cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמנואל בוכמן
בורה–ארגון 18 (2015–היום)
ב-2019, ניצח בוכמן את המרוץ החד יומי "טרופאו אנדרקס יוסטה" וסיים שני בטרופאו די טראמונטנה. הוא סיים רביעי בטור של אבו דאבי ושלישי בטור של חבל הבסקים, כשהוא מנצח את הקטע החמישי במרוץ. הוא סיים שביעי בטור דה רומאנדי ושלישי בדופינה ליברה, 21 שניות אחרי יאקוב פוגלסן המנצח. בוכמן המשיך ביכולת הטובה גם בטור דה פראנס, כשסיים במקום הרביעי, 1:56 דקות אחרי איגן ברנל ו-24 שניות מהמקום השלישי, סטיבן קרוויסווייק. בוכמן הראה יכולת דומיננטית לאורך כל הטור והיה אחד המטפסים הבכירים במרוץ, זה היה המיקום הבכיר הראשון של רוכב בורה–הנסגרוהה בגרנד טור. לאחר הטור, הוא סיים רביעי בגראן פימונטה ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
ב-2020, ניצח בוכמן את מרוץ טרופאו די טראמונטנה, כשהוא מקדים את אלחנדרו ולוורדה ואת גרגור מילברגר.
סרן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עוזי רוזן (קצין משטרה)
עוזי רוזן הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון עמד בראש אגף קהילה ומשמר אזרחי.
רוזן השתחרר מצה"ל בשנת 1975 ובשנת 1979 התגייס למשטרת ישראל. בעל תואר ראשון בפילוסופיה מחשבת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בחינוך.
במהלך שירותו במשטרה שימש בתפקידי סיור ומודיעין במחוז דרום, הראשון שבהם כמפקד בסיס הפעלה בבאר שבע, ומאוחר יותר מונה למפקד תחנת ערד, מפקד תחנת עיירות בבאר שבע ומפקד תחנת באר שבע. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים בנפת הנגב, סגן מפקד מרחב נגב, מפקד ימ"ר דרום ומפקד מרחב לכיש. רוזן שירת כמפקד המכללה לקצינים בכירים ולאחר מכן שב למחוז הדרום כסגן מפקד המחוז וכיהן בתפקיד במהלך תוכנית ההתנתקות.
במאי 2007 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי. במאי 2010 פרש מהשירות במשטרה.
הכנסייה הסלזיאנית
הכנסייה הסלזיאנית הידועה גם ככנסיית ישו הנער, היא כנסייה קתולית השוכנת על הרכס שבצפון-מערבה של העיר נצרת, וממנה נשקף נוף פנורמי של האזור כולו.
היסטוריה
ב-1902 ולפני הקמת הכנסייה נחנך במקום בית היתומים של הנזירים האיטלקים הסלזיאנים. תרומות שקיבל המסדר החל ב-1905, בעיקר מצרפת ומבלגיה, אפשרו את הקמת הכנסייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי לוסיה גוטייה, והבנייה החלה בשנת 1906. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פסקה מלאכת ההקמה, והכנסייה נחנכה לבסוף ב-1920. בימי המלחמה שימש המבנה כמחנה של הצבא העותמאני. מספר מועט של יתומים ונזירים שהו גם הם במבנה. עד סיום המבנה עשו המאמינים שימוש בקריפטה כבית תפילה.
המבנה מבחוץ
המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית, חזיתו מחופה באבני גיר לבנות, ויתר צדדיה של הכנסייה מחופים הכנסייה באבן. החזית מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלוש הספינות של הכנסייה. באגף המרכזי קבועה דלת גדולה אליה מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים. בבסיסו של גרם המדרגות דלת נוספת המובילה אל הקריפטה. במרכזה של החזית חלון המחולק על ידי ארבעה עמודים לחמישה חלקים ("חלון פנטפורי") ומעליו חלון רוזטה גדול. שני אגפי הצד של החזית צרים מהאגף המרכזי, ובכל אחד מהם קבוע חלון ביפורי שמעליו חלון עגול בצורת עלי תלתן. כל אחד מאגפי הצד נושא כיפה משולשת שצבעה אפור, וביניהן ניצב פודיום הנושא צלב. גג הכנסייה עשוי מרעפים אדומים, וגגה של הספינה הראשית גבוה משל שתי ספינות הצד. לאורך הגג הראשי וגגות הטרנספט ניצבות שורות של מעין צריחונים, הנושאים צלבי אבן קטנים המקיפים את הכנסייה מכל צדדיה. החלונות ערוכים בגובה רב לאורך קירות הכנסייה ונראות בהן צורות גאומטריות עשויות מזכוכית צבעונית. רוב החלונות ערוכים בזוגות או בשלשות, ולעיתים נוסף מעליהם חלון עגול קטן.
פנים המבנה
חללו של אולם הכנסייה גבוה ושתי שורות שבכל אחת מהן שבעה עמודים מסיביים תומכות בתקרת קמרון צולב. שני העמודים האחרונים בקדמת הכנסייה, קרובים זה לזה, ויוצרים אפקט של אפסיס. הטרנספט של הכנסייה קצר ואולמות הצד שלו נמוכים באופן משמעותי מספינות הצד. צורתם של אולמות הצד היא כשל חצי עיגול, ומבחוץ הן נדמים בצורתם ובממדיהם לקפלות. בקדמת הכנסייה, מאחורי המזבח, מחובר אל הבניין מבנה נוסף שצורתו כשל ריבוע קטן. בקומה השנייה של מבנה זה, ניצב פסל ישו הנער הממקד אליו את תשומת לבו של המבקר. הוא פוסל על ידי הפסל הצרפתי פרדריק לואי בוגינו, והובא אל הכנסייה ב-1911. הפסל בגודל טבעי, מתאר את ישו כנער עם שיער גולש, לבוש בבגד פשוט וחגור בחבל, והאוחז בידיו בצלב. מעל הפסל קבועים בקירות המבנה 12 חלונות גבוהים עשויים זכוכית צבועה, המאפשרים חדירת אור כחלחל המאיר את הפסל. קירות הכנסייה ועמודיה מחופים באבן גיר, וברובם חלקים ומעוצבים בפשטות. פילסטרים ומספר קשתות לאורך קירות הצד ובטרנספט, הם האלמטים היחידים החורגים מקו זה.
המזבח הראשי ניצב על במה גבוה שאליה מוליכות שמונה מדרגות. בקדמת הבמה שולחן פשוט המשמש בטקס סעודת האדון, אך מאחוריו מזבח מפואר המעוצב כפתחה של כנסייה, ועליו ניצב קרוסיפיקס גדול (תמונה להלן). בשני באולמות הצד בטרנספט מזבחים פשוטים, ומעל כל אחד מהם פסל קדוש. מספר פסלים דומים נמצאים גם מאחורי המזבח הראשי.
בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו
בניין בית היתומים צמוד לכנסייה ממערב. הבניין בן שלוש קומות ובו אגף מרכזי ושני אגפי צד. הוא פעל כבית יתומים עד 1972 ומאז הוא משמש את "בית הספר הטכנולוגי דון בוסקו". בית הספר מנוהל על ידי הנזירים וקרוי על שם ג'ובאני בוסקו, מייסד המסדר. הבניין ניכר בגג רעפים אדום ובארקאדה שבחזית הקומה השנייה. בקריפטה של הכנסייה הסמוכה פועלת סדנת הנגרות של בית הספר. בסמוך ממערב לכנסייה ולבית הספר נבנה מנזר לאחיות הסלזיאניות.
שמעון מימרן
שמעון מימרן (נולד ב-30 באוקטובר 1966) הוא שחקן ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
תיאטרון
בתיאטרון הבימה: ב-1993 גילם מפליג בספינה ונוסע משולהב בהצגה "הילד חולם" שכתב וביים חנוך לוין.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1984 שיחק בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1994 שיחק בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" שכתב פרידריך דירנמאט וביים עמרי ניצן. ב-1996 שיחק בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1998 שיחק בהצגה "השחקן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-1999 גילם שיכור קישואי בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין. "תיקון חצות" ועוד. ישנם גם הפקות עצמאיות שלו - "החקירה", "מן הכנרת", "הפותחן", "מגרד-לי", "מועדון הקופים הירוקים", "הילדים משם" ו"שיעור באלימות".
ב-2004 החל לעסוק גם בבימוי. בתיאטרון חיפה כתב וביים את ההצגה "חי בסרט". ההצגה עלתה גם בפסטיבל תיאטרונטו 2005 ובתיאטרון תמונע. בתיאטרון גשר ביים בשנת 2007 לצד יבגני אריה את ההצגה "יאקיש ופופצ'ה". ובתיאטרון בית ליסין ("תמונות יפואיות").
בתיאטרון בית ליסין בהצגות "תקלה קלה", "בראנז'ה" ו"ולנטינו", ב"רעב" בתיאטרון תמונע ובהצגת יחיד "לפגוש את חנוך לוין".
בדצמבר 2012 גילם את שמעון צור בהצגה "אהבת הדסה", דרמה משפחתית על עליית יהודי תימן ארצה, לצד נלי תגר.
ממרץ 2015 הוא משחק את גופר ב"חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית לסין.
לימד משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין וב.
כמו כן בימים אלו הוא מופיע עם הרכבו במופע מוזיקלי ספרותי הנקרא "שירים באשדודית".
