cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחבורה מסילתית
תחבורה מסילתית היא דרך לשינוע נוסעים ומשאות. תחבורה מסילתית מתבצעת על-גבי מערכת מסילות הרכבת, ובאמצעות רכבת. בניגוד לתחבורה יבשתית, בה רכבים נוסעים על כל משטח לכל כיוון, קרונות הרכבת בדרך-כלל יכולים לנסוע רק על פסי הרכבת, שמובילים אותם ליעד קבוע מראש (אין להם אפשרות לנסוע לדרכם החופשית). המסילות בדרך-כלל בנויות משני פסי מתכת שמעוגנים על ידי חצץ וסלעים. בכל מקרה, ישנן אפשרויות אחרות, כגון מונורייל - שנע על פס אחד, או רכבת ריחוף מגנטי - שאינה נוסעת על האדמה כלל.
מערכות ציוד נייד (Rolling Stock) הם פתרון טוב, מכיוון שהן מעבירות את כל סוגי המשאות והנוסעים למרחקים ארוכים ובמהירות, למערכות אלו יש גם יחס עלות-תועלת גבוה משל התחבורה היבשתית, לכן צמיחתן מתגברת בשנים האחרונות, והן מובילות את תחום התחבורה הציבורית בימינו.
רכבת נוסעים
רכבת נוסעים היא אמצעי תחבורה ציבורי המיועד להסיע מספר רב של נוסעים בין תחנות רכבת תוך שימוש ברשת מסילות. רכבות נוסעים פועלות בדרך כלל בין נקודות בהן יש תנועת נוסעים גדולה, אולם קיימים גם קווי רכבת נוסעים באזורים דלילי אוכלוסייה. רכבת נוסעים יכולה להיות מורכבת ממערכי קרונועים או ממספר קרונות נוסעים הנגררים או נדחפים על ידי קטר. בנוסף לפעמים כוללת רכבת נוסעים קרון משא המיועד למטענם של הנוסעים, קרון כוח לאספקת חשמל לתאורה ולמיזוג האוויר ברכבת, וברכבות מסוג מו-דו גם קרון ניהוג המאפשר לשלוט בקטר כאשר הוא דוחף את הרכבת. אורכה הכולל של רכבת נוסעים מוגבל על ידי אורך הרציפים שבתחנות בהן היא עוצרת, ולכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטרים.
רכבת משא
רכבת משא מורכבת מקטר, אחד או יותר, הגורר קרונות משא. חלק ניכר משינוע משאות ביבשה ברחבי העולם נעשה באמצעות רכבות משא. רכבות משא הן הרכבות הארוכות ביותר בעולם, ולעומת רכבות נוסעים, אשר אורכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטר, רכבות משא עשויות להגיע לאורך של קילומטרים אחדים. שינוע משאות ברכבות הוא אמצעי שינוע זול ביחס לשינוע במשאיות הנעות על כבישים ואף חסכוני יותר בהשפעתו של זיהום האוויר. ככל שרכבות משא נוסעות למרחק גדול יותר ונושאות מטענים גדולים יותר, גדל אף יתרונן הכלכלי על פני שינוע במשאיות. רכבות משא מאבדות יתרון זה בשינוע מטענים קטנים יחסית למרחקים קצרים. בארצות הברית רכבת משא ארוכה, ועליה 3-5 אנשי צוות, יכולה לגרור מאה קרונות עמוסי מכולות בשתי קומות, בעוד שמשאית יכולה לשנע רק מכולה בודדת בכביש.
נפתלי צבי פרוש
הרב נפתלי צבי פרוש (פלדמן; תקפ"ג, 1823 – ח' בחשוון תרכ"ו, אוקטובר 1865) היה מצדיקי היישוב הישן בירושלים, אבי משפחת פרוש הירושלמית.
תולדותיו
נולד בבוברויסק, בלארוס, בשם נפתלי צבי (הירץ) פלדמן, בנו של אליעזר ליפמן פלדמן. אמו הייתה בת הרב אליהו סלוצקי ממיר. אחותה, בתיה, הייתה אשת יעקב ברלין ואמו של הנצי"ב מוולוז'ין.
נישא ללאה, בת אליהו הכהן מבוברויסק ובת בתו של הרב עקיבא אלטשולר מבוברויסק וסלוצק. לאחר נישואיו התגורר בבוברויסק ומשם עבר לסלוצק. הקדיש את זמנו ללימוד תורה ולעבודת השם והתפרנס מחנות קטנה שניהלה אשתו.
כדי להכשיר עצמו לעלייה לארץ ישראל עבר לווילקומיר, שם שהה חמש שנים בפרישות מוחלטת וכונה "הפרוש" ו"הפרוש מווילקומיר". לימים הפך הכינוי "פרוש" (ובהגייה אשכנזית: פֹּרוּשׁ) לשם משפחתו ומשפחת צאצאיו.
בשנת תרט"ו (1855) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושני ילדיהם והתיישב בירושלים. התגורר ברחוב היהודים שבעיר העתיקה, בקרבת חצר רבי יהודה החסיד. בתקופת מגוריו בירושלים המשיך בפרישותו המופלגת. מדי לילה נהג לומר תיקון חצות בכותל המערבי יחד עם רבי נחום משאדיק.
בחודש אלול תרכ"ה (1865) ערך את צוואתו. כעבור חודשיים, בחשוון תרכ"ו (1865), נספה במגפת הכולרה שפרצה בירושלים. לפי הוראת הרב שמואל סלנט הוכנסה מיטתו לחצר רבי יהודה החסיד. רבי נחום משאדיק הספידו והעיד עליו שבכל שנה סיים את תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי וארבעת חלקי השולחן ערוך. נקבר בהר הזיתים ועל מצבתו נכתב "הרב הצדיק המפורסם". ארבעה ימים לאחר פטירתו נפטר רעהו רבי נחום משאדיק.
בנו שלמה זלמן עמד אז לפני נישואיו, ודודו של רבי נפתלי צבי, יעקב ברלין, נטל תחת חסותו את הטיפול בהוצאות נישואיו וערך את חופתו בביתו.
שני בניו הם: שלמה זלמן פרוש – מייסד גמ"ח שערי חסד ומבוני ירושלים, וגרשון פרוש – מראשי בית החולים שערי צדק.
יצחק ברוקמן
יצחק ברוקמן (28 באוגוסט 1926 - 28 בדצמבר 2018) היה קבלן עבודות מיוחדות, תושב חיפה וקצין חיל הים בדרגת סא"ל. השתתף בטיבוע אל-אמיר פארוק במלחמת העצמאות ובכל מלחמות ישראל. הקים את יחידת הנצלה ימית עם אנשי מקצוע במילואים, וטיפל באירועי הנצלת כלי שיט רבים.
משפחה
אביו, שמשון ברוקמן עזב בשנת 1920 את משפחתו בכפר אופוצ'נה ליד לודז' בפולין ועלה לארץ ישראל. עבד בסלילת כביש צמח טבריה, בבריכות המלח בעתלית ובמוסך הרכבת במפרץ חיפה. התמחה בבניית משאבות מים בנומופעלות במנועי דיזל. לאחר שנים אחדות חזר שמשון ברוקמן לבקר את משפחתו בפולין שם פגש את פרידה ממשפחת רייזווינג יחד הגיעו לארץ ישראל ובשנת 1924 נישאו.
באוגוסט 1926 נולד יצחק בן בכור למשפחת ברוקמן. האב עבד מפעל נשר והמשפחה התגוררה במגורי העובדים. בגיל שנתיים עשה ברוקמן את טבילתו הראשונה כשנפל למימי נחל הקישון. בגיל חמש הפליג עם האם באנייה לביקור בעיירת משפחתה ואחרי כמה חודשים חזרו לארץ ישראל. במרץ 1935 נולד בן נוסף למשפחה גד ברוקמן. האב נעשה קבלן עצמאי ובנה את קו הדלק בין בתי הזיקוק למפעל נשר. נכנס לעסקי בניית ובנה בתים בחיפה.
שירות ימי מוקדם
בשנת 1944 עזב ברוקמן את בית הספר בעודו בכתה י"א והתגייס לפלי"ם. צורף לקורס מכונאים ימיים בפיקוד אברהם זכאי שנערך בקיבוץ יגור. מטרת הייתה להכין מכונאים להפלגה באוניות מעפילים. עם סיום הקורס הצטרף ברוקמן כעוזר מכונאי בספינת הדיג "נקדימון" כדי לרכוש ניסיון. בשנת 1945 לקח ברוקמן פסק זמן מהשירות בפלי"ם ומונה על ידי גב' גוסטה רכב, מנהלת מחלקת הדיג של הסוכנות למדריך ימאות ודיג במושב מכמורת. בסוף השנה החל לעבוד כמכונאי במכלית בריטית "ריפאסט" שהובילה בנזין בין נמלי הים התיכון. בשנת 1946 עבד ברוקמן שמונה חודשים באוניית הנוסעים הראשונה של חברת צים "קדמה".
מלחמת העצמאות
בפברואר 1948 הפך ארגון ההגנה לצה"ל. ברוקמן גויס לחיל הים ועל סמך הלימודים בבית הספר הימי והיותו מדריך ימאות ותיק קיבל דרגת סגן. ברוקמן מונה לימאי הבכיר והאיש הטכני של יחידת החבלה הימית של הפלי"ם בשייח מוניס. במסגרת זו שוקם טורפדו ה"כריש". בהמשך מונה ברוקמן למפקד כלי השיט הראשון של היחידה. סירת מנוע שהייתה שייכת בעבר למשטרת המכס של נמל חיפה. בסיס הספינה היה נמל תל אביב, והשם שנתנו לה היה 'פוזה'. בתפקיד זה יצא ב-18 ביולי 1948 לחלץ גופות של אנשים שנרצחו בחוף הים של נבי רובין - כיום פלמחים. הנרצחים היו נוסעי מטוס פייפר שהגיע מבית הערבה, ונחת נחיתת אונס בגבעות בקרבת חוף הים.
