cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקת אוזבקיסטן
הרשות המחוקקת
הפרלמנט האוזבקי מורכב, בדומה למדינות אחרות, משני בתי מחוקקים - הבית העליון (הסנאט האוזבקי) והבית התחתון (הלשכה המחוקקת).
בניגוד למדינות אחרות, פעילותו של הפרלמנט האוזבקי (על שני בתיו) כפופה למעשה להסכמתו של נשיא אוזבקיסטן, אשר מחזיק בסמכות להורות בדבר פיזורו (בכפוף לאישור בית המשפט העליון). כתוצאה מכך, איזון הסמכויות המסורתי בין הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, נוטה במקרה של אוזבקיסטן באופן בולט לטובת הרשות המבצעת.
הרשות השופטת
הרשות השופטת של אוזבקיסטן כוללת את בית המשפט החוקתי של אוזבקיסטן, בית המשפט העליון של אוזבקיסטן, ואת בית המשפט הכלכלי  העליון של אוזבקיסטן. בנוסף, קיימים בתי משפט אזוריים, מחוזיים ועירוניים ברחבי המדינה. בהתאם לחוקה, שופטי אוזבקיסטן בכל הערכאות ממונים ישירות על ידי הנשיא, בכפוף לאישור הפרלמנט האוזבקי.
אף שלהלכה הרשות השופטת מהווה ענף עצמאי של הממשלה, בפועל, והודות לסמכותו הרחבה של הנשיא במינוי השופטים, וביכולת הפיקוח על פעילותם, הרשות השופטת (בדומה לרשות המחוקקת) נתונה תחת שליטה אפקטיבית מצד הרשות המבצעת, וזאת במידה רבה כהמשך להתנהלות שהייתה נהוגה בימי העידן הסובייטי.
סעיפי החוקה
פרק ראשון - ריבונות המדינה
סעיף 1: אוזבקיסטן היא רפובליקה דמוקרטית ריבונית. למדינה שני שמות רשמיים, בעלי משקל שווה -הרפובליקה של אוזבקיסטן, ואוזבקיסטן.
סעיף 2: המדינה תבטא את רצונו של העם ותשרת את האינטרסים שלו. גופים ממלכתיים ונושאי תפקידים בהם נושאים באחריות כלפי אזרחי המדינה.
סעיף 5: הרפובליקה של אוזבקיסטן תבטיח כי מעמדם של סמלי המדינה - הדגל, הסמל, וההמנון - יעוגן במסגרת החוק.
פרק 2 - דמוקרטיה
סעיף 7: הסמכות של הרפובליקה של אוזבקיסטן נובעת באופן ישיר ובלעדי מרצונם של תושבי אוזבקיסטן. הרפובליקה של אוזבקיסטן תפעל למימוש האינטרסים של תושבי אוזבקיסטן אך ורק על ידי הגופים אשר הוסמכו לכך מטעם חוקת אוזבקיסטן ומטעם כל חקיקה רשמית נוספת.
סעיף 8: אנשי אוזבקיסטן יהיו כלל אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן, ללא כל קשר למוצא שלהם.
סעיף 9: נושאים מהותיים בענייני ציבור ומדינה יימסרו להכרעת הציבור הרחב באמצעות משאל עם. ההליך לקיום משאלי העם יעוגן בחקיקה.
סעיף 10: רק האספה הלאומית (Oliy Majlis), ונשיא הרפובליקה אשר נבחר על ידי העם, רשאים לפעול בשם הרפובליקה של אוזבקיסטן. חל איסור על כל מפלגה פוליטית, ציבורית, עמותה, תנועה, או כל אדם או קבוצה אחרים לפעול בשם העם האוזבקי.
סעיף 11: סמכות המדינה באוזבקיסטן מחולקת בין שלוש רשויות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת.
סעיף  12: חיי היום-יום ברפובליקה של אוזבקיסטן יתנהלו על בסיס מגוון המוסדות הפוליטיים, האידאולוגיות והדעות. אף אידאולוגיה בודדת לא תוגדר כ״אידאולוגיית המדינה״.
סעיף 14: המדינה תפעל על בסיס העיקרון של צדק חברתי, ולמען רווחת האדם והחברה.
סעיף 15: החוקה והחוקים ברפובליקה של אוזבקיסטן יהוו הסמכות העליונה ברפובליקה. רשויות המדינה, פקידי הציבור, ארגונים ציבוריים ואזרחי המדינה יהיו כולם מחויבים לפעול על פי החוקה והחוקים.
סעיף 16: סעיפי החוקה לא יפורשו באופן הפוגע בזכויות ובאינטרסים של אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן. שום חוק או תקנה לא יפרו את הנורמות והעקרונות המעוגנות במסגרת החוקה.
פרק 4 - מדיניות החוץ
סעיף 17:
פרק 5 - הוראות כלליות
סעיף 18: סעיף 19: הן המדינה והן אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן יהיו קשורים בעבותות של זכויות ואחריות הדדית. הזכויות והחירויות של האזרחים, אשר הוקנו על ידי החוקה והחוקים, לא יהיו ניתנים לביטול. לאף גורם לא תהא הסמכות לשלול מאזרח את זכויותיו וחירויותיו, או להפר אותן, אלא על בסיס פסק דין של בית משפט.
סעיף 20: מימוש של זכויות וחירויות על ידי אזרח לא יוביל לפגיעה באינטרסים, זכויות וחירויות של אזרחים אחרים, המדינה או החברה.
פרק 6 - אזרחות
סעיף  21: ברפובליקה של אוזבקיסטן תתקיים אזרחות מסוג אחד ויחיד. האזרחות ברפובליקה של אוזבקיסטן תהיה שווה לכל, ללא קשר לאופן שבו נרכשה. כל אזרח הרפובליקה של קאראקלפאקסטן יהיה גם אזרח של הרפובליקה של אוזבקיסטן. האופן שבו ניתן יהיה לקבל אזרחות יוגדר בחוק.
סעיף 22: הרפובליקה של אוזבקיסטן תספק הגנה משפטית לכל אזרחיה, הן בשטח הרפובליקה והן בחו״ל.
פרק 7 - זכויות וחירויות אישיות
סעיף 24: הזכות להתקיים היא זכות בסיסית של כל אדם. ניסיונות לסכל חיי אדם ייחשבו כפשע הגרוע מכל.
סעיף 25: לכל אדם תישמר הזכות לחירות. איש לא ייעצר או יילקח למעצר, אלא על בסיס חוקי.
סעיף 26: האשמה בביצוע פשע תיקבע אך ורק על בסיס פסק דין של בית משפט, בהתאם לחוק. כל נאשם יהא זכאי להגנה משפטית במסגרת הליכי בית המשפט. לא יוטלו כנגד איש עינויים, אלימות או יחס אכזרי או משפיל אחר. לא יבוצעו ניסויים רפואיים או מדעיים כלפי איש ללא הסכמתו.
סעיף 27: סעיף 28: לכל אזרח של הרפובליקה של אוזבקיסטן תהא הזכות לחופש תנועה בשטחה של הרפובליקה, כמו גם הזכות לכניסה וליציאה חופשית ממנה, למעט במקרים המפורטים בחוק.
סעיף 29: סעיף 30: כלל הגופים הממלכתיים, הציבוריים ומשרתי הציבור ברפובליקה של אוזבקיסטן יאפשרו לכל אזרח גישה למסמכים, החלטות וחומרים אחרים, הנוגעים לזכויות ולאינטרסים שלהם.
סעיף  31: חופש המצפון מובטח לכל. לכל אדם תהא הזכות להאמין או שלא להאמין בכל דת. לא ניתן לכפות אמונה בדת מסוימת.
הנסיך הקטן
הנסיך הקטן (בצרפתית: Le Petit Prince) הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הצרפתי אנטואן דה סנט־אכזופרי, שכתב אותו, ככל הנראה, בעת שהותו במלון בניו יורק. הספר יצא בשנת 1943.
בעודו כתוב ומאויר כספר ילדים, ב"הנסיך הקטן" באים לידי ביטוי מספר רעיונות מעמיקים בנוגע לחיים ולאהבה, המעוררים תהייה אם אמנם הוא כזה. ההקדשה: "לליאון ורת, כשהיה ילד קטן", מרמזת לכך שהספר מכוון לזיכרון הילדות הנוסטלגי של הקוראים המבוגרים, ולא דווקא לילדים.
העלילה סובבת סביב התרחשות דמיונית, בה מוצא עצמו המספר, סנט־אכזופרי, תקוע במדבר סהרה לאחר תקלה מכנית במטוסו (ואמנם, סנט־אכזופרי היה טייס בחייו, ונחת נחיתת חירום במדבר סהרה, בהמשך מצא את מותו כשמטוסו נפל במלחמת העולם השנייה), שם הוא פוגש צעיר משונה - הוא הנסיך הקטן, גיבור הסיפור אליו הוא נקשר במהרה. בשיחותיהם, חושף המחבר את השקפתו על חוסר ההגיון שמפגין המין האנושי לעיתים, ועל האמיתות הפשוטות אותן נוטים לשכוח המבוגרים.