טלוויזיה וקולנוע
בשנים 1999 עד 2005 שיחק מימרן בסדרות "זינזאנה", "היעלמות", ״רצח בטלוויזיה״, ״המשאית״, "החבר'ה הטובים" ו"זכותא", ובסרט ״שחרר את הנסיכה״.
בשנת 2000 שיחק בסרט ״ההסדר״.
בשנת 2001 השתתף בטלנובלה "לחיי האהבה" ובסרט ״שחקנית ספסל".
בשנת 2002 שיחק בסרט "אהבות אחרונות".
בשנת 2004 השתתף בסדרה "שלווה".
בשנת 2005 שיחק בדרמת הנוער ״חיי כלב״ ששודרה בערוץ הילדים. בשנים 2005–2006 שיחק את עמוס בדרמת הנעורים "השמיניה".
בשנת 2006 השתתף בסרט "תנועה מגונה".
בשנת 2010 שיחק את ד"ר זאב קפלן בעונה השנייה של הסדרה "חטופים".
בשנת 2011 השתתף בעונה השלישית של "סרוגים".
ב-2012 השתתף בסדרה ״המיוחדת" בתור הפסיכיאטר.
ב-2015 הופיע בסדרה ״השוטר הטוב״.
בשנת 2017 הופיע בסרטו של שבי גביזון "געגוע". וכן בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?".
בשנת 2017 שיחק בסרטו של צחי גראד - "הבן-דוד".
בשנת 2021 שיחק יחד עם סופיה גולן בסרט הקצר "פטוצ'יני אל דנטה" שכתב וביים עמית קרתא.
בין היתר השתתף מימרן בפרסומות טלוויזיה.
הפדרציה הבין-לאומית של המודדים
הפדרציה הבין-לאומית של המודדים (באנגלית: The International Federation of Surveyors; מקובל בקיצור FIG, ראשי תיבות בצרפתית: Fèdèration Internationale des Gèometres) הוא ארגון בין-לאומי המייצג את האינטרסים של המודדים ברחבי העולם. הארגון הוא פדרציה של ארגוני מודדים ברחבי העולם המכסה את כל קשת התחומים המקצועיים בתוך קהילת המודדים הבין-לאומית. הוא מספק פורום בין-לאומי לדיון ופיתוח במטרה לקדם אימון מקצועי בסטנדרטים. הפדרציה נוסדה בפריז בשנת 1878 ונודעה בשם: "Fèdèration Internationale des Gèometres" והפך לאחר מכן הוכרז לכדי הפדרציה הבין-לאומית של המודדים. זהו ארגון לא ממשלתי המייצג מעל 115 (נכון לשנת 2019) מדינות ברחבי העולם ומטרתו היא להבטיח את תניהם של המודדים ולספק את כל צורכיהם של עובדי מקצוע המדידות.
בישראל פועלת לשכת המודדים המוסמכים בישראל החברה הרשמית בפדרציה הבין-לאומית של המודדים, הפועלת גם בשיתוף פעולה עם המרכז למיפוי ישראל של משרד השיכון ועם משרד הפנים.
יהודה גרשוני
הרב יהודה גרשוני (כ"ג בתשרי תרס"ט, 18 באוקטובר 1908 - י' בשבט תש"ס, 17 בינואר 2000), המכונה ר' יוד'ל (יידל) גרודנֶר או העילוי מגרודנה, היה רב וראש ישיבה. מתלמידיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
תולדותיו
נולד בגרודנו למשפחת סורוקשבל. אביו נרצח כשהיה בן 13, והוא גדל על ברכי סבו אבי-אמו. החל מגיל 15 למד במכינה של ישיבת שער התורה בגרודנו, שכללה לימודי קודש ולימודי חול, ודבק בדרך לימודו של רבו הרב שמעון שקופ. בהמשך למד אצל הרב ברוך בער לייבוביץ מישיבת קמיניץ (מחבר הספר ברכת שמואל), ובישיבת מיר אצל הרב אליעזר יהודה פינקל. כבר בצעירותו נתפרסם שמו בעולם הישיבות כעילוי, מאז דבק בו הכינוי "העילוי מגרודנה".
בשנות ה-50 עקר לארצות הברית, עמד בראש ישיבת "יבנה" בברוקלין והקים את "ישיבת ארץ ישראל", בה למדו כמה עשרות תלמידים במקביל ללימודיהם באוניברסיטה. לאור דרכו של הראי"ה, הוא הנהיג בישיבתו אווירה ציונית ולימוד בעברית (שלא כמקובל בישיבות צפון אמריקה באותן שנים), ודאג שמלבד לימוד התלמוד, יעסקו תלמידיו גם בתחומים נוספים כגון תנ"ך, אגדה ומחשבת ישראל. באותן שנים היה פעיל בתנועת המזרחי.
זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית - הראשון בשנת תש"ז על ספרו "חוקת הפסח".
הרב גרשוני נפטר בי' בשבט תש"ס, כבן 91.
דרכו והשקפתו
לדברי הרב גרשוני בריאיון עיתונאי, "יש בכל הספרים שלי קשר חזק וזיקה עמוקה לגאולת ישראל". את ספרו "משפט המלוכה" חיבר בעקבות קום המדינה ובספרו "חוקת הפסח" הוא מברר את הלכות הקרבנות והלכות מלכים הקשורים קשר הדוק עם גאולת ישראל.
הרב גרשוני החשיב את הראי"ה קוק כרבו המובהק. לדבריו, רבו השפיע על מסלול חייו, הפנים בו את מהותה ודרכה של "תורת ארץ ישראל", וכן "השקפת עולם ישראלית עמוקה ורחבה... על תקומת ישראל ותחיית הקודש". הוא עברת את שם משפחתו ל"גרשוני", לאחר שהראי"ה העיר לו כי ראוי ששמו יהיה עברי ולא רוסי, וכאמור הנהיג את ישיבתו בארצות הברית על פי דרכו של הראי"ה, כפי שראה אותה.
משפחתו
אשתו הראשונה זהבה לבית שער, ילידת קמניץ, נפטרה בשנת תש"ה בהיותה בת 33, והותירה אחריה שתי בנות. בשנת ה'תש"ט (1948) נישא בשנית לפסיה, בתו של הרב אליעזר סילבר, נשיא אגודת הרבנים בארצות הברית והרב של סינסינטי. בתו הבכורה, ציפורה, נפטרה על פניו בגיל 41. הוא הקדיש את ספרו "קול צופייך" לזכרה.
מדרש בית זלכה
מדרש בית-זלכה (מדרש אבו מנשי), היה בית מדרש מרכזי בבגדאד, המפורסם ביותר בארצות המזרח מאמצע המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, ממנו יצאו רבני בגדאד הגדולים של הדורות האחרונים, ובו השתלמו רבנים מתפוצות המזרח.
הקמתו
בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל הרב עבדאללה סומך לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה. כשראה כי החינוך ולימוד התורה מתחיל להתמעט בקרב הצעירים בבגדאד, החליט לעזוב את עסקי המסחר כדי להתמסר לדור הצעיר. הוא אסף עשרה אברכים, אותם לימד במשך ימות השבוע ללא תמורה. כשראה זאת הגביר הבגדאדי יחזקאל ראובן, החליט להקים בית מדרש בו יוכלו התלמידים ללמוד באופן מסודר. בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי", והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות.
מקור השם "מדרש אבו מנשי" הוא בכינויו של הגביר יחזקאל, שכונה "אבו מנשי" על שם בנו בכורו מנשה. השם "מנשה" מתחלף בדיאלקט הבבלי ל"מנשי".
בתקופה זו היה בבגדאד תלמוד תורה גדול שנקרא "מדרש תלמוד תורה", ושימש כמוסד לימודים למשפחות מעוטות יכולת. רוב התלמידים בו היו יתומים או עניים, והרב עבדאללה העביר לבית המדרש החדש את התלמידים שסיימו את לימודים בתלמוד תורה, והיה מלמדם תלמוד ופוסקים, כשכל צורכיהם מומנו על ידי הגביר יחזקאל ראובן. בעקבות השתייכותו למשפחה אמידה, הרב עבדאללה עצמו לא נצרך למשכורת, ועשה את כל עבודתו בישיבה ללא תמורה.
עם השנים, מאמציו של הרב עבדאללה נשאו פרי, והתלמידים מבית המדרש התבגרו, קיבלו הסמכה לרבנות על-ידו, ואף נשארו ללמד בעצמם את הדור הבא בבית המדרש. בשנת 1847 היו בישיבה כ-60 תלמידים שהיו מחונכים ומוכנים לשמש כמורי הוראה.
הנוסע בנימין השני שביקר בבגדאד בשנת 1848, תיאר את רשמיו מבית המדרש:
עם פטירתו של הגביר יחזקאל ראובן ב-14 ביולי 1851 (י"ד בתמוז ה'תרי"א) העלו בניו הגבירים מנשה וששון את סכום המשכורות לאברכי בית המדרש.
בשנת 1854 (ה'תרי"ד) סגר הגביר מנשה את בית המדרש אבו מנשי, ורכש שלושה בתים בסמוך: בית דאלי, בית הגביר עזרא זלכה וביתו של חכם עבדאללה כצ'יר. בשטח זה בנה בית כנסת שנקרא "מדרש אבו מנשי" ולידו בנה מבנה בית מדרש גדול ובעל שתי קומות, שנקרא "מדרש בית זלכה", על שם הגביר עזרא זלכה, בעל הבית הקודם. לבית המדרש החדש שהקים, רכש באותה שנה הגביר מנשה ספרי קודש רבים לשימוש הלומדים.
