cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב בורובסקי
יעקב בורובסקי (נולד ב-29 ביולי 1951). הוא עורך דין ישראלי שכיהן כניצב במשטרת ישראל וכיועץ במשרד מבקר המדינה.
ביוגרפיה
בורובסקי נולד בשכונת קריית אליעזר שבחיפה וגדל בעכו. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה לתפקיד לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה, ולאחר מכן שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון).
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים פיקד על מוצב 103 ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה. בהמשך לחם בקרב ההבקעה לרמה הסורית. לאחר המלחמה, בעת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, שימש מפקד פלוגה בגדוד 51.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה ובמינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
במשך 30 שנות שירותו במשטרת ישראל החזיק בורובסקי בשורת תפקידי פיקוד: מפקד מרחב העמקים, מפקד משטרת חיפה בשנים 1993–1995, מפקד המכללה לקצינים בכירים, סגן ראש אגף מבצעים, ולאחר העלאתו לדרגת ניצב - ראש אגף התכנון ומפקד המחוז הצפוני. בשנת 2004 הועלה שמו בין המועמדים לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
בשנים 2005–2008 היה בורובסקי יועץ במשרד מבקר המדינה ועמד בראש צוות המאבק בשחיתות שלטונית. בדיקת החשדות נגד אהוד אולמרט ואברהם הירשזון היו בין עיסוקיו העיקריים, עד לפרישתו מהתפקיד בראשית 2008.
ב-2009 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתפקיד מנהל רשות המיסים, אך לבסוף נשאר המנהל דאז בתפקידו. ב-2010 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה נתניהו לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך לא נבחר.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש בורובסקי עורך דין-שותף במשרד עורכי הדין "אשבול-בורובסקי ושות'". בדצמבר 2013 החליטה ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין להעמיד את בורובסקי לדין משמעתי, זאת בעקבות דברים שאמר ושודרו בתוכנית התחקירים "המקור" בערוץ 10. בכתבה נראה בורובסקי מדריך אדם מטעם התוכנית, שהתחזה לפעיל בחירות והסתבך במימון לא חוקי של בחירות מקדימות, כיצד לטוות גרסה למבקר המדינה. במאי 2015 הגיש בורובסקי תביעת דיבה, יחד עם שותפתו למשרד עו"ד שולמית אשבול, נגד ערוץ 10, רביב דרוקר ומיקי רוזנטל, וכן נגד עו"ד רונאל פישר עקב שידור הכתבה. במאי 2017 מחק את תביעת הדיבה לאחר גישור.
בפברואר 2015 נשכר כיועץ על ידי ראש הממשלה נתניהו, בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה בנוגע להתנהלות במעונות ראש הממשלה, ויצא להגנתו של נתניהו.
במרץ 2021 התראיין בורובסקי לסרט התיעודי "השוטרים הנוקמים" אשר גולל את סיפור פרשת השוטרים הנוקמים בו הטמינו שוטרים מטעני חבלה ברכבו ובבית בבעלותו של העבריין מיכאל מור כנקמה על זריקת רימונים לבתיהם. בורובסקי שהיה מפקד המחוז הצפוני בחלק מהזמן בו התרחשו האירועים לא גינה את מעשיהם של השוטרים וטען כי השוטרים פעלו מתוך חוסר ברירה והגנה עצמית.
בחודש מאי 2023 הכריז בורובסקי על כוונתו להתמודד לראשות העיר חיפה בפעם השלישית.
חיים פרטיים
נשוי לשושי ואב לארבעה.
עמנואל נוי-מאיר
ביוגרפיה
נוי-מאיר נולד בשם עמנואל נוֹיְמַאיֶיר (Neumeyer) ב-1941 בקולוניה החקלאית אביגדור (Avigdor) שבמחוז אנטרה ריוס בארגנטינה לאלכסנדר קארל נוימאייר (1910–1989), יליד גרמניה, בנו של עורך הדין ושופט בית המשפט העליון בבוואריה אלפרד נוימאייר (1867–1944), ממנהיגי הקהילה היהודית בבוואריה, שהצטרף לבנו בארגנטינה ב-1941.
בשנת 1950 עלה לישראל. בשנים 1959–1961 שירת בצה"ל.
בשנת 1965 סיים לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1966 קיבל בה תואר שני בבוטניקה. בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור בביוגאוגרפיה מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה. חזר לאוניברסיטה העברית ומונה בה למרצה בפקולטה לחקלאות. בשנת 1976 עלה לדרגת פרופסור חבר, ומשנת 1979 היה פרופסור מן המניין, מינוי בו החזיק עד פרישתו לגמלאות בשנת 2007.
נפטר בחיפה ב-6 באוקטובר 2009, במהלך ניתוח החלפת מסתם בלב.
תפקידים נוספים
שיתף פעולה עם האקולוג, פרופסור בריאן ווקר (Brian Walker) בהגדרת שיטה אוניברסלית לסיווג כל שינוי באופיים של חברות צמחים בעקבות תהליכים טבעיים, רעייה או התערבויות של בני אדם. כיום זו השיטה המקובלת בארצות הברית לניתוח השינויים בצומח בשטחים פתוחים, בעיקר במערב החצי שחון. הפעילות הבינלאומית של עמנואל נוי-מאיר לא צמצמה את התעניינותו בנושאים אקולוגיים בארץ. הוא ערך סקר מקיף של בעיות היעור של קק"ל בארץ, ניהל את הוועדה שחקרה את המשמעויות של שריפות ענק ביערות ובחורש הטבעי בכרמל, חקר את תופעת ההתפרצות של נברנים בגליל המזרחי ובגולן, חקר את בעיות השימור של "אם החיטה" בגליל, הקים את המרכז לחקר הגולן, היה שותף מבוקש במחקרי מרעה בכרי דשא בגליל ובחוות מגדה בנגב הצפוני.
פוסט-ציונות
פּוֹסְט-ציונות היא תפיסת עולם לפיה האידאולוגיה הציונית הגשימה כבר את מטרתה, ושמטילה ספק בחשיבותה ובצורה בה היום. כפי שהגדיר זאת תום שגב: ישראל כבר אינה חיה למען העבר אלא למען החיים עצמם, וזו תמצית החלום הציוני.
שמה של הגישה הוא צירוף של הקידומת פּוֹסְט (שאחרי־) והמילה ציונות. פוסט היא קידומת מקובלת בשמן של תנועות שמערערות על עקרונות של תנועות שקדמו להן. המונח נטבע באנגלית על ידי הלל קוק, שליח ארגון שטרן בארצות הברית, בטור בשם זה בניו יורק הראלד טריביון מ-10 בדצמבר 1947. במאמר צידד קוק בהפרדה רעיונית בין "האומה היהודית" שאינה נפרדת מהדת היהודית, לבין העם העברי.
שגב טוען כי המונח "פוסט-ציונות" משמש להערכת מצב, בבחינת: "הציונות מיצתה את תפקידה, בהצלחה ניכרת, וישראל עוברת לשלב הבא". לדבריו, "יש הרואים בכך מטרה, יש הרואים בכך איום. לא קל להסכים מיהו 'פוסט-ציוני', כי לא קל גם להסכים מיהו ציוני".
מאפייני תפיסות פוסט-ציוניות
פוסט-ציונות היא כינוי למגוון של תפיסות ועמדות שונות שמאחוריהן עומדת ביקורת גלויה או מרומזת על אחת או יותר מן הדעות הרווחות בקבוצות ציוניות שונות. פוסט-ציונים מעלים שאלות שונות בקשר לציונות ולמדינת ישראל, ביניהן: כל השאלות הנ"ל הועלו ואף מועלות גם על ידי ציונים, אולם, הפוסט-ציונים מדגישים במיוחד נקודות אלה בערעורם על הנחות היסוד הציוניות.
פוסט-ציונות במסגרת התפתחות סוציולוגית
תמורות שחלו בחברה בישראל בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים הביאו לשינויים ניכרים בגישות ובערכים המאפיינים ציבורים נרחבים בחברה זו. שינויים אלו מתקיימים הן בתחום הכלכלי - ליברליזציה של המשק הישראלי ופתיחתו לשוק העולמי, והן בשבירת ההגמוניה התרבותית של תנועת העבודה הסוציאליסטית, שהייתה קיימת עד תקופה זו. נקודת המפנה הבולטת הייתה עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, אשר כשלעצמה נתנה ביטוי להתחזקות העמדות הציוניות היותר קיצוניות. בתקופה זו חלו מספר שינויים במקביל, לרבות התנגדות להתחזקות המרכיב הציוני והימני בשלטון. אולם לא ניתן להסיק מכך שכולם נובעים מגורם אחד, ולא ניתן לייחס את כולם לתופעה הקרויה "פוסט-ציונות".
