cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגפת הקורונה
המזרח התיכון
בתימן, דווח בתחילת 2020 על תמותה ותחלואה נמוכה. מצד שני, התקיימה מלחמת אזרחים במדינה וכן היה קושי לבדוק את אלו שנחשדו בהידבקות. באמצע מאי 2020, בעיר עדן, נרשם גל של מתים שסבלו מתסמינים של הנגיף.
ישראל
בפברואר 2020 התגלו לראשונה חולים בישראל. משרד הבריאות קבע הנחיות למניעת הדבקה בנגיף ולהאטת התפשטותו, החל מבידוד ביתי לשבים ממדינות שבהן התפשט הנגיף ולכל מי ששהו די זמן בקרבת נדבקים.
במאי 2023 החליט משרד הבריאות שהחל מתאריך 16 במאי 2023 לא תחול חובה הבידוד לחולי קורונה.
אפריקה
המדיניות להתמודדות עם הנגיף שונה ממדינה למדינה באפריקה. ברבות מהמדינות המתפתחות, הייתה סגירה של רוב הפעילות הציבורית והעסקית, ריחוק חברתי, סגר, ושמירה על היגיינה. הייתה התלבטות האם לאמץ את המדיניות של המדינות המפותחות כפי שהיא או לערוך בה שינויים, בניסיון להתאים את המדיניות למאפיינים של חלק מהמדינות האפריקאיות כמו עוני רב יחסית, האוכלוסייה שלמחציתה אין גישה לשירותי בריאות, רמת שירותי הבריאות, הגיל הצעיר של האוכלוסייה (רק 6% מתושבי היבשת היו מעל לגיל 65) וכו'. חלק מהמדינות נאבקו במקביל במחלות אחרות כמו מלריה ואיידס שקטלו מאות אלפי אנשים בכל שנה.
ב-14 במרץ 2020, שורת מדינות אפריקאיות דיווחו על מקרי הידבקות ראשונים בשטחן. 14 מתוך 54 המדינות ביבשת דיווחו על חולים בקורונה. באמצע מרץ, כל בתי הספר באתיופיה נסגרו, ונאסר על התקהלות ציבורית ועל פעילות ספורטיבית. בגאנה הוכרז על הגבלות דומות ועל איסור נסיעה למדינות שבהן יש יותר מ-200 מקרי הידבקות בנגיף. בתוניסיה נסגרו כל מעברי הגבול והושהו התפילות במסגדים. במרוקו ובג'יבוטי, הושעו כל הטיסות הבינלאומית. בדרום אפריקה, נאסרה כניסתם אזרחים מהמדינות הנגועות ביותר ועל התקהלויות של יותר ממאה בני אדם, בעוד שבקניה הוטלו מגבלות נסיעה. נכון לסוף מרץ, חלק מהמדינות, כגון ניגריה, דרום אפריקה וקמרון, נקטו בצעדים אגרסיביים למדי שכללו סגירה של רוב הפעילות הציבורית והפעלת הצבא לאכיפת המדיניות. במדינות אחרות כגון אוגנדה, עוד לפני שהתגלה החולה הראשון ננקטו צעדי מניעה כמו איסור על עריכת חתונות. לעומת זאת, בגבון טרם אימצו כל מדיניות להתמודדות עם המגפה.
בתחילת אפריל עלו טענות על אכזריות משטרתית בכמה מדינות באפריקה, עקב אכיפת העוצר ומגבלות נוספות בתגובה להתפשטות נגיף הקורונה. עם זאת, אוכלוסיות שלא יכלו להרשות לעצמן להישאר בבית לאורך זמן, היוו בעיה עבור הממשלות במדינות שבהן הנגיף היה יכול להציף את מערכות הבריאות השבריריות גם כך. בליל העוצר הראשון בסנגל, פרצה אלימות, בדרום אפריקה תועדה אלימות משטרתית ובניירובי שבקניה פיזרו באלימות התקהלויות אזרחים.
קושי מרכזי הוא בכמות הבדיקות הנמוכה. בסוף אפריל, חודשיים לאחר שהגיע וירוס הקורונה לאפריקה, נערכו ביבשת פחות מ-500 אלף בדיקות בקרב אוכלוסייה של יותר ממיליארד בני אדם. כלומר, רק 325 איש נבדקו לכל מיליון אנשים; זהו נתון הנמוך בהרבה מאיטליה, אחת המדינות שנפגעו בצורה הקשה ביותר מהנגיף. קושי נוסף הוא בדיווח. לדוגמה, דווח שמאות מתו בניגריה מדלקת ריאות, אבל הרשויות הכחישו שמדובר בקורונה. לפי השלטונות המקומיים בצפון המדינה, הגורם לכך הוא מחלות כמו לחץ דם גבוה ומלריה.
מדינות שונות יזמו צעדים כמו סגר או עוצר. בניירובי הוחלט להטיל הסגר יומי בין שעות אחר הצהריים ועד הזריחה, והקמת מרכזי בידוד ציבוריים – בתשלום. בקונגו וניגריה הוטל סגר.
החל מחודש מאי, בחלק מהמדינות התחילה התפרצות משמעותית. למשל מספר החולים במצרים עבר ביולי את של סין עם יותר מ-85 אלף נשאים, ודרום אפריקה הפכה למוקד החמור החמישי בעולם (אחרי ארצות הברית, ברזיל, הודו ורוסיה) עם יותר מ-350 אלף נשאים. בתחילת יוני 2021 עמדה אפריקה בפני גל שלישי של המגפה עם עלייה במספר הנדבקים המדווחים ב-14 מדינות. עד 4 ביולי היבשת רשמה עלייה של 12% מהשיא של ינואר 2021. יותר מ-16 מדינות, כולל מלאווי וסנגל, רשמו עלייה בהדבקה. תוניסיה אף חוותה את הגל הרביעי שלה. מדינות רבות התעכבו בחיסון האוכלוסייה ובמקום זאת, הן המשיכו להתמודד עם הנגיף באמצעות סגרים או הטלת עוצר על אזרחיהן. כך עלייה במספר המקרים בזמביה אילצה את הממשלה להגביל מפגשים חברתיים ולסגור בתי ספר. רואנדה הגבילה את התנועה בבירתה, וקניה הנהיגה סגר חלקי והארכת שעות העוצר.
אמריקה
ארצות הברית הפכה למדינה בעלת כמות החולים הגדולה ביותר. מדינות שונות בה נקטו מדיניות שונה; ברובן הוטל סגר. באפריל 2020, יותר מ-90% מהאמריקנים התבקשו להישאר בבתים. בסוף החודש פרסם הנשיא המלצה לגבי אסטרטגיית היציאה ולחץ על המושלים לשחרר את ההגבלות. המדינה המשיכה להתמודד עם התפשטות הנגיף באמצעות צעדי ריחוק חברתי.
באמריקה הלטינית, מקרה ההידבקות הראשון התגלה בברזיל, בסוף פברואר. היה חשש שהעוני ומצב מערכת הבריאות בחלק מהמדינות יקשו על הטיפול במגפה. ב-17 במרץ דווח על מספר נמוך של חולים. ההערכה הייתה כי מדובר במספרים גבוהים בהרבה שטרם נוטרו עקב מערכות בריאות כושלות בחלק מהמדינות. בתחילת מרץ, מדינות כגון מקסיקו, גואטמאלה ופנמה הכריזו על מצב חירום או אזהרות ברמה גבוהה לקראת התפשטות רחבה יותר. עד סוף מרץ, הנגיף התפשט ופגע במיוחד בברזיל, אקוודור וצ'ילה. רוב מנהיגי אמריקה הלטינית (במדינות כגון פרו, אל סלוואדור, ארגנטינה, ונצואלה וצ'ילה) הגיבו בחומרה להתפשטות הנגיף מייד עם גילוי מקרי ההידבקות הראשונים. הם סגרו את הגבולות, ביטלו טיסות ושלחו חיילים לסייר ברחובות כדי לאכוף את הוראות הבידוד. בבתי החולים נערכו הצוותים לקבלת המוני חולים, ובתי חולים נוספים הוקמו במהלכי בזק. היו מדינות או אזורים שהטילו סגר. למשל, בקולומביה הונהג סגר ארוך. היו מדינות שהגבירו את הפיקוח על הגבול היבשתי שלהן. כך היה באורוגוואי ובקולומביה. במקביל, נשיאי ברזיל ומקסיקו התעקשו להתייחס למגפה בביטול. נשיא ברזיל אף עודד הפרה של ההנחיות שנקבעו על ידי המושלים והרשויות. ב-30 במרץ הכריזה ממשלת מקסיקו על מצב חירום בריאותי והוכנסו אמצעים מחמירים שמטרתם לרסן את התפשטות הנגיף.
במאי 2020, המדינה שנפגעה קשה מכולם היא ברזיל אך גם בפרו, מקסיקו וצ'ילה היו מודאגים ממספר הולך וגובר של נדבקים. באקוודור קרסה מערכת הבריאות בשל עומס חולים. ההתפשטות הנרחבת באמריקה הלטינית הביאה את ארגון הבריאות העולמי להכריז על אמריקה כמוקד התפרצות המגפה העיקרי. בסוף מאי, אמריקה הלטינית הפכה למוקד השלישי בגודלו אחרי ארצות הברית ורוסיה. ב-23 במאי, ברזיל הייתה שנייה בעולם בנדבקים. במדינות רבות דווח על הצפת יחידות הטיפול הנמרץ בחולים. באקוודור הוטל עוצר בין השעות 2 בצהריים עד 5 בבוקר במרץ, לצד הגבלות נוספות. תושבים רבים במדינה לא נשמעו להנחיות, ולא היה מי שיאכוף אותן. מאות בני אדם נראו מפירים את העוצר, ומוכרים סחורות ברחובות כדי להמשיך להתקיים. בפרו, רוב החולים היו עובדים העוסקים בעבודות פשוטות כמו מוכרים בשווקים. בחלק מהמדינות היה מחסור בערכות בדיקה. בחלק מהמדינות היו קשיי נגישות לבדיקות קורונה.