בבית המדרש החדש הוקם גם בית דין עירוני, ובחדר ששימש את הרב עבדאללה, ישבו כ-15 חכמים והרב עבדאללה בראשם. תפקידם היה ליישב ולסדר סוגיות ופסקים שלא התיישבו בבית הדין.
בית המדרש התפרסם אט אט, והפך מוכר לכל יהודי המזרח, ושמעו הגיע גם ליהודי אירופה. תלמידי חכמים נהרו אליו מכל ערי עיראק וסביבותיה, איראן, כורדיסטן, הודו, אסיה התיכונה ועוד, כדי ללמוד תורה מפי הרב עבדאללה. בבית המדרש הוסמכו רבנים מפורסמים, ששימשו לאחר מכן במשרות רבנית בעיראק, באיראן, בהודו, בלבנט, במצרים ועוד.
הנוסע רבי יחיאל פישל שהגיע לבגדאד בי"ד סיון ה'תר"ך (1860) כתב:
כחלק מפועלו בישיבה היה ראש הישיבה, הרב עבדאללה, עסוק בהשבת תשובות על שאלות שנשלחו אליו ממדינות שונות. השאלות עסקו בעיקר בהלכות גיטין, קידושין, התרת עגונות, איסור והיתר ודיני ממונות. התשובות נכתבו בדרך כלל בעברית או בארמית, אך לעיתים גם בערבית, בפרסית ובטורקית, ולשם כך סופרי בית המדרש היו בקיאים במספר שפות.
שריפת בית המדרש
עם עזיבתו של הרב יהודה פתיה את בגדאד בשנת 1937 ועלייתו לישראל, נוצר סכסוך בין קהלים שונים בבית המדרש על גובה סכום מס הבשר שנגבה מהציבור. בעקבות הסכסוך שנמשך כשבועיים, נשלחו בסתר אנשים שנשכרו מטעם הקהל, והציתו את בית המדרש, על ספרי התורה העתיקים והספרייה הגדולה שבתוכו. בזמן ההצתה ישבו מספר לומדים מבוגרים בחדר צדדי ונלכדו בלהבות. המסורת מספרת כי כאשר להבות האש הגיעו לחדרם, הם החלו באמירת קריאת שמע במחשבה כי סופם קרב, כאשר לפתע אדם מחוץ לבניין פתח את החלון והכניס לתוכו מקל ארוך שבעזרתו הצליחו להינצל ולצאת החוצה.
לאחר השריפה התפזרו הרבנים ללימוד בבתי כנסיות שונים במשך כשנתיים, עד שהסתיימה בנייתו המחודשת של בית המדרש. המלך המקומי לקח את משימת השיקום על אחריותו, וזאת למרות שהמציתים לא נתפסו או הוסגרו. ספרי בית המדרש חודשו על ידי תרומות ונדבות. מספרי התורה שבבית המדרש נשאר ספר תורה אחד מראשית המאה ה-17 והוא נמצא בבית כנסת באר חנה שבנתניה.
הערות שוליים
.
מיצ'יו קאקו
מיצ'יו קאקו (ביפנית: 加来 道雄; באנגלית: Michio Kaku; נולד ב-24 בינואר 1947) הוא פיזיקאי אמריקאי ממוצא יפני, פרופסור לפיזיקה תאורטית, בסיטי קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק, ממנסחי תאוריית שדה המיתרים ומחברם של סדרת ספרים שמטרתם לפשט את המדע עבור מי שאינם עוסקים במדעים המדויקים. מוכר בציבור בעיקר בזכות עבודתו בתחום המדע הפופולרי - חיבור סדרת ספרים העוסקים בפיזיקה מודרנית, וכן הופעות רבות בתוכניות רדיו וטלוויזיה במדע וכתיבת בלוגים בנושא.
ביוגרפיה
בשל פרויקט בבית הספר קאברלי הגבוה שבפאלו אלטו, שבו למד קאקו, הוא ביצע פרויקט למאיץ חלקיקים במוסך של הוריו ליריד המדע הבית ספרי. ביריד המדע שנערך במעבדת המדע הלאומית באלבקרקי, ניו מקסיקו, הוא משך את תשומת לבו של הפיזיקאי אדוארד טלר, שלקח את קאקו כבן חסותו, מה שהעניק לו את מלגת הרץ להנדסה. קאקו סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1968 והיה הראשון מכיתת הפיזיקה שלו שסיים את לימודיו. הוא היה שותף במעבדת הקרינה ברקלי שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבל תואר דוקטור בשנת 1972, ובאותה שנה כבר היה למרצה באוניברסיטת פרינסטון.
במהלך מלחמת וייטנאם, קאקו השלים אימון בסיסי בצבא האמריקאי בפורט בנינג, ג'ורג'יה ועבר אימוני חי"ר מתקדמים בפורט לואיס, וושינגטון. עם זאת, מלחמת וייטנאם הסתיימה לפני שהיה עליו להיקלט בחיל הרגלים.
קאקו נשוי בשנית ואב לשתי בנות.
עבודתו המדעית
קאקו היה פרופסור עמית במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק. בעשור השני של המאה ה-21, הוא מחזיק בקתדרה הנרי סמאט כפרופסור בפיזיקה תאורטית במכללה העירונית של ניו יורק.
קאקו ידוע בשל היותו "פופולריסט של המדע", מדען המנסה להסביר את המדע במילים פשוטות שיובנו לכלל המתעניינים, ומצליח לגעת בקהלים של נטולי רקע משמעותי במדעים. הוא כתב ספרים והופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, כמו גם בסרט והוא גם מנחה תוכנית רדיו שבועית בנושאי מדע.
פעילות חברתית
קאקו הכריז בפומבי על חששותיו האנתרופוגניות (השפעת האדם על הסביבה) מן ההתחממות הגלובלית, ההתחמשות גרעינית, והשימוש לרעה באנרגיה גרעינית. הוא מתח ביקורת על החללית קאסיני בשל 33 ק"ג הפלוטוניום שבה ששימשו להנעתה. ביקורתו באה בשל המודעות לאפשרות של נפגעים רבים אם החללית הייתה מתרסקת ודלק הפלוטוניום היה גורם לזיהום חמור, קאקו ביקר בפומבי את נאס"א בשל כך. הוא דיבר גם על הסכנות של פסולת חלל וקרא לניטור ופיקוח טוב יותר שלה. קאקו בדרך כלל תומך נלהב של חקר החלל החיצון, ומאמין כי היעד הסופי של המין האנושי הוא לגלות את אמיתות הגלקסיה, הוא טען כי משימותיה ושיטותיה של נאס"א רחוקים מלפעול בכיוון זה.
קאקו מייחס את גישתו נגד נשק גרעיני להשפעה של תוכניות רדיו בנושא, ששמע בזמן לימודיו. באותה תקופה גם סירב להצעה לפיתוח הדור הבא של נשק גרעיני והעדיף להתמקד בכתיבת מחקר, הוראה ותקשורת. קאקו הצטרף למדענים אחרים כגון הלן קלדיקוט ויונתן שצ'ל, והיה פעיל שלום בתנועה העולמית נגד נשק גרעיני שקמה בשנות ה-80, במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
קאקו היה חבר מועצת המנהלים של תנועת פעולת השלום ובמועצת המנהלים של תחנת הרדיו WBAI-FM בניו יורק, שם הוא מנחה את תוכנית הרדיו שלו, שמתמקדת בנושאי מדע, מלחמה, שלום ואיכות הסביבה.
ספריו שתורגמו לעברית
הספר "על מרחב" היה לרב-מכר ונבחר לספר המדע הטוב ביותר של השנה בשנת יציאתו, על ידי הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט.
מתא"ן
מתא"ן - מפעל תרבות ואמנות לנוער הוא ארגון שהוקם ב-1981 שמטרתו איתור וטיפוח בני נוער בעלי כישרון באמנויות בישראל. בין השאר הוא עוסק בהעשרה ובקידום העשייה האמנותית במתנ"סים ובמסגרות של החינוך הבלתי פורמלי, ומקיים השתלמויות למורים לאמנויות.
היסטוריה
בשנה הראשונה (1981) נבחרו כמה עשרות מוזיקאים צעירים (נגני כלי נשיפה) לקחת חלק בתוכנית הקיץ. בשנים שלאחר מכן התפתחה התוכנית גם לתחומי כלי הקשת ולתחום המחול (רקדנים צעירים) ובהמשך החלו לפעול גם תוכניות לצעירים בתחומים: תיאטרון, אמנות פלסטית וכתיבה ספרותית.
מקימו של מתא"ן ומנהלו הראשון היה רפי עמרם שפיתח את עבודת הארגון בתחומי המוזיקה והמחול תוך בניית שיתופי פעולה עם גורמים שונים בארץ ובעולם. צביקה טימברג, מנהלו השני של מתא"ן, שם דגש מיוחד במקצוע המחנות בחנוכה, בפסח ובקיץ.
מנהלו השלישי היה נח איתן, שליווה את פעולות המפעל כמעט מראשית הקמתו כחבר איגוד תזמורות כלי הנשיפה ובהמשך כיו"ר שלו.
מנהלו הרביעי של מתא"ן, אורי סטריזובר, פתח בנוסף למוזיקה ולמחול ארבעה תחומי תוכן נוספים: אמנות פלסטית, כתיבה, תיאטרון וקולנוע.
