cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תזמורת הרדיו ההולנדית
בשנת 2005 פורקה תזמורת הרדיו ההולנדית ונגניה נקלטו בתזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד ובתזמורת הרדיו הקאמרית של הולנד. הקונצרט האחרון של תזמורת הרדיו ההולנדית התקיים ב-7 ביולי 2005.
פפואה המערבית (מחוז)
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז כ-1.134 מיליון תושבים, ולפיכך הוא בין המחוזות הפחות מאוכלסים באינדונזיה. בירת המחוז היא מאנוקווארי. מבחינה מנהלית, המחוז מחולק לשבע נפות (kabupaten) ועיר אחת (kota): פפואה המערבית הוקמה בחלק המערבי של מחוז פפואה בפברואר 2003, והפיצול עדיין שנוי במחלוקת. תומכי הפיצול, ובהם אנשי הממשל המרכזי בג'קרטה ומהגרים שהגיעו לפפואה מאזורים אחרים באינדונזיה, טוענים שיצירת המחוז החדש תסייע בניהול יעיל יותר של המשאבים ובחלוקה הוגנת יותר של השירותים. הפיצול נתקל בהתנגדות רבה בפפואה עצמה, והוא מוצג כמהלך המפר חוקים אוטונומיים מיוחדים הנוגעים לניהול פפואה, וכמאמץ לדכא את התנועה הבדלנית המקומית.
בנובמבר 2004 החליט בית משפט אינדונזי כי הפיצול אכן מפר את חוקי האוטונומיה. אולם פסק כי כיוון שהמחוז החדש כבר נוצר, הוא יישאר נפרד מפפואה. כמו כן, בפסק הדין נקבע כי אין להקים מחוז נוסף שהוצע, איריאן ג'איה המרכזית, כיוון שהפיצול עדיין לא הושלם.
שינוי השם
המחוז שינה את שמו לפפואה המערבית בפברואר 2007. תוקפו של השם החדש הוא החל מ-7 בפברואר 2007, אולם יש צורך באישור של המועצה המחוקקת של המחוז, ולאחר מכן הממשלה האינדונזית צריכה לאשר את הדבר בצו.
אוסאמו דזאי
אוסאמו דזאי (ביפנית: 太宰 治, נולד כ-שוג'י צושימה (津島修治); 1909-1948) היה סופר יפני. השפעותיו כוללות את אקוטגאווה ריונוסוקה, מורסקי שיקיבו ופיודור דוסטויבסקי. בעוד שדזאי ממשיך להיחגג ביפן, הוא נותר אלמוני יחסית במקומות אחרים, כשרק קומץ מיצירותיו זמינות באנגלית. ספרו האחרון, פסול מלהיות אדם, הוא יצירתו הפופולרית ביותר מחוץ ליפן.
חיים מוקדמים
שוג'י צושימה (津島修治, Tsushima Shūji), שלימים נודע בשם אוסאמו דזאי, נולד ב-19 ביוני 1909, הילד השמיני שנותר בחיים של בעל אדמות עשיר בקנאגי, בקצה הצפוני של יפן. בזמן לידתו, אחוזת צושימה הענקית, שבה בילה את שנותיו הראשונות הייתה ביתם של כשלושים בני משפחה. משפחת צושימה הייתה ממוצא איכרי לא ברור, כאשר סבא רבא של דזאי בנה את עושר המשפחה כמלווה כספים, ובנו הגדיל אותו עוד יותר. הם עלו במהירות בשלטון ולאחר זמן מה, זכו להערכה רבה ברחבי האזור.
אביו של דזאי, ג'נמון (בן צעיר יותר למשפחת מטסוקי, שבשל "המסורת ה'פיאודלית' המופלגת שלה" לא היה שימוש בבנים מלבד הבן הבכור והיורש) אומץ למשפחת צושימה כדי לשאת את הבת הבכורה., טאן; הוא נעשה מעורב בפוליטיקה בשל מעמדו כאחד מארבעת בעלי האדמות העשירים ביותר במחוז, והוצע לו להיות חבר בבית עמיתים. זה גרם לאביו של דזאי להיעדר במהלך רוב ילדותו המוקדמת, וכשאמו, טאן, הייתה חולה, צושימה חונך בעיקר על ידי משרתי המשפחה ודודתו קיה.
לימודים
בשנת 1916 החל צושימה את לימודיו בבית הספר היסודי קנאגי. ב-4 במרץ 1923, אביו של צושימה, ג'נמון נפטר מסרטן ריאות, חודש לאחר מכן באפריל החל ללמוד צושימה בבית הספר התיכון אאומורי, ולאחר מכן נכנס למחלקה לספרות של אוניברסיטת הירוסאקי ב-1927. הוא פיתח עניין בתרבות האדו והחל ללמוד גידאיו (gidayū), צורה של קריינות מזמרת המשומשת בתיאטראות הבובות. בסביבות 1928 ערך צושימה סדרה של פרסומי סטודנטים ותרם כמה מיצירותיו שלו. הוא גם פרסם מגזין בשם Saibō bungei (ספרות תאים) עם חבריו, ולאחר מכן הפך לחבר צוות בעיתון של המכללה. הצלחתו של צושימה בכתיבה נעצרה כאשר מושא הערצו, הסופר אקוטגאווה ריונוסוקה, התאבד ב-1927. צושימה החל להזניח את לימודיו, והוציא את רוב הקצבה שלו על בגדים, אלכוהול וזונות. הוא גם התעסק במרקסיזם, שבאותה תקופה דוכאה מאוד על ידי הממשלה. בליל ה-10 בדצמבר 1929 ביצע צושימה את ניסיון ההתאבדות הראשון שלו, אך שרד והצליח לסיים את לימודיו בשנה שלאחר מכן. בשנת 1930, צושימה נרשם למחלקה לספרות צרפתית של האוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו והפסיק מיד ללמוד שוב. באוקטובר, הוא ברח עם גיישה בשם האטסויו אויאמה (Hatsuyo Oyama) וננטש רשמית על ידי משפחתו. תשעה ימים אחרי שגורש מהאוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו, צושימה ניסה להתאבד על ידי טביעה ליד חוף בקאמאקורה עם אישה אחרת, מארחת הבר בת ה-19 שימקו טנאבה (Shimeko Tanabe). טנאבה מתה, אבל צושימה שרד, וחולץ על ידי סירת דייגים והואשם כשותף למותה של טנאבה. בהלם מהאירועים, התערבה משפחתו של צושימה כדי לבטל חקירת משטרה. הקצבה שלו הוחזרה, והוא שוחרר מכל אשמה. בדצמבר, צושימה התאושש והתחתן עם האטסויו. זמן קצר לאחר מכן, צושימה נעצר בשל מעורבותו במפלגה הקומוניסטית היפנית, ולאחר שנודע זאת, אחיו הבכור בונג'י ניתק מיד את הקצבה שלו. צושימה הסתתר, אבל בונג'י, למרות הניכור ביניהם, הצליח לבשר לו שהאישומים יבוטלו והקצבה תוחזר שוב אם צושימה יבטיח לסיים את הלימודיו ולהישבע להפסיק כל מעורבות במפלגה. צושימה הסכים.
מעורבות פוליטית
בשנת 1929, כאשר התגלתה ניצול פסול של כספי ציבור על ידי מנהלו בבית הספר התיכון הירוסקי, התלמידים, בהנהגתו של אואדה שיגהיקו (אישיגאמי ג'ניצ'ירו), מנהיג קבוצת הלימוד למדעי החברה, ערכו שביתה בת חמישה ימים, אשר הביאה להתפטרות המנהל. צושימה כמעט ולא השתתף בשביתה, אבל בחיקוי של הספרות הפרולטרית שהייתה באופנה באותה תקופה, הוא סיכם את התקרית ברומן בשם "קבוצת סטודנטים" והקריא אותו לאואדה. משפחת צושימה הוזהרה מפעילותו השמאלנית של צושימה. ב--16 בינואר של 1930, המשטרה העליונה המיוחדת עצרה את אואדה ותשעה סטודנטים נוספים ממכון הירוקו ללימודים חברתיים, שעבדו כפעילים עבור המפלגה הקומוניסטית החמושה של סייגן טנאקה. במכללה פגש צושימה את הפעיל אייזו קודו ותרם תרומה כספית חודשית של 10 ¥ למפלגה הקומוניסטית. הסיבה לכך שגורש ממשפחתו לאחר נישואיו עם האטסויו אויאמה הייתה כדי למנוע מצושימה לגרום להצטברות של פעילויות בלתי חוקיות על אחיו בונג'י, שהיה פוליטיקאי. לאחר נישואיו, צושימה נצטווה להסתיר את אהדתו לשמאל ועבר מגורים שוב ושוב. ביולי 1932, בונג'י איתר אותו, וגרם לו להסגיר את עצמו בתחנת המשטרה של אאומורי. בדצמבר, צושימה חתם על התחייבות בפרקליטות אאומורי לסגת לחלוטין מפעילות השמאל.
