cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איסור לטמא לאכול קדשים
טבול יום
הרמב"ם למד מהכתוב "וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו" שעונש הכרת הוא דווקא למי שכל טומאתו עליו, ולכן 'טבול יום' - אדם שטבל ודינו להמתין על שתשקע השמש להיטהר לגמרי - אף שגם הוא אסור מהתורה לאכול קדשים, הוא אינו נענש בחיוב כרת. הראב"ד לעומתו סובר שגם טבול יום חייב כרת אם אכל קודש.
יאיר הירשפלד
קריירה אקדמית: מחקר והוראה
בשנת 1971 החל בלימודים במסלול ישיר לדוקטורט בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט, בהנחיית פרופ' אוריאל דן בנושא "יחסי איראן-גרמניה 1921-1941" הוגשה בשנת 1976 (או 1977) ופורסמה כספר בשנת 1980.
משנת 1973 לימד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, וכן בשלוחת האוניברסיטה העברית באילת ובמכון "ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים" (WUJS) בערד.
בשנת 1975 כיהן כראש מדור איראן ב"מכון ראובן שילוח", אוניברסיטת תל אביב (כיום חלק מ"מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה") ובין השנים 1976–1977 ערך את Middle East Contemporary Survey, כתב העת של המכון. ביולי 1977 כתב על התמוטטות אפשרית של השאה באיראן. בשנת 1977 קיבל את פרס לנדאו. כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב עד שנת 1981.
בין השנים 1981 ועד 1986 היה הירשפלד ראש הדסק הסוציו-כלכלי במרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה. בשנת 1982 הוא מונה למרצה בכיר בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון. בין השנים 1984 עד 1986 עמד בראש החוג. בין השנים 1984–1987 היה חבר סנאט אוניברסיטת חיפה. הירשפלד כיהן בשורה של ועדות ותפקידים אקדמיים ושימש איש סגל באוניברסיטת חיפה עד לשנת 2012.
בשנת 1996 כיהן כעמית מחקר במכללת "ויליאם ומרי" בויליאמסבורג, וירג'יניה.
בשנת 2011 כיהן כעמית מחקר-אורח בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת יוטה, סולט לייק סיטי. באותה השנה זכה במלגת "הינקלי" היוקרתית, אוניברסיטת יוטה. בין השנים 2005 עד 2014 היה עמית מחקר ב"מכון בייקר למדיניות ציבורית", אוניברסיטת רייס, יוסטון, טקסס.
המשא ומתן בין ישראל לאש"ף
למעלה משלושה עשורים מעורב הירשפלד בקידום תהליכי משא ומתן, דיאלוג והסכמה ישראלית-פלסטינית.
הירשפלד החל לעבוד עם ד"ר יוסי ביילין, אז דובר מפלגת העבודה ועם שמעון פרס, ראש מפלגת העבודה בארגון מפגשים חשאיים עם מנהיגות פלסטינית פרו-ירדנית בגדה וברצועת עזה, הן בתחום הפוליטי והן בזה הכלכלי.
בין השנים 1981 ועד 1987 הוא שימש כיועץ פוליטי לשמעון פרס, בקידום תהליך מדיני ובמציאת פתרון לסכסוך הישראלי פלסטיני. בין היתר, היה מעורב בתכנון "האופציה הירדנית" שמטרתה הייתה ליצור תמיכה פלסטינית למהלכו של חוסיין מלך ירדן, בתיאום עם אש"ף.
בתקופת הממשלה בראשות שמעון פרס (1984–1986) הביא מימוש הרעיונות שקידם להקמת הבנק הפלסטיני בגדה, העצמת ראשי המועצות ועוד ואף אומצו על ידי הממשל האמריקאי בראשות מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ, בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן.
בשנת 1987 פעל למען ניסוחו של "הסכם לונדון" שנחתם בחשאיות בין שר החוץ דאז שמעון פרס והמלך חוסיין, במטרה לאפשר לישראל וירדן להוביל משא ומתן לפתרון הבעיה הפלסטינית בתיאום עם הפלסטינים והוכשל על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר.
הירשפלד החל בקידום "משא ומתן בערוץ אחורי" (Back channel negotiation) עם פייסל חוסייני, ד"ר חנאן עשראווי ובהמשך מול ביילין ופרס. כך הצליח להוביל ביולי 1989 לסיכום נוסחה להתחלת המשא ומתן בין הצדדים ולאישורה על ידי מפלגת העבודה באוגוסט 1989.
מחודש יולי 1989 ועד פברואר 1990 היה מעורב בתהליך ההידברות בין רוה"מ שמיר, שר החוץ האמריקאי ג'יימס בייקר ונשיא מצריים חוסני מובארק. ההצעה אליה הגיעו הצדדים אושרה על ידי שמיר ושר החוץ משה ארנס אך הופלה בידי אריאל שרון, יצחק מודעי ודוד לוי.
בחודש דצמבר 1990 הקים הירשפלד, יחד עם בועז קרני את הקרן לשיתוף פעולה כלכלי (E.C.F) בה הוא מכהן כמנכ"ל. הקרן היא ארגון לא-ממשלתי ללא כוונת רווח, אשר הוקם על בסיס מענק מהאיחוד האירופי ותרומות שונות של גופים ושל יחידים מחו"ל ומישראל. הקרן עורכת מחקרים ומקדמת יוזמות דיאלוג ומיזמים, עסקיים ואחרים, ישראלים-פלסטיניים. הקרן ניהלה פרויקטים עבור גופים כדוגמת USAID, האיחוד האירופי וכן פרויקטים מקומיים-אזוריים כדוגמת שיתוף הפעולה בין עיריית ג'נין לבין מועצה אזורית גלבוע, עיריית חיפה ועיריית בית שאן (בין השנים 1997–2001 וכן 2006–2014) הכולל הקמת 5 ועדות משותפות לתיאום פיתוח כלכלי, תכנון תשתיות, ביטחון אזרחי, משאבי אנוש, ותאום פעילות חינוך ותרבות. הקרן עומדת בקשר מתמיד עם שגרירויות שונות בישראל, בעיקר עם נציגויות נורווגיה, שוודיה, דנמרק, גרמניה, ירדן, טורקיה ומצריים.
אל ועידת מדריד, שנערכה בחודש אוקטובר 1991, נשלח הירשפלד על ידי פרס כדי לעמוד בקשר מטעמו עם המשלחת האמריקאית והאירופית. בהמשך פעל מאחורי הקלעים של מפגשי רבין ואבו עלאא (אחמד קריע) בלונדון בחודש דצמבר 1992.
בשנת 1993 קידם הירשפלד, לבקשת יוסי ביילין, את חידוש שיחות השלום בוושינגטון עד להפיכתן בחודש מאי לחלק מהמסלול הרשמי של משרד החוץ הישראלי, בראשות מנכ"ל המשרד אורי סביר. הירשפלד הוביל את התהליך המדיני עד לחתימת הסכם אוסלו בבית הלבן ב-13 בספטמבר 1993.
פעילותה החשאית והגלויה של הקרן לשיתוף פעולה כלכלי, בראשות הירשפלד, ד"ר רון פונדק ואחרים, בתיאום כלכלי מול הצד הפלסטיני ובניהול של המשא ומתן היוותה את הבסיס להסכמי אוסלו ובהמשך להסדר הקבע ולהסכם ביילין-אבו מאזן שנחתם באוקטובר 1995.
בין השנים 1996–2001 עסק הירשפלד בגיבוש הסכמות מוקדמות בין הישראלים לפלסטינים בנושאי טריטוריה, ביטחון, ההתנחלויות, ירושלים ופליטים. במסגרת עבודתה, פיתחה הקרן מסגרת לשיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני (People To People) בנושאי איכות הסביבה, בריאות ומדע/מחקר.
החל משנת 2001 עבדה הקרן בראשות הירשפלד, מול ראש הממשלה אריאל שרון על קידום תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בכמה שלבים: תיאום ביטחוני בין הצדדים, רכישת חממות מהמתנחלים (בכספי פיצויים שגויסו כתרומות מגורמים בינלאומיים) והעברתן לפלסטינים, וכן טיפול בהעברת הרכוש.
בתקופת כהונתו של אהוד אולמרט כראש ממשלה בין השנים 2006–2009 פעלו הירשפלד והקרן מול סגנו, חיים רמון ויחד עם ציפי לבני, ממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החוץ להכנת פרמטרים למשא ומתן על הסדר הקבע עם הפלסטינים. ההצעה שגיבש הירשפלד, יחד עם הכלכלן דוד ברודט, נדחתה על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ לבני בחודש יולי 2007. הקרן, בראשות הירשפלד, ממשיכה לקדם עבודה על "שלבי הביניים" לפני החתימה על הסכם הקבע ופועלת נרחבות בתחום של מניעת, ניהול ויישוב סכסוכים. בשנת 2013 יזם הירשפלד תהליך הידברות פנים-ישראלי של המנהיגות החילונית עם המנהיגות הרבנית הדתית-לאומית, לרבות רבני יש"ע. כמו כן, הוא ממשיך לעסוק בייעוץ לארגונים הומניטריים הפועלים בגדה ובעזה.
יאיר הירשפלד הפקיד את ארכיונו האישי בארכיון המדינה. בדצמבר 2022 פרסם ארכיון המדינה את הפרסום "הדרך לאוסלו: משא ומתן סודי בין ישראל לאש"ף, ינואר-ספטמבר 1993" המבוסס על הארכיון הנ"ל. קישור לפרסום: https://catalog.archives.gov.il/publication/secret-negotiations-with-the-plo-oslo/
אינגר יקובסן
אינגר יקובסן (13 באוקטובר 1923 – 21 ביולי 1996) הייתה זמרת ושחקנית נורווגית. אינגר ייצגה את נורווגיה באירוויזיון 1962 שם זכתה במקום העשירי עם שתי נקודות בלבד.