לשינויים בחברה הישראלית, אליהם נלווית תופעת הפוסט-ציונות, מאפיינים במספר תחומים:
פוסט-ציונות כתנועה אינטלקטואלית
לפי עדי אופיר, בספרו "עבודת ההווה", פוסט-ציונים הם אלו אשר לפיהם העידן הציוני בא אל קיצו והפרויקט הציוני אינו יכול עוד להמשיך:
על אף שקיימים אינטלקטואלים המכנים עצמם 'פוסט-ציונים', רבים אינם מוכנים לאמץ כינוי זה. למעשה, כינוי זה משמש פעמים רבות ככינוי גנאי, כתואר לאדם שדעותיו הקיצוניות הוציאו אותו אל מחוץ למחנה הציוני. לכן, לא רבים האינטלקטואלים המוכנים להתהדר בו.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להופיע באקדמיה הישראלית פרסומים המכנים את עצמם פוסט-ציונים, וזאת בעקבות דיון שהתקיים זה זמן מה בסוגיית אירועי מלחמת העצמאות, תחת הכותרת של "ההיסטוריונים החדשים". שני האירועים הבולטים בתהליך זה הוא תחילת הופעתו, בשנת 1991, של כתב העת תאוריה וביקורת, והופעת הספר החברה הישראלית - היבטים ביקורתיים, שני אתרים שסיפקו במה לקולות פוסט-ציוניים. האווירה הציבורית בעקבות הסכם אוסלו, שהניחה שהסכסוך הישראלי-ערבי עומד בפני סיום, תרמה אף היא להתפתחות מגמה זו. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה השתנתה אווירה זו. ויש רבים הסבורים כי המגמה הפוסט-ציונית נמצאת בנסיגה.
הדבר (קומיקס)
הדבר (באנגלית: The Thing) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו של הדבר הופיעה לראשונה בחוברת The Fantastic Four #1 מנובמבר 1961, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הדבר הוא האלטר אגו של בנג'מין ג'ייקוב "בן" גרים, אסטרונאוט לשעבר של סוכנות נאס"א, אשר קיבל כוחות על בעקבות התפרצות סולארית ובכך הפך לענק ובעל עור סלעי. מאוחר יותר, ייסד הדבר את קבוצת ארבעת המופלאים, זאת לצד חבריו ריד ריצ'רדס, סוזן סטורם וג'וני סטורם, אשר נפגעו גם הם מההתפרצות הסולארית וקיבלו כוחות על.
דמותו של הדבר מדורגת במקום העשירי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר, וכן במקום ה-18 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים לפי אתר IGN. את דמותו של הדבר גילם בסרטי הלייב אקשן "ארבעת המופלאים" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" השחקן מייקל צ'יקליס, ובסרט האתחול "ארבעה מופלאים" השחקן ג'יימי בל.
קבלת הכוחות
ריד ריצ'רדס, שנהיה מדען מצליח ומפורסם, יצר קשר עם בן, וסיפר לו כי הוא הצליח לבנות את ספינת החלל עליה דיברו, ומזכיר לבן את הבטחתו להצטרף אליו במסע. ממשלת ארצות הברית מסירה את תמיכתה מפרויקט ספינת החלל של ריצ'רדס, ואוסרת לו לטוס בה. למרות זאת, ריצ'רדס מחליט לבצע את הטיסה, ונעזר בבן, וכן במושא אהבתו סוזן סטורם ואחיה ג'וני סטורם. בתחילה, בן מתנגד להצטרף לטיסה, אף על פי שהבטיח, אך סוזן מצליחה לשכנעו.
הארבעה חודרים לחגורת ואן אלן, כאשר מתרחשת בה סערת קרינה קוסמית. הספינה אינה מגינה על הארבעה, והם נחשפים לקרינה הקוסמית, ולאחר מכן מתרסקים לעבר כדור הארץ. לאחר ההתרסקות, כל אחד מהארבעה מגלה כי גופו קיבל כוחות על: סוזן קיבלה את היכולת להפוך לבלתי נראית וליצור שדה אנרגיה סביב גופה, ריצ'רדס קיבל את היכולת למתוח את גופו כגומי, ג'וני קיבל את היכולת להפוך את גופו ללפיד אש, לירות מהידיים כדורי אש ולעוף, ובן קיבל כוח מוגבר מאוד שמתחזק וגובר עם הזמן שהופך את גופו עשוי מסלע קשיח, דבר המקנה לו חסינות כנגד רוב הפגיעות הפיזיות, לרבות כדורים חודרי-שריון ואש רותחת. לאחר שהארבעה מתוודעים לכוחותיהם, ריצ'רדס מציע לחבריו להשתמש בכוחותיהם כדי לשפר את האנושות ולשמור עליה, ואלו מסכימים, ונותנים לעצמם שמות חדשים: סוזן מאמצת את השם "האישה הבלתי-נראית", ריצ'רדס מאמץ לעצמו את השם "מיסטר פנטסטיק", ג'וני מאמץ לעצמו את השם "הלפיד האנושי" ובן מאמץ לעצמו את השם "הדבר", והם קוראים לעצמם "ארבעת המופלאים". הקרב הראשון שלהם כקבוצה עם כוחות-העל, נערך מול איש החפרפרת.
אף על פי שאהב להגן על כדור הארץ, בן היה מתוסכל מכך שבניגוד לחבריו, הוא כלוא בתוך כוחותיו ואינו יכול לחזור לצורתו האנושית. לאחר בקשות חוזרות ונשנות, ריצ'רדס הבטיח לבן כי ביום מן הימים הוא יימצא תרופה שתחזיר אותו לצורתו האנושית. עם זאת, כאשר בן פוגש פסלת עיוורת בשם אלישה מאסטרס, בן מפתח התנגדות לא מודעת להפיכת גופו לצורה אנושית, זאת מתוך מחשבה כי מאסטרס לא תאהב אותו אם הוא יחזור לצורתו האנושית, מכיוון שהיא מעדיפה אותו בצורתו המפלצתית. הוא נלחם בענק הירוק כאשר שני הגיבורים היו בתקופה מוקדמת בקריירה שלהם, וחזר באופן זמני לצורתו האנושית, כשלאחר מכן חזר לצורת "הדבר" כדי להילחם בנבל-העל דוקטור דום.
מלחמות סודיות, חזרה לקבוצה, מלחמת אזרחים
כאשר בן גילה על חלקו בקרן ארבעת המופלאים, שבו אף אחד לא נגע וגדל לסכומים גבוהים, הוא נעשה למולטי-מיליונר, והחל לצאת לדייטים עם שחקניות קולנוע, לצאת למסעות עם בן-סנדקותו פרנקלין ריצ'רדס, ואימץ לזמן מה את לוקג'או כחיית מחמד. הוא השתמש בכספו לבניית מרכז קהילתי ברחוב יאנסי, "מרכז גרים לנוער", הקרוי על שם אחיו המנוח. המעשה הוביל אותו לקונפליקטים עם כנופיית יאנסי, שחשבו כי הוא קרא למקום על שמו, והתפייסו איתו לאחר שהבינו את טעותם. בנוסף, הוא חגג "בר מצווה" לרגל 13 שנים לפעילותו כדבר, באירוע פוקר אליו הזמין רבים מגיבורי יקום מארוול.
מלחמת אזרחים, פלישות הוורבאונד והסקרול, עידן הגיבורים
בתחילת מלחמת האזרחים ביקום מארוול הנוגעת לחוק רישום העל-אנושיים, בן תמך בצדו של טוני סטארק/איירון מן התומך בחוק הרישום. אולם, לאחר שהיה עד לקרב בין כוחותיו של איירון מן לבין כוחות ההתנגדות של קפטן אמריקה, שהסתיים במותו של חבר בכנופיית יאנסי, בן החליט כי הוא נטרלי לאחר שראה שלשני הצדדים לא אכפת מהאזרחים המעורבים. הוא עזב את ארצות הברית לחופשה בצרפת, שם סייע לקבוצת "גיבורי פריז". הוא נראה מגן על אזרחים במהלך הקרב בין שני צדדי המתרס בניו יורק. ריד וסוזן מחליטים לפרוש זמנית מהקבוצה בעקבות הקרב, ואותם מחליפים טצ'אלה/הפנתר השחור וסטורם, בהתאמה. בן היה אחד מנושאי ארון הקבורה במהלך הלווייתו של קפטן אמריקה, לצד טוני סטארק, סאם וילסון, ריק ג'ונס, טצ'אלה וקרול דנברס, ונתן הספד.
כאשר הענק הירוק חוזר לכדור הארץ מגלותו בכוכב הלכת סאקאר בליווי קבוצת וורבאונד במטרה לנקום בקבוצת אילומינטי שהגלתה אותו, בן נלחם בענק הירוק כדי לקנות זמן לריד ריצ'רדס, ומובס. הוא נראה שבוי במדיסון סקוור גארדן, אותה הענק הפך לזירת גלדיאטורים, עם דיסק שליטה מוצב עליו. לאחר הבסתו של הענק ושחרורם של השבויים, בן מסייע לספיידרמן ולוק קייג' בתקיפת קבוצת וורבאונד, ונכנס לקרב נגד קורג. הקרב נקטע כאשר הרואים, חבר הקבוצה, שואב אנרגיה מבן וקורג כדי לתקן את מנהטן הניזוקה.
במהלך פלישת גזע הסקרול, לייג'ה מתחזה לסוזן ומעבירה את בניין בקסטר של ארבעת המופלאים לאזור השלילי, זאת בזמן שבן, ג'וני, פרנקלין וולריה, בתם של ריד וסוזן, נמצאים בו. זמן לא רב לאחר המעבר, חרקים ענקיים מהאזור השלילי תוקפים את בניין בקסטר, ובן ניצב להגנה על פרנקלין וולריה. בסיועו של הטינקרר, אותו בן מחלץ מכלא באזור השלילי, בן החזיר את בניין בקסטר ליקום מארוול, אך השאיר מאחור את לייג'ה. בעקבות המצור על אסגרד, לוק קייג' מגייס את בן לקבוצת האוונג'רס החדשים, במקביל לפעילותו בקבוצת ארבעת המופלאים.
