cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סרביה
ב-1941 הייתה למדינת בובות שנשלטה על ידי הנאצים, זו התקיימה עד 1944. לאחריה קמה כרפובליקה סוציאליסטית בתוך הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה שהתקיימה עד 1992. ב-1992 הייתה סרביה לרפובליקה בתוך הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (1992 – 2003) ובשנים 2003 עד 2006 תחת השם סרביה ומונטנגרו. ב-5 ביוני 2006 נפרדה ממוטנגרו והפכה למדינה עצמאית, לראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה.
סרביה בימי הביניים: המאה ה-7 עד המאה ה-14
הסרבים נכנסו לאזור סרביה בתחילת המאה ה-7 לספירה, והתיישבו בשישה אזורים שבטיים מוגדרים: הנסיכים הסרבים הראשונים הידועים היו ולדימיר, וישסלאב, רדוסלאב ופרוסיגוי. בזמן זה, הארץ כבר המירה לחלוטין את דתה לנצרות. על פי עדות מהמאה ה־10, כבר במאה ה-9 הוכתר בזטה מנהיג סרבי בשם בודין, על ידי האפיפיור. השליטים בסרביה התחלפו תכופות, והארץ קיבלה מהאימפריה הביזנטית הגנה מפני בולגריה היריבה. סרביה השתחררה מהאימפריה הביזנטית כמאה שנים לאחר מכן.
מרכז הכובד של השלטון על סרביה נע בין רשקה וזטה. המדינה הסרבית הראשונה קמה תחת צ'אסלאב קלונימירוביץ' ברשקה באמצע המאה ה־10. בחצי הראשון של המאה ה־11 עבר השלטון למשפחת וויסלאבלייביץ' בזטה. באמצע המאה ה־12 עלתה רשקה שוב עם השושלת נמאניץ', בראשות סטפאן נמאניה, שהביאה את סרביה לתור זהב שארך כשלוש מאות שנה.
את סטפאן נמאניה ירש בנו האמצעי סטפאן, ואילו לבכורו ווקאן ניתן השלטון באזור זטה. בנו הצעיר של סטאפן, רסטקו, נעשה לנזיר והסב את שמו לסאבה. הוא הקדיש את עצמו להפצת הדת בגרסתה היוונית-אורתודוקסית בקרב עמו. מכיוון שלאפיפיורות כבר היו שאיפות להרחיב את השפעתה לבלקן, סטפאן השתמש בתנאים אלה להשיב את כתרו מהאפיפיור וכך נעשה למלך הסרבי הראשון ב־1217. בביזנטיון, אחיו סאבה הצליח לקבל מעמד אוטונומי עבור הכנסייה הסרבית, ונעשה לארכיבישוף הסרבי הראשון ב־1219. כך הסרבים זכו לשני סוגי עצמאות: ארצית ודתית.
הדור הבא של המנהיגים הסרבים – בניו של סטאפן פרבובנצ'אני – רדוסלאב, ולדיסלאב ואורוש הראשון, סימנו תקופה של הידרדרות של המדינה. כל שלושת המלכים האלה היו תלויים במידה זו או אחרת במדינות השכנות – ביזנטיון, בולגריה או הונגריה. הקשרים עם ההונגרים השפיעו רבות על כך שאת אורוש הראשון ירש בנו דרגוטין, שאשתו הייתה נסיכה הונגרית. מאוחר יותר, כשדרגוטין פינה את מקומו לטובת בנו הצעיר מילוטין, המלך ההונגרי לאיוש הרביעי העניק לו אדמות בצפון מזרח בוסניה, באזורי סרם ומאצווה, ואת העיר בלגרד, ואילו הוא הצליח לכבוש ולספח ארצות בצפון מזרח סרביה. כך, כל הטריטוריות הללו נעשו לחלק מהמדינה הסרבית בפעם הראשונה.
תחת שלטונו של אחיו הצעיר של דרגוטין – מילוטין, סרביה התחזקה למרות העובדה שהיא הייתה צריכה להילחם לעיתים בשלוש חזיתות שונות. המלך מילוטין היה דיפלומט מוכשר והשתמש בשיטה הדיפלומטית הימי-ביניימית המועדפת: נישואי שושלות. הוא התחתן חמש פעמים, עם נסיכות הונגריות, בולגריות וביזנטיות. הוא גם מפורסם בכך שבנה כנסיות, שכמה מהן הן דוגמאות יפות לאדריכלות סרבית ימי-ביניימית: מנזר גרקניקה בקוסובו, הקתדרלה במנזר הילנדר בהר אתוס, כנסיית סט. ארקאיינג'ל בירושלים ועוד. בגלל תרומות אלה, המלך מילוטין הוכרז כקדוש, למרות חייו ההפכפכים. בנו סטאפן ירש אותו, ואחר כך נקרא סטאפן דצ'אנסקי. סטאפן הרחיב את הממלכה למזרח בכך שסיפח את העיר ניש ואת האדמות שסביב לה, ולדרום בכך שסיפח טריטוריות במקדוניה, ואף היה בן ראוי לאביו ובנה את מנזר ויסוקי דצ'אני במטוחייה – הדוגמה המונומנטלית ביותר לאדריכלות סרבית ימי-ביניימית – שהעניקה לו את שמו.
לסרביה הימי ביניימית יצא מוניטין פוליטי, כלכלי ותרבותי באירופה, והגיעה לשיא באמצע המאה ה־14, בזמן מלכותו של הצאר סטפאן דושאן. בתקופה זו נחקקו חוקי ה"דושאנוב זאקוניק" (1349), הישג משפטי חסר תקדים בסרביה של ימי הביניים. האדריכלות וציורי הקיר של תקופה זו הן מונומנטים תרבותיים חשובים ביותר לעם הסרבי. הצאר סטאפן דושאן הכפיל את גודלה של ממלכתו בסיפוח טריטוריות מדרום, דרום מזרח ומזרח שנשלטו קודם על ידי הביזנטים. בנו אורוש, שכונה "החלש", ירש אותו, דבר המעיד על המצב של הממלכה שהידרדרה לאנרכיה פאודלית. בתקופה זו עלה איום חדש: הטורקים העות'מאנים החלו להתרחב מאסיה לאירופה, וכבשו ראשית את ביזנטיון ואחר כך את מדינות הבלקן האחרות.
הכיבוש העות'מאני
הממלכה הסרבית, שבתחילה שלטה ברוב הבלקן, הושמדה על ידי העות'מאנים בקרב קוסובו ב־1389, ורוב האצולה של הממלכה, כולל הצאר לזר, נהרגו בקרב. ההפסד ההיסטורי של אימפריה נוצרית למוסלמים הכובשים הולידה אגדות, שירים וסיפורים רבים ששימרו את הזהות הלאומית הסרבית למאות השנים שהסרבים היו תחת שלטון מוסלמי, כאשר הכנסייה האורתודוקסית הסרבית משמשת כ"מגן תקופת ימי הביניים".
לאחר שניצחו את הצבא הסרבי בשני קרבות מכריעים: על גדות נהר מריצה ב־1371 – כאשר הכוחות של האצילים המקדונים נוצחו, ובשדה קוסובו ב־1389, כאשר הכוחות של הוואסאלים של הנסיך לזר – המנהיג האזורי החזק ביותר בסרביה באותה עת – נחלו הפסד מחפיר. קרב קוסובו קבע את גורלה של סרביה, מפני שלאחריו לא היה כוח שיכל לעמוד בפני הטורקים. תקופה זו, שבה שלטו הדספוט סטפאן לזרביץ' ובן דודו ג'וראג' ברנקוביץ', הייתה תקופה לא יציבה, ובה הועברה הבירה צפונה, לעיר המבוצרת מחדש סמדרבו. העות'מאנים המשיכו בכיבוש שלהם עד שהשתלטו את כל הטריטוריה הסרבית ב־1459, כאשר סמדרבו נפלה לידיהם. סרביה נשלטה בידי האימפריה העות'מאנית למשך כמעט חמש מאות שנים. העות'מאנים רדפו את האריסטוקרטיה הסרבית, וביקשו להשמיד פיזית את האליטה החברתית הסרבית. מכיוון שהאימפריה העות'מאנית הייתה מדינה תיאוקרטית מוסלמית, הנוצרים הסרבים חיו כמשרתים – מושפלים ומנוצלים. כתוצאה מזה הם נטשו את הערים המפותחות שבהן עבדו באמנויות, חציבה וסחר ועברו להרים המרוחקים, שבהם התקיימו על גידול בקר וחקלאות.