קריירה
יקובסן החלה להקליט את שיריה בתקופת מלחמת העולם השנייה והפכה לזמרת ולשחקנית מדופלמת בתקופה שלאחר המלחמה. אינגר הופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה, ברדיו ובסרטים והפקות תאטרוניות. בשנת 1976, הצטרפה יקובסן לתיאטרון "Riksteateret".
אירוויזיון 1962
בשנת 1962, יקובסן השתתפה בקדם הנורווגי לאירוויזיון, "Melodi Grand Prix", שם נבחרה לייצג את ארצה בתחרות האירוויזיון לאותה השנה עם השיר "Kom sol, kom regn" (בעברית: בואי שמש, בוא גשם). ב-18 במרץ באותה השנה, הופיעה אינגר על בימת התחרות, שנערכה בעיר לוקסמבורג בלוקסמבורג. יקובסן התמקמה במקום העשירי (מתוך 16 מדינות שהשתתפו בתחרות) עם שתי נקודות בלבד, כולם מחבר השיפוט הצרפתי.
בשנת 1964 יקובסן ניסתה לייצג את ארצה בשנית, אך היא לא צלחה את גמר הקדם הנורווגי. בשנת 1971, השתתפה בפעם השלישית בקדם הנורווגי והגיעה למקום האחרון.
יקובסן נפטרה ממחלת הסרטן ב-21 ביולי 1966.
ז'קלין גרו
ז'קלין גרו (בצרפתית: Jacqueline Gareau; נולדה ב-10 במרץ 1953) היא רצה קנדית שזכתה במקום הראשון במרתון בוסטון שנערך ב-21 באפריל 1980. גרו הובילה את הנשים שהשתתפו במרוץ במשך רובו, רק כדי להיווכח שרצה אחרת, רוזי רואיז, הוכרזה כבר כמנצחת כאשר גרו חצתה את קו הסיום. מאוחר יותר נפסל הישגה של רואיז לאחר שהתברר כי היא לא רצה את המסלול לכל אורכו וגרו הוכרזה כמנצחת במסיבת עיתונאים מיוחדת שבוע לאחר מכן. הזמן שבו סיימה גרו את המרוץ ב-1980 היה 2:34:28 שעות, שיא ריצת המרתון של בוסטון לנשים באותה עת.
גרו ורואיז נפגשו שנתיים לאחר מכן במסגרת ההכנות לריצת 10,000 מטרים במיאמי, פלורידה. הפגישה הייתה קצרה ורואיז סירבה (כפי שהיא סירבה עד יומה האחרון) להודות בכך שהיא לא הייתה המנצחת במרתון של 1980.
בשנת 1984, השתתפה במרתון אולימפיאדת לוס אנג'לס אולם לא סיימה את המירוץ.
לוחמת (סרט)
עלילה
סיפורה של מריסה מתחיל על ידי חינוכה הגזעני שקיבלה מהסבא אשר שירת כחייל במלחמת העולם השנייה בצבא הגרמני, עם השנים החולפות היא מפתחת אידאולוגיה קיצונית ומסתובבת בחברת גלוחי ראש נאו נאצים. בן זוגה בעלילה הוא נאו נאצי קיצוני אלים ביותר הסוחף את מריסה לחוויות אלימות נגד מהגרים ותושבים זרים בגרמניה, דבר הגורם למאסרו לזמן מה. במהלך הסרט נוצר קשר בין מריסה לרסול בחור צעיר ממוצא אפגני לאחר שזו תוקפת אותו ואת חברו בתאונת פגע וברח, מלווה ברגשות אשם עוזרת מריסה לרסול להתמודד עם קשיי היום יום יחד עם עזרה כספית למטרת הסעה לא חוקית דרך הים לשוודיה, שם מחכים קרובי משפחתו של רסול לאמצו אליהם כבן משפחתם. עם הזמן עובר במריסה שינוי בתפישת עולמה הקיצוני, ואט אט היא משנה את דרכיה הקיצוניות, ומתנערת מכל חבריה הקיצוניים.
פסטיבל הסרטים סאו פאולו
הקרנתו הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו בשנת 2011, שם זכתה השחקנית אלינה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
פורד TH!NK
פורד TH!NK (באנגלית: Ford TH!NK) היא מכונית חשמלית, סופרמיני, מתוצרת יצרנית הרכב החשמלי הנורווגית "Think Global", אשר הייתה בבעלות קונצרן הרכב פורד, בין השנים 2000–2001.
יוצרו 376 יחידות.
מקס פון אופנהיים
מקס (פרייהר) פון אופנהיים (בגרמנית: Max Freiherr von Oppenheim; 15 ביולי 1860 – 17 בנובמבר 1946) היה דיפלומט גרמני, הרפתקן, ארכאולוג חובב ואספן אמנות. הוא היה בן למשפחת אופנהיים שהייתה במקורה משפחת בנקאים יהודייה גרמנית שייסדה את בנק סל. אופנהיים. הוא נטש את הקריירה שלו כדיפלומט וחפר באתר הארכאולוגי תל חלף לאחר שגילה אותו ב-1899 במסע שערך בסוריה. ממצאים רבים מהאתר הובאו על ידו לברלין. אופנהיים ניסה למכור את הממצאים למוזיאון פרגמון, אך הם סירבו להיענות לדרישותיו הכספיות. בסופו של דבר הם הוצגו במוזיאון פרטי אותו פתח. המוזיאון הופצץ ב-1943 במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית וכל הממצאים שהוצגו בו נפגעו קשות ונשברו לחלקים רבים. רוב הממצאים שוחזרו בין השנים 2001–2010 והוצגו במוזיאון פרגמון ובבון. אופנהיים היה דמות שנויה במחלוקת לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. הוא תמך מאוד בשליטת גרמניה על מרחב המזרח התיכון, וכתוצאה מכך עם בת בריתה האימפריה העות'מאנית. בעת שירותו בצוות הקונסוליה הגרמנית בקהיר, נחשד על ידי הצרפתים והאנגלים בריגול. הוא אכן עסק בתעמולה נגד מדינות אלה, שמטרתה הייתה לעורר את האוכלוסייה המוסלמית שבשליטתן למלחמת ג'יהאד נגד הקולוניאליזם הצרפתי והאנגלי.
ילדותו נעוריו ולימודיו
מקס אופנהיים נולד ב-1860 בעיר קלן, כבנו של אלברט אופנהיים (Albert Oppenheim) ופאולין אנגלס. אביו אלברט נולד כיהודי למשפחת הבנקאים אופנהיים, והיה ממנהלי הבנק. הוא המיר את דתו ב-1858 כדי להינשא לפאולין אנגלס הקתולית, שהייתה בת למשפחת סוחרים עתיקה מקלן. ב-1867 קיבל סימון אופנהיים (Simon Oppenheim), סבו של מקס ששמר על יהדותו, את התואר פרייהר (תואר המקביל לברון). התואר ניתן באימפריה האוסטרו-הונגרית, אבל היה לו גם תוקף בפרוסיה. לאחר קבלת התואר, החלה המשפחה להשתמש בשם פון אופנהיים.
למקס היו ארבעה אחים ואחיות. מגיל צעיר הוא נחשף ליצירות אמנות. כמו אביו, הוא היה אספן אמנות נלהב ופטרון של האמנויות. אביו רצה שהוא יצטרף לעבודה בבנק, אבל הוא העדיף לעסוק בדברים אחרים. על פי זיכרונותיו, העניין שלו במזרח התעורר לאחר שקיבל כמתנת חג המולד את הספר סיפורי אלף לילה ולילה. מקס למד בבית הספר בקלן בין השנים 1866–1879. הוא סיים את לימודיו ב-Apostel Gymnasium עם תעודה גרמנית המקבילה לתעודת בגרות. לאחר מכן נענה לבקשת אביו והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת שטרסבורג, אבל במקום ללמוד הוא הרבה לבלות את זמנו בפעילות סטודנטיאלית המקבילה לבית אחווה. לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, אבל מכיוון שגם בה לא השקיע בלימודיו, החזירו אביו לקלן, שם סיים את לימודיו. את בחינת הדוקטורט עבר ב-1883. בתקופת ההתמחות הוא למד ערבית והחל לאסוף אמנות אוריינטלית. באותה תקופה הוא השלים גם את השירות הצבאי כאולאן במסגרת רגימנט המשמר ה-15, שהיה רגימנט שיועד לאריסטוקרטים. ב-1879 בעת שירותו הצבאי, פגש את הנסיך וילהלם, פגישה שהשאירה עליו רושם גדול. הוא השלים את ההתמחות שלו ב-1891, כשעבר את הבחינה שלו כשמאי. ב-1892 התפטר מהשירות הציבורי, אותו לא אהב.
מסעותיו במזרח ושירות דיפלומטי
בחורף 1883/4 עשה אופנהיים את מסעו הראשון לכיוון מזרח. הוא ביקר באתונה, באיזמיר ובקונסטנטינופול. הביקור ומפגשיו עם נשים יווניות השאיר עליו רושם גדול, בעקבות כך החל לאסוף תלבושות אוריינטליות של נשים. במשך השנים הגיע האוסף שלו להיקף של 150 תלבושות.
