cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכניקת הרצף
תיאור לגראנז'י
תיאור לגראנז'י מציג את התכונות הפיזיקליות של החלקיקים במובני חומר או ביחס לקואורדינטות ולזמן. במקרה זה תצורת הייחוס מתייחסת לתצורה בזמן. בתיאור זה הצופה בוחן את השינויים במיקום ובתכונות הפיזיקליות של הגוף החומרי הנע במרחב לאורך הזמן. התוצאות המתקבלות אינן תלויות בזמן הראשוני ותצורת הייחוס,. תיאור זה נפוץ במכניקת מוצקים.
בתיאור לגראנז'י, תנעת גוף רציף מיוצגת על ידי הפונקציה (איור מס' 2).
תיאור זה מציג את המעבר מהתצורה הראשונית אל התצורה הנוכחית. תיאור גאומטרי של המעבר בין שני המצבים. כלומר וקטור המיקום של חלקיק, בנוסף לוקטור המיקום בתצורה הלא מעוותת או בתצורה היחסותית הראשונית , יציג את התצורה הנוכחית או התצורה המוזזת בזמן. רכיבי הווקטור נקראים הקואורדינטות המרחביות.
תכונות פיזיקליות וקינימטיות כמו גם תכונות תרמודינמיות ומהירות זרימה, המתארים תכונות ומאפיינים של גוף חומרי מוצגות כפונקציות רציפות של מיקום וזמן:.
הנגזרת החומרית של כל תכונה רציפה העשויה להיות סקלר, וקטור או טנזור. היא קצב השינוי בזמן של התכונה עבור קבוצת חלקיקים (או של הגוף החומרי כולו) של הגוף הרציף הנע בין מצבים שונים. הנגזרת החומרית ידועה גם כנגזרת חלקית. שינוי זה הוא הקצב בו המאפיין משתנה כאשר הוא נמדד במערכת הייחוס של הגוף, כלומר השינוי נמדד על ידי צופה הנע עם אותה קבוצת חלקיקים מדוברת.
המיקום הרגעי הוא תכונה של חלקיק, הנגזרת החלקית של התכונה היא מהירות הזרימה הרגעית של החלקיק. לכן שדה הזרימה של החלקיק הרציף הוא:
באופן דומה, שדה ההאצה של החלקיק:
רציפות בתיאור הלגראנז'י באה לידי ביטוי על ידי המרחב ורציפות ה'רגעים' כך שניתן לעבור מתצורת הייחוס לתצורה העכשווית של הנקודות החומריות. כל הרכיבים הפיזיקליים המאפיינים את החומר מתוארים בצורה הזו, על ידי פונקציות רציפות. לכן הפונקציה והפונקציה הם פונקציות חד ערכיות ורציפות וכך גם נגזרותיהם (בכל סדר שזהוא, בדרך כלל עד לסדר שני ושלישי) ביחס למרחב ולזמן.
תיאור אוילרי
התיאור האוילרי, הוצג על ידי ד'אלמבר, התמקד בתצורה הנוכחית
. התיאור מתייחס למתרחש בנקודה מסוימת במרחב למשך זמן, במקום להתמקד בחלקיקים בודדים הנעים במרחב ובזמן. גישה זו נוחה ליישום במחקרי זרימת נוזלים, כאשר המאפיין הקינמטי המעניין ביותר הוא הקצב בו מתרחש שינוי ולא צורת גוף הנוזל בזמן מסוים.התנועה הרציפה בתיאור אוילרי מיוצגת על ידי פונקציית מיפוי:
-חסר יושלם בהמשך
בתיאור אוילר, המאפיינים והתכונות הפיזיקליות מוצגים כך:
האופן הפונקציונלית של בתיאור הלגראנז'י שונה מצורת ההצגה בתיאור האוילרי.
הנגזרת החומרית של התכונות הפיזיקליות, משתמשת בכלל השרשרת כך:
האיבר הראשון בצד ימין של המשוואה מייצג את שיעור השינוי המקומי של המאפיין המתרחש במיקום. האיבר השני בצד הימני של המשוואה מבטא את קצב השינוי ותרומתו של קצב שינוי המיקום (התנועה) של החלקיק במרחב.
רציפות בתיאור האוילרי באה לידי ביטוי על ידי המרחב, רציפות ה'רגעים' ורציפות דיפרנציאבלית של שדה מהירות הזרימה. כל הרכיבים הפיזיקליים מוגדרים בצורה הזו בכל רגע בזמן, בתצורה הנוכחית כפונקציה של וקטור המיקום.
דיסקוגרפיה של אדל
אדל היא זמרת בריטית שפרצה לתודעה בשנת 2008 עם שירה "Hometown Glory", שזיכה אותה בפרס גראמי הראשון שלה. באותה שנה זכתה בפרס גראמי נוסף, בקטגוריית "פריצת השנה". לאחר מכן הוציאה גרסת כיסוי מצליחה לשיר "Make You Feel My Love", שזכה להצלחה רבה בישראל ובעולם כולו. בסמוך לכך הוציאה את "Chasing Pavements", שהמשיך לשחזר את הצלחת קודמיו. כל השירים הללו נכללו באלבום הבכורה שלה, 19. מכירות האלבום מסתכמות ב-7.3 מיליון עותקים, דבר שהופך אותו לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר במאה ה-21.
בשנת 2010, הוציאה את אלבומה השני, 21. האלבום זכה להצלחה עולמית והפך לאלבום הנשי השני הנמכר ביותר בכל הזמנים, עם מכירות עולמיות של למעלה מ-35 מיליון עותקים. בדצמבר 2011 הפך לנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21. בנוסף לכך, הוא האלבום המצליח ביותר בכל הזמנים בארצות הברית על פי בילבורד, וזאת, בנוסף לכך שב-1 בדצמבר 2017, דורג כאלבום הנשי המצליח ביותר בכל הזמנים בארצות הברית. 21 הוא האלבום הנמכר ביותר ב-2011 ו-2012. מהאלבום יצא הסינגל "Rolling in the Deep", שזכה להצלחה עולמית והיה סינגל הפריצה שלה, כאשר נמכר בלמעלה מ-17 מיליון עותקים ברחבי העולם, כש-8.4 מיליון עותקים מתוכם בארצות הברית, בלבד. "Rolling in the Deep" הוא השיר הנשי הרביעי הנמכר ביותר בכל הזמנים, והנמכר ביותר של הזמרת. בארצות הברית הפך השיר לרביעי הנמכר ביותר בכל הזמנים, ולשישי הנמכר ביותר בכל הזמנים בקנדה. בזכות הצלחתו העולמית של השיר, הסינגל השני מהאלבום "Someone like You", הצליח לשחזר את הצלחתו ומכירותיו בעולם עומדות על כ-14 מיליון עותקים. הסינגל השלישי, "Set Fire to the Rain", זכה להצלחה עולמית גם כן, ומכירותיו עומדות על למעלה מ-9 מיליון עותקים גם כן, כש-5 מיליון מתוכם בארצות הברית בלבד. השיר הצליח להיכנס למצעדי סוף שנה, כל הזמנים, עשורים ושבועיים רבים, בכל רחבי העולם. במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום הראשון, והיה לראשון שלה שעשה זאת, ובמצעד הבריטי הצליח להגיע בשיאו למקום ה-2. בין 2010, ועד היום הועמד השיר מספר רב של פעמים בטקסי פרסים רבים, ואף זיכה את הזמרת בשלושה פרסי גראמי, בשלושה פרסי הווידאו קליפים של MTV, בשני פרסי המוזיקה של בילבורד, ובפרסים נוספים.
בשנת 2015 הוציאה אדל את אלבומה השלישי, 25. האלבום, שיצא לאחר 4 שנים של הפסקה, לא היה זמין באף שירות הזרמת מוזיקה, בעקבות ההחלטה של אדל להציע את האלבום למכירה רק בשירותי קניית מוזיקה. בספטמבר 2016, הוענק לאלבום תואר יהלום על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA(, לאחר שנמכרו למעלה מ-10 מיליון עותקים ממנו בארצות הברית (בפחות משנה). בטקס פרסי גראמי ה-59 זכה האלבום בפרס בקטגוריית "אלבום השנה", ובכך שברה אדל את שיאה של הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט, בכך שזכתה עם שני אלבומים בפרס אלבום השנה (21 ועכשיו, 25). בנוסף, האלבום זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר" והסינגל המוביל מתוכו, "Hello", זכה בשלושה פרסי גראמי, אף הוא. בסך הכול, זכתה אדל בחמישה פרסי גראמי בערב אחד ובכך הפכה לאישה הרביעית בהיסטוריה עם מרבית הזכיות בפרסי גראמי, כשמעליה נמצאות אריתה פרנקלין, ביונסה ואליסון קראוס. 25 הוא האלבום הנמכר ביותר ב-2015 ו-2016. בשנת 2021, לאחר הפסקה של חמש שנים, הוציאה אדל את הסינגל המוביל, "Easy on Me", מאלבומה הרביעי, 30.
אגם פאוול
אגם פאוול (באנגלית: Lake Powell) הוא מאגר מים על נהר הקולורדו, בגבול בין יוטה לאריזונה. זהו מקווה המים המלאכותי השני בגודלו בארצות הברית, וכשהוא מלא הוא מכיל למעלה מ-27 מיליארד מ"ק מים.
אגם פאוול נוצר בעקבות סכירת קניון גלן באמצעות סכר קניון גלן השנוי במחלוקת, והוא משמש כיום כאזור נופש נרחב, אזור הנופש הלאומי קניון גלן.
האגם קרוי על שם החוקר ג'ון וסלי פאוול, שחקר את האזור בשנת 1869.
