cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיניות ברומא העתיקה
מועדוני מין פרטיים
על פי תאוריה קיימת, חדרים אלו נועדו לעורר את האווירה של בתי הבושת לאירוח מסיבות מין אקסקלוסיביות, כמו האירוע, שתואר על ידי ההיסטוריון הרומאי, ולריוס מקסימוס, ושהתרחש בשנת 52 לפני הספירה, שבו מופיעים קונסול ומספר טריבונים:
קיומם של מועדוני מין עשוי לספר רקע להכפשות פוליטיות בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת, שבהן נטען כי בין אורחי המועדוני מין נמצאו עובדי מין, וכן כי לבית הבושת הקיסרי הידוע לשמצה, שהוקם על גבי גבעת הפאלאטיום, קליגולה ביצע יחסי מין עם נשים נשואות וצעירים חופשיים.
מעשים ותנוחות מיניות
ביצירות אמנות ארוטית ויצירות ספרותיות לטיניות, המתוארכות לתקופת רומא העתיקה, נמצאו תיאורים וציורים של כ-90 תנוחות מין. אחד מהממצאים האלו הייתה סדרת הספרים "אמנות האהבה" של המשורר הרומי, אובידיוס, אשר מתארת צורות שונות של הזדווגות (concubitus varii) ותנוחות מין (figurae veneris). עם המונחים הלטיניים אלו, אובידיוס תיאר כיצד הופיעו יצירות אמנות ארוטית בבתיהם של משקי הבית האריסטוקרטיים ביותר ברומא העתיקה. לפי הסופר וההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, לקיסר רומא טיבריוס היה אוסף גדול של מדריכי מין ויצירות אמנות ארוטית, כלל ציור מיתולוגי, שבו מתוארת אטאלנטה מקיימת יחסי מין עם מלאגרוס, שהוערך על ידי הקיסר ביותר ממיליון ססטרטיוס. הייתה התעניינות ברחוב הרומאי לגבי המגוון המיני ברומא העתיקה. כמו כן, באותה תקופה, חשבו כי תצפיות אסטרולוגיה משפיעה על העדפותיו ועיסוקי של האדם: אנשים בעלי מזל גדי, מזל דלי, מזל שור או מזל סרטן היו אמורים לעגן סודיות או צורות "לא טבעיות" של יחסי מין, כולל חדירה על ידי אדם אחר.
על פי לוקרטיוס, לכל מעשה מיני ותנוחת מין הייתה מטרה שונה: עובדי מין ביצעו תנוחות מין מסוימות, שמטרתן היה להעניק ללקוחתיהם הנאה, ולהימנע מהיריון. בנוסף, הוא המליץ לנשים שהתעניינו ללדת כי אסור להן לזוז במרץ בזמן קיום יחסי מין, שכן תנועות אלו "דופקות את המרחשה מהתלם ומכוונות את הזרע בכיוון הלא נכון". כמו כן, הוא ממליץ לזוגות המנסים להיכנס להיכנס להיריון, לקיים את יחסי המין שלהם בתנוחת "דוגי סטייל", מאחר שהוא מחקה את המין הטבעי של בעלי חיים.
יחסי מין בין זכר לנקבה
הפועל המגונה הבסיסי ביותר בלטינית לגבר שמקיים יחסי מין עם אישה הוא הפועל futuo (באופן מילולי: "אני מזדיין"). אף על פי שמילה זו לא נמצאת בספרות הלטינית הלא גסה, המילה היא לא בהכרח מילה מעליבה או תוקפנית. המילה הופיעה בדרך כלל על כתבי עסקאות למין בין עובדת מין ללקוח. לפיכך, בשל הסביבה מלאת התשוקה והאהבה, ניתן היה להשתמש במילה זו כחלק מאינטימיות בין עובדת המין ללקוח. קטע ממחזה של טיטוס מאקיוס פלאוטוס מצביע כי רכישת אוצר מילים ארוטי הייתה חלק מהתקדמותה של אישה למיניות בתוך נישואיה, כאשר באותו קטע נכתב כי הבתולה אומרת בקולה כי איננה יודעת את המילים שיש לומר בליל הכלולות (nupta verba). שימוש במילה זו על ידי אישה במסגרות אחרות, העיד על עצמאותה ומעמדה החברתי. האישה הרומית פולביה אומרת, בעודה מאתגרת את אוגוסטוס קיסר, כי: "או שתזיין אותי או שבוא נילחם". המילה futuo הופיעה על גבי יצירות גרפיטי שנמצאו בפומפיי, שנוצרו הן על ידי גברים והן על ידי נשים, כתיאור של יכולת, שביעות רצון או זמינות.
Mulier equitans
"רכיבה" הייתה מטאפורה נפוצה לאקט המיני Mulier equitans (באופן מילולי: "האישה על העליונה"). ציורים המכילים את האקט המיני הופיעו גם באמנות היוונית וגם באמנות הרומית, אם כי לא הופיעו ספציפית על ציורי האגרטלים מיוון העתיקה. המשורר אובידיוס ממליץ לאישה הקטנה לקיים יחסי מין בתנוחת מין זו, רק כי אולי אישה גבוהה לא תרצה להיראות כמתנשאת מדי ביחס לגבר. יש הטוענים כי אקט מיני זה היה מועדף על הקטור ואנדרומאכה, על אף שאנדרומאכה הייתה גבוהה מאוד, ולכן כינוי במחוק את הקטור כ-"הסוס הקטור". תיאור של האקט המיני נמצא גם על תבליט אחד מגאליה, אשר מתוארך לתקופת רומא העתיקה.
באמנות הרומית, ניתן לראות אישה כאישה עירומה, בזמן שהיא נראית מקיימת Mulier equitans עם גבר, וכן לפעמים הודגש שיער הערווה שלה. ישנם פרשונויות שונות לגבי משמעות עמדה זו בתרבות רומא העתיקה. החוקר הבריטי, קנת' דובר, טוען כי הצגה זו ייצגה את האמנציפציה המינית היחסית של נשים רומאיות. כמו כן, נטען כי מנקודת מבטה של אישה, תפקיד זה יעניק לה עצמאות מסוימת להנאתה המינית. לעומתו, ההיסטוריון והארכאילוג הצרפתי, פול ויין, טוען כי עמדה זו הדגישה את מעמד האישה כמשרתת ושפחה לגבר, שמקיים איתה יחסי מין, וזוכה להנאה מינית בלי שביצע אף מאמף. ייתכן כי תפקיד זה היה מועדף באמנות הרומית, משום שהוא מצא חן בעיני הן בפני הגברים והן בפני הנשים: לגברים, עמדה זו הציגה מבט ללא הפרעה על גוף האישה, כפי שהמליץ המשורר אובידיוס, ועל הפין הנכנס לנרתיק; ואילו לנשים, עמדה זו הציגה את הדמות הנשית הדומיננטית מבחינה ויזיואלית ממלאת את התפקיד הפעלתני.
עמדה זו נקראה גם Venus pendula conversa (באופן מילולי: "ונוס מאונכת כשהאישה פונה לכיוון (הגבר)") ו-Venus pendula aversa (באופן מילולי: "ונוס מאונכת כשהאישה פונה הרחק (מהגבר)"). גרסה של עמדה זו מוזכרת או מתוארת לעיתים רחוקות, אם כי מצויה ביצירות האמנות הרומית שנמצאו ליד הנהר נילוס.
מטפורות של סוסים נמצאו גם על תיאורי cinaedus ש-"רוכב" במין אנאלי, וכן לפחות פעם אחת עבור לסביות ש-"מתחילות לרכב ולנוע עם לונה  כעדות".
מין אנאלי
הפועל הלטיני pedicare היא מילה בוטה, אך לא לשון הרע, המתאתרת חדירה אנאלית. ניתן היה להשתמש במילה זו בצורה מאיימת, כפי שהופיע ב-Catullus 16 של גאיוס ולריוס קאטולוס, או בצורה של "לזיין אותך". לפי חקר האטימולוגיה, לא ברור מאין הגיעה המילה, אך יש הסבורים כי היא הגיעה מהמילה היוונית paidika, אשר קשורה לפדרסטיה ביוון העתיקה. המילה הבסיסית הלטינית לפי הטבעת הוא culus. כמו כן, מטאפורות לפי הטבעת היו המונחים ficus ו-anus, כאשר האחרון היה נחשב כמונח סטדנרטי לשימוש בטקסי רפואה.
ברחוב הרומאי חשבו כי גברים "סובלים את זה כמו אישה" (muliebria pati), כאשר הם חדרו אנאלית באישה, אם כי הניחו שהאישה פשוט ממלאת את תפקיד הנער. המשורר מרטיאליס, למשל, טען כי קיום מין אנאלי מרגיש טוב יותר כאשר הוא מבוצע עם גברים: כאשר אשתו של הבעל מתנגדת לספק לו מין אנאלי, במאמץ לשמור על נאמנותו, הוא מתגרה בה ומשווה בין פי הטבעת שלה לבין של נער.
ה-figura veneris, שבה האישה מתכופפת כדי להרים את ישבנה, עשוי להיות קשור למין אנאלי, שכן נערים הוצגו בעמדה זו באמנות היוונית, אם כי ככל הנראה קשה לזהות באמנות מהכניסה האחורית (a tergo). המונח Culibonia היה מושג הומוריסטי לעובד/ת מין שמתמחה במין אנאלי. הימנעות מהריון עשויה להיות אחד מהמניעים לעובדות מין להציע יחסי מין אנאליים ללקוחותיהם.