ב־7/1526 התקיימה מדינה סרבית לתקופה קצרה, בטריטוריה של וויבודינה של היום. המנהיג של מדינה זו נקרא ה"קיסר" יובאן ננאד, ובירתו הייתה סובוטיצה.
הכוחות האירופאים, ובמיוחד האוסטרים, נלחמו פעמים רבות נגד העות'מאנים, והסתמכו במלחמות אלה על סיוע שקיבלו מהסרבים שחיו תחת השלטון העות'מאני. ב-1594, במהלך המלחמה האוסטרית-עות'מאנית (1593–1606), מרדו הסרבים בבאנאט, והסולטאן הגיב בשריפת השרידים של סאבה הקדוש – האתר הקדוש ביותר עבור הסרבים. סרביה יצרה מרכז נוסף של התנגדות בהרצגובינה אך כאשר נחתם שלום בין העות'מאנים לאוסטרים הם ננטשו לנקמה העות'מאנית. רצף אירועים זה נעשה רגיל במאות השנים הבאות.
בזמן מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ליגה שהוקמה בחסותו של האפיפיור ושכללה את אוסטריה, פולין וונציה, נתבקשו הסרבים למרוד בעות'מאנים, ותוך זמן קצר מרידות ולוחמת גרילה התפשטה בבלקנים המערביים: ממונטנגרו והחוף הדלמאטי עד לאגן הדנובה ולסרביה העתיקה. אולם כאשר האוסטרים החלו לסגת מסרביה, הם הזמינו את הסרבים לבוא לצפון לטריטוריות האוסטריות. כשהם נאלצים לבחור בין הנקמה העות'מאנית לבין ממלכה נוצרית, סרבים רבים היגרו צפונה, כשהם מובלים על ידי הפטריארך ארסניה קרנוג'ביק. אזורים רבים בדרום הבלקן התרוקנו מאוכלוסייתם, והעות'מאנים ניצלו את ההזדמנות לאסלם את רשקה, קוסובו ומטוחיה, ובמידה מסוימת את מקדוניה, תהליך שתוצאותיו ניכרים עד היום.
סוגיה חשובה אחרת בהיסטוריה הסרבית התרחשה ב־1716-1718, כאשר הטריטוריות האתניות הסרביות מדלמטיה, בוסניה והרצגובינה עד בלגרד ואגן הדנובה שוב היוו שדה קרב למלחמה אוסטרית-עות'מאנית חדשה בה החל הנסיך אויגן מסבויה. הסרבים תמכו, כרגיל, באוסטריה. לאחר שנחתם הסכם שלום בפוז'ראבץ, איבדו העות'מאנים את כל שטחיהם באגן הדנובה, וכן חלקים מצפון סרביה וצפון בוסניה, מדלמאטיה ופלופונסוס. המלחמה האוסטרית-עות'מאנית האחרונה מכונה מלחמת דוביקה (1788-1791), כאשר האוסטרים שוב דחפו את הנוצרים בבוסניה למרוד.
סרביה המודרנית
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הובילה לעצמאות מלאה לסרביה, ובהמשך, בהתאם לסיכומי קונגרס ברלין, גם להרחבה גדולה של הטריטוריה לדרום-מזרח, כולל את ניש, שהפכה לעיר השנייה בגודלה בסרביה. המלוכה הוכרזה ב־1882, תחת מילאן אוברנוביץ'. סרביה הייתה אחת מהארצות היחידות ששלטה בה שושלת מלוכה מקומית (יחד עם האימפריה הגרמנית, איטליה, בריטניה, ואוסטרו-הונגריה). מיליוני סרבים עדיין חיו מחוץ לסרביה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (בוסניה, קרואטיה, וויוודינה, סאנדזאק) ובאימפריה העות'מאנית (דרום סרביה, קוסובו, מקדוניה).
הארץ החדשה הייתה חקלאית ברובה המכריע, כמו רוב הארצות הבלקניות, עם מעט תעשייה או תשתית מודרנית. סך האוכלוסייה עלה ממיליון בראשית המאה ה־19 ל־2.5 מיליון ב-1900, כאשר בבלגרד חיו 100,000 איש, בניש היו 24,500, ובכמה ערים אחרות בין 10,000 ל־15,000 כל אחת.
הפוליטיקה פנימית עסקה בעיקר ביריבות השושלתית בין משפחות אוברנוביץ' וקאראג'ורג'ביץ', שהיו צאצאיהם (בהתאמה) של מילוש אוברנוביץ' (שהוכר כצאצא של המלכים הקדמונים ב־1829), וקאראג'ורג' פטרוביץ' (ג'ורג' השחור - המנהיג של המהפכה ב־1804 שנהרג ב-1817). בני אוברנוביץ' הנהיגו את המדינה ב-1817–1842 וב-1858–1902, ובני הקאראג'ורג'ביץ' ב-1842–1858 ולאחר 1903.
ההתנגדות הסרבית לסיפוח של בוסניה-הרצגובינה באוקטובר 1908 על ידי אוסטרו-הונגריה גרמה למשבר אירופאי רציני: לחץ גרמני ואוסטרו-הונגרי הכריח את רוסיה ללחוץ על סרביה (31 במרץ 1909) לקבל את הסיפוח, אך רוסיה ערבה להגן על סרביה בכל איום עתידי על עצמאותה.
ב-1912 חברו הסרבים לליגה הבלקנית וביחד עם ממלכת יוון, ממלכת בולגריה ונסיכות מונטנגרו תקפו את העות'מאנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הסרבים כבשו שטחים במקדוניה הווארדארית והאחיזה העות'מאנית באירופה צומצמה לכדי אזור קטן סביב קונסטנטינופול (כיום איסטנבול). במהלך מלחמת הבלקן השנייה, נכשלו הבולגרים במתקפתם על בעלות בריתם לשעבר, הובסו במלחמה והטריטוריה הסרבית הוגדלה לחרדתם של ההבסבורגים.
סרביה במלחמת העולם הראשונה
הרצח בבירה הבוסנית סרייבו ב־28 ביוני 1914 של הארכידוכס פרנץ פרדיננד, היורש העצר ההבסבורגי, על ידי בוסני סרבי בשם גברילו פרינציפ, הביאה לאולטימטום מווינה הדורש מסרביה להסכים לחקירה אוסטרו-הונגרית של הרצח על האדמה הסרבית. למרות הסכמתה של סרביה ב־25 ביולי לכמעט כל הדרישות, אוסטרו-הונגריה הכריזה על מלחמה ב־28 ביולי. הגיוס הרוסי לטובת סרביה הביא לאולטימטום גרמני שלא תגייס את כוחותיה, והמלחמה הוכרזה בין המעצמות הגדולות בשבוע הראשון של אוגוסט.