יחידת סירות הנפץ
באוגוסט 1948 הגיעו שש סירות נפץ מאיטליה. יוחאי בן-נון חזר לפיקוד יחידת החבלה. ברוקמן עלה עם היחידה שהתמקמה בטיילת בטבריה לצורך אימוני הפעלה. לצורך כסוי נקראה היחידה "סירות הצלה" וכאילו לחיזוק הכיסוי במהלך האימון נחת בדרום הכנרת מטוס ימי ישראלי. הסירות יצאו לחילוץ אך המטוס שקע והטייסים טבעו.
עם סיום האימונים תוכננה היחידה לעבור לנמל יפו. ברוקמן נשלח למספנת חיל הים בחיפה להכשיר אנייה שתוכל לקלוט על סיפונה את הסירות ולהתקין אמצעי הרמה והורדה עבורן. האנייה שנבחרה אח"י מעוז (ק-24) התאימה ליחידת החבלה, היות שהיה לה סיפון ירכתיים גדול ונמוך שאיפשר להעמיס ולהוריד את הסירות בקלות יחסית. ב-10 באוקטובר התקבלה הוראה להעביר את הסירות מטבריה ליפו ולהכינן לפעולה.
ב-21 באוקטובר התקבלה הוראה לחמש את סירות הנפץ ולהעלותן לאח"י מעוז (ק-24). בעת הפלגה דרומה התגלו שתי אוניות מצריות. ברוקמן היה בין חמשת הלוחמים שבחר יוחאי בן-נון לביצוע הפעולה. עוד לפני שהספיקו להוריד את הסירות לים התקבלה הודעת ביטול עקב ההפוגה שנכנסה לתוקפה ב-22 באוקטובר בצהריים. אבל מאוחר יותר התקבלה הוראה לתקוף את האניות בגלל הפרת ההפוגה על ידי המצרים.
בפעולה השתתפו 3 סירות נפץ וברוקמן נהג את סירת האיסוף. זלמן אברמוב וזאב ורדי תקפו את אל-אמיר פארוק ויוחאי בן-נון יצא לעבר שולת המוקשים כאשר ברוקמן בסירת האיסוף שט בעקבותיו. בסירת האיסוף היה גם יעקב ריטוב שתפקידו להרים בלולאת חבל תוך כדי נסיעה את הלוחמים מהמים. הלוחמים הראשונים פגעו בפארוק, והאנייה החלה לטבוע, ואולם משולת המוקשים כוונו זרקורים לכיוון סירת החילוץ ונפתחה ממנה אש מקלעים. הסירה של יוחאי בן-נון פגעה בשולת המוקשים והתפוצצה ותוך כמה שניות נאסף בן-נון וסירת האיסוף פנתה לכיוון הלוחמים האחרים כדי לאסוף אותם. שולת המוקשים שהייתה בנויה מעץ סירבה לשקוע והמשיכה לירות לעבר שובל הסירה. ברוקמן שייט בזיגזגים והצליח להגיע אל שני הלוחמים האחרים, שהיו מוקפים כבר במאות חיילים מצריים שקפצו למים מהפארוק. הלוחמים עלו לסירה. המצרים חשבו שזו סירה שבאה לאסוף גם אותם והחלו לקרוא לעברם. ברוקמן השיט את הסירה עם כל הלוחמים לאח"י מעוז (ק-24) שהמתינה במקום ההורדה.
קורס סירות שני - בנובמבר 1948 מונה ברוקמן למפקד הקורס השני של לוחמי יחידת החבלה. גם הקורס הזה נערך בטבריה ונמשך חודשיים. בתחילת 1949 הגיעו עוד שש סירות מאיטליה, ועם סיום הקורס הוטל על ברוקמן לקלוט אותן ולהכין אותן לפעולה.
בחיל הים
בסיס בעתלית - בחודשים יוני יולי 1949 התחילו לבנות ליחידה את הבסיס המרכזי בעתלית. ברוקמן מונה לקצין הטכני של יחידת החבלה. עם הצטרפות יחידת הצוללים קיבלה היחידה את שמה שייטת 13,. ברוקמן קיבל על עצמו את התיאום של כל עבודות הבינוי לפי הצרכים המיוחדים של היחידה בבסיס שנבנה בעתלית וכן את הרכש בישראל ומחוצה לה ואת האחזקה השוטפת. במסגרת אחריותו על רכש אמצעי לחימה, יצא ברוקמן בקיץ 1950, לאיטליה באניות חיל הים שיצאו להספנה ולתיקונים ורכש עבור הצוללים מכשירי צלילה דיסקרטיים מדגם קְרסי. מכשירים אלה שימשו שנים רבות את צוללי השייטת.
בשנת 1951, בנוסף לכל תפקידיו האחרים, עסק גם בהדרכת הלוחמים החדשים והוותיקים בימאות ושימש כמפקד ספינת האימונים אח"י דרור (מ-21). בספינה זאת ערך הפלגות אימון בחופי ישראל.
בצי המסחרי
ב־2 ביולי 1951, השתחרר ברוקמן מהצבא בדרגת רב-סרן. כמה חודשים אחרי השחרור עלה כעובד מכונה על אחת מאניות צים שהפליגה לאנגליה במחשבה לראות שם את תערוכת הענק הבינלאומית אקספו. אך לפני הפלגת האנייה פרצה שביתת הימאים (1951) הגדולה בהנהגתם של רבי החובלים אייק אהרונוביץ' ונמרוד אשל, אנשי ההעפלה לשעבר. שערי הנמל היו סגורים. הימאים אפשרו לברוקמן לרדת בכבוד ולהגיע בזמן לחתונתו.
כמדריך ימאות
בשנת 1952 עבד ברוקמן כשנה בהחבל הימי לישראל כרכז ימי מקצועי בכל הארץ. הדריך כיתות בבתי הספר ובאגודות הספורט הימיות ונעזר במדריכים מקצועיים בשכר שהדריכו בהשטת סירות משוטים ומפרש.
קבלן בנייה
אחרי מות אביו לקח על עצמו ברוקמן את עול הפרנסה. המשיך את העבודות שהיו באמצע, טיפל בנכסים של אביו ובכל העניינים המשפחתיים. במקביל לעבודותיו פעל גם בשייטת 13 כמדריך לוחמים ונקרא למילואים כל שנה למשך ארבעים יום וכשהייתה מתיחות שירת גם תקופות ארוכות יותר.
ברוקמן עבד בכל חלקי הארץ בעבודות שפוץ מכלי דלק גדולים ובעבודות בינוי אחרות עבור משרד הביטחון. בשנת 1956 עבד בהקמת מתקני מפעל הפוספטים ליד מצפה רמון, ובין העבודות שביצע הייתה הרמתה והצבתה של ארובה בגובה חמישים מטר ומשקל שישים וחמישה טון. אמצעי ההרמה של אז היו דלים ביותר והצריכו תכנון מדויק ותושייה רבה.
בשנת 1958 התחילו לבנות את מתקני מסוף פי גלילות. ברוקמן ושותפו פסח בילו בנו את אחד המכלים הראשונים עם גג צף במסוף. בשנים שלאחר מכן המשיך בעבודות שונות כולל בניית תחנות דלק ומתקני דלק לחברות דלק שונות ולמשרד הביטחון.
בשירות מילואים
ב־15 בדצמבר 1960 במסגרת שירות המילואים קיבל ברוקמן כתב מינוי למפקד המחנה הקטן בשייטת 13.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים. גויס ברוקמן למילואים בשייטת 13 ונשלח לאילת, שם קיבל ספינת ברטראם, חוליית לוחמים מהשייטת התמקמו על ציודם בספינה. היו התרעות שמשחתות מצריות עומדות להגיע לעקבה או להפגיז את אילת. בסירה סיירו הלוך ושוב, עם שלוש סירות נפץ, מאילת עד הגבול ירדני סעודי וחזרה. לקראת סוף המלחמה הצטרף לכוח בפיקודו של אל"ם אברהם בוצר ונכנס ראשון לשארם א-שייח'. ברוקמן נשאר מגויס כחודשיים וסייר עם סירת הברטרם בפיקודו בעיקר באזור שארם א-שייח'.
שדות הנפט בסיני
באוגוסט 1967, לאחר שחרורו מהמילואים, הציעו לברוקמן מנהלי נתיבי נפט, החברה שהפעילה את השדה באבו רודס, לעבוד שם כקבלן בשיקום והפעלת מכלי הדלק שנפגעו בידי חיל האוויר בזמן המלחמה. ברוקמן ושותפו פסח בילו עם צוות עובדים שיקמו ארבעה מיכלים גדולים, שיכלו לקלוט את תחילת הזרמת הדלק מהשדות הימיים והיבשתיים למיכלים. לאחר שיקום המכלים הציע המנכ"ל פרידמן לברוקמן הישאר בתפקיד סגן מנהל השדה והמנהל הטכני. המנהל הראשי של השדה היה אלישע רואי. בניהול שדה הנפט באבו רודס ראה ברוקמן את השיא של עבודותיו הקבלניות. השדה היבשתי והימי מציב כל הזמן אתגרים טכניים קשים. בזכות עבודתו עם אביו שמשון ברוקמן בבניית מיכלים, קווים ומתקני דלק, נעשה בעל ניסיון עשיר, שגם העובדים האיטלקים והאמריקאים המנוסים ידעו להעריך. ברוקמן הוסמך על ידי חברת הביטוח לויד להעביר דוברות מקידוח לקידוח. ידע להעביר דוברות זו ליד זו במרחק של חמישה מטר זו מזו, כדי שאפשר יהיה להניח משטח הליכה ביניהן ולעבור. הכניס לעבודה בשדה את שותפו ואנשיו מהחברה הקבלנית. באוגוסט 1968 סיים ברוקמן את עבודתו בנתיבי נפט וחזר להפעיל את החברה הקבלנית הפרטית.