צוות מתא"ן מונה אנשי אמנות בכירים, אנשי חינוך ואנשי ארגון והפקה. הצוות האמנותי מורכב מאמנים פעילים המשלבים עיסוק חינוכי אמנותי במתא"ן יחד עם יצירה אמנותית פעילה. בצוות המקצועי של מתא"ן אמנים ויוצרים מהשורה הראשונה מישראל וממדינות העולם.
בסוף שנת 2007, לאור קיצוץ בתקציב העמותה ממשרד החינוך, עשיית הארגון עברה למתכונת חלקית והצטמצמה לפעילויות בתחום המוזיקה והמחול בלבד.
הישגים ומעשים
מתא"ן מפעיל מדי שנה אלפי בני נוער בעלי כישרון באמנויות ומורים באמנויות, בתוכניות שנתיות וברמה ארצית. הארגון פועל בשישה תחומי אמנות: מוזיקה, מחול, תיאטרון, אמנות פלסטית, קולנוע וכתיבה יוצרת. רבים מבוגרי מתא"ן הם כיום אמנים או מורים הפועלים במסגרת גופים מובילים בארץ ובעולם. כמו כן, מפעיל הארגון עשרות תוכניות אשר מטרתן היא קידום החינוך לאמנויות במתנ"סים ובמסגרות של החינוך הבלתי פורמלי ברחבי הארץ.
מתא"ן מקיים עשרות תוכניות אמנות במתנ"סים וארגונים ברחבי הארץ, ביניהן: כיתות אמן במוזיקה, כיתות אמן במחול, חממות כתיבה, תערוכות נודדות, בניית פרוגרמה יישובית במחול ובמוזיקה ועוד.
במתא"ן הוכשרו למעלה מ–70 מנחים לכתיבה. עשרות מתוכם עובדים בהנחיית כתיבה בשורה ארוכה של יישובים ברחבי הארץ. מתא"ן מטפח עשרות ציירים בני העדה האתיופית מ-5 יישובים, מטפח את האמנות במגזר הערבי ובמגזרים אחרים.
היסטוריה של אנגליה
תולדות ההיסטוריה של אנגליה הם תולדות האי מתחילת ההתיישבות האנושית בו בעת העתיקה, והמשכם בימי הביניים והעת החדשה.
בעת העתיקה
אנגליה הייתה מיושבת כנראה כבר לפני כ-50,000 שנים, אף על פי שעידני קרח חוזרים ונשנים גרמו לתקופות מספר בהן רובה לא היה ניתן להתיישבות.
הרישום הראשון של בריטניה ותושביה נכתב בידי הנווט היווני פיתיאס, ששט לאורך חופי בריטניה בסביבות 325 לפני הספירה. עם זאת, תושבי האי עסקו במסחר ובקשרים תרבותיים עשירים עם שאר אירופה מאז התקופה הנאוליתית, בעיקר בייצוא בדיל.
הציידים והמלקטים של תקופת האבן פינו את הדרך לחקלאים ויישובי קבע. תרבות מגלית מתקדמת נוצרה במערב אנגליה לפני כ-4,000 שנה. לאחר 1,500 שנים ירשו אותה שבטים קלטים שהיגרו ממערב אירופה, בעיקר מצרפת. שבטים אלו כמכלול נודעו כ"בריטונים", השם שניתן להם על ידי סוחרים פיניקים - עדות לאופן בו גם בימים מוקדמים אלו האי היה חלק מתרבות הסחר ביבשת אירופה.
הבריטונים היו בעלי השפעה במאורעות השונים ביבשת וחלק מהם התגייסו בתור שכירי חרב לצבאות הגאלים בימי מלחמת גאליה כנגד הרפובליקה הרומית בראשותו של יוליוס קיסר. במטרה להאדיר את שמו פלש יוליוס קיסר פעמיים לאי בשנת 55 לפנה"ס ובשנת 54 לפנה"ס, תוך כדי שהוא משתמש בתמיכה שהעניקו הבריטונים לגאלים כתירוץ משפטי נוח. בסופו של דבר, נוכח איתני הטבע וההתנגדות הבריטונית נסוג בחזרה לגאליה. הקיסר קלאודיוס עשה ניסיון שני לפלוש לבריטניה בשנת 43, הפעם ניסיון זה צלח ובריטניה הפכה לפרובינקיה רומית.
כל החלק הדרומי של האי (שגבולותיו זהים בערך לאלו של האזורים המזוהים כיום כאנגליה ויילס), הפך למושבה רומאית משגשגת. המושבה ננטשה על ידי הרומאים במאה ה-5, כאשר האימפריה הנחלשת משכה את לגיונותיה כדי להגן על גבולות היבשת.
ללא עזרת הצבא הרומאי, בריטניה הרומאית לא יכלה להתנגד למשך זמן רב לפלישות השבטים הגרמנים במאות ה-5 וה-6. השבטים הגרמנים (האנגלים, הסקסים והיוטים) הביאו עמם תרבות חדשה ואת שפתם ובכך דחפו את שלטון הבריטים-רומאים לעבר ויילס של ימינו והאזורים המערביים ביותר של אנגליה (בעיקר קורנוול וקאמבריה). חלק מהבריטונים חצו את תעלת למאנש לעבר צרפת, לאזור בריטני של ימינו, ובכך נתנו לו את שמו ושפתו (ברטונית). אבל רבים מהבריטים-רומים נותרו באנגליה ונטמעו באזורים האנגלים החדשים.
הכיבוש האנגלו-סקסי בבריטניה הקלטית
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי ממלכות אנגלו-סקסוניות הוקמו בקנט, ססקס, מידלאסקס, אסקס, מזרח אנגליה, לינדסי, דיירה והאי ויט, בחלק המאוחר של המאה ה-5.
התנגדות בריטית-קלטית מאורגנת, שהונהגה לראשונה בידי אמברוסיוס אורליאנוס, ומאוחר יותר אולי בידי המלך ארתור הגיעה לשיאה בקרב מונס בדוניכוס. הקרב עזר בהדיפת הסקסונים, ואולי נתן השראה להיווצרות האגדות המאוחרות על המלך ארתור.
מצבה של בריטניה עד לשנת 590 היה יציב יחסית, ב־120 השנים הקודמות הוסיפו האנגלו-סקסים רק את גלוקשייר, וילטסשייר, בדפורדשייר ובאקינגהמשייר לשטחים בהם שלטו באופן יציב. אך עקב רצח המלך אוריאן בידי מתחריו השליטה האנגלו-סקסית התרחבה על מרבית אנגליה, לאורך 70 השנים הקרובות. אולי כזיכרון למאורעות אלו המילה הוולשית לאנגליה היא "לּוׂאֶגִיר", משמע "האדמות האבודות".
תהליך ההגירה הסקסונית לאנגליה מכונה "הפלישה הסקסונית", אולם שם זה אינו הולם את התופעה. עמים אחרים כאנגלים, יוטים, פריסים ואולי פרנקים, השתתפו בכיבוש. השבטים השונים הקימו כמות נכבדת של ממלכות, שמאוחר יותר התאחדו ליצור שבע ממלכות ראשיות, שזכו לכינוי ההפטרכיה.
עם התפתחות תרבותם של היוטים, הסקסונים והאנגלים, נוצרו מדינות אשר החלו להתאחד ביניהן. מעת לעת במשך תקופה זו אחד ממלכי הסקסונים הצליח להשתלט על כל או רוב תושבי אנגליה, על כן קשה לזהות את הזמן המדויק, שבו אוחד האזור לממלכת אנגליה. במובן מסוים, אחדות אמיתית הושגה בתגובה לפלישות הויקינגים מדנמרק אשר כבשו את החלק המזרחי של אנגליה במאה ה-8. אגברט מלך וסקס מוזכר לרוב כמלך הראשון של כל האנגלים, אם כי התואר "מלך אנגליה" אומץ לראשונה רק שני דורות לאחר מכן, על ידי אלפרד הגדול, שמלך בין השנים 871–879.
בתקופה האחרונה, גרסו מספר היסטוריונים כי לנוכח היעדר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על פלישה אלימה, יש לקבוע כי הייתה זו כנראה הגירה שלווה, שהביאה להתבוללות אתנית והשפעת התרבות האנגלו-סקסית על יושבי אנגליה.
אנגליה בימי הביניים
ויליאם הכובש והנורמנים כבשו את הממלכה הקיימת של אנגליה בשנת 1066 והקימו מערכת שלטונית ומערכת אצולה אנגלו-נורמנית. הם שלטו כמושלים ובעלי האדמות של פשוטי העם האנגלים. אצולה זו שימרה שימוש בשפה צרפתית מוקדמת, אך הבדלי התרבויות והשפה נמחקו במהלך ימי הביניים.
האנגלית העתיקה נותרה כשפה המדוברת על ידי פשוטי העם, אך לשפה האנגלית חדרו מילים בצרפתית, שהייתה מדוברת על ידי הלורדים הנורמנים, תהליך שינוי שיצר את האנגלית התיכונה.