קריירה מוקדמת כסופר
צושימה עמד בהבטחתו לאחיו. הוא הצליח להשיג את עזרתו של הסופר המבוסס מאסוג'י איבוס, שעזר לו להוציא לאור את יצירותיו ולבסס את המוניטין שלו. השנים הבאות היו פרודוקטיביות עבור צושימה. הוא כתב בקצב קדחתני והשתמש בשם העט "אוסאמו דזאי" בפעם הראשונה בסיפור קצר בשם "רשה" ("列車", "רכבת") ב-1933 ביצע את הניסוי הראשון שלו בסגנון האוטוביוגרפי בגוף ראשון שמאוחר יותר הפך לסימנו המסחרי. עם זאת, בשנת 1935 החל להתברר לדזאי שהוא לא יסיים את לימודיו. הוא לא הצליח להשיג עבודה גם בעיתון בטוקיו. דזאי ניסה לתלות את עצמו ב-19 במרץ 1935, ונכשל שוב. פחות משלושה שבועות לאחר מכן, דזאי פיתח דלקת תוספתן חריפה ואושפז. בבית החולים הוא התמכר לפבינאל, משכך כאבים על בסיס מורפיום. לאחר שנלחם בהתמכרות במשך שנה, באוקטובר 1936 הוא נלקח למוסד לחולי נפש, וננעל בבידוד בחדר. הטיפול נמשך למעלה מחודש. במהלך תקופה זו, אשתו של דזאי, האטסויו, בגדה בו עם חברו הטוב ביותר, כשזה בסופו של דבר התגלה, דזאי ניסה להתאבד עם אשתו. שניהם נטלו כדורי שינה, אך אף אחד מהם לא מת. זמן קצר לאחר מכן, דאזאי התגרש מהאטסויו. הוא התחתן שוב במהירות, הפעם למורה בחטיבת הביניים בשם מיצ'יקו אישיהרה (石原美知子). בתם הראשונה, סונוקו (園子), נולדה ביוני 1941. בשנות השלושים והארבעים כתב דזאי מספר רומנים וסיפורים קצרים בעלי אופי אוטוביוגרפי. הסיפור הראשון שלו, גיופוקוקי (魚服記, 1933), הוא פנטזיה עגומה הכוללת התאבדות. סיפורים אחרים שנכתבו בתקופה זו כוללים את "דוקה נו האנה"(道化の花, פרחי התפרצות, 1935), "גיאקו" (逆行, נגד הזרם, 1935), "קיוגן נו קאמי" (狂言の神, אלוהי השקר, 1936), רומן אפיסטולרי בשם קיוקו נו הארו (虚構の春, אביב כוזב, 1936) וסיפורים שפורסמו באוסף שלו מ-1936, המתארים את תחושת הבידוד האישי שלו וליבריטניזם שלו.
בזמן מלחמת העולם השנייה
יפן נכנסה למלחמת האוקיינוס השקט בדצמבר, אבל דזאי לא גויס בגלל בעיות חזה כרוניות שלו, שכן הוא אובחן כחולה בשחפת. הצנזורה נרתעה יותר לקבל את היצירותיו הבלתי רגילות של דזאי, אבל הוא הצליח לפרסם ספאים ונשאר אחד הסופרים הבודדים שהצליחו לפרסם ספרים בעלי חומרים בלתי רגילים בתקופה זו. מספר מהסיפורים שפרסם דאזאי במהלך מלחמת העולם השנייה היו שחזורים של סיפורים מאת איהרה סאיקאקו (1642–1693), וגם ספרים שכתב בעצמו כמו Udaijin Sanetomo (שר הימין Sanetomo, 1943), Tsugaru (1944), Pandora no hako (תיבת פנדורה, 1945–46), ו-Otogizōshi (אגדות, 1945) שבהן סיפר מחדש מספר אגדות יפניות ישנות. אגדות עם "חיות ושנינות."
קריירה שלאחר המלחמה
בתקופה המיידית שלאחר המלחמה הגיע דאזאי לשיא הפופולריות שלו. הוא תיאר חיים קשיפ בטוקיו שלאחר המלחמה ב-Viyon no Tsuma (אשתו של וילון, 1947), ברומן מצויר אשתו של משורר שנטש אותה ואת רצונה לחיות דרך הקשיים. בשנת 1946 הוציא דזאי יצירה ספרותית שנויה במחלוקת בשם Kuno no Nenkan (אלמנך הכאב), ספר זיכרונות פוליטי של דזאי עצמו. הוא מתאר את התוצאות המיידיות של אובדן מלחמת העולם השנייה, ומתאר את התחושה של היפנים בעקבות תבוסתה של המדינה. דזאי מאשר מחדש את נאמנותו לקיסר היפני של אותה תקופה, הקיסר הירוהיטו ובנו אקיהיטו. דזאי היה קומוניסט ידוע לאורך הקריירה שלו, ביטא את אמונותיו באמצעות "אלמנך הכאב". לצד זה כתב דזאי גם Jugonenkan (במשך חמש עשרה שנה), יצירה אוטוביוגרפית נוספת. ביולי 1947 התפרסמה יצירתו הידועה ביותר של דזאי, "שאיו" (השמש השוקעת) המתארת את שקיעת האצולה היפנית לאחר המלחמה, השמש השוקעת הפכה את דזאי אשר היה סופר פופולרי ממילא לסלבריטאי. כשתיין כבד, דזאי הפך לאלכוהוליסט ובריאותו התדרדרה במהירות. בזמן הזה הוא פגש את טומי ימאזאקי (山崎富栄), קוסמטיקאית ואלמנת מלחמה שאיבדה את בעלה לאחר עשרה ימי נישואים בלבד. דזאי נטש את אשתו וילדיו ועבר לגור עם טומי. דזאי החל לכתוב את אחד מספריו המפורסמים ביותר "פסול מלהיות אדם" (人間失格 Ningen Shikkaku, 1948) באתר הנופש החמים אטאמי. הוא עבר לעיר אומיה עם טומי ונשאר שם עד אמצע מאי, וסיים את הרומן, מעין אוטוביוגרפיה, הרומן מתאר אדם צעיר, הרס עצמי, הרואה את עצמו כלא שייך למין האנושי. הספר נחשב לאחת הקלאסיקות של הספרות היפנית ותורגם למספר שפות זרות. באביב 1948, דזאי עבד על רומן שתוכנן להעלות בבעיתון, בשם Guddo bai (ההגייה היפנית של המילה האנגלית "Goodbye") אך היא מעולם לא הסתיימה.
מותו
ב-13 ביוני 1948, דזאי וטומי הטביעו את עצמם בתעלת טמאגווה הנפוחה בגשם, ליד ביתו. גופותיהם התגלו רק שישה ימים לאחר מכן, ב-19 ביוני, שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-39. קברו נמצא במקדש זנרין-ג'י, במיטקה, טוקיו.
באותו זמן, היו הרבה השערות לגבי האירוע, עם תיאוריות של התאבדות בכפייה על ידי טומי. קיקיצ'י נאקהטה, סוחר קימונו שפקד את משפחת צושימה הצעירה, ראה את זירת ההתאבדות על ידי בלש מתחנת המשטרה במיטקה. הוא גם שיער ש"דזאי התבקש למות, והוא פשוט הסכים, אבל רגע לפני מותו, הוא הרגיש פתאום אובססיה לחיים".
בתרבות הפופולרית
היצירה הספרותית שלו, פסול מלהיות אדם זכתה לא מעט עיבודים: רומן גרפי שנכתב על ידי אמן המנגה האימה ג'ונג'י איטו, סרט בבימויו של גנג'ירו אראטו, ארבעת הפרקים הראשונים של סדרת האנימה אאוי בונגאקו, ומספר מנגות שאחת מהן שהועלתה בסדרה במגזין Comic Bunch של שינצ'ושה. דמות באנימה bungo stray dogs אף נקראה על שם דזאי.
פסול מלהיות אדם היא גם היצירה המרכזית באחד מכרכי סדרת הרומנים היפנית נערת הספר. דזאי גם מצוטט לעיתים קרובות על ידי הדמות הראשית, קואטרו אזומי, בסדרת האנימה Tsuki ga Kirei, כמו גם על יד קאנקי קן בשדי טוקיו.
רמז מסתורי
רמז מסתורי (באנגלית: Clue) הוא סרט קומדיה בלשי אמריקאי משנת 1985, המבוסס על משחק הלוח הרמז. את הסרט ביים ג'ונתן לין, ששיתף פעולה עם ג'ון לנדיס בכתיבת התסריט, ומככבים בו איילין ברנן, טים קארי, מדלין קאן, כריסטופר לויד, מייקל מק'קין, מרטין מול ולסלי אן וורן. הסרט הופק על ידי דברה היל.
בהתאם לטיבו של משחק הלוח, הסרט הופץ לאקרנים בשלוש גרסאות שונות, בכל אחת מהן סוף שונה, כך שאולמות קולנוע שונים קיבלו אחד משלוש הגרסאות. גרסת הסרט, כאשר יצא להפצה ביתית, כללה את כל שלוש הגרסאות. בתחילה, הסרט קיבל ביקורות שליליות, והכניס בקופות בארצות הברית רק 14.6 מיליון דולר, לעומת תקציב של 15 מיליון דולר. עם זאת, מאוחר יותר הסרט הפך לסרט פולחן.
תקציר העלילה
בשנת 1954, שישה זרים מוזמנים למסיבת ערב בבית מבודד בניו אינגלנד. את פניהם מקבל המשרת ואדסוורת' (טים קארי), אשר נותן לכל אחד מהם, כאשר אף אחד מהם לא יודע את שמותיהם האמיתיים של אחרים. האורחים הם קולונל מאסטרד (מרטין מול), גברת וייט (מדלין קאן), גברת פיקוק (איילין ברנן), מר גרין (מייקל מק'קין), פרופסור פלאם (כריסטופר לויד) ומיס סקרלט (לסלי אן וורן). במהלך ארוחת הערב מגיע אורח השביעי, מר בודי (לי וינג). לאחר הארוחה, ואדסוורת' מגלה את הסיבה האמיתית שהם שם: מר בודי סוחט את האורחים האחרים מזה זמן רב. הם הוזמנו לבית כדי להתעמת איתו ולהסגיר אותו למשטרה.