הפחד עצמו, החטא הקדמון, שומרי הגלקסיה
במהלך אירועי "הפחד עצמו", בן מרים את אחד משבעת פטישי הראויים, והופך לאנגריר שובר הנשמות, אחד מגנרלי "הנחש". אנגריר הורס את רחוב יאנסי ואת מגדל האוונג'רס, ונלחם בספיידרמן ובריד וסוזן. הוא נהרג בידי תור במהלך קרב לצד הענק הירוק/נול שובר העולמות, אך מוחזר לחיים כדבר ולא כאנגריר בידי פרנקלין.
זמן מה לאחר מכן, אואטו הצופה נרצח והנבל הידוע כגלגל-העין חושף את סודותיה של עינו של אואטו לעולם. הדבר מגלה כי ג'וני סטורם חיבל במכונה שהייתה יכולה להחזירו לצורת אנוש, תוקף אותו, ולאחר מכן נראה ליד גופתו של מאסטר הבובות, לאחר שכנראה וגרם למותו. הוא נשלח למאסר בכלא הרפסודה, שם הוא מותקף בידי מספר נבלי-על בפקודת מנהיגתם, שרון ונטורה. בהמשך מתגלה כי בן הופלל, והוא מוברח מהכלא בידי הענקית הירוקה, איש הנמלה וסאנדמן. לאחר מכן מתגלה כי מאסטר הבובות בחיים, ומאסטר הבובות שנמצא מת הגיע מיקום כיס שנוצר בידי פרנקלין ריצ'רדס, ונהרג בידי נבל בשם "האיש השקט".
לאחר התנגשות בין יקום ארץ-616 ויקום ארץ-1610, ריד ריצ'רדס מארץ-616 מפעיל "ספינת הצלה", שמטרתה להציל כמה שיותר בני-אדם, לאחר קרב קשה שבסופו מערך ההגנה של ארץ-616 הושמד בידי מערך ההתקפה של ריד רצ'רדס מארץ-1610. לאחר שספינת ההצלה מופעלת, נגרמת תקלה, שמביאה למותם של חברי ארבעת המופלאים מארץ-616, ביניהם בן, מלבד ריד. בסוף העלילה, ריד מקבל כוחות אלוהיים, משחזר את היקומים שהושמדו ומחייה את האנשים שנהרגו, ויוצא למסע עם סוזן, פרנקלין, ולריה וקרן העתיד לשחזור המולטי-יקום לשלמותו לפני מעשיו של דוקטור דום וההתנגשויות. בעקבות כך, קבוצת ארבעת המופלאים מפורקת; ג'וני מצטרף לחטיבת האוונג'רס המאוחדים, ובן מצטרף לקבוצת שומרי הגלקסיה. כאשר הקבוצה נקראה לסייע לקרול דנברס במלחמת האזרחים השנייה, ספינתם של שומרי הגלקסיה ניזוקה והם נתקעו בכדור הארץ. לאחר ויכוחים בין חברי הקבוצה, הקבוצה התפרקה, ובן גויס בידי מנהלת סוכנות S.H.I.E.L.D. מריה היל לחקור את מעשיו של דוקטור דום, שבנה לעצמו מעין חליפת איירון מן והחל לבצע מעשי גבורה.
במהלך קשת-הסיפור "האימפריה הסודית", בן נראה כחבר בתנועת ההתנגדות המחתרתית לארגון הידרה, שהשתלט על ארצות הברית.
אמילי בט ריקרדס
אמילי בט ריקרדס (באנגלית: Emily Bett Rickards; נולדה ב-24 ביולי 1991) היא שחקנית קנדית. ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור פליסיטי סמוק (אנ') בסדרה "החץ" (2012–2020).
ביוגרפיה
ריקרדס נולדה וגדלה בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה. אמה היא ד"ר דיאן גריג, פסיכותרפיסטית חלומות בוונקובר.
כנערה השתתפה בהופעות מוזיקה וריקוד. לאחר שסיימה את לימודי התיכון עברה ללמוד בבית הספר לקולנוע של ונקובר, וסיימה את תוכנית יסודות המשחק. היא למדה ב-Alida Vocal Studio שבוונקובר.
בפברואר 2019, בית הספר לקולנוע בוונקובר הודיע על "מלגת לימודים ע"ש אמילי בט ריקרדס", שותפות בין בית הספר לריקרדס, למימון מלגה מלאה לשתי תוכניות המשחק של בית הספר, וכן מימון חלקי נוסף של $250,000 לתלמידים אחרים. ריקרדס תבחר גם היא את הזוכים.
קריירה
ב-2009 ריקרדס הופיעה בקליפ של הסינגל "Never Gonna Be Alone" של להקת הרוק הקנדית ניקלבק.
בשנת 2012, היא לוהקה לתפקיד של פליסיטי סמוק (אנ') בסדרת גיבורי העל "החץ" ברשת The CW (המבוססת על החץ הירוק של DC קומיקס). היא חתמה בתחילה על הופעה בפרק אחד, אבל הכימיה שלה עם סטיבן אמל יחד עם תגובות חיוביות של המעריצים הובילו אותה להופעה קבועה בעונה השנייה ואילך. דמותה הופיעה גם בסדרות-הבת "הפלאש", "אגדות המחר" ו"סופרגירל".
בשנה לאחר מכן היא קיבלה את התפקיד של לורן פיליפס בסרט הטלוויזיה "Romeo Killer: The Chris Porco Story".
בשנת 2015 הופיעה ריקרדס בתפקיד משני בסרט התקופתי "ברוקלין".
חיים אישיים
בעבר יצאה למשך תקופה קצרה עם השחקן קולטון היינס, ששיחק לצדה בסדרה "החץ".
ארכיב הבאוהאוס
ארכיב הבאוהאוס (בגרמנית: Bauhaus-Archiv) הוא ארכיב ומוזיאון במערב ברלין המתעד את יצירות של אסכולת הבאוהאוס שפעלה בברלין בין השנים 1919–1933.
היסטוריה
ארכיב הבאוהאוס נוסד בשנת 1960 בדארמשטאט בברכת ראשי תנועת הבאוהאוס ובהם ולטר גרופיוס. האוסף גדל בהדרגה וגרופיוס התבקש לתכנן מוזיאון להצגת האוסף. הבניין היה אמור להיבנות בדארמשטאט אולם בשל התנגדות מקומית המבנה לא הוקם. הסנאט של העיר ברלין הציע לממן את הפרויקט ולהקצות עבורו שטחים בקרבת הלאנדוורקאנאל שבמערב העיר, ובשנת 1971 עבר הארכיב לברלין. אבן הפינה של בניין הארכיב והמוזיאון הונחה בשנת 1976 והבנייה הסתיימה בשנת 1979 (אולם הבניין שנבנה שונה באופן מהותי מתוכניתו המקורית של גרופיוס, למעט צורת גג המבנה הייחודית). בשנת 1997 הוכרז המבנה כמבנה לשימור בשל חשיבותו הארכיטקטונית.
אוספים
בארכיב מצויים מסמכים רבים המתעדים את ההיסטוריה של אסכולת הבאוהאוס בתחום העיצוב, האדריכלות והאמנות. האוסף המוצג במוזיאון כולל עזרי לימוד, דגמים, תוכניות אדריכליות ותצלומים רבים. במוזיאון מוצגות יצירות של ליונל פיינינגר, יוהנס איטן, פאול קלי, וסילי קנדינסקי, לאסלו מוהולי-נאג', ורנר דרווס, אוסקר שלמר וגונטה שטולצל.
פעילויות
במוזיאון, לצד תערוכות הקבע, מוצגות מדי שנה ארבע תערוכות מתחלפות, וכן נערכים בבניין כנסים, הרצאות וקונצרטים.
אווה שלוס
אווה שלוס (באנגלית: Eva Schloss; נולדה ב-11 במאי 1929) היא סופרת יהודייה ניצולת שואה המתגוררת כיום בבריטניה. היא בתו המאומצת של אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק.
ביוגרפיה
אווה שלוס נולדה בווינה, אוסטריה. הוריה היו אריך ואלפרידה גירינגר. בעקבות האנשלוס, היגרה משפחתה לבלגיה, ובהמשך התיישבה באמסטרדם שבהולנד. באמסטרדם הכירה משפחת גירינגראת משפחת פרנק, ואווה התיידדה עם הבת הצעירה במשפחה, אנה פרנק, אם כי הן לא היו חברות קרובות.
ב-1940 נכבשה הולנד בידי הוורמאכט, ובמאי 1944 נשלחה כל משפחת גירינגר למחנה אושוויץ. אביה ואחיה נספו במחנה, אולם אווה ואמה שרדו ושוחררו בידי כוחות הצבא האדום.
ב-1945. הן חזרו לאמסטרדם, שם השלימה אווה את השכלתה ולאחר מכן למדה אמנות באוניברסיטת אמסטרדם. בנובמבר 1953 נישאה אמה לאוטו פרנק, אשר שכל את אשתו אדית ובנותיו מרגוט ואנה בשואה. הזוג עבר להתגורר בבזל.