אנגליה נכנסה לעימותים חוזרים ונשנים עם ויילס, שהייתה באותה עת נסיכות עצמאית, ועם סקוטלנד, שהייתה ממלכה עצמאית. שליטיה של אנגליה רצו להרחיב את ההשפעה הנורמנית על כל האי הבריטי. כיבוש ויילס הושלם במאה ה-13, כאשר האזור סופח לאנגליה והפך בהדרגה להיות חלק מהממלכה ברוב המשמעויות, אם כי בתקופה המודרנית נהוג לחשוב על בני האזור כעל אומה נפרדת (ומיוצגת באופן נפרד באירועי תרבות, כגון ספורט). הכוח הנורמני בסקוטלנד עבר עליות ומורדות במהלך השנים והסקוטים הצליחו להשאיר בידם מידה כלשהי של עצמאות, למרות מלחמות חוזרות עם האנגלים. על אף שבסופו של דבר אנגליה הייתה מעצמה צבאית בינונית בלבד, היא הפכה לאחת המדינות העשירות ביותר באירופה של ימי הביניים, בעיקר עקב שליטתה בשוק הצמר.
אנגליה בתקופת טיודור
בית טיודור היה בית המלוכה באנגליה בשנים 1485–1603. המלכים מבית טיודור הרחיבו את שלטון הכתר על חשבון האצולה, שנידלדלה במלחמות השושנים, ועל חשבון הכנסייה, שנשתעבדה למלוכה בעקבות הרפורמציה.
הם נשענו על הבורגנות העולה והאצולה הזעירה, שכוחם השתקף בפרלמנט ובפקידות. במדיניות החוץ, נטשו את שאיפות ההתפשטות באירופה, ושאפו לשמור על איזון הכוחות ביבשת זו ולפתח את עצמתה הימית של אנגליה.
המהפכה התעשייתית
החברה האנגלית עברה תמורות ותהפוכות בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם מיכון ותיעוש החברה החקלאית שהייתה קיימת עד כה - המהפכה התעשייתית. חלק ניכר מכוח האדם החקלאי נעקר מהכפר ועבר למרכזים העירוניים הגדולים, לעבודה במפעלים מבוססי קיטור, שפגעו בבתי המלאכה הקטנים שהיו קיימים קודם לכן - עם היקף גדול יותר של ייצור, בעזרת הטכנולוגיות החדשות. לא כל העובדים תמכו בתיעוש והיו כאלה אשר איימו להשבית או לחבל במכונות. זרם זה היה ידוע כלודיטים. העלייה בצפיפות האוכלוסין באזורים עירוניים, ללא תשתית מספקת, גרמה לעלייה בתמותת תינוקות וילדים קטנים (עד כדי כך שבבתי ספר של יום ראשון לילדים מתחת לגיל התעסוקה - כלומר בני 5–6 - הייתה קרן לטובת מימון הלוויות לחברים לספסל הלימודים שנפטרו), כמו גם בפשיעה ובמחסור חברתי.
היסטוריה חדשה
אנגליה וסקוטלנד היו קיימות כישויות עצמאיות מהמאה ה-10. ויילס אוחדה לתוך אנגליה בהסכמים שנחתמו בשנים 1284 ו-1536 לאחר תבוסות צבאיות. עקב קשרי נישואין החל משנת 1603 שלט אותו מלך גם בסקוטלנד וגם באנגליה, עד שלבסוף הן אוחדו ב-1 במאי 1707 לממלכה אחת, "ממלכת בריטניה הגדולה". בשלב זה אוחד כל האי הבריטי תחת אותו שלטון.
בשנים שקדמו לאיחוד עברה אנגליה מהפכה דתית בימיו של הנרי השמיני (1491-1547). לאחר שהאפיפיור סירב לבקשתו לבטל את אחת מחתונותיו, הוא הקים את הכנסייה האנגליקנית שמיגרה את הנצרות הקתולית מבריטניה והפכה אותה לפרוטסטנטית.
לאחר שנים של השפעה אנגלית כבדה על אירלנד היא אוחדה לתוך הממלכה המאוחדת בשנת 1801. כתוצאה מכך נקראה הממלכה: "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד".
קישורים חיצוניים
Lielbritānijas vēsture इङ्गल्याण्ड को इतिहास
אתרי אמנות הסלע בצ'ונגוני
אתרי אמנות הסלע בצ'ונגוני (באנגלית: Chongoni Rock-Art Area) שוכנים על גבעות גרניט מיוערות ברמה במרכז מלאווי, בצמוד ממערב לעיר דדזה ועד למרחק של 25 ק"מ צפונית-מערבית לה. באזור ריכוז צפוף של 127 אתרי ציורי סלע המשמרים את מסורתם של חקלאים מקומיים ושל ציידים-לקטים בני הבאטווה הפיגמים שישבו באזור במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית. החל בתקופת הברזל ועד למאה ה-20 השאירו גם בני הצ'ווה השייכים לעמי הבנטו את עקבותיהם באזור, ולאתרים נודעת משמעות טקסית עד היום. בשנת 2006 הוכרזו אתרי ציורי הסלע באזור כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
ממצאים מועטים רומזים לכך שהאזור יושב כבר בשלהי תקופת האבן של אפריקה, והראיות המוצקות המוקדמות ביותר ליישוב במקום הן מלפני 2500 שנה לערך, ומיוחסות ככל הנראה לציידים-לקטים. במהלך האלף הראשון התיישבו באזור חקלאים שהגיעו מהצפון והותירו אחריהם ציורים של דמויות עשויות מחרסית לבנה. שתי הקהילות, החקלאים והציידים-הלקטים, המשיכו לחיות זו לצד זו עד המאה ה-19, מועד בו האחרונים נטמעו בראשונים. במהלך המאה ה-15 הגיעו למלאווי קבוצות של חקלאים בני הצ'ווה, השייכים לעמי הבנטו, מהאזור השוכן כיום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הצ'ווה, שכונו גם מראווי והעניקו למלאווי את שמה, התאגדו למדינה ששלטה באזור המזרחי של מחוז דדזה, והשפעתם הגיעה עד מוזמביק במזרח. הם ידועים בעיקר בשל הנייאו (Nyau), תת-תרבות סודית שפיתחו ואשר הייתה לאבן יסוד תרבותית ודתית. במאה ה-19 הגיע גל נוסף של מהגרים, הפעם של שבטי נגוני (Ngoni) מזולולנד בדרום אפריקה, שבזו לקבוצות הנייאו וגרמו לחבריה לרדת למחתרת. הנייאו היו לגורם המרכזי בהתנגדות בני הצ'ווה לשבטי הנגוני ובשימור מסורתם, ונאלצו להתמודד גם כנגד המיסיונרים הנוצרים והשלטון הקולוניאליסטי.
ב-1924 הוכרז צ'ונגוני כאזור שימור, ולאחר מספר שינויים, נקבעו גבולותיו הנוכחיים בשנת 1965. מחקרים ראשונים על אודות אמנות הסלע באזור נערכו בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות ה-50 הוכרזו 5 מבין האתרים כאתרים לאומיים, ומאוחר יותר, ב-1969, נפתחו לקהל הרחב.
האתר
האתר משתרע על 126.4 קמ"ר וחופף לשמורת החורש של צ'ונגוני, החורש הטבעי הגדול האחרון בתחומי המדינה. 127 אתרי ציורי הסלע יוצרים את מתחם אמנות הסלע הצפוף ביותר במרכז אפריקה וכוללים 70% מכלל הציורים הלבנים במלאווי המיוחסים לאוכלוסייה החקלאית. הציורים נמצאים על סלעים ובמקלטים שחלקם שימשו לפי הממצאים למגוריהם של תושבי האזור המוקדמים. מתוך 195 אתרים ארכאולוגיים בשטח המוכרז, 44 שימשו גם למגורים ו-27 מהם כוללים גם ציורי סלע. הממצאים העיקריים במקום מתחלקים לציורים אדומים מוקדמים המיוחסים לבני הבאטווה ולציורים לבנים מאוחרים יותר המיוחסים לאוכלוסייה החקלאית.
הציורים האדומים
הציורים האדומים המיוחסים לבני הבאטווה עשויים מתחמוצת ומקושרים לעיתים לטקסי פוריות ובמיוחד לטקסי הורדת גשם, ששוב אינם מתקיימים. הם מתחלקים לדמויות בעלי חיים אליהם נלוות לעיתים דמויות אנושיות באדום, ורוד או סגול, ולמוטיבים גאומטריים שונים באדום או בצבעי אדום ולבן. אלה כוללים עיגולים עם קווים רדיאליים, אליפסות, קווים מקבילים, קווים בצורת גלים ועוד, ועשויים לייצג אירועי מזג אוויר ואקלים, בעיקר גשם. הקבוצה הראשונה התגלתה רק בשניים מהאתרים וכל יתר האתרים בהם התגלו הציורים האדומים שייכים לקבוצה השנייה.
הציורים הלבנים
במאה ה-19 ובמאה ה-20 שינו הציורים את נושאיהם והחלו מתארים דמויות של בעלי חיים ובני אדם חבושים מסכות, והמקושרים לתרבות הנייאו של בני הצ'ווה. ציורים אלה מיוחסים לתקופה בה דוכאה תרבות הנייאו, והם מופיעים בעיקר במקלטי המגורים הגדולים. בני אדם חובשי מסכות דומות לאלה המתוארות בציורי הקיר נראים גם כיום בטקסים בכפרי הסביבה, אך טקסי הנייאו המקוריים שוב אינם מתקיימים.