עם זאת, מר בודי מזהיר אותם שאם ייעצר הוא יחשוף את סודותיהם. הוא נותן לכל אחד מהאורחים כלי נשק מסוג אחר כמתנה (פמוט, פגיון, צינור עופרת, אקדח, חבל תלייה ומפתח ברגים), ורומז שעל אחד מהם להרוג את ואדסוורת' כדי להימנע מחשיפה והשפלה. כשהוא מכבה את האורות נשמע קול ירי; כאשר האורות מופעלים שוב, האורחים מוצאים את מר בודי מת, ללא היכולת לקבוע את סיבת המוות. ואדסוורת' מסביר שהוא היה זה שהזמין את כולם להיפגש באחוזה, כנקמה במר בודי שסחט את אשתו אשר בסופו של דבר התאבדה.
קולונל מאסטרד מציע שהם יתפצלו לזוגות ויחפשו בבית, כדי לוודא שאף אחד אחר לא נמצא שם. בזמן שהם מחפשים, במהלך הערב, נרצחים בבית איווט המשרתת וגברת הו הטבחית, כמו גם נהג, שוטר ונערת מברק מזמר שמגיעים אל הבית. ואדסוורת' והאחרים מתאספים מחדש, והוא מגלה שהוא יודע מי הרוצח. הוא משחזר את אירועי הלילה עד כה על מנת להסביר כיצד הרציחות התרחשו. הוא מגלה כי חמשת האנשים האחרים שמתו אחרי בודי היו שותפיו של בודי, אשר נתנו לו מידע חיוני על האורחים השונים, באמצעותו סחט אותם.
סוף ב'
גברת פיקוק רצחה את כל הקורבנות כדי להסתיר את העובדה שהיא לוקחת שוחד מכוחות זרים. כאשר היא נחשפת בתור הרוצחת, היא שולפת אקדח ומנסה לברוח אל מכוניתה, אך נתפסת על ידי מפקח המשטרה. ואדסוורת' מתגלה כסוכן אף-בי-איי סמוי.
סוף ג'
כל אחד ממעשי הרצח בוצע על ידי אדם אחר: פלאם רצח את בודי, גברת פיקוק רצחה את הטבחית, מאסטרד רצח את הנהג, גברת וייט רצחה את איווט, ומיס סקרלט רצחה את השוטר. מר גרין מואשם ברצח נערת המברק המזמר, אך ואדסוורת' מגלה שהוא רצח אותה, ושלמעשה - הוא מר בודי האמיתי (והאיש שנרצח על ידי פלאם היה המשרת שלו). הוא מגלה שהזמין את שותפיו לבית על מנת שיירצחו על ידי האורחים, אותם יש בכוונתו להמשיך ולסחוט. לפתע מר גרין מוציא אקדח והורג את מר בודי. מר גרין, שמתגלה כסוכן אף-בי-איי סמוי, מכניס לבית את מפקח המשטרה שעוצר את כולם. לבסוף מר גרין, שבתחילת הסרט טען כי הוא נסחט בשל היותו הומוסקסואל, עוזב את הבית תוך שהוא מצהיר: "אני הולך הביתה, לישון עם אשתי".
פיתוח
ג'ון לנדיס היה מי שפיתח את הרעיון ליצור מספר סיומים אפשריים לסרט. בראיון, טען לנדיס שפנה אל סטיבן סונדהיים, אנתוני פרקינס וטום סטופארד שיכתבו את התסריט. בסופו של דבר, היה זה במאי הסרט ג'ונתן לין שהשלים את כתיבת התסריט.
לסרט צולם גם סוף רביעי, אולם לין החליט להסיר אותו מאחר שחשב שהוא לא היה טוב, ושיש להיפטר ממנו. בסוף הרביעי, וודסוורת' מתגלה להיות מי שביצע את כל הרציחות. וודסוורת' אף חושף כי הרעיל את השמפניה ממנה שתו כל האורחים, שימותו במהרה, וזאת על מנת שלא להשאיר עדים אחריו. המשטרה וה-FBI מגיעים ועוצרים אותו. הוא מנסה לברוח, אך נתפס.
ליהוק
בתחילה, קארי פישר לוהקה לתפקיד מיס סקרלט, אך פרשה מן ההפקה בשל התמכרות לסמים ולאלכוהול. הבחירה הראשונה של ג'ונתן לין לתפקיד של וודסוורת' הייתה לאונרד רוסיטר, אבל הוא מת לפני תחילת הצילומים. הבחירה השנייה הייתה רואן אטקינסון, אבל בזמנו הוא לא היה מספיק מוכר, ועל כן לוהק לתפקיד טים קארי בסופו של דבר.
צילומים
צילומי הסרט נערכו באולפן קולנוע של סרטי פרמאונט בהוליווד. עיצוב התפאורה בוצע על ידי לס גוברוג', ג'ין נולמנווס, ויליאם ב' מייג'ורנד ותומאס ל' רויסדן. לצורך עיצוב הפנים, ריהוט אותנטי מהמאה ה-18 והמאה ה-19 הושכר, לרבות אחוזתו של תאודור רוזוולט. לאחר השלמת צילומי הסרט, סט הצילומים נרכש על ידי מפיקי סדרת הטלוויזיה "שושלת", שעשו בו שימוש כבית המלון הבדיוני "קרלטון".
כל צילומי הפנים צולמו באולפני פאראמאונט, למעט הסצנה בחדר הנשפים. סצנה זו, כמו גם הסצנה בשער הכניסה, צולמו בצילומי חוץ באחוזה הממוקמת בדרום פסדינה, קליפורניה. אתר זה נהרס בשרפה ב-5 באוקטובר 2005. במהלך הצילומים החיצוניים של האחוזה בפסדינה נעשה שימוש בציורי רקע (Matte painting ) כדי לגרום לאחוזה להיראות גדולה יותר. ציורים אלו בוצעו על ידי סיד דאטון, אמן אפקטים חזותיים, בהתייעצות עם אלברט ויטלוק.
נאומה המפורסם של גב' וייט בסוף הסרט ("Flames") היה כולו אלתור של השחקנית מדלין קאן.
הפצה
הסרט שוחרר ב-13 בדצמבר 1985. אולמות קולנוע קיבלו רק אחד מתוך שלושת הסופים האפשריים, חלקם אף פרסמו מבעוד מועד איזה סוף הם מקרינים. הסרט הכניס 14.6 מיליון דולר בצפון אמריקה, רק מעט פחות מתקציבו - 15 מיליון דולר.
הסרט שוחרר לצפייה ביתית על גבי קלטת וידאו בפורמט VHS בקנדה ובארצות הברית ב-1986, ובמדינות אחרות ב-11 בפברואר 1991. הסרט שוחרר על גבי DVD ביוני 2000 ועל גבי Blu-ray ב-7 באוגוסט 2012.
הגרסה שהופצה לצפייה ביתית, כמו גם זו ששודרה בטלוויזיה ובשירותי סטרימינג כגון נטפליקס, כללה את כל שלושת הסיומים השונים של הסרט, ברצף, אחד אחרי השני, כאשר השניים הראשונים מתוארים כסיומים אפשריים, בעוד שהסוף השלישי מתואר כסוף האמיתי של מה שבאמת קרה. עם זאת, גרסאות ה-DVD וה-Blu-ray מאפשרות לצופה לבחור בין צפייה בכל שלושת הסיומים יחד, לבין צפייה רק באחד מהם (שנבחר באופן אקראי).
בחודש פברואר 2011, La-La Land Records הפיצה את פסקול הסרט, שהולחן על ידי ג'ון מוריס, על גבי תקליטור במהדורה מוגבלת.
תגובות וביקורות
בצאתו, הסרט זכה הן לביקורות חיוביות והן לביקורות שליליות. ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתב ביקורת שלילית על הסרט, וכתבה כי ההתחלה של הסרט היא "החלק היחידי שמרתק, לאחר מכן הסרט מתחיל לשעמם". כמו כן, ג'ין סיסקל מהשיקגו טריביון העניק לסרט 2.5 מתוך 4 כוכבים וכתב: "הסרט כולל מספר רגעי צחוק גדולים בתחילתו, ולאחר מכן הרבה דמויות מתרוצצות על הליכון בדרך לשום מקום". סיסקל במיוחד מתח ביקורת על ההחלטה להפיץ את הסרט עם שלושה סיומים שונים, וכינה זאת גימיק אשר יסיח את דעתו של הקהל משאר הסרט ומלהגיע למסקנה שהסרט זקוק לשלושה קטעי אמצע שונים, ולא לשלושה קטעי סוף שונים".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט 2 מתוך 4 כוכבים, וכתב בביקורתו כי על אף צוות השחקנים המבטיח, "התסריט כל כך דל, ו[השחקנים] נראים רוב הזמן מתוסכלים, כאילו התכוונו להגיד משהו מעניין, אך נקטעו". סיקסל ואיברט הסכימו שמבין כל הסיומים, סוף א' היה הטוב ביותר, בעוד שסוף ג' היה הגרוע ביותר.
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג של 59% המבוסס על 27 ביקורות, עם ציון ממוצע של 5.8 מתוך 10.
דלתון (מושב)
דַּלְתּוֹן הוא מושב בצפון ישראל, כ-5 ק"מ מצפון לצפת, השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
את היישוב הקימו עולים מהעיר טריפולי שבלוב, בשנת 1950 בעזרת איגוד המושבים של הפועל המזרחי.
יישוב יהודי התקיים בדלתון בימי תקופת המשנה והתלמוד, התקופה הערבית בארץ ישראל, התקופה הצלבנית בארץ ישראל, התקופה הממלוכית בארץ ישראל, והתקופה העות'מאנית. במקום התקיים עד לשנת 1948 כפר ערבי בשם א-דלאתה, ששימר את שמו של היישוב היהודי, וניטש לאחר שנכבש על ידי חטיבה 7 במבצע חירם.
