cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנסט לורנס
מעבדת הקרינה
לורנס הרבה לחלוק עם מדענים נוספים את המידע שהצוות שלו גילה. מדענים רבים התארחו במעבדתו על מנת ללמוד על הציקלוטרון ואחר כך לבנות ציקלוטרונים באוניברסיטאות אחרות בארצות הברית וברחבי העולם. אחד משיתופי הפעולה המוצלחים של לורנס הוביל לגילויו של יסוד חדש. באמצעות הציקלוטרון, הפציץ לורנס בשנת 1936 דוגמה של מוליבדן בדאוטריום, ואת התוצר הוא מסר לפיזיקאי אמיליו סגרה, שביקר בקליפורניה באותה עת. לאחר ששב למעבדתו באוניברסיטת פלרמו שבאיטליה, בחן סגרה את הדוגמה וגילה את היסוד המלאכותי הראשון - טכנציום.
פיתוח הפצצה הגרעינית
לורנס היה אחת הדמויות המרכזיות בפרויקט פיתוח הפצצה הגרעינית האמריקאית במהלך מלחמת העולם השנייה ("פרויקט מנהטן"). בשנת 1939, לאחר שהתפרסם כי אוטו האן גרם לביקוע גרעיני של גרעיני אורניום על ידי פגיעה של נייטרונים, החל לורנס לעסוק במחקר בתחום. אולם בארצות הברית התנהל בעצלתיים הפרויקט של פיתוח פצצה שתשתמש בעקרון הביקוע, והוא התעורר בשל החשש שגרמניה הנאצית מפתחת פצצה גרעינית, ובעקבות התקדמות המחקר בנושא של מדעני הגרעין בבריטניה. הבריטים הסיקו שאורניום 235 יכול לשמש לפיצוץ גרעיני ושהמסה הקריטית שלו היא בסדר גודל של קילוגרמים אחדים, ולא של טונות כפי שחשבו קודם. מספר מדענים בריטים ואמריקאים, בראשות לורנס וארתור קומפטון, ניסו להאיץ את תהליך פיתוח הפצצה. ניסיונותיהם החלו להתממש כאשר האחריות לנושא עברה לידיו של וניבר בוש, ראש "הוועדה הלאומית למחקר ביטחוני".
בעזרת המגנטים של הציקלוטרונים הוא פיתח במעבדה בברקלי את הקלוטרון (Calutron - על שם אוניברסיטת קליפורניה), ואחר כך פיקח על בניית הקלוטרונים במפעל הגדול להעשרת האורניום באוק רידג' שבטנסי, ועל תיקון התקלות הרבות שהתגלו בהם. תקלות אלו נבעו מתהליך הבנייה המזורז של הקלוטרונים. אף על פי ששיטה זו לא הייתה היחידה שבה השתמשו באוק רידג' להעשרת האורניום, היא הייתה הראשונה שפעלה בהצלחה, והייתה השיטה העיקרית בהעשרת האורניום של "ילד קטן", הפצצה שהוטלה על הירושימה. לאחר המלחמה הצליחו להתגבר על הבעיות שהיו לשיטות ההעשרה האחרות, ושיטה זו נזנחה, אולם השימוש בה היה חיוני לעמידה בלוח הזמנים התובעני של פרויקט מנהטן.
גם במסלול השני לייצור חומר בקיע לפצצה הייתה ללורנס יד - ייצור הפלוטוניום. הדרך לייצר אותו מאורניום התגלתה במעבדה שלו בברקלי על ידי אדווין מקמילן, גלן סיבורג ושותפיהם למחקר. מעבדת הקרינה בברקלי הפכה לאחד ממרכזי המחקר החשובים במהלך המלחמה, והדבר השפיע על אופייה: ממעבדה בה היו עשרות אנשי צוות, היא גדלה למעבדה בת למעלה מ־1,000 איש. היא גם הפכה ממוסד מדעי טהור, למוסד שכפוף לכללים צבאיים ולסיווג ביטחוני. גם לורנס נאלץ להגביל את מנהגו לחלוק מידע עם מדענים עמיתים, אם כי לא תמיד עמד בכך.
מעבר לתרומה הספציפית שלו בתחום העשרת האורניום, לורנס לקח חלק חשוב בניהול הכללי של פרויקט בניית הפצצה. כשהאחריות על הפרויקט עברה לצבא, והוא הפך ל"פרויקט מנהטן", תמך לורנס בהקמת מעבדה מיוחדת שתרכז את פיתוח הפצצה עצמה, מעבדה שהוקמה לבסוף בלוס אלמוס. לורנס הציע שבראש המעבדה יעמוד איש המעבדה שלו בברקלי, אדווין מקמילן. אך ההחלטה הייתה בידי ראש הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס. גרובס רצה בתחילה שלורנס עצמו יעמוד בראש המעבדה, אך הוא היה נחוץ גם בפרויקט העשרת האורניום, ולבסוף בחר גרובס ברוברט אופנהיימר. על אף שאופנהיימר היה ידידו, זעם לורנס על ההחלטה. הוא לא האמין שאופנהיימר, התאורטיקאי, יוכל לעמוד בראש מעבדה כזו, וגם לא בטח בו בשל עמדותיו השמאלניות.
לורנס, רוברט אופנהיימר, ארתור קומפטון ואנריקו פרמי היו חברים בצוות שהתבקש להמליץ כיצד להשתמש בפצצות הגרעיניות, לאחר שהושלם פיתוחן. בתחילה תמך לורנס ברעיון לבצע הדגמה של פעולת הפצצה בפני נציגים של יפן על מנת לשכנע אותם להיכנע, אולם לבסוף הוא השתכנע להצטרף לדעת שאר חברי הוועדה, שהמליצו ב־16 ביוני 1945 על "שימוש צבאי מיידי" בפצצה. חודש אחר כך נכח לורנס בניסוי טריניטי שנערך בניו מקסיקו, ובו פוצצה לראשונה פצצה גרעינית.
אחרי המלחמה
לאחר תום מלחמת העולם, ועם תחילת המלחמה הקרה, המשיך לורנס לשמור על קשרים טובים עם הממסד הביטחוני האמריקאי, כולל הצבא, הוועדה לאנרגיה אטומית (AEC) שהוקמה ב־1946, וחברי קונגרס שעסקו בנושא. בזכות כך הוא השיג תמיכה ממשלתית לפרויקטים החדשים של המעבדה, בהם ציקלוטרון בקוטר של 185 אינץ' (470 ס"מ), סינכרוטרון, ומאיץ קווי. בעזרת מאיצים אלה הצליחו מדעני המעבדה ליצור בפעם הראשונה באופן מלאכותי מזונים, ולצפות בפעם הראשונה באנטי-פרוטון. לורנס פעל לא רק למען הפרויקטים של המעבדה שלו, אלא ניצל את המוניטין והקשרים שלו לטובת פרויקטים ביטחוניים-טכנולוגיים אחרים. כך דחף למען פיתוח של מנועים גרעיניים לצוללות ופיתוח של נשק רדיולוגי. הוא לא נהג לפעול באופן פומבי, אלא מאחורי הקלעים, דבר שהתאים יותר לאופיו.
הגישה הניצית ההולכת וגוברת של לורנס הובילה לקרע ביחסיו עם רוברט אופנהיימר, ששיאו היה נכונותו של לורנס להעיד נגד אופנהיימר בשימוע שנערך לו ב־1954 על הסרת הסיווג הביטחוני שלו. בסופו של דבר, בגלל אשפוזו של לורנס, הוא לא העיד באופן רשמי בפני הוועדה, אבל דיבר עם צוות התביעה וטען באוזניהם כי אסור לאפשר לאופנהיימר "איזשהו קשר לקביעת מדיניות". בעקבות הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב־1954 במהלך "מבצע קאסל", וגרמו לפיזור נשורת גרעינית בטווח שהיה גדול מהמצופה ושכלל גם אזורים מיושבים, החלה לעלות דרישה ציבורית להפסקת הניסויים הגרעיניים. לורנס התנגד לדרישה, והציע במקום זאת לפתח פצצות "נקיות", שיגרמו לפיזור של פחות נשורת.
ב־1958 נענה לבקשתו של הנשיא אייזנהאואר להצטרף למשלחת האמריקנית לשיחות שנערכו בז'נבה בשווייץ בנושא של הפסקת הניסויים הגרעיניים. במהלך הדיונים, חלה החמרה במחלת הקוליטיס הכיבית שממנה סבל באופן כרוני. הוא חזר לארצות הברית ונותח בבית חולים בפאלו אלטו. לורנס לא שב להכרתו לאחר הניתוח, ונפטר כחודש לאחר מכן, ב־27 באוגוסט 1958. עשרים ושלושה ימים בלבד לאחר מותו, החליטה אוניברסיטת קליפורניה לקרוא על שמו את המעבדות בברקלי ובליברמור. היסוד הכימי מספר 103 שנתגלה ב־1961 במעבדת לורנס בברקלי נקרא "לורנציום" על שמו.
גבעת הדרור
גבעת הדרור או וורוביובי גורי (ברוסית: Воробьёвы горы) היא גבעה על הגדה הימנית של נהר מוסקבה ואחת הנקודות הגבוהות במוסקבה, מגיעה לגובה של עד 80 מטר מעל נהר מוסקבה.
גבעת הדרור ממוקמת בדיוק מול אצטדיון לוז'ניקי והיא אחד משבע גבעות מוסקבה. שוכן בה הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה ויש ממנה את נקודת התצפית הטובה ביותר על העיר כולה. החל משנת 2019 ניתן לעלות על ההר תוך שימוש ברכבל.