הנצלה בנמל אילת
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו מוקשי עלוקה לשתי אוניות וחמקו לעקבה בלי שיתגלו. אחת האניות הייתה הנחתת אח"י בת שבע והשנייה אניית האספקה אח"י בת גלים (ת-81).
ברוקמן שבאותה העת הייתה לו עבודה קבלנית בחברת קו צינור אילת אשקלון באילת. לתכנון החילוץ גויסו מהנדסי אניות מקרב מערך המילואים. את אח"י בת שבע הושטה על ידי צוותה לחוף הצפוני הרדוד. שם באמצעות מערכת גלגלות וכבלים ובעזרת ציוד מכני כבד. נמשכה מהים ליבשה. החילוץ ארך כחודשיים, וכל זאת במסגרת המילואים.
אח"י בת גלים (ת-81) שהייתה טבועה כליל והפוכה על צדה לא הסכים לחלץ במסגרת המילואים, אלא כקבלן של משרד הביטחון בשיטת . עבודת החילוץ של אח"י בת גלים (ת-81) ארכה למעלה משישה חודשים. במהלך עבודת החילוץ, ב-15 במאי 1970 פעלו החבלנים המצרים שוב באילת. הניחו מטעני חבלה בקרבת האונייה הטבועה עם מנגנוני השהיה. כשירדו הצוללים לעבודה, אירעו שני פיצוצים. צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האנייה נפגעו קל. אחרי האירוע נמשכה עבודת ההנצלה לאטום את אח"י בת גלים (ת-81) הטבועה, ולהציפה. לא היה במקום מבדוק כדי להחזיר את האנייה לכשירות וראש מחלקת הים בנימין תלם הורה לגרור אותה ללב ים להטבעה.
עבודות קבלניות
מאמצע שנת 1968 עד 1979 ' ביצע ברוקמן עבודות בינוי בהיקף גדול מאוד עבור משרד הביטחון. בשארם א-שייח' לשם כך צורף שותף שלישי, מוטי גולדברג, שעסק בעבודות מהסוג הזה. בין העבודות הגדולות שביצענו היו מזח לאניות בשארם א-שייח', מבני מגורים בבסיס חיל הים, מתקן תקשורת גדול שהגיע בחלקים מארצות הברית והורכב במקום ובריכת מים מבטון בגודל של אלף מ"ק שלאחר אישור הטכניון שיצקו אותה בבטון עם מי ים.
יחידת ההנצלה
ב־1971 נקרא ברוקמן אל מפקד חיל הים האלוף אברהם בוצר אותו הכיר עוד כשהוקמה בשייח' מוניס יחידת החבלה בשייח' מוניס. כמפקד חיל הים התרשם בוצר מחילוץ האניות הטבועות באילת. בוצר הטיל על ברוקמן להקים יחידה מבוססת על מתנדבים במסגרת המילואים, שתפקידה היה חילוץ כלי שיט ומטוסים צבאיים הטבועים בים בכל הארץ כולל בזירת ים סוף. השם יחידת. היחידה תוכל לפעול גם להצלת כלי שיט אזרחיים שיוחלט לחלצם באמצעות צה"ל.
היחידה הייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים. מיקום היחידה נקבע בבסיס חיפה; אבל הניהול המעשי שלה היה בבית משפחת ברוקמן כשרוחמה ברוקמן קיבלה את ההודעות על הצורך בהפעלת היחידה. הפיצה ישירות לאנשים וכינסה את אנשי היחידה למקום הנדרש. היחידה כללה כ-50 מתנדבים ממילואי חיל הים שכל אחד חתם על הסכמה להתייצבות בתוך יממה מרגע קבלת הודעת החילוץ.
במלחמת יום הכיפורים
למחרת יום הכיפורים גויס כל צוות היחידה, ונשארו מגויסים 180 יום. כל העת בזירת סיני וים סוף. במהלך המלחמה חילצו את גשר התמסחים ששקע בתעלת סואץ. חילוץ אחר נעשה בים התיכון את אח"י חנית (סער 3) שעלתה על החוף. יחד עם כלי השיט של זירת ים סוף הגיעה היחידה לנמל עדבייה שנכבש שעות אחדות קודם לכן בידי גדוד הטנקים 195 . כאן נעשתה עבודת הנצלה והשתלטות על טרפדת מסדרת קומסומולץ (K-123) שהובאו לישראל.
כהערכה להישגי היחידה העלה ב-7 במאי 1974 הרמטכ"ל מרדכי גור את ברוקמן לדרגת סא"ל כמפקד יחידת הנצלה ימית. בחודש מאי 1991 חגגה יחידת הנצלה ימית את שחרורו של ברוקמן משירות מילואים. במסיבה נכחו כל אנשי היחידה ומפקד חיל הים מיכה רם ומפקדי החיל בעבר בנימין תלם ואברהם בוצר.
עבודות נוספות
השרפה במתקן הקידוח - במרץ 1974 נקרא ברוקמן אל השדה באבו רודס לעזרה בכיבוי שרפה שפרצה במתקן הקידוח בים F-10 מפגיעת טיל שירה צה"ל בסוף מלחמת יום כיפור. פעולות כיבוי השרפה בוצעו בידי מומחה אמריקני בשם רד האדום שהגיע עם חלק מהצוות שלו, וברוקמן ואנשיו השלימו את הנדרש בכלי השיט במתקני אבו רודס.
ספינת דיג בכנרת - בסוף יוני 1974 פנה חיים ענתר, דייג מטבריה שהיה איש יחידת ההנצלה לברוקמן, וסיפר שאחת הספינות שלהם טבעה במעגן בכנרת. ברוקמן גייס מתנדבים מאנשי היחידה, שיצאו למקום וחילצו את הספינה.
בריכה סולרית בשנת 1982 בנתה חברת ברוקמן בריכת אנרגיה סולרית בים המלח. במימון משרד האנרגיה במגמה לקבל חשמל מחום השמש. לברוקמן היו השגות על התכנון בשלב הבניה. לאחר השלמת הבנייה ועוד לפני המסירה ללקוח התרחשה סערה מזרחית תופעה רגילה בים המלח. המתקן נהרס. הרישום המסודר של העבודה כולל ההצעות לשיפור שלא התקבלו סייעו להימנע מתביעה. המתקן סבל מפגמים תכנוניים ולא הוקם מחדש.
דוברת חפירה בשנת 1987 קיבל ברוקמן לשפץ את דוברת חפירת הטין בביצת חברת נשר בחיפה. כולל הוצאתה ליבשה ובנייה מחדש. מתקן מילוי גז של חברת פזגז בחיפה עבר שרפה בשנת 1988. ברוקמן קיבל את חידוש המתקן כולל הרצת המתקן המחודש למשך שנה. פירוק מבנה בוער באוגוסט 1988 ארעה שרפה במפעל הקרטון י.מ.א. בקיבוץ עין המפרץ. היה צורך לפרק את המבנה כולו תוך כדי שקרטון ממשיך להישרף בו. המתקן בשטח כשלושה דונם בגובה 30 מטר.
תחנת מלט – הקמת תחנת מלט מס' 9 במתקן חברת נשר בחיפה. מבנה פלדה במשקל 350 טון בגובה 30 מטר. העבודה נעשתה בשתי משמרות והסתיימה תוך 10 חודשים. צינור דלק – באפריל 1995 בנתה חברת ברוקמן צינור דלק מבתי הזיקוק למפעל נשר מרחק כשלושה ק"מ. המיוחד בעבודה שהצינור היה צריך לחצות את נחל הקישון בוצעה חפירה ולפי עצתו של ברוקמן הושקע כל הקטע החוצה את הנחל במעטפת יציקת ביטון. כך בהשקעה ראשונית נוספת נמנעו תקלות וקורוזיה. מפעל וישיי באותה שנה 1995 קבל ברוקמן את כל מערכות הצנרת במפעל וישיי במגדל העמק. העבודה הסתיימה לשביעות רצון הלקוח. הגדלת מפעל אלקו בפברואר 1995 נכנס שי ברוקמן לפעילות מלאה בחברה. וניהל את הגדלת מפעל אלקו ברמת השרון. צינור דלק ימי – בשנת 1997 בנה ברוקמן במפרץ חיפה עבור בתי זיקוק לנפט צינור דלק ימי בקוטר 32 אינץ' באורך 1 ק"מ להעברת דלק ממכליות.
פירוק טקסטיל דימונה - במאי 1998 קיבל ברוקמן את המשימה לפרק את מפעל הטקסטיל שנסגר בדימונה. עבור החברה המצרית שקנתה אותו. נדרשה עבודה זהירה ומדויקת כדי שניתן יהיה להפעיל את המערכות מחדש.
בידור וסיוע לקהילה
כאשר היה יכול סייע יצחק ברוקמן רבות לחברים שנקלעו למצוקה כספית. ב־1972 החל ברוקמן בעיסוק חדש ומהנה, הפלגות ביאכטה לאיי יוון. זה נמשך עד 2001 והיה כרוך בהיעדרות של כשלושה שבועות מדי שנה.
משפחה ושארים
בשנת 1949 הכיר ברוקמן את רוחמה ממשפחת פסלוב מעפולה ששירתה כחיילת בבית חולים צבאי בחיפה ונעשו חברים. ב-4 בדצמבר 1951 נשאו רוחמה ויצחק ברוקמן בחיפה במלון וינדזור במושבה הגרמנית. ברוקמן שנמצא על אנייה בנמל חיפה כשפרצה שביתת הימאים (1951) קבל אישור מיוחד ממארגני השביתה לצאת לחתונה. לחתונה הגיע אורח כבוד מאיטליה, פיורנצו קפריוטי, המדריך האיטלקי שאימן את יחידת הסירות בתחילת דרכה. לאחר חתונתם עברו לגור ברחוב חורב בחיפה בדירה בבית שנבנה על ידי שמשון ברוקמן.