האיורים בספר, המתארים את הנסיך הקטן ואת ההתרחשויות העיקריות, הם פרי עטו של המחבר, ומוסיפים נופך ייחודי לספר.
תמצית העלילה
הנסיך מתגורר על אסטרואיד קטן ובו שלושה הרי געש ושושנה אחת, אליה הנסיך קשור מאוד רגשית. הוא מבלה את ימיו בדאגה ובטיפוח הכוכב שלו: בגריפת לועי הרי הגעש ובשירוש שורשי עצי הבאובב שמנסים כל הזמן להתרחב ולהתפשט, מה שעלול לבקע את הכוכב הקטן. לאחר ריב עם השושנה המפונקת, עוזב הנסיך את כוכבו על מנת לראות את היקום. הוא מגיע למספר אסטרואידים אחרים, כשבכל אחד מתגורר מבוגר, טיפשי בדרכו שלו.
על הארץ, מגלה הנסיך שורה שלמה של שיחי שושנים, ורוחו נופלת, מכיוון שהשושנה שלו אמרה לו שהיא ייחודית ויחידה ביקום כולו. הוא פוגש שועל ומאלף אותו (לבקשתו), והשועל מסביר לו כי שושנתו אכן ייחודית, מכיוון שהנסיך נתן לשושנה אהבה והשקיע זמן באהבה לה.
הנסיך פוגש בעוד שני מבוגרים על הארץ:
הנסיך פוגש את המספר במדבר, ומבקש ממנו לצייר לו כבשה. לאחר כמה ניסיונות כושלים לצייר כבשה שתתאים לרצונו של הנסיך, מצייר לו הדובר קופסה, ובה, לפי דבריו, נמצאת הכבשה. הנסיך מקבל זאת בשמחה.
הנסיך פוגש במדבר נחש, שמבטיח לו כי יש לו הכח להחזיר את הנסיך לכוכב הבית שלו. לאחר מחשבה, הנסיך נפרד מן המספר פרידה מלאת רגשות, ומרשה לנחש להכיש אותו. הנסיך הקטן נופל בדממה על החול, ולא משאיר אחריו אף סימן פיזי.
בספר מוזכרת סכנת עצי הבאובב, שזרעיהם דומים לאלה של שושנים אך יש לגלות ולנכש אותם ברגע שמבינים את טיבם, שאם לא כן הם עלולים לגדול עד כדי כך ששורשיהם ישתלטו ואף יבקעו את האסטרואיד כולו. ישנו גם איור של כוכב שדיירו העצל לא דאג לעשות זאת, כשהוא אכן עומד להתבקע מעומס השורשים של שלושת העצים הענקיים שצמחו עליו. תיאור זה נחשב כמשל לעליית הפאשיזם והנאציזם, אשר בתחילתם נראו לאנשים רבים באירופה כרעיונות חכמים ואידיאליים, וה"עצלן" הם מדינאי המערב אשר לא נלחמו בהם מיד עם הופעתם.
דפים אבודים
בשנת 2012 נמצאו שני דפים אבודים של הספר, השופכים אור חדש על העלילה. הדפים נמצאו באוסף כתבים של הסופר, והועברו לבית מכירות. העמוד הראשון מציג גרסה מוקדמת של הרגע בו הנסיך מגיע לכדור הארץ, וטקסט ששונה לאחר מכן בגרסה הסופית. העמוד השני מציג דמות חדשה לגמרי - חובב התשבצים. הנסיך וחובב התשבצים מנהלים שיחה על כדור הארץ ואז הנסיך מסייע לו עם מילה שהוא לא מצליח לפתור בתשבץ כבר שלושה ימים (שש אותיות, מתחיל ב־G). מאחר שהדף נכתב בניו יורק בשנת 1941 יש סבירות גבוהה שהמילה החסרה שלא מופיעה בטקסט היא "מלחמה" (בצרפתית: Guerre).
תרגומים
"הנסיך הקטן" הפך ליצירה המצליחה ביותר של סנט־אכזופרי, הוא תורגם ל-301 שפות ודיאלקטים, ונמכר לפי הערכות בין 200 מיליון ל-450 מיליון עותקים ברחבי העולם (נכון לשנת 2021), מה שהופך אותה לאחד הספרים הנמכרים והמתורגמים ביותר שיצאו אי פעם.
הספר תורגם לעברית חמש פעמים, על ידי מתרגמים שונים. התרגום הראשון, בידי אריה לרנר, יצא לאור בשנת 1952, תרגום זה זכה בסך הכול ל-40 הדפסות, כשהאחרון יצא בשנת 2001. התרגום השני, בידי אילנה המרמן, יצא לאור בשנת 1993. מהדורה נוספת בתרגומה של המרמן יצאה גם בשנת 2000. שני התרגומים יצאו לאור בהוצאת "עם עובד", ושניהם מלווים באיוריו של המחבר.
התרגום השלישי, יצא בגרסה מודפסת ובגרסה דיגיטלית, בידי דרור גרין, בשנת 2014 והופץ באמצעות אתר מימון ההמונים הדסטארט. גרין גם יצר לו מעין ספר המשך בשם “שיחות עם הנסיך הקטן”, המתאר כאמור את המפגש שלו עם הנסיך הקטן, בו גרין מתאר את רעיונות פילוסופיים ופסיכולוגיים שהגה.
התרגום הרביעי, מאת תלמה אליגון־רוז בעברית עדכנית, מלווה באיוריו של המחבר, יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת מחברות לספרות.
התרגום החמישי תורגם על ידי רויטל שלם, ועריכתו נעשתה בידי דנית סלומון. ספר זה יצא בהוצאת "קוראים" בשנת 2015.
ארכיטרב
ארכיטרב היא קורה ראשית באדריכלות הקלאסית (ביוונית: arche - ראשי, בלטינית: Trabs - קורה), מכונה גם לעיתים "אפיסטיל" (epistyle). הארכיטרב מונח תמיד מעל כותרות העמודים והוא הבסיס התחתון של האנטבלטורה. בחזיתו של מבנה יווני קלאסי, לרוב מקדש, מעל הארכיטרב נמצאת שכבה אופקית נוספת של אפריז, קרניז הבולטת מעט קדימה וגמלון החותם את הכול מלמעלה. לפי הסדרים הקלאסיים השונים יש יחס מסוים בין גובה העמודים ועובי הקורה. יחס זה אינו נובע מסיבות טכנולוגיות בהכרח אלא בעיקר בשיקולי פרופורציה ואסתטיקה. על אף שהארכיטרב נראה כקורה אחת רציפה הוא תמיד רצף של קורות אבן קצרות באורך זהה למרחק בין מרכזי העמודים. משתמשים במושג ארכיטרב גם לתיאור של קורות ראשיות הנמצאות מעל חלונות ודלתות.
ארכיוולט
בסגנונות שונים שבהם יש מעל השער קשת במקום קורה, היא נקראת "ארכיוולט" (Archivolt). הארכיוולט, שנפוץ תחילה באדריכלות הרומית, הוא למעשה "התעגלות" של הארכיטרב הקלאסי. השימוש בו היה נפוץ בייחוד באדריכלות הגותית של ימי הביניים.
סטארודוב
סטארודוב (ברוסית: Староду́б) היא עיר במחוז בריאנסק שברוסיה, לחופי נהר בבינץ שבאגן הדנייפר, 169 ק"מ מדרום מערב לבריאנסק. משמעות השם ברוסית היא "אלון עתיק".
היסטוריה
תיעוד אודות העיר קיים מאז המאה ה-11 בתקופה זו הייתה העיר ככל הנראה חלק מסבריה. העיר נשרפה לחלוטין במאה ה-13, עם פלישת המונגולים.
במאה ה-14 הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן - לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. במאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 הייתה סטארודוב חלק מנסיכות מוסקבה. בתקופת מרד חמלניצקי הייתה העיר אחד ממרכזי ההתקוממות, ובמחצית השנייה של המאה ה-17, לאחר המרד, נהנתה העיר ממידה מסוימת של אוטונומיה. עד 1781 הייתה העיר חלק מהמחוז הקוזאקי האוטונומי באוקראינה, ולאחר מכן השתייכה לאוקראינה.
בשנת 1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את סטארודוב, ובנובמבר 1918 כבשו הסובייטים את העיר.
ב-18 באוגוסט 1941 כבשו הגרמנים שוב את העיר, במהלך מבצע ברברוסה. ב-22 בספטמבר 1943 שחרר הצבא האדום את העיר.
ארכיטקטורה
סטארודוב הייתה מרכז חשוב של הממלכה הקוזאקית, ולכן היא המקום היחיד ברוסיה בו קיימות דוגמאות אותנטיות של בנייה בסגנון הבארוק האוקראיני. כנסיית הלידה בעיר נבנתה ב-1617 ושופצה בשנת 1677 לאחר שפרצה בה שרפה. כנסייה זו היא דוגמה טיפוסית של סגנון הבארוק הקוזאקי. מבנים ייחודיים נוספים הם כנסיית ההתגלות שנבנתה ב-1789 וכנסיית ניקולאוס הקדוש שנבנתה בסגנון נאו-קלאסי ב-1802.