במהלך המערכה על סרביה, הדפו הסרבים שלוש פלישות אוסטרו-הונגריות (אוגוסט, ספטמבר ונובמבר-דצמבר 1914), כשבאחרונה בלגרד נפלה לזמן קצר בידי האויב. אך ב־1915 מגפת טיפוס החלישה את הצבא הסרבי, ופלישה מחודשת בראשית אוקטובר שכללה גם כוחות בולגריים וגרמניים, הביאה לכיבוש כל המדינה. שרידי הכוחות המזוינים הסרבים נסוגו לאלבניה וממנה פונו לאי קורפו. בהמשך, הועברו הכוחות הסרבים ליוון, שם הצטרפו לכוחות בריטיים וצרפתיים, שנחתו בסלוניקי בסלוניקי וניהלו קרבות נגד הצבא הבולגרי במסגרת החזית המקדונית.
תקופת הממשלה בגלות במקדוניה ראתה שינוי משמעותי בשיווי המשקל של הכוחות הפוליטיים, כאשר המיליטנט הפאן-סרבי קולונל דרגוטין דימיטרייביץ' ("אפיס") (מנהיג ההפיכה ב־1903, וראש ארגון "היד השחורה" שהואשם בקשר לרצח בסרייבו) נשפט והוצא להורג (יוני 1917) בשל האשמות שקשר כנגד הממשלה המלכותית. החוגים הצבאיים מעתה נשלטו בידי הפלג המלוכני ה"יד הלבנה" של הגנרל פטאר ז'יבקוביץ', שהיה לאחר מכן ראש הממשלה (1929-1932).
בספטמבר 1918 תקפו כוחות מדינות ההסכמה את קווי מעצמות המרכז בחזית המקדונית והצליחו להבקיע אותם. ממלכת בולגריה נאלצה להיכנע והשטחים הכבושים הוחזרו לסרבים. ב־25 בנובמבר אספת העמים של וויוודינה הצביעה בעד הצטרפות לסרביה. כמו כן, ב־29 בנובמבר האספה הלאומית של מונטנגרו הצביעה בעד הצטרפות לסרביה, ויומיים לאחר מכן אספה של מנהיגים מהאזורים הסלאביים בדרום אוסטרו-הונגריה הצביעו גם הם להצטרף למדינה החדשה של הסרבים הקרואטים והסלובנים.
ממלכת יוגוסלביה
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של אוסטרו-הונגריה והאימפריה העות'מאנית התנאים היו בשלים להכרזה על ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים בדצמבר 1918. האידיאל היוגוסלבי כבר היה קיים מזה זמן רב בחוגים האינטלקטואליים של שלושת העמים, אך הקונסטילציה הבינלאומית של כוחות ואינטרסים פוליטיים לא איפשרו את יישומו עד אז. אולם, לאחר המלחמה, אינטלקטואלים אידיאליסטיים פינו את מקומם לפוליטיקאים, והפוליטיקאים הקרואטים המשפיעים ביותר התנגדו למדינה החדשה מהולדתה.
מפלגת האיכרים הקרואטית (HSS), שבראשה סטייפן ראדיק, ולאחריו ולאטקו מסק, גדלה להיות מפלגה מסיבית שתמכה באינטרסים הקרואטים. לפי מנהיגיה, המדינה היוגוסלבית לא הביאה לפתרון משביע רצון לבעיה הלאומית הקרואטית. הם חברו לנהל את מאבקם הפוליטי בכך שהתנגדו באופן שיטתי למוסדות המדינה ובייצור קואליציות שחתרו תחת אחדותה, וכך ביקשו להגיע לויתורים מסוימים מצד היוגוסלבים. כל נושא פוליטי או כלכלי היווה תירוץ להעלאת השאלה הקרואטית הלא פתורה.
על מנת לענות על אתגר זה ולמנוע החלשה נוספת של המדינה, המלך אלכסנדר הראשון אסר את המפלגות הפוליטיות הלאומיות ב־1929, תפס את הכוח הביצועי וקרא לארץ מחדש בשם ממלכת יוגוסלביה. הוא ביקש למנוע את הנטייה להיפרדות ולהחליש את עוצמת הרגשות הלאומיים. אך שיווי המשקל בין המעצמות הבינלאומיות השתנה: באיטליה ובגרמניה פשיסטים ונאצים עלו לשלטון, וסטלין נעשה למנהיג האבסלוטי של ברית המועצות. כל המדינות האלה התנגדו למדיניות של אלכסנדר הראשון. למעשה, שנת המדינות הראשונות ביקשו לשנות הסכמים בינלאומיים עליהם חתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, והסובייטים היו נחושים לזכות מחדש במעמדם באירופה ולהגיע לפעילות רבה יותר בזירה הבינלאומית. יוגוסלביה היוותה מכשול לתוכניות האלה, ואלכסנדר הראשון היה עמוד התווך של המדיניות היוגוסלבית.
בזמן ביקור בצרפת ב־1934, המלך נרצח במרסיי על ידי חבר ב־VMRO – ארגון בולגרי לאומני קיצונית שהתכוון לספח טריטוריות לאורך הגבול היוגוסלבי המזרחי והדרומי – בשיתוף עם האוסטאשי – ארגון קרואטי פשיסטי לאומני. הזירה הפוליטית הבינלאומית בסוף שנות השלושים אופיינה בחוסר סובלנות גוברת בין השחקנים העיקריים, בגישה אגרסיבית של המשטרים הטוטליטיריים, ובהרגשה כי הביטחונות והסדר שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה מתערערים ומאבדים את כוחם. כשהם נתמכים ונתונים ללחץ מאיטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, המנהיג הקרואטי וולאטקו מסק ומפלגתו הצליחו להשיג את יצירתו של המחוז הקרואטי ב־1939. ההסכם אמר בפירוש כי קרואטיה תישאר כחלק מיוגוסלביה, אך היא ניסתה לבנות לעצמה זהות פוליטית עצמאית בזירה הבינלאומית.
סרביה במלחמת העולם השנייה
סרביה נכבשה בידי החיילים הגרמנים, אך הטריטוריות הצפוניות סופחו בידי הונגריה, והטריטוריות המזרחיות והדרומיות לבולגריה. קוסובו ומטוחייה סופחו ברובן על ידי אלבניה שהייתה תחת חסותה של איטליה הפאשיסטית. מונטנגרו גם היא איבדה טריטוריות לאלבניה ואז נכבשה על ידי חיילים איטלקיים. סלובניה חולקה בין גרמניה לאיטליה, שגם כבשה איים בים האדריאטי.
המדינה העצמאית הקרואטית ייסדה מחנות ריכוז והחלה ברצח עם שבמהלכו נרצחו מעל 750,000 סרבים, יהודים וצוענים. רצח העם הזה היווה את הרקע ההיסטורי והפוליטי למלחמת האזרחים שפרצה חמישים שנה לאחר מכן בקרואטיה ובוסניה והרצגובינה, ושהביאה לפירוק יוגוסלביה ב־1991-1992.
היחס האכזרי של כוחות הכיבוש הגרמני ומדיניות הרצח של המשטר הקרואטי הביא להתנגדות סרבית חזקה. הסרבים התנגדו לממשלה הקרואטית שהייתה אחראית לרצח העם, ולפירוק הנאצי של יוגוסלביה. רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים (צבא השחרור הלאומי שהונהג בידי יוסיפ ברוז טיטו) במלחמת השחרור וכך עזרו לניצחון הברית. בסוף 1944, הפרטיזנים הצליחו לשחרר את סרביה בעזרת הצבא האדום ובמאי 1945 שוחררו שאר השטחים היוגוסלביים, כשהפרטיזנים נפגשים עם כוחות הברית מהונגריה, אוסטריה ואיטליה. סרביה ויוגוסלביה סבלו אבדות כבדות במלחמה: 1,700,000 (10.8% מהאוכלוסייה) אנשים נהרגו והנזק הכלכלי הלאומי הוערך ב־9.1 מיליארד דולר במחירי אותה תקופה.