ב־12 בדצמבר 1954 נולדה לזוג בתם הבכורה אורנה. ב-22 בדצמבר 1956 נולדה בת שנייה מיכל. ב-8 ביולי 1965 נולד שי בן הזקונים. באוגוסט אותה שנה עברה המשפחה לביתם שנבנה בשכונת דניה בחיפה. אורנה ברוקמן גויסה כמקצוע קשר במפקדת חיל הים ונעשתה פקידה ראשית בשייטת 13 בתקופת גדי שפי. מיכל ברוקמן עברה קורס קצינות שליטה ושירתה כקצינה באונית האימונים אח"י נגה. שי ברוקמן גויס לחיל הים במקצוע כוון בספינת טילים. עבר קורס קצינים ואחר תקופה קצרה בשלישות נעשה קצין חבלה בשייטת 13. בשנת 1995 השתחרר מחיל הים נכנס לעבודה בחברת הבנייה. החל לבצע כמנהל פרויקטים באופן עצמאי ומשנת 2001 נעשה מנהל בפועל.
לקריאה נוספת
רוחמה ברוקמן וחוה רימון, הילכו שניהם יחדיו בלתי אם נועדו, דפוס כתר, 2006.
BNT 2
BNT 2 הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי בולגרי המשודר במסגרת הטלוויזיה הלאומית הבולגרית (BNT). הערוץ בגלגולו הנוכחי הושק ב-16 באוקטובר 2011 והחליף את חמשת ערוצי הטלוויזיה האזוריים של BNT, על ידי שילוב התוכניות של הערוצים האלו בערוץ. הערוץ משדר תוכניות מקוריות, חדשות ואירועי ספורט.
באפריל 2017 עמד נתון הצפייה הממוצע של הערוץ על 0.41%.
ערוץ שני בבולגריה
על פי החלטת מועצת השרים של בולגריה ל"א 189 ב-18 במאי 1974, הוקם ערוץ טלוויזיה נוסף בבולגריה שהחל לשדר ב-9 בספטמבר 1975.
בשנת 1999 הוחלט במועצת השרים של בולגריה כי רשת הטלוויזיה הלאומית השנייה תופרט. עקב כך בשעה 21:10 ב-31 במאי 2000 נפרד הערוץ מצופיו לאחר 25 שנות שידור, עם שידור סרט הפרידה "BNT 2 - זיכרון", ו-40 דקות אחרי השעה חצות הסתיימו השידורים רשמית. ב-1 ביוני 2000 החלו השידורים הפרטיים בערוץ.
בסתיו 2007 נודע כי ב-BNT מתכננים לחדש את שידורי הערוץ השני, דבר שאכן קרה ב-16 באוקטובר 2011.
ניצחון פירוס
ניצחון פִּירוּס הוא ביטוי המשמש לתיאור ניצחון שעלה במחיר כה רב, עד שיצא שכרו בהפסדו. אמרת כנף המשמשת להתייחסות לניצחון כזה היא "עוד ניצחון כזה ואבדנו". לעיתים משמשים הביטוי והאמרה גם ביחס לניצחון שהושג בקלות, לשם הבעת חשש מהמחיר העתידי שישלם המנצח עקב תוצאות ניצחונו.
פלוטרכוס מייחס את האמרה לפירוס מלך אפירוס, שעל שמו נטבע הביטוי. הטרנטינים זימנו בשנת 280 לפנה"ס את המפקד המצליח והנודע פירוס, כדי שיסייע להם במלחמה הנמשכת שלהם מול הרומאים. בקרב אסקולום באפוליה מול הרומים בשנת 279 לפנה"ס ניצח פירוס, אך הניצחון עלה לו במחיר כבד. לפי פלוטרכוס, לאחר ניצחונו בקרב אמר פירוס:
בשני ניצחונותיו של פירוס על הרומאים היו אבדות הרומאים גדולות מאבדותיו של פירוס, אך הפגיעה בכוחם הצבאי של הרומאים הייתה פחותה, משום שמאגר כוח האדם שלהם היה גדול יותר.
אף שמקורו של הביטוי בניצחון צבאי, הוא משמש גם לתיאור ניצחונות מסוגו בתחומים אחרים.
אוסקר אהומאדה
אוסקר אדריאן אהומאדה (בספרדית: Oscar Adrián Ahumada; נולד ב-31 באוגוסט 1982 בסראטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
ערך את הופעת הבכורה שלו בריבר פלייט ב-24 בנובמבר 2002 במשחק מול אולימפו. ב-2004 עבר לוולפסבורג הגרמנית, אך כבר ב-2005 חזר למולדתו בשל עניינים משפחתיים. אחרי 5 שנים בריבר פלייט עבר לוראקרוס המקסיקנית. ב-30 באוגוסט 2011 חתם חוזה ל-2.5 שנים עם רוסטוב. לראשונה במדי רוסטוב הופיע ב-21 בספטמבר 2011 במשחק הגביע הרוסי מול טום טומסק (המשחק נגמר 1-3 לזכות רוסטוב).
נבחרות צעירות
לאהומאדה יש 3 הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 20, יחד עם הנבחרת הוא זכה באליפות העולם לנוער 2001.
קרב סולפרינו
קרב סולפרינו נערך ב-24 ביוני 1859 בלומברדיה (בתחומי צפון איטליה של ימינו), כחלק מתהליך איחוד איטליה. בקרב ניצח צבא ברית צרפתי-סרדיני בראשות נפוליאון השלישי והמלך ויטוריו אמנואלה השני את צבא הקיסרות האוסטרית בראשות פרנץ יוזף קיסר אוסטריה. מוראות הקרב שימשו השראה להקמת ארגון הצלב האדום וניסוח אמנת ז'נבה.
רקע
כחלק משאיפתה לאיחוד איטליה, אשר הייתה מפולגת בין צרפת, ספרד, אוסטריה ומדינת האפיפיור רצתה ממשלת סרדיניה-פיימונטה לסלק את האוסטרים משליטתם בלומברדיה. ראש ממשלתה קמילו קאבור שכנע את נפוליאון השלישי לסייע בסילוק האוסטרים מלוברדיה תמורת חלק מהשטחים שיושגו. נפוליאון השלישי, אשר כחלק מחזונו המדיני האמין כי תהילה והשגת שטחים במלחמות מחזקות את שלטונו מחוץ ומבית, הסכים לצאת בראש צבאו למלחמה באוסטרים, בתנאי שאלו ייזמו פעילות התקפית. בתחילה הגיבו האוסטרים במתינות להתגרויות ה"איטלקיות", אך ב-18 באפריל הכריזה אוסטריה מלחמה, הכרזה אשר אפשרה לצרפתים לפלוש ללומברדיה ולצאת למלחמה. לאחר שב-4 ביוני ניצח הצבא הצרפתי-סרדיני את האוסטרים בקרב מגנטה, נפגשו הכוחות הלוחמים בסולפרינו.
Nikita
Nikita (בעברית: ניקיטה) הוא שיר של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, מתוך אלבומו Ice on Fire משנת 1985.
קרב סולפרינו
הקרב ותוצאותיו
הכוחות האוסטרים התקדמו לאורך צפון איטליה ופגשו בהתנגדות הכוח הצרפתי-סרדיני. הקרב העקוב מדם נמשך תשע שעות אשר בסופם זכו הצרפתים-סרדינים בניצחון, אך במחיר כבד לשני הצדדים. במהלך הקרב נפצעו יותר מ-23,300 חיילים ונהרגו כ-5,500 חיילים, חלקם נורו או נפגעו מכידוני רובים לאחר שנפצעו. חלק מהפצועים נותרו בשדה הקרב ללא טיפול רפואי, ולאחרים הוגשה עזרה מסוימת על ידי הכפריים באזור. לאחר הקרב הוכרזו כשבויים ונעדרים כ-12,000 חיילים.
Nikita
בשיר מתאר אלטון ג'ון את אהבתו לניקיטה, זקיף או זקיפה במשמר הגבול המזרח-גרמני, שאיננו יכול לפגוש מכיוון שאסור לו להיכנס לגוש הקומוניסטי. בשיר משתתפים ג'ורג' מייקל כזמר ליווי וניק קרשו בגיטרה. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון בבלגיה, מערב גרמניה, אירלנד, הולנד ושווייץ. בבריטניה, אוסטריה ואוסטרליה הגיע השיר למקום השלישי, ובארצות הברית הוא הגיע למקום השביעי.
קרב סולפרינו
הקרב ותוצאותיו
בהשפעת האבדות הכבדות ובשל האיום הפרוסי ומחאות מבית החליט נפוליאון השלישי להגיע להסכם עם האוסטרים, עליו חתם בווילאפרנקה ב-12 ביולי 1859 ללא ידיעת האיטלקים. על פי ההסכם נמסרה לומברדיה לאיטלקים, אך ממלכתם, אשר הוקמה ב-1860, חסרה את אזור ונטייה (היום מחוז ונטו). אכזבת האיטלקים מההסכם התבטאה בהתפטרותו של קמילו קאבור.
Nikita
קן ראסל ביים את הווידאו קליפ לשיר. אניה מייג'ור גילמה את ניקיטה, אנדראס וישינסקי  גילם את הקצין.
קרב סולפרינו
השפעת הקרב על התנהגות בשדה קרב ויחס לפצועי מלחמה
בעקבות התרשמותו האישית של ז'אן אנרי דינן, איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי, שהיה עד לקרב ותוצאותיו, הוא פרסם את ספרו "זכרונות מסולפרינו", והחל בקידום רעיונות התנהלות בשדה הקרב אשר היוו השראה להקמת ארגון הצלב האדום ולפרסום אמנת ז'נבה.
מדרסה
מדרסה (בערבית مدرسة) היא המונח הערבי לכל בית ספר, חילוני או דתי (של כל דת). שפות שונות שאלו מונח זה וברבות מהן נטבע המונח במובן אחד בלבד, בית מדרש ללימודי דת האסלאם.