אוקיאניה
רוב המדינות באזור אוקיאניה הן מדינות אי. התחלואה המדווחת הייתה נמוכה. בניו זילנד הייתה תוכנית להתמודדות עם המגפה. היא כללה מספר רמות. הצעדים היו ארציים. באוסטרליה הצעדים בוצעו בהתאם למדינות ולטריטוריות. הוטל סגר. באזור היו מספר איים מרוחקים וכמה טריטוריות שהיו בלי חולים מדווחים בסוף אפריל 2020. כולן הטילו סגרים ועוצרים, ואכפו הנחיות מחמירות על טיסות והתקהלויות. במהלך 2021 החלו המדינות להתחסן. כאשר ניו זילנד ואוסטרליה הגיע לרף התחסנות מסוים, הן אימצו מדיניות מקילה יותר שכללה ויתור על שאיפתן להגיע לאפס נדבקים שאינם בבידוד.
אנטארקטיקה
כל אדם שמגיע לאנטארקטיקה היה צריך להיכנס לבידוד. בחלק מתחנות המחקר באנטארקטיקה היו מכונות הנשמה ובדיקות קורונה.
אנטארקטיקה הייתה היבשת היחידה ללא מקרים מאומתים של קורונה עד 22 בדצמבר 2020.
התמודדות עם מידע כוזב
מגפת הקורונה הובילה לפרסום מידע שגוי בנוגע להיקף המגפה, למקורה, לדרכי מניעתה, לאִבחונה, ולטיפול בה. מנכ"ל ארגון הבריאות העולמי טדרוס אדהנום גברייזוס התייחס במהלך פברואר לריבוי השמועות והידיעות הכוזבות ואמר שמדובר במגפה בפני עצמה, או כפי שתיאר זאת, "אינפו-דמיה" (על משקל פנדמיה). בתחילת אפריל הודיעה חברת פייסבוק כי אפליקציית ווטסאפ תמנע הפצה של הודעות שעברו דרך מספר משתמשים.
ב-1 באפריל הוציא ה-EUvsDisinfo, גוף מחקר השייך לאיחוד האירופי, דוח בנושא ידיעות כזב שמפיצות מדינות שונות ברשת האינטרנט. הידיעות המופצות מנסות לערער את האמון ביכולתן של מדינות דמוקרטיות להתמודד עם המגפה, לטעון שקבוצות מיעוט שונות הן הסיבה להתפשטות המגפה ולהתסיס יריבויות גאוגרפיות. בטורקיה הופץ מידע בריאותי כוזב על וירוס הקורונה, שעל פי כותבי הדוח מטפח שיח ביקורתי נגד האיחוד האירופי. רוסיה וגופים מטעמה הפיצו מעל 150 ידיעות כוזבות. לעומת זאת, כלי התקשורת שבשליטת רוסיה מדגישים את המוכנות שלה להתמודדות עם הנגיף ואת הסיוע שהגישה לאיטליה. באפריקה, בחלק מהמדינות, מתנהלים מסעות השמצה נגד קבוצות אתניות וחברתיות. סין מפיצה באפריקה מסרים על תרומתה הרבה למניעת התפשטות המגפה. סין ורוסיה מקדמות את הטענה שארצות הברית משתמשת במגפה כנשק כדי להעמיק את שליטתה בעולם. רשת הטלוויזיה האיראנית, PRESSTV, טוענת כי מדענים ישראלים פיתחו את הנגיף כחלק מהלוחמה הביולוגית של ישראל וארצות הברית נגד איראן.
ביל גייטס, מייסד מיקרוסופט ופילנתרופ, הואשם שאנשיו יצרו את נגיף הקורונה והוא רוצה כיום להרוויח ממנו. בהרצאה שנתן גייטס ב-2015 במסגרת TED הוא הזהיר שהסכנה הגדולה ביותר לאנושות היא לא נשק גרעיני אלא וירוס שיאיים על חייהם של מיליונים. מידע כוזב שהופץ טען שמלבד רצונו להרוויח מהמגפה הוא מבקש לבחון את האפשרות לצמצם את האוכלוסייה העולמית.
לאורך המגפה הופץ מידע שגוי אודות המגפה ותרופותיה. נשיא ארצות הברית היוצא דונלד טראמפ, למשל, עודד שימוש בתרופה למלריה והציע לבדוק אפשרות טיפול באמצעות הזרקת חומרי חיטוי לגוף. דבריו אלו ואחרים סוקרו בהרחבה בתקשורת ועל ידי מכוני בדיקת עובדות שהדגישו שמדובר במידע לא מבוסס. כמו כן הופץ מידע שגוי רב על החיסונים נגד נגיף הקורונה. ברשתות החברתיות נפוצו טענות שגויות שהחיסונים משנים את ה-DNA האנושי, שהם פוגעים בפוריות, שהם גורמים לאנשים להפוך לממגנטים, ועוד טענות כזב.
היו מפיצי שקרים שנפלו קורבן לשרלטנים ולא היו מודעים לכך שהפיצו כזבים הרסניים. אחרים, כמו אנשי תקשורת מסוימים, דוברים ופוליטיקאים, עיוותו מידע או התעלמו ממנו כשלא התאים לאמונותיהם, תפיסותיהם או עמדותיהם, והפיצו במקומו מידע מטעה או כוזב. היו שאירחו "מומחים" (רובם חסרי הכשרה רלוונטית או כאלה שלא נשענו על הקונצנזוס המדעי, והתבססו על התקשורת ולא על מחקרים מדעיים) שלא שינו את עמדתם נוכח ראיות חדשות, או חזרו על כזבים שוב ושוב.
מידע כוזב עלול להזיק למאבק במגפה ולפגוע בבריאות, בכלכלה ובחברה. אנשים היו עלולים להימנע מליישם את ההנחיות למניעת הפצת המחלה ולא להתחסן למרות המדע והמלצת גורמי בריאות מוסמכים.
השפעות עולמיות
המגפה הביאה למשבר כלכלי חמור ולעלייה ניכרת באבטלה. היא הביאה לשינוי משמעותי בשגרת החיים של מיליארדי אנשים ברחבי העולם. במדינות מסוימות היו עומסים בשירותי הרפואה והרווחה. בתחילת המשבר הגיבו הבורסות בירידות חדות, אולם מאוחר יותר הן התאוששו ואף שברו שיאים חדשים.
המגפה שיבשה את ההגירה. בחלק מהמדינות הייתה צניחה בלידות. למשל, בארצות הברית נסוג קצב גידול האוכלוסייה לרמה שהייתה ב-1918 (במהלך השפעת הספרדית ומלחמת העולם הראשונה) וביפן פחת מספר הלידות ב-11%. זאת כחלק ממגמה מתמשכת של ירידה בשיעור הפריון בעולם, שהחריפה.
בעקבות המגפה דווח ברחבי העולם על מקרים רבים על שנאת זרים וגזענות כלפי בני אדם ממוצא אסייתי. תופעות דומות אירעו כלפי יהודים בעיקר בארצות הברית, וכך גם כלפי זרים באפריקה. בסין, היו תופעות כאלה כלפי אפריקאים, תופעות שאף הידרדרו לאלימות. בנוסף, דווח על מקרי קסנופוביה וגזענות כלפי העם הסיני או כלפי אלו שמגיעים מהאזורים הנגועים של המגפה ואף דווח על קריאות להשמיד את סין.
כמו כן דווח ברוב המדינות על גידול במקרי אלימות במשפחה, במיוחד מקרי אלימות נגד נשים והתעללות בילדים.
השפעה על החינוך
להתפרצות הקורונה הייתה השפעה רבה על תחום החינוך. בתחילה מוסדות חינוך רבים נסגרו ובהמשך המדינות החלו להחזיר את התלמידים למוסדות. הראשונים שנסגרו היו בתי הספר בסין. בסוף אפריל 2020, מיליארד וחצי (90 אחוזים מהתלמידים בעולם) מ-190 מדינות שהו בביתם. במדינות רבות, התלמידים ששהו בבית למדו מרחוק. הלימודים במוסדות החינוך כללו צעדים כמו חיטוי ושמירת מרחק.
השפעות נפשיות
בעקבות המגפה דווח על עליות חדות בדיכאון (כמעט 30%). בדרום קוריאה דיווחו 40% שהם מתמודדים עם בעיות נפשיות לאחר המגפה. שיעור הנשים שסובלות מדיכאון אחרי לידה עלה גם הוא והוכפל בזמן המגפה. מנגד התפרסם מחקר שהציג ירידה ברמת הדיכאון אצל מתבגרים עם היסטוריה דיכאונית בשנה הראשונה של המגפה.
כ-18% מהחולים פיתחו הפרעות נפשיות כגון דיכאון וחרדה – בתוך שלושה חודשים ממועד האבחון והסיכון להופעת הפרעה נפשית הוכפל לעומת מי שלא חלה.
מחקרים בישראל הראו עליה בצריכת שתייה חריפה בתקופה שבין הסגר הראשון לשני.
