cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סדרת המקלו
מהות היצירה
הלחשים במקלו מכוונים ישירות נגד המכשפה (וזה לרוב מכשפה, ולא מכשף, אם כי גם כנגדם ישנם כשפים), כאשר ישנם לחשים אשר הוסבו ממטרתם המקורית (בנוסחים קדומים יותר) למטרת המלחמה במכשפות וכשפיהן. חלק מהלחשים נלקחו מלחשים פשוטים יותר, צדדיים יותר, והוכנסו לנוסח הקנוני של המקלו, אולי במטרה לשמר אותם.
סדרת המקלו היא מבין היצירות שנחשבות קלאסיות מתוך הספרות המסופוטמית, והיא מהארוכות ביותר – אם לא הארוכה ביותר – אשר משלבת הן שירה, הן מאגיה והן מידע תרבותי עשיר על אורח החיים המסופוטמי.
הנוסח הקנוני
כל לחש בסדרה מתחיל בדגם ÉN, ומסתיים בדגם הלחש TU6 ÉN, ובלוח הביצוע, מפנים אליו באמצעות ציטוט השורה הפותחת של הלחש, למשל׃ ובריטואל׃
Roots Club
Roots Club היא מסעדה יוקרתית שמכילה גם אולם קייטרינג ובית קפה, הממוקמת בעזה.
המועדון ממוקם ברחוב קהיר שנצא ברובע רימאל היוקרתי בעזה. המועדון כולל כ-3 פינות אוכל שונות בהם בית קפה, אזור הקייטרינג ומסעדת השורשים.
המסעדה הובאה לתשומת לב עולמית על ידי העיתונאי הבריטי טום גרוס בעת שפרסם באתר האינטרנט שלו מספר תצלומים שלוו בטענתו על יצירת כתבות כוזבות והפצת פייק ניוז שמטעה באופן שיטתי ומובילה לרושם השגוי שאנשים גוועים ברעב בעזה בגלל הממשל הישראלי, בתמונות נראה בין היתר מועדון השורשים היוקרתי, המסעדה קיבל גם ביקורת על ידי מבקר מסעדות שתיאר את האווירה בה כ"אווירה שמזכירה את המועדונים הכפריים האנגלו-הודיים של התקופה הקולוניאלית" וכן ביקורת של לונלי פלאנט שהגדירה את המסעדה כ"המסעדה הטובה ביותר בעזה".
סרו יפני
סרו יפני (שם מדעי: Capricornis crispus; מוכר גם בכינוי היפני קאמושיקה) הוא מין של אנטילופת-עז בינונית בסוג סרו האנדמי לאיי יפן. הוא תואר לראשונה בשנת 1836 ושמו המדעי השתנה מספר פעמים עד שהגיע לשם הנוכחי. המין הקרוב ביותר אליו מבחינה גנטית הוא הסרו הטאיוואני האנדמי לאי טאיוואן הסמוך ליפן. בעבר סווג בתקופה מסוימת בסוג גוראל.
הסרו היפני הוא בעל חיים בגודל בינוני ובעל פרווה צמרית-מדובללת בצבע שחרחר-לבנבן, המשתנה מעט בין העונות. לשני המינים יש קרניים קצרות ועבות המתעקלות לאחור והן מזכירות את קרני העיזים. סרו זה חי ביערות הרריים צפופים שבהם הוא ניזון מעלים, עשבים ושתילים. הוא בעל חיים יומי הפעיל בעיקר בשעות הבוקר והערב, לעיתים בבדידות ולעיתים בזוגות או קבוצות קטנות. הסרואים היפנים טריטוריאליים, ומסמנים את שטחם על ידי הפרשות מבלוטות הריח הסמוכות לעין. הטריטוריה של הזכרים והנקבות עשויה לחפוף ברובה.
טקסונומיה, גנטיקה ואטימולוגיה
הסרו היפני מסווג בסוג סרו הכולל 5 מינים נוספים מלבדו, והוא משויך לשבט צפירים שבתת-משפחת היעלים בו נמצאים מרבית מיני קבוצת "אנטילופות-עז". בין המינים בקבוצה זאת ניתן למנות את הטאקין, הצפיר, הטאר ועוד. השם שניתן לקבוצה מתייחס לכך שהמינים דומים וקרובים גנטית לעיזים, ולאידך יש להם מספר מאפיינים גופניים או אקולוגים כשל צבאים ואנטילופות, כדוגמת רגליים ארוכות יחסית, יכולת ריצה וקפיצה טובה ותזונה המורכבת מפירות ועשבים. הסיווג של מיני הסרו אינו ברור דיו, ויש המשייכים אותם לסוג הזוטר יותר - גוראל, אף על פי שניתוח מולקולרי אינו תומך בסיווג זה. הסרואים בניגוד לגוראלים מתאפיינים בבלוטת ריח עגולה סמוך לעין, הם גדולים ומוצקים, וקרניהם ארוכות יותר. מבחינה גנטית המין הקרוב ביותר לסרו היפני הוא הסרו הטאיוואני (Capricornis swinhoei) האנדמי לטאיוואן, והשניים נבדלים משאר מיני הסרו בכך שאוזניהם קצרות יותר ורחבות, יש להם פרווה עבה וצפופה והרעמה שלהם קצרה יחסית. למעשה ההבדל הגנטי בין השניים קטן והקריוטיפ שלהם זהה ברובו: לסרו היפני המספר הגנטי הוא 60 כרומוזומים ואילו לסרו הטאיוואני 50; הסרו הטאיוואני נבדל מהסרו היפני בכך שהוא קטן יותר עם פרווה קצרה וחלקה בצבע חום-שוקולד כהה, ויש לו כתם כתום-צהבהב סביב הסנטר והגרון. מעמדו של הסרו הטאיוואני לא היה ברור בעבר, ואפילו כיום חלק מהטקסונומים מתייחסים אליו כתת-מין של הסרו היפני.
הסרו היפני תואר לראשונה על ידי הזואולוג הגרמני יעקב קנראד טמינק בשנת 1836, והלה העניק לו את השם המדעי "Antilope crispa" כלומר: "אנטילופה מתולתלת"; נתינת שם זה מראה על כך שהזואולוגים לא ידעו בתחילה כיצד להתייחס לבעל החיים החדש, כיון שמצד אחד היה דומה לעז ולאידך היה בעל מאפיינים של אנטילופה. הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי נתן לסרו את שמו המדעי הנוכחי "Capricornis crispus" בשנת 1846, שפירושו בלטינית הוא "חיה בעלת קרני עז ופרווה מתולתלת". השם המדעי שונה מאז מספר פעמים: הזואולוג הצרפתי פייר מארי הודה, שינה מעט את הסיומת של שם הסוג בשנת 1898 ל-"Capricornulus" (הפירוש של "ulus" הוא "קטן"), ואת השם של המין שינה פעמיים באותה שנה ל-"pryerianus" ול-"saxicola" ("שוכן צוקים"). בתקופה מאוחרת יותר החוקרים קולין גרובס האוסטרלי ופיטר גרב האנגלי החזירו את השם המדעי של המין - "crispus", אך מאידך העבירו את מיני הסרו לסוג גוראל בשנת 1985, וכתוצאה מכך השם המדעי של הסוג שונה ל-"Naemorhedus" שפירושו "עז חורש\יער קטנה". לבסוף פיטר גרב העביר את הסרואים חזרה לסוג נפרד בשנת 2005, והסרו היפני קיבל חזרה את השם המדעי שניתן לו על ידי ג'ון אדוארד גריי. השם הרשמי "סרו" מקורו בכינוי הודי שניתן לסרו ההימלאיה בקשמיר.
קרניים
הסרו היפני מתאפיין בזוג קרניים משולשות דמויות פגיון או סכין מעוקלת, והן עבות יחסית לשאר המינים. המבנה של הקרניים הוא כדלהלן: הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה בקוו ישיר עם המצח, ולרוב מתעגלת בעדינות או בחדות לאחור; לעיתים קרובות הקרן תצמח בעיקום לצדדים עם מראה של "V" עקום. הקרניים ממוקמות במרכז הקודקוד - במרחק שווה מהעיניים ומהאוזניים. בבסיס יש בין הקרניים רווח של כ-4 ס"מ, שעולה ומתרחב ככל שאורכה של הקרן גודל. הקרניים עבות לכל אורכם ולעיתים רק בבסיס, כשהקצוות יהיו תמיד צרות וחדות; עובי הקרן הממוצע בבסיס הוא 3 ס"מ. הקרן תסתיים בשפיץ צר וחד או לחלופין בשפיץ משולש ועבה. לאורך הקרניים יש כ-9 טבעות רוחביות בולטות שגורמות לקרן להזכיר בורג, ולעיתים הקרן מוקפת רק בחצאי טבעות סביב צדדיה וחלקה האחורי, בעוד שהחלק הקדמי יהיה חלק ושטוח. בקצוות הקרן תהיה חלקה בכל מקרה.
הקרניים מתחילות להתפתח בגיל 4 חודשים והן ממשיכות לגדול לאורך חייו של הסרו. איכות הסביבה (טמפרטורות, תזונה וכדומה) משפיעה על אופן הגדילה של הטבעת הראשונה, וכתוצאה מכך גם על מבנה הקרן. האורך והעקמומיות של הקרן כמו גם העובי ומספר הטבעות הרוחביות מעידות על גילו של הסרו: ככל שהסרו מבוגר כך גם קרניו יהיו עבות וארוכות בהתאם עם עקמומיות בולטת ומספר טבעות גדול יותר. צבע הקרניים הוא אפור-שחרחר, אפור בהיר, אפור כחלחל או חלודה בהיר; הקצוות עלולות להיות כהות יותר משאר חלקי הקרן. הן לזכרים והן לנקבות של הסרו היפני יש קרניים, ולזכרים הקרניים עבות וכהות יותר אם כי לא באופן מרוגש כל כך. לנקבות הקרניים גם נוטות להיות מחורצות באופן ברור.