סרביה ברפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית היוגוסלבית
יוגוסלביה הסוציאליסטית הייתה מורכבת כמדינה פדרלית בעלת שש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו. שני אזורים אוטונומיים וויוודינה וקוסובו היו יחד עם זאת חלק אינטגרלי מסרביה. בגלל החלוקה האדמיניסטרטיבית ובשל סיבות היסטוריות, הסרבים – הרבים ביותר מבין העמים היוגוסלביים – חיו בכל שש הרפובליקות ובאזורים האוטונומיים. המגמה לתמוך בכוח הרפובליקות על פני הרשויות הפדרליות התחזקה לאחר אימוץ חוקת 1974 שעודדה את התרחבות ההתבדלות בקרואטיה, בוסניה וקוסובו.
התפרקותה של יוגוסלביה
יוגוסלביה התפרקה בשנות התשעים המוקדמות. קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה הכריזו על עצמאותן. מאז 1992, סרביה, יחד עם מונטנגרו, הייתה חלק ממה שידוע כרפובליקה הפדרלית היוגוסלבית, או האיחוד של סרביה ומונטנגרו. מ-2003, סרביה התייחסה לעצמה כמדינה החברה באיחוד עם מונטנגרו, עד שמונטנגרו קיבלה עצמאות בשנת 2006. ההתפרקות של יוגוסלביה אושרה על ידי המעצמות הבינלאומיות, שהכירו בזכות להכרה עצמית לכל הלאומים, חוץ מהסרבים שהעדיפו להמשיך לחיות ביוגוסלביה כמו בעבר. הרפובליקות המתבדלות הוכרו בידי הקהילה הבינלאומית.
בזמן משטרו של סלובודן מילושביץ', סרביה הותקפה בידי נאט"ו בזמן מלחמת קוסובו. המלחמה נפסקה רק לאחר שמילושביץ' הסכים לנסיגה של צבאו והמשטרה שלו ממחוז קוסובו. המחוז כעת נשלט בידי האו"ם.
ביוני 1999, כוח נאט"ו נכנס לאזור האוטונומי הקרוי קוסובו, לאחר סיומה של מלחמת קוסובו. כתוצאה מהמלחמה, מאות אלפי פליטים מקוסובו – סרבים ואלבנים – איבדו את בתיהם, והייתה מתיחות רבה במחוז על רקע אתני. המאבקים הבין-אתניים בין שתי הקבוצות התלקחו מפעם לפעם אף על פי שכוחות נאט"ו היו במקום.
שינויים דמוקרטיים חלו במדינה לאחר המאבק על הבחירות של ה־24 בספטמבר 2000, שבהן סלובדן מילוסביץ' ניסה שוב לגנוב את הבחירות. מועמד האופוזיציה ווייסלב קושטוניצה טען לניצחון, וחצי מיליון מפגינים התאספו מול בתי הפרלמנט בבלגרד ב־5 באוקטובר בדרישה כי מילושביץ' יפרוש. לאחר הפגנות ולוחמה עם המשטרה הנאמנה למילושביץ', הוא הופל, וווייסלב קושטוניצה עלה לשלטון כנשיא. לאחר הבחירות הפרלמנטריות מינואר 2001, זוראן ג'ינג'יץ' נעשה ראש ממשלה. לאחר שנתיים של מאבק על רפורמות בארצו ההרוסה, זוראן ג'ינג'יץ' נרצח בבלגרד ב-12 במרץ 2003, על ידי המאפיה. אחד מהבוסים של המאפיה גם הואשם בפשעי מלחמה בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג.
מיד לאחר הרצח, הממשלה הכריזה על "מלחמה" על המאפיה ועל הכוחות הריאקציוניים, והשמידה למעשה את רוב ארגון המאפיה. זוראן ז'יווקוביץ' עמד בראש הממשלה עד הבחירות החדשות בדצמבר 2003. לאחר כמעט שלושה חודשים של משא ומתן, וווייסלב קושטוניצה יצר את הממשלה החדשה במרץ 2003. שלושה חודשים לאחר מכן, בוריס טאדיץ, יורשו של זוראן ג'ינג'יץ' כנשיא של המפלגה הדמוקרטית, נעשה לנשיא החדש של סרביה.
הסגרת פושעי מלחמה סרביים
במשך שנים רבות דרש האיחוד האירופי מסרביה להסגיר לבית הדין הבינלאומי בהאג חשודים שביצעו פשעי מלחמה במלחמות הבלקן בשנות ה-90, לפני שתוכל להצטרף לאיחוד. בשנים האחרונות סייעה סרביה להסגרת כמה פושעי מלחמה. בשנת 2007 הוסגר ולסטימיר ג'ורג'ביץ'. ביולי 2011 הוסגר גוראן האדזיץ', הסרבי האחרון שהיה מבוקש על ידי בית הדין.
מעורב ירושלמי
מְעוֹרָב יְרוּשַׁלְמִי הוא מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים במחבת או על האסכלה. נהוג להכינו בעיקר מאיברים פנימיים של עופות כגון כבד, טחול ולבבות וכן מחזה עוף והודו, המטוגן עם בצל ותבלינים כמו כמון, כורכום ועוד.
מסופר כי המאכל הורכב בסוף שנות ה-60 באחת הסטייקיות שברחוב אגריפס בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה (יש כמה סטייקיות הטוענות לזכות הראשונים עליו). במהלך השנים החלו להכין אותו במסעדות ברחבי הארץ, וכן לייצרו באופן תעשייתי.
המושג "מעורב ירושלמי" הפך עם השנים לכותרת לתכנים שונים הקשורים לירושלים והמורכבות שבה. קיימים קורס, אתר אינטרנט, ספר בשם זה של הסופרת ליאת רוטנר וכן סדרת טלוויזיה הקרויים בשם זה.
איחוד (מתמטיקה)
בתורת הקבוצות ובענפים אחרים במתמטיקה, האיחוד של אוסף של קבוצות הוא קבוצה המכילה את כל מה ששייך לקבוצות אלה, ושום דבר אחר.
הגדרה
אם A ו-B הן קבוצות, אז האיחוד של A ו-B הוא קבוצה המכילה את כל האיברים של A ואת כל האיברים של B, בלי איברים אחרים. האיחוד של A ו-B נכתב בדרך כלל כך: A\cup B.
מבחינה פורמלית:
נשים לב כי במקרה זה מדובר על "או" לוגי, כלומר x יכול להיות גם בשתי הקבוצות ואז יהיה באיחוד. פעולה שמחזירה קבוצה שמכילה איברים השייכים לאחת משתי הקבוצות אך לא לשתיהן יחד נקראת הפרש סימטרי.
אם לשתי הקבוצות אין איברים משותפים, הן מכונות קבוצות זרות, ואיחודן מכונה איחוד זר. הערה: איחוד זר נהוג לסמן על ידי רשימת + או נקודה בתוך ה-⋃ של האיחוד (למשל \uplus).
באופן דומה ניתן להגדיר איחוד עבור משפחה כלשהי, גם אינסופית, של קבוצות. נניח כי היא משפחה של קבוצות (כלומר, קבוצה של קבוצות שכל אחת מזוהה על ידי אינדקס i השייך לקבוצת אינדקסים \Lambda), אז האיחוד שלהן יסומן  ומתקיים  אם ורק אם קיים  כלשהו כך ש-x\isin A_k.
תכונות אלגבריות
באופן דומה, איחוד הוא גם קומוטטיבי (חילופי), וניתן לכתוב את הקבוצות באיחודים בכל סדר שנרצה.
הקבוצה הריקה היא איבר היחידה של פעולת האיחוד. ולכן ניתן לראות את הקבוצה הריקה כאיחוד של אפס קבוצות.