השפעות כלכליות
המגפה השפיעה בצורה רחבה וחמורה על השווקים הפיננסיים, כולל שוקי מניות, אג"ח וסחורות (נפט גולמי וזהב). המיתון הכלכלי הבינלאומי שהחל בתחילת 2020 נחשב למיתון התלול ביותר מאז השפל הגדול. אירוע מרכזי בתחום הכלכלי שהושפע מהמגפה הוא מלחמת מחירי הנפט בין סעודיה לרוסיה. התפשטות הנגיף למדינות רבות הביאה לירידות שערים בבורסות העולם. הושפעו עסקים רבים בתחומים שונים. מדינות שונות ניסו להתמודד עם ההשפעות הכלכליות. הן גיבשו תוכניות שונות.
על אף המשבר הכלכלי העמוק, באופן כללי עשירי העולם לא רק שלא נפגעו ממנו אלא אף ניצלו הזדמנויות להגדיל את הונם. במחצית הראשונה של 2020, על פי פורבס, הגדילו 20 עשירי העולם את הונם האישי בסכום עתק של כ-65 מיליארד דולר.
השפעות סביבתיות
על פי דיווחים של נאס"א, חלה הפחתה משמעותית בזיהום האוויר מעל סין, כפי הנראה עקב ההאטה הכלכלית שהביאה עמה ההתפרצות. גם במדינות נוספות, ההאטה בנסיעות ובפעילות התעשייתית הביאה לירידה בזיהום האוויר. מחקרים נוספים הראו כי צמצום התחבורה והעבודה הובילו להפחתה משמעותית בזיהום האוויר ובפליטת פחמן דו-חמצני ברחבי העולם – למשל, בסין, באיטליה ובארצות הברית. בהודו, נהר מזוהם הפך לנקי בשל סגירת התעשייה.
בין 1 בינואר ל-11 במרץ 2020, סוכנות החלל האירופית צפתה בירידה ניכרת בפליטות חמצן דו-חנקני ממכוניות, תחנות כוח ומפעלים באזור עמק הפו בצפון איטליה, במקביל לסגירת האזור. הלוויין קופרניקוס סנטינל 5P של האיחוד האירופי וסוכנות החלל ההולנדית המנטר זיהום אוויר מאז 2017, שלח את התמונות הנקיות ביותר מאז שהחל לפעול. באמצע מרץ, פרסם המערך הארצי לניטור אוויר של המשרד להגנת הסביבה כי חלה ירידה של 30% בחנקן הדו-חמצני ברחבי ישראל. שבועיים לאחר מכן, זיהום האוויר בישראל ירד ב-40%.
לפי האו"ם, המגפה הביאה לצניחה בפליטות גזי חממה, אבל לטווח הארוך תהיה ירידה מינורית של 0.01 מעלות בלבד בטמפרטורה הצפויה ב-2050.
מומחים רבים מאמינים שמגפת הקורונה היא קדימון למשבר האקלים הצובר תאוצה, ושאנו אמורים להפיק לקחים ולנקוט בצעדים כדי להימנע מקטסטרופה גדולה בהרבה על סמך התמודדותנו עם מגפת הקורונה.
דוח של ה-European Environment Agency ומחקרים נוספים הצביעו על עלייה בזיהום הסביבתי עקב שימוש מוגבר במסכות, כפפות ומוצרים חד-פעמיים נוספים.
ביטול אירועים המוניים
מחשש להדבקה בוטלו אירועים המוניים, ובהם:
השפעות על עולם הספורט
בעקבות ההגבלות על התקהלות של אנשים רבים במקום אחד, נערכו מספר משחקים ללא קהל, אך עד אמצע מרץ השביתו רוב הליגות הבכירות את המשחקים.
הבדלים מגדריים
אף על פי שנתוני הקורונה מראים מספר שווה של נדבקים בין גברים ונשים, נראה שיש הבדלים בין המינים בשיעורי התמותה ובפגיעות למחלה. הבדלים אלו באים לידי ביטוי בכך שאחוזי התמותה בקרב גברים גבוהים יותר בעוד שהיקף הפגיעה הכלכלית בנשים רחב יותר.
קישורים חיצוניים
נתונים מתעדכנים אשכולי כתבות כתבות
אוסף גילברט
אוסף גילברט (באנגלית: Gilbert Collection) נוצר מתרומותיו של איש העסקים סר ארתור גילברט שהרוויח את הונו בקליפורניה שבארצות הברית. גילברט תרם את אוספיו לאומה הבריטית בשנת 1996. האוסף מוצג כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
קודם לתרומת האוסף לבריטניה, הוצג במוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאומנות, וגילברט אף הבטיח למוזיאון בקליפורניה שיתרום את האוסף למוזיאון, אולם בשל מחלוקת עם המוזיאון הקליפורני באשר למיקום האוסף החליט גילברט לתרום אותו לארץ הולדתו.
האוסף מוצג בשבע עשרה גלריות וכולל:
שביל ישראל
בינואר 2016 החלה חברת גוגל להציג גם את שביל ישראל כחלק משירות "StreetView".
היסטוריה
השביל נחנך בפסח, אפריל 1995, לאחר כ-16 שנות עבודה ודיונים על התוואי. הרעיון הועלה בראשית שנות השמונים על ידי אברהם תמיר, שהתרשם משביל האפלצ'ים בארצות הברית. את הרעיון העביר תמיר לאורי דביר שתכנן וביצע. בתכנונו הושם דגש על מתן ייצוג לכל נופי ואזורי הארץ, וכן על מעבר באתרים חשובים לכל הדתות. השביל מהווה מעין שלד לשאר שבילי הטיול בארץ שרבים מהם יוצאים ממנו. בשונה מסימון השבילים הנפוץ בארץ, פס צבעוני בין שני פסים לבנים, מסומן שביל ישראל באמצעות שלושה פסים מקבילים במדורג: לבן, כחול וכתום.
למעט כמה מאות מטרים באזור לטרון, שביל ישראל נמצא בתחומי הקו הירוק. בשנת 2003 הוסט חלק מתוואי השביל באזור השרון משפלת ההר לכיוון הים. הסיבות העיקריות להסטה זו הן התפתחות כביש חוצה ישראל (כביש מספר 6) שדרס קטעים מהשביל, הימנעות מסיכון ההולכים לאורך קו התפר והרצון להוסיף נופי ערים וחוף ים. שינויים מהותיים נוספים נעשו בשביל באזור הנגב, משום שהתוואי הקודם כלל קטעים ארוכים לאורך כביש 40 לשם הימנעות מכניסה לשטחי האש הרבים משני עבריו. ב-15 באוקטובר 2019 הוארך השביל בכ-50 קילומטר דרך מדבר יהודה, מצדה וים המלח במקום מעבר דרך מצד תמר במטרה להכליל אותם בתוואי השביל.
שביל ישראל נבחר כאחד מ-20 מסלולי ההליכה הטובים ביותר על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק, ותואר על ידי צוות השופטים כמשלב טבע, היסטוריה, מורשת ותרבות עם "נופים תנ"כיים בקנה מידה גדול וכן נופים מחיי היום-יום של הישראלים המודרניים".
בשנת 2021 בוטל המקטע הראשון של השביל וההתחלה עברה מקיבוץ דן לכפר גלעדי. השינוי נעשה כדי להימנע מהליכה מסוכנת על כבישים.
חלוקה
אתר שביל ישראל של "טיולי" מחלק את שביל ישראל ל-46 מקטעים. בספר האדום החלוקה היא ל-51 מקטעים ולצידה חלוקה ל-103 מקטעים קצרים. ב"ארץ הצבי" החלוקה היא ל-62 מקטעים. ניתן ללכת על פי אתר Shvil Net אשר במפותיו החלוקה היא ל-51 מקטעים של הליכה יומית. אתר "מפה", ואתר Shvilist מחלקים את השביל ל-44 מקטעים שחלקם של יותר מיום הליכה אחד.
הגליל העליון
כפר גלעדי, תל חי, רכס רמים, נחל קדש, מצודת כ"ח, נבי יושע, רמות נפתלי, קרן נפתלי, בקעת יחמור, נחל דישון, נחל אביב, נחל צבעון, חרבת חממה, הר מירון, חרבת ב"ק, עין זבד, מירון, נחל מירון, גן לאומי נחל עמוד, עין יקים, בריכות שכווי.
הגליל התחתון
חוקוק, מגדל, עין נון, ואדי אל-חמאם, נחל ארבל, הר ארבל, כפר חיטים, מצפה, טבריה, יער שווייץ, כנרת (מושבה), הכנרת, ביצת כנרת, ירדנית, דגניה א', ביתניה תחתית, נחל יבנאל, רמת סירין, כפר קיש, שבלי, הר תבור, יער בית קשת, הר דבורה, עין מאהל, הר יונה, נוף הגליל, משהד, הושעיה, אלון הגליל, ציפורי, כעביה, נחל ציפורי (טחנות עליל, עין יבקע וטחנת הנזירים), נופית, כפר חסידים.
רכס הכרמל
יגור, נחל מעפילים, עספיא, רום הכרמל, נחל חיק, נחל אורן, בקעת אלון, הר שוקף, חורבת רקית, מערת ישח, נחל בוסתן, מערת אצבע, עין הוד, נחל מערות, מצפה עופר, כרם מהר"ל, גבעות טלימון, מאיר שפיה, נחל דליה, רמת הנדיב, עין צור, חרבת עקב, שמורת חוטם הכרמל, צוקי חוטם וחוטם הכרמל.