Os impurum
המונח Os impurum (באופן מילולי: "פה מטונף" או "פה טמא") היה מונח להתעללות באלה שמספקים מין אוראלי. "השתלוללות בחלל הפה" הייתה צורה של לשון הרע שנכתבה על ידי המשוררים הרומאים גאיוס ולריוס קאטולוס, הורטיוס ומרטיאליס. האשמה בקיום של Os impurum הייתה "גסות קיצונית", כל כך קיצונית ושפה עד שהסופר הרומאי, מרקוס טוליוס קיקרו, השתמש במונח זה עבור גברים ממעמד נמוך יותר ממנו, בעודו רומז כי ההשפלה של אותם גברים הכתימה את הפטרונים החזקים מהם, שהיו בעצם מטרותיו האמיתיות של מרקוס טוליוס קיקרו.
קונילינגוס ופלאשיו
בשל הסטיגמה שנקשרה במתן הנאה פיזית, גבר שביצע מין אוראלי באישה היה נתון ללעג ברחוב הרומאי. קונילינגוס הופיעה בדרך כלל באמנות הרומית כחלק ממעשה הדדי, כאשר האישה עושה פלאשיו על הגבר, בעודם שוכבים ב-תנוחת המין 69. לעומת זאת, ניתן לראות, על גבי ציור קיר מפומפיי, היפוך תפקידים במתן מין אוראלי בין גבר לאישה. על ציור קיר זה, האישה גבוהה וחטובה, מטופחת ועירומה בחוצפה עטורה במספר תכשיטים, ואילו הגבר קטן יחסית, בעל מבט חרד או חשדני, נראה מכופף ובלבוש מלא. המצב על ציור קיר זה כל כך קיצוני עד כדי שנראה כי ציור קיר זה נועד להיות הומוריסטי ומעורר עצבים, ואפילו חריג בנוף ופרודי.
קיימים מספר ממצאים שנמצאו המתארים נשים ששכרו עובדי מין זכרים כדי שיספקו קונילינגוס. לפי כתובות גרפיטי בפומפיי שנמצאו, המחירים שעובדי מין גברים גבו על קונילינגוס היה באותו טווח מחירים כמו נשים שגבו על פלאשיו. עם זאת, ייתכן וכתובות הגרפיטי נועדו בכוונה להעליב גברים שנוקבו בשם, ולא כפרסומת של ממש. כתובת גרפיטי אחת שנמצאה נועדה אפילו כנראה להעלבה פוליטית: "הצביעו איזידור לתפקיד האיידיל; הוא הטוב ביותר בליקוק הפות!".
הפועל הלטיני fellare שימש בדרך כלל לתיאור אישה המבצעת מין אוראלי בגבר. האשמת אדם בקיום פלאשיו על אדם אחר הייתה אולי העלבון הגרוע ביותר מכל העלבונות הרומאיות שנאמרו. היה מקובל ברחוב הרומאי לבקש מנשים אינפמיות שיבצעו פלאשיו, אם כי לא היה מצופה שבעל משק מכובד יבקש מאשתו שתבצע פלאשיו. ברחוב הרומאי, פלאשיו נתפסה כהעדפה "קצת מצחיקה" עבור גברים מבוגרים שמתקשים לשמור על זקפה, אם כי קיים ציור גרפיטי שמראה שכישוריו של fellatrix נוצלו במלואם. כמו כן, כמעט לא קיימים תיאורים של פלאשיו באמנות הרומית.
Irrumatio
Irrumatio הייתה צורה כוחנית של פלאשיו, שבוצע בדרך כלל נגד גבר אחר. כפי שמצוין בפריאפיאה, וכן בשיריהם של המשוררים גאיוס ולריוס קאטולוס ומרטיאליס, ביצוע Irrumatio על גבר אחר נחשבה כהוכחה לגבריות שניתן להתפאר עליה. כמו כן, צורה זו פורשה כעונש, במיוחד עבור אלו שנאפו. המשורר מרטיאליס דוחק בבעל שנעשה עליו עוול, שכבר חתך את אוזניו ואת אפו של הגבר הנואף, להשלים את ההשפלה של הגבר הנואף על ידי ביצוע מעשה פלאשיו על הגבר הנואף.
מין קבוצתי
קיימות עדויות, בין היתר יצירות ספרות, גרפיטי ואמנות, המתוארכים לתקופה הרומית, המתארים את המין קבוצתי ברומא העתיקה. על פי הסופר וההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, הקיסר טיבריוס נהנה לצפות במין קבוצתי, ותיאר זאת ב-"שלשות" של גברים ונשים:
רביעיות, בדרך כלל של שני גברים ושתי נשים, גם הופיעו באמנות הרומית. דוגמה ליצירת אמנות המתארת רביעייה ניתן למצוא במרחצאות הפרברים. בדוגמה זו, ניתן לראות את האישה מהימין הקיצוני כורעת ליד מיטה כדי לבצע קונילינגוס על אישה אחרת, שנראית שוכבת. האישה השוכבת מבצע פלאשיו על גבר שכורע מעליה, כאשר הוא בעצמו מקבל מין אנאלי מדמות רביעית, המיוצגת כ-"מנצח": הוא פועל רק כדי למלא את הסיפוק המיני שלו, מבלי לספק מינית את האחרים, בעודו מביט ישירות בצופה בהינף יד מנצחת.
המשורר הרומי, אוסוניוס, כתב בדיחה על שלישייה מינית גברית:
אוננות
ידוע מעט על אוננות ברומא העתיקה מהמקורות הידועים כיום, וכי קיימת ההנחה שהרומאים העדיפו לבצע אוננות עם יד שמאל. המשורר מרטיאליס מזכיר אוננות בחלק משיריו, ואומר כי אוננות הייתה צורה נחותה של סיפוק מיני שעבדים נקטו בה, אם כי הודה שהוא אונן כאשר ראה שעבד ממין זכר היה יותר מדי יקר לקנות: "היד שלי הקלה עליי כתחליף לגנימדס". אוננות גם מופיעה, אם כי באופן נדיר, ביצירות הסאטירה הלטיניות. על אחד מהקטעים הבודדים של גאיוס לוקיליוס ששרדו, קיימת בדיחה על פין, בעל תכונות של האנשה (Mutto), שחברתו לאווה (Laeva; באופן מילולי: "שמאל") מנגבת את "דמעותיו". על כתובת גרפיטי מפומפיי נכתב כי: "כשהדאגות שלי מעיקות את גופי, ביד שמאל אני משחרר את הנוזלים הסגורים והמסוגרים שלי".
לפי חקר האטימולוגיה, לא ברור מאין הגיע הפועל הלטיני, masturbari, אם כי נטען שהוא מורכב מ-turbare (באופן מילולי: "התססה") ו-mas (באופן מילולי: "גבר"), ללא קשר ישיר לפין. טענה נוספת להגעתה של המילה היא הרכבה של  (באופן מילולי: "יד") ועם שינוי מסוים של stuprare (באופן מילולי: "לטמא, לבצע עוול מיני"). הבלשן והפילולוג האמריקאי, קלברט וואטקינס, טוען כי המילה הגיעה משורש מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית, ופירושה הוא "מוח" או "מח עצם", מאחר שסופרים רפואיים מתקופת רומא העתיקה חשבו כי נוזל הזרע מגיעה מהמוח דרך העצמות. אם טענתו של קלברט וואטקינס נכונה, ייתכן כי המילה masturbari הגיעה גם מהמילה turbare.
משכב בהמה
במיתולוגיה הרומית, ישנם תיאורים של מפגשים מיניים בין בני אדם לבעלי חיים, בעיקר נשים ואלים במסווה של בעלי חיים. משכב בהמה הוא מאפיין מסוים של קיום יחסי מין עם יופיטר, שמבקר את האלה לדה בתור ברבור ואת אירופה בתור פר. המינוטאורוס נולד כתוצאה מקיום יחסי מין בין פר לפסיפאה, שהתחפשה לפרה. הסאטירים, הידועים בתיאבון המיני הגדול שלהם, הוצגו לרוב עם תכונותיהם של התְּיָשִׁים.
ישנם תיעודים, מתקופת רומא העתיקה, המתארים חיות מדומות שמשחקות במשחק תפקידים מיני. על פי תיעודים קיימים, נירון קיסר נהנה מלקיים קשירה עם גברים ונשים כאחד, שבהן התלבש בעור של בעלי חיים, כדי לתקוף את איברי המין שלהם, בדיוק כפי שאסירים נידונים נקשרו והותפקו על ידי חיות בר בזירה (Damnatio ad bestias). בסיפור שנכתב על ידי ההיסטוריון דיו קסיוס, מצוין כיצד עובד/ת מין התחזה לנמר/ה על כדי לספק מינית סנאטור. השחקנית ביתילוס הייתה ידועה בשל ריקודה הארוטי, שבו התלבשה כמו האלה לדה, שמקיימת יחסי מין עם הברבור. קיימות עדויות המצביעות על כך שריקודה הארוטי של ביתילוס עוררה מינית מספר נשים. משכב בהמה הוא גם נושא ברומן "חמור הזהב" של אפוליוס, שבו הגיבור, שנהפך לחמור הבית, נחשק על ידי מטרונית אצילה עשירה, בדיוק כפי שפסיפאה חפצה בפר.