יהודי סטארודוב
בשנות העשרים חיו בסטארודוב כ-4,100 יהודים, אך רובם היגרו מהעיר, חלקם לארצות הברית, בעשור שלאחר מכן. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-1,630 יהודים.
העיר נכבשה בידי הגרמנים באוגוסט 1941 ובספטמבר רוכזו רוב היהודים שבעיר בגטו. כמה מאות מהם נרצחו בירי מחוץ לגטו או מתו ממחלות בגטו. במרס 1942 נרצחו כ-800 היהודים שנותרו בגטו על ידי יחידות גרמניות ויחידות משטרה אוקראיניות.
אורנייה מצויה
אורנייה מצויה (שם מדעי: Suillus granulatus) היא פטריית מאכל ממשפחת הגושיתיים. האורנייה גדלה ביערות אורנים ומקיימת יחסי מיקוריזה (סימביוזה בין פטרייה לשורשי צמח) עם עצי האורן. פטריית האורנייה מלווה את עצי האורן ומקיימת אתם יחסי הדדיות הדוקים. קורי האורנייה נצמדים אל שורשי האורן הצעיר, חודרים לתוכם, ומתקיימים אתם כגוף אחד. סבך הקורים המסועף של הפטרייה מצטרף לשורשי האורן וכנראה מגדיל באופן ניכר את יכולתו של האורן לקלוט מים ומינרלים מהקרקע. האורן, מצדו, חולק עם האורנייה את הסוכר שהוא מייצר. וכך הם חיים יחדיו, בשיתוף פעולה הדוק.
בארץ ישראל גדלה האורנייה בשיתוף עם עצי אורן ירושלים, במיוחד עם פרטים צעירים של העץ. היא מופיעה בעיקר ביערות, אך ניתן למצוא אותה גם בגינות שבהן שתולים עצי אורן. הכובע יכול להופיע אחרי הגשמים הראשונים עד מרץ-אפריל. האורניות יכולות להופיע כבודדות או בקבוצות בנות פרטים אחדים.
צבע הכובע של האורנייה הוא חום מלמעלה וחום-צהוב מלמטה. קוטרו בין 4 ל-14 ס"מ, חלקו התחתון ספוגי ולעיתים דבוקים אליו מחטי אורן. הרגל גלילית ומנוקדת בנקודות אדמדמות-ערמוניות. גובה הרגל יכול להגיע עד 7 ס"מ. גודל הנבגים קטן מ-10 מיקרון. צורתם מוארכת וצבעם צהוב כהה.
האורנייה היא פטרייה נפוצה וקלה לזיהוי. היא נאספת בידי חובבים ונאכלת בצורות שונות. ביערות אלונים נמצאת פטריית ספוג הדומה לאורנייה, שנקראת גושית הזאב (Boletus lupinus). בניגוד לאורנייה, גושית הזאב רעילה למאכל. בניגוד לשאר בני משפחת הגושיתיים, אין בשר האורנייה משנה את צבעו כשהוא נחשף לאוויר. סימני זיהוי נוספים שיכולים להקל בזיהוי ודאי של אורנייה כוללים את מבנה הרגל שצורתה גלילית ולא תפוחה, והכובע הדביק, במיוחד באורניות צעירות.מצב שימור המין ללא חשש.
ממוקה בחטדזה
מַמּוּקָה בַּחֲטַדזֶּה (נולד ב-9 ביוני 1982) הוא פוליטיקאי גאורגי שכיהן כראש ממשלת גאורגיה בין 20 ביוני 2018–8 בספטמבר 2019. קודם לכן כיהן כשר האוצר של גאורגיה (2017–2018) ומנכ"ל הרכבת של גאורגיה (2013–2017).
השכלה ותחילת קריירה
בחטדזה נולד בטביליסי, בגאורגיה הסובייטית, שהייתה בזמנו חלק מברית המועצות. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת טביליסי בשנת 2003 עם תואר בניהול ומיקרו-כלכלה וסיים לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה. הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מוסקבה ב-2005, ומהמכון האירופאי ללימודי מנהל עסקים ב-2010. לאחר שכיהן בוועדה המפקחת של חברת האנרגיה הבינלאומית של גאורגיה מאוקטובר 2010 ועד לנובמבר 2012, מונה בחטדזה במרץ 2013 למנכ"ל חברת הרכבות הלאומית של גאורגיה, שהיא חברה בבעלות ממשלת גאורגיה.
ממשלה
ב-13 בנובמבר 2017 מונה בחטדזה לשר האוצר של גאורגיה בממשלה השנייה של גיורגי קוויריקשווילי. אולם מינויו מחדש של בידזינה איוואנישווילי ליושב ראש מפלגת השלטון החלום הגאורגי הביאה ב-13 ביוני 2018 להתפטרותו של קוויריקשווילי מתפקידו כראש ממשלת גאורגיה עקב חילוקי דעות היושב ראש החדש בעל ההשפעה, וגרמה להתפטרות הממשלה כולה. בחטדזה הצעיר (36), נבחר על ידי מפלגת השלטון ליורשו של קוויריקשווילי. בחטדזה היה עד לאותה תקופה אלמוני יחסית מבחינה פוליטית. בסקר שנערך על ידי המכון הרפובליקני הבינלאומי (IRI) במאי 2018 (שבועיים לפני מינוי), 55% מהנשאלים לא שמעו עליו. הוא נחשב על ידי רבים כמינוי אישי של איוואנישווילי וחבר קרוב למשפחת איוואנישווילי.
ב-20 ביוני 2018 זכתה הממשלה הנכנסת של בחטדזה בהצבעת אמון של הפרלמנט הגאורגי עם 99 קולות בעד ו-6 נגד. לאחר יישום רפורמות מבניות בהרכב הממשלה זכתה שוב הממשלה של בחטדזה בהצבעת אמון ברוב של 101 בעד לעומת 12 נגד ב-14 ביולי. בחטדזה התחייב להמשיך בשילוב גאורגיה במרחב האירו-אטלנטי וליישם "רפורמות מהותיות וחדשניות". על המועמדות של בחטדזה נמתחה ביקורת רבה על ידי האופוזיציה הפרלמנטרית, במיוחד מפלגת גאורגיה האירופית והתנועה הלאומית המאוחדת.
ראש ממשלה
ביקור החוץ הראשון של בחטדזה היה בבריסל ביולי 2018, ובמהלכו אישר בפגישותיו עם גורמים אירופאים כי גאורגיה נותרה מחויבת לשאיפות האינטגרציה של גאורגיה עם האיחוד האירופי. בנאומו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בספטמבר 2018, הוקיע בחטדזה את הנוכחות הצבאית הרוסית הנמשכת בחבלים הבדלניים של גאורגיה, באבחזיה ובדרום אוסטיה, וקרא לרוסיה לקיים את הסכם הפסקת האש משנת 2008 ולסגת מאותם אזורים. בחטדזה הזכיר בנאומו את יוזמת השלום החדשה של גאורגיה מאפריל 2018. עם זאת, הוא הצהיר גם כי ארצו מעוניינת לשבור את הקיפאון ביחסיה עם הפדרציה הרוסית.
בחודשים הראשונים לכהונתו פרסם בחטדזה תוכניות רפורמה חדשות ושונות, רפורמה במערכת החינוך, רפורמות בתחום כלכלה ירוקה, כמו למשל רפורמת תחבורה נקייה, כחלק מהשאיפה של גאורגיה להימנות עם האזור הכלכלי האירופי. הוא היה מעורב במסע הבחירות לתמיכה במועמדותה של סלומה זוראבישווילי לנשיאות גאורגיה, ובירך על בחירתה כ"ניצחון לדמוקרטיה "בנובמבר 2018.
יחסים עם רוסיה
בתחילת כהונתו, ב-26 ביוני 2018 פרסם בחטדזה את רשימת אוֹתחוֹזוֹרִיָה-טַאטוּנַאשׁווִילִי (ოთხოზორია-ტატუნაშვილის სია) רשימה שחורה הדומה לרשימת מגניטסקי, והטילה סנקציות על אותם אישים. הרשימה שהוכנה כבר בממשלה הקודמת כוללת רשימה של 33 אנשים שהיו מעורבים בפשעים כנגד אזרחים גאורגים, כמו רצח, חטיפה, עינויים, טיפול לא אנושי, בשטחים בהם אין לממשל הגאורגי כוח להגן עליהם. הרשימה נקראת באופן סמלי על שם שני גאורגים טַאטוּנַאשׁווִילִי, שנהרג בפברואר בבנין הק.ג.ב. בדרום אוסטיה בנסיבות לא ברורות וגיגי אוֹתחוֹזוֹרִיָה, שנורה בידי משמר הגבול האבחזי בגבול גאורגיה-אבחזיה. ב-22 בינואר 2019 אימצה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה את הרשימה. במהלך ביקורו באירופה באפריל 2019 הודה בחטדזה לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, והוסיף: רוסיה מנסה למחוק לחלוטין הזהות הגאורגית בחבלי גאורגיה הכבושים בידי רוסיה. במהלך נאומו בפני האספה הוא סיפר על בעיות ביחס לזכויות אדם באזורים הכבושים של גאורגיה וכי 20% משטחה של גאורגיה כבוש וכ-300,000 פליטים עדיין לא יכולים לשוב לבתיהם.