השרון
בית חנניה, אמת המים לקיסריה, ג'סר א-זרקא, נחל תנינים, קיסריה, שדות ים, נחל חדרה ופארק נחל חדרה, גבעת אולגה, חדרה, יער חדרה, נחל אלכסנדר, ח'ירבת סמארה, בית ינאי, חבצלת השרון, נתניה ובריכת דורה, נחל פולג, אודים, יקום, געש, ארסוף קדם, אפולוניה, הרצליה, ת"א, נחל ירקון, פארק הירקון.
השפלה
תל אפק, גבעת השלושה, קיבוץ עינת, כפר סירקין, נחשונים, אלעד, מאוזוליאום מזור, יער קולה, פארק יער שוהם, נחל נבלט, בית נחמיה, תל חדיד, יער בן שמן, גמזו, עמק איילון, שעלבים, לטרון, מנזר השתקנים, מבצר לטרון.
פרוזדור ירושלים
דרך בורמה, דרך המשלטים, עין לימון, צובה, סטף, עין כרם, קריית מנחם, עין לבן, עין איתמר, עין קובי, צור הדסה, מטע, חורבת חנות, נתיב הל"ה, תל שוכה.
לכיש
שריגים, פארק בריטניה, מצפה משואה, חרבת צורה, תל גודד, בית גוברין (קיבוץ), בית גוברין - מרשה, נחל לכיש, תל לכיש, לכיש, נחל אדוריים, אחוזם, נחל שקמה, תל קשת, נחל סד, תל נגילה, גשר נחל שקמה, שמורת פורה.
מדבר יהודה והנגב
תל אל מליחה, דביר, יער להב, להב, סנסנה, מיתר, יער יתיר, הר חירן,, נחל יתיר, חרבת יתיר, עמשא, הר עמשא, חרבת דרגות, דריג'את, ג'נאביב, תל ערד, יקב יתיר, ערד, נחל דומיה, כפר הנוקדים, הר צפירה, בקעת קנאים, בריכת צפירה, הר נעמה, מעלה ענבה, הר בן יאיר, מצדה, הר אלעזר, נחל קנאים, ים המלח, עין בוקק, נחל רום, נחל יזרח, מצד זהר, נחל זוהר, נחל לוט, נחל פרצים, מערת הקמח, נחל אשלים, מישור עמיעז, מעלה צורים, נחל פרס, מצד תמר, נחל צפית, מעלה חצרה, המכתש הקטן, נחל חצרה, מעלה עלי, נחל עקרבים, מצד צפיר, מעלה ימין, נחל חתירה, מעלה פלמח, עין ירקעם, הסנפיר הגדול, הר כרבולת, נחל עפרן, גבעת מדור, בקעת צין, נחל תלול, נחל זקוף, נחל צין, חוד עקב, מעלה צין, עין עקב, עין שביב, נחל חווה, הר הסדקים, מצד מחמל, מצפה רמון, נחל רמון, שן רמון, נחל נקרות, קיר האמוניטים, מפער גוונים, נחל חררים, כרבולת חררים, נחל מעוק, נחל גלד, נחל נקרות, הר יהב, נחל צבירה, נחל אשבורן.
הערבה
הקלדרה של נחל כרכשת, ספיר, דרך המעיינות, מואה, צופר, נחל ברק, נחל ורדית, נחל פארן, נחל ציחור, שיטים, נאות סמדר, בקעת עובדה וחולות כסוי, שחרות.
הרי אילת
מעלה זוגן, באר מילחן, צוקי תמנע, מעלה מלחן, פארק תמנע, הר תמנע, הרי חכליל, באר אורה, נחל רחם, גבי רחם, מעלה עמרם, נחל שחורת, הר שחורת, חורבת בודדה, עין נטפים, הר יואש, נחל גשרון, מעלה גשרון, הר רחבעם, הר צפחות, ובית ספר שדה אילת. השביל נגמר מול חוף אלמוג.
הצועדים בשביל ישראל
צעידה לאורך כל 1,052 הקילומטרים ברציפות אורכת בין חודש לחודשיים, תלוי בקצב ההליכה. הצועדים העושים זאת בדרך כלל בחודשים פברואר מרץ ואפריל מדרום לצפון, ובאוקטובר נובמבר ודצמבר מצפון לדרום. המטרה היא בעיקר להימנע מגשמים כבדים בחודשי החורף שיכולים להתפתח לשטפונות בזק מסוכנים במדבריות, ומעומסי החום שיש בקטעים נרחבים של השביל מאפריל עד אוקטובר.
השביל מיועד להולכי רגל, אך על רקע התפתחות התחום ושדרוג מתאים של המפות, החלו מטיילים רבים לעבור קטעים מהשביל באופניים וברכב שטח. קבוצות מטיילים מתארגנות לכיסוי השביל בקטעים מצטברים. הקבוצות נפגשות אחת לתקופה ומשלבות הליכה וסעודות משותפות. הליכה בקבוצה מאפשרת את השארת המכוניות בסוף המסלול ועקב כך, הליכה בקטעים ארוכים יותר. כמו כן כמה מוסדות חינוך בעיקר מכינות צועדים את השביל.
יש הצועדים את השביל בקטעים - השביל נפרס למקטעים, כאשר כל מקטע נצעד בנפרד, למשל ביום אחד של הליכה. מיטיבי לכת במיוחד יכולים לסיים את ההליכה בכ־46 ימים, ומיטיבי לכת בכ־62-65 ימים.
בכלי התקשורת התפרסם מסעם של חברי קבוצת אב"י ("אפשר ביחד"), בראשותם של יוסי ורעיה אפנר, שבנם, אבי אפנר, נהרג באסון המסוקים, בשיתוף עם ארגון צו פיוס, המדרשה באורנים וארגונים נוספים. אלה, עורכים מדי שנה מסע בשביל ישראל לזכר חללי אסון המסוקים וחללי מערכות ישראל ונפגעי הטרור. לאורך המסע משולבים קטעי מורשת וקטעי זיכרון, ורבים מצטרפים למסע השלם או למקטעים שונים.
הצועד הידוע הראשון של השביל, טרם חניכתו הרשמית, היה יריב יערי שיצא ב־5 באפריל 1994 והשלים את המסלול המקוצר בזמנו תוך 21 יום. הקבוצה הראשונה שצעדה את השביל רשמית לכל אורכו הורכבה משישה נערים מקיבוץ בארי ומחנכם דני גספר (שמאז עבר את השביל עוד 7 פעמים עם קבוצות שונות), אשר צעדו בקיץ 1994 במשך 20 יום כהכנה לקראת גיוסם לצה"ל. מייקל ורדיאן, רץ אולטרה מרתון מארה״ב, סיים ב־22 במרץ 2019 את שביל ישראל לאחר 10 יום, 16 שעות ו־36 דקות ובכך הפך לאדם שסיים את השביל בפרק הזמן הקצר ביותר.
ספריית השביל
ספריית השביל היא מיזם קריאה של רשות הטבע והגנים, המרכז האקדמי שלם ו'נפגשים בשביל ישראל' שפועל החל מאוגוסט 2015. המיזם נועד להעשיר את חוויית ההליכה ולתרום ערך מוסף למטיילים.
הספרים מאוחסנים בארגזים הצבועים בצבעי סימון השביל, מפוזרים ב-16 נקודות לאורכו. והמטיילים נוטלים ומחזירים ספרים מהארגזים השונים לאורך התקדמותם בשביל.
הדרכון הסמלי של שביל ישראל
כחלק מהמגמה להוסיף מימד רשמי לטיול לאורכו של השביל, הוחלט בחברה להגנת הטבע בראשית שנת 2010, להנפיק מעין דרכון אותו ירכשו המטיילים ויחתימו אותו במספר נקודות לאורכו של השביל, בדומה לדרכון של דרך סנטיאגו.
סימון השביל
סימון שביל ישראל מורכב משלושה פסים אנכיים - לבן מימין, כחול באמצע וכתום משמאל. כשהשביל הוצג לראשונה באתר של החברה להגנת הטבע, לא יוחסה שם משמעות לצבעיו. עם הזמן התקבל בציבור שהצבע הלבן מסמל את החרמון, הכחול את הים והכתום את המדבר, וכיום ההסבר הזה מופיע גם באתר החברה להגנת הטבע.
סימון השביל הוא מדורג: כשהפס הלבן גבוה יותר, פירוש הדבר שכיוון ההליכה הוא צפונה (לעבר החרמון); ואילו כשהפס הכתום גבוה יותר - המטייל עומד כשפניו לשביל ההולך דרומה (לעבר המדבר והנגב).
סימון שביל ישראל עשוי להופיע לצד סימון שבילים רגיל (אדום, כחול, שחור או ירוק). לעיתים שביל ישראל חופף גם עם שבילים נושאיים אחרים, ובמקרה זה מתלווה לסימון שביל ישראל נקודה סגולה או כתומה.
סימון השבילים נעשה בידי עובדי הוועדה לשבילי ישראל. כמו כן, הוועדה יוצרת מפות סימון שבילים מעודכנות, ומוכרת אותן לציבור המטיילים וחובבי הטבע.
תוספות וחלופות לשביל ישראל
שביל ישראל לא עובר ברמת הגולן, ירושלים וביהודה ושומרון. לפיכך:
עוד נחנך בשנה זו, ביוזמת האמן אסף קדרון בשיתוף עם מועצת יש"ע שביל ישראל הישיר יו"ש. החלק הראשון של "שביל ישראל האלטרנטיבי" (או "הישיר"), אשר מתפצל משביל ישראל ליד בית שאן, ממשיך לאורך הבקעה והשומרון, עובר דרך ירושלים וצפוי להתחבר לשביל ישראל באזור ערד. שביל זה לא סומן על ידי גוף רשמי לסימון שבילים, והוא מסומן בצבעים תכלת לבן ירוק.