קיימת אינדיקציה כי מפגשים מיניים אלימים, כמו בתרחישים מיתולוגיים אחרים, היו עונשים שהציבור הרומי היה יכול לצפות בו בזירה. המשורר מרטיאליס שיבח תרחיש הקשור לנאמנות ומקרה פסיפאה. ניתן רק לשער מה הייתה הלוגיסטיקה הכרוכה בהקמת במה בשביל הציבור הרומאי שיראה קיום יחסי מין בין אישה לפר. אם פסיפאה הייתה פושעת שנידונה לעינוי ומוות, ייתכן שהחיה זורזה על ידי "הפרשת נרתיק מפרה עונתית". ברומן שנכתב על ידי אפוליוס, אישה שהורשעה וגנבה ad bestias, הופיעה בזירה וקיימה יחסי מין עם הגיבור בצורתו החייתית.
הרמאפרודיטיזם ואנדרוגניה
בתוך הכרך VII: אנתרופולוגיה ופיזיולוגיה אנושית של הספר "תולדות הטבע" של פליניוס הזקן, פליניוס הזקן מציין כי "יש אפילו כאלו שנולדו משני המינים, שאנו קוראים להם הרמאפרודיטים, וכן אנדרוגנים". ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס מציין כי "יש כאלו שמזכירים את היווצרותם של יצורים פלאיים (terata), אם כי הולדתם מתרחש לעיתים רחוקות, ובכך הם האחראים על העתיד, לפעמים לטוב ולפעמים לרע". איזידורוס מסביליה תיאר מדמיונו כי הרמאפרודיטים הם אנשים ש-"יש להם חזה ימין של גבר וחזה שמאל של אישה, ואחרי קיום יחסי מין, הם יוכלו גם להוליד וגם ללדת ילדים".
במשמעות הנוכחית, הרמאפרודיט הוא מושג בביולוגיה, אך קיימות גם התייחסות לאנשים שנולדו עם מאפיינים פיזיים משני המינים (ראו אינטרסקס); עם זאת, בעת העתקה, דמותם של אנשים שזוהו כהרמאפרודיטים היו מוקר עיקרי לשלאות הנוגעות לזהות מגדרית. ההרמאפרודיטיזם ייצגה את "ההפרה של הגבולות החברתיים, במיוחד אלו הבסיסיים, לחיי היום יום של הזכר והנקבה". בדת הרומית המסורתית, ילידת הרמאפרודיט הייתה סוג של prodigium (באופן מילולי: סטייה לא טבעית מהסדר הצפוי של היקום), המסמנת הפערה ל-pax deorum (באופן מילולי: "שלום האלים"). ההיסטוריון הרומי, טיטוס ליוויוס, מתאר כי לאחר שמצאו הרמאפרודיט בן 4 במלחמה הפונית השנייה, התרחשו מקרי כפרה : על פי עצת פקידי הדת ברומא העתיקה (haruspex), עטפו את חזהו של הילד, הביאו אותו ליום וגרמו לו לטבוע. טקסים אחרים דומים קרו גם לאחר מקרה זה: מצאו ב-133 לפני הספירה ילד הרמאפרודיט שנטבע בנהר המקומי. נראה כי ברחוב הרומאי חשבו כי הוצאת אדם הרמאפרודיט להורג על ידי טביעה הייתה הדרך "לתקן" את ההפרה של הסדר הטבעי.
פליניוס הזקן הבחין כי בעוד שהרמאפרודיטים נחשבו פעם לסימנים (prodigia), בימיו הם היו סימן להנאה (deliciae). על פי פלוטרכוס, הרמאפרודיטים נחשבו כאנשים מסקרנים שהעשירים עשויים לרכוש אותם ב-"שוק המפלצות" ברומא. לפי החוק הרומי, אדם הרמאפרודיט מחויב היה לסמן את עצמו כזכר או נקבה, וכי לא קיימת הגדרה משפטית למגדר שלישי.
במיתולוגיה היוונית, הרמאפרודיטוס היה נער יפהפה, שהיה בנם של האלים הרמס ואפרודיטה, כאשר במיתלוגיה הרומית, הוא היה בנם של האלים ונוס ומרקוריוס. כמו אלים אחרים וגיבורים אחרים בסיפורי המיתולוגיה, הוא היה מוקף בנימפות, אם כי על פי העדויות הקיימות, הוא עצמו קיבל התמסרות נמוכה מצד היוונים. על פי אובידיוס, הרמאפרודיטוס הפך את עצמו לאנדרוגני, והדגיש כי למרות היותו צעיר יפה על סף הבגרות המינית, הוא דחה אהבה כמו נרקיסוס. בבריכה רפלקטיבית, הנימפה סלמקיס חשקה בהרמאפרודיטוס, שדחה אותה. הנימפה העמידה פנים שהיא הלכה מהבריכה, וגרמה להרמאפרודיטוס לחשוב שהוא לבד. הרמאפרודיטוס התפשט כדי לרחוץ בבריכה, ולאחר מכן הנימפה השליכה את עצמה על הרמאפרודיטוס, והתפללה ששניהם לא יפרדו לעולם. האלים נענו לבקשה, וגופם של הרמאפרודיטוס והנימפה אוחד לגוף אחד של זכר ונקבה כאחד. כתוצאה מכך, על פי סקסטוס פומפיוס פסטוס, גברים ששהו בבריכה זו נחשבו כאלו ש-"התרככו כביכול עם ה-impudicitia (ההפך של מוסר מיני וצניעות)". מיתוס הילאס, משרתו ובן לוויותו של הרקולס, שנחטף על ידי נימפות מים, מראה, כמו הסיפורים על הרמאפרודיטוס ונרקיסוס, את נושא הסכנות הניצבות בפני הגבר המתבגר היפה, בזמן שהוא נהפך להיות גבר בוגר, עם תוצאות שונות לכל אחד מהם.
יצירות אמנות וספרות על הרמאפרודיטוס היו פופולארים מאוד ברחוב הרומאי. היצירות הדרמטיות ביותר הכילו, לעיתים קרובות, "תפיסה כפולה" מצד הצפה, או ביטא את נושא התסכול המיני. ניתן למצוא יצירות רבות של הרמאפרודיטוס עם סאטיר, דמות הידועה כמי שמכפיפה מינית קורבן שלא חשד או ישן, ולעיתים קרובות ללא הסכמה מינית כלל. ביצירות אלו, סאטיר מוצג בדרך כלל מופתע או נדחה על ידי הרמאפרודיטוס, ומכיל גם את אפקט ההומור. ביצירות אחרות מוצג הרמאפרודיטוס חזק מספיק כדי לעדוף את סאטיר, אם כי בחלקן אפילו מוצג כמוכן לעסוק איתו במין, גם אם נראה שסאטיר לא נראה מעוניין:
הפילוסוף מקרוביוס מתאר את אפרודיטוס כצורה גברית של ונוס או אפרודיטה שהייתה מקובלת בקפריסין. לדמות היה זקן ואיברי מין גבריים, אך לבשה בגדי נשים. בטקס הפולחן לאל, הגברים לבשו בגדי נשים, ואילו הנשים לבשו בגדי גברים. המשורר הלטיני ליוויוס כתב על סגידה ל-"טיפוח ונוס" בין אם ממין נקבה ובין אם ממין זכר (sive femina sive mas). במספר פסלים יוונים ורומים ששרדו, הדמות נמצאת בגישה הרמת בגדיה (anasyrmene). הדמות מרימה את בגדיה, רק כדי לחשוף את איברי המין הגבריים שלה, ונחשבה באופן מסורתי כמחווה בעלת כוח אפוטרופי או מאגי.
כיבוש מיני ואימפריאליזם
התיאטרון הרומי, תיאטרון פומפיוס, הוקם ב-55 לפני הספירה על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כהקדשה לוונוס ויקטריקס (באופן מילולי: "ונוס הכובשת"). תיאטרון זה, שפעל עד שלהי העת העתיקה, היה מקום לאמנויות הבמה, אדריכלות ויצירת יצירות ספרותיות ואמנותיות, כולל יצירות נוף ויצירות אמנות חזותית. תיאטרון זה היה, במובנים רבים, האנדרטה הקבועה למצעד הניצחון שבוצע לכבודו 6 שנים קודם לכן. בין יצירות האמנות שהציגו בתיאטרון היו דְּיוֹקְנָאוֹת של סופרות וקורטיזנות, וכן סדרת תמונות שהמחישה לידות לא רגילות, שסומנו כסימן למלחמה. באופן כללי, האינטלקטואליות והתרבות הרומית הוצגו כדבר נשי ומתייוונת, בעוד שמלחמה ופוליטיקה הוצגו כדבר גברי. ישנם עדויות להאנשה של פסלי נשים בלבוש אתני או "ברברי", אשר ייצגו את האומות שנכבשו על ידי רומא העתיקה. בין האנדרטאות האחרות שנבנו ברחבי רומא העתיקה, ניתן למצוא את הסבסטיאון באפרודיסיאס (כיום בשטחה של טורקיה), את מקדש שלושת הגאלים בלוגדונום (כיום בשטחה של העיר ליון שבצרפת), וכן מספר מטבעות שונים, שגילמו שטחים ועמים שנכבשו כנשים: הכוח הצבאי הרומי מביס "אומה נשית". אף על פי שהדמויות מתיאטרון פומפיוס לא שרדו, מספר לוחות תבליט מאפרודיסיאס שנמצאו מתארות סצנות תיאטרון, כולל ייצוגו של הקיסר קלאודיוס עירום הכופה את כניעתה של בריטניה, שחזהה הימיני חשוף, וכן את נירון קיסר גורר משם ארמניה מתה. לוחות תבליט אלו מזכירים את תבוסתה של מלכת האמזונות, פנתסיליאה על ידי אכילס. על גבי סדרת מטבעות, שהונפקו לאחר המצור על ירושלים בשנת 70 לספירה, המתארים את יהודה השבויה, נמצאת האנשה נשית של יודיאה כאישה שבויה.
