cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויל סמית'
תקרית הסטירה עם כריס רוק
בעקבות התקרית, ב-8 באפריל הטילה עליו האקדמיה עונש של הרחקה בת עשר שנים מטקס פרסי האוסקר.
חיים אישיים
ב-1992 התחתן סמית' עם שרי זאמפינו. באותה שנה נולד בנם, וילארד כריסטופר, הידוע גם כ"טריי". טריי הופיע בקליפ של אביו לשיר "Just The Two Of Us". ב-1995 התגרש הזוג.
ב-1997 התחתן עם השחקנית ג'יידה פינקט, להם שני ילדים: ג'יידן (נולד ב-1998) ווילו (נולדה בשנת 2000).
סמית' ואחיו הארי הם בעלי חברת "Treyball Development Inc" בבוורלי הילס.
בנובמבר 2021 הוציא לאור אוטוביוגרפיה בשם "Will".
פילמוגרפיה
{{טורים
כמפיק
}}
חטיבת הראל
עם התבססות צה"ל לאחר המלחמה נהפכה החטיבה לחטיבת חי"ר מילואים - חטיבה 10. החטיבה לחמה במבצע קדש. לאחר מלחמת סיני, בשנות השישים, הוסבה חטיבת הראל לחטיבה ממוכנת עם גדוד שריון ושני גדודי חרמ"ש. במלחמת ששת הימים (יוני 1967) לחמה החטיבה בקרב על ירושלים בפיקודו של אורי בן-ארי. בתחילת שנות השבעים הוסבה לחטיבת טנקים מלאה. במלחמת יום כיפור לחמה החטיבה בסיני (כחטיבת שריון 164) כחלק מאוגדה 252 תחת פיקודו של אברהם ברעם ובהמשך תחת פיקודו של ברוך הראל (פינקו), וסיימה את המלחמה בגזרה המצרית בק"מ ה-101, למרגלות ג'בל עתקה ובנמל עדביה. בהמשך הועלתה לרמת הגולן ופעלה שם עד לסיום הלחימה בגזרה הסורית. במלחמת שלום הגליל (כחטיבת שריון 786) תחת פיקודו של יצחק בריק, גויסה לגזרת רמת הגולן. לאחר סגירתה של חטיבה 786 הועבר השם "הראל" לחטיבת השריון 395, עד שנסגרה אף היא. בשנת 2003 הועבר השם "הראל" לחטיבת השריון 213, שאף מספרה שונה למספר המקורי של חטיבת "הראל", 10. החטיבה הפכה להיות חלק מעוצבת עמוד האש בפיקוד הצפון של צה"ל. בשנת 2012 גויס גדוד ההנדסה של החטיבה למבצע "עמוד ענן". בשנת 2013 עברה החטיבה להיות חלק מעוצבת סיני. בשנת 2014 גויסה החטיבה למבצע "צוק איתן" ופעלה בקרבות ההגנה במרחב עוטף עזה.
בשנים 2020–2021 נפרדה החטיבה, כאחרונה בצה"ל, מטנקי המרכבה דגם 2ב' והשלימה הסבה לטנקי מרכבה 3 ב"ז.
את הנחלת מורשת החטיבה לדורותיה, מתש"ח, עוד טרם הקמתה הרשמית, ואילך, מובילה עמותת הראל (ע"ר), שהוקמה בשנת 1987 על ידי מפקדים מחטיבת "הראל" ממלחמת ששת הימים, בראשם אורי בן-ארי, שהיה מ"פ א' בחטיבת פלמ"ח "הראל", ושב לפקד על חטיבת "הראל", הפעם כחטיבה 10 הצה"לית, ערב מלחמת ששת הימים. העמותה מקיימת פעילויות שונות וכן מפעילה את קבוצת הפייסבוק הציבורית "חטיבת הראל לדורותיה וחבריה", המונה מעל ל־3,000 חברים. בראש העמותה עמד משך כ-20 שנה, עד לפטירתו, סגן אלוף (במילואים) ד"ר נחום ברוכי, שהיה מפקד פלוגה בגדוד חרמ"ש 106 בחטיבת "הראל" במלחמת ששת הימים. את פעילות העמותה, ברשת ובשטח, מוביל רס"ן (בדימוס) יוני אמיר, ששני הוריו שירתו בגדוד הרביעי, 'הפורצים' בחטיבת פלמ"ח-'הראל' במלחמת העצמאות, ושירת בעצמו כקצין מבצעים חטיבת השריון במילואים 10 'הראל' עד סוף 2016.
הקמת החטיבה ומלחמת העצמאות - חטיבת הראל/חטיבה 10
במהלך המחצית הראשונה של מלחמת העצמאות (מהכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 ועד הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948) הפכו גדודי הפלמ"ח לגדודים קרביים טקטיים. לקראת סיום המנדט הבריטי ופלישת צבאות ערב, התארגן הפלמ"ח בשלוש חטיבות - חטיבת הראל (חטיבה 10) הייתה השנייה שהתארגנה מבין השלוש. כחטיבה נוסדה ב-16 באפריל 1948, ולמפקדה הראשון מונה יצחק רבין. למטה החדש היו כפופים כל גדודי המרחב שפעלו במרחב ירושלים והפרוזדור המוביל אליה.
מטה הגדוד הרביעי ("הפורצים") בפיקודו של יוסף טבנקין (ואחר כך עוזי נרקיס, יוחנן זריז ודוד אלעזר), שימש כמטה החטיבה. אליו צורפו הגדוד החמישי (גדוד "שער הגיא") בפיקוד מנחם רוסק (ואחר כך יששכר שדמי ומשה בן דרור), והגדוד השישי (גדוד "ירושלים"), בפיקוד צבי זמיר. בשלב מאוחר יותר הוקם הגדוד העשירי ("המשורין") בפיקודו של שלמה שטטהגן (שילוח). הגדודים שהרכיבו את החטיבה פעלו בירושלים ובסביבותיה מפרוץ מלחמת העצמאות:
מטה חטיבת "הראל", שהורכב בעת המלחמה, הופעל למעשה בשתי מערכות. האחת - המערכת המבצעית, שעיקרי תפקידיה היו חיזוק כוחו של מרחב ירושלים והפרוזדור המוביל אליה, שמירה מפני התקפות כוחות ג'יהאד אל מוקאדס והלגיון הערבי, כיבוש שטחים שהיו עדיין בשליטת אותם כוחות ואבטחת התחבורה הנעה מהשפלה לירושלים. במערכת זאת שימשו, בנוסף למח"ט, גם קציני אג"ם, מודיעין ומבצעים. המערכת השנייה, שהייתה מורכבת מהקצינים הממונים על נושאי ההדרכה, עסקה בארגון האימונים. המדריכים החטיבתיים שהיו מסופחים למטה השגיחו על אימוניהם של הגדודים, הפלוגות, המחלקות והכיתות, וקבעו את המועמדים המתאימים לקורסים השונים.
בימים 15-21 באפריל פעלה החטיבה במבצע הראל (שהמשיך את מבצע נחשון), ובמסגרתו העלתה שתי שיירות לירושלים, האחרונות לפני המצור. השיירה הראשונה עברה את הדרך בשלום ואילו את השנייה התקיפו פורעים ערביים, ונגרמו לה אבדות רבות ביניהם קצין המנהלה מכבי מוצרי ומפקד הפלוגה יעקב סטוצקי. מיד לאחר מכן, בין 22 באפריל ו-1 במאי פעלה החטיבה במבצע יבוסי שנועד להשתלטות על הרכסים השולטים על צפון ירושלים ואחר-כך על השכונות הדרומיות שלה, במהלך מבצע זה ספגה החטיבה אבדות קשות בקרב נבי סמואל, שנכשל ובקרב סן סימון, שהצליח. במבצע מכבי (א' וב'), שנערך בימים 1–16 במאי 1948, טיהרה החטיבה את הפרוזדור מירושלים מערבה לאורך דרכי ההר ורכסיו עד שער הגיא, כולל את גבעת הרדאר, אך לא הצליחה לפתוח את הדרך לירושלים. לאחר שהקימה את המשלטים בצידי הדרך, העבירה את האחריות לכוחות גדוד החי"ש "בית חורון" מחטיבת "עציוני", כאשר הנוהג היה שלוחמי הפלמ"ח מסתערים וכובשים ולוחמי החי"ש מגינים ושומרים. בימים 17-19 במאי כבש כוח מהחטיבה את הר ציון, פרץ לרובע היהודי בעיר העתיקה, הכניס כח תגבורת מחטיבת עציוני ויצא משם, למרות בקשותיו של מפקד הרובע להישאר ולנצל ההצלחה. עד היום לא ברורות נסיבות היציאה.
מאוחר יותר, בסוף מאי, השתתפה החטיבה בניסיונות שנכשלו, לכבוש מחדש את גבעת הרדאר; ביולי, בקרבות המוצלחים במבצע דני בגזרה המזרחית שלו, לכיבוש אזור הרטוב, עד המשלט המשותף; בחודש אוקטובר במבצע ההר לכיבוש בית שמש והאזור; ובחודש דצמבר במבצע חורב בסיני, באזור ניצנה ואל מול רפיח.
החטיבה הפעילה בית חולים קדמי וחדר ניתוח, בניהולו של ד"ר יששכרי, במנזר באבו גוש. בקרבות ירושלים נפלו 352 מלוחמי החטיבה. רבים מנופלי החטיבה בקרבות בהרי ירושלים ובירושלים נקברו בבית הקברות בקיבוץ קריית ענבים. לאחר המלחמה הוקמה בבית קברות זה אנדרטה בתכנונו של הצייר והפסל מנחם שמי, שבנו סרן אהרן (ג'ימי) שמי, שנפל במבצע "ההר" קבור במקום.