שביל ישראל לאופניים
שביל ישראל עביר רק בחלקו לרכיבת אופניים, ואחרי שמטיילים אלתרו לעצמם נתיב, החלה הוועדה לתכנן את שביל ישראל לאופניים בשנת 2006. המקטע הראשון נפתח ב-2011 מאילת לשחרות, והוא באורך 85 ק"מ. נכון ליולי 2020, מסומנים 400 ק"מ בין אילת לערד. אורך השביל הכולל הוא כ-1,200 ק"מ, ובניגוד לשביל הצועדים הוא מתחיל בגולן, עובר דרך הירדן ההררי, השרון המזרחי וירושלים.
קדיש יתום
קדיש יתום (או קדיש יהא שלמא, על שם המילים הפותחות את התוספת לעיקר הקדיש) היא קדיש הנאמר על ידי אבלים יהודים במשך שנת האבל על הוריהם (אבא או אמא). הקדיש הוא תפילה בארמית בבלית הכוללת בקשות להגדלת שלטון האל בעולם ולשלום בעם ישראל, ועל פי ההלכה יש לאומרו רק בנוכחות מניין.
מקובל שאבלים אומרים "קדיש יתום" גם בהלוויות ובאזכרות, ובתפילות בציבור בתקופת האבל.
התפתחות מנהג אמירת קדיש יתום
כבר בתקופת המשנה הייתה מקובלת בארץ ישראל עניית "אמן יהא שמיה רבה מברך", המשפט המרכזי בקדיש, אך תפילת הקדיש המלאה התמסדה רק בתקופת הגאונים, אז התקבל נוהג אמירת הקדיש בתפילות בציבור, לאחר לימוד תורה ובהלוויותה. המושג 'קדיש' מוזכר לראשונה במסכת סופרים, שנערכה כנראה בארץ ישראל במאה השמינית.
מנהג אמירת קדיש יתום על נפטר, מבוסס על מדרש תנא דבי אליהו זוטא, שבו מסופר שרבן יוחנן בן זכאי פגש מת שנידון לגיהנום כעונש על חטאו; המת אמר לו שרק אם בנו יאמר בציבור 'ברכו את ה' המבורך', יש סיכוי שימחלו על חטאו ויוציאוהו מהגיהנום. מחבר הספר 'כלבו' תלה במדרש זה ומדרשים דומים לו את מנהג אמירת 'קדיש יתום' על נפטר.
בסידור רב עמרם גאון (המאה ה-10) מופיע מנהג אמירת קדיש בעת קבורת הנפטר, לאחר אמירת צידוק הדין. מחזור ויטרי (מאה 12–13) מספר על מפגש פלאי של רבי עקיבא עם אדם מת המרצה את עונשו, וניצל בזכות לימוד התורה של בנו, ומציין שזה מקור המנהג להזמין את האבל להגיד קדיש במוצאי שבת. מנהג זה מוזכר גם בספר אור זרוע ובשו"ת מהרי"ל.
המנהג התפשט ביהדות אשכנז, לאחר גזירות תתנ"ו - סדרת פוגרומים בקהילות היהודיות שנעשו על ידי נוצרים במהלך מסע הצלב הראשון. בעקבות המשבר שחוו הקהילות, וכדי למנוע משבר רוחני, התחיל המנהג שאבלים אומרים קדיש במשך כל תקופת האבלות ולא רק בטקסי הלוויה. תפילת הקדיש באה לחזק את האמונה באלוהים, ומהווה מעין הצהרה על כך שלמרות שדרכייו אינן מובנות, האדם משלים בכאב עם האובדן ומצדיק עליו את הדין.
נימוקים ומשמעויות המנהג של אמירת קדיש יתום
למנהג אמירת קדיש על אדם שנפטר ניתנו מספר טעמים, שהעיקריים שבהם:
בספר אור זרוע מובא שאמירת הקדיש מצילה את נשמת הנפטר מאש הגיהנום. בדומה לכך כתב האר"י, שהקדיש שאומרים בשנה הראשונה הוא להעלות אביהם מגיהנום לגן עדן, והקדיש ביום השנה, הוא להעלותן מגן עדן עצמו למדרגה יותר גדולה ומעולה, על פי העיקרון המופיע כבר בחז"ל: 'ברא מזכי אבא', דהיינו: בן מזכה את אביו.
אך מנגד טוען ר' אברהם בר חייא שאין בתורה או בדברי החכמים התייחסות לכך שמעשי הבנים יכולים להועיל לנפטר. רק תלמוד תורתם של הנפטרים עשוי ללמד עליהם זכות.
יש אומרים שאמירת קדיש היתום על המת לאחר המוות היא מעין צידוק הדין כלפי שמיים, דהיינו דרך להעיד שהאבל אינו רואה במות קרובו חוסר צדק בהנהגת ה' בעולם, וכשם שמברכים על הטובה יש לברך גם על הרעה.
תקופת אמירת הקדיש
בשו"ת הריב"ש (סימן קט"ו) נאמר שהמנהג הוא לומר קדיש במשך כל שנים עשר החודשים שלאחר המוות. הסבר פשוט לאמירת קדיש דווקא במשך שנים עשר חודשים הוא דברי האמורא רב בתלמוד הבבלי במסכת ברכות: "אין המת משתכח מהלב אלא לאחר שנים עשר חודש...". לפי הסבר זה, קדיש יתום נאמר בשנים עשר החודשים הראשונים לאחר המוות, כי אז זיכרון המת חזק מאוד בתודעת היתום.
לדעת ר' יצחק מקורביל, נכון היה לומר קדיש יתום במשך 12 חודשים כמשפט דור המבול, כי לפי המסורת באגדה ובמדרש תקופת שהותם של הרשעים בגיהנום היא 12 חודשים. אולם הוא ציין כי המנהג הרווח הוא לומר קדיש רק במשך 11 חודשים. הנימוק לקיצור הזמן הוא הרצון להימנע מהשוואת האב או האם לדין הרשעים. כלומר, כיוון שמטרת קדיש יתום הוא כפרה על המתים וסיוע לתיקון נשמתם, ורק הרשעים נידונים בגיהנום, אם ימשיך אדם לומר קדיש בחודש השנים עשר, הרי שמעיד כביכול על אביו שהוא רשע.
כיום בין האשכנזים רווח מנהג שהבן אומר קדיש על הוריו במשך אחד עשר חודשים ולא יותר, כדי שהנפטר לא ייראה כרשעים הזקוק להצלה. הסבר זה משתלב במדרש שצוין לעיל המסביר את אמירת קדיש היתום כמאמץ של אומר הקדיש לרומם את נשמתו של הנפטר.
יהודי עדות המזרח, נוהגים שכאשר מגיע החודש האחד עשר לפטירה, מפסיקים למשך שבוע (כדי שלא יראה שהמנוח הוא בכלל הרשעים שנענשים בגיהנום שנים עשר חודש), ולאחר שבוע שוב ממשיכים עד סיום השנה (לפחות), מפני שהקדיש נועד גם להעלות את נפש הנפטר ואין מטרתו רק להציל מדין הגיהנום.
הקרבה המשפחתית
יש נוהגים שנכדים אומרים קדיש בשביל סבא או סבתא, שבני בנים הרי הם כבנים. בהתאם לנסיבות, הקדיש נאמר על ידי החתן, האח או האבא.
אמירת קדיש על ידי מספר אבלים
בקהילות האשכנזים היה נהוג שרק אדם אחד אומר את קדיש היתום, ובמקרה שמספר אנשים ביקשו לומר את הקדיש, היו מחלקים ביניהם את הקדישים בתורנות או בהגרלה. כך נוהגים עד היום בחלק מקהילות אשכנז, וכן נוהגים יהודי תימן.
מנהג הספרדים, שהתפשט גם לרוב הקהילות האשכנזיות בארץ ישראל, הוא שמספר אנשים אומרים ביחד את הקדיש. ישנם בתי כנסת המבקשים מאומרי הקדיש להתקבץ ביחד במקום אחד כדי לומר את הקדיש זה ליד זה בקצב אחיד, אולם בבתי כנסת רבים אומרי הקדיש אומרים אותו כל אחד ממקומו בקצב משלו.
נימוקי הפוסקים שהתירו לומר קדיש יתומה
הפוסקים המתירים מסתמכים על תקדימים ידועים. כך גם בעל החוות יאיר, כתב שבעיר אמסטרדם אירע דבר כזה, שנפטר אדם בלא בנים, והבת שלו הייתה אומרת קדיש בבית הכנסת, וחכמי העיר לא מיחו בידה. גם הרב משה פיינשטיין והרב יהודה הרצל הנקין ציינו שזה המנהג הידוע להם. היו בידם עדויות בהם התירו לנשים אבלות (עוד בארצות מזרח אירופה, בקהילות אורתודוקסיות) לומר קדיש מעזרת נשים על אחד מהוריהם, כאשר לא היו להם אחים.
בליטא היו נשים שנהגו לומר קדיש יתום, גם בבית הכנסת, בכניסה לעזרת הגברים, או ממקומן בעזרת הנשים. , עדויות ברוח זו, נמצאות בספרי הלכה נוספים.
הרב יהודה הרצל הנקין טען שהסיבה שנשים לא תמיד נהגו לומר קדיש, קשורה למנהג הנהוג בקהילות האשכנזיות, שהקדיש נאמר על ידי יתום אחד בלבד, ולא היה ראוי שאישה תיגש לעמוד התפילה ותאמר קדיש לפני כל הציבור. אך בקהילות ספרדיות הרבה אבלים נהגו לומר את הקדיש מספר מתפללים ביחד, מנהג זה חדר גם לרוב הקהילות האשכנזיות ולכן, לדעתו, אין סיבה שאשה בעזרת הנשים לא תאמר קדיש.