תושבי היישוב עוסקים בחקלאות, בין השאר בגידול גפנים, מהם מיצרים את יינות דלתון וכן מתיירות - השכרת צימרים במושב.
היישוב היהודי לאורך ההיסטוריה
לפי המסורות שעברו מדור לדור ואף שגורים בפי הערבים, בדלתון, נמצא קברם של רבי יוסי הגלילי ובניו רבי אליעזר ורבי שמואל וכן יש אומרים שקבור שם הלל נשיאה או רב הלל. מאוחר יותר נקבר שם גם רבי אליהו הכהן גאון. בין דלתון לעלמא קבור רבי יהודה בן תימא. יצחק בן-צבי מזהה את דלתון כ"בית דלתיא" המוזכר בתוספתא ראש השנה פ"א, "שהיו משיאין בהם משואות להודיע זמן קידוש החודש".
השם דלתון נזכר בספרות ימי הביניים ובגניזה הקהירית. בגניזה נמצא קטע של מכתב שנשלח מדלתון למצרים ומסיים במילים אלה: "ושלומך ירבה אוהבתך ובנך ודורש שלומך שלמה הכהן מעיר דלתון בן יוסף נ"י". מסופר על אליהו הכהן שמת בעיר צור בשנת 1083: וישואו כל ישראל במשא כתף ולא על סוסים... להר הגליל, לדלתון בראש ההר.
בחורבה מצפון ליישוב נמצאו שרידי בית כנסת. יוסף ברסלבי מצא במקום משקוף ותבליט זר ובתוכו כף תמר. מאוחר יותר נמצא עמוד שיש מבית בית הכנסת ועליו כתובת הקדשה בארמית הכוללת את הנוסח המוכר מבתי כנסת אחרים: "דכרין" - כלומר זכורים, "לטוב" ו"מלכה דעלמה".
הקמת המושב
היישוב הוקם כקיבוץ על ידי עולים מטריפולי, טורקיה ומצרים שעברו הכשרה בטירת צבי ולאחר מכן חיכו להתיישבות במקום זמני ליד כפר אתא. בסוף 1948 התיישבו באופן זמני בכפר ערבי נטוש ליד ביריה ובינואר 1949 התיישבו בשחר ליד גוש חלב, 3 קילומטר מדלתון. הקיבוץ לא החזיק מעמד זמן רב ובמחצית הראשונה של 1950 עלו למקום 32 משפחות מעולי טריפולי.
לאחר שהתברר שקרקעות כפר שחר הוחכרו לאנשים פרטיים עברו המתיישבים באוגוסט 1953 לכפר א-דלאתה הנטוש והתיישבו בו. לכל משפחה ניתנו דונם קרקע ליד הבית וארבעה דונם במרחק מהבית.
אתרים באזור
ליד אגם דלתון מצוי שקע הבזלת של דלתון.
צפונית למושב נמצא פארק תעשיות רמת דלתון, ובו מפעלים כיקב דלתון. ביישוב נמצא קברו של רבי אליהו הכהן גאון.
ג'אבה ההאט
ג'אבה דסיג'ליק טיורה, הידוע כג'אבה ההאט (באנגלית: Jabba the Hutt) (‎596 BBY – 4 ABY), הוא דמות בדיונית מסרטי "מלחמת הכוכבים". ג'אבה הוא בנו של זורבה ההאט ואביו של רוטה ההאט, והוא גנגסטר השולט בכוכב טטואין ומצליח לשמור על עצמאות מסוימת הן בתקופת שלטון הרפובליקה והן בתקופת שלטון האימפריה. מראהו של ג'אבה הוא דמוי חשופיות או תולעת ענקית.
ג'אבה מופיע בשלושה מסרטי הסאגה: הסרט הראשון, הרביעי והשישי, בכל פעם בכוכב טטואין.
עלילותיו
בסרט "אימת הפנטום", ג'אבה הופיע כמארגן וכבעלים של מרוץ הפודים טטואין, בו משתתף אנקין סקייווקר.
בסרט "תקווה חדשה", ג'אבה תפס את האן סולו, מחוץ לקנטינה במוס אייסלי. מסתבר כי בעבר, ג'אבה נתן להאן משלוח להברחה. במהלך הטיסה, האן נתקל בחלליות אימפריאליות, ונאלץ להשליך את הסחורה מחוץ לחלליתו, אל עבר החלל הפתוח. מהלך זה גרם נזק כספי לג'אבה, עליו ציפה לקבל פיצוי מהאן. לאחר שהמועד בו האן היה אמור לשלם פג, ג'אבה שכר קבוצת ציידי-ראשים, ביניהם גרידו ובובה פט אשר תפקידם היה למצוא את האן, ולהביאו אל ג'אבה. ג'אבה איים על האן, והודיע לו כי הוא מצפה לתשלום בקרוב. אם לא, יהיה לו חבל להפטר ממנו בדרכים לא-נעימות.
לפי חשבון השנים, ג'אבה היה כבן 600 שנה כאשר נחנק על ידי ליאה.
מאחורי הקלעים
בסרט המקורי מ-1977, ג'אבה היה בן אדם שמן. ב-1983 ג'ורג' לוקאס החליט לשנות את הדמות ולהפוך אותה לתולעת הענקית המוכרת לנו כיום. בסרט שובו של הג'די ג'אבה הופיע לראשונה כתולעת. בניית הבובה ששימשה לצילומים ארכה שלושה חודשים, ומחיר הבובה נעמד על כחצי מיליון דולר. את הבובה הפעילו שישה אנשים: שניים בראשו, שניים בזנב, אחד עם שלט רדיו השולט על הבעות הפנים ואחר אשר הפעיל את ליצן החצר של ג'אבה היושב לידו. בגרסה החדשה של הסרט הרביעי משנת 1997 הפכו את האדם השמן לתולעת הנוצרת בידי אנימציה ממוחשבת, ובשנת 2004 שיפרו את דמות האנימציה בשנית.
התייחסות בתרבות
בסרט "שיגעון בחלל" ישנה פארודיה עליו ועל רשת "פיצה האט" בשם "פיצה ההאט".
ריצ'רד טרולי
ריצ'רד הריסון טרוּלי (באנגלית: Richard Harrison Truly; נולד ב-12 בנובמבר 1937) היה תת-אדמירל בצי האמריקאי, אסטרונאוט והמנהל השמיני של נאס"א, מ-1989 עד 1992.
השכלה
בוגר בהנדסה אווירונאוטית מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה מ-1959.
שירות צבאי
בתום לימודיו התגייס טרולי לצי האמריקאי. סיים את לימודיו בבית הספר לטיסה של הצי האמריקאי ב-7 באוקטובר 1960. לאחר מכן הוצב בטייסת הקרב מס' 33, שם הטיס מטוסי F-8 קרוסיידר על סיפון ה-USS אינטרפיד ואנטרפרייז, וביצע יותר מ-300 נחיתות על נושאת מטוסים. בין 1963 ל-1965 היה תלמיד ולאחר מכן מדריך בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר האמריקאי בבסיס חיל האוויר אדוארדס. ב-1965 היה בין הראשונים שנבחרו כאסטרונאוטים צבאיים לתוכנית המעבדה הלוויינית המאוישת, תוכנית של הצבא האמריקאי לבניית תחנת חלל מאוישת לצורכי ריגול. תוכנית זו בוטלה ב-1969.
שירות בנאס"א
באוגוסט 1969 הפך לאסטרונאוט של נאס"א. היה חבר בצוות התמיכה באסטרונאוטים וקאפ-קום בשלוש המשימות המאוישות של סקיילאב (1973) ובמשימת אפולו-סויוז (1975). היה טייס באחד הצוותים שניסו את מערכת הנחיתה של המעבורת בשלבי הניסוי, כאשר שוחררה באוויר מעל גבו של מטוס בואינג 747 במהלך שנת 1977. לאחר מכן הוצב כטייס גיבוי של STS-1. לאחר מכן היה טייס במשימת STS-2. במשימה STS-8 היה מפקד המעבורת. עזב את נאס"א בשנת 1983.
בתום שירותו בנאס"א התמנה לתפקיד מפקד פיקוד החלל של הצי, שנוסד בשנת 1983, והיה הראשון שנשא בתפקיד זה.
לאחר נאס"א
לאחר שסיים את תפקידו כמנהל נאס"א, התמנה לתפקיד סגן נשיא המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ומנהל מכון המחקר של המכון, באטלנטה.
בשנת 1997 התמנה למנהל המעבדה הלאומית לאנרגיה מתחדשת של מחלקת האנרגיה בממשלת ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף 2004.
לאחר מכן כיהן כדירקטור בשלוש חברות העוסקות בתחום האנרגיה ושירותים טכניים.
היה חבר בוועדה למדיניות הגנה, וועדת המדע של צבא היבשה, וועדת מושל קולורדו למדע וטכנולוגיה, וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ריג'יס.
חבר באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית.
נשוי לקולין קודי הנר, ולהם שלושה ילדים.
אותות ועיטורים
ועוד אותות וגביעים מארגונים אזרחיים שונים.
גיא פלטין
גיא פלטין (נולד ב-25 בספטמבר 2000) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בקבוצת עירוני קריית אתא ובנבחרת ישראל 3x3. גובהו 1.93 מטר והוא משחק בעמדת הרכז.
ביוגרפיה
פלטין נולד בכפר אז"ר. בנם של אמיר ואלונית, וגדל בחולון שם שיחק במחלקת הנוער מגיל 8.
