cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על מוסקבה
שלב ההתקפה הגרמנית השני לקראת מוסקבה
בסוף נובמבר נעצרה ההתקפה של הקורפוס הממונע ה-40 מול קרסניה פוליאנה. לקבוצת הפאנצר ה-3 (גנרל הות) היו עדיין כ-80 טנקים בדיוויזיות הפאנצר ה-1, ה-6 והה-7 שהוקצו, ואילו לקבוצת הפאנצר ה-4 (גנרל הפנר) נותרו בדיוויזיות הפאנצר ה-2, ה-5, ה-10 וה-11 כ-170 טנקים. קבוצת ארמיות מרכז רשמה 45,735 נפגעים ואיבדה עוד 300 טנקים ותותחים מתנייעים בקרבות בנובמבר. הדלק והתחמושת היו נדירים, אבל ב-2 בדצמבר הצליחו חיילי סיור מגדוד מהנדסי הפאנצר 62 להתקדם עד לפרבר צ'ימקי של מוסקבה (כ-8 קילומטרים לפני גבולות העיר). זו הייתה הנקודה הקרובה ביותר לקרמלין (23.7 ק"מ משם) אליה הגיע הוורמאכט. כמה גנרלים גרמניים טענו בזיכרונותיהם שניתן היה לראות את צריחי הקרמלין מעמדותיהם הקדמיות, אך נראה שהם התבלבלו, לאור המרחק, הפיתוח הצפוף של מרכז העיר והסוואה של צלליות הקרמלין, והכוונה הייתה לעיר איסטרה, כ-25 ק"מ ממוסקבה. במקום זאת, עיוותים מסוימים הזינו את הנרטיב שלאחר המלחמה של קרב על מוסקבה שכשל רק במעט. סוללות מבצר מוסקבה ירו כעת לתוך הכוחות הגרמנים המובילים. ההתקפות החדשות של ארמיית הפאנצר השנייה על טולה, שבוצעו בימים אלו בגזרה הדרומית נהדפו על ידי הארמייה ה-50 הסובייטית (לויטננט גנרל IW Boldin).
במערכה על מבואות מוסקבה הפגינו הכוחות הסובייטיים במקרים רבים נחישות וגבורה נואשת. אחד ממעשי הגבורה, שזכה בדיעבד לפרסום רב על ידי התעמולה הסובייטית, היה קרב בלימה שניהלה יחידה קטנה מדיוויזיית הרובאים ה-316, בפיקוד גנרל איוואן פאנפילוב באזור וולוקולמסק, נגד כוחות שריון גרמניים עדיפים. אמנם בדיעבד התברר שרוב פרטי סיפור הקרב, כפי שפורסמו בעיתונות הסובייטית, לא היו מדויקים (בלשון המעטה), אך הוא משקף את האווירה ששררה בקרב לוחמי הצבא האדום, שהשתתפו בקרבות המגננה הקשים במבואות מוסקבה, והבינו שאסור להם להמשיך לסגת ויש להגן על מוסקבה עד האיש האחרון.
אל מול תנאי מזג אוויר איומים והתנגדות סובייטית נחושה, ללא ציוד מתאים, בביגוד שאינו הולם (המחסור בביגוד מתאים לחורף היה קשה עד כדי כך שבגרמניה נערך מבצע לאיסוף בגדים מהאזרחים לכוחות הגרמניים בברית המועצות), בקרקע קפואה ומושלגת, קשה כסלע, נעצרה המתקפה הגרמנית.
תכנון
ב-25 בנובמבר הציג מרשל שפושניקוב לסטלין תוכנית למתקפת נגד. באזור מוסקבה כבר היו 21 מתוך 34 יחידות המזרח הרחוק, שמילאו תפקיד מכריע בתכנון. ביום זה הורה סטלין לארמייה ה-20 (אנדריי ולאסוב) ולדיוויזיות נוספות מהעתודה האסטרטגית של סטבקה להכין מתקפת נגד בקו החזית. הסטבקה הפעילה גם שתי ארמיות עתודה נוספות: ארמיית ההלם הראשונה (וסילי קוזנצוב) רוכזה כדי להגן על תעלת מוסקבה-וולגה באזור דמירוב והארמייה ה-10 (פיליפ גוליקוב) באזור ריאזאן. הדיווחים מהסיור האווירי על ריכוז כוחות באזור מוסקבה נחשבו על ידי ההנהגה הגרמנית כ"רוחות רפאים".
ב-30 בנובמבר אישר סטלין את תוכנית התקפת הנגד והפקיד את הגנרל ז'וקוב, שכבר הוכרז כגיבור ברית המועצות על ניצחונותיו ב-1939 מול יפן בקרב חלקין גול, להוביל את המתקפה. כבר באמצע נובמבר 1941 פתח הצבא האדום במתקפות נגד על האגפים עם יעדים מצומצמים. עם זאת, אלו נועדו בעיקר לכיבוש מחדש של נקודות חשובות מבחינה אסטרטגית ולא חלק ממתקפה גדולה על פני החזית להשמדת הכוחות הגרמנים. כתוצאה ממתקפות הנגד הסובייטיות הראשונות הללו, פונתה רוסטוב על הדון על הדון על ידי ארמיית הפאנצר הראשונה וטיכווין ננטשה על ידי הארמייה 16 בכוח. התקפת הנגד הסובייטית חזתה תחילה כיתור, ניתוק והשמדת היחידות הגרמניות של קבוצות הפאנצר 3 ו-4, שהיו המסוכנות ביותר עבור מוסקבה. לאחר מכן, היו עתידים להתבצע מבצעים וקרבות כיתור הרחק מערבה, שהיו אמורות לחסל את כל קבוצת ארמיות מרכז, בעוד התקפות משבשות המתרחשות במקביל על שאר חלקי החזית בצפון ובדרום נועדו למנוע מהעתודות הגרמניות לתגבר את הגזרה המרכזית. הפיקוד העליון הסובייטי סיפק כ-1,060,000 איש, כמעט 700 טנקים וכוחות ארטילריה חזקים מהעתודה האסטרטגית. חילות האוויר הסובייטיים יכלו להשתמש בכמעט 1,400 מטוסים לשם כך.
התקפות של החזית המערבית וקלינין
יום אחד לפני תחילת המתקפה הגדולה של חזית קלינין והחזית המערבית ב-5 בדצמבר, מחלקת "צבאות זרים מזרח" במטכ"ל הגרמני העריכה את המצב כך שהחיילים הסובייטים "כרגע" לא יכולים לתקוף באזור מבלי להביא תגבורת משמעותית. למעשה, הסטבקה תגברה את חזיתות קלינין והמערבית ל-106 דיוויזיות, כולל 21 דיוויזיות עילית טריות מסיביר. פילדמרשל פון בוק יכול היה להתנגד לאלה רק עם 68 דיוויזיות שחוקות בעיקר, ויחס החיילים היה כעת 1.5:1 לטובת הצבא האדום. גם באוויר הצליח חיל האוויר הסובייטי להגיע לעליונות ברורה עם 1,370 מטוסים לעומת כ-550 מטוסים גרמנים.
במהלך הסתיו שינע הפיקוד הסובייטי העליון 40 דיווזיות רעננות ומצוידות היטב מסיביר והמזרח הרחוק למערב ברית המועצות, אך שמר את רובן בעתודת הסטאבקה לצורך מתקפת-הנגד. העברת הכוחות התאפשרה, לאחר שהמרגל הסובייטי ריכרד זורגה העביר מידע מודיעיני מיפן לפיו האימפריה היפנית, שהובסה על ידי ז'וקוב בקרב חלקין גול באוגוסט 1939, לא מתכוונת לתקוף שוב את ברית המועצות. הכוחות שהועברו מהמזרח הרחוק היוו רק חלק קטן מכוחות העתודה, שהפיקוד הסובייטי הצליח להכין ולאמן במהלך החודשים האחרונים של שנת 1941 לקראת פתיחת מתקפת הנגד באזור מוסקבה.
עתה, כאשר האויב היה קרוב למוסקבה אם אי-אפשר היה להתעלם ממנה, הטיל ז'וקוב את הכוחות שנשמרו בעתודה למערכה, בסיוע טנקי T-34 חדישים ומשגרי רקטות קטיושה. כוחות העתודה הסובייטים היו מצוידים היטב ללוחמת חורף, וכללו בין השאר גם מספר גדודי סקי.
