cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
I'm Gonna Be Alright
בדומה לסינגלים הקודמים של לופז, נחל הסינגל הצלחה רבה במצעדי הפזמונים בעולם. באוסטרליה, הגיע השיר למקום ה־16 ולמעמד זהב על סך מכירת יותר מ־35,000 עותקים, ובארצות הברית זכה השיר להצלחה דומה כאשר הגיע למקום העשירי בבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
גרסתו הרגילה של השיר נכתבה על ידי ג'ניפר לופז, קורי רוני, טרוי אוליבר, לוריין קוק, ורונלד פארד. גרסת הרמיקס של השיר נכתבה על ידי טרוי אוליבר, מר. דאיו, ג'ניפר לופז, וקורי רוני.
לשיר בוצעו שתי גרסאות; האחת, גרסת האלבום המקורית, בוצעה יחד עם הראפר 50 סנט והשנייה היא גרסת הרדיו שכללה דואט עם הראפר נאז.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר הופק על ידי דייב מאיירס וצולם בניו יורק סיטי. מאיירס היה אחראי גם ללהיט "I'm Real", ולשיר "All I Have".
שבתי
ראו גם
}}
ברלאד
העיר ברלאד שוכנת ליד הנחל ברלאד ומספר תושביה עומד על כ-80 אלף, נכון ל-2011.
בעבר שגשגה בעיר קהילה יהודית בת 5,000 נפשות, שהיוותה כרבע מתושבי העיר. בשנים 1940-1943 בעיר פעל גטו. לאחר מלחמת העולם השנייה רובה המכריע של הקהילה עזב, בעיקר לישראל.
אברהם אבוקרט
אברהם אבוקרט (נולד ב-14 בפברואר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי חיפה בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
תחת המאמן ג'ק מנסל שיחק אבוקרט לרוב כקיצוני, אך שלמה שרף, שהגיע לאמן את מכבי חיפה ב-1983, החזיר אותו לעמדתו כקשר אחורי. בעונת הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות ישראל הראשונה בתולדותיה, ואף נבחר על ידי שרף לשחקן העונה של המועדון, יחד עם איתן אהרוני. הוא זכה עם הקבוצה באליפויות נוספות ב-1985 ו-1989, ובעונת זכה עם עמה בדאבל הראשון בתולדותיה. בשנים אלו הוא הפגין יעילות רבה בחוליית הקישור, וארגן בהצטיינות את המשחק של קבוצתו.
בסך הכול שיחק אבוקרט ב-396 משחקים עבור מכבי חיפה, וכבש תשעה שערים. הוא החזיק בשיא ההופעות של מכבי חיפה במשחקי הליגה ובמשחקי גביע המדינה (63 הופעות), עד שלימים נשברו שיאים אלו על ידי אלון חרזי. הוא שיחק גם 14 פעמים במסגרת גביע האינטרטוטו.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1993, החל אבוקרט לשמש כעוזר המאמן לגיורא שפיגל, והחזיק בתפקיד עד לעזיבתו של שפיגל, ב-1998 ומונה למאמנה של הפועל בית שאן, עד המחזור ה-10 של העונה. לאחר סיום דרכו בקבוצה הבוגרת החל אבוקרט לאמן את קבוצת הנשים של מכבי חיפה, ובהמשך אימן את קבוצות הנערים השונות של המועדון. בשנת 2012 מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון, ובעונתו הראשונה זכה עמה בדאבל.
חיים אישיים
אבוקרט מתגורר בשכונת קריית חיים, והוא אב לשתי בנות ובן. בנו, רן, היה כדורגלן גם הוא.
כיום הוא עובד בעיריית חיפה כמנהל של מספר אולמות ספורט בעיר.
תארים
כשחקן מכבי חיפה:
כמאמן הנוער של מכבי חיפה:
פרפרים בבטן
פרפרים בבטן הוא ביטוי המתאר תחושת אי נוחות קלה בבטן המתרחשת בעת התרגשות מתמשכת.
בעת מתח או התרגשות שולחת מערכת העצבים הסימפתטית אותות אשר גורמים לשחרור מוגבר של ההורמון אדרנלין, אשר תפקידו הוא הכנת הגוף להתמודדות עם איום פיזי או גורם מאיים אחר. שחרור האדרנלין מביא להאצת הדופק, לעלייה בקצב הנשימה, לכיווץ כלי הדם באזורים שונים בגוף (כדי לאפשר לדם רב יותר לזרום לעבר השרירים), עיכוב הפרשת בלוטות, הרחבת האישונים, הרפיית שלפוחית השתן, האטת פעילות הקרביים והקטנת כמות הדם המוזרמת אליהם.
מוזיקה ושקט
מוזיקה ושקט הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי עומר אדם. האלבום יצא לאור ב-8 באוגוסט 2013, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
בדצמבר 2013 הוכרז כי האלבום זכה במעמד "אלבום זהב".
יהושע ברטונוב
יהושע זאב ברטונוב (י"ב בניסן ה'תרל"ט, 5 באפריל 1879 – ג' באלול ה'תשל"א, 24 באוגוסט 1971) היה שחקן תיאטרון, מוותיקי תיאטרון "הבימה", וחתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת ה'תשי"ח (1959).
קורות חיים
יהושע זאב ברטונוב נולד בוילנה בי"ב בניסן ה'תרל"ט 1879, לאביו דב יהודה בריטון ולאמו פרומא בת החזן יהושע-זאב זאקון. הוריו קראו לו יהושע זאב על שם סבו מאמו. שנות ילדותו הראשונות, עד גיל שמונה, למד ב"חדר" ואחר כך ב"תלמוד תורה" המפורסם בווילנה (בו הלימודים היו ברוסית). נהג ללכת לשמוע "מגידים". ואת לבו לקחו הניגונים שלהם. בבית היה מנסה לחזור עליהם בהביאו את שומעיו לידי דמעות.
בתלמוד תורה, שהצטיין במוריו הטובים, הכירו בכישרונו שני מורים, זאראצקי (שחקן מקצועי למחצה ובעל דיקציה נאה) ואקים ריביסמן (אחיו של סופר רוסי ומחנך ידוע), והם שנתנו לו את ההזדמנויות הראשונות להצטיין באמנותו. זמן קצר למד בבית-ספר למלאכה, ואחר כך התחיל להתכונן להיות מורה. התפרנס משיעורים פרטיים ומעבודה כלבלר ופקיד וכו'. שימש גם מורה בבתי-אמידים. בשיעוריו הפרטיים נהג לאסף את תלמידיו, להושיבם בחצי-עיגול ומשחק לפניהם מתוך דיוק של תנועה וקול. הנטייה לבמה הייתה נחלתם המשותפת של שני האחים בירטון. אחיו, חיים שלמה בירטון שחקן מוכשר, שמת בדמי ימיו, ב-1913, הקדים להיות משחק ממנו בתיאטרון העירוני בוילנה ועזר לו בצעדיו הראשונים לקראת התיאטרון.
יהושע ברטונוב היה שחקן בתיאטרון של וילנה בשנים 1902–1911. ברטונוב ייסד להקת חובבים יהודית ושיחק בתיאטרון היהודי על-שם שלום עליכם במוסקבה. לאורך שבע שנים השתתף במחזות קלאסיים ומודרניים רבים בשפה הרוסית, ביניהם "אותלו", "המלך ליר", "המלט", "הפעמון השקוע" מאת האופטמן, "היער" מאת אוסטרובסקי, וכן שיחק את התפקידים של דה סילבה ורבי עקיבא במחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קרל גוצקוב. ב-1913 היה ממייסדי תיאטרון הבימה, והבמאי של המחזה הראשון שהציג התיאטרון, "הנודד הנצחי" מאת אוסיפ דימוב. בשנת 1926 הוא הצטלם בסרט "נגד רצון האבות".
ב-28 באוגוסט 1950 כתב לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון על התרשמותו העמוקה ממשחקו בתפקיד טוביה החולב: "גילמת ביכולת מופלאה כל סבלו ההיסטורי של יהודי וגאוותו... לא ראיתי ולא הרגשתי אף פעם ביטוי אדיר ומחונן כזה של גורלו הטרגי וההירואי של יהודי בגולה... משחקך המם ועידן, הרעיש והפעים, העלה והרהיב... זו הייתה בשבילי אחת החוויות העמוקות והמזעזעות בחיי".
אולם ברטונוב בתיאטרון הבימה נושא את שמו.
נפטר ב-24 באוגוסט 1971 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
ביצנית לבנת-כנף
בִּצָּנִית לִבְנַת-כָּנָף (שם מדעי: Tringa totanus) היא עוף ביצה ממשפחת החרטומניים השייכת לסוג ביצנית.
תפוצה ונדידה
הביצנית לבנת-הכנף דוגרת ומקננת באזורי ביצות ובטונדרה ובאירואסיה. היא חורפת וחולפת בישראל וחורפת גם באפריקה ובאסיה.
מאפיינים פיזיים
אורך גופה של ביצנית לבנת-הכנף הוא 30 ס"מ. רגליה ארוכות ואדומות ולפעמים אפשר להתבלבל בינה לבין קרובתה ביצנית אדומת-רגל אך מקורה של הביצנית לבנת-הכנף קצר יותר.
מקורה של הביצנית לבנת-הכנף אדום בעל קצה שחור, כל גופה אפור-חום, השת שלה לבן והחלק התחתון בכנפיה לבן כולו.
תזונה
הביצנית לבנת-הכנף היא אוכלת כל. תזונתה מורכבת מחרקים, מתולעים, מרכיכות וגם מעשב ומזרעים.