רב-אלוף
רב-אלוף היא דרגת קצונה צבאית בכירה, הראשונה בחשיבותה בסדר ההיררכי בצבא ההגנה לישראל. דרגה זו מקבילה לדרגת לוטננט גנרל ("גנרל שלושה כוכבים") הנהוגה ברוב צבאות העולם. כמו כן, המונח "אלוף" משמש בכל חמש דרגות הקצונה הבכירות בצה"ל (בדומה לשימוש במונח "גנרל") – דרגת סגן-אלוף (סא"ל), אלוף-משנה (אל"ם), תת-אלוף (תא"ל), אלוף ורב-אלוף (רא"ל).
הרמטכ"ל הוא היחיד בדרגה זו בשירות פעיל.
פולמוס איסור עליית כהנים למירון
פסק הלכה בדבר איסור עליית כהנים למירון, שבו טענו לאיסור על כהנים להתקרב למתחם קבר רשב"י במירון מחמת האיסור לכהן להיטמא למת, העסיק את החברה החרדית, ובמיוחד את העדה החרדית, בין השנים 2009–2011.
הפרשה החלה בעקבות גילוי קברים בסמוך למתחם קבר רשב"י, ולאחר שרבנים פרסמו פסק הלכה לפיו על כהנים חל איסור חמור לעלות לאזור מתחם קבר הרשב"י משום שכל אזור המתחם הוא בית קברות עתיק נרחב, המטמא את העובר מעליו, על פי כללי טומאת אוהל (לפי ההלכה ישנו איסור מהתורה על כהנים להיטמא למת, ועל כן חל עליהם איסור על כניסה לבתי קברות יהודיים או להתקרבות אל קברים).
רקע
על פי ההלכה, אסור לכוהן להיטמא מרצונו בטומאת מת. מסיבה זו, אסור לכוהן להיכנס לבית קברות או לעבור מעל קבר, שכן לרוב כאשר מת קבור - הוא נקבר ללא חלל טפח בינו לבין העפר המכסה עליו, נמצא שהטומאה נחשבת ל"טומאה רצוצה", שעל פי הלכה למשה מסיני רואים אותה כאילו היא בוקעת ועולה עד אין סוף ומטמאה את כל מה שמעליה. במקרה כזה, כל אדם שעובר מעל הקבר, נטמא בטומאת אוהל (יש הסוברים שאף בטומאת מגע).
תחילת הפרשה
בסוף 2008 נמצאו קברים עתיקים במתחם קבר הרשב"י ובסביבת המערה, במהלך עבודות שיפוץ במקום. זמן קצר לפני הילולת ל"ג בעומר תשס"ט (2009) פסקו הרב ניסים קרליץ והרב נתן קופשיץ כי חל איסור חמור לכהנים לעלות לציונו של רבי שמעון בר יוחאי במירון, מחשש לטומאה. כמו כן פסק הרב מרדכי גרוס כי חל איסור מוחלט על כניסה לכהנים למתחם 'אהל משה' שליד מערת קברו של רבי שמעון בר יוחאי.
העדה החרדית, התכנסה לדיון חירום, ובסופה פרסמה פסק הלכה, ובו אסרו על המשך החפירות במקום, וכן אסרה על הכוהנים להיכנס לשטח מערת הרשב"י עד לבירור העניין. על הכרוז חתמו כל חברי בית הדין: גאב"ד העדה הרב יצחק טוביה ווייס, הראב"ד הרב משה שטרנבוך, הרב מאיר ברנדסדורפר, הרב אברהם יצחק אולמן והרב נפתלי הירצקא פרנקל.
פסיקת הרב משה ברנדסדורפר
גם לאחר פסיקות אלו, שאסרו על כניסה למערה ול"מתחם אוהל משה" בלבד, ועד גילוי הקברים מסביב למתחם, הכהנים שעלו למתחם הקבר עמדו מסביב לקבר ולא נכנסו למתחם עצמו ככל יתר המתפללים, מתוך הנחה כי אין קברים בסביבות הקבר. מציאת מערות הקבורה מסביב לציון הרשב"י גרמה לחשש בקרב כהנים שכל המתחם הוא בית קברות ענק, ולכן אסורה עליהם ההגעה לציון הרשב"י או לקרבתו.
לבקשת האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק, הרב משה ברנדסדורפר בדק את הנושא, ולאחר בירור הנושא הוא פרסם פסק הלכה ובו הוא אוסר על כל הכהנים לעלות למירון. (בפרסום שיצא מופנית הקריאה רק לכהנים אשכנזים, אך הסיבה לפנייה בסגנון זה היא בשל העיקרון שהעדה החרדית היא סמכות הלכתית רק כלפי "מקהלות האשכנזים").
שכונת קברות
הסיבה לאיסור היא ההלכה האומרת כי כאשר נמצאים מערות קבורה, יש לחשוש למערות קבורה נוספות, ויש לבדוק את השטח של עשרים אמה ממקום רגלי המת, ועד אז אסור לכוהן להיכנס למקום.
הפולמוס לאחר פרסום פסקו של הרב משה ברנדסדורפר
מיד לאחר פסיקת הרב משה ברנדסדורפר על האיסור, פרסמו רבנים רבים היתר לעלות לציון הרשב"י, ושללו את הקביעה כי אזור המתחם הוא בית קברות יהודי ענק. במהלך הפרשה הוצאו עוד שמונה פסקי הלכה של רבנים שהתירו לציבור הכהנים לעלות למירון.
בין ראשי המתירים היו הרב נתן גוטליב, והרב יצחק רוזנבלט, דיין של העדה החרדית ומראשי ישיבת ברסלב במאה שערים, שכתבו מכתבי הלכה מנומקים.
אף הרב יוסף קדיש ברנדסדורפר, רב של שכונת בית ישראל בירושלים, ומחבר ספרי אורה ושמחה על הרמב"ם, המתמחה בענייני קברים, הוציא את ספרו בענייני אהלות, הספר חזקת טהרה, בו הוא עוסק גם בפרשיה זו, ומעלה הרבה צדדים להתיר, מבין היתר הוא מסביר שאופן הקבורה בעבר היה באופן שהמערות אין להם דין טומאת קבר, אופן הקבורה במערות הוא באופן שהקבורה היא בתוך הקרקע באופן שאין בנין קבר על גבי הקבר הגורם דין טומאת קבר, ושיש חזקה שהמערות נעשו באופן שאינו מעביר את הטומאה. לפסק הלכה זה הצטרף רבי מרדכי גרוס.
החשש היחיד שקיים הוא גזירת טומאת ארונות שגזרו חז"ל על ארונות טומאה מחשש שיש ארונות שאין בהם חלל טפח וקיימת בהם טומאה רצוצה, אלא שלא קיימת שום טומאה ידועה בדרך למירון, ואין צריך לחוש מספק לטמאה, בפרט על פי הכללים כל ספק טומאה ברשות הרבים טהור, וספקא דרבנן לקולא.
הרב שטרן התייחס בדבריו גם לדברי התלמוד שייחסו לרשב"י, לאחר שיצא מהמחבוא במערה, טיהור אזור בטבריה, שנחשב לאזור שיש ספק אם יש בו קברים.
הפרשה בתולדות אהרן
חסידות תולדות אהרן, אחת הקבוצות המרכזיות בעדה החרדית, נקלעה לעין הסערה בפרשה זו. האדמו"ר מתולדות אהרן, הרב דוד קאהן, הוא בן לשושלת משפחת כהנים, לכן פסק ההלכה חל גם עליו. בפני החסידות ורבניה עמדה בעיה: תולדות אהרן מחזיקה בחלקה שמורה כדי שבל"ג בעומר יוכלו לערוך את ההילולה של החסידות. את המדורה המרכזית מדליק האדמו"ר במירון, לשם מגיעים רוב החסידים הנשואים. גם האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק, האח האחר, נהג לקיים הדלקה במקום מדי שנה.
האדמו"ר מתולדות אהרן לא קיבל את פסיקת הרב ברנדסדורפר, ועלה ביחד עם חסידיו כדי להדליק את מדורת החסידות בסמוך לציון הרשב"י. עם זאת, האדמו"ר הגיע למקום בצורה המקובלת על רבים מהפוסקים, ולפיה גם אם היה במקום קבר מותר לו לעבור במקום, הוא הגיע על מבנה של עץ סגור- שעמד על גבי המכונית, כך שגם אם המכונית נטמאה בטומאת אוהל, הוא עצמו, שהיה בתוך המבנה המוגדר כאוהל נפרד מהמכונית שהיא האוהל המאהיל על הטומאה הרצוצה, אינו נטמא.
סופה של הפרשה
באפריל 2011 התקיים דיון סוער וממושך על ידי רבני העדה החרדית ובכירי מושב בית הדין של העדה שעסק בעליית הכהנים. הדיון הסתיים ללא כל הכרעה.
יום לאחר הדיון הסוער של העדה החרדית התכנסו רבניה בפעם השנייה כדי לדון בסוגיה ואף קיבלו החלטה בנושא. כל רבני העדה החרדית ודייניה, בראשות גאב"ד העדה החרדית, הרב יצחק טוביה וייס, חתמו על פסק הלכה בו הם מתירים עלייה של כהנים בסמוך לציון הרשב"י. לפי החלטתם של רבני העדה החרדית הדרך המקובלת "דרך בורמה" שבה עלו תמיד למירון, אינו מהווה בעיה לכהנים ואין בו חשש לטומאה, אם כי כל דרך אחרת אינו מומלצת.