כיבוש מיני היה מטאפורה לאימפריאליזם שהשתמשו בה רבות ברחוב הרומאי, אם כי לא תמיד באופן ישיר לשלטון הרומי. המשורר הרומי, הורטיוס, תיאר את הרומאים כאלו שנשבו על ידי יוון השבויה: הדימוי של התרבות הרומית, שישבה בה ציוויליזציה שהובסה על ידיה, אך אותה ציוויליזציה נתפסה כאינטלקטואלית ואסתטית יותר. לפיכך, עלו ברחוב הרומאי מיתוסים על גבר שאנס, חטף או שיעבד אישה, אבל התאהב בה, בדומה לסיפורם של אכילס ובריסאיס.
Spring Stampede (1999)
(1999) Spring Stampede היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-World Championship Wrestling (WCW). האירוע נערך ב-11 באפריל 1999, באולם הטקומה דום שבטקומה, וושינגטון. האירוע היה האירוע הרביעי בסדרת אירועי Spring Stampede.
תשעה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, דיאמונד דאלאס פייג' ניצח את אלוף העולם במשקל כבד של WCW, ריק פלייר, הוליווד הוגאן וסטינג וזכה באליפות העולם במשקל כבד של WCW בקרב מרובע שבו רנדי סאבאג' שימש כשופט המיוחד. עוד ברשימת הקרבות, סקוט סטיינר ניצח את בוקר טי וזכה באליפות ארצות הברית במשקל כבד של WCW, גולדברג ניצח את קווין נאש, וכריס בנואה ודין מלנקו ניצחו את רייבן ופרי סאטורן.
האירוע קיבל ביקורות חיוביות בקרב המבקרים והצופים, כשהקרב הפותח בין חובנטוד גררה לבליצקריג עמד בראש ביקורות אלה; אירוע זה נחשב לדעת מעריצי ומבקרי היאבקות כאירוע השלם וצפה האחרון הטוב ביותר שארגון ה-WCW הפיק. בנוסף לכך, אירוע זה היה אירוע השלם וצפה הראשון אשר כלל את הלוגו החדש של WCW לאחר שהלוגו הקודם יצא מפעילות שבועיים קודם לכן.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מהתוכנית השבועית Monday Nitro.
חרומף שחור
חרומף שחור או חרומף יונאן (שם מדעי: Rhinopithecus bieti), הוא מין של קוף מהסוג חרומף שבמשפחת קופים בעלי זנב המצוי בטבע רק במחוז יונאן בסין וייתכן שגם בקצה המזרחי של טיבט.
מאפיינים
זהו קוף קטן מאוד עם דו-צורתיות זוויגית: בעוד הנקבות מגיעות לאורך 740–830 מ"מ ולמשקל 9 ק"ג, הזכרים מגיעים לאורך 830 מ"מ ולמשקל 15 ק"ג. אורכו של הזנב הארוך כאורך גופם. הם בעלי פרווה עבה שצבעה כהה מאוד והפנים חשופות שיער, ורודות ובעלות שפתיים ורודות עזות המשמשות להבעת מסרים. העיניים שחורות והאף כמעט ולא נראה.
קופים אלה חיים על הרים גבוהים לאורך קצה ההימלאיה והרי הנגדואם (Hengduan Mountains). הם חיים בחבורות גדולות של 20–60 חברים ולעיתים מעל 100 פרטים המשוטטים סביב יערות מחטניים או נשירים למורדות ההרים ולעיתים עולים לאזורי ההרים הגבוהים והקרים. קופים אלה צמחוניים בתזונתם ויכולים לאכול אפילו קליפת עצים.
הקופים מצויים בסכנת הכחדה בטבע.
אובולון (רובע)
אובולון (באוקראינית: Оболонський район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
אובולון ממוקם על הגדה הימנית בחלק הצפוני של העיר. הוא הופיע על המפה רק בשנת 1975, כיוון שבאותה עת החלה קייב להתרחב באופן פעיל ולבנות את הפרברים.
ברובע תשתית התחבורה מפותחת. יש כאן ארבע תחנות מטרו, כך שאפשר להגיע למרכז העיר תוך 15–20 דקות בלבד.
פסקה (קולומביה)
פסקה (בספרדית: Pesca) היא עיר במחוז בויאקה שבקולומביה.
פסקה המודרנית התגלתה על ידי הקונקיסטאדור הספרדי, חואן דה סנקט מרטין, לקראת סוף שנת 1548. היא במרחק של 108 קילומטרים מבירת בויאקה, טונחה. העירייה ממוקמת על הרי האנדים ונמצאת בגובה של בין 2,540 ל-4,000 מטרים מעל פני האדמה.
פרנסואה וייט
פרנסואה וייט (בצרפתית: François Viète; ידוע גם בשמו בלטינית, פרנציסקוס ויאטה (Franciscus Vieta); 1540 – 23 בפברואר 1603 ולפי מקורות אחרים 13 בדצמבר 1603) היה מתמטיקאי צרפתי. עסק בחקר האלגברה ונודע בשל נוסחאות ויאטה. היה עורך דין במקצועו, חלק מהממשל של אנרי השלישי ואנרי הרביעי, מלכי צרפת.
ביוגרפיה
וייט נולד בפונטנה-לה-קומט שבמחוז ונדה. אביו, אטיין וייט, היה עורך דין ונוטריון הוגנוט; וייט הואשם בהמשך בפרוטסטנטיות על יד הקתולים, אך כנראה שלא אימץ דת מסוימת לאורך חייו.
בסיום לימודי המשפטים בפואטייה ב-1559, החל וייט לעבוד כעורך דין בעיר הולדתו, ועסק בכך במשך ארבע שנים. הוא עבר לעבוד בשירותו של ז'אן דה פרטנה, ובין השאר היה מורה לבתו קתרין. עם מותו של ז'אן דה פרטניי בשנת 1567 עברה אלמנתו לעיר לה רושל, ווייט עבר אתה. ב-1571 קיבל משרה בפריז, ושהה בעיר גם במהלך טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-24 באוגוסט 1572, שהיה אחד מהשיאים של מלחמת הדת בין הקתולים וההוגנוטים בצרפת. בשנת 1573 הפך לחבר מועצה בפרלמנט של בריטאני בעיר רן. בעיית אמונתו הוציאה אותו מחוץ לפרלמנט. ב-1576 אנרי, דוכס רואן, מנהיגם של ההוגנוטים, פרש עליו את חסותו, וב-1580 מינה אותו ל"פרקליט מדווח" (צרפתית: "maître des requêtes"). ב-1579 יצא לאור ספרו "Canonem mathematicum". בשנת 1585 נאלץ לפרוש ממשרתו הציבורית, ועבר לפונטנה ולבוואר-סיר-מר, שם התמסר למתמטיקה במשך ארבע שנים, וכתב את ספרו החשוב ביותר "In artem analyticem isagoge" , שנודע גם בשם "Algebra Nova", שיצא לאור בטור ב-1591, והקדיש אותו לתלמידתו קתרין דה פרטנה.
ב-1589 חזר לשירות הציבורי ועסק, בשירותו של אנרי השלישי, בפענוח מכתבים מוצפנים של הליגה הקתולית, כחלק ממלחמות הדת בצרפת, שהחלו ב-1562 ונמשכו עד 1598. בתקופתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מצא וייט את המפתח לצופן ספרדי בן 500 סימנים, שאפשר לצרפתים לפענח כל מכתב בצופן זה שנפל לידיהם. הישג זה הביא לפענוח מכתב שבו נאמר ששארל מלורן, דוכס מיין חותר להפוך למלך במקום אנרי הרביעי. וייט הפך לחבר מועצה בפרלמנט של טור. לאחר מכן הפך לחבר מועצה ממלכתי, ונשאר בתפקיד עד למותו הפתאומי בפריז בשנת 1603.
בשנת 1582 פרסם האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בולה המורה על המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני. המתכנן הראשי של הלוח ויועצו של האפיפיור היה כריסטופר קלאוויוס. בשנת 1600 פרסם וייט טענות לפיהן קלאוויוס שגה בחישוביו, אך קלאוויוס דחה טענות אלה.