לואיג'י
Luigi Luigi
מגדל החירות
מגדל החירות (באנגלית: Freedom Tower או One World Trade Center) הוא גורד שחקים במנהטן תחתית בניו יורק שנבנה במתחם מרכז הסחר העולמי, בסמוך לחורבות מגדלי התאומים שנהרסו בפיגועי 11 בספטמבר 2001. גובהו 1,776 רגל (541.3 מטר), כשנת העצמאות של ארצות הברית. הוא הבניין הגבוה בחצי הכדור המערבי (הבא אחריו הוא שדרות פארק 432) ובארצות הברית כולה (הבא אחריו הוא מגדל ויליס) והבניין השביעי בגובהו בעולם. הוא נחנך בנובמבר 2014. המגדל נחשב לאחד מסמליה של ניו יורק ומנהטן בעיקר.
התוכניות
מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי קרסו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשנת 2002 נהגה רעיון לשיקום המתחם, שכלל את שחזור המגדלים. המגדלים החדשים תוכננו כך שייראו כקודמיהם, אך יהיו גבוהים יותר בחמש קומות, וכן עמידים וחזקים יותר. במיקום המקורי נבנתה האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר, ועל כן המתחם תוכנן לעמוד כשלושים מטר דרומה. משפחות רבות של נספים בפיגועים תמכו מאוד בתוכנית ואף אישים מפורסמים כמו דונלד טראמפ הביעו את תמיכתם הנרחבת בפרויקט, אשר לא התקבל לבסוף.
בראש הפרויקט עמד האדריכל דניאל ליבסקינד, אשר נודע בעיצוביו הסוחפים, המסמלים אירועים או תקופות בולטות הקשורות אל אופי המקום. בפברואר 2003 חשף ליבסקינד את עיצובו הראשון של המגדל. בעיצוב הראשון והלא-שגרתי הבניין כלל כ-55 קומות אשר לבדן יתנשאו לגובה של 300 מטרים בערך או פחות, וכי במקביל אליהם תתנשא אנטנה רחבה בקוטר של למעלה מעשרה מטרים בעלת עיצוב צבעים טרופיים וחופשיים, אשר תוסיף למגדל 241.3 מטרים. משטרת ניו יורק דחתה את העיצוב, כאשר הבינה כי העיצוב מסוכן וכי אנטנת הזכוכית תוכל להתנפץ ולגרום לקריסת הבניין, ובדצמבר 2003 חשפו האדריכלים דניאל ליבסקינד ודייוויד צ'יילדס במסיבת עיתונאים את עיצובו המחודש של המגדל, בו המגדל יכלול 60 קומות של משרדים, שתי קומות של מסעדות, וקומת תצפית. מעל הקומה האחרונה של המגדל בעיצוב זה יוצבו כחמישים קומות נוספות, אשר נעמדות על עמוד ברזל ועשויות זכוכית בלבד, ולכן נבנות ליופי בלבד. גם רעיון זה נדחה על ידי משטרת ניו יורק מחשש לפיגועי תופת, אף על פי שלבניין צורה טרפזית ושקריסתו תהיה קשה מהבניינים שקדמו לו. בשני העיצובים הקודמים תוכנן פארק זיכרון בדרום הבניין, ובו אלומת אור שמנצנצת לשמיים. בשני העיצובים הוקף הבניין בנייני משרדים רגילים לגמרי.
בתחילת שנת 2004 הודיעה משטרת ניו יורק כי יש לערוך שינויים בתכנון הפרויקט מכיוון שנעשה שימוש מופרז בזכוכית, דבר שעלול לעורר חשש ביטחוני מפני פיגועי תופת באזור. לבסוף הוחלט שהמגדל יוזז למרחק 25 מטר מהרחוב והכביש הראשי; כן הוחלט כי הוא יעמוד על בסיס בגובה עשרים קומות (כ־60 מטרים) - כל זאת מחשש לפיגועי פתע ממכוניות תופת באזור. עשרים קומות הבסיס ישמשו כקומות שירות ורק קומות 21 ומעלה ישמשו למשרדים.
ב-2004 הציעו האדריכל הרברט בלטון (Herbert Belton) והמהנדס קנת' גרדנר (Kenneth Gardner) תוכנית למיזם לו קרא בשם הקוד מגדלי התאומים 2 (Twin Towers 2). ביולי 2004 התקיים טקס הנחת אבן הפינה באתר, שנודע בכינויו "גראונד זירו". אבן הפינה עשויה גרניט במשקל 20 טונות ועליה חקוק המשפט "נושאים ברוח החירות". כשנתיים לאחר מכן, בשנת 2005, הציג דייוויד צ'יילדס את עיצובו לבניין. העיצוב היה שונה לגמרי מהאחרים, וצורתו הייתה כטרפז. הבניין לא היה מרובע כמו קודמיו, אלא היה מורכב משישה משולשים בערך המשתלבים יחד ויוצרים חיבור מושלם.
בקומות העליונות של המגדל הוצבו טורבינות נסתרות אשר אמורות לספק 20% מתצרוכת החשמל של הבניין. בראש המגדל, בכל העיצובים, הוצבה אנטנה ענקית, ואלומת אור מבצבצת ממנה לזכר הנספים בפיגועים ולסמל החופש והחירות הנצחיים. הבניין בעיצובו הסופי הושפע בעיקר מהאנטנה, שהיא סמלו. האנטנה בעיצוב זה אינה כאנטנת הבניינים התאומים, שכן זו הוצבה לשידורי טלוויזיה, וזו במגדל הוצבה לזכר הנספים. "המגדל ישתלב בנוף פסל החירות מנמל ניו-יורק, כל המגיע מספינות נוסעים אל העיר ידע כי הגיע לארץ חירות", אמר ליבסקינד.
המגדל חובר במעבר תת-קרקעי לתחנת מרכז הסחר העולמי, המחברת את מנהטן לניו ג'רזי.
שאר מגדלי מרכז הסחר העולמי החדש
בצורת עיצובו של מגדל החירות, גם הבניינים המקיפים אותו קיבלו עיצוב מעניין, למשל, בבניין 2 הרצפה נפרדת לארבעה חלקים בקומות הגג עד ליצירת משולש ישר-זווית. מגדלים 3 ו-4 גם הם יבנו תוך כדי הפרדות חלקים של התשתיות. פארק הזיכרון נדחה בעיצוב זה, ובמקומו עוצבה אנדרטת זיכרון הכוללת את טביעות הרגל של הבניינים המקוריים, וביניהם מוזיאון. העיצוב כלל גם פסל מרשים הדומה לסיכת שיער בין בניין 2 לבניין 3. משטרת ניו יורק הציעה לצ'יילדס לעשות את הבניין ברוחב אחיד, וכך בסוף 2006 הוצגה הגרסה הסופית של הבניין, תוך כדי סיום העבודות על הבניין השישי, שנקרא "בניין 7", היות שנבנה על חורבות הבניין השביעי המקורי. משטרת ניו יורק קיבלה את ההצעה והבניין החל להבנות בשנת 2009, תוך כדי מאבק ציבורי לבניית מגדלי התאומים 2.
המגדל נחנך בנובמבר 2014.
עלות משוערת
בפברואר 2007 הערכה הייתה כי העלות הראשונית של בניית מגדל החירות תהיה כ-3 מיליארד דולרים, או 12,380 דולר למטר רבוע. עם זאת, בינואר 2012 העלות המוערכת של המגדל עלתה ל-3.8 מיליארד דולרים, מה שהפך אותו לבניין היחיד היקר ביותר בעולם באותה העת. בנייתו של המגדל מומנה בחלקה בכמיליארד דולרים מכספי ביטוח מחברת הביטוח של לארי סילברסטיין שהיה השוכר הבלעדי של מרכז הסחר העולמי המקורי. מדינת ניו יורק גייסה 250 מיליון דולרים עבור עלויות הבנייה, ורשות הנמלים הסכימה לממן מיליארד דולרים נוספים באמצעות מכירה של איגרות חוב. כמו כן העלאת סכומי האגרה עבור גשרים ומנהרות על ידי רשות הנמלים נועדה כדי לגייס כספים, עם זאת, ההכנסות של העלאות אגרה אלה לא שימשו בסופו של דבר לשלם עבור בניית המגדל.
בעלות ושכירות
המגדל נמצא בבעלות רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי, אך 5% מזכויות הבניין הם בבעלות חברת Durst, בתמורה להשקעה של מאה מיליון דולר. כמו כן, החברה ניהלה עבור רשות הנמלים את ניהול הבנייה, השכרת המשרדים ותחזוקת הבניין.
בשנת 2006, מדינת ניו יורק הסכימה לחכירה למשך 15 שנים של שטח בגודל 38,600 מ"ר של מרחב פנימי במרכז הסחר העולמי, עם אופציה להארכת תקופת החכירה ולהגדלת השטח עד ל-90,000 מ"ר. מנהל השירותים הכלליים של ארצות הברית (GSA) הסכים בתחילה לחכירה כ-59,900 מ"ר של שטח, והמשרד לשירותים כלליים של מדינת ניו יורק (OGS) תכנן חכירה של כ-38,300 מ"ר של משרדים. עם זאת, בחודש יולי 2011, GSA העביר את רוב שטח הרצפה המוחכרת שלה לרשות הנמלים, וגם OGS נסוג מהסכם החכירה. בחודש אפריל 2008, רשות הנמלים הודיעה שהיא מחפשת מועמד להפעלת מרפסת תצפית בשטח של 1,700 מ"ר בקומה ה-102 של המגדל.
הלוויית יצחק רבין
הלוויית ראש ממשלת ישראל יצחק רבין התקיימה בירושלים ביום שני, 6 בנובמבר 1995, לאחר שנרצח יומיים קודם לכן בתל אביב.
ההכנות להלוויה
למחרת הירצחו, בבוקר יום ראשון, 5 בנובמבר, הובל ארונו של יצחק רבין מתל אביב לירושלים בקומנדקר צבאי. מאות אנשים קידמו את פני הרכב נושא הארון בכניסה לשער הגיא.