על פי ד"ר וולוולסקי, רבות העדויות על כך שנשים וילדות אומרות קדיש, ויש לאמץ נוהלים אלה, ולהתיר לבנות לומר קדיש. זאת על פי העיקרון שקבע הרב אהרן סולוביצ'יק, כי "אם הרבנים החרדים ימנעו אישה מלומר קדיש במקום שישנה אפשרות שע"י זה תתרבה ההשפעה של הרבנים הקונסרבטיבים והרפורמים, אז אסור למנוע בת מלומר קדיש". כמו כן, הוא מסתמך על הנוהג הקיים, לפיו גם קטן אומר קדיש על אביו או על אמו, למרות שאינו מחויב במצוות ואינו יכול לשמש שליח ציבור.
היתר תלוי מקום
יש מגדולי הפוסקים שהתירו לנשים לומר קדיש בפורום משפחתי מצומצם. כך הרב עובדיה יוסף טען שיש לאפשר לבנות לומר קדיש, אך הוא סייג זאת בשלשה תנאים: כאשר האישה מבקשת לומר קדיש על אביה או אמה, והנפטר לא השאיר אחריו בנים לאמירת קדיש, וההיתר תקף במניין אנשים בבית או בחוג מצומצם אחרי אמירת דברי תורה אבל לא בבית הכנסת. וכן הרב חיים דוד הלוי התיר לבת לומר קדיש על אחד מהוריה בחוג מצומצם בלבד.
ייתכן שנטיית פוסקים מסוימים לאסור או להתיר אמירת קדיש על ידי אישה אבלה תלוי במנהג שהיה נהוג בעירם: אם נהגו שרק אבל אחד אומר קדיש או מתירים לכמה אבלים לומר קדיש ביחד. כך לדוגמה, החוות יאיר שחי בגרמניה, שם הקפידו שרק אבל אחד יאמר קדיש, אסר, ואילו פוסקי ליטא, שם התירו בתקופה יחסית קדומה לאבלים לומר קדיש ביחד, נטו להתיר.
גם רבנים המתירים לאישה להגיד קדיש יתום במניין ציינו שאמנם ראוי שהקהילה תתחשב ברגשות האישה המבקשת לומר קדיש יתומה, אך גם על האישה להיזהר מפגיעה ברגשות המתפללים, ומחילול השם הנובע ממחלוקת ושנאת חינם, אף במחיר הימנעות מלומר קדיש עד שיימצא פתרון בדרכי שלום.
נימוקי הפוסקים האוסרים על האישה לומר קדיש יתום
בהיעדר התייחסות ישירה לנושא בספרות ההלכה המוקדמת, רוב הפוסקים שהביעו את דעתם בנושא, אינם מתייחסים למניעה הלכתית האוסרת על בנות לומר קדיש אלא לבעיות שאמירת הקדיש עלולה להביא, כפי שמוצג בהמשך.
החשש מפני שינוי המנהגים
עד אמצע המאה 20 התקיימו רק מעט דיונים על אמירת קדיש על ידי אישה, אך ניתן למצוא מספר תשובות הלכתיות בנושא. ב, הרב שמעון יאיר חיים בַּכָרָךְ הסתייג מבקשת בת שלא היו לה אחים לומר קדיש על אביה, מחשש להחלשת "המנהגים של בני ישראל שגם כן תורה הם, ויהיה כל אחד בונה במה לעצמו".
יש שהביעו חשש שמא יסיקו הנוכחים בטעות שהאישה הצטרפה כחלק מהמניין, או שלא ראו בעין יפה התערבות של אשה בקרב עזרת הגברים בבית הכנסת.
גם בארצות הברית, היו שהתנגדו לאמירת קדיש לדוגמה הרב שלמה הלוי וורמן שהביע חשש מפני שינויים שעלולים כדבריו "חושש אני שאם נתיר אמירת קדיש של בנות כפי הוראתו של הגרי"א, שוב מתבוללי זמננו, שכל כוונתם לחדש תורה חדשה...".
קול באישה
טיעון נוסף שהביאו פוסקים להתנגד לאמירת קדיש הוא שבעבר והקהילות מסוימות נהוג היה שהקדיש נאמר על ידי מתפלל אחד. הרב אליעזר יהודה ולדנברג בספר ציץ אליעזר טוען שמאחר ואמירת הקדיש צריכה להיות במניין של עשרה גברים בוגרים, עלול להיות שאם האישה תאמר קדיש בקול רם כדי הגברים בעזרת גברים ישמעו אותה יש בכך חשש של "קול באישה ערווה".
בישראל הרב הראשי לשעבר הרב ישראל מאיר לאו (שו"ת יחל ישראל ח"ב סי' צ) כתב: "ולהלכה נראה שאין לסמוך על היתרו של הגר"א הענקין, ובמיוחד בימינו יש לחשוש לסברת ה"חוות יאיר" וה"משנת-בנימין" שעלולים לבוא מתקנים למיניהם וילמדו מכאן להתיר לנשים לעבור לפני התיבה, ועלולה לצאת תקלה מתחת ידינו, על כן אין להתיר לנשים לומר קדיש בכל אופן".
לעומת זאת, מציע הרב וולוולסקי לסמוך על סברתו של הרב עובדיה יוסף, שנאמרה בקשר לברכת הגומל, לפיה אין לחשוש להרהור עבירה בתקופתנו בבית הכנסת.
החשש למדרון חלקלק
הרב נריה גוטל ציין שאין מניעה הלכתית לבת לומר קדיש, אלא סיבות טקטיות. הרב גוטל מביע חשש מפני המדרון החלקלק שאנו עלולים להתדרדר בו. לדבריו אחרי אמירת הקדיש נשים יבקשו לשנות את נוסח התפילה, כמו הברכה "שלא עשני אישה". במאמר תגובה, טען הרב יהודה איזנברג, שיש לחשוש למדרון חלקלק גם בכיוון ההפוך ולפניית נשים לזרם הקונסרבטיבי והרפורמי.
היבטים נפשיים וחברתיים
בתקופה האחרונה, צוין שאמירת הקדיש עוזרת להתמודד עם האבל ותורמת לתהליך השיקום לאחר האובדן, שהיא נותנת מקום לאבל ומסייעת לו להתמודד עם האובדן מבחינה נפשית.
מעיין גיל טוענת במאמרה שהנוהג של אמירת קדיש יתום על ידי מספר יתומים יחד התפתח, כדי לתמוך ב-"צורך הפסיכולוגי-נפשי של האבלים לפעול סביב האבל פעולה אקטיבית דרך הקדיש". אמירת הקדיש יוצרת הכרה ציבורית באבל, ואף תלות בין הציבור לאבל: האבל צריך את הציבור כדי לומר קדיש במניין, והציבור צריך את האבל כדי שייאמר קדיש זה בקרבו. יתר על כך, המנהג לומר קדיש יחד עם שאר האבלים מייצר צורך להתקבץ או לאמר קדיש במתינות, בקצב המתאים לאמירה משותפת והופך את האבלות למעין מסע משותף. מקור קדום למנהג לסמן את האבלים על מנת שהציבור יוכל לנחם אותם נמצא בפרקי דרבי אליעזר, ומהווה לדעת המחברת מעין תרגול של שריר האמפתיה.
יוסף אחיטוב מתאר את כוחו של הקדיש להעניק ביטוי לאדם העומד לנוכח קץ החיים: "הקדיש אינו תפילה שעוסקת במוות אלא בחיים, בהמשכיות ובתקווה". ד"ר גילי זיוון תיארה את חווית אמירת הקדיש על אביה "בכל פעם שאמרתי קדיש הרגשתי את ידו של אבא שלי נחה על כתפי. יד מחוספסת של חקלאי ותיק, יד חזקה וחמה של אבא אוהב. ידעתי שהוא היה שמח שבתו אומרת קדיש".
אביגדור שנאן התייחס לצורך לומר קדיש בלוויה ובטקסי זיכרון ציבוריים, אף על פי שמילותיו אינן מובנות, ואין בו דברים על המוות ועל תחושת היתמות והשכול, אלא דברי שבח כלליים לבורא עולם: "לא התוכן הוא כאן העיקר אלא המסגרת, התחושה שכך הגיבו דורות על גבי דורות כלפי סיטואציה אנושית קשה וכואבת. ואולי אפשר לומר יותר מזה: במקום שאין מילים היכולות לבטא את גודל הכאב ולהגיב על התופעה הבלתי נתפשת של המוות, תבואנה מילים בלתי מובנות כדי למלא את החלל העצום, ולוּ במעט. זה סוד קסמו של טקסט שמהדהדים בו זכרונות היסטוריים קשים מכאן ושסתימותו הלשונית מוסיפה לו דווקא לוויית חן".
קדיש יתום בתרבות
בתקופת הקמת המדינה, כתב הסופר שמואל יוסף עגנון חיבור קצר בשם "פתיחה לקדיש", ובשמו המלא: "פתיחה לקדיש אחר הרוגי ארץ ישראל". חיבור זה משלב את נוסח הקדיש עם אלמנטים של צידוק הדין, לצד דברי עידוד ותקווה לציבור, המתמודד עם מותם של הנופלים הרבים על הגנת הארץ במלחמת העצמאות. סיומה של הפתיחה הוא קדיש יתום במלואו, עם תוספת מילות עידוד-תקווה: "ונזכה ונראה עין בעין, עושה שלום במרומיו..."