כיסוי חיסוני
כיסוי חיסוני או סף חיסוניות העדר (באנגלית: herd immunity threshold; בראשי תיבות: HIT) הוא אחוז האנשים המחוסנים בתוך קבוצת אוכלוסייה, שממנו ומעלה נמנעת התפשטות מגפות. כאשר אחוז גבוה מהאוכלוסייה מחוסן, ישנה הגנה גם לשאינם מתחסנים, הגנה זו מכונה חסינות העדר.
המחלה הראשונה שהאנושות הצליחה להכחיד באמצעות כיסוי חיסוני יזום היא אבעבועות שחורות, המחלה הקטלנית ביותר בהיסטוריה. באמצע המאה ה-20 פתח ארגון הבריאות העולמי במבצע חיסון אגרסיבי לכל בני האדם בעולם כדי לנסות להכרית את המחלה מעל פני האדמה, כך שלא יישאר אף נשא במחלה, ותימנע אפשרות ההתחלות וההדבקה. הושג כיסוי חיסוני עולמי של 80%, וב-1980 הוכרזה המחלה כממוגרת. מחלות נוספות נמצאות על סף הכחדה באזורים בהם יש כיסוי חיסוני גבוה מספיק, פוליו למשל.
חשיבות הכיסוי החיסוני
כיסוי חיסוני גבוה הכרחי למיגור מחלות מידבקות. כאשר מרבית האוכלוסייה מחוסנת, הסיכון להעברת מחלה מידבקת בין אדם לאדם יורד. אם חלק מספיק גדול מהאוכלוסייה יהיה מחוסן ויהיה מפוזר באופן שווה גאוגרפית, ניתן לצפות לירידה באחוז החולים באוכלוסייה.
מודל החישוב
, כאשר P הוא יחס האוכלוסייה הנדרש להתחסן, ו-R0 הוא מספר ההתרבות הבסיסי במחלה. לדוגמה, מחלה שבה R0=2 (כלומר מספר ההתרבות הבסיסי הוא 2 20%) יחס האוכלוסייה הנדרש להתחסן יהיה ½-P=1, כלומר ½, ובאחוזים על 50% מהאוכלוסייה להתחסן בשביל למנוע את התפשטות המחלה.
ערכי R0 במחלות שונות
ערכו של R0 מושפע מגורמים שונים, צפיפות האוכלוסייה, הסיכוי של אדם חולה להדביק אדם בריא, סוג המגע, תדירותו ומשך הזמן בו המחלה מידבקת.
למחלות שונות ערכי R0 שונים ולכן גם אחוזי כיסוי חיסוני שונים. למשל במחלת השפעת, ערכו של R0 עומד על 2–4 (אחוז הכיסוי החיסוני הנדרש 50–75), במחלת החצבת: 12-18 (אחוז הכיסוי החיסוני הנדרש 92–94), במחלת החזרת: 4-7 ובמחלת הסארס: 2-5.
בנוסף לשימוש ב- R0 לחישוב סף הכיסוי החיסוני הנדרש לחסינות העדר, הוא מהווה גורם חשוב באפידמיולוגיה, בסיוע להערכת חומרת מחלות מידבקות כגון סארס, אבעבועות רוח, HIV ועוד. אם ערכו של R0 גדול מאחד, התפרצות המחלה עלולה להוביל למגפה. בערך קטן מאחד, התפרצות המחלה עתידה להבלם.
בית המרחץ העתיק (נצרת)
בית המרחץ העתיק שוכן בסמוך למעיין מרים בכיכר המעיין שבנצרת. המקום התגלה באקראי על ידי אליאס שאמה, אשר רכש חנות בכיכר בשנת 1993. בית המרחץ מתוארך בוודאות לתקופה הצלבנית וייתכן שהיה בשימוש קודם לכן, ואולי אף בתקופה הרומית. המקום פתוח לקהל וניתן לסייר בחדר החם, ולהתרשם מההיפוקאוסט ומהתנור.
לאחר ששאמה רכש את החנות, הוא נתקל בבעיית רטיבות, אשר לא נפתרה גם לאחר שחפר ברצפת הנכס. הוא גילה רצפת אבן עתיקה ומתחתיה חלל שבו מצא צינורות חרס הקבועים באחד הקירות, ומעבר בצורת קשת שהוביל למנהרה. במנהרה התגלה מאוחר יותר תנור החימום של בית המרחץ. עוד התגלו במקום מעברים מקורים שרוצפו בשיש לבן ושתקרתם נתמכה בעמודים עשויים מלבנים, וכן כלי קיבול. רשות העתיקות נדרשה לתגלית בשנת 1993, וקבעה כי מדובר בבית מרחץ עות'מאני שהוקם בשנת 1885. בקביעתה זו אפשרה הרשות לשאמה להמשיך בחפירות כרצונו, שכן המקום היה לכאורה חסר ערך היסטורי של ממש.
כאשר החנות נפתחה, איפשר שאמה ללקוחותיו לבקר בחפירות. אחד מהם ציין כי הממצאים מזכירים במידה רבה את בית המרחץ הרומי בעיר באת' באנגליה. עקב כך פנה שאמה לעיתונים ברחבי העולם, והידיעות הביאו למקום ארכאולוגים רבים, ובהם צבי שחם אשר תיארך את בית המרחץ לתקופה הצלבנית. הערכה זו אושרה בבדיקות תיארוך פחמן-14. מחקר באמצעות מכ"ם חודר קרקע (ground penetrating radar או GPR) שנערך בחנות ובסביבתה בשנים 2004-2005, גילה כי מתחת לבית המרחץ שנחשף שוכן חלל נוסף. חלל זה נמצא בעומק של עד 2.5 מטרים, והוא שוכן באותו מפלס של מערכות המים של מעיין מרים הסמוך. הארכאולוג האמריקאי ריצ'רד פרוינד מאוניברסיטת הארטפורד, טען כי החלל שמתחת לבית המרחץ הוא בית מרחץ רומי. אם אכן יוכח כי בית המרחץ הוא רומי, ישמש הדבר כראיה חדשה לחשיבותה ולמעמדה של העיר נצרת בתקופה זו, והוא עשוי להיות בעל משקל לקביעה היכן בדיוק התרחשה הבשורה למרים.
ריינה אווילה רמירס-אריאנו
ריינה אווילה רמירס אריאנו היא דמות בדיונית בסדרות הספרים של ריק ריירדן "גיבורי האולימפוס" ו"גורלו של אפולו". היא בת בלונה (אלת מלחמה הרומית) ומשמשת בתפקיד הפראיטור במחנה יופיטר. ריינה לא הייתה אחת מהשבעה עליהם נכתבה הנבואה, אך היא חצויה הרומאית שהחליטה למסור את פסל אתנה פרתנוס חזרה למחנה היווני כדי להשכין שלום בין שני המחנות.
חיי רומנטיקה
כשהייתה באחד ממסעותיה ונוס (אלת האהבה הרומית) אמרה לריינה ששום חצוי לא יביא מרפא לליבה. ריינה חשה רגשות כלפי ג׳ייסון גרייס ופרסי ג׳קסון אבל אף אחד מהבנים לא התאהב בה. מאוחר יותר בגורלו של אפולו הרביעי הבינה שהיא צריכה לגלות מי היא, ושהיא לא צריכה בן או בת זוג עד שתהיה מוכנה לזה בתנאים שלה והצטרפה לציידות ארטמיס (שם הן מתנזרות מגברים ורומנטיקה בכל צורה או דרך)
אופי ומראה
בספרים מתוארת ריינה כנערה יפהפייה בעלת עיניים כהות ושיער ארוך הגולש מתחת לכתפייה, דבר המאפיין אותה במראה הוא הצמה הארוכה שכל הזמן קלועה בשערה. ריינה נחשבת לבחורה קשוחה, החלטית וחכמה, אך יש לה גם צד דאגני מאוד אותו רואים במיוחד בספר "דם האולימפוס" שם היא דואגת למחנה ולניקו די אנג׳לו השותף לה במסע.
כוחות
משום שריינה בת בלונה יש לה את הכוח להשאיל מכוחה לאחרים. ככל שהכח מועבר ליותר אנשים ככה זה עובד יותר טוב. בנוסף יש לה שני כלבי מתכת העונים לשם אורום וארגנטום (זהב וכסף בלטינית), שמשמשים כיד נאמנה, לריינה גם גלימה חסינת כל (שהעניקה לה אתנה), ופגאסוס.
משפחה
לריינה יש אחות הנמצאת בראש האמזונות, שמה הוא היילה. היא ברחה מהבית איתה יחד, את היילה רואים בפעם הראשונה בספר ים המפלצות. שתיהן היו העוזרות של קירקה, אמה היא אלת המלחמה בלונה. אביה של ריינה סבל מבעיות נפשיות, ולבסוף הפך להיות אלים. ריינה נאלצה להרוג אותו על מנת להציל את עצמה ואחותה. בנוסף בסוף הספרקברו של הרודן (הספר הרביעי בסדרת הספרים גורלו של אפולו) מספרים שריינה מצטרפת לציידות ארטמיס, כך שאפשר לומר כי הם "משפחתה החדשה"
מוצא האדם (ספר)
"מוצא האדם" (The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex) הוא ספרו של צ'ארלס דרווין, בו הרחיב את הרעיון שהציג בספרו הראשון "מוצא המינים" וטען כי גם האדם לא נוצר כמו שהוא, אלא נוצר, תוך התפתחות הדרגתית, מיצור שנכחד, אשר היה אב קדמון לאדם ולקופי האדם. הספר הוא אחד החיבורים הראשונים בתולדות חקר מוצא האדם וממניחי היסודות לאבולוציה של האדם. הספר חזה שיימצאו מאובני מעבר או "חוליות חסרות" המהוות צורות ביניים בין אב קדמון המשותף לקופי-האדם ולאדם, לבין מיני האדם. הוא אף טען שיש לחפש את שלבי המעבר ביבשת אפריקה. זאת בשל הערכתו שקופי האדם האפריקנים, השימפנזה והגורילה, דומים לאדם יותר מקופי האדם האסייתיים, הגיבון והאורנגאוטן, ואילו באירופה ואמריקה אין קופי-אדם כלל. תחזיות אלו התבררו שנים רבות לאחר מכן כמדויקות.