הארון, שהיה עטוף בדגל ישראל ונישא על ידי שישה אלופי צה"ל ושני ניצבי משטרת ישראל, הוצב ברחבת משכן הכנסת בירושלים. במשך היממה שלאחר מכן הגיעו לרחבה ועברו על פניו עשרות אלפי אנשים. רבים מהם הביאו איתם זרי פרחים, וחיילי וחיילות צה"ל שהוצבו בקרבתם קיבלו את הפרחים והניחו אותם לרגלי הארון.
הנציגים הזרים יצאו תחילה למשכן הנשיא בירושלים ונתקבלו שם על ידי נשיא המדינה עזר ויצמן.
רשויות המדינה נדרשו להתארגנות מיוחדת על מנת לאפשר את הגעת הנציגים הזרים לישראל ולהלוויה בירושלים בתוך פרק הזמן הקצר שעמד לרשותן. אלפי שוטרים הוצבו לאבטחת ההלוויה ומשתתפיה.
כלי התקשורת בישראל ועיתונאים מן העולם סיקרו את ההלוויה בשידור חי.
טקס האשכבה
בצהרי יום שני, 6 בנובמבר, יצא מסע האשכבה של רבין מרחבת משכן הכנסת בדרכו להר הרצל. הארון הובל על גבי קומנדקר צבאי, שעליו נבנתה שילדה מרובעת פתוחה צבועה בשחור. מסע האשכבה נע לאטו בדרך רופין, שדרות בן-צבי, שדרות שז"ר, הכניסה המערבית לעיר ושדרות הרצל, כשמאות אנשים עומדים בשולי הדרך בה נסע.
טקס האשכבה נערך בראש הר הרצל, ברחבה הסמוכה לקבר בנימין זאב הרצל, שבה מתקיים מדי שנה טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות. הארון הוצב על גבי כן מוגבה, כשמאחוריו משמר כבוד של עשרות חיילי צה"ל ולימינו דוכן הדוברים. מולו ישבו בשורות ארוכות מאות המשתתפים בטקס, ובהם נכבדי המדינה ונציגי מדינות העולם. הטקס נפתח בשעה 14:00, בצפירת דומייה בת שתי דקות שהושמעה במדינה כולה.
מבין ההספדים בלטו במיוחד דבריה הנרגשים של נועה בן-ארצי, דברי הנשיא קלינטון, שקד לארונו של רבין וסיים את דבריו ב"שלום, חבר", ודברי המלך חוסיין.
הקבורה
בסיום טקס האשכבה נישא הארון אל חלקת גדולי האומה, שהייתה צרה מלהכיל את כל באי טקס האשכבה. רבין נקבר בה בטקס צבאי. מטח כבוד נורה על ידי משמר צבאי וזרים הונחו על הקבר.
על גבי הקבר נבנתה מצבה בעיצובו של האדריכל משה ספדיה, שבטבורה הוצבה אש תמיד.
חמש שנים לאחר מכן, בנובמבר 2000, נפטרה לאה רבין, אלמנתו של יצחק רבין. היא נקברה לצד בעלה.
לימים הוצבו מצלמות אבטחה באתר הקבר, המשדרות לאורך 24 שעות ביממה, בעקבות מספר ניסיונות לחלל את המצבה שעליו.
1951 בצרפת
1951 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 964 שנות לאום.
מוסך דן (הצפון הישן)
מוסך דן היה מבנה בסגנון באוהאוס ששימש כמוסך של קואופרטיב "דן חברה לתחבורה ציבורית" ובו גם שכנו משרדי החברה בתחילת דרכה. המוסך שכן ברחוב ארלוזורוב 17 בתל אביב, נבנה בין השנים 1933 עד 1934 ונפתח בחודש מרץ 1934.
רקע
בשנת 1923 החל לפעול בעיר קו האוטובוס הראשון של גלי אביב, שמסלולו החל ברחוב יהודה הלוי והסתיים במרכז בעלי מלאכה. בשנת 1928 התאחד ארגון גלי אביב עם קואופרטיב "המעביר" והשירות החדש נקרא "גלי המעביר". שכונת הפועלים י"א (שכונת "המעביר") הוקמה באמצע שנות השלושים עבור חברי הקואופרטיב על מגרש חולי בשטח של 43 דונם, ונבנתה סביב המקום בו פעל מוסך דן ברחובות פראג, וילנה ופרנקפורט בבתים פרטיים בני קומה אחת. בנוסף לחברי קואופרטיב התחבורה, השתכנו במקום גם עובדי נמל תל אביב.
המוסך
בלב השכונה הוקם בשנת 1933 מוסך לחברת גלי אביב שהשתרע על שטח של שמונה דונם. קודם לכן, פעל מוסך החברה ברחוב הגדוד העברי בשכונת צ'לנוב ליד התחנה המרכזית הישנה בבניין שנשרף בשנת 1931 (ושומר לאחר מכן). בשנת 1945 התאחדה חברת "גלי המעביר" עם חברת "שירות רגב" והחברה החדשה קיבלה את השם "דן".
מוסך דן תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אנקשטיין ומאיר רובין בסגנון הבינלאומי שבלט בשנות ה-30 ושנות ה-40. למבנה היו 2 קומות כאשר קומת הקרקע שימשה לחניון ובקומה השנייה, שהעלייה אליה הייתה דרך שתי רמפות, היו בתי מלאכה שונים לטיפול באוטובוסים וכן פעלו במקום משרדי דן, קופות נהגים, ספריה, מרכזיה, חדר אוכל, ובית הספר לנהיגה של חברת דן. בתוך המוסך גם פעלו משרדי הנהלת חברת "דן חברה לתחבורה ציבורית" כאשר החברה החלה את דרכה.
בית הספר
בתקופת שנות ה-60' פעל במקום בית ספר מקצועי למקצועות החשמל ואחריו בית ספר למכונאות וחשמלאות רכב.
מגדל המים
במרכזו של שטח המוסך עמד מגדל מים קטן ועליו שעונים. לאחר הקמת המדינה נהרס המגדל כדי למנוע הפרעה לתנועה.
פרויקט מגדל ארלוזורוב 17
בשנת 1986 החליט קואופרטיב "דן" לסגור את המוסך ולבנות במקומו מרכז מסחרי עם מגדלי מגורים. מאחר שעקב מיקומו במרכז העיר הוא סבל מקשיי גישה בנוסף ערך הנדל"ן באזור עלה. "דן" פרסם מרכז לעסקת קומבינציה, במסגרתה היזם יבנה את הפרויקט ובתמורה אחוזים ממנו יישארו בבעלות הקואופרטיב. במקום שטח המוסך רכש הקואופרטיב 20 דונם באזור התעשייה בחולון. את המכרז ניהלה חברת "אמד", חברת הנכסים של חברי קואופרטיב "דן", במהלך שנת 1989 החל משא ומתן עם הקבוצה שזכתה במכרז, קבוצת יזמים ישראלים יחד עם איש העסקים האמריקני, מייקל שטיינהרט. במקביל התנהל משא ומתן עם קבוצה שהוביל עורך הדין אייבי נאמן שכללה את חברת אפריקה ישראל להשקעות. נאמן ניסה לשלב גם את דונלד טראמפ בפרויקט.
קידום פרויקט הבנייה במקום התעכב במשך שנים רבות, המוסך נסגר ביולי 1997, אך התנגדויות של השכנים עיכבו את אישור תוכנית הבנייה. הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית באוגוסט 2005, לאחר התנגדותם של השכנים לגובה הבניין ולמספר יחידות הדיור התקבלה, ומספר הקומות המקורי, שעמד על 35, הופחת ל-29. בנוסף הופחת מספר יחידות הדיור מ-240 ל-190 דירות. כן בוטלה תוכנית למבנה ציבורי. עם זאת תושבי האזור המשיכו בהתדיינות משפטית כנגד הפרויקט, בין היתר עקב ההצללה שייצור המגדל, בעיית חנייה שייצור, וגישה לשטחים ציבוריים פתוחים וירוקים במתחם. בניתיים השכיר הקואופרטיב את המגרש כחניון. במאי 2008 הגיע הקואופרטיב להסדר עם התושבים שהתנגדו להקמת הפרויקט. באוגוסט 2009 הוועדה המקומית בתל אביב אישרה תוכנית עיצובית מעודכנת למגדל. ביוני 2011 התקבל היתר בנייה.
בקיץ 2013 החלה הקמת המגדל, ובנייתו נמשכה כחמש שנים. המגדל שתוכנן על ידי משה צור פוצל לשני נפחים, שביניהם אטריום זכוכית שקוף. לאורך דופן רחוב ארלוזורוב הוקם אגף נמוך ליניארי בן 3 קומות, המשלים את דופן הרחוב וכולל בתוכו שתי קומות מגורים מעל קומת קרקע, שהיא חלק מקומת הלובי הראשית של הפרויקט. עיצוב הפנים של המגדל תוכנן על ידי פיצו קדם.
בשנת 2021 זכה הפרויקט בפרס בינלאומי של ה-CTBUH (המועצה העולמית לגורדי שחקים ובנייה עירונית) בקטגוריית מגדלי המגורים ומלונאות לשנת 2021. הדירות במגדל הן בין היקרות ביותר בתל אביב. ב-2018 רכש איש העסקים משה ממרוד דירה במגדל תמורת 40 מיליון שקל. בינואר 2021 דווח כי זוג עולים מארצות הברית רכש את כל הקומה ה-28 ברמת מעטפת, תמורת כ-84 מיליון שקל.
ריכרד רטי
ריכרד רטי (בהונגרית: Réti Richárd; 28 במאי 1889 בפזינוק – 6 ביוני 1929 בפראג), שחמטאי יהודי אוסטרו-הונגרי ולאחר מכן צ'כוסלובקי, מחבר ספרי שחמט מחבר בעיות שחמט ומחבר סיומי שחמט. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט
קורות חיים
רטי נולד בפזינוק שבאותו זמן הייתה בצד ההונגרי של אוסטרו-הונגריה. אחיו המבוגר רודולף רטי היה מלחין ידוע ופסנתרן.
למעט ספרו של נימצוביץ' "שיטתי" נחשב רטי כתורם המרכזי לרעיונות השיטה ההיפרמודרנית. פתיחת רטי 1. פו3 ד5 2. ג4 קרויה על שמו. רטי ניצח את חוסה ראול קפבלנקה בתחרות העל בניו יורק בשנת 1924, אחת התחרויות החזקות שאורגנו אי פעם, במשחק ביניהם, תוך שימוש בפתיחה זו. היה זה הפסדו הראשון של קפבלנקה בשמונה שנים.
כתביו הפכו לקלאסיים בעולם השחמט. "רעיונות חדשים בשחמט" משנת 1922 ו-"אמנים של לוח השחמט" משנת 1930 עדיין נלמדים כיום.
רטי מת ב-6 ביוני 1929 בפראג, ממחלת שנית.
סיום שחמט מפורסם
רטי חיבר את אחד מסיומי השחמט המפורסמים ביותר (מכונים גם אטיודים) כמוצג בדיאגרמה. הסיום פורסם ב-4 בדצמבר 1921 בעיתון הבוקר של אוסטרבה. נראה שהמלך הלבן לא יוכל להשיג את הרגלי השחור הקדומני, בשעה שהמלך השחור יכול בקלות לעצור את הרגלי הלבן. הרעיון שעומד מאחורי הפתרון הוא קידום המלך ביחס לשני הרגלים בו-זמנית תוך ניצול התכונות הגאומטריות של לוח השחמט.
1. מז7! ח4 2 מו6 מב6 (או 2... ח3 3. מה7 והמלך הלבן יכול עכשיו לתמוך ברגלי שלו) 3. מה5!! וכעת המלך הלבן מגיע בדיוק ברגע הנכון לרגלי הלבן, או מספיק ללכוד את הרגלי השחור. 3. ... ח3 4. מד6 ותיקו.
הלבן מתחיל וכופה תיקו
סיום זה חובר על ידי רטי בשנת 1925
ריכרד רטי (בלבן) סבלי טרטקובר
משחק בין ריכרד רטי (בלבן) לסבלי טרטקובר שהתקיים בווינה בשנת 1910, מציג הקרבת מלכה מרשימה בהגנת קארו קאן.
משחק זה הופיע בספרים רבים, וטרטקובר עצמו כתב על משחק זה בספרו Breviary of Chess, "שיותר מכל מילה כתובה, משחק זה ממחיש את עוצמתו של השח הכפול." ===יפים בוגוליובוב (בלבן)  ריכרד רטי  אוסטרבה 1923 ===
במשחק זה מקבל השחור עדיפות ממש במסעים הראשונים. המסע החמישי של הלבן, 5. מהז4 מאפשר לשחור 5...ג5 עם עדיפות קלה, ומסעו השישי של הלבן 6. פב5 מאפשר להגדילה ולזכות ברגלי. המסע השמיני של הלבן 8.פד6+ מאפשר להגדיל את היתרון ולאחר פתיחה כזו גם יכולתו הגבוהה של בוגוליובוב לא יכלה למנוע את זכיית השחור, שהיטיב לתמרן עם פרשו. התבוננות בלוח לאחר המסע ה-15 תציג את מרכז הרגלים האימתני שבנה השחור, רצף של חמישה רגלים ששולטים על מרכז הלוח ולא מאפשר ללבן לתמרן את כליו (שטרם התפתחו ברובם). ככל שהרגלים השחורים במרכז מתקדמים, ברור עד כמה הכלים של הלבן מוגבלים באפשרות התנועה שלהם. לאחר חדירת הפרש השחור לשורה השמינית הדבר בולט עוד יותר.
לבן: וילי שלגה שחור: ריכרד רטי ברלין 1928
המשחק הזה עובר כמעט מיידית לשלב הסיום, לאחר חילופי כלים מסיביים מיד בסיום הפתיחה. למרות שלשחור שני רגלים פחות בשלב מסוים, המיקום המצוין של המלך ושל הצריח מכריעים את המשחק.
השתתפות באולימפיאדות
רטי שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כוסלובקיה בלוח הראשון באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, והשיג תוצאה של +9 -1 =5 (+ ניצחונות, – הפסדים, = תוצאות תיקו). על הישגו זה זכה במדליית ארד אישית.
פני צלקת (סרט, 1932)
פני צלקת (באנגלית: Scarface) הוא סרט מאפיה (או סרט גנגסטרים) אמריקאי משנת 1932, בהפקתו של הווארד יוז, בכיכובו של פול מוני ובבימויו של הווארד הוקס. התסריט נכתב על ידי בן הכט, על פי רומן משנת 1929 מאת ארמיטאג טרייל. סרט זה הוא אחד מבין קומץ סרטי פשע שנעשו לפני כניסתו לתוקף של קוד הייז.
עלילת הסרט עוסקת במלחמת כנופיות יריבות על השליטה בעיר שיקגו, ועל ניסיונות המשטרה למגר את הפשיעה.
סרט זה היה הבסיס לסרטו של בריאן דה פלמה משנת 1983 בכיכובו של אל פצ'ינו – "פני צלקת".
עלילה
בעיצומה של תקופת היובש בארצות הברית, ביג לואי קוסטילו, הבוס של ארגוני הפשע השולטים בדרום שיקגו, נרצח. הרוצח, ככל הנראה, הוא טוני קמונטה (פול מוני), שפעל לפי הוראותיו של ג'וני לובו. לובו משתלט על דרום העיר, כאשר טוני לצדו כסגנו, ומוכר לחנויות כמויות גדולות של משקאות חריפים, באופן לא חוקי, ובמקביל – מפעיל אלימות בברים המנוהלים על ידי ארגונים מתחרים.
עם זאת, לובו מזהיר את טוני שוב ושוב, שלא להסתכסך עם הכנופיות האיריות שבצפון העיר, שנמצאות תחת הנהגתו של או'הרה. עם הזמן, טוני מתעלם מאזהרות אלו ויורה לעברם של ברים המתנהלים תחת חסותו של או'הרה, ובכך מושך את תשומת לבה של המשטרה, וכן את תשומת הלב של הכנופיות היריבות. לובו מתחיל להבין כי טוני יצא משליטתו, וכי יש לו שאיפות להחליף אותו בתפקידו כראש הכנופיה. במקביל, טוני מחזר אחרי פופי, חברתו של לובו. תחילה היא מזלזלת בו, אך ככל שהמוניטין שלו עולה – היא מעניקה לו יותר תשומת לב.
בסופו של דבר, טוני מכריז מלחמה על הכנופיות היריבות מצפון העיר, ושולח את ג'ינו רינאלדו – אחד מאנשיו הבכירים וחברו האישי – להרוג את או'הרה, בחנות הפרחים שמשמשת כבסיס הסודי שלו. פעולה זו מביאה לתגובת נגד כבדה מצד הכנופיות של צפון העיר, כעת תחת הנהגתו של גאפני. חמושים ברובים אוטומטיים, מגיעים כוחותיו של טוני לצפון, תחת הנהגתו, טובחים בכנופיות היריבות ומשתלטים על השוק שלהם. בכך מתבהר ללובו כי הארגון שלו נשלט, למעשה, על ידי סגנו השאפתני, ולפיכך הוא מורה על התנקשות בטוני. טוני מצליח להימלט מניסיון ההתנקשות שיזם לובו, וביחד עם ג'ינו – השניים נוקמים בלובו והורגים אותו, ובכך הופך טוני לבוס הבלתי מעורער של עולם הפשע בעיר.
פעולותיו האלימות של טוני מעוררות סערה ציבורית בעיר, בקרב התושבים, ובעקבות כך יוצאים ארגוני החוק לפעולה כנגדו. בינתיים, לטוני ישנן בעיות אישיות עם אחותו – היא התחתנה בסתר עם ג'ינו, ללא ידיעתו של טוני, וכאשר טוני תופס את שניהם ביחד, הוא רוצח את ג'ינו. המשטרה יוצאת לעצור את טוני בגין הרצח של ג'ינו, ורודפת אחריו עד לביתו. טוני מתבצר בביתו, לשם מגיעה אחותו בכוונה לרוצחו, כנקמה על שרצח את ג'ינו. בסופו של דבר, היא נלחמת לצדו כנגד המשטרה. כאשר היא נהרגה מכדור תועה, ביטחונו העצמי של טוני מתערער. הוא מנסה להימלט מהבית, אולם נורה למוות מאש כוחות המשטרה.
מיהאי קארואי
הרוזן מיהאי קַארוֹיִי (בהונגרית: Károlyi Mihály, בשמו המלא Nagykárolyi Károlyi Mihály Ádám György Miklós, 4 במרץ 1875 - 20 במרץ 1955) היה מנהיגה של הונגריה בתקופת הביניים שבין הממלכה הדואלית של האימפריה האוסטרו-הונגרית לבין השלטון הקומוניסטי של בלה קון בעקבות הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בין מרץ 1919 לבין אוגוסט 1919. קארויי היה נשיאה הראשון של הרפובליקה ההונגרית בשנת 1919.
רקע וקריירה מוקדמת
קארויי נולד למשפחת אצולה רמת יחס ועשירה בהונגריה. בתחילה לא התעניין בפוליטיקה, אך בשנת 1901 הצטרף ל"מפלגת החירות" ואחרי הבחירות הכלליות של שנת 1905 עבר ל"מפלגת העצמאות ושל שנת 1848" והפך לאחד ממנהיגיה. בשנת 1909 נבחר ליו"ר האגודה החקלאית ההונגרית הלאומית, ארגון שאיחד את האצולה הכפרית ההונגרית. בתחילה היה קארויי מתומכיו של הסדר החברתי הקיים בממלכה ההונגרית, אך ככל שהתקדמה דרכו בשדה הפוליטיקה, החל נוטה שמאלה.
בשנת 1916 פרש קארויי ממפלגתו על רקע אהדתו למדינות ההסכמה. על בסיס איחוד כמה פלגים ממנה הוא הקים מפלגה חדשה בשם "המפלגה המאוחדת של העצמאות ושנת 1848" שנודעה בפשטות כ"מפלגת קארויי" (1848 היא השנה בה מרד העם ההונגרי בבית הבסבורג, וקיבל חוקה ליברלית ומתקדמת, אשר בוטלה כאשר דוכא המרד בחוזק יד).
מפלגת קארויי בתחילת דרכה הייתה מעין גחמה פוליטית. לא הייתה לה תמיכה המונית או ארגון כלל ארצי, והיו לה רק 20 חברים בפרלמנט, רובם בעלי מחויבות קטנה למפלגה. קארויי דרש שלום עם מדינות ההסכמה, ניתוק הקשרים עם אוסטריה, וזכות הצבעה לכל, כולל נשים ומיעוטים אתניים (בהונגריה ניתנה זכות ההצבעה רק ל-5.8% מן הגברים וזאת לפי מוצא והכנסה, בעוד שבאוסטריה ניתנה זכות הצבעה לכלל הגברים בשנת 1907). דרישתו כי לכל יוצא צבא תינתן זכות ההצבעה מיד הכעיסה את ראש הממשלה אישטוואן טיסה. במקביל ניהל קארויי מגעים חשאיים עם נציגים בריטים וצרפתים בשווייץ. בשנת 1918 הכריז קארויי ברבים על תמיכתו בתוכנית "ארבע עשרה הנקודות" שהעלה נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בקונגרס בינואר. תוכנית זו כללה שתי נקודות המתייחסות באופן ישיר אל הונגריה: מתן אוטונומיה לשאר העמים בקיסרות, ונסיגת צבאות הונגריה מרומניה, מסרביה וממונטנגרו. בין ה-28 באוקטובר ל-31 באוקטובר הוביל קארויי את מהפכת החרציות כנגד קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ב-1 בנובמבר מונה על ידי הקיסר לראש ממשלת הונגריה.
מנהיג הרפובליקה
לאחר קריסתה הצבאית והמדינית של האימפריה האוסטרו הונגרית בנובמבר 1918 מצא עצמו קארויי כמנהיגה של האומה. המוניטין שיצאו לו כמתנגד התקיף ביותר למלחמה גרמו לכך שהוא יהיה הדמות אליה פנה ההמון לאחר סיומה. כן האמינו ההמונים כי קשריו של קארויי במערב יסייעו לו להשיג תנאים טובים להונגריה במשא ומתן על עתידה הטריטוריאלי והמדיני. ב-3 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק בין הונגריה ומדינות ההסכמה, וימים ספורים לאחר מכן, בלחץ ההמונים בווינה ובבודפשט ויתר אחרון שליטי הבסבורג, קרל הראשון, קיסר אוסטריה, על כיסאו.
ב-16 בנובמבר 1918 הכריז קארויי על הקמתה של הרפובליקה העממית (הדמוקרטית) ההונגרית. קארויי שלט באמצעות "מועצה לאומית" בה היו חברים אלמנטים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטים ומן המפלגה הרדיקלית הקטנה. בה בעת קמו ברחביה של הונגריה "מועצות מהפכניות" בדומה לאלו שקמו ברוסיה ב-1917 והביאו בסופו של דבר למהפכה. מצב זה נתן לקארויי אחריות רבה, שלא הייתה מלווה בסמכות.
מטרתם של קארויי, ושל שר הלאומים שלו אוסקר יאסי הייתה ליצור "שווייץ הונגרית", באמצעות פניה למיעוטים הלא מדיארים בגבולות הונגריה להישאר כחלק מן הרפובליקה החדשה. מאמץ זה נכשל לחלוטין. לאחר שנים של דיכוי דרישותיהם הלאומיות על ידי ההונגרים, העדיפו המיעוטים בהונגריה להצטרף למדינותיהם החדשות או הסמוכות - יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ורומניה.
תנאי שביתת הנשק היוו בעיה נוספת שלא היה בכוחה של הממשלה החדשה להתגבר עליה. באוקטובר 1918 חתמה הממשלה האוסטרו הונגרית על שביתת נשק בעיר פדובה באיטליה. מכיוון שהונגריה הייתה עתה עצמאית, רבים בקבינט טענו כי עליה לחתום על הסכמי שביתת נשק חדשים. קארויי נאלץ, בניגוד לשיפוטו, להסכים לדרישה זו, ובנובמבר חתמה הונגריה על הסכם חדש בבלגרד, עם מפקד כוחות מדינות ההסכמה בבלקנים, הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה. תנאים אלו היו גרועים בהרבה מתנאי ההסכם הקודם. עובדה זו הביאה לביקורת קשה על קארויי, אשר ממנו ציפו להשיג תנאים טובים יותר.
ממשלו של קארויי הפך למוקד של מתיחות בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה הגדולה במפלגות, ובין אנשי קארויי. הסוציאל-דמוקרטים החלו לכפות את דעתם. בדעת קארויי היה להעביר את האחוזות הגדולות במדינה לידי החקלאים המחזיקים בהן. הוא החל במתן דוגמה אישית כשחילק את אחוזות משפחתו הנרחבות לחקלאים. אך הייתה זו חלוקת האדמות היחידה שהתבצעה בפועל. היו אלה הסוציאל-דמוקרטים דווקא אשר טרפדו את המהלך, מן הסיבה שחלוקת האדמות ליושביהן מקדמת את הקפיטליזם. בטעות חמורה נוספת הורה קארויי על פירוק כוחותיה המזוינים של הונגריה. מהלך אומלל זה הביא לכך שבמהלך כל החורף של 1918 - 1919, פרצו הרומנים, היוגוסלבים, והצ'כים את קווי שביתת הנשק, במטרה להשיג לעצמם עוד נחלות, ולשפר את מצבם לקראת הדיונים על עתיד האזור.
בנוסף לכל אלו, היה עדיין המצור הכלכלי על הונגריה בעיצומו, כל עוד לא נחתם הסכם שלום. הונגריה סבלה ממחסור במזון, ומוות מתת תזונה הפך לחיזיון נפוץ. פליטים מטרנסילבניה ומגליציה סתמו את הדרכים. אספקת הפחם מגרמניה נותקה עם יצירת החיץ בין שתי הארצות בדמותה של המדינה החדשה - צ'כוסלובקיה. הונגריה הייתה תלויה בפחם הגרמני לקיומה. בחורף הקשה שהגיע, היו רבים ללא מקורות חימום נאותים, ורשת הרכבות הושבתה. כתוצאה מכך שבתה אף התעשייה, ורבים מצאו עצמם ללא עבודה. ממשלתו חסרת הניסיון והכושלת של קארויי התמודדה עם המצב באמצעות הדפסת כסף, ויצרה בנוסף לכל גם אינפלציה דוהרת.
נראה כי קארויי היה ליברל שמאלי בעל כוונות טובות, אך בלתי יעיל, והאיש הלא נכון בתפקיד נשיא הונגריה בתקופה זו. בני זמנו, והביוגרפים שלו מתארים אותו כחלש, שטחי, בלתי מעשי ונתון להשפעה, אשר רק שמו, מוצאו, וקשרי הנישואין שלו הביאו אותו למעמדו הרם.
ב-20 במרץ 1919 הציג הקולונל הצרפתי וי דרישה המורה לכוחות הונגריה לסגת משטחים נרחבים בממלכה. ההנחה הייתה כי מכתב וי מייצג את גבולותיה העתידיים של הונגריה. הסוציאל-דמוקרטים איחדו את מפלגתם עם מפלגתו הקומוניסטית של בלה קון, עיתונאי לשעבר אשר חזר מן השבי ברוסיה כשהוא נתון להשפעת אירועי המהפכה הרוסית, וקרא להקמת משטר קומוניסטי אף בהונגריה. אנשי המפלגה המאוחדת הכריזו על התפטרותו של קארויי. קארויי נאלץ להתפטר, ויצא לגלות בצרפת, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה לבריטניה. קארויי מעולם לא שב להונגריה. בגלות כתב את זיכרונותיו, אשר יצאו לאור בשנת 1925 תחת השם "נגד כל העולם". כרך נוסף בשם "זיכרונות: אמונה ללא אשליות" יצא לאור בשנת 1954.
אי-40
ארל סטיבנס (באנגלית: Earl Stevens ; נולד ב-15 בנובמבר 1967), הידוע גם בשם הבמה אי-40 (E-40), הוא ראפר, יזם ומשקיע אמריקאי מואלחו, קליפורניה. הוא היה חבר בהרכב ההיפ-הופ דה קליק (The Click) יחד עם בן דודו בי-לגיט, אחיו די-שוט ואחותו שוגה-טי. ב-1990 ארל הקים את חברת התקליטים Sick Wid It Records. הוא הוציא לאור יותר מעשרה אלבומים, השירים שלו נכנסו למספר רב של פסקולים של סרטים וגם ביצע מספר רב של הופעות אורח באלבומי ראפ.
1990 – 1999
ב-1990 ארל ביצע את הבכורה המוזיקלית שלו, עם שחרור המיני אלבום "Let's Side" כחבר בהרכב דה קליק. המיני אלבום הופק על ידי מייק מוסלי ועל ידי אל איטון ויצא לאור תחת חברת התקליטים Sick Wid It Records, שהוקמה על ידי ארל ב-1990. ב-1992 דה קליק הוציאו לאור את אלבומם השני, "Down and Dirty". בשנת 1993 ארל הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו, שנקרא "Federal".
ב-1997 ארל ובי-לגיט הוציאו לאור יחד את האלבום הכפול "Southwest Riders", שהגיע למקום ה-2 במצעד אלבומי הרית'ם אנד בלוז\היפ-הופ הכי טובים. באלבום התארחו אומנים רבים, כמו: דאב סי, מיסטיקל, טוויסטה, מאסטר פי, סילק דה שוקר, ברודה לינץ' האנג, ת'רי סיקס מאפיה, UGK ו-8Ball & MJG.
2000 – 2010
ב-2003 ארל התחיל להנחות את תוכנית הרדיו השבועית "E-Feezy Radio" שמשודרת בתחנת הרדיו KMEL. KMEL המשיכו לשדר את התוכנית עד לשנת 2008. לאחר שנגמר החוזה עם ג'ייב רקורדס הוא חתם בחברות התקליטים: בי.אם.אי רקורדינגס של ליל ג'ון ובאחים וורנר רקורדס. לאחר החתימה ארל התארח יחד עם שון פי (מההרכב YoungBloodZ) בסינגל "Snap Yo Fingers" של ליל ג'ון, שהגיע למקום ה-7 במצעד בילבורד הוט 100.
ב-14 במרץ 2006 ארל הוציא לאור את האלבום התשיעי שלו, "My Ghetto Report Card", שכלל את הסינגלים: "Tell Me When To Go" עם קיק דה סנייק ו-"U and Dat" עם טי פיין וקנדי גירל. האלבום הוכתר כאלבום זהב והגיע למקום ה-3 במצעד בילבורד 200. האלבום הופק על ידי ליל ג'ון, ריק רוק ודרופ-אי. באותה השנה ארל התארח בשיר "Dat's My Part" של די ג'יי שאדו, בשיר "Jellysickle" של טק ניין וברמיקס של השיר "It's Okay (One Blood)" של דה גיים, שבו התארחו 24 ראפרים נוספים.
בשנת 2008 ארל הוציא לאור את אלבומו העשירי, "The Ball Street Journal", שכלל את הסינגלים: "Wake it Up" עם אייקון ו-"Got Rich Twice" עם Turf Talk. ב-2009 ארל התארח בשירים: "Santana DVX" של הלהקה הקומית דה לונלי איילנד, "Booty Call" של BrokeNCYDE וב-"Kush Is My Cologne" של גוצ'י מיין (יחד עם באן-בי ודווין דה דוד).
ב-30 במרץ 2010 ארל הוציא לאור שני אלבומים: "Revenue Retrievin': Day Shift" ו-"Revenue Retrievin': Night Shift" .שני האלבומים כללו הופעות אורח של אומנים רבים, כמו: סנופ דוג, טו שורט, בובי וי ועוד.
2011 – היום
ב-26 במרץ 2012 ארל הוציא לאור שלושה אלבומי סולו, כשהוא קרא לסדרת האלבומים " The Block Brochure: Welcome to the Soil". באלבומים התארחו האומנים: ג'וסי ג'יי, 2 צ'יינז, טק ניין, סנופ דוג, טוויסטה, קנדריק לאמאר, טו שורט, אנדרה ניקטינה וטי פיין. ב-6 בנובמבר 2012 ארל וטו שורט הוציאו יחד שני אלבומים: "History: Mob Music" ו-"History: Function Music".
Indigo
Indigo הוא האלבום התשיעי של הזמר האמריקאי כריס בראון, האלבום יצא לאור ב-28 ביוני 2019 דרך RCA רקורדס. האלבום מסמן את האלבום הכפול השני של בראון אחרי Heartbrake On a Full Moon.
פיליס ג'ורג'
פיליס ג'ורג' (באנגלית: Phyllis George; 25 ביוני 1949 – 14 במאי 2020) הייתה דוגמנית ומגישת ספורט אמריקאית.
ביוגרפיה
ג'ורג' נולדה בדנטון, שבטקסס, היא למדה שלוש שנים ב ולאחר מכן עברה ללמוד ב  עקב כך שהאוניברסיטה העניקה מלגות למלכות יופי.
ב-1969 היא השתתפה לראשונה בתחרות מיס טקסס כמיס דנטון ושם הייתה מקום רביעי, בשנה שלאחר מכן התמודדה כמיס דאלאס בתחרות של מיס טקסס והפעם הייתה במקום הראשון.
באותה שנה נבחרה למיס אמריקה בתחרות הארצית, הארגון הפמיניסטי "Women's liberation movement" ביצע מחאה אודות התחרות.
באוגוסט 1971 היא ביקרה בווייטנאם ביחד עם מתמודדות נוספות במיס אמריקה, הם עבדו ביחד עם ארגון הצדקה "United Service Organizations".
במסגרת כהונתה כמיס אמריקה היא התארחה במספר תוכניות אירוח בטלוויזיה.
ב-1974 החלה לשמש כשדרנית ספורט בערוץ הספורט של CBS, בשנה לאחר מכן הצטרפה לצוות התוכנית "The NFL Today" והיא שידרה ממשחקי ה-NFL.
כאשת עסקים היא פתחה ב-2003 את העסק "Phyllis George Beauty", קו לשיווק מוצרי קוסמטיקה וקרמים לעור.
היא לקחה חלק בכתיבה של מספר ספרים.
בין 1977–1978 היא הייתה נשואה למפיק ההוליוודי רוברט אוונס.
ב-1979 נישאה לפוליטיקאי ג'ון י. בראון ג'וניור, באותה שנה הוא נבחר למושל קנטקי, כתוצאה מכך היא שימשה בין 1979–1983 כגברת הראשונה של קנטקי.
האינפלציה בישראל
האינפלציה בישראל ידעה עליות ומורדות במהלך השנים. לשיאה הקיצוני הגיעה האינפלציה בין השנים 1980–1985: שיעור האינפלציה השנתית הגיע לשיא של 445% (כלומר, המחירים עלו פי חמישה וחצי בממוצע בתוך שנה אחת בלבד) בשנת 1984. השיעור הגבוה ביותר של עליית המדד החודשית נרשם בחודש יולי של שנת 1985, והוא עמד על 27.49%. עליית המחירים המהירה והבלתי מבוקרת הביאה לכך שבמשך כמה שנים חושב תקציב המדינה בדולר אמריקאי במקום בשקלים, כיוון שאי אפשר היה לדעת בתחילת השנה מה יהיה ערך השקל בסופה. כמו כן, נוצר חוב חיצוני גדול מאוד שאיים להחמיר את המשבר הכלכלי, ונרשם שפל ביתרות מטבע החוץ של ישראל. האינפלציה נבלמה בסופו של דבר בעקבות תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, והחל משנת 2003 שיעורה נמוך מ-4% לשנה.
שיעור האינפלציה החל להאמיר בשנים 2021-2023, כחלק מעליית האינפלציה ברחבי העולם לאחר מגפת הקורונה. ב-2022 האינפלציה בישראל הייתה 5.3% (בחישוב שנתי), שיא של שני עשורים. האינפלציה הביאה להאצה במשבר הדיור, כך שהדירות בישראל התייקרו ב-17.8% בשנה. בתגובה לכך, העלה בנק ישראל את ריבית בנק ישראל מספר פעמים, עד לשיעור של 4.75% (נכון למאי 2023), וזאת לאחר שנים בהן הריבית בישראל שמרה על שיעור קרוב לאפסי. האינפלציה החלה לרדת.
מקום המדינה ועד המיתון שקדם למלחמת ששת הימים
עם הקמת המדינה שרר מחסור גדול במטבע חוץ ובעקבותיו מחסור חמור בכל מוצרי הצריכה, כולל מוצרי מזון בסיסיים. על מנת למנוע התייקרות סל המוצרים הבסיסיים לציבור הרחב, הונהגה מדיניות קיצוב ("צנע"). מדיניות זו, שהייתה כרוכה במשטר נוקשה של הקצבת מזון ומוצרים אחרים, מנעה את עליית המחירים לזמן מוגבל, אך עם ביטולה ההדרגתי שהחל בשנת 1951, עלו המחירים בשיעור חד, כך ששיעור האינפלציה בשנת 1952 הגיע ל-66%. מצב זה התאזן כשהחלו להגיע כספי השילומים מגרמניה. הממשלה השתמשה בכסף שהגיע מגרמניה המערבית כפיצוי על נזקי השואה לעם היהודי, כדי לממן את הגירעון הגדול בתקציבה. הודות לכך ירד שיעור האינפלציה. הירידה בשיעור האינפלציה נמשכה עד לסוף שנות ה-50, אולם, בראשית שנות השישים היא עלתה שוב, והגיעה ל-9% ב-1961 ול-10% ב-1962. התופעה הבולטת של שנים אלה הייתה העלייה ביבוא מוצרי צריכה, ולפיכך גידול בגירעון המסחרי. עקב כך, החליט שר האוצר דאז לוי אשכול לפחת את שער הלירה הישראלית בשיעור חד של 66%, כך ששער הדולר נקבע על 3 לירות, במקום 1.80 לירות לדולר עד אז. צעד זה לא הביא להפחתת הגירעון המסחרי, אולם המשך השילומים אפשר את הפחתת האינפלציה לרמה של 4% -5% (בחישוב שנתי) בשנים 1963 ו-1964. כשהסתיימה הזרמת כספי השילומים למדינת ישראל שוב עלתה האינפלציה לרמה של 6%-7% בשנים 1965 ו-1966.
בתקופה זו התמודדה ישראל עם משבר פוליטי, שבו התמודדו דוד בן-גוריון ולוי אשכול על הנהגת המדינה. בעקבות הבחירות לכנסת השישית ב-1965 נבחר אשכול לראשות הממשלה, ובן-גוריון פרש סופית מהפוליטיקה. אשכול ניסה להתמודד עם עליית האינפלציה באמצעות הקטנת תקציב המדינה והעלאת מיסים. בנוסף הסתיימו פרויקטים גדולים של המדינה שהעסיקו עובדים רבים: הקמת נמל אשדוד, השלמת המוביל הארצי והרחבת מפעלי ים המלח. הקטנת תקציב המדינה, בנוסף להקטנת הביקוש לעובדים, הובילו למיתון קשה בשנים 1966–1967. שיעור המובטלים הוכפל והגיע ל-10%. בשנת 1967 עלה מספר היורדים על מספר העולים לראשונה מאז קום המדינה. בשנים אלה שיעורי האינפלציה היו נמוכים ביותר, אולם התגברות האבטלה והעוני הביאו למצוקה קשה.
מרחב (CAT(k
במתמטיקה, מרחבי (CAT(k הם מרחבים מטריים מטיפוס מיוחד: המשולשים שלהם "דקים" יותר ממשולשי-ההשוואה במרחב סטנדרטי בעל עקמומיות קבועה k. העקמומיות של מרחבי היא לכל היותר k בכל נקודה. את המונח טבע מיכאיל גרומוב ב-1987, כראשי-תיבות של המתמטיקאים אלי קרטן (C), אלכסנדר אלכסנדרוב (A) וויקטור אנדרייביץ' טופונוגוב (T).
האינפלציה בישראל
ממלחמת ששת הימים ועד המהפך
מלחמת יום הכיפורים הייתה משבר פתאומי שיצר, בין היתר, גם משבר כלכלי חמור. חלק ניכר מהעובדים גויס לתקופה ממושכת, דבר שהוביל למיתון חמור בשנת 1974 ובשנים שאחריה. הממשלה המשיכה במדיניות של לקיחת הלוואות לצורך מימון גירעונותיה, אם כי בנוסף גדל הסיוע הכספי מארצות הברית, בעיקר בכל הקשור להוצאות על צבא וביטחון.
מרחב (CAT(k
ההפרדה האמיתית היא בין המקרים k<0, k=0 ו- k>0, מכיוון שמרחבי אפשר לכייל למרחבי  אם לשני הפרמטרים k ו- 'k אותו סימן. מרחבי (CAT(0 שלמים קרויים גם "מרחבי הדמר", על-שם המתמטיקאי הצרפתי ז'אק אדמר.
מרחבי המודל
עבור מספר ממשי k, מסמנים ב- \ M_k את המשטח היחיד שהוא פשוט קשר בעל עקמומיות קבועה k. לדוגמה, \ M_0 הוא המישור האוקלידי עם המטריקה הרגילה שלו; \ M_1 הוא ספירת היחידה במרחב האוקלידי התלת-ממדי, ו- \ M_{-1} הוא המישור ההיפרבולי.
האינפלציה בישראל
ממלחמת ששת הימים ועד המהפך
גובה החוב לגורמים בתוך מדינת ישראל, שעמד על 23.3% מהתמ"ג בשנת 1964, הגיע ל-38.8% מהתמ"ג בשנת 1973, ול-61.1% מהתמ"ג בשנת 1976.
מרחב (CAT(k
מרחבי המודל
אם k>0, הקוטר של המרחב הוא (אחרת הקוטר אינסופי).
משולשי השוואה
נקבע k ממשי. נניח ש- X הוא מרחב מטרי ו- T משולש שקודקודיו p,q,r; אם k>0, נניח שקוטר המשולש אינו עולה על. אז קיים ב-\ M_k משולש יחיד, עד כדי איזומטריה, שבו המרחקים בין הקודקודים שווים לאלה של T. משולש זה נקרא משולש ההשוואה של T.
האינפלציה בישראל
ממלחמת ששת הימים ועד המהפך
החוב החיצוני עלה מ-77.8% מהתמ"ג בשנת 1973 ל-103.9% מהתמ"ג בשנת 1976. באותה תקופה עמד תקציב הביטחון על כ-25% מההוצאה הציבורית. תשלומי ההעברה (קצבאות למעוטי יכולת) עלו משיעור של 5.4% מההוצאה הציבורית בתחילת שנות השישים ל-16% מההוצאה הציבורית אחרי מלחמת יום הכיפורים. ההוצאות על תשלומי הסובסידיה (לשם הוזלת מצרכי יסוד) עלה משיעור של 3.4% מההוצאה הציבורית בתחילת שנות ה-60, לשיעור של 12.9% אחרי מלחמת יום הכיפורים. מימון חלקי לכך נמצא באמצעות הגדלת נטל המס, שהגיע באמצע שנות השבעים לשיעור של קרוב ל-50% מהתמ"ג (כמעט כפול מגובהו עשור לפני כן). במשך חמשת החודשים האחרונים לממשלה ה-15 שלאחר מלחמת יום הכיפורים עלתה האינפלציה לשיעור שנתי של כ-65% (לעומת שיעור שנתי ממוצע של 14% ב-44 חודשי ממשלה זו שלפני המלחמה). בשלושת החודשים של הממשלה ה-16 קצרת הימים ירד השיעור השנתי של האינפלציה לכ-25% ובתקופת ממשלת רבין (עם שר האוצר יהושע רבינוביץ) שבאה לאחריה עלה שוב שיעור האינפלציה השנתית ל-34%.
בשנת 1977 התחולל המהפך - בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית נבחר מנחם בגין ראש תנועת הליכוד לראשות הממשלה. עד עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 נוהל המשק הישראלי בצורה ריכוזית ומבוקרת, כשחופש הפעולה הכלכלי מוגבל במגוון דרכים כמו איסור על רכישת מטבע חוץ, מכסים גבוהים על יבוא מוצרי צריכה, תמיכות וסובסידיות ומערכות הצמדה הדדית בין מגזרים שונים בתחום השכר והמחירים. חלק ניכר מהפעילות העסקית במשק רוכז בידי חברות גדולות בבעלות ציבורית, של הממשלה, חברת העובדים, הסוכנות היהודית וכדומה.
מרחב (CAT(k
תנאי \ \mbox{CAT}(k)
המרחב X נקרא מרחב , אם כל משולש גאודזי (שקוטרו, אם k>0, אינו עולה על ), מקיים את תנאי. אומרים שמרחב מטרי (אפילו אם אינו גאודזי) הוא "בעל עקמומיות k לכל היותר", אם לכל נקודה שלו יש סביבה קמורה-גאודזית (סביבה הכוללת עם כל שתי נקודות גם קו גאודזי המחבר אותן), המקיימת את תנאי. מרחב בעל עקמומיות 0 לכל היותר הוא "מרחב בעל עקמומיות שאינה חיובית".
האינפלציה בישראל
האינפלציה גואה
כאשר עלה הליכוד לשלטון בשנת 1977 מינה ראש הממשלה מנחם בגין את שמחה ארליך לשר האוצר בממשלתו הראשונה. בגין הבטיח כי "אנחנו ניטיב עם העם" וארליך הבטיח לציבור בישראל "שחרור מכבלי הסוציאליזם" (כלשונו) והנהגת כלכלה חופשית ברוח עקרונות המפלגה הליברלית הישראלית אליה השתייך. במסגרת מה שזכה לכינוי "המהפך הכלכלי" הוא ביצע מספר רפורמות פיסקליות מוגבלות (רפורמות במבנה תקציב המדינה), בעיקר בתחום המסחר במט"ח וההגבלים על היבוא, אבל התרכז בעיקר בביצוע שינויים רדיקליים בתחום המוניטרי, שהראשי שבהם הוא פיחות משמעותי בשער הלירה הישראלית מול הדולר. ארליך ניסה להרחיב את הרפורמות הפיסקליות ולבצע שינויים משמעותיים במבנה המשק, ובעיקר במבנה השכר במגזר הציבורי. הרפורמות האלה נתקלו בקשיים מכמה סיבות: איגודי העובדים ובפרט ההסתדרות הכללית נותרו בשליטת מפלגת העבודה שהנהיגה את האופוזיציה. כמו כן, רוב האליטה הכלכלית – מנהלי חברות ומפעלים ואנשי עסקים – היה מזוהה אז עם מפלגת העבודה. מעבר ליריבות הפוליטית, היה פער אידאולוגי עמוק בין הממשלה החדשה לבין ההסתדרות הכללית ואיגודי העובדים הוותיקים. הגיבוי שנתן ראש הממשלה בגין לשר האוצר ארליך היה מוגבל, ובנובמבר 1979 התפטר ארליך מתפקידו.
הרפורמות כשלו, ושיעור האינפלציה שהיה גבוה ממילא הוסיף לעלות והגיע בשלהי כהונתו של ארליך לכ-100% בחישוב שנתי. נוצר מצב שבו הממשלה צמצמה את שליטתה בתחום המוניטרי, בעיקר בקביעת שערי החליפין של המטבע המקומי, אולם לא הגבילה את הוצאותיה. התוצאה הייתה הדפסת כסף כמעט בלתי מרוסנת על ידי הממשלה (באמצעות נטילת הלוואות מבנק ישראל) ופיחות הולך וגובר בשער המטבע המקומי. בשנים 1979 עד 1985 הייתה עליית המדד השנתית בשיעורים של למעלה מ-100%. ניסיונותיו של מחליפו של ארליך, שר האוצר יגאל הורביץ, להתמודד עם הסחרור האינפלציוני באמצעות מדיניות מרסנת וצמצום הגרעון התקציבי (הוא נודע במטבעות הלשון שלו "אין לי" ו"משוגעים רדו מהגג") לא זכו לגיבוי ותמיכת הממשלה, והוא התפטר בינואר 1981. בימיו של הורביץ כשר אוצר הוחלפה הלירה הישראלית בשקל. ההחלפה נועדה לתת למטבע המקומי שם עברי, אולם עקב ירידת ערך הלירה הוחלט ששוויו של השקל יהיה 10 לירות, כדי להקל על עריכת חשבונות.
מרחב (CAT(k
דוגמאות
המרחב האוקלידי (מכל ממד) הוא. המרחב ההיפרבולי (מכל ממד) הוא. ספירת היחידה (בכל ממד) היא  (אבל לא ). ספירה ברדיוס r (ולכן מעקמומיות ) היא. כל מרחב נורמי המקיים איזשהו תנאי הוא מרחב מכפלה פנימית.
אם מנקבים את המישור האוקלידי בנקודה, המרחב הנותר אינו גאודזי, ולכן אינו. מאידך, לכל נקודה יש סביבה קמורה-גאודזית שהיא, ולכן המישור המנוקב הוא מרחב בעל עקמומיות שאינה חיובית.
האינפלציה בישראל
האינפלציה גואה
יורם ארידור מונה לשר אוצר אחרי הורביץ ומדיניותו אופיינה בניסיון להסיר מגבלות, בעיקר בתחום המסחר במטבע זר ומכסים על מוצרי צריכה מיובאים. הוא כינה את מדיניותו "הכלכלה הנכונה" ובגין הצהיר בנאום כי מטרת המדיניות החדשה "להיטיב עם העם". רבים ראו במדיניותו של ארידור ניסיון לחזק את מעמד הממשלה חודשים ספורים לפני הבחירות, ולפיכך כינו אותה "כלכלת בחירות". ארידור המשיך בתפקידו ובמדיניותו הזו גם לאחר הבחירות הבחירות לכנסת העשירית שבה זכתה הקואליציה שבמרכזה מפלגת הליכוד ברוב דחוק.
מרחב (CAT(k
דוגמאות
עץ הוא מרחב לכל k.
כל מרחב, עבור k<0, הוא מרחב. בפרט, מרחבים כאלו הם כוויצים.
האינפלציה בישראל
האינפלציה גואה
בתקופת כהונתו של ארידור הותר לאזרחים ישראלים להחזיק ברשותם מטבע זר (במגבלות מסוימות), וכן הוזלו מאוד מחיריהם של מוצרי חשמל ומכוניות בזכות הפחתת המכסים. הדבר עורר "בהלת קניות" – אזרחים רבים מיהרו לנצל את הוזלת המחירים שיזמה הממשלה, דבר שהביא את הסוחרים להעלות את המחירים כדי ליהנות מרווחים גדולים יותר. כמו כן היבוא גדל כדי לספק את הביקושים הגדולים, דבר שהעלה את הגירעון המסחרי, והקטין באופן ניכר את יתרות מטבע החוץ של המדינה. הממשלה לא הצליחה להפחית את הוצאותיה, בפרט לנוכח העובדה שב-1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה, שהטילה הוצאות גדולות נוספות בתחום הביטחון. בשנת 1983 התחולל משבר נוסף – התמוטטות הבורסה בעקבות פרשת ויסות מניות הבנקים. פרשה זו, שהובילה להקמת ועדת חקירה ממלכתית ולהדחת ראשי הבנקים והעמדת חלק מהם לדין, הביאה לחיסול חסכונותיהם של אזרחים רבים, וכמעט שהביאה לעוני חסר תקדים. המדינה פתרה את הבעיה באמצעות התחייבות לרכוש את מניות הבנקים מן הציבור (צעד שמשמעותו בפועל הייתה הלאמת הבנקים). התחייבות זו הייתה כרוכה בהוצאות גדולות נוספות. תוצר-לוואי של התמוטטות הבורסה הייתה הסתבכות המושבים והקיבוצים בחובות ענק שנבעו מספקולציות בורסאיות. בנקודה זו, נדמה היה כאילו מאבדת הממשלה את השליטה במשק – החוב הלאומי זינק בשנה אחת ב-12 אחוז והגיע לשיעור של 212% מהתמ"ג. שיעור שמשמעותו הייתה משבר פיננסי חמור בתוך שנתיים או שלוש.
מרחב (CAT(k
תכונות של מרחבי \ \mbox{CAT}(k)
יהי X מרחב.
היפרבוליות
כל מרחב (עבור \ k<0) הוא מרחב היפרבולי. מרחב הוא היפרבולי אם ורק אם אין לו תת-מרחב איזומטרי למישור האוקלידי  (עם המטריקה הרגילה).
האינפלציה בישראל
האפקטים הכלכליים חברתיים של תקופת האינפלציה הגבוהה
המשבר האינפלציוני של שנות השמונים האיץ תהליכים משבריים שהחלו להתרחש בחברה הישראלית עוד קודם לכן. הגידול הניכר בהוצאות הביטחון למימון ארבע מלחמות בתוך 15 שנה, החזקת שטחים שגודלם פי ארבעה מגודלה של ישראל לפני 1967, הצמצום הניכר בהיקף העלייה ועזיבת אזרחים רבים את הארץ, ומדיניות כלכלית לא-עקבית של הממשלות השונות, גרמו להתערערות הדרגתית של המערכות החברתיות והכלכליות במדינה. גורמים כלכליים בולטים בישראל, ובמיוחד הקיבוצים והמושבים, גופים הסתדרותיים וחברות "חברת העובדים" התרגלו במשך שנים להסתמך על כך שממשלת ישראל תממן אותם בשעת הצורך. הקיבוצים, שהיו גורם מוביל בתחומי החקלאות והתעשייה, שקעו בספקולציות פיננסיות כגון השקעות קצרות טווח בבורסה וספקולציות על שיעורי ריבית בהשוואה לשיעורי האינפלציה. כל הבנקים הגדולים, פרטיים וציבוריים, היו מעורבים בפרשת ויסות מניות הבנקים. בציבור התפשטה תחושה של השחתת המערכות הציבוריות הוותיקות. במקביל נוצר משבר במנגנון התמיכה החברתית. הוצאות המדינה על תשלומי העברה (קצבאות) הגיעה לרמה חסרת תקדים, עקב הגידול הטבעי באוכלוסייה, בעיקר אוכלוסיות הילדים והזקנים, שהן האוכלוסיות העיקריות שהיו זכאיות לקצבאות מיוחדות. סיבות נוספות לגידול בתשלומי ההעברה היו גיוס חיילים רבים עקב המצב הביטחוני המתוח, ועליית מספר המובטלים והעניים עקב התמוטטות מפעלים וחברות.
בלימת האינפלציה
הבחירות לכנסת ה-11 הוקדמו ביותר משנה ונערכו ביולי 1984. הן הביאו להקמת ממשלת אחדות לאומית, תחילה בראשות ראש מפלגת העבודה שמעון פרס וכעבור שנתיים בראשות ראש תנועת הליכוד יצחק שמיר. שר הביטחון בממשלה זו היה יצחק רבין ממפלגת העבודה, ושר האוצר היה יצחק מודעי מהמפלגה הליברלית, שהייתה חלק מתנועת הליכוד. ב-1985 הציגו ראש הממשלה ושר האוצר את תוכנית הייצוב הכלכלית. התוכנית חייבה הגבלת עליית השכר בשיתוף עם ההסתדרות, הוצאת צווי חירום להקפאת מחירים, איסור על החזקת מטבע זר בידי אזרחים פרטיים, הקפאת שער הדולר, וצמצום ניכר בהוצאות הממשלה. בין המעצבים של התוכנית היה הפרופסור מיכאל ברונו, שמונה מאוחר יותר לנגיד בנק ישראל. התוכנית הצליחה לבלום את האינפלציה בישראל, ולהוריד אותה לשיעור של עד 30% בשנה בשנים הראשונות להפעלתה, ובסופו של דבר לשיעור של 10-15% בחישוב שנתי. תוכנית הייצוב כללה קיצוץ משמעותי בסובסידיות של הממשלה למצרכים חיוניים, דבר שעורר מחאה, אולם מדיניות הקפאת המחירים זכתה לשיתוף פעולה מלא של הציבור. למעשה, לממשלה היו אמצעים מועטים בלבד לאכיפת צווי החירום, אולם רוב הציבור קיבל בברכה את המדיניות, וסירב לקנות מוצרים במחירים גבוהים מהמחירים הרשמיים שפורסמו. במשך תקופה ממושכת הייתה יציבות במחירים, ואפילו החלה ירידה מסוימת. הממשלה ביטלה את צווי הפיקוח על המחירים בהדרגה.
המדיניות הכלכלית שכוננה בשנת 1988 תחת ממשלתו של יצחק שמיר, שכללה ליברליזציה מודרגת של הכלכלה, פתיחת תחומים רבים במשק לתחרות, הפרטה, ומדיניות מוניטרית ופיסקלית זהירה (במיוחד תחת שר האוצר משה נסים) אומצו בקווים כלליים על ידי רוב הממשלות שבאו אחרי כן, כולל הממשלות שבראשות מפלגת העבודה (בשנים 6–1992 ו-1999–2000).
ב-1989 נכנסה לתוקף רצועת הניוד שהובילה לאחר תשע שנים לביטול התערבות בנק ישראל במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-90 ירדה האינפלציה לשיעור של פחות מ-10%, ובשנת 2000 נרשם שיעור קרוב ל-0%. גם בשנים שלאחר מכן הייתה האינפלציה נמוכה, ואפילו שלילית. ירידה זו נבעה ממדיניות מוניטרית מחמירה של בנק ישראל, שכללה בעיקר ריבית גבוהה על הלוואות. בנוסף נעשו שינויים במבנה המשק. רוב הגורמים הכלכליים המרכזיים בשוק בתחילת שנות השמונים, לבד מהבנקים, נעלמו או נדחקו לשולי הפעילות במשק הישראלי.