תרומתו למתמטיקה
בכתביו היה וייט חלוץ בשימוש בכתיב האלגברי המודרני, של ציון נעלמים באותיות, כמעבר מפתרון אריתמטי של בעיות פרטיות לפתרון אלגברי של בעיות כלליות. הוא בחר להשתמש בתנועות לציון נעלמים ובעיצורים לציון מקדמים וערכים נתונים. שיטתו התקבלה, אך חלוקה זו של האלפבית לא הפכה למקובלת, ודקרט העדיף במקומה לסמן את המקדמים באותיות מתחילת האלפבית ואת הנעלמים באותיות מסופו. וייט השתמש בסימנים + –, אך לא הכיר את סימן השוויון (=), אף שהמתמטיקאי הוולשי רוברט רקורד השתמש בו עוד ב-1557. בכתיבת המשוואות עבר וייט רק חלק מהדרך מכתיבה מילולית שהייתה מקובלת לפניו לכתיבה בסגנון המקובל בימינו, וכך כתב, למשל, "B3 in A cubo", שמקביל לכתיב בימינו.
בעבודה משנת 1579 תרם וייט למעבר לשימוש בשברים עשרוניים במקום שברים בבסיס 60.
הוא פיתח את נוסחאות ויאטה, המקשרות בין מקדמי פולינומים לבין שורשיהם. גרסתו עסקה בשורשים חיוביים, ולאחר מותו הורחבו הנוסחאות לשורשים כלשהם.
וייט עסק גם בטריגונומטריה ופיתח זהויות טריגונומטריות אחדות. בשנת 1596 התפאר שגריר ארצות השפלה בפריז באוזני המלך אנרי הרביעי שהמתמטיקאי הפלמי אדריאן ון רומן הציג פולינום ממעלה 45, שאיש באירופה לא הצליח לפתור. המלך הציג את הבעיה לווייט, שזיהה את הקשר שלה לבעיה בטריגונומטריה (קשת בגודל רדיאנים) ונתן תוך זמן קצר פתרון שלה, ובהמשך הציג עוד 22 פתרונות חיוביים לפולינום. כאתגר נגדי שלח וייט לוון רומן את בעיית אפולוניוס - בניית מעגל שמשיק לצירוף כלשהו של שלושה אובייקטים במישור: נקודה, קו ישר ומעגל. ון רומן לא הצליח לפתור בעיה זו בכלים הקלאסיים של בנייה בסרגל ובמחוגה, ובשנת 1600 הראה וייט פתרון בסרגל ומחוגה לכל עשרת המקרים של בעיה זו.
בשנת 1593 פרסם בספרו Variorum de rebus mathematicis responsorum נוסחה לחישוב פאי - המכפלה האינסופית של ויאטה:
נוסחה זו היא ההופעה הראשונה של מכפלה אינסופית במתמטיקה, והדוגמה הראשונה של נוסחה מפורשת לחישוב הערך המדויק של פאי. כנוסחה הראשונה המייצגת מספר כתוצאה של תהליך אינסופי מאשר כתוצאה של חישוב סופי, נוסחת ויאטה נתפסת במובן מסוים כתחילתה של האנליזה המתמטית, ובהקשר רחב יותר אף נחשבת "כשחר המתמטיקה המודרנית".
בעבודתו Recensio canonica effectionum geometricarum הציג שימוש באלגברה לשם פתרון בעיות גאומטריות, תחום שהתפתח לגאומטריה אלגברית.
הוא פיתח שיטות לפתרון משוואות ממעלה שנייה, ממעלה שלישית וממעלה רביעית. שיטותיו היו שונות מאלה של קודמיו במאה ה-15, שיפיונה דל פרו ולודוביקו פרארי, שלא היו מוכרות לו.
בשנת 1646 יצא לאור אוסף של כל מאמריו (בלטינית), בשם "Francisci Vietæ Opera mathematica" בעריכתו של פרנס ון שוטן.
בית הקברות היהודי בביטולה
בית הקברות היהודי בביטולה (במקדונית: Еврејски гробишта во Битола) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר ביטולה בדרום-מערב מקדוניה הצפונית. בית העלמין הוקם ב-1497 והוא מהקדומים באזור הבלקנים. נכון לראשית 2018 אותרו בו 3,500 מצבות.
רקע היסטורי
תיעוד לקהילה יהודית בעיר קיים לפחות מהמאה ה-12. בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד, ובהמשך מגורשי פורטוגל. בהגיעם נחלקו לשני קהלים מרכזיים: קהל אראגון וקהל פורטוגל בהתייחס למוצאם. ב-1497 הוקם בית העלמין. יצוין כי קביעה זו אינה נתמכת במקורות ראשוניים והיא נתונה במחלוקת. למרות מחלוקות הלכתיות בלתי פוסקות בין הקהלים, נושא הקבורה היה מוסדר, ונציגים משני הקהלים הועסקו כחופרי קברים וזה היה מקצועם לאורך השנים. בהמשך, ב-1626 הגיעו לעיר מהגרים אנוסים מפורטוגל והתקשו להיטמע בשתי הקהילות המרכזיות. המהגרים החדשים רצו להקים לעצמם חלקה נפרדת בבית העלמין ולחפור את הקברים בעצמם, והנושא עורר מחלוקת כבדה בתוך הקהלים השונים שהובאה להכרעת בית הדין השרעי בעיר, אשר פסק שיש להמשיך את מנהגי העבר, ואין לפגוע בחופרים שעוסקים בנושא שנים ארוכות.
במהלך המאה ה-20 ידעה העיר קרבות רבים החל ממרד אילינדן, דרך מלחמת הבלקן הראשונה וכלה בחורבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, עת ניצבה בקו החזית המקדונית. נזקים כבדים נגרמו לבית הקברות במהלך ההפגזות הכבדות שהמטירו על העיר כוחות צבא ממלכת בולגריה. ב-1924 מונה שבתאי ג'אין לרב הראשי של הקהילה. ג'אין פעל לגידור ושימור בית העלמין הן בשל הנזק שנגרם לו במהלך המלחמות השונות, והן בשל שדידת מצבות מהמקום לשימוש משני על ידי תושבי הסביבה. עבודת השיקום הסתיימה ב-1929, לאחר שהרב ג'אין סיים את כהונתו.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה. ביטולה נכבשה והאזור נמסר לחזקת ממלכת בולגריה. ב-11 במרץ 1943 גירשו הבולגרים את יהודי ביטולה למחנה המעצר מונופול בסקופיה ומשם לטרבלינקה. איש מהמגורשים לא ניצל. במהלך המלחמה פגעו חיילי צבא בולגריה בבית העלמין. הם בזזו מצבות מבית העלמין וריצפו בהן את המחנה הצבאי, מגורי החיילים, שבילים להולכי רגל והמתקנים הסניטריים בבסיס. גם תושבי הסביבה המקדוניים בזזו מצבות מבית העלמין והשתמשו בהן לריצוף בתי מגורים וכחלקי רהיטים. לאחר המלחמה התגוררו בביטולה כמה עשרות יהודים שהיגרו בהדרגה לישראל או לסקופיה. ד"ר חיים אברבנאל שכיהן כמנהל בית החולים הממשלתי בביטולה עד 1963 ניסה לפעול מול שלטונות יוגוסלביה למען שיקום ושימור בית העלמין וקיימת חליפת מכתבים בנושא.
מ-1963 לא התגוררו יהודים בביטולה, ולאורך שנות השלטון היוגוסלבי לא טופל בית הקברות ומצבו הידרדר. גדר בית העלמין נפרצה ושטחו הפך לשטח מרעה לצאן. ב-2002, לאחר הקמת הרפובליקה המקדונית נחתם הסכם בין ארצות הברית לממשלת מקדוניה לעניין שיקום אתרי מורשת ובכללם בית העלמין היהודי בביטולה. האתר הוכרז אתר מורשת לאומית, אך בפועל לא החלה פעילות באתר. ב-2015 נחתם הסכם בין ישראל למקדוניה להתנעת פרויקט שיקום בית העלמין והקמת פארק זיכרון לקהילה היהודית. בפארק יוצבו פסלים וכן שעון שמש של האמן מתי גרינברג, יליד סקופיה שהוא הילד היהודי האחרון שנולד במקדוניה לפני הגירוש לטרבלינקה. בעיר החלו עבודות לשימור האתר, חישוף ותיעוד מצבות. לאתר מגיעות משלחות מישראל, ממקדוניה וממדינות אירופיות נוספות המסייעות לעבודות השיקום. מהיוזמים: השגריר דן אורין, הבימה והקאמרי נרתמו לפרויקט שיקום המצבות.
מיקומו ותיאורו של האתר
בית העלמין שוכן בכניסה הצפונית-מזרחית לביטולה על מדרונה של גבעה בגובה 600 מטרים, משתרע על שטח של 43,000 מטרים רבועים ומוקף בחומה. במסגרת פרויקט השיקום אותרו נכון לתחילת 2018 כ-3,500 מצבות והכיתוב עליהן בעברית ובלאדינו. המצבות אשר ניתן לקרוא את הכיתוב עליהן מתוארכות החל מהמאה ה-17. מנהלי פרויקט השיקום סבורים שבמקום ישנן כמה שכבות של קברים.
קריאה נוספת
Announcement by the Ministry of Culture of Macedonia on the restoration of the cemetery in the city of BitolaAnnouncement by the Ministry of Culture of Macedonia on the restoration of the cemetery in the city of Bitola
שפיכה
שפיכה (בסלנג: גמירה) היא פליטה של נוזל זרע וזרע מהפין. על פי רוב השפיכה מתרחשת כתוצאה מקיום יחסי מין או אוננות ומלווה באורגזמה. שפיכה עשויה גם להתרחש באופן ספונטני במהלך השינה במקרים של קרי לילה. במהלך שפיכה ממוצעת נפלטים 5-1.5 מיליליטר של נוזל זרע עם כ-300 עד 500 מיליון תאי זרע.