בימי הביניים "מדרסה" היה שמן של המוסדות להשכלה גבוהה בעולם המוסלמי, המקבילות לאוניברסיטה האירופאית.
הגדרה
המילה מדרסה מקורה בשורש הערבי ד.ר.ס. ( د-ر-س) המתייחס לפעלי הלמידה וההוראה (הזהה לשורש ל.מ.ד. בעברית), בשם עצם שמשמעותו "המקום שבו הפעולה (ד.ר.ס.) נעשית". לכן, מדרסה משמעותה המילולית היא "המקום שבו למידה/הוראה נעשית". המונח אף הושאל, במשמעותו הכללית, לשפות רבות המושפעות מן השפה הערבית כגון אורדו, הינדי, פרסית, טורקית, כורדית, אינדונזית, מלאית ובוסנית. משמעות המילה מדרסה בשפה הערבית אינה שונה ממשמעות המילה "בית ספר" בשפה העברית. כך ניתן להשתמש במילה זו בהקשר של בית ספר ציבורי, פרטי, תיכוני, יסודי, מקצועי, דתי או חילוני, וכיוצא באלה. המילה מדרסה נובעת מאותו מקור ממנו נובעת המילה "מדרשה" בשפה העברית.
המדרסה הדתית
מדרסה כמוסד לימוד מוסלמי-דתי מציעה באופן טיפוסי שני מסלולי לימוד: תוכן הלימודים כולל לימודי השפה הערבית, לימודי תפסיר (פרשנות הקוראן), שריעה (המשפט המוסלמי), חדית' (סיפור חיי הנביא מוחמד), מנתיק (תורת ההיגיון), והיסטוריה מוסלמית. בחלק מן המדרסות, בהתאם לדרישות החינוכיות המקומיות, קיימת הוראה של ספרות ערבית, לימודי אנגלית ושפות זרות אחרות וכן לימודי מדע והיסטוריה כללית.
התלמידים במדרסה הם בני כל הגילאים, חלקם מסיימים את מסכת לימודיהם והופכים לאימאמים. ההסמכה לעלים נמשכת בדרך כלל כ-12 שנות לימוד. רבים מתלמידי המדרסות מסיימים לימודיהם כ"חפיז". ברבות מן המדרסות מתקיימים אף לימודי ערב למבוגרים ובחלקן קיימים מעונות בהם ישנים התלמידים. היבט חשוב בפעילות המדרסה הוא בתפקידה החברתי: המדרסה משמשת לא אחת כבית ליתומים וילדים עניים, מתוך מטרה להקנות השכלה וחינוך לילדים אלה. קיימות מדרסות המקבלות בשעריהן אף תלמידות, אולם אלה לומדות בנפרד מן התלמידים. קיימות אף מדרסות לבנות בלבד.
היסטוריה
בשנת 859 נוסדה בעיר פאס שבמרוקו מדרסת אל-קאראווין, הנחשבת למדרסה העתיקה ביותר בעולם המוסלמי, ולמוסד ההשכלה הגבוהה העתיק ביותר בעולם שפועל ברציפות עד ימינו.
בתקופת שלטון בית עבאס, יסד הואזיר הסלג'וקי ניזאם אל-מולכ את מוסד ההשכלה הגבוהה המשמעותי הרשמי הראשון, הידוע בשם "מדרסה ניזאמייאה", אשר התבסס על שיעורים לא פורמליים של השייח'ים. הוא המשיך והקים בימיו מערכת של מדרסות ציבוריות (אשר כונו בימיו "הניזאמיה", על שמו) בערים שונות שהיו תחת שלטון בית עבאס בשלהי המאה ה-11.
ההיסטוריון ג'ורג' מקדיסי ערך השוואה בין מוסד המדרסה שהתפתח במהלך המאה ה-11 בעולם האסלאם, ובפרט בבגדאד, לבין מוסד האוניברסיטה שהחל להתפתח באותה תקופה במערב. לדבריו, בעוד שהאוניברסיטה היא ארגון היררכי, ריכוזי ופורמלי, שהייתה במהלך שנותיה הראשונות נתונה לפיקוח צמוד מצד המלוכה והכנסייה, המדרסות באותה תקופה היו חופשיות מפיקוח של הח'ליפות. בניגוד לאוניברסיטה, מוסד המדרסה בימי הביניים לא עבד על בסיס תוכניות לימודים פורמליות, אלא על בסיס הנחיה אישית של התלמיד על ידי המרצה שלו.
בימי שלטון השושלת הפאטמית והממלוכית ובימי הביניים, רבים מן המעמד השליט יסדו מדרסות באמצעות הקדש (וקף). המדרסה היוותה סמל בולט של מעמד מייסדה ואף אמצעי יעיל להעברת המעמד והכוח שרכש לבני הדורות הבאים במשפחה. הדבר בלט במיוחד בימי הממלוכים, כאשר בניהם של השליטים לא היו יכולים לרישתם. הבטחת משרה לבני הדור הבא במדרסה שיסד אביהם, הבטיחה להם את מעמדם. אחת המדרסות הבולטות שנבנו בתקופה זו הייתה המדרסה של סולטאן חסן בקהיר.
קישורים חיצוניים
מדרסה לומדים לתקשר (קורס למידת ערבית) https://www.youtube.com/channel/UCQ9R24MMV1Wx8ilfezb6Qfg
פעולת כנרת
פעולת כנרת (שמה הצבאי: מבצע עלי זית) הייתה פעולת תגמול שנערכה ב-11 בדצמבר 1955 (כ"ו בכסלו ה'תשט"ז, נר שני של חנוכה) על ידי צה"ל נגד מוצבי צבא סורים בפאתי רמת הגולן על שפת הכנרת. למרות הצלחתו הטקטית-מבצעית של המבצע המורכב, הוא נחשב בזמנו למבצע שגרם נזק מסוים ליחסיה הבינלאומיים של ישראל עם ידידותיה ולהגברת נחישותה של סוריה לחפש לעצמה בעלי ברית במאבקה מול ישראל. הדבר הוביל לחיזוק הקשר בין סוריה לירדן, ששקלה באותה עת הצטרפות לברית בעלת אוריינטציה מערבית – ברית בגדאד – אך לבסוף הצטרפה במרץ 1956 לברית ההגנה מצרים-סוריה.
רקע
הסיבה הרשמית למבצע הייתה תקריות הירי שיזמו הסורים ממוצבים שממזרח לכנרת לעבר סירות דיג וסירות משמר של חיל הים ששטו בה. בשל השקט היחסי ששרר באזור לפני המבצע ובשל היקפו הרחב הועלו השערות שהסיבות למבצע אחרות. וכי המניע האמיתי למבצע היה הרצון הישראלי לפגוע במצרים לאחר שביצעה את עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. ב-17 באוקטובר חתמה מצרים ברית הגנה עם סוריה שכללה סעיף להגנה משותפת אם תותקף אחת מהן על ידי כוח זר. ההשערה היא כי ישראל שאפה להחליש את מעמדה של מצרים במידה שהיא לא תגיב, ובמידה שתגיב, תפתח ישראל במלחמה בה תהיה לה עליונות שכן הנשק הצ'כי טרם הגיע למצרים, וכך תוכל ישראל לתפוס עמדות אסטרטגיות טובות יותר להגנה על גבולותיה ועליונותה תישמר גם לאחר קליטת הנשק הצ'כי.
גזרת המבצע
גזרת הפעולה חולקה על ידי צה"ל לשני אזורים כשקו ההפרדה היה הכפר עקיב. בחלק הדרומי (עקיב-עין גב) רצועת החוף צרה יחסית והמדרון המערבי של רמת הגולן הוא תלול. רק דרך אחת עולה מזרחה בגזרה זו והיא דרך נחל סמך שליד כורסי המובילה לסקופיה ולפיק. בחלק הצפוני (עקיב-שפך הירדן) מרוחקים הרי רמת הגולן מקו החוף של הכנרת ומבקעת הבטיחה. השטח, שנחצה על ידי מספר נחלים הנשפכים לכנרת, היה ביצתי בחלקו וחקלאי בחלקו האחר והכיל כפרים ומאהלים של בדואים ושל פליטים פלסטיניים.
הסורים מיקמו מספר מוצבים בגזרת הפעולה, רובם בנקודות גבוהות ושולטות: כוחות סורים נוספים בגזרה היו גדוד חי"ר מחטיבה 6 הסורית שנמצא במרחב פיק - חארב (כיום כפר חרוב) והיה אחראי על הגזרה מעקיב ועד ואדי אל-חמה, גדוד חי"ר נוסף הוצב באזור פיק ולצידו גדוד של כוחות תומכי לחימה ופלוגת סיור משוריינת.
תכנון המבצע
מטרת הפעולה העיקרית הייתה להשתלט ולפוצץ את המוצבים הסוריים שלאורך החוף המזרחי של הכנרת, מעין גב ועד שפך הירדן. מטרה משנית של הפעולה הייתה לקחת בשבי חיילים סורים שישמשו כקלף מיקוח בתמורה לשחרורם של ארבעה חיילי צה"ל שנפלו בשבי במבצע צרצר: סגן מאיר מוזס, סמל, טוראי יעקב לינד וטוראי גד קסטלנץ. החיילים נפלו בשבי הסורי כשנה קודם למבצע, ב-8 בדצמבר 1954, יחד עם רב-טוראי אורי אילן שהתאבד וגופתו הושבה קודם לכן, בעת פעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן. בפקודת המבצע נקבע כי אם יגלו הסורים התנגדות יש לפגוע בהם ולא לקחת אותם כשבויים.