בעונת המשחקים 2014/15 הוביל פלטין את קבוצת הנערים של הפועל חולון לזכייה בדאבל היסטורי באליפות ובגביע של אותה שנה. בתום עונה זו זומן פלטין לאקדמיה של איגוד הכדורסל במכון וינגייט. פלטין שיחק בעונת 2015/16 כרכז בקבוצת האקדמיה עם תלמידי כיתות י"א ו-י"ב בעודו תלמיד כיתה י'.
בתום עונת 2018 חתם פלטין במועדון נעוריו הפועל חולון. פלטין מיעט לשחק ולא שותף ברוטציה בכל המפעלים בה שיחקה הקבוצה בהדרכת המאמן דן שמיר ובעונת המשחקים 2019/20 הושאל לקבוצת הכדורסל הפועל רמת גן-גבעתיים מהליגה הלאומית שם שיחק כרכז. בעונת המשחקים 2020/21 בחר פלטין להישאר עם הפועל רמת גן-גבעתיים והוחתם שוב לשנה כקפטן הקבוצה על ידי המאמן מתן חרוש. בחודש מאי 2021 קיבל מאיגוד הכדורסל את תואר 'פריצת העונה'. את עונה זו סיים פלטין עם ממוצעים של 15.7 נק', 5.3 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים ו-2.8 חטיפות למשחק ב-30.4 דק'.
נבחרות ישראל
בקיץ 2016 שיחק פלטין בנבחרת הקדטים (U16) באליפות אירופה שהתקיימה בבולגריה (דרג ב'). בטורניר זה עלתה הנבחרת למשחק הגמר בו הפסידה לנבחרת רוסיה אך הצליחה להעלות את נבחרת ישראל לדרג א' עם המאמן דני גוט.
בקיץ 2018 שיחק פלטין עם נבחרת הנוער באליפות אירופה (U18) שהתקיימה במקדוניה עם המאמן נתי כהן.
נבחרת 3x3
בקיץ 2017 שיחק פלטין במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בסין בטורניר 3x3 בהובלת המאמן אילן קובלסקי והגיע עם הנבחרת עד למקום ה-9.
בקיץ 2021 שיחק פלטין עם נבחרת ישראל 3x3 בטורניר מוקדמות אליפות אירופה 3x3 שהתקיים בתל אביב. פלטין השתתף בשתי קטגוריות גיל (בוגרים ו-U23) והעפיל עם שתיהן מהמקום ה-1 לאליפות אירופה לאומות.
בטורניר ליגת האומות (U23) לשנת 2021 שיחק פלטין במדי נבחרת ישראל בו זכו בגמר הטורניר.
אפוזיה
אֵפוּזְיָה (הפּעה) היא מקרה פרטי של פעפוע בו מתרחש מעבר של מולקולות נוזל או גז דרך חריר זעיר ללא היווצרות של שטף. אפוזיה משמשת באחת השיטות העיקריות להעשרת אורניום. זאת משום שבאפוזיה יש העדפה למעבר חלקיקים בעלי מסה נמוכה יותר, כגון איזוטופים קלים יותר של אורניום, המאפשרת הפרדה בין איזוטופים שונים של אורניום. אפוזיה מתרחשת כאשר גודל החריר דרכו עוברת המולקולה קטן ביחס למהלך החופשי הממוצע שלה (המרחק הממוצע שעוברת המולקולה בין התנגשות להתנגשות במולקולות אחרות).
עיקרון פיזיקלי וחוק גרהם
כאשר ישנו מכל בעל חריר הקטן יחסית למהלך החופשי הממוצע, הסיכוי של חלקיק לצאת דרך חור כזה שווה לסיכוי שלו להתנגש בדופן - סיכוי שפרופורציוני למהירותו הממוצעת. המהירות הממוצעת של מולקולה בגז תלויה במסה שלה. לכן חלקיקים קלים יותר נעים במהירות ממוצעת גבוהה יותר, ולכן יש להם סיכוי גדול יותר לצאת דרך חיץ חדיר למחצה. לכן אם הקיר עשוי ממחיצה חדירה למחצה, שרצופה בחרירים שכאלה, החלקיקים שיעברו את המחיצה יהיו עשירים יותר במולקולות הקלות. היחס בין הריכוזים של שתי מולקולות (המולקולה הקלה מסומנת ב-L והכבדה ב-H) בזרם היוצא לעומת התערובת שבפנים ניתן על ידי חוק גרהם, והוא: בפועל, בגלל שהתהליך הוא דו כיווני, והגז שבמכל אינו אחיד, רמת ההעשרה קטנה יותר מגורם זה.
חוק גרהם נגזר מכך שעל פי חוק החלוקה השווה של האנרגיה, האנרגיה הקינטית בגז מתחלקת בממוצע באופן שווה בין המולקולות, בלי קשר לסוג שלהן או למסה שלהן. מכיוון שהאנרגיה הקינטית שווה ל: השוויון באנרגיה הממוצעת גורם לכך שהמהירות הממוצעת RMS של חלקיקים מסוג מסוים תלויה רק במסה שלהם, לפי: כלומר, ככל שהחלקיק קל יותר, מהירותו הממוצעת גבוהה יותר.
אפוזיה בתהליכי העשרת אורניום
על מנת לקבל חומר מועשר במידה משמעותית, יש צורך במערך שלם (קסקדה) של מכלים בעלי מחיצה מחוררת למחצה, שכל אחד מהם מכונה דיפוזר. הדיפוזרים בדרך כלל מסודרים ברמות. כל דיפוזר קולט זרם נכנס של אורניום בדרגת העשרה מסוימת ופולט אורניום מעט יותר מועשר (יחסית לזרם הנכנס) לדיפיוזר ברמה הבאה, ומחזיר את יתרת הגז אחורנית, לזרם הנכנס של דיפוזרים ברמות העשרה נמוכות יותר.
הרעלת ציאניד
הרעלת ציאניד (באנגלית: Cyanide poisoning) יכולה לנבוע מחשיפה למספר צורות של ציאניד. תסמינים ראשוניים כוללים כאב ראש, סחרחורת, קצב לב מהיר, קוצר נשימה והקאות. תופעות לוואי נוספות כוללות פרכוס אפילפטי, קצב לב איטי, תת לחץ דם, אובדן הכרה ודום לב. הופעת התסמינים היא בדרך כלל מיידית. לטווח הארוך, אדם עלול לסבול מבעיות נוירולוגיות כתוצאה מחשיפה להרעלה מסוג זה.
ציאניד רעיל מכיל תרכובות של גז מימן ציאנידיומספר מלחים ציאנידיים. ההרעלה יחסית שכיחה בעקבות שאיפת עשן ממבנה העולה באש. הימצאות במקומות עבודה הכרוכה בהיחשפות לחומרים המשמשים להברקת מתכות, חומרי הדברה, זרעים מסוימים כמו אלה של משמש ותפוח, ונטילת תרופות כמו ניתרופרוסיד יכולים להיות גורמים נוספים להרעלה. בנוסף לכך, צורות נוזליות של ציאניד נספגות דרך העור. יוני ציאניד מעכבים את התהליך של הנשימה התאית, מה שמוביל לחוסר היכולת של רקמות הגוף להשתמש בחמצן.
האבחון הוא לעיתים קרובות קשה. זה יכול להתמצא אצל האדם, בעקבות שרפה בבית שהביאה לירידה ברמת ההכרה, לחץ דם נמוך, או ערך גבוה של חומצה לקטיתית בדם. רמת הציאניד בדם ניתנת למדידה, אומנם התהליך לוקח זמן. רמות של 0.5–1 מיליגרם לליטר הן רגילות, 1–2 mg/L הן ממוצעות, 2–3 mg/L הן חמורות, ויותר מ-3 mg/L, בדרך כלל, מובילות למוות.
אם נמצא חשד לחשיפה לציאניד מרעיל, נדרש פינוי מיידי והרחקת הנפגע מהמקור המזהם בנוסף לצורך בחיטוי של האזור המזוהם. הטיפול כולל טיפול תומך ומתן 100% חמצן. הידרוקסיקובלמין הוכח כנוגדן יעיל, ונחשב לטיפול ראשוני. נתרן תיוסולפט יכול גם להיות טיפול מתאים. מבחינה היסטורית ציאניד שימש בהתאבדות המונית ורצח עם על ידי הנאצים.
חשיפה חריפה
ציאניד החודר לגוף בשאיפה עלול לגרום לתרדמת מלווה בפרכוסים, דום נשימה, דום לב, בצקת ריאות, או מוות מיידי. במינון נמוך, אובדן ההכרה עשוי להיות מלווה בחולשה כללית, סחרחורות, כאבי ראש, ורטיגו, בלבול וקשיים בנשימה. בשלבים הראשונים של חוסר ההכרה, קצב הנשימה עשוי להאיץ. צבע העור האדום שהופך להיות כהה עלול להיות תופעת לוואי או תסמין של עירוי מוגבר של המוגלובין רווי בחמצן. ציאניד לא גורם ישירות לכיחלון. הציאניד קטלני לאדם גם במינונים נמוכים ביותר; כ-1.5 מ"ג חומר פעיל לכל ק"ג של משקל גוף.
חשיפה כרונית
חשיפה לרמות נמוכות יותר של ציאניד למשך תקופה ארוכה (למשל, לאחר שימוש מוגזם וממושך בשורשי קסבה כמקור המזון העיקרי באזורים טרופיים באפריקה) מביא לרמות גבוהות של ציאניד בדם, שיכולות לגרום חולשה, מגוון רחב של סימפטומים, כולל שיתוק קבוע, נגעים בעצבים, תפקוד לקוי של בלוטת התריס, והפלות. תופעות נוספות כוללות פגיעה בכבד ונזק בכליות.