ב-1886 יצא למסעו הראשון לאזור המגרב. ביקורו הראשון היה במרוקו, בו הגיע לעיר פאס. במסע זה, לא יכול היה להסתמך על ידיעת הגרמנית של תושבי המקום. הוא הצליח לקלוט מספיק ערבית, כך שיכול היה לשוחח עם תושבי המקום. בשוק העבדים המקומי של פאס, הוא רכש אישה ממוצא ברברי שהפכה לפילגשו הראשונה. לאחר חודש הוא שחרר אותה. אופנהיים היה הרפתקן שלא היסס להיכנס לתוך מסגד בפאס, והיה האירופאי הראשון שעשה זאת, אף על פי שהיה מודע לסיכון לחייו ולחיי בני לווייתו. הוא גם לא חשש להתעמת עם שודדים שניסו לשדוד אותו ואת השיירה שלו בעת מסעותיו במרוקו.
ב-1892 התפטר מהשירות הציבורי, ואז יכול היה להקדיש את מלוא זמנו למסעותיו. הוא היה עצמאי מבחינה כלכלית והשקיע כסף רב, שכר צוות של ארכאולוגים, וכן מדריך ערבי. מטרתו הייתה להפוך למומחה בשפה, במנהגים ובתרבות של המזרח. הוא הגיע לקהיר, שם שהה שבעה חודשים. בתקופת שהייתו בעיר למד ערבית ואסלאם. הוא עזב את המלון האירופאי שבו שהה והעדיף לשהות ברובע שבו גרו המקומיים. משרתיו דיברו רק ערבית. בין השנים 1893–1894 המשיך במסעותיו ונסע מקהיר דרך ביירות והמדבר הסורי למסופוטמיה והגיע עד העיר בצרה, השוכנת לחוף המפרץ הפרסי. מטרת מסעותיו הייתה לסקור את האזורים, ולמצוא אתרים ארכאולוגים דוגמת תדמור. במסעותיו עבר באזורים בהם היה התייר האירופאי הראשון, ופיתח עניין בחיי הבדואים. הממשל העות'מאני צרף למשלחתו 20 חיילים למטרות הגנה על חברי המשלחת. היכולת שלו לשוחח בערבית הקלה עליו בפגישותיו עם השייח'ים הבדואים. בנוסף, הוא נהג להתלבש במסעותיו בלבוש ערבי. הוא שלח דוח על הבדואים שפגש בדרכו לממשלה הגרמנית. את דרכו חזרה לגרמניה עשה דרך הודו והקולוניה מזרח אפריקה הגרמנית. ב-1895 כתב את ספרו על מסעותיו, שכלל שני כרכים: "Vom Mittelmeer zum Persischen Golf" (מהים התיכון עד המפרץ הפרסי). ספרו זה, שפורסם ב-1899/1900, הביא לפרסומו. תומאס אדוארד לורנס (לורנס איש ערב, אותו פגש אופנהיים מאוחר יותר בכרכמיש ב-1912) כינה אותו "הספר הטוב ביותר על האזור שאני מכיר". ב-1895 ביקר אופנהיים בקונסטנטינופול. הוא התקבל לראיון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני והם דנו בנושא פאן-אסלאמיזם.
אופנהיים, שהתעניין בדיפלומטיה ובפוליטיקה, ניסה להתקבל לשירות הדיפלומטי הגרמני, אבל משרד החוץ הגרמני דחה את בקשתו בגלל מוצאו היהודי של אביו. כדי לעקוף את הבעיה, הוא הצהיר שהוא מתכחש למוצא היהודי שלו ומאמץ במלואה את דתה של אמו הקתולית (בעת מסעותיו במדבר הסורי, נהג להציג את עצמו כמוסלמי בפני השייח'ים). בנוסף, הוא נעזר בגראף פאול פון הצפלט (Paul von Hatzfeldt), שהיה שגריר גרמניה בלונדון ובעבר שר החוץ הגרמני, שהמליץ עליו ואמר שיש לו פוטנציאל גדול. הוא הצליח להתקבל כנספח דיפלומטי בקונסוליה הגרמנית בקהיר. תפקיד זה לא נתן לו מעמד דיפלומטי. הוא הגיע לקהיר ביוני 1896 ושהה בה במשך 13 שנים. הוא לא קיבל הנחיות ספציפיות לגבי פעילותו בקונסוליה, וניצל את החופש היחסי שניתן לו לפעילות עצמאית. לאופנהיים היה חשוב למצב את עצמו כמומחה הראשי לענייני ערבים בקונסוליה בקהיר. הוא הרבה לשלוח דיווחים על רשמיו לממונים עליו בברלין. חשוב היה לו שדיווחיו יגיעו לידי הקיסר וילהלם השני, לכן נהג לכלול בדיווחיו מחמאות לקיסר. דיווחיו אלה, שהגיעו לידיעת הקיסר, הביאו אותו להתייחס לאופנהיים כאיש אשר הוא יכול לסמוך עליו שיספר טובות על גרמניה במזרח הקרוב. לא ידוע עד כמה היו לדיווחיו השפעה מעשית על מדיניות הקיסר. אופנהיים ניצל את זמנו ויצר בהצלחה רשת היכרויות עם אנשי המעמד העליון בקהיר, אירופאי ומקומי.
בתקופת שהותו בקהיר עשה מספר מסעות. בשנת 1899 ערך מסע לסוריה כיועץ מטעם דויטשה בנק. מטרת המסע הייתה לאתר נתיב מתאים למסילת הברזל ברלין-בגדאד. בדרכו עבר בחלב, דמשק וצפון מסופוטמיה. ב-19 בנובמבר הוא גילה את תל חלף, לאחר ששמע סיפורים מכפריים מקומיים על אלילי אבן הקבורים בחול. הוא חפר 4 לוקוסים. בתוך שלושה ימים התגלו מספר פסלים חשובים, כולל הפסל הידוע "האלה היושבת". בבור בדיקה שנחפר, התגלתה הכניסה המערבית של הארמון המערבי. מאחר שלאופנהיים לא היה פירמן לחפור באתר, הוא קבר את הפסלים שמצא והמשיך בנסיעתו. דויטשה בנק לא היה מרוצה מעבודתו על המסילה ופיטר אותו.
בשנת 1900 הוא פגש את הקיסר בוועידה בפוטסדאם, שהתקיימה שנתיים לאחר מסעו של הקיסר לארץ ישראל, לבנון ודמשק. המפגש אורגן על ידי הקונסוליה הגרמנית בקהיר. אופנהיים הוזמן לאכול עם הקיסר. בביקור הוא הראה לו כמה מאות תצלומים שצילם במסעו בשנת 1899. הקיסר הנלהב ביקש את חוות דעתו בנושאים הקשורים באסלאם והבדואים ומנהגיהם. כגמול על העצות של אופנהיים, על האזור שהיה קרוב ללבו של הקיסר, הוא העלה אותו לדרגת יועץ משפטי ראשי. לאחר מפגש זה, נהג אופנהיים לנסוע כל קיץ לגרמניה ונפגש עם הקיסר לארוחת צהריים, בה נהג לספר לו סיפורים על חיי המזרח. בין השנים 1896–1909 הוא שלח לפחות 467 דוחות, חלקם הגדול כללו יותר מ-100 עמודים. הדיווחים עסקו במגוון רחב של נושאים, כגון: פאן-אסלאמיות, שיקום מערכות ההשקיה שלבבל, הצעות למסלולים אפשריים לסלילת מסילת הברזל ברלין-בגדאד, פוליטיקה פנים מצרית הקשורה בבית המלוכה, פגיעתו הקשה של הכיבוש הבריטי, הצי הבריטי, השריף של מכה ועוד. בכל דיווחיו של אופנהיים, בא לידי הביטוי רצונו להגן על האימפריה העות'מאנית כנגד ה"שד" הבריטי, או כלשונו: "האימפריה הקולניאלית האנגלית-מוסלמית-אפריקנית-אסייתית". על פי ההיסטוריון האמריקאי שון מקמיקין, דיווחיו של אופנהיים לא כללו תובנות מקוריות, אלא היו שגרתיות בגישתן למידע, אבל הם הראו את רוחב ידיעותיו בנושא ואת שאיפתו הרבה שגרמניה תגן על האימפריה העות'מאנית. דיווחיו כללו גם התייחסות לאוכלוסייה הנוצרית שהתגוררה בלבנון וסוריה, באומרו שאוכלוסייה זאת לא תתמוך לעולם בגרמנים והם אלמנט באוכלוסייה שלא ניתן לסמוך עליו ולכן על הגרמנים להתעלם מהם בתוכניותיהם. הוא התייחס גם ליהודים הציונים, ואמר שלעת עתה הם בסדר. הוא התייחס בחשדנות לאבן סעוד וגם ליריבו חוסיין בן עלי השריף של מכה, וטען ששניהם מקבלים תשלום מהבריטים. הוא התייחס בחיוב ללאומנים המצריים שהתנגדו לכיבוש הבריטי של מצרים, ודאג להתיידד איתם.
פעילותו בקהיר ודעותיו הבוטות שתמכו בשאיפות הקולוניאליות של הממשלה הגרמנית, לא נעלמו מעיני השלטונות הבריטים. הבית שלו שכן בקרבת אוניברסיטת אל אזהר, שהיה מרכז התנגדות לשלטון הבריטי. הוא ארח בו גורמים שהיוו פוטנציאל להפוך מהפכנים כנגד הבריטים. התנהלותו הביאה לדאגה ואי אמון של הבריטים בקהיר, שדאגו בקשר לתוכניות הגרמניות לגבי מצרים, אשר הפכה בשנת 1882 למדינת חסות בריטית. הבריטים דאגו במיוחד לשליטתם על תעלת סואץ, ששימשה כדרך מעבר חשובה להודו. אוולין בארינג, שהיה הקונסול הכללי של מצרים ולמעשה השליט שלה, חשד בו זה מכבר שהוא סוכן ומרגל של הקיסר הגרמני. העיתונות הבריטית יצאה שוב ושוב בפרסומים כנגדו, כשהם מכנים אותו "מרגל של הקיסר". ב"משבר עקבה" שהתרחש ב-1906, על קביעת קו הגבול באזור אום רשרש בין האימפריה הבריטית לאימפריה העות'מאנית, הגיעו החשדות של הבריטים כנגד אופנהיים לדרגת פרנויה. הבריטים חשדו שהגרמנים עומדים מאחורי הסולטאן ומסיתים אותו. הוא ארח בביתו מסיתים, ומביתו יצאו עלונים שקראו לפאן-איסלאמיות ולמלחמת ג'יהאד כנגד קולוניאליסטים אירופאים. הוא היה מעורב עם גורמים אנטי-צרפתיים באלג'יריה וגורמים אנטי-איטלקיים בטריפולי שבלוב, שהייתה אז בשליטת איטליה.