הספר יצא לאור בהוצאת ג'ון מאריי בשנת 1871 - 12 שנה לאחר שיצא לאור באותה הוצאה ספרו הנודע יותר של דרווין, "מוצא המינים" - ועורר פולמוס חריף הנמשך עד עצם היום הזה. מצדדי גישתו של דרווין רואים בה תאוריה מדעית המסבירה היטב את המציאות, ומגובה בעדויות הן מן המאובנים והן מהשוואת DNA בין בני אדם לקופים, ואילו מתנגדיה, המונעים לרוב ממניעים דתיים, מוצאים בה דברים לא הגיוניים, וסתירה של כתבי הקודש.
אמימר בר מר ינוקא
רב אמימר בר מר ינוקא היה אמורא בבלי בן הדור השביעי והשמיני, תלמידו של רב חייא בריה דרב אויא. היה מנכבדי הקהילה היהודית בדורו, קרוב לסיומה של תקופת האמוראים, בזמן שצרות רבות פקדו את יהודי בבל. נאסר ועימו שניים מנכבדי הקהילה היהודית, והוצא להורג בימי מלך האימפריה הסאסאנית, פירוז הראשון.
זהותו
רב אמימר בר מר ינוקא מוזכר בשמו המלא פעם אחת בלבד בתלמוד הבבלי, במאמר הלכתי בדיני שחיטה וטריפות, שאותו מסר בשם רבו, רב חייא בר רב אויא. יש להבחין בינו ובין האמורא אמימר שמוזכר בתלמוד ללא שם אביו.
חוקרים סבורים כי במקומות אחדים בתלמוד הבבלי, שבהם מוזכר אמורא בשם הסתמי אמימר, יש לזהותו עם רב אמימר בר מר ינוקא, ולא עם האמורא המפורסם אמימר, חברו של רב אשי, שהשם הסתמי מתייחס בדרך-כלל אליו. הזיהוי של "אמימר" עם רב אמימר בר מר ינוקא, לפי החוקרים, הוא במקרים שבהם מוכח מתוך דברי התלמוד שאין מדובר כרגיל באמורא אמימר בן הדור החמישי, אלא באמורא אחר, שחי מאוחר יותר.
לפי הנאמר בספר "סדר הדורות", רב אמימר הוא בנו של מר ינוקא, ונכדו של רב חסדא. הרב אהרן הימאן, בספרו "תולדות תנאים ואמוראים", התנגד לסברה זו ולדעתו אביו של רב אמימר הוא מר ינוקא בן מר זוטרא, כמו הנוסחה בספר "ספר הקבלה" של הראב"ד.
דעה נוספת גורסת שהיה נכדו של רמי בר חמא.
לימודיו
לפי המוזכר בתלמוד הבבלי, היה רב אמימר בר מר ינוקא תלמידו של רב חייא בר רב אויא. לפי זיהוי החוקרים, למד גם אצל רב אשי.
מאסרו והוצאתו להורג
רב אמימר בר מר ינוקא חי בבבל בדור השביעי של האמוראים, סמוך לסוף תקופת האמוראים (מקובל לחלק את תקופת האמוראים לשבעה או לשמונה דורות). בתקופה זו רבו הצרות והרדיפות כנגד היהודים בבבל.
רב שרירא גאון מסר באיגרתו על מאסרו של רב אמימר בר מר ינוקא ועל הוצאתו להורג. בתקופת האמוראים הייתה בבל נתונה לשלטון האימפריה הסאסאנית, והיחס ליהודים התאפיין בעליות וירידות. בזמנו של רב אשי נהנו היהודים מתקופת שיא ביחס של השלטון אליהם. ראש הגולה - רב הונא בר נתן – היה ממקורביו של המלך יזדגרד הראשון, וגם ראש ישיבת סורא, רב אשי, היה מבאי ביתו. אחרי תקופת השיא חלה הידרדרות הדרגתית במעמדם של היהודים בבבל. ההידרדרות הייתה נסבלת עד ימי שלטונו של יזדגרד השני, שגזר גזירות כנגד שומרי השבת. גזירה זו התבטלה בעקבות מותו הפתאומי של יזדגרד השני, אשר - לפי הדברים שמצטט רב שרירא גאון מדברי קודמיו - מת מהכשת נחש. בזמן הגזרה היה ראש ישיבת סורא מר בר רב אשי, וראש ישיבת פומבדיתא רב סמא בריה דרבא, והם קבעו תפילה כנגד הגזירה. מר בר רב אשי נפטר בשנת ד'רכ"ח (468), ואחריו התמנה רבה תוספאה לראש ישיבת סורא. שנתיים לאחר מכן (ד'ר"ל – 470) נאסרו שלושה מנכבדי הקהל, ובהם רב אמימר בר מר ינוקא, וראש הגולה, כמתואר באיגרת רב שרירא גאון: מלך האימפריה הסאסאנית היה אז פירוז הראשון, שנודע בפי היהודים בכינויו "פירוז רשיעא" (=הרשע), בשל מעלליו כלפיהם. שנים מספר לאחר הוצאתם להורג של נכבדי הקהל נסגרו בתי הכנסת ובתי המדרש בבבל, וילדי היהודים נלקחו בידי ה"אמגושים", כמרי דת הזורואסטריות, לחינוכם לעבודה זרה זו.
חוסט
חוסט או הוסט (באוקראינית, ברוסית וברוסינית: Хуст; ברומנית: Hust; בסלובקית: Chust; בהונגרית: Huszt; ביידיש: חוסט, קרי "חֱסט") היא עיר היושבת ליד הנהר חוסטץ במחוז זקרפטיה שבאוקראינה המערבית. היא משמשת כעיר הבירה של נפת חוסט.
מקור השם
השם מיוחס כנראה לשם הנחל חוסטץ או חוסטיצה, הבא מן המילה הסלבית "חוסטקה" שמשמעותה "מטפחת". יש שמקשרים את שם העיר למרכיב מזון רומני מסורתי – חוסטי.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בשם חוסת' בשנת 1329. טירתה נבנתה בשנת 1090 על ידי מלך הונגריה, לסלו הקדוש, כדי להגן על העיר מפני הקומנים. היא נהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה ב-1241 ונבנתה מחדש בשנת 1318 לערך.
ב-1458 כלא המלך מתיאש את דודו, מיהאי סילאגי בטירה. ב-1514, בהשפעתו של גיירגי דוז'ה ומרד האיכרים שלו בטרנסילבניה, נכבשה הטירה על ידי איכרים. ב-1526 האזור הפך לחלק מטרנסילבניה.
צבאו של פרדיננד הראשון כבש את העיר ב-1546. ב-1594 הרסו הטטרים את העיר, אולם הטירה נשארה בשלמותה. הטירה הושמה במצור מספר פעמים במהלך ההיסטוריה: ב-1644 על ידי הפולנים מצבאו של ג'רג' ראקוצי הראשון, ב-1657 שוב על ידי הפולנים וב-1661 עד 1662 על ידי העות'מאנים ובני בריתם הטטרים. הרוזן פרנץ רדיי, הנסיך השליט בטרנסילבניה באותה עת, מת בטירה בשנת 1667. עצמאותה של טרנסילבניה הוכרזה בטירה בשנת 1703. הטירה הוכתה על ידי ברק ב-1766 ונשרפה, וב-1798 סופה העיפה את המגדל שלה ממקומו. היא לא נבנתה מחדש מאז.
ב-1910 מנתה חוסט 10,292 תושבים, רובם רוסינים. כמו כן היו גם הונגרים וגרמנים. עד חוזה טריאנון העיר הייתה שייכת להונגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא הועברה לרומניה, ובהמשך לצ'כוסלובקיה. בין דצמבר 1938 למרץ 1939 שימשה חוסט כעיר הבירה של הרפובליקה קצרת הימים, קרפטו-אוקראינה. במרץ 1939 שוב פלשו אליה ההונגרים.
בשנת 1944 הקימו הגרמנים גטו בעיר, שהכיל למעלה מ-5000 יהודים. יושביו הועסקו בעבודות כפייה. בין ה-24 במאי ל-6 ביוני 1944 שולחו כל יהודי הגטו לאושוויץ. יהודים שהצליחו להימלט ליערות נרצחו ברובם בידי הונגרים ואוקראינים.
באוקטובר 1944 נכבשה העיירה בידי הצבא הסובייטי ובתושבים הגרמנים וההונגרים בוצע טרנספר.
אוכלוסייה
ב-2001 היו בחוסט 31,900 תושבים, מהם:
ישיבה
ב-1861 ייסד הרב משה שיק, הידוע בשם "המהר"ם שיק" את מה שהייתה אז הישיבה הגדולה ביותר במזרח אירופה, בעיירה חוסט. בישיבה היו למעלה מ-800 תלמידים.