שלבים
לשפיכה ישנם שני שלבים: שיגור ופליטה. שלב השיגור נחשב לנקודת האל חזור, שממנו לא ניתן לעצור את השפיכה. בשלב השיגור תאי הזרע עוברים מהאשכים דרך צינורות הזרע, ומתערבבים בנוזלים מבלוטות קאופר, בלוטת הערמונית ושלפוחית הזרע יוצרות יחד את נוזל הזרע. בשלב הפליטה, המהווה את האורגזמה הגברית, נפלט נוזל הזרע דרך צינור השופכה, בסדרה של התכווצויות מחזוריות הולכות ומתקצרות של בלוטת הערמונית והשרירים המקיפים אותה. הפליטה אורכת בממוצע כ-17 שניות, אך עשויה להיות קצרה יותר או אף להגיע למספר דקות. על שלב השיגור שולטת מערכת העצבים הסימפטטית, בעוד שלב הפליטה נשלט על ידי רפלקס שמקורו בעמוד השדרה באזור S2-4, הממוקם מתחת למותניים.
לעיתים מתרחשת שפיכה מוקדמת, שהיא תופעה של היעדר שליטה במועד השפיכה, ונחשבת לעיתים קרובות כליקוי בתפקוד המיני אצל גברים.
יואב הלוי (איש קולנוע)
יואב הלוי (נולד ב־24 באוקטובר 1963) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה.
ראש תחום הפקה וראש המחלקה לקולנוע לשעבר, בפקולטה לאומנויות המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה
הלוי, נולד וגדל בגבעתיים, בוגר תיכון "קלעי".
הלוי למד לימודים לתואר ראשון בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ולמודי תואר שני בחוג ללימודי תרבות באוניברסיטה הפתוחה ובתוכנית הבינתחומית באומנויות באוניברסיטת תל אביב.
כסטודנט לקולנוע הלוי כתב, ביים והפיק את הסרט הקצר "מיטה אחרת – בוקר אחר", על פי סיפוריו של הסופר ואיש התיאטרון הישראלי נפתלי יבין, שקובצו בספר "ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת". בסרט הקצר שיחקו עזרא כפרי ומיריי דיגלאן. הסרט הופץ באסופת סרטים קצרים ישראליים נבחרים, והוקרן בערוץ 2.
בשנת 1995 כתב הלוי את התסריט לסרט הקולנוע הראשון שלו, "לילה לבן", בבימוי ארנון צדוק. התסריט נכתב לאחר חצי שנה של תחקיר בשילוב עם חזרות ואימפרוביזציות של שחקני הסרט. הסרט התקבל לפסטיבל קאן בשנת 1996 וזכה בפרס הביקורת הצעירה בפסטיבל.
בשנת 1998 כתב הלוי את התסריט לסרט הטלוויזיה "צדק מוחלט" בבימוי ארנון צדוק ובכיכובה של עופרה חזה וארנון צדוק.
בשנת 2002 הפיק הלוי את הסרט הקולנוע "טאהרה" אותו כתב ביחד עם אמו, בהשראת ספרה של דורית זליברמן "סירוס". בסרט כיכבו מיטל דוהן וג'וליאנו מר. הסרט הוא אחד הסרטים הראשונים שעסקו בתופעת מילת הנשים. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל קארלו וי – וארי הסרט היה מועמד לפרס אופיר, ונמכר להפצה בבתי קולנוע וברשתות להשכרת סרטים בארצות הברית.
בשנת 2006 הפיק הלוי את סרט הקולנוע "מכתבים לאמריקה" אותו כתב וביים חנן פלד. בסרט כיכבו רמי הוייברגר, יבגניה דודינה ודובלה גליקמן. הקרנת הבכורה עולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל פאלם ספרינגס בארצות הברית והסרט היה מועמד לפרס אופיר.
בשנת 2010 הפיק הלוי את הסרט הדוקומנטארי "בגוף שלישי" בבימוי ארתור יעקובוב ושרון אטיאס. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטארי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה.
בשנת 2013 הלוי ביים, הפיק וכתב את הסרט הדוקומנטארי "לשכה 06" המספר את סיפורם של חוקרי אדולף אייכמן שהכינו את כתב התביעה נגדו. הסרט זכה בציון לשבח על מצוינות קולנועית בפסטיבל ירושלים, נבחר להיות משודר כסרט המרכזי בערבי יום השואה בערוצי הטלוויזיה בישראל, הוקרן בטלוויזיות רבות בעולם, ובבנייני האו"ם לרגל אירועי יום השואה הבינלאומי, 2020.
במקביל לפעילותו כיוצר קולנוע, פועל הלוי, משנת 2006, כמרצה לקולנוע, ומכהן כראש תחום הפקה וממלא מקום ראש המחלקה לקולנוע, בפקולטה לאומנויות המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל. הלוי, המאמין בטיפוח יצירת קולנוע צעיר, אותנטי ומאתגר, חנך וטיפח קולנוענים צעירים רבים, והיה אחראי על הפקתם של מאות סרטים קצרים, רבים מהם זוכי פרסים בישראל ובעולם כ – "המודדים" בבימוי אסף סבן, "רכבות במדבר" בבימוי בועז ארמוני, "זנב" בבימוי רוני קידר, "האני" – בבימוי עדי הראל, "אביונה" בבימוי שגב שאו, "קו 881" בבימוי רון גולדין, "מאיר" בבימוי שי בלנק, "בית שלישי" בבימוי יאיר פרידמן, "בחורה עם מזלג בעולם של מרק" בבימוי יותם קניספל ועוד.
יואב הלוי מתגורר בלוטם, יישוב קהילתי בגוש שגב, בגליל תחתון.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שווייץ
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה הדומיניקנית הם יחסים דיפלומטיים מלאים. הרפובליקה הדומיניקנית קיבלה את עצמאותה ב-1844. שווייץ הכירה בעצמאות המדינה החדשה ופתחה בה קונסוליה ב-1936. במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצגה שווייץ את האינטרסים הדומיניקניים במספר מדינות. הקונסוליה השווייצרית שודרגה לדרג הקונסוליה הכללית ב-1959 והפכה לשגרירות ב-2007. החל ממאי 2011 המרכז האזורי הקונסולרי בסנטו דומינגו אחראי גם לשירותים הקונסולריים להאיטי, אנטיגואה וברבודה, דומיניקה וסנט קיטס ונוויס.
הרפובליקה הדומיניקנית ושווייץ חתמו על מגוון הסכמים דיפלומטיים בהם הסכם הגנה וקידום השקעות הדדיות, הסכם תחבורה אווירית והסכם הסגרה הדדי.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 2,012 שווייצרים חיו ברפובליקה הדומיניקנית, מספר שהופך את הקהילה השווייצרית ברפובליקה הדומיניקנית לקהילה הגדולה ביותר באזור הקריביים. הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 251 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 39 מיליון ייצוא שווייצרי לרפובליקה הדומיניקנית ו-212 מיליון ייבוא שווייצרי מהרפובליקה הדומיניקנית.
ז'אן-ז'אק רוסו
ז'אן־ז'אק רוסו (בצרפתית: Jean-Jacques Rousseau; 28 ביוני 1712 – 2 ביולי 1778) היה פילוסוף, סופר, תאורטיקן פוליטי, מלחין ותאורטיקן של החינוך מז'נבה שפעל בעיקר בצרפת. רוסו נחשב לאחד מהפילוסופים החשובים של עידן הנאורות, ורעיונותיו השפיעו על המהפכה הצרפתית, כמו גם על התפתחות התאוריה הסוציאליסטית ועל תנועת הלאומיות. עבודתו החשובה, "האמנה החברתית", שראתה אור ב־1762, הפכה לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
רוסו עסק בפילוסופיה של החינוך, ונחשב להוגה הדעות הראשון שהציג מתווה לחינוך של ילדים בגישה טבעית. הוא תרם לתחום המוזיקה, הן כתאורטיקן והן כמלחין. ספרו "הווידויים" (Les Confessions), שיצא לאור לאחר מותו, היה לאביה של האוטוביוגרפיה המודרנית, בשל הדגש ששם על ראייה סובייקטיבית מכוונת, וללא ניסיון לחתור לאמת כלשהי. ספרו "ז'ולי, או אלואיז החדשה" (Julie, ou la nouvelle Héloïse) היה לרב־מכר בתקופתו.
קורות חייו
רוסו נולד בז'נבה (כיום בשווייץ) בשנת 1712, כאשר העיר הייתה רפובליקה עצמאית, ולא חלק משווייץ כפי שהיא כיום. במהלך חייו תיאר עצמו כאזרח ז'נבי. אמו, סוזאן ברנאר רוסו, מתה מספר ימים לאחר לידתו. אביו איזק, שהיה שען, נטש אותו בגיל עשר על מנת להימלט מעונש על השתתפות בדו־קרב. רוסו הצעיר הועבר לרשות משפחת אמו, והושם תחת השגחתו של כומר בבוסי שליד ז'נבה. חינוכו בילדותו כלל אך ורק את קריאת ספרו של פלוטרכוס "חיי אישים" ודרשות ברוח הדת הקלוויניסטית. אחותו של הכומר התייחסה אליו בקפדנות, ונהגה להענישו במכות.