אנדרטה מרכזית, לזכרם של 431 חללי החטיבה במלחמת העצמאות, הוקמה בגן חטיבת פלמ"ח הראל, במעלה גן סאקר, ליד בית המשפט העליון בירושלים. אנדרטה מרכזית נוספת, לזכרם של חללי החטיבה במלחמות ישראל, הוקמה על גבעת הרדאר וניצבת כיום בלב היישוב הר אדר.
מבצע קדש
במבצע קדש החטיבה בפיקוד אל"ם שמואל גודר (גורודצקי), כללה 3 גדודי חי"ר - גדוד 104 בפיקוד רס"ן מנחם רוסק, גדוד 105 בפיקוד רס"ן יהודה תמיר, וגדוד 106 בפיקוד רס"ן סולל כהן. החטיבה לחמה בקרב על מתחם אום כתף. המבצע נכשל, ובשל כך מונה ישראל טל למפקד החטיבה במקום שמואל גודר שהודח ביום השלישי למלחמה. בדיעבד נמצא, שעקב מתחים בין הרמטכ"ל לבין אלוף הפיקוד, ומתן פקודות לביצוע משימות שלא לפי התכנון, נשלחו כוחות מהחטיבה להתקפה מול כח מגן בהיקף גדול מדי, בניגוד לתורת הלחימה.
בשנת 1959 הוסבה החטיבה לחטיבה ממוכנת.
מלחמת ששת הימים
ערב מלחמת ששת הימים החטיבה בפיקוד אל"ם אורי בן ארי וסגנו סא"ל אלדד אבידר כללה שני גדודי חרמ"ש - גדוד 104 בפיקוד סא"ל יגאל בן דוד, וגדוד 106 בפיקוד סא"ל אהרן גל, וגדוד טנקי שרמן - גדוד 95 בפיקוד סא"ל צביקה דהב. בבוקר ה-5 ביוני 1967, בזמן שהתארגנה לקראת מלחמה, הופתעה החטיבה בצפירת אזעקה שבישרה את תחילת המלחמה במבצע מוקד. בשעה 13:00 ניתנה הפקודה לחטיבה "עלו לירושלים, הבקיעו מהפרוזדור צפונה והשתלטו על שטח חיוני מצפון לבירה". באותו היום החלו כוחות הטנקים לירות לעבר המוצבים הערביים גבעת הרדאר ושייח' עבדול עזיז בעזרת ארטילריה ומטוסי קרב. לקראת ערב, נכבשו היעדים: הרדאר ובית איכסא, ועוד לפני חצות נכבשו כל היעדים - עבדול עזיז וחירבת לאוזה, בית קיקא ווראס אל באד. בחסות החשכה התקדמו הצוותים לכיוון רמאללה, ועם שחר הכוחות הראשונים השתלטו על תל זהרה שעבר לאורך כביש ירושלים-רמאללה, השמידו את כוחות האויב, ובכך חילקו לשניים את הגדה המערבית. בקרבות שייח עבדול עזיז וחירבת לוזה נפלו 15 מלוחמי החטיבה וכן מפקד פלוגה,, אשר קיבל את עיטור המופת. לזכרם הוקם אתר הנצחה בצפון מבשרת ציון הנקרא י"ד אסא.
לאחר שמשימה זו הושלמה, הכוחות נעו במהירות לכיוון ירושלים, בה נלחמו באותה עת כוחות צנחנים כדי לכבוש את תל אל פול, שועפאט, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית, עד לצהרי 6 ביוני, תוך קרבות שריון בשריון, הסתערויות ואבדות רבות. התבצע פינוי אווירי של פצועים וכוחות שאינם בקרב ביצרו ואבטחו את אזור הפעולה. לאחר תיקונים של כלי הרכב והטנקים התאגדו הכוחות והתחילו בתנועה דרך ירושלים המשוחררת ומעבר מנדלבאום כדי להצטרף ללוחמים שבעיר.
בצהרי 6 ביוני בשעה 11:30 קיבל הכוח פקודה לכבוש את רמאללה. נווה יעקב ושדה התעופה בעטרות (קלנדיה) נכבשו במהירות. תחת אש חיפוי ותקיפה מהירה, בשעת השקיעה נכבשה רמאללה על ידי הכוח. בבוקר 7 ביוני נשלח גדוד 104 לעבר שכם והגיע אחר הצהריים למחנות חווארה. כאשר הושלמה המשימה מול התנגדות קלה, עיקר הכוחות (גדודים 106 ו-95) ירדו מזרחה לעבר יריחו. בערב כבשו הכוחות את יריחו, כשהמתנגדים בעיר ברחו ועמם פליטים רבים לעבר ירדן.
בחצות הגיעה פקודה נוספת: "נוע מיד ופוצץ את גשרי הירדן", פקודה זו הייתה קשה לביצוע עקב העייפות שהתגלתה בכוח אך עם אלתור של המפקדים ובעזרת חיילי ההנדסה והחבלה פוצצו כל גשרי הירדן - גשר אלנבי, גשר מנדסה (מצפון מזרח ליריחו) וגשר בית הערבה. הגשר הרביעי (גשר אל מע'טס) שהתבקשו לפוצץ, לא פוצץ מכיוון שלא היה קיים כגשר אלא כמעברה (מעבר מים נמוכים).
ב-8 ביוני השתקעו הכוחות בבקעת יריחו, והתארגנו לממשל צבאי ביריחו. בלילה, לקראת תום הקרבות והפסקת האש, קבלה החטיבה פקודה להתרכז מחדש ביחד ולעלות לרמת הגולן בעקבות הכוחות שכבר כבשו אותה, למשימות טיהור השטח שנכבש.
במלחמה נפלו 39 מלוחמי החטיבה ונפגעו עשרות רבות של חיילים.
בגבעת המבתר ניצבות שתי אנדרטאות - האחת, עם שמות כל חללי החטיבה במלחמה זו. השנייה, אנדרטה שהוקמה בסמוך לשרידי המוצב הירדני, עם שמות חללי גדוד 106 וסיירת דוכיפת שנהרגו בקרבות תל אל פול וגבעת המבתר.
סיפורה של חטיבת הראל במלחמת ששת הימים מונצח גם באתר גבעת התחמושת, לצד הנצחת מורשת חטיבת הצנחנים במילואים 55 והחטיבה הירושלמית, שפעלו במשולב לכיבוש החלק המזרחי של ירושלים ואיחודה.
גדוד השריון 95, שהיה חלק מהחטיבה במלחמת ששת הימים, הועבר בתחילת שנות ה-70 לחטיבה 4. הגדוד הקים אנדרטה להנצחת חלליו ביער המגינים.
מלחמת יום הכיפורים - חטיבה 164
החטיבה, שמספרה הוחלף בינתיים ל-164, בפיקודו של אל"ם אברהם ברעם, סיימה באימון בצאלים, בחודש מאי 1973, הסבה מטנקי שרמן לשוט קל. כעת הורכבה משלושה גדודי טנקים מדגם שוט קל - גדוד 104 בפיקוד סא"ל אמנון אשכול, גדוד 106 בפיקוד סא"ל משה גל, שלאחר פציעתו בתחילת המלחמה הוחלף בסגנו, רס"ן חיים זיו, שנהרג בסוף המלחמה בק"מ ה-101, וגדוד 183 בפיקוד סא"ל חגי כהן. לכל גדוד טנקים צורפה פלוגת חרמ"ש על גבי זחל"מים. החטיבה, שבסיסה היה במחנה נפתלי באזור צומת גולני, הייתה מיועדת להילחם ברמת הגולן. עם פרוץ המלחמה עלתה החטיבה לימ"ח שלה במחנה נפתלי, והופתעה לגלות כי הטנקים נלקחו (את הטנקים לקחו חטיבה 179, חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד צפון, שגויסה, הגיעה לימ"ח שלה במחנה פילון, שם גילתה כי חלק מהטנקים שלה כבר נלקחו על ידי שני גדודים מחטיבה 7, שהועלתה ללא טנקים מהדרום לרמת הגולן, ערב המלחמה. בהיעדר טנקים בצפון נשלחה החטיבה ללא טנקים לדרום והוכפפה לעוצבת סיני (אוגדה 252). החטיבה נשלחה ללקט טנקים במחנות שדה תימן ומחנה נתן הסמוכים לבאר שבע וכן במחנה שבטה, בבית ספר לשריון, זיקים ובאילת. החטיבה הצטיידה בטנקים והתקדמה על זחלים עד לרפידים, ב-8 באוקטובר קיבלה אחריות על הבלימה בציר הגידי והשתתפה בקרבות הבלימה הקשים מול הצבא המצרי בסיני ובקרב השריון של ה-14 באוקטובר שבתחילתו הסתערה על הכוחות המצריים אך בסופו, עקב האבדות הקשות, נסוגה. ב-13 באוקטובר, בעת ביקור בחפ"ק החטיבה, נהרג מפקד אוגדה 252 אלוף אלברט מנדלר, מפגיעה ישירה בנגמ"ש שלו. כוחות החטיבה צלחו את תעלת סואץ והתקדמו תוך לחימה רצופה אל תוך מצרים עד הק"מ ה-101 מקהיר ומשם דרומה עד נמל עדביה. בשלב זה הייתה החטיבה לחטיבת החוד באוגדת סיני והקדומנית ביותר של צה"ל בזירה המצרית. במלחמת יום הכיפורים שכלה החטיבה 35 לוחמים.
לאחר חתימת הסכם ההפרדה עם המצרים הועלתה החטיבה צפונה ופעלה במובלעת הסורית ברמת הגולן. רק בתום יותר מעשרה חודשי שירות רצופים, שבתוכם המלחמה, שוחררו החיילים משירות המילואים.