ביחד עם חיתוך והמשלים, הופך האיחוד כל קבוצת חזקה כלשהי להקבלה של אלגברה בוליאנית. לדוגמה, איחוד וחיתוך הם דיסטריבוטיביים אחד מעל השני, וכל שלוש הפעולות משולבות זו בזו בכללי דה מורגן.
באופן פורמלי:
סיטרין
סיטרין – הוא אבן חן בעלת גוון ענבר. הסיטרין הוא מינרל, סוג של קוורץ, שיש בו כמויות זעירות, יחסית לנפח החומר, של ברזל. מקור השם בצבעו של המינרל המזכיר לימון (בלטינית citrus). שמות נוספים שבהם מכנים את הסיטרין הם קוורץ סיטרין, טופז סיטרין, טופז זהב, טופז מדירה וטופז ספרדי. ההתייחסות החוזרת ונשנית לטופז היא בשל הגוון הצהוב המשותף לשניהם, אבל פרט לגוון אין קשר בין שני סוגי אבני החן. הטופז הוא מינרל נזוסיליקטי - (סיליקטים במבנה בצורת איים) המכיל אלומיניום ופלואור שהוא כבד, קשה ונדיר יותר מהסיטרין ולכן גם יקר יותר.
את הסיטרין כמעט שלא ניתן למצוא בצורה טבעית. בעבר היו מכרות בספרד, באי ארן (Arran) שבסקוטלנד, ומקומות נוספים בצרפת ובהונגריה מקור לסיטרין טבעי, אבל מזה כ-200 שנה שידוע על תהליך שבו חימום מבוקר של אמטיסט או קוורץ מעושן בטמפרטורות של כ-300 מעלות הופך אותם לסיטרין. לכן, למעשה, רוב הסיטרין המסחרי הוא בעצם אמטיסט או קוורץ מעושן שחוממו בצורה מלאכותית. ההבדל בין סיטרין מלאכותי לטבעי כמעט שאינו ניתן לאבחנה (בסיטרין מלאכותי יש פסים עדינים בעוד שסיטרין טבעי הוא מעורפל). עם זאת, כנראה שגם רוב הסיטרין הטבעי התחיל כאמטיסט שעבר שינוי צבע בהשפעת מקורות חום מגמתיים. הקרנה של סיטרין מלאכותי בקרינת בטא מחזיר לאבן את הגוון הסגול של האמטיסט. ואחד מסוגי אבני החן הנמכרות בשוק המכונה אמטרין הוא בעצם אמטיסט שחומם והפך לסיטרין ואז חלקו עבר הקרנה וחזר להיות אמטיסט.
ברזיל היא היצרן המוביל של סיטרין טבעי, כשרוב הייצור מקורו במדינת ריו גראנדה דו סול.
האבן פופולרית לחיתוך כאבן חן בעלת פאות לשיבוץ בטבעות ובחפתים. בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד סיטרין היא אחת מאבני ההולדת התחליפיות של חודש נובמבר.
קישורים חיצוניים
Quartz
חריסטו בוטב
חריסטו בוטב (בבולגרית: Христо Ботев; נולד בשם חריסטו בוטב פטקוב, Христо Ботйов Петков; 6 בינואר 1848 – 1 ביוני 1876) היה משורר, עורך, ומהפכן בולגרי.
חייו
חריסטו בוטב, הנחשב לגדול משוררי בולגריה, נולד בקאלופר (Калофер) שבמרכז בולגריה. הוא היה בנו של פרופסור חריסטו בוטב, בעצמו דמות מרכזית במאבק הלאומי הבולגרי נגד השלטון העות'מאני. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הכללי, נשלח חריסטו בשנת 1863 ללימודי בית הספר התיכון באודסה. כעבור שנתיים עזב את בית הספר ועסק בהוראה באודסה ובבסרביה. בתקופה זו כבר החל לכתוב שירה לירית ויצר קשרים עם תנועות מהפכניות רוסיות ופולניות. בתחילת שנת 1867 חזר לקאלופר כדי לשמש ממלא מקום בעבודת ההוראה של אביו, שחלה בינתיים.
בחודש מאי, בחגיגת סיום שנת הלימודים, נשא נאום בו התקיף את השלטון העות'מאני ואת האצולה הבולגרית ששיתפה פעולה איתו. בעקבות הנאום אולץ לעזוב את היישוב. הוא רצה לנסוע לרוסיה, אך מסיבות כספיות נאלץ להסתפק ברומניה, שם התיישב בקרב גולים בולגרים אחרים וניהל אורח חיים אופייני למהפכנים. הוא התיידד עם וסיל לבסקי, האידאולוג של תנועת השחרור הלאומית הבולגרית.
בתקופת שהותו ברומניה התגורר חריסטו בטחנת קמח נטושה. בין השנים 1869–1871 היה עורך עיתון המהגרים המהפכנים "Duma na bulgarskite emigranti" (דבר המהגרים הבולגרים), עיתון ששימש כבמה לפרסום יצירותיו המוקדמות. בעקבות קשריו המתהדקים עם מהפכנים רוסים, החל לפרסם גם בעיתון “Svoboda” ("החופש"). מ-1873 ערך את העיתון הסאטירי "Budilnik" ("השעון המעורר").
שרה פיילין
שרה לואיז פיילין (באנגלית: Sarah Louise Palin; נולדה ב-11 בפברואר 1964) היא פוליטיקאית אמריקאית. בעבר כיהנה כמושלת אלסקה שבארצות הברית (2006–2009).
לאחר ההפסד בבחירות, פיילין המשיכה בכהונתה כמושלת אלסקה עד התפטרותה בשנת 2009, אך נותרה פעילה במפלגה הרפובליקנית ובתנועת מסיבת התה. בשנת 2009 פרסמה ספר אוטוביוגרפי אשר זכה להצלחה במכירות. לאחר מכן פנתה לטלוויזיה ושימשה כפרשנית ומגישה ברשת פוקס ניוז בשנים 2010–2015, ובנוסף כיכבה בתוכניות מציאות.
ביוגרפיה
בגיל 20 השתתפה בתחרות יופי של אלסקה וזכתה במקום השני. פיילין למדה במספר מכללות בהוואי, איידהו ואלסקה ובסוף סיימה ב-1987 תואר ראשון בתקשורת ועיתונאות באוניברסיטת איידהו.
פיילין עבדה זמן קצר ככתבת ספורט בתחנת טלוויזיה מקומית באנקורג', וכן כאשת צוות בספינת הדיג של בעלה.
קריירה ציבורית
פיילין נכנסה לחיים הפוליטיים ב-1992 כשנבחרה למועצת העיר ואסילה באלסקה. היא כיהנה במועצה עד 1996. באותה שנה קראה תיגר על ראש העיר המכהן, בשל מה שכינתה בזבוז כספי הציבור ומיסים גבוהים. היא ניצחה בבחירות ונבחרה לראשות העיר הנמצאת באזור המטרופוליני של אנקוראג' ובה כ-9,000 תושבים. בכהונתה הראשונה בראשות העיר קיצצה במשכורתה, הפחיתה משמעותית את מס הרכוש, על חשבון הגדלת מס הקניה. ב-1999 התמודדה בבחירות העירוניות בפעם השנייה, הביסה את יריבה, ראש העיר הקודם, ואף נבחרה לנשיאת איגוד ראשי הערים של אלסקה.
בשנת 2002 התמודדה פיילין על תפקיד המשנה למושל המדינה, אך הפסידה בבחירות. היא מונתה ב-2003 על ידי המושל לנציבה האחראית על האתיקה בוועדת שימור משאבי הנפט והגז של אלסקה. שנה לאחר מכן התפטרה מתפקידה על רקע התנגדותה למעשים לא אתיים, וחשפה מעשי שחיתות של יושב ראש המפלגה הרפובליקנית ושל פרקליט מדינת אלסקה - שניהם נאלצו להתפטר בעקבות זאת.
