיד הרשם עם מנהל האוסף, ובמוסדות גדולים ישנם מספר רשמים האחראים כל אחד על מחלקה שונה, או יחדיו על כלל האוסף.
בישראל חלה חובה על הנהלת מוזיאונים למנות רשם שיהיה אחראי לרישום המוצגים במוזיאון.
איגוד המוזיאונים ואיקו"ם ישראל, הפועל תחת המועצה הבינלאומית למוזיאונים, מפעיל את פורום מנהלי אוספים ורשמים האחראי לקביעת קווים מנחים עבור מוזיאונים, המסדיר את פעילות הרשמים ודרכי עבודתם. בשנת 2022 פורום מנהלי האוספים והרשמים הוציא לאור את התקן הישראלי לניהול אוספים מוזאליים.
אחריות התפקיד
תפקידו של הרשם מתפרס על תחומים רבים בעבודה היומית במוזיאון, במטרה לשמור על הפריטים המוצגים במוזיאון והאוסף שלו.
הר רידולס
הר רידולס הוא הר אנטארקטי המתנשא לגובה של 3,295 מטרים, וממוקם ישירות בראש קרחון רודולף בהרי ויקטורי של ארץ ויקטוריה.
שמו ניתן לו בידי קבוצת הגאולוגים של קרחון מרינר של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד של 1966–67, על שם ברוס וו. רידולס, העוזר הגאולוגי של הקבוצה.
פגי סיגר
מרגרט "פגי" סיגר (באנגלית: Margaret "Peggy" Seeger; נולדה ב-17 ביוני 1935) היא זמרת פולק אמריקאית, שהתפרסמה גם בבריטניה, שם התגוררה במשך יותר מ-60 שנה. הייתה נשואה למוזיקאי.
ראשית חייה
אביה של פגי סיגר היה צ'ארלס סיגר (1886–1979), מוזיקולוג ידוע וחוקר מוזיקה עממית, ואימה הייתה אשתו השנייה של סיגר, רות פורטר קרופורד (1901–1953), מלחינה מודרניסטית שהייתה האישה הראשונה שקיבלה מלגת גוגנהיים. אחד מאחיה היה זמר העם מייק סיגר, ופיט סיגר היה אחיה למחצה.
החלה ללמוד גיטרה בגיל שש, ולמדה לנגן בבנג'ו ובפסנתר בגיל 15.
קריירה מוזיקלית ופוליטית
בשנת 1955 הוציאה את אלבומה הראשון ובו שירי עם אמריקאיים לילדים. באותה תקופה החלו זמרי פולק אמריקאים רבים, בהם פול רובסון והאורגים, להזדהות עם השמאל הפוליטי, כתגובת נגד להשפעת המקארתיזם, וגם סיגר החלה לשיר שירים פוליטיים.
בסוף שנות ה-50 ביקרה בסין הקומוניסטית וברוסיה. משרד החוץ האמריקאי, שהתנגד לביקורים מסוג זה, הודיע לה כי דרכונה יישלל עם שובה לארצות הברית, ולכן החליטה להישאר באירופה ולהופיע במקומות שונים בליווי בנג'ו. רק בשנת 1994 הותר לה לשוב לארצות הברית.
סיגר הייתה בין הראשונות ששילבו מפוחית יד בשירי עם, וצלילה הפך לאחד מסימני הזיהוי של שיריה. סיגר ומקול ייסדו קבוצה בשם "חוג המבקרים" שהייתה מעין "כיתת אמן" לזמרי פולק, בה התנסו בכתיבה והלחנה של שירים עממיים ושירים חדשים כאחד. מדי שנה יצאה הקבוצה לסיבוב הופעות בבריטניה בה שולבו שירי עם ומערכונים קומיים. המופע נקרא "", על שמו של אירוע בריטי הומוריסטי מימי הביניים בו התירו מלכי אנגליה לנתיני הממלכה חופש ביטוי גדול מהרגיל. רבים משיריהם היו על נושאים פוליטיים, בהם זכויות עובדים, פציפיזם, שוויון זכויות וזכויות האישה. שיריה של סיגר היו פופולריים בקרב פעילות התנועה הפמיניסטית, בייחוד השיר "אני הולכת להיות מהנדסת" ("I'm Gonna Be an Engineer").
בשנות השמונים ביקרה ב, בו נערכה מחאה של נשים בריטיות ושל התנועה לפירוק נשק גרעיני נגד הצבת טילי שיוט אמריקאים בבסיס. במהלך ביקוריה כתבה את שיר המחאה "Carry Greenham Home". להלן שורותיו הראשונות של השיר (בתרגום חופשי לעברית):
שנותיה המאוחרות
בשנת 1989 מת בעלה, יואן מקול. בראיון בשנת 2005 הזדהתה סיגר כביסקסואלית, וסיפרה על יחסיה הרומנטיים עם אישה שהחלו מעט לפני מותו של מקול, ונמשכו שנים רבות לאחר מכן.
ב-1994 עברה סיגר לארצות הברית והתגוררה באשוויל, קרוליינה הצפונית. היא המשיכה להופיע ולשיר על נושאים הקשורים לזכויות האישה. בשנת 2006 עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, שם קיבלה משרת הוראה באוניברסיטת נורת'איסטרן. בשנת 2010 חזרה לבריטניה והיא גרה בעיירה באוקספורדשייר, סמוך לילדיה.
בשנת 2011 ערכה סיגר את ספר השירים של יואן מקול, ושילבה בו קטעים אישיים רבים. בשנת 2017 ראתה אור אוטוביוגרפיה שלה.
סיגר ממשיכה להקליט ולהופיע, ולערוץ היוטיוב שלה יש צופים רבים. בין השאר הופיעה בשנת 2013 במופע לזכרה של קייט מקגריגל.
דיסקוגרפיה
להלן חלק מהאלבומים של פגי סיגר.
אגם אוקיצ'ובי
אגם אוקיצ'ובי (באנגלית: Lake Okeechobee), הידוע גם כאגם פלורידה הפנימי הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר במדינת פלורידה, והשמיני בגודלו בין כל האגמים אשר נמצאים בשטח ארצות הברית, או בגבול בינה ובין קנדה.
האגם משתרע על כ-1900 קילומטרים רבועים (או 730 מיילים רבועים), והוא רדוד למדי בחלקים נכבדים משטחו, עם גובה ממוצע של 2.7 מטר. נהר קיסימה, שנמצא מצפונו של האגם הוא מקור המים העיקרי שלו.