מלחמת שלום הגליל - חטיבה 786
בפרוץ מלחמת שלום הגליל גויסה החטיבה, שהייתה תחת פיקודו של יצחק בריק, לעיבוי גזרת רמת הגולן ולתפיסת אחריות חלף חטיבות סדירות שנכנסו ללחימה בדרום לבנון. חטיבה 786, יחד עם כוחות נוספים שהוצבו ברמת הגולן, נערכה לאפשרות של תגובה לתוקפנות סורית בגזרת הרמה בעקבות פעולות צה"ל בדרום לבנון.
חטיבה 395
לאחר סגירתה של חטיבה 786, בשנת 1999, הועברה חטיבת השריון 395 לתפוס את מקומה בימ"ח נפתלי. חטיבה זו, שקיבלה את השם 'הראל', שינתה את מספרה למספר של קודמתה, 786, ובהמשך אף למספר המקורי, 10. בתחילת שנות האלפיים נסגרה חטיבה זו גם כן.
חטיבה 213
ב-2003 עבר השם 'הראל' לחטיבת שריון במילואים - חטיבה 213, שהיוותה חלק מעוצבת עמוד האש. שבמהלך עוקב ומשלים גם שונה מספרה למקורי של 'הראל' - 10.
במבצע 'עמוד ענן' גויס גדוד ההנדסה של החטיבה, שאחד מלוחמיו נהרג בעת נפילת פצמ"ר בשטחי כינוס.
כחלק מצמצום וייעול מערך המילואים, החטיבה עברה להיות חלק מעוצבת סיני.
מבצע 'צוק איתן'
פלוגת הסיור ושלושת גדודי טנקי מרכבה סימן 2 של החטיבה הוקפצו בצו 8 למבצע צוק איתן. פלוגת הסיור ליוותה וניתבה כוחות שונים אל ומתוך רצועת עזה. טנקים מהחטיבה השתתפו במספר קרבות בעוטף עזה, כולל ב-22 ביולי באירוע החדירה ליד קיבוץ ניר-עם שבו נהרגו ארבעה קצינים, טנק מהחטיבה השמיד חוליית מחבלים.
החטיבה כיום
בשנים 2020-2021 השלימה החטיבה הסבה לטנקי מרכבה 3 ב"ז. במקביל, בוצעה התארגנות מחדש כצק"ח (צוות קרב חטיבתי), הכולל, אורגנית, גדודי טנקים, גדוד הנדסה וגדוד חי"ר.
לציון 75 שנים להקמת החטיבה התקיים, ביום השנה הלועזי, 16/4/2023, טקס לחנוכתה של אנדרטה לציון מורשת החטיבה לדורותיה, בפארק העוצבות המשוריינות, ביד לשריון בלטרון. האנדרטה הוקמה בייזום ובגיוס המונים בהובלתה של עמותת הראל (ע"ר), תוכננה על ידי אדריכל ערן שקד, בעצמו בוגר החטיבה, ופרויקט בנייתה הובל על ידי גיא אליהו וליאור פרומר, גם הם בוגרי החטיבה. טקס חנוכת האנדרטה, במעמד מפקד עוצבת 'סיני', מנכ"ל עמותת יד לשריון ויו"ר ועדת ההנצחה בעמותה, יו"ר וחברי הוועד המנהל של עמותת הראל, מפקדי ולוחמי עבר בחטיבה, משפחות שכולות וחובבי מורשת, היה שיאו של יום מורשת חטיבתי, בו סיירו קציני החטיבה באתרי מורשת החטיבה במלחמות העצמאות וששת הימים במרחב הרי ירושלים. לאחר הטקס התקיים ערב מורשת לציון 50 שנים למלחמת יום הכיפורים, בדגש על פיקוד ומנהיגות קרבית בשדה הקרב.
אירוע נוסף שארגנה עמותת הראל (ע"ר) לציון 75 שנות החטיבה, היה ערב מורשת להוקרת מפקדי החטיבה, מהקמתה ועד היום - 40 מפקדים, מיצחק רבין עד אלעד צורי. הערב התקיים באולם 'מלווי השיירות' בבית הפלמ"ח, ביום השנה ה-75 להכרזת עצמאות המדינה, 14/5/2023.
צ'יודי
צ'יודי (באוקראינית: Чудей, ברומנית: Ciudei) הוא כפר הנמצא במחוז צ'רנוביץ שבאוקראינה.
בדיחה פנימית
בדיחה פנימית או בדיחה פרטית היא בדיחה שהבנת ההומור בה מותנית בידע מוקדם, צורת חשיבה או תפיסה, שיש רק לאנשים השייכים לקבוצה מסוימת. ידע, צורת חשיבה או תפיסה אלה אינם רווחים בכלל האוכלוסייה, ולכן הבדיחה עשויה להצחיק רק את אנשי הקבוצה אליה היא מיועדת.
צ'יודי
היסטוריה
ב-1900 נמנו בכפר 2,594 תושבים.
בדיחה פנימית
קבוצות אלה יכולות להיות, לדוגמה:
לרוב, אין זה מן הנימוס לספר בדיחה פנימית בנוכחות אדם שאינו שייך לקבוצה אליה מיועדת הבדיחה. לרוב, גם אין טעם לנסות לחלוק עמו את הידע הנדרש להבנת הבדיחה, שכן הסבר מפורט על נסיבות הבדיחה בדרך כלל מסיר ממנה את העוקץ. שימוש בבדיחה פנימית נעשה לרוב כדי להגביר את הסולידריות הפנימית של קבוצת ההתייחסות. ניתן להשתמש בבדיחה פנימית גם כדי לרמוז בדרך עדינה לאנשים מסוימים שהם אינם שייכים לקבוצה אליה ניסו להתחבר.
צ'יודי
יהודים
תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית התגוררו 520 יהודים בצ'יודי, ופעלו בה ארגון ביקור חולים ותלמוד תורה. ב-1940 נסוגה ממלכת רומניה מצפון בוקובינה בראשית מלחמת העולם השנייה כדי לפנותו לטובת ברית המועצות. במהלך הנסיגה נתקל הכוח הצבאי הרומני הנסוג בפיקודו של ואלריו קארפ ביהודים שיצאו מהכפר לקבל את בואו של הצבא האדום מוקדם מדי, וברשותם הדגל האדום. קארפ הורה לחייליו להתעלל ביהודים ולרוצחם. ביולי 1941, עם פרוץ מבצע ברברוסה, חוליית חיילים של צבא רומניה ערכה טבח באוכלוסייה היהודית. ליחידות נלוו במעשי הטבח איכרים מקומיים. בטבח נספו כ-450 יהודים.
בדיחה פנימית
לעיתים, בדיחה שסובבת סביב נושא של מקצוע מסוים יכולה להצחיק גם אנשים שלא מבינים בו לעומק, אם הבדיחה דורשת רק ידע שטחי ובסיסי בנושא. עם זאת, סביר שאלו שמתעמקים בנושא ייהנו יותר מבדיחה זו.
בדיחה זו היא בבסיסה בדיחה פרטית, אך מכיוון שאנשים רבים שאינם פילוסופים יודעים שדקארט הגה את הביטוי "אני חושב, משמע אני קיים", הבדיחה יכולה להצחיק גם אותם. ניתן להבחין שאף יש טעות לוגית בבדיחה המכונה הכחשת הפותח.
קישורים חיצוניים
Witz Humor
פליקס החתול: הסרט
פליקס החתול: הסרט (באנגלית: Felix the Cat: The Movie) הוא סרט פנטזיה מונפש משנת 1989 בבימויו של טיבור הרנאדי, אשר מבוסס על הדמות המצוירת והקומיקס בעל אותו השם.
פיתוח הסרט החל בשנת 1985, והפקתו התרחשה באירופה בין 1986 ל-1987. הסרט לא פורסם רשמית בארצות הברית עד 1991 ב-VHS.
עלילה
בממלכת אוריאנה, הנסיכה אוריאנה, שליטת הממלכה, קיבלה הודעה על ידי מגדת עתידות מקומית בשם פרל שדודה המרושע, הדוכס מזיל, פולש לממלכה. כדי להתמודד עם האיום של הדוכס, אוריאנה ופרל יורדות למערה שמתחת לטירה ומנסות להשתמש במכשיר עתיק בשם "דימנספורטר" על מנת לברוח למימד אחר ולמצוא גיבור שיציל את הממלכה. עם זאת, הן נתפסות על ידי הצבא הרובוטי של הדוכס ונכלאות, בעוד הדוכס עצמו משתלט על הממלכה. כשהנסיכה נלקחת על ידי הרובוטים ה"צילינדרים" של הדוכס, היא מזילה דמעה קסומה, שמתעופפת לתוך הדימנספורטר במקומה ומועברת למימד של פליקס החתול, שם הוא מנמנם מתחת לעץ דקל כשהדמעה מוצאת אותו. הדמעה מתעוררת ומנחה אותו למכרה זהב נטוש, שם נמצא הדימנספורטר. פליקס החתול, עם תיק התעלולים הקסום שלו, מועבר במהרה לממלכת אוריאנה.
בינתיים, אויבו של פליקס, הפרופסור, ואחיינו מבריקוני, שריגלו אחריו, הולכים בעקבות פליקס לאוריאנה בתקווה לתפוס את פליקס ולגנוב את תיק הקסמים שלו. באוריאנה, הדמעה אומרת לפליקס שהיא לא יכולה להנחות אותו יותר ונעלמת. פליקס הולך לאיבוד ובעקבות כך מסתיים בביצה בארץ זיל. שם, הוא פוגש את פים, שמציע להדריך אותו, אבל פים בוגד מאוחר יותר בפליקס ומעביר אותו לוואק ליזארדי, הבעלים של קרקס מקומי ומשרתו של הדוכס. לפי הצעתו של פים, וואק מחרים את התיק של פליקס ומכניס אותו לעבודה כאומן במה, ונועל את פליקס בתא לפני ואחרי כל הופעה.