בגיל 13 עזב רוסו את משפחתו. בתחילה ניסה את כוחו בז'נבה כשוליה לגלף ולנוטריון. ב־14 במרץ 1728, בגיל פחות משש עשרה, עזב רוסו את ז'נבה. הוא פגש את פרנסואז־לואיז דה וארן, ברונית שווייצרית־צרפתייה המבוגרת ממנו בשתים-עשרה שנים והיה למאהבה. כפי שתיאר זאת ב"ווידויים: . בהמשך הוא מתאר את המשך היחסים עם המאהבת שלו כיחסי אמא–בן־אחות, ידידה, נעדרי תשוקה:.
כדי להתקבל בחברה המיר את דתו לדת הקתולית. ב־1742 עזב רוסו לפריז על מנת להציג בפני האקדמיה למדעים את שיטתו למספור תווים מוזיקליים, המבוססת על קו יחיד המציג מספרים שייצגו את המרווחים בין התווים, ונקודות ופסיקים המציגים ערכים של מקצב: המטרה הייתה ליצור טבלטורה שתאפשר להדפיס תווים בדפוס נייד רגיל, בלי להזדקק לתחריטי נחושת ייעודיים ויקרים. האקדמיה דחתה את השיטה כבלתי מעשית ולא מקורית.
בין השנים 1743–1744 שימש רוסו כמזכירו של השגריר הצרפתי בוונציה, שממשלה הרפובליקני עתיד היה להיות מוקד להתייחסויות רבות בהגותו הפוליטית. לאחר מכן שב לפריז, שם התיידד עם תרז לווסור (Levasseur), תופרת חסרת השכלה, ונולדו להם חמישה ילדים. רוסו לא חשב שיוכל לגדל את הילדים. כולם נזנחו בבית יתומים לאחר לידתם, ואין מידע לגבי גורלם. מאוחר יותר היוותה נטישת הילדים מקור למבוכה רבה עבורו, גם משום שהוא נודע כהוגה שכתב על חינוך וכבעל תאוריות מקיפות בנוגע לגידול ילדים. אויביו, כוולטר, השתמשו במידע זה להתקיפו.
בעודו בפריז התיידד רוסו עם דני דידרו, והחל לתרום מאמרים לאנציקלופדיה הגדולה שערך דידרו. הוא החל לכתוב בנושאי מוזיקה, ולאחר מכן עסק בכלכלה ובפוליטיקה. ב־1755 כתב עבור דידרו מאמר חשוב על כלכלה פוליטית. לאחר מכן ניתק את יחסיו עם דידרו. ב־1749 כתב מאמר לתחרות שערכה האקדמיה של דיז'ון. המאמרים שהוגשו לתחרות היו אמורים להתמודד עם השאלה "האם התפתחות האמנות והמדע הייתה חיובית מבחינה מוסרית?". הוא הגיש לתחרות מאמר בשם: Si le rétablissement des sciences et des arts a contribué à épurer les mœurs ("[דיון בשאלה] האם התבססות המדעים והאמנויות תרמה לטיהור המוסר") הידוע גם כמאמר על האמנויות והמדעים. המאמר זיכה אותו בפרס הראשון בתחרות, והביא לו תהילה ומוניטין. במאמר הביע רוסו את העיקרון בדבר הטוב הטבעי הטבוע באנושות, שעליו עתידה הייתה להתבסס כל הפילוסופיה שלו לאחר מכן. כתוצאה מכך ענה בשלילה על השאלה המופיעה בכותרת המאמר: רוסו טען שהרעיון נולד בראשו ברגע של השראה פתאומית, בעודו קורא את המודעה על התחרות בדרכו לבקר את חברו דידרו, ששהה בבית הכלא בונסן. גם בתקופה זו המשיך רוסו בפעילותו המוזיקלית, ובשנת 1752 הלחין וכתב את הליברית לאופרה "נביא הכפר" (Le Devin du Village) שהוצגה בפני המלך לואי ה־15. ביקור של להקת אופרה איטלקית בצרפת באותה השנה הביא למריבה בין תומכי האופרה הצרפתית ותומכי האופרה האיטלקית, שבה תמך רוסו, הוא יצא חוצץ כנגד ז'אן־פיליפ ראמו, המלחין הראשון במעלה של האופרה הצרפתית החדשה.
ב־1754 שב רוסו לז'נבה וקיבל על עצמו שוב את הדת הקלוויניסטית. אזרחות העיר הושבה לו, והוא השלים את עבודתו הגדולה "על המקור והיסודות של אי־השוויון בין בני האדם". בשלב זה החל רוסו ללקות באי יציבות מבחינת יחסיו עם סביבתו, וניער מעליו את חבריו ותומכיו כדידרו ואחרים, כמו גם את תומכיו הכספיים. לאחר שניתק את יחסיו עם האנציקלופדיסטים היה לבן חסותו של הדוכס מלוקסמבורג, שהיה אחד מעשירי אירופה.
ב־1761 פרסם רוסו את הנובלה המצליחה – "ז'ולי, או אלואיז החדשה" (Julie, ou la nouvelle Héloïse). ב־1762 פרסם את שני ספריו החשובים – "על האמנה החברתית, עקרונות הזכות הפוליטית" (Du Contrat Social, Principes du droit politique) ולאחריו "אמיל, או על החינוך" (Émile ou De l'éducation). שני הספרים כללו ביקורת על הדת, ונאסרו לפרסום הן בצרפת והן בז'נבה. רוסו נמלט מחשש שיאסר, ונדד בין ערים שונות בשווייץ, תוך שהוא נמצא תחת חסותו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, שפעל באמצעות לורד קית', סוכנו בשווייץ. בתקופה זו כתב "פרויקט חוקתי לקורסיקה".
הספר פורסם כארבע שנים לאחר מותו. וזאת תחילתו: ועל יחסו לכסף:. הוא מתאר את מניעיו כמידיים:.
רוסו המשיך לכתוב עד מותו. בשנת 1772 הוזמן לנסח חוקה חדשה לפולין, שהייתה עבודתו הפוליטית החשובה האחרונה. ב־1776 כתב ספר של דיאלוגים, והחל לעבוד על יצירה בשם "הזיותיו של המטייל הבודד". על מנת להתפרנס בתקופה קשה זו עבד כמעתיק תווי מוזיקה. בשל מצבו הנפשי הקשה וההזיות שמהן סבל, התבודד ולא חיפש חברת אחרים. ב־1778 מת בעת טיול בוקר באחוזתו של המרקיז דה ז'יראדן, מצפון לפריז. לאחר מותו זכה להכרה ולהוקרה. בשנת 1794 הועברו עצמותיו לפנתאון, שבו טמונים גדולי בניה של צרפת, וארונו הוצב לצד ארונו של וולטר, יריבו הגדול.
החברה והטבע
רוסו ביסס את הפילוסופיה שלו על הפער בין החברה האנושית ובין טבע האדם. הוא הסיק כי יצר לב האדם טוב מטבעו, וכי במצבו הטבעי האדם הוא "פרא אציל". מצב טבעי זה הוא המצב שבו נמצאים כל יתר היצורים שאינם האדם, ובו היה מצוי האדם בטרם נוצרו החברה האנושית והציוויליזציה. יצירתה של החברה משחיתה את האדם האצילי מטבעו. רוסו ראה בחברה דבר מלאכותי, וטען כי התפתחות החברה, במיוחד התפתחות המוסדות היוצרים תלות הדדית חברתית, נוגדת את טובת בני האדם.
לפי רוסו, השפעתה השלילית של החברה על האדם האצילי מטבעו, מביאה להידרדרות ה־Amour de soi או יצר ההישרדות והאינטרס הטבעי שבהם ניחן האדם לכלל amour-propre, האגואיזם המוגזם, הגאווה ההרסנית, שהיא מלאכותית ומכריחה את האדם להשוות עצמו לאחרים, וליצור פחד, שמחה לאיד, ורעות חולות נוספות.
ב"מסה על האמנויות והמדעים" טוען רוסו שהמדעים והאמנויות לא הטיבו עם המין האנושי, שכן אינם צרכים אנושיים, אלא תוצאה של גאוות הבל. יתרה מכך, ההזדמנויות שנוצרו לזמן פנוי ולמותרות, הביאו להשחתת המין האנושי. הוא טען שהתקדמות הידע הופכת את הממשלות לחזקות יותר, ומוחצות את החירות האישית. הוא הסיק שההתקדמות החומרית ממעיטה את האפשרויות ליחסי ידידות אמיתיים בין בני אדם, ומחליפה אותם בקנאה, בפחד ובחשד.
ה"מסה על אי־השוויון" שבאה לאחריה, עקבה אחר התקדמותו והתנוונותו של המין האנושי מן המצב הטבעי הקדום, אל החברה המודרנית. רוסו טען כי בני האדם המוקדמים חיו באופן מבודד ונבדלו מהחיות שבקרבן חיו ברצונם החופשי. הוא אף טען כי בני אדם פרימיטיביים אלו היו בעלי מניע בסיסי לדאוג לעצמם, ויכולת טבעית לחמלה ולרחמים. כאשר בני האדם הוכרחו להתאגד, בלחץ גידול האוכלוסין, הם עברו שינוי פסיכולוגי והחלו לחשוש ממה שיאמרו עליהם האחרים. רוסו ייחס מודעות עצמית זו לתור הזהב של הפריחה האנושית. אך התפתחות החקלאות והשימוש במתכת, הקניין הפרטי וחלוקת העבודה הובילו לתלות הדדית גדלה והולכת ולאי־שוויון. התוצאה הייתה מצב של עימות, שהוביל את רוסו לטעון שהמצב הטבעי הומצא כסוג של אמנה חברתית שהציעו בעלי הכוח והעשירים. אמנה מקורית זו הייתה פגומה מאוד, בכך שהעניקה יתרונות אדירים לבעלי הכוח על פני האוכלוסייה בכללותה, וכך ביססה את אי השוויון כבסיס להתאגדות האנושית.