סדרה של שנות בצורת בתחילת המאה ה-21 צמצמה את קיבולת האגם ובשנת 2014 הוא מכיל רק כ-50% מהקיבולת המתוכננת שלו. המצב גרוע יותר במאגר שבהמשך נהר הקולורדו (אגם מיד) מה שאילץ את לשכת הטיוב של ארצות הברית שאחראית על סכר קניון גלן לשחרר מים מאגם פאוול ולהחמיר בכך את הבעיה.
כנסיית הקבר
כנסיית הקבר (נקראת גם כנסיית הקבר הקדוש - בלטינית: Sanctum Sepulchrum; או כנסיית התחייה - ביוונית: Ναός της Αναστάσεως, בערבית: كنيسة القيامة) היא כנסייה גדולה, הניצבת במקום אותו רואות מרבית המסורות הנוצריות כמקום צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו. היא נקראת על שם קברו הריק של ישו. הכנסייה שוכנת ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, בסוף ה"ויה דולורוזה", דרך הייסורים שעבר ישו עד למותו.
בין כותלי הכנסייה נמצאת גבעת הגולגולתא הנזכרת בברית החדשה:. מאז המאה ה-4 לספירה משמשת הכנסייה, הנחשבת כקדושה ביותר בעולם הנוצרי, כמוקד עלייה לרגל לצליינים מכל רחבי העולם.
זיהוי האתר
על פי המסורת הנוצרית שימש אתר הכנסייה כמקום ההתרחשות של כמה מהאירועים האחרונים בחיי ישו. ראשית, הנצרות זיהתה מקום זה עם הגבעה עליה נצלב ישו, שהברית החדשה מכנה בשם "גולגולתא":
לאחר הורדת גופתו של ישו מן הצלב היא נטמנה בקבר חצוב בסלע בחלקת הקבורה של יוסף הרמתי. הקבורה בקבר של אדם זר נדרשה מחמת איסור הלנת המת בהלכה היהודית. שלושה ימים לאחר הקבורה הגיעו לקבר מרים, אם ישו ומרים המגדלית ומצאוהו פתוח וריק. באוויר היה ניחוח ורדים כשמעל המקום ריחף מלאך שבישר להן על קימתו של ישו לתחייה.
הברית החדשה אינה מספקת תיאור ברור של מקום הצליבה. זיהוי מקום הצליבה והקבורה המשוער, כמקובל עד ימינו, מיוחס להלנה, אם הקיסר הרומי קונסטנטינוס, אשר ביקרה בירושלים שלוש מאות שנים אחרי מות ישו, ב-326. מורה דרך מקומי הוביל את הלנה למקום הקבורה שהיה מוסכם על המאמינים אז, וכן הצביע בפניה על שרידים של הצלב האמיתי - לפי המסורת באותה עת. בעקבות כך קידשה הלנה את המקום, שם הורה הקיסר, כעבור זמן, להקים כנסייה לציון אתר הקבר הקדוש - היא 'כנסיית הקבר'.
גילוי שרידי הצלב נתפש כעדות לאדיקותו הדתית של הקיסר קונסטנטינוס. אות לכך אפשר למצוא במכתב ששלח ב-351 קירילוס מירושלים אל קונסטנטיוס השני, בנו של קונסטנטינוס הגדול:
המצדדים כיום בזיהוי האתר כמקום הצליבה נסמכים על מחקר היסטורי ועל ממצאים ארכאולוגיים, על פיהם במקום זה הייתה מחצבה נטושה, המתוארכת למאות ה-8 וה-9 לפנה"ס. המקום כולו השתרע מחוץ ל"חומה השנייה" של העיר, בשנות העשרים והשלושים של המאה הראשונה לספירה - זמן צליבתו המשוער של ישו. ייתכן כי איכותו הירודה של הסלע בגבעת הגולגולתא כאבן בנייה הייתה הסיבה לנטישת המחצבה, ולשימוש בה כאתר צליבה - וכך נשתמר המקום. גם זיהויו כאתר הקבורה מתקבל על הדעת, כיוון שנמצאו במקום עוד כוכי קבורה יהודיים, חצובים בסלע, מתקופת בית שני. עם זאת, חלק מן החוקרים חולקים על זיהוי המקום כאתר צליבה רומי, שכן אזור הרובע הנוצרי של ימינו היה מיושב ומאוכלס ברובו, באותה עת, לכן גם אגריפס הראשון החליט להקיף את כל השטח ב"חומה השלישית" בשנת 40 לספירה (כשבע שנים בערך לאחר הצליבה); מכאן שהרומאים לא היו ממקמים אתר צליבה בלב פרוור מאוכלס של העיר.
בימינו, לא כל הנוצרים מקבלים את זיהוי המקום הזה כאתר הקבורה. מספר זרמים פרוטסטנטיים גורסים שכנסיית הקבר לא מתאימה למסופר בברית החדשה, שם מתוארים גבעה וגן. לכן, הפרוטסטנטים מזהים את גבעת הגולגולתא עם "גן הקבר" - מערת קבורה חצובה השוכנת כקילומטר מצפון לכנסיית הקבר, מחוץ לחומות העיר העתיקה. גרסה זו לגבי מקום הגולגולתא חדשה יחסית והתקבעה בשלהי המאה ה-19. יצוין כי מחקר מודרני שנערך בשנות ה-70 של המאה ה-20 תיארך את הקברים שבגן הקבר לתקופת בית ראשון, היינו - מאות שנים לפני תקופתו של ישו.
מתחם הכנסייה לפני הקמתה
לפי המחקר הארכאולוגי, באזור בו עומדת כיום כנסיית הקבר פעלה כנראה עד תקופת הבית השני מחצבה. קונראד שיק מציין במחקרו הראשוני על הכנסייה את הימצאותה של מערת קבורה חצובה, מתוארכת לתקופת הבית הראשון, בסמוך לקיר הדרומי של הכנסייה. מערה זו כללה חלל שבקירותיו נחצבו מדפי קבורה. החלל נהרס כנראה בשלהי המאה ה-19, תוך כדי בניית בור מים במקום. שטח זה שכן, כאמור לעיל, מחוץ לחומות העיר ירושלים.
בתקופה הרומית, לאחר בניית "החומה השלישית", הוכלל השטח בתוך תחומי העיר. כחלק מבנייתה המחודשת של ירושלים כ"איליה קפיטולינה", הוקם בשטח זה ה"פורום" העירוני ובו מקדש לאלה אפרודיטי. על פי המסורת הנוצרית נהרס המקדש לאחר ביקורה של הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס, אחרי שהיא "גילתה את שרידי הצלב האמיתי" עליו נצלב ישו. אליבא דקואנון (Coüasnon), מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום זה, פורק ונבנה מחדש כבזיליקה של הכנסייה - (ה"מרטיריון") - בסמוך לסלע הצליבה, ולמבנה הקבר. הגם שאין הוכחות לטענה זו, היא התקבלה כסבירה על דעתם של חוקרים שונים.
עדות הקשורה לתקופה קודמת לבניית הכנסייה, התגלתה בחפירה ארכאולוגית בקפלת וארטן (St. Vartan): על אבן באורך 61 ס"מ, שנמצאה על קירותיו של מבנה רומי הקבור מתחת ליסודות הבזיליקה הקונסטנטינית (המרטיריון), משורטט רישום או "גרפיטי" של ספינת מסחר רומית, בפרופיל. מתחת לספינה מופיעה כתובת לטינית: "DOMINE IVIMUS" ("אלוהים, הלכנו" או "באנו"). על פי מגן ברושי הכתובת מאזכרת את הנוסח הלטיני של פסוק מספר תהילים קכ"ב: "שָׂמַחְתִּי בְּאֹמְרִים לִי; בֵּית ה' נֵלֵךְ", וכן של פסוק מן הבשורה על-פי יוחנן 6, 68 - "אֲדֹנִי אֶל־מִי נֵלֵךְ דִּבְרֵי חַיֵּי עוֹלָם עִמָּךְ".
התקופה הביזנטית
בתחילת התקופה הביזנטית בארץ ישראל הוחל בבניית כנסייה לציון מקום צליבתו, קבורתו וקימתו לתחייה של ישו. מפעל בנייה נרחב זה החל בעקבות בקשתו של בישוף ירושלים מהקיסר בוועידת הכנסייה בניקאה, ב-325, לחשוף את קבר ישו. אדריכל הכנסייה, שנבנתה בין השנים 326–335, היה אמן ממוצא סורי או ארצישראלי, בשם זנוביוס. הכנסייה מוקמה על תוואי רחוב ה"קארדו", הנמתח משער שכם אל שער ציון. שורת מדרגות הובילו דרך שלושה פתחים לאטריום מלבני ממנו נכנסו המבקרים אל בזיליקה גדולה בעלת חמישה סטווים, גדולה כפליים מהכנסייה הנוכחית, בה נערכו טקסי הליטורגיה וטקסים אחרים. בצדה המערבי של הבזיליקה ניצב אפסיס גדול, מכוון מערבה אל מערת הקבר, ובו עמדו 12 עמודים, כמניין שנים-עשר השליחים של ישו. מהבזיליקה נכנסו המבקרים לחצר קטורה (ללא גג), שהייתה מוקפת בסטווים של עמודים, המכונה "הגן הקדוש", ובפינתה הדרום-מזרחית התנשא סלע הגולגולתא, שעוצב בעבודת חציבה. גבעה זו הייתה מקושטת ועמד עליה צלב מעוטר (Crux gemmata), תרומתו של הקיסר תיאודוסיוס השני. מן החצר נכנסו המבקרים ל"אנסטאזיס" (ביוונית: מקום התחייה) - אולם גדול ועגול הבנוי בצורת רוטונדה, במרכזו ניצב הקבר בתוך אדיקולה (היכלית). חלק זה נבנה, ככל הנראה, בשני שלבים: בתחילה היה קטור (חסר גג), ובשלב מאוחר יותר נוספה לו כיפה גדולה.