שלוס פרסמה ארבעה ספרים על חוויותיה בשואה ומרצה על כך במוסדות חינוך. על פועלה להנצחת השואה, קיבלה בשנת 2001 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'מבריה, ועיטור של חברה במסדר האימפריה הבריטית. המחזאי האמריקאי ג'יימס סטיל שילב את סיפוריה במחזה "And Then They Came for Me" (ואז הם באו בשבילי).
אווה נישאה ב-1952 לצבי שלוס, ישראלי לשעבר, אותו פגשה במהלך לימודיה בלונדון. נולדו להם שלושה ילדים ולהם נכדים ונינים רבים באנגליה. צבי נפטר ב-2016. שלוס מתגוררת בלונדון.
פסגת דאגלס
פסגת דאגלס (באנגלית: Douglas Peak) היא פסגה שגובהה 1,525 מטרים מעל פני הים, המצוייה 20 קילומטרים דרומית מערבית להר קודרינגטון, ו-15 קילומטרים מזרחית להר מאר שבאנטארקטיקה.
סידאדה וליה
סידאדה וליה (פורטוגזית Cidade Velha או Sidadi בניב המקומי) היא עיר קטנה בדרום האי סנטיאגו בכף ורדה, השוכנת כ-15 ק"מ מערבית לבירה פראיה. היא נמצאת במקום בו ואדי קצר באורך של כארבעה קילומטרים מנקז את הרמה שבמרכז האי, ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי. מסיבה זו נופה של העיר מעט ירוק יותר מהנוף הצחיח המאפיין את האיים.
העיר היא העתיקה באיים, ועד 1770 שימשה כבירתם הראשונה. שמה הראשון היה "ריביירה גראנדה" (Ribeira Grande - "עמק גדול"), אך הוא שונה כדי להימנע מבלבול עם עיר נוספת באיי כף ורדה, הנושאת את אותו שם. בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר כ-1,400 תושבים. ב-2009 הוכרזה העיר כאתר המורשת העולמית הראשון במדינה, וזאת בזכות השרידים הקולוניאלים שבה.
היסטוריה
האיטלקי אנטוניו דה נולי (Antonio da Noli) ייסד במקום את היישוב הראשון באיי כף ורדה בשנת 1462. מתיישבים ממדיירה הובאו ליישוב החדש, וחשיבותו עלתה בשנת 1466 כאשר הוענק לו מונופול על סחר העבדים. העבדים הובאו אל ריביירה גראנדה מסיירה לאון ומגינאה ביסו, ונשלחו ממנה הלאה לברזיל ואל האיים הקריביים. העמק בו שוכן היישוב שימש כבית מאסר טבעי, והעבדים הוטבלו בכנסייה המקומית שהוקמה בשנת 1495, במטרה להעלות את ערכם.
וסקו דה גמה עצר בריביירה גראנדה בדרכו להודו בשנת 1497, וכך עשה גם כריסטופר קולומבוס במסעו השלישי לאמריקה בשנת 1498. ב-1532 נקבע היישוב כמקום מושבו של בישוף, וב-1572 זכה למעמד של עיר. סר פרנסיס דרייק תקף את העיר בשתי הזדמנויות ב-1585 וב-1586, אך העיר שמרה על חשיבותה, וב-1593 נבנתה על הרמה שבעורפה המצודה המלכותית של פיליפוס הקדוש. העיר איבדה את מעמדה לאחר שבשנת 1712 נבזזה ונהרסה על ידי צרפתים, וב-1770 נקבעה בירת האיים בפראיה הסמוכה.
מצודת פיליפוס הקדוש
צורתה של המצודה כשל טרפז, אורכה המרבי 100 מטרים ורוחבה המקסימלי עומד על 70 מטרים. בצידה המזרחי והמערבי נבנו שני מגדלי שמירה (בסטיונים) בצורת מחומש מושלם, ומצפון ומדרום שני בסטיונים חלקיים. חומות המצודה עשויות מאבן, והשער הראשי קבוע בצד הדרום-מערבי הפונה אל העיר. הסברה היא כי במצודה ניצבו תשעה תותחים. בחלקה הדרומי של רחבת המצודה שוכן בית המפקד ומולו קפלה המוקדשת לגונסאלו הקדוש (São Gonçalo). במרכז הרחבה נחפרה באר וסביבה ניצבים מחסני הנשק ואבק השרפה (בצד הדרום-מזרחי) ורובעי המגורים (בצד המערבי).
אתרים נוספים
הכנסייה שהוקדשה לגבירתנו של הרוזרי (Nossa Senhora do Rosário) הוקמה בשנת 1495 בסגנון גותי מנואליני. כנסייה זו עדיין פעילה כיום. הקתדרלה (Sé Catedral) הוקמה בין 1555 ל-1693, אך שנים ספורות לאחר מכן הוחרבה על ידי הצרפתים, וחורבותיה נמצאות במרכזה של העיר. מנזר פרנציסקוס הקדוש (Convento de São Francisco) הוקם באמצע המאה ה-17, אך גם הוא נהרס באופן חלקי בשנת 1712. על חוף האוקיינוס במרכז העיר, ניצב עמוד אבן מונומנטלי המכונה "פלוריניו" (Pelourinho), והוא העתיק באיים.
נסים כהן (לוחם אצ"ל)
נסים כהן (1908 - דצמבר 1989) היה מפקד באצ"ל. ברוב שנותיו בארגון היה מפקד סניף תל אביב של האצ"ל.
ביוגרפיה
נסים כהן נולד בשנת 1908 בתימן להורים שלום ורחל. בשנת 1910 עלתה משפחתו לארץ, והשתקעה בשכונת מחנה יוסף. כהן רכש השכלה כללית, והיה מהראשונים שהצטרפו לתנועת הנוער בית"ר בשנת 1926, ונמנה עם מפקדיה הראשונים. במאורעות תרפ"ט באו לידי ביטוי כושרו המנהיגותי ועוז רוחו כשהשתתף בהגנת שכונת שפירא, שכונות א' וב' (כיום שדרות ח"ן) ושכונת קריית שאול. במאורעות תרצ"ו מונה מטעם האצ"ל למפקד פלוגה על אזור הדרום מזרחי של העיר שגבל עם ערביי יפו.
הוא נטל חלק בטלטלות הארגון, הן בפילוג בשנת 1937 והן בפילוג בשנת 1941. הוא מונה למפקד האצ"ל באזור ת"א, ונמנה עם המפקדה הראשית הארצית של האצ"ל. תרם רבות לשיקום הארגון בעיר. בעת שהות דוד רזיאל בעיראק במאי 1941 הוא מונה לממלא מקומו כמפקד הארגון. עם מותו של רזיאל, התמנה להיות מפקד האצ"ל. אולם לאחר תקופה קצרה הוא המליץ להעביר את הפיקוד לחברו יעקב מרידור.
מרידור סיפר על אותה התקופה כך: "קרה מקרה שמפקד ירושלים החליט לשים פצצה על דלתו של... בניגוד לכל דעה אחרת. הוא לא הביא את העניין בפני המפקדה... כינסנו את המפקדה ופתאום באה הצעה של חבר נוסף במפקדה שמציע את מפקד ירושלים כמפקד האצ"ל. אני הייתי המום, ... לפני שחשבתי מה לעשות ואיך להגיב, קפץ ניסים והציע אותי כמפקד האצ"ל וזאת מבלי להתייעץ איתי".
בין השנים 1939–1944 ידע נסים כהן פעילות מבצעית רבה וענפה, ובכלל זה פיקוד על העלאת עולים בלתי לגאלים מטעם הארגון. הוא נעצר ונכלא פעמים רבות בכלא ביפו, בצריפין, בלטרון, בכלא המרכזי בירושלים, בכלא מזרע ובכלא עכו. זאת עד לאוקטובר 1944 כשגורש לאפריקה יחד עם 250 פעילי האצ"ל. נפטר בדצמבר 1989 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק בת"א.
קישורים חיצוניים
נסים כהן על האצ"ל ועל מאסרו, ראיון עם נסים כהן שהוקלט ב-1981
מהפכה של שמחה
מהפכה של שמחה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים ליאור נרקיס ועומר אדם. השיר יצא לאור ב-17 באוגוסט 2014 כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של עומר אדם, מודה אני, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דורון מדלי, הולחן על ידי מדלי וינון יהל והופק על ידי יהל. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני.
השיר זכה לביקורות מעורבות, שליליות ברובן. בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בשלילה תוך שהעניק לו כוכב זהב אחד וחצי בלבד.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. העלה עומר אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-36 מיליון. כמו כן, הקליפ נמצא ברשימת הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב.
סטרדון
סטרדון (קרואטית: Stradun), ידוע גם בשם Placa, הוא רחובה הראשי של דוברובניק בקרואטיה. אורכו של הרחוב 300 מטרים, כיוונו מזרח-מערב והוא נמצא באזור העתיק של העיר, המוקף בחומות דוברובניק.
טרם סלילת הרחוב הייתה באזור תעלה ביצתית שהפרידה בין רגוסה, שמה הישן של העיר, והיישוב דובראווה. התעלה יובשה במאה ה-13, לקראת סלילת הרחוב. בקצוות הרחוב שני שערים, שער פילה (Vrata od Pila) בקצהו המערבי ושער פלוצ'ה (Vrata od Ploča) בקצהו המזרחי, בנוסף למזרקה ומגדל שעון בכל קצה.