בסופו של דבר, פליקס מצליח לחמוק מתאו ונפגש עם הנסיכה, המוחזקת בתא סמוך. היא מסבירה לפליקס על כיבושו של הדוכס על ממלכתה, שאותו היא מגלה שהוא למעשה דודה. בעבר הדוכס היה מדען שלא הסכים עם הדעות הפציפיסטיות שבהן החזיקה הממלכה. לאחר שתאונת מעבדה הותירה אותו מעוות, הוא בנה מחדש את גופו למעטפת מכנית. בגלל ניסיון לתפוס את הסודות המלכותיים של הטכנולוגיה העילית של אבותיהם, הוא גורש לארץ זיל. הוא תכנן נקמה, בינתיים זכה לנאמנות ליצורים המוזרים של זיל, בנה צבא רובוטי והסתער על אוריאנה בכוח. הוא לא הסתפק בלשלוט על אוריאנה, הוא המשיך במאמצים למצוא את הסודות המלכותיים הכלולים ב"ספר הכוח האולטימטיבי", שהנסיכה סירבה לחשוף את מיקומו. פליקס בורח עם הנסיכה באמצעות תיק הקסמים שלו כדי לעוף באמצע הופעת במה. פליקס, אוריאנה ופים שהפך לטוב לב יצאו לדרך לעבר ממלכת אוריאנה, בסופו של דבר הצטרפו הפרופסור ומבריקוני לאחר שלא הצליחו לגנוב את התיק של פליקס.
הגיבורים חודרים לטירה אך נכבשים במהירות ונלכדים על ידי צבא הדוכס. הדוכס מכריח את אוריאנה לחשוף בפניו את מיקומו של ספר הכוח האולטימטיבי בכך שהוא מאיים להרוג את פליקס ואת האחרים, אך עם השגתו, הוא מגלה שתוכנו אינו מועיל לו. הדוכס משחרר בכעס את היצירה האולטימטיבית שלו, מאסטר צילינדר, כדי להשמיד את הגיבורים. עם זאת, פליקס זורק את הספר על מאסטר צילינדר, מה שגורם לו לקצר ולהתקלקל, מה שבתורו מכבה את שאר הצילינדרים. כשהצבא שלו נעלם, הדוכס בורח, נשבע לחזור. הממלכה ניצלה, אוריאנה מעבירה את פליקס, הפרופסור ומבריקוני הביתה עם הדימנספורטר ואמרה לפליקס שיש לו לב זהב.
שירי הסרט
הסרט מציג את שיר הנושא של וינסטון שארפלס מסדרת הטלוויזיה פליקס החתול, שעליה מבוסס הסרט. את הפרטיטורה הלחין כריסטופר ל. סטון, עם שירים של ברנד שונהופן, דון אוריולו וכריסטיאן שניידר.
הפקה
הסרט החל להתפתח בסוף שנות ה-80, כאשר דון אוריולו (בנו של ג'ו אוריולו, יוצר סדרת הטלוויזיה) החל לעבוד על ספיישל טלוויזיה ארוך שנועד כפיילוט. לאחר שאוריולו לקח את הפרויקט לאירופה, הוא הגיע לבמאי טיבור הרנאדי והצוות ההונגרי שלו, בעלות של 9 מיליון דולר.
הסרט נפתח בהקדמה מאת פליקס, אשר מוצג ב-CGI באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה חדשה אז; מודל זה מופיע גם לאורך כתוביות הסיום. שאר הסרט, לעומת זאת, מוצג בהנפשה מסורתית. האנימציה הופקה בסטודיו Pannonia Film בהונגריה, כאשר חלקים מסוימים הועברו בקבלנות משנה לאולפנים בפולין ובבולגריה.
הפצה
New World Pictures הרימה את הסרט במאי 1987, זמן מה לאחר סיומו, והוצגה בבכורה בתיאטרון Wadsworth בלוס אנג'לס בינואר 1989 כבחירה הפותחת של חגיגת האנימציה השלישית של לוס אנג'לס.
במקור תוכנן לצאת לחג ההודיה בשנת 1988, אולם הוא נדחק לשנת 1990 לפני ש-New World Pictures גנזה את הסרט לגמרי בגלל בעיות כספיות. בינתיים, הוא שוחרר בכמה שווקים זרים כמו בריטניה.
ביקורת
הסרט זכה לסיקור נרחב על ידי המבקרים והקהל עם יציאתו לאקרנים. ”מדריך הסרטים של האליוול” כינה זאת "ניסיון עמל לעדכן את הדמות המצוירת הקלאסית". פיליפ סטריק מ- MFB ציין כי "סביר יותר לקבור את פליקס המחבב מעבר לתחייה מאשר לעורר גדודי מעריצים טריים". בספרו משנת 2005 ”תוכניות מצוירות בטלוויזיה”, האל אריקסון ציין שהוא "הצליח להציל את כל הקסם השולי שהיה לסדרת הטלוויזיה מ-1960 על ידי הלבשה עם אנימציה ועיצוב דמויות מהשורה הראשונה".
מדיה ביתית
בארצות הברית, הוא לא שוחרר באופן רשמי עד 1991 ב-VHS. הסרט שוחרר ב-VHS ב-23 באוגוסט 1991 על ידי Buena Vista Home Video. הסרט היה גם מרכיב עיקרי ברשימת התוכניות של ערוץ דיסני במהלך שנות ה-90. נכון לשנת 2011, יציאות ה-DVD הלגיטימיות היחידות שלו התרחשו בבריטניה, הולנד, בולגריה, גרמניה וסרביה, ללא DVD של אזור 1 שעדיין יצא לאור.
קשמיר
קשמיר הוא חבל הארץ הצפוני של תת-היבשת ההודית, הנתון במחלוקת טריטוריאלית בין הודו, פקיסטן וסין מאז חלוקת הודו בשנת 1947. כיום חלקו המרכזי של חבל קשמיר נמצא בשליטת הודו (כחלק ממדינת ג'אמו וקשמיר), חלקו המערבי והצפוני בשליטת פקיסטן, וחלקו הצפון-מזרחי בשליטת סין, וזאת כתוצאה ממלחמות אחדות על השליטה בחבל. הודו אינה מכירה בשליטתן של פקיסטן וסין בחלקי קשמיר. פקיסטן רואה את כל שטח קשמיר כשנוי במחלוקת, ואינה מכירה בטענת הודו לשליטה בחבל.
באופן היסטורי שימש השם "קשמיר" לתיאור העמק הפורה ("עמק קשמיר") הנמצא מדרום לקצה המערבי של הרי ההימליה, אך כיום הוא מתאר אזור נרחב של קשמיר, ג'אמו ולדאק. עמק קשמיר עצמו הוא אזור נמוך יחסית, מוריק ופורה מאוד. העמק מוקף בהרים נישאים וזורמים אליו פלגים רבים. הוא היה משופע בתיירות עד שנות ה-80, אך זו פחתה בשל התגברות המתיחות בחבל.
הבירה העתיקה של קשמיר, סרינגאר, שוכנת לחוף אגם דאל ומפורסמת בשל התעלות ו"בתי הסירה" הצפים שבה. בשל האקלים הנוח והקריר שבה היא הייתה בירת הקיץ המועדפת של שליטים רבים של הודו. הקיסר המוגולי ג'הנגיר הקים בסמוך אליה את גני שאלימאר בשנת 1619.
היסטוריה
קרוב ל-1,000 שנים הייתה קשמיר תחת שלטון שליטי ג'אמו - בית המלוכה של משפחת דוגרה ההינדית. באותה תקופה חיו המוסלמים, הבודהיסטים וההינדים בשלום ובשיתוף פעולה, שהוביל ליצירות אמנות בתחומי המוזיקה, המחול, הציור, השירה וכן להגות פילוסופית משפיעה. מאותה תקופה ידוע אף על מקרים בהם מאמינים של שתי דתות או יותר התפללו באותו מבנה תפילה (אם כי לא ביחד).
הסכסוך בקשמיר לאחר חלוקת הודו
בשנת 1962 השתלטה סין על החלק הצפון-מזרחי של החבל, וקראה לו בשם "אקסאי צ'ין". ההודים והפקיסטנים נלחמו על קשמיר שוב ב-1965 וב-1971, אך כל נסיונותיה של פקיסטן לכבוש שטחים מהחלק ההודי של קשמיר עלו בתוהו. אף על פי שפקיסטן הובסה במרבית הקרבות, גורל האזור טרם הוכרע סופית והמצב גורם לאי יציבות מתמדת בין הודו לפקיסטן.
בשנת 1987 פתחו פעילים אסלאמיים במערכה לשחרור קשמיר מידי הודו, אך נכשלו בכך. בעקבות הכישלון הוכפפו חבלי קשמיר וג'אמו לשלטון ההודי באופן ישיר. אולם חרף זאת נשמר בחוקה ההודית (בסעיף 370) מעמד אוטונומי ייחודי למדינת ג'אמו וקשמיר, אשר אפשר חקיקה פנימית עצמאית, ומנע מתושבי מדינות אחרות בהודו לרכוש קרקעות או לשאת במשרות ממשלתיות במדינה זו. בעקבות זאת פרץ בחבל גל אלימות מחודש החל מראשית שנות ה-90. בין מאי ויוני 1999 אירעה בחבל מלחמת קרגיל, לאחר שחיילים ופעילים פקיסטנים חמושים עברו את קו הפסקת האש בין המדינות. בקרבות נהרגו מאות חיילים פקיסטנים והודים ובסיומם נסוגו הפקיסטנים בלחץ אמריקני לגבול הבינלאומי, והצדדים חתמו על הפסקת אש. עם זאת מעשי הטרור בחבל קשמיר לא פסקו.