אוזביוס מקיסריה, שהיה מקורב לקיסר קונסטנטינוס, תיאר בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" (Vita Constantini) את בניית הכנסייה על ידי הקיסר:
חפירה שנערכה בשטח הפטריארכיה הקופטית ב-1997, באזור שמצפון לכנסייה הנוכחית, חשפה שרידי מבנה ריבועי באורך 16 מטר העשוי מאבני גזית. המבנה תוארך למאות 4–5 לספירה והארכאולוגים מעריכים כי שימש כאחד ממבני הספח של הכנסייה, כגון בפטיסטריום, עליו היה ידוע מכתבי הצליינים.
עדות נוספת למרכזיותה של הכנסייה משתקפת בקביעת תאריך חג חנוכת הכנסייה ב-14 בספטמבר; תאריך החג הזה, שנחוג לראשונה ב-335, מציין גם את יום חנוכת מקדש יופיטר על גבעת הקפיטולין ברומא, וזה גם התאריך בו נחוג חג מציאת הצלב. בחירת התאריך ביום זה מסמל את ניצחונה של הנצרות על הפגניות. גם ייצוגים אמנותיים שונים מהתקופה מעידים על חשיבותה הדתית של הכנסייה: ייצוג כזה מופיע על גבי מיכלי שמן קדוש (אמפולות) ששימשו את עולי הרגל, ומצויים אף במבנים ממשיים, כדוגמת מבנה כנסיית סנטו סטפאנו רוטונדו (Santo Stefano Rotondo) ברומא, בהם הפך המבנה המרכזי המעוגל של הרוטונדה לאלמנט דתי סימבולי.
התקופה הפרסית והערבית הקדומה
עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה כמעט כליל, ונשארו ממנה רק שרידים דלים. הפרסים שהו בירושלים שנים ספורות, ועם שוב הביזנטים לירושלים ב-628 בראשותו של הקיסר הרקליוס עברה הכנסייה סדרת שיפוצים שלא הושלמו, שכן ב-638 כבשו המוסלמים את הארץ ופעולות הביזנטים בירושלים הוגבלו. עם זאת, המוסלמים לא נגעו לרעה בכנסייה, כחלק ממדיניות הסובלנות הכללית בה נהגו כלפי בני דתות אחרות שכבשו, במיוחד כלפי עמי הספר. מסופר אף כי כובש הארץ המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב, סר לכנסייה לאחר כיבושה והתפלל בכבוד רב מול פתחה - ולא בתוכה, כדי שהכנסייה לא תהפוך לקדושה למוסלמים וייווצרו מריבות על שטחה. לפי סיפור זה, במקום בו התפלל עומר נבנה מסגד עומר, השוכן עד היום ליד כנסיית הקבר. סובלנות דומה לא אפיינה שליטים מוסלמים אחרים, ובשנת 1009 ציווה הח'ליפה הקנאי אל-חאכם באמר אללה להרוס את הכנסייה.
Greatest Hits: My Prerogative (וידאו)
Greatest Hits: My Prerogative (בעברית: הלהיטים: זכותי שלי) הוא הווידאו קליפ השישי של זמרת הפופ האמריקאית, בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2004, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס. האלבום נקרא על שם האוסף הלהיטים הראשון של ספירס Greatest Hits: My Prerogative.
האלבום מכיל את רוב להיטיה של ספירס, מסינגל הבכורה "" ועד לאחרון, "My Prerogative". בנוסף, האלבום ווידאו מכיל סצנות שלא הוצגו מתוך הקליפ "Outrageous".
כנסיית הקבר
התקופה הפרסית והערבית הקדומה
לפי עדותו של אולריך (Ulrich), בישוף העיר אורליאן על טקס "שבת האור", עדות המתוארכת בין השנים 1025–1028, בתקופה זו שוקם לכל הפחות מבנה האדיקולה. ב-1033 פקדה רעידת אדמה חזקה את ירושלים, בעטיה נהרסו מבנים רבים בעיר, ובהם מבנה כנסיית הקבר. בעקבות כך התירו הפאטימים (שליטי הארץ המוסלמים) לנוצרים לשקם את כנסייתם. הקיסר הביזנטי מונומכוס (Constantine IX Monomachos) ניצל היתר זה, ואחרי 1042 עברה הכנסייה שיפוץ יסודי ביוזמתו ובמימונו. בדיווח מ-1047 של מטייל פרסי בשם נאצר ח'וסרו (Nasir-i-Kusrau), מתוארת הכנסייה כמבנה מפואר "המסוגל להכיל קהל של 8,000 אנשים ... אשר נבנה במיומנות גבוהה ביותר, [בעזרת] שיש צבעוני, [מעוטר] באורנמנטיקה ופסלים...".
מתקופתו של מונומכוס נותרו שרידים בכנסייה. כנראה כבר בתקופתו נבנו שלוש הקפלות ממערב לחצר הכנסייה. אלה שייכות בשנות האלפיים ליוונים. בקשתות הבתולה ישנם עמודים מתקופתו, ובמספר מקומות מצויים שרידים של בנייה ביזנטית אופיינית לתקופה: לבנים דקות ובינן מילוי (למשל בקפלת אדם, או בכניסה לקתוליקון מהצד החיצוני). למעשה, המקום היחיד בו יש קפלה שהיא חיקוי של בניית מונומכוס - הוא הקפלה היוונית בדיר אברהם (המנזר היווני ממזרח לחצר הכנסייה).
התקופה הצלבנית והממלוכית
ב-1099 כבשו הצלבנים את ירושלים לתקופה של 88 שנים, במהלכה הם שיפצו את הכנסייה, פיארו אותה אף יותר ממונומכוס, ולמעשה מבנה הכנסייה היום מושתת רובו ככולו על הבנייה הצלבנית מאז.
צליין אנגלו-סקסי בשם סאוולף (Saewulf), שביקר בארץ ישראל בין 1102–1103, מתאר בזיכרונותיו את הכנסייה: הרוטונדה, על פי תיאורו, הייתה בעלת גג פתוח או פתוח למחצה. סאוולף גם מציין בחיבורו מסורות שונות שנוצרו סביב חלל הכנסייה במשך מאות השנים, המצוינות באתרים שבתוך הכנסייה ומאזכרות אירועים שונים מחיי ישו - לדוגמה, תא המאסר של ישו, העמוד אליו נקשר ועונה, ועוד. את הכנסייה המחודשת חנכה המלכה הצלבנית מליסנדה, בתו של בלדווין השני, ב-1149 - שנת היובל לכיבוש העיר בידי הצלבנים. כתובת שנחצבה בקשת באזור הגולגולתא מציינת את חנוכת הכנסייה ב-15 ביולי 1149: "מקום זה הוא קדוש, מקודש על ידי דמו של ישו. באמצעות הקידוש שלנו [את המקום] איננו מוסיפים דבר לקדושתו. אולם המבנה, אשר נבנה מסביב ומעל למקום קדוש זה, נוצר ביום החמישה עשר ביולי, בנוכחותם של אבות הכנסייה [ושל] הפטריארך פולקר (Fulcher), אשר היה אז בשנה הרביעית לכהונתו, השנה החמישים לכיבוש העיר, אשר אז קרנה כזהב טהור. מ[זמן] לידת אדוננו נספרו אלף מאה וארבעים ותשע שנים."
כנסיית הקבר הצלבנית הייתה קטנה בהרבה, וכללה בשטחה רק את חצר הגולגולתא ואת הרוטונדה. הצלבנים ויתרו למעשה על הבזיליקה הגדולה, אך קירו את הכנסייה כולה. גם כיוון הכניסה השתנה, ובמקום להיכנס ממזרח - החלו המבקרים להשתמש בכניסה חדשה מדרום, דרך חצר חיצונית. עם זאת, נוכחותו של שער כניסה צלבני ברחוב הנוצרים מעיד על כניסה לכנסייה ממערב שהתקיימה לפחות בין כיבוש ירושלים לבין חנוכת הכנסייה. צידו הפנימי של שער זה (המכונה גם "קשת מרים") נמצא באזור שבשליטת הפרנציסקנים.
משמאל לפתח הכניסה הוקם מגדל פעמונים ששרד רק בחלקו התחתון, ואילו מצד ימין נבנו מדרגות אל הגולגולתא. סביב האדיקולה הוקמה רוטונדה חדשה, בעלת אמבולטוריום המופרד בעזרת 18 עמודים מהחלל שמסביב הקבר. בכנסייה הוקמו אז גם קפלות שונות, שייצגו דמויות ואירועים מחיי ישו, וביקור בהן נחשב לביקור באתר "האמיתי". תיאור הכנסייה מופיע בכתבי יד שונים מן התקופה כמו מפת קמבריי, כשלצידה מכלול המסדר ההוספיטלרי.
ב־2 באוקטובר 1187, לאחר 88 שנות שליטה צלבנית, כבשו המוסלמים בראשות צלאח א-דין את ירושלים. צלאח א-דין החליט להותיר על כנה את כנסיית הקבר, כדי למנוע פריצה של מסעי צלב נוספים, ולהתיר התיישבות נוצרים בעיר, למרות הטבח שבוצע בתושביה המוסלמים (והיהודים) של העיר בעת הכיבוש הצלבני. הוא הפקיד את מפתחות הכנסייה בידי משפחת ג'ודה, כאשר משפחת נוסייבה אחראית עד היום על פתיחת הכנסייה וסגירתה. שתי המשפחות הן מוסלמיות.