גורמים
הרעלת ציאניד חריפה יכולה לנבוע כתוצאה משאיפת עשן משריפת מוצרי פולימר שמכילים ניטריל בחומר הגלם שלהם, כגון פוליאוריטן, או ויניל. זה גם יכול לנבוע כתוצאה של פירוק חמצן לתחמוצת החנקן וציאניד. חמצן עשוי לשמש במהלך הטיפול ביתר לחץ דם חמור.
בנוסף לשימוש בציאניד בתור חומר הדברה ומדביר-חרקים, הוא נמצא בעשן טבק ובעשן של בניין שרוף, וקיים בהרבה זרעים או גרעינים כגון אלה של שקדים, משמשים, תפוחים, תפוזים, מאכלים, כולל קסבה (הידוע גם בשם yuca או מניוק) ונצרי במבוק. ויטמין B12, בצורה של הידרוקסיקובלמין (מאוית גם hydroxycobalamin), עשוי להפחית את ההשפעות השליליות של חשיפה כרונית, ומחסור עלול להוביל לפגיעות בריאותיות בעקבות החשיפה.
מנגנון
הרעלת ציאניד היא סוג של היפוקסיה היסטוטוקסית מאחר שלתאים של האורגניזם אין את היכולת ליצור ATP, בעיקר בגלל מניעת התפקוד של אנזים במיטוכונדריה ציטוכרום סי אוקסידאז. ציאניד במהירות עובר מטבוליזם אל 2-אמינו-2-תיאזולין-4-חומצה קרבוקסילית ותיואצאניד, כולל תקופת מחצית חיים של כ- 10–30 דקות כמכניזם של הרעלה. תוך מספר שעות מבליעה בודדת, לא ניתן לאבחן ציאניד, הואיל וכולו עובר מטבוליזם, כל עוד האדם לא מת. (זיהוי ציאניד זמן ארוך אחרי הבליעה, יהיה אבחון מוטעה של אזעקת שווא). לתיאוציאניד זמן מחצית חיים ארוך יחסית, של מעל 24 שעות, ובדרך כלל הוא מסולק דרך הכליות. מידת ההרעלה של תיאוציאניד שווה בערך ל-0.01 ממידת ההרעלה של מולקולת האב, ציאניד.
אבחון
השיטות הישנות של גילוי כוללות מבחנים כגון מבחן כחול פרוסי, פירידין-ברביטורט וזמינותו וכן את טאורין קרינה פלואורסצנטית-HPLC אבל כמו כל מבחני קולורימתיק, ייתכנו טעויות של אזעקות שווא (אבחנה חיובית מוטעית). חמצון השומנים, חפץ של התקף לב מייצר דיאלדיהידים המגיבים בהצלבה עם פירידין-ברביטורט. בינתיים, המבחן טאורין-פלורסצנטיות-HPLC משמש לזיהוי ציאניד, זהה לבדיקה המשמשת כדי לזהות גלוטתיון בנוזל עמוד השדרה. לאחרונה, מבחני ציאניד ותיואציטין עולים בקנה אחד עם ספקטרומטריית מסה (LC/MS/MS), אשר נחשבים בדיקות ספציפיות. מאז, לציאניד יש מחצית חיים קצרים, מטבוליט ראשי, תיאוציאניד בדרך כלל נמדד כדי לקבוע את החשיפה.
קרחון קרב
קרחון קרב או קרחון קרבס (באנגלית: Krebs Glacier) הוא קרחון בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב, ונשפך אל מפרץ שארלוט.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של ארתור קונסטנטין קרבס (Arthur Constantin Krebs) אשר, יחד עם שארל רנאר בנה והטיס את ספינת האוויר (צפלין) הראשונה שניתן לשלוט בתנועתה, בשנת 1884.
לקריאה נוספת
• US Geological Survey, Coastal-change and Glaciological Map of the Trinity Peninsula Area and South Shetland Islands, P 28
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה)
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (Charlotte von Preußen , 13 ביולי 1798 - 1 בנובמבר 1860), ידועה גם בשם אלכסנדרה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
שנותיה הראשונות
הנסיכה פרדריקה לואיז שרלוטה וילהלמינה נולדה ב-13 ביולי 1798 בארמון שרלוטנבורג, הארמון המלכותי של מלכי פרוסיה בברלין. היא הייתה ילדתם השלישית ובתם הבכורה של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו לואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ. שני אחיה הבוגרים היו פרידריך, לעתיד פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, ווילהלם, לעתיד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
הנסיכה שרלוטה גדלה בזמן מלחמות נפוליאון ובשנת 1806, לאחר תבוסתו של הצבא הפרוסי בידי הצבא הצרפתי, אולצה יחד עם משפחתה להימלט לעיר ממל שבמזרח פרוסיה, תחת חסותו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. בשנת 1810 מתה אמה האהובה של שרלוטה וכך, בגיל 12, היא הפכה לאישה החשובה ביותר בפרוסיה ולבת לווייתו של אביה.
נישואיה
בשנת 1814 ביקר בברלין הנסיך הרוסי בן ה-18 ניקולאי פבלוביץ', בנו השלישי של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ובמהרה שתי המשפחות המלכותיות, בית רומנוב הרוסי ובית הוהנצולרן הפרוסי, הסכימו כי הוא יינשא לנסיכה שרלוטה. בביקורו השני של ניקולאי בברלין לאחר מספר חודשים הוא התאהב בשרלוטה, שהייתה אז בת 17, והיא התאהבה בו בחזרה. במהלך ביקורו נראו ניקולאי ושרלוטה מחזיקים ידיים במהלך טיוליהם בפוטסדאם ובאופרה של ברלין וכשעזב ניקולאי בחזרה לרוסיה היה הזוג הצעיר כבר מאורס רשמית. ניקולאי היה בן דודה של שרלוטה מדרגה שלישית, שכן שניהם היו ניניו הגדולים של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
חייה ברוסיה
לנסיכה שרלוטה לקח זמן מה להתרגל לחיים בחצר המלוכה הרוסית ולדת החדשה אותה קיבלה על עצמה. היא התחבבה על חמותה, הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה, אולם לא הסתדרה עם גיסתה, הקיסרית יליזבתה אלכסייבנה, רעייתו של הקיסר המכהן אלכסנדר הראשון.
שרלוטה בילתה את שנותיה הראשונות ברוסיה בניסיון ללמוד את השפה והמנהגים של ארצה החדשה תחת הדרכתו של המשורר וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי, אולם מכיוון שהמשפחה הקיסרית של רוסיה שוחחה בגרמנית והתכתבה בצרפתית, לא הצליחה הנסיכה להשתלט לגמרי על השפה הרוסית.
במהלך שמונת שנות נישואיהם תחת שלטונו של אלכסנדר הראשון היו ניקולאי ושרלוטה זוג פרטי ביותר והם נהנו לבלות זמן יחדיו ויחד עם ילדיהם במעונם המלכותי. אולם הקיסר אלכסנדר נותר ללא צאצאים ובשנת 1822 אחיו הגדול של ניקולאי, הנסיך הגדול קונסטנטין פבלוביץ', יורש העצר לכתר הרוסי, ויתר על זכות הירושה שלו בשל נישואיו המורגנטיים. ניקולאי הפך לפתע ליורש העצר, וחייהם של בני הזוג הפכו לפומביים יותר. בשנת 1825 העניק אלכסנדר הראשון לשרלוטה במתנה את ארמון פטרהוף, שנותר עד סוף ימיה מעון הקיץ האהוב עליה.
קיסרית רוסיה
הנסיכה שרלוטה הפכה לקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה עם עלייתו של בעלה לשלטון כניקולאי הראשון ב-1 בדצמבר 1825. תקופה זו הייתה קשה במיוחד בשל ניסיון ההפיכה שניסו לבצע תומכיו של אחיו של ניקולאי, קונסטנטין פבלוביץ'.
למרות שבני הזוג המלכותי נראו מאוהבים גם אחרי שנים רבות של נישואים מאושרים לכאורה, היו לניקולאי מספר פילגשים וילדים בלתי חוקיים. אולם בניגוד לקיסרים רוסיים אחרים לקח לעצמו ניקולאי פילגש רשמית רק בשנת 1842, לאחר 25 שנות נישואים ולאחר שרופאיה של שרלוטה אסרו עליה לקיים יחסי מין בשל בריאותה הרופפת ומספר התקפי לב שתקפו אותה. למרות זאת המשיך ניקולאי לאהוב את רעייתו וכשרופאיה שלחו אותה לפלרמו בשנת 1845 למשך מספר חודשים כדי לאושש את בריאותה הוא התחנן שתישאר. לאחר שנסעה הוא פינה לעצמו מעט זמן כדי להצטרף אליה שם יחד עם פילגשו, ברברה נלידובה, בת לווייתה של שרלוטה. אף על פי שהקיסרית קינאה בהתחלה היא במהרה קיבלה בהבנה את הרומן ואף שמרה על יחסים טובים עם נלידובה.
בשנת 1855 נפטר הקיסר ניקולאי הראשון מנגיף השפעת בגיל 58.
הקיסרית האלמנה
לאחר מותו של ניקולאי ועלייתו לשלטון של בנה הבכור, אלכסנדר השני, עברה אלכסנדרה להתגורר בארמון אלכסנדר שבמתחם צרסקוייה סלו. היא נשארה ביחסי ידידות עם פילגשו של בעלה, ברברה נלידובה, ואף הפכה אותה לקוראת הספרים האישית שלה. בריאותה המשיכה להתרופף והיא נאלצה לבלות את החורפים מחוץ לרוסיה הקרה. במהלך יותר מארבעים שנותיה ברוסיה היא התאהבה במדינה המאמצת שלה וכשהזהירו אותה רופאיה בשנת 1860 כי לא תשרוד עוד חורף רוסי אחד היא התעקשה להישאר בסנקט פטרבורג ולמות על אדמה רוסית.
הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה מתה בשנתה בגיל 62 בתאריך ה-1 בנובמבר 1860 במשכנה בארמון אלכסנדר.
הרמן לוי
הרמן לוי (7 בנובמבר 1839, גיסן – 13 במאי 1900, גרמיש-פרטנקירשן) היה מנצח תזמורת יהודי-גרמני.
לוי היה בנו של הרב ד"ר בנדיקט לוי (Benedikt Levi, 1806–1899), ונכדו של הרב שמואל וולף לוי (1751–1813). הוא קיבל את חינוכו בגיסן ובמנהיים, ומשך אליו את תשומת לבו של וינצנץ לאכנר. משנת 1855 עד 1858 למד בקונסרבטוריון של לייפציג. יצירותיו בסגנון שומאן התקבלו תחילה ברצון, אך בשנת 1864 שוכנע, בין היתר על ידי ברהמס, עמו קשר ידידות קרובה, לוותר על הלחנה ולהתרכז בניצוח. אחרי שורת מסעות, שהביאוהו עד פריז, התמנה למשרתו הראשונה כמנהל מוזיקלי בזארבריקן, שאותה החליף במשרה דומה במנהיים בשנת 1861. משנת 1862 עד 1864 היה מנצח ראשי של האופרה הגרמנית ברוטרדם, ובהמשך, עד 1872, בקרלסרוהה, משם עבר למינכן. במשרה זו נשאר עד 1896, כאשר בריאותו המעורערת אילצה אותו להתפטר.
בשנת 1870 סירב לוי לנצח על ביצוע בלתי מורשה של הוולקירות במינכן, עובדה שהרשימה את וגנר. פולין גארסיה-ויארדו ופרידריך ניטשה המליצו על לוי לפני וגנר ובשנת 1871 נפגשו השניים. וגנר שיבח את לוי על סירובו לשנות את שמו, היהודי בעליל, ולוי, שנשבה לא רק למוזיקה של וגנר אלא גם למסר האמנותי שלו, הרחיק לכת עד להגנה על האסתטיקה שביסוד ספרו האנטישמי בגלוי של וגנר, "היהודים במוזיקה". התקרבותו של לוי אל וגנר חתרה תחת ידידותו עם ברהמס, על אף מאמציו הנואשים לקיים אותה.
שמו של לוי קשור לאין הפרד בהערכה הציבורית הגדלה והולכת למוזיקה של וגנר. כידידו הוותיק של וגנר, ניצח על ההצגה הראשונה של "פרסיפל" בפסטיבל ביירוית בשנת 1882 ולקח חלק בחיי המוזיקה של ביירוית במשך שארית הקריירה שלו. על אף האנטישמיות המוצהרת של וגנר, הוא התיידד עם קארל טאוסיג, היינריך פורגז, יוזף רובינשטיין ואנגלו נוימן, כולם יהודים. בין הרמן לווגנר נוצרו יחסי עבודה הדוקים, והערכתו של וגנר לכישרונו המוזיקלי של לוי מיתנה קמעה את האנטישמיות שלו. עם זאת, וגנר לא חש בנוח להניח את הניצוח על פרסיפל, עם הסימבוליזם הנוצרי שבה, בידי יהודי והוא ערך כמה ניסיונות מגושמים, שלא צלחו, לשכנע את לוי להמיר את דתו. לוי הוא שניצח, בהצלחה רבה, על ביצוע הבכורה של "פרסיפל" בשנת 1882 וביצועיו רבי-ההשראה על האופרה עד 1894 מציבים אותו, יחד עם הנס ריכטר, פליקס מוטל ואנטון זיידל, בשורה הראשונה של מנצחי ביירוית מן הדור הראשון. הרמן לוי היה זה שניצח על המוזיקה בהלווייתו של וגנר. הוא ביקר בלונדון בשנת 1895.
במהלך השנים הבאות ניצח לוי על בכורות גרמניות לאופרות צרפתיות מאת גונו, מסאז'ה, שברייה וברליוז. הוא הבטיח את הצלחתו של ברוקנר במינכן כאשר הציג את האדג'ו מן הסימפוניה השביעית שלו לאחר ביצוע של "הוולקירות". לוי ראה בברוקנר, ולא בברהמס, את ממשיכו הסימפוניסט של בטהובן, וברוקנר מצדו העריץ את לוי וראה בו, אף כי היה צעיר ממנו ב-15 שנים, "אב אמנותי". מכתב של לוי משנת 1887, שביקר את הגרסה הראשונה של הסימפוניה השמינית של ברוקנר, ערער את ביטחונו העצמי של ברוקנר למשך שנים אחדות. לוי עודד גם את ריכרד שטראוס הצעיר.
הרמן לוי נפטר בהיותו במינכן ב-13 במאי 1900 והוא בן 61.
סטיבן רוברטסון
סטיבן רוברטסון (באנגלית: Steven Robertson; נולד ב-1 בינואר 1977) הוא שחקן סקוטי המככב בתפקיד הבלש סנדי וילסון בסדרת הטלוויזיה "שטלנד" של BBC One, המבוססת על רומנים מאת הסופרת אן קליבס. הסדרה צולמה קרוב למקום הולדתו של רוברטסון. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד מייקל קונלי, צעיר הסובל משיתוק מוחין, בסרט הקולנוע "בפנים אני רוקד", ובתפקיד דומיניק רוק בסדרת הדרמה הקומית של BBC Three "כמעט אנושיים". הוא שיחק במספר רב של תוכניות טלוויזיה בהן הסדרה "לות'ר" והמיני-סדרה "The Bletchley Circle".
ביוגרפיה
ב-2004 שיחק רוברטסון בתפקיד הגדול הראשון שלו בקולנוע בסרט "בפנים אני רוקד" לצדו של השחקן הסקוטי ג'יימס מק'אבוי.
ב-2005 הופיע בתפקיד קטן בסרט "ממלכת גן עדן" בדמות כוהן מלאך. עוד ב-2005 שיחק בסרט המלחמה הצרפתי "חג שמח" בתפקיד ג'ונתן, צעיר שאחיו נורה ונהרג במלחמת העולם הראשונה. בהמשך שיחק רוברטסון בדרמות טלוויזיוניות בהן בסדרה "לות'ר" בה הופיע בתפקיד כפול של התאומים הרצחניים מילברי.
בעונה החמישית של הסדרה העל טבעית "כמעט אנושיים" גילם רוברטסון את דומיניק רוק, מנהיג ממשלתי שהמחלקה שלו מגינה על העולם מפני העל-טבעיים.
בהמשך הופיע רוברטסון בעונה השנייה של הסדרה "אוטופיה" של ערוץ 4 ושיחק בתפקיד טרנס.
רוברטסון חזר לביתו בשטלנד לשחק בסדרת טלוויזיה הנושאת את אותו שם. בסדרה הוא כיכב בתפקיד השוטר סנדי וילסון, בעיבוד של ערוץ BBC One לסדרת הספרים הפופולרית של אן קליבס. המבקרים טענו שחסר בסדרה המבטא של שטלנד, בהיותו של רוברטסון היחיד בקאסט שנולד וגדל באיים. עם זאת הסדרה זכתה לפופולריות ומשכה יותר מ-6 מיליון צופים. בעונה השנייה של הסדרה השתתפו לצדם של דאגלס הנשל ורוברטסון, השחקנים בריאן קוקס, ג'ולי גרהם ואלכס נורטון. דמותו של רוברטסון הייתה בדרגת בלש. עונה שלישית של הסדרה שהציגה סיפור בודד שודרה ב-2016.
ב-2018 שודרה עונה רביעית של "שטלנד" בערוץ BBC One עם רוברטסון בתפקיד הבלש וילסון.
חיים אישיים
רוברטסון חי בהרטפורדשייר עם אשתו שארלוט אלאם ובתו.
ראיון עם הערפד (סרט)
ראיון עם הערפד (באנגלית: Interview with the Vampire: The Vampire Chronicles) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה משנת 1994, המבוסס על הרומן "ראיון עם הערפד" מאת אן רייס משנת 1976. הסרט בוים על ידי ניל ג'ורדן וכיכבו בו טום קרוז, בראד פיט, אנטוניו בנדרס וקירסטן דנסט, אשר הייתה מועמדת בעבור משחקה לפרס גלובוס הזהב. הסרט זכה ב-4 פרסי סאטורן, בהם סרט האימה הטוב ביותר, והיה מועמד ל-5 פרסים נוספים. הסרט הוקדש לזכרו של ריבר פיניקס, שהיה אמור לגלם בסרט את דמותו של העיתונאי, אך נפטר ממנת יתר 4 שבועות טרם תחילת הצילומים.
עלילה
העלילה מסופרת בתוך סיפור מסגרת המתרחש בשנת 1988, בו עיתונאי (כריסטיאן סלייטר) מראיין את לואי (בראד פיט), המספר לו את קורותיו וכיצד הפך לערפד.
תחילת סיפורו של לואי הוא בשנת 1791. לואי היה בעל אדמה אמיד בלואיזיאנה אשר אשתו וילדו מתו. לואי מבקש למות ומושך את תשומת לבו של לסטאט הערפד (טום קרוז). לסטאט תוקף את לואי ומציע לו בחירה - למות מידיו או להפוך לערפד. לואי בוחר לבסוף להיות ערפד והופך לחניכו של לסטאט. אלא שבעוד שזה מנסה להדריכו כיצד ליהנות ממתנת האלמוות וכוחותיהם וכיצד לשתות דמם של בני אדם, לואי מסרב ומתעקש לשתות דם חיות בלבד. לאחר זמן מה, מתפתה לואי להיזון מדם אחת ממשרתותיו. מוכה חרטה מנסה לואי לשים קץ לחייו באמצעות שריפת ביתו, אך לסטאט מחלץ אותו וחייו ניצלים.