פיילין התמודדה ב-2006 בבחירות המקדימות לתפקיד מועמד המפלגה הרפובליקנית, לקראת הבחירות למושל המדינה. מסע הבחירות שלה התמקד בהבטחתה לממשל נקי משחיתויות. היא זכתה בלמעלה מ-50% מהקולות, וניצחה את המושל המכהן ממפלגתה, פרנק מרקאוסקי. בבחירות הכלליות זכתה ל-48% מקולות הבוחרים לעומת 41% ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית, המושל לשעבר טוני נולס. כך הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מושל אלסקה, והצעירה ביותר בתולדות המדינה.
מאז תחילת כהונתה בדצמבר 2006 עד לבחירתה כמועמדת לסגן נשיא זכתה פיילין לשיעורי תמיכה גבוהים בסקרים, ולפני ההודעה על בחירתה כמועמדת לסגן נשיא ממוצע אחוזי התמיכה בה היה 79%. אחוזי תמיכה אלו ירדו מאוחר יותר.
בתחילת יולי 2009 הודיעה פיילין במפתיע כי תתפטר מכהונתה כמושלת אלסקה ב-26 ביולי 2009.
מלחמה בשחיתות ומדיניות תקציבית
עם כניסתה לתפקיד מושלת אלסקה ניהלה פיילין מלחמה בשחיתות השלטונית שנפוצה במדינתה וניסתה לשמור על תדמית הפוליטיקאית הנקייה. ביומה הראשון בתפקיד הורתה למכור את מטוס המנהלים מדגם וסטווינד, שנרכש על ידי קודמה בתפקיד, פרנק מרקאוסקי, למורת רוחו של בית המחוקקים של אלסקה וייצג בתעמולת הבחירות שלה את ניתוקו מרצון העם. עליית מחירי הנפט הביאה לשיפור בכלכלת המדינה, ואת חלק מהעודפים שנוצרו הציעה פיילין להעביר ישירות לתושבי אלסקה בדמות מענק בסך 1,200 דולר לכל תושב, כסיוע למחירי האנרגיה הגבוהים שהתושבים נאלצו לשלם, זאת בנוסף למענק השנתי הרגיל שתושבי אלסקה מקבלים כל שנה מקרן מיוחדת.
נגד פיילין התנהלה חקירה מטעם בית המחוקקים של אלסקה בחשד שהורתה על פיטורי הממונה על בטיחות הציבור, לאחר שזה שסירב לפטר את גיסה לשעבר (בעל אחותה לשעבר), מתפקידו במשטרת מדינת אלסקה. פיילין הודיעה כי תשתף פעולה עם המחוקקים אולם לאחר שנבחרה למועמדת לסגנית נשיא ולאחר שראש צוות החקירה אמר כי הוא מכין לה הפתעת אוקטובר, החליטה לא לשתף פעולה עם החקירה בתואנה שהפכה לפוליטית. המחוקקים קבעו כי פיילין לא חרגה מסמכותה בפיטורין אולם הם האשימו אותה כי חרגה מכללי האתיקה בכך שאיפשרה לבעלה ללחוץ על הממונה לפטר את גיסו. חקירה אחרת מטעם ממשלת אלסקה קבעה כי פיילין פעלה על פי סמכותה ולא חרגה מכללי האתיקה.
מועמדת לסגנית הנשיא
באוגוסט 2008 הכריז ג'ון מקיין, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד נשיא ארצות הברית, על פיילין כמועמדת שלו לתפקיד סגנית הנשיא, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, פיילין אף נשאה נאום בוועידת המפלגה הרפובליקנית ואף קיבלה את ברכתו של מייקל רייגן, בנו של נשיא ארצות הברית ה-40, רונלד רייגן. רייגן שיבח אותה על נאומה ואף אמר על עליה כי "הרגשתי כאילו אבי נולד מחדש, אלא שהפעם הוא הפך להיות היא" ואף הרחיב ואמר "ברוך שובך, אבא, אפילו אם אתה לובש שמלה וילדת כמה ילדים בדרך".
מינויה התקבל בהפתעה בציבור ובתקשורת (שאף לא ידעה כיצד לבטא את שמה נכון), שכן פיילין הייתה דמות אנונימית למדי מחוץ לאלסקה. הבחירה בפיילין נתנה דחיפה לקמפיין של מקיין, שזכה להובלה בת 5% בסקרי גאלופ. בעימות הטלוויזיוני הראשון שלה מול המועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא, ג'ו ביידן, פוליטיקאי משופשף ועתיר ניסיון בעימותים, זכתה פיילין להצלחה גדולה ממה שניבאו לה הפרשנים, אך הניצחון נזקף לביידן. בהמשך הקמפיין איבדה פיילין מהתמיכה לה זכתה, ואף הואשמה על ידי גורמים במטה הבחירות של מקיין שסטתה מהנחיותיהם.
נקודת המפנה בתדמיתה של פיילין נחשבת סדרת הראיונות שהעניקה לעיתונאית CBS קייטי קוריק. בראיונות פיילין התבלבלה בדיונים על מושגים בסיסיים ודברה בשלב מסוים בחוסר קוהרנטיות מוחלט. פיילין גולמה בצורה פרודית על ידי טינה פיי בתוכנית הסטירית סאטרדיי נייט לייב, וחלק מדברי דמותה בתוכנית נלקחו ישירות מהראיון.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-2008
בתחילת 2009 הקימה פיילין שדולה (PAC) לקידום מועמדים לתפקידים ציבורים ברמה המקומית והפדרלית, ב-2010 החלה להופיע בכינוסים של תנועת מסיבת התה, אותה כינתה "העתיד של אמריקה". בבחירות אמצע הכהונה הביעה פיילין תמיכה במספר מועמדים ובפרט קידמה מועמדויות של נשים במפלגה הרפובליקנית המתנגדות להפלות, ובמועמדים המזוהים עם תנועת מסיבת התה.
פיילין החלה לשמש כפרשנית ומגישה ברשת החדשות פוקס ניוז בינואר 2010. בשנת 2013 תם החוזה של פיילין ברשת, אך היא חזרה להופיע בערוץ לאחר מספר חודשים. ב-2015 החליטה הרשת לא לחדש את החוזה של פיילין.
פיילין הופיעה בתוכנית מציאות בכיכובה בשם "אלסקה של שרה פיילין" ברשת TLC. באוקטובר 2011 הודיעה כי אין בכוונתה להתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012.
לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות 2016, פורסם כי פיילין היא מהמועמדים המובילים למשרת מזכירת הפנים של ארצות הברית.
בשנת 2020 השתתפה בעונה השלישית של הגרסה האמריקאית של תוכנית המציאות הזמר במסכה.
ריצה לקונגרס ב-2022
לאחר שחבר הקונגרס המכהן היחיד ממדינת אלסקה, דון יאנג, נפטר בחודש מרץ 2022, פיילין הביעה התעניינות בחזרה לפוליטיקה על מנת לאייש את מקומו בבית הנבחרים אשר התפנה. לאלסקה יש רק מושב בודד בקונגרס משום שאוכלוסייתה דלילה ביחס ליתר מדינות ארצות הברית. היא הודיעה ב-1 באפריל שהיא מצטרפת באופן רשמי למירוץ, ובכך חזרה לפוליטיקה לאחר מעל 13 שנים מן ההפסד בבחירות לנשיאות ב-2008. אף על פי שזכתה לתמיכתם של בכירים רבים במפלגה הרפובליקנית, לרבות הנשיא לשעבר דונלד טראמפ, קיבלה פיילין 48.53% מהקולות לעומת המועמדת הדמוקרטית, מרי פלטולה, שזכתה ב-51.47% מהקולות, והפסידה בבחירות. בבחירות אמצע הקדנציה שהתקיימו בנובמבר 2022, התמודדה פיילין שוב על המושב אך הפסדה בשנית לפלטולה, שנבחרה הפעם לכהונה מלאה של שנתיים.