בתקופה הממלוכית הוגבל חופש הפולחן הנוצרי והיהודי באופן כללי, וזאת על ידי איסור בנייה ושיפוץ של מבני תפילה קיימים ("חוקי עומר"). בעקבות כך לא יכלו הנוצרים לשפץ את כנסיית הקבר. בתקופה העות'מאנית התירו שליטי העיר לנוצרים לבצע תיקונים וחיזוקים קלים במבנה הכנסייה, אך מאידך הפקידו את מפתחות הכנסייה בידי משפחת ג'ודה המוסלמית. במשך תקופות ארוכות גבו בשל כך המוסלמים "דמי כניסה" מהמבקרים בכנסייה, ובימים שבהם גבר המתח בין הנוצרים והמוסלמים בירושלים, הם סירבו לפתוח את דלתות הכנסייה למשך ימים ולעיתים שבועות. נזירים שהתגוררו בתוך הכנסייה "נכלאו" למעשה בשל כך, ולולא חבריהם מבחוץ שהגניבו להם אוכל ומים דרך חלון, היו בוודאי גוועים ברעב.
התקופה העות'מאנית
תיאורי עולי רגל רבים מן המאה ה-19 מספרים על ההזנחה של המבנה תחת השלטון העות'מאני. הסופר האמריקאי הרמן מלוויל ביקר בכנסייה בשנת 1857 ותיאר את ההזנחה ששררה בסביבתה. על פי זיכרונותיו "לגלוג ובוז צורב וחוסר אמונה מושלים בכנסיית-הקבר, והרפש מציף בסרחון כל קרן ופינה, ונחיל רוכלים חמוש באלף תחבולות מוכר לך צלבים ומזכרות זולות". דברים בסגנון דומה אפשר למצוא בזיכרונותיהם של מבקרים אחרים מאותה תקופה ובהם מארק טוויין, בנג'מין דיזראלי ואחרים.
ברעידת האדמה בינואר 1546 קרסה הכיפה של הכנסייה. בשנת 1808 פרצה בכנסייה שרפה משמעותית ביותר שפגעה בה קשות. על פי טענתו של קוסט (Cust), שכתב את הדו"ח על הסטטוס קוו במקומות הקדושים, החלה השרפה בגלריה הארמנית של הכנסייה (מדרום לקבר הקדוש), ונגרמה על ידי נזיר שיכור שאף ניסה לכבות אותה בשיכר (כיוון שחשב שמדובר במים). בעקבות השרפה קרסה תקרת הרוטונדה והרסה את העיטורים החיצוניים של האדיקולה. לאחר השרפה עברה הכנסייה שיפוצים נרחבים. את הכנסייה שיפץ הארכיטקט היווני קומינוס (Komminos) ממיטילנה ששיפץ גם את האדיקולה בסגנון הבארוק העות'מאני של אותה עת בתרומת הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
נוסעים נוצרים לארץ ישראל במאה ה-17 דיווחו כי אסור על יהודים להיראות ברחבת הכנסייה. גם נוסעים במאה ה-19 דיווחו כי בשל שנאת הנוצרים בירושלים, יהודים אינם מעזים אפילו לעבור ליד הכנסייה. הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה-19, ג'יימס פין, דיווח כי "מנהג העיר" התיר את המעבר ברחבה שלפני הכנסייה לנוצרים בלבד. עם זאת, הנוצרים לא העזו למנוע ממוסלמים לעבור שם. ב-1847 התנפל קהל של צליינים נוצרים על יהודי שעבר בקצה הרחבה וכמעט והרג אותו. היהודי הגיע זמן מה לפני כן מאירופה ולא ידע על המנהג. אנשי הכנסייה היוונים טענו בפני הקונסול כי יש בידם פירמן עתיק הקובע את כופר-הדמים שיצטרכו לשלם (כמחצית פני אנגלי) במקרה וייהרג יהודי כלשהו לאחר שהוכה בשל הימצאותו באזור הרחבה. לאחר שפנה הקונסול לשלטונות באיסטנבול, נתברר כי מעולם לא ניתן פירמן כזה.
ב-1853 פרצה מלחמת קרים, בין היתר בשל המחלוקת על השליטה בכנסיית הקבר ובשאר המקומות הקדושים בארץ ישראל.
ב-26 באפריל 1856, בשבת הקדושה שלפני הפסחא היוונית, פרצה בכנסייה קטטה גדולה בין הארמנים והיוונים על חלוקת "האש השמיימית המקודשת". בהדפס משנת 1861 המתאר את הרוטונדה, שיצר האדמירל הצרפתי פרנסואה אדמונד פאריי, ניתן לראות בד גדול בצבע כחול ועליו כוכבים לבנים שנתלה מעל מבנה הקבר. תפקידו של בד זה, שהוסר בסוף המאה ה-19, היה לשפר את האקוסטיקה בחלל. כמו כן, נראים בתיאור תאים בין העמודים שמסביב לרוטונדה. כיפת המבנה הייתה עשויה מעץ שעבר טיוח ופאריי מציין כי שיפוצים שהיו נדרשים בה לא בוצעו עקב חילוקי הדעות בין הכנסיות השונות המחזיקות בכנסייה.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה חקירה שיטתית של מבנה הכנסייה על ידי חוקרים וארכאולוגים, ובהם טיטוס טובלר, קונרד שיק, לואי-איג ונסאן ופליקס-מארי אבל. מדידותיו של שיק שימשו אף כבסיס לחלוקת שטח המבנה בין הכנסיות השונות. וירג'יליו קורבו מבית הספר הפרנציסקני למקרא ערך בכנסייה מחקר ארכאולוגי בשנות ה-60 של המאה ה-19.
תקופת המנדט הבריטי וממלכת ירדן
ביולי 1927 נפגעה הכנסייה בצורה משמעותית ברעידת אדמה, שפגעה במבנה המוזנח. הבריטים ניסו לגרום לשלוש העדות הגדולות להגיע להסכמה באשר לשיפוץ כולל של הכנסייה אולם ללא הצלחה. עם זאת, עד שנת 1935 שופצו והוחלפו, בניהולו של האדריכל הבריטי ויליאם הארווי (William Harvey), כיפת הקתוליקון, הפסיפסים בקפלת הגולגולתא וכן הוסרו משקופי השיש המגולפים של הכנסייה, שהועברו לטיפול ושימור במוזיאון רוקפלר, שם הם מוצגים עד היום.
עם זאת, את השיפוץ המשמעותי של הכנסייה החלו רק בשנות השישים, תחת השלטון הירדני, והשיפוץ נמשך למעשה עד סוף המאה העשרים. במרץ 1947 הותקנו סביב האדיקולה תומכות מתכת ועץ שנועדו למנוע את התמוטטותה. בשל מחלוקת על אופיו של השיפוץ, התומכות ניצבו במקום עד לשיפוץ המקיף של מבנה הקבר בשנים 2016–2017. המחלוקת נסבה סביב רצונם של היוונים לשפץ ולחזק את המבנה הקיים מול שאיפתם של הקתולים להחזירו למצבו כפי שהיה בתקופה הצלבנית.
התקופה הישראלית
בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 הושלם שחזור סלע הצליבה בידי ארכיטקט מטעם הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
ב-15 במאי 2009 התארח האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בכנסייה, כחלק מביקורו בישראל. בנדיקטוס ביקר בכנסייה כאורח הכנסיות היוונית-אורתודוקסית והארמנית. לאחר טקס וסיור בכנסייה קיים האפיפיור תפילה פרטית בקפלה של הגולגולתא.
ב-24 באפריל 2010 ניסה תייר מאירלנד לדקור מתפללים בכנסייה. כוחות הביטחון ירו בו בטרם הספיק לפגוע במתפללים.
בשנת 2016 החל שיפוץ מקיף של מתחם מבנה הקבר, לאחר שהושג הסכם בין שלושת הגופים העיקריים שלהם חלק בכנסיית הקבר על פי הסטטוס קוו: הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, משמורת ארץ הקודש (הפרנציסקנית) והפטריארכיה הארמנית. במסגרת השיפוץ הוסרו אבני השיש מעל קבר ישו לראשונה מאז המאה ה-16.
בפברואר 2018 הורו הגורמים המנהלים את הכנסייה על סגירת הכנסייה לצליינים במחאה על כוונת עיריית ירושלים לגבות ארנונה על מבנים ואזורים מסחריים שבבעלות הכנסיות ועל הצעת חוק פרטית שנועדה להלאים קרקעות שהכנסייה מכרה ליזמים פרטיים. לאחר שלושה ימים נפתח המתחם לאחר התערבות ראש ממשלת ישראל .
החל משנת 2022 עוברת רצפת הכנסייה שיפוץ נרחב בראשות חוקרים מהספיאנצה.
מבנה כנסיית הקבר
מבנה הכנסייה היום מבוסס על השיפוץ הצלבני, והוא כולל את חמש התחנות האחרונות מבין 14 תחנות ויה דולורוזה – תחנה 10: הסרת בגדי ישו, תחנה 11: צליבתו, תחנה 12: מותו על הצלב, תחנה 13: אמו הסובלת, תחנה 14: קבר ישו (במאה ה-21 נוספה בקבר תחנה נוספת מספר 15 המשמרת את זיכרון תחייתו של ישו). כמו כן ניתן למצוא בכנסייה אתרים חשובים כמו אבן המשיחה, שעליה טיהרו את גופתו; מערת גילוי הצלב; מקום קבורת אדם הראשון; וקברים חצובים מימי בית שני. הכנסייה כוללת גם מספר רב של קפלות וחדרים שונים, המוחזקים בידי העדות הנוצריות השונות.