הודו מאשימה את פקיסטן במימון, אימון ומתן מחסה לארגוני טרור אסלאמיסטים כגון לשקאר א-טייבה המקושר לארגון אל-קאעידה, הפועלים בקשמיר ובחלקים נוספים של הודו כנגד מטרות ממשל הודיות ותיירים מערביים. תקריות גבול אלימות מתרחשות לעיתים תכופות בין הודו לפקיסטן וזו האחרונה אף הפגיזה לעיתים ערים הסמוכות לגבול כגון קרגיל.
הודו רכשה יכולת גרעינית, ואחריה הלכה בדרך זו גם פקיסטן, דבר שהחמיר את המתיחות בין המדינות והביא לחשש בעולם שהסכסוך בין שתי המדינות יגלוש למלחמה גרעינית שתשפיע על העולם כולו.
בשנת 2004 החלו הודו ופקיסטן בשיחות שלום על עתידו של החבל. ב-2006 הצהיר נשיא פקיסטן, פרבז מושארף, כי מדינתו מוכנה לוותר על תביעותיה הטריטוריאליות בחבל אם תקבל הודו את תוכנית השלום שלו, הכוללת הסגת כוחות וממשל עצמי בקשמיר.
בשנת 2019 הודיע שר הפנים ההודי אמיט שאה לפרלמנט כי הממשלה הפדרלית ההודית תבטל את החלקים מסעיף 370 בחוקה אשר מעניקים מעמד אוטונומי ייחודי למדינת ג'אמו וקשמיר, ובכך למעשה להכפיף לחלוטין את האזור שבשליטת הודו לממשל הפדרלי המרכזי.
הסכם מוסקבה (1994)
הסכם מוסקבה 1994 היה הסכם הפסקת אש והפרדת כוחות שנחתם בין גאורגיה לממשל הבדלני של אבחזיה במאי 1994 במסגרת הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
במסגרת ההסכם, שנחתם לאחר מספר סבבי שיחות משא ומתן עקרים בניהולו של שליח מיוחד של מזכ"ל האו"ם, הסכימו גאורגיה והבדלנים האבחזים על הפסקת האש ועל יצירת אזור חיץ מפורז. פריסת כוח שיפקח על קיום ההסכם הוטלה על כוח שמירת שלום של חבר המדינות בעזרתם של כוח המשקיפים של האו"ם (UNOMIG) שכבר היה מוצב בגאורגיה.
כוח שמירת השלום הרוסי היה אמור על פי ההסכם לפקח על יצירת התנאים שיביאו להחזרת הפליטים הגאורגים שגורשו מבתיהם במסגרת הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה. אולם למרות נוכחותו של כוח שמירת השלום הרוסי, רק מספר מועט של גאורגים שבו לביתם. יחד עם זאת הייתה שיבה של גאורגים לאזור המפורז במחוז גאלי שבאבחזיה שהייתה אסורה לכניסת הצבא האבחזי. החזרה הספונטנית למחוז הגובל בגאורגיה גופא ושהיה מאוכלס ברוב מגרלי (קבוצה אתנית של גאורגים), הביאה להיווצרותם של קבוצות גרילה גאורגיות חצי-צבאיות שנועדו במקור להגנה על התושבים שחזרו להתגורר במחוז. בסופו של דבר נכנס צבא אבחזיה והביא, בשנת 1998, במלחמה האבחזית השנייה, לגירוש מחודש של הגאורגים מהמחוז, תוך הפרה של הסכם מוסקבה.
יחסי בוטסואנה–הממלכה המאוחדת
יחסי בוטסואנה–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין בוטסואנה והממלכה המאוחדת.
סקירה כללית
באצוואנה מתייחס לקבוצה האתנית הגדולה של הארץ שבאה לשטח מדרום אפריקה במהלך מלחמת הזולו בסוף המאה ה-19. לפני הקשר עם אירופה, הבאצוואנה חיו כרועי צאן וחקלאים תחת חוקים שבטיים.
במהלך המאה ה-19 פרצה יריבות בין מתיישבי הבאצוואנה והבורים מהרפובליקה הדרום-אפריקאית ומהגרים משבט השוֹנֵה ממדבר הקלהרי. לאחר פניות מצד הבאצוואנה לעזרה, הקימה ממשלת בריטניה ב-31 במרץ 1885 את "בצ'ואנאלנד" כמדינת חסות. החלק הצפוני נשאר תחת ניהול ישיר של הממשל המקומי יחד עם השלטון הבריטי והוא בוטסואנה של היום. החלק הדרומי נהפך חלק ממושבת הכף והוא עכשיו חלק מהאזור הצפון-מערבי של דרום אפריקה; רוב דוברי סצוואנה כיום חיים בדרום אפריקה.
כאשר נוצרה מדינת דרום אפריקה בשנת 1910 מהמושבות הבריטיות באזור, הייתה כוונה לכלול גם את בצ'ואנאלנד באיחוד בזמן מאוחר יותר. דבר זה לא התרחש מעולם מאחר שבריטניה המשיכה לדחות את העברת השטחים בתואנה כי יש להתייעץ עם תושביהם. עלייתה לשלטון של מפלגת המיעוט הלבן בדרום אפריקה בשנת 1948 והנחלת האפרטהייד הובילו להסרת חברותה של דרום אפריקה מחבר העמים הבריטי בשנת 1961. דבר זה חתם את הגולל על כל אפשרות לצירוף השטחים למדינה.
התרחבות השלטון המרכזי הבריטי והתפתחות הזהות הפוליטית של הממשל השבטי המקומי הביאו לביסוס שתי ועדות מייעצות במדינה, אחת בריטית והשנייה אפריקאית, בשנת 1920. חוקים שונים ב-1934 ביססו את כוח השלטון והחוק של השבטים. שתי הוועדות אוחדו בשנת 1951.
זהרשטי
זהרשטי (ברומנית: Zaharești) הוא כפר הנמצא במחוז צ'רנוביץ שבאוקראינה.
היסטוריה
ב-1900 נמנו בכפר 999 תושבים.
יהודים
ב-1900 התגוררו בכפר עשרה יהודים בלבד, ובין שתי מלחמות העולם התגוררה בזהרשטי משפחה יהודית אחת. ב-1940, בנסיגתה של ממלכת רומניה מצפון בוקובינה בראשית מלחמת העולם השנייה לפנותו לטובת ברית המועצות, נלקחו לזהרשטי יהודים מהסביבה על ידי יחידות מהצבא הרומני בפיקודו של ואלריו קארפ. היהודים עונו במקום, נדרשו לחפור לעצמם קברים ולבסוף נורו למוות.
מורמונים
כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (באנגלית: The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints), הידועה כאחת מתוך כנסיות המורמונים, היא זרם בנצרות הקורא לחידוש דרכיהם המקוריות של מייסדי הכנסייה הנוצרית. הכנסייה המורמונית (Mormon Church) היא למעשה הגדולה ביותר בתנועת קדושי אחרית הימים, והתנועה הנוצרית הרביעית הגדולה בארצות הברית. יש הסבורים שהיא הכנסייה הלגיטימית היחידה הראויה להיקרא "מורמונית", אך ישנם זרמים ותנועות אשר מתקיימים בנפרד מן הגוף העיקרי.
מנהגיהם העיקריים של המורמונים כוללים:
חברי הכנסייה מכנים עצמם "נוצרים" אך אינם שייכים לנצרות האורתודוקסית, הקתולית או הפרוטסטנטית. לדעת חבריה מהווה הכנסייה חזרה לכנסייה אותה ייסד ישו. זרם הקרוי "פונדמנטליסטים מורמונים" פרש מהכנסייה ומקיים מנהגים קיצוניים אותם נטשו זה מכבר חברי הזרם המרכזי, כגון פוליגמיה. נוצרים רבים אינם רואים במורמונים כנסייה נוצרית.
את הכנסייה ייסדו ג'וזף סמית וחמשת רעיו ב-6 באפריל 1830 בחברת 56 נשים וגברים בעיר פאייט במדינת ניו יורק. לאחר רדיפת הכנסייה וגירוש מאמיניה ממיזורי, ולאחר רציחתו של סמית' בידי המון במדינת אילינוי, החליף את סמית' בריגהם יאנג, שהוביל את המורמונים למרכזם החדש במדינת יוטה. המאמינים המורמונים מרוכזים כיום גם בחלקים של אריזונה, קליפורניה, נבדה, איידהו וויומינג.
בעולם חיים כיום מעל 15 מיליון מורמונים, מתוכם כחמישה מיליון וחצי בארצות הברית. בספירה זו נכלל כל מי שעבר את טקס הטבילה, מבוגרים ובני נוער, כחבר בכנסייה, אף אם אינו מחשיב עצמו עוד לחבר, וכן הערכה של מספר ילדי המורמונים בגילאים שמתחת ל-8. כפי הנראה מספר המורמונים הבגירים בארצות הברית מגיע ל-2.8 מיליון. על פי נתוני הכנסייה חיים 47% מן המורמונים בארצות הברית וקנדה, 17% באמריקה הלטינית, והיתר פזורים ביתר מדינות העולם.