בניגוד לקדיש יתום המסורתי הנאמר על אבל אישי, קהל היעד של "הפתיחה לקדיש", הוא הציבור. בכך, חיבור זה מהווה מעין פרשנות מדרשית לקדיש יתום. עגנון מחדש בו שהקדיש תקף גם לאבל הלאומי, והוא מפרש שמשמעות אמירת הקדיש היא לעודד את הקב"ה, שכואב את נפילת יקיריו, ולהגדיל את שמו לאחר שנתמעט, כביכול, בעקבות מותם.
בדצמבר 1948, החליטה הרבנות הראשית לציין את עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, על מנת לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט, שהמרכזי מביניהם הוא לומר קדיש יתום. בשנת 1969, פורסם מאמר שטוען שהחובה לומר קדיש יתום ביום הקדיש הכללי, חל על כל יהודי, כאקט של חסד עם המתים והשתתפות בצער הציבור.
"קדיש לנעמי" היא פואמה מאת המשורר האמריקאי אלן גינסברג, שפורסמה לראשונה ב-1961 ועובדה על ידי גינסברג לתסריט שהוצג כמחזה לראשונה בשנת 1971.
בסיפור "קדיש יתום", אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' מתאר את אמירת קדיש מתוך צורך וגעגוע על ידי בן שהתרחק מעולם המצוות למרות שאביו צווה אותו לא לומר קדיש.
קדיש יתום בשפה
בעקבות המנהג שהבן אומר קדיש על ההורים אחר מותם נולד ביידיש כינוי שמכנים הורים את בנם: "דו ביסט מיין קדיש" (יידיש: "אתה הקדיש שלי").
לירון לבו
לירון לבו (נולד ב-22 בינואר 1972) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה
לבו נולד, גדל והתחנך בתמרת. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל. לבו הודח ממסלול הלוחם כעבור שנה ועבר לסיירת צנחנים. בצנחנים השלים את מסלול הלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1997 זכה לבו לפריצה משמעותית בסדרות הטלוויזיה, "חלומות נעורים", בערוץ 3, שם גילם את יריב ברגר ו"זבנג" בערוץ 2, שם גילם את גולן פינס.
בתחום הקולנוע התפרסם לבו כאחד מכוכביו הקבועים של הבמאי עמוס גיתאי, לאחר שכיכב בסרטיו, "כיפור" (2000), "קדמה" (2002), "אודות המוניטין" (2000), "ה-11 בספטמבר" (2002), "עלילה" (2003), ו"אזור חופשי" (2005). בשנת 2007 כיכב בסרטו של גיתאי "התנתקות".
לאורך השנים השתתף לבו במספר הפקות בינלאומיות - "נקמה יהודית" (1997), קופרודוקציה ישראלית-רוסית, "קוד מגה" (1999) האמריקאי, בסדרת-הטלוויזיה "בנו של אלוהים" (2001) הבריטית וסרטו של סטיבן ספילברג, "מינכן" (2005).
בשנת 2007 השתתף בסרט הצרפתי, "סינדרום ירושלים", שיחק בסרט "המפטיר" בתפקיד ראשי, באותה שנה שיחק בתפקידי אורח בסדרות אולי הפעם, ראש גדול והחל לשחק בסדרת הטלוויזיה לנוער, "האי" בתפקיד אדי.
ב-2008 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רביעיית רן", והמשיך לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פרשת השבוע", וכן בעונתה השנייה של "האי".
ב-2009 שיחק בסדרה "תיבת נח" ששודרה בערוץ 2 ובסדרה "לחיות מחדש" ששודרה בערוץ הראשון וכן בסרט "קירות".
ב-2010 שיחק בסדרת הדרמה "נשות הטייסים", ובסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", ושיחק בסדרה הפשע של HOT - "הבורר" בתפקיד דובי.
ב-2011 שיחק בסרט, "Session", של חיים בוזגלו ושיחק בסרט "פרשת רות", וכן בתפקידי אורח בסדרות "הכבוד של מרציאנו", ו"סברי מרנן".
ב-2012 שיחק לבו בסדרת הדרמה הקומית: "תנוחי" בתפקיד "יאיר יפת" ובסדרת הדרמה "קטמנדו" של ערוץ 2 בתפקיד "גיאני". באותה שנה שיחק בסרטים - "בשר תותחים", סרט אימה ישראלי, ובסרט "סרק סרק" בבימויו של חיים בוזגלו. וכן שיחק בסרט הטלוויזיה "המהגרים", הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-אמריקאית.
ב-2013 שיחק בסרט הפעולה "כידון", ב-2014 הצטלם לסדרת הנוער "סוסי פרא" שעלתה במהלך 2016 ושודרה בערוץ זום. ב-2015 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "להתבגר" אשר משודרת בערוץ 10.
ב-2017 שיחק בסרט "נמל בית" של הבמאי ארז תדמור, לצד השחקנים יורם חטב ושמיל בן ארי. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בשנת 2019 שיחק בסרט המלחמה האמריקאי "ג'ארהד: חוק השבות", שצולם בחלקו בישראל לצדם של רוברט פטריק ואמורי נולסקו והישראלים יעל איתן, אורי פפר וצחי הלוי. באותה שנה שיחק גם בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית".
משנת 2020 שיחק בסדרה "בת השוטר" את עמית ארגמן, אביה של דנה שמת לפני עלילת הסדרה ומוצג רק בפלאשבקים של דנה ותמונות.
דוגמנות
בשנת 2008 הוביל את הקמפיין של חברת H&O לצידה של גלית גוטמן.
חיים אישיים
בשנת 1999 נישא לבו לשחקנית לי את גליק, וב-2002 השניים נפרדו.
בשנים 2009–2010 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית-דוגמנית ליטל רוזנצוייג.
לבו הוא אחיינו של השחקן יאיר רובין.
התיישנות בנזיקין
התיישנות בנזיקין הוא מונח הקובע כי אף בדיני נזיקין חלים מגבלות הזמן להגשת תובענה, שאינם זהים לדיני ההתיישנות הכלליים.
התיישנות בנזיקין- החוק הישראלי
המחוקק הישראלי עוסק בהתיישנות הנזיקית בכמה מקומות ומשלב בין הוראות חוק ההתיישנות לבין דברי חקיקה כפקודת הנזיקין, חוק האחריות למוצרים פגומים ואחרים.
באופן כללי, חישוב תקופת ההתיישנות כולל שלושה מרכיבים:
סעיף 89 לפקודת הנזיקין קובע:
הרקע ההיסטורי להסדר בחקיקה
מקור הוראת ההתיישנות בחוק היה החוק הקפריסאי, אשר בשנת 1944 הועתק בשינוי קל סעיף מספר 65 לחוק הקפריסאי, שעניינו התיישנות, לסעיף מספר 68 בפקודת הנזיקין האזרחיים. הסעיף קבע כי תקופת התיישנות היא שנתיים. בהמשך התקבל החוק לתיקון פקודת הנזיקין האזרחיים שהאריך את תקופת ההתיישנות לארבע שנים.
עם חקיקת חוק ההתיישנות נקבעה תקופת התיישנות של שבע שנים בנזיקין ובוטלו כל הסעיפים העוסקים בהתיישנות בחוק הנזיקין האזרחיים.
בעת חקיקת החוק עלתה ביקורת מתוך מסורת המשפט העברי, כיוון שהתיישנות אינה קיימת במשפט העברי, והזמן חלף לבדו לא גוזל את זכותו של אדם "בעל חוב גובה לעולם".
למעשה, ההבחנה הנעשית בין סוגי העילות, על בסיס הגדרת יסודות העוולה בפקודת הנזיקין, שהוא ההבחנה בין עוולות שדורשות נזק לבין כאלה המתגבשות ב"אשם" – מקורה בכך, שבמשפט המקובל דיני הנזיקין היו גם כלי ליצירת זכויות, ולא רק לפיצוי.
נקודת תחילת תקופת ההתיישנות - אשם מול נזק
הדרך להתאים בין סעיף 89 לפקודת הנזיקין לבין חוק ההתיישנות נתונה במחלוקת. בית המשפט באופן כללי מפרש בפרשנות תכליתית (in abstracto) את המושג "עילת התובענה" כמתייחס לעוולה הנזיקית שיסודותיה הם יסודות העוולה עצמה. פרשנות שנייה היא פרשנות דווקנית ("in concreto"), על פיה עילת התובענה היא עילת התביעה המסוימת, ויסודותיה הם יסודות עילת התביעה כולם. כלומר, עילת התובענה מורכבת מיסודות העוולה ומיסודות עובדתיים נוספים החוסים תחת עילת התביעה הספציפית. כך, גם בעוולה שנזק אינו יסוד בה, ייחשב נזק שנגרם ליסוד בעילת התובענה. לפי פירוש זה בתביעות זהות מהותית, השונות רק בהגדרת יסודות העוולה, היה נקבע "נושא התיישנות" זהה, ומכאן, גם הסדרי השעיה וחסימה זהים. גישה זו לא זכתה לרוב בפסיקה, אך יושמה במספר פסקי-דין. למשל, בתביעה על עוולת גזל נקבע בפרשת יעקובסון, ש"בלי נתבע, אין תביעה" ועל כן הזמן בו החלו למנות את תקופת ההתיישנות נקבע לזמן בו נודע זהות הגזלן, שכן רק אז נתגבש עילת התביעה, למרות שעל פי פרשנות in abstracto עילת התביעה נתגבשה ביום בו בוצע הגזל.
אימוץ הפרשנות התכליתית ("in abstracto") על ידי הפסיקה הביאה להבחנה בין עילות שמתגבשות במעשה או במחדל, כגון עוולת הגזל ועוולת הסגת גבול, עליהן חל סעיף 89(1) לפקודה, לבין עילות שדורשות נזק, כגון רשלנות והפרת חובה חקוקה עליהן חל סעיף 89(2) לפקודה.
כך בפרשת אלמוגרבי בה אדם שנותח ללא הסכמתו ומבלי שהוסברו לו תוצאות הניתוח נותר נכה לצמיתות ותבע את ביה"ח בעוולת התקיפה. התביעה הוגשה שמונה שנים לאחר הניתוח, שהוגדר כאירוע האשם, ועל כן התיישנה. בתביעה נגד בית החולים הן בעוולת התקיפה, המתגבשת ב"אשם" והן בעוולת הרשלנות, המתגבשת ב"נזק", התיישנה התביעה בעילת התקיפה, בזמן שעוד ניתן היה לתבוע ברשלנות.
כך, כשהנזק מאוחר לאירוע ה"אשם", יהיה יתרון לתובע לפי עוולה הדורשת נזק, כי מרוץ ההתיישנות יתחיל ממועד גרימתו. מנגד אצל התובע (בתביעה שיסודותיה העובדתיים זהים) בעוולה, ש"אשם" הוא נושא התיישנותה, תקופת ההתיישנות עשויה (במקרים קיצוניים) אף לחלוף לפני אירוע גרימת הנזק על ידי "האשם".
השופט חשין כתב על כך: "קיומם של הסדרי התיישנות שונים לסוגי העוולה השונים, יוצר הפליה בין תביעות, הזהות מבחינה מהותית, רק בשל השוני בעוולה המשמש בסיס לתביעה (תקיפה ורשלנות)". באותה פרשה מתח השופט חשין ביקורת על פרשנות הפסיקה למושג "עילת התובענה" שהביאה לתוצאה זו, והבהיר שפרשנות "in concreto" הייתה מביאה להסדר אחיד בכל העוולות, בלי לפגוע במיונן, בסעיף 89 לפקודה, לפי דרישת הנזק.
אי-הבהירות באשר ליחס בין הוראות חוק ההתיישנות לבין ההוראות הנזיקיות השונות, יחד עם אי-בהירות בנוגע לפרשנות מושגי יסוד בהוראות השונות, הביאה לכך, שאין הסדר אחיד בכל העוולות. כך, נעשית הבחנה בין עילות שנזק מהווה יסוד בהן לבין עילות שנזק אינו נדרש בהן. הבחנה אחרת לעניין פתיחת מרוץ ההתיישנות נעשית בין עוולות בהן המעשה המעוול היה מתמשך לבין עוולות המתגבשות במעשה חד-פעמי, אולם אין הבחנה דומה ביחס לנזק מתמשך. חישוב תקופת ההתיישנות הוא מורכב כשהנזק הוא סמוי, המעשה המעוול נמשך על פני תקופה, או שנעלמו מן התובע עובדות ונתונים רלוונטיים לתביעתו. אז נכנסים לפעולה כללי השעיית המרוץ, מחד, ובראשם "כלל הגילוי המאוחר", ומנגד הסדרי חסימה, הקובעים נקודת סיום, בה תחלוף תקופת ההתיישנות, גם אם לא הושלמה לפי כללי השעיית המרוץ.
נקודת ההתחלה - מקרים קונקרטיים
כאשר עילת התביעה היא רשלנות, קבע בית המשפט העליון שאת ההתיישנות מתחילים למנות מעת שנגרם הנזק ולא מהמועד של הרשלנות שגרם לסיכון לנזק.
כללי השעיית המרוץ
כללי הגילוי מופעלים כשיש "פער בין המציאות העובדתית והמשפטית לבין השתקפותה...בתודעת התובע", ומצמצמים את האפשרות לטעון להתיישנות, כשהתובע פעל בסבירות. לפי כלל הגילוי בסעיף 8 לחוק ההתיישנות מושא הגילוי הוא זכות התביעה כתוצאה מאירוע מסוים, שנחלקת לרכיבים, המוגדרים בחוק כ"עובדות המהוות את עילת התובענה". אולם, נראה שדי בעובדה מהותית אחת הנעלמת מעיני התובע כדי לעכב את פתיחת המרוץ.
העובדות הן: ההתנהגות המעוולת; הנזק; הקשר הסיבתי העובדתי בין ההתנהגות לנזק; קיום וזהות הנתבע; וקיום זכות תביעה. בעוד ששלושת הרכיבים הראשונים עולים מלשונו, הפסיקה נחלקה לגבי הכללת זהות הנתבע בכלל, ונראה שקיום זכות משפטית אינו נכלל בו.
כלל הגילוי בפקודה מוגבל לגילוי מאוחר של הנזק, ואינו מתייחס לטיב הגילוי הנדרש, שנותר להכרעת הפסיקה. מנגד, כלל הגילוי בחוק נוקט בלשון "זהירות סבירה", דהיינו, במבחן "הגילוי הסביר". כלל הגילוי המאוחר בפקודה דוחה את פתיחת מרוץ ההתיישנות ליום בו "נתגלה הנזק", כאשר התביעה תתיישן אם לא הוגשה בתוך עשר שנים מיום "אירוע הנזק".
המחוקק לא הבהיר את היחס בין שני כללי הגילוי, שלא ניתנים להחלה במקביל. חוק ההתיישנות לא ביטל כשנחקק את תחולתו של כלל הגילוי שבפקודה. לכן, הפסיקה פסלה פרשנות, לפיה כלל הגילוי שבחוק חל על כל עוולות הפקודה, על כל יסודותיהן. הפסיקה החילה על תביעות לפי עוולות המתגבשות ב"אשם", את כלל הגילוי שבחוק, שהוא כלל רחב, המאחר את תחילת תקופת ההתיישנות ליום שבו נודעו לתובע "העובדות המהוות את עילת התובענה".
בפרשת יעקובסון הוחל אוטומטית כלל-גילוי זה על עוולת הגזל. בעקבות הפרשה, הוחל הכלל בעוד תביעות שהתבססו על עוולות מסוג זה. בתביעות המבוססות על עוולות הדורשות נזק, הוחל כלל הגילוי שבחוק, אולם, כשהגילוי המאוחר היה של רכיב הנזק, הייתה מחלוקת בפסיקה באשר לכלל הגילוי שיש להחיל: בפרשת פתאל שעסקה בעוולת הרשלנות, השופט גבריאל בך צידד, בדעת מיעוט, בהחלה סלקטיבית של כלל הגילוי שבחוק. לדידו, כלל גילוי זה חל על מרכיבי העוולה למעט יסוד הנזק, עליו חל כלל הגילוי שבפקודה. השופט גולדברג, באותה פרשה, בחן האם מתקיימים תנאיו של כלל הגילוי שבחוק, ושלל את תחולתו, כי התובע נהג שלא בסבירות. מדבריו משתמע, כי לולא התנהגותו הבלתי-סבירה של התובע, היה מחיל כלל גילוי זה. השופט ברק השאיר סוגיה זו בצ"ע. מאוחר יותר, בפרשת טייכנר, הודה כי הדעה הרווחת העקרונית היא, שכלל הגילוי שבחוק חל גם על עוולות שנזק יסוד בהן, גם כשהיסוד שנתגלה מאוחר הוא הנזק. בפרשת שיכון עובדים, שעסקה בעוולות הרשלנות והפרת חובה חקוקה בבניה, הוחל כלל הגילוי שבחוק, אך שם לא רק הנזק התגלה באיחור, אלא גם עובדות חשובות לעילת התביעה, ובכללן מרכיב הקשר הסיבתי. השופט מצא, בדעת מיעוט באותה פרשה, טען כי כלל הגילוי הרלוונטי לעוולות אלה, כשמרכיב הנזק התגלה באיחור, הוא כלל הגילוי הספציפי שבפקודה, הדוחה את תחילת המרוץ ליום שבו נתגלה הנזק, אך עד עשר שנים מיום גרימתו.
שני כללי הגילוי מעלים שאלות פרשניות ויוצרים קשיים בישומם. ראשית, טיב הגילוי הנדרש – אובייקטיבי או סובייקטיבי – אינו מובהר בחוק ונותר עניין למדיניות שיפוטית. הפסיקה הגדירה את מבחן הגילוי כמבחנו של האדם הסביר. בפרשת פתאל נקבע, שאדם שלא פנה לרופא, שיבחן את הסיבה להתדרדרות בריאותו במשך 15 שנה, לא נהג בסבירות. לכן לא ניתן לומר, כי העובדות נעלמו ממנו מסיבות שלא היו תלויות בו, וכי בזהירות סבירה לא יכול היה למונען. בפרשת בוכריס, נדרש גילוי של נזק שאינו מה בכך, נזק שאדם סביר היה תובע בגינו.
מחסום ההתיישנות
מחסום ההתיישנות מהווה תקרת-גג להגשת התביעה, הנדרשת לאור אפשרות השעיית המרוץ על ידי כללי הגילוי, כאמור לעיל. אין בדין מחסום אחיד, וגם בסוגיה זו יש פיצול בהסדרי הדין. כל אימת שחל כלל הגילוי שבחוק, אין מחסום להתיישנות, ולכאורה המרוץ יכול להיפתח באיחור אם התקיים כלל הגילוי וללא הגבלת זמן. במצב זה חשוף הנתבע עד סוף חייו לתביעה.
מסקנה זו אינה מתיישבת עם הצורך לאיזון אינטרסים בין התובע לנתבע. נראה שהחלת כלל הגילוי מחייב החלת מחסום התיישנות כלשהו.