חצר כנסיית הקבר והחזית
חצר הכניסה לכנסייה מכונה "פרוויס" (Parvis – "חצר" בלטינית). החצר עצמה והמנזרים סביבה מהווים חלק אינטגרלי מהכנסייה. בחצר, השייכת לשלוש העדות הגדולות המחזיקות בכנסיית הקבר: הלטינים, הארמנים והיוונים, מתקיימת פעילות ליטורגית, בעיקר בתקופת הפסחא. לדוגמה, ביום חמישי הקדוש מתקיימת בחצר רחיצת הרגליים על ידי הפטריארך האורתודוקסי לזכר רחיצת רגלי התלמידים על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה.
לכנסייה שער בן שני פתחים, ובכך תכנון הכניסה לכנסייה מתכתב עם "שער הזהב" (שער הרחמים) דרכו נכנס ישו לירושלים. הפתח הימני נאטם בסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13, בעבר היו מעל הפתחים ציורי פסיפס שנשרו עם השנים אולם תיאורם מצוי בכתבי נוסעים בני התקופה. משקופי השערים, העשויים שיש ומתארים סצנות הקשורות לשבוע האחרון בחיי ישו (מעל הפתח המערבי) ומוטיבים צמחיים וסצנות מיתולוגיות (מעל הפתח המזרחי) הוסרו על ידי מחלקת העתיקות של המנדט הבריטי והועברו בשנת 1935 למוזיאון רוקפלר.
מדרום לכנסיית יעקב מנזר דיר אברהם השייך ליוונים אורתודוקסים וכולל את משרדי הנהלת כנסיית הקבר. במנזר צומח עץ זית המזוהה על ידי היוונים כעץ בו נלכד האיל בעת עקדת יצחק. משום כך מכונה המקום "דיר אברהם". מתחת למנזר, ולמעשה מתחת לרחבת הכניסה כולה, משתרע בור מים ענק, שהכניסה אליו היא ממרתפו של המנזר, בו נמצא גם חדר אוכל לנזירים, שמקורו צלבני וקירותיו מעוטרים בציורי קיר המשמש כמחסן.
מול כנסיית הקבר (בדרום המתחם) נמצא מנזר יווני המכונה גת שמנים מטוכיון. משמעות המילה "מטוכיון" היא משכן או מקום. מכאן מתחילים היוונים את תהלוכת מרים, אם ישו, המסתיימת בקברה של מרים בסוף חודש אוגוסט בלילה לכבוד חגה של מרים שנמשך אצל היוונים מספר ימים. ממערב למתחם שלוש קפלות שנבנו כנראה עוד לפני התקופה הצלבנית, על ידי קונסטנטינוס מונומכוס ושופצו מחדש על ידי הצלבנים. הקפלה הדרומית ביותר מוקדשת ליעקב הקדוש, אחי ישו. יעקב היה גם בישופה הראשון של ירושלים. הקפלה הזו משמשת את הקהילה האורתודוקסית הערבית של ירושלים. במרכז קפלה המוקדשת למרים המגדלית. האתר המרכזי, הנראה כמו באר, מסמן את המקום בו, על פי המסורת, עמדה מרים המגדלית בעת הצליבה. בחלק הצפוני ביותר, מתחת למגדל הפעמונים, קפלה המוקדשת לארבעים המרטירים של סבסטיה (בארמניה).
משמאל לכניסה שלושה עמודים. על אחד מהם גרפיטי של צליין מוונציה שביקר בכנסייה במאה ה-14 והשאיר את שמו, Piero Vendramini, את תאריך ביקורו המדויק ואת סמלו.
על העמוד האמצעי סדק, שעליו מסופר כי הוא מתקשר לקונפליקט בין הארמנים לבין היוונים במאה ה-16, אז איבדו היוונים לתקופה קצרה את זכותם לבצע את טקס האש הקדושה, וכאשר הפטריארך הארמני ביצע את הטקס בעצמו האש לא ירדה, כהרגלה מדי שנה, בתוך האדיקולה של הקבר. במקום זאת, כנראה לאות מחאה על אי הצדק כלפי היוונים, פרצה האש הקדושה מהעמוד בכניסה ולכן מראים שם סדק מפויח. הצליינים נוהגים להשאיר בסדק הזה פתקים בדומה לפתקים שמשאירים בכותל המערבי.
מימין (ממזרח) לכניסה, מתחת ללוח עץ, נמצא קברו של צלבן אנגלי, פיליפ ד'אוביניי (Philip d'Aubigny), שהיה מורה של הנרי השלישי, מלך אנגליה, והיה מאנשי האצולה שהכריחו את המלך ג'ון בלי ארץ לחתום על המגנה כרטה בשנת 1215.
קפלת הפרנקים
קפלת הפרנקים היא התחנה העשירית בוויה דולורוזה. בתקופה הצלבנית ניתן היה לעלות לגולגולתא דרך המדרגות החיצוניות המובילות לקפלה, שהייתה מחוברת ישירות עם הגולגולתא. בעשור השני של המאה ה-21, לא ניתן להיכנס לקפלה ללא אישור, והמעבר ממנה לתחנה האחת-עשרה על הגולגולתא סגור. בין שתי התחנות מחבר חלון מסורג דרכו ניתן להתבונן מהגולגולתא על הקפלה הקטנה. הקפלה והמדרגות המובילות אליה שייכת לקתולים. בקפלה ניתן לראות שרידי פסיפס צלבני ושלושה עמודים צלבניים מקוריים משני הצדדים. במשקוף בפינה מתוארים אשכולות ענבים המסמלים את דמו של ישו שנשפך בגולגולתא. הקפלה מכונה גם "קפלת צער מרים".
מתחת לקפלה זו מצויה קפלת מרים המצרית השייכת ליוונים אורתודוקסים. מרים המצרית הייתה אישה חוטאת שהגיעה מאלכסנדריה באונייה, וכשניסתה להיכנס לכנסיית הקבר, דחפה אותה הרוח החוצה והדלתות נסגרו עליה. משהבינה כי איננה יכולה להיכנס למקום הקדוש בגלל חטאיה, חזרה בתשובה והפכה למודל של אישה סגפנית.
הגולגולתא
סלע הגולגולתא עליו נצלב ישו מוקף כיום במבנה משוכלל בן שתי קומות – המרפסת התלויה של הגולגולתא, והקיר הצמוד למדרגות המודרניות שהוקמו אחרי השרפה. המדרגות מדרום (שדרכן עולים למעלה) שייכות ללטינים והמדרגות מצפון (שדרכן יורדים) שייכות ליוונים האורתודוקסים. לעיתים רחוקות הפטריארך משנה את כיוון העלייה ואז יש לכך משמעות ליטורגית. למשל, ביום שישי הקדוש של הפסחא, כאשר סדרי העולם משתנים, עולה הפטריארך מהכיוון ההפוך לגולגולתא. המבנה מכיל כמה תחנות של "ויה דולורוזה": מדרום לקפלת אדם יש דלת המובילה לקפלת מרים המצרית השייכת ליוונים אורתודוקסים. כיום זהו משרד של האחראי על הכנסייה מטעם היוונים. מחדרו ניתן לגשת לחדר הפנימי יותר המהווה סוג של רליקוואריום ענק, ובו שרידים רבים של קדושים ובמרכז שריד של הצלב האמיתי.
אולם אבן המשיחה
אבן המשיחה, הנמצאת בכניסה לכנסייה, היא האבן שעליה לפי המסורת הנוצרית הונחה גופתו של ישוע אחרי שהורדה מן הצלב ובטרם נטמנה בקבר. אף על פי שמשיחת ישוע בשמנים מתוארת בברית החדשה, האבן עצמה איננה נזכרת: "וַיִּקְחוּ אֶת־גּוּפַת יֵשׁוּעַ וַיְחַתְּלוּהָ בְתַכְרִיכִין עִם־הַבְּשָׂמִים כְּמִנְהַג הַיְּהוּדִים לִקְבֹר אֶת־מֵתֵיהֶם" (הבשורה על-פי יוחנן יט, 40). מקום המשיחה (ולא אבן המשיחה) נזכר בכנסיית הקבר החל במאה השמינית, במיקומים שונים: בתוך קבר ישוע, באזור החצר של הכנסייה, ואחרי שיפוצה של הכנסייה על ידי הצלבנים והכנסת כל אתריה מתחת לקורת גג אחת - מקום המשיחה זוהה בלב אולם המשיחה, ליד הנקודה בה זוהה טבור העולם. אבן במקום המשיחה נזכרת לראשונה בתיאוריהם של עולי רגל שביקרו בירושלים בשנות השלושים של המאה ה-14. בתיאוריהם האבן נזכרת במקומה הנוכחי, ומתוארת כלוח עשוי אבן פורפירי שצבעה ירוק או שחור. כיום, האבן מכוסה בלוח שיש המגן עליה מפני עולי הרגל הרבים, שהותקן בשיפוץ שלאחר שנת 1810. על האנדרטה מופיע טקסט ביוונית המתאר את חשיבותה של האבן: "יוסף [הרמתי] המכובד הוריד את גופך הקדוש מן הצלב, ועטף אותו בתכריכי כותנה נקיים, משוחים במור, והניח אותו בקבר חדש".
הקיר שמאחורי האבן, החוצץ בין הכניסה לבין הקתוליקון נבנה אף הוא לאחר 1810 כקיר תמיכה זמני בקשת שעמידותה התערערה. במהלך המאה העשרים הלך וגבה הקיר כיוון שהוא שייך בלעדית ליוונים אורתודוקסים. בנייה זו כיסתה את קבריהם של ארבעה מלכים בני המאה ה-12. על קיר זה פסיפס שנוצר בשנת 1990. בפסיפס החדש ניתן לראות את העיר ירושלים וחומותיה, המזכירות את העובדה כי הצליבה התרחשה מחוץ לעיר, ושלוש סצינות עיקריות: ההורדה של ישו מהצלב (בצדדים ניתן לראות את שני הצלבים של הגנבים שנצלבו איתו ביחד), הנחתו על אבן המשיחה, והובלתו בתכריכים אל הקבר.
