cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום מרטין לותר קינג
יום מרטין לותר קינג (באנגלית: Martin Luther King Day) הוא יום חג לאומי בארצות הברית, המציין את הולדתו של הכומר האפרו-אמריקאי מרטין לותר קינג ג'וניור. נחגג ביום שני השלישי בחודש ינואר, בסמוך ליום הולדתו האמיתי של קינג (15 בינואר). זהו אחד משלושת החגים הפדרליים המוקדשים לאדם יחיד (שני האחרים הם יום קולומבוס ויום הולדתו של וושינגטון, שהפך דה פקטו ליום הנשיאים).
קינג היה הדובר הראשי של התנועה לזכויות האזרח, אשר מחתה נגד אפליה על רקע גזעי במשפט הפדרלי והמדינתי, ודגל במאבק בלתי אלים. נרצח בשנת 1968. המערכה למען הכרה בחג פדרלי לכבודו של קינג החלה זמן קצר לאחר הרצח. נציג מדינת מישיגן בבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קוניירס, הגיש הצעת חוק להכרה בחג לאומי, תוך הדגשת פעילותו של קינג למען ארגוני עובדים. מרכז קינג החל לגייס תמיכה ביוזמה בקרב הציבור בכללותו. במסגרת המערכה למען הכרה ביום חג מיוחד ביצע הזמר סטיבי וונדר בשנת 1980 את השיר Happy Birthday לכבודו של קינג ובשנת 1981 ארגן מסיבת עיתונאים גדולה לכבודו תחת הכותרת Rally for Peace. שישה מיליון חתימות נאספו על עצומה למען חקיקת חוק מתאים.
רונלד רייגן חתם על החוק שהכיר ביום חג זה ב-2 בנובמבר 1983, והוא נחוג לראשונה ב-20 בינואר 1986. תחילה, חלק מהמדינות הסתייגו מקיום החג לכבודו של קינג והשתמשו בכינויים אחרים או שילבו אותו בחגים אחרים. הפעם הראשונה שבה החג נחוג באופן רשמי בכל 50 המדינות הייתה בשנת 2000.
מילן יליץ'
מילן יליץ' (Милан Јелић, 26 במרץ 1956 - 30 בספטמבר 2007) היה נשיא רפובליקה סרפסקה (אוקטובר 2006 - ספטמבר 2007).
ביוגרפיה
יליץ' נולד ב-26 במרץ 1956 בכפר קופריבנה (Копривна) שליד מודריצ'ה (Модрича) בבוסניה והרצגובינה אז ביוגוסלביה. הוא למד בתיכון בעיר דובוי (Добој) ולאחר סיום לימודיו למד בפקולטה לכלכלה בסובוטיצה (Суботица) שבסרביה. הוא בעל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת בנייה לוקה. במשך 13 שנים כיהן כמנהל בית הזיקוק במודריצ'ה. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשות רדובאן קרדז'יץ' ונבחר מטעמה לאספה הלאומית של סרפסקה לאחר הסכם דייטון ב-1995. ב-1998 עבר יליץ' למפגלת הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים. בבחירות של אוקטובר 2002 הוא התמודד על תפקיד נשיא סרפסקה וזכה ב-22.1% מהקולות, מקום שני לאחר דראגן צ'ביץ' שזכה ל-35.9% מקולות המצביעים. ב-1 במרץ 2006 מונה לשר הכלכלה, האנרגיה והפיתוח בממשלתו החדשה של מילורד דודיק.
שירת כחבר מועצת העיר מודריצ'ה במשך 4 שנים וב-1987 מונה למאמן קבוצה שנקראת OOUR ואחר כך למנהל קבוצת Rafinerija ulja במודריצ'ה. יליץ' כיהן גם כנשיא ההתאחדות לכדורגל של רפובליקה סרפסקה (Фудбалски Савез Репубике Српске) וגם נשיא ההתאחדות לכדורגל של בוסניה והרצגובינה.
נפטר ב-30 בספטמבר 2007 מהתקף לב במהלך כהונתו. בעקבות מותו הוכרזו שלושה ימי אבל והדגלים הורדו לחצי התורן בכל מוסדות הרפובליקה. שנה לאחר מותו הוענק לו על ידי מחליפו רייקו קוזמנוביץ', אות הרפובליקה על תרומתו לפיתוח הרפובליקה ושיתוף פעולה בינלאומי.
אבדילהמיט הראשון
אַבְּדִילְהָמִיט הָרִאשׁוֹן (עבד אלחמיד) (בטורקית: I. Abdülhamit; בטורקית עות'מאנית: عبد الحميد اول, 20 במרץ 1725 – 7 באפריל 1789) היה הסולטאן ה-27 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-21 בינואר 1774 ועד מותו ב-1789.
ביוגרפיה
אבדילהמיט בנו של הסולטאן אהמט השלישי ואחיו של הסולטאן שקדם לו, מוסטפא השלישי.
מאחר שעלה לשלטון בגיל 49, בילה את מרבית חייו, כפי שהיה מקובל אז, בקפס בהרמון, שם התחנך על ידי אמו. בשנת שלטונו הראשונה חתם על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, בעקבות תבוסת קודמו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774. על פי תנאי ההסכם, הוענקה לחצי האי קרים אוטונומיה מן השלטון הטורקי, ורוסיה זכתה בפיצוי בסכום של 4.5 מיליון רובל ובשני נמלים, שאפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור. יתר על כן, בשנת 1783 סיפחה יקטרינה הגדולה את חצי האי קרים לרוסיה.
אבדילהמיט היה רודף שלום ומוסלמי מאמין, עד כי זכה לכינוי "הקדוש" ("Veli") ונחשב לשליט מיטיב. הוא החל בהקמתו המחודשת של הצבא לאחר התבוסה, תוך שהוא מנסה להנהיג רפורמות בקרב חיל היניצ'רים והצי העות'מאני. הוא הקים חיל תותחנים חדש וסירב להעניק לחיילים הטבות כספיות נוספות בשל מצבו הקשה של אוצר המדינה. הוא פקח עין על המערכת הציבורית וניסה להנהיג רפורמות והתייעלות, בין היתר במערכת החינוך.
בשנות שלטונו האחרונות פתח שוב במלחמה נגד האימפריה הרוסית, במטרה להשיב לאימפריה העות'מאנית שטחים שאיבדה במלחמה הקודמת. המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבה ניצבה אוסטריה לצד הרוסים, הסתיימה לאחר מותו של אבדילהמיט הראשון במפלתם של העות'מאנים.
הודאה
הודאה היא הצהרה בה אדם מודה בביצוע עבירה פלילית. הודאה שניתנה מרצונו החופשי של המודה נחשבת במערכות משפט רבות (ובכלל זה במערכת המשפט הישראלית) לראיה חזקה מאוד נגד המודה ומכונה בשל כך "מלכת הראיות". גם כאשר נאשם חוזר בו מהודאה שנתן קודם לכן, מוענק להודאה המקורית משקל רב יחסית בעת הכרעת דינו. בשיטות משפט שונות בעולם המערבי נדרשת ראיה ישירה נוספת מלבד ההודאה.
כיום במערכות המשפט השונות בעולם, וגם בישראל, קיימת מחלוקת ביחס לחשיבות הניתנת להודאה, ויש המבקרים אותה. עיקר הביקורת נגדה מתייחס להרשעתם של חפים מפשע, הנגרמת לדעת המבקרים כתוצאה מהסתמכות יתר על הודאות שווא, ועל כן יש המכנים אותה: "קיסרית הרשעות השווא".
המינוח העברי
בלשון חז"ל הודיה והודאה היו שתי הגיות למילה שיש לה שתי משמעויות: אמירת תודה, והכרה בחטא. הודיה הייתה ההגייה הארצישראלית, ואילו הודאה הייתה ההגיה הבבלית למילה זו.
בעברית העדכנית נהוג לבדל בין הודיה - אמירת תודה ושמחה על פי לשון חז"ל, מלשון להודות ולהלל, לבין הודאה - עדות אדם עצמו על פשעים שעשה. כך גם השם לנשים הודיה משמעותו כמובן במשמעות הטובה, ושם המושב הודיה הוא משחק מילים משולש (על שם יהודי הודו שהקימוהו, על שם הבן המקראי של כלב נשיא יהודה, ועל שם ההלל והשמחה), אך בוודאי לא על פשע. אך בשנת ה'תשפ"ב 2022 בעת המשפט החוזר של רומן זדורוב במהלך הדיון המשפטי דובר על "הודייתו" ו"נתינת ההודיה", לכל אורך הדיון המשפטי, הן בפי השופטים והן בתמלול דברי עורכי הדין, וטענות הצדדים, לדוגמה: "המערער לא יודע להשיב מדוע חזר בו מההודיה." ניסוח זה התקבל בהתאם לרשום בחוק: "...רק אם הביא התובע עדות בדבר הנסיבות שבהן ניתנה ההודיה ובית המשפט ראה שההודיה הייתה חופשית ומרצון." עם זאת בכל העיתונות, ואף בית המשפט במהלך דיון זה עצמו, ברגע שלא נדונו סעיפי החוק עצמם, חזרו להשתמש במונח "הודאה".