התאוריה הפוליטית של רוסו
עבודתו החשובה ביותר של רוסו היא "האמנה החברתית", שהטקסט שלה מתחיל במשפט המפורסם:. הספר מתווה את הבסיס לסדר פוליטי לגיטימי. הספר פורסם ב־1762 והפך לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
בספר זה טוען רוסו כי המצב הטבעי הוא מצב גרוע, שלא ניתן להתקיים בו, מצב שאין בו חוק או מוסר, וכי בהיותו במצב זה היה על המין האנושי להתאגד וליצור חברה, או להיעלם מן העולם. במצב הטבעי מצוי האדם בתחרות מתמדת עם אחיו, תחרות ללא חוקים, שבה שולט הכוח; רק לאחר היווסדות המוסדות החברתיים האדם הוא בן חורין. רק באמצעות יצירת אמנה חברתית הזונחת את הרעיונות על הזכות הטבעית, יכולים בני האדם לשמר את עצמם ולהישאר חופשיים, וזאת מכיוון שהם מוסרים מרצונם את חירותם לסמכותו של הרצון הכללי (מונח אותו נטל מניקולא מלבראנש), המבטיח אותם משיעבוד לרצונו של החזק. אותו רצון כללי, שהוא המדינה, כולל את הרצון הפרטי של כל אחד מהפרטים שמסרו בידי המדינה את חירותם, וכך שומר חירות זו, ובה בעת יוצר בסיס חוקי ומוסרי לקיום האנושי.
בעוד שרוסו טוען כי הריבונות חייבת להישאר בידי העם (ומכאן, למשל, התנגדותו לממשל על ידי נציגים, כגון הדמוקרטיה הייצוגית), הוא גם מבחין בין הריבון ובין הממשלה. בידי הממשלה ניתנת החובה ליישם ולאכוף את הרצון הכללי. רוסו סבר כי העם צריך להיות המחוקק (ולא נציגיו), וכי סמכויות הביצוע יינתנו לקבוצה קטנה של אזרחים, שאינם אדוני העם כי אם פקידיו, ובידי העם הכוח לפטרם כרצונו, וזאת גם במקרים של שלטון הנופל בידי משפחה אחת או בידי קבוצה או מעמד מצומצמים. את הידרדרות הממשל האידיאלי לכלל עריצות ניתן למנוע באמצעות אספות עם תכופות, שבהן תישאלנה שתי שאלות – האחת:, והשנייה:. עם כל זאת, סבר רוסו כי יחיד המתנגד לפעולת משטר זה, ניתן לנקוט כלפיו בצעדים חמורים, ו"כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו. דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי".
רעיונותיו אלו של רוסו שימשו כבסיס לתנועות סוציאליסטיות רבות סביב העולם, ובמידה מסוימת גם לתנועות דמוקרטיות רפובליקניות ולאומיות. גם בימינו, כשתקשורת המחשבים וטכנולוגיית התקשורת המתקדמת הופכות את החזון בדבר הביטוי העממי הישיר למציאות, יש הנדרשים לתורתו של רוסו. בדבריו בדבר "הכורח להיות חופשי" יש הד למשטרים הרודניים של המאה ה־20 שקמו כמאתיים שנים לאחר שכתב את ספרו.
במקביל, רוסו סבר כי המלחמה מנוגדת למצב הטבעי ורק הסדר הפוליטי גורם למלחמה:.
החינוך
רוסו הביע את דעותיו על החינוך בספרו "אמיל", מעין נובלה בדיונית העוסקת בגידולו של נער צעיר בשם אמיל על ידי רוסו עצמו – המשך של מסורת ארוכה של ספרים בתבנית דומה, העוסקים בחינוך ילדים ובעקרונות שיש להקנות להם. רוסו מגדל את אמיל בכפר, מקום שהוא מאמין שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי מאשר בעיר, שבה ילמד מנהגים רעים פיזיים ואינטלקטואליים. מטרת החינוך, אומר רוסו, היא ללמוד לחיות, ואת זה יש להשיג באמצעות הליכה בעקבות המורה המבוגר, היכול להראות את הדרך אל החיים הטובים.
גדילתו של הילד מחולקת לשלושה שלבים. הראשון הוא עד גיל 12 בערך, כאשר חישובים וחשיבה מסובכת אינם אפשריים, והילדים, על פי תפיסתו של רוסו, קרובים להיות חיות. השני, בין 12 ל־16, כאשר ההיגיון והחשיבה ההגיונית מתחילים להתפתח, ולבסוף מגיל 16 ואילך, כאשר הילד גדל להיות מבוגר. בשלב זה מוצא אמיל נערה צעירה שתלווה אותו.
אוויה D
אוויה D (בצ'כית: Avia D) היא סדרת משאיות בגודל בינוני, מתוצרת יצרנית המשאיות אוויה אשר מיוצרת משנת 2000 ועד היום.
מטה ומפעל החברה ממוקם בפראג ברובע "Letňany".
בשנת 2013 הייצור עבר להודו, על ידי יצרנית הרכב הכבד "Ashok Leyland Boss." בהודו יוצרו דגמי ה"אביה D" ב-3 קטגוריות משקל: 9.6 טון, 11.9 טון ו-12.9 טון.
בספטמבר 2017 ייצור הדגם חזר לצ'כיה, לאחר שחברת " Czech company CSG" רכשה את אוויה.
משנת 2017 דגמי המשאיות מורכבות על פי תקן זיהום אוויר המחמיר "יורו 6" (euro-6").
ז'אן-ז'אק רוסו
החינוך
הספר מבוסס על רעיונותיו של רוסו בדבר החיים הבריאים. הנער חייב לפתח הן את גופו והן את האינטלקט שלו, ולהימנע מן הצרות והרעות החולות של חיי העיר, האינדיבידואליזם ההרסני והמודעות העצמית המוגברת המצויים בעיר.
חינוכו של אמיל אינו נייטרלי מבחינת מגדר: החינוך שהוא מציע לסופי, הנערה שלה מיועד אמיל להינשא, שונה בהרבה מזה של אמיל. סופי, המייצגת את האידיאל הנשי, מחונכת להיות צייתנית לבעלה, בעוד שאמיל, המייצג את האידיאל הגברי, מחונך להיות אדם עצמאי. זה אינו מאפיין מקרי; ביסודו עומדת ההבחנה הליברלית המקובלת בין הפרטי ובין הציבורי.
על דרך החינוך ב"אמיל" עלתה ביקורת כי הרעיונות אינם מעשיים. בנוסף, ניסיונו המעשי של ז'אן־ז'אק רוסו בחינוך, לא היווה הצלחה; רוסו שימש פעמיים מחנך של ילדים ממשפחות אצולה, אך שני ניסיונות אלו לא היו מוצלחים ולפי הודאתו של רוסו עצמו "הם לא סרו למרותו והוא לא הועיל להם בדבר". כהורה, רוסו מסר את חמשת ילדיו לבית יתומים וכך נמנע מכל קשר לחינוכם. מאוחר יותר הביע רוסו חרטה על כך. קיימת הערכה לפיה הספר "אמיל" נכתב מתוך ייסורי מצפון של רוסו על כשליו אלו. גם נושא הספר, חינוך, הביא לזניחת הספר על ידי רבים מקוראיו ה"פוליטיים" של רוסו.
ממשיכי דרכו של רוסו בתחום החינוך היו בין הוגי הדעות המשמעותיים בראשית דרכו של החינוך המודרני, ורעיונותיהם של רוסו וממשיכיו שימשו כחלק מההשראה שהצמיחה גישות לימודיות חדשניות במאות השנים שלאחר חייו.
הדת
דעותיו של רוסו על הדת עוררו מחלוקת בקרב בני זמנו. טענתו כי האדם טוב מטבעו סתרה את הדוקטרינה של החטא הקדמון. רוסו ראה בנצרות דת טובה וחיובית, המבוססת על יסודות מוסריים שניתנו למאמינים, אך מצא בה פגם: שהיא מחנכת את המאמינים בה להיות כפופים לעריצות, ובאחת ההתבטאויות שלו המטילה ספק בפרשנות הנוצרית לתנ"ך, לעומת הפרשנות היהודית הוא אף כותב:
בספרו על האמנה האזרחית הבחין רוסו בין "הדת הטבעית" שהיא עבודת האל בלב האדם, הפשוטה והטהורה, בין "הדת האזרחית" שהיא הביטוי הממסדי לדת במדינה אחת, שלה יש חוקים ופולחן משלה, הקובעים זכויות וחובות, ובין סוג שלישי של דת המנוגדת למדינה, ויוצרת סתירה בין חוקי הדת וחוקי המדינה, כדוגמת דת הלאמות, דת היפנים, ודתם של הנוצרים ברומא העתיקה.