לואי וקלאודיה מתחילים לחפש אחר ערפדים נוספים ופוגשים בארמנד (אנטוניו בנדרס) - העומד בראש קהילת ערפדים פריזאית גדולה. הם אף הופכים אישה בוגרת לערפדית כדי שזו תשמש כאמא לקלאודיה ובת זוג ללואי, אך זמן קצר לאחר מכן מתגלה פשעם לכאורה - רצח בן מינם. ערפדים מקהילתו של ארמנד כולאים את לואי ומותירים את קלאודיה ו"אמה" הערפדית להשרף באור השמש הקטלני לערפדים. ארמנד מצליח לשחרר את לואי אך משזה מגלה שהשתיים מתו הוא שורף את ערפדי הקהילה בעודם חיים ובורח.
הצלחה קופתית וביקורות
הסרט זכה לביקורות מעורבות. מחד, מבקרים כגון רוג'ר איברט השוו אותו לסרט הערפדים הקלאסי נוספרטו, ומנגד אחרים טענו כי הסרט מבולגן ומתקשה להחליט בין אימה לדרמה
על אף חילוקי הדעות בין המבקרים הסרט זכה לפרסים ושבחים בקרב צעירים וחובבי האימה. בין השאר היה מועמד למספר פרסי סאטורן, מהם זכה בארבעה, לרבות "סרט האימה הטוב ביותר", וכן למספר פרסי קולנוע של ערוץ MTV.
AS Val
AS Val - אס וואל (Avtomat Special'nyj Val; ברוסית: Автомат Специальный Вал, שם קוד: Shaft) הוא רובה סער סובייטי הכולל משתיק קול מובנה. ה AS Val פותח בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 על ידי TsNIITochMash (המכון המרכזי לבניית נשק מתקדם) ונמצא מאז בשימוש היחידות המיוחדות הרוסיות-הספצנאז, משרד הפנים הרוסי ושירות הביטחון הפדרלי. כמו כן, הנשק משמש גם במספר יחידות בצבא הרוסי, כוחות מיוחדים בצבא גאורגיה וארמניה, וכן בשימוש אבחזיה; בעבר היה בשירות ה-ק.ג.ב. והצבא האדום.
הטווח האפקטיבי שלו הוא כ-300 מטר, הוא בעל מחסניות של 10 עד 20 כדורים והתפעול שלו דומה לנגזרות הקלשניקוב (AK-47) בעלות טעינה מצד ימין. בנוסף לכך, בורר האש נמצא בתוך שמורת ההדק; לרובה שני מצבים של ירי: ירי בודד וירי אוטומטי בקצב אש של 900 כדורים לדקה. לדברי המשתמשים, הרובה נחשב לאמין, מדויק ונוח.
היסטוריה
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הכוחות המיוחדים של ברית המועצות השתמשו בדגמים שונים של כלי נשק קלים המצוידים במשתיקי קול. עם זאת, לתוסף זה היו חסרונות כגון הגדלה משמעותית של כלי הנשק, טווח אפקטיבי קצר מהרגיל ועוד. לכן, במקביל לTsNIITochMash, ה-ק.ג.ב. ו-GRU ייצרו דגמים ייעודיים שסיפקו לכוחות המיוחדים יעילות גבוהה יותר.
דרישות טקטיות-טכניות שונות לדגמים השונים של רובי הצלפים ומקלעים הובילו לאחידות הדרישה ובשנת 1983 הרובה היחיד שסוכם עליו הוא רובה הצלפים. המפרט אושר רק לאחר שנתיים. מאז שופרה יעילותו וכוח האש שלו ורובה הצלפים עבר לתקן חדש של תחמושת בקליבר 9x39 מ"מ. על בסיס זה נוצר VAL האוטומטי.
בשנת 1987 נכנס הנשק לשירות מבצעי.
מילים שהייתי אומר רק לך
מילים שהייתי אומר רק לך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי ים רפאלי. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2018, בהוצאת חברת התקליטים "ארומה מיוזיק".
רקע
בעת צאת השיר, רפאלי אמר עליו בריאיון ל"ישראל היום" כי:
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, העניק לשיר 3.5 כוכבי זכה מתוך חמישה, וכתב עליו:
גבעת משה
גבעת משה (מוכרת גם בשם גוש 80) היא שכונה חרדית בירושלים, מערבית לשכונת סנהדריה וצפונית לשכונת תל ארזה. השכונה גובלת בשכונות סנהדריה, מחניים, עזרת תורה, שיכון חב"ד ותל ארזה. הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב גבעת משה היוצא משדרות גולדה מאיר, שנקרא על שמו של משה פרוש. השכונה היא בעלת צביון חרדי מובהק, ומתאפיינת בבתי כנסת, ישיבות ומוסדות חינוך רבים.
עד למותו שימש הרב יעקב יוסף כרב השכונה.
לוגון-בירני
לוגון-בירני (בצרפתית: Logone-Birni) היא קומונה ועיירה שנמצאת באזור הצפון הרחוק שבקמרון. היא גם משמשת כבית המסורתי של הקבוצה האתנית קוטוקו.
גאוגרפיה
לוגון-בירני ממוקמת כ-150 ק"מ ממרואה, בירת האזור וכ-953 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון. בנוסף, העיירה ממוקמת על גדות הנהר לוגון, בגבול של קמרון עם צ'אד.
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכביש האזורי P28.
מבצע 1005
מבצע 1005 (בגרמנית: Sonderaktion 1005, בתעתיק עברי: זונדראקציון 1005) הוא שמו של מבצע שנערך על ידי גרמניה הנאצית בתחילת שנת 1943, בעקבות תבוסותיה, על מנת לנסות להסתיר את ממדי השמדת היהודים ולטשטש את עקבות רצח ההמונים.
לשם ביצוע המבצע הוקמה יחידה מיוחדת שנקראה "זונדרקומנדו 1005", בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל. החל בסתיו 1943 החלה היחידה לפעול בשטחי מזרח אירופה, המקום בו אירעה עיקר ההשמדה. לצורך העבודה גויסו אסירים יהודים מהמחנות. בלובל מסר בעדותו במשפטי נירנברג ביוני 1947 כי "ביוני 1942 הטיל עליי גרופנפיהרר היינריך מילר (מפקד הגסטפו) את התפקיד לטשטש את עקבות הפעולות של ההוצאה להורג בידי האיינזצגרופן במזרח". ההנחיה שהעביר היינריך מילר הייתה שאסור שייפלו בידי בעלות הברית איש מהאסירים ושום מסמך, פריט או רכוש גרמני.
הפעולות בריכוזי ההשמדה
במחנות אושוויץ וברגן-בלזן לא נדרשה מעורבות היחידה, מאחר שמחנות אלו צוידו בכבשנים לשריפת הגופות.
אימו: המחזמר
אימו: המחזמר (באנגלית: Emo the Musical) הוא סרט עלילתי מוזיקלי אוסטרלי משנת 2016 שכתב וביים ניל טריפט. סרט זה מבוסס על סרט קצר משנת 2014 באותו השם, גם כן בבימויו של טריפט.
רקע
בשנת 2014 יצא סרט קצר בשם "אימו: המחזמר", 16 דקות אורכו. במרכז העלילה נמצא הארי בורלנד, תלמיד תיכון דיכאוני המזדהה כאימו שמתאהב בנערה נוצרית ואופטימיסטית, טריניטי (שרלוט ניקדאו), מה שמרגיז את חברי הלהקה שלו ואת חבריה האוונגליסטים. הסרט מומן בחלקו על ידי קרן Screen Australia. הסרט הקצר זכה בפרס Crystal Bear Special Mention עבור סרט קצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הפרס הוענק לסרט בשל "הישגים יוצאי דופן", והוא אחד משמונה פרסי "Generation 14plus".
תקציר העלילה
אית'ן (בנסון ג'ק אנתוני) הוא תלמיד תיכון דיכאוני המזדהה כאימו, המסולק בית הספר הפרטי בו הוא לומד לאחר ניסיון התאבדות בחצר בית הספר. ביום הראשון שלו בבית הספר החדש - "תיכון סימור" היוקרתי - הוא פוגש בטריניטי (ג'ורדן הייר), נערה יפה וחסודה, נוצרית אוונגליסטית שמנסה נואשות להמיר אותו ולצרף אותו למעגל החברתי שלה - "קבוצת התקווה" הנוצרית. אבל מה שאית'ן באמת רוצה הוא להצטרף ללהקת רוק אלטרנטיבי, "Worst Day Ever", ולהיות חלק מקליקת האימו של בית הספר, בהנהגתו של בראדלי (רהארט אדמס). לאחר אודישן מוצלח, אית'ן מתקבל ללהקה ומאמץ את הדימוי שדבק בו כמרדן. עם זאת, אית'ן לא יכול להפסיק לחשוב על טריניטי, שהיא עצמה תקועה בעולם מגביל של דוגמה והכחשה. ככל שמתקרבת תחרות להקות רוק בבית הספר, המתיחות בין האימו לבין הנוצרים גוברת מגיעה לשיא של כל הזמנים. אית'ן נקרע בין השניים ונאלץ להתעמת עם מעשיו ולשאול את עצמו מי הוא באמת.
סינמטק חיפה
סינמטק חיפה הוא אחד ממרכזי האמנות הוותיקים והמובילים בחיפה. הסינמטק הוקם בשנת 1973 על ידי ליה ון ליר (שהקימה גם את סינמטק ירושלים), ושוכן במתחם האודיטוריום במרכז הכרמל.