פקודת המבצע הראשונית הייתה למבצע מוגבל להיקף גדודי, בביצוע גדוד 890; גדוד מורחב שכלל 2 פלוגות מהנח"ל, טרם הקמת הנח"ל המוצנח, שמטרתו הייתה תקיפת מוצב כורסי שבחלקו הדרומי של "מוצב השפך". ב-10 בדצמבר, בעת קבוצת פקודות נוספת, הוחלט על הרחבת המבצע להיקף חטיבתי תוך צירוף פלוגה מגדוד 51 של גבעתי וגדוד מילואים צנחנים 771 שהוקם זמן קצר לפני כן בפיקוד אהרן דוידי. מפקדי הצנחנים הצליחו לשכנע את פיקוד צפון כי כדי להבטיח את הצלחת הפעולה ואת עוצמת השפעתה יש לתקוף בו-זמנית את כל העמדות הסוריות. המטה הכללי של צה"ל היה מודע להיקף הכוח הישראלי ואישר אותו בשל הכוונה לסיים את הפעולה במהירות ללא התערבות של כוחות סוריים מעבר לכוחות שאיישו את המוצבים. נראה כי בן-גוריון לא היה מודע להיקף המלא של הכוח הישראלי ועקב כך הביע ספקות לגבי יכולת גדוד 890 לבצע את המשימה הנרחבת במלואה.
חיל המודיעין הישראלי המעיט באמדן הכוח הסורי במוצבים של כורסי ובית הבק. לטענת זאב דרורי, נרקחה העילה לפעולה על ידי ישראל על ידי משיכת אש סורית לעבר סירת משטרה שהתקרבה ב-10 בדצמבר אל החוף הסורי.
הקצאת המשימות לכוח הישראלי
הכוחות המסייעים היו סוללת תותחים 25 ליטראות שמוקמה בחורבת חט (סמוך למושב אליפלט), מרגמות 120 מ"מ שהוצבו באזור עין גב, וכוח של חיל הים. הכוח הרגלי הושט על ידי נחתות חיל הים, שהופעלו על ידי פלגה 788, היחידה הימית שהייתה מוצבת בימת לצורך אבטחת הריבונות הימית הישראלית.
פיקוד ושליטה בכוח הישראלי
על המבצע פיקד מפקד גדוד הצנחנים, סא"ל אריאל שרון. כל שבעת כוחות המשימה עבדו על רשת קשר אחת. מפקדת הפעולה הייתה מחוברת בקשר למפקדת פיקוד צפון ולכוחות הארטילריה המסייעים. בגלל מורכבות המבצע, אופי השטח הקשה שכלל מכשולי מים ותלות בצירי תנועה שנשלטו על ידי הסורים, ניתנה שהות מספיקה לכוחות המשימה להגיע ליעדיהם ונקבע כי שעת פתיחת האש תהיה אחידה לכל הכוחות - 22:00. פעולות כוחות המשימה חושבו ותוכננו עד הפרט האחרון. כמו כן, כדי לשמור על חשאיות המבצע ועל יתרון ההפתעה, נקבע כי עד שעת השין, 22:00, תשרור דממת אלחוט.
אחת הבעיות הקשות של הכוח הישראלי הייתה נושא הקשר האלחוטי עם כוחות המשימה השונים שהיו פרוסים על פני שטח גדול, ביחס לטווחי מכשירי הקשר שהיו בשימוש באותה עת. פתרון לבעיה זו ניתן בשני אופנים: מטוס קל ובו משה פלס טס באזורי הפעולה השונים ופעל כתחנת ממסר. בנוסף, פעל מפקד המבצע, אריאל שרון, מסירת משמר צבאית שנעה בכנרת, והתקרב בשיט אל מוקדי הקרבות, ובצורה זו היה מסוגל להיות בקשר אלחוטי עם מפקדי יחידות המשנה.
השתלשלות המבצע
גדוד 771 בפיקוד דוידי, התארגן במחנה פילון (מדרום לראש פינה) ויצא לפעולה מאזור אלמגור, חצה את הירדן לאחר קשיים והגיע אל היעד כשכל החיילים והציוד רטובים לגמרי. הפלוגה בפיקוד רפאל איתן כבשה את מוצב השפך תוך שאיתן וקצין נוסף נפצעו בעת תקיפת עמדת מקלע מבוצרת. לאחר שהופגז על ידי הארטילריה הישראלית, מצאה הפלוגה בפיקוד אלישע שלם את מתחם בית הבק מאויש באזרחים שפונו לפני פיצוץ הבית. בגזרה זו היו לצה"ל הרוג אחד ושני פצועים. לכוח הסורי היו 9 הרוגים ושבוי אחד. החסימות שפעלו באזור דרדרה, הוכחו כיעילות לאחר שבלמו כוחות סוריים שנעו לעבר אזור הלחימה. בשעה 03:30 ב-12 בדצמבר, החל הכוח הישראלי בנסיגה לעבר הגבול הישראלי והיא הושלמה 05:15.
כוח משימה ג', פלוגת חי"ר מחטיבת גבעתי, בפיקוד שמואל גולדברג, נבחרה להשתתף במבצע כדי לתת לחייליה ומפקדיה ניסיון קרבי וכדי להעלות את המורל בחטיבה. הכוח יצא בשעה 19:00 מעין גב לעבר מוצב נוקייב. הכוח טיפס על הרכס עליו נמצא המוצב. בעת שהתקרב אל המוצב נפלט לחייל ישראלי כדור והכוח התוקף נאלץ להתחיל בהסתערות לפני המועד המתוכנן. בהסתערות ובפריצת הגדרות נפצע חייל בחוליית הפריצה ונהרג מפקד חוליה נוספת. מפקד הכוח שינה את כיוון ההסתערות ותוך העזרות בחיפוי של כוח נוסף, כבש את המוצב. כוח זה היה האחרון שהתפנה מאזור הפעולה, בשעה 04:00, תוך שאבטח נתיב נסיגה חלופי לכוח שפעל בכורסי ופונה דרך הים.
כוח משימה ה', מחלקה בפיקוד אריה בירו, יצא רגלית מעין-גב בשעה 17:00 כשמטרתו הצבת חסימה באזור הכפר סקופיה, הנמצא במחצית הדרך שעלתה לרמת הגולן בתוואי ואדי סמק (נחל סמך). החסימה התמקמה 200 מטר צפונית לכפר והצליחה לבלום כוח סורי רגלי שחש לאזור הלחימה. 7 חיילים סורים נהרגו ו-6 נפצעו במטח האש הראשון מהמארב הישראלי. הקצין הסורי שנפצע במטח פצע חייל ישראלי ונורה ונהרג. הכוח הישראלי שינה עמדה ועבר מערבה אך נתגלה והחל לסגת תוך שמיקם חסימה חדשה במורד הדרך לכורסי. בשעה 01:30 החל בנסיגה אל חוף הכנרת אך נתגלה ונפתחה עליו אש. הכוח הצליח להיחלץ ופונה דרך הים בשעה 03:30.
כוח משימה ו', בפיקוד יאיר תל-צור, נתקל בקושי מכיוון בלתי צפוי כשנפתחה עליו אש ממוצב קטן של אנשי המשמר הלאומי הסורי בכפר נוקייב. מהאש נהרג חייל צה"ל, אולם הכוח הצליח להשתלט במהירות על הכפר הקטן. עם התפתחות המבצע מילא הכוח את משימתו כשפינה פצועים, חלק מהשבויים ונשק שלל אל עין-גב. בזמן נסיגת הכוח דרומה נפתחה עליו אש סורית ממוצבים שעל מורדות הגולן. בעת שהתקרבו לעין-גב נפתחה על הכוח ועל הקיבוץ אש מרגמות 81 מ"מ מכיוון ביר שקום שמצפון לסוסיתא. מאש זו לא היו נפגעים ישראלים. בתגובה לאש המרגמות הסורית פתחה יחידת מרגמות 120 מ"מ של צה"ל באש על מקורות הירי הסוריים. האש הישראלית הייתה יעילה אך במהלכה התפוצצה פצצת מרגמה באחד הקנים וכתוצאה מכך נהרג חייל צה"ל.
שני לוחמים בצה"ל עוטרו על פעולותיהם במבצע "עלי-זית": מאיר הר-ציון קיבל צל"ש, שהומר בשנת 1973 בעיטור העוז, ועובד לדיז'ינסקי עוטר אף הוא בצל"ש שהומר ב-1973 לעיטור העוז.
הסורים הוכו במבצע מכה קשה. אבדותיהם הסתכמו ביותר מחמישים הרוגים ובשלושים שבויים (אחת ממטרות הפעולה הייתה לקיחת שבויים על-מנת לפדות את חיילי צה"ל שהוחזקו בירדן ובסוריה). אבדות צה"ל היו שישה הרוגים וארבעה-עשר פצועים. הפעולה הייתה כה מוצלחת עד כי ראש הממשלה דוד בן-גוריון טען כי "הפעולה הייתה יותר מדי טובה". זאת בשל הגינוי שספגה ישראל באו"ם בשל מה שנחשב להפעלת כוח מוגזמת. חילופי השבויים התקיימו ב-29 במרץ 1956.
התגובות למבצע
פעולת כנרת גררה ברחבי העולם תגובות נגד קשות. העיתונות העולמית גינתה אותה בכל תוקף ומבחינות רבות היא ציירה את ישראל כמדינה שוחרת מלחמה ואלימות. בעולם לא נתפס ההקשר הישיר בין תקריות הירי על דייגי הכנרת לבין הפעולה. פעולותיה של המדינה גרמו לזעם רב גם בקרב הממשלות השונות שביקשו למחות על חימום הגבול הצפוני.