השליטה על אזור זה מחולקת בין הכנסיות היוונית-אורתודוקסית, הפרנציסקנית, הקופטית והארמנית. הדבר מתבטא במנורות השייכות לארבע העדות.
השטח הארמני מערבית לאבן המשיחה
השטח מערבית לאבן המשיחה (לכיוון הקבר) שייך לארמנים. למטה נמצא פסיפס גדול, שבוצע בין השנים 1968–1982 על ידי אליעזר אנסקי, אביו של אלכס אנסקי, וישו שבפסיפס נעשה בדמותו של אלכס. הפסיפס מתאר את צליבתו של ישו ומצדדיו מרים אמו ויוחנן התלמיד האהוב. בפסיפס מתוארים גם הירח והשמש כחלק מהמערכת הקוסמית. לפני הפסיפס אתר ארמני המסמל את מקום עמידת הנשים (שלוש המריות) בעת צליבתו של ישוע. המונומנט נעשה בסגנון ארמני אופייני שחלקו העליון מעוצב בדמות הקתדרלה הארמנית באצ'מיאדזין והכתובת עליו מתייחסת לניצחונות האומה הארמנית. מעל, בגלריות, שטח נוסף השייך לארמנים המכונה "הגולגולתא השנייה" הנמצא בין הגולגולתא לבין הקבר. במקום פסיפס המתאר את לידתו של ישו במערה ואת ביקור האמגושים והרועים. הפסיפס על הרצפה חדש ומעוצב על פי דגמים ארמניים אופייניים. המזבח הקטן משמאל מוקדש לעמוד ההלקאה (חלקי עמוד ההלקאה מצויים בידי כל אחת משלוש העדות הגדולות, אם כי מדובר בעמודים מסלעים שונים).
הרוטונדה והאדיקולה
הרוטונדה היא כנסייה הֶרכֶּזית, שבמרכזהּ הגאומטרי והפולחני מצוי קברו של ישו. צורתה קונצנטרית לכנסיות הסמוכות והיא משמשת לכנסי זיכרון. כשהגיעו המוסלמים לירושלים הם בנו את כיפת הסלע בדיוק בהיקפה של כיפת הרוטונדה של כנסיית הקבר, וגודל כיפת הקתוליקון זהה לזה של כיפת מסגד אל-אקצא. חלקהּ הפנימי של הרוטונדה שייך לשלוש העדות ונציגיהן מנקים את הרצפה על פי סבב שבועי.
סביב הקבר עמודים ממוספרים השייכים לכל אחת מהעדות הגדולות. החל מהמזרח העמודים 15–18 שייכים לארמנים, 12-14 ליוונים, 10-11 שייכים לארמנים (על אף שהחדרים עצמם באזור שייכים לקופטים), וגם העמודים 8–9 שייכים לארמנים אף שהחדר מאחוריהם, קפלת ניקודימוס, שייך (לכאורה) לסורים. עמודים 5–8 שייכים ליוונים אורתודוקסים ו-1–4 ללטינים. הכיפה החדשה של הרוטונדה נחנכה ב-1997 והיא פרי שיתוף הפעולה של שלוש העדות הגדולות לקראת המילניום הנוצרי. בכיפה פתח המתקשר לתחייתו של ישו, מהפתח יוצאות 12 קרני אור (השליחים) ולכל קרן שלוש פינות המסמלות את השילוש הקדוש.
האדיקולה - מבנה האדיקולה (היכלית) כולל שני חללים - קפלת המלאך וקבר ישו. מבנה האדיקולה עבר מספר שינויים במהלך השנים. המבנה נחלק לשניים: חדר מבוא הידוע בשם קפלת המלאך וחדר נוסף בו נמצא הקבר עצמו. האדיקולה הנוכחית הוקמה ב-1810 על ידי יוונים אורתודוקסים בתרומה של הצאר הרוסי, לאחר שהקודמת נהרסה בשרפה שפרצה בכנסייה ב-1808. מעל האדיקולה מתנוסס עיטור חרוטי גדול המסמל את הכתר הרוסי. הקפלה מציינת את פגישת מרים, אם ישו, ומרים המגדלית עם המלאך שבישר להן על תחייתו של ישו. במרכזו ניצב מזבח עשוי אבן. על פי המסורת הנוצרית אבן זו היא אבן הגולל שסתמה את מערת הקבר המקורית. לצדי הקפלה שני פתחים עגולים שנועדו להוצאת האש הקדושה לציבור בשבת האור של חג הפסחא האורתודוקסי. מהחלון הצפוני מוציאים היוונים אורתודוקסים את האש הקדושה לקהלם, ומהחלון הדרומי מוציאים הארמנים את האש לארמנים ולסורים. דלת נמוכה מובילה לחדר הקבר עצמו.
בשיפוצים שנהסתיימו בשנת 2018 נחשפה על גבי מבנה האדיקולה המקורי מ-1810 כתובת ביוונית הסובבת את חלקו העליון. הכתובת איננה ציטוט ישיר של הכתובים. הכתובת מתחילה בצד הצפוני של המבנה (הפונה לכיוון האזור הפרנציסקני): "יהללו גויים ועמים את משיח אלוהינו אשר נשא מרצונו את הצלב בעבורנו". במערב (צידו האחורי של הקבר): "ובשאול שהה שלושה ימים, וישתחוו לתחייתו" וההמשך בצד הדרומי: "מן המתים, שבזכותה הוארו כל קצוות העולם". חזית המבנה, הפונה מזרחה (לכיוון הקתוליקון) עוטרה בכתובות הקדשה המזכירות את כנסיית האדיקולה במרץ 1810 ושמות העושים במלאכה וציטוט מתוך מזמור הנאמר בתפילת הערב של שבת: "אל קברך מקבל החיים מתייצבים הבלתי ראויים. שיר הלל אנו מגישים לרחמיך, משיח אלוהינו, שכן את הצלב ואת המות קיבלת נטול-חטא כדי שתעניק לעולם את התחייה, בהיותך אוהב אדם."
בשנת 1573 בנו הקופטים קפלה בצידו האחורי של הקבר והיא נמצאת מאז בידיהם.
הקפלה הסורית וקבר יוסף הרמתי
ממערב לאדיקולה, באזור שמול הקפלה הקופטית, מצויה הקפלה שזכויות הבעלות עליה חלוקות בין הארמנים לבין הסורים אורתודוקסים. בתקופתה של הלנה, וגם לאחר מכן, שימשה הקפלה כאפסיס המערבי של הרוטונדה. הקפלה מכילה מערת קבורה המיוחסת לקברו של יוסף הרמתי, בעל חלקת הקבר בו נקבר ישו לאחר צליבתו ולניקודמוס. הארכאולוג שמעון גיבסון העלה את הסברה כי מדובר בקברה של משפחתו של ישו. מכל מקום, הקבורה היא קבורה אופיינית לימי בית שני ומעידה על כך כי בתקופתו של ישו, האתר בו נבנתה מאוחר יותר כנסיית הקבר היה מחוץ לעיר ואכן שימש לקבורה. הסורים רשאים להשתמש בה לפולחן בימי ראשון ובפסחא. בשל הוויכוח בינם לבין הארמנים על הבעלות, לא ניתן לשפץ את הקפלה והיא משמרת עדיין את עקבות השרפה הגדולה ונראית מוזנחת. עם זאת, בחודש אפריל 2014, הונח ריצוף על רצפת הקפלה שהייתה עשויה עד אז מעפר.
הקתוליקון והאמבולטוריום
למרפסות הזהב בכניסה לקתוליקון יש פונקציית מעמד ויש פירוט למי מותר לעמוד על המרפסת שמיועדת על פי הסטטוס קוו לראשי השלטון, לעות'מאנים ולנציגי יוון.
המתחם הארמני
הקריפטה הייתה מחצבה בתקופת בית שני, ואולי הייתה אף בשימוש בימי בית המקדש הראשון. היא שימשה בור מים בתקופה הביזנטית והצלבנית, והחלה להתקדש כמקום מציאת הצלב רק לאחר התקופה הצלבנית.
העדות הנוצריות בכנסייה
בכנסיית הקבר פועלות זה מאות שנים עדות נוצריות שונות, הנמנות עם הנצרות הקתולית או עם הכנסיות האורתודוקסיות. ברשות כל עדה חדרים, קפלות תפילה, אולמות, חפצי קודש וכדומה.
סוגיית הבעלות בחלקי הכנסייה
שלוש העדות השולטות בכנסייה הן העדה היוונית אורתודוקסית, העדה הארמנית, והמסדר הפרנציסקני המייצג את הוותיקן ואת הנצרות הקתולית בארץ. "שליטה" זו מתבטאת בהחזקת רכוש רב יחסית בכנסייה, וכן בזכויות יתר על פני עדות אחרות, כמו פיזור קטורת ברחבי הכנסייה לקראת עריכת טקס התפילה היומי, ומשקל יתר בהכרעות הקשורות למבנה ולסדרי החיים בכנסייה.
שלוש העדות הנוספות הפועלות בכנסייה הן עדות אורתודוקסיות מזרחיות הלא כלקדוניות, בדומה לארמנים, (המכונות פעמים רבות מונופיזיטיות), הקופטים, הסורים והאתיופים.