תגובתו של אופנהיים לטענות הבריטים שההסתה של הערבים כנגד הבריטים שהוא עושה הגיעה לדרגה מסוכנת, הייתה משלוח דוחות תוקפניים יותר כנגד הבריטים למשרד החוץ הגרמני. הוא ראה במאבק שהתנהל על קו הגבול בעקבה כהזדמנות של הגרמנים. הוא צפה שתהיה התפרצות של הכוחות האיסלאמיים שנמצאים תחת השלטון הבריטי, ושהיא תהיה בעוצמה כה גבוהה, שתביא לכך שכל הכוחות הבריטיים היבשתיים וחלק ניכר מהכוח הימי יהיו עסוקים בדיכוי המרידות האלה. הוא ראה בכך הזדמנות לגרמניה להפוך לכוח ברמה עולמית. הוא צפה שבעתיד הכוח האיסלאמי יגדל, יחד עם גידול באוכלוסייה שלו, והם יהוו גורם משמעותי רב יותר במדיניות של המדינות האירופאיות. הממונים עליו במשרד החוץ הגרמני העריכו את דוחותיו, אבל לא היו מוכנים בשלב זה להיכנס לעימות עם האימפריה הבריטית. לאחר עזיבתו של הקונסול הכללי בארינג, השתפר מצבו של אופנהיים לתקופת מה. בסתיו 1909 השתלט אופנהיים על עיתון רדיקלי שנקרא "Masr el Fatal". רכישה זאת הציתה מחדש את הפרסומים נגדו כמרגל של הקיסר. בוטרוס ראלי, הקופטי שמונה על ידי הבריטים כראש ממשלת מצרים, גינה אותו בפומבי. איש עסקים נוצרי שחי בקהיר, כתב לנשיא הרייכסטאג, שמעשיו והאינטריגות של אופנהיים מסכנים את שמה של גרמניה ומסכנים את השלום. טענות אלה הביאו לכך שתומכיו הפסיקו לתמוך בו. הוא קיבל שנת חופש בתשלום ופוטר מהשירות בנובמבר 1910. כדי להקל עליו, העניק לו הקיסר וילהלם דרגת שירות Resident Minister.
אופנהיים קיים בקהיר אורח חיים עליו חלם מאז ילדותו. הוא גר במבנה ארמון פאשה שנבנה בתחילת המאה ה-19 ברובע הערבי העתיק של העיר. המבנה היה משופע בעיצוב אוריינטלי. אופנהיים נהג לארח בחדר האוכל שלו קונסולים קולגות, ואורחים חשובים מגרמניה. אבל בחלקו הפנימי של הארמון, מוסתר מעיני המבקרים, התקיים הרמון, שבו החזיק נשים ששימשו לו כפילגשים. בכל שנה בסתיו, לקראת חזרתו מחופשת קיץ בגרמניה, היה המשרת הראשי שלו מחליף את הפילגש הראשית. לרשות פילגש זאת עמדו שתי משרתות לשרתה. הוא קרא לאותה פילגש "Zeitfrauen" ("אישה זמנית"). רק במקרה אחד הופרה ההפרדה בין שני חלקי הארמון, אופנהיים פגש ברחוב אישה נשואה בבורקה. הוא נמשך אליה וארגן איתה פגישה. בהמשך הפכה לפילגש שלו וכדי למנוע מריבות בהרמון, אף סילק את הפילגש הזמנית שלו. בסופו של דבר בעלה של אותה אישה מצא אותה והטביע אותה בנילוס.
חפירות בתל חלף
לדברי הארכאולוג ארנסט הרצפלד, הוא דחק בשנת 1907 באופנהיים לחפור באתר. הם הכינו מספר תוכניות להשגת המטרה. אופנהיים ניסה להמשיך בקריירה דיפלומטית, שנתקלה בקשיים בגלל מוצאו היהודי. באוגוסט 1910 הוא כתב לאופנהיים מכתב הקורא לו לחקור את האתר. מכתב זה הופץ למזרחנים וארכאולוגים ידועים כמו תיאודור נלדקה, יצחק יהודה גולדציהר ונוספים, כדי שיחתמו על המכתב. לאחר שעזב את השירות הדיפלומטי ב-1 בנובמבר 1910, פנה לאביו הבנקאי בבקשה לקבל מימון לחפירות.
החפירות באתר החלו ב-5 באוגוסט 1911. אופנהיים הגיע לאתר עם משלחת של חמישה ארכאולוגים, וציוד רב לביצוע החפירות נשלח מגרמניה, כולל רכבת קיטור קטנה. העלות הגיעה ל-750,000 מארק, שכוסו על ידי אביו. בעת הגעת המשלחת לאתר, הם גילו שמאז גילוי האתר ב-1899, חפרו המקומיים באתר כדי להוציא את הממצאים שכוסו. לממצאים נגרם נזק, חלקו בגלל אמונה טפלה וחלקו בשל הרצון להשתמש בהם כחומר גלם לבניין.
בחפירות התגלתה עיר ארמית ששמה היה גוזאנה או גוזן. אחד הממצאים החשובים היה "הארמון המערבי" בסמוך ל"שער העקרב", שנבנה על ידי המלך כפרא (Kapara), שמלך במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס. בארמון המערבי נמצאה כמות גדולה של פסלים ותבליטים. נחפר גם הארמון הצפון-מזרחי, ששימש כמרכז השלטון בתקופת השלטון האשורי. מצפון לארמון המערבי נחפרו שני מבני קבורה מסיביים עשויים לבני בוץ. קברים נוספים נחפרו ליד השער הדרומי של המצודה. בשניים מקברים אלה נמצאו פסלי נשים שהוקדשו לפולחן האבות. בעיר התחתונה נמצא חדרי פולחן, שגם הם הכילו פסלים שהוקדשו לפולחן האבות, מקדש אשורי ושני מבני מגורים. חלק מהפסלים נמצאו בשימוש משני במבנים מהתקופה ההלניסטית.
בנוסף, נמצאה קרמיקה מהתקופה הנאוליתית, מסוג שלאחר מכן שויכה לתרבות חלף. באותה עת זאת הייתה הקרמיקה הצבועה העתיקה ביותר שנמצאה (יחד עם הקרמיקה שהתגלתה על ידי הרצפלד בסאמרא).
ב-1913 הוא גילה גם את התבליטים באתר Djebelet el Beda. לאחר מכן החליט לחזור זמנית לגרמניה. הממצאים של תל חלף הושארו באתר, במבנה אותו אכלסה המשלחת בעת החפירות. רובם אוחסנו בצורה מאובטחת.
מלחמת העולם הראשונה
פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע מאופנהיים לחזור לחפירות בתל חלף. מאחר שנחשב מומחה למזרח, ביקש ממנו משרד החוץ הגרמני לסכם את כל הרעיונות האסטרטגיים השונים שהועלו על ידי אנשים שונים במשרד החוץ. כתוצאה מכך הוא הפיץ באוקטובר 1914 מסמך בן 136 עמודים שנקרא "תזכיר בנושא עידוד מהפכה בטריטוריות האסלאמיות של אויבינו" (Denkschrift betreffend die Revolutionierung der islamischen Gebiete unserer Feinde). המסמך הציע לגייס את הסולטאן העות'מאני לקרוא לכל המוסלמים לעסוק במלחמת קודש כנגד צרפת ובריטניה, המעצמות הקולוניאליות. כדי לפתח את התעמולה הנדרשת הוקם בברלין המשרד "Nachrichtenstelle für den Orient", "הלשכה למודיעין לענייני המזרח", ואופנהיים הועמד בראשו. הלשכה כללה צוות של מומחים בנושאים שונים אקדמיים, דיפלומטים, קציני צבא ומוסלמים ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
בנובמבר 1914 קרא הסולטאן למלחמת ג'יהאד כנגד אויביי האימפריה העות'מאנית. ב-1915 נשלח אופנהיים לשגרירות הגרמנית בקונסטנטינופול במטרה להפיץ תעמולה ברחבי האימפריה העות'מאנית. באחד מהמסעות הרבים שערך, הוא נפגש בתחילת 1915 עם הנסיך פייסל (שהפך לאחר מכן למלך עיראק). מטרת הפגישה הייתה לשכנע אותו לעבור לצד הגרמני. באותה עת היה אביו של הנסיך, חוסיין בן עלי, עסוק במשא ומתן עם הבריטים שניסו לשכנע אותו למרוד בסולטאן. התוצאה הייתה הצלחה לבריטים שהביאה למרד הערבי במדבר, ואילו אופנהיים נכשל במשימתו.
בסוף 1915 כתב הנרי מקמהון, ששימש כנציב הבריטי העליון במצרים, שאופנהיים נהג לנאום במסגדים תוך שהוא מאשר את מעשי רצח העם הארמני שנעשו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים מוקדם יותר באותה שנה.