בישראל התנהל ויכוח שנסב בעיקר סביב עיתוי הפעולה. משה שרת, שר החוץ זעם על עיתוי המבצע שהתרחש בעת שהוא שהה בארצות הברית בניסיון לשכנע את השלטונות האמריקניים לספק לישראל נשק. הוא טען שפעולה שנעשתה ללא התגרות ערבית קודם לה מציגה את ישראל כמדינה מחרחרת מלחמה ומסכנת אותה באי-תמיכת המעצמות במקרה של מלחמה. דוד בן-גוריון, ראש הממשלה, דחה את טענותיו של שרת ושל אחרים וטען כי "אם נירתע מקושי זה ־ מסופקני אם נוכל לקיים המדינה, ליישב הדרום, ולשמור על הגבולות ולהבטיח חיי אזרחינו." כמו כן, ענה בסרקזם לביקורתו של עיתון "הארץ": ״אני יודע שיש הבדל בין בעלי עיתון חשוב וסופריו - ובין דייגים בכנרת [...] אבל ממשלת ישראל חייבת להגן גם על חיי דייג פשוט." עם זאת, גם בן-גוריון הודה לבסוף, במכתב שכתב לאבא אבן, שבחירת עיתוי והיקף הפעולה היו שגויים.
מרדכי בר-און מנה שלוש השפעות חיוביות למבצע מבחינת האינטרסים הביטחוניים של ישראל:
מועדון ספורט רמת אפעל
מועדון ספורט רמת אפעל היא קבוצת כדורסל ישראלית משכונת רמת אפעל שברמת גן.
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע האיגוד, בנוסף להעפלה לליגה הלאומית.
הקבוצה העפילה בעונת לליגת העל אך ויתרה על העלייה ומאוחר יותר אף ביקשה לרדת לליגה הארצית עקב קשיים כלכליים.
בסוף עונת הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים והתפרקה באופן סופי. באותה עונה שיחקה הקבוצה בליגה הארצית בכדורסל. מאמנה של רמת אפעל באותה עונה היה חנן קרן וסגלה כלל את דיימון פטרסון, שי קרביוב, ירון להט, אלדד דייגי, איתי גרינבוים, גלעד מאור, מוריס היימן, רן לפלר, אייל פרידמן, ניר גולן, עופר גולדברג, דני וינרב ואייל אלמקייס.
בעונת 2021/22 הקבוצה הוקמה מחדש וכיום משחקת בליגה ב׳ מחוז תל אביב. בנוסף יש לאגודה מחלקת נוער הכוללת 4 קבוצות ובית ספר לכדרוסל. הקבוצות משחקות באולם השכונתי של אפעל שעבר שיפוץ.
ישראל והפצצה
ישראל והפצצה (בגרמנית: Israel und die Bombe) הוא סרט דוקומנטרי גרמני משנת 2012 בן 52 דקות בבימוי של דירק פוהלמן אשר עוסק במדיניות הגרעין של ישראל ובעמימות גרעינית ישראלית.
הסרט הופק כקופרודוקציה של הערוצים ZDF ו-ARTE ושודר במקור בערוץ הטלוויזיה הגרמני ARTE ב-14 באוגוסט 2012.
הסרט מכיל בין היתר ראיונות עם העיתונאי הבריטי פיטר הונאם (Peter Hounam) מהעיתון הבריטי סאנדיי טיימס, ההיסטוריונים ישראלים איזבלה גינור וגדעון רמז, בנוסף לראיונות עם אבנר כהן, מרטין ון קרפלד, אבי פרימור, והחוקר האמריקאי סשה פולקוב-סורנסקי.
מלודי (1971)
מלודי (באנגלית: Melody ) הוא שמו של סרט בריטי שיצא לאקרנים בשנת 1971. הסרט פורסם גם תחת השם S.W.A.L.K ראשי תיבות של "Sealed With A Loving Kiss" (חתום בנשיקה אוהבת). עלילת הסרט עוסקת בסיפור אהבה בין שני ילדים, המודיעים לתדהמת הוריהם כי הם מתכוונים להתחתן ובולט בעיקר בשל הפסקול שלו, הכולל שירים של הבי ג'יס ושל קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. בין יוצרי הסרט בולט בעיקר מחבר התסריט, אלן פארקר, שיצר אחר כך כבמאי סרטים כ"באגסי מלון", "אקספרס של חצות", "תהילה", "החומה" של פינק פלויד ו"מיסיסיפי בוערת".
הסרט זכה לפופולריות רבה ביפן, שם הפך לסרט פולחן. יוצרי הסדרה היפנית "הלו קיטי" אף בחרו בשמו הפרטי של גיבור הסרט, דניאל, כשם ל"חבר" של דמות החתולה היפנית, כמחווה לסרט.
דראקולין
דראקולין הוא גליקופרוטאין הקיים ברוק של הערפד המצוי. הוא מורכב מ-411 חומצות אמינו ומשקלו כ-kDa88.5. הגליקופרוטאין משמש כמעכב אנזימטי הפיך בתהליך קרישת הדם על ידי עיכוב פעילותם של 2 אנזימים החיוניים לתהליך הקרישה (פקטורים IX ו-X). הפרשת הגליקופרוטאין שומרת על זרימת דם קבועה מגוף הקורבן ובכך עוזרת לעטלף ללקק באופן רצוף את הדם הניגר מפצע הנשיכה.
הדראקולין משמש לשימושים רפואיים ונחשב לנוגד קרישה רב עוצמתי (פי-20 מנוגדי קרישה אחרים), והוא ניתן ללוקים בהתקף לב ושבץ מוחי.
שמו של הגליקופרוטאין הוא על שם הערפד מהספר הידוע "דראקולה".
זאב הים (רב חובל)
זאב הים (1901 - 29 באוגוסט 1977) היה ימאי, מחלוצי הימאות העברית בעת החדשה. פיתח את התודעה הימית אצל בני הנוער ביישוב היהודי בארץ ישראל, ונחשב לרב החובל העברי הראשון.
ביוגרפיה
נולד בשם וולודיה איצקוביץ, באודסה שבאוקראינה (אז חלק מן האימפריה הרוסית), עיר נמל חשובה לשפת הים השחור. מנעוריו נמשך אל הים והימאות. את הכשרתו כימאי קיבל כנער יהודי יחיד בבית הספר לקדטים באודסה, וקיבל תעודת סיום באוגוסט 1924. הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר הרוסית (לימים נצ"ח), ושימש ציר מטעמה לקונגרס הציוני ה-14. עלה לארץ ישראל בשנת 1924, עיברת את שמו הפרטי לזאב ואימץ את מושא אהבתו, הים, כשם משפחה.
בארץ ישראל היה בין מייסדי "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר." (לימים אפיקים), ובמסגרתו הקים את "פלוגת הים", קבוצת דיג על גדת נחל הירקון. ב-1928, כשהחליט הקיבוץ לרכז את כל פלוגותיו ולהתיישב בחצר כנרת, עזב אותו זאב הים והחל לסייע בהקמת אגודת יורדי ים זבולון, שהחלה אז את פעילותה.
זאב הים עבד על אניות סחר חופים בין חופי ארץ ישראל, ומהם לביירות, טריפולי ואלכסנדריה, עד שמשפחת פולק מחיפה, בעלי מפעל המלט נשר, רכשה אוניית מטען, שינתה שמה ל"גוזל" והעסיקה את זאב הים כקצין סיפון. בשנת 1928 מונה הים לרב החובל בפועל של "גוזל". האונייה העבירה מטעני מלט ממפעל נשר עד שנת 1932 עת נמכרה, משלא הייתה כדאיות בייצור מלט ובשיווקו. אז יצא הים ללימודים באנגליה, בסיומם הוסמך לרב חובל לספינות חופים.
לאחר שובו שימש בחיפה כמנהל המחלקה הימית הממשלתית בעת בניית נמל חיפה, עד שנת 1933. בשנת 1934 מונה כמנהל טכני בחברה לספנות והספקה, תפקיד שמילא עד למינויו ב-1936 לרב חובל נמל תל אביב. לאורך כל השנים עסק בפעילות נוער, והיה קשור באגודת זבולון ובתנועות אחרות. זאב הים היה גם ממקימי החבל הימי לישראל ב-1936 וממייסדי בית הספר הימי בחיפה ב-1938 (שעבר ב-1954 לעכו ונקרא מאז בית הספר לקציני ים עכו).
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, רב החובל הבריטי שמונה זה מכבר כמנהל מחלקת השיט, לפטננט מילר, גויס לצי המלכותי הבריטי. מנהל בית הספר הימי ד"ר שלמה ברדין שהה בחו"ל ללא אפשרות לחזור, ובית הספר נותר ללא הנהלה. ועד הנאמנים של בית הספר הימי הצעיר החליט לבחור קצין-ים יהודי, שישמש כממלא מקום של מילר כראש מחלקת השיט. לאחר משא ומתן עם קצינים אחדים נבחר זאב הים לתפקיד, לאחר שהרשים את חברי הוועד המנהל ואת מנהל נמל חיפה, פ' רוג'רס, שהסכים להעניק לו תואר רשמי של "רב חובל לספנות חופית" שנדרש לצורך מילוי התפקיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס הים לשירות הצי הבריטי, כקצין קישור למתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, תפקיד בו החזיק עד 1946. הוא היה ממקימי "דולפין", הזרוע הימית של ארגון "ההגנה". לאחר שחרורו מהצי הבריטי, שלח דוד בן-גוריון את הים לאיטליה לרכוש כלי שיט, בהם סירות נפץ שהטביעו במלחמת העצמאות את האונייה האמיר פארוק, ספינת הדגל המצרית.
ביתו, ברחוב שמשון בחיפה, אשר תוכנן על ידי האדריכל החיפאי משה חת, עוצב בהשראת הים וכלל שער ובו הגה ספינה, פנסי איתות ימי בשביל הגישה ועמוד המזכיר מגדלור בכניסה. זאב הים נפטר בשנת 1977, בגיל 76 ונקבר בחיפה.
על שמו נקראו שתי ספינות אימונים של בית הספר לקציני ים עכו: אוניית הסוחר א/מ "רב חובל זאב הים" (מקודם m/s Akraborg), שירתה בין השנים 1990-1979; וספינת האימונים "רב חובל זאב הים" (מקודם G.S.L. Trevose), שירתה בין השנים 1997-1991.
בנק אש ישראל
בנק אש ישראל הוא בנק אינטרנטי ישראלי, שקיבל אישור הפעלה מבנק ישראל בדצמבר 2022. לאחר הקמתו הוא צפוי להיות הבנק הדיגיטלי השני בישראל, לאחר בנק ONE ZERO.