ההודאה במשפט הישראלי
על פי החוק, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים ונדירים במיוחד שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
הודאה באשמה מוגשת על ידי התביעה כראיה מרכזית בחומר הראיות המצורף לכתב אישום. עוד לפני הצגתה בפני השופט, יכול להתקיים הליך ביניים הדן בקבילות ההודאה בלא קשר לתוכנה, זהו משפט זוטא, בו נטען כי ניתנה שלא מרצונו החופשי של הנאשם ובאמצעים פסולים כאמור בפקודת הראיות. עם זאת, מעולם לא קרה בישראל שנאשם זכה במשפט זוטא ולפיכך מעולם לא זוכה נאשם לאחר שהוברר שהודאתו לא נמסרה מרצונו החופשי. עם זאת, קרו בישראל מקרים שבהם שוחררו אנשים שהודו ואף שחזרו את הפשע שביצעו לכאורה וזאת לאחר שנמצאו הנאשמים האמיתיים או לאחר שהתברר שלא אירע פשע כלל. כזה היה המקרה של פאבל סמירנוף שהודה ושחזר את רצח חברו ושרפת גופתו ורק לאחר זמן נמצא החבר חי, בריא ושלם וכזה היה גם המקרה של טארק נוג'ידאת שהודה ושחזר את רצח החייל אולג שייחט ורק לאחר מכן נמצאו האשמים האמיתיים.
פסיקה יוצאת דופן אירעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב עת זוכה אלכסנדר וולקוב מרצח גרושתו וזאת לאחר שהשופטים מצאו חוסר התאמה בין השחזור שלו לבין מה שאירע בפועל. כתוצאה מהזיכוי ספגו שלושת השופטים בראשות אב בית הדין שלי טימן, ביקורת נוקבת הן מהתקשורת והן מחבריהם השופטים. ולו רק משום שהודאה נחשבת בישראל כמלכת הראיות ואין בילתה כאשר נלווה אליה דבר מה נוסף פעוט ככל שיהיה.
משקלה של הודאה
החוק אינו קובע מה יהיה משקלה של ההודאה בתוך מכלול הראיות במשפט. נטיית בתי המשפט בישראל היא לראות בהודאה ראיה כבדת משקל, במיוחד כאשר אין ראיות ישירות אחרות. ההנחה היא כי האינטרס המובהק של אדם הוא לפעול באופן שלא יזיק לו, וההודאה, בהיותה נוגדת אינטרס זה, מצביעה על האפשרות שהיא האמת העובדתית. ביטוי לכך נתן השופט מישאל חשין באומרו: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע... אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה. חוכמת-הלב לימדה אותנו, שאין אדם עושה עצמו רשע במקום שהוא צדיק. בייחוד אמורים הדברים בחמורות שבעבירות, באותן עבירות השולחות אדם לשנים ארוכות אל בית האסורים. אין זו הנחה משפטית. אין זו חזקה חלוטה, הנחה של שכל ישר היא, הנחה המייסדת עצמה על טבע האדם".
ההודאה כשלעצמה אינה יכולה לשמש ראיה בלבדית להרשעה, ונדרש "דְבַר מה נוסף" לחיזוקה. בהיעדר אמירה מפורשת בחוק, נקבעו בפסיקה קווים מנחים לבחון את משקל ההודאה ביחס למכלול הראיות: ככל שמשקלה הפנימי של ההודאה גדול יותר, כך יקטן הצורך למבחן החיצוני של ה"דבר מה הנוסף". אין קביעה מפורשת מהו בדיוק, ולמעשה נתון הדבר לשיקול דעתו של השופט. טווח שיקול הדעת נרחב למדי, ובאין הנחיות מפורשות זה יכול להיות גם ראיה נסיבתית. כך למשל, הימנעות הנאשם מלהעיד במשפט, יכולה לשמש בתנאים מסוימים דבר מה ראייתי נוסף.
בכך שונה ההודאה – מראיות אחרות. בהן נדרש על פי חוק תוספת ראייתית ממשית יותר, מסוג "חיזוק" או "סיוע". כך מקבלת היא את המעמד הבכיר על פניהן, והופכת למלכת הראיות.
ביקורת
הביקורת על מעמדה המיוחד של ההודאה באשמה, נשמעת בין כותלי בית המשפט, בשיח האקדמי ובשיח הציבורי. היא נשמעה בעיקר לאחר שפורסמו כמה מקרים של הודאות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק. ברובם הורשעו נאשמים בעקבות הודאתם. כמו למשל: פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, ההרשעה ברצח חנית קיקוס וההרשעה ברצח ישראל נולמן. במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה.
המבקרים מעלים מספר בעיות:
בין הקולות הבולטים שהחלו בביקורת, הייתה ועדת גולדברג מ-1994, שעסקה בהודאות שווא, וכתבה: "את התפישה כי הודיית נאשם בחקירתו היא 'מלכת הראיות', יש לקבל עם קב חומטין, וההנחה כי אין אדם משים עצמו רשע, במשמעות כי אין אדם מפליל עצמו ללא עוול בכפו, איננה יכולה להתקבל כהנחה משפטית... הודאה בחקירה כמוה ככל ראיה אחרת הן לעניין בדיקת קבילותה והן לעניין קביעת משקלה". אולם רוב חברי הוועדה סברו שאין לשנות את מעמדה של ההודאה.
גם קולה של השופטת בדימוס דליה דורנר, נשמע הן בפסקי דין והן במאמר שפרסמה ובו היא קוראת להתייחס מלכתחילה אל ההודאה בחשדנות. על פי השקפתה של דורנר אין לדבוק עוד בתפיסה כי בדרך כלל הודאת נאשם משקפת את האמת. ההודאה היא חשודה ויש לבדוק את הנסיבות שלה: מי הנאשם, מה הרקע שלו, למה הוא הודה. אולם עמדתה של דורנר הייתה עמדת מיעוט בבית המשפט העליון, שהמשיך לראות בהודאה "מלכת הראיות".
פרופ' קנת מן מצביע על בעייתיות במקרה של הודאה בחקירה ללא עורך דין. החקירה היא עניין מלחיץ המונע מהנחקר למסור גרסה מדויקת תוך הפעלת שיקול דעת. כסנגור, הוא נתקל במקרים סבוכים מבחינה עובדתית, בהם הודאה כתובה על פני עמוד וחצי בלבד, ואינה משקפת את האמת של הנאשם. "קשה להמעיט בחשיבותן של המלים הנכתבות בשם הנחקר, מוגשות אחר כך לבית המשפט וכל סטייה מהן בעדות עלולה להיחשב גילוי של חוסר יושר או רצון לעוות את האמת... כשהנאשם מגיע לבית המשפט ומנסה להסביר את הדברים הוא נתפש לעיתים כדובר שקר ואמירתו הראשונה והלא מדויקת הופכת להודאה מחייבת, על אף שמדובר בהודאת שווא".
רבים מהמבקרים מציינים את האסוציאציה הנקשרת בין הרשעה על סמך הודאה בימינו, לבין שיטות המשפט הקדומות או האינקויזיציה שלא הכירו בעדויות נסיבתיות, והודאה הייתה במקרים רבים הראיה הקבילה היחידה לאשמתו של אדם.
כנגד הביקורת
כנגד הביקורת הנוקבת, נטען כי במקרים רבים אין בנמצא ראיה הנדרשת לסיוע. גישה זו נשמעת גם בפרקליטות המדינה המביעה את החשש כי הפחתת משקל הראיה יכביד על עבודת המשטרה ויגרום לעבריינים רבים להסתובב חופשיים.
ד"ר מאיר גלבוע (אשר שימש כחוקר משטרה), טוען כי מספר המקרים של הרשעות מוטעות עקב הודאות שווא הוא אפסי לעומת גורמים נוספים להרשעות מוטעות. כמו: זיהוי מוטעה, עדויות שקר של עדים, התנהגות פסולה של עובדי מערכת אכיפת החוק, דעות קדומות ואפליה גזעית וכיוצא בזה. לדבריו, מחקרים מוכיחים כי שיעור ההודאות בחקירות הוא כ-40 אחוז, ודפוס התנהגות החוזר בשכיחות גבוהה כל כך אינו יכול להיות חשוד, אלא חלק מרפרטואר ההתנהגויות הנורמלי של האדם. עוד הוא אומר כי הפרדוקס לכאורה הנראה בהודאה הנמסרת בניגוד לאינטרס של הנחקר ומוכיחה כאילו הושגה באמצעים פסולים, נכונה רק בנקודת מבט רציונלית. אלא שהאדם אינו דווקא יצור הפועל על פי הנחות רציונליות בלבד, ודווקא בתשאול וחקירה - הרגשות משפיעות על התנהגותו יותר מאשר ההגיון.
כבודה של ההודאה במקומה מונח
הדיון על מעמדה של ההודאה עוד לא תם, למרות הכרסום במעמדה עדיין בתי המשפט נוהגים לראות בה ראיה חשובה ביותר. כדברי השופטת דורית ביניש ב-2006 בבית המשפט העליון: "על אף שהועם זוהרה של ההודאה כ'מלכת הראיות', והופנה זרקור לחשש מאפשרות הרשעת אדם חף מפשע, עדיין, יש לה להודאה מקום של כבוד בסולם הראיות הקיימות במשפט פלילי, והיא בבחינת כלי ראייתי חשוב ומקובל באותם מקרים בהם שוכנע ביהמ"ש כי מדובר בהודאת אמת. יש לשלול את הגישה לפיה, כנקודת המוצא, בכל הודאה קיים במובנה 'פגם מולד' בדבר היותה של ההודיה הודית שווא וראיה חשודה על פניה, כאשר מלכתחילה טבוע בה חותם של אי רציונליות."
בפרשת זדורוב קבע השופט יצחק עמית:
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של מנשה ואוצרי כי אין משהו אינהרנטי פגום בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה.
הערכת משקלה של הודאה בראי אסטרטגיית ההכרעה הפלילית
מנשה וגרונר הציעו לבחון את משקל ההודאה על פי גישתם התאורטית המכונה "אסטרטגיית ההכרעה הפלילית". על פי גישתם יש לוותר על תוספות ראייתיות להודאה כגון דבר מה נוסף או סיוע ובמקום זאת יש לבחון האם קיימת השערת חפות נוכח הודאת האשם, השערת חפות שאינה נחסמת באחד החסמים הבאים: החסם השיטתי (לפיו אין לקבל השערת חפות שהכללתה בכל מקרה דומה לא תאפשר אכיפה יעילה של המשפט הפלילי), חסם הסתברותי (לפיו אין לקבל השערת חפות לפיה ההסתברות לחפות כה נמוכה כך שניתן להתעלם ממנה לצרכים מעשיים), חסם טבעי (לפיו אין לקבל השערת חפות התנגשת עם הטבע המוכר לנו לפי גוף הידע המדעי) וחסם פרוצדורלי (לפיו אין לקבל השערת חפות המצריכה בירור שיצריך משאבים שלא ניתן לעמוד בהם או שמתקיים חופש הכרעה דמוקרטי שלא לעמוד בהם)
בית ספר למפלצות: מסיבת השנה
בית ספר למפלצות: מסיבת השנה (באנגלית: Party Central) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת מסוגת קומדיה, המבוסס על הסרט "בית ספר למפלצות" של חברת פיקסאר. הסרט בוים ונכתב על ידי קלסי מאן, על פי סיפורים של אוסטין מדיסון, אדריאן מולינה ומאני הרננדז, והופק על ידי לורל לידוויך'. הסרט מספר על מייק וסאליבן שעוזרים לחבריהם להפוך את המסיבה שלהם להצלחה.
עלילה
כדי לראות כיצד חברם באחוות "אוזמה קאפה" מסתדרים, מייק וסאליבן מבקרים בבית ספר למפלצות. כשהם מגיעים, הם רואים שהאחווה עורכת את המסיבה הראשונה שלה, אך איש לא הגיע. מייק וסאליבן המציאו תוכנית כדי להחיות את המסיבה - באמצעות תחת דלת מושאלת, הם מתגנבים למסיבה באחוות "רואר אומגה רואר" ולוקחים את כל האוכל והאורחים כדי למלא את המסיבה. הם מעבירים את המפלצות דרך דלתות ארונות בחדר שינה של זוג נשוי, ומפריעים שוב ושוב לשנתם.
ברגע שהמסיבה מלאה, אמו של סקוו'ישי, שרי, נכנסת תוך שהיא מסדרת את הכביסה. היא כועסת על האחווה, אבל רק בגלל שהם לא הזמינו אותה. לאחר הדלקת מדורה על הדשא, שרי מציגה לאורחים את "קפיצת הדלתות", הכוללת קפיצה מהגג בעזרת שתי דלתות שנחות בבטחה על הדשא. האורחים מברכים את האחווה על כך שהם ערכו מסיבה נהדרת, ורבים מהם מחליטים לתת להם כסף.
בסצנה שלאחר הכתוביות, הבעל והאישה מעירים את בנם טימי ושואלים אם הם יכולים לישון איתו, ואומרים שיש מפלצות בארון שלהם. טימי עונה שזה מה שהוא ניסה לומר להם.
דמויות ומדבבים
במאי הסרט בעברית היה שרון כהן, ומפיקת הדיבוב הייתה הדס מוזס.
הפקה
לדבריו של קלסי מאן, במאי וכותב הסרט, לקח להכין את הסרט בערך שמונה חודשים. הסרט היה אמור בהתחלה להיות בונוס ל-DVD של הסרט "בית ספר למפלצות", אך לבסוף הוחלט להפיץ אותו בקולנוע. במקור הסרט היה אמור להיות מוקרן לפני תחילת הסרט "הדינוזאור הטוב", אך מפני שהוא נדחה לשנת 2015 הסרט הוקרן לפני הקרנת הסרט "החבובות - מבוקשות", ולפני כן ב-D23.
הפצה
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-D23 ב-9 באוגוסט 2013, ולאחר מכן ב-21 במרץ 2014 לפני הקרנת הסרט "החבובות - מבוקשות". הסרט קיבל מאתר "Motion Picture Association of America film rating system" ציון PG בגלל "התנהגות פזיזה", בשונה משאר הסרטים בסדרת "מפלצות בע"מ" שקיבלו G. ב-21 באוקטובר 2014, הסרט הופץ באפליקציות האייפון והאייפד של דיסני, ובאתר האינטרנט של דיסני.
הפצה ביתית
הסרט הופץ ב-13 בנובמבר 2018 ב-DVD וב-Blu-ray של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3.
ביקורות
לאחר שהסרט הוקרן ב-D23, BigScreen Animation ציין שאם בוחרים לשפוט את הסרט לפי טוויטר, התגובה הייתה עצומה. Newsday אמר שהסרט עם עלילה פשוטה ושיש בו סמלים לקומדיה קלאסית. Rotoscopers כתבו שהרעיון של הסרט מגניב ומצחיק, אך הוא הרגיש כמו רצף של בדיחות בלי שום התחברות לרגש.
דני פרומצ'נקו
דן (דני) פרומצ'נקו (נולד ב-31 במרץ 1949) הוא איש עסקים ומוציא לאור ישראלי. עורך ומוציא לאור של המגזין "אוטו".
ביוגרפיה
נולד בישראל, לאירנה ויעקב פרומצ'נקו, שהיה מבעלי השליטה בעלית (בנו של אליהו פרומצ'נקו). בשנות ה-80 היה דני פרומצ'נקו הטכנולוג הראשי של עלית, ובתקופתו פותחו כמה מן המותגים של החברה ובהם "פסק זמן" ו"זיפ".
לאחר שמשפחתו מכרה את החזקותיה בעלית פנה פרומצ'נקו לעסקים פרטיים. בשנת 1986 ייסד יחד עם עוד שלושה שותפים את המגזין "אוטו". כעבור זמן רכש את השליטה המלאה במגזין.
פרומצ'נקו ייסד הוצאה לאור, "אוטו תקשורת ומידע מוטורי", הכוללת בנוסף למגזין "אוטו" מגזינים ומוצרים נוספים ובהם "אוטושטח", "תחבורה ובטיחות", קטלוג שנתי, מדריכים וספרים מוטוריים.
פרומצ'נקו הוא מראשי העוסקים בפיתוח ענף הספורט המוטורי בישראל. בין השאר, הוא ממארגני מרוצי המכוניות באשקלון.
מתגורר בסביון, נשוי לאנה ואב לשניים - מיכאל ואליק, המשמש כמנהל השיווק של המגזין "אוטו". אחיו הם אנשי העסקים עמי ואלון פרומצ'נקו. דודו היה התעשיין אבא פרומצ'נקו ואחייניתו היא השחקנית והזמרת רונה פרומצ'נקו.
מרכז רפואי צפון – פוריה
מרכז רפואי צפון – פוריה (בקיצור: המרכז הרפואי צפון) הוא בית חולים הממוקם ברכס פוריה בין פוריה עילית לטבריה. נחנך בשנת 1955. מנהל המרכז הרפואי משנת 2013 הוא ד"ר ארז און. בשנת 2023 בעקבות מיתוג מחודש שינה המרכז הרפואי את שמו ל"מרכז רפואי צפון – פוריה"
היסטוריה
בית החולים צפון הוקם כתחליף לבית החולים על שם שוויצר ובית החולים ליולדות של הכנסייה הסקוטית ששכנו בטבריה. בשנת 1950, בעקבות ריב בין משרד הבריאות וקופת חולים כללית בשאלה מי יזכה להקים בית חולים בטבריה, הוקצו בטבריה עלית מגרשים לקופת חולים ולמשרד הבריאות לצורך הקמת בתי חולים. במהרה התברר שהמגרש שהוקצה למשרד הבריאות שייך לפיק"א וזו סירבה לייעד אותו לבית חולים. באפריל 1952 הציע יזם שהקים את רמת פוריה, להקצות למשרד הבריאות מגרש בפוריה, כדי לעבות את השכונה. משרד הבריאות נענה להצעה, למרות מחאתו של ראש עיריית טבריה, שביקש שבית החולים יוקם בעיר עצמה, אך סירב להתחייב ללוח זמנים להקמת תשתיות חשמל ומים. וכך הונחו באוגוסט 1952 עשרה צריפים שוודיים מעץ בפוריה  אולם משרד האוצר עיכב את התקציב המיועד להתקנת הצריפים, דבר שעיכב את הקמת בית החולים. בראשית 1953 הכוונה הייתה להקים בית חולים למחלות לב, תוך ניצול הקרבה לחמי טבריה. במהלך שנת 1954 המשיכו מחאות מצד אנשי טבריה וקופת חולים כללית נגד הקמת בית החולים בפוריה ודרישה להקים בית חולים בטבריה עילית. הקמת בית החולים נמשכה ובאוגוסט הונחה אבן הפינה למרכז רפואי שיועד להיות יוזמה משותפת עם רופאים מארצות הברית.
באפריל 1959 נפתחה בבית החולים מחלקת יולדות, עם סגירת בית החולים ליולדות הסקוטי, בניהולו של ד"ר משה שלמן. מחלקת היולדות הוקמה הודות לתרומות של יהודי התפוצות. בשנת 1960 היו בבית החולים כ-190 עובדים ו-165 מיטות.