מראה חיצוני
לסרו היפני יש פרווה עבה וסמיכה ביותר עד כדי כך שהיא בעלת מראה של סיבי צמר, והיא נותנת לסרואים אלה מראה של "דובים" קטנים. הפרווה מורכבת משערות צפופות בעובי של 10 ס"מ מינימום, והיא מגנה עליו מטמפרטורות קפואות בבית גידולו ההררי והמושלג; היא נוטה להיות עבה במיוחד בפלג האחורי, בחזה, בצוואר ובחלקים העליונים של הרגליים, וקצרה מעט או דלילה ביותר באזור הפנים, החרטום והשפתיים. הפרווה נוטה להתקצר ולהתבהר בקיץ, והיא גם בהירה יותר אצל הפרטים החיים בחלקים הצפוניים של יפן.
מבנה ומידות גוף
לסרו היפני גוף מוצק באורך בינוני, עם צוואר וראש קצרים ורחבים. הוא בעל חרטום רחב ומשולש, וזנב קצר ורחב. אף על פי שרגליו נראות קצרות בשל עובי הפרווה, בפועל הן ארוכות יותר משל עיזי וכבשי הבר. האוזניים שלו גדולות ורחבות ובעלות קצוות מחודדות, אך הן קצרות יותר משל מרבית הסרואים. השילוב של החרטום והאוזניים המשולשים יחד עם הפרווה הארוכה והעבה, נותנת לסרו מראה זאבי או דובי. בלוטות הריח החזיתיות שבצידי העיניים מפרישות ריח חמצמץ-מתקתק של חומצה אצטית; מלבדם יש בלוטות ריח מפותחות גם בתחתית הפרסות. לנקבות יש 4 פטמות. האף גדול ושחור עם נחיריים עגולים ורחבים, והעיניים בינוניות וזהובות עם אישוני-אליפסה שחורים בדומה למרבית היעלים.
לסרו היפני צומחות 32 שיניים קבועות עד גיל 30 חודשים, והצד הפנימי שלהם הופך להיות מושחר עם הזמן בחומר הקשה להסרה - סביר להניח על ידי שרף עצים שאותו הם מלקקים. ללשון הסרו היפני יש קודקוד בקצה בצורת "V", בניגוד לצורת ה-"U" אצל שאר הסרואים. פרסותיו של הסרו גדולות, קצרות וחזקות, והן שסועות במרכזן בדומה לשאר מעלי הגרה. הזכרים ככל הנראה גדולים במעט מהנקבות, ואף על פי שישנם הבדלים מורפולוגים מסוימים ביניהם, באופן כללי המין הוא בעל דו-צורתיות זוויגית חיצונית נמוכה מאוד. ייתכן הבדל בגודל הפרטים לפי המיקום הגאוגרפי. מידות הגוף של הסרו היפני: גובה הכתפיים: 85-65 ס"מ. אורך הראש והגוף: 130-80 ס"מ. אורך הקרניים: 15-8 ס"מ. אורך האוזניים: 11-9 ס"מ. אורך הזנב: 16-6 ס"מ. משקל: 45-25 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
הסרו היפני כשמו אנדמי ליפן, והוא מצוי באיים: צפון ומרכז הונשו, מזרח שיקוקו ומזרח קיושו, אך נעדר מהאי הוקאידו. להלן תפוצתו באזורים ובמחוזות ביפן: בית גידולו של הסרו היפני הוא בעיקר ביערות ומדרונות הרריים בגבהים של 2,600-1,000 מטר מעל פני הים כדוגמת הרי אקאישי, הרי הידה, הרי קיסו והרי אואו. הסרו מעדיף יערות גשם ממוזגים, אך למרות זאת ניתן למוצאו גם ביערות מחטניים רחבי-עלים או ביערות סוב-אלפיניים המורכבים מעצי אלון יפני ואשור יפני. מלבד זאת הם מצויים גם בצוקים, סלעים, עמקים, מרעה וטונדרה אלפינית, ואפילו במטעים חקלאיים של עצי מחט צעירים. בתקופת החורף, בית הגידול של מין זה מכוסה בשלג עמוק. הסרו היפני מאכלס את בית הגידול הקר ביותר ממיני הסרו, והטמפרטורות בתחומי מחייתו עלולות להגיע בחורף ללפחות 10 מעלות מינוס במרומי ההרים. כמות המשקעים הממוצעת היא 2,500-1,000 מילימטר לשנה.
אספקת המזון וצמחייה למסתור היא הגורם המשפיע ביותר על בחירת בית הגידול. בחורף, שלג גבוה עשוי להפחית את צפיפות האוכלוסייה באופן זמני. ההשפעה של הפעילות האנושית על צפיפות אוכלוסיית הסרו משתנה: מצד אחד כריתת יערות מפחיתה את בית הגידול של הסרו, ולאידך מטעים חקלאיים של ארזים ואורנים משפיעים באופן חיובי על הסרו מכיוון שהם מספקים לו כמות גדולה של מזון. הסרואים עלולים לבלות 5–10 שנים במטע צעיר, וינטשו אותו בהדרגה ככל שהעצים יתפסו גובה - בשל חוסר הגישה לעלים והענפים.
פעילות
הסרו היפני פעיל במיוחד בשעות הבוקר והערב ובעבר נחשב בשל כך כבעל חיים פעיל יום, אולם מחקרים אחרונים באמצעות רדיו-צווארון מצביעים על פעילות רחבה בשעות הלילה המאוחרות כמעט כמו ביום. את שעות המנוחה בצהריים ובלילה הוא מבלה בדרך כלל באזורי מחסה - לרוב במערות, מתחת לצוקים או מדפי סלע. התנועה של הסרו היא די איטית וזהירה ונראית מגושמת, אך למרות הרושם המטעה הוא מהיר וזריז מאוד, והוא צועד ביציבות ובבטחה על פני סלעים ומדרונות; לעיתים קרובות הוא קופץ ומדלג בזריזות מסלע לסלע, ומהירותו באה לידי ביטוי בעיקר כאשר הוא נמלט מסכנה. הסרואים היפנים ידועים בכך שהם נוהגים לעמוד בנקודות תצפית גבוהות לפרקי זמן ארוכים; התנהגות זו משמשת כנראה לצורך איתור טורפים, אבל יכולה באותה מידה גם לשמש לזיהוי סרואים יריבים שחודרים לשטח. הסרו היפני יוצר בצמחייה מערכת נתיבים שבה הוא צועד באופן קבוע, עם מקומות ספציפיים לעשיית צרכים או למנוחה.
מערכת חברתית
הסרו היפני הוא בעל חיים בודד בדרך כלל, וב-1996 למשל, 79% מהתצפיות היו על פרטים בודדים. צורות חברתיות אחרות הן זוגות (זכר ונקבה) או בקבוצות משפחתיות קטנות (זכר, נקבה וצאצאים), אם כי לרוב הן זמניים. זוגות סרואים עלולים להיווצר בעיקר מסוף הסתיו או תחילת החורף עד תחילת האביב, אם כי גם בתקופות כאלה הם נעים באופן עצמאי לעיתים קרובות. קבוצות משפחתיות נפוצות בעיקר מההמלטה עד תקופת הסתיו כאשר הזכר עוזב. צפיפות האוכלוסייה משתנה בחדות בין האזורים מ-1 עד 15 פרטים לקמ"ר, והיא משתנה גם בין העונות.
התקשורת של הסרו היפני מתבצעת בעיקר על ידי הריח החזק שמופרש מהבלוטות. ייתכן שהסיבה לכך שהתקשורת הכימית מהווה את צורת התקשורת העיקרית אצל הסרו, היא משום שהוא בעל חיים בודד שנתקל לעיתים רחוקות יחסית בפרטים אחרים מאותו המין. הנקבות משתמשות גם בתקשורת קולית כדי לקרוא לגדי שלהם. תקשורת קולית וחזותית מתבצעות בעיקר בשעות סכנה, בעוד שתקשורת פיזית תהיה בעיקר בעונת הרבייה בין הזכר לנקבה.
תזונה
באופן כללי הסרו היפני הוא בעל חיים אוכל עשב, אך הוא ניזון בצורה נרחבת גם מעלים בשרניים, עלים מחטניים, שתילים, שיחים, צמחי מרפא, עשבי תיבול, זרעים, קליפות, בלוטים, אגוזים וניצנים ולעיתים גם פרחים ופירות. בחצי האי שימוקיטה זוהו לפחות 114 מיני עשבים בתזונה שלהם. בצפון האלפים היפנים התזונה מורכבת מ-95 מיני צמחים, כאשר קארקס (מין גומא) וסאסא (מין חזרן) בעלי עדיפות גבוהה על הסרו כאשר יש שלג כבד. מניתוח היסטולוגי של צואת הסרו זוהו הענפים של אורן לבן יפני, ברוש טוג'ה, ברוש מצוי, אלנוס, שזיף יו-יפני, עץ תות, אקובה יפנית (מהבקעצוריים) וקריפטומריה.
התזונה משתנה בין החורף לקיץ ומשתנה גם בין האזורים בהתאם לסוגי הצמחייה הזמינה. הסרו הוא מעלה גרה עם קיבה המחולקת לארבעה מדורים, ויש לו רמות גבוהות של מינרלים באיברים וברקמות בשל הריכוז הגבוה שלהם בפריטי המזון שלו. צריכת המזון היומית של הסרו בשבי היא 6,300-5,610 גרם לנקבות ו-4,150 גרם לזכרים. מחקרים מצביעים על כך שאפילו לחורפים קשים במיוחד אין השפעה משמעותית על צריכת המזון של הסרו, ומשערים שהסרו חי בשטחו בדידות כדי להבטיח אספקה סדירה של מזון.