אנרגיה וסביבה
פיילין תומכת בפיתוח ניצול משאבי האנרגיה של מדינת אלסקה, היא פעלה לאישור בניית צינור להובלת גז טבעי מהמדרון הצפוני של רכס ברוקס על שפת אוקיינוס הקרח הצפוני אל שאר מדינות ארצות הברית, דרך קנדה, ותומכת בקידוחי נפט בשמורת הטבע הארקטית. במקביל הקימה ועדת יועצים לבחינת השפעות השינוי באקלים על אלסקה, והפחתת פליטת גזי החממה של המדינה.
פיילין מתנגדת להכרזה על דובי הקוטב כמין בסכנת הכחדה בין היתר מחשש שהדבר ימנע פיתוח משאבי הנפט והגז של אלסקה. במסגרת מדיניות המדינה לצמצום אוכלוסיית הזאבים תמכה פיילין ביוזמה להענקת בונוס של 150 דולר על כל ציד מורשה של זאב ממסוקים.
חברה
פיילין נולדה למשפחה קתולית, אולם מאוחר יותר הצטרפה משפחתה של פיילין לכנסייה הפנטקוסטית. החל מ-2002 היא חברה בכנסייה העצמאית Wasilla Bible Church, הנחשבת מקורבת לזרם האוונגליסטי. היא שייכת לחוג השמרנים בנושאי חברה, היא מתנגדת להפלות (למעט מקרים בהם קיים סיכון לחיי האם) ולנישואים חד-מיניים. עם זאת, הווטו הראשון שלה בתפקיד המושלת היה על הצעה לאסור על המדינה להעניק הטבות לבני זוג של עובדי מדינה הומוסקסואליים שהייתה בניגוד לפסיקת בית המשפט העליון של אלסקה. פיילין תומכת ברעיון שחינוך מיני לבני נוער יעודד גם הימנעות מיחסי מין ולא רק הסברה על אמצעי מניעה. פיילין תומכת בזכות להחזקת כלי נשק בידי האזרחים בארצות הברית וחברה "לכל חייה" באיגוד הרובאים הלאומי.
חוץ וביטחון
לאחר שנבחרה כמועמדת לסגנית הנשיא הביעה תמיכה בעמדות המקובלות על מקיין. בפגישה עם נציגי אייפק, הלובי הפרו ישראלי, הודיעה על תמיכתה בברית האסטרטגית בין המדינות. פיילין מחזיקה במשרדה דגל ישראל, עובדה שהוזכרה על ידי שמעון פרס כאשר פגש בה.
ב-2011 בקרה לראשונה בישראל לביקור קצר.
עצמאות אלסקה
בשנים 1995 עד 2002 טוד פיילין, בעלה של פיילין, היה רשום כחבר ב"המפלגה לעצמאות אלסקה" (Alaskan Independence Party), תנועה החותרת לאפשר לתושבי אלסקה להחליט על עתיד מדינתם, אם כעצמאית או כפדרציה כלשהי עם (שאר) ארצות הברית. לאחר שהוכרז על מועמדותה לתפקיד סגן הנשיא טענה המפלגה כי אף פיילין הייתה חברה במפלגה, אולם הדבר הוכחש אחר כך ורישומי ספר הבוחרים מצביעים כי פיילין רשומה במפלגה הרפובליקנית מ-1982.
משפחתה
פיילין נשואה לטוד, דייג ועובד בתאגיד הנפט והגז BP, אותו הכירה בבית הספר התיכון. טוד פיילין עבר ממשרה ניהולית לרגילה בחברה כדי להימנע מניגוד עניינים עקב דיוני החברה עם מדינת אלסקה על בניית צינור גז. לזוג חמישה ילדים, הבכור משרת בצבא ארצות הברית ונשלח עם יחידתו לעיראק בספטמבר 2008, הצעיר בהם, שנולד באפריל 2008, סובל מתסמונת דאון. מצבו היה ידוע בעת ההריון ופיילין בחרה לא לבצע הפלה מלאכותית.
ימים ספורים לאחר שהוכרזה כמועמדתו של מקיין לתפקיד סגנית הנשיא, הודיעה פיילין כי בתה בריסטול בת ה-17, שאיננה נשואה, הרתה. בהודעה נמסר כי הבת תמשיך בהריון ותינשא לאבי העובר. ההכרזה עוררה עניין רב, בין היתר על רקע עמדותיה בנושא החינוך המיני. מאוחר יותר נפרדו בני הזוג.
ספריה
לאחר עזיבתה את משרת המושלת של אלסקה, פרסמה פיילין שני ספרים אוטוביוגרפיים, הראשון, ספר זיכרונות תחת הכותרת "Going Rogue: An American Life" יצא לאור בנובמבר 2009 ומיד תפס את המקום הראשון בטבלת רבי המכר של הניו יורק טיימס. ספרה השני, "America by Heart: Reflections on Family, Faith, and Flag", יצא לאור בנובמבר 2010 ובו קיבצה פיילין מבחר מהנאומים האהובים עליה, מחשבות ודעות.
סרטים אודותיה
בשנת 2012 שוחרר לאקרנים הסרט חוקי המשחק, בכיכובה של שחקנית הקולנוע ג'וליאן מור, שמתאר את הקמפיין שערכו שרה פיילין וצוות יועציה הבכירים במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. הסרט זכה לתגובות חיוביות על ידי המבקרים.
בועז איתן
בועז איתן (נולד ב-18 באוקטובר 1948) הוא טייס קרב בחיל האוויר, דוקטור לפיזיקה ויזם הייטק.
ביוגרפיה
איתן, בן יחיד להוריו, גדל בחופית ולמד בסמוך למדרשת רופין. עם גיוסו בשנת 1966 התנדב לקורס טיס ולאחריו הוצב בטייסת 117 כטייס מיראז' 3.
ב-26 ביוני 1970 בעת שביצע גיחה מבצעית מעל סוריה במסגרת מבצע קיתון 10, ניהל מרדף אחר מטוס מיג סורי שבמהלכו כבה מנועו והוא החל לאבד גובה. בעודו מנסה להניע מנועו מחדש נפגע מטוסו מאש נ"מ והוא צנח בסמוך לסוללת הנ"מ שהפילה אותו.
במהלך השבי בסוריה עבר עינויים קשים ותקופת בידוד. בתקופת השבי החל ללמוד פיזיקה מספרי לימוד שהועברו לו באמצעות הצלב האדום יחד עם טייסים נוספים ששהו עמו בשבי ולאחר מכן גם מתמטיקה וכימיה. איתן הוחזר לישראל לאחר כשלוש שנים במסגרת חילופי שבויים שנתפסו על ידי צה"ל במיוחד לצורך כך במבצע ארגז. לאחר חזרתו שב לשרת בצבא קבע בחיל האוויר כטייס קרב.
בשנת 1997 ייסד את חברת סייפן שעסקה בפיתוח שבבי זיכרון. בשיאה נסחרה החברה בשווי של יותר ממיליארד דולר. הוא מכר את החברה לחברת ספנשן באוקטובר 2007, ושימש כסגן נשיא בכיר ובהמשך נשיא זמני. החברה נקלעה למשבר ופשטה רגל. כיום מכהן כמנכ"ל קיו קור מדיקל, חברת הזנק בתחום המכשור הרפואי.
כריסטיאן ספאטה
כריסטיאן אדוארדו ספאטה ולנסיה (בספרדית: Cristián Eduardo Zapata Valencia; נולד ב-30 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בסן לורנסו ובנבחרת קולומביה.