מתחילת שנות ה-60 הורגשו תורים ארוכים במחלקת העיניים ובנובמבר 1964 הושג הסכם עם בית החולים הדסה עין כרם על הפעלה שוטפת של מחלקת העיניים בבית החולים פוריה, תוך הגדלת מחלקת העיניים מ-10 ל-15 מיטות. עם זאת, בית החולים עדיין סבל ממחסור ברופאים במגוון מחלקות.
בשנת 1969 עברו שתי מחלקות ראשונות, עיניים ואורתופדיה, למבנה קבע. בשנת 1972 נפתחה בבית החולים יחידה לטיפול נמרץ. בשנת 1974, בעקבות קריסת גג של אחד הצריפים, הניצולת הנמוכה של המיטות בבית החולים ומספר המיטות הקטן (כ-200 מיטות), הקים משרד הבריאות ועדה לבחינת המשך קיומו של בית החולים במקומו או העברתו למקום אחר. הוועדה בחנה את האופציה של העברת בית החולים למצפה. בעקבות פעילות הוועדה נפוצו שמועות שיש כוונה לסגור את בית החולים ובעקבות זאת קם גל של מחאות. ביולי 1974 הצהיר שר הבריאות שבית החולים לא ייסגר, אולם אז התברר שיש כוונה להסב את בית החולים לבית חולים סיעודי לקשישים, תוכנית שגררה גם היא מחאות. ביולי 1976 הודיע שר הבריאות שהתוכנית להסב את בית החולים נזנחה והוא ימשיך לפעול כבית חולים כללי. עם זאת, בית החולים המשיך לסבול מבעיות כלכליות בגלל נצילות נמוכה שנבעה מכך שקופת חולים כללית העדיפה לשלוח חולים לבית החולים שלה בעפולה.
בית החולים היום
כיום מופעלים בבית החולים שירותי אשפוז, שירותים אמבולטוריים, חדרי ניתוח, ניתוחי לב וחדרי צנתור, מחלקה לרפואה דחופה, מערך לאם ולילוד הכולל טיפול נמרץ פגים וילודים, מערך ילדים הכולל, קרדיולוג ילדים, מומחה ריאות, אורתופדית ילדים, נוירולוג ילדים, מרפאה לבעיות אכילה בגיל הרך. מכון דימות הכולל מכשיר MRI מתקדם, מעבדות רפואיות ומעבדות מחקר. בין מוקדי המצוינות הבולטים של המרכז הרפואי : תחום הלב וכלי דם, המערך לאם ולילוד, כירורגיית פה, פנים ולסתות (כולל כירורגיית ראש צוואר), והמחלקה לרפואה דחופה.
מאז 2011, המרכז הרפואי מסונף לפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי של אוניברסיטת בר-אילן, בצפת. צוות ביה"ח עוסק בהוראת סטודנטים לרפואה, סיעוד ובמקצועות הבריאות.
המרכז הרפואי היה הראשון מבין בתי החולים הממשלתיים אשר עבר את תהליך האקרדיטציה (2013) וזכה לקבל את מדליית הזהב, תו תקן אמריקאי של ארגון ה-JCI.
צפון – פוריה כולל 355 מיטות אשפוז, 23 מיטות לאשפוז יום, 19 עמדות דיאליזה וכן 47 עריסות ילודים. בית החולים מעסיק כ-1,200 עובדים הכוללים רופאים, אנשי סיעוד, עובדים פרא-רפואיים ועובדי מינהל ומשק.
במרכז פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
בבית החולים פועל מערך קרדיו-ווסקולרי. כחלק מהמערך הוקמה בשנת 2015 יחידת ניתוחי לב-חזה
בשנת 2021, נבחרו ארבעה רופאי המרכז הרפואי פוריה, לרשימת 100 הרופאים הטובים בישראל.
בדצמבר 2021 נפתחה במרכז הרפואי יחידת צנתורי מוח, אשר תצטרף אל יחידת השבץ.
בשנת 2022 מותג בית החולים ובאופן רשמי נקרא המרכז הרפואי צפון, וזאת לאחר שיפוץ כללי של כל המחלקות בבית החולים, מרפאות החוץ, וכן פתיחת מחלקות חדשות כולל הוספת מיטות לבית החולים. בית החולים עבר חידוש סביבתי והוספת מקומות חנייה, וכן מיתוגו כבית חולים מרכזי.
בשנת 2023, צפוי להפתח במרכז הרפואי בית החולים השיקומי הראשון בצפון, והיחיד אשר נמצא צפונית לרעננה. מרכז השיקום עתיד לכלול 162 מיטות אשפוז בחמש מחלקות שונות: שתי מחלקות שיקום גריאטרי, שיקום אורתופדי, שיקום נוירולוגי ושיקום ילדים.
טומוגרפיה אופטית קוהרנטית
טומוגרפיה אופטית קוהרנטית או "הדמיה אופטית קוהרנטית" (באנגלית, OCT - Optical coherence tomography) היא שיטת הדמיה (דימות) אופטית קוהרנטית, המבוססת על אינטרפרומטריה ופיזור של גלי אור בתחום האינפרא אדום. בעזרתה, ניתן להפיק תמונות תלת־ממדיות באיכות גבוהה של רקמות ביולוגיות. אחד השימושים הנפוצים והוותיקים היא בדיקה הדמיה של רשתית העין. בדיקת OCT של רשתית העין היא נדבך חשוב באבחון מחלות עיניים. שימוש בשיטה נעשה גם בתחום הקרדיולוגיה.
קמבודיה אנגקור אייר
קמבודיה אנגקור אייר (בקמרית: កម្ពុជា អង្គរ អ៊ែរ, באנגלית: Cambodia Angkor Air) היא חברת התעופה הלאומית של קמבודיה. משרדי החברה ובסיסה העיקריים נמצאים בפנום פן.
תולדות החברה
חברת התעופה הוקמה ב-2009 בהחלטת ממשלת קמבודיה בתור חברת התעופה הלאומית של קמבודיה במקום חברת התעופה הלאומית "רויאל אייר קמבודיה" שנאלצה לפשוט רגל בשנת 2001. החברה החלה את טיסותיה ב-28 ביולי 2009 והיא מופעלת על ידי וייטנאם איירליינס. החברה מתמקדת בהפעלת קווי טיסות ליעדים תיירותיים כמו אנגקור ואט.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2019:
אבא פרומצ'נקו
אַבָּא גֵּרְשׁוֹן פְרוֹמְצֶ'נְקו (4 באוגוסט 1916 – 5 בנובמבר 2005) היה תעשיין ישראלי, מבעלי עלית ומנכ"ל החברה במשך 21 שנה.
ביוגרפיה
פרומצ'נקו נולד בלטביה לשרה ואליהו פרומצ'נקו. בשנת 1933, בהיותו בן 17, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, וכעבור שנה, בשנת 1934, הקים אביו את בית החרושת עלית ברמת גן. למד הנדסה בטכניון בחיפה, ועם סיום לימודיו, בשנת 1938, החל לעבוד בעלית. תפקידו הראשון היה ספק לחנויות של סוחרים ערבים, וכעבור זמן היה נציג עלית לצבא הבריטי בארץ ישראל. הוא הצטרף לצוות הניהולי ופיקח על תהליכי הייצור.
פרומצ'נקו, יחד עם שותפו, מרק מושביץ, היה אחראי לפיתוחה של חברת עלית ולהפיכתה לאחד הקונצרנים הגדולים בישראל. בשנת 1955 החליטה עלית לייצר לראשונה בישראל קפה נמס. עד אז היה הקפה הנמס נפוץ בחו"ל בלבד ולא יובא לישראל. עלית הקימה מפעל לקפה בצפת, ואת הידע סיפק יצרן קפה נמס יהודי מארצות הברית. פרומצ'נקו היה המהנדס ואיש הביצוע של היוזמה החדשה, ומושביץ היה אחראי לשיווק ולפרסום המוצר. בשנים הראשונות לשיווקו בישראל נחשב הקפה הנמס מוצר יוקרתי, אבל בתוך עשור הוא נהפך למוצר עממי ופופולרי מאוד בישראל, ועד היום הוא נחשב למוצר המזוהה ביותר עם עלית. פרומצ'נקו היה גם אחראי לעיצוב קופסת הקפה הנמס של עלית, שנותרה כמעט ללא שינוי במשך שנים רבות. בשנות ה-70 החלה עלית לייצר צנצנות זכוכית לקפה הנמס שמתוצרתה, אך בעקבות הביקוש של צרכני הקפה הנמס לאריזת הפח המקורית חזרה עלית לשווק את הקפה באריזת המותג שלו. בשנות ה-60 התמנה פרומצ'נקו למנכ"ל עלית ויו"ר מועצת המנהלים של חברות הבת, ועמיתו מרק מושביץ שימש יו"ר החברה ומנכ"ל חברות הבת.
בשנת 1979 נמנה עם מייסדי חברת ההחזקות "דנות" שקרסה ב-1985.
בשנות ה-80 רכשה קבוצת פדרמן את השליטה על עלית, בין השאר על ידי רכישת המניות שהחזיק אחיו, יעקב פרומצ'נקו. בעקבות זאת החליט אבא פרומצ'נקו לפרוש מן החברה. בשנת 1987, לאחר חמישים שנות פעילות בעלית, הודיע על התפטרותו ממועצת המנהלים של עלית ועל מכירת מניותיו בחברה.
היה נשוי לרות ואב לשתי בנות: תמרה (תמי) וולף-פילוסוף, שהייתה נשואה לעורך הדין אבי פילוסוף, ולביה עוז.
אליזבת, המלכה האם
אליזבת בווס-ליון, או המלכה אליזבת, המלכה האם (Elizabeth Bowes-Lyon, אליזבת אנג'לה מרגריט; 4 באוגוסט 1900 – 30 במרץ 2002), המלכה־רעיה של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, משנת 1936 ועד לפטירתו בשנת 1952. לאחר מכן נודעה בתואר "המלכה אליזבת, המלכה האם", כדי למנוע בלבול עם בתה, המלכה אליזבת השנייה. כמלכה־רעיה של הממלכה המאוחדת הייתה אליזבת המלכה האחרונה של אירלנד וקיסרית הודו.
אליזבת נולדה למשפחת אצולה סקוטית. בשנת 1923 נישאה לאלברט, דוכס יורק, בנם של המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי מטק. כדוכסית, יחד עם בעלה ושתי בנותיהם, הקפידה ליטול חלק בעשייה למען הציבור. בזכות הבעת פניה המחויכת זכתה בתקופה זו לכינוי "הדוכסית המחייכת".
בשנת 1936 ויתר אדוארד השמיני על הכתר על מנת להינשא לחברתו הגרושה ווליס סימפסון, ולכן הוכתר בעלה למלך. כמלכה, התלוותה לבעלה בשליחויותיו הדיפלומטיות לצרפת ולצפון אמריקה בטרם מלחמת העולם השנייה. בשנות המלחמה הפגינה קור רוח וסיפקה לנתיני הממלכה תמיכה מוראלית רבה, ובתגובה להשפעתה הציבורית כינה אותה אדולף היטלר "האישה המסוכנת ביותר באירופה". לאחר סיום המלחמה התערערה בריאותו של המלך ג'ורג' השישי, אשר סבל מסרטן הריאות, וכעבור שנים ספורות התאלמנה אליזבת בגיל 51.
בתה הוכתרה למלכה בשם אליזבת השנייה בשנת 1952. כעבור שנה נפטרה המלכה מרי, אמו של ג'ורג' השישי, ואליזבת, "המלכה האם", נותרה בת משפחת המלוכה הבכירה ביותר באנגליה (המלך לשעבר אדוארד השמיני עקר מאנגליה). לאורך חייה נותרה דמות המלכה האם אהודה בעיני הציבור הרחב, גם בעתות שפל של תדמית משפחת המלוכה.
לאחר פטירת בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט, החלה להיחלש. ב-30 במרץ 2002, שישה שבועות לאחר הלווייתה של מרגרט והופעתה הציבורית האחרונה, נפטרה בגיל 101.
ילדות ונעורים
אליזבת בווס-ליון הייתה בתם הרביעית והילדה התשיעית מבין עשרת ילדיהם של קלוד ג'ורג' בווס-ליון ואשתו ססיליה בווס-ליון. אביה היה הלורד מגלמיס, ולאחר מות אביו קיבל את תואר הרוזן ה-14 של סטראטמור וקינגהורן ואשתו הייתה לרוזנת של סטראטמור וקינגהורן. מצד אביה היא צאצאיתו של רוברט השני, מלך סקוטלנד ומצד אימה היא צאצאיתו של ויליאם קוונדיש, הדוכס מפורטלנד וראש ממשלת בריטניה. בין אבותיה נמנה גם ריצ'רד ולסלי, המרקיז מוולסלי והמושל הכללי של הודו.
מקום לידתה נותר עלום, אך על פי טענות חוזרות ונשנות נולדה בבית הוריה בלונדון או במרכבת אמבולנס בדרכם לבית החולים. על פי מקורות רשמיים נרשמה לידתה בהרטפורדשייר, המחוז בו מוקם בית הקיט של הוריה ובו הוטבלה בכנסייה המקומית ב-23 בספטמבר 1900.
לאורך ילדותה שהתה רבות בטירות השייכות למשפחת אביה, בגלמיס שבסקוטלנד. בתחילה חונכה בבית המשפחה על ידי אומנת ובילתה זמן ניכר בפעילויות ספורט ובטיפול בחיות. בגיל שמונה נשלחה לראשונה לבית ספר בלונדון. לאחר מכן חזרה ללמוד בביתה אצל אומנת גרמנייה וסיימה את מבחני הגמר בהצטיינות בגיל 13.
בהיותה בת 14 הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה. אחיה הבכור, פרגוס, שירת כקצין ונהרג בשנת 1915 בקרב בצרפת. אח נוסף, מייקל, הוכרז כנעדר במאי 1917, אך בתום המלחמה אותר במחנה שבויים. אחוזת המשפחה בגלמיס נהפכה בשנות המלחמה לבית חולים שדה עבור חיילים פצועים. אליזבת סייעה בניהולו השוטף של הבית.
נישואיה לנסיך אלברט
הנסיך אלברט – "ברטי" בפי משפחתו - היה בנו השני של המלך ג'ורג' החמישי. הצעת הנישואים הראשונה שלו לאליזבת הייתה בשנת 1921, אך היא סירבה בנימוק שלאחר הנישואין לא תוכל עוד לעולם לחשוב, לדבר ולנהוג בהתאם לתחושותיה. לאחר שהצהיר הנסיך שלעולם לא יישא לאישה מישהי אחרת, ביקרה אמו, המלכה מרי, בבית משפחתה של אליזבת בגלמיס. המלכה מרי השתכנעה כי אליזבת אכן מתאימה לבנה, אך סירבה להתערב בעניינם.
אליזבת נתנה לבסוף את הסכמתה לנישואים, על אף הסתייגותה מחיי מלכות, וההודעה על אירוסיהם פורסמה בינואר 1923. חופש בחירתו של הנסיך אלברט והצעת נישואיו לאזרחית מן השורה, אם כי בתו של בעל תואר אצולה, היוו צעד נוסף במודרניזציה הפוליטית בבריטניה - שכן בעבר נישאו נסיכים ממשפחת המלוכה הבריטית לנסיכות ממשפחות מלוכה ממדינות אחרות. טקס נישואיהם נערך ב-26 באפריל 1923 בכנסיית ווסטמיניסטר אבי. בדרך לקטס, הניחה אליזבת את זר הפרחים שלה בקבר הלוחם האלמוני, מנהג שאומץ לאחר מכן בכל חתונות משפחת המלוכה הבריטית שנערכות במנזר וסטמינסטר. את ירח הדבש ערכו באחוזה במחוז סארי ולאחר מכן בסקוטלנד.
לאחר נישואיהם נשאה בתואר הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מיורק.
בשנת 1927 יצאו הדוכס והדוכסית מיורק לשליחותם הראשונה והשתתפו בפתיחת הפרלמנט האוסטרלי בקנברה.
לזוג נולדו שתי בנות:
הנסיכה אליזבת ( 21 באפריל 1926 – 8 בספטמבר 2022), אשר נקראה על שם אמה. היא זכתה בתואר נסיכה החל מיום היוולדה. התחתנתה ב־20 בנובמבר 1947 עם פיליפ מאונטבאטן. עם מותו של אביה הוכתרה למלכת אנגליה, אליזבת השנייה.
הנסיכה מרגרט (21 באוגוסט 1930 – 9 בפברואר 2002), בשנת 1960 נישאה לצלם אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס וכעבור שנה הוענק לה התואר הרוזנת סנודן.
עלייתו לכתר של ג'ורג' השישי
ב-20 בינואר 1936 נפטר ג'ורג' החמישי והכתר הבריטי הועבר ליורשו, הנסיך אדוארד מווילס (המלך אדוארד השמיני). ג'ורג' החמישי והמלכה מרי הביעו בשנים מוקדמות יותר את חששותיהם מהעברת הכתר לבנם הבכור והמלך צוטט באומרו: "תפילותיי שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין אלברט וליליבת (כינויה של אליזבת בידי מכריה)".
שלא במתכוון מילא אדוארד השמיני אחר משאלת אביו לאחר שוויתר על הכתר בהתעקשותו להינשא לוואליס סימפסון, גרושה ממוצא אמריקני. על אף האפשרות החוקית של המלך להינשא לסימפסון ולהישאר בתפקידו, שרי הממשלה ייעצו לו שסימפסון לעולם לא תתקבל כמלכה בעיני העם וביקשו אותו להימנע ממימוש הנישואין. לו היה המלך מתעלם מעצתם היה על שרי הממשלה להתפטר, וכתוצאה מכך לפגוע בשיטת המלוכה הבריטית של מונרכיה חוקתית, המאלצת את המלך לממש את המלצות יועציו. על כן בחר המלך לוותר על הכתר לטובת אחיו הצעיר, הנסיך אלברט, על אף אי רצונו של האחרון לשאת בתפקיד ולמרות אי מוכנותו לתפקיד (על אף דברי הוריהם, ההכשרה לכס המלוכה הושקעה בבנם הבכור ויורש העצר). אלברט ואליזבת הומלכו ב-12 במאי כמלך ומלכה של הממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ולקיסרי הודו הבריטית. אלברט אימץ את השם המלכותי ג'ורג' השישי.
אליזבת תמכה בהחלטתו של ג'ורג' השישי למנוע את התואר "הוד מעלתה המלכותית" מוואליס סימפסון ומצאצאים שיוולדו לה מנישואיה לאדוארד. כאשר אדוארד נישא לסימפסון נמנע ממנה השימוש בתואר זה ומתוקף נישואיהם הייתה בעלת התואר "הדוכסית מווינדזור" בלבד. אליזבת צוטטה כעבור שנים כשהיא מתייחסת לסימפסון כאל "האישה ההיא".