רבייה ומחזור חיים
הסרו היפני נחשב לבעל חיים מונוגמי - כלומר, הזכר והנקבה מתרבים עם בן זוג יחיד. עם זאת, במחקרים מ-1996 נמצא שבסביבות 30-20% מהזכרים הם פוליגמיים המתרבים לפחות עם שתי נקבות. שטחה של הטריטוריה הוא שיקבע לרוב את מערכת הרבייה של הסרו: במקרים ובהם תהיה חפיפה מלאה בין שטח הזכר לשטח הנקבה הזוג יהיה לרוב מונוגמי (במיוחד באזורים שבהם יש סרואים מועטים), בעוד שחפיפה של זכר עם שטחים של מספר נקבות תגרום לו להיות פוליגמי. הקרבות בין הזכרים על השליטה בטריטוריה מורכבות בעיקר מנגיחות בראש ובבטן עם קרני-הפגיון הקטלניות שלהם, כשהמנצח מניס את המפסיד משטחו. הקרבות עלולים לגרום להם לפציעות חמורות, וידוע על מספר מקרי מוות שאירעו כתוצאה מהלחימה העזה.
עונת הרבייה של הסרואים היא מספטמבר עד נובמבר, והייחום נמשך כ-20 ימים. הגדיים נולדים בחודשי מאי ויוני לאחר תקופת הריון של 7 חודשים, והם נשארים לצד אימם במשך שנה; בדרך כלל נולד גדי יחיד ורק לעיתים נדירות שניים. הנקבה מניקה את הגדיים מספר פעמים ביום, כשפרק זמן היניקה עולה בהדרגה: בגיל 19 יום הגדי יונק אחת ל-3 שעות ובגיל 45 יום אחת ל-6 שעות. ככל שעובר הזמן הגדי מפסיק להיות תלוי באם והוא נגמל לחלוטין לאחר 5–6 חודשים. הגדיים כבר פעילים באופן מלא לאחר הלידה, אם כי במקומות מסוימים הם הסתתרו בשיחים בימיהם הראשונים. ההשתתפות של הזכר בגידול הצאצאים מסתכמת בכך שהוא מאפשר להם להסתובב בשטחו. הגדיים מגיעים לבגרות בסביבות 3-2.5 שנים כשהזכרים מתבגרים מהר יותר. אף על פי שהסרואים עצמאיים כבר בגיל שנה, הם נשארים בטריטוריה של אימם עד שזו תמליט גדי חדש או עד שהזכר יחליט לסלקם; הזכר נוטה להיות סובלני יותר לנוכחות של נקבות צעירות. הגדיים מוצאים לעצמם שטח חדש לאחר 2–4 שנים, ונקבות עשויות להקים טריטוריה בסמיכות לאימם או אפילו לרשת מהם את שטחן.
תוחלת חיים
תוחלת החיים של הסרו היפני היא כדלהלן: תוחלת ממוצעת בטבע: 5.1-4.8 שנים לנקבות; 5.5-5.3 שנים לזכרים. תוחלת מרבית בטבע: 12-11 שנים. תוחלת ממוצעת בשבי: 10 שנים. תוחלת מרבית בשבי: 21-20 שנים לזכרים; 22-21 שנים לנקבות. תוחלת החיים המרבית המשוערת היא 25 שנים. ממחקרים עולה כי תוחלת החיים בטבע גבוהה יותר אצל פרטים שחיים בשטח קבוע, כשאספקת מזון טובה מגדילה את סיכויי ההישרדות של הפרט.
איומים ושימור
הסרו היפני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל הטווח הרחב של תפוצתו ומספרי אוכלוסייה גדולים הנמצאים במגמה יציבה או בעלייה. עד שנת 1925 הסרו היה מאוים על ידי ציד יתר. לאחר החוקים שנחקקו בשנה זו הסרו היה מאוים עד 1950 בעיקר על ידי ציד לא חוקי ברמה גבוהה. בסביבות 1959, ציד של הסרו הפך להיות תופעה נדירה לאחר קמפיין נרחב נגד ציד לא חוקי ברחבי יפן. מתקופה זאת עד 1970 האוכלוסייה החלה לעלות גם בעקבות נטיעת עצי מחט שסיפקו כמות מזון גדולה לסרואים. לאורך שנות ה-70 הסרואים גרמו לנזקים גדולים למטעים ולגידולים, ובעקבות לחץ ציבורי חוקי הציד המחמירים בוטלו בסופו של דבר בשנת 1978. משרדי הממשלה החלו בפעולות שימור מסודרות, עם חלוקה ל-13 אזורי שימור שבהם אסור הציד לגמרי, ואילו בשאר האזורים הציד מותר תחת פיקוח, כשייתכן שאזור מסוים יאסר לציד באופן זמני בהתאם להוראות משרדי הממשלה.
כיום השליטה והניהול של השימור עברה לסמכות המחוזות. אחת ל-6 או 7 שנים מתבצע סקר עיקרי על ידי מומחים לשימור וניהול אוכלוסייה, וסקרים משניים נוספים מתבצעים על ידי המקומיים אחת לשנה. מטרת הסקר העיקרי היא לעקוב אחר מגמת האוכלוסייה ושיעור הגידול שלה, בעוד שמטרת הסקרים המשניים היא לבדוק את אומדן האוכלוסייה ולפקח על שינויים טבעיים בבית הגידול ונזק הנגרם על ידי הסרואים. הנתונים משני סקרים אלה משמשים לפיתוח תוכניות שימור והגנה בעיקר במקרה הצורך. מעבר לכך נתונים נוספים נאספים מהציד עצמו, כשעל רובם המכריע של הפרטים שניצודים מוגש דו"ח שמפרט את מקום ומועד ההריגה, מין, גיל, ומצב הרבייה של הפרט. הסקרים והדוח"ות קריטיים במיוחד לאיים שיקוקו וקיושו שבהם אין עדיין אזורים מוגנים בשל מחלוקות עם בעלי הקרקע. הטווח הכולל של האזורים המוגנים הוא 11,800 קמ"ר המהווה כ-20% מטווח התפוצה הכללי של הסרו. בין האזורים המוגנים שבהם הסרו היפני מצוי, ניתן למנות את האזורים הבאים: הפארק הלאומי האקוסאן, הפארק הלאומי מינאמי-אלפס, הפארק הלאומי באנדאי-אסאי, הפארק הלאומי ריקוצ'ו-קאיג'ן, הפארק הלאומי ניקו, הפארק הלאומי צ'הובו-סאנג'אקו והפארק הלאומי ג'ושינאטפו-קוג'אן.
מערכת הניהול של שימור הסרו התפתחה באופן משמעותי במהלך 25 השנים האחרונות. האוכלוסיות יציבות או גדלות ברוב האזורים, אולם האיומים הבאים עלולים להשפיע לרעה על אוכלוסיות מבודדות או קטנות כמו באי קיושו: 1. מטעי עצי מחט שניטעו בין 1950 ל-1980 הגיעו לגובה משמעותי של מספר מטרים - מה שמפחית את אספקת המזון של הסרו היפני ומונע צמיחה של עשבים ושיחים בשל חופת-היער הסגורה. 2. התפוצצות אוכלוסין של איילי הסיקה, גורמת לתחרות כבדה בין הסרו לאייל על מקורות מזון. 3. ירי בשוגג בסרואים בעת פעילויות לדילול איילי הסיקה. 4. הרג על ידי כלבי בית וכלבי ציד. 5. הסתבכות בגדרות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הסרו היפני הוא כנראה בסביבות 100,000 פרטים.
הסרו והאדם
התיעוד המוקדם ביותר של קשר כלשהו בין הסרו לאדם, הוא במספר קטן של עצמות שנחשפו על ידי ארכאולוגים בעיקר באזורים הררים של יפן, המתוארכות לתקופת ג'ומון (400 לפנה"ס). מאמינים שהסרו שימש אז בתור מזון לאנשים נרדפים שברחו להרים, וכן לציידים-לקטים.
בספרות
האזכור הראשון של הסרו בספרות היפנית, מופיע ככל הנראה בספר ניהון שוקי (המאה ה-7); בספר מוזכר לראשונה שטמו, קיסר יפן שלח עורות של "יאמושישי" למדינאים בכירים, והכינוי הזה חוזר על עצמו במספר דפים בספר. ההיסטוריונים טוענים שסביר להניח שה"יאמושישי" הוא הסרו היפני. ה"מאניאושו" - אוסף השירים היפנים העתיק ביותר מתקופת אסוקה, מכיל "ואקאה" אחת של המשורר היפני המפורסם קאקינומטו נו-היטומארו שבה מוזכר קבוצה של "שישי". מספר סופרים הגיעו למסקנה שמדובר בסרואים, אם כי אחרים הצביעו על כך שהסרו בדרך כלל חי בבדידות. במסמכים מתחילת תקופת הייאן (המאה ה-8-המאה ה-12), מתועד הבאת קרני סרו לבירה בתור מתנות. בספר הרפואה הקדום ביותר שנמצא ביפן - ה"דאטונג רויג'ו" (המאה ה-9), מופיע השימוש בקרניו ובשרו של הסרו למטרות רפואיות. במשך מאות השנים הבאות, האזכורים של הסרו בתקופת הייאן הופכים לנדירים יותר, ופה ושם מוזכר כי הוא נרדף לשימוש רפואי. בתקופת אדו (המאה ה-17-המאה ה-18) חלה עלייה מסוימת באזכור הסרו. באנציקלופדיה היפנית "ואקאן שאנשי זוה" שנכתבה על ידי רופא מאוסקה בשנת 1712, יש איור של הסרו. בתקופת אדו נכנסו לתקפם מספר חוקים הנוגעים לבעלי חיים ובכללם הסרו הידועים בשם "צווי שאורוי", אם כי מרבית החוקים התייחסו בעיקר לאחזקת בעלי חיים ביתיים בצורה ראויה ופחות לאיסורים על ציד. בסביבות רסטורציית מייג'י בשנת 1868, החלו להופיע איורים של סרו בציורים מפורסמים, כמו בספר "הצומח והחי של יפן" של הרופא והביולוג קייסוקה איטו (1870).