ההתקפות החזקות באופן בלתי צפוי על הקטעים הקדמיים שנכבשו על ידי הארמייה ה-9 ועל ידי קבוצות הפאנצר 3 ו-4 החלו ב-5 בדצמבר 1941. ההתקפה הסובייטית העיקרית הייתה בצפון משני צידי סכר הוולגה עם התקפה דרום-מערבית על קלין אותה הובילה חזית קלינין בפיקודו של קונייב. החזית המערבית בפיקודו של ז'וקוב ביצעה התקפות חזיתיות משני צידי הכביש מוסקבה-סמולנסק ממערב. הארמייה ה-30 (לליושנקו) הייתה אמורה להביס את האויב באזור רוגאצ'בו-בורשצ'בו ויחד עם ארמיית ההלם הראשונה להתקדם דרך גזרת רשתניקו-קלין לקו קוסטליאקובו ולוטוסקינו. ארמיית ההלם הראשונה (קוזנצוב) נאלצה להשמיד את חלקי קבוצת הפאנצר הגרמנית השלישית שהתקדמה דרך תעלת וולגה-מושבה, לאחר מכן להתרכז באזור דמירוב-יכרומה ויחד עם הארמיות ה-30 וה-20 (ולאסוב) כדי להמשיך דרך קלין לטריאייבה סלובודה. דרומית לכך אמורה הייתה להתקדם הארמייה החמישית (גובורוב) מאזור פוליאנה קרסניה, יחד עם האגף הימני של הארמייה ה-16, ולתקוף לעבר סולנצ'נוגורסק. האגף השמאלי של הארמייה ה-16 (רוקוסובסקי) נאלץ לפרוץ דרך קריוקובו באיסטרה. הארמיות ה-5, ה-33, ה-43 וה-49, שהיו באמצע החזית המערבית, היו חלשות מכדי לתקוף ונאלצו רק לרתק את האויב (הארמייה הרביעית הגרמנית). הארמייה ה-50 (בולדין), שעדיין נלחמת בהגנה באזור טולה, הייתה אמורה לפתוח בהתקפת נגד לכיוון בולוחובו ושצ'קינו. קבוצת הפרשים בלוב הייתה אמורה לתקוף דרך Wenew לכיוון סטלינוגורסק ודדילובו, בעוד שהארמייה ה-10 שזה עתה הובאה (גוליקוב) הייתה אמורה לתקוף לאורך קו Serebrjanje Prudy-Mikhailov בין אוסלוביה לבוגורודיזק ולהתקדם מדרום לנהר Upa. בליל 5 בדצמבר נחתו 416 צנחנים סובייטים ליד העיירה יוכנוב והיו אמורים לאבטח את שדה התעופה שם, במקביל, הפרטיזנים הסובייטים בעורף השמידו את פסי הרכבת הבודדים ואת פסי הרכבת השמישים שנסללו מחדש על ידי כוחות הנדסה גרמנים לתקן אירופאי או כבשו מעברי כביש חשובים. ארמיית הפאנצר השנייה, שהותקפה על ידי הארמייה ה-10 הסובייטית וקורפוס הפרשים של המשמר ה-1 ליד ווינו ומיכאילוב, נאלצה להפסיק את ההתקפה האחרונה שלה על טולה ולוותר על הקו הקדמי שם. דרומה יותר, ב-6 בדצמבר, תקפה גם הארמייה ה-13 (גורודנינסקי) של החזית הדרום-מערבית (טימושנקו) וכבשה את יילץ, תוך שהיא פורצת בחזית הקורפוס הגרמני ה-34.
בשל מתקפת הנגד הסובייטית הכללית ועתודות האויב שהתגלו, הפסקת המתקפה הגרמנית והנסיגה המסודרת לעמדת חורף נוחה מבחינה מבצעית נראו הכרחיים בדחיפות. בעיות נוספות היו הירידה ביעילות הלחימה, המצב הרעוע בכל הנוגע להחלפת הכוחות והתשישות הקיצונית של החיילים, שהצריכה החלטה מהירה. זה הביא להכרזה על קו הנסיגה החדש של הארמייה הרביעית וקבוצות הפאנצר על ידי הפיקוד של קבוצת ארמיות מרכז. תוכנן כי לאחר פקודה מיוחדת תוכל להתחיל הנסיגה ב-6 בדצמבר, שתארך על פי האומדן כשני לילות. התאריך האחרון לתחילת הנסיגה היה קשור בהסכמתו של היטלר והוראה חדשה להפעיל אותה. עם זאת, המצב הבעייתי שרר כי לרוב יחידות קבוצת ארמיות מרכז לא היו חיילים או משאבים זמינים שהיו מאפשרים לבנות עמדה שתוכל להדוף התקדמות סובייטית או מתקפה גדולה. כתוצאה מעובדה זו, מפקד קבוצת ארמיות מרכז, פדור פון בוק, הגיע למסקנה שנסיגה בקנה מידה גדול לעמדות מפותחות לא הייתה אפשרית ולכן האפשרות היחידה שנותרה הייתה פקודת עצירה. הדרישה הבסיסית להחלטה זו הייתה חידוש מיידי של הכוחות באמצעות אספקת מחליפים חדשים ליחידות.
בתחילת המתקפה הסובייטית הגדולה, העדיפות העליונה של ההנהגה הצבאית הגרמנית הייתה למנוע מהצבא האדום לפרוץ, ולכן נאסר על כל היחידות להימנע ממגע עם מהאויב. הכוחות הסובייטים היו ערוכים היטב לחורף ולרשותם יחידות סקי ונעלי שלג, שאפשרו לחיל הרגלים לנוע בחופשיות בשטח מכוסה שלג עמוק. בנוסף, הצבא האדום היה מצויד בטנקים ה-T-34 החדשים, שהיו עדיפים על דגמי הטנקים הגרמניים במובנים רבים ואשר נגדו לא הייתה לוורמאכט הגנה אפקטיבית נגד טנקים. פיקוד קבוצת הארמיות הגרמנית הגיב בהיסוס למתקפה הסובייטית עד שהכיר בה כמתקפה גדולה. רק בערב 6 בדצמבר הם הורו לעצור את ההתקפה על מוסקבה ולהגן על העמדות הראשוניות.
ב-7 בדצמבר התבשרה האוכלוסייה הסובייטית לראשונה על ידי משרד הסובינפורם על המתקפה נגד "החיילים הגרמנים-פשיסטים", שספגו אבדות כבדות בזמן שהכוחות שלהם התקדמו. באותו יום, חילות האוויר היפניים ביצעו את המתקפה על פרל הארבור, ופגעו קשות בצי האוקיינוס השקט האמריקאי שעגן בפרל הארבור. למחרת, 8 בדצמבר 1941, ארצות הברית נכנסה למלחמה.
בלילות החל מ-7/8 בדצמבר נפרסו גדודי קוזקים סובייטיים במספרים גדולים מאחורי החזית. הם פשטו על מחסני אספקה, ציוד ומטות עורפיים, וגרמו לבלבול מסוים. יומיים לאחר מכן, קבוצת ארמיות מרכז הורתה על נסיגה כללית לעמדת החורף. ב-11 בדצמבר הכריזו גרמניה ואיטליה מלחמה על ארצות הברית.
באמצע דצמבר היה הפיקוד העליון הגרמני בפאניקה מוחלטת. המפקדים הבכירים של קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית דרשו נסיגה מיידית חזרה לאזור סמולנסק כדי להציל את כוחותיהם מהתמוטטות והשמדה. אולם היטלר לקח לידו באופן אישי את הפיקוד על הצבא הגרמני בחזית המזרחית, ולא התיר נסיגה כללית מאזור מוסקבה, תוך שהוא מורה לכוחות הגרמנים שלא לוותר על אף שעל אדמה. פקודה זו תרמה לייצובה של החזית הגרמנית ולהאטת קצב ההתקדמות של כוחות הצבא האדום. בראשית שנת 1942 נבלמה מתקפת הנגד הסובייטית כמעט בכל הגזרות והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. בלימת מתקפת הנגד הסובייטית איפשרה להיטלר לטעון, שהנחישות שלו היא שהצילה את הוורמאכט מכליה.
ב-16 בדצמבר שוחררה קלינין על ידי שתי דיוויזיות של הארמייה ה-29 (גנרל שבצוב) בשיתוף עם דיוויזיית הרובאים ה-256 של הארמייה ה-31. ב-19 בדצמבר פיטר היטלר את פון בראוכיטש וקיבל בעצמו את הפיקוד על הצבא. ב-21 בדצמבר, הצבא האדום ניסה לכבוש את קלוגה והחלו שלושה ימים של קרבות רחוב. ב-25 בדצמבר הצליח הצבא האדום לשחרר את איסטרה, רוסה ו-וולוקולמסק. גנרל אוברסט גודריאן הסיג את חייליו נגד פקודות מפורשות לעצור, ולכן שוחרר מתפקידו ונשלח לעתודת הפיקוד העליון, ואילו ארמיית הפאנצר השנייה הוכפפה לגנרל חיל השריון רודולף שמידט.
ב-30 בדצמבר קלוגה נפלה שוב לידיים הסובייטיות, וב-7 בינואר הם כבשו בחזרה את מוז'איסק. ב-8 בינואר נאלץ אריך הפנר להסיג את חייליו כדי להימלט מהכיתור הממשמש ובא. גם כאן הנסיגה הייתה למרות הוראת עצירה קפדנית מ-OKH. מכיוון ש"מרידות" כאלה הפכו תכופות יותר, היטלר עשה דוגמה מהפנר בכך שהרחיק אותו מתפקידו וגירש אותו ללא כבוד מהוורמאכט. מאותו יום ואילך, ועד תום המלחמה, כל הוראה לנסיגה הייתה צריכה להיות מאושרת אישית על ידי היטלר.
ב-15 בינואר, בהתחשב בצורך, הורה היטלר לסגת לעמדת החורף. אבל פקודה זו הגיעה מאוחר מדי, והחיילים הגרמנים, שנסוגו ברובם ברגל, נאלצו להשאיר מאחור את כל הציוד הכבד מחוסר סוסים, טרקטורים או דלק. המונח "עמדת חורף" מקורו בתעמולה הנאצית, שנועדה להטעות את העם הגרמני לנסיגה מסודרת לעמדות מפותחות. לא היה זכר לעמדה צבאית עם תעלות, בונקרים, עמדות ארטילריה וביצורים אחרים. למעשה, כאן היה קו שרירותי של היטלר על המפה, שנבע בעיקר מצרכים לוגיסטיים במובן של נקודות אספקה סמוכות ומרחקים קצרים לאורך תחנות הפריקה לאספקה, שבוצעו כמעט במלואן על ידי דויטשה רייכסבאן, כמו גם אזורי פריסה אפשריים אסטרטגיים נוחים להתקפות עתידיות, המכונה "עמדת חורף".
התוכנית השאפתנית של הפיקוד הסובייטי העליון הייתה לכתר את הכוחות הגרמנים בין מוסקבה לסמולנסק, לפרוץ את המצור על לנינגרד, ולכבוש מחדש את אוקראינה. בפועל הצליח הצבא האדום להשיג התקדמות ניכרת מצפון ומדרום למוסקבה (בצפון נסוגו הכוחות הגרמנים מרחק של 350 ק"מ) אך ממערב למוסקבה הוסיפו הגרמנים להחזיק במבלט בקו החזית באזור רז'ב-ויאזמה-גזצ'ק שנודע בשם מבלט רז'ב, שקצהו הצפון-מזרחי היה מרוחק כ-180 ק"מ בלבד מהבירה הסובייטית, וכל הניסיונות לעקור אותם משם נסתיימו בכישלון.
תוצאות הקרב
הסובייטים ייצבו את עמדותיהם באפריל 1942, והצדדים נערכו להמשך המערכה, שעתה פנתה דרומה אל כיוון העיר סטלינגרד.
על פי יומנו של הגנרל הגרמני פרנץ הלדר היו אבדות הגרמנים (פצועים, הרוגים, נעדרים ושבויים) בקרבות, מיום הפלישה ועד חודש אפריל, כמיליון אנשים, מהם כמאתיים אלף הרוגים. כרבע ממספר האבדות אבד עד תחילת מערכת מוסקבה. בנוסף, הגרמנים איבדו 1,300 טנקים, 2,500 תותחים ויותר מ-15,000 כלי רכב. הרוסים נוקבים במספרים גדולים בהרבה. לדוגמה, נוקבת ה"היסטוריה" הרשמית הרוסית של המלחמה במספר 55,000 הרוגים במהלך השלב השני של המתקפה הגרמנית (בין 16 בנובמבר ו-5 בדצמבר) בלבד. במהלך הקרב עצמו טען סטלין כי הגרמנים אבדו 4.5 מיליון אנשים. הייתה זו התפארות חסרת בסיס.
את אבדות ברית המועצות קשה יותר להעריך. הגרמנים טוענים, למשל, כי שבו 660,000 איש בשני "הכיסים" בוויאזמה ובבריאנסק, במהלך ההתקדמות הראשונית לעבר מוסקבה. נראה כי טענות אלו אינן מבוססות על ספירה של מספר השבויים כי אם על ספירה של מצבת כח אדם תאורטית במפקדות. מכל מקום המדובר במאות אלפים - הרוגים, פצועים ושבויים. ההערכה היא ש-500,000 חיילים סובייטים נהרגו בשלב המגננה של הקרבות, ועוד 140,000 במהלך מתקפת-הנגד. עבור הגבורה שהפגינו מגני העיר, הוענק למוסקבה התואר "עיר גיבורה" בשנת 1965, לציון 20 שנה לניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית בשנת 1945.
הניצחון בקרב מוסקבה נתן חיזוק משמעותי למורל הסובייטי, שכן הצבא הגרמני איבד את הילת הצבא הבלתי-מנוצח. לאחר שנכשלו במשימתם להביס את ברית המועצות במתקפה מהירה, נאלצו הגרמנים להתכונן למאבק עקוב-דם, ויומרתם להביס את ברית המועצות במסע מלחמת בזק בן שבועות ספורים, אבדה. הייתה זו הפעם הראשונה, מאז החל הוורמאכט במסעו לאורכה ולרוחבה של אירופה, שמטרה מבצעית עיקרית לא הושגה, ושהצבא נאלץ לוותר על שטח שבו כבר אחז. התקדמותו של הוורמאכט עד למועד זה הייתה ללא מעצורים - כיבוש אוסטריה, צ'כוסלובקיה, פולין, נורווגיה, דנמרק, הולנד, צרפת, יוון ויוגוסלביה, נעשה במהירות, תוך שבועות ספורים, וללא כל נסיגה. הצבאות של מדינות אלו כותרו בתנועת מלקחיים מהירה, נכנעו, והובסו. גם החודשים הראשונים של המלחמה ברוסיה נראו כהמשך למגמה זו. עצירת הצבא הגרמני אל מול שערי מוסקבה הייתה חשובה על מנת לנפץ את התדמית הבלתי מנוצחת אחת ולתמיד.
קרב מוסקבה, ובמיוחד מתקפת הנגד הרוסית, הביאו את הפיקוד הגרמני למשבר. הערכתו הנכונה של היטלר, כי לו היה נשמע לעצת הגנרלים שלו ונסוג עם תחילת מתקפת הנגד, היה הדבר מביא לאסון, הביאה לכך שלאף אחד ממפקדיו לא היה יותר את העוז לקום כנגדו (פרט לקבוצת המתנגדים לשלטון מקרב הוורמאכט אשר המשיכה במחתרת ביתר שאת בניסיונות להתנקש בחייו ולהפיל את משטרו). בנסיבות דומות, כעבור שנה, בקרב סטאלינגרד הביאה פקודה דומה של היטלר שלא לסגת אף שעל לאסון אסטרטגי, ולתחילת קיצו של הרייך השלישי.
קזימיר פייר פרייה
קָזִימִיר פְּיֵיר פֵּרְיֵיה (בצרפתית: Casimir Pierre Perier; 11 באוקטובר 1777 – 16 במאי 1832) היה מדינאי צרפתי.
פרייה נולד בגרנובל בפרובינציה של דופינה בצרפת כבנו הרביעי של הבנקאי והתעשיין קלוד פרייה (1742–1801). משפחתו עברה להתגורר בפריז ב-1794, אחרי מפלת רובספייר. ב-1798 הצטרף לצבא הצרפתי באיטליה, אך ב-1801, אחרי מות אביו, עזב את הצבא והקים בנק בפריז יחד עם אחיו.
למרות דברי ביקורתו, הוא היה מתומכי הרסטורציה של בית בורבון והתבדל מחוגי הרפובליקנים שהביאו לבסוף למהפכת יולי 1830. מרטיניאק, ששימש כראש ממשלתו של שארל העשירי, מלך צרפת, נקט בצעדים להסרת הצנזורה על העיתונות, ופרייה שתמך במדיניותו היה אחד המועמדים למשרת נשיא בית הנבחרים. אולם, ראש הממשלה החדש, הנסיך דה פוליניאק היה בעל השקפות מלוכניות, ופרייה היה אחד מ-221 הצירים שהצביעו נגד ממשלתו של המלך.
לאחר מהפכת יולי 1830, שגרמה להדחתו של שארל העשירי, השלים פרייה עם שלטונו של המלך החדש לואי פיליפ, ששלט בשיטת מונרכיה חוקתית. הוא נבחר לנשיא בית הנבחרים וכיהן בממשלה כשר בלי תיק. פריז הייתה שרויה במצב של חוסר יציבות וההמון דרש לגזור עונש מוות על השרים שכיהנו בממשלתו של שארל העשירי - מה שגרם להתפטרות ראש הממשלה ז'אק לאפיט. ב-13 במרץ 1831 התמנה פרייה לראש הממשלה. הוא פעל בנחישות והצליח להשיב את הסדר על כנו.
באביב 1832 פרצה בפריז מגפת כולרה. פרייה, שערך ביקור בבית חולים, נדבק במגפה ומת שישה ימים לאחר מכן.
בנו, אוגוסט קזימיר-פרייה (1811–1876) כיהן כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה הצרפתית השלישית אדולף תיאר, ונכדו ז'אן קזימיר-פרייה (1847–1907) שימש כנשיא רפובליקה זו (1894–1895).
ג'ובאני אנדראה קליגרי
ג'ובאני אנדראה קליגרי (באיטלקית: Giovanni Andrea Caligari, 14 באוקטובר 1527 בריזיגלה – 19 בינואר 1613) היה כומר, משפטן ששימש כמזכיר ודיפלומט איטלקי בשירות האפיפיורים, בסוף חייו בישוף של ברטינורו. שרת כשגריר של האפיפיור (נונטיוס) בפורטוגל, בפולין ובשטיריה. היה מזוהה עם מדיניות האפיפיורים נגד התפשטות השפעת הרפורמה של לותר במרכז אירופה ועם השאיפה לארגן מסע צלב נגד האימפריה העות'מאנית בהשתתפות רוסיה ופולין, שנמצאו אז בעימות ביניהן.
רקע משפחתי והתחלת הקריירה
ג'ובאני אנדראה קליגרי נולד בשנת 1527 בבריזיגלה, כיום באמיליה-רומאניה, אז במדינת האפיפיור, כבן לג'וליאנו קליגרי ולקומליה לבית גואלאמיני. בגיל 20 נסע לבולוניה ללימודי משפטים באוניברסיטה אותם סיים עם תואר דוקטור למשפטים בשנת 1554.
ליווה את הקרדינל קומנדוני בשליחותו לפולין בשנים 1566-1565 ואחר כך בשנת 1566 בכינוס הדיאטה באוגסבורג ותוך כדי כך רכש ניסיון בזירה הדיפלומטית הבינלאומית. בשנת 1570 בתמיכת קומנדונה קיבל לנהל את הפרוכיה סן ג'ובאני אין אוקאביו בעיירת הולדתו, בריזיגלה, ובילה שם מספר שנים.
שליחותו בפורטוגל
האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר מינה את קליגרי ל"קומיסר אפוסטולי" ו"קולקטור" בפורטוגל. בתוקף תפקידו זה העניק למלך סבסטיאן שזה עתה חזר ממסע במרוקו חרב וכובע שבורכו על ידי האפיפיור. בהתאם למדיניות שולחו, תמך קליגרי במלחמה שניזומה על ידי המלך סבסטיאן נגד מרוקו ומומנה חלקית על ידי האפיפיור. בספטמבר 1577 נקרא לרומא. כעבור שנה המסע החוזר של המלך סבסטיאן במרוקו נגמר בתבוסה כואבת באלקזרקיוויר ב-4 באוגוסט 1578.
נונציו בפולין
יחסי רומא עם מלך פולין, סטפאן באטורי עברו תקופה מתוחה עקב תמיכת האפיפיור בטענתו של הקיסר הגרמני מקסימיליאן השני לכתר פולין ואימוצו על ידי באטורי של הסכם "הקונפדרציה בוורשה" משנת 1573 שהסדיר  את היחסים בין האצילים הפולנים הקתולים והפרוטסטנטים. קליגרי בא מטעם האפיפיור להצר את צעדי הפרוסטסנטים בממלכה ושאף להשיג יישום קפדני בפולין של עקרונות הדת לפי ועידת טרנטו בראש ובראשונה באוניברסיטת קרקוב. הוא ניסה (בשיתוף פעולה עם הנונציו בווינה, אורציו מאלספינה) לפייס את מלך פולין עם האימפריה ההבסבורגית, ולנתקו מבני בריתו הפרוטסטנטים, כולל מלך שוודיה יוהאן השלישי. מטרה נוספת של דיפלומטיית האפיפיורים הייתה לגייס את באטורי לעמוד בראש מסע צלב בבלקן (בפרט בטרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה ובים התיכון נגד האימפריה העות'אמנית שנחלה באותה תקופה תבוסות בחזית הפרסית. לשם כך ביקש קליגרי להסיט את מאמצי המלחמה הפולנים מן העימות עם רוסיה של איוואן האיום לכיוון הטורקים.
בשלהי שנת 1579, אחרי שהצבא הפולני פלש לבלארוס, הסכים המלך באטורי לקבל את השגריר מרומא, הביע התלהבות מהתוכניות מרחיקות הלכת של האפיפיור, אך הסביר שאחרי הקרב לפנטו המעצמות הקתוליות מן המערב אינם עקביות לגבי העימות עם הטורקים ופולין אינה מסוגלת להילחם לבד. הוא דחה גם את הצעות הפיוס עם רוסיה. להפך, הידק באטורי בהמשך את היחסים עם הסולטאן מורד השלישי וביקש ממנו להרשות להטטרים מקרים לסייע לו במאבק נגד הרוסים. בראות את מצוקת הצאר הרוסי, שביקש את תיווך האפיפיור בינו ובין באטורי, בנתה רומא תקוות לשכנעו לאחד מחדש את הכנסייה הפרבולסבית הרוסית עם הכנסייה הקתולית על בסיס ועידת פירנצה. למורת רוחו של קליגרי, לא הוא אלא הישועי אנטוניו פוסנו נשלח בסופו של דבר לדון במוסקבה ובפולין לצורך מאמצי הפיוס המיוחל.
פעילות דיפלומטית זו בפולין, של האפיפיור בכלל ושל קליגרי בפרט, לא נתנה פרי. האצולה הפולנית תמכה רוב רובה במדיניותו של באטורי בנושא היחסים עם רוסיה ועם הטורקים. עמדת הנונציו נגד תוכנית הגירושין של המלך באטורי שנועדה להבטיח לו יורשים דרך נישואים לאשה שנייה לא קנתה לו אהדה. גם להיטותו, בעקבות שמועות על מותו הקרב של הקיסר רודולף השני, לדחוף את סטפאן באטורי להכתיר עצמו כמלך הונגריה, לא נחשבה נבונה. עיקשותו על יישום העקרונות הטרידנטינים בפולין עוררו מורת רוחם של הכמורה הפולנית ואף של הישועים, שהיו שבעי רצון ממעמדם המועדף בעיני באטורי.
בנסיבות אלה נקרא קליגרי ב 9 באפריל 1581 לשוב לרומא והוחלף בתפקיד נונציו באלפרדו בולונייטי.
נונציו בגראץ
ב-14 באוקטובר 1579, עוד בזמן שהותו בפולין, קיבל קליגרי לנהל את הדיוקסיה של ברטינורו. הוא הגיע לשם בספטמבר 1581 ונותר בה כשלוש שנים, עד שבאוקטובר 1584 נקרא שוב לדגל כדי לייצג את האפיפיור בשטיריה, קרניה (הנמצאת בימינו במחוז פריולי-ונציה ג'וליה של איטליה) וקרינתיה שבשליטת הארכידוכס קרל. בתפקידו החדש נדרש קליגרי להיאבק בתקיפות נגד הסובלנות בפועל שהתקיימה במדינה כלפי האמונות הפרוטסנטיות. מאמציו לא הועילו במידה רבה, משום היחס החיובי כלפי הלותרניזם מצד חלק מהאצילים והבורגנים. אחד מהישגיו היה מעצרו של אורליו ורג'רו, שהואשם בכפירה. באחד ממכתביו הביע קליגרי תרעומת לגבי הצלחת כתבי ניקולו מקיאבלי בקרב הציבור. גן יוזמת הישועים להקים את האוניברסיטה בגראץ לא מצאה חן בעיניו. בשנת 1586 ביקש לסיים את תפקידו. תקוותיו להתמנות לקרדינל בזכות המלצת המלך סטפאן באטורי, התבדו בעקבות מותו הפתאומי של המלך ב-12 בדצמבר 1586.
תפקידיו הנוספים
בסוף שנת 1587 התקבל קליגרי לתפקיד של יועץ ומזכיר של מזכיר המדינה, הקרדינל אלסנדרו פרטי, אחיין של סיקסטוס החמישי והשתתף במשא ומתן בין האפיפיור סיקסטוס ובין פליפה השני, מלך ספרד לגבי תכנון הפלישה לאנגליה. נשאר באותו תפקיד גם בימי האפיפיור אורבנוס השביעי. לאחר מכן גרגוריוס הארבעה עשר מינה אותו למזכירו האישי. נשאר בתפקיד זה גם בימי האפיפיור אינוקנטיוס התשיעי, כשניהל את מחלקת המדינה האחראית על יחסי החוץ עם צרפת ועם פולין, ובהתחלת כהונתו של קלמנס השמיני.
בשנת 1593 בעת הרפורמה של הקוריה הרומית עבודתו הופסקה. לא הצליח להתמנות לקולגיום הקדוש וחזר לדיוקסיה שלו בברטינורו, בה כיהן כבישוף עד יום מותו בשנת 1613.בשנת 1597 מילא משימה פוליטית אחרונה כשהתלווה לקרדינל אלדוברנדיני לפרארה לשם הסדרת ההעברה של ירושת הענף העיקרי של בית אסטה לידי הכנסייה. בסוף חייו כתב על תולדות עיירת הולדתו, בריזיגלה. שמו קשור לבנייה מחדש של הקתדרלה בברטינורו. התגורר בבניין "לה רוקה" (La rocca) אותו קיבל כמתנה מהאפיפיור קלמנס השמיני.
שמעון דה פריס
שמעון דה פריס (בהולנדית: Simon de Vries; 4 באוקטובר 1870, נדה (Neede), הולנד – 24 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה רב וסופר הולנדי. ספרו הידוע ביותר הוא "טקסים וסמלים יהודיים" (Joodse riten en symbolen).
ביוגרפיה
דה פריס היה בנו של מנואל דה פריס, אורג וסוחר בקר. בעיר נדה לא הייתה קהילה יהודית, ולכן למד בבית מדרש בבורקולו (Borculo) הסמוכה. בהמלצת מוריו, שהתרשמו מכישרונו, החל ללמוד לימודי רבנות אורתודוקסית בסמינר יהודי-הולנדי באמסטרדם.
בשנת 1892 קיבל הסמכה לדרשנות. בהסכמת רב אמסטרדם, יוסף צבי דינר, הורשה לקרוא לעצמו "רב", אם כי לא סיים לימודיו לרבנות. לאחר מכן החל ללמד עברית ויהדות בהארלם ולטפל במטופלים יהודים בבית החולים הפסיכיאטרי במרנברג (Meerenberg).
בין 1928 ל-1932 פרסם מאמרים רבים בכתב העת Opregte Haarlemsche Courant, שנועדו להסביר את היהדות ולקרב אותה ללא-יהודים. המאמרים פורסמו מאוחר יותר בספר שכותרתו Joodse riten en symbolen – טקסים וסמלים יהודיים – ותורגמו לגרמנית. היום נחשבים כתבים אלה כמורשתו החשובה ביותר.
דה פריס היה ציוני נלהב ואחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", ובכתביו, בהם "מענה לציון – בעד ציונות מסורתית" (Maäneh le-Zion: Een betoog voor het zionisme van joods-traditioneel standpunt), יצא נגד מתנגדי הציונות. בשנת 1894 נישא ליהודית דה יונג (de Jong) ולהם נולדו שבעה בנים ושלוש בנות. נינו - בנה של נכדתו יהודית - הוא השופט העליון נעם סולברג.
עם כיבוש הולנד בידי גרמניה עבר לאמסטרדם. משם גורש בשנת 1943 למחנה הריכוז וסטרבורק. משם גורש לברגן-בלזן, שם נספה לאחר חודשים מעטים, בשנת 1944.
לאחר 1945 לא היו זמינות יצירותיו בהולנד במשך למעלה מעשרים שנה. רק ב-1968 פורסמה שוב יצירתו "טקסים וסמלים יהודיים" על ידי בית ההוצאה לאור ההולנדי De Arbeiderspers.
נינו הוא שופט בית המשפט העליון נעם סולברג.
קבוצת סלה
קבוצת סלה (איטלקית Gruppo del Sella; גרופו דל סלה) היא גוש הרים סלעי, שהם חלק מהרי הדולומיטים בצפון איטליה.
גאוגרפיה
הפסגה הגבוהה ביותר בקבוצה היא פסגת Piz Boè שגובהה 3,151 מטר. הפסגה הגבוהה ביותר אליה ניתן להגיע עם רכבל היא סאס פורדוי (2,950 מטר). פסגות נוספות הן צ'ימה פישדו (Cima Pisciadù, 2,985 מטרים), בואסקופל (Boèseekofel, 2,910 מטר), וסלטירמה (Sellatürme 2,696 מטר). קבוצת סלה מהווה גבול טבעי בין נפות דרום טירול, טרנטו ובלונו. הכביש המקיף את קבוצת סלה (בחלקו SS48) עובר בארבעה מעברי ההרים: קאמפולונגו, פורדוי, סלה, וגארדנה. בחורף מקיפים את רכס סלה מסלולי הסקי של טבעת סלה רונדה, הכוללת מסלולי סקי ומעליות סקי שאורכם 40 ק"מ, וניתן להקיפו בשני הכיוונים. בכל שנה נערך מרתון סקי סביב קבוצת סלה.
גמר מונדיאל 1982
גמר מונדיאל 1982 התקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, ספרד ב-11 ביולי 1982, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1982 היא נבחרת איטליה, שניצחה את נבחרת גרמניה המערבית, בתוצאה. זוהי הייתה הזכייה השלישית בתולדותיה בגביע העולם, כשהיא משווה את השיא בו אחזה כשיאנית הזכיות.
במחצית ראשונה, שהסתיימה בשוויון 0-0, נרשמה החמצת פנדל של נבחרת איטליה, הראשונה בהיסטוריה של משחקי גמר המונדיאל. במחצית השנייה הצליחו האיטלקים לכבוש ראשונים בדקה ה-57, בדרך ליתרון של 0-3 אחרי 81 דקות, וניצחון 1-3 בתום 90 דקות.
כובש השער הראשון במשחק, חלוץ איטליה פאולו רוסי, העלה את מאזנו בטורניר לשישה שערים והבטיח את זכייתו בנעל הזהב, פרס המוענק למלך השערים של הטורניר. כמו כן, זכה רוסי בפרס כדור הזהב המוענק לשחקן המצטיין בטורניר, ונוסד לראשונה בטורניר זה. קפטן נבחרת איטליה, השוער דינו זוף, שהיה בן 40 בזמן הטורניר, היה לכדורגלן המבוגר ביותר בהיסטוריה שזוכה בגביע העולם.
מי ששימש כקוון במשחק היה אברהם קליין, שהיה לישראלי היחיד בהיסטוריה ששובץ לצוות השיפוט במשחק גמר מונדיאל.
לשתי הנבחרות הייתה זו הופעה רביעית בגמר המונדיאל. איטליה ניצחה בעבר בשני מפגשים (1934, 1938) והפסידה פעם אחת (1970). נבחרת גרמניה החזיקה במאזן זהה של שני ניצחונות (1954, 1974) והפסד בודד (1966).
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש הרביעי בין הנבחרות בגביע העולם, ומשחק הגמר הראשון ביניהן. קדמו לו המפגשים הבאים:
הדרך אל הגמר
בטורניר זה השתתפו לראשונה בהיסטוריה 24 נבחרות. שיטת הטורניר הייתה שני שלבי בתים, בשלב הראשון התמודדו ארבע נבחרות בכל בית על שני המקומות הראשונים. בשלב השני התמודדו שלוש נבחרות בכל בית על המקום הראשון שמוביל לשלב חצי הגמר.
נבחרת איטליה הוגרלה בשלב הבתים הראשון לבית א', לצד נבחרות, ו. איטליה לא השיגה ולו ניצחון אחד בשלב זה, כשסיימה את שלושת משחקיה בטורניר בתוצאות תיקו. גם לנבחרת קמרון היה מאזן זהה של שלוש תוצאות תיקו בשלושה משחקים, אך איטליה העפילה בזכות מספר שערי הזכות שלה, שעמד על שניים לעומת אחד של קמרון. מלך שערי הטורניר, פאולו רוסי, לא כבש כלל בשלב זה. בשלב הבתים השני איטליה פגשה את הפייבוריטית לזכייה בטורניר,, ואת אלופת העולם המכהנת,. במשחקה הראשון בשלב זה גברה איטליה על ארגנטינה בתוצאה 1-2 משערים של מרקו טארדלי ואנטוניו קבריני במחצית השנייה. לאחר שגם ברזיל גברה על ארגנטינה, אך בתוצאה גבוהה יותר, 1-3, נפגשו איטליה וברזיל במשחק על ראשות הבית, כשאיטליה חייבת ניצחון בעוד לברזיל מספיקה תוצאת תיקו. פאולו רוסי כבש שלושה שערים, שהיו הראשונים שלו בטורניר, בעוד נבחרת ברזיל מצליחה להשוות זמנית פעמיים, והעלה את איטליה לחצי הגמר שם פגשה איטליה את פולין. גם הפעם רוסי לא הסתפק בשער בודד, כבש צמד שהעלה את מאזנו לחמישה שערים בטורניר, והעלה את איטליה לגמר הטורניר.
נבחרת גרמניה המערבית הוגרלה בשלב הבתים הראשון לבית ב', לצד נבחרות, ו. גרמניה, שהעפילה לטורניר עם מאזן מושלם בשלב המוקדמות, הגיעה בטוחה בעצמה וזלזלה בנבחרת האפריקאית מולה הוגרלה לשחק במשחק הפתיחה. למרות זאת גרמניה נוצחה 1-2 מול אלג'יריה, אך הצליחה לנצח את צ'ילה בתוצאה 1-4, בזכות שלושה שערים של חלוץ הנבחרת קרל היינץ רומניגה. למשחק האחרון בשלב הבתים הראשון הגיעה גרמניה יום לאחר משחקה של אלג'יריה, כשניצחון שלה בהפרש של עד שני שערים מעלה אותה ואת יריבתה, אוסטריה, לשלב הבא. במשחק, שנודע כחרפת חיחון, הצליחה גרמניה לנצח 0-1 את אוסטריה משער כעבור 10 דקות, שלאחריו הפסיקו הקבוצות להתקיף ובעיקר התמסרו בחצי המגרש שלהן, כך ששתיהן העפילו לשלב הבא. רומניגה סיים את שלב הבתים עם ארבעה שערים לזכות גרמניה. בשלב הבתים השני, פגשה גרמניה את ו. שוויון 0-0 מול אנגליה וניצחון 1-2 על ספרד, שהיה המשחק היחיד שהוכרע מבין שלושת המשחקים בבית, שלחו את גרמניה לחצי הגמר מול. בסיום 90 הדקות התוצאה עמדה על שוויון 1-1. בתוך שמונה דקות בהארכה, צרפת עלתה ליתרון 1-3, אך גרמניה הצליחה לאזן ל-3-3, והמשחק עבר לבעיטות הכרעה. גרמניה גברה על צרפת בתוצאה 4-5 אחרי שש בעיטות, והעפילה למשחק הגמר.
שופט המשחק
ארנלדו סזאר קואליו (Coelho) הברזילאי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, וויטק כריסטוב (Christov) הצ'כוסלובקי ואברהם קליין הישראלי, נבחרו לשמש כקוונים במשחק.
במהלך הטורניר קואליו שפט במשחק נוסף, שגם בו הייתה מעורבת נבחרת גרמניה. היה זה המשחק משלב הבתים השני בינה לבין (0-0).
עוזר השופט הישראלי, אברהם קליין, היה לישראלי היחיד בהיסטוריה שמשובץ למשחק גמר מונדיאל. קליין שימש כשופט ראשי בניצחונה של איטליה 2-3 על בשלב הבתים השני. הוא זכה להערכה בינלאומית רחבה, ואף היה אמור לשפוט בגמר מונדיאל 1978, אך בשל יחסי ישראל-הולנד, ביקשה לפסול אותו משיפוט המשחק.
מהלך המשחק
אל המשחק התייצבו הנבחרות עם שני מלכי השערים של הטורניר בהרכבן הפותח, פאולו רוסי האיטלקי וקרל היינץ רומניגה הגרמני, כשכל אחד מהם כבש עד לגמר חמישה שערים.
המשחק נפתח בדקות ארוכות של משחק זהיר מצד שתי הנבחרות, והיה רווי בעבירות ובעצירות. כבר בדקה השביעית נאלצה איטליה לבצע חילוף ראשון, כשפרנצ'סקו גרציאני נפצע והוחלף על ידי אלסנדרו אלטובלי. בדקה ה-23, איטליה קיבלה הזדמנות ממשית לעלות ליתרון לאחר עבירה של האנס-פיטר בריגל על ברונו קונטי (Conti) בתוך הרחבה. אנטוניו קבריני בעט את הפנדל נמוך לפינה הימנית, אך הכדור יצא החוצה. בבעיטת הפנדל השלישית בהיסטוריית הגמרים (היו שתיים בגמר 1974), נרשמה ההחמצה הראשונה בהיסטוריה. מאז ההחמצה, איטליה החלה לתקוף ולחפש את שער היתרון, אך המחצית הסתיימה בשוויון, 0-0.
במחצית השנייה, איטליה עלתה ליתרון ראשון בדקה ה-57. היא זכתה בכדור חופשי בתוך חצי המגרש של גרמניה, ומרקו טארדלי זיהה את פריצתו של קלאודיו ג'נטילה באגף ימין, והוציא אליו כדור מהיר, בזמן שחלק משחקני שתי הקבוצות עדיין עסוקים בהכנות לאחר השריקה לעבירה. ג'נטילה הגביה כדור לכיוון הרחבה, הכדור קפץ פעם אחת על הרצפה ועבר שני שחקנים בדרך לראשו של פאולו רוסי, שמקרוב נגח לקרקע ואל הרשת, כדי לקבוע 0-1 לאיטליה.
בדקה ה-69, יצאה איטליה להתקפה מתפרצת ומצאה את עצמה עם שלושה תוקפים מול שלושה מגנים. גאטאנו שיראה פרץ לרחבה מאגף ימין, והעביר כדור החוצה, אל עבר המרכז. טארדלי עצר את הכדור ובעט תוך כדי נפילה מ-16 מטרים אל הרשת, כדי לקבוע 0-2. לאחר השער, טארדלי פרץ בריצה לעבר הספסל, תוך כדי שהוא מנופף בידיו לצדדים וצועק "גול! גול!", במה שזכורה כאחת מחגיגות השערים המפורסמות בהיסטוריה, וזכתה לכינוי צעקתו של טארדלי. שערו של טארדלי הגיע לאחר שאת ששת השערים הקודמים לזכות איטליה כבש פאולו רוסי.
בדקה ה-81, קונטי פרץ לאורך אגף ימין עד לתוך הרחבה כשהוא חופשי לגמרי, והעביר כדור רוחב לאלטובלי, שהטעה את שומאכר וגלגל פנימה, 0-3 לאיטליה. כעבור שתי דקות בלבד, בעט פול ברייטנר מן האוויר כדור שהוגבה אליו, כדי לקבוע 1-3. ברייטנר כבש גם בגמר מונדיאל 1974, שמונה שנים קודם לכן. נשיא איטליה, סנדרו פרטיני, חגג ביציע, וחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, העניק את הגביע לשוערה של איטליה וקפטן הנבחרת, דינו זוף, שהיה לאיטלקי הראשון שמניף גביע עולם מזה 44 שנים.
נובי שוויירז'ן
נובי שוויירז'ן (בבלארוסית: Новы Свержань, נובי סוויירז'ן; בפולנית: Świerżeń Nowy, שוויירז'ן נובי; ביידיש: סוורז'נא, סוורז'ן) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, על גדתו המערבית של נהר נמונאס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
נובי שוויירז'ן נזכרת לראשונה בשנת 1568, עת היו בה כנסייה ומצודה. בשנת 1706, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, החריבו השוודים את היישוב.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1812 נערך בה קרב במהלך מלחמת רוסיה צרפת. בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי נובי שוויירז'ן
בשנת 1897 נמנו בעיירה 732 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 425 יהודים, כשליש מתושביה. עם כיבוש האזור בספטמבר 1939 בידי הסובייטים הולאמו בתי העסק של היהודים ביישוב.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום נרצח בה זוג יהודים. זמן קצר לאחר מכן הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, החרמת רכוש והגבלות תנועה. באוגוסט 1941 נרצחו שניים מיהודי העיירה בעת שוד רכושם. ב-4 באוקטובר 1941 הוציאו הגרמנים להורג בבית העלמין המקומי 30 צעירים יהודים לעיני הוריהם, וכן רצחו את רב הקהילה ובתו.
ב-25 באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בחלק מוזנח בה, בו שוכנו בצפיפות רבה, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-5 בנובמבר 1941 הועלו רוב יושבי הגטו שבעיירה על משאיות, ונרצחו מחוץ לעיירה, תוך ירי במתנגדים עוד בשטח הגטו. כ-220 יהודים שהושארו בגטו, וכ-150 יהודים נוספים מטוז'ץ שהובאו ליישוב, שוכנו מחדש בגטו, שעתה גם גודר. בשלב זה התארגנה בגטו קבוצת מחתרת יהודית, אשר ב-28 בינואר 1943 הצליחה להבריח כ-220 מיושבי הגטו ליערות הסביבה. למחרת הבריחה רצחו שוטרים גרמנים את כל היהודים שנותרו בגטו.
קריאת שמע על המיטה
לדעת רש"י, יוצאים ידי חובת מצוות קריאת שמע על המיטה ולא בתפילת ערבית, כיוון שנהגו להתפלל ערבית מבעוד יום.
מקור התפילה
בתלמוד נאמר:וכן אמרו:
הוספות שונות
בתלמוד הבבלי מובא מנהגו של רבי יהושע בן לוי שהוסיף לומר לפני שנתו גם מזמור "יושב בסתר עליון", ו"ה' מה רבו צרי" שהם מועילים כנגד המזיקים.
במשך הדורות נוספו עוד מזמורים שונים וכן פסוקים ותפילות, במנהגים אלו ישנם הבדלים בין נוסחי העדות. אף שאין חובה לומר את המזמורים השונים, נתפשט המנהג לאומרם על פי מנהגו של רבי יהושע בן לוי, שהיה מוסיף מזמורים כדי להגן מפני המזיקים.
בראשונים נחלקו האם לומר גם את פרשת "והיה אם שמוע", ויש אף שכתבו שטוב לומר את שלוש הפרשיות (למרות דברי הגמרא ש"אומר משמע ישראל עד והיה אם שמוע").
ברכת המפיל
יש שכתבו לומר את ברכת "המפיל" סמוך לשינה, אחר שאמרו את "שמע" וכל שאר הפסוקים. אך על פי הקבלה יש להקדים את ברכת "המפיל" ל"שמע" ולשאר הפסוקים.
מי שנצרך אחר שאמר "שמע" ו"המפיל", לדבר או לאכול או לשתות או לסדר איזה דבר דחוף – רשאי, מפני שברכת "המפיל" היא ברכת שבח על שנת הלילה, רק שלכתחילה טוב להצמיד את קריאת שמע שעל המיטה לשינה
בראשונים כתבו שהיה מי שחשש לברך "המפיל" שמא לא ירדם ונמצא שבירך לבטלה. אך דעת שאר הראשונים שאין לחשוש לזה, מאחר שהיא ברכת הודאה לה' על השינה, ואף מי שלא הצליח לישון, אין ברכתו לבטלה.
שינה שאינה מחייבת ברכה
גם על שנת עראי בלילה אין מברכים "המפיל", אבל שינה על המיטה למשך חצי שעה או שיתין נשמין כבר נחשבת שנת קבע
אין מברכים "המפיל" אלא פעם אחת בלילה, ולכן מי שהלך לישון בלילה וברך "המפיל", ואחר כך קם לעיסוקיו וחזר לישון, אינו חוזר ומברך "המפיל".
מי שנרדם בלא לברך "המפיל" והתעורר באמצע הלילה ובדעתו להמשיך לישון, צריך לברך כעת.
זמן הברכה
יש שלמדו על פי קבלת האר"י, שרק אדם שהולך לישון לפני חצות הלילה יברך "המפיל", אבל מי שהולך לישון אחר חצות אינו יכול לברך. וכן נוהגים רבים מהספרדים, שאם הולכים לישון אחר חצות אומרים "המפיל" בלא שם ומלכות. למנהג אשכנזים וחלק מהספרדים, כל זמן שהולכים לישון לפני עמוד השחר – מברכים "המפיל".
תוכן התפילה
עיקר התפילה כוללת את ברכת המפיל (ברכה שתוכנה הוא בקשת שמירה בזמן השינה), קריאת שמע ופסוקי רחמים שונים, ביניהם הפסוק "המלאך הגואל" מברכת יעקב לאפרים ומנשה.
1931 בקולנוע
פרסי האוסקר
הערה: לפני 1933 הפרסים לא חולקו כל שנה, ולכן ניתנו שלושה פרסים לשחקן הטוב ביותר, ושני פרסים לשחקנית הטובה ביותר.
שמעון זאב לוין
שמעון זאב לוין (11 במרץ 1885 – 30 בדצמבר 1980) היה ממיסדי המושבה הרצליה (כיום העיר הרצליה) וראש המועצה השני שלה.
הולדתו וילדותו
שמעון זאב לוין נולד ב-1885 בעיר פיסוצ'נה שעל גדות נהר הניימן שברוסיה. בנעוריו עברה משפחתו ליקטורינוסלב שהייתה מרכז יהודי, תרבותי וציוני ובה שמע נאומים של אוסישקין ושמריהו לוין שחיו בה.
המעבר לארצות הברית
ב-1903, לאחר הפוגרום בקישינב, נסע לוין, לבדו, לארצות הברית שם עבד במשך שנה כפועל רכבת. לאחר מכן עבר לצ'יטונגה שבמדינת טנסי שם פגש את אנני (בתיה), אחותו של שמואל שוידלסון (ילידת 1899) ונישאה לה ב-1911. לוין הצליח בעבודתו ולבסוף קנה את המפעל שבו עבד - מפעל לשיפוץ מכוניות ישנות. בביתם של לוין ואשתו התגוררו גם גיסו חמותו וילדיו ובית זה היה המרכז הציוני בעיר.
עלייתו לארץ
ב-1922 החליט לוין לעלות לישראל כשבמסיבת הפרידה שלו אמר את הנאום הקצר ביותר של הציונות ובו אמר "ארץ ישראל קוראת- אני הולך". הגיע לתל אביב ופתח מפעל לסיגריות בשם "עשנה". כעבור שנה חזר לוין לצ'טונגה בשביל "לחסל" את נכסיו ומהכסף שקיבל קנה נחלאות בארץ ישראל דרך קהילת ציון. לאחר מכן תר את מדינות דרום ארצות הברית כדי למצוא קונים לנחלות שרכש.
הקמת הרצליה
ב-1924 עלו שבעת מייסדי הרצליה, ולוין ביניהם, ליישוב והקימו את הצריף הראשון בה. כעבור חודשים אחדים הביא לוין הביא את משפחתו למושבה.
כהונתו כראש מועצת הרצליה
כאשר קמה המועצה המקומית הראשונה ביקש מושל המחוז הבריטי מלוין לעמוד בראשה. זה סירב ואמר שיהיה מוכן להפוך לראש המועצה המקומית רק אם יבחר וכך היה. ב-1938 נבחר להיות ראש המועצה המקומית ובשנת 1942 נבחר שוב.
לאחר כהונתו
בשנות קיומה הראשונות של מדינת ישראל שמעון זאב לוין נענה לבקשת יושב ראש המועצה המקומית להקים אזור תעשייה בהרצליה - אזור שסיפק עבודה לרבים מאנשי הרצליה בתקופת המעברות. בנוסף לכך נבחר להיות אזרח הכבוד של הרצליה על ידי המועצה המקומית.
ב-1960 פרש לגמלאות
פטירתו
אשתו של שמעון זאב לוין, אנני, נפטרה ב-1976 ושמעון נפטר ב-1980. שניהם נקברו בהרצליה.
אמבוהימאנגה
היסטוריה
תחילתה של הגבעה המלכותית באבוהימאנגה הייתה במאה ה-15 לכל המאוחר, ובמאה ה-18 היא התפתחה למעמד של עיר בירה, לאחר שהמלכים המקומיים הצליחו לאחד תחת שלטונם כמעט את כל שטחו של האי בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. העיר בוצרה בתחילת המאה ה-18 והוקפה בחומה שבה נקבעו שבעה שערים, וחומה היקפית נוספת שגם בה שבעה שערים הוקמה במקום ב-1787. ב-1794 הועבר הארמון המלכותי לאנטננריבו, וצעד זה הביא לכך שהגבעה שימשה מאותה עת כאחוזת הקבר המלכותית וכבירה הדתית של המדינה בלבד. ב-1871 נבנו במקום ארמון פנדריאמפהלמאנה (Fandriampahalemana) וביתן הזכוכית, אך ב-1897 העבירו הרשויות הצרפתיות ששלטו באי את שרידיהם של המלכים שנקברו במקום לאנטננריבו, וזאת בניסיון לאיין את קדושת המקום ואת המשמעות שנודעה לו לזהות הלאומית המלגשית. הקברים המלכותיים נהרסו ותחתיהם הוקמו מבני צבא, והיער על פסגת הגבעה נכרת. אולם ב-1904 נהרסו המבנים הצבאיים, והאתר ממשיך ומשמש כמקום עלייה לרגל וכמרכז דתי לאומי גם כיום.
מבנה הגבעה
הגבעה המלכותית באמבוהימאנגה נישאת לגובה של 1,468 מטר. במרכזה ניצב המתחם המלכותי הנחלק לרחבה הציבורית ול"רובה". סביב להם שוכנים יער, מעיין ואגם קדושים. הביצורים ההקפיים כוללים סוללות וחפיר, וקבועים בהם 14 שערי אבן. אורכה של החומה הפנימית הוא 2.5 ק"מ, ודלתות השערים עשויות מפיסות אבן במשקל של עד 12 טון. בשטח המוכרז מתגוררים כ-900 איש וכ-2,000 נוספים חיים באזור החיץ.
המתחם המלכותי
המתחם המלכותי הוא החלק העתיק באתר, והוא הוקם במאה ה-15 והמשיך והתפתח עד המאה ה-19. המתחם נחלק לשני חלקים: חלקו המערבי הוא ה"פידיסיאנה" (Fidisiana) או הרחבה הציבורית. ברחבה זו פגשו המלכים את נתיניהם בצילו על עץ הפיקוס המלכותי, כאן הוקראו צווים מלכותיים מעל האבן הקדושה ובמקום ניצבת גם אבן ששימשה להקרבת קורבנות.
החלק המזרחי של המתחם הוא ה"רובה" והוא חלקו הקדוש. הוא הוקף בחומה והנוכחית הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-18. בחומה שני שערים - האחד בצפונה והאחר בפינתה הדרום-מערבית. צורתו של הרובה היא כשל חצי עיגול: בצפונו ניצב ארמון פנדריאמפהלמאנה, ובדרומו שני אגני מים שנחצבו בסלע ואשר מולאו במים על ידי בתולות. לאגנים אלה נודע תפקיד מרכזי בפולחן האבות. בתווך משתרע אזור הקבורה שכולל ביתן עץ הקרוי "טרנומנארה" (Tranomanara), ובו נשמרו גופותיהם של המלכים לפני שהועברו לקבורה. בצמוד לו שוכן אתר הקבורה שהוקף בגדר עץ צבועה באדום ובלבן. 11 מלכים נקברו במקום ומעל קברו של כל אחד מהם הוקם מבנה עץ קטן המכונה "טרנמארה" (Tranamara). כאמור לעיל, שרידיהם של המלכים הועברו מהמקום ב-1897 בידי הצרפתים. ברובה ניצבים עצי פיקוס ומין של עצים ממשפחת העצבוניתיים, ואלה נשמרו באופן מפורש לערים המלכותיות, ככל הנראה מאז 1540.
אתרים נוספים
המעיין המלכותי הוא מעיין איתן הנובע משך כל עונות השנה ומימיו נחשבים למטהרים. האגם הקדוש היה שמור לשימושם של בני המלוכה ולטקסים. על טקסים אלה נמנו טקסי מילה של נסיכים, המרחץ המלכותי השנתי וטקס נוסף שבו קיבלו על עצמם המלכים את חטאת העם כולו, היטהרו לאחר מכן באגם, ובכך טיהרו גם את בני עמם.
ביערות הקדושים סביב הגבעה נטועים עצים מקומיים המייצגים את החורש הטבעי שכיסה בעבר את גבעת אמבוהימאנגה וגבעות אחרות באי. בשל כך נודעת לגבעה חשיבות תרבותית גם בתחום זה, שכן עצים אלה שוב אינם גדלים באופן טבעי בהקבץ זה ברחבי האי. הטראסות החקלאיות התפתחו במאה ה-17 ובמאה ה-18 בדרומה וצפונה של הגבעה, ונשתלו בהם שדות אורז.
גדעון לדיז'ינסקי
גדעון לדיז'ינסקי (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית ברחובות, מגלה "אם החומוס".
ד'תשנ"ו
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
גדעון לדיז'ינסקי
ביוגרפיה
גדעון לדיז'ינסקי נולד ברחובות לזאב ולרחל שעלו כתריסר שנים קודם לכן מאוקראינה. אחיו, עובד לדיז'ינסקי, הוא קצין צה"ל שעוטר פעמיים בעיטור העוז ושנהרג בקרב המיתלה במבצע קדש. גדעון לדיז'ינסקי למד בבית הספר החקלאי כדורי ובצבא שירת בנח"ל בקיבוץ חמדיה. בעקבות מות אחיו נאלץ לדיז'ינסקי לעזוב את הקיבוץ ולחזור הביתה כדי לעזור באחזקת המשק המשפחתי בכפר ביל"ו. במקביל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות וקיבל שם דוקטורט בשנת 1968. באמצע שנות ה-70 כיהן כראש החוג לגנטיקה בפקולטה לחקלאות. הוא קיבל שם דרגת פרופסור חבר ב-1980 ופרופסור מן המניין בשנת 1985. תוך כדי הקריירה האקדמית, לא זנח לדיז'ינסקי את עבודתו במשק, שהיה תחילה משק חלב, בהמשך פרדסים ואחר כך מטעי אבוקדו, אפרסמונים וקרמבולות. היה נשוי לצפרירה עד שנפטרה בשנת 2006, והוא אב לחמישה ילדים: ארבע בנות ובן.
מלבורן ויקטורי
מועדון כדורגל מלבורן ויקטורי הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר מלבורן ממדינת ויקטוריה שבאוסטרליה, המשחק בעונת  בליגת העל האוסטרלית בכדורגל תחת זיכיון מהתאחדות הכדורגל האוסטרלית. צבעי המדים של המועדון הם כחול כהה ולבן, כצבעיה המסורתיים של מדינת ויקטוריה.
אצטדיון הבית של הקבוצה הוא האצטדיון הריבועי במלבורן, המכיל כ-30 אלף מקומות ישיבה. במקביל, עורכת הקבוצה משחקים ביתיים גם באצטדיון דוקלנדס, המכיל מספר מקומות כפול כמעט, ובו היא משתמשת בעיקר במשחקים מושכי קהל כמו משחקי דרבי ומשחקים במסגרת הפלייאוף. מעבר לכך, הקבוצה התחייבה לקיים משחק אחד לפחות בעונה בקרדיניה פארק בג'ילונג.
מועדון מלבורן ויקטורי מפעיל בנוסף שתי מחלקות כדורגל נוספות, הכוללות קבוצת נוער ומילואים המשחקת בליגה האוסטרלית לנוער, וקבוצת נשים בליגת העל האוסטרלית לנשים.
הקמת הקבוצה ועונת הפתיחה (2004-2006)
ב-1 בנובמבר 2004 נחשפה מלבורן ויקטורי כנציגתה היחידה של מדינת ויקטוריה בליגה האוסטרלית המחודשת, לצד שבעה מועדונים מייסדים נוספים. בתחילת דרכו נתמך המועדון בחברת בלגרוויה ליז'ר, ונשיא החברה ג'ף לורד היה ליו"ר של המועדון. ב-5 בדצמבר 2005 הודיעה הקבוצה על צירופה של סמסונג כנותנת החסות הראשית.
גארי קול, כדורגלן העבר של נבחרת אוסטרליה, נבחר למנהל המקצועי הראשון של המועדון. אליו הצטרף המאמן הראשון, ארני מריק הסקוטי. הסגל הראשון החל להתגבש וההחתמה הראשונה הייתה של כדורגלן נבחרת אוסטרליה וקבוצת ליירסה הבלגית, ארצ'י תומפסון, שאליו הצטרפו שלושה כדורגלנים בינלאומיים נוספים - בהם קפטן הקבוצה הראשון קווין מוסקט האוסטרלי, ריכארד קיצביכלר האוסטרי וג'פרי קלייס הבלגי. על אף הציפיות הגבוהות, אכזבה הקבוצה וסיימה במקום השביעי מתוך שמונה קבוצות בעונת הבכורה של הליגה, עונת.