ראיין הרסט
ראיין דאגלס הרסט (באנגלית: Ryan Douglas Hurst; נולד ב-13 בפברואר 1976) הוא שחקן אמריקאי. התפרסם כשחקן הסדרות "ילדי האנרכיה", "מפגשים" ו"בייטס מוטל", ובסרטים "לזכור את הטיטאנים", "לחסל את הליידי", "חיילים היינו" ו"להציל את טוראי ראיין".
ביוגרפיה
הרסט נולד בסנטה מוניקה לקנדס קניצ'קי ולשחקן ריק הרסט. החל את דרכו כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה והתגלה בסוף שנות ה-90 בסרטים "הדוור" של קווין קוסטנר", "להציל את טוראי ראיין" בתור החייל החירש אשר מכווין את סרן מילר (טום הנקס) אל טוראי ראיין ובדרמה הקומית "פאץ' אדמס".
ב-2002 הופיע הרסט בדרמת המלחמה "חיילים היינו" בתפקיד סמל ארני סבאג'.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 2004, שיחק בקומדיית הפשע של האחים כהן, "לחסל את הליידי" בתפקיד לאמפ האדסון, החסון והטיפש שבחבורת הגנבים של פרופסור דור (טום הנקס).
כשחקן טלוויזיה זכה הרסט להערכה רבה על הופעותיו בסדרות "מפגשים" של סטיבן ספילברג, בה שיחק בתפקיד טום קלארק, ו"ילדי האנרכיה" בתפקיד אופי וינסטון, בנו של אחד ממקימי המועדון וחבר במועדון האופנועים "ילדי האנרכיה".
אקסוסט
אקסוֹסֶט (צרפתית: Exocet) הוא טיל נגד ספינות מתוצרת צרפת. לטיל מספר גרסאות שמאפשרות את שיגורו מהיבשה, מהים, מהאוויר ואף מצוללות. מקור השם "אקסוסט" הוא מהמילה הצרפתית לדג הדאון, המתחמק מטורפים באמצעות דאיה מעל המים.
היסטוריה
האקסוסט נבנה על ידי חברת MBDA, חברה אירופאית לייצור טילים. פיתוחו החל בשנת 1967 כטיל מדגם MM38 המשוגר מספינות. הגרסה המשוגרת ממטוסים החלה להיבנות בשנת 1974 ונכנסה לשירות ב-1979. הטיל מיועד לפגוע בספינות גדולות. ההנחיה מתחילה כניווט אינרציאלי ועוברת לביות מכ"מי לקראת הפגיעה במטרה. הטיל מונע על ידי מנוע דלק מוצק לטווח מרבי של 70 קילומטרים. גרסת הטיל לשיגור מצוללות משוגרת בתוך מעטפת שיגור שמתפרקת לאחר היציאה מהמים.
גרסאות
לגרסה החדשה ביותר, MM40 block 3, טווח מרבי של 180 קילומטרים והוא מונע על ידי מנוע טורבו סילון.
עיראק שיגרה כ-200 טילי אקסוסט אוויריים על ספינות איראניות במידה מסוימת של הצלחה במהלך מלחמת איראן–עיראק. מכליות דלק וספינות אזרחיות נפגעו, למרות שבמרבית המקרים הטילים לא התפוצצו. ב-17 במאי 1987 שיגר מטוס עיראקי שני טילי אקסוסט לעבר ספינת המלחמה האמריקאית "סטארק". שני הטילים פגעו, אבל רק אחד התפוצץ. 37 מלחים נהרגו ו-21 נפצעו. הספינה ניזוקה קשה אך לא טבעה ונשלחה לתיקונים.
קישורים חיצוניים
Exocet, the flying fish that is the hunter of ships Weapon Detective Nov 30, 2020
כלקופיריט
כַלְקוֹפִירִיט הוא מינרל סולפידי, שנוסחתו הכימית היא CuFeS2, והוא מורכב מגבישים טטרהדריים. שמו הוא הלחם של המילה היוונית כַלְקוֹס (χαλκός, נחושת) ופיריט.
בחשיפה לאוויר עובר הכלקופיריט תהליך של חמצון ומתפרק למגוון תחמוצות, הידרוקסידים וגופרות. מינרלי נחושת נלווים כוללים את הסולפידים בורניט (Cu5FeS4), כלקוציט (Cu2S), קובליט (CuS), דיגניט (Cu9S5) ; הפחמות מלכיט ואזוריט, ולעיתים רחוקות תחמוצות כדוגמת קופריט (Cu2O). לעיתים נדירות בלבד מוצאים כלקופיריט יחד עם נחושת טבעית.
זיהוי
לעיתים קרובות טועים בין כלקופיריט לפיריט, אף על פי שהמבנה הקריסטלוגרפי של הפיריט הוא קובייתי ולא טטרגונלי כשל הכלקופיריט. בנוסף, הכלקופיריט מופיע בצורת גושים ולא גבישים, הוא פריך פחות, צבעו צהוב כהה יותר עם גוון ירקרק וברק שמנוני.
לעיתים קרובות מכונה הכלקופיריט "נחושת צהובה" בשל צבעו ותכולת הנחושת הגבוהה שבו. הכלקופיריט הוא אחד המינרלים המכונים "זהב השוטים" בשל הגוון הצהוב שלו.
כימיה
כמעט ואין מצבים בהם מוחלפת הנחושת בכלקופיריט טבעי במתכות אחרות שמקורם בסולפידים אחרים. אבץ מחליף במידה מוגבלת את הנחושת אף על פי שלכלקופיריט יש מבנה גביש כמו לספלריט
עם זאת, הכלקופיריט מזדהם לעיתים קרובות על ידי מגוון יסודות קורט אחרים כמו קובלט, ניקל, מנגן, ובדיל המחליפים את הנחושת והברזל, סלניום וארסן המחליפים את הגופרית, ויסודות הקורט כסף, זהב, פלטינה, עופרת, ונדיום, כרום פלדיום, אינדיום, אלומיניום ואנטימון.
קרוב לוודאי שיסודות אלו נוכחים במינרלים הצומחים בתוך גביש הכלקופיריט, למשל לוחיות של ארסנופיריט מייצגים ארסן, מוליבדניט המייצג מוליבדן וכוך הלאה.
תפוצה
כלקופיריט הוא אחד ממחצבי הנחושת החשובים ביותר. אומנם תכולת הנחושת בו נמוכה יחסית (כ-25%), אבל תפוצתו הנרחבת והכמויות הרבות של מינרל זה הופכים אותו למקור חשוב להפקת נחושת. מקור שם היסוד בלטינית "Cuprum" הוא קיצור של הביטוי "aes Cyprium" – "המתכת של קפריסין" רמז למקור הנחושת העיקרי בתקופת האימפריה הרומית, מחצבי הכלקופיריט שבהרי טרודוס בקפריסין.
עפרת כלקופיריט מופיעה במגוון סוגי עפרות. מגושים גדולים כמו בטימינס (Timmins) באונטריו לעורקים בלתי סדירים ופיזור בסלעי יסוד כדוגמת גרניט ודיוריט כמו מחצבי הנחושת של ברוקן היל (Broken Hill) באוסטרליה, ושל הרי האנדים.
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות נחשבה על ידי ברית המועצות חלק מפיצויי המלחמה הגרמניים, על הנזקים שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה משנת 1941 ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב-1945 שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה. גרמנים אתניים שחיו בברית המועצות גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה, וגויסו לעבודות כפייה. שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות אולצו לעבוד בעבודות כפייה במהלך המלחמה ואחריה בברית המועצות. תופעה זו קרתה גם במדינות בעלות הברית המערביות. לאחר המלחמה גירשו השלטונות הסובייטיים אזרחים גרמנים מגרמניה וממזרח אירופה לברית המועצות כעובדי כפייה.
גרמניה הנאצית השתמשה בעבודות כפייה של אנשים בשטחים שכבשה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1940 יזמה שיעבוד אוכלוסיות ממדינות מזרח אירופה לעבודת כפייה במפעלים ובמתקנים חקלאיים גרמניים. הממשלה הסובייטית הציעה להשתמש בעבודה גרמנית כפיצויים ב-1943, והעלתה את הנושא בוועידת יאלטה בפברואר 1945. ברית המועצות החלה לגרש גרמנים אתניים מהבלקן בסוף 1944. ה-NKVD היה בעל התפקיד הראשי בגירושים, דרך המנהלת הראשית לענייני מלחמה וענייני פנים (GUPVI).
מידע על עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות הוסתר בגוש המזרחי עד לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. לפני כן, הדבר היה ידוע במערב דרך דוחות שפורסמו בגרמניה המערבית וזיכרונות של עצירים. היסטוריונים מצטטים דיווחים גרמניים על עבודת גרמנים בברית המועצות. יש נתונים סותרים לגבי השימוש הסובייטי בעבודה אזרחית גרמנית. נתונים סטטיסטיים פורסמו בוועדת שידר (Schieder) במערב גרמניה בשנים 1951–1961, על ידי הצלב האדום הגרמני, בדו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני ובמחקר של גרהרד רייכלינג (Reichling) עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה.
גילויים מארכיונים סובייטיים
מאז נפילת ברית המועצות ארכיונים סובייטיים נגישים לחוקרים. החוקר הרוסי פאבל פוליאן פרסם נתונים סטטיסטיים מהארכיון הסובייטי על השימוש בעבודה אזרחית גרמנית בעידן סטלין, בספר ברוסית בשם "נגד רצונם" (Не по своей воле, בשנת 2001). המחקר של פוליאן פירט את הסטטיסטיקה הסובייטית על העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בתקופת סטלין. המחקר פורסם על ידי האוניברסיטה המרכז-אירופית. בשנת 1943, איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה, קיבל הוראה מממשלת ברית המועצות להקים כוח משימה בנושא השילומים מגרמניה לאחר המלחמה. דו"ח מייסקי מאוגוסט 1944 הציע העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בברית המועצות כחלק מפיצויי מלחמה. בוועידת יאלטה הבהירה ברית המועצות לבעלות הברית המערביות כי בכוונתה להעסיק אזרחים גרמנים כחלק מפיצויי מלחמה. ארצות הברית ובריטניה לא התנגדו לכך.
עד קיץ 1944 הגיעו הכוחות הסובייטיים לבלקן, שם היו מיעוטים גרמניים אתניים. צו ועדת ההגנה הממלכתית 7161 מ-16 בדצמבר 1944 הורה לכלוא את כל הגרמנים הכשירים בגילאי 17 עד 45 (גברים) ו-18 עד 30 (נשים) בשטחי רומניה (67,332 נפשות), הונגריה (31,920 נפשות) ויוגוסלביה (12,579 נפשות), שהיו בשליטת הצבא האדום. כתוצאה מכך, 111,831 גרמנים אתניים בוגרים מרומניה, יוגוסלביה והונגריה (61,375 גברים ו-50,456 נשים) גורשו לעבודות כפייה בברית המועצות.
במערכה בפולין ב-1945 עצרה ברית המועצות חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל במחנות באזורי הכיבוש הסובייטי ממזרח לקו אודר-נייסה. אנשים אלה הוחזקו במחנות לתקופות קצרות ממזרח לקו והועברו למחנות מיוחדים של ה-NKVD בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה או לברית המועצות לעבודות כפייה. עד מאי 1945 בחר ה-NKVD לגירוש לברית המועצות 66,152 אזרחים גרמנים חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל, ו-89,110 מבוגרים בעלי יכולת לעבודות כפייה, בעיקר גברים. בתחילת 1947 שלחו הסובייטים 4,579 גרמנים נוספים מאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה לברית המועצות כעובדי כפייה.
הסובייטים סיווגו את האזרחים הכלואים לשתי קבוצות: קבוצה A, שמנתה 205,520 עצירים, ו-D שמנתה 66,152 חברי המפלגה הנאצית, פקידי ממשל גרמניים, חשודים בריגול ואחרים שנחשבו איום. הרישומים הסובייטיים מציינים שהם אפשרו חסרתם לפולין ("רפטריאציה") של 21,061 אזרחים פולנים ממחנות עבודה, מה שמצביע על כך שלא כל העצורים היו גרמנים אתניים וחלקם היו פולנים אתניים.
הסובייטים שלחו כשלושה רבעים מהפועלים לאגן דונבאס לעבוד בשיקום התעשייה הכבדה והמכרות, וכ-11% לתעשיות הכבדות של הרי אורל. העובדים שוכנו במחנות ריכוז תחת שמירה חמושה. תנאי העבודה והמחיה היו קשים ולפי הרישומים הסובייטיים מתו כ-24% מהעצורים. עבודת כפייה התבררה כלא יעילה ולא משתלמת מאחר שרבים מהנשים והגברים המבוגרים לא היו מסוגלים לבצע עבודה קשה. ההחזרה לגרמניה החלה כבר ב-1945 וכמעט כולם שוחררו עד 1950.
אזרחים גרמנים אתניים שנכלאו בברית המועצות - נתונים סובייטיים מהארכיון הרוסי מקור הנתונים: פאבל פוליאן, "נגד רצונם".
הערות:
1. הטור "מדינה" מציין את המיקום שבו גויסו האנשים, לא את אזרחותם.
2. 201,464 העצורים ששרדו היו אזרחים של המדינות הבאות – גרמניה 77,692; רומניה 61,072; הונגריה 29,101; פולין 21,061; יוגוסלביה 9,034; צ'כוסלובקיה 2,378; אוסטריה 199; בולגריה ומדינות אחרות 927.
3. הנתונים אינם כוללים אזרחים גרמנים שנכלאו במחוז קלינינגרד, פרוסיה המזרחית לשעבר.
5. הנתונים אינם כוללים שבויי מלחמה צבאיים.
6. עדיין עבדו ב-12/1949 - מדובר באנשים שהורשעו על ידי בתי הדין הצבאיים הסובייטים והוחזקו בבתי כלא של משרד הפנים בברית המועצות.
הודות לפתיחת הארכיון הרוסי, גורלם של חלק מהאזרחים הללו ידוע. עד סוף 1996, הצלב האדום הגרמני קיבל מרוסיה 199,000 רישומים של אזרחים גרמנים שגורשו, שהוחזרו או מתו בשבי הסובייטי. לדוגמה, הרישומים של פאולין גולנר חושפים שהיא נולדה ב-1926 בוולקנדורף שבטרנסילבניה, נעצרה ב-15 בינואר 1945 ונשלחה לעבודות כפייה במכרות הפחם של צ'נצ'נקובו (אוקראינה). היא נפטרה שם ב-26 בפברואר 1949, בגיל 23.
כיום קיימת תוכנית מחקר בנושא, בשיתוף פעולה בין רוסיה לגרמניה:
ועדת שידר
ועדת שידר (Schieder), בחסות ממשלת מערב גרמניה במהלך שנות ה-50, תיעדה את העברת האוכלוסייה של גרמנים ממזרח ומרכז אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה לברית המועצות. בראש הוועדה עמד ד"ר תיאודור שידר, חבר לשעבר במפלגה הנאצית. ב-1952 בחרה ממשלת מערב גרמניה את שידר לעמוד בראש הוועדה שתתעד את גורלם של הגרמנים ממזרח אירופה.
משנת 1953 עד 1961 אמדה ועדת שידר את מספר האזרחים הגרמנים שמתו בגירושים ושגורשו לברית המועצות לעבודות כפייה.
נתוניה, להלן, לגבי עבודות כפייה בלבד, הם הערכות ואינם מבוססים על ספירת ההרוגים.
הערכות הצלב האדום הגרמני
שירות החיפוש של מערב גרמניה שעבד עם הצלב האדום הגרמני ניסה להתחקות אחר אזרחים גרמנים שגורשו לברית המועצות ולהעריך את מספר ההרוגים. התוצאות פורטו במחקר של קורט במה (Böhme) שפורסם ב-1965, בשם Gesucht wird (אלה שחיפשו אחריהם). מספר המגורשים נאמד לפי אומדן מספרם של הנשלחים לברית המועצות, ולא על ספירה ממשית. שירות החיפוש הגרמני הצליח להתחקות אחר גורלם של אזרחים במזרח אירופה רק באופן חלקי. הנתונים לגבי המגורשים ומקרי המוות היו אומדנים גסים ולא תמיד מבוססים על דיווחים מאושרים. עד 30 בספטמבר 1964, שירות החיפוש אסף מידע על 504,153 אזרחים גרמנים שנכלאו בברית המועצות. 217,827 היו בחיים ב-1964, 154,449 חזרו הביתה, 85,145 דווחו כנעדרים, ו-46,732 מתו כעובדי כפייה.
עבודת כפייה של אזרחים גרמנים – הערכה של הצלב האדום הגרמני ב-1964 מקור לנתונים: Kurt W. Böhme - Gesucht wird - Die dramatische Geschichte des Suchdienstes Süddeutscher Verlag, München 1965 עמוד 275
הערות:
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים מופיעות גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי.
א. פיצויים מגורשים ("reparationsverschleppte") – גרמנים אתניים שגויסו לעבודה בברית המועצות בגין נזקים שגרמה גרמניה במהלך המלחמה. מוצא – שטחים מזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין 233,000; רומניה 80,000: הונגריה 35,000; יוגוסלביה 27,000. רוב הניצולים שוחררו עד 1950.
ה. "שירות בכפייה" ("Zwangsverpflichtete") – בסוף 1946 גויסו לעבודה בברית המועצות במסגרת חוזה לחמש שנים 6,000 עובדים מיומנים, רובם מאזור הכיבוש הסובייטי, מלווים ב-20,000 בני משפחה. הם הוחזקו בתנאים נוחים ושחרורם החל ב-1950. האחרון חזר הביתה ב-1958.
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים אינן רשומות בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי.
ב. עבודת כפייה במחוז קלינינגרד – אזרחים גרמנים שנכלאו בפרוסיה המזרחית לשעבר. רוב הניצולים שוחררו עד 1948.
ג. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" ("Zwangrepatriierte"/"Vertragsumsiedler") – גרמנים אתניים מברית המועצות שגרמניה יישבה בפולין במהלך המלחמה. הם הוחזרו לברית המועצות.
ד. אזרחים שהוחזקו כשבויי מלחמה – הסובייטים סיווגו אותם כשבויי מלחמה והם הוחזקו במחנות שבויים. הם היו גרמנים אתניים מהשטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין.
ו. תושבי קלייפדה (ממל) – גרמנים אתניים שנשארו בקלייפדה לאחר המלחמה. הם גורשו לברית המועצות.
ז. "שבויים מורשעים" (Strafgefangene) – שבויי מלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה והוחזקו בבתי הכלא הסובייטיים. הם שוחררו עד 1955.
דו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני
בשנת 1969 הורתה ממשלת מערב גרמניה הפדרלית שהארכיון הפדרלי הגרמני יחקור את הגירוש. המחקר הסתיים ב-1974. המחקר קבע 600,000 מקרי מוות ממה שכונה "פשעים בלתי אנושיים" בעיני החוק המערב גרמני, כולל 200,000 מתים בעבודות כפייה בברית המועצות. ההגדרה לפשעים כללה מקרי מוות מאושרים שנגרמו על ידי פעילות צבאית במערכה בשנים 1944–1945 וכן הרג מכוון ומקרי מוות משוערים עקב עבודת כפייה. המחקר טען כי הדו"ח נועד לספק תיעוד היסטורי ולא לבסס האשמות פליליות. עם זאת, בפולין ובצ'כוסלובקיה, במהלך המלחמה הקרה, ההאשמות הללו נתפסו כניסיון לנקום ולחזור לגבולות שלפני המלחמה. המחברים טענו שנתוניהם מכסים רק מקרי מוות שנגרמו כתוצאה ממעשים אלימים וחוסר אנושיות (Unmenschlichkeiten) ואינם כוללים מקרי מוות לאחר המלחמה עקב תת-תזונה ומחלות. לא נכללו אנשים שנאנסו או סבלו מהתעללות ולא מתו מיד. לא נמסרו נתונים לגבי רומניה והונגריה.
א. גורשו משטחי המזרח לשעבר של גרמניה ופולין לעבודות כפייה בברית המועצות – למעלה מ-400,000 אזרחים, מתוכם כ-200,000 מתו. מחבר המחקר ביסס נתונים אלה על דו"ח הצלב האדום הגרמני המפורט לעיל.
ב. מגורשים מיוגוסלביה לעבודות כפייה בברית המועצות – כ-27,000 עד 30,000 אזרחים. מתוכם כ-5,000 מתו.
ג. המחקר של הארכיון הפדרלי הגרמני לא סיפק נתונים לגבי רומניה והונגריה.
מקרי מוות אזרחיים אלו בדוח הארכיון הפדרלי אינם רשומים בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי:
ד. מחנות עבודה בצפון פרוסיה המזרחית, מחוז קלינינגרד – 110,000 הוחזקו על ידי ברית המועצות בצפון פרוסיה המזרחית. כ-40,000 נספו.
ה. הארכיון הפדרלי הגרמני העריך 60,000 הרוגים מתוך 200,000 גרמנים במחנות המעצר הפולניים לאחר המלחמה. אזרחים גרמנים אתניים מפולין שלפני המלחמה נחשבו בוגדים ונידונו לעבודות כפייה.
ו. 67,000 הרוגים במחנות מעצר ביוגוסלביה.
ז. 100,000 הרוגים במחנות המעצר בצ'כוסלובקיה.
מחקר מאת גרהרד רייכלינג
מחקר על עבודת כפייה גרמנית וגירוש על ידי החוקר המערב גרמני ד"ר גרהרד רייכלינג (Reichling) פורסם על ידי ה-Kulturstiftung der deutschen Vertriebenen (קרן מגורשי גרמניה) ב-1986. רייכלינג היה עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי והיה מעורב בחקר סטטיסטיקות גירוש גרמנים מאז 1953. נתוניו לגבי עבודת כפייה גרמנית התבססו על חישוביו, הם אומדנים ואינם מבוססים על ספירת המתים בפועל. ד"ר קורט הורסטמן (Horstmann) ממשרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה כתב את ההקדמה וסמך ידו על העבודה. מקור הנתונים: ד"ר גרהרד רייכלינג, Die deutschen Vertriebenen in Zahlen, Teil 1, Bonn 1986 (מהדורה מתוקנת 1995). עמ' 33, 36.
קטגוריה זו של מגורשים רשומה גם בסטטיסטיקת הארכיון הרוסי:
א. גורשו ממזרח אירופה לברית המועצות בשנים 1945–1950 לשם עבודה עבור תשלום פיצויים – 600,000. (גרמניה בגבולות 1937 – 400,000; דנציג – 10,000, צ'כוסלובקיה – 30,000; המדינות הבלטיות - 10,000; הונגריה – 30,000; רומניה – 80,000; יוגוסלביה – 40,000). סך ההרוגים – 224,000 (גרמניה בגבולות 1937 – 160,000; דנציג – 5,000, צ'כוסלובקיה – 3,000; המדינות הבלטיות – 6,000; הונגריה – 10,000; רומניה – 30,000; יוגוסלביה – 10,000).
קטגוריות אלה של מגורשים בדו"ח של רייכלינג אינן רשומות בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:
ב. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" – גרמנים אתניים סובייטים שחזרו לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה – סה"כ גורשו 310,000 (ברית המועצות 280,000; המדינות הבלטיות 9,000; פולין 12,000; רומניה 9,000) וסך ההרוגים – 110,000 (ברית המועצות 100,000; המדינות הבלטיות 3,000; פולין 4,000, רומניה 3,000).
ג. גרמנים סובייטים שגורשו בתוככי ברית המועצות בשנים 1941–1942 – גורשו 700,000 ומתוכם 210,000 מתו.
ד. עבודת כפייה גרמנית בפולין שלאחר המלחמה, בשנים 1945–1950 – סך הכל 100,000, מתוכם 36,000 מתו.
מומחים טכניים
ברית המועצות ניצלה את המומחיות הטכנית של המומחים הגרמנים שהיו תושבי אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה ושל שבויי מלחמה שהוחזקו בברית המועצות. באוקטובר 1946 ה-NKVD גירש ממזרח גרמניה "כמה מאות" מומחים גרמנים לעבודה בברית המועצות. הם הוחזקו בתנאים נוחים ורובם שוחררו עד 1948. הם עבדו בתעשיית התעופה ובפיתוח צוללות. כמה הושארו בברית המועצות עד תחילת שנות ה-50, כולל מדענים גרמנים שעבדו בברית המועצות על פיתוח טילים בליסטיים. הלמוט גרטרופ (Gröttrup) היה בקבוצה זו. הם לא היו מעורבים ישירות בתוכנית הטילים אלא רק יעצו למהנדסים סובייטים. מנפרד פון ארדן עבד על פרויקט פצצת אטום סובייטית וזכה בפרס ברית המועצות.
שבויי מלחמה
שבויי מלחמה גרמנים הועבדו בעבודות כפייה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה על ידי ברית המועצות. בהתבסס על מסמכים בארכיון הרוסי, גריגורי פ' קריבוסייב, במחקרו משנת 1993, טען כי 2,389,600 אזרחים גרמנים נלקחו כשבויי מלחמה ו-450,600 מהם מתו, כולל 356,700 במחנות NKVD ו-93,900 במחנות מעבר. עוד 182,000 אוסטרים נפלו בשבי. במהדורה מתוקנת משנת 2001, קבע ש-2,733,739 חיילים גרמנים (ורמאכט מכל הלאומים) נפלו בשבי ו-381,067 מתו. מקורות מערביים מציינים מספר גבוה יותר של שבויי מלחמה שנתפסו ונהרגו. ריצ'רד אוברי בספרו "הדיקטטורים: גרמניה של היטלר ורוסיה של סטלין" טוען ש-2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים נתפסו על ידי ברית המועצות ומתוכם 356,000 מתו. בספרו "מלחמתה של רוסיה" טוען אוברי שלפי מקורות רוסיים, 356,000 מתוך 2,388,000 שבויי מלחמה גרמניים מתו בשבי הסובייטי.
מחקר של ההיסטוריון הצבאי הגרמני ריגידר אוברמנס (Rüdiger Overmans) קבע כי 363,000 שבויים גרמנים מתו במעצר סובייטי. אוברמנס ציטט נתונים סטטיסטיים של ועדת מאשקה (Maschke) המערב-גרמנית שהעמידה את מספר השבויים הגרמנים בידי הסובייטים על 3,060,000, מתוכם 1,090,000 מתו בשבי. אוברמנס סבר, אם כי ללא הוכחה, ש-700,000 אנשי צבא גרמנים שדווחו כנעדרים מתו במעצר הסובייטי; אוברמנס העריך את מספר ההרוגים המרבי של שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות במיליון. הוא טען שבין אלה שדווחו כנעדרים היו שמתו כשבויי מלחמה.
קטה חדת-זנב
קָטָה חַדַּת־זָנָב (שם מדעי: Pterocles alchata) היא מין של קטה שגודלה בינוני. אורכה נע בין 31 ל־39 ס"מ. הראש, הגב והכנפיים צהובים־ירקרקים. הבטן לבנה, והחזה בצבע ערמוני. הצוואר ירקרק. הזכר והנקבה דומים במראם, אם כי הנקבה מוסווית טוב יותר, וזנבה בדרך כלל קצר יותר. ישנם שני תת־מינים: P. a. alchata, שמצוי בדרום אירופה, ו־P. a. caudacutus, שמצוי בצפון־מערב אפריקה, המזרח התיכון (גם בישראל), ודרום־מזרח אסיה. זהו מין נודד־למחצה: חלק מהאוכלוסייה האסיאתית נודדת למזרח התיכון ולצפון פקיסטן בחורף. הזכרים מתת־המין caudacutus נבדלים מתת־המין השולט (ששמו זהה לשם המין) בבטנם, שצבעה דהוי יותר, והכנפיים של נקבות מתת־מין זה לבנבנות, ולא צהובות.
הקטה חדת־הזנב היא מין חברתי, וניתן לראות התקבצויות גדולות של קטות ליד בורות מים טבעיים, אליהם הן עפות זמן קצר לאחר הזריחה. הקטות ניזונות בעיקר מזרעים, אך גם מניצנים ועלים. לעיתים רחוקות, הן ניזונות גם מחרקים, בין השאר חיפושיות.
הקטות מקננות בשקעים בקרקע. הנקבה מטילה 2–3 ביצים במרווחים של כיומיים. הביצים הן בצבע קרם, ומנוקדות בחום כהה, חום־אדמדם או אפור. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 19–25 ימים: הזכר מתחיל את הדגירה כשעה לפני השקיעה, והנקבה מתחלפת איתו לאחר שחזרה מבור המים. האפרוחים עצמאיים, ועוזבים את הקן ימים ספורים לאחר הבקיעה. הזכר והנקבה ממלאים חלק בטיפול בהם לאחר מכן, אם כי רק הזכר מביא להם מים מבור המים. האפרוחים יכולים לחפש את מזונם בעצמם החל מגיל שבוע, ועפים לראשונה בגיל כארבעה שבועות. הם תלויים בהוריהם כחודשיים לאחר הבקיעה, והנוצות של הפרטים הבוגרים מתחילות לצמוח בגיל 4 חודשים.
שכנים (סדרת טלוויזיה)
"שכנים" הייתה קומדיית מצבים שהופקה על ידי מחלקת השידורים בערבית של הערוץ הראשון. התוכנית שודרה בשנים 1989- 1993 בכל מוצאי שבת. הרעיון לתוכנית היה של מנהל המחלקה הערבית יוסף בראל. את הסדרה כתבה הזמרת דליה כהן וביים ויקטור קמר.
קטגונוס צ'אקו
קטגונוס צ'אקו (שם מדעי: Catagonus wagneri) הוא מין פרסתן דרום אמריקאי דמוי-חזיר השייך למשפחת הפקאריים והמין היחידי בסוג קטגונוס (Catagonus). הוא קרובו של הפקארי הנכחד פלטיגונוס.
שכנים (סדרת טלוויזיה)
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בסוף שנות השמונים בישראל ומתמקדת בזוג יהודים בשם איציק ודורית חרוב (גדי יגיל ועפרה ויינגרטן) ולהם שני ילדים, אשר גר בבית משותף מול דירתם של זוג ערבי בשם בסאם ומונה מדוור (בסאם זועמוט ומרלן בג'אלי) וגם להם שני ילדים. במהלך הסדרה לומדים השכנים להתגבר על הדעות הקדומות ובסופו של דבר לקבל זה את זה. בנוסף קיימים שכנים נוספים, כץ (אלי גורנשטיין), מזרחי (אלברט אילוז) ורוזנפלד (מיכאל כורש).
קטגונוס צ'אקו
תיאור
הקטגונוס אנדמי לפרגוואי, בוליביה ודרום ברזיל. עד שנת 1975 היה נחשב הקטגונוס בקהילת החוקרים כחיה שנכחדה וזוהה רק על סמך שלדים.
שכנים (סדרת טלוויזיה)
תקציר העלילה
בשנת 1993 הוחלפו דמויותיהם של הזוג הערבי בזוג אחר (יוסף אבו ורדה ואמל מורקוס) בנוסף לשינויים מהותיים אשר בוצעו בעלילת הסדרה.
קטגונוס צ'אקו
תיאור
הוא מזכיר מעט את פקארי הצווארון אך גדול יותר ומגיע לאורך ממוצע של 90 עד 110 ס"מ, גובה של 50 עד 70 ס"מ ומשקל של 30–40 ק"ג. לקטגונוס אין דו-צורתיות זוויגית בולטת. פרוותו גסה וצבעה אפור כהה עם שערות לבנות בתחתית הלסת, הסנטר והחזה. לאורך הראש, העורף והגב הקדמי בולטת רעמה פרועה.
הקטגונוס חי בקבוצות קטנות של 4 עד 10 פרטים באזורים יבשים ומדבריות קקטוסים, בהם הוא מחפש מזון מהחי ומהצומח ובעיקר פירות וזרעי קקטוסים וכן פירות ברומליים. אויביו העיקריים הם הפומה והיגואר, מהם הוא נמלט בבריחה מהירה ובצווחות חזקות.
האיום הגדול ביותר עליו כיום הוא פגיעה בבית גידולו, הפרדת אוכלוסיות, ציד לא חוקי ומחלות שהופצו בידי האדם וחיות בית שאיתו. הפקארי הוא חיה מוגנת כיום אך ההגנה עליו לא תמיד נאכפת בצורה מספקת.
מנזר נובודוויצ'י
מנזר נובודוויצ'י (ברוסית: Новодевичий женский монастырь - "מנזר הנשים החדש") הוא מנזר נשים בדרום-מערבה של מוסקבה ברוסיה, ואתר מורשת עולמית מאז שנת 2004. המנזר הוא אחד הידועים במוסקבה והוא שמר על אופיו ומבנהו מאז המאה ה-17.
היסטוריה
מנזר נובודוויצ'י נוסד סמוך לעיקול של נהר מוסקבה על ידי הנסיך הגדול של מוסקבה ואסילי השלישי בשנת 1524. הוא הוקם לרגל שילובה מחדש של העיר סמולנסק בנסיכות, עשר שנים קודם לכן, ומכאן שמו האחר של המנזר - "מנזר בוגורודיצה-סמולנסקי" (Богоро́дице-Смоле́нский монасты́рь). המנזר היה למעוז חשוב בהגנת העיר מדרום-מערב, והצטרף למספר מנזרים אחרים שהיוו חלק ממערך זה. עם הקמתו הוענקו למנזר מספר כפרים בסביבתו, ואיוואן הרביעי הוסיף והעניק לו מספר כפרים נוספים מאוחר יותר.
למנזר נודע תפקיד חשוב במספר אירועים פוליטיים והיסטוריים בתולדות רוסיה - הוא היה למקום מושבה החלופי של משפחת הצאר, ולצד קתדרלות הקרמלין, הוא שימש כמקום קבורה לבני המשפחה במאה ה-16 ובמאה ה-17. בשנת 1598 הוכתר הצאר בוריס גודונוב בקתדרלה סמולנסקי במנזר, ובאותה תקופה הוקמה סביב המנזר חומת מגן עם מגדלים. בשנים 1611-1612 נכבש המנזר בידי הפולנים ולאחר שחרורו הוצב בו כוח מצב שכלל כמה מאות חיילים. לקראת סוף המאה ה-17 חלש המנזר על אדמות רבות וכ-15,000 איכרים, והצארינה סופיה אלכסייבנה העבירה אליו את מקום מושבה. באותה תקופה עבר המנזר תנופת פיתוח וניבנו בו מספר מבנים נוספים. על נזירות המנזר נמנו רק נשים משכבת האצולה, כמו בנות ואחיות של הצארים, ובשנת 1689 לפי פקודת פטר הגדול, הצטרפה אחותו לנזירות המנזר. בשנת 1812 השתלטו כוחות נפוליאון על המנזר ואף ניסו לפוצץ אותו, אך הדבר נמנע על ידי הנזירות.
בתחילת המאה ה-20 היו במנזר 51 נזירות בלבד, ועם תחילת השלטון הסובייטי, בשנת 1922 הוא נסגר, ובמקום נפתח "מוזיאון לשחרור האישה". בשנת 1926 נפתח במנזר מוזיאון היסטורי ובו אוסף גדול של איקונות, תכשיטים, וספרים מהמאות ה-16 וה-17. בשנת 1943 הורה יוסיף סטלין על הנהגת לימודי דת במקום, אך אלה הועברו ממנו לאחר כשנה. בשנת 1945 הושבה קתדרלת העלייה השמיימה לכנסייה. בשנת 1994 נפתח המנזר מחדש, אך חלק מהכנסיות והבניינים עדיין שייכים למוזיאון. במרץ 2015 פרצה שרפה במגדל הפעמונים של המנזר בעת שהיה בשיפוצים. בשרפה נגרם נזק למגדל אך לא היו נפגעים ולא דווח על היקפה או על הסיבה לפריצתה.
מבנה המתחם
מבחינה אדריכלית, המנזר לא השתנה מאז המאה ה-17 והוא משמש דוגמה טובה לסגנון הברוק המוסקבאי. המתחם אשר היה חלק ממערכת של טבעת מנזרים שהגנו על העיר, שוכן בסמוך לגדת נהר מוסקבה, והוא מוקף בחומה ובפארק שחוצץ בינו לבין העיר. בצפונו ובמזרחו גובל המתחם באזור תעשייתי, ממערב בנהר, ומדרום בדרך המהירה המוליכה לאוניברסיטת מוסקבה.
מכלול המנזר כולל מספר מבנים בעלי חשיבות אדריכלית והיסטורית:
איילון גדול
איילון גדול (שם מדעי: Tragulus napu; מכונה גם איילון מלאי גדול) הוא מין ממשפחת האיילוניים הנפוץ בתאילנד, בהודו סין, בסרי לנקה בחצי האי המלאי ובאינדונזיה, וכן באיים קטנים כמו סומטרה ובורנאו. שמו ניתן לו עקב היותו המין הגדול בסוג איילון. האיילונים הגדולים השתנו רק במעט במשך 30 מיליוני השנים האחרונות, ולכן הם נחשבים למאובנים חיים.
תיאור
האיילון הגדול תואר לראשונה על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה (Frédéric Cuvier) ב-1822. אורך גופו העגלגל של האיילון הגדול הוא 70 - 75 ס"מ, ואורך זנבו נע בין שמונה לעשרה סנטימטרים. גובהו 30 עד 35 ס"מ, ומשקלו נע בין 5 ל-8 ק"ג. מידותיו אלו מעמידות אותו בתור אחד מבעלי החיים הקטנים בסדרת מכפילי הפרסה (בגודל של פודו), אך יחסית לקרוביו הזעירים הוא נחשב לגדול שבסוג. ראשם של האיילונים הגדולים קטן ומחודד. אפם שחור ועיניהם גדולות. רגליהם ארוכות ודקות, עד כדי כך שקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון. צבעם הכללי הוא חום - כתום, אך חלקם התחתון, סנטרם וחזם לבן. כמו כל האיילוניים ובשונה ממעלי גירה אחרים, לאיילון הגדול אין קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים ומוארכים יחסית.
משך ההריון נע בין 152 ל-155 ימים, ובסופו נולד ולד אחד (לעיתים רחוקות שניים). מספר שעות לאחר הלידה, יזדווגו הזכר והנקבה שנית, וכך הנקבה נמצאת במרבית זמן חייה בהריון. בעת הלידה הוולדות נמצאים במשקל הנע בין 3.5 ל-4 קילוגרמים והם מפותחים למדי, וכבר לאחר כמחצית השעה לאחר לידתם יוכלו לעמוד. בזמן היניקה הם יעמדו על שלוש רגליים. הם נגמלים מיניקה בגיל שניים עד שלושה חודשים, ויגיעו לבגרות מינית בגיל ארבעה חודשים וחצי לערך. תוחלת חייהם בשבייה עשויה להגיע ל-16 שנים. הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 16.7 שנים.
האיילונים הגדולים הם בעלי חיים סוליטריים, כלומר הם נוטים לחיות בגפם, כאשר היוצא מן הכלל הוא עתות הרבייה. הם פעילי לילה, והם יוצרים עקבות קטנים בנועם במעבה החורש. הסוליטריות בה הם חיים מביאה לכך שהם אינם מנהלים מבנה חברתי מוגדר והיררכי, ולכן הקרבות אותם מנהלים הזכרים על הנקבות קצרים מאוד, ובמהלכם הם נועצים זה בזה את ניביהם. על מנת לבדוק אם הנקבה מוכנה להזדווג, הזכר ישפשף על הנקבה בלוטה מיוחדת שנמצאת על הלסת התחתונה שלו. במידה והנקבה אכן לא מוכנה, היא פשוט תעזוב את המקום. בנוסף, האיילון הגדול מפגין התנהגות טריטוריאלית מאוד, והוא נוהג לסמן את הטריטוריה שלו באמצעות שתן, צואה ובאמצעות ההפרשה של הבלוטה שבלסתו התחתונה. בעוד הזכרים נוטים לשנות מקום חיות בכל שנה, הנקבות דווקא יישארו בטריטוריה שלהן. כאשר הוא נרגש או כעוס, האיילון ירקע ברגליו בקצב של כארבע רקיעות לשנייה.
האיילון הגדול ניזון מפירות שנשרו, מגרגרים, מצמחים מימיים, מעלים, משיחים ומעשבים. הם לעיתים משמשים כמקור מזון לילידים באזור תפוצתו, אולם הם משמשים גם כחיות מחמד שכן קל מאוד לביית אותם. הם מאוימים בשל אובדן בתי גידול, בגלל בשל בירוא יערות ובשל ציד. הטורפים הטבעיים שלהם הם נחשים, עופות גדולים ויונקים טורפים. מצב השימור של האיילון הגדול, לפי הרשימה האדומה של IUCN, הוא "ללא חשש" (Lease Concern; LC), אולם תת-המין שלו, Tragulus napu nigricans מוגדר במצב "פגיע" (Vulnerable; VU).
יקטרינה בודנובה
יקטרינה וסיליאבניה בודנובה (רוסית: Екатерина Васильевна Буданова; נודעה בכינויה "קטיה בודנובה" ;6 בדצמבר 1916 - 19 ביולי 1943) הייתה טייסת קרב בחיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בשירותה הצבאי הפילה 11 מטוסי אויב, ולצד לידיה ליטבק, היא אלופת ההפלות השנייה והאחרונה בעולם. היא הופלה ממטוסה על ידי אחד מאלופי ההפלות של הלופטוואפה, גאורג שוויינטק מכנף קרב 52, או על ידי אמיל ביטש מכנף קרב 3.
קורותיה
בודנובה נולדה למשפחת איכרים בכפר קונופלנקה שבמחוז סמולנסק. פרשה מלימודיה בבית הספר היסודי עם ציונים גבוהים לאחר מות אביה, והחלה להתפרנס כמטפלת. בגיל 13, אימה שלחה אותו ואת אחותה למוסקבה, שם החלה לעבוד כנגרית במפעל מטוסים. באותו מפעל החלה לגלות עניין בטיס, הצטרפה למועדון צניחה, הוציאה רישיון טיס בשנת 1934 והייתה למדריכת טיס בשנת 1937. היא טסה במספר מפגנים אווירים, בעיקר ממטוס מדגם יאקובלב UT-1.
מלחמת העולם השנייה
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, בודנובה התגייסה לשירות בחיל האוויר הסובייטי והוצבה בכנף 586 שהוקם על ידי מרינה רסקובה. היחידה כולה הייתה מורכבת מנשים טייסות והן צוידו במטוסי יאק-1. במקור, היחידה אוחדה משלוש תת-יחידות של נשים בלבד שכונו יחידה IAP 586, יחידה 587 BAP, ויחידה 588 NBAP. הקידומת 500 שהופיעה בכל היחידות באה לציין שמדובר ביחידות מילואים. הטייסות ביחידות אלו היו מדריכות טיס או חברות במועדוני טיס מלפני המלחמה. עם התעצמות קרב סטלינגרד החל לאזול מלאי הטייסים וכך כנף 586 (תחת פיקודה של טמרה קזרינובה) נשלחה לקרב באביב 1942.
במאי 1942 יחידה 586 נשלחה לאניסובקה וחברה ליחידה 144 שתפקידה היה הגנה על מסילות הרכבת בקרבת סראטוב, באזור זה בודנובה לחמה את קרבות האוויר הראשונים שלה. הפיקוד הסובייטי קלט את יכולת הקרב הגבוהה של נשים אלו והן הוצבו ביחידות של טייסים גברים. ב-10 בספטמבר היא הוצבה בכנף 437 יחד עם לידיה ליטבק וטייסות קרב נוספות ולחמה בקרבות מעל סטלינגרד. כנף 437 הטיסה מטוסי LAGG-3 ומפקדה היה מייור חבוסטיקוב שבתחלה פקפק ביכולתן של פקודותיו החדשות. אך במהרה, בודנובה הוכיחה את יכולתה בקרב ותקפה מטוסי אויב באגרסיביות.