אופנהיים היה בעל גישה שיש להילחם בבריטים ובצרפתים בשתי חזיתות, הראשונה על ידי מלחמה בשטח של גדודי צבא, ובמקביל עידוד התקוממות על ידי ההמונים. חלק מהערבים התייחסו אליו בכינוי "אבו גיהאד" (האבא של מלחמת הקודש).
ב-1917 חזר אופנהיים לברלין והחל לעבוד על פרסום תוצאות החפירות שלו בתל חלף.
רפובליקת ויימאר והחפירות השניות בתל חלף
ב-1920, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוקם חבר הלאומים, אבל גרמניה לא הייתה חלק ממנו. אי לכך, לא היה יכול אופנהיים לחדש את חפירותיו בתל חלף בסוריה, שהייתה תחת שליטה צרפתית. הוא החליט לפעול כמלומד פרטי. ב-1922 ייסד אופנהיים בברלין את המכון "Orient-Forschungsinstitut" (המכון לחקר המזרח), ששימש לחוקרים צעירים בתחומים שונים מקום לעבוד יחדיו כדי לקדם את חקר ההיסטוריה ותרבות המזרח. ב-1923, במסגרת האינפלציה הגדולה שהתקיימה ברפובליקת ויימאר, איבד אופנהיים את רוב כספו. לאחר מכן נאלץ להסתמך למימון פעולותיו על הלוואות ותמיכה של חברים וקרובים.
ב-1926 הצטרפה גרמניה לחבר הלאומים. הצטרפות זאת אפשרה לאזרחים גרמניים לחפור בשטח המנדט הצרפתי על סוריה. בשנת 1927 הוא חזר לתל לקראת פתיחת עונת חפירות חדשה. הוא גילה שחלק מהממצאים נפגעו בירי ארטילרי שהתקיים בין הצבא העות'מאני והצבא הצרפתי בימי המלחמה האחרונים. בנוסף, נגרם שוב נזק על ידי המקומיים לחלק מהאבנים. בעת החפירה המקורית, דאג אופנהיים ליצור יציקות גבס של הממצאים. על פי היציקות הוא יכול היה לתקן את רוב הנזקים שנגרמו לפסלים ולתבליטי האורתוסטטים. הוא ניהל משא ומתן עם השלטונות הצרפתיים לגבי הממצאים שנמצאו במשלחת הקודמת והצליח לקבל שני שלישים מהממצאים. את הממצאים העביר לברלין ואת היתרה העביר לחלב, שם הקים מוזיאון שהיה הבסיס למוזיאון הלאומי של חלב.
החפירות התחדשו בשנת 1929 וגם הממצאים מהחפירות החדשות חולקו בין אופנהיים והשלטונות הצרפתיים. באותה שנה, ייסד אופנהיים את "קרן מקס פון אופנהיים" כדי להבטיח שהעבודה על ממצאיו תימשך גם לאחר מותו.
הקמת מוזיאון תל חלף וחייו בעת המלחמה ולאחריה
ההפצצה ב-1943 הרסה גם את דירתו של אופנהיים בברלין, ויחד אתה נהרסו רוב ספרייתו ואוסף האמנות שלו. בעקבות כך הוא עבר לדרזדן, בה חי בעת הפצצת דרזדן שהתרחשה בפברואר 1945. בהפצצה זאת הוא איבד את כל שארית רכושו. לאחר מכן עבר לבית אחותו שגרה ב-Schloss Ammerland בבוואריה. אופנהיים מת ב-15 בנובמבר 1946 בלנדשוט (Landshut ) בבוואריה ונקבר שם.
מורשת
לאחר מלחמת העולם השנייה, מוזיאון פרגמון נשאר בתחומה של גרמניה המזרחית. שברי הממצאים אוחסנו במרתפי המוזיאון ללא כל טיפול. בשנת 1990 אוחדו גרמניה המזרחית והמערבית. בשנת 1999 הוכנה תוכנית לשקם את חזית הארמון המערבי מתל חלף. המימון לתוכנית התקבל מבנק סאל. אופנהיים (Sal. Oppenheim) וקרן המחקר הגרמנית (German Research Foundation). אגף המזרח התיכון החל בפרויקט שיקום השער. פרויקט זה הוא פרויקט השיקום הגדול ביותר של המוזיאון מאז שיקום שער עשתר. בין השנים 2001–2010 שוקמו ושוחזרו 30 פסלים מתוך 27,000 שברים. הפסלים הוצגו במוזיאון פרגמון ב-2011. תוכנית השיקום משתרעת עד שנת 2025. חזית שער הארמון המערבי יהפוך לשער הכניסה לאגף החדש של המזרח התיכון במוזיאון. התצוגה הוצגה גם במוזיאון בבון בשנת 2014, התערוכה עסקה, בנוסף לממצאים הארכאולוגיים, גם בדמותו ובמורשתו של אופנהיים. הוא כונה בתערוכה "אחרון הארכאולוגים החובבים הגדולים של המזרח הקרוב".
ריכרד פדר
ריצ'רד פדר (בצ'כית: Richard Feder; ואצלוויצה, 26 באוגוסט 1875 – ברנו, 18 בנובמבר 1970) היה מלומד יהודי-צ'כי, רב, אסיר במחנה טרזיינשטט, מתרגם ספרותי וסופר.
קורות חייו
ריכרד פדר למד בבית ספר יהודי-גרמני בבנשוב, ואחר כך סיים את לימודיו בגימנסיה הפיאריסטית בפראג. לאחר מכן למד פילוסופיה בווינה ובתום לימודיו למד בסמינר הרבנים בעיר. בין השנים 1896–1903 למד במכון לתרגום ספרות עברית. הוא כתב יצירות היסטוריות על תולדות הקהילות היהודיות, כמו גם ספרי לימוד רבים ויצירות אקדמיות פופולריות על האמונה היהודית.
לאחר סמיכתו לרבנות ומינויו לרב בשנת 1903, הוא עבד תחילה בקויטין, אחר כך בלוני וברודניצה נאד לאבם, לפני שהגיע לבסוף לקולין בשנת 1917, שם כיהן כרב הקהילה היהודית של קולין בין השנים 1917–1942 ו-1945–1953. הוא גם לימד באקדמיה המסחרית בקולין.
לאחר כניסת הכוחות הגרמנים לצ'כיה, (עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה) הבין את הסכנה האורבת לאוכלוסייה היהודית ולכן ניסה לארגן את הגירת היהודים לארץ שאינה בשליטת הנציונל-סוציאליסטים. ב-26 באפריל 1939 כתב מכתב למשרד הרווחה והבריאות ובו פירט את רעיונותיו להגירה המונית של יהודים. במכתב כבר הציע את הצעדים הארגוניים הראשונים ודיבר על קבוצה של כ-500 יהודים מהעיר. עם זאת, אף אחת מהתוכניות הללו לא מומשה (מהן ההגירה לגיאנה הצרפתית הייתה המבטיחה ביותר). Moritz Reininghaus | Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur (bundesstiftung-aufarbeitung.de)
ב-1942, בגיל כמעט 67, הוא גורש למחנה הריכוז טרזינשטט מצפון לפראג. הוא שרד את השואה, ולאחר שחרורו ב-1945, הוא שוב קיבל לידיו את תפקידו כרב בקולין. ב-1953 נשלח לברנו, שם הפך תחיחלה לרב מחוזי מוראביה-שלזיה שמושבו היה בברנו, לאחר מכן לרב הראשי ב-1961, ונשאר בתפקיד זה 17 שנים, עד מותו.
ב-1947 כתב את הספר "טרגדיה יהודית" (Židovská tragedie), שהוא אחד הפרסומים הראשונים על השואה בצ'כוסלובקיה. זהו אחד הדיווחים הבודדים על התנסותו של רב במחנה ריכוז. העיתונאי מוריץ ריינינגהאוס אמר את הדברים הבאים במהלך ערב קריאה בפוטסדאם ב-2006:
משפחתו
פדר איבד את כל משפחתו במהלך השואה. אבני נגף על שם נרצחי משפחתו:
כריסטוף דוגארי
כריסטוף ג'רום דוגארי (בצרפתית: Christophe Jérôme Dugarry; נולד ב-24 במרץ 1972) הוא כדורגלן עבר צרפתי.
יובלדי
יוּבַלְדִי (באנגלית: Uvalde; לעיתים נהגה אוּבַלְדֵה) היא עיר ומושב המחוז של מחוז יובלדי, טקסס, ארצות הברית. אוכלוסיית העיר הייתה 15,217 ב-2020. יובלדי ממוקמת 130 קילומטרים מערבית למרכז העיר סן אנטוניו ו-87 קילומטרים מזרחית לגבול ארצות הברית-מקסיקו.
ב-24 במאי 2022, 19 ילדים ושני מבוגרים נהרגו, ו-18 נוספים נפצעו, באירוע הירי בבית הספר היסודי רוב.
קספר יולמן
קספר יולמן (בדנית: Kasper Hjulmand; נולד ב-9 באפריל 1972) הוא כדורגלן עבר דני המאמן את נבחרת דנמרק.
קריירת משחק
יולמן שיחק במספר מועדונים בדנמרק, ואף שיחק מספר משחקים בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת צפון פלורידה בליגת ה-NCAA. הוא נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 26 בלבד, בשל פציעה בברכו.
קריירת אימון
יולמן החל את קריירת האימון שלו בשנת 1999, כשהחל לעבוד במחלקת הנוער של לינגבי. לאחר שאימן גם את קבוצת המילואים של המועדון, ובינואר 2006 מונה למאמנה של הקבוצה הבכירה, ששיחקה בליגה הדנית השנייה. בתום העונה, עלה עם הקבוצה לליגת העל הדנית.