ההתגלות לג'וזף סמית
חברי הכנסייה מאמינים כי כנסייתם היא חידוש של הכנסייה שייסד ישו, ברוח הברית החדשה. הם מאמינים כי לאחר צליבת ישו ומותם של השליחים, ולאור הרדיפות מהן סבלו הנוצרים הראשונים באימפריה הרומית, שינתה הכנסייה את פניה. לדעתם הכנסייה קיבלה דוקטרינות שמקורן בהלניזם ובפילוסופיה היוונית, ועד למאה הרביעית איבדה הכנסייה את סמכותה לפעול בשם האל (סמכות שהמורמונים מכנים Priesthood - "כהונה"), ומנהיגיה סטו מן הדוקטרינות המקוריות של ישו.
אנשי הכנסייה מאמינים כי באביב של 1820 התגלו האל ובנו ישו בפני נער בן 14 בשם ג'וזף סמית', כמענה לתפילתו בה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת. הם ציוו עליו לא להצטרף לכנסיות הקיימות, ולאחר מופעים אלוהיים נוספים הוכרז סמית כנביא הראשון של הכנסייה המחודשת. מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל. עשר שנים לאחר מכן, לאחר שורה של התגלויות וחזיונות שלטענת המורמונים נצפו על ידי אחרים, הוכרזה הכנסייה של הקדושים ב-6 באפריל 1830 בעיר פאייט שבניו יורק.
סמית' ואוליבר קאודרי נחשבים לראשונים שקיבלו את "הכהונה" שאבדה זה מכבר מידי דמויות מהעבר שקמו לתחייה, ושאחזו בכהונה במהלך חייהם, כגון יוחנן המטביל, פטרוס, ואף אליהו הנביא. המורמונים סבורים כי חידוש הכהונה הוביל לחידוש הסמכות האלוהית לבצע טקסים דתיים כדוגמת טבילה וטקסים אחרים.
חברי הכנסייה, כחברי זרמים אחרים השייכים לתנועת קדושי אחרית הימים, מאמינים בספרי קודש שאינם חלק מהספרים הקנוניים של כנסיות נוצריות אחרות. העיקרי בין ספרים אלו הוא "ספר מורמון" שלפי האמונה המורמונית מתעד נביאים קדומים שחיו באמריקה ונחרט על גבי לוחות זהב אשר תורגמו על ידי האל באמצעות האורים והתומים. אחד עשר עדים העידו על מקוריותם האלוהית של הלוחות, הכלולים כיום במבוא ל"ספר מורמון". שמונה עדים קיבלו לידיהם את הלוחות, ושלושה עדים ראו מלאך אשר הציג בפניהם את הלוחות ושמעו את האל מצהיר על אמיתות האמור בהם. ספר יסודי נוסף באמונת אנשי הכנסייה הוא "הדוקטרינה והדיברות" – היסטוריה של ההתגלויות האלוהיות לג'וזף סמית'. בקרב חוקרים שאינם מורמונים ישנה כיום הסכמה רחבה על כך שהסיפור כולו נוצר במאה ה-19.
רדיפות במזרח ארצות הברית
ב-1833 החלה העבודה להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו. לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של האגודה דמוי-בנקאית בקירטלנד שהקים סמית, החליט סמית לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי. סמית הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון במיזורי, וששם יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות. המתיישבים המורמונים החדשים המאיסו את עצמם במהרה על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות קשות עימם. ב-27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי לילבורן בוגס צו הקורא להשמיד את המורמונים. המיליציה של מיזורי תקפה את מושבות המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב-1839 ברח סמית מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה. באילינוי הקים סמית עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק ). גם שם הסתכסכו המורמונים עם שכניהם לאחר שמנהגיהם, הלכידות של קהילותיהם, והטפותיהם הדתיות העלו את חמת השלטונות.
המסע מערבה
ב-1844 היה בריגהם יאנג נשיא "הקוורום של שנים עשר השליחים". לאחר שנרצח סמית, מונה יאנג על ידי רוב המאמינים כנביא הבא ונשיא הכנסייה. יאנג ניצב בפני רדיפות נוספות ולבסוף החליט כי אין לאנשי הדת עתיד במזרח ארצות הברית, וכי עליו להובילם לטריטוריה חדשה במערב. בראש 16,000 איש חצה יאנג את נהר מיזורי ולאחר כשנתיים הגיע עם מאמיניו אל אגם המלח הגדול באזור שהיה באותו הזמן חלק ממקסיקו (כיום צפון יוטה). יאנג ואנשיו הקימו את העיר סולט לייק סיטי, תוך מאבק באקלים קשה ובסביבה עוינת.
הקמת מדינת יוטה
לאחר התבססות המורמונים במערב, ניסו אנשיו של יאנג ללחוץ על נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור להקים מדינה בשם "מדינת דזרט" (דבורת הדבש בלשון ספר מורמון). ההצעה הייתה להקים את המדינה החדשה בשטח בו יוקמו בעתיד יוטה ונבדה, יחד עם חלק ניכר מדרום קליפורניה (כולל המקום בו מצויות כיום לוס אנג'לס וסן דייגו), ושטחים השייכים כיום לאריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו, איידהו ואורגון. לבסוף החליט הקונגרס להקצות למורמונים טריטוריה (שמעמדה פחות ממעמד מדינה) ביוטה (חלקה הצפוני של מדינת דזרט שביקשו להקים), והוא מינה את יאנג כמושלה.
אך הסכסוך עם הממשל בארצות הברית נמשך, וב-1857 הגיעו אל וושינגטון שמועות על מרידה מורמונית. בתגובה החליט הממשל לשלוח כוח צבאי לדכא את "המרד". במתיחות שהשתררה בטריטוריה בתקופה זו אירע מקרה חמור הידוע כ"טבח מאונטיין מדוז". כוח של מורמונים מוסווים כאינדיאנים, בשיתוף פעולה עם מקומיים בני שבט הפאיוט, תקף וניסה לשדוד קבוצת מהגרים מארקנסו שמנתה כ-120 איש ושעברה באזור בדרכה לקליפורניה. המהגרים הפתיעו את התוקפים בהתנגדותם העזה. המורמונים, שחששו שזהותם האמיתית התגלתה במשך הקרבות שאירעו על פני מספר ימים, החליטו להרוג את כל חברי קבוצת המהגרים. הם שכנעו את הקבוצה להסדיר הסכם הפסקת אש, ולאחר שקנו את אמונם, טבחו המורמונים במהגרים, למעט 17 ילדים קטנים אותם אימצו המורמונים לחיקם עד שנדרשו לשחררם כעבור מספר חודשים לקרובי משפחותיהם. חלקה של המנהיגות המורמונית בטבח אינו ברור. מחד, יאנג התסיס את האווירה כנגד זרים בתקופה שקדמה לטבח, ולא הביע התנגדות למעשי ביזה כלפי אלו שראה כאויבי המורמונים. אך ככל הנראה יאנג סלד מהטבח עצמו, והוא שלח איגרת לכוח בבקשה שירפו מהמהגרים, אבל זו איחרה להגיע. לאחר הטבח, הכנסייה בהנהגתו של יאנג ניסתה להסתיר את מעורבותם של מאמינים מורמונים בטבח, וטענה שהוא נעשה אך ורק על ידי האינדיאנים. גם אחרי שנרגעו הרוחות כנגד הממשל האמריקאי, הטבח העיב על היחסים בין הממשל והכנסייה המורמונית, וכמעט עשרים שנה לאחר הטבח הובא למשפט ג'ון דויל לי, אחד ממנהיגי המורמונים שהשתתפו בטבח, הורשע והוצא להורג ביריה באתר הטבח. הכנסייה המורמונית המשיכה לטעון שהוא פעל על דעת עצמו ואף נידתה אותו משורותיה, ורק כעבור שנים הודתה הכנסייה שאכן היו אלו מורמונים שיזמו את הטבח.
עם הגעת צבא ארצות הברית לשטח הטריטוריה, נכנע יאנג ואיפשר את מינויו של אלפרד קמינגס כמושל מטעם נשיא ארצות הברית. בשנים הבאות משלו ביוטה מושלים רבים לתקופות קצרות, וכולם התלוננו על חוסר שיתוף פעולה מטעם האוכלוסייה, וכי הכוח האמיתי בטריטוריה נותר בידי יאנג. יאנג לא ויתר על רצונו בהקמת מדינת דזרט, אך התפתחות מסילות הברזל הביאה לאזור זרם של מהגרים שאינם מורמונים, והרעיון נזנח לבסוף.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, קרא יאנג למאמיניו לקום ולצאת להקמת ישוב ממזרח לנהר הקולורדו באזור ארבע הפינות שבמדינת יוטה. במהלך החורף של 1879-1880 נענו 70 משפחות מורמוניות לקריאה זו, ולאחר מסע ממושך ומייגע שארך חצי שנה, בו נאלצו לחצות אזורי מצוקים בלתי עבירים, הגיעו לאזור המיועד, והקימו התיישבות קטנה ומגודרת בשם בלאף פורט היכן שהיום ממוקמת העיירה בלאף, יוטה.
המורמונים המשיכו לחיות את חייהם לפי דרכם, אך מנהג הפוליגמיה הביא לסכסוכים בלתי פוסקים עם הממשלה, למאסרים, ולשלילת זכויות על פי חוק ממי שלא ידחה את הפוליגמיה, עד שב-1890 הוציא נשיא הכנסייה וודרוף מניפסט המורה למאמיניו שלא לקיים את המנהג אם חוקי מדינתם אוסרים על כך. ב-1896 קיבלה יוטה מעמד של מדינה בארצות הברית.
המורמונים במאה העשרים
במאה העשרים הייתה התרחבות ניכרת של המורמונים והתבססותם. לאחר ביטול מנהג הפוליגמיה הם הפכו לקהילה מוכרת ומוערכת. הנהגת ה"מעשרות" (תרומה של מעשר מהון המאמינים לכנסייה) הביאה לכנסייה עושר וביססה אותה מבחינה כלכלית. ה"מעשר" הונהג על ידי סמית', אך הפך למנהג עליו מקפידים חברי הקהילה רק בתקופת כהונתו של לורנצו סנואו בשנות ה-90 של המאה ה-19.
כיום מונהגת הכנסייה על ידי הנשיא ראסל מ. נלסון הנעזר בידי שני יועצים ושנים עשר שליחים.
שם הכנסייה
במקור כונתה הכנסייה "כנסיית המשיח" כי מאמיניה האמינו שהם ממשיכים את דרכו המחודשת של ישו. ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1834 התייחסו לכנסייה כ"כנסיית קדושי אחרית הימים", כדי להבדילה מהכנסיות שהאמינו בברית החדשה בלבד. באפריל 1838 התקבע השם "כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים". ב-1851, כאשר התאגדה הכנסייה בארצות הברית שונה השם הרשמי ל"הכנסייה של ישו המשיח של קדושי אחרית הימים".
הכנסייה ידועה גם כ-"Latter day saints" (בראשי תיבות - LDS), וכן בכינוי "הכנסייה המורמונית", אך שם זה שייך למספר זרמים נוספים שהתפלגו מהזרם המורמוני העיקרי. ב-2001 ביקשה הכנסייה ממאמיניה להתייחס אליה בשם "הכנסייה של ישו הנוצרי של קדושי אחרית הימים" משום ששם זה נמסר לסמית מן האל בשנת 1838. הכינוי "מורמונים" משמש כשם לכל הכנסיות הטוענות שמקור תורתן בתורתו של סמית. הכנסייה אינה מייחסת את הביטוי "קדוש" רק לחברים בעלי תכונות נעלות אשר זכו להשראה אלוהית, כפי שמייחסות אותו הכנסיות האחרות, אלא לכלל חבריה. התייחסות זו משקפת את האמונה שכל מי שנטבל לכנסייה הוא קדוש, כפי שהאמינו, לטענת אנשי הכנסייה, הנוצרים הראשונים.
העקרונות הראשיים וצווי האל
ארבעת עקרונות האמונה הם: אמונה באל ובישו, "חזרה בתשובה", "טבילה", ו"מתנת רוח הקודש".
אמונה
חברי הכנסייה מאמינים כי אמונה בישו היא הדרישה המרכזית לגאולה. לפי הנביא סמית "העיקרים הבסיסיים של דתנו הם עדות השליחים והנביאים כי ישו מת, נקבר, קם לתחייה ביום השלישי, ועלה לשמיים. כל שאר מרכיבי דתנו הם אך ספיח לאמונה זו". חברי הכנסייה מפרשים את האמונה בישו כאמונה שהוא היה בנו של האל, ומשיח. אמונה זו כוללת שני חלקים: ראשית כי כל החיים עלי אדמות נושעו ממותו ומכפרתו של ישו. ושנית שהישועה מהחטא מושגת דרך חזרה בתשובה כנה המובילה לכפרת חטאים באמצעות החסד האלוהי, ובאמצעות שמירת דרכו המקורית של ישו ומצוותיו. חברי הכנסייה מצווים לפתח את אמונתם באמצעות למידת כתבי הקודש, תפילה, טקסים וציות למצוות האל. האמונה נחשבת כמעצבת את האופי. חברי הכנסייה מתייחסים לאמונתם האישית כ"עדות".
חזרה בתשובה
חברי הכנסייה מאמינים בעקרון החזרה בתשובה, הכולל חרטה כנה או "צער אלוהי", כפרה במידת האפשר, והימנעות מחטא. המפתח לתהליך החזרה בתשובה הוא הווידוי של האדם בפני אלוהיו, בו הוא מבקש סליחה על חטאיו ומתחייב שלא לחזור על שגיאותיו. על חטאים כבדים מתוודים בפני בישוף, המציע דרכים לכפרה ועידוד רוחני.
טבילה
חברי הכנסייה טובלים באמצעות שקיעה במים, כפי שהם מאמינים שטבל ישו. הטבילה היא סמל לקבורה ולידה מחדש. כנוצרים רבים מאמינים חברי הכנסייה כי אדם שחזר בתשובה וטבל, כיפר על כל חטאיו הקודמים.
את הטבילה מקיימים לאחר יום ההולדת השמיני. גיל שמונה נחשב לגיל בו ילד מתחיל להיות אחראי לחטאיו ויכול להבדיל בין טוב לרע. אם אדם אינו יכול להבדיל בין טוב לרע, מחמת ליקוי שכלי, אין להטבילו. את ההטבלה עורכים רק אלו שהוסמכו לכך.
המחלוקת בדבר טבילת קורבנות השואה
לאחר שהסתבר כי רבים מקורבנות השואה, וביניהם אנה פרנק הוטבלו לאחר מותם לדת המורמונית, התעוררה מחלוקת ומחאת הקהילות היהודיות הובילה להתחייבות המורמונים ב-1995 להפסיק לטבול קורבנות שואה, אלא אם כן יקבלו את רשותם המפורשת של קרוביהם שנותרו בחיים. ב-2002 התברר כי למרות הוראות ברורות שקיבלו ממנהיגות הכנסייה, לא חדלו חבריה מעיסוק זה. מרכז שמעון ויזנטל לחקר השואה הביע התנגדות לכך. מחקרים גילו כי רבים מאלו שהוטבלו בשנים שמאז 1995 עלולים להיות קורבנות שואה. המחלוקת בדבר השאלה האם אכן ממשיכים המורמונים בהטבלת קורבנות שואה עודנה עולה מדי לפעם.
מתנת רוח הקודש
"מי שנטבל יקבל את מתנת רוח הקודש כשיניח עליו הכומר את ידיו." ברכה זו אמורה להעניק לחבר הכנסייה החדש את חברתה המתמדת של רוח הקודש כמדריכה רוחנית כל עוד מתמיד החבר בדרך החיים עליה מצווה הכנסייה. המורמונים מאמינים כי גם מי שלא הוטבל יכול לקבל את הדרכתה של רוח הקודש, אך לא את חברתה המתמדת.
תחיית המתים ויום הדין
על פי סמית תתחולל ביום הדין תחיית המתים בה יקומו המתים לתחייה בצורה אנושית מושלמת, ויעמדו בפני האל כשהם זוכרים את חטאי העבר. תחייה זו תינתן לכל – לצדיקים ולרשעים, אשר יעמדו בפני האל שישפוט אותם על חטאיהם.
סיבולת מתמשכת
חברי הכנסייה מאמינים כי החיים הם מבחן סיבולת מתמשך, ועבודת האל אינה חוויה דתית חד-פעמית. עבודת האל כוללת צדקה, התפתחות רוחנית באמצעות לימוד והליכה לכנסייה, התגברות על מכשולים אישיים, והמטרה היא להגיע לתכונות המיוחסות לאל - אהבה, חסד ואמת.
מנהיגות וכמורה
ראשי הכנסייה הם הנשיאים, אליהם מתייחסים המאמינים כ"נביאים", "חוזים" ו"הזוכים להתגלות", הזכאים לקבל את ההתגלות האלוהית ולהדריך את הכנסייה והעולם בדבר האל. מתחתם מצויים סמכויות מקומיות של הכנסייה כ"שליח", ה"שבעים" וה"בישופים" ודרגים אחרים. נשיא הכנסייה משמש עד מותו, לאחריו מתכנס "קוורום שנים עשר השליחים" ומחליט, לאחר קבלת הדרכה אלוהית, מי יהיה הנשיא החדש.
הכמורה ניתנת לעיתים לעמאים, ולכנסייה יש מסורת של כמרים שאינם מקבלים שכר וממשיכים בעיסוקיהם הארציים בעודם מחזיקים במשרות כהונה. ב-1978 הכריז נשיא הכנסייה ספנסר ו. קימבל כי זכה להתגלות אלוהית לפיה כל אדם הראוי לכך יוכל לקבל דרגת כהונה. לפני התגלות זו לא יכלו אנשים ממוצא אפריקני לקבל משרות כהונה, אף על פי שהתקבלו כחברים בכנסייה. אנשים כהי עור שאינם אפריקנים הורשו לכך, אם התירה זאת ההתגלות האלוהית.
כתבי הקודש
הקנון המורמוני הוא פתוח, וניתן להוספה, תחת הדוקטרינה של "ההתגלות המתמדת". כיום כולל הקנון את התנ"ך, "הברית החדשה", "ספר מורמון", "הדוקטרינה והדברות" ו"הפנינה יקרת הערך". פרט לכך ישנם כתבים שלא זכו לקנוניזציה, כגון הכרזות נשיאי הכנסייה לדורותיהם.
חברי הכנסייה הדוברים אנגלית משתמשים בתרגום המלך ג'יימס לתנ"ך. גם ג'וזף סמית טען שתרגם את התנ"ך לאנגלית, אך סכסוך בדבר זכויות יוצרים בין פלגים שונים בכנסייה מונע את השימוש בגרסה זו באופן נרחב. בנוסף, למרות שידוע שסמית למד את שפות המקור של התנ"ך - עברית, ארמית ויוונית - הוא לא הגיע לרמת ידע שמאפשרת לו לעשות תרגום בכוחות עצמו, ועל כן תרגום זה איננו "תרגום" במובן המקובל של המילה, כלומר הוא לא העברה של התוכן המקורי של התנ"ך והברית החדשה משפות המקור לאנגלית, אלא תיקונים לתרגום המלך ג'יימס שסמית קיבל בהתגלות אלוהית.
"הדוקטרינה והדברות" הוא ספר של גילויים, מדיניות, מכתבים והצהרות של נשיאי הכנסייה, החל מג'וזף סמית.
"הפנינה יקרת הערך" כוללת קטעים מ"תרגום ג'וזף סמית" לקטעים מספר בראשית וספר מתי, וכן תרגום לפפירוס מצרי שנרכש על ידי סמית ב-1835, וטען כי איבדו לאחר מכן, אם כי חלק ממנו שב ונתגלה ב-1967, המכונה "ספר אברהם" המתאר את מסעות אברהם אבינו במצרים, וכן היסטוריה של הכנסייה שנכתבה על ידי סמית ב-1838 ומספר מכתבים שלו, המהווים הצהרות בדבר אמונה ודוקטרינה כנסייתית.
האלוהות
התאולוגיה המורמונית קובעת כי האל, ישו ורוח הקודש הן שלוש ישויות נפרדות המרכיבות ביחד את "האלוהות" (ויש להבחין זאת מן התאולוגיה הנוצרית של השילוש הקדוש לפיה הן שלוש ישויות שהן ישות אחת במהותה). כל שלושת חברי "האלוהות" הם נצחיים ואלוהיים באופן שווה, אך תפקידם ביקום שונה מעט. רוח הקודש היא רוח ללא גוף גשמי, האל וישו הם בעלי גוף גשמי, ומושלם. על אף שהתאולוגיה המורמונית רואה את האב, הבן ורוח הקודש כשלוש ישויות נפרדות, הן נחשבות ל"אל אחד" כמעט בכל מובן, ותכליתם היא אחת.
חברי "האלוהות" ניחנים בתכונות אותן מייחסת הנצרות לאל. האלוהות היא כל יכולה, כל יודעת, טובה ומיטיבה, נצחית, בלתי ניתנת לשינוי, בת אלמוות, כלולה ביקום ואינה נמצאת מחוץ לו. עם זאת המשמעות הניתנת לתכונות אלו שונה מזו של הנצרות. האל אינו נחשב ל"בורא" העולם כי אם ל"מארגן" מכיוון שהמורמונים מאמינים כי החומר הוא נצחי, והיה קיים תמיד, ולנצח יוסיף להתקיים. כך גם היות האל כל יכול אינה יכולה לפרוץ מגבולות הלוגיקה, ומחוקי הפיזיקה.
נראה, כי על אף שהדבר אינו רשום במפורש בכתבי הקודש, האמין סמית' כי האל, האב, היה בעבר אדם שחי, כמונו, על האדמה, בדומה לבנו ישו. נראה, על אף שהדבר אינו רשום במפורש בכתבי הקודש, שהאל נשוי באופן נצחי ל"אם השמימית", השווה במעמדה לאב, ולהם תפקידים אלוהיים שונים. המורמונים מכירים במשתמע בקיומה, אך אינם עובדים אותה ואינם מתפללים לה. המורמונים מניחים כי האב שומר על קיומה באופן אנונימי, ואיש אינו יודע את שמה.
חברי הכנסייה אינם משתמשים בסמל הצלב. הם מעדיפים להתמקד בחייו של ישו ולא במותו. סמל המזוהה עם הכנסייה הוא המלאך "מורוני" האוחז בחצוצרה, המכריז על חידושה של האמונה האמיתית עלי אדמות. פסל בדמות מלאך זה מוצב לעיתים קרובות על המגדל הגבוה ביותר במקדשי המורמונים. סמל נוסף הן האותיות CTR, ראשי תיבות של הביטוי האנגלי "Choose The Right".
תוכנית הגאולה
על פי דברי ישו, שלטענת סמית' שוחזרו על ידי האל ונמסרו לו, מטרת דבר האל היא להביא לאלמותיות ולנצחיות של המין האנושי. "תוכנית הגאולה" כוללת את הבריאה, הנפילה, כפרת העוונות, ביחד עם חוקי האל, מצוותיו ופקודותיו.
המורמונים מאמינים כי דרך כפרת העוונות של ישו, ניתן לגאול את כל המין האנושי, באמצעות קיום מצוות דבר האל. המטרה היא כי המין האנושי ישוב לחיות עם האל, כיצורים נצחיים ומרוממים.
על אף שמתנת חיי הנצח תינתן לכל, בשל כפרת העוונות של ישו על הצלב, אך הגאולה מן החטא, או מן המוות הרוחני, היא מותנית בטבילה לדת המורמונית ובשמירה על מצוותיה. אמונה כשלעצמה, או אמונה ללא קיום מצוות, לא תסייע בכך. בסופו של התהליך יוכל אף אדם רגיל להיות כישו, ולחלוק עמו את ממלכת האל.
אנשים טובים מטבעם, אשר לא קיבלו את הדת המורמונית לא יעלו לממלכת האל, אלא יישארו בממלכות האדמה. ממלכות אלו הן רבות תהילה, אך האל ובנו לא ישכנו בהן. ממלכות אלו יינתנו לאנשים ששמרו בחייהם על עשרת הדיברות.
רוצחים, פושעים ואלו שלא קיבלו את ישו וכפרת עוונותיו, יישארו בממלכה אחרת, אשר למרות הכול אף היא עדיפה על העולם בו אנו חיים היום. לממלכה זו ייכנסו כל אלו שאינם מכחישים את קיומה של רוח הקודש, והמורמונים מאמינים כי מעט מאוד אנשים מבצעים חטא זה.
המעטים אשר לאחר קבלת כל המידע על דבר האל, יכחישו במודע את רוח הקודש, יישארו באפילה החיצונית. על אף שתחייתם מן המוות מובטחת, אין להם כפרה בעולם הבא.
בתי תפילה
כנסי תפילה שבועיים נערכים בבתי תפילה. טקס התפילה כולל סקרמנט, הדומה לאכילת לחם הקודש בנצרות, אם כי המורמונים אינם מאמינים, כפי שמאמינים הקתולים כי לחם הקודש הוא אכן בשרו ודמו של ישו בפועל ממש. בפגישה טיפוסית שרים המורמונים מזמורים, המלווים בפסנתר או אורגן, ושומעים הרצאות מחברי קהילה אחרים. הנשים מגיעות בשמלות או בחצאיות, והגברים לובשים חולצה לבנה ועניבה, אך אנשים מוזמנים לטקס בכל לבוש שהוא. בית התפילה פעיל בכל ימות השבוע לפעילויות שונות, פרט ליום שני אותו מקדישים המורמונים למשפחתם.
התפילה ביום ראשון אורכת כשלוש שעות, ומחולקת לשלושה חלקים. בראשיתה כשעה של סקרמנט, בו משתתפת העדה במאוחד, הכוללת תפילה ואכילת לחם הקודש על ידי חברי העדה שנטבלו, הטקס כולל אף דרשות של חברי העדה ושירת מזמורים. בשני החלקים האחרים מתחלקת העדה לקבוצות על פי גיל ומין.
החלק השני הוא חלק של לימוד, בו מתחלקים לפי גיל. המבוגרים ילמדו את כתבי הקודש, וישמעו הרצאות על נושאים כיחסי המשפחה הראויים וכיוצא בזה. הצעירים לומדים את יסודות הדת.
בחלק השלישי מתחלקת העדה לפי גיל ומין. גברים ונערים מגיל 12 נפרדים מן הנשים ומן הצעירים יותר, והנשים מתחלקות לקבוצות גיל. אף בחלק זה משולב לימוד ותפילה.
בימי השבוע נפגשים המורמונים לפגישות תפילה ולימוד. היכולות לכלול פעילות משותפת לגברים ולנשים, להדרכה רוחנית, לסעד או לפעילות אחרת.
בנוסף לפעילות בבית התפילה, חברי העדה האדוקים ישתתפו בפעילות ב"מקדש" הכוללת הטבלת מתים, ופעילות נוספת בעלת רמה דתית גבוהה. חברים המשתתפים בפעילות זו מקבלים לבוש קודש אותו הם לובשים מתחת לבגדי היום יום.
פוליגמיה
בתחילת דרכה עודדה הכנסייה "נישואים מרובים". סמית', יאנג ואחרים נישאו ליותר מאישה אחת בו-זמנית. נוהג זה הוכרז רשמית כפסול במניפסט שניתן בשנת 1890 על ידי הנשיא וילפורד וודראף, בו נקראו חברי העדה לציית לחוקי מדינתם בנוגע לנישואין. ב-1904 ניתן מניפסט נוסף בו נדרשו חברי העדה שלא להינשא ליותר מאישה אחת. על רקע איסורים אלה חל פילוג בתוך הכנסייה המורמונית, וקבוצה של קיצוניים אשר המשיכו לדבוק בפוליגמיה פרשה ממנה. כיום חברי הכנסייה אינם נוהגים יותר באופן פוליגמי, ואלו שנמצא כי נישאו ליותר מאישה אחת מוצאים אל מחוץ לעדה.
תפילה
תפילות המורמונים מופנות אל "אבינו שבשמיים", וכוללות את המילה "אמן". תפילה בציבור נענית במילה "אמן". רוב התפילות יכולות להיאמר בכל עת, וניתן לומר אותן בישיבה, בכריעה או בעמידה.
תפילות הקשורות במצוות מסוימות הן מוגדרות, וחייבות להיאמר באופן מילולי, ותפילות אחרות נאמרות על פי נוסחה מסוימת. כך למשל התפילה שנועדה לברך את לחם הקודש נאמרת בנוסח קבוע ובזמן מסוים ביום א'. הכהן האומר את התפילה כורע ברך. אם הוא טועה באמירת התפילה עליו לחזור עליה. אך התפילה שנועדה לאשר את חברותו של אדם בקהילה, אינה נאמרת לפי נוסח קבוע, אלא לפי נוסחה, בה נאמרים שמו של החבר, סמכותו של נושא התפילה, והנוסח "מקבל את רוח הקודש", ולאחריו ברכה אישית בנוסח חופשי.