הסיור המלכותי לקנדה ולארצות הברית בשנת 1939
ביוני 1939 יצאה המלכה אליזבת ביחד עם המלך ג'ורג' השישי לביקור בקנדה וארצות הברית. היה זה ביקור ראשון של המלך של קנדה, מתוקף היותה של קנדה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי, בממלכתו זו. במסעם תרו אליזבת והמלך בקנדה מחוף לחוף ובחזרה, בליווי גיחה קצרה לארצות הברית וביקור אצל הנשיא רוזוולט ורעייתו בבית הלבן ובבית מגוריהם. קבלת הפנים לה זכו בקנדה ובארצות הברית הייתה נלהבת והפיגה את חששם שמא נתפסו בציבור כמלך ומלכה "מחליפים". בדבריה לראש ממשלת קנדה, מקנזי קינג, אמרה אליזבת כי סיור זה "בנה אותם".
בקנדה לוותה תדמיתה לאורך השנים בתשובתה לשאלת אזרח קנדי עם הגעתם למדינה בשנת 1939. שאלתו של האזרח "האם הנך סקוטית או אנגלייה?" זכתה לתגובתה המיידית של המלכה "אני קנדית!"
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו המלך והמלכה לסמל של ההתנגדות הלאומית. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הגתה המלכה את רעיון הוצאתו לאור של "ספר הצלב האדום", אשר רווחי מכירתו הופנו לארגון הצלב האדום. חמישים סופרים ואמנים תרמו מיצירותיהם לספר אשר על עטיפתו הופיע פורטרט המלכה. במהלך הבליץ, אליזבת סירבה לעזוב את לונדון או לשלוח את בנותיה לקנדה, על אף בקשתם של שרי הממשלה לעשות כן. על כך אמרה: "הילדים לא ילכו בלעדיי. אני לא אעזוב ללא המלך, והמלך לעולם לא יעזוב."
לעיתים תכופות ערכה המלכה ביקורים באזורים בלונדון שנפגעו בהפצצות, בעיקר בצדה המזרחי של העיר בסמוך למזחים. ביקוריה הראשונים עוררו עוינות וגררו קריאות מחאה וזריקת חפצים לעברה, בעיקר עקב לבושה היוקרתי. היא הגיבה באומרה שהציבור המגיע לראותה מתלבש לכבודה בבגדיו הטובים ביותר, ועל כן עליה לנהוג במידה שווה בהופיעה בציבור. בגדיה עוצבו תמיד בצבעים רכים ומעולם לא כללו לבוש שחור, כדי להביע תקווה. כאשר ספג ארמון בקינגהאם פגיעות בשטחו אמרה: "אני שמחה שהופצצנו. אני מרגישה שכעת אוכל להביט בפניהם של תושבי השכונות המזרחיות".
בשל השפעתה הניכרת על מורל האזרחים הבריטיים כינה אותה אדולף היטלר "האישה המסוכנת ביותר באירופה". קודם למלחמה תמכו אליזבת ובעלה, בדומה לרוב בפרלמנט ובקרב הציבור, במדיניות הפיוס שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי היטלר. לאחר התפטרותו של צ'מברלין הטיל המלך את הרכבת הממשלה על וינסטון צ'רצ'יל, אם כי בית המלוכה לא הראה תמיכה ניכרת בתוכניותיו ורק במהלך כהונתו נרקמה הערכתם לאומץ לבו ולסולידריות שהפגין בשנות המלחמה.
על אף שאליזבת והמלך העבירו את שעות היום בארמון בקינגהאם, מסיבות ביטחוניות ומשפחתיות הם לנו עם בנותיהם בטירת וינדזור.
המלכה האם (1952–2002)
ב-6 בפברואר 1952 נפטר המלך ג'ורג' השישי ממחלת סרטן הריאות. לאחר מותו שונה תוארה של אליזבת ל"הוד מעלתה המלכה אליזבת, המלכה האם". תואר זה אומץ כיוון שייתכן והתואר הנהוג לאלמנת המלך, המלכה אליזבת, היה גורם לבלבול עם בתה הבכורה, כעת "המלכה אליזבת השנייה". בפי הציבור הרחב היא נקראה בפשטות "המלכה האם".
מותו הפתאומי של המלך הותיר את אליזבת באבל כבד. תחילה פרשה מפעילותה ושהתה תקופה בסקוטלנד, אך בעקבות שיחתה עם ראש הממשלה צ'רצ'יל שבה לפעילות ציבורית. עיסוקיה הרבים לא הותירו אבחנה בין ימיה כמלכת הממלכה לבין תפקידה הזוטר כאם המלכה. ביולי 1953 נשלחה לראשונה מאז מות המלך בשליחות מחוץ לגבולות אנגליה והניחה את אבן הפינה של אוניברסיטת רודזיה וניאזאלנד (כיום אוניברסיטת זימבבואה).
המלכה פיקחה על עבודות השיפוץ והשימור של טירת מיי בסקוטלנד, בה נהגה לשהות מדי שנה למשך שלושה שבועות באוגוסט ועשרה ימים בחודש אוקטובר, כדי "להתרחק מהכול".
בהערצתה כלפי רוכב הסוסים לורד מילדמאי, המלכה פיתחה עניין מתמשך בתחום מרוצי הסוסים ובמהלך השנים רכשה כ-500 סוסי מרוץ מנצחים. עם זאת לא הימרה (בניגוד לשמועות), אך תוצאות המרוצים נשלחו ישירות לדירת מגוריה בבית קלארנס בלונדון.
למלכה האם הייתה אהבה גדולה לאמנות והיא רכשה יצירות של קלוד מונה, אוגוסטוס ג'ון, פטר פברז'ה, ואחרים. מכלול היצירות בבעלותה הועבר לאחר מותה לאוסף התמונות המלכותי.
בטרם נישא נכדה, הנסיך צ'ארלס, לדיאנה, הייתה המלכה האם לבת משפחת המלוכה הפופולרית ביותר, ולאחר מותה של דיאנה חזרה למעמדה זה.
שנות חייה המאוחרות
יום הולדתה המאה נחגג במצעד חגיגי לציון אירועים נבחרים מחייה. בשנת 1993 נחנך בהייד פארק שער המלכה אליזבת נערך בהשתתפות בתה המלכה אליזבת השנייה שחנכה את השער כדי לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמה. עלות הבנייה הייתה 1.5 מיליון פאונד, שגויסו על ידי אנשים פרטיים ומימון ציבורי, בחסותו של הנסיך מייקל מקנט.
ב-13 בפברואר נפלה המלכה האם בבית סאנדרינגהאם ונחתכה בזרועה. על אף מצבה הגופני ביקשה אליזבת להשתתף בהלווית בתה בקפלת ג'ורג' הקדוש. בתה המלכה ובני משפחתה הביעו את חששם לבריאותה בעת מסע הלוויה, אך המלכה האם התעקשה על השתתפותה וביקשה לגונן עליה מפני צלמי העיתונות כדי שלא תצולם ישובה בכסא גלגלים.
פטירתה
המלכה האם נפטרה בשנתה ב-30 במרץ 2002, בנוכחות בתה המלכה לצד מיטתה. במותה, בגיל 101, הייתה המלכה האם המבוגרת ביותר במשפחת המלוכה הבריטית לאורך ההיסטוריה (מאוחר יותר "עקפה" אותה גיסתה, הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר, שנפטרה ב-2004 בגיל 102).
בכל מעונותיה גידלה המלכה האם פרחי קמליה. זר פרחים מגנה הפרטי הונח על גבי ארונה עטוף הדגל בעת העמדתו למשמר כבוד ומעבר הקהל בפניו. בשלושת הימים האלו עברו על פני הארון כ-200,000 איש והופקדו על משמרתו חיילי משמר המלכה. בהתאם לרצונם עמדו ארבעת נכדיה של המלכה האם (הנסיך צ'ארלס, הנסיך אנדרו, הנסיך אדוארד והרוזן לינלי, בנה של מרגרט) למשמר על ארונה.
ביום הלווייתה, 9 באפריל, יותר ממיליון איש עמדו בצדי הדרך בה עברה שיירת ארון הקבורה. טקס הקבורה נערך בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור. היא נטמנה לצד קבר בעלה, המלך ג'ורג' השישי, וקבר בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט. על פי בקשתה המוקדמת של המלכה האם, זר הפרחים מארונה הונח על גבי קבר החייל האלמוני, כפי שנהגה ביום נישואיה.
מעמדה ואישיותה בעיני הציבור
האמן הבריטי, סיר יו קאסון, תיאר את המלכה אליזבת כך: "(היא כמו) גל המתנפץ על הסלעים, כיוון שלמרות היותה מתוקה ויפה ומקסימה, יש בה גם קווים בסיסיים של קשיחות ועקשנות....כאשר גל מתנפץ על סלע הוא מתיז ומרטיב את סביבתו בקצף ובטיפות מים, אך בבסיסו הוא פוגע בסלע הקשה והמוצק, וממוזג במקרה שלה בקווים מנחים חזקים, כוח סיבולת ותחושת שליחות".