בציד
במאה ה-19 הסרו כבר היה ניצוד בצורה נרחבת בצפון יפן יחד עם הדוב השחור האסייתי, בעיקר על ידי ציידי ה"מאטאיג'י" בעלי תרבות עתיקה שהיו נוהגים לצאת למסע ציד של סרואים ודובים בחורף. לאורך האזורים ההררים של יפן הסרו היה בעל ערך חשוב מאוד לכפריים, וכל חלקי גופו היו מנוצלים למטרות כלשהם. בשרו של הסרו היה יקר וחשוב במיוחד, ובאמצע המאה ה-20 הוא היה מקור המזון העיקרי באזורים ההררים, עד כדי כך שהמילה "בשר" התייחסה לבשרו של הסרו. העור העמיד שלו שימש כחומר ליצירת בגדים או לפרישה מעל קורות האוהלים אצל ציידי ה"מאטאיג'י". קרניו שימשו כאמצעי מניעה נגד מחלות כמו בריברי, ומהמעי הדק וכיס המרה שלו נעשתה תרופה לכאבי בטן.
בשימור
לאחר עשרות שנים של ציד, אוכלוסיית הסרו היפני החלה להידלדל בצורה דרסטית והוא נכחד לגמרי מאזור צ'וגוקו במערב הונשו עד אמצע המאה ה-20. האוכלוסייה הגיע למצב כל כך גרוע, עד שהממשלה היפנית הכריזה עליו בתור מין שנאסר לציד לחלוטין בחוק הציד שיצא בשנת 1925. בשנת 1934 הסרו היפני קיבל מעמד של "מונומנט טבעי" ובשנת 1955 מעמדו שודרג ל"מונומטום טבעי מיוחד". אוכלוסיות הסרו החלו להתאושש בהדרגה בזכות האכיפה החזקה של המשטרה היפנית, הקמפיין המוצלח נגד הציד הלא חוקי - כמו גם על ידי מטעי עצי מחט של המקומיים שניטעו לאחר מלחמת העולם השנייה והרחיבו את טווח התפוצה שלהם; עד שנת 1955 המספרים היו בסביבות 30,000-20,000 פרטים. ההצלחה של מיגור הציד הלא חוקי המשיכו לתת את אותותיהם באוכלוסיית הסרו, ועד שנת 1980 אומדני האוכלוסייה הגיעו לסביבות 100,000-70,000 פרטים על פני טווח של 40,000 קילומטרים רבועים. עד שנת 2003, טווח התפוצה שלו התרחב ביותר מ-170% מהטווח הקודם והאוכלוסייה התייצבה לגמרי.
בתור מזיק
כבר לאחר המלחמה העולמית כשהסרו נאסר לחלוטין לציד, היערנים היפנים העלו חששות שאוכלוסיות הסרו עלולות להפריע למאמצי נטיעת יערות ברוש יפני, ארז יפני ואורן אדום יפני לצורך מסחר בעצים, בתור מינים הניזונים משתילים ומענפים הצעירים של עצים. החששות התבררו כמוצדקים, וככל שאוכלוסיית הסרו גדלה כן עלה שיעור הנזק שנגרם על ידם לפלורה היפנית. מלבד זאת הסרו היפני גרם לנזקים רציניים לגידולים חקלאיים בכפרים ההרריים, והכפריים התנגדו למאמצי השימור של הסרו. הבעיה החריפה ככל שעבר הזמן, והתגובות הלא מחמיאות לנזקי הסרו ברחבי יפן עלו בהתאם; התקשורת היפנית למשל, התייחסה לנזקים של איילי הסיקה והסרו כ"מלחמת האדם והאייל" וכ"מלחמת הסרו". התסכול מחוסר התייחסות של הממשלה וארגוני השימור הובילה כ-400 יערנים להשיק תביעה נגד המדינה על נזקי הסרו למטעי העצים בשנת 1980. היערנים במחוז גיפה פעלו בקיצוניות יותר וביצעו ירי חי לרגליהם של הסרואים בתואנה שירי כזה אינו קטלני בשבילם. היערנים דרשו הקלות בציד הסרו ולהכיר בו כחיה מזיקה, בעוד שהממשלה וארגוני השימור האשימו את היערנים בכך שהם מנפחים את מספרי האוכלוסייה ורמות הנזק שלהם כדי לקדם את האינטרסים שלהם.
מומחי שימור האמינו כי העלייה בנזקים לגידולים לא נבעה דווקא מגידול באוכלוסייה, אלא בגלל כריתת יערות באזורים מסוימים שגרמו לסרו היפני להידחק מבית גידולו; ברגע שהסרו החל לאכלס אזורים הסמוכים לכפרים הוא נחשף לגידולים בחוות ולמטעי העצים מה שגרם לו לבקר באופן קבוע באזורים החקלאיים בשל המזון הזמין. ייתכן שגם כריתת היערות תרמה בעקיפין לגידול האוכלוסייה: קרקעית היער שנחשפה לשמש החלה להצמיח אזורים עשבוניים, ומכיוון שהללו מהווים את המזון האידיאלי לפרסתנים הם גרמו לעליות במספרי הסרו. עם זאת נזקי הסרו אינם נמשכים לאורך זמן. לאחר צמיחה מחודשת של עצים שמובילה תוך 15–20 שנה ליצירת חופת יער סגורה, הקרקע מפסיקה להצמיח עשב ולפרסתנים אין גישה לשתילים והענפים; כתוצאה מכך מינים כדוגמת הסרו נאלצים לנדוד לאזורים גבוהים. בשנת 1990 לאחר שמספר המטעים הצעירים ירד ומרבית המטעים הגיעו לגובה משמעותי, נזקי הסרו ירדו בהדרגה לרמות סבירות בשילוב עם הציד החוקי. מאז תשומת הלב העיקרית ביפן הופנתה לנזק שגורמים אייל הסיקה, חזיר בר ומקוק יפני, והסרו איבד עם הזמן את הדימוי השלילי שלו כמזיק. באזור קיושו, התפוצצות אוכלוסין של איילי הסיקה העלתה את רמות החפיפה של האייל והסרו, והאוכלוסיות של הסרו עשויות לגדול בהאטה בשל התחרות על מקורות המזון עם האייל.
בחוק
בעקבות הסכסוך המתמשך בין היערנים והממשלה, בסופו של דבר הממשלה הורתה ב-1978 על ביטול ההגנה המלאה על הסרו. תחת זאת הממשלה היפנית הקימה 13 אזורי שימור לסרו שבהם הציד נאסר לחלוטין, בעוד שבשאר האזורים הותר לצודו באופן נרחב תחת פיקוח. בשנת 1979, משרד החקלאות, היערנות והדיג היפני יחד עם משרד הסביבה היפני ומשרד התרבות היפני הגיעו להסכמה על ניהול משותף של אוכלוסיות הסרו. באזורים מסוימים מחוץ ל-13 אזורי השימור, ננקטו על פי החלטות המשרדים הקמת אזורי הגנה זמניים לאוכלוסיות בירידה או לחלופין דילול מזיקים כסרו באזורים עם אוכלוסייה גדולה במיוחד חרף מחאות של ביולוגים וארגונים לשימור הטבע. בין 1978 ל-2005 למשל, ניצודו סך הכול ביפן כ-20,000 סרואים מחוץ לאזורי השימור.
בשנת 1999, הניהול של חוקי הציד והגנת הטבע של חיות הבר הועבר לסמכות המחוזות כדי לאפשר ניהול טוב יותר. בשנת 2007 הוקמו כ-7 תוכניות שונות לניהול אוכלוסיות הסרו מחוץ לאזורי השימור באזורים מסוימים, ובכל מקום התוכנית השתנתה בהתאם לכמות האוכלוסייה, שיעור הגידול והנזק שלה.
בתרבות היפנית
היותו של הסרו היפני מין ייחודי ואנדמי גרמה לו כאמור לקבל מעמד סמלי ביפן של "מונומנטום טבעי" - מונח המתאר ערכי טבע ייחודים (כדוגמת הר פוג'י) שיש ערך לאומי בשמירתם; כמו כן מכיוון שמרבית מיני הסרואים מצויים ביבשת אסיה הוא נתפס גם כשריד ממנה בטרם הופרד הארכיפלג היפני מהיבשת. בשנת 1973 בעת כינון היחסים הדיפלומטים בין יפן לסין על ידי ממשלתו של קקואיי טנאקה, הממשלה הסינית העניקה ליפן פנדה ענקית במחווה סמלית, בעוד שהממשלה היפנית העניקה לסין בתמורה זוג סרואים יפנים; אותם סרואים התרבו היטב בגן החיות בביג'ינג' והוקמה שם אף אוכלוסייה שבויה קטנה. עיירות וכפרים ברחבי יפן אימצו את הסרו היפני כסימלם.
ביפן, ישנו רושם עממי מוטעה כאילו הסרו הוא מין של אייל ולעיתים אפילו חזיר בר, אף על פי שהללו אינם נמצאים כלל באותה משפחה. בלבול זה מתבטא בשם הרשמי הנוסף ביפן "קאמושיקה", שנלקח במקור מהמילה "שיקה" שמשמעותה "אייל" (זהו גם מקור השם של אייל סיקה). מבחינה היסטורית לסרו ניתנו מגוון שמות, כשחלק מהם מבוססים לעיתים קרובות על המראה או המאפיינים שלו. בין השמות בעבר ניתן למנות "כבש הרים", "אייל צמרי" ואפילו "ברווז" שמתייחסים לפרווה שלו, כמו גם "קוראשישי", "פרת תשעה-רגליים" או "פרת-שדים" המצביע על הדמיון שלו כביכול לשד המיתולוגי היפני - "אוני אושי" שמתואר כעכביש-שור החי בהרים המיוערים. ציידי ה"מאטיג'י" היפנים מכנים אותו "הכחול", מכיוון שהוא נראה לעיתים קרובות במרומי הצוקים סמוך לשמים הכחולים. באזורים רבים יש לסרו כינויי גנאי כמו "חיית הריקודים" (מתייחס לקפיצות על הסלעים), "חיה מטופשת" או "האדיוט". היפניים לעיתים קרובות מתארים את הסרו כבעל חיים "מוזר" או "לא נורמלי", בשל ההליכה הזהירה שלו והנוהג שלו לבהות בבני אדם. הוא מתואר גם כ"חיית רפאים" מכיוון שיש לו נטייה לחיות בבדידות במעמקי היערות, והוא נוהג לצפות על מטיילים ויערנים מאזורים גבוהים ובטוחים בהרים.
ביפן המודרנית, יש לסרו היפני מוניטין של מהירות וזריזות; ספורטאים ואצנים מעולים מושווים לסרו הידוע לא רק בזריזותו אלא גם ביכולת הריצה הטובה שלו. חברת הרכב היפנית ימאהה מוטור שיווקה את אופנוע הספורט דגם XT 225 תחת השם "סרו ימאהה" על שמו של הסרו היפני, אף על פי שהוא אויר על האופנועים כאייל. בסרט האנימציה היפני המפורסם ביותר - הנסיכה מונונוקי (1997) בבימויו של הייאו מיאזאקי, אחת מהדמויות הראשיות - יצור בשם "האייל האל", אויר באופן המזכיר את הסרו היפני. עד שנת 2010, פעל קו רכבת בין מחוז אקיטה למחוז אאומורי שנקרא "קאמושיקה", משום שהרכבת עברה באזור מסוים סמוך לשירקאמי-סנצ'י בו מצויה אוכלוסייה של סרו יפני. בשפה היפנית, המילה "אוצ'ירו" שמשמעותה "להיכשל במבחן" מתפרשת גם כ"ליפול"; מכיוון שהסרו ידוע בהליכה הבוטחת שלו על פני צוקים וסלעים בלא למעוד, הורים רבים נוהגים לקנות לילדיהם אומומורי (קמיע יפני) עם איור פרסותיו של הסרו כסגולה לכך שהם "לא יפלו" בבחינה.
ביולי 2008, נגרמה מהומה רבתית בכפר פונאבאשי במחוז טויאמה לאחר שסרו יפני פלש לתוך בניין הספרייה הציבורית הסתובב שם וטיפס על מדפי ספרים - מה שהפך לחדשות היום בכל רחבי יפן. בעקבות האירוע נכתב שנה לאחר מכן ספר ילדים שנקרא "ספריית האנטילופה" ונמכרו ממנו כ-1,000 עותקים.
קרב עבר הירדן הראשון
קרב עבר הירדן הראשון מתייחס לפעולה מלחמתית שנערכה בין 21 במרץ 1918 ל-2 באפריל במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב נערך בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים. במהלך הקרב ניסו כוחות בריטים, שחצו את הירדן, להגיע לתחנת הרכבת של עמאן ולחבל במסילת הברזל החג'אזית. תנאי מזג אוויר קשים ותיגבור משמעותי של הכוחות הטורקים שיבשו את תוכנית הקרב ובסופו הבריטים נסוגו בחזרה לגדה המערבית של הירדן, מבלי שהשיגו את משימתם ולאחר שסבלו מנפגעים רבים.
הצבא הבריטי
הפיקוד על הקרב נמסר למייג'ור גנרל סר ג'ון סטיוארט מקנזי שיי (מפקד הדיוויזיה הלונדונית ה-60) ותחת פיקודו נכללו היחידות הבאות:
הצבא הטורקי
ההגנה של העיר עמאן וסביבותיה הוטלה על הדיוויזיה ה-40 (של הארמייה ה-4) וכוחות רגלים נוספים (כולל כח גרמני) בפיקודו של מפקד הדיוויזיה לוטננט קולונל עסים (לקראת הקרב לקח מפקד הארמייה ה-4, ג'מאל קוצ'וק, את הפיקוד על הקרב). סך הכוחות שעמדו לטובת המגננה על עמאן היו כ-4,000 חיילים, מספר רב של מקלעים וכ-10 תותחים. כמו כן נפרסו כ-2,000 חיילים להגן על א-סאלט.
תוכנית הקרב
תוכנית הקרב הייתה כדלקמן:
מהלך הקרב
מהלכי הקרב הושפעו משמעותית ממזג האוויר הגשום שעיכב את התקדמות הכוחות הבריטים ואיפשר לכוחות הטורקים להתארגן ולהזעיק כוחות נוספים לעזרה.
מתקפת הנגד הטורקית גרמנית
במהלך 29 במרץ ו-30 במרץ ירד הרגימנט ה-145 הטורקי (מהדיוויזיה ה-46) משכם, חצה את הירדן בגשר דמיה ותקף לכוון העיר א-סאלט מצפון מזרח. על העיר הגנו, באותו זמן, 2 רגימנטים מבריגדת הפרשים הקלים (של דיביזיית אנזא"ק). עקב הסיכון בפריצת קו ההגנה וניתוק הכוחות באזור עמאן תוגברו המגינים בכוחות מעמאן. קו ההגנה לא נפרץ ואיפשר את נסיגת הכוחות האחרים.
ג'אנפרנקו אספחו
ג'אנפרנקו רנאטו אספחו רייס (בספרדית: Gianfranco Renato Espejo Reyes; 4 במרץ 1988 – 4 ביוני 2011) היה כדורגלן פרואני ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת פרו ובמועדונים מליגת העל הפרואנית.
קריירת מועדונים
בשנת 2006 החל אספחו לשחק בקבוצה הבוגרת של ספורטינג קריסטל מליגת העל הפרואנית. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 24 הופעות ליגה והבקיע שני שערים. לקראת עונת עבר אספחו לחואן אאוריץ', גם היא מליגת העל הפרואנית, וערך במועדון 57 הופעות ליגה בשתי עונות.
בחודש ינואר 2011 חזר אספחו לספורטינג קריסטל, ועד למותו ערך שש הופעות ליגה במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-22 באוגוסט 2007 ערך אספחו את הופעתו היחידה בנבחרת פרו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
מותו
ב-4 ביוני 2011 נהרג אספחו בתאונת דרכים.
צ'כיה (דמות)
צ'כיה או בוהמיה (בצ'כית: Čechie) היא ההאנשה המדינית והלאומית של האומה הצ'כית, ששימשה במאה ה-19 כתגובה על האנשה הלאומית של מתחרות המיוצגת על ידי גרמניה או אוסטריה.
דמיון לדמויות אחרות
צ'כיה היא ההתגלמות הסמלית של האומה הצ'כית, הדמות מתוארת כאישה נבונה וכמגינה של ארץ צ'כיה. דמויות סמליות דומות הן מריאן הצרפתית, גרמאניה הגרמנית או מיכאל הגרמני, אמא רוסיה או הדוד סם.
תיאור
צ'כיה מתוארת לעיתים קרובות כאישה עם חרב בידה וחזה שופע. היא יוצאת להגן על ארצה כאשר מתעוררים צרכים לאומיים. לפעמים הצ'כים מתייחסים לצ'כיה כאילו היא יוצאת להגן על שלוש ארצות הצ'כים: צ'כיה, מוראביה ושלזיה, ואף לעיתים היא מתפצלת לשלוש דמויות נפרדות, כל אחת יוצאת להגן על ארצה.
איזידור בוש
איזידור בוש (באנגלית: Isidor Bush; בגרמנית: Busch; י"ד בטבת תקפ"ב, 7 בינואר 1822, פראג, בוהמיה, הקיסרות האוסטרו-הונגרית – י"ז באב תרנ"ח, 5 באוגוסט 1898, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית) היה סופר ופובליציסט, סוחר, יינן ועסקן ציבור אבוליציוניסט יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
תולדות חייו
בוש נולד בעיר פראג שבבוהמיה, בקיסרות האוסטרו-הונגרית. אביו, שהיה בעל בית דפוס, הועיד את בנו לרשת את מקומו. סבא-רבא שלו מצד אמו, ישראל הניג, סוחר טבק, היה היהודי הראשון באוסטריה שקבל תואר אצולה (Israel Hönig, Edler von Hönigsberg). בוש למד אצל מורים פרטיים והיה מוקף מילדותו באינטלקטואלים בעלי שיעור קומה כמו יום-טוב ליפמן צונץ ומיכאל זקס, שלהם הוא חב את השכלתו הרחבה והליבראלית. בגיל 7 נפגע קשה בדליקה שפרצה בעירו ונכווה באופן חמור; רק הודות לרצון הברזל וכוח העמידה שלו הצליח להתגבר על הפציעה, אולם הוא סבל מכאבים כל ימי חייו. בגיל 15 הצטרף לבית הדפוס של אנטון שְמיד בווינה (התלמוד שהודפס על ידם נחשב עד היום למדויק ביותר). בשנים 1842–1847 ערך והדפיס את ה"לוח שנה ואלמנך ליהודים" (Kalender und Jahrbuch -für Israeliten). בתוכניתו היה להציג שם מגוון רחב של דעות מיצירותיהם של מלומדים יהודיים ידועים. לאחר עזיבתו המשיך אביו להדפיס את העיתון. בשנת 1844 נשא לאישה את תרזה טאוסיג. לאחר שנה נולד בנם יחידם רפאל.
נאמן להשקפותיו הליבראליות הוא ערך והדפיס מספר עיתונים בעלי דעות חתרניות כנגד שלטון בית הבסבורג האוסטרי, בהם ה"ביטאון לחופש דת" (Organ für Glaubensfreiheit). כאשר החל השלטון לרדוף את מתנגדיו, נאלץ בוש לברוח לניו יורק, לשם הגיע ב-8 בינואר 1849. לפרנסתו פתח דוכן לממכר עיתונים ומכשירי כתיבה, שלא היה רווחי. ב-30 במרץ של אותה שנה החל בעיסוק נוסף – הפקת עיתון בשם "Israel's Herold" שהיה השבועון היהודי הראשון בארצות הברית, עזרו לו בעבודתו זו חבריו מסדר בני ברית בעיר, אולם השבועון התקיים רק מספר חודשים. בקיץ של אותה שנה עבר בוש לסנט לואיס שם הוא נהל במשך 6 שנים, חנות כלבו בשיתוף עם חותנו. בשנת 1857 הוא התמנה לנשיא People's Savings Bank. כאשר הוועידה החוקתית של מיזורי נדרשה להחליט האם להצטרף לתנועה הפרישה, בוש נכלל ברשימה של מפלגת "האיחוד ללא תנאי", ונתמנה מטעמה לחבר בוועדה של תשעה נבחרים, שבה נתקבלו רוב ההחלטות החשובות.
כאשר גנרל ג'ון פרימונט מפקד צבא האיחוד קבע את מפקדתו הראשית בסנט לואיס, נעשה בוש שלישו האישי, בדרגת סרן. בשנת 1862, הוא הציע לשר האוצר סלומון פורטלנד צ'ייס, מלווה נושא ריבית בסך של מאה מיליון דולרים, התוכנית לא יצאה לפועל אולם הרשימה מאוד את שר האוצר, והוא המליץ עליו לתפקיד בכיר במשרדו אבל בוש סרב, וחזר לסנט לואיס. במשך שש שנים הוא כהן כסוכן ראשי של חברת הרכבות St. Louisand Iron Mountain Railroad, בתפקיד אחראי על המטענים והנוסעים.
בוש סייע בהקמת קהילת "בני אל", וגם הקים בעיר את סניף "בני ברית" למערב ארצות הברית ומכאן ואילך היה מעורב מאוד בפעילויות המסדר במתן שירותים בעלי ערך לקהילה, בעיקר על ידי תרומות וקשר עם אנשי מפתח בולטים בתחום הביטוח ובהקמת בית יתומים יהודי. התעניינותו בנושאי החברה הובילה אותו להיעשות גם אקטואר. בוש הצטרף לאמנה שקראה לביטול העבדות וליצירת חוקה חדשה. הוא נבחר למועצת המנהלים של משרד ההגירה במדינת מיזורי, במטרה להגדיל את מספר האוכלוסין שירד מאוד בזמן המלחמה. במשרה זו הוא החזיק 12 שנה. בשלב האחרון של חייו החל להתעניין בגידול גפן ליין. הוא רכש חלקת אדמה מחוץ לעיר וקרא לה "בושברג", והצליח מאוד בעסקיו. חוותו התפרסמה בשל טיב היין והוא אפילו שלח כמויות גדולות מיבול הענבים שלו לצרפת שרוב יבול הענבים שלה הושחת עקב מגפה של זבוב ה-. לאחר מספר שנים של הכנה הוא הדפיס את "קטלוג בושברג" שמיין את סוגי הענבים ליין. קטלוג זה זכה להצלחה רבה, הודפס בכמה מהדורות ותורגם למספר שפות.
בוש נקבר בבלפונטיין, בית קברות הפתוח לכל הדתות וקבורים בו מנהיגים ואמנים יידועי שם.
בולשאיה אורדינקה
בולשאיה אורדינקה (ברוסית: Большая Ордынка) הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
הרחוב המרכזי והעתיק ביותר של מחוז זאמוסקבורצ'יה ההיסטורי, גבול בין הראיונים העירוניים המודרניים יאקימנקה וזאמוסקבורצ'יה.
יחסי אינדונזיה–פקיסטן
היחסים בין פקיסטן לאינדונזיה הם מיוחדים ומבוססים על השקפות דתיות משותפות. אינדונזיה היא המדינה המאוכלסת ביותר במוסלמים בעולם, ואילו פקיסטן היא המדינה בעלת הרוב המוסלמי השנייה בעולם. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. פקיסטן מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה, ואילו אינדונזיה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד, וקונסוליה כללית בקראצ'י. על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC לשנת 2014 40% מהאינדונזים רואים את השפעתה של פקיסטן באופן חיובי, כאשר 31% מביעים דעה שלילית.
בולשאיה אורדינקה
ברחוב נמצאת שגרירות ישראל במוסקבה, מטה ועדת התעופה הבין-מדינתית ומטה רוסאטום.
יחסי אינדונזיה–פקיסטן
היסטוריה
במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית עודד מוחמד עלי ג'ינה חיילים מוסלמים ששירתו בצבא ההודי הבריטי לשלב ידיים עם האינדונזים במאבקם נגד הקולוניזציה האימפריאלית ההולנדית של אינדונזיה. כתוצאה מכך, 600 חיילים מוסלמים של הצבא ההודי הבריטי ערקו מהכוחות הקולוניאליים ויצאו קשר עם אינדונזים. מתוך 600 חיילים אלו מתו 500 מהם במלחמה; ואילו הניצולים חזרו לפקיסטן או המשיכו להתגורר באינדונזיה. כהוקרה על סיועם של חיילים מוסלמים מפקיסטן, במהלך חגיגת היובל הזהב האינדונזי ב-17 באוגוסט 1995, העניקה אינדונזיה את עיטורי מלחמת העצמאות לחיילים הפקיסטנים לשעבר והעניקה את העיטור הגבוה ביותר Adipura למייסד של פקיסטן מוחמד עלי ג'ינה וממשלת פקיסטן.
מערכת היחסים של פקיסטן עם אינדונזיה התפתחה מאוד תחת גנרל איוב ח'אן. במהלך המלחמה ההודו-פקיסטנית של 1965, אינדונזיה הציעה לספק לפקיסטן עזרה צבאית, ולתפוס את איי אנדמן וניקובר בהודו כדי להסיח את דעתה מחזית קשמיר.
ב-8 במאי 2015, בת זוגו של שגריר אינדונזיה בפקיסטן, הרלי לוואוואטי בורחאן מוחמד, נהרגה בהתרסקות מסוקים באזור הצפוני ההררי של גילגית. בעלה, בורחאן מוחמד, שגריר אינדונזיה בפקיסטן, היה בין הפצועים, ובהמשך נפטר מפצעיו בבית חולים בסינגפור ב-19 במאי. בהתרסקות נהרגו גם דיפלומטים אחרים, שכללו את שגרירי נורווגיה והפיליפינים בפקיסטן, כמו גם את בת זוגו של דיפלומט מלזי.
שיתופי פעולה ביטחוניים
פקיסטן חתמה על מזכר הבנות בנושא שיתופי פעולה ביטחוניים (DCA). אחד ממונחי המפתח של ה-DCA הוא הצעה לאינדונזיה לקחת חלק בייצור משותף בין פקיסטן לסין של מטוס הקרב JF-17. אינדונזיה ופקיסטן מחליפות גם אנשי צבא לצורך אימונים.
עתיד
על פי הודעה לעיתונות ב-4 בספטמבר 2018, שני הצדדים הסכימו לחזק, להרחיב ולגוון את שיתוף הפעולה הזה באמצעות כל הפורומים הזמינים. ה-JDCC הוא הפורום הגבוה ביותר לשיתוף פעולה ביטחוני בין שתי המדינות.
יחסי סחר
בשנת 2016 הסחר הדו-צדדי בין פקיסטן לאינדונזיה הגיע ל-2.3 מיליארד דולר. הייצוא הפקיסטני לאינדונזיה כולל קיננו, פירות ים, טקסטיל, בד כותנה, ציוד רפואי, אורז, חיטה ושטיחים ואילו אינדונזיה מייצאת שמן דקלים לפקיסטן. לשתי המדינות יש הסכם סחר מועדף, שנחתם בפברואר 2012.
קמיל פלקי
ביוגרפיה
קמיל פלקי נולד כבנם של טיבדאר פלקי (פרוכט), יהודי, בעלים של מפעל מכונות ושל תקלה קרולינה שרייבר שהייתה או ממשפחה יהודית שהתנצרה או ממשפחה ממוצא שוואבי. אין מספיק מקורות ביוגרפיים, כדי לקבוע אחד מן השניים הנ"ל. ב-1914, כשקמיל היה רק בן שש, הם עברו מדירתם הדלה בעיירה טרקבאלינט לאחת מהדירות הבורגניות הגדולות יותר בבודפשט בקומה השנייה של הבית בשדרות ליפוט 27. קמיל פלקי למד במשך ארבע שנים בבית הספר היסודי בכיכר אישטוואן הקדוש שליד בזיליקת אישטוון הקדוש בבודפשט ולאחר מכן למד בגימנסיה הריאלית הראשית ברחוב מרקו.
כבר בגיל 11 החליט (1919) להיות שחקן, ומשנת 1922 לקח שיעורים פרטיים מאמן בפארק העירוני של בודפשט. הוא נרשם לבית הספר להכשרת שחקנים של סידי ראקושי בשנת 1926, ואחרי שנה אחת בלבד התקבל בחוזה לתיאטרון קיראי ידי אדן לאזאר (מקודם: שוורץ). הוא קיבל שכר גבוה במיוחד ביחס לשחקן מתחיל ובשל פטרונותה של השחקנית היהודייה אלה גומבאסגי (מקודם גרין), הוא התקבל גם על ידי חברת השחקנים. בין השנים 1929–1931 ביצע בחו"ל את הריקודים המיוחדים שלו תחת השם קמילו פלקי. מכאן ואילך הפך לרקדן-קומיקאי מהולל, בין היתר גם ב:
בנוסף לכך הוא היה אורח קבוע על במות הקיץ:
ב-5 באוגוסט 1932 נשא לאישה בבודפשט את יוזפה הרמינה אנה מצגר שהייתה מבוגרת ממנו בחמש שנים, בתם של רז'ה פרנץ מצגר ושל אילונה ארז'בט מומהג'י.
בין 1936 לבין 1938 עבד ככוריאוגרף למחול בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר. בין השנים 1941 לבין 1943 פרסם מאמרים רבים מאוד תחת השם קמיל פלקי בשבועון "קולנוע, תיאטרון, ספרות" (Film Színház Irodalom) בשם "הטור שלי".
לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949, שיחק בתיאטראות: ויג, השחקנים, ההונגרי, מרכז העיר, המודרני וגם פטפי (1960–1964). לבסוף חזר לתיאטרון האופרטה של בודפשט. בין לבין הופיע כשחקן אורח בתיאטראות, בין היתר, יוז'ף אטילה ומדאץ'. הוא עזב את מקום הצלחתו הגדולה, תיאטרון האופרטה, ב-1972, אם כי לא לצמיתות. הוא הופיע על הבמה בפעם האחרונה ב-1978, אך כיכב בסרטים עד סוף שנות השמונים ובין היתר בסרטו המפורסם של פטר גארדוש בשם "אלוהי החסד" או "אלי שבשמיים" (Uramisten). הוא חי את שנותיו האחרונות בעוני רב.
בשל קומתו הקטנה, תרבות התנועה המטופחת והפגם הקטן האופייני בדיבור שלו, הוא שיחק בעיקר אנשים קטנים וביישניים.
תפקידיו היותר חשובים בתיאטרון
מספר הצגות הבכורה שלו הרשום במאגר התיאטרון (1949–): 43.
שרלוטה שלזינגר
שרלוטה שלזינגר (בגרמנית: Charlotte Schlesinger; 1909 – 1976) הייתה פסנתרנית ומלחינה יהודייה-גרמנייה.
ביוגרפיה
שרלוטה שלזינגר הייתה תלמידתו של פרנץ שרקר בקונסרבטוריון הוך בברלין משנת 1925 מעד 1930. לאחר סיום לימודיה עבדה כעוזרת פרופסור בקונסרבטוריון של וינה עד 1935, אז עברה ללמד בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי באוקראינה.
שלזינגר היגרה לארצות הברית כפליטה בשנת 1938 ולימדה פסנתר בקולג' בלק מאונטיין עד אביב 1949, אז התפטרה עם עוד כמה מחברי הסגל.
בהמשך לימדה שנים רבות בבית הספר וילסון למוזיקה ביאקימה, מדינת וושינגטון.
דייוויד קוסטוף
דייוויד קוסטוף (באנגלית: David Kustoff; נולד ב-8 באוקטובר 1966) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. המכהן כנציג המחוז השמיני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מינואר 2017.
ביוגרפיה
קוסטוף נולד וגדל בטנסי, בן למשפחה יהודית. ב-1989 סיים תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת ממפיס וב-1992 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת ממפיס. לאחר הלימודים הקים משרד עורכי דין עצמאי.
ב-2016 נבחר לנציג המחוז השמיני של טנסי בבית הנבחרים. ב-2018 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
קוסטוף מכהן כחבר הנהלת איגוד בוגרי אוניברסיטת ממפיס, חבר דירקטוריון בנק טנסי, סגן נשיא הוועדה להשכלה גבוהה בטנסי.
קוסטוף נשוי ואב לשניים.
הרי מקיי
הרי מקיי או הרי קלרנס מקיי (באנגלית: Mackay Mountains או Clarence Mackay Mountains) הם הרים נישאים ובולטים, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
גובהם של ההרים 960 מטרים מעל פני הים; והם ההר ה-4,207 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההרים
ההרים התגלו בשנת 1934, על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
מקור השם
בירד נתן להרים את שמם.
ההרים נקראו על שמו של קלרנס מקיי (Clarence Mackay), שהיה יושב ראש הנהלת חברת הדואר והטלגרף והכבלים (Postal Telegraph and Cable Corporation) וכן נשיא חברת הטלגרף והרדיו של מקיי (Mackay Radio and Telegraph Company), שהיה תומך של משלחת בירד שגילתה את ההרים בשנת 1934.
פרומקה פלוטניצקה
פרומקָה פלוטניצקה (לעיתים: פלוטניצקי) (11 בנובמבר 1914, פלוטניצה - 3 באוגוסט 1943, בנדין), מראשי המחתרת החלוצית בפולין, הייתה בתקופת השואה חברת הנהגת "דרור" והארגון היהודי הלוחם.
ילדות וניעורים
נולדה בכפר פלוטניצה הסמוך לפינסק. בני המשפחה היו סוחרי שוורים. אביה שהיה חסיד הקפיד במצוות והוסמך לרבנות. אחרי מלחמת העולם הראשונה עזבו יחד עם כלל יהודי העיירה את פלוטניצה ועברו לפינסק הסמוכה. היא הייתה כבת שש. אחותה הצעירה חנה (חנצ'ה), לימים חברת מחתרת גם היא, הייתה אז כבת שנתיים. בעקבות האח הבכור, הצטרפו שתי האחיות לתנועת "פרייהייט". כשמלאו לה 17 שימשה פרומקה פלוטניצקה כנציגת תנועתה בוועד "החלוץ" בפינסק.
פעילות בתנועת "דרור"
בשנת 1935, בהיותה בת 21, יצאה להכשרה בקיבוץ תל-חי בביאליסטוק. עבר זמן עד שהפכה לדמות מרכזית בתנועה. בסיום סמינר שהתקיים בביאליסטוק קמה ונשאה דברים ביידיש: היא דיברה על לבטי אדם וגורלו ועל לבטי נערה מישראל המחפשת את דרכה. לאחר האיחוד בין תנועת "פרייהייט" ותנועת "דרור" שימשה כמדריכה בסמינרים ברחבי פולין. מרכז פעילותה היה לודז', יחד עם אחותה. השפעתה על הפעילות בלודז' ניכרה כבר בראשית עבודתה שם. בסניפים הייתה התעוררות ועבודת המזכירות השתכללה. בפולסיה עסקה פרומקה מספר חודשים בארגון סמינריון גלילי ובניהולו. היה זה הגליל המוזנח ביותר בפולין מבחינת העבודה התנועתית ואף על פי כן היו הישגים. היא לימדה עברית וניהלה חוגי לימוד. לאחר הסמינר בפולסיה ביקשה לשהות באחד הקיבוצים ולהמתין שם לעלייה לארץ ישראל, אך במרכז התנועה סירבו לכך והציעו לה לצאת לביאליסטוק ולהכין סמינריון גלילי. הניתוק מבית ההורים והציפייה המתמשכת לבית חדש שתבנה בארץ ישראל עוררו בה געגועים מחודשים ולילדותה ונעוריה בפינסק. במועצת התנועה שהתקיימה בלודז' ב-15 ביולי 1939 נדחתה עלייתה לסתיו. החברים המרכזיים חשו שלא יוכלו לבצע את המשימות התנועתיות רבות ההיקף והתנופה בלעדיה והיא קיבלה את דין התנועה.
שלמה הכהן זאגורי
הרב שלמה הכהן סקַלִי אַ-זַאגוּרִי הוא צאצא למשפחת כהן-סקלי, דיין, פוסק הלכה ומחכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה". חתנו של הרב דוד הכהן סקלי.
פרומקה פלוטניצקה
פעילות במחתרת בתקופת המלחמה
ב-7 בספטמבר 1939 יצאה עם חברי וחברות קיבוץ ההכשרה גרוכוב וחברי וחברות המרכז מוורשה לכיוון מזרח. בדיונים שהתקיימו בקובל עלתה שאלת החזרה לשטח הכיבוש הגרמני וחידוש הקשר התנועתי עם החברים שם. במהלך הדיון הודיעה על חזרתה לוורשה כדי להגיש עזרה לחברים ולחברות שנותרו בשטח הכיבוש הגרמני ולבדוק האם ניתן לצאת משם לארץ ישראל. להחלטתה לצאת לשליחות מסוכנת זו היו גם מניעים אישיים: הידיעה על מות חנצ'ה, אחותה הצעירה, בהפצצות בלודז', שהתבררה אחר כך ככוזבת והרצון החזק להגשים סוף-סוף את החלום לעלות לארץ. בדרכה לוורשה פקדה את ביתה בפינסק ונפרדה ממשפחתה. ממחצית אוקטובר 1939 עד ינואר 1940, יצאה לרחבי הגנרלגוברנמן ובשטחי פולין המסופחים לגרמניה ופעלה להקמת תאי מחתרת. היא עמדה על כך שקיבוצי ההכשרה שנותרו בלודז' ובבנדין ימשיכו להתקיים. בפברואר 1940 חצתה את גבול גרמניה וביקרה בבנדין, בה טיפלה בקליטת חברי "החלוץ", שהגיעו מוורשה במטרה לצאת לארץ ישראל דרך אושוויינצ'ים ונשארו במקום לאחר כישלון המאמצים לחצות את הגבול לסלובקיה. באחד ממכתביה לאחיה, כתבה אחותה חנצ'ה: "אתה זוכר פרומקה אחרת. צייתנית. שקטה ונדחקת לפינה, מכונסת בתוך עצמה. היא הכינה אז אוצר של מרץ, מסירות ונכונות - והנה איזו קומפוזיציה יפה יצאה: פרומקה והתנועה". עם שובה של צביה לובטקין לוורשה בינואר 1940 יצאה לנסיעות וביקורים ברחבי פולין. למרות המראה היהודי, שהיה עלול להסגיר אותה בכל רגע, הפכה פרומקה להיות ה"הדרשנית הנודדת" של התנועה, כפי שכינו אותה באתם ימים. היא שקדה על קשרים עם החברים ונסעה עם תעודות מזויפות מכדי להביא את דבר התנועה לכל מקום בו היו חברי תנועה וכדי לגייס חברים לעבודה במרכז התנועה. במרץ 1940, ערב פסח, הגיעה ללובלין. ביקורה היה הקשר הראשון עם המרכז בוורשה. בקיץ 1941 הגיעה לקיבוץ "דרור" בבנדין. כשליחת התנועה פעלה בסניפי התנועה במשך מספר חודשים, סייעה בארגון סמינר מדריכים בקיבוץ והרצתה בו. כשליחת מרכז "החלוץ" יצרה גם קשר עם הנהגת "מחלקת הנוער" בזגלמביה. בינואר 1942, עם הגעתה של השליחה לונקה קוז'יברודסקה מווילנה לוורשה ומסירת המידע על הרצח ההמוני, יצאה במשלחת לצד הארי כדי ליצור בסיס לשיתוף פעולה עם המחתרת הפולנית במטרה להצטייד בכלי נשק ללוחמים היהודים בגטו. באביב 1942, יצאה עם חווקה פולמן רבן, להרובישוב, כדי להיפגש עם החברים ולהכין אותם לקראת הימים שבהם ינותק אולי הקשר עם ורשה. הן ראו כיצד מכניסים את אחרוני היהודים לקרונות הרכבת לבלז'ץ. הייתה זאת הידיעה הראשונה שהביאו לוורשה על גירושים בשטח הגנרלגוברנמן. היא יצרה קשרים עם המחתרת הפולנית ובעיצומה של האקציה הגדולה הבריחה את המשלוח האקדחים והרימונים הראשונים לגטו כשהם מוטמנים בשק תפוחי אדמה שנשאה על גבה בדרכה מהצד הארי לתוך הגטו. עם סיום האקציה, בספטמבר 1942, נשלחה לבנדין, כדי לסייע שם בהקמת תא מחתרת לוחמת.
תא המחתרת בבנדין
פרומקה פלוטניצקה יצאה מוורשה בדצמבר 1942 לשליחות בבנדין במטרה לארגן את המקום לקראת הגנה. בבנדין ריכזה פעילות ציבורית חשובה בקיבוץ ובעיר. עזרה לכלואים בגטו, יצאה ובאה במשרדי הקהילה ולא פעם הצליחה לבטל הוראות וגזירות. ההודעה על העברת יהודי בנדין לרובע קמיונקה (ששמו שונה לווארפיה ) והקמת הגטו בראשית 1943 העמידו אותה ואת הרשל שפרינגר, ממנהיגי "דרור" בבנדין, בפני שאלת ההעברה הקיבוץ לגטו. שעות וימים בילו הרשל ופרומקה במשרדי הקהילה, כדי לקבל דירה בקמיונקה ולבסוף השיגו בית שהתחלק בין חברי קיבוץ "דרור" וילדי קיבוץ "עתיד" – יתומים שאורגנו וטופלו על ידי חברי קיבוץ "דרור". בסוף אפריל 1943 החלו להגיע הידיעות הראשונות על מרד גטו ורשה. אז נודע לה על מות אחותה. ב-22 ביוני 1943 התחדש הגירוש מהגטאות בבנדין ובסוסנוביץ' לאושוויץ. למרות הסימנים המקדימים הפתיע הגירוש את המחתרת. האחריות שחשה פרומקה לחיי חבריה מחתרת ותחושת החידלון מוטטו אותה. במשך כל חודשי שהותה בבנדין דיווחה על מצב התנועה בבנדין ועל הגירושים בזגלמביה. היא הייתה מוקד הקשר, מי שידעה והכירה יותר מאחרים את נפתוליהן של התנועות החלוציות ומאבקיהן. למרות החלטת התנועה לפיה עליה לנסות להבקיע דרך לארץ נייטרלית והלאה לארץ ישראל, בחרה להישאר עם חבריה וחברותיה. ב-1 באוגוסט 1943 החל החיסול של גטו בנדין. אנשי המחתרת התבצרו בבונקרים. ב-3 באוגוסט חיסלו הגרמנים את הבונקר המרכזי בבנדין והיא נהרגה. איש מקרב שבעת החברים בבונקר לא נותר בחיים כדי לספר. תיאור המשקף את תחושותיהם של חברי הארגון בבנדין, נמצא ביומנה של חייקה קלינגר:
שלמה הכהן זאגורי
ביוגרפיה
נולד בדבדו בשנת ה'תרמ”ח - 1888 לאביו רבי יצחק הכהן זאגורי לבית כהן סקלי ואמו עישה. בגיל שמונה התייתם מאביו ועבר לגור אצל דודו רבי מרדכי כהן זאגורי שעבד כסופר סת"ם.
פרומקה פלוטניצקה
תא המחתרת בבנדין
בשנת 1945 הוענק לה עיטור צלב גרונוולד מדרגה 3 מטעם הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
הנצחה
בשנים הראשונות אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה פרומקה פלוטניצקה לאחד מהסמלים של לוחמי הגטאות בקרב היישוב. מכתביהן של האחיות חנצ'ה ופרומקה פלוטניצקה פורסמו בספר שיצא לאור ב-1945. חלק מהמכתבים של האחיות פורסמו גם בירחון "דבר הפועלת". בכתביו הזכיר אותה ההיסטוריון ד"ר עמנואל רינגלבלום כאחת הנשים שמהוות סמל לפועלן של נשים בארגונים היהודיים הלוחמים, כקשריות במחתרת, לצד טמה שניידרמן ולונקה קוז'יברודסקה. ב-1948 הוקם בקיבוץ יגור "הגרעין ע"ש פרומקה", שרוב חבריו באו מקרב פעילי תנועות הנוער בפולין. ב-1949 חברו לגרעינים אחרים והקימו את קיבוץ לוחמי הגטאות. על שמה "קיבוץ פרומקה" - קבוצת חברי "ההגנה", בהם יוצאי הצבא הבריטי, אשר בשנים שמיד לאחר מלחמת העולם השנייה פעלו באזור הגבול בין אוסטריה ואיטליה וסייעו בארגון הבריחה ובהעברת ניצולי שואה שביקשו להעפיל לארץ ישראל.
שלמה הכהן זאגורי
ביוגרפיה
בילדותו למד אצל רבי משה בן גיגי, ולאחר מכן עבר ללמוד אצל רבי שלמה הכהן צבאן (הרש"ך), ובשנת ה'תר"ע - 1909 נישא לבתו של רבי דוד הכהן סקלי, ראב"ד אוראן ומגדולי חכמי מרוקו.
בשנת ה'תרצ"ג - 1933 יצא ממרוקו לשליחות מטעם כוללות העדה המערבית, הגיע לטריפולי ומשם המשיך לישראל. וממנה יצא לשליחות נוספת לארצות צפון אפריקה.
בין השנים ה'תש"ה -ה'תש"ט נקרא לשמש כדיין בעיר אוג’דה, לאחר מכן התבקש על ידי בית הדין הגבוה של מרוקו לשמש כדיין במאזאגן. למרות משרתו הרמה והמשכורת הגבוהה שלוותה לה, הרב הכהן זאגורי המתין לרגע בו יוכל לעלות לארץ ישראל וכשהתאפשר לו נטש את משרתו ועלה.
בשנת ה'תשט"ו 1955 עלה לארץ ועמו עשרה ספרי תורה. בהגיעו ארצה מסר אותם לשר הדתות דאז חיים משה שפירא, כדי שיחלק אותם ביישובים הזקוקים להם. הוא קבע את מושבו בשכונת קטמון הישנה ירושלים, בה התמנה לרב השכונה ושימש כמורה הוראה.
לרב כהן זאגורי נולדו שמונה בנים. שניים מהם, אברהם ויעקב, שיכל בשנת 1967 על המשחתת אח"י אילת כשהוטבעה על ידי המצרים.
בשנת ה'תש"ל - 1970 יצא לאור ספרו “ויקץ שלמה”, וזכה להסכמות מאת גדולי חכמי מרוקו שחיו בארץ אז, רבי יוסף משאש - רב הערים תלמיסאן וחיפה, רבי מאיר ועקנין רב העיר טבריה, רבי יהושע מאמאן רב הערים מרקש ונהריה ועוד.
ז'אן פול זימבריס
ז'אן-פול זימבריס (נולד ב-25 במאי 1953) הוא מתופף ומעבד מוזיקלי ישראלי. ידוע בעיקר כמתופף של להקת טנגו ושל החברים של נטאשה.
ביוגרפיה
זימבריס נולד בתוניס שבתוניסיה. כשהיה בן 10 עברה המשפחה לצרפת ובשנת 1969 עלתה לישראל. המשפחה התגוררה בשכונת הקטמונים בירושלים. ב-1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נסע לגרמניה וחזר לארץ ב-1978. עם זאת המשיך לשמור על קשר מוזיקלי והשתתף כמעבד, מתופף וכלי הקשה באלבומו של יגאל בשן "יש לי ציפור קטנה בלב", אלבום ייחודי ששילב להיטי פופ עם שירים תימניים מסורתיים בעיבוד עכשווי. בשנת 1983 ייסד עם מיקי שביב את להקת טנגו שפעלה עד 1987, הוציאה שני אלבומים ("סידור קבוע" ו"אמונה שלמה") ונחלה הצלחה רבה. בשנת תשמ"ה זכתה הלהקה בתואר להקת השנה של רשת ג'.
ב-1987 השתתף בהקלטות האלבום "דרך ארץ" של גידי גוב והיה שותף לעיבודים (יחד עם שאר הנגנים).
בשנת 1990 הצטרף ללהקת החברים של נטאשה בה היה פעיל עד התפרקותה באמצע שנות התשעים והשתתף באלבומים שינויים בהרגלי הצריחה ורדיו בלה בלה).