ביולי 2008 הצטרף לנורשלן, כעוזרו של המאמן הראשי מורטן וייגהורסט, וביולי 2011 החליף אותו בתפקידו כמאמן הראשי. בתום עונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות, ובעונתו השנייה סיימה כסגנית האלופה.
במאי 2014 החליף את תומאס טוכל כמאמנה של מיינץ 05 מהבונדסליגה. ב-17 בפברואר 2015 הוא פוטר מתפקידו.
ב-15 בדצמבר 2015 הכריזה נורשלן כי יולמן ישוב להיות מאמנה הראשי החל מ-1 בינואר 2016. בשלוש עונותיו כמאמן סיימה הקבוצה במקומות ה-9, ה-6 וה-3.
בינואר 2019 רצתה אנדרלכט להחתימו, אך נורשלן רצתה פיצוי כספי גדול ואנדרלכט העדיפה להחתים את המאמן פרד רוטן. עקב סיפור זה נוצר קרע ביחסים בין יולמן למועדון, וב-25 במרץ 2019 עזב יולמן את המועדון בהסכמה הדדית.
דנמרק סיימה שנייה בבית שכלל את, ו, והעפילה לשלב שמינית הגמר, בו הביסה 4–0 את. ברבע הגמר ניצחה הנבחרת 2–1 את, אך הפסידה במשחק חצי הגמר 1–2 ל לאחר הארכה.
הגברה תלוית נוגדנים
הגברה תלויית נוגדנים (באנגלית: Antibody-dependent enhancement, ובראשי תיבות: ADE), המכונה לעיתים הגברה חיסונית או הגברת מחלות, היא תופעה שבה קישור של נגיף לנוגדנים תת-אופטימליים משפר את כניסתו לתאים המארחים ולאחר מכן את שכפולו. הנוגדנים הלא אופטימליים יכולים לנבוע מהידבקות טבעית בנגיף או מחיסון. ADE עלול לגרום להחמרה במחלות נשימתיות ולפגיעה ריאתית חריפה לאחר זיהום בנגיף הנשימה (ERD) עם תסמינים של חדירה מונוציטית ועודף של אאוזינופילים בדרכי הנשימה. ADE, עם מנגנונים תלויי תאי עזר מסוג 2 T, עשוי לתרום להגברה של מחלות הקשורות לחיסון (VADE) במחלות נשימתיות ובמספר מחלות נוספות. חלק מהחיסונים בפיתוח שהתמקדו בנגיף הקורונה, בנגיף ה-RSV ובנגיף הדנגי גרמו ל-VADE, והופסק פיתוחם, או שאושרו לשימוש רק בחולים שהיו להם וירוסים אלו בעבר.
תיאור טכני
נוגדנים אנטי-ויראליים מקדמים זיהום ויראלי של תאי המטרה של מערכת החיסון על ידי ניצול ה- FcγR הפגוציטי או מערכת המשלים לאחר אינטראקציה עם הנגיף, הנוגדנים נקשרים לקולטני Fc (FcR) המתבטאים בתאי חיסון מסוימים או בחלק מחלבוני המשלים. FcγR קושר נוגדן באמצעות אזור ה-Fragment crystallizable region בנוגדן (Fc). בדרך כלל תהליך הפגוציטוזה מלווה בהתדרדרות הנגיף, אולם אם הנגיף אינו מנוטרל (עקב קישור זיקה נמוך או התמקדות באפיטופ שאינו מנטרל), קשירת נוגדנים עלולה לגרום להימלטות וירוסים ולזיהום מוגבר. לפיכך, פגוציטוזיס יכול לגרום לשכפול ויראלי ולמות תאי החיסון. הנגיף "מטעה" את תהליך הפגוציטוזה של תאי החיסון ומשתמש בנוגדני המארח כסוס טרויאני. ADE עשוי להתרחש בגלל המאפיין הלא-מנטרל של הנוגדן, הקושר אפיטופים ויראליים נוספים בנוסף לאלה המעורבים בחיבור ובכניסה לתא המארח. ADE עשוי לקרות גם מכיוון שהנוגדנים נמצאים בריכוזים של תת-נטרול (מניבים תפוסות מתחת לסף הניטרול לגבי אפיטופים ויראליים). בנוסף ADE יכול להיגרם כאשר עוצמת האינטראקציה של נוגדן-אנטיגן נמצאת מתחת לסף מסוים. תופעה זו עלולה להוביל הן ליכולת הדבקה מוגברת של וירוסים והן לווירולנטיות (אלימות) מוגברת. הנגיפים שעלולים לגרום ל-ADE חולקים לעיתים קרובות תכונות נפוצות כגון גיוון אנטיגני, יכולות שכפול והתבססות בתאי החיסון. ADE יכול להתרחש במהלך התפתחות זיהום ויראלי ראשוני או משני, כמו גם לאחר חיסון וזיהום ויראלי לאחר מכן. הוא נצפה בעיקר בהדבקה בנגיפי RNA חיוביים ביניהם Flaviviruses כגון וירוס דנגי, וירוס קדחת צהובה, נגיף זיקה, קורונה, כולל אלפא ו-betacoronaviruses, וכן Orthomyxoviruses כגון שפעת, רטרו-וירוס כגון HIV, ו-Orthopneumoviruses כגון RSV.
COVID-19
ADE היווה מקור לדאגה בשלבים קליניים מאוחרים של פיתוח חיסונים נגד מחלת נגיף קורונה 2019.
תופעת ADE נצפתה במחקרים בבעלי חיים במהלך פיתוח חיסונים לקורונה, אך נכון ל-14 בדצמבר 2020 לא נצפו מקרים בניסויים בבני אדם. "ADE מהווה אפשרות תאורטית בחיסון ל-COVID-19, אך ניסויים קליניים באנשים עד כה לא הראו שלמשתתפים שקיבלו את החיסון יש שיעור מחלות קשות יותר בהשוואה למשתתפים שלא קיבלו את החיסון". החמרה בהדבקה שנייה היא עדות לפעולתו של מנגנון ADE, ועל כן, מכיוון שהדבקה שנייה ב-SARS-CoV-2 לא לוותה בתופעות לוואי חמורות יותר מכפי שהיה בהדבקה ראשונה, הדבר שולל, לפי מצב הידע הנוכחי, את ההנחה שמנגנון ADE פועל בעת הידבקות בנגיף ה-SARS-CoV-2.
שפעת
קבלה מוקדמת של חיסון TIV 2008–09 (חיסון נגד שפעת טריוולנטית) הייתה קשורה לסיכון מוגבר למחלות pH1N1 רפואיות במהלך אביב-קיץ 2009 בקנדה. לא ניתן לשלול הטיה (בקבלת המידע או בבחירתו), או שגיאה. יש צורך בהערכה ניסיונית ואפידמיולוגית נוספת. נשקלים מנגנונים ביולוגיים אפשריים והשלכות אימונו-אפידמיולוגיות.
זיהום טבעי וחיסון מוחלש מעוררים נוגדנים המשפרים את עדכון הנגיף ההומולוגי ונגיף H1N1 שבודד מספר שנים מאוחר יותר, מה שמדגים כי וירוס שפעת A גורם להגברת זיהומים תלוית נוגדנים.
ADE נחשד בזיהומים בהקשר לתת סוג וירוס שפעת A H7N9, אך הידע בנושא מוגבל.
דנגי
הדוגמה הידועה ביותר של ADE מתרחשת בהקשר לקדחת דנגי. וירוס דנגי הוא נגיף RNA חד-גדילי ממשפחת הפלאוויווירידה. הנגיף גורם למחלות בדרגות חומרה שונות בבני אדם, החל מקדחת דנגי (DF), המוגבלת בדרך כלל בעוצמתה ותוצאותיה, ועד קדחת דנגי דימומית ותסמונת הלם דנגי, אשר אחת מהן עלולה לסכן חיים. ההערכה היא שכ-390 מיליון אנשים לוקים בדנגי מדי שנה.
ADE עשוי להתרחש כאשר אדם שנדבק בעבר בסרוטיפ (Serotype) אחד נדבק חודשים או שנים לאחר מכן בסרוטיפ אחר, ומייצר וירמיה (Viremia, נוכחות של הווירוס בזרם הדם) גבוהה יותר מאשר בזיהומים ראשונים. בהתאם לכך, בעוד שזיהומים ראשוניים (ראשונים) גורמים בעיקר למחלות קלות (קדחת דנגי) אצל ילדים, סביר להניח כי הדבקה חוזרת קשורה לקדחת דנגי דימומית או לתסמונת הלם דנגי הן בקרב ילדים והן מבוגרים - מצב קליני חמור יותר.
קדחת דנגי כוללת ארבעה סרוטיפים שונים מבחינה אנטיגנית (וירוס דנגי 1–4). בשנת 2013 דווח על סרוטיפ חמישי. זיהום גורם לייצור נוגדני אימונוגלובולין G (IgG) הומוטיפיים המספקים חסינות לכל החיים כנגד הסרוטיפ המדבק. הדבקה בנגיף דנגי מייצרת גם מידה מסוימת של חסינות צולבת נגד שלושת הסרוטיפים האחרים. נטרול נוגדני IgG הטרוטיפיים (צולבים-תגובתיים) אחראים לחסינות צולבת זו, הנמשכת בדרך כלל לתקופה של חודשים עד כמה שנים. כילים הטרוטיפיים אלה יורדים לאורך תקופות זמן ארוכות (4 עד 20 שנים). בעוד שכילים הטרוטיפיים פוחתים, כילים של נוגדני IgG הומוטיפיים גדלים לאורך תקופות זמן ממושכות. תופעה זו יכולה לנבוע מהישרדות מועדפת של תאי B בעלי זיכרון ארוכי חיים, המייצרים נוגדנים הומוטיפיים.
בנוסף לנטרול נוגדנים הטרוטיפיים, זיהום יכול להביא לייצור נוגדנים הטרוטיפיים המנטרלים את הנגיף באופן חלקי או כלל לא. ייצור נוגדנים צולבים ללא נטרול עלול לאפשר זיהומים משניים חמורים. על ידי התחברות לנגיף אך ללא נטרולו, נוגדנים אלה גורמים לו להתנהג כ"סוס טרויאני" כשהוא מועבר לאיבר הלא נכון בתאים דנדריטים שבלעו את הנגיף לשם השמדתו. כשהנגיף נכנס לתא הדם הלבן, הנגיף משתכפל כשהוא לא מזוהה, ובסופו של דבר מביא לכילי (ערכי) וירוסים גבוהים ולמחלה קשה.
מחקר שנערך על ידי Modhiran et al ניסה להסביר כיצד נוגדנים שאינם מנטרלים מווסתים את התגובה החיסונית בתא המארח באמצעות מסלול האיתות של קולטן מסוג Toll-like receptor. ידוע כי קולטנים מסוג זה מזהים חלקיקים ויראליים חוץ-תאיים ותוך-תאיים ומהווים בסיס מרכזי בייצור הציטוקינים. ניסויים במבחנה הראו כי הציטוקינים הדלקתיים וייצור האינטרפרון מסוג 1 הופחתו כאשר וירוס הדנגי שעבר ADE נקשר לקולטן ה-Fc של תאי THP-1. ניתן להסביר זאת הן בירידה בייצור הקולטן מסוג Toll-like receptor והן בשינוי מסלול האיתות שלו. חלבון לא ידוע המושרה על ידי קולטן ה-Fc שעבר עירור, מפחית את התעתיק והתרגום של קולטן מסוג Toll-like receptor, מה שמקטין את יכולתו של התא לאתר חלבונים ויראליים. מצד שני, חלבונים רבים (TRIF, TRAF6, TRAM, TIRAP, IKKα, TAB1, TAB2, קומפלקס NF-κB) המעורבים במסלולי האיתות של קולטנים מסוג Toll-like receptor הם במצב של תת-רגולציה, מה שמביא לירידה בייצור ציטוקינים. שניים מהם, TRIF ו-TRAF6, מווסתים בהתאמה על ידי שני חלבונים SARM ו-TANK במצב של שפעול מוגבר על ידי קולטני Fc שעברו עירור (זירוז).
דוגמה אחת התרחשה בקובה בין 1977 ל-1979. הסרוטיפ המדביק היה וירוס דנגי מסוג 1. בעקבות מגפה זו באו התפרצויות בשנים 1981 ו-1997. בהתפרצויות אלה וירוס דנגה מסוג 2 היה הסרוטיפ המדבק. במהלך ההתפרצות ב-1997 התרחשו 205 מקרים של קדחת דנגי דימומית ותסמונת הלם דנגי, כולם אצל אנשים מעל גיל 15. הוכח שכל המקרים הללו מלבד שלושה נדבקו בעבר בנגיף דנגי מסוג 1 במהלך ההתפרצות הראשונה. יתר על כן, לאנשים הסובלים מזיהומים משניים עם וירוס דנגי 2 בשנת 1997 היה סיכוי גבוה פי 3–4 לפתח מחלות קשות מאשר לאנשים הסובלים מזיהומים משניים עם וירוס דנגה מסוג 2 בשנת 1981. אפשר להסביר תרחיש זה בנוכחות נוגדנים מספיקים לנטרול IgG הטרוטיפיים בשנת 1981, שכיליהם ירדו עד 1997 עד שכבר לא סיפקו חסינות מובהקת צולבת.
HIV-1
ADE של זיהום דווח גם ב-HIV. בדומה לנגיף דנגי, נמצא שרמת נוגדנים בלתי מנטרלת מאיצה את הזיהום הנגיפי באמצעות אינטראקציות של מערכת המשלים והקולטנים. על פי הדיווחים, הגידול בזיהום הוא פי 350, בדומה לגידול המיוחס ל-ADE בנגיפים אחרים כמו וירוס דנגי. ADE ב-HIV יכול להיות מתווך על ידי משלים או קולטן Fc. נמצאו השלמות בנוכחות סרום חיובי ל-HIV-1 כמאיצות את הזיהום של קו תאי T-2. האצה בתיווך קולטן Fc נגרמה כאשר הדבקה ב-HIV הואצה על ידי סרום של שרקן שנמצא חיובי ל-HIV-1 והדבקה זו האיצה זיהום תאים חד-גרעיניים היקפיים ללא נוכחות משלימים. נמצא שקולטני רכיבי המשלים CR2, CR3 ו-CR4 המהווים מרכיבים במשלים, מתווכים את ההגברה של הזיהום, הגברה שהיא מתווכת-משלים. ההדבקה ב-HIV-1 מובילה להפעלת משלים. מקטעים של מערכת המשלים יכולים לסייע לנגיפים בזיהום על ידי הקלת אינטראקציות ויראליות עם תאים מארחים המבטאים קולטנים משלימים. העתקת המשלים על הנגיף מקרבת את החלבון gp120 למולקולות CD4 על פני התאים, ובכך מקלה על כניסת הווירוסים. וירוסים שנחשפו מראש למערכת משלים שאינם מנטרלים נמצאו גם כמאיצי זיהומים בתאים דנדריטיים. וירוסים שעברו אופסוניזציה (Opsonins, חלבוני סימון חוץ-תאיים המסמנים למערכת החיסון לתקוף פתוגנים) הפגינו לא רק כניסה מואצת, אלא גם מפלי איתות נוחים לשכפול HIV בתאים דנדריטים.
HIV-1 הראה גם שיפור בזיהום בתאי HT-29 כאשר הנגיפים עברו אופסוניזציה מראש עם חלקי מערכת המשלים C3 ו-C9 בנוזל הזרע. שיעור ההדבקה המוגבר הזה היה כמעט פי 2 מהדבקה של תאי HT-29 עם הנגיף בלבד. Subramanian ואח' דיווחו כי כמעט 72% מדגימות הסרום מתוך 39 אנשים חיוביים ל-HIV הכילו משלים שידועים כמשפרים את הזיהום. הם גם הציעו כי הימצאות נוגדנים מנטרלים, או נוגדנים המתווכים ציטוטוקסיות תאית תלוית-נוגדנים בסרום, מכילים נוגדנים המגבירים זיהום. האיזון בין הנוגדנים המנטרלים לבין נוגדנים המגבירים זיהומים משתנה ככל שהמחלה מתקדמת. בשלבים מתקדמים של המחלה, שיעור הנוגדנים המגבירים זיהום גבוה בדרך כלל מאשר נוגדנים מנטרלים. דווח על עלייה בסינתזת החלבון הנגיפי וייצור ה-RNA במהלך ההגברה של הזיהום כשהגברה זו הייתה בתיווך משלים. נמצא כי תאים עם משלים ברמות שאינן מנטרלות, משחררים באופן מואץ רוורס טרנסקריפטאז ונגיפים צאצאים. האינטראקציה של נוגדנים ל-HIV עם וירוסים החשופים למערכת המשלים - רכיבי משלים שאינם מנטרלים - מסייעת בקשירת הנגיף והאריתרוציטים, מה שיכול להוביל להדבקה מואצת בווירוסים, באיברים בעלי כשל חיסוני.
ADE ב-HIV העלה שאלות לגבי הסיכון לזיהומים בקרב מתנדבים שנטלו חיסון ברמות תת-נטרוליות, כפי שקורה עם כל וירוס אחר המציג ADE. גילברט ואח' דיווחו בשנת 2005 כי לא היה ADE של זיהום כאשר השתמשו בחיסון rgp120 בניסויים שלב 1 ו-2. הודגש כי יש צורך לבצע מחקר רב בתחום התגובה החיסונית ל-HIV-1. ניתן להשתמש במידע ממחקרים אלה כדי לייצר חיסון יעיל יותר.
מנגנון
אינטראקציה של נוגדנים עם וירוס חייבת למנוע ממנו להיצמד לקולטני כניסת התא המארח. עם זאת, במקום למנוע הידבקות בתא המארח, תהליך זה יכול להקל על זיהום ויראלי של תאים חיסוניים ולגרום ל-ADE. לאחר קישור הנגיף, הנוגדן מתקשר עם קולטני Fc או משלימים המתבטאים בתאי חיסון מסוימים. קולטנים אלה מקדמים כניסת נוגדנים של וירוסים על ידי תאי החיסון, שאחריהם אמור להיות הרס הנגיף. עם זאת, הנגיף עלול להימלט ממתחם הנוגדן ולהתחיל את מחזור השכפול שלו בתוך התא החיסוני תוך שהוא נמנע מהתדרדרות. זה קורה אם הנגיף נקשר לנוגדן בעל זיקה נמוכה (low-affinity - ראו Ligand (biochemistry) ).
סרוטיפים שונים של וירוסים
ישנם מספר הסברים אפשרים לתופעה של הגברת הישרדות הנגיף התאי:
סיכום
כאשר נוגדן לנגיף אינו מסוגל לנטרל את הנגיף, הוא יוצר מבני וירוס-נוגדן תת-מנטרלים. עם פגוציטוזה על ידי מקרופאגים או תאי חיסון אחרים, המבנה עשוי לשחרר את הנגיף עקב קישור לקוי עם הנוגדן. זה קורה במהלך תהליך הגברת חומציות ובסופו של דבר התמזגות של הפגוזום עם ליזוזומים. הנגיף שנמלט מתחיל את מחזור השכפול שלו בתוך התא, ומעורר ADE.
אבטלה טכנולוגית
אבטלה טכנולוגית מתייחסת לאובדן של מקומות עבודה הנגרם עקב שינויים טכנולוגיים. שינוי כזה טומן בחובו, בדרך כלל, הכנסתן לפעולה של מכונות שהפעלתן חוסכת בכוח עבודה אנושי, או תהליכי עבודה מושפעי-טכנולוגיה, שמגלמים יעילות רבה יותר. דוגמאות היסטוריות לאבטלה טכנולוגית חוזרות לימי המהפכה התעשייתית אז איבדו רבבות את מטה לחמם, בעיקר בבריטניה, גרמניה ובארצות הברית, עקב הכנסתם לפעולה של מיכון אוטומטי. דוגמה בת זמננו לאבטלה טכנולוגית ניתן לראות בהחלפתם של קופאים בקופות בשירות עצמי.
ההנחה לפיה שינוי טכנולוגי יכול לגרום לאובדן משרות לטווח הקצר, מקובלת על מירב החוקרים העוסקים בתחום. לעומת זאת, העמדה לפיה שינוי טכנולוגי כזה, עלול אף להביא לעלייה מתמשכת באבטלה, שנויה במחלוקת. האופטימיסטים מסכימים שחדשנות עשויה להוות גורם משבש מבחינה תעסוקתית בטווח הקצר, אך עם זאת מאמינים כי מגוון מנגנוני פיצוי יבטיחו שלא תהיה השפעה שלילית לטווח הארוך, בעוד שהפסימיסטים טוענים שלפחות בנסיבות מסוימות, טכנולוגיות חדשות יכולות להוביל לצניחה מתמדת במספר המועסקים.
מי שתרם רבות, עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20, לפופולריותו של המושג "אבטלה טכנולוגית" היה ג'ון מיינרד קיינס. עם זאת, סוגיית החלפת כוח העבודה האנושי על ידי מכונות זכתה להתייחסות לפחות מתקופתו של אריסטו.
עד למאה ה-18, הן האליטות והן האזרחים הפשוטים אחזו, ככלל, בהשקפה הפסימית ביחס לאבטלה טכנולוגית, במקרים בהם עלתה הסוגיה לדיון. עם זאת, בשל שיעורי אבטלה נמוכים ברוב התקופה שקדמה לעת החדשה, הנושא היווה עילה לדאגה מוחשית רק לעיתים נדירות. במאה ה-18 התעצמו החששות ביחס להשפעת המכונות על התעסוקה, עם התגברות התעסוקה ההמונית, ובמיוחד בבריטניה, שהייתה אז בחזית המהפכה התעשייתית. עם זאת, היו תאורטיקנים כלכליים שיצאו נגד חששות אלו, כשהם טוענים, שלחדשנות, בכללותה, אין השפעה שלילית על התעסוקה. טיעונים אלו התגבשו במהלך המאה ה-19 על ידי כלכלנים מאסכולת הכלכלה הקלאסית. במחצית השנייה של המאה ה-19, התחוור, לכאורה, יותר ויותר, כי התפתחות טכנולוגית נושאת בחובה תועלות לכל חלקי החברה, כולל לבני מעמד הפועלים. הדאגות ביחס להשלכות השליליות של חדשנות התמעטו. בשמם של הלודיטים נעשה כיום שימוש על מנת לתאר את המחשבה לפיה לחדשנות תהיינה השפעות שליליות ארוכות טווח על התעסוקה.
בעשור השני של המאה ה-21 פורסמו מספר מחקרים שהצביעו על כך שייתכן שהאבטלה הטכנולוגית מתרחבת ברחבי העולם. התרחבות נוספת באבטלה הטכנולוגית צפויה להיווצר בשנים הבאות. בזמן שפרשנים וכלכלנים רבים עודם טוענים שחששות כאלו הם חסרי שחר, כפי שהיה מקובל לסבור במהלך רוב מאתיים השנים האחרונות, החששות בקרב כלכלנים אחרים, כמו גם בקרב הציבור הרחב, ביחס לאבטלה טכנולוגית, מתעוררים ומתעצמים מחדש.
השפעות לטווח הארוך על אבטלה
כל המשתתפים בוויכוחים אודות אבטלה טכנולוגית מסכימים שאובדן זמני של מקומות עבודה יכול להיגרם כתוצאה מחדשנות טכנית. בדומה לכך, אין מחלוקות על כך שלעיתים, לחדשנות ישנה השפעה חיובית על העובדים. המחלוקות מתמקדות בשאלה, האם ייתכן שלחדשנות ישנן השפעות שליליות מתמשכות על התעסוקה בכללותה. ניתן לכמת באופן אמפירי רמות של אבטלה מתמשכת, אך הגורמים לאבטלה עיקשת זו שנויים במחלוקת. האופטימיסטים מקבלים את ההנחה שאבטלה לטווח הקצר יכולה להיגרם כתוצאה מחדשנות, אך עם זאת, הם טוענים, שלאחר זמן מה, מנגנוני פיצוי ייצרו תמיד משרות במספרים שמגיעים לפחות לרמה של המשרות שאבדו במקור. בעוד שהשקפות אופטימיות אלו אותגרו בעקביות, הן נהנו מדומיננטיות בקרב הזרם המרכזי של הכלכלנים לאורך רוב המאה ה-19 והמאה ה-20. הקונספט של אבטלה מבנית, רמה מתמשכת של אבטלה שלא נעלמת אפילו בנקודה הגבוהה ביותר של מחזור העסקים, זכתה לפופולריות בשנות ה-60 של המאה ה-20. עבור הפסימיסטים, אבטלה טכנולוגית היא אחד הגורמים שמניעים את התופעה הרחבה יותר של אבטלה מבנית. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, אפילו כלכלנים אופטימיסטיים קיבלו יותר ויותר את ההנחה שהאבטלה המבנית אכן נסקה בכלכלות המתקדמות, אך הם נטו להאשים בכך את הגלובליזציה ואת האוף-שורינג, ולא את השינויים הטכנולוגיים. אחרים טענו שסיבה ראשית לעלייה העקבית באבטלה, הייתה סירוב הממשלות לנקוט במדיניות מרחיבה, מאז עקירת הכלכלה הקיינסיאנית שהתרחשה בשנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. במאה ה-21, ובמיוחד מאז 2013, טוענים הפסימיסטים בתדירות גוברת, שאבטלה טכנולוגית עקבית היא איום מתעצם.
מנגנוני פיצוי
מנגנוני פיצוי הם תופעות הידידותיות לעובדים, של חדשנות אשר "מפצה" את העובדים על אובדן משרות, אשר נגרמו מלכתחילה על ידי הטכנולוגיות החדשות. בשנות ה-20 של המאה ה-19, תוארו מספר מנגנוני פיצוי על ידי ז'אן בפטיסט סיי, בתגובה להצהרתו של דייוויד ריקרדו, שאבטלה טכנולוגית לטווח הארוך, אכן יכולה להתרחש. זמן קצר לאחר מכן, מערכת שלמה של מנגנונים פותחה על ידי ג'ון רמזי מקקולוך. למערכת הוענקה הכותרת "תאוריית הפיצוי" על ידי קרל מרקס, אשר המשיך לתקוף את הרעיונות הללו, בטענה שלא בטוח שאף אחד מהמנגנונים הללו אכן יפעל. מחלוקת אודות האפקטיביות של מנגנוני הפיצוי נותרה חלק מרכזי בדיונים האקדמיים אודות אבטלה טכנולוגית, מאז ועד היום.
מנגנוני הפיצוי כוללים התמודדות בעזרת:
באפקט בניית המכונות החדשות מתקיימים כיום דיונים מעטים בלבד על ידי כלכלנים. ההתייחסות הרווחת לנושא זה היא שמרקס הפריך אותו בהצלחה. אפילו הפסימיסטים מסכימים לעיתים קרובות שחדשנות במוצרים, בשיתוף עם אפקט ה"על ידי מוצרים חדשים", עשוי להיות לעיתים בעל השפעה חיובית על התעסוקה. ניתן להסיק על הבחנה חשובה בין חדשנות של "תהליך" ובין חדשנות של "מוצר". המידה בה מצליחים מנגנוני הפיצוי האחרים לפצות את כוח העבודה על אובדן משרות, שנויה במחלוקת נרחבת לאורך ההיסטוריה של הכלכלה המודרנית; הבעיה עדיין לא נפתרה.
כלכלנים רבים אוחזים כיום בעמדות פסימיות ביחס לאבטלה טכנולוגית, כשהם מקבלים את ההנחה שמנגנוני הפיצוי אכן פעלו לרוב כפי שטענו האופטימיסטים, לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20. עם זאת הם טוענים, שחדירת המחשוב משמעה שמנגנוני הפיצוי חלשים יותר כיום. דוגמה מוקדמת לטיעון זה הועלתה על ידי וסילי לאונטיף ב-1983. לאונטיף הודה שלאחר שיבושים מסוימים, ההתקדמות במיכון לאורך המהפכה התעשייתית דווקא הגדילה את הביקוש לעובדים, כמו גם את שכרם, בזכות תופעות שנובעות מגידול בפריון. בעוד שמכונות בתקופה המוקדמת יותר צמצמו את הביקוש לשריריהם של העובדים, היו המכונות לא-אינטליגנטיות, ונזקקו לצבא גדול של מפעילים אנושיים, על מנת שתמשכנה לעבוד ולייצר. עם זאת, מאז הכנסת המחשבים לעולם העבודה, יש כיום צורך מועט יותר, לא רק בשרירים האנושיים, אלא גם בכוח החשיבה האנושי. לכן, על אף שהפרודוקטיביות ממשיכה לעלות, הביקוש המופחת לכוח עבודה אנושי עלול לבטא אבטלה גוברת ותשלום מופחת.