השחקן פיטר יוסטינוב תיאר את המלכה בעת הפגנת סטודנטים בשנת 1968. בהפגנה זו החזיקו הסטודנטים גלילי נייר טואלט ופיזרו את הגליל ברוח, בעודם אוחזים בקצהו. המלכה האם עצרה והרימה את גלילי הנייר במטרה להשיבם לסטודנטים האוחזים בקצוותיהם. מעשיותה וחוסר התרשמותה ממעשה המחאה השתיקה באופן מיידי את ההמון. באופן דומה נהגה במקרים אחרים, תוך הבנה כיצד לנהוג כלפי הצד השני וללא התרעמות.
על אף היותה פופולרית במיוחד בקרב בני משפחת המלוכה ותפקידה המרכזי בייצוב האהדה כלפי המלוכה, המלכה האם הייתה נתונה לביקורת פעמים ספורות במהלך חייה. הביקורת החריפה ביותר הועברה על יחסם של אליזבת וג'ורג' השישי למדיניות הפייסנות שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין בשנות השלושים. עם חזרתו של צ'מברלין ממינכן בשנת 1938 הוא הוזמן אל הארמון ויחד עמם עמד על מרפסת הארמון לקול תרועות הקהל. הזדהות המלוכה עם מעשיו, שהיו שנויים במחלוקת, אם כי זכו לתמיכה גדולה, תוארה על ידי היסטוריונים כמעשה בלתי חוקתי". עם זאת, מנגד נטען כי המלך מחויב לשמוע להחלטות ממשלתו, ובשנת 1945 הוזמן צ'רצ'יל אל הארמון וזכה ליחס דומה בגין מדיניותו השונה.
בשנים 1939 ו-1948 נפגשה אליזבת עם אלינור רוזוולט, רעייתו של הנשיא האמריקני רוזוולט. לאחר פגישותיהן הביעה רוזוולט את התרשמותה שמשפחת המלוכה מנותקת מחיי העם. העיתונאית קיטי קלי טענה שהמלכה לא עמדה בתקנות התזונה שהונהגו בתקופת מלחמת העולם השנייה. טענה זו אינה נתמכת על ידי מסמכים רשמיים, ואף נשללה על ידי אלינור רוזוולט שביקרה באותה עת בארמון וציינה את הגבלות המזון והמים שחלו גם עליה.
קיטי קלי התריסה גם כלפי עמדותיה הגזעניות של המלכה אליזבת כלפי "שחורים". טענה זו נדחתה על ידי קצין בכיר הנשוי למזכירה בארמון, בת למשפחה מעורבת שעוררה טענות כנגד אפליה במשרדיו של הנסיך צ'ארלס. המלכה אליזבת לא העירה הערות גזעניות בפומבי, ובשיחות פרטיות אף צוין כי טענה שתושבי המושבות הבריטיות חביבים עליה במיוחד. עם זאת, אליזבת הביעה את סלידתה מהעם הגרמני ואף אמרה לפוליטיקאי בריטי "לעולם לא לסמוך עליהם". אם כי ייתכן והחזיקה בעמדה זו, נטען שדעות אלו היו נפוצות בקרב בני דורה שחוו את שתי מלחמות העולם והיו מצויים בלחימה כנגד הצבא הגרמני.
דעותיה הפוליטיות מעולם לא הובעו בפומבי, אם כי מכתב שכתבה בשנת 1947 תיאר את תוכניות הסוציאליסטיות של ראש הממשלה אטלי כחסרות סיכוי. בשיחה עם הדוכסית מגרפטון הביעה את אהבתה לקומוניסטים. לפרשן תקשורת בתחום הפוליטי הביעה את אהדתה למפלגת הלייבור "הישנה והטובה".
בכל הופעותיה הציבוריות שמרה אליזבת על הבעת פנים שלווה, מלבד פעם יחידה בעת סיור שערכה בדרום אפריקה בשנת 1947. במקרה זה הכתה עם מטרייתה תומך שהסתובב בסמוך לכרכרה בה ישבה והפגין סימנים נלהבים שפורשו על ידה כעוינות.
חוש ההומור השנון של אליזבת זכה גם כן להכרה ציבורית. בשומעה כי הרוזנת אדווינה מאונטבאטן (דודתו של הנסיך פיליפ) נקברה בים, אמרה: "אדווינה היקרה, היא תמיד אהבה לעשות גלים (קרי - לזכות בתשומת לב)". במאמר שהתפרסם לאחר מותה סופר על עצה שניתנה לה על ידי שר ממשלה שלא להעסיק הומוסקסואלים בארמון, ונענה על ידה בתגובה שלולא "הם" לא היו משרתים בנמצא.
כן, אדוני השר
כן, אדוני השר (באנגלית: Yes Minister) היא קומדיית מצבים סאטירית בריטית זוכת פרס באפט"א, שנכתבה על ידי אנתוני ג'יי וג'ונתן לין, ושודרה לראשונה בטלוויזיה וברדיו על ידי ה-BBC בין השנים 1980 ל-1984. סדרת ההמשך, כן, אדוני ראש-הממשלה (אנגלית: Yes, Prime Minister), שודרה בין השנים 1986 ל-1988. יחדיו כוללות שתי הסדרות 38 פרקים, משכם מחצית השעה, להוציא אחד. חלק מהפרקים שודרו גם ברדיו כתסכית. ב־2010 הועלה על הבמה מחזה המבוסס על הסדרה המקורית וב־2013 הופקה עונה נוספת של הסדרה בטלוויזיה הבריטית.
הסדרה היא סאטירה על הפוליטיקה הבריטית, על ה-Deep state ועל הבירוקרטיה בשירות המדינה. היא מתרחשת בווייטהול, במשרדו הפרטי של שר בממשלת בריטניה (ובסדרת ההמשך, ברחוב דאונינג 10), ומגוללת את קורות הקריירה הפוליטית של השר ג'יימס האקר, אותו מגלם פול אדינגטון, ומאבקיו הרבים להוציא אל הפועל חקיקה או שינויים מנהליים הזוכים להתנגדות מצד שירות המדינה הבריטי, ובמיוחד מצד המזכיר הקבוע (עובד ציבור בכיר) של המשרד, סר המפרי אפלבי, אותו מגלם נייג'ל הות'ורן, והמזכיר הפרטי הראשי שלו ברנרד וולי, המביא מעט יותר תועלת, ומגולם על ידי דרק פולדס. כמעט כל פרק מסתיים בשורה הבלתי נשכחת, "כן, אדוני השר" או "כן, אדוני ראש הממשלה" הנאמרת (לרוב) על ידי סר המפרי כאשר הוא חוגג בשקט את ניצחונו על "אדונו הפוליטי" (או, לעיתים רחוקות, מודה בתבוסתו).
הסדרה זכתה להצלחה רבה הן בקרב הקהל והן מפי המבקרים, ואף עוטרה במספר פרסים, ובהם כמה פרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, ובשנת 2004 היא הגיעה למקום השישי בסקר "קומדיית המצבים הבריטית הטובה ביותר".
עלילת הסדרה
הנושא המרכזי בסדרה הוא מאבקי הכוח בין ג'יימס (ג'ים) האקר, השר החדש במשרד (הבדיוני) לעניינים מנהליים, לבין הכפופים לו, עובדי השירות הציבורי, במשרד. הבכירים בפקידיו הם סר המפרי אפלבי, המכהן כמזכיר הקבוע (מנכ"ל בפועל) של המשרד, וברנרד וולי, המזכיר הפרטי הראשי של האקר. השפעה "מאחורי הקלעים" ניכרת אף היא כאשר סר המפרי מתייעץ (לעיתים על פי הזמנה) עם מזכיר הממשלה (או, בסדרת ההמשך, מזכיר הממשלה לשעבר) במועדון הג'נטלמנים של השניים בסיינט ג'יימס.
האידיאלים השונים והמניעים האנוכיים של הדמויות מתנגשים ביניהם פעמים רבות מספור. בעוד שהאקר ניגש חדשות לפרקים לנושא חדש ברוח של אידיאליזם ורצון להיראות כמי שמצליח לשפר את מצב העניינים, לבסוף הוא לומד לראות בפופולריות שלו בקרב הציבור את המדד היחידי להצלחה. על מנת להשיג זאת הוא מוכרח להיראות בעיני בוחריו כיעיל, וכמגיב מיידית בהתאם לדעת הקהל, ובעיני מפלגתו (ובסדרה הראשונה, ראש הממשלה) כנאמן ויעיל. סר המפרי מצד שני, מאמין באמת ובתמים (בדומה לרוב עובדי השירות הציבורי בסדרה) שהשירות הציבורי הוא זה שיודע באמת מה טוב למדינה, ודבר זה מתברר "במקרה" כמה שטוב גם לשירות הציבורי. רוב פעולותיו של סר המפרי נובעות מרצונו לשמור על יוקרה, כח והשפעה מהם הוא נהנה בתוך הארגון הגדול והבירוקרטי, וכן לשמור על הטבות רבות הנלוות למעמדו: כיבודים ותוארי אצולה, הכנסה גבוהה, גיל פרישה קבוע וקצבת-גמלאות גדולה וצמודה למדד, וכמובן חוסר היכולת לפטרו. למעשה, חלק ניכר מהמתיחות במערכת היחסים ביניהם, נובעת ממודעותו של האקר לכך שיהיו אלה הפוליטיקאים שיאבדו את משרותיהם אם חוסר התפקוד של השירות הציבורי יוודע לציבור. בפרק "Doing the Honours" הוא נשמע אומר, "במגזר הפרטי אם אתה נכשל אתה מפוטר; בשירות הציבורי אם אתה נכשל אני מפוטר."