אזורים משותפים
חצר הכנסייה (אם כי יש ליוונים בלבד את הזכות לנקות אותה), הכניסה, החזית ודלתות הכניסה, אבן המשיחה, המסדרונות הסובבים את הקתוליקון, השירותים, החלק הפנימי של הרוטונדה המוקף בעמודים, האדיקולה והקבר עצמו, נמצאים בבעלות משותפת של שלוש העדות הגדולות. המפתחות של הכנסייה נמצאות בידי מוסלמים, ואבראהים פאשא חילק את המשמרת על המפתחות בין משפחת ג'ודה השומרת על המפתחות, למשפחת נוסייבה הפותחת את הדלתות. לשומרים המוסלמים יש את הספסל משמאל לכניסה. בשבוע הקדוש של הפסחא הפטריארך היווני פותח את הדלתות ביום חמישי הגדול, הלטינים ביום שישי הטוב והארמנים בשבת האור. ביום ראשון של התחייה שוב המוסלמים פותחים את דלתות הכנסייה.
הסטטוס קוו
למעשה, הכנסייה שייכת על פי חוק הנצרות לאלוהים, ולכן לאחר הכיבוש האיובי היא הפכה לווקף. המשמשים בווקף הן העדות הנוצריות השונות. לאחר שגורשו הצלבנים מירושלים עברה כנסיית הקבר לידי העדות האורתודוקסיות, אבל הפרנציסקנים קיבלו כבר במאה ה-14 זכויות פולחן בכנסיית הקבר והחלו לרכוש את הזכויות מהסולטאן. גם היוונים והעדות האחרות החלו לקבל פירמנים מהשלטונות. מאחורי העדות שזוכות לקבל את הפירמנים עמדו מעצמות כגון צרפת מאחורי הקתולים, האימפריה הרוסית מאחורי האורתודוקסים, והארמנים בעלי ההון באיסטנבול תמכו בעדה הארמנית. העדות שהיו פחות חזקות מבחינה פוליטית, ועניות יותר נדחקו מכנסיית הקבר או זכויותיהם בה צומצמו. כך נעלמו משם כליל הנסטוריאנים, האתיופים נדחקו לגג, על אף שבעבר היו בידיהם נכסים חשובים כגון חלקים מהגולגולתא, לסורים נותרה קפלה שלא ברור כלל האם היא שייכת להם, ולקופטים אתר מרכזי אחד מאחורי האדיקולה ושלושה חדרים. ב-1690 קיבלו הלטינים את הזכויות המפליגות ביותר בכנסיית הקבר, ונמסרו להם שתי הכיפות של הכנסייה, הרוטונדה, הגולגולתא, אבן המשיחה, כלאו של ישו וחצר הכנסייה. הפירמן אושר מחדש ב-1740 כאשר הצרפתים קיבלו את החסות על הקתולים. בהסכם הקפיטולציות שנחתם עם הטורקים הם קיבלו גם את קשתות הבתולה. המצב התהפך תוך זמן קצר. ב-1757 קיבלו היוונים את מרבית הזכויות בכנסיית הקבר בעקבות כניעה עות'מאנית ללחץ רוסי. מאז מנסים הקתולים לחזור ל"תור הזהב" של 1740. הפירמן של 1757 שימש כבסיס לפירמן שפורסם ב-1852 ובו הוחלט על סטטוס קוו, כלומר על מצב קבוע ובלתי משתנה בחלוקת נכסי הכנסייה בין העדות השונות. הסטטוס קוו קבע לא רק את הבעלות על הנכסים בתוך הכנסייה, אלא את אופי ניהול הפולחן וקבע מי יכול לנהל אותו. כך לדוגמה מבין הקתולים רק הפרנציסקנים יכולים לקיים מיסה בכנסיית הקבר, והדבר גם נכון לגבי היוונים אורתודוקסים. רוסים לדוגמה, לא יכולים לנהל מיסה במקום, על אף שהרוסים היו אלו שתמכו ביוונים במשך שנים, ובזכותם קיבלו היוונים פעמים רבות את הפירמנים לטובתם.
האזורים העיקריים המצויים במחלוקת מאז הם קפלת ניקודימוס המצויה במחלוקת בין הארמנים לסורים, אזור קשתות הבתולה המצוי במחלוקת בין היוונים לקתולים ואזור הגג של כנסיית הקבר, דיר אל סולטאן, הנתון במחלוקת בין הקופטים לבין האתיופים.
טקס האש הקדושה
בשבת האור, שבת הפסחא, חוגגות העדות האורתודוקסיות בכנסיית הקבר את טקס האש הקדושה. במאה ה-4 יש תיאורים של הוצאת אור מקברו של ישו, ביטוי לתחייה. עם זאת דומה כי מדובר בטקס ליטורגי רגיל כפי שבכל כנסיות העולם מדליקים את נר הפסחא. החל מהמאה התשיעית מגיעים לירושלים אנשים בציפייה לראות לא ליטורגיה רגילה של התחייה אלא נס. אחת האפשרויות שדווקא תחת שלטון האסלאם הטקס הזה הפך להצהרה. אלוהים נתן למוסלמים לכבוש את העיר והמרחב אבל את האור מהשמים הוא נתן לנוצרים. על פי האמונה הרווחת מדובר בנס מתחדש המתקיים פעם בשנה. המנורות באדיקולה ביום זה מכובות והאש הקדושה יורדת מהשמים. האש הקדושה מחולקת מהאדיקולה למאמינים שנושאים אותה איתם לארצות הניכר. הטקס שהלך והתגבש בהדרגה בסופו של דבר נדחה על ידי הקתולים. הקתולים שהיו שותפים נלהבים בטקס בתקופה הצלבנית, החליטו, בסביבות 1240, שזו אמונה טפלה, והוא נותר בידי הכנסיות המזרחיות ומשתף את רובן.
באותו היום בבוקר פותח את דלתות כנסיית הקבר הפטריארך הארמני. הפטריארך היווני האורתודוקסי נכנס ויושב בקתוליקון ומחכה שיבואו אליו בישוף ארמני, נציגים קופטים ונציגים סורים, ינשקו את ידו ואז אפשר יהיה להמשיך בטקס. האתיופים לא משתתפים בטקס מאחר שאיבדו את הזכויות שלהם. לכל עדה מקום משלה בזמן הטקס: ליוונים, לארמנים, לסורים ולקופטים. הכנסייה מחולקת על ידי המשטרה שהקהל יוכל לעמוד במקומות שלו. ברגע מסוים הפטריארך האורתודוקסי עושה תהלוכה שלוש פעמים מסביב לקבר הקדוש תוך כדי שירה, לאחר מכן מוריד את המירטה והפאליום ונכנס לקבר ואחריו נכנס בישוף ארמני. לאחר שנכנסים פנימה והדלת נסגרת. הפטריארך היווני והבישוף הארמני נכנסים לתוך האדיקולה. הפטריארך היווני נכנס לתוך קפלת הקבר הפנימית והבישוף הארמני מחכה בקפלת המלאך לאחר מכן הפטריארך יוצא והארמני נכנס ולאחר מכן מחלקים את האש הקדושה, שעל פי האמונה העממית איננה שורפת בדקות הראשונות, לקהל המאמינים. היוונים מוציאים את האש מחלון אובאלי בחלק הצפוני של האדיקולה למאמיניהם והארמנים מהחלון הדרומי. לאחר שהפטריארך היווני יוצא מהאדיקולה נכנסים לשם נציג קופטי ונציג סורי שמקבלים את האש הקדושה בתוך האדיקולה. הפטריארך מלווה בבישוף הארמני מוציא לפיד בוער החוצה בעוד המאמינים מדליקים מהאש הקדושה 33 נרות המאוגדים לכדי נר אחד (33 נרות כיוון שבמסורת הנוצרית ישו היה בן 33 בעת צליבתו).
השפעה
מהמאה ה-9 והלאה, בנייתן של כנסיות בהשראת תחיית המתים הורחבה ברחבי אירופה. דוגמה אחת כזו היא בזיליקת סנטו סטפנו בבולוניה, איטליה, שילוב של שבע כנסיות המשחזרות את מקדשי ירושלים. כמה כנסיות ומנזרים באירופה, למשל, בגרמניה וברוסיה, ולפחות כנסייה אחת בארצות הברית עוצבו באופן מלא או חלקי על פי כנסיית הקבר, חלקם משחזרים מקומות קדושים אחרים למען הצליינים הנוצרים (עולי רגל) שלא יכלו ללכת לאדמות הקודש. חלק מהכנסיות ומזרים אלו כוללים את ("הקבר הקדוש") שנמצא בגרליץ, גרמניה, שנבנה בין השנים 1481 ל-1504, את מנזר נובו-ירוסלימסקי שמוסקבה, שבנה הפטריארך ניקון בין השנים 1656 ל-1666, והמנזר הפרנציסקני שנבנה על ידי פרנציסקנים בוושינגטון די. סי. בשנת 1898.
המרכז הלאומי לבקרת מחלות
המרכז הלאומי לבקרת מחלות (מלב"מ, Israel Center for Disease Control - ICDC), בראשותה של פרופסור ליטל קינן-בוקר, הוקם בשנת 1994 כחלק ממשרד הבריאות. המרכז אחראי על הצגת עובדות עדכניות הנוגעות לבריאות לממונה על משרד הבריאות. נתונים הנאספים על ידי המרכז מאפשרים לזהות בעיות בריאותיות הדורשות התערבות ברמה לאומית.
המרכז אוסף נתונים בתשעה תחומים ממחקרים הנערכים על ידו וממקורות חיצוניים כגון הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. תחומי העניין של המרכז הם בריאות האם והילד, בריאות האוכלוסייה הערבית, בריאות הזקן, טראומה, טרור ביולוגי, לב וכלי דם, מחלות זיהומיות, מחלות ממאירות ובריאות תעסוקתית. לאחר עיבודם, מפורסמים הנתונים במאגרי מידע, בצורת דו"חות, פרסום מאמרים בעיתונים ועוד.
אליענה אמדו לוי-ולנסי
אליענה אמדו לוי-ולנסי (Éliane Amado Levy-Valensi; 11 במאי 1919 – 10 במאי 2006) הייתה פסיכואנליטיקאית ופילוסופית צרפתית-ישראלית יהודיה.
ביוגרפיה
אליענה לוי-ולנסי נולדה ב-11 במאי 1919 במרסיי. בשנת 1930 עברה עם הוריה לסן-מנדה שבקרבת פריז.
למדה פילוסופיה. התיידדה עם פרנסין בלוך, איתה קיימה קשר במשך כל חייה (ההתכתבות ביניהן נשמרת בארכיון של "כל ישראל חברים"). בשנת 1948 הצטרפה למרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS), שם למדה לתואר דוקטור.
לימדה פילוסופיה באוניברסיטת סורבון.
בשנת 1968 עלתה לישראל, ומונתה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. הייתה לאשה הראשונה שמונתה לפרופסור באוניברסיטה זו. עמדה בראש הקתדרה למחשבה פילוסופית בישראל ובעמים. זכתה בפרס האקדמיה למדע, מוסר ופוליטיקה בפריז, ובפרס איגוד העיתונאים והסופרים של צרפת. בשנת 1988 הוענק לה אות שנת הארבעים מטעם "מועצת ארגוני נשים בישראל".
נפטרה בירושלים ב-10 במאי 2006.
במחקריה עסקה רבות ביחס שבין יהדות ופסיכולוגיה. פרופ' שלום רוזנברג מספר על כך:
ספריה
<DIV dir=ltr> </DIV>
יורם סלומון
יורם סלומון (6 בדצמבר 1941 - 2 בספטמבר 2017) היה פרופסור במכון ויצמן למדע במחלקה לבקרה ביולוגית. במסגרת מחקרו פיתח שיטות חדשות לטיפול בסרטן הערמונית.
ביוגרפיה
סלומון נולד בטבריה ב-1941. שירת כלוחם בגולני וכסגן מפקד הסיירת הירושלמית של חטיבת ירושלים במלחמת ששת הימים.
היה פרופסור במחלקה לבקרה ביולוגית במכון ויצמן. במסגרת מחקר משותף עם פרופ' אביגדור שרץ מהמחלקה למדעי הצומח, פיתח שיטה להשמדה נקודתית של בלוטת הערמונית, המכילה את הגידול הסרטני, מבלי לגרום לאין-אונות או לפגיעה בשליטה של דרכי השתן.
סלומון נפטר ב-2 בספטמבר 2017 לאחר מחלה קשה.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני
ביוגרפיה
בנובמבר 1935 רצחה כנופייתו של עז א-דין אל-קסאם שוטרים יהודים באזור עין חרוד. פעולה זו עשתה על אל-חוסייני רושם עז, והוא מיד ארגן נערים מתנועת הצופים לארגון גרילה בשם "היד הירוקה". לאל-חוסייני חלק צבאי פעיל במרד הערבי בשנים 1936–1939.
ב-7 במאי 1936 הוא עזב את ירושלים בסתר, וממקום מסתורו בהרים שסביב לה, החל לתקוף עם אנשיו בארגון צבא הג'יהאד הקדוש כלי רכב שנסעו בכביש ירושלים-יפו. למרות היותו בן למשפחה עשירה, הוא היה אחד המעטים מבני המשפחות המכובדות שהצטרפו לכנופיות. בהיותו בן למשפחה מיוחסת, "אבו מוסה" (כינויו בפי העם) בלט במעורבותו האישית, זאת על רקע המצב בו חלק גדול מהפעילים במרד היו כפריים או שכירי חרב מארצות זרות. עם זאת הכנופיה בראשותו לא הייתה מהבולטות במרד.
המעורבות במרד חייבה את עבד אל-קאדר אל-חוסייני לעזוב את ארץ ישראל, והוא נמלט לעיראק. לדברי אמין אל-חוסייני, ששהה איתו בעיראק, בקרבות עם הבריטים בסוף מאי 1941, בהם הובסו מורדי רשיד עאלי, לחמה גם יחידה פלסטינית בפיקודו של עבד אל-קאדר, במקום ששמו צדר אבו ע'ריב. בעיראק הוא הואשם ב-1941 ברצח פח'רי נשאשיבי, מנהיג מתנגדי המופתי בארץ שהגיע לביקור. במהלך המשפט חזרו בהם העדים מעדותם, ואל-חוסייני שוחרר וגורש לערב הסעודית, ומשם עבר ב-1946 למצרים. לדברי יואב גלבר, טענתם של ברוך קימרלינג ויואל מגדל כאילו רכש אל-חוסייני לאחר המרד הערבי ניסיון צבאי בצבא גרמניה הנאצית, אינה נכונה.
בדצמבר 1947 הגיע ממצרים לארץ ישראל כדי לעמוד בראש אל ג'יהאד אל-מוקאדס, הגרעין של הצבא הפלסטיני המיועד. עיקר השפעתו הייתה באזורי ירושלים וחברון. את מפקדותיו ובסיסי האימונים שלו קבע בכפרים צוריף, ביר זית ועין סיניה. לרשותו עמדו כ-400 לוחמים.
ב-25 במרץ 1948 בתגובה להצעה לשביתת נשק אמר: "רק בכח החרב תיפתר שאלת ארץ ישראל. אנו דורשים שכל היהודים עד האחרון שבהם יצאו מארץ ישראל, ולאן ילכו? אין זה נוגע לנו. העולם גדול למדי לקלוט 600 אלף יהודים".
באפריל 1948 נסע לדמשק ודרש מאסמאעיל ספואת, ראש הוועדה הצבאית של הליגה הערבית, תחמושת ונשק ארטילרי לצורך כיבוש הקסטל ושליטה על הכביש לירושלים. בקשתו נדחתה. באותו לילה כתב שיר לבנו, פייסל חוסייני, לימים ה"שר" לענייני ירושלים של אש"ף:
מותו
עבד אל-קאדר אל חוסייני נהרג בקרב הקסטל, באזור מצודת הקסטל, בזמן ניסיון כיבוש המקום במסגרת הניסיונות להסרת המצור מעל ירושלים. בתום התקפת הכוחות הערביים, בלילה שבין 7 ל-8 באפריל 1948, עם שחר, התקרב עבד על-קאדר אל-חוסייני עם שניים מלוחמיו, שנשאו מטעני חבלה, לעבר עמדת הפיקוד של חטיבת עציוני. הרס"פ שהיה בעמדה הבחין בדמויות וירה לעברן. חיפוש בגופות, שערך סמג"ד הגדוד הרביעי של חטיבת עציוני עוזי נרקיס, העלה כי אחת מהגופות הייתה זו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
מזוזאורוס
מזוזאורוס (שם מדעי: Mesosaurus; מילולית: "לטאה אמצעית") הוא סוג זוחל ימי קדום מהקבוצה הנכחדת פררפטילה. הוא חי בתור הפרם לפני 299-280 מיליון שנה. מאובניו התגלו בדרום אפריקה (בדרום אפריקה ונמיביה) ובאמריקה הדרומית (בברזיל ואורוגוואי).
הזוחל הגיע לאורך מטר אחד ונראה כמו גאביאל אך בעל חרטום מוארך וצר עם מפתח פה רחב שהיה מלא בשיניים, כשהשיניים הקדמיות פנו כלפי חוץ. הראש היה צר בצורת משולש ועצמות הלחי היו בולטות מאוד, בדומה למבנה עצמות דגי גרם קדומים, תכונה שלא הייתה לאף זוחל מיימי אחר. גם מבנה הגוף התאים לצורה מיימית וכלל זנב ארוך וגמיש וכנראה שגם קרומי שחייה. עם זאת כלוב הצלעות הגדול שלו מנע מגופו לנוע בצורה גמישה.
המזוזאורוס היה מסוגל לעלות ליבשה אך היה איטי מאוד, בדומה לצבי ים שעולים לחוף. הוא חי בחופי ימים או אולי באגמים גדולים. מבנה שיניו מרמז שהיה טורף דגים או סרטנים קטנים.
בית הספר הדביר החדש
בית הספר "הדביר החדש" הוא מוסד חינוכי חמש-עשרה שנתי (מגיל 6 ועד גיל 21), הממוקם בשכונת ארמון הנציב שבירושלים. בית הספר הוא ייחודי בארץ ופועל על פי התפיסה האנתרופוסופית "החינוך המרפא". בית הספר מיועד לתלמידים בעלי מוגבלויות שכליות והתפתחותיות מורכבות וכן תלמידים עם אוטיזם בתפקוד נמוך, ממגזרים ושכבות שונים.
היסטוריה
בית הספר החל מחיבור של שתי יוזמות חינוכיות ייחודיות: האחת, כיתת "דביר", והשנייה, גן "אופק". את שתי היוזמות הללו יצרו הורים שהיו מעוניינים להעניק לילדיהם, בעלי הצרכים המיוחדים, חינוך ולדורף, ולא מצאו מסגרת מתאימה. בשנת 2004 התחברו יוזמות אלו והוקם בית הספר "הדביר החדש", בית ספר ממלכתי-ציבורי ייחודי. בית הספר עבר במהלך שנותיו בין מבנים שונים עד שבספטמבר 2019 עבר למשכנו הנוכחי בארמון הנציב, לאחר שהמקום שופץ והותאם לצרכים הייחודיים.