אליפויות ראשונות (2006-2010)
במטרה לשפר את הרושם מהעונה החולפת, החתים מריק בקבוצה שלישיית שחקנים ברזילאים, אליהם הצטרף גם גרנט ברבנר הסקוטי, שגדל בקבוצת הנוער של מנצ'סטר יונייטד ושיחק שנים ארוכות בליגת העל הסקוטית. ההצלחה לא איחרה לבוא, והקבוצה שיפרה משמעותית את יכולתה באותה העונה. באותה העונה הייתה מלבורן ויקטורי לקבוצה הראשונה שזוכה בשני התארים החשובים בכדורגל האוסטרלי באותה העונה, כשזכתה בפרמיירשיפ (המקום הראשון בתום העונה הסדירה), אותו הבטיחה עם ניצחון 4-0 על ניו זילנד נייטס ארבעה מחזורים לסיום העונה, ובתואר הצ'מפיונשיפ (ניצחון בגמר פלייאוף האליפות) לאחר שהביסה 6-0 מרשים את אדלייד יונייטד, עם חמישייה לארצ'י תומפסון באותו המשחק. בזכות הזכייה בתואר, העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות האסיאתית, במהדורת 2008 של המפעל.
עונה אחר כך כשלה הקבוצה לשחזר את ההצלחה וסיימה במקום החמישי, ארבע נקודות מהמקום הרביעי המוביל לפלייאוף. עם זאת, נהנתה הקבוצה מתמיכה של הקהל, עם ממוצעים מהגבוהים בליגה, וכן קבעה שיא של כ-20 אלף מינויים למשחקיה. כמו כן, הייתה הקבוצה לראשונה שכובשת מאה שערי ליגה. היא עשתה זאת ב-65 משחקים, וקבעה את ההישג עם השער הראשון מול ולינגטון פיניקס בינואר 2008. הופעת הבכורה של הקבוצה בליגת האלופות האסיאתית הסתיימה כבר בשלב הבתים, כשסיימה שנייה בבית אחרי גמבה אוסקה היפנית.
עונה לאחר מכן, שינתה הקבוצה את פניה. עם נותנת חסות ראשית חדשה, חברת ההימורים היוונית אינטראלוט, ושינויים רבים בגזרת השחקנים. בליגת האלופות האסיאתית כשלה הקבוצה וסיימה אחרונה בשלב הבתים, ובליגה סיימה במקום השני בעונה הסדירה, אחרי סידני, לה הפסידה גם בגמר הפלייאוף, 4-2 בדו-קרב פנדלים.
מתיחת פנים וכישלון מקצועי (2011-2013)
בעונת הצטרפה לליגה קבוצת מלבורן הארט (כיום מלבורן סיטי), ולראשונה זכתה מלבורן ויקטורי במשחק דרבי עירוני. החל מאותה העונה, העבירה הקבוצה את משחקי הבית שלה לאצטדיון הריבועי של מלבורן. היריבות העירונית הפכה עזה יותר בעקבות עבירה גסה של קפטן ויקטורי, קווין מוסקט, על שחקנה הצעיר של היריבה, אדריאן זאהרה. התיקול ספג גינויים רבים, ויצר עליית דרגה ביריבות בין המועדונים. את העונה הסדירה סיימה מלבורן במקום החמישי, אך הודחה בפתיחת הפלייאוף במפתיע על ידי גולד קוסט יונייטד, משער ניצחון בתוך תוספת הזמן (1-0 בסיום). גם בליגת האלופות כשלה הקבוצה וסיימה אחרונה בשלב הבתים.
בשלבי הסיום של העונה עבר המועדון מתיחת פנים, מקצועית וניהולית כאחד. נשיא המועדון, ג'ף לורד, עזב את תפקידו והוחלף באנתוני די פייטרו. המהלך הוביל לשינוי מקצועי, כאשר ארני מריק, מאמן הקבוצה מעונתה הראשונה, הגיע להסכם עם ההנהלה החדשה על סיום דרכו בקבוצה ב-12 במרץ 2011. למהלך קדמו ביקורות רבות על יכולתה של הקבוצה, שספגה בין היתר תבוסות 4-1 לאדלייד יונייטד יריבתה הגדולה, ו-5-1 לגמבה אוסקה בפתיחת ליגת האלופות. מהמט דוראקוביץ', מאמן הנוער וכדורגלן נבחרת אוסטרליה לשעבר, נבחר להחליף את מריק על הקווים של הקבוצה הבוגרת כמאמן זמני. השינויים במועדון לא פסקו, וחודש בלבד אחר כך פוטר המנהל המקצועי גארי קול מתפקידו, ואחריו שוחרר גם עוזר המאמן ארון הילי. זמן קצר אחר כך פרש גם הקפטן הראשון של המועדון, קווין מוסקט.
ב-21 ביוני 2011, לקראת עונת, התמנה דוראקוביץ' כמאמנה הקבוע של הקבוצה. באותו היום מונה פרנסיס אוואריטפה, כדורגלן נבחרת אוסטרליה לשעבר, לתפקיד המנהל המקצועי של הקבוצה. חברת אינטראלוט היוונית הפסיקה את התמיכה בקבוצה, ובמקומה חתמה מלבורן חוזה חסות עם חברת כוח האדם השווייצרית, אדקו. שבוע קודם לכן, הודיעה החברה על שיתוף פעולה עם ענקית הלבשת הספורט אדידס, כיצרנית המדים החדשה של המועדון. ההחתמה המרשימה ביותר של הקבוצה לקראת העונה הושלמה ב-20 באוגוסט, כאשר בקבוצה הוחתם כדורגלן לידס, ליברפול וגלאטסראיי, הארי קיואל.
על אף ההתחדשות שעבר המועדון בחודשי הקיץ, שכללה, מלבד קיואל, שמונה שחקנים חדשים נוספים ושמונה שחקנים ששוחררו, פתיחת העונה לא בישרה טובות עבור המועדון. מלבורן פתחה עם שני ניצחונות בלבד בעשרת מחזורי הפתיחה, וחמישה חודשים בלבד לאחר מינויו, פוטר המנהל המקצועי אוואריטפה. ב-5 בינואר, לאחר הפסד ליגה שלישי רצוף ובעקבות פתיחת עונה עגומה עם שלושה ניצחונות בלבד ב-14 מחזורים, פוטר דוראקוביץ מתפקידו. קווין מוסקט הוביל את הקבוצה לניצחון במשחק בו שימש כמאמן זמני, ולאחר מכן התמנה ג'ים מגילטון, קשר ומאמן איפסוויץ' טאון לשעבר, לתפקיד המאמן עד לתום העונה. עם זאת, מלבורן סיימה עונה עגומה במקום השמיני, עם שישה ניצחונות בלבד בליגה, ובמרחק שמונה נקודות מפלייאוף האליפות. בעקבות הכישלון, סיים מגילטון את דרכו במועדון.
לקראת עונת התמנה לקבוצה מאמן חדש, אנג'ה פוסטקוגלו, כדורגלן אוסטרליה לשעבר, ולימים מאמן הנבחרת. הקבוצה שוב עשתה שינויים רחבים בסגל, כולל עזיבתו של קיואל שבחר לשוב לאנגליה עקב מחלתה של חמותו. פוסטקוגלו הצליח לשקם את הקבוצה לאחר העונה הקשה, ולהוביל אותה למקום השלישי בטבלה ולסדרת הפלייאוף. במשחק הראשון בפלייאוף רשמה הקבוצה ניצחון דרמטי על פרת' גלורי, לאחר שהשוותה בדקת הסיום בפנדל, והשלימה מהפך בהארכה. היא נעצרה בחצי הגמר, עם הפסד 1-0 לסנטרל קוסט מארינרס, שהמשיכה לזכייה בצ'מפיונשיפ.
עידן קווין מוסקט (2013- )
מלבורן החלה את ההכנות לעונת תחת המאמן פוסטקוגלו. את הקיץ פתחה החתמתו של מיטש ניקולס מבריזבין רואר, ששב לשתף פעולה עם מאמנו בעבר. לאחר שחרורו של מרקוס פלורס, שתפס את משבצת השחקן חריג השכר ('Marquee') של הקבוצה, חיפשה מלבורן להתחזק בשחקן בעל שם. עם זאת, הקבוצה כשלה להחתים את קפטן יורגוס קראגוניס, וגם האיטלקי הבינלאומי פבריציו מיקולי לא חתם לבסוף בשורות הקבוצה. לאחר הכישלון בהחתמתם, אירחה הקבוצה את אחד מאירועי הספורט הגדולים בתולדות אוסטרליה, כשאירחה את ליברפול האנגלית למשחק ידידות. מעל ל-95 אלף צופים חזו בהפסדה של מלבורן 2-0 לליברפול, שהגיעה עם שחקני הסגל הבכיר ובהם כוכבים כגון סטיבן ג'רארד, לואיס סוארס, קולו טורה ועוד. קוסטה ברברוסס הניו זילנדי חתם בקבוצה זמן קצר לאחר מכן, ואליו הצטרפו ג'יימס טרויסי בהשאלה מאטאלנטה. את משבצת השחקן חריג השכר תפס פבלו קונטררס, הצ'יליאני הבינלאומי שהגיע מאולימפיאקוס. מנגד, מרקו רוחאס, שבתקופתו בקבוצה זכה בתואר כדורגלן השנה באוקיאניה לשנת 2012, שוחרר לשטוטגרט הגרמנית.