מבחינה היסטורית, בעת שנכתבה הסדרה היו השרים הבריטים כבולים לחובה לראות עצמם אחראים לכל דבר המתרחש במשרדם, והיו חייבים להתפטר אם בעיה רצינית הייתה עולה אל מעל לפני השטח "בעת משמרתם" ("אחריות מיניסטריאלית"). בעוד שמנהג זה היה לא הוגן לעיתים, הוא נחשב להכרחי על מנת למנוע מהפוליטיקאים לבקש מהשירות הציבורי לפעול נגד טובת הציבור, אך בדרך שאפשרה לשר להתכחש לדברים במידה סבירה.
לראייתו של האקר, אפוא, משימותיו העיקריות הן יזימת רפורמות וקיצוצים במשרדו, צמצום הבירוקרטיה ומצבת העובדים בשירות הציבורי וניהול המדינה על-פי מדיניות מפלגתו. ביצוע פעולות אלו לדעתו, או עשייתן למראית עין בלבד (תוך קבלת פרסום עיתונאי), יאפשרו לו להיבחר מחדש. לעומת זאת, סר המפרי רואה את עצמו כחייב להבטיח שהפוליטיקה תישאר מחוץ לממשלה ככל האפשר, ושהסטטוס קוו יישמר כעניין של עיקרון. הוא יבלום כל מהלך שנועד לקצץ בשירות הציבורי, לחסוך כספים, או להפחית את מידת מורכבותה של הבירוקרטיה.
מידה ניכרת של ההומור בסדרה נגזרת אפוא מהיריבות בין שרי הממשלה (המאמינים שהם הממונים) לבין אנשי השירות הציבורי הבריטי המנהלים את המדינה בפועל. בפרק טיפוסי האקר יציע או ינסה לקדם רפורמה כלשהי, וסר המפרי יבלום אותו בכל האמצעים העומדים לרשותו. ברוב המקרים סר המפרי יצליח במשימתו, בהרגיעו את האקר ביחצ"נות חיובית, או למצער ינסה לטייח לכאורה את כישלון השר. ברם, לעיתים נדירות זוכה האקר בקרב.
ברנרד וולי, המזכיר האישי ועובד השירות הציבורי, מוצג כתמים הרבה יותר מסר המפרי, ומנסה להוציא לפועל את מדיניותו של האקר או לסייע לו. אך עם הזמן הוא מגלה בהדרגה שהדבר מתנגש עם חובתו המוסדית למשרד ולעיתים, משום שפורמלית סר המפרי אחראי על הערכת ביצועיו של וולי, ומכאן גם על קידום הקריירה האישית שלו.
חיי משפחתו של האקר נחשפים בסדרה לעיתים רחוקות. רעייתו, אנני (דיאנה הודינוט), מתוסכלת בבירור מההפרעות שמסבה לה הקריירה הפוליטית של בעלה, ולעיתים מפגינה לגלגנות מרשימה ביחס לתעלוליו הפוליטיים. בד בבד, בתו לוסי (גרי קאופר), סטודנטית לסוציולוגיה, נעשית לפעילה למען איכות הסביבה באחד הפרקים (וזוהי הופעתה היחידה מעל גבי המרקע, הגם ששמה נזכר פעמים מספר בפרקים אחרים), ופועלת נגד אחת מהחלטות המדיניות של משרדו של אביה.
תכונותיו האישיות של סר המפרי כוללות תככנות, עורמה, שימוש במשפטים מורכבים וארוכים, השקפות מזלזלות על הממשלה ושחצנות. עם מאפייניו של האקר נמנים חוסר החלטיות לפרקים ונטייה לפרוץ בנאומים צ'רצ'יליאנים מגוחכים. ברנרד נוטה לקפדנות לשונית. סר המפרי דן לעיתים בעניינים שעל הפרק עם מזכירים קבועים אחרים, הנראים ארסיים ותשושים בה במידה, וכן עם מזכיר הממשלה (אותו הוא לבסוף ירש ב"כן, אדוני ראש-הממשלה"), סר ארנולד רובינסון - אותו מגלם ג'ון נטלטון - אבטיפוס של לגלגנות, יוהרה וניסיון רב בתככנות. הסתכלות זו על הממשלה אינה נחלת סר המפרי בלבד, אלא היא מובנת מאליה בעבור כל שירות המדינה.
כמעט כל הפרקים מסתיימים כאשר אחת הדמויות (לרוב סר המפרי) אומרת "כן, אדוני השר" או "כן, אדוני ראש-הממשלה". כל אחד מהפרקים ב"כן, אדוני השר" עמד בפני עצמו פחות או יותר, אך "כן, אדוני ראש-הממשלה" כוללת חוט עלילה מקשר במידת מה.
רקע
הכותבים מיקמו את האקר בלב לבה של הקשת הפוליטית, ונזהרו בכנותם את מטה מפלגתו בשם "הבית המרכזי" (שילוב של "המשרד המרכזי של השמרנים" ושל ה"Transport House" של הלייבור). המונחים לייבור והשמרנים אינם נזכרים כלל במהלך הסדרה, ובמקומם נעשה שימוש במונחים כגון "המפלגה", "הממשלה" ו"האופוזיציה". בסצנה הראשונה של הפרק הראשון, "ממשל פתוח", האקר נצפה בהכרזה על תוצאות הבחירות במחוזו בעונדו שושנה לבנה, בעוד שהמועמדים האחרים ענדו שושנים אדומות וכחולות (סמלי הלייבור והשמרנים). הסדרה נועדה בבירור להוות סאטירה על הפוליטיקה והממשל בכלל, ולא על מפלגה מסוימת כלשהי. החריג היחיד לכלל זה מתרחש בקיצור נמרץ בפרק "שירות החינוך הלאומי", כאשר סר המפרי מסביר לברנרד כיצד מדיניות "החינוך המקיף" נשמרת עם חילופי הממשלות, בעשותו שימוש בטיעונים שונים על פי זהות המפלגה השלטת.
אף על פי כן, הנטייה הכוללת הייתה לעבר צמצום הממשל ולא להרחבתו. הפרק "ג'ובים לבחורים", למשל, דחה את גישת הקורפורטיזם. ג'יי רחש חיבה אישית ליסודות הכלכליים הליברליים של התאצ'ריזם, ושרת במשרה חלקית ככותב נאומים בעבור נייג'ל לואוסון. לין, אף בתחילה, רחש חיבה פחותה לת'אצ'ר לא כל שכן כאשר במעלה העשור אישיותה החלה להאפיל על סדר היום המדיני. שותפות זו הביאה לפרקים כגון "איש במים" שהיווה סאטירה על פרשת ווסטלנד.
בסגנון טרולופיאני טיפוסי, מספר דמויות משנה בסדרה שאולות ככל הנראה מחיי המציאות. היו"ר המריר של התעשיות המולאמות, סר וולי מק'פרלנד, היה קריקטורה מלאת חיבה של סר מונטי פיניסטון (מחברת בריטיש סטיל); היועץ המיוחד לראש הממשלה ב"כן, אדוני ראש הממשלה" סר מרק ספנסר, התכתב עם דרק ריינר שהצטרף לממשלת ת'אצ'ר הראשונה כשעזב משרה ברשת החנויות מרקס אנד ספנסר; והעיתונאים ג'ון פילגרים ואלכס אנדרוז דמו ללא ספק לג'ון פילגר ואנדרו אלכסנדר. בילי פרייז'ר, איש האיגודים המקצועיים הסקוטי הקשוח והבלתי מתפשר, התבסס על דמותו של ג'יימי מוריס, שהנהיג את השביתה בבית-החולים ווסטמינסטר במהלך "חורף אי-שביעות הרצון", בעוד שבן סטנלי דמה לראש עיריית לונדון השנוי במחלוקת קן ליווינגסטון. בניגוד לכך, היועצת המיוחדת של הקר כראש הממשלה, דורות'י ויינרייט, הקדימה את בואה של שרה הוג (שדמתה לה במקצת) שלימים הייתה ליועצתו של ג'ון מייג'ור.
פרק הפיילוט הופק בשנת 1979 אולם לא שודר עד לשנת 1980, בשל החשש שישפיע על תוצאות הבחירות הכלליות של 1979 בבריטניה, שבהן עלתה מרגרט תאצ'ר לשלטון.
המחזה והעונה המחודשת
בשנת 2010 הופקה הצגה מאת אנתוני ג'יי וג'ונתן לין, כותבי הסדרה, בהשתתפות חלק מהשחקנים המקוריים, המבוססת על הסדרה. ההצגה הייתה סאטירה חריפה על הקואליציה בין המפלגה הליברל-דמוקרטית לבין המפלגה השמרנית שהוקמה באותה השנה בידי דייוויד קמרון. ההצגה הייתה פרובוקטיבית ונועזת מהסדרה, וכללה לא מעט קללות, על אף היותה ברוח הסדרה המקורית. בעקבות הצלחת ההצגה הופקה בשנת 2013 עונה חדשה בטלוויזיה של הסדרה ששולבו בה חלק מהרעיונות שהועלו בהצגה. העונה החדשה נכתבה אף היא בידי יוצרי הסדרה המקורית והמחזה, אנתוני ג'יי וג'ונתן לי, וכל שחקני המחזה משתתפים בה. העונה החדשה, בניגוד לסדרה המקורית, זכתה לביקורות שליליות ביותר.
לקריאה נוספת
ג'ונתן לין ו-אנטוני ג'ון, כן, אדוני ראש הממשלה, תרגמה: נעמי כרמל, בהוצאת עידנים, תל אביב, 1987