כל המבנים שנבנו בעיר החל מהמאה ה-17 מאכלסים חנות בקומת הקרקע, עם חזית המכילה דלת וחלון תחת קשת חצי מעגלית, כשהמכירה מתבצעת מעל אדן החלון שמשמש מעין דלפק. בחלקה האחורי של החנות מחסן עם כניסה מהסמטה האחורית. הקומה הראשונה בכל מבנה תוכננה לשמש למגורים, בעוד הקומה השנייה הכילה חדרים לשימושים שונים. המטבח נבנה בעליית הגג מעל הקומה השנייה, כדי למנוע התפשטות של שריפות.
רבים ממבניה ואנדרטאותיה ההיסטוריים של העיר ממוקמים לאורך הסטרדון, ובשל כך הרחוב משמש כטיילת פופולרית לתיירים. התהלוכה לרגל יום בלזיוס הקדוש חולפת לאורך הרחוב כל שנה ב-3 בפברואר. כמו כן נערכים ברחוב קונצרטים והוא משמש כמקום מועדף לחגיגות השנה החדשה.
וולטיקותריום
וולטיקותריום (שם מדעי: Volaticotherium) הוא סוג של יונק נכחד שחי לפני 164 מיליון שנה באמצע היורה. הוא היה שייך לסדרה נכחדת בשם אאוטריקונודונטים אשר נכחדה עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה. הוא נמצא בחפירות במונגוליה הפנימית, סין. יונק זה נחשב ליונק המעופף הקדום ביותר.
יונק זה היה דומה במראהו לסנאי מעופף, והיה בעל קרומי תעופה דומים. הגולגולת שלו הייתה קטנה והוא היה בעל שיניים של אוכלי חרקים כמו עטלפים, אך עם ניבים ארוכות מעט. היו לו זרועות ארוכות וזנב ארוך ועבה והוא היה מכוסה פרווה. ייתכן שהיה פעיל בלילה כדי לחמוק מדינוזאורים או פטרוזאורים טורפים, בדומה לסנאים המעופפים של היום.
בתרבות
יונק זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
חיל האוויר של ארצות הברית
חיל האוויר של ארצות הברית (באנגלית: United States Air Force - USAF, נקרא בעברית בקיצור חה"אא – חיל האוויר האמריקאי) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. החיל הוקם בשנת 1917 (בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה), והפך לזרוע נפרדת ב-18 בספטמבר 1947. החיל הוא חיל האוויר הגדול ביותר בעולם הנמצא בראש החץ של הפיתוח הטכנולוגי האווירונאוטי. חיל האוויר האמריקאי מהווה כלי מפתח במלחמותיה של ארצות הברית, והעליונות האווירית של ארצות הברית היא משתנה מרכזי במעמדה האסטרטגי העולמי. תעשיית הפיתוח האווירונאוטי לחיל האוויר האמריקאי נחשבת להיות הטובה בעולם, ומדינות רבות רוכשות את כלי הטיס המובחרים שלה, ביניהן גם מדינת ישראל. נכון לשנת 2021 החיל מפעיל 5,562 כלי טיס ו-400 טילים בלסטיים בין יבשתים. תקציב החיל הוא כ-156 מיליארד דולר ועם כוח אדם הכולל 329,614 חיילים בשירות פעיל, 174,765 חיילי מילואים ואנשי המשמר הלאומי.
הקמת החיל
שלוש שנים אחרי טיסתם הראשונה של האחים רייט, בדצמבר 1906, צבא ארצות הברית פרסם דרישה למטוס צבאי. ב-10 בפברואר 1908 נחתם חוזה עם האחים רייט, והם החלו לייצר מטוסים עבור הצבא. בשנת 1912 הוקמה מחלקה אווירית בחיל הקשר של הצבא, ובשנת 1917, בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הוקם "שירות האוויר" של הצבא. שירות האוויר סיפק הגנה וסיוע לכוחות הקרקע, וזכה להצלחה רבה גם בקרבות אוויר. הכוח הקרבי האווירי הגדול הראשון של ארה"ב נוצר כאשר הוקם שירות אווירי כחלק מחיל המשלוח האמריקאי (AEF) בפיקודו של הגנרל ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג. הגנרל מייסון פטריק פיקד על "שירות האוויר" של חיל המשלוח וסגנו היה בריגדיר גנרל בילי מיטשל. יחידות תעופה אלו, שחלקן אומנו בצרפת, סיפקו תמיכה טקטית לצבא ארה"ב, במיוחד במהלך קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון. בין אלופי ההפלות של שירות האוויר של היו קפטן אדי ריקנבקר ולוטננט שני פרנק לוק. במקביל ליצירת כוח קרבי זה, מערך התעופה של צבא ארצות הברית הוסר משליטת חיל האותות והוצב ישירות תחת אחריותו של מזכיר המלחמה. משרת תת מזכיר הוקמה כדי להנחות את שירות האוויר של הצבא, שהייתה לו אחריות כפולה לפיתוח ורכש של מטוסים, והעלאה והדרכה של יחידות אוויריות. עם תום מלחמת העולם הראשונה, שירות האוויר של חיל המשלוח פורק ושירות האוויר של הצבא בארצות הברית שוחרר ברובו לאזרחות. [[קובץ:Usaroundelevo.gif|ממוזער|רונדל חיל האוויר האמריקני לאורך השנים1. מאי 1917 - פברואר 1918
2. פברואר 1918 - אוגוסט 1919
3. אוגוסט 1919 - מאי 1942
5. יוני 1943 - ספטמבר 1943
6. ספטמבר 1943 - ינואר 1947
]] בשנת 1920 הפך המערך לזרוע של הצבא (חילות הקרקע) ובשנת 1926 שירות האוויר אורגן מחדש כחיל של צבא היבשה, והפך לגיס האווירי של צבא ארצות הברית (United States Army Air Corps - USAAC). מספר המטוסים של החיל גדל בצורה משמעותית, נערכו ניסויים בתדלוק אווירי, ופותחו מטוסים מתקדמים. במהלך תקופה זו, החל חיל האוויר להתנסות בטכניקות חדשות, ופיתח את המפציצים הראשונים ממתכת ומטוסי קרב חדשים. האמריקאים היו מוקסמים מתעופה בשנות ה-20 וה-30 ורבים בציבור האזרחי סירבו לאפשר לשמרנות של מחלקת המלחמה לחסום חדשנות. הגנרל בילי מיטשל, המשנה לראש שירות האוויר, ביקש לקבל אחריות על משמר החופים של ארצות הברית, שהיה אז נתון לגמרי באחריותו של הצי. הוא יצא בהצהרות בפומבי והתעקש שמטוסיו יוכלו להטביע אוניות מערכה מדי יום אם יידרשו, טענה שהוכחה בשורה של בדיקות שהגיעו לשיא בהטבעת דרדנוט שהוחכרה בתום המלחמה מהצי הקיסרי הגרמני. מיטשל חצה קו אדום ב-1925 כשהאשים את הצי, דרך הודעה פומבית לעיתונות, ב"חוסר כשירות, רשלנות פושעת וניהול שגובל בבגידה של ההגנה הלאומית". הוא הועמד לבית דין צבאי מתוקשר כפי שתכנן, והורשה לפרוש את התיאוריה שלו שכוח אווירי לבדו יספיק כדי לנצח במלחמה הגדולה הבאה. הוא הורשע, והודח מתפקידו. הוא הפך לגיבור פופולרי ודעת הקהל השפיעה על החלטת מחלקת המלחמה לחזק את חיל האוויר ולקדם הקצאת משאבים נוספים עבורו. הטיעון העיקרי של מיטשל היה שהכוח האווירי צריך להיות אוטונומי - צריך להיות נשלט על ידי טייסים שמבינים את הטכנולוגיה החדשה, טקטיקות חדשות, אסטרטגיות חדשות, ושלא יבזבזו נכסי אוויר יקרים בניסיון לסייע לצבאות ולציים של פעם. עד מותו בשנת 1936 מיטשל, כאזרח, היה נביא בלתי נלאה של חשיבות הכוח האווירי בפני קהלים אזרחיים רבים, אך הוא איבד קשר עם פיתוחים של עולם התעופה וחדל להיות בעל השפעה בתוך השירותים. יתרה מכך, ההתקפות הכמעט היסטריות שלו על ההרכב הקיים של הכוחות המזוינים קנו לו יריבים רבים. במהלך שנות העשרים והשלושים חיל האוויר הצליח בכמה פעלולי פרסום, אבל תמיד נראה שמקומו מואפל על ידי אזרחים קובעי שיאים אוויריים כמו צ'ארלס לינדברג (מבצע טיסת היחיד הטרנס-אטלנטית הראשונה), הווארד יוז או אמיליה ארהארט.
בשנת 1934 נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, נוכח השפל הגדול, קידם קיצוץ עמוק בתקציב הכוחות המזוינים, נגד עמדתם של המפקדים. הנשיא התעמת לא פעם עם ראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל דאגלס מקארתור, שבדיון סוער אחד אף אמר לנשיא: "כשנפסיד במלחמה הבאה, ונער אמריקאי גוסס, כידון אויב תקוע בבטנו ורגל אויב על חזהו, יפלוט את קללתו האחרונה, אני רוצה שהשם שיאמר, לא יהיה מקארתור אלא רוזוולט." בנקודה מסוימת מקארתור אף הגיש את התפטרותו לנשיא, אך האחרון סירב לקבלה. בתום עימות של הנשיא עם ראשי תעשיית התעופה הצבאית, החליט רוזוולט לפתע להעביר את אחריות משלוח הדואר האווירי לסמכות חיל האוויר כדי להגדיל את חשיבותו המעשית. תוך שבוע התרסקו שמונה מטוסים. תאונות מרובות של טייסי חיל האוויר חסרי הניסיון במטוסים בינוניים עם ציוד ניווט לקוי הדגישו את שבריריותו של השירות החדש, וחתרו תחת טענותיו של מפקדיו כי בזמן מלחמה הוא יכול לחולל ניסים. עם זאת, נוכח רוחות המלחמה, הנשיא רוזוולט היה מאמין מרכזי בחשיבות של הכוח האווירי במערכה הכוללת והעמיד מאחוריו גם את דעת הקהל וגם הקונגרס. כאשר החל גיוס לגיס האווירי באביב 1940, נוכח פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט היה נמרץ כמו כל עמיתיו בקריאתו להרחבת תפקידו חיל האוויר, קרא לתעשיות הנשק לבנות חמישים אלף מטוסים בשנה, וקידם, מתחת לפני השטח, מתנדבים שנשאו עימם את מיטב הדגמים החדשים לבריטניה למלחמתה נגד הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני).
בשנת 1935, כתוצאה מהמלצות של שתי ועדות ביקורת אזרחיות, המהלך הבא לקראת עצמאות של חיל האוויר התרחשה כאשר כל היחידות האוויריות, שחולקו עד כה לפיקודים יבשתיים שונים, קובצו יחד ככוח משימה אווירי תחת פיקוד אחד. מפקד חיל האוויר של המטה הכללי. הגיס האווירי, בראשותו של מפקד הגיס, המשיך להתקיים כבעבר אך כעת היה אחראי רק על אספקה, שדות תעופה והדרכה, ולמעשה המהלך חילק את חיל האוויר לשני זרועות נפרדות. על שניהם פיקדו קצינים בדרגת מייג'ור גנרל (מפקדי חיל האוויר באותה התקופה היו פרנק אנדרוז ואוסקר ווסטובר, ואחריהם התמנה לתפקיד הנרי "האפ" ארנולד). בשנת 1937 תעשיות השנק השיקו את המפציץ הכבד B-17 ("מבצר מעופף"), שהפך בהמשך למפציץ הבולט ביותר במלחמת העולם השנייה. למרות שנועד להדגים את יכולתו של חיל האוויר להגן על חופי האומה, המפציץ גם הצביע על הדוקטרינה המתגבשת בתוך חיל האוויר של עליונות ההפצצה האסטרטגית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, טכנולוגיית התעופה התפתחה במהירות; עם זאת, הרתיעה של הצבא משימוש בטכנולוגיה החדשה החלה לגרום לראשי התעשייה האווירית ושתדלני הפיתוח האווירי לחשוב שכל עוד צבא היבשה יהיה אחראי על התעופה הצבאית, הפיתוח ייעצר ויוזנח כוח בעל ערך פוטנציאלי. הקצין הבכיר בשירות האוויר, בילי מיטשל, החל לפעול למען חיל אוויר עצמאי, שווה ערך לצבא ולצי. אבל כאמור הקמפיין הקולני שלו הביא להדחתו. חסידיו, כולל מפקדי חיל האוויר העתידיים "האפ" ארנולד וקרל ספאץ, ראו את היעדר התמיכה הציבורית, הקונגרסאית והצבאית שהעניקו כולם כתף קרה למיטשל והחליטו שאמריקה עודנה מוכנה לחיל אוויר עצמאי. בהנהגת מפקד הגיס האווירי מייסון פטריק ומאוחר יותר ארנולד, חיכו מפקדי הזרועה האווירית לחלון ההזדמנויות בו עמדו לקרוא מחדש לעצמאות הזרועה מהצבא ומהצי.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף חיל האוויר של ארצות הברית בלוחמה בזירת אירופה וזירת האוקיינוס השקט. חיל האוויר הגיע לבגרות במלחמת העולם השנייה. הנשיא רוזוולט החליט לנקוט יוזמה לאחר ועידת מינכן, וקרא להגדלת חיל האוויר בעשרות מונים ולמקד חלק מרכזי בגידול על הפצצות אסטרטגיות ארוכות טווח. הנשיא רוזוולט הנהיג תוכנית לבניית 15,000 מטוסים צבאיים בשנה, שצמחו ל-50,000 בשנה לאחר ניצחון מדינות הציר בקרב על צרפת וארצות השפלה. מעורבותה של ארצות הברית באירועי המלחמה גדל מתחת לפני השטח עם הזמן, אך ב-7 בדצמבר 1941, כתוצאה מהמתקפה על פרל הארבור, הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית ונכנסה למלחמה באופן רשמי. מבחינה ארגונית השיגו קברניטי החיל את מבוקשם וכתוצאה מהמלחמה קודם פעם נוספת מעמדו של החיל. בשנת 1942 החיל נעשה לבסוף לזרוע עצמאית, שינה שמו לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Forces - USAAF or AAF), ונחשב מאז לזרוע השווה בחשיבותה לזרוע היבשה ולזרוע הים. הארגון מחדש מיזג את כל מרכיבי התעופה של חיל האוויר לשעבר לתוך חילות האוויר של הצבא. למרות שחיל האוויר עדיין היה קיים מבחינה חוקית כשלוחה של הצבא, הוא פעל מעתה כזרוע עצמאית. בארגון מחדש הגדול של הצבא על ידי חוזר מחלקת המלחמה 59, החל מ-9 במרץ 1942, חילות האוויר החדשים של הצבא קיבלו קול שווה עם הצבא והצי בדיוני המטות המשולבים (שבראשם עמד האדמירל ויליאם ד' לייהי) ואוטונומיה מוחלטת מכוחות היבשה והשירותים של הצבא. הייתה לקח גם משמעות אופרטיבית ואסטרטגית, שכן עד אותה העת, מתוקף היותם כפופים לזרועות הקיימים של הכוחות המזוינים, נועדו כוחות האוויר לתמוך בלחימה ביבשה או בים, אך מעתה ניתן להם מעמד לקיים מערכה נפרדת בשמיים, העומדת לעיתים בחוד החנית של הכוחות המזוינים.
הגנרל קרל ספאץ קיבל את הפיקוד על חיל האוויר השמיני שהוצב בלונדון ב-1942; עם ברגדיר גנרל אירה איקר בתור שני לו בפיקוד, הוא פיקח על מערכת ההפצצות האסטרטגיות מעל ערי גרמניה הנאצית ושלוחותיה. בשלהי 1943, מונה ספאץ למפקד חילות האוויר האסטרטגיים החדשים של ארה"ב, כפוף ישירות למטות המשולבים. ספאץ קידם פעולות הפצצה לאור יום תוך שימוש בדוקטרינת טרום המלחמה של הטסת מפציצים בתצורות קרובות, תוך הסתמכות על כוח האש ההגנתי המשולב שלהם להגנה מפני תקיפת מטוסי אויב במקום תמיכה בליווי מטוסי קרב. הדוקטרינה התבררה כפגומה כאשר ניסו משימות חדירה עמוקות מעבר לטווח של מטוסי הליווי, מכיוון שמטוסי הקרב הגרמניים של הלופטוואפה הכריעו את מערכי ההגננה של המפציצים האמריקאים, והפילו מפציצים מעבר לשיעורי האובדן שהפיקוד היה מוכן לספוג, בייחוד בשילוב עם המספר העצום סוללות נגד מטוסים שהצבא הגרמני פרס ברחבי עריו כדי להפיל את המפציצים. טייסים אמריקאים ספגו אבדות כבדות במהלך פשיטות מבצע גל גאות על בתי הזיקוק של פלואשט, רומניה, והמפעלים לייצור נשק בשוויינפורט ורגנסבורג, גרמניה, ושיעור ההפסדים בצוותים ולא בחומר הוא שהביא להשארתה במגירה של תוכנית המתקפה האסטרטגית בסתיו 1943. במידה רבה, חיל המפצצים האמריקאי למד ממקבילו, פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, שהיה המיומן והמקצועי ביותר בעולם נכון לאותה הנקודה במלחמה.
חיל האוויר השמיני ניסה להיעזר גם במטוסי קרב P-47 ת'נדרבולט ולוקהיד P-38 לייטנינג בתור ליווי למערכי המפציצים, אך בעוד שהת'נדרבולט רשם הישגי מרשימים בקרבות אוויר, לא היה לו הטווח המבצעי לפעולה, אפילו עם תוספת של מכלי דלק להרחבתו. הלייטנינג מצידו התגלה כבלתי אמין מבחינה מכנית בגבהים הקפואים שבהם נעשו המשימות. ההגנה על מפציצים שופרה מאוד לאחר הכנסת מטוסי קרב P-51 מוסטנג לזירת אירופה. עם הטווח המורחב המובנה ומאפייני הביצועים התחרותיים המעולים בהשוואה לכל מטוסי הקרב הגרמניים, המוסטנג היה פתרון זמין מידית למשבר המפציצים. בינואר 1944 חיל האוויר השמיני השיג עדיפות בהקצאת המשאבים למשימותיו, כך שבסופו של דבר ב-14 מתוך 15 הטייסות שלו שולבו מטוסי מוסטנג. מלווי P-51 מוסטנג החלו בפעילות בפברואר 1944 ומספר המוסטנגים שפעלו מעל שמי אירופה גדל במהירות, כך שהלופטוואפה ספג אבדות גוברות על צי מטוסי הקרב שלו בקרבות אוויר החל מ"השבוע הגדול" (מבצע טיעון) בתחילת 1944. טייסי הקרב של בעלות הברית השיגו עליונות אווירית וחופש פעולה בתקיפת שדות תעופה גרמניים, הן במשימות שתוכננו מראש והן בזמן החזרה לבסיס מתפקידי הליווי, והאיום הגדול של הלופטוואפה נגד מפציצי בעלות הברית הצטמצם מאוד לאחר הפלישה לנורמנדי.
לאחר שאיי מריאנה נתפסו במערכה של איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, הם הפכו לבסיסים קדמיים שניתן היה לתחזק דרך תובלה ימית של אספקה, וגנרל ארנולד העביר לשם את כל פעולות ה-B-29 עד אפריל 1945 ומינה את הגנרל קרטיס לה מיי למפקד מערך המפציצים שלו. גנרל ארנולד, לצד תפקידו כמפקד כל הכוחות האוויריים, גם לקח על עצמו אשית את הפיקוד על חיל האוויר העשרים כדי לפקד ישירות על מערך ההפצצות ביפן. גנרל לה מיי קידם את השימוש בהפצצות תבערה וניצל את שיטת הבנייה הצפופה של בתים עשויים עץ בערי יפן. בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945, הפצצת טוקיו והשריפה שפרצה כתוצאה ממנה הביאו למותם של למעלה מ-100,000 בני אדם. 350,000 בני אדם מתו ב-66 ערים אחרות ביפן כתוצאה מהמעבר הזה להפצצות תבערה. במקביל, ה-B-29 הועסק גם בכתישה נרחבת של נמלים יפנים ונתיבי ים. מפציץ מדגם B-29 שימש להטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945 - שתי פצצות שהשפיעו על החלטתו של הירוהיטו, קיסר יפן, להצהיר על כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית, כניעה שסיימה את מלחמת העולם השנייה.
המלחמה הקרה
בפועל, חילות האוויר של הצבא הפכו למעשה לעצמאיים מהצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, אך מפקדיהם, גנרל ארנולד בראשם, רצו עצמאות רשמית בתור זרוע נפרדת. בנובמבר 1945 הפך גנרל דווייט ד' אייזנהאואר לראש המטה הכללי של צבא היבשה, בעוד הגנרל קרל ספאץ עמד לקבל על עצמו את תפקידו של הגנרל המפקד על חילות האוויר של הצבא, לקראת פרישתו של הגנרל ארנולד. אחת הפעולות הראשונות של הגנרל אייזנהאואר הייתה למנות מועצת קצינים, בראשות לוטננט גנרל ויליאם ה' סימפסון, כדי להכין תוכנית סופית לארגון מחדש של הצבא וחיל האוויר, שניתן לבצע ללא חקיקה מקדימה ותשלים את הפרדת חיל האוויר מהצבא. ב-29 בינואר 1946 הגנרלים אייזנהאואר וספאץ הסכימו על ארגון חיל האוויר העצמאי המורכב מפיקוד אוויר אסטרטגי, פיקוד הגנה אווירית, פיקוד אוויר טקטי, פיקוד תובלה אווירית, פיקוד שירות טכני אוויר, פיקוד אימון אווירי, האוניברסיטה האווירית ומרכז חיל האוויר." מפקדי הצי מצידם התנגדו למתן עצמאות אופרטיבית מלאה לזרוע האווירית, אך בשנת 1947 הוקמה מחלקת חיל האוויר, כחלק ממחלקת ההגנה, והחיל קיבל את שמו הנוכחי, חיל האוויר של ארצות הברית. ב-18 בספטמבר מונה מזכיר חיל האוויר הראשון, סטיוארט סימינגטון (לימים סנאטור דמוקרטי מטעם מדינת מיזורי, ומועמד לנשיאות ארצות הברית). באותו יום, שנחשב ליום הולדתו של חיל האוויר האמריקאי, חתם הנשיא הארי טרומן על צו נשיאותי שמאשר את עצמאותה של זרוע האוויר. הגנרל קרל ספאץ קבע מדיניות חדשה, "אף מפקד טקטי לא צריך להיות כפוף למפקד הבסיס". מתוקף זה החל חיפוש אחר בסיס ארגון סמכויות חדש. מפקד חיל האוויר ה-15, מייג'ור גנרל צ'ארלס בורן, הציע את תוכנית הכנף הזמנית, שבעצם הפכה את המצב והעמידה את מפקד הטייסות מעל למפקד הבסיס. היחידה הארגונית הבסיסית של חיל האוויר הפכה לבסיס הטייסת. במסגרת תוכנית זו, פונקציות התמיכה בבסיס - אספקה, תפעול בסיס, תחבורה, אבטחה ורפואה הוקצו לטייסות, בדרך כלל בפיקודו של מייג'ור או לוטננט קולונל. כל הטייסות הללו הוקצו לקבוצת תמיכה קרבית, בפיקודו של מפקד בסיס, בדרך כלל קולונל. כל היחידות הללו, הן לחימה והן תמיכה בלחימה, הוקצו בתורן לאגף, בפיקודו של מפקד אגף. כך פיקד מפקד האגף הן על הגורמים המבצעיים הלוחמים בבסיס והן על הגורמים הלא מבצעיים. מפקד הכנף היה בעל ניסיון וותק בקרבות אוויר, בדרך כלל קולונל או בריגדיר גנרל. כתוצאה מכך, הבסיס והכנף (הטייסת) הפכו ליחידה אחת ויחידה. ב-16 ביוני 1952 טייסות הקרב המבצעיות הוקצו ישירות לאגפים. אגף בחיל האוויר הוגדר אז מחדש כדיוויזיה אווירית, שעליה פיקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה. באותה התקופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלט לבצע קיצוץ משמעותי בתקציב הביטחון הפדרלי, והצי האמריקאי ספג חיתוך של חמישים אחוז בתקציב. אדמירלים בשירות ובמילואים התרעמו על הקיצוץ, שנבע מהגישה האסטרטגית לפיה ההרתעה הגרעינית היא מנת חלקם של המפציצים בשירות חיל האוויר. אותם אדמירלים טענו, מנגד, שיש להטיל את אחריות ההרתעה הגרעינית על נושאות המטוסים, אך טיעוניהם נפלו על אוזניים ערלות, והתוצאה הייתה שהחשיבות האסטרטגית של חיל האוויר גדלה על חשבון הצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות להידרדר, והחלה המלחמה הקרה. ארצות הברית נכנסה למרוץ חימוש עם ברית המועצות ולתחרות גיאופוליטית שמטרתה להגביר את השפעתה של כל אומה ברחבי הגלובוס. בתגובה, הרחיבה ארצות הברית את נוכחותה הצבאית ברחבי העולם. חיל האוויר פתח בסיסי אוויר ברחבי אירופה, ומאוחר יותר ביפן ובקוריאה הדרומית. ארצות הברית גם בנתה בסיסי אוויר בטריטוריות הבריטיות מעבר לים של טריטוריית האוקיינוס ההודי הבריטי ואי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי. בשנת 1948, השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית מנע תחבורה מכל סוג אל מערב ברלין, במה שנודע כ"הסגר על ברלין". חיל האוויר הפעיל רכבת אווירית של ציוד ומזון אל העיר הנצורה, בשיתוף חיל האוויר הבריטי. מטוסי התובלה העיקריים שהשתתפו במבצע היו C-121 ,C-54 ו-DC-3 דקוטה.
במהלך מלחמת קוריאה (יוני 1950 - יולי 1953) נכבש בסיס החיל העיקרי בקימפו שבקוריאה הדרומית (ראו לוחמה אווירית במלחמת קוריאה). לכן, בתחילת המלחמה, נאלץ החיל לפעול מבסיסים ביפן. חיל האוויר סיפק סיוע לכוחות הקרקע, והפציץ מטרות בקוריאה הצפונית במפציצי B-29. מטוסי הקרב מדגם F-86 ("סייבר") זכו להצלחה בקרבות אוויר מול מטוסי המיג-15 הרוסיים של קוריאה הצפונית. מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה קצרה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית, אך כשהכוחות האוויריים האמריקאים התערבו בלחימה, הם השיגו במהרה עליונות אווירית. כוח האוויר האמריקאי היווה גורם מכריע בקרב מתחם פוסאן בו האטו התקיפות המסיביות את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים ושברו את המצור. כלל הפעילות הקרקעית של כוחות האו"ם גובתה במטוסי תקיפה, כגון סיוע קרוב לנחיתות, כדוגמת הנחיתה באינצ'ון שגרמה בסופו של דבר לנסיגת הצפון קוריאנים. לאחר שלב זה החלה התקדמות מהירה של כוחות האו"ם שפלשו לקוריאה הצפונית וקרבו לגבול עם סין. כוחות סיניים שארבו בצפון קוריאה פרצו בהפתעה והדפו את כוחות האו"ם דרומה, באותו הזמן טסו ראשוני מטוסי המיג 15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני משדה אנטונג והגנו על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים". במהרה התברר כי מטוסי המיג-15 גוברים בביצועיהם על כל מטוסי הקרב וההפצצה המערביים בזירה, ולכן נפרסה בזירה כנף קרב המצוידת במטוסי F-86 סייבר. בשל חוסר הנכונות של המערב להיכנס לעימות ישיר עם סין העממית, הוגבל כוח האוויר של האו"ם לפעולות בשטחה של קוריאה בלבד, ועל כן נאלץ כוח האוויר להסתמך על שיטות של סיוע אווירי קרוב ואמנעה אווירית בניסיון להכניע את האויב. עד ינואר 1953 היו מטוסי המיג סיכון משמעותי מאוד, וכתוצאה מהאבדות שגרמו למטוסי ההפצצה הכבדים, נאלצו האמריקאים להפעיל אותם בהפצצות לילה בלבד. תוספת מטוסי ה־F-86 בזירה עקב הצבת כנף קרב נוספת והסבת כנפות קרב-הפצצה למטוסים החדישים הביאו לשחיקה מסיבית בכוחות המיירטים עד שלא היו מסוגלים למלא את משימתם.