היסטוריה
הבנק הוקם על ידי היזמים יובל אלוני וניר צוק. בדצמבר 2022 קיבל את אישור ההפעלה מבנק ישראל.
פרופ' שמואל האוזר, לשעבר יושב ראש רשות ניירות ערך, מונה ליו"ר הבנק, נדין בודו-טרכטנברג תכהן כסגניתו. קובי מלכין, שהיה מנהל בנק אוצר החייל, צפוי לנהל את הבנק.
בינואר 2023 רכשה חברת כלל ביטוח 5% ממניות הבנק, תמורת השקעה של 100 מיליון ש"ח בו.
מהדי חסן
מהדי ראזה חסן (נולד ביולי 1979) הוא עיתונאי פוליטי וסופר ממוצא הודי.
ביוגרפיה
חסן היה המנחה של "תוכניתו של מהדי חסן" בחברת הסטרימינג פיקוק מאז אוקטובר 2020 וב-MSNBC מאז פברואר 2021.
ב-2015 חסן היגר לוושינגטון, ארצות הברית כדי לעבוד במשרה מלאה באל ג'אזירה בתוכנית UpFront וכמנחה של הפודקאסט Deconstructed בשנים 2018 עד 2020.
חסן הוא סופר המשנה בביוגרפיה של אד מיליבנד וכיהן בעבר כעורך הפוליטי של ההאפינגטון פוסט הבריטי.
חסן היה מנחה מספר תוכניות אנגליות של אל ג'אזירה, ביניהן: הקפה, ראש בראש, ו-UpFront.
Jimmy Cooks
Jimmy Cooks הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר הקנדי דרייק, בהשתתפות הראפר 21 סבאג', מתוך אלבום האולפן השביעי של דרייק, Honestly, Nevermind, שיצא לאור ב-17 ביוני 2022, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-OVO סאונד. זהו השיר היחיד באלבום עם הופעת אורח, והוא זכה לתואר "הרצועה המצטיינת" מאתר HotNewHipHop.
בטרם יצא כסינגל, השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשירו ה-11 של דרייק והשני של 21 סבאג' במקום הראשון במצעד. מאוחר יותר, יצא כסינגל לרדיו הלהיטים העכשוויים ב-11 באוקטובר 2022, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
הרכב
בכללי, השיר נותן הבחנה על "המסע המקצועי" של דרייק ומתייחס לקריירת המשחק המוקדמת שלו. סגנון השיר תואר כבעל "טעם של ממפיס" ובלט באלמנטים ה"נדירים" של סגנון ההיפ הופ באלבום מלא בשירי דאנס. האזכורים בשיר זה כוללים את צמד ה-NBA שאקיל אוניל וקובי ברייאנט המנוח, וכן את תקריט הסטירה של ויל סמית' וכריס רוק בטקס פרסי אוסקר ה-94. דרייק ו-21 סבאג' מעניקים מחווה גם לאמנים המנוחים ליל קיד ודי ג'יי קיי סליי.
ביקורות
ג'סטין קורטו מ-Vulture שיבח את הופעתו של דרייק וטען שהגיע ל"מצב מלא של קרונר", בעוד שהופעתו של 21 סבאג' העלתה את רמתו של השיר והפכה אותו ל"רגע האנרגטי ביותר" של השיר. ארמון סאדלר מ-Uproxx סבר כי השיר הוא "לכאורה חלק שני ל-'Knife Talk' מ-Certified Lover Boy ותיאר את הרצועה כ"חלקים שווים של כיף, שחצנות והייפ, דבר שבשגרת שני הראפרים". מייקל ספונרה מבילבורד העניק לו את תואר השיר הטוב ביותר ב-Honestly Nevermind, והצביע על כך שדרייק "היה צריך להזכיר למאזינים שהוא בראש שרשרת המזון במשחק הראפ על ידי שמירת הטוב ביותר לסוף".
אגם בר (קולומביה הבריטית)
אגם בֶר (באנגלית: Bear Lake; מילולית: "אגם דב") הוא אגם גדול בצפון-מערב אזור אומינקה בצפון מערב ההרים הפנימיים של פרובינציית  קולומביה הבריטית שבקנדה.
האגם ממוקם צפונית לאגם באבין ולאגם טאקלה, ואולם בניגוד לשני אגמים אלה המהווים חלק מאגן הניקוז של נהר פרייזר, אגם בר הוא יובל של נהר סקינה (נהר בר המנקז את אגם בר הוא יובל של נהר סקינה). העיירה בר לייק (העיירה אגם בר) המכונה גם פורט קונלי, ממוקמת על הגדה הצפון מזרחית של האגם.
יחיאל קרל גוגנהיים
מחקריו של גוגנהיים ופרסומיו משמשים עד היום ציון דרך עבור דורות של תלמידים, מורים ואנשי מקצוע בנושאי המזון והתזונה.
קורות חייו
גוגנהיים נולד בפרנקפורט על המיין שבגרמניה. למד רפואה בין 1924 ל-1929 בפרנקפורט, במינכן ובלייפציג. עבודתו לתואר דוקטור הייתה בתחום הפרמקולוגיה. בתחילת 1930 עמד בבחינות בהצטיינות (Magna cum laude).
במהלך לימודיו באוניברסיטה, משנת 1928 ועד קבלת התואר, עבד במכון הפרמקולוגי של אוניברסיטת פרנקפורט, שימש כמתמחה במחלקה למחלות פנימיות בבית חולים בברלין ובמכון הכימי של אותו בית חולים. עד 1933 הועסק כעוזר מחקר במכון להיגיינה של אוניברסיטת פרנקפורט ועסק בבדיקות מעבדה רפואיות ובמחקר מדעי בתחום המטבוליזם (חילוף חומרים) של חיידקים. בהמשך עבד במרפאת האוניברסיטה למחלות פנימיות. בשנות עבודתו בבתי החולים נדבק פעמיים במחלת השחפת שאילצה אותו לעזוב את עבודתו כרופא בבית חולים ולעבור למחקר ביו כימי.
ב-1 במרץ 1933 הצטרף למכון לדיאגנוסטיקה בקטריולוגית בברלין-שרלוטנבורג ועמד להתמנות לרופא ראשי של המכון בתוך חודש. עליית הנאצים לשלטון סיכלה תוכנית זו והוא פוטר ביום האחרון לחודש מרץ.
בשנת 1941 הוקמה במכון מעבדה לתזונה, וגוגנהיים התמנה לעוזר שלא מן המניין והתקדם בדרגות לעוזר מחלקה (1944) ולמדריך תזונה (1948). בשנים 1951–1952 השתלם בתחום התזונה בבית הספר הרווארד לבריאות הציבור (Harvard School of Public Health) בבוסטון שבארצות הברית. לאחר שובו התמנה למרצה בתזונה ובהמשך (1955) כפרופסור מן המניין.
גוגנהיים הקים וניהל את המחלקה לתזונה של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והיה בין מקימי בית הספר לתזונה בפקולטה לחקלאות ברחובות, על אף שבתחילה התנגד למיקומו בעיר זו. פועלו של פרופסור גוגנהיים הוכר בעולם. הוא היה עמית מחקר בהרווארד ופרופסור אורח בברקלי. ב-1968 הוענקה לו חברות כבוד של המכון האמריקאי לתזונה (American Institute of Nutrition). בשנת 1974 יצא לגמלאות ופרש מפעילות אקדמית סדירה, אך המשיך לשמור על קשר עם האוניברסיטה וללמד בה כפרופסור אמריטוס.
נוסף לפעילותו האקדמית שימש גוגנהיים בתפקידי ייעוץ לגופים ציבוריים בתחומו. החל בשנת 1943 היה מזכיר ועדת התזונה של הסוכנות היהודית. עם קום המדינה הושאל לממשלת ישראל כיועץ תזונה למשרד הקיצוב והאספקה ומנהל מדור התזונה בלשכת הבריאות המחוזית בירושלים. בשנים שלאחר מכן שימש יועץ תזונה למשרד הבריאות ויושב ראש ועדת התזונה של מועצת הבריאות. הוא הגדיר את תפריט המזון המומלץ שהיה הבסיס להרכב המזון של ילדי ישראל בשנים אלו, הידועות כשנות ה"צנע".
פרופסור גוגנהיים האריך ימים. כשנשאל פעם על הסיבה לכך לא ייחס זאת דווקא לתזונתו אך אמר: "זכיתי לאריכות ימים ולמזלי זכתה לכך גם אשתי. למה? אני לא יודע. אני יכול לאמר שכל חיינו אכלנו לשובע ולהנאתנו תפריט מגוון, והכל במידה. לא פחות מדי ולא יותר מדי. בעונג ובמידה" הוא נפטר בירושלים ב-16 באוקטובר 2002, בגיל 96.
עבודתו המדעית ופרסומיו
עבודתו המדעית הייתה כולה בתחום התזונה, במיוחד לגבי השפעותיה על בריאות הציבור. נוסף לערכם העיוני-אקדמי היו לפרסומים רבים שלו השלכות מעשיות. כך לדוגמה פרסם בשנת 1950 עבודה על הבעיות בבקרה על גלידה. בשנת 1965 פיתח במימון מענק מחקר של משרד החקלאות האמריקאי, תערובת מזון עשירה בחלבונים ודלת שומן מצמחים. גוגנהיים מצא שבארצות המזרח התיכון חסר מקור חלבונים עשיר היכול לספק אנרגיה ואבני בניין לגוף האדם בכלל ולהתפתחות תינוקות וילדים בפרט.
מאמרים
בשנותיו הראשונות פרסם מאמרים בגרמנית ולאחר מכן באנגלית ובעברית (רובם הגדול). בשנות השלושים של המאה העשרים עסק במחקר בסיסי ועל כן מאמריו אף הם בתחומים אלה: