cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המתחם הדתי בקלוואריה זבז'ידובסקה
האתר
האתר שוכן בין הרי ז'אר (Żar) להרי לנצקורונסקה (Lanckorońska) והוא מיוער ברובו. על מורדות ההרים שמשני צדדיו שוכנים שרידיהן של שתי מצודות מימי הביניים. המבנים הוקמו ברחבי האתר אגב ניצול תנאיו הטבעיים, והם משמשים דוגמה טובה לפארק מנרייסטי המשלב בין גנים צרפתיים בסגנון הבארוק, למבנים איטלקיים בסגנון הרנסאנס. צורתו של הפארק היא כשל אליפסה ושטחו כ-4 קמ"ר. המבנים העיקריים שוכנים לאורך היקפו של תא השטח ומקושרים זה לזה בשבילים. ממקומות שונים ברחבי האתר נשקפים נופי הפארק עצמו כמו גם מראות של הרי טאטרה ושל קרקוב.
המבנים ברחבי הפארק מגוונים ושונים זה מזה. הם מקוריים ועשירים בפרטים, ולעיתים ממחישים את ייעודם ואת שמם בצורתם. כך לדוגמה עשויה "קפלת לב הבתולה" בצורת לב. חלק מהמבנים פשוטים בבסיסם, כמו ביתו האליפטי של כייפא, וחלקם מורכבים כמו בית הבתולה הבנוי בצורת משולש המחובר באמצעות חצאי עיגולים, או ביתו של פונטיוס פילאטוס העשוי כצלב יווני. גם החומרים ששימשו להקמת המבנים ולעיטורם מגוונים - אבנים ולבנים לא מטוייחות לצד כאלה שטוייחו או צופו; גגות נחושת או אבץ לצד גגות רעפים מקרמיקה, ועוד.
אנטבלטורות משמשות לחלוקה אופקית של קירות המבנים, וחצאי עמודים מחלקים אותם אנכית. עיטורי המבנים משלבים מוטיבים מהסדר הטוסקאני, הסדר האיוני ומהסדר המשולב, חזיתות דמויות ארקדות וחלונות עגולים או מעוגלים. לחלק מהקפלות כיפות עם עיטורי סטוקו, ולחלקן צמודות בימות דרשה כנסייתיות (Pulpit) מאבן, עץ או לבנים, הבולטות מחזיתותיהן. עם זאת חלל המבנים פשוט בעיצובו ובריהוט שבהם. בחלקם לבנים הנושאות את הכיתוב "Terra Santa" ("ארץ הקודש"), המעיד עליהן כי הן מכילות עפר מירושלים.
באתר שתי כנסיות גדולות - כנסיית קבר הבתולה וכנסיית הצליבה - אך המבנים הבולט בו הם אלה של כנסיית גבירתנו של המלאכים ושל המנזר הציסטרסיאני הממוקמים במעלה הרי ז'אר. בכנסייה ספינה בודדת, ובצידה הדרומי שלוש קפלות הנושאות כיפות. משני צדדיה של החזית ניצבים שני מגדלים עם גגות בסגנון הבארוק שביניהם גמלון. מבני המנזר בנויים סביב שני קלויסטרים פנימיים מצפון לכנסייה, וחזיתם נישאת לגובה של שלוש קומות.
דום II: גיהנום על כדור הארץ
דוּם II: גיהנום על כדור הארץ (באנגלית: Doom II: Hell on Earth) הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי id Software והוצא לאור על ידי GT Interactive. המשחק יצא לאור ב-10 באוקטובר 1994 באמריקה הצפונית ובאירופה.
תקציר העלילה
אירועי עלילת המשחק מתרחשים מיד לאחר אירועי המשחק הראשון בסדרת "דום", השחקן שוב מגלם את התפקיד של דמות של נחת חלל אלמוני. לאחר שהנחת חוזר לביתו מהגיהנום, הוא מגלה כי שדים פלשו לכדור הארץ וגרמו למותם של מיליוני בני אדם.
בני אדם ששרדו את המתקפה שוקדים כעת על תוכנית לבניית מספר חלליות מסיביות אשר ישאו את הניצולים הנותרים בכדור הארץ לחלל. נמל החלל היחיד המסוגל לשגר את החלליות הללו נכבש על ידי הפולשים, אשר הציבו "שדה כוח" מעליו. בעקבות כך, כוחות של חיל הנחתים נלחמים באלפי שדים במטרה להסיר את שדה כוח, על מנת לאפשר לבני האנוש להימלט מכדור הארץ. לאחר שהנחת הרג את כל השדים שהשתלטו על נמל החלל והוריד את שדה הכוח, כל בני האנוש בכדור הארץ מצליחים לברוח לחלל, ונחת החלל האלמוני נותר האדם היחיד על פני כדור הארץ.
בעודו מחכה למותו הקרב, בידיעה שהצליח להציל את האנושות, נחת החלל האלמוני מקבל מסר מהחללית של בני האנוש בחלל אשר גילו בינתיים מאין הפולשים מהגיהנום מגיחים בדיוק. במסר מצוין כי הבסיס המרכזי של הפולשים נמצא במרכז עיר הולדתו של נחת החלל האלמוני. בעקבות כך נחת החלל עושה דרכו דרך העיר עד שהוא מגיע לבסיס של הפולשים, אך הוא מגלה כי אין דרך לעצור את הפולשים באתר זה. לאחר מכן הוא מחליט להיכנס לפורטל בין ממדי כדי לכבות אותו מהצד השני, וכך נכנס שנית לגיהנום האמיתי.
שני שלבים סודיים למשחק בסגנון טירה נאצית ובסופם רואים את קומנדר קין תלוי.
אבי טבח
ביוגרפיה
אבי טבח הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והתמחה במשרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד, רוזן. השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו ב-2003. בשנת 2007 הוענק לו פרס צלטנר לחוקר הצעיר.
תחומי מחקרו של אבי טבח הוא ניתוח כלכלי של המשפט בכלל ושל התנהגות פלילית ואכיפת החוק בפרט.
במסגרת עבודתו המשותפת עם יעקב נוסים, הציגו השניים תאוריה חדשנית בנוגע לענישה המושתתת על עבירות פליליות, שעומדת בניגוד לדגם של פרופסור גארי בקר, חתן פרס נובל לכלכלה. בקר טען שכשמגבירים את הסנקציות על עבירות פליליות, הדבר מרתיע עבריינים והם יעשו פחות עבירות. אולם נוסים וטבח, בניגוד לבקר, הראו שלפעמים דווקא הגדלת הסנקציות תגרום ליותר עבירות.
צבי הירש רבינוביץ
ביוגרפיה
נולד בשנת תר"ח לרב יצחק אלחנן ספקטור בעת שכיהן כרבה של ניאסוויז'. למד תורה מאביו, אך לא רצה לשאת במשרה רבנית ועסק במסחר, כשבמקביל היה עוזרו האישי של אביו בכל ענייני הרבנות. נישא לחיענא בת מאיר סאלץ מסלצניק שבמחוז וילנה.
בשנת תרל"ה פרסם אביו בכתב העת הלבנון פסק הלכה האוסר את השימוש באתרוגי קורפו לקיום מצות ארבעת המינים בחג הסוכות. במהלך הפולמוס שהתעורר בעקבות הפסק המחמיר, שהועיל לפרדסני ארץ ישראל, אך עורר התנגדות של רבנים אחרים שסברו כי השימוש באתרוגים אלו מותר, יצא לאור קונטרס בשם "תוכחת מגולה" התוקף את המתירים. על הקונטרס חתום אדם בשם בדוי, ויש המייחסים אותו לרב רבינוביץ שקינא לכבוד אביו. בין השנים תרל"ז-תר"מ (1877-1880) כיהן כמנהל "כולל קובנה" שהוקם אז תחת חסות אביו.
בקיץ תרמ"ז, עם פטירתו של הרב אברהם יוסף אש שכיהן רשמית כרבו של "בית המדרש הגדול" בניו יורק, והלכה למעשה כרבם של כל יהודי ניו-יורק יוצאי מזרח אירופה, הוקם ועד שהיה אמור לעסוק במינוי רב חדש שיהיה מקובל על כל קהילות יוצאי מזרח אירופה בניו יורק, מעין רב ראשי לניו יורק, שכונה "הרב הכולל". הוועד החליט למנות את אחד מגדולי התורה שבאירופה, בהנחה שאישיות רמת דרג בקנה מידה כלל אירופי תהיה מקובלת על הכל. נוסח מכתב שנשלח לשמונה רבנים מהשורה הראשונה, ובו בקשה שניתן היה לפרשה כהצעה לנמען להתמנות בעצמו כרב כולל, או להמליץ על אישיות בסדר גודל מתאים. הועלתה מועמדותו של רבי צבי הירש רבינוביץ למשרה זו, והוא נהנה מתמיכתם של כמה מגדולי רבני ליטא, כמו אביו, ורבי יוסף דוב סולובייצ'יק. אחדים מרבני אירופה אף טרחו ושלחו מכתב המלצה עבורו לוועד הניו-יורקי: רבי מרדכי גימפל יפה, רבי אלכסנדר משה לפידות, רבי הלל מיליקובסקי רבה של שקלוב, ורבי חיים ברלין שכתב את מכתבו גם בשם אביו הנצי"ב מוולוז'ין. למעשה נבחר לבסוף מועמד אחר, הרב יעקב יוסף, שהיה רבה הראשון והאחרון של העיר ניו יורק.
לאחר גניזת רעיון הרבנות בניו יורק, התקבל בשנת תרמ"ט כמו"צ ומגיד דמתא בווילנה ועבר להתגורר בה. בשנת תרנ"ב 1892, השתתף בישיבת גדולי ליטא שבה הוחלט על סגירת ישיבת וולוז'ין.
בשנת תרנ"ה לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא בשנית להֶנָה, בתו של הרב יחזקאל רוטנר מהורדנה.
עם פטירת אביו בחודש אדר תרנ"ו (1896), התמנה כרבה הראשי של קובנה. בשל התנגדותו לתנועת המוסר, ייסד בקובנה ישיבה נוספת על ישיבת כנסת ישראל שהייתה פעילה בפרבר סלובודקה, ושראשיה נמנו על אנשי תנועת המוסר. את הישיבה החדשה קרא על שם אביו המנוח, "ישיבת כנסת בית יצחק".
רבי צבי הירש רבינוביץ כיהן כרבה של קובנה עד לפטירתו בב' בשבט תר"ע, 12 בינואר 1910.
הוא היה גאון וידען, וחידש חידושים רבים בכל מקצועות התורה, אך כמעט כולם אבדו בעת מלחמת העולם הראשונה, מלבד כמה תשובות הלכתיות שלו שנדפסו בספרו של אביו "עין יצחק", שרדו רק כתבים בודדים ממנו והודפסו במהדורות חדשות של ספרי השו"ת של אביו, ובכתבי עת תורניים.
אגוסטינו בארבאריגו
אגוסטינו בארבאריגו (באיטלקית: Agostino Barbarigo; 1420 לערך - 20 בספטמבר 1501) היה הדוכס ה-74 של ונציה. בארבאריגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1486, ועד פטירתו.
ביוגרפיה
אגוסטינו נבחר לתפקיד הדוג'ה לאחר פטירתו של קודמו, אחיו, מרקו בארבאריגו. שניהם יחד ידועים, בין היתר, בזכות קברם המפואר שנעשה על ידי אמן לא ידוע, אשר נקרא על שם היצירה - אמן תבליטי בארבאריגו.
בתקופת כהונתו, בשנת 1496 יזם אגוסטינו את הקמת הקואליציה של ערי איטליה במטרה להביא לנסיגת כוחותיו של שארל השמיני, מלך צרפת מאיטליה. נסיגה שהחלה בעקבות ניצחון האיטלקים קרב פורנובו.
בראשית שלטונו שמר על יחסים טובים עם סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני, אולם היחסים התערערו החל משנת 1492 ומלחמה בין ונציה לבין האימפריה פרצה בשנת 1499 עת נאסרו הסוחרים הוונציאנים באיסטנבול וכוחות עות'מאנים פלשו מבוסניה לעבר דלמטיה וצרו על זארה. בקרב זונקיו נחל הצי הוונציאני תבוסה, ולפנטו עברה לשלטון העות'מאנים, ובמהרה גם מודונה וקורוני נכבשו. אובדן איים אלה אשר היוו תחנות עבור צי הסוחר הוונציאני בדרכו למזרח הים התיכון ולארצות המזרח התיכון פגעו בסחר הוונציאני.
לאחר ארבע שנות מלחמה, נחתם בשנת 1503 הסכם שלום, אשר אפשר לוונציה לשלוט בנַאפְפְּלִיוֹ שבמוראה, בפטרס ובמונמבסיה.
ג'וזפה גריבלדי
ג'וזפה גריבלדי (באיטלקית: Giuseppe Garibaldi; 4 ביולי 1807 – 2 ביוני 1882) היה גנרל, פטריוט ומנהיג איטלקי. מכונה גם 'גיבור של שני עולמות' בעקבות פעולותיו הצבאיות הן באירופה והן באמריקה הדרומית. הוא נחשב לגיבור לאומי איטלקי ולאחת הדמויות המרכזיות במאבק לאיחוד איטליה במאה ה-19.
שנותיו המוקדמות
גריבלדי נולד בעיר ניס, אז בקיסרות הצרפתית, למשפחה של דייגים וסוחרים יורדי ים. את רוב לימודיו עשה בלימוד עצמי ולא במסגרת לימודית מסודרת. בצעירותו עבד כמלח באוניות סוחר בים התיכון, וב-1833 הצטרף לצי הצבאי של ממלכת סרדיניה-פיימונטה, שבו רכש ניסיון צבאי ראשון. ב-1834 השתתף במרד על ספינת קרב בצי של פיימונטה שמטרתו הייתה להצית מהפכה להפיכתה של פיימונטה לרפובליקה, אך הקשר התגלה וסוכל בידי כוח מקומי. הוא הועמד למשפט ונידון למוות שלא בפניו בידי בית משפט בג'נובה, אך הצליח להימלט לצרפת, וממנה לדרום אמריקה.
דרום אמריקה
בין השנים 1836–1848 היה גריבלדי בגלות בדרום אמריקה. הוא התנדב לחיל הים של ריו גראנדה דו סול, שתכנן לערוק מהצי של ברזיל, ועד מהרה הפגין כישורי מנהיגות צבאית יוצאי דופן. למרות מאמציו, צבא ברזיל היה חזק דיו ופעולת המרי של ריו גראנדה דו סול הקטנה לא צלחה. ב-1842 עברו גריבלדי, בת זוגו אניטה ובנם לאורוגוואי, שנלחמה באותה עת על עצמאותה מארגנטינה. גריבלדי התנדב לצי של אורוגוואי ובתוך מספר חודשים הפך למפקד הצי. ב-1848 הוא פיקד על קבוצת גולים איטלקים בקרב הגנה על מונטווידאו בירת אורוגוואי. קבוצה זו הפכה בהמשך לגרעין שממנו נבנתה בריגדת "החולצות האדומות" שלו. לאחר סדרת ניצחונות, החליטו גריבלדי וכ-60 מחברי "החולצות האדומות" לחזור לאיטליה במטרה להתחיל בה מהפכה שתוביל לכינון רפובליקה איטלקית מאוחדת.
חזרה לאיטליה
לאחר שובו לאיטליה ב-1848, הצטרף גריבלדי לתנועה לשחרורה ולאיחודה של איטליה שנודעה בהמשך כ"ריסורג'ימנטו" (חלקיה השונים של איטליה הוחזקו על ידי אוסטריה וצרפת וחלקים אחרים על ידי מלכים מקומיים כמו מלך נאפולי). הוא הציע את שירותיו לאפיפיור פיוס התשיעי ולמלך סרדיניה-פיימונטה קרלו אלברטו, אך נדחה על ידי שניהם. צבא סרדיניה-פיימונטה בז לכישוריו הצבאיים שנרכשו באופן עצמי ולא במסגרת מוכרת, ויעץ לפיכך למלך לסרב לקבל את שירותיו של גריבלדי. הוא פנה למילאנו והתקבל בה בחום. למרות מספר הצלחות מול האוסטרים, שהחזיקו ברוב שטחה של לומברדיה, הכוח שהציב במילאנו מול האוסטרים היה קטן מדי, וגריבלדי נאלץ להימלט לשווייץ.
הגנת רומא
ב-1849 נמלט האפיפיור פיוס התשיעי מרומא בעקבות מרד רפובליקני, וגריבלדי הוביל את כוחות המתנדבים שלו לרומא כדי לתמוך בהקמתה של רפובליקה ברומא. גריבלדי הגן בגבורה על העיר מול התקפות של כוחות נפוליטניים מחוזקים בידי צרפתים, אך נאלץ לבסוף לסגת. אף שהותר לו לעזוב את העיר יחד עם כ-5,000 מתומכיו, דרך הנסיגה שלהם עברה בשטחים שבשליטת האוסטרים, ומרבית הכוח נהרג (כולל אהובתו אניטה), נשבה, או התפזר, וגריבלדי נאלץ שוב לברוח מאיטליה כדי להציל את חייו. גם כך, ההגנה ההרואית של רומא והנסיגה שביצע לאורך השטח האיטלקי, הפכה אותו לגיבור בעיני האיטלקים. הוא ברח תחילה לטנג'יר, ובהמשך לסטטן איילנד שבניו יורק, שבה עסק בייצור נרות, ולבסוף הגיע לפרו.
בצפון איטליה
ב-1854 הזמין אותו הרוזן קמילו קאבור, ראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה, לשוב לאיטליה, בתנאי שיימנע מלהצטרף לרדיקליזם של מציני. גריבלדי חזר לאיטליה, וקנה לעצמו בית באי קאפררה, צפונית-מזרחית לאי סרדיניה. גריבלדי היה משוכנע שהדרך לשחרור ולאיחוד איטליה קשורה בשיתוף פעולה עם השליט הליברלי של סרדיניה-פיימונטה, המלך ויטוריו אמנואלה השני. קאבור הצטרף לגריבלדי בהנהגת כוח של מתנדבים נגד האוסטרים השולטים בלומברדיה, ובאמצע 1859 השתלטו גריבלדי ואנשיו על וארזה, קומו, ורוב שטחה של דרום טירול שבצפון איטליה.
אלפי איטלקים נוספים, פטריוטים ומהפכנים, הושפעו מעמדתו של גריבלדי, דבר שהגביר מאוד את כוחה של המלוכה בסרדיניה. גריבלדי נעשה מעורב באופן ישיר ועמוק במאבקים הצבאיים והפוליטיים המורכבים החל משנת 1860. המלך ויטוריו אמנואלה השני וראש ממשלתו קאבור הבינו את ערכו של גריבלדי כמנהיג צבאי, אך חששו שכל התקדמות במהלכים לאיחוד איטליה תביא לפלישה אוסטרית-צרפתית. גריבלדי עצמו היה מתוסכל מהססנות המלך, במיוחד לאחר שניס, עיר הולדתו, הוחזרה לצרפת ב-1860.
'החולצות האדומות'
מאוכזב משיתוף הפעולה עם ויטוריו אמנואלה השני וראש ממשלתו קאבור, החליט גריבלדי לפתוח במערכה עצמאית ב-1860 שתביא בסופו של דבר לשחרורה ולאיחודה של איטליה. הוא הפליג מג'נובה ב-6 במאי עם כאלף איש לבושים בחולצות אדומות ששימשו להם כמדים, והחל במסע מלחמה שכונה "מסע האלף". הוא הגיע עמם למרסלה שבסיציליה ב-11 במאי. תושבי סיציליה, במיוחד האיכרים והסוחרים, נהרו לצבאו והצטרפו לשורותיו שגדלו באופן ניכר. אנשי החולצות האדומות וגריבלדי בראשם כבשו את פלרמו בירת סיציליה ממלך נאפולי, וב-19 באוגוסט חצו את מצר מסינה ועברו לדרום איטליה היבשתית. בספטמבר הדיחו גריבלדי וכוחותיו את מלך נאפולי וכבשו את העיר נאפולי עצמה. הקרב על הנהר וולטורנו נגד חיילים משרידי צבא נאפולי הסתיים בניצחון מכריע של גריבלדי, וכתוצאה מכך עברה ממלכת שתי הסיציליות לידיו, והוא העבירה במהירות לשלטונו של מלך פיימונטה, ויטוריו אמנואלה השני.
התכתשות עם המלך
ב-1862 תכננו ויטוריו אמנואלה השני ויועציו לכבוש את ונציה מידי האוסטרים, ושכנעו את גריבלדי לפקד על כוח מתנדבים במערכה זו. התוכנית הייתה לתקוף את האוסטרים במתקפת הסחה בבלקנים, ואז לפלוש לוונציה.
גריבלדי, לעומתם, לטש את עיניו לרומא, שנחשבה בעיניו כבירתה הטבעית של איטליה המאוחדת. הוא ריכז כוחות והתקדם עמם למדינת האפיפיור ולרומא. ברומא שהה חיל מצב צרפתי שהופקד על הגנתה. ויטוריו אמנואלה השני חשש מהתערבות צרפתית, ושלח כוחות צבא כדי לעצור את התקדמותו של גריבלדי לרומא. גריבלדי נפצע בהיתקלות כוחותיו באספרומונטה עם כוחות צבא המלך, ונלקח למעצר.
קרבותיו האחרונים
ויטוריו אמנואלה השני הבין את ערכו של גריבלדי, ושחרר אותו, וב-1866 קיבל גריבלדי שוב פיקוד עצמאי כשפרצה בטירול מלחמה נגד אוסטריה. המלחמה הסתיימה כשכוחותיו של ויטוריו אמנואלה, כולל כוחותיו של גריבלדי, כבשו את ונציה. האיטלקים נלחמו היטב, אך ניצחונם הושג בעיקר מכיוון שהאוסטרים היו עסוקים באותה שנה במלחמתם עם פרוסיה, ולא יכלו להפעיל את מלוא כוחם בטירול.
בשנת 1867, ניסה גריבלדי שוב לתפוס את רומא, אך ההתקפה הייתה בלתי מתואמת כראוי ונכשלה, וגריבלדי נעצר בידי חיילים צרפתים. לאחר ששוחרר, חי גריבלדי בשנתיים הבאות בחוותו באי קאפררה שמצפון לסרדיניה.
בשנים 1870–1871 עמד גריבלדי בראש צבא מתנדבים שנלחם לצד צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה. גם כאן הוא התגלה כמפקד מצוין עם הבנה טובה של שדה הקרב ושל טקטיקות לחימה. לאחר שצרפת הפסידה במלחמה זו, שב גריבלדי לאיטליה.
באוקטובר 1870 צורפה רומא לאיחוד האיטלקי, וב-1874 נבחר גריבלדי לפרלמנט של איטליה המאוחדת.
שנותיו האחרונות והערכת פועלו
בסוף ימיו השתקע גריבלדי באחוזתו באי קאפררה שבצפון סרדיניה. הוא הביע תמיכה בתנועה הסוציאליסטית של איטליה ובתנועות סוציאליסטיות במדינות נוספות. גריבלדי נפטר באי ב-1882, ונקבר שם. באי הוקם אתר לזכרו, קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה, ובו שחזור של אחוזתו ובית קברות של בני משפחתו.
גריבלדי הצטרף לבונים החופשיים בשנת 1844, ובהמשך אף נבחר לנשיא גדול של הלשכות שהיו קיימות אז באיטליה.
הפופולריות של גריבלדי, יחד עם תעוזתו הצבאית, כושרו להוביל מערכות צבאיות, וכישרונו להלהיב את ההמונים, היוו גורם מכריע במאבק שהביא לאיחוד איטליה.
לקריאה נוספת
Mack Smith ,Denis Garibaldi a great life in brief
מקש Delete
מקש Delete הוא מקש ברוב מקלדות המחשב ומשמש, בדרך כלל, למחיקה של התו שלפני או אחרי הסמן (במצב של עריכת טקסט), או למחיקה של האובייקט שנבחר כעת (במצב GUI). המקש מכונה לעיתים מקש "מחיקה קדימה" ("forward delete"). הסיבה לכך היא שמקש backspace מוחק אף הוא תווים, אולם רק את אלו שנמצאים מאחורי הסמן. על מקלדות רבות, כגון רוב מקלדות אפל, המקש עם הפונקציה backspace זוכה גם הוא לכינוי "Delete".
מיקום ותוויות על מקלדות
המקש מופיע במקלדות מחשב תואמות IBM כ- או, ולעיתים מלווה בסמל חץ שמאלה. עם זאת, לפעמים המקש שכותרתו מבצע את הפונקציה Backspace במקום זאת, לדוגמה, במקלדות מסוימות של Apple.
במקרים אחרים, המקש Delete נמצא במיקומו המקורי של מקלדת IBM, בשורה העליונה ומשמאל למקש Backspace. מחשבים ניידים רבים מוסיפים שורות של מקשים קטנים יותר מעל שורת מקש פונקציה כדי להוסיף מקשים למקלדת בגודל לא סטנדרטי. בשורה זו של מקשים קטנים יותר, המיקום של מקש Delete הוא ליד הקצה הימני. במחשבים ניידים של אפל (למשל מקבוק ו-מקבוק פרו), את הפונקציה של מחיקה קדימה ניתן להשיג באמצעות שילוב.
המקש Delete הוא בדרך כלל קטן יותר וממוקם פחות בנוחות ממקש Backspace, ובמקלדות שבהן המקום מוגבל, לדוגמה, כאשר משמיטים את המקלדת הנומרית או את המקלדת הווירטואלית במכשירים ניידים, לעיתים קרובות הוא מושמט לחלוטין.
במקלדות קומפקטיות מסוימות (לדוגמה, Happy Hacking Keyboard בעלת 60 המקשים), מקש Delete מחליף את מקש Backspace המקובל, והפונקציה Backspace מושגת על ידי החזקת המקש Fn ולחיצה על Delete.
שימושים
כאשר לוחצים על המקש במהלך עריכת טקסט או פקודה, מקש המחיקה ( או ), מוחק את התו שלפני המיקום של הסמן, ומזיז את כל התווים הבאים למקום אחד אחורה. המקש משמש ביישום רבים בעלי ממשק גרפי כדי להורות על מחיקת האובייקט שנבחר כעת, לדוגמה במנהל הקבצים או בלוק טקסט במעבד תמלילים.
מקש המחיקה פועל, לעיתים קרובות, כפקודה כללית להסרת אובייקט שנבחר, כגון תמונה המוטבעת במסמך (ב- Apple Keyboards, למקש "המחיקה קדימה" ולמקש Delete יש השפעה זהה בעת הפעלה על אובייקט מסומן).
מקש המחיקה, על לוחות אם מודרניים רבים, פועל גם לפתיחת מסך הגדרת ה-BIOS בעת הפעלה של המחשב.
ביישומי GUI שבהם המפתח 'מחק' מופעל, במיוחד במנהלי קבצים, לחיצה עליו אינה בהכרח מוחקת באופן מיידי את האובייקט שנבחר, אך לעיתים קרובות תופיע תיבת דו-שיח לאישור כדי לאפשר למשתמש לבטל את המחיקה, או שהאובייקט עשוי להיות לעבור אל "סל המחזור" כך שניתן יהיה לשחזרו מאוחר יותר. בהקשרים אחרים של יישומים עם ממשק משתמש, הפונקציה Undo ("בטל") יכולה לעיתים קרובות לשחזר את המחיקה.
מיפוי מקש חלופי
כמו במקלדות אפל, למשתמשים רבים חסר מקש ייעודי לפונקציה "למחוק קדימה", משתמשי מקינטוש המבקשים לקבל מקש ייעודי למחיקה כזו יכולים להקצות מחדש את הפונקציה למקש אחר באמצעות יישומי צד שלישי שונים, כגון DoubleCommand, Karabiner או PowerKey. לדוגמה, התקנה המאפשרת יישום DoubleCommand מאפשר למשתמש להשתמש ב- או במקלדת הנומרית  כמקשים לביצוע מחיקה קדימה.
פ.צ. ריגה
פוטבולה קלבס ריגה היה מועדון כדורגל מהעיר ריגה, בירת לטביה שפעל בין השנים 1999–2008. אצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון לטביאנס אוניברסיטטס בן 5,000 המושבים.
היסטוריה
בשנת היווסדו זכה בגביע הלטבי, בעקבות הזכייה השתתף המועדון במשחקי גביע אופ"א בעונת 1999/2000. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת הלסינגבורג והודח מהטורניר.
בשנת 2007 סיים את הליגה במקום השלישי. והעפיל לגביע האינטרטוטו של שנת 2008. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פיילקיר, בסיבוב השני ניצח את קבוצת בוהמיאנס מאירלנד, בסיבוב השלישי הפסיד לקבוצת אלפסבורג משוודיה והודח מהטורניר.
המועדון הפסיק להתקיים בשנת 2008 עקב קשיים כלכליים.
הכלב היהודי
הכלב היהודי הוא ספר מאת אשר קרביץ אשר מתאר את השואה מנקודת מבט של כלב ויצא לאור ב־2007. הספר זכה בתעודת פלטינה של אגודת הסופרים, הומחז על ידי יונתן אסתרקין ואף הועלה בתיאטרון הסימטה בכיכובו של אלון אופיר. הספר נבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנת 2009, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
עלילה
גור כלבים נולד בשנות השלושים למשפחה יהודית בגרמניה הנאצית, ומקבל את השם "כורש". לאחר חקיקת חוקי נירנברג שאסרו על יהודים לגדל כלבים, נמסר לגבר גרמני נשוי, משם עובר לילד של קצין נאצי עקב גלויו של בעליו הקודמים כהומוסקסואל, שתוך זמן קצר עוזב אביו על מנת לעלות בדרגותיו, שם מת בתאונה. כורש בורח מהילד ומצטרף ללהקה של כלבי בר. לאחר התפרקותה הוא נלכד ומגיע למחנה השמדה, בתור כלב מאולף של נאצי. שם פוגש באחד מבני משפחתו הראשונה, יהושע. לאחר שבעליו הנאצי שומע על זוועות השואה מפי יהושע, פורץ מרד וכורש בורח עם יהושע ליערות ומצטרף לפרטיזנים. לאחר מכן הם עולים לארץ ישראל. בארץ יהושע לא מבין למה כל הדבר הזה קרה לו ומבקש מאלוהים להמית אותו ואת הכלב כדי שייתחבר עם בני משפחתו שוב בעולם הבא. אלוהים נעתר לבקשתו וממית את שניהם. כאשר כורש ויהושע מגיעים לשערי גן עדן, אלוהים אומר ליהושע שעכשיו ילך לגן עדן, ויתייחד עם משפחתו, ואילו כורש ילך לגן עדן לכלבים. להפתעתו הגמורה של אלוהים, יהושע מסרב לו, ומבקש ממנו לקחת איתו את כורש לגן העדן של בני האדם. אלוהים נעתר גם לבקשה זאת ואף נותן לכורש במתנה מריצה מלאת עצמות יבשות.
רקע היסטורי
הספר מתחיל בלידתו של כורש, בבית משפחת גוטליב היהודית בברלין. לאחר שחוקקו את חוקי נירנברג שאמרו כי ליהודים אסור להחזיק כלבים - נאלצו בעליו למסור לאימוץ את כורש, וכתוצאה מכך כורש עובר מספר משפחות בגרמניה ללא מיקום מדויק, אך כשהוא בורח מהמשפחה האחרונה, הוא נכלא על ידי המכלאה העירונית, שם הביאו אותו למחנה אימונים להכשרה על ידי הנאצים כבר מאז 1930 החלו הגרמנים להשתמש בכלבים למטרות צבאיות, מעט לפני שהיטלר עלה לשלטון. הגרמנים הקימו בית ספר לאימון כלבים בגרונהייד, ליד ברלין, ואחד נוסף ליד פרנקפורט. שני בתי הספר יכלו לאמן עד 2000 כלבים בכל רגע נתון. כשהנאצים והיטלר עלו לשלטון, הם עשו שימוש רחב בכלבים למטרות צבאיות - בעשר השנים של שלטון הנאצים, הם אימנו כ-200,000 כלבים. הכלבים אומנו למטרות שמירה, סיור, וכשליחים. בשנת 1939, הכלבים שומשו על ידי המשטרה הגרמנית על מנת לשמור על הגטאות והמחנות שהקימו הנאצים. לכל מחנה ריכוז היה את יחידת הכלבים של הSS, שאומנו על מנת לתקוף אסירים. הSS השתמשו בכלבים גם על מנת לאסוף ולגרש יהודים לתוך מחנות הריכוז ומחנות העבודה, בדרך כלל ברכבות.
רוב הכלבים ששומשו על ידי הנאצים היו רועים גרמניים – הם נחשבו לכלבים נאמנים וקלים לאילוף. בסיורי השומרים במחנות הריכוז, הצטוותו אליהם בדרך כלל כלבן וכלבו. הנאצים אף הקימו בתי הרבעה לכלבים עבור מטרות צבאיות. ראש בית הספר היה מאמן בשם לאנגר.
כלבים במלחמת העולם השנייה שומשו גם כנשק נגד הטנקים של האויב על ידי הסובייטים, ונקראו כלבים נגד טנקים. הם אומנו לרוץ עם חומרי נפץ מתחת לטנקי האויב, וכשגילו זאת הנאצים, החלו לירות בכלבים בחזית המזרחית בטענה שהם נגועים בכלבת. לאחר שנת 1942, הפסיקו להשתמש בכלבים למטרה זו.
בספר מתואר גם מרד אסירים גדול שפרץ, דרכו ברח כורש מהמחנה עם הבעל היהודי המקורי שלו, שהגיע למחנה הריכוז. מרד האסירים בטרבלינקה היה מרד ענקי שהתרחש ב-2 באוגוסט 1943, שתוכנן זמן רב מראש. רק כ-200 אסירים הצליחו לצאת ממחנה הריכוז, למרות שהשתתפו בו כ-1500 אסירים. בזמן המרד נשרף רוב המחנה, שהיה ברובו בנוי עץ, פרט לתאי הגזים. האסירים שנותרו במקום הוצאו להורג או הועסקו בפירוק המבנים והגדרות של המחנה ובטישטוש עקבות הפשעים שנעשו במקום. לאחר סיום עבודתם נורו כולם. שטח המחנה נחרש, נזרעו ונטעו בו עצים, והוקמה במקום חווה חקלאית ויושבו בה אוקראינים. לאחר מרד האסירים הצליחו לברוח כורש ויהושע מהמחנה, הצטרפו לפרטיזנים ששהו ביער הקרוב והסתתרו בביתה של אישה גרמנית במשך שנה. בסוף המלחמה עלו בספינת מעפילים ארצה וחיו בתל אביב עד יום מותם.
דני סנדרסון
דניאל (דני) סנדרסון (נולד ב-30 בנובמבר 1950) הוא גיטריסט, זמר,פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי וקומיקאי ישראלי, חתן פרס אקו"ם ופרס אמ"י. סנדרסון נחשב לאחד מאבות הרוק הישראלי, ולאחד היוצרים המשפיעים במוזיקה הישראלית. היה הכותב והמלחין העיקרי בכוורת, גזוז ודודה. כאשר רבים מפזמוניו מאופיינים בכתיבה הומוריסטית.
ביוגרפיה
סנדרסון נולד ב־1950 בבית החולים הסקוטי בטבריה. הוריו, חיים ורינה, היו אמריקאים, שעלו לישראל ב־1948 מטעמים ציוניים. שניהם השתייכו לתנועה הציונית "הבונים" (שהפכה ב-1982 ל"הבונים דרור") והתגוררו בכפר בלום. כשהיה בן שנה, עברה המשפחה לחיפה וב-1958, לסביון.
ב-1960 מונה אביו לנציג אל על בניו יורק, שם גדל סנדרסון עד 1968. במהלך ילדותו למד מדודו לנגן בגיטרה ובבנג'ו, והושפע מזרמים מוזיקליים שונים על ידי בני משפחתו השונים. כבר בילדות הפגין כישרונות מוזיקליים ובידוריים.
במשך שמונה שנות שהותו בניו יורק נחשף סנדרסון לצלילי מוזיקה אמריקאית בכלל, ולזרמי הבלוז והרוק אנד רול בפרט. דוגמה מובהקת לכך הוא השיר "גלשן" אשר ניכרת בו היטב השפעתה של להקת "הביץ' בויז". עוד בנערותו הוא למד לנגן בגיטרה חשמלית ובפסנתר, בגיל 14 החל אף ללמד נגינה ובשנת 1966, עדיין בניו יורק, הצטרף להרכב בשם "הירח" ("The Moon").
בשנת 1968 חזר סנדרסון לישראל, והתגייס לצה"ל במסגרת להקת הנח"ל. במהלך שירותו הצבאי יצר קשרים עם מאיר פניגשטיין, אלון אולארצ'יק, גידי גוב ואמנים אחרים. בשנת 1970 החל להלחין ולעבד יצירות בשביל להקות צבאיות שונות, וכן להרכב השלושרים, ולמחזה המוזיקלי "קפוץ" שנכשל מסחרית. במקביל לשירותו הצבאי ניגן בלהקת "השניצלים" שהקליטה שני שירים באנגלית.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי ב-1971 פתח סנדרסון בקריירת זמר יחיד. בשנת 1972 הוציא סינגל שאותו כתב, הלחין ועיבד בשפה האנגלית. הסינגל לא משך תשומת לב רבה. באותה שנה יצא סנדרסון ללונדון.
בסוף שנת 1972 שב סנדרסון לישראל והקים את להקת "כוורת" שהייתה להקת הרוק הישראלית הראשונה שזכתה להצלחה ונחשבת לאחת הלהקות החשובות והמשפיעות ברוק הישראלי. מלבד הקמת הלהקה היה סנדרסון דומיננטי בכתיבת השירים שהתאפיינו במלודיות עשירה ובהומור נונסנס, מאפיינים שהפכו מאוחר יותר למוטיבים בולטים ביצירתו. לאחר פירוקה של כוורת ב-1976 כתב סנדרסון ספר ראשון בשם "נחירה פומבית". בשנת 1978 הפיק מוזיקלית את תקליט המופע של יהונתן גפן, "שיחות סלון". באותה שנה הקים יחד עם גידי גוב את להקת גזוז שפעלה בהצלחה עד לשנת 1979. לאחר שלהקה זו התפרקה הקים את להקת דודה שזכתה לפחות הצלחה מקודמתה, והתפרקה לאחר שנה.
שנות השמונים
באפריל 1982 יצא לחנויות אלבום הסולו הראשון של סנדרסון, גודל טבעי, בחברת התקליטים CBS. ממנו התפרסמו השירים: "פיקששתי" (מילים: זאב חפץ), "גלשן", "סיבה לחיות" ו"היפנוזה". בהקלטות האלבום השתתפו מלבד סנדרסון גם אלון הלל בתופים ואלון נדל בבס והוא לווה בסיבוב הופעות באותו שם. ב־1983 הזמין המפיק חיים סבן את סנדרסון ללוס אנג'לס לשם ניסיון לפיתוח קריירה בשוק המוזיקה האמריקאי. הניסיון לא הצליח וסנדרסון חזר לישראל. הכישלון חולל אצלו שינוי תודעתי:.
בקיץ של שנת 1984 השתתף סנדרסון בהופעות האיחוד הראשונות של כוורת, ובספטמבר של אותה שנה יצא אלבומו השני חף מפשע, שמכר יותר מ-15,000 עותקים. באלבום בלטו השירים: "שיר רועים", "בואי מותק", "רותיל'ה", "חושב עלייך" ו"מה הדאווין שלך?", שהוקלט בהופעות שליוו את האלבום וצורף לו מאוחר יותר.
אלבומו השלישי חכם על קטנים שיצא ביוני 1987 זכה לשבחי המבקרים ונמכר ביותר מ-30,000 עותקים. בלטו בו השירים "אצל הדודה והדוד" (לו הופק קליפ מושקע בבימויו של מוטי קירשנבאום), "חתונה", "אור", "חוש המישוש" ו"אל תצחק עלי". בשנת 1988 ערך סנדרסון את תקליטי כוורת להוצאה מחדש לקומפקט דיסק. באותה שנה יצא סנדרסון במופע בשם "בבת אחת", שבו ביצע את להיטיו.
שנות התשעים
בשנת 1990 השתתף סנדרסון בהופעות איחוד כוורת בפעם השנייה, שזכו להצלחה גדולה אף יותר מהופעות האיחוד הראשונות. בסוף השנה יצא אלבומו הרביעי של סנדרסון, קופץ לשניה, שאת רוב שיריו כתב, הלחין ועיבד בעצמו. מהאלבום התפרסמו השירים: "היא אני והוא", "תהיה ריאלי", "הבית האפור", "היא חולה" ובעיקר הלהיט "זה הכל בשבילך", שבוצע ביחד עם מזי כהן. ב-1992 יצא אלבום האוסף של סנדרסון, הטובים לטיס - נבחרת שירים שהכיל להיטים מאלבומים קודמים ושיר אחד מימי להקת דודה.
במרץ 1994 הפיק סנדרסון יחד עם אלון אולארצ'יק את אלבומו החמישי, מת לבכות 2, שהוגדר על ידו כאלבום "הבעייתי מבין אלבומיו", אף על פי שהצליחו במידה ממנו השירים: "אל תדברו איתי", "קיץ רחוק", "אני כועס רק עלי" ו"הכיסא נמוך מדי". באותה שנה יצא במופע סטנדאפ, וכן יצר ספיישל טלוויזיוני בשם "יומני סנדרסון" ששודר בטלעד.
בשנים 1995–1996 החל להגיש סנדרסון תוכנית אירוח אישית בערוץ 1 שהציגה מוזיקאים שונים שניגנו במשותף ובנפרד מסנדרסון. באוגוסט 1997 יצא אלבומו השישי שתואר בפי רוב המבקרים (ובהם יואב קוטנר) כאלבום הטוב ביותר שיצר - הלא נודע. אלבום זה התאפיין בסגנון רוקנ'רול קלאסי משנות השישים, כששיר הנושא לווה בווידאו-קליפ מושקע והפך לאחד הלהיטים הגדולים של הרוק הישראלי בשנות התשעים. כמו כן נכללו באלבום להיטים נוספים כגון: "בחורות מכוניות וערבי שישי", "שלו לעולמים" ו"אמרתי לה לבוא". ב-1998 סנדרסון הגיש יחד עם אבי אטינגר את "ציפורי לילה נשאבות לתוך מנוע של מטוס ג'מבו" בגלי צה"ל. עוד באותה שנה לקח סנדרסון חלק בהופעת האיחוד של כוורת בפארק הירקון, ובשנת 2000 השתתף שוב באיחוד של כוורת, הפעם למטרת מימון ניתוח דחוף לחבר הלהקה יצחק קלפטר.
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2000 השתתף במופע "עם הגב לים" לזכרו של מאיר אריאל, בו ביצע עם רונית שחר את "בשדה ירוק".
בשנת 2001 הוציא סנדרסון אלבום מיוחד בשם תולדות המים - שירים לאחרים שהורכב משירים חדשים לחלוטין שחיבר עבור זמרים אחרים, בעיבוד והפקה משותפים עם אותם מבצעים. סנדרסון עצמו מתארח בשירה רק באחד השירים שבאלבום ("חיים שקטים" בביצוע מזי כהן). האלבום היווה ניסיון ליצור גרסה עברית לאלבומה של להקת סנטנה, Supernatural, בעל קונספט דומה. כעשרת אלפים עותקים של האלבום נמכרו. באוקטובר 2001 שודר ברשת ג' "מצעד שירי דני סנדרסון". השיר האהוב ביותר על הקהל הישראלי על פי מצעד זה הוא הדואט עם מזי כהן, "זה הכל בשבילך".
ב-25 בספטמבר 2005 נפטרה אשתו, המעצבת נעמי סנדרסון, בגיל 52 ממחלת הסרטן. ימים ספורים קודם לכן יצא אלבומו השמיני של סנדרסון והראשון שלו כאמן מבצע מזה שמונה שנים, קונגו בלו, שאותו הקליט והפיק בשיתוף עם רן שם-טוב. אחד הסינגלים מתוך האלבום, "עוזבת למקום רחוק", פורסם לאחר פטירתה של נעמי סנדרסון וסמוך אליה, אך לא נכתב ישירות עליה.
ב-28 בפברואר 2006 קיבל סנדרסון פרס מפעל חיים למחבר מאקו"ם. תגובתו של סנדרסון לזכייה הייתה: "כשצלצלו אלי ואמרו לי שזכיתי בפרס, נבהלתי. זה נשמע כל כך סופי. אני בדיוק מחמם את הקנה וכבר מקפלים את המטרות". באותה שנה יצא האוסף הכפול "המיטב", הכולל דיסק של 18 להיטים בשם "גלויים" (ביניהם "אצל הדודה והדוד", "הלא נודע", "זה הכל בשבילך", "גלשן", "מה הדאווין שלך", "הכיסא נמוך מדי", "שקט שקט", "שיר רועים" ו"פקששתי") ודיסק של 16 שירים מוכרים פחות בשם "נסתרים" (ביניהם "אל תדברו איתי", "לא רע", "אני כועס רק עלי" ו"תהיה ריאלי"). האלבום כולל 12 שירים המופיעים בפעם הראשונה על גבי תקליטור. כמו כן כולל האלבום את שני הווידאו קליפים "אצל הדודה והדוד" ו"אל תדברו איתי".
בדצמבר 2008 הוציאה חברת NMC את ארבעת אלבומיו הראשונים של סנדרסון מחדש על גבי תקליטור. מתוכם, שלושת הראשונים מופיעים לראשונה כתקליטור.
בנובמבר 2009 הוציא סנדרסון אלבום סולו תשיעי בשם לא יפריד דבר. בניגוד לאלבומי הסולו האחרים של סנדרסון, באלבום זה שרו את השירים גם חברי הלהקה, ובהם תמר אייזנמן, כפיר בן ליש, יותם בן חורין וקרן מלכה. באלבום נכללה גרסת כיסוי בביצועה של מלכה לשיר "מהשתיל הזה", ששרה במקור גלי עטרי באלבומו של סנדרסון "תולדות המים", וכן גרסה מחודשת לשיר "זאת שמעל לכל המצופה", שכתב סנדרסון במקור לשלישיית הגשש החיוור. שני הסינגלים הראשונים מהאלבום, "אתה לבד" ששר סנדרסון ו"אם בחיים לא נאהב" בביצועו של בן חורין, זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
העשור השני של המאה ה-21
בשנת 2010 קיים סנדרסון בליווי הרכב חלקי שכלל את מאיה רוטמן ואדם מדר, מופע מיוחד במסגרת פסטיבל "הפסנתר מארח", כאשר בהתאם לרוח הפסטיבל ניגן סנדרסון במרבית שירי ההופעה דווקא על פסנתר וכלי קלידים אחרים. במהלך ההופעה סיפר שזו הפעם הראשונה שבה הוא מופיע בנגינה על פסנתר בפני קהל מזה 25 שנה. הוא שב והופיע בפסטיבל ב-2012, הפעם עם הרכבו המלא. בשתי הפעמים בוצעו שירים פחות מוכרים מהקריירה של סנדרסון.
בשנת 2012 הועלה בתיאטרון הבימה מחזמר בשם "נתתי לה חיי" המבוסס על שיריו של סנדרסון. המחזמר, בבימויו של מאור זגורי מגולל את סיפורו של יורם צוקרמן (עידן אלתרמן), רווק תל אביבי שנואש מחייו, תוך הצעת פרשנויות חדשות והקשרים חדשים לשירים המוכרים. סנדרסון עצמו לא היה שותף פעיל ביצירת המחזה. באוגוסט אותה שנה, הוציא סנדרסון לרדיו את השיר "בוכה וגם צוחק".
בשנת 2013 השתתף סנדרסון בהופעות האיחוד הרביעי של להקת כוורת. לרגל האיחוד הוציאה הלהקה מארז בשם "כוורת בקופסה" שבו נכללו הקלטות שראו אור לראשונה לאחר שנשמרו על ידי סנדרסון לאורך השנים. בנובמבר של אותה שנה יצא לרדיו הסינגל "מכאן הדרך".
בשנת 2015 הוציא סנדרסון את השירים "לא כדאי לי" ו"מקנא בציפורים" לקראת אלבום חדש. באותה שנה רוב חברי ההרכב של דני התחלפו למעט כפיר בן ליש, שעובד איתו החל מ-1997. ב-2016 יצאו סינגלים נוספים, "להציל את העולם", "גורל שדוד" ו-"תתני לו להסביר".
בשנת 2017 הוציא סנדרסון את האלבום מכאן הדרך, אלבומו הראשון מזה 7 שנים. בניגוד לאלבומים הקודמים, שירי האלבום מציגים פן יותר אישי ופרטי של סנדרסון ופחות שירים הומוריסטיים ועלילתיים. האלבום התקבל באהדה על ידי מבקרים. עוד בשנה זו קיים מופע חגיגי בהיכל התרבות לציון 50 שנות קריירה מוזיקלית.
בשנת 2018 הופיע פעם נוספת בפסטיבל "הפסנתר מארח", ואירח במופע בין השאר את דורון טלמון (סולנית להקת "ג'יין בורדו") ותום אהרון.
חיים פרטיים
סנדרסון התאלמן ב-2005 מאשתו נעמי סנדרסון. ילדיו הם הבמאי אדם סנדרסון והשחקנית דינה סנדרסון והוא סב לארבעה נכדים. משנת 2008 הוא בן זוגה של השחקנית ענת עצמון.
מתגורר בתל אביב.
סגנון כתיבה
דני סנדרסון הוא אחד הכותבים העבריים הפוריים בתחום שירי איגיון. לעיתים קרובות הוא יוצר פרפרזות על פתגמים עבריים, שיוצרים הומור בגלל השינוי המפתיע.
כך למשל השיר 'יו-יה' פרפרזה על פתגמים, ובשינוי אות (אך לא בשינוי קול) נוצרת בדיחה על הפתגם. למשל: "יש סוף לכל דבר" הופך ל"יש סוף לכל דוור"; "טובים השניים מן האחד" הופך ל"טובעים השניים מן האחד". בשיר "גוליית" מופיעה השורה: "נמלה עוברת/ אך המנגינה נשארת" - משחק על הפתגם "הכלבים נובחים והשיירה עוברת", ועל השיר הישן "הימים חולפים, שנה עוברת./...אבל המנגינה לעולם נשארת."
לצד שירים הומוריסטיים רבים, כתב סנדרסון גם שירים רציניים ("נתתי לה חיי", "היא לא תדע" ועוד רבים), שירים קלילים (כמו "גלשן") ועוד.
בשנת 2017 סיפר בריאיון עיתונאי שסגנונו המוזיקלי קיבל השראה מהזמר האיטלקי רנטו קרוזונה (כגון בשיר "חתונה").
דיסקוגרפיה
{{טורים
עם דודה
}}
מחלף עד הלום
מחלף עד הלום (בעבר נקרא מחלף אשדוד דרום) הוא מחלף בכביש 4 המחליף את "צומת אשדוד דרום" ומשמש ככניסה הדרומית לאשדוד דרך רחוב מנחם בגין. הפרויקט לבניית המחלף כלל את שדרוג כביש 4 בקטע שבין שדה עוזיהו לגן יבנה והסדרת הצמתים של אזור התעשייה עד הלום, גן יבנה ובגין-סנה.
שמו ניתן לו מאחר שהוא נמצא בנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע חיל המשלוח המצרי שפלש לארץ ישראל במלחמת העצמאות.
היסטוריה
פרויקט הקמת המחלף הוכרז כפרויקט לאומי, במרץ 2003. במטרה להעביר את הפרויקט לטיפול מואץ של הוועדה לתשתיות לאומיות. מטרת הפרויקט הייתה בין היתר גם להקים הפרדה מפלסית בין שדרות מנחם בגין למסילת לוד-אשקלון, בכניסה הדרומית לאשדוד, ולהקל את עומסי התנועה הכבדים במקום בשעות הבוקר ואחר הצהריים.
ראש המועצה המקומית גן יבנה, אהרון דרור, התנגד לתוכנית שהוצעה, מאחר שהיא לא אפשרה גישה ישירה מגן יבנה לתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום, אלא האריכה את הנסיעה בכ-3 ק"מ. עקב כך תוקנה התוכנית, ונכלל בתכנון המחלף חניון חדש בצידה המזרחי של התחנה, וגישה אליו בגשר עילי להולכי רגל.
לאחר עיכוב של שנתיים: פורסם המכרז להקמת המחלף באוקטובר 2006, בעלות של 360 מיליון שקל. בדצמבר 2007, פקחי מנהל התכנון שהגיעו לבחון את עבודות ההקמה, גילו שאחד מעמודי הגשר חסר וכי בתוכניות הבינוי קוצר הגשר ב-50 מטר. לפקחים התברר כי תוכנית הגשר שונתה בלי שדווח על כך כנדרש לוועדת לתשתיות לאומיות. העבודות באתר הופסקו בזמן שנערך בירור באשר לשינויים שבוצעו בתוכנית ובאשר להשלכותיהם. התברר כי עקב איחור של חמישה חודשים בהסרת קווי מתח גבוה של חברת החשמל במקום נאלץ הקבלן לשנות את שיטת הקמת הגשר, תוך שהוא מקצר את אורכו ולכן חוסך בהצבת עמוד תומך נוסף.
בשלב הראשון נפתח באוקטובר 2008 גשר חדש שהחליף את הצומת הישן ובנוסף הוקם צומת זמני, וב-26 במאי 2009 הושלמה הכניסה לעיר והיציאה ממנה כך שהתנועה מתנהלת באופן רציף ללא רמזורים.
במסגרת העבודות שוקם גם גשר עד הלום העות'מאני.
מכונת טיורינג הסתברותית
במדעי המחשב, מכונת טיורינג הסתברותית היא מודל מתמטי של מחשב המהווה הרחבה של המודל הסטנדרטי של מכונת טיורינג על ידי הוספת אלמנט הסתברותי לחישוב שהמכונה מבצעת. תוספת זו גורמת לכך שמכונת הטיורינג תפעל על אותו הקלט בדרכים שונות. בניגוד למכונת טיורינג לא דטרמיניסטית שבה קלט מתקבל אם קיים מסלול חישוב כלשהו שבו הוא מתקבל, במכונת טיורינג הסתברותית, לכל קלט קיימת הסתברות לקבלתו או לדחייתו.
הגדרה פורמלית
קיימות מספר דרכים שונות להגדיר מכונת טיורינג הסתברותית. רוב הדרכים שקולות או שאינן מוסיפות למכונה כוח משמעותי.
כל ההגדרות מתבססות על המודל הרגיל של מכונת טיורינג, אך מוסיפות לו כוח נוסף:
מחלקות סיבוכיות הסתברותיות
בניגוד למודל הסטנדרטי של מכונת טיורינג (וגם למודל האי דטרמיניסטי שלה), לא ניתן לומר כי מכונת טיורינג הסתברותית "מקבלת" או "דוחה" קלט מסוים. במקום זאת, ניתן לומר שהיא מקבלת אותו בהסתברות כלשהי, ודוחה אותו בהסתברות אחרת. על כן, כאשר מכונת טיורינג הסתברותית בודקת פתרון לבעיית הכרעה כלשהי, היא עשויה לטעות בהסתברות כלשהי (להגיד על פתרון נכון שאינו נכון, או להגיד על פתרון שגוי שהוא נכון). נהוג להגדיר מחלקות סיבוכיות שונות בהתבסס על דרישות מגודל ההסתברות שהמכונה תטעה, ומזמן הריצה הנדרש למכונה.
בצורה דומה להגדרות המחלקות הללו ניתן גם להגדיר מחלקות מקבילות עבור דרישת זיכרון לוגריתמי. המחלקות המתקבלות מסומנות ב-PL,BPL,RL,Co-RL,ZPL.
מעבר (סיפור קצר)
מעבר (באנגלית: From Beyond; מילולית: מהמעבר או מהעבר השני) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט, שנכתב ב-1920 ופורסם ביוני 1934 בכתב העת "חובב הפנטזיה". הסיפור הוא למעשה תיעוד עבודתו של המדען קרופורד טילינגהאסט, גאון מבריק ונועז, המפתח מכשיר חשמלי המעניק למשתמש בו יכולת "לראות מעבר" למציאות המוגבלת לחמשת החושים.
עלילה
הסיפור נפתח מנקודת מבטו של חברו חסר השם של קרופורד טילינגהאסט, מדען חסר מורא ופורץ גבולות, החושף בפניו את כוונתו לבנות מכשיר שיאפשר למשתמש בו לראות "מעבר לפיזי ומעבר למטאפיזי". חירש למחאותיו המפוחדות של חברו, מסלק אותו קרופורד מביתו כילד אשר אינו מסוגל להבין את הגדולה המונחת על כף המאזניים, ושב ללוח השרטוט להמשיך בעבודתו.
המספר מתאר את סדר ההתרחשויות שהובילו להולדת חזונו המעוות של קרופורד ונועץ את האשמה הראשונית בלימודי המדע והפילוסופיה, תחומים שלטענתו נועדו עבור טיפוסים פסיביים ומרוחקים, ולא לאנשי מעשה. בראיית עולמו הפסימית של המספר, ללימודיו של קרופורד היו רק שני סופים אפשריים; תסכול וייאוש, אם ייכשל במחקריו, ובמקרה הגרוע יותר, חשיפה לזוועות אשר לא ניתן אפילו להעלות בדמיון, אם אכן יצליח במטרתו לגלות את פשר טבעו האפל של היקום.
חזונו של קרופורד מצויר כפתרון לחוסר האונים של האדם אל מול היקום הגדול. "אנו רואים את העולם סביבנו כפי שתוכננו לראותו, ואנו מעמידים פנים שעם חמשת החושים העלובים שבידינו הצלחנו להבין את מורכבותו חסרת הגבולות". פתרונו מופיע בדמות מכשיר אשר עוקף את רצף המרחב והזמן, ומאפשר למשתמשים בו לראות נופים בתוליים שטרם נחזו ודברי סתר שאולי רק בעלי חיים וילדים קטנים יכולים להרגיש.
קרופורד שב לדבר על המצאתו ופחדיו של המספר נכנעים לבסוף לידי סקרנותו הגוברת. השניים הולכים למעבדה ומפעילים את המכשיר, מעין מכונה הבוהקת ב"זוהר מרושע", ומנגנונו הפנימי, המתואר כניצוץ חשמלי המפעיל את בלוטת האצטרובל, איבר רדום בגוף האדם המסוגל לחוש בנסתר ולשדר אותות למוח, נכנס לפעולה.
המראות החדשים מופיעים במהרה, תחילה בתור צללים בפינות החדר הנתפשים בעיני המספר כ"אי-מציאות" מעורפלת המזמינה את הדמיון להשלים את החסר עם סמליות ויצירה. הצללים מתחלפים לכדי תחושת הימצאות ב"מקדש השייך לאלים קדומים אשר מתו לפני זמן רב" אשר כעבור רגע משתנה ל"תפישה נוראית" של הריק המוחלט של הנצח.
בבהלתו פונה המספר אל קרופורד לעזרה, אך זה מחייך בזדון ומצווה עליו לשמור על שקט. הוא מזהיר אותו כי המכשיר אמנם מאפשר להם לראות אל הצד השני, אך גם מאפשר לצד השני לראות אותם, ומודה שהמשרתים "עזבו" לאחר שהדליקו את האור בעת פעולתו של המכשיר והתאדו מהעולם כהרף עין, מותירים אחריהם ערימות בגדים במקומות בהם עמדו.
בלית ברירה הוא נשאב בחזרה אל מערבולת המראות והצלילים, כשלפתע תוקפת אותו חדות פתאומית והחדר מתמלא באובייקטים משונים. האובייקטים מתגלים כיצורים בינוניים דמויי מדוזות המרחפים ברפיון באוויר החדר בנחילים אדירים, שקופים למחצה ומסוגלים לעבור אחד דרך השני ואף דרך חפצים. תנועתם המתמדת משדרת איזושהי כוונה מרושעת, ומעת לעת ניתן לראות אותם מסתערים זה על זה.
דמותו הנרעדת של קרופורד מתקרבת אל המספר והוא מגולל את סיפורו המלא, פוצח בנאום מטורף על מחקריו הגאוניים, על חציית הגבולות הידועים לאדם ועל כך שכעת הוא אדון היקום. המספר אינו זוכר את שהתרחש לאחר מכן, אך מתאר כיצד המשטרה מצאה את שניהם לצד המכונה המרוסקת, אותו באובדן הכרה ואת קרופורד מת לאחר שחווה התקף אפופלקסיה. הרופאים סבורים שהוא הופנט והסיפור תם בעדותו האומללה על כך שנפשו הושחתה ואף אחד אינו מאמין למה שראה.
ביקורת
הספר "מדע בדיוני: השנים המוקדמות" מתאר את סיפורו של לאבקרפט כ"מעניין מאוד, אם כי נוקשה, וכתוב בילדותיות". אס. טי. ג'ושי אמר בקצרה כי "אין זה סביר שהסיפור ייחשב אי פעם כאחת מיצירותיו הטובות יותר של לאבקרפט, וזאת בשל המלודרמה המוגזמת והעלילה המפורטת יתר על המידה". כמו כן מחשיב ג'ושי את התייחסויותיו של לאבקרפט לבלוטת האצטרובל כבדיחה על חשבונו של רנה דקארט, אשר הציע שאיבר זה הוא הגבול בין הגוף הגשמי לבין הנשמה המופשטת.
עיבודים
הסיפור עובד לסרט בעל אותו שם מ-1986 בבימויו של סטיוארט גורדון. בניגוד לסיפור מציג הסרט את דוקטור קרופורד טילינגהאסט, המגולם בידי ג'פרי קומבס, כעוזרה של הדמות המטורפת והאובססיבית של דוקטור אדוארד פרטוריוס. כמו כן היווה הסיפור מקור השראה לסרט נוסף בשם "פרק הבאנשי" מ-2013 בבימויו של בלייר אריקסון.
ניגון הבעש"ט
ניגון הבעש"ט הוא אלבום סולו מספר 15 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1998 בחברת גל פז והוא מורכב מ-12 ניגוני חב"ד.
על האלבום
האלבום יצא בישראל בשנת תשנ"ט והיה האלבום השני של ניגוני חב"ד של אברהם פריד. הוא כולל 12 ניגונים בהם "ימין ה' רוממה", "צמאה" ועוד. רוב השירים באלבום יצאו במשך השנים בגרסאות כיסוי והפכו לניגונים מפורסמים. האלבום נקרא על שם הניגון השלישי באלבום, "ניגון הבעל שם טוב", המיוחס לרבי ישראל הבעל שם טוב.
לואיס מקליין
לואיס מקליין (באנגלית: Louis McLane; 28 במאי 1786 – 7 באוקטובר 1857) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן בשורת תפקידים בממשל האמריקני מטעם המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דלאוור, מזכיר האוצר של ארצות הברית, מזכיר המדינה של ארצות הברית ושגריר בבריטניה.
חייו
מקליין נולד בסמירנה שבדלאוור לאלן ולרבקה מקליין. אביו שימש כגובה מסים בנמל וילמינגטון והיה בעל קשרים ענפים בממשל ובעל ממון רב. מקליין עצמו התחנך בבתי ספר פרטיים ובגיל 17 שירת כשנה על גבי אוניית הצי האמריקני "פילדלפיה". לאחר מכן הוא למד בקולג' ניוארק ובאוניברסיטת דלאוור ולמד משפטים מידי ג'יימס בייארד. בשנת 1807 הוסמך לעריכת דין ופתח משרד פרטי בווילמינגטון.
במלחמת 1812 שירת מקליין בפלוגה המשוריינת של וילמינגטון שנועדה להגן על העיר. הפלוגה עצמה לא השתתפה בלחימה ומקליין סיים את שירותו בדרג קצין זוטר. בתום המלחמה הוא נבחר כנציג דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר לשש כהונות רצופות בתפקיד (1817–1827). משנת 1823 עמד מקליין בראש ועדת המיסוי.
בשובו מבריטניה מונה מקליין למזכיר האוצר של ארצות הברית, תפקיד בו שימש בשנים 1831–1833. מקליין התבלט בנמרצותו וכושר ניהולו ובין מאמציו העיקריים בתפקיד הוא עסק בבקשת הנשיא שלא להמשיך ולעשות שימוש בבנק השני של ארצות הברית כבנק המרכזי שבו מופקדים כספי הממשל. יוזמתו של מקליין מנגד ביקשה להמשיך ולעשות שימוש בשרותי הבנק, בתמורה לחיסול הגרעון הלאומי על ידי הבנק. הנשיא ג'קסון, על אף התנגדותו הראשונית, נטה להסכים לתוכניתו של מקליין, אך לבסוף נמנע מטעמים פוליטיים. לאחר ניצחונו של ג'קסון בבחירות לנשיאות בשנת 1832, מקליין נותר בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות סירובו של מקליין לנתק את כספי הממשל מהבנק השני, הוצע לו לכהן כמזכיר המדינה. בשלהי כהונתו הוכן חוק על פיו ניתנת לנשיא יד חופשית בקביעת היטלי המכס.
כמזכיר המדינה, בשנים 1833–1834, יזם מקליין את הרחבת משרד החוץ והקמת שבע מחלקות נוספות במסגרתו. שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוא התפטר, לאחר שהמשא ומתן עם צרפת בנוגע לפיצוי ארצות הברית על הפסד סחורה במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמסר לטיפולו של סגן הנשיא ואן ביורן.
לאחר סיום תפקידו מונה מקליין לנשיא חברת "Morris Canal and Banking". החברה עסקה בפיתוח וניהול תעלה למסילת הרכבת שבה הועבר פחם מפנסילבניה לניו יורק. במסגרת החברה פעל גם בנק, אשר בשנת כהונתו של מקליין זכה לשנה רווחית במיוחד. בסיום תפקידו הוא מונה לנשיא חברת הרכבות "Baltimore and Ohio". מקליין עמד בראש החברה ועסק בפיתוח מערכת המסילות של החברה עד לפרישתו מהתפקיד בספטמבר 1848. בשנים 1845–1846 היה מקליין בתקופת שבתון מתפקידו לשם קבלת מינוי מטעם הנשיא ג'יימס פולק לכהן פעם נוספת כשגריר ארצות הברית בבריטניה.
מיראז' 3
דאסו מיראז' 3 (בצרפתית: Dassault Mirage III, מצרפתית: Mirage - "חזיון תעתועים", לעיתים גם מיוצג כ-מיראז' III) הוא מטוס קרב צרפתי, סילוני, על-קולי מהדור השני. המטוס היה למטוס הקרב הראשון שיוצר באירופה שהיה מסוגל להגיע למהירות של מאך 2. המטוס תוכנן במקור למשימות יירוט, אך דגמיו המוצלחים ביותר שימשו, בנוסף ליירוט, גם לתקיפה ולביון.
הצלחת עיצובו של המטוס הביא להתפתחות משפחת מטוסי המיראז'. דגמי המיראז' 3 השונים עברו שדרוגים והשבחות רבים, ועדיין נמצאים בשירות מבצעי בחיל האוויר הפקיסטני.
מיסטר דלתא
בשנת 1953 הוציא חיל האוויר הצרפתי דרישה למטוס יירוט קל שיוכל להמריא ממסלולים קצרים יחסית למטוסי קרב, להאיץ למהירות מאך 2, ולהגיע לגובה של 60,000 רגל (18,300 מטר) בפחות משש דקות מההמראה.
למכרז נגשו חברות נורד, SNCASE, SNCASO ודאסו. חברת נורד הגישה את הדגם 1500 גריפון, חברת SNCASE הציעה את SE-212 דורנדאל, דאסו שהציעה את הדגם MD 550, וחברת SNCASO הציעה דגם SO.9050 טרידנט 2. כל ההצעות, פרט להצעה של SNCASO, כללו כנפי דלתא ותוכננו גם להשתמש במנוע רקטי להאצה במהלך שלב הטיפוס של פרופיל היירוט. רק ההצעה של דאסו פותחה ספציפית למכרז זה, כששאר החברות התבססו בהצעותיהם על פיתוחים לפרויקטים מוקדמים יותר.
התכנון למטוס שפותח בחברת דאסו כונה מיסטר דלתא, וכלל כנפי דלתא, זוג מנועי טורבו-סילון בעלי מבער אחורי מדגם טורבומקה גביזו, ומנוע רקטי נתיק מתוצרת חברת SEPR. המטוס קיבל מספר דגם MD 550. חיל האוויר הצרפתי קיבל את ההצעה של חברת דאסו, והוציא חוזה לפיתוח וייצור של שני מטוסי אב-טיפוס למטוס ב-22 במרץ 1954.
המטוס הראשון נשא מנועים שיוצרו ברישיון מדגם ארמסטרונג סידלי MD30R וייפר, להם הוסף מנוע רקטי מדגם SEPR 66 שהוסיף 80 שניות של 1,497 קילוגרם דחף (3,300 ליברות כוח) והותקן על גבי פוד בחלק האחורי של גחון המטוס. המטוס התאפיין במבנה קטן, כנפי דלתא דקות, מייצב כיוון גדול, אף דק ושפיצי שתוכנן מראש לשאת מערכת מכ"ם של חברת דאסו, ותא טייס שהותקן גבוה יחסית בשביל להקנות לטייס ראות מעל שני כונסי האוויר של המנועים שבצידי התא.
המטוס ביצע את טיסת הבכורה ב-25 ביוני 1955. בניסויים שבוצעו במטוס הראשון, שנודע בשם '01', הוא הציג ביצועים צנועים למדי ולכן הוחזר למפעל להתאמות. מייצב הכיוון הוקטן ועוצב מחדש, כמו כן עוצבו מחדש בתי המנוע וכונסי האוויר. חברת דאסו הוסיפה למנועי המטוס מבערים אחוריים שהפיקו 980 קילוגרם דחף (2,160 ליברות) עם מבער אחורי. השינויים היו משמעותיים, ולכן הוחלט לשנות את שמו של המטוס למיראז' 1. אך עם כל זאת לא הצליח המטוס להגיע לדרישות הביצועים הנדרשות במכרז. הוא לא יכול היה להגיע למהירות מאך 2 ולא יכול היה לשאת יותר מטיל אוויר-אוויר אחד.
במהלך המכרז החל חיל האוויר הצרפתי לבחון מחדש את דרישותיו למטוס היירוט. כלל המתחרים בתוכנית התקשו לייצר מטוס שיכול היה להגיע לביצועים הנדרשים. כמו כן האיום העיקרי הפך ממבני ענק של מפציצים איטיים למפציצים על-קוליים, וכן שיטת ההפעלה עם יירוט מדויק ומוכוון על ידי בקר יירוט לא הייתה אפשרית בגלל חוסר כיסוי של השטח האווירי של צרפת על ידי מכ"מים. על כן שיטת הפעלה בה אפשר היה ליירט מטוסים כאלו עם מטוסי קרב קטנים שנושאים טיל בודד ביירוט מכוון הייתה בלתי אפשרית.
בבחינה מחדש של דרישות חיל האוויר, הוחלט לנטוש את האב-טיפוס השני של MD 550, שכונה מיראז' 2 ותוכנן לשאת מנועים מדגם טורבומקה גביזו. מיראז' 1 טס כפלטפורמת ניסוי למיראז' 4 עד שנת 1957.
מיראז' 3
עם ביטול הייצור של המיראז' 2, הפעילה דאסו צוות קטן של 62 מהנדסים שהיא מימנה מכיסה, מכיוון שחיל האוויר הצרפתי היה עדיין בתהליכי מחקר וחשיבה מחדש על כל התוכנית. אחד הדברים הראשונים ששונו במטוס הוא המנוע. ה-SNECMA אטאר 101G, שהיה בשלבים מאוחרים של הפיתוח שלו, הפיק 4,700 קילוגרם דחף (10,365 ליברות), כשליש חזק יותר מהמנועים שתוכננו לדגמים הקודמים יחד, ועל כן הוחלט לתכנן מטוס חד-מנועי. זווית המשיכה של הכנפיים הוגדלה מ-55 מעלות ל-60 מעלות, ומבנה כלי הטיס הותאם לחוק השטחים.
הדגם החדש – מיראז' 3, מספר זנב 001 (שכונה בצורה בלתי רשמית בלזק, Balzac) עלה לאוויר ב-30 בינואר 1956. בטיסת הניסוי העשירית שלו, הגיע המטוס למהירות של מאך 1.52 בגובה 38,000 רגל (11,600 מטר), ובצלילה מתונה הגיע למאך 1.6. בגלל ביצועים מאכזבים אלו החלו מהנדסי דאסו לחפש שיפורים אפשריים לרכיבי ההנעה של המטוס, ובמיוחד לכונסי האוויר שלו. באותו זמן הם כללו רק מפריד זרימה, אך זה לא הספיק, ולכן המהנדסים שילבו בכל כונס מעין חצי חרוט שהותקן בשפת הכונס הישרה, הפנימית יותר בכונסים החצי מעוגלים. חצאי החרוט, שכונו בצרפתית עכברים (souris), תוכננו לנוע קדימה ואחורה, ונשלטו בדגם הניסוי ידנית על ידי הטייס. השינוי הזה, יחד עם דגם חדש יותר למנוע האטאר 101G2, שיפרו את ביצועי המטוס משמעותית והוא יכול היה בטיסה ישרה להגיע למהירות של מאך 1.56 ללא רקטה, ולמאך 1.8 עם רקטת האצה.
מיראז' 3 גם נבחן על ידי הלופטוואפה לדרישות למטוס טקטי חדש והתחרה מול F-104 ו-F11F-1F, אך לא הייתה למטוס חליפה של מערכות מבצעיות, ולכן יכול היה להיבחן רק על איכות הטיסה שלו. מכיוון שהתוכנית דרשה מטוס עם יכולות תקיפה, החלה דאסו לחשוב על אופציות להפוך את המטוס לרב-משימתי ולא להתאימו רק ליירוט.
מיראז' 3A ו-3C
חיל האוויר הצרפתי התרשם מביצועי המטוס החדש והזמין עשרה מטוסים טרום-סדרתיים שכללו מספר שינויים שחיל האוויר דרש, כמו הוספת מקום למערכת המכ"ם ובקרת הירי של המטוס, שחייבה הארכת גוף המטוס, הגדלת מוטת הכנפיים, ואיתה שינוי בעובי הכנף ובצורה האווירודינמית שלה. המנוע הוחלף באטאר 09B שהפיק 6,000 קילוגרם כוח (13,225 ליברות). כמו כן חוזקו כני הנסע של המטוס והוסף מצנח בלימה בזנב המטוס כדי לאפשר המראה ונחיתה משדות מאולתרים. בגלל כל השינויים הללו כונה הדגם החדש מיראז' 3A. עשרת המטוסים הטרום-סדרתיים שימשו לניסוי ולפיתוח מערכות שונות. ראשון המטוסים הטרום-סדרתיים המריא ב-12 במאי 1958, ובאוקטובר הגיע המטוס למהירות מאך 2 בטיסה ישרה ואופקית ללא רקטות האצה כלל.
מיראז' 3B היה מתוכנן כבר בשלב זה כמטוס אימון דו-מושבי, ולכן מטוסי הקרב החד-מושביים מהייצור הסדרתי כונו מיראז' 3C. ישראל בחנה באותו זמן את המטוס לצרכיה, ודרישותיה היו למטוס שדמה יותר למטוס קרב-הפצצה מאשר למטוס מיירט, המשימה עבורה פותח המיראז'.