רבייה
באביב, עונת הרבייה, ביצנית לבנת-כנף מקננת בביצות ובאדמות בור, שם היא חופרת שקערורית בקרקע ומטילה בה כ-4 ביצים. צבע הביצים צהבהב-ירקרק ועליהן כתמים כהים.
הצלמניה (סרט)
הצלמניה (באנגלית "Life in Stills") הוא סרט תיעודי משנת 2011, בבימויה של תמר טל.
הסרט מתעד את המסע המשותף של מרים וַיסנשטַין בת ה-96 ונכדה בן, המנסים להציל מהריסה את חנות הצילום התל אביבית הוותיקה "הצלמניה", אותה הקים בעלה המנוח רודי ויסנשטין. החנות הכילה כמיליון נגטיבים שתיעדו רגעים משמעותיים בתולדות מדינת ישראל. במקביל למסע נרקמת בין השניים מערכת יחסים מיוחדת, למרות פערי הדורות והקונפליקטים ביניהם.
הסרט נולד בעקבות סרט קצר שצילמה בשנת 2005 הבמאית תמר טל בשם "אשת הברזל והצלמניה". טל החליטה להמשיך ולעקוב אחר מרים ואחר נכדה שהצטרף בינתיים לעסק המשפחתי, ומאז תחילת היכרותם צילמה טל את מרים במשך שבע שנים.
הסרט שודר בערוץ yes דוקו ב-23 במאי 2011, וזכה לשבחי המבקרים. חודשיים לאחר מכן נפטרה מרים ויסנשטין.
נסיכות האליץ'-וולין
נסיכות האליץ'-וולין (ברוסית: Галицко-Волынское княжество, בלטינית: Regnum Galiciae et Lodomeriae, Regnum Rusiae) הנסיכות הרוסית שלאחר התפרקות רוס של קייב הייתה הנסיכות החזקה בדרום רוסיה במהלך המאה ה-13 ועד לסוף של המאה ה-14.
הנסיכות הייתה הנסיכות הגדולה בין הנסיכויות הרוסיות. הייתה לה מדיניות אקטיבית במרכז אירופה בהתייחס לפולין, הונגריה, הקומנים ובתקופה מאוחרת יותר לאורדת הזהב וליטא.
היסטוריה
עוד במאה ה-6 וה-7 השטח היה מאוכלס על ידי העמים הסלאבים. קיימת הערכה שבמהלך שנות ה-60 של המאה ה-10 השטח סופח לרוס של קייב על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב, אך לאחר מותו בשנת 972 הועבר לשליטת פולין. במהלך השנים 981–992 השטח חזר לרוס של קייב לאחר מערכות צבאיות בראשות ולדימיר הראשון, נסיך קייב. בשנת 1012 בולסלאב הראשון, דוכס פולין כבש חלק גדול של השטח. במהלך השנים 1030–1031 יארוסלאב הראשון, נסיך קייב החזיר את השליטה לידיו ועם פולין נחתם חוזה שלום. במהלך המאה ה-11 התפתחו באזור וולין ערים חדשות ודרכם רוס של קייב ניהלה את המסחר עם אירופה. עיר הבירה של האזור הייתה עיר לודמיר. עם הזמן גם באזור גליציה התפתחו ערים ובהם בתי המלאכה ובתי מסחר. במהלך המאה ה-12 התפתחו שתי נסיכויות (וולין והאליץ') שהיו חלק של רוס של קייב והיו בשליטת נסיכים משושלת רוריק.
בשנת 1199 הנסיכויות התאחדו לנסיכות חזקה אחד תחת נסיך רומן בן מסטיסלאב. בשנת 1204 הוא אף כבש את קייב וקיבל על עצמו תואר נסיך קייב. בשנים 1202 ו-1204 הוא ניהל מערכה מוצלחת נגד הקומנים. הוא נפטר במהלך הקרב נגד הפולנים בשנת 1205. לאחר מותו הנסיכות נכנסה לתקופת בעיות שלטוניות. באזור גליציה היה מאבק בין הנסיכים השונים ומלך הונגריה שניסה להשתלט על השטח. אזור וולין התפרק למספר נסיכויות קטנות שהיו תחת השפעה פולנית חזקה. רק בשנת 1238 נסיך דנייל, בן של רומן הצליח לאחד מחדש את הנסיכות הגדולה. הוא שיתף בשלטון את האח הצעיר שישב בלודמיר והוא בעצמו בחר את האליץ' כבירתו.
בשנת 1240 כוחות של האימפריה המונגולית כבשו את קייב ובהמשך פלשו לשטחי ליבה של הנסיכות. הכוחות בהנהגת הנסיך דנייל התקשו לעמוד מול המונגולים. יתרה מכך, פולין והונגריה ניצלו את חולשתו ופלשו לשטח הנסיכות. לקראת שנת 1245 דנייל הצליח לייצב את השלטון מחדש, אך נאלץ להכיר בעליונות של חאן האימפריה המונגולית. במטרה להשתחרר מתלות זו, אירגן קואליציה עם פולין, הונגריה והמסדר הטבטוני. בשנת 1254 בעיר דרוהיצ'ין הוא הוכתר למלך גליציה מטעם האפיפיור ואף היו סיכומים על אירגון מסע צלב נגד המונגולים. בסופו של דבר מסע הצלב לא התחיל ומלך דנייל היה צריך להתמודד עם המונגולים בכוחות עצמו. מערכה בשנים 1254–1257 הייתה מוצלחת אך בסופו של דבר כוחות המונגולים בשנת 1258 נחלו מספר הצלחות ואף הכריחו את דנייל להרוס מספר מבצרי גבול. בשנת 1264 הוא נפטר ללא סיום שחרור הנסיכות מהתלות במונגולים.
לאחר מותו הנסיכות נשארה מאוחדת אך תוך ניהול מאבקים אין-סופיים עם פולין, הונגריה, ליטא ואורדת הזהב. בשנת 1323 הנסיכים אחרונים משושלת רוריק נהרגו בקרב. הנסיך החדש, יורי השני סיים את מאבק נגד אורדת הזהב ואף השתתף בפשיטה משותפת נגד פולין. במדיניות החוץ הוא התבסס על היחסים הטובים עם ליטא והמסדר הטבטוני וניהל מערכות צבאיות נגד פולין והונגריה. במדיניות פנים הוא תמך בפיתוח הערים ומסחר תוך הגבלת זכויות האצולה. ייתכן וזה הייתה הסיבה לכך שהוא הורעל בשנת 1340. לאחר מותו, הנסיכות חולקה למספר נחלות. ליטא ופולין ניהלו מאבקים צבאיים לצורך השתלטות על השטח. בסופו של דבר, לקראת שנת 1392 גליציה הועברה לפולין, וולין הועברה לליטא והנסיכות המאוחדת הפסיקה את קיומה.
ראש ממשלת קנדה
ראש ממשלת קנדה (באנגלית: Prime Minister of Canada, בצרפתית: Premier ministre du Canada) הוא "שר הכתר" (Minister of the Crown) הראשי, יושב ראש קבינט ממשלת קנדה, ובתוקף כך הוא ראש הרשות המבצעת (Head of government) שמייעץ למונרך או למושל הכללי של קנדה בנוגע ליישום סמכויותיהם הביצועיות המוקנות להם על פי חוקת קנדה. משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי והיא מושתתת רק על מוסכמות חוקתיות משכבר הימים, שמקורן במעצמה הקולוניאלית ששלטה בעבר בקנדה, הממלכה המאוחדת, שעל פיהן על נציגו של המונרך, המושל הכללי, לבחור אדם שצפוי לגייס את אמון בית הנבחרים הקנדי ולמנות אותו לתפקיד ראש הממשלה. בדרך כלל אדם זה הוא מנהיג המפלגה הפוליטית המחזיקה את מספר המושבים הגדול ביותר בבית הנבחרים. ראשי ממשלת קנדה רשאים לשאת את התואר "הנכבד" (באנגלית: The Right Honourable, בצרפתית: Le Très Honorable) לכל ימי חייהם.
23 אישים כיהנו בתפקיד מאז איחוד קנדה ב-1867 ועד היום. כל ראשי הממשלה היו גברים, למעט קים קמפבל שכיהנה בין החודשים יוני-נובמבר 1993. ראש ממשלת קנדה המכהן, ג'סטין טרודו, שעומד בראש המפלגה הליברלית של קנדה, מונה לתפקידו ב-4 בנובמבר 2015 על ידי המושל הכללי, דייוויד ג'ונסטון, בעקבות הבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה.
מקור המשרה
משרת ראש הממשלה לא מוגדרת בשום מסמך חוקתי של קנדה והיא מוזכרת רק בדרך אגב ב"חוק החוקה" (Constitution Act, 1982), ובמכתב ההרשאה שהוצא ב-1947 על ידי המלך ג'ורג' השישי. תחת זאת, המשרה ותפקיד נושא המשרה מוגדרים במוסכמות חוקתיות כדוגמת המשרה המקבילה בבריטניה.
הדרישות לתפקיד ותהליך הבחירה
ראש ממשלת קנדה, יחד עם שאר חברי הקבינט, מתמנה למשרתו על ידי המושל הכללי בשמו של המונרך. עם זאת, על פי המוסכמות המקובלות למינויה של ממשלה עצמאית, המיועדות לשמור על יציבות הממשל, יטיל המושל הכללי את משימת הרכבת הממשלה על האדם שסביר להניח שיקבל את תמיכתו או אמונו של רוב חברי בית הנבחרים אשר נבחרו בבחירות ישירות. למעשה, אדם זה הוא לרוב מנהיג המפלגה אשר חבריה מהווים את רוב חברי הפרלמנט.
אף על פי שאין כל דרישה חוקית שראש הממשלה יכהן גם כחבר הפרלמנט, מסיבות מעשיות ופוליטיות מצופה שהוא יזכה במושב בפרלמנט מיד עם מינויו. עם זאת, במקרים נדירים מונו אישים שלא היו חברי פרלמנט לתפקיד ראש הממשלה. שני ראשי ממשלה, סר ג'ון אבוט וסר מקנזי בוול, כיהנו בשנות התשעים של המאה ה-19 בעודם מכהנים כחברי הסנאט הקנדי. שניים אלו, בתוקף תפקידם כמנהיגי סיעת הממשלה בסנאט, החליפו את קודמיהם שהלכו לעולמם במהלך תפקידם – את ג'ון אלכסנדר מקדונלד, שהלך לעולמו ב-1891 ואת ג'ון תומפסון שהלך לעולמו ב-1894. מאז השתנתה מוסכמה זו כך שבמקרה כזה ימונה ממלא מקום מנהיג המפלגה השלטת החבר בבית הנבחרים.
מראשי ממשלה שאינם חברי הפרלמנט בעת מינוים לתפקיד, או שאיבדו את מושבם בפרלמנט בעוד מכהנים בתפקיד, מצופה מאז להיבחר כחברי פרלמנט מוקדם ככל האפשר. לדוגמה, ויליאם ליון מקנזי קינג, לאחר שאיבד את מושבו בבית הנבחרים בבחירות הכלליות של 1925 (בחירות שבהן מפלגתו ניצחה), לזמן קצר, לפני שניצח בבחירות ביניים שבועת ספורים לאחר מכן, "משל מן המסדרון". באופן דומה, ב-1984 החליף ג'ון טרנר את פייר אליוט טרודו כמנהיג המפלגה הליברלית של קנדה, וכתוצאה מכך מונה לתפקיד ראש הממשלה ובה בעת עדיין לא החזיק במושב בבית הנבחרים. טרנר זכה במושב בפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה, אך מפלגתו הובסה ולא הרכיבה ממשלה. טרנר היה ראש הממשלה האחרון בקנדה שלא החזיק במושב בפרלמנט.
כיום הנוהג המקובל במקרה בו ראש הממשלה מאבד את מושבו בפרלמנט, או במקרה בו ממונה לתפקיד ראש ממשלה שאינו חבר הפרלמנט, הוא שחבר הפרלמנט הזוטר ביותר מבין חברי המפלגה השלטת יתפטר מתפקידו כדי שעל המושב שהתפנה בעקבות כך יתמודד ראש הממשלה בבחירות ביניים. לצורך כך נבחר בדרך כלל מחוז בחירה שסיכויי מפלגת השלטון להיבחר בה הם גבוהים. נוהג כזה קיים גם במקרה בו ראש האופוזיציה מאבד את מושבו בפרלמנט ובין המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית קיימת מוסכמה שלא להציג מועמד מול ראש ממשלה או מול ראש האופוזיציה כאשר אלו מתמודדים על מושב בפרלמנט במקרה כזה בבחירות ביניים. המפלגות הקטנות בפרלמנט לא נוהגות על פי מוסכמה זו. בכל אופן, במקרה בו מפלגת השלטון בוחרת מנהיג ומועמד לראשות הממשלה זמן קצר לפני עריכת בחירות כלליות, לא מקובל לבצע את ההליך הזה וראש הממשלה המיועד ממתין לבחירות הכלליות כדי להתמודד על מושב בפרלמנט.
משך הכהונה
ראש ממשלת קנדה מכהן על פי "רצון הוד מלכותה/מלכותו" (At Her/His Majesty's pleasure), כלומר, לכהונת ראש הממשלה אין משך מוגדר. מרגע שמונה ראש הממשלה לתפקידו על ידי המושל הכללי והושבע לתפקידו, הוא מכהן עד להתפטרותו, לפיטוריו, או למותו. משך כהונת הפרלמנט מוגבלת בחוקה לחמש שנים, אם כי המושל הכללי רשאי, בעצת ראש הממשלה, לפזר את הפרלמנט ולהכריז על עריכת בחירות חדשות קודם למועד זה. פרשת בינג קינג הייתה המקרה היחיד מאז איחוד קנדה בו סירב המושל הכללי לבקשתו של ראש הממשלה לפזר את הפרלמנט ולהכריז על עריכת בחירות חדשות. ב-2007 הוכנס תיקון לחוק הבחירות, סעיף 56.1(2) שמגביל את כהונתה של ממשלת רוב לארבע שנים, כשיום הבחירות נקבע ליום שני השלישי בחודש אוקטובר בשנה הקלנדרית הרביעית שלאחר הבחירות הקודמות.
לאחר פיזור הפרלמנט, אם ראש הממשלה מעוניין להמשיך ולהחזיק במושב בפרלמנט, עליו להתמודד בבחירות הכלליות שיערכו כתוצאה מכך. אם בבחירות זוכה מחדש מפלגתו של ראש הממשלה ברוב, אין צורך למנותו מחדש ואין צורך שהוא יישבע אמונים שוב. במקרה בו מנצחת בבחירות הכלליות מפלגת האופוזיציה, מתפטר ראש הממשלה או שהוא מפוטר על ידי המושל הכללי. במקרה בו מפלגתו של ראש הממשלה מהווה מפלגת מיעוט ומפלגת האופוזיציה זוכה ברוב (כלומר אם היא מחזיקה במספר רב של מושבים בהשוואה למפלגת השלטון, אך עדיין לא ברוב מושבי הפרלמנט), אזי יכול ראש הממשלה לנסות ולהשיג את אמון הבית על ידי הרכבת קואליציה יחד עם המפלגות הקטנות. הפעם האחרונה בה נשענה ממשלת קנדה על רוב קואליציוני שכזה הייתה ב-1925.
תפקידים וסמכויות
בשל העובדה שלמעשה ראש ממשלת קנדה הוא בעל הסמכות הגבוהה ביותר בממשלת קנדה, לעיתים מתייחסים אליו באופן אירוני כראש המדינה (בסקר של מכון איפסוס-רייד משנת 2008 התברר כי 42% מהקנדים סבורים כי ראש הממשלה הוא ראש המדינה), למעשה ראש המדינה של קנדה הוא המונרך המיוצג על ידי המושל הכללי של קנדה. ראש הממשלה הוא "ראש הרשות המבצעת" (head of government) ובאחריותו לייעץ לכתר כיצד למלא את תפקידיו המלכותיים ואת סמכויותיו הביצועיות, כפי שהם מוגדרים בחוקה ובמוסכמות. עם זאת, משרת ראש הממשלה הלכה וצברה עם השנים עוצמה וסמכויות. כיום, על פי שיטת המונרכיה החוקתית, הייעוץ שניתן על ידי ראש הממשלה הוא מחייב, כלומר ראש הממשלה למעשה מבצע את כל התפקידים שהוגדרו למונרך או למושל הכללי, ומשאיר להם בעיקר את התפקידים הטקסיים. ראש הממשלה מקבל סיוע ממשרד ראש הממשלה (PMO), מחזיק בידו את השליטה על מינוייהם של רוב תפקידי המפתח בממשל הקנדי, כולל המושל הכללי עצמו, חברי הקבינט, שופטי בית המשפט העליון של קנדה, הסנאטורים, ראשי התאגידים המלכותיים, שגרירים, המשנים למושל וכ-3,100 משרות אחרות. יותר מכך, ראש הממשלה לוקח חלק מרכזי בתהליכי החקיקה, כלומר, הרוב בבית הנבחרים מגיש לפרלמנט הצעות חוק שמקורן בקבינט. ראש הממשלה הוא גם המפקד בפועל של הכוחות הקנדיים, אם כי רשמית המפקד העליון הוא המושל הכללי בשמו של המונרך.
לפייר אליוט טרודו יוחסו לאורך תקופת כהונתו בין השנים 1968 – 1984 פעולותיו לריכוז הכוח במשרד ראש הממשלה, שרוב המשרות בו אוישו בבעלי תפקידים שנבחרו על פי שיקול דעתו של ראש הממשלה מבלי לתת דין וחשבון לפרלמנט. לקראת סוף המאה ה-20 ועם תחילת המאה ה-21, טענו פרשנים כמו ג'פרי סימפסון, דונלד סבוי, אנדרו קויין וג'ון גומרי, שהן הפרלמנט והן הקבינט הפכו להיות מוקפים במוקדי כוח שמקורם במשרד ראש הממשלה. סבוי כתב: "בדרכו של ראש ממשלת קנדה ניצב שיעור קטן מאוד מהבקרה הממסדית, לפחות בתוך הממשלה עצמה, שתצמצם את יכולתו לנהוג על פי שיקול דעתו". אכן, משרת ראש הממשלה תוארה ככזאת שעברה לאופי נשיאותי, עד כי זוהרם רב יותר בהשוואה לראש המדינה האמיתי. נשות ראשי ממשלת קנדה מכונות בטעות לעיתים "הגברת הראשונה של קנדה". המושלת הכללית לשעבר, אדריאן קלרקסון, רמזה על מה שהיא ראתה כ"יריבות סמויה" שהתפתחה בין ראש הממשלה לבין הכתר. הועלתה התאוריה שמצב זה שורר בקנדה בשל העובדה שהפרלמנט שלה הוא חלש יותר בהשוואה לארצות אחרות של חבר העמים הבריטי.
אף על פי כן, קיימים אופנים לבקרה על פעולתו של ראש הממשלה. בית הנבחרים יכול להצביע על הצעת אי-אמון בראש הממשלה המכהן ובקבינט שלו או שאספת חברי המפלגה יכולה להדיח במהירות את ראש הממשלה מתפקידו כמנהיג המפלגה ואף איומים בביצוע מהלך שכזה עשויים לשכנע או לאלץ ראש ממשלה להתפטר מתפקידו, כפי שקרה לז'אן קרטיין. חוק הרפורמה של 2014 מסדיר את התהליך שעל פיו יכולה אספת חברי המפלגה להניע תהליך של ביקורת על ההנהגה, אם יש צורך בכך, לבחור ממלא מקום למנהיג, ולפיכך לגרום לראש הממשלה לתת יותר דין וחשבון לחברי הפרלמנט ממפלגתו. אספת חברי המפלגה יכולה לבחור אם לפעול על פי כללים אלו, אף על פי שההחלטה תתקבל על פי הצבעה ובכך החלטת המפלגה נתונה לביקורת ציבורית.
הסנאט רשאי לדחות או לעכב חקיקה שהוגשה על ידי הקבינט, כמו במקרה שהצעת החוק של בריאן מלרוני להנהגת מס ערך מוסף הגיעה לאישור הסנאט, ובהתאם לאופייה הפדרלי של קנדה, החקיקה של הממשל המרכזי מוגבלת לאזורים המוגדרים בחוקה. יותר מכך, הסמכות הביצועית מוקנית במפורש בחוקה למונרך, כלומר הזכות המלכותית שייכת לכתר ולא לאף אחד מהשרים, עליונותו של המונרך על פני ראש הממשלה בסדר החוקתי משתקפת בדבריו של אנדרו קויין: "כשראש הממשלה קד לפני המלכה, הוא למעשה משתחווה כלפינו [הקנדים]". לפיכך, הן הריבון והן המושל הכללי רשאים להתנגד לרצונו של ראש הממשלה במצבי משבר קיצוניים. לקראת סיום כהונתה כמושלת הכללית ציינה אדריאן קלרקסון: "תפקידי החוקתי התמצה במה שקרוי 'סמכויות בלעדיות' (reserve powers): לדאוג שיהיו ראש ממשלה וקבינט שיכהנו בתפקידם וליישם את הזכות 'לעודד, לייעץ ולהזהיר'... מבלי לחשוף באמת את סודותיי, אוכל לומר לכם שעשיתי את שלושתן".
זכויות
שני מעונות רשמיים עומדים לרשות ראש ממשלת קנדה – "דרך סאסקס 24" באוטווה ו"אגם הרינגטון", המעון הכפרי בפארק גטינו שבקוויבק – לצד לשכה בבניין משרד ראש הממשלה והמועצה המלכותית (לשעבר לונגווין בלוק), שמול גבעת הפרלמנט. לצורכי תחבורה מקבל ראש הממשלה רכב משוריין ושימוש משותף באחד משני מטוסי האח"מ, Airbus CC-150 Polaris לטיסות בינלאומיות ו-Bombardier Challenger 601 לטיסות פנים. המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה מספקת אבטחה לראש הממשלה ולבני משפחתו. כל הצרכים הללו מסופקים באמצעות המלכה במועצתה בתקציב שמאושר על ידי הפרלמנט ומסתכם ב-346,800 דולר קנדי לשנה, הכוללים את משכורתו הבסיסית של ראש הממשלה כחבר הפרלמנט על סך 172,400 דולר קנדי בנוסף למשכורת נוספת בסכום זה כראש הממשלה ו-2000 דולר קנדי כקצובת רכב.
כאשר מת ראש ממשלה מכהן או ראש ממשלה לשעבר הוא זכאי להלוויה ממלכתית ולפני כן מוצב ארונו בבניין המרכזי שבגבעת הפרלמנט באוטווה. ראשי הממשלה היחידים שלהם נערכו הלוויות פרטיות היו מקנזי בוול וריצ'רד בדפורד בנט. בנט היה גם ראש ממשלת קנדה היחידי שנקבר מחוץ לקנדה ושבהלווייתו לא נכחו פוליטיקאים.
בשנים עברו היה מקובל שהמונרך מעניק תואר אבירות לראש ממשלה שמונה לתפקידו. לפיכך נשאו חלק מראשי הממשלה את התואר סר לפני שמותיהם. מבין שמונת ראשי ממשלת קנדה הראשונים, רק אלכסנדר מקנזי סירב לקבל את תואר האבירות מהמלכה ויקטוריה. בעקבות החלטה שהתקבלה ב-1919 הוחלט על מדיניות על פיה לא יוענקו שוב תארים כאלה וראש הממשלה האחרון שקיבל תואר אבירות היה סר רוברט בורדן שכיהן בתפקיד בעת קבלת ההחלטה. יוצא מן הכלל היה ריצ'רד בדפורד בנט, שב-1941, שש שנים לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה, קיבל תואר אצולה מהמלך ג'ורג' השישי.
אופן הפניה
קנדה הולכת אחר המסורת הבריטית לפיה מכונה ראש הממשלה בתואר Prime Minister, וזאת בניגוד לפרוטוקול הנהוג בארצות הברית בה נהוג לפנות לנשיא בתואר "מיסטר" לפני תוארו, קרי, Mister President, "אדוני הנשיא". המשרד למורשת קנדה הודיע שאין זה נכון להשתמש במונח Mr Prime Minister. צורת הפנייה בכתב לראש הממשלה צריכה לכלול את תוארו הפרלמנטרי המלא: "הנכבד" (The Right Honourable), [שם], [עיטורים או תארים שהוענקו לו], "ראש ממשלת קנדה" (Prime Minister of Canada). עם זאת, בשעת השאלות לראש הממשלה, עשויים חברי הפרלמנט לפנות לראש הממשלה בתואר "הנכבד" (The Right Honourable), החבר מ[מחוז הבחירה של ראש הממשלה], או פשוט "ראש הממשלה הנכבד" (The Right Honourable Prime Minister). ראשי ממשלה לשעבר ממשיכים להשתמש בכינוי "הנכבד" לכל ימי חייהם. כאשר הם ממשיכים לכהן כחברי הפרלמנט יש לפנות אליהם בכינוי "הנכבד" (The Right Honourable), החבר מ[מחוז הבחירה], או בשם התפקיד הממשלתי שהם משמשים בו, לדוגמה: The Right Honourable Minister of National Defence (השר להגנה לאומית הנכבד).
בעשורים שלאחר איחוד קנדה היה מקובל לכנות את ראש הממשלה Premier of Canada, נוהג שנמשך עד למלחמת העולם הראשונה, בערך בתקופת כהונתו של רוברט בורדן. בעוד שמקורות מהתקופה יכנו את ראשי הממשלה הראשונים בתואר premier, במקורות המודרניים מקובל כמעט תמיד לכנות את כל ראשי הממשלה בתואר prime minister, בעוד שראשי הממשלות של הפרובינציות והטריטוריות של קנדה מכונים premier, למעט קוויבק וניו ברנזוויק, בהן הפנייה נעשית בצרפתית וראש הממשלה מכונה Premier ministre du….
פעילות ראשי הממשלה לאחר כהונתם
לאחר סיום כהונתם היו ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם פעילים במגוון של פעילויות. חלקם נשארו בחיים הפוליטיים: בוול המשיך לכהן בסנאט, סטיבן הרפר שב לבית הנבחרים כאחד מיושבי הספסלים האחוריים ובנט עבר לבריטניה לאחר שנכנס לבית הלורדים. מספר ראשי ממשלה שימשו ראשי האופוזיציה בפרלמנט: ג'ון אלכסנד מקדונלד, ארתור מיין, מקנזי קינג ופייר טרודו, כולם שימשו בתפקיד זה לפני ששבו לכס ראש הממשלה (מקנזי קינג עשה זאת פעמיים); אלכסנדר מקנזי וג'ון דיפנבייקר שימשו כראשי האופוזיציה ולאחר מכן היו חברי פרלמנט מן השורה עד למותם. צ'ארלס טאפר, לואי סן-לורן וג'ון טרנר שבו לעסקיהם הפרטיים. ארתור מיין מונה כחבר הסנאט לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, אך התפטר כדי לנסות להיבחר מחדש כראש הממשלה. לאחר שכשל להיבחר במחוז הבחירה שלו, פרש ועבר לפעילות עסקית פרטית. ראשי ממשלה נוספים שפנו לחיים האזרחיים היו: רוברט בורדן, שכיהן כנשיאן של אוניברסיטת קווינס שבקינגסטון ואוניברסיטת מקגיל וכן עבד במגזר הפיננסי; לסטר פירסון שימש כנשיא אוניברסיטת קרלטון שבאוטווה; ג'ו קלארק וקים קמפבל (האישה היחידה עד כה בתפקיד) היו לפרופסורים באוניברסיטה, קלארק גם שימש כיועץ וקמפבל הייתה פעילה בתחום הדיפלומטיה הבינלאומית וכמנהל של חברות פרטיות וכיושב ראש של קבוצות אינטרסים; פייר טרודו וז'אן קרטיין שבו לעסוק בעריכת דין.
ג'יימי-לין סיגלר
ג'יימי-לין סיגלר (באנגלית: Jamie-Lynn Sigler; נולדה ב-15 במאי 1981) היא שחקנית וזמרת אמריקאית-יהודיה. סיגלר ידועה בעיקר בזכות משחקה כמדו סופרנו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס" ובזכות משחקה בסדרה הדרמה-קומית "הפמליה", שגם היא מופקת על ידי HBO.
קריירה
את תפקיד המשחק הראשון שלה ביצעה סיגלר ב-1997, בסרט הפשע "מדינת ברוקלין" לצידם של טוני דנזה וג'ניפר אספוזיטו, בתפקיד אנג'י הנערה.
בשנת 2001 שיחקה בסרט האימה "סיפורי קמפ-פייר" בתפקי' נטלי, לצידם של אביגיל ספנסר וצ'ארלי דיי. בשנת 2002 השתתפה סיגלר בוידאו קליפ לשירה של מריה קארי "Through the Rain".
בשנת 2003 שיחקה בקומדיה "Death of a Dynasty", לצידם של קווין הארט וראשידה ג'ונס בבימויו של דיימון דאש. באותה שנה השתתפה בווידאו קליפ לשיר "Sunrise" של הלהקה סימפלי רד.
בשנת 2012 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע הקומי "הזמנה לגירושין", ושיחקה בסרט העצמאי "למצוא את האחת" לצידה של ג'ניפר לאב יואיט.
בשנת 2018 גילמה את טוני בחידוש לסדרת הטלוויזיה "מגנום, בלש פרטי" ברשת CBS.
בספטמבר 2019 החלה להנחות פודקאסט בשם "Pajama Pants" לצד רוברט אילר, שותפה לסדרה "הסופרנוס" והיוטיובר קאסם ג'י. בשנת 2020 שיחקה בסיטקום "Beef House" של רשת Adult Swim.
חיים אישיים
ב-1 ביולי 2003, נישאה סיגלר לסוכן שלה "איי. ג'יי." דיסקאלה. בספטמבר 2005, נפרדו בני הזוג.
בינואר 2008 ביקרה סיגלר בישראל באמצעות פרויקט תגלית, היא הייתה מלאת התפעלות מהסיור וקראה לישראל "אחד המקומות היפים והמעוררים השראה שאי פעם ביקרתי בהם". בהמשך היא הוסיפה שהטיול גרם לה לרצות לשמר את זהותה היהודית ואחרי שיחה עם חיילים שהשתתפו בטיול, היא הביעה סולידריות עם הקשיים עמם מתמודדים חיילים צעירים בצבא הישראלי.
בגדי פרווה
בגדי פרווה הם חלקי ביגוד העשויים בחלקם או ברובם מפרוות בעלי חיים. בגדי פרווה הם מאופני הביגוד העתיקים ביותר. הבגדים העיקריים המיוצרים מפרווה הם מעילים, צעיפים וכובעים. במקומות רבים נתפסים בגדי פרווה כסמל סטטוס יוקרתי. עם זאת, בתקופה האחרונה רבים דוחים את השימוש בבגדי פרווה מטעמי זכויות בעלי חיים ואתיקה.
השימוש בביגוד מפרוות חיות עתיק מאוד. אף שאין הסכמה על תארוך מדויק לתחילת השימוש בפרוות כאמצעי ביגוד, שימוש כזה החל עם ההומינואידים עם נדידתם מיבשת אפריקה ליבשות אחרות, וידוע על ציד לשם שימוש בבגדי פרווה הן אצל האדם הניאנדרתלי והן אצל האדם הנבון. במאה ה-19 החלה להיווצר תעשיית הפרוות, שבמסגרתה מגדלים ומרבים בעלי חיים בחוות אך ורק למטרות טקסטיל.
כיום, בשל הביקורת העזה בנושא שימוש בבגדי פרווה, קיימת עלייה בשימוש בפרוות מלאכותיות כלומר חומר סינתטי הדומה בתכונותיו לבדי פרווה, אך למעשה עשויים מפולימרים.
הצעת חוק לאיסור פרוות
בשנת 2009 עברה בקריאה ראשונה בכנסת הצעת החוק על איסור ייבוא פרוות של כלבים וחתולים לארץ. חברת הכנסת רונית תירוש היא זו שהציעה את החוק, בנוסף היא ביקשה לאסור גם הכנסת פרוות של ארנבים. אך בקשה זו עוררה מהומה גדולה מכיוון שחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס טען כי השטריימלים שלובשים אנשי המגזר החרדי עשויים מפרווה של ארנבים, ושהם לא יהיו מוכנים להתפשר על חלק זה של לבושם. לבסוף הוחלט כי רק פרוות חתולים וכלבים הן אלו שיאסרו, אולם פרוות הארנבים עדיין תהיה מותרת לייבוא.
ב-9 ביוני 2021 נחתם החוק על תיקון תקנות להגנת חיות הבר. החוק נועד בכדי להגן על החיות, הוא מטיל איסור על סחר בפרוות חיות הבר. אם זאת עדיין יהיה מותר להשתמש בפרווה לצורך מחקרים מדעיים, מטרות דת, חינוך והוראה, לצורך של ייבוא או ייצוא אישי של פרטים שהועברו בירושה. וזה יורשה רק על ידי רשות הטבע והגנים.
החזקת בעלי החיים שמהם לוקחים את הפרוות בעבר
בעלי החיים מוחזקים בכלובים קטנים מאוד ובתנאים סניטריים חמורים. כך בעלי החיים מפתחים הרגלים נוירוטים, אשר גורמים להם לפצוע את עצמם ומביאים את החיה למצב פסיכולוגי חמור מאוד. שיטות ההרג נעשות בצורה אכזרית, אלימה ולפעמים אפילו החיה עדיין לא מתה כאשר פושטים את עורה ממנה, קיימות שיטות רבות, בין אם זה חניקה על ידי גז, חשמול החיה דרך הפה האוזן או פי הטבעת, זירקות סטריכנין או מכות וחבטות בראשה של החיה.
זכויות האישה
זכויות האישה הן זכויות אזרחיות וחירויות בסיסיות של נשים. זכויות אלו שונות מחברה לחברה, תלויות בחוקים, במסורות, במנהגים מקומיים ובקודים התרבותיים של אותה חברה או מדינה. חלק מזכויות אלו נשללו מנשים בעבר, ועל פי תומכי זכויות האישה חלק מהזכויות האלה נשללות גם כיום על ידי החברה, שהינה פטריארכלית במהותה. לעיתים מדובר באפליה מעוגנת בחוק ולעיתים החוק הוא שוויוני אך החברה אינה מיישמת אותו ובכך נגרמת אפליה. זכויות נשים ונערות שונות מזכויות אדם אחרות בשל ההטיה ההיסטורית והמסורתית בחברות רבות ברחבי העולם לטובת גברים ונערים. המונח זכויות נשים מתייחס למעמדן בחברה ולזכויותיהן של נערות ונשים בכל גיל. הכוונה במונח היא לכלל הנשים ולא למעמדה של אישה בודדת.
זכויות הנשים בלב המאבק הן: הזכות לעצמאות, הזכות לרכוש, הזכות לבחור ולהיבחר, הזכות לחינוך והזכות לרבייה. התנועה הפמיניסטית מובילה את הפעילות למען זכויות נשים, אף שזכויות נשים מעסיקות גם ארגונים הדוחים למעשה את הרעיונות המרכזיים של התנועה הפמיניסטית.
אוסקר שטראוס
חייו
שטראוס נולד למשפחה יהודית באוטרברג, על יד קייזרסלאוטרן שהייתה אז בבוואריה, בנם הצעיר של שרה ולזר שטראוס. האב עזב את המדינה בשנת 1852 והיגר לארצות הברית. שנתיים לאחר מכן הצטרפו אליו אשתו, שלושת בניו ובתו במדינת ג'ורג'יה, מקום מושבו. מלחמת האזרחים רוששה את משפחת שטראוס, והם עברו להתגורר בעיר ניו יורק באמצע שנות השישים של המאה ה-19.
בניו יורק רכש שטראוס תואר במשפטים באוניברסיטת קולומביה. לאחר לימודיו התמחה במקצוע המשפטים, ואז ייסד משרד עורכי דין עצמאי. באותה עת אביו ושני אחיו עשו חיל בעולם העסקים. ב-1881 עזב שטראוס את משרד עורכי הדין והצטרף לעסק המשפחתי המצליח ליבוא כלי חרסינה: "ל. שטראוס ובניו".
שטראוס לקח חלק פעיל במירוצו לנשיאות של גרובר קליבלנד בשנת 1885. קליבלנד נבחר לנשיאות, ובשנת 1887 מינה את שטראוס לתפקיד הציר האמריקני באימפריה העות'מאנית על-פי עצתו של הנרי וורד ביצ'ר. שטראוס כיהן בתפקידו זה עד שנת 1889, וכן בשנים 1898 - 1899. בשנת 1906 מונה על ידי תאודור רוזוולט לתפקיד מזכיר המסחר והעבודה, חבר הקבינט. שטראוס היה היהודי הראשון בתולדות ארצות הברית שזכה לשבת בקבינט. אחריו כיהנו שרים יהודים רבים בממשלה הפדרלית.
בשנת 1909 מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, תפקיד בו כיהן כשנה אחת. בשנת 1912 התמודד על משרת מושל מדינת ניו יורק כפרוגרסיבי, והפסיד. שימש כיועץ לנשיא וודרו וילסון.
שטראוס דיבר רבות למען ביטחונה של יהדות רוסיה, והיה ידיד התנועה הציונית ונדבן. היה חבר בוועד היהודי-אמריקני. היה בין יוזמי תוכנית גלווסטון. היה חבר ועדת סקר לארץ ישראל מטעם ארצות הברית שהוקמה ביוני 1914 וכללה גם את סטיפן ויז, לואי ברנדייס והנרי מורגנטאו.
הוא חיבר מספר ספרים, בהם ספר זכרונותיו: "תחת ארבעה ממשלים, מקליבלנד ועד טאפט".
זכויות האישה
בין זכויות אדם לזכויות נשים
ההפרדה בין המרחב הפרטי למרחב הציבורי טבועה במבנה של החוק הבינלאומי משפיעה על נשים ברמה הבינלאומית וברמה המקומית. ברמה הבינלאומית, החוק מכיר רק בנציגי ישות מדינתית כמי שיכול לפגוע בזכויות אדם. מפירי זכויות אדם 'לא ממשלתיים' אינם נושאים באחריות, באופן ישיר, בחוק הבינלאומי. נשים נפגעות יותר מפרטים אינדיבידואלים ופחות על ידי המדינה או נציגיה. ברמה מקומית, הדיכוטומיה בין הציבורי לפרטי עשויה להצדיק את הבחירה של המדינה לא להתערב ביחסים משפחתיים, ולאפשר הפרות שיטתיות של זכויות האדם של נשים. הפגיעה שנגרמת בעקבות קבלת הדיכוטומיה בין הספירה הציבורית לפרטית באו לידי הביטוי ביותר בחומרה בהתייחסות לאלימות. האונס השיטתי והאלימות שהופעלה על ידי רשויות מדינה בנשים בעת המלחמה ביוגוסלביה לשעבר היא דוגמה אחת מני רבות לפגיעה בזכויות אדם של נשים בחסות המדינה. אבל הפגיעה הנפוצה ביותר בנשים וילדים מתרחשת בזירה הביתית על ידי בני זוגן או בני משפחה אחרים.
העשור (1976–1985) הוקדש באומות המאוחדות לנשים. במהלך העשור התקיימו בחסות האו"ם מספר כנסים בהם גיבשו נשים מרחבי העולם תפיסה משותפת על תפקידו של האו"ם בשיפור מעמדם של נשים. ב־1979 אימץ האו"ם את האמנה לביעור כל צורות האפליה נגד נשים (CEDAW). האמנה היא ציון דרך היסטורי בהכרה בזכויות האדם של נשים. עד אז, לא הייתה אמנה שהתייחסה באופן מקיף לזכויות נשים בחיים פוליטיים, כלכליים, תרבותיים, חברתיים ובמשפחה. באחד באפריל 1997, 157 מדינות אשררו את האמנה. האמנה מכירה באופי המיוחד של אפליה נגד נשים וייחודיות של אפליה זו. היא מעודדות פעולות לתיקון תוצרים של אפליה היסטורית ומספקת מדדים להעדפה מתקנת.
החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם: באוקטובר 2000 קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה המדגישה כי נשים וילדים הם הקורבנות העיקריים במלחמות, ולכן נשים חייבות להיות שותפות בפתרון סכסוכים ובדרכים השונות למניעתם. ההחלטה מדברת על הצורך לדאוג לייצוג של נשים בפוליטיקה המקומית והבינלאומית. בשנת 2005, אשררה הכנסת את החלטה 1325.
זכות לקניין
זכויות הקניין של הנשים הן זכויות לבעלות על רכוש וירושה שנשים נהנות מהן בכל נקודת זמן. הזכויות לבעלות על רכוש משתנה בין חברות ומושפעות מגורמים תרבותיים, גזעיים, פוליטיים ומשפטיים. בחלקים רחבים של העולם, זכויות נשים על קרקע ורכוש נשללות באופן שיטתי. חוקים מגינים פחות על נשים מאשר על גברים ובאופן כללי הגישה הנהוגה מפלה נשים ומערערת על זכותן לבעלות על רכוש. מצב חוקי זה משאיר נשים רבות תלויות כמעט לחלוטין בגברים בחייהן להישרדות כלכלית בסיסית וחושף אותן לאלימות, עוני, חוסר ביטחון תזונתי, במיוחד אם האישה היא אלמנה, גרושה, רווקה, או בנישואים שאינם מוכרים באופן רשמי.
הערכה היא כי בראש כ־25% ממשקי הבית בעולם עומדות נשים ובאזורים עירוניים, בעיקר באמריקה הלטינית ובאפריקה, נשים עומדות בראש כמעט מ-50% ממשקי הבית. משקי בית אלו הם גם מבין העניים ביותר. ואולם, למרות דפוסים אלה, הערכות על ידי האו"ם מצביעות על כך שנשים מחזיקות רק 1–2 אחוזים מכל הקרקעות הרשומות בעולם.
בישראל מוגנת זכות הקניין על ידי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שבו קובע סעיף 3: "אין פוגעים בקניינו של אדם". בשנת 1951 נחקק חוק שיווי זכויות האישה, שמבטיח את השוויון בפני החוק, את זכות הקניין של אישה נשואה.
הזכות לבחור ולהיבחר
המאבק לבחור ולהיבחר התרחש במקביל במספר מדינות באירופה וארצות הברית החל בסוף המאה ה-18. נשים זכו בזכויות הצבעה מוגבלת בשוודיה, פינלנד ומספר מדינות בחוף המערבי של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. ארגונים לאומיים ובינלאומיים שהוקמו לתיאום המאמצים לשינוי החקיקה שתוביל לזכות הצבעה שהמרכזי ביניהם הוא ברית הנשים הבינלאומית (International Alliance of Women). הארגון היה פעיל גם בקידום זכויות אזרח לנשים. הזכות לבחור ולהיבחר מעוגנת בחקיקה במרבית מדינות העולם.
הזכות לרבייה
הזכות לרבייה היא מכלול הזכויות המשפטיות והחירויות הנוגעות לרבייה ופוריות. ארגון הבריאות העולמי מגדיר את הזכות לרבייה כזכות בסיסית של זוגות ויחידים להחליט באופן חופשי ובאחריות על מספר הילדים והמרווח ביניהם וזאת על בסיס מידע, השכלה ואמצעים כלכליים לעשות זאת; במימוש זכות זו מצופה מזוגות ויחידים להיות אחראים על הצרכים השוטפים של הילדים ועל צרכים עתידיים שלהם, והאחריות שלהם כלפי הקהילה.
נשים בישראל מצופות להיות אמהות ולמלא בכך את מה שמוגדר עבורן כיעוד האישי והלאומי. הציפייה מנשים להביא צאצאים מטעמים דמוגרפיים מחוזקת בקודים דתיים, תרבותיים, ומגובה בתמיכה כלכלית. נשים הנתקלות בקשיים ביולוגיים להרות, מקבלות סיוע בטיפולי פוריות כמעט ללא כל הגבלה של גיל, נטייה מינית וסטטוס נישואים וללא הגבלה של מספר מחזורי הטיפול. מרבית עלות הטיפול ממומנת על ידי המדינה במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
התפיסה של מדינת ישראל בנוגע להפלות מייצגת את הפערים בין קבוצות שונות בחברה הישראלית. בתקופת המנדט הבריטי הפלות לא היו חוקיות ועד 1952 החוק המנדטורי נשאר בתוקף. בשנה זו אישר בית המשפט המחוזי בחיפה ביצוע הפלה מטעמים רפואיים בלבד. בתי חולים החלו לקיים וועדות שכללו גניקולוגים, פסיכיאטרים ועובדות סוציאליות אשר דנו בפניות של הנשים ולרוב נטו לאשר את בקשת הפונות. ב־1962 מינתה הממשלה "ועדה לבעיות הילודה" אשר המליצה למסד את הטיפול ההפלות, אך לא לעודד אותה. הוועדה המליצה לאשר הפסקות היריון בתנאים מסוימים, רק בבתי חולים מורשים ובאישור של ועדה רפואית. הוועדה המליצה כי הוועדות יפעלו לשכנע נשים להשאיר את ההריון על ידי הסברת הסכנות הכרוכות בתהליך הרפואי, ולתת תמריצים, חומריים ומוסריים, אשר ימנעו את ביצוע הפסקת ההיריון.
בשנת 1978 נכנס לתוקפו "החוק לתיקון דיני עונשין (הפסקת היריון) תשל"ז 1977" ובו הוחלט לאשר הפסקת היריון במקרים הבאים: גיל האישה (מתחת ל-18 מעל ל-40), היריון מחוץ לנישואים, מום של הוולד, סיכון חייה או בריאותה של האישה וסעיף שאפשר הפסקת הריון בגלל נזק שעשוי לאישה או ילדיה בגלל תנאים חברתיים קשים, לרבות מספר רב של ילדים. סעיף זה כונה "הסעיף הסוציאלי". בשנת 1980, בעקבות הסכם קואליציוני בין הליכוד לאגודת ישראל, בוטל ה"סעיף הסוציאלי".
פרה - היסטוריה
על פי גישת האבולוציה החברתית, כל עוד המשטר הכלכלי היה של ציד ולקט, לנשים היה מעמד נחות היות שלא השתתפו בציד (שתרם חלבונים) שהיה כרוך ביציאה ממתחם המגורים, בטקסים ופעילות משותפת של הציידים, אלא, בעיקר עקב הצורך לטפל בילדים, עסקו בלקט של פירות וזרעים, לרוב לבד ובתחום הקרוב לתחום המגורים.
אחרי ביות בעלי החיים, עם המעבר לחברת נוודים חל שיפור מועט בלבד במעמדן של הנשים היות שהגברים נחשבו עדיין למגיני השבט ולמונעי ביזה מצד שבטים אחרים. בנוסף, הנשים נזקקו לכוחם הפיזי של הגברים, למשל לצורך גלילת האבן מעל פי הבאר. בחברות החקלאיות היה מעמדן של נשים גבוה מעט יותר. בעיקר הודות לכך שהעבודה התחלקה בין בני הזוג ולעיתים קרובות נעשתה בצוותא.
שומר ואכד
הנשים בשומר העתיקה נהנו מזכויות רבות יותר לעומת הנשים בתרבויות שירשו אותה – אכד, בבל, ואשור. נשים שומריות יכלו להיות בעלות על רכוש, לנהל עסקים יחד עם בעליהן, להיות כוהנות, סופרות, רופאות ולפעול כשופטות ולתת עדות בבתי משפט. ארכאולוגים והיסטוריונים משערים שככל שהתרבויות המסופוטמיות גדלו בעושר ובעוצמה, הפך המבנה החברתי לפטריארכלי יותר במטרה לייצב את הסדר החברתי על ידי הענקת זכויות יתר לגברים החזקים פיזית ומתאימים יותר להילחם את מלחמותיו הצבאיים של המלך לעומת נשים. מנגד, עולה הסברה שתרבות השומרים הקודמת לאכדית העניקה לנשים זכויות רבות יותר כיוון שתרבות זו הקפידה על שיתוף אלות נקביות בפולחן סגידה שהיה נעשה בלהט, תשוקה, וחושניות בדומה לפולחן האלים הזכריים. במישור הזוגי, אף על פי ששומרים ובבלים יכלו להתאהב, ואהבה רומנטית מופיעה בספרות האכדית, נדירה הייתה אהבה שכזאת במציאות, מאחר שבמרחבי המזרח השמי הקדום נאמנות לחוקי השבט ולכללי המעמד החברתי היו מאבני היסוד מהן נוצקה התרבות.
יוון העתיקה
מעמדן של הנשים ביוון העתיקה היה שונה בין עיר מדינה אחת לאחרת. קיימים מסמכים המוכחים כי בדלפי, תסליה, Gortyn, מאגארה וספרטה נשים היו בעלים של קרקע שנחשבה החזקת הרכוש המשמעותית ביותר בעת העתיקה. המאבק לזכויות האישה החל לפני אלפי שנים, כאשר בחברות שונות נשים התמרדו כנגד הדיכוי שהיו מצויות בו, בחלקן נחשבו כרכוש (רכוש האב ומאוחר יותר הבעל).
בימי הביניים
בתרבויות העת העתיקה וימי הביניים היה משטר פטריארכלי והנשים היו נתונות למרותם של גברים. לזמן קצר, תאודורה (המאה ה-6) קידמה את מעמד האישה בקובצי החוקים של יוסטיניאנוס הראשון ובתקופתה לנשים באימפריה הביזנטית הייתה זכות ליזום גירושין, אולם תיקוניה לא שרדו.
עידן הנאורות
במאה ה-16 וה-17, כאשר רכישת השכלה הייתה נחלתן של נשים מועטות ובנות אליטה בלבד, נשות מסדר אחוות אורסולה הקדושה פעלו למען השכלת נשים עניות באירופה ובקנדה.
חלק מהנאורות של עידן האורות באירופה, כחלק מהמאבק לשיחרור עבדים, אריסים, שחורים ואף יהודים הייתה המודעות לכך שגם נשים הן בני-אדם הזכאיות לזכויות בזכות עצמן. אחד מאלו שביטא זאת היה הפילוסוף הצרפתי המרקיז דה קונדורסה בחיבורו "התוכנית לציור היסטורי של קדמת הרוח האנושי".
בשנת 1791, בזמן המהפכה הצרפתית, פרסמה המחזאית והפעילה הפוליטית הצרפתייה, אולמפ דה גוז', את "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" (Déclaration des Droits de la Femme et de la Citoyenne) שדומה להצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789. דה גוז' דרשה שוויון זכויות, על בסיס שוויון הנשים לגברים, שכן שני המינים שייכים למין האנושי, ומסוגלים לאותן מחשבות. ההצהרה היא בעלת ניסוח אירוני וחושפת כשל בולט של המהפכה הצרפתית, שהוקדשה לחירות ושחרור אך לא כללה את הנשים. דה גוז' הצהירה כי "מהפכה זו תיכנס לתוקף רק כאשר כל הנשים יכירו באופן מלא במצבן המצער, ובזכויות שאיבדו בחברה". היא היללה גם את השוני בין הנשים לגברים, את יופיין של הנשים ואת האומץ שלהן במעשה הלידה. "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" מעניקה לנשים את אותן זכויות שהיו לגברים ב"הצהרת זכויות האדם והאזרח", בנוסף, דה גוז' הוסיפה כמה זכויות נוספות: זכות האישה לתת לילדה את שם המשפחה של אביו אף אם אינם נשואים, זכות הפיכת הגירושים להליך חוקי, ולבסוף זכותן של הנשים לבעלות על רכוש – שינוי בחקיקה האזרחית שיאפשר לנשים לקבל החלטות באופן עצמאי. ההצהרה מעולם לא התקבלה על ידי גוף רשמי בצרפת, ונושא זכויות הנשים לא זכה לתשומת הלב הראויה לו, על אף חלקן הרב של הנשים במהפכה, במיוחד ב"מצעד על ורסאי". כאשר הקומונה הפריזאית הראשונה החליטה ב-1792 על זכות הצבעה אוניברסלית, היא שללה אותה מנשים. דה גוז' עצמה הוצאה להורג במהלך בתקופת שלטון הטרור בגלל נושאים אחרים.
הסופרת והפילוסופית הבריטית מרי וולסטונקראפט נחשבת לתאורטיקנית הפמיניסטית הבריטית הראשונה ולאחת מאמהות הפמיניזם הליברלי. היא ידועה בעיקר בזכות ספרה משנת 1792: "A Vindication of the Rights of Woman" ("הגנה על זכויות האישה"), שנכתב בעקבות הצהרת זכויות האדם והאזרח. וולסטונקראפט טענה כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות. במקום להתייחס לנשים כאל קישוט בחברה או כאל רכוש שסוחרים בו בנישואין, טענה וולסטונקראפט כי הן בני אדם הראויות כגברים לאותן זכויות יסוד. היא התנגדה לטענות של ז'אן ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי. וולסטונקראפט הצהירה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, לא נבעה כתוצאה ממחסור מולד במוח, אלא מפני שהגברים מנעו מהן גישה לחינוך. לפיכך התייחסה אל הנשים הללו כאל "חיות מחמד" וכאל "צעצועים".
המאה ה-19
עד למחצית המאה ה-19 ההגות המערבית התייחסה למשפחה פטריארכלית כאל המצב הטבעי. רק באותה עת התחילה התעוררות ממוסדת של נשים לשינוי מצבן. נשים החלו לדרוש זכויות כמו הזכות ללמוד ולרכוש השכלה, הזכות לדבר או לנאום בפומבי, זכות לגירושין מול בעל מתעלל, הזכות להצביע ולהשפיע, זכות להיות בעלות רכוש ועוד.
יסודות הפמיניזם המערבי והאוניברסלי קשורות לקווייקרים ולתנועה לביטול העבדות בארצות הברית. פעילות ופעילים שהיו בתנועה זו החלו לקדם רעיונות מוקדמים בתחום זכויות לנשים. החל משנת 1832, עודדו פעילים בתנועה לביטול העבדות, והעיתונאי ויליאם לויד גאריסון בראשם, השתתפות מלאה של נשים בתנועה. בשנת 1830, עודדה לידיה מריה ציילד נשים לכתוב צוואה ופרנסס רייט כתבה ספרים על זכויות נשים ורפורמה חברתית. שרה ואנג'לינה גרימקה פרסמו את תפיסתן בנוגע לעבדות בסוף השלושים והחלו לדבר מול קהל מעורב (גברים ונשים) בכנסים של האגודה האמריקאית נגד העבדות. גם אבי קלי (Abby Kelley) הייתה דוברת ותורמת מרכזית לתנועה. אמנם, נשים אלו הרצו בעיקר על עוולות העבדות, אך העובדה כי אישה נאמה בציבור היה עצמו מעמד ראוי לציון. ארנסטין רוז, החלה ב-1836, להרצות לפני קבוצות של נשים בנושא "מדעי ממשל", והתייחסה גם להענקת זכות הצבעה של נשים. הקהילה הקוויקרית ברוצ'סטר אספה אליה פעילים מרכזים בתנועה לביטול העבדות כדוגמת תומאס ומרי אן מקלינטוק (M'Clintock), פרדריק דאגלס ואיימי ויצחק פוסט ואחרים. אלה היו גם תומכים נלהבים גם של התנועה לזכויות לנשים.
ועידת סנקה פולס הייתה הכינוס הראשון שעסק בזכויות נשים ועיקר הדוברות והמשתתפות בו היו נשים. הוועידה נערכה בסנקה פולס, ניו יורק, ב-19–20 ביולי 1848. לאחר הכינוס התקיימו, כינוסים שנתיים של National Women's Rights Convention (הוועידה הלאומית לזכויות נשים) החל מ-1850. שתי דמויות מרכזיות בכנס היו לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
בוועידה הוצג מנשר שחיברה אליזבת קיידי סטנטון, "הצהרת העמדות", שדרש להכיר בזכויות השוות לאלה של הגברים. סטנטון השתמשה בשפת הכרזת העצמאות של ארצות הברית כדי לקשור את המאבק על זכות הנשים לבחור לחירות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר". הסעיף התשיעי שדרש להכיר בזכות הבחירה לנשים היה היחיד שעורר מחלוקת, והצליח להתקבל בזכות תמיכת הפעיל בתנועה לביטול העבדות, האפרו-אמריקאי, פרדריק דאגלס. דאגלס כתב בהמשך את הסיסמה "לזכות אין מין, לאמת אין צבע". החל מ־1851, נושא זכות ההצבעה לנשים הפך לנושא המרכזי במאבק של תנועת הנשים בארצות הברית.
בשנת 1851 נפגשה אליזבת קיידי סטנטון עם סוזן ב. אנתוני. שתי הנשים פעלו במרץ לקידום מעמד האשה וכן למען ביטול העבדות בארצות הברית והקימו ארגונים שונים לקידום נושאים אלו. בשנת 1866, הן יזמו הקמת האגודה האמריקאית לשוויון זכויות (American Equal Rights Association), אשר נאבקה למען שוויון זכויות הן לנשים והן לאפרו-אמריקאים.
בבריטניה ניהלו הנשים את המאבק לזכותן לבחור בתהליך ארוך במאה ה-19 להרחבת זכות הבחירה לגברים שהתבססה עד אז על רכוש באמצעות חוקי רפורמה. בשנת 1871 הוקמה האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים NSWS) National Suffrage Women Society) בהנהגתה של לידיה בקר, אשת מדע ממנצ'סטר. חברי הוועד האחרים כללו את הלן בלקברן, מיליסנט פוקט, ג'סי בוצ'רט, אווה מקלארן, מרגרט ברייט לוקאס, פריסילה ברייט ברייט מקלארן ופרנסס פאוור קוב. אשה בולטת אחרת שהצטרפה למאבק הייתה ג'וזפין באטלר שעמדה בראש התנועה נגד מיסוד הזנות וסחר בנשים. הפעילות הבריטיות זכו גם כן לתמיכת חוגים ליברליים ואף לתמיכת חלק מהאיגודים המקצועיים. הוגה הדעות ג'ון סטיוארט מיל יצא נגד נורמות הפגיעה בזכויות נשים ובעצמאותן בחיבורו "שעבוד האישה" (1869). בחיבור זה הוא טוען בעד זכות בחירה לנשים וזאת על מנת שיגנו על זכויותיהן. בנוסף כיהן כנשיא הארגון הסופרג'יסטי הבריטי, NSWS. בשנת 1870 ייסדו לידיה בקר ו-Jessie Boucherett, את "הירחון למען הצבעת נשים" (Women's Suffrage Journal).שפעל במשך 20 שנה עד למותה של בקר בשנת 1890.
זכויות האישה בישראל
עד העליות הציוניות, נשים בארץ ישראל לא זכו לזכויות רבות. נשים היו כפופות למג'לה (החוק העות'מאני) שהכפיף אותן לחוקי העדות הדתיות השונות, שלא דגלו בזכויות לנשים. כתוצאה מכך נשים לא יכלו לבחור, היו מקופחות בדיני האישות והירושה ועוד.
עולי העלייה הראשונה, שהיו שומרי מצוות, התייחסו לאפליית נשים כאל מצב נתון, וקיבלו את ההסדרים הקיימים. עולי העלייה השנייה ואילך היו חדורים בהשקפת עולם סוציאליסטית שדגלה בשוויון זכויות.
הקונגרס הציוני השני בשנת 1898 העניק זכות הצבעה לנשים לפני כל פרלמנט אחר באירופה. האספה המכוננת השלישית שהתקיימה בי"ז בטבת תרע"ט, ביפו, ניהלה דיונים על מתן זכות בחירה לנשים.
החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לצמוח בישראל ארגוני חברה אזרחית בלתי-מפלגתיים, כדוגמת האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים, שחרתו על דגלם את המאבק לקידום זכויות נשים. בשנת 1992 חלה פריצת דרך נוספת בתחום זה, כשבכנסת הוקמה הוועדה לקידום מעמד האישה, ועדה קבועה שכל דיוניה מיוחדים לנושא זה.
ביהדות
מעמד האישה ביהדות עבר תמורות ושינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים ביהדות והן מתהליכים חיצוניים.
עד חרם דרבנו גרשום לגבר יהודי היה מותר לשאת יותר מאשר אישה אחת גם ללא הסכמתן של נשותיו הנוכחיות וכן הותר לו לגרש כל אחת מנשותיו גם ללא הסכמתה ולהחזיק פילגשים. בנוסף, לגברים ניתנת עדיפות על פני נשים במשפטי הירושה כאשר הם במעמד משפחתי זהה. עובדות אלו גרמו לכך שנשים היו תלויות בגברים וחרדות למעמדן.
ביהדות האורתודוקסית נשים פסולות לעדות. לפי חלק מהגישות נשים גם מנועות מלכהן בתפקידים ציבוריים, ועל נשים נאסר לקרוא בתורה בציבור, ולא היה נהוג ללמדן תורה פרט למינימום ההכרחי לשם קיום המצוות (בעיקר מצוות לא תעשה).
החל מאמצע המאה ה-20 בהשפעת הפמיניזם הכללי ובהשפעת השוויון היחסי בו זוכות נשים ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית, החל זרם פמיניזם דתי המבקש להחיל ערכים פמיניסטיים על המחשבה וההלכה היהודיים-אורתדוקסיים.
באסלאם
מעמד האישה בחברה האסלאמית מוגדר הן על ידי התרבות וההיסטוריה המוסלמית והן על ידי הכתבים הקדושים לאסלאם, השריעה. בהלכה המוסלמית, באים לידי ביטוי ההבדלים בין המגדרים על ידי חוקים דתיים המתייחסים לחובות והזכויות של כל אחד מהמינים. ההבדלים בין המגדרים הם תלויי תרבות וחברה, ובראשית המאה ה-21 ישנן מדינות מוסלמיות המאפשרות זכויות רבות לנשים עם הגבלות הנוגעות בדיני אישות, נישואין גירושין, מעמד, קוד לבוש והשכלה.
לגבי נישואים באסלאם, מחמד התיר ריבוי בנות זוג לגברים מוסלמים, אך הגביל אותם לקחת עד ארבע נשים. בנוסף, מחמד המליץ לגבר לשאת נשים רק כפי יכולתו לספק לכל אישה את צרכיה. אך לעומת זאת, ריבוי בני זוג אסור על אישה מוסלמית.
בעולם המוסלמי קיים ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם ההבדל בין המגדרים הוא מוצדק ביחס לפירוש ההלכה האסלאמית או שמא הפירוש המוסלמי בוצע באופן שגוי ולכן ההבדל בין המגדרים אינו מוצדק. הוויכוח נע בין שתי קבוצות עיקריות: השמרנים והליברלים. לפי טענות השמרנים, ההבדלים בהלכה האסלאמית בין גברים לנשים נובעים מהתפקוד והאחריות השונים של גברים ושל נשים בעוד שהליברלים טוענים שההלכה האסלאמית נכתבה בעבר הרחוק והותאמה למסורות החברתיות באותה התקופה בעוד שכיום החברות הן שונות ולכן יש לתת יותר פירושים מתקדמים המותאמים לחברות הקיימות בנות זמננו הנוגעים הן לנשים והן לגברים.
בדת הבהאית
אחת מתורות היסוד של האמונה הבהאית היא שגברים ונשים שווים וששוויון בין המינים הוא סטנדרט רוחני ומוסרי חיוני לאיחוד הפלנטה ותנאי מוקדם לשלום. האמונה הבהאית מדגישה את החשיבות של יישום עיקרון זה בחיי הפרט, המשפחה והקהילה. אף על פי כן, התפיסה הבהאית של שוויון רוחני וחברתי מלא בין שני המינים אינה מרמזת על אחדות, כך שההבחנה וההבחנה המגדרית נצפים בתחומי חיים מסוימים. באופן משמעותי, בעוד שנשים יכולות ומשרתות במגוון רחב של תפקידים נבחרים וממונים בתוך הממשל הבהאי ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, הם אינם מורשים לשמש כחברים בבית הצדק העולמי, המוסד השלטוני העליון של האמונה הבהאית.
ג'אני רודארי
גָ'אנִי רוֹדָארִי (באיטלקית: Gianni Rodari; 23 באוקטובר 1920, אומניה, פיימונטה, איטליה – 14 באפריל 1980, רומא, איטליה) היה סופר, מחנך ועיתונאי איטלקי הידוע בעיקר בזכות ספרי הילדים שכתב. רודארי זכה בפרס אנדרסן בשנת 1970 והוא נחשב לאחד מסופרי הילדים האהובים והמוכרים באיטליה בכל הזמנים.
ילדותו ונעוריו
רודארי נולד באומניה, עיירה קטנה במחוז פיימונטה שבצפון איטליה, על גדות אגם אורטה. אביו, אופה במקצועו, נפטר כשהיה רודארי בן עשר, והוא גודל בידי אמו יחד עם שני אחיו, צֶ'זָארֶה ומריו, בכפר לידתה שבנפת וארזה. בגיל 14 החל רודארי ללמוד בסמינר בסברזו, ובגיל 17 קיבל תעודת הוראה והתחיל ללמד בכיתות הצעירות בבתי-ספר שונים בכפרים שבנפת וארזה. באותה תקופה הכיר רודארי לראשונה את יצירותיהם של ניטשה, שופנהאואר, לנין וטרוצקי, ואף ניגן בכינור. בשנת 1939 למד רודארי תקופה קצרה באוניברסיטת מילנו.
עיתונאי וסופר
לאחר סיום המלחמה ב-1945 התחיל רודארי לעבוד בעיתון "L'Ordine Nuovo", כתב עת של הפדרציה הקומוניסטית של וארזה, בלומברדיה, וב-1947 עבר למילאנו שם היה כתב בעיתון האיטלקי הקומוניסטי "L'Unità".