בשנת 1954 נוסדה אקדמיית חיל האוויר בקולורדו. נשים התקבלו לאקדמיה משנת 1976. משנות החמישים, המפציץ הכבד הבולט ביותר של החיל הוא ה-B-52. משנות השבעים, מטוסי הקרב העיקריים של החיל הם מטוסי F-15 ו-F-16 מתקדמים. לחיל האוויר האמריקאי היה תפקיד מרכזי במהלך מלחמת וייטנאם. פשיטות ההפצצה הראשונות נגד צפון וייטנאם התרחשו ב-1964, בעקבות תקרית מפרץ טונקין. במרץ 1965 החל מסע הפצצות מתמשך, בשם הקוד מבצע רעם מתגלגל. מטרת המערכה הזו הייתה להרוס את רצונם של הצפון וייטנאמיים להילחם, להרוס בסיסים תעשייתיים ומערכות הגנה אוויריות, ולעצור את זרימת הלוחמים והאספקה במורד נתיב הו צ'י מין, תוך כפיית צפון וייטנאם לשולחן המשא ומתן. חיל האוויר האמריקאי הטיל יותר פצצות בכל פעולות הלחימה בווייטנאם במהלך התקופה 1965–1968 מאשר במהלך מלחמת העולם השנייה, ומבצע הרעם המתגלגל נמשך עד הבחירות לנשיאות ארה"ב ב-1968. פרט לפגיעה קשה בכלכלה ובתשתית של צפון וייטנאם, רעם מתגלגל נכשל במטרותיו הפוליטיות והאסטרטגיות.
לאחר מינויו של גנרל קרייטון אברמס למפקד כל הכוחות האמריקאים בווייטנאם ב-1968, החל תהליך של הפחתת המעורבות הקרקעית האמריקאית, תוך הגדלת חלקו של חיל האוויר במערכה ואימון הצבא הדרום וייטנאמי כך שיוכל להתמודד מול האויב מצפון גם במקרה של יציאת האמריקאים מהמלחמה לגמרי. חיל האוויר האמריקאי גם שיחק תפקיד קריטי בנטרול מתקפת הפסחא של הצבא העממי של צפון וייטנאם ב-1972. הפריסה המהירה מחדש של מטוסי קרב, מפציצים ומטוסי תקיפה עזרו לצבא הרפובליקה של וייטנאם להדוף את הפלישה. מבצע ליינבאקר הוכיח לצפון וייטנאם כאחד שגם ללא כוחות קרקע משמעותיים של צבא ארה"ב, ארצות הברית עדיין יכולה להשפיע על המלחמה. המלחמה האווירית עבור ארצות הברית הסתיימה במבצע ליינבאקר שתיים, הידוע גם בשם "הפצצות חג המולד". אלה סייעו לסיים את משא ומתן השלום בפריז. אופי הגרילה הלחימה, והמאבק בקווי האספקה של צפון וייטנאם בעומק הג'ונגלים, הובילו לפיתוח טקטיקות ושיטות פעולה מיוחדות בחיל האוויר האמריקאי. נעשו מבצעים תקדימיים עם פיקוד המבצעים המיוחדים ומטוסי תקיפה כבדים, משימות טקטיות כמו מבצע חוף השנהב עמוק בתוך שטח האויב, ומשימות חיפוש והצלה קרבית ייעודית כולם הביאו לפיתוח תורות מבצעיות ולוגיסטיות.
לאחר המלחמה הקרה
בשנות השבעים נכנסו לשירות חיל האוויר האמריקאי מטוסי הקרב מקדונל דאגלס F-15 איגל וג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון, כמו גם מטוס התקיפה A-10 ת'נדרבולט II, ובמקביל החלו אימוני רד פלאג. התרגיל מתקיים מספר פעמים בשנה מאז שנת 1975. המטרה היא לאמן טייסים מארצות הברית, נאט"ו ומדינות אחרות למצבי לחימה אמיתיים. התרגיל שואף לרמת ריאליזם גבוהה ולשם כך נעשה בו שימוש באמצעי לחימה של האויב ובתחמושת חיה לתרגילי הפצצה. תרגילי ההפצצה נערכים במטווח נליס הממוקם צפונית-מערבית ללאס וגאס ומכסה שטח של 60 מייל על 100 מייל. שטחי האימון הנרחבים מרחיבים את מעטפת האימונים השיגרתית ומאפשרים לטייסים לטוס במיתארים חדשים, דבר המשפר את יכולתם המבצעית במצבים לא מוכרים. כלל המשתתפים בתרגיל מנהלים את הלחימה על פי תכנון שמתבצע במקום, על ידי אחד ממובילי החיילות, בדומה למצב שבו כוחות אוויריים נלחמים בקואליציה בזירה שבה לא היו מוצבים קודם. מגבלות הבטיחות במסגרת התרגיל - פחות הדוקות מבדרך כלל ובין השאר, מותר לעשות קרבות אוויר מרובי משתתפים, לבצע התייחסויות אוויר-אוויר, כאשר יש על המטוס חימוש אוויר קרקע חי ולטוס על קולי בגובה נמוך. הטיסות מתבצעות מול מדמי סוללות טילי קרקע אוויר קורנות ומול מטוסי ביום אויב שטסים לפי תורת הלחימה של מדינות המזרח. צרוף הכמות הגדולה של המטוסים, השטח שאינו מוכר לרוב הצוותים, איומי הטק"א ומטוסי ביום האויב בפורמט של "דו-צדדי מלא" נותנים לטייסים התנסות הכי קרובה שאפשר לתנאים של "תחילת לחימה בזירה לא מוכרת". אזורי הטיסה מקיפים את אזור 51 המפורסם ובחלקם, יש מכתשים של ניסויים גרעיניים שבוצעו בעבר, מה שמוסיף לאווירה.
במלחמת המפרץ (1991) חיל האוויר ניהל הפצצות מדויקות, וסייע לכיבושה המהיר של עיראק. הנשק הבולט ביותר שהופעל במלחמה היה טיל השיוט טומהוק, ששוגר גם ממטוסים. חיל האוויר המשיך לפקח על שמי עיראק, עד לפלישה האמריקנית בשנת 2003. במלחמה נעשה שימוש מבצעי ראשון נגד אויב משמעותי בטכנולוגיית החמקנות של מטוס הקרב לוקהיד F-117 נייטהוק. הפעילות בקרקע לא החלה לפני השגת עליונות אווירית מוחלטת, וכבר ביומה הראשון של המלחמה הפציצו חמקנים אמריקאים את בגדאד. העליונות האווירית של הקואליציה הייתה כה חד משמעית, עד שלאחר תום המלחמה הם קבעו עובדות בשטח ופיקחו על האזורים האסורים לטיסה בעיראק, ולא התירו לכלי טיס של חיל האוויר העיראקי לפעול בתחום האווירי של האזורים הללו. ב-1996, במבצע מכת מדבר וב-1998 במבצע שועל מדבר, הפציץ החיל מטרות צבאיות וכימיות בעיראק. החיל השתתף בפעולות ברית נאט"ו בבוסניה (1996) ובקוסובו (1999). בשנים אלה הפעיל החיל גם כלי טיס חמקניים: מטוס התקיפה F-117 נייטהוק והמפציץ החמקן B-2 ספיריט. חיל האוויר תרם רבות ללחימה באפגניסטן ובעיראק, במסגרת "המלחמה בטרור" שהוכרזה בעקבות קריסת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001. במסגרת הלחימה, החיל הפעיל כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) חמושים בטילים מונחים.
מבנה החיל
המפקד העליון של החיל הוא מזכיר חיל האוויר (SECAF). משרד המזכיר כפוף למשרד ההגנה. במטה החיל חברים ראש המטה, חמישה סגנים לראש המטה, הנגד הראשי, קצין הרפואה הראשי, הפרקליט הראשי, מפקד כוחות המילואים, וקצינים ואזרחים נוספים. ראש המטה מאז 2020 הוא גנרל צ'ארלס בראון.
מפקדות ראשיות
המפקדות הראשיות (MAJCOM) מפעילות יחידות משנה גדולות (NAF).
כלי טיס פעילים בשירות חיל האוויר של ארצות הברית
נכון לספטמבר 2021, מפעיל חיל האוויר האמריקני 5,562 כלי טיס (כולל לא מאוישים) מתוכם 4,211 בשירות פעיל. עד 1962 הייתה לחיל האוויר ולצבא שיטת מתן שמות אחידה לכלי הטיס שלהם, בעוד לצי הייתה שיטה אחרת. ב-1962 אוחדו כולן לשיטה אחת הדומה יותר לגישת הצבא וחיל האוויר.