דפורטיבו קאלי
ספאטה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של דפורטיבו קאלי. מהר מאוד הרשים את צוות הקבוצה הבוגרת עקב הופעותיו הטובות הן בקבוצת הנוער והן בנבחרת הצעירה והוא הוקפץ לסגל הקבוצה. במדי קאלי הוא הספיק לרשום 34 הופעות לפני שנקנה על ידי אודינזה האיטלקית מהסרייה א' מעט לפני גיל 19.
אודינזה
ב-31 באוגוסט 2005 עבר ספאטה יחד עם חברו לקבוצה אבל אגילאר לאודינזה. סקאוטים של אודינזה צפו בשני השחקנים הצעירים כששיחקו במדי הנבחרת הצעירה במסגרת המונדיאליטו ב-2005 והחליטו להביאם לקבוצתם. בעונתו הראשונה באודינזה שיחק 29 משחקים בכל המסגרות וכבש שער אחד. ב-18 בספטמבר 2006 חידש ספאטה את חוזהו באודינזה ל-5 עונות נוספות. באותה עונה שיחק 38 משחקים בכל המסגרות והיה לאחד השחקנים החשובים בהרכב אודינזה. באוקטובר 2007, לאור יכולתו הטובה של ספאטה, החתימו אותו אודינזה לחוזה חדש עד יוני 2012 והוא אף היה מועמד פעמיים ברציפות לשחקן ההגנה של השנה באיטליה.
ויאריאל
לאחר עונת, בה היה לשחקן העיקרי במרכז ההגנה של אודינזה, טען ספאטה כי מועדונים גדולים רבים באירופה רוצים להחתימו. בסופו של דבר חתם בוויאריאל ב-12 ביולי 2011 תמורת 7 מיליון אירו לאחר שאודינזה הפחיתה מדרישותיה הראשוניות. ב-17 באוגוסט ערך ספאטה את הופעת הבכורה שלו בוויאריאל, נגד קבוצתו הקודמת אודינזה, במשחק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. הוא סבל מחוסר יציבות לאורך העונה כולה ואף ירידה בכושרו שגרמה לו לבצע טעויות רבות ולבסוף גם לאבד את מקומו בהרכב. בסיום עונתו הראשונה, ירדה ויאריאל לליגת הספרדית השנייה. בעקבות כך ביקש ספאטה לעזוב את הקבוצה.
מילאן
באוגוסט 2012 עבר ספאטה למילאן בהשאלה לעונה אחת עם אפשרות לרכישה עבור 18 מיליון אירו. ב-20 בפברואר 2013, במהלך משחק שמינית גמר ליגת האלופות, פגשה מילאן את ברצלונה. בדקה ה-57, כאשר התוצאה היא 0-0, בעט ריקרדו מונטוליבו בעיטה חופשית. הכדור פגע בידו של ספאטה, אך השופט הורה להמשיך לשחק, בשל העובדה שספאטה לא נגע בכדור במכוון. הכדור הגיע אל קווין-פרינס בואטנג, שהבקיע. המשחק נגמר בניצחון 0–2 למילאן. בדרבי של מילאנו הראשון שלו, נגד אינטר, זכה ספאטה לשבחים רבים על תפקודו בהגנה ועל עזרתו להתקפות המתפרצות של קבוצתו. המשחק נגמר בתוצאת שוויון 1-1. בעקבות יכולתו הטובה לאורך השנה, בחודש מאי 2013 הודיע ספאטה כי לא יחזור לוויאריאל ויחתום במילאן על חוזה כשחקן רשמי של המועדון. ב-23 במאי חתם ספאטה על חוזה במילאן ל-3 עונות, עד 2016. את השער הראשון במדי הקבוצה כבש במסגרת ליגת האלופות בניצחון 0–3 על סלטיק ב-26 בנובמבר 2013, משחק שבו חגג גם 300 הופעות בקריירה כמקצוען. זכה עם הקבוצה בסופר קופה האיטלקי לעונת 2015/2016, אף על פי שלא שותף כלל במשחק. השער היחיד שכבש במהלך עונת 2016/2017 היה במסגרת משחק הדברי מול אינטר שבו הישווה ל-2-2 בדקה ה-97 ונבחר למצטיין במשחק.
גנואה
ב-2 ביולי 2019 חתם על חוזה לשתי עונות בגנואה בהעברה חופשית.
נבחרת קולומביה
ספאטה שיחק בנבחרת קולומביה עד גיל 17 במונדיאליטו עד גיל 17 ב-2003 בפינלנד והגיע עם הנבחרת עד למקום הרביעי. שנתיים מאוחר יותר היה חלק מהנבחרת עד גיל 20 שזכתה באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 שנערכה אצלה בבית. באותה שנה גם שיחק עם נבחרתו בגביע העולם עד גיל 20, בו הגיעה קולומביה עד לשלב שמינית הגמר, אז הפסידה 1–2 לנבחרת ארגנטינה עד גיל 20, שבסופו של דבר זכתה בטורניר. זומן מספר פעמים לנבחרת ששיחקה במוקדמות מונדיאל 2010 ושיחק 7 משחקים במהלכם. כמו כן, זומן על ידי המאמן הרנן דריו גומס לטורניר הקופה אמריקה 2011 שנערך בארגנטינה. במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 שיחק ספאטה רק שני משחקים, אבל זומן גם למונדיאל עצמו ושם שיחק ארבעה משחקים והיה מהבולטים בנבחרת שהגיעה לרבע הגמר. שנה מאוחר יותר זומן על ידי המאמן פקרמן גם לטורניר הקופה אמריקה 2015 שבו שיחר ארבעה משחקים וקולומביה הודחה ברבע הגמר. בטורניר הקופה אמריקה 2016 כבש ספאטה את שערו הראשון במדי הנבחרת הבוגרת בניצחון 0–2 על. באותו טורניר שיחק חמישה משחקים וקולומביה סיימה במקום השלישי. את שערו השני בנבחרת כבש במשחק הידידות מול שבו הפסידה קולומביה 1–2. ספאטה גם שיחק 10 משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 שבסופם הבטיחה קולומביה את עלייתה למונדיאל. הוא נבחר להיות חלק מהסגל הסופי למונדיאל 2018 וערך את הבכורה שלו במשחק שמינית הגמר מול כשנכנס בדקות האחרונות של ההארכה במקומו של סנטיאגו אריאס.
כריסטו וז'אן-קלוד
כריסטו יבשב (Christo Javacheff; 13 ביוני 1935 – 31 במאי 2020) וז'אן קלוד (נולדה כז'אן קלוד דנאט דה גוילבו, Jeanne-Claude Denat de Guillebon; 13 ביוני 1935 – 18 בנובמבר 2009) היו זוג נשוי מארצות הברית שפעלו כאמני סביבה. החל משנות ה-60 השניים יצרו יחד ברחבי העולם, כאשר עד לשנת 1994 חתמו על עבודתם בשם "כריסטו".
הם הוכרו בזכות סגנון עבודתם הכוללת עטיפת חפצים ומבנים מפורסמים בכמויות אדירות של בד, בהם חוף באורך של 2.4 קילומטר באוסטרליה, בניין הרייכסטאג בברלין, גשר הפון נף בפריז, וכן פרויקט השערים בסנטרל פארק בניו יורק.
ביוגרפיה
שני בני הזוג נולדו באותו יום ובאותה שנה. כריסטו נולד בגברובו שבבולגריה והוא למד אמנות, פיסול ועיצוב תפאורה באקדמיה בסופיה (1956-1953) ובאקדמיה בווינה (1956). ז'אן קלוד נולדה בקזבלנקה שבמרוקו למשפחה צרפתית ולמדה פילוסופיה ולטינית באוניברסיטת תוניס. הם נפגשו לראשונה בפריז באוקטובר 1958 כאשר כריסטו קיבל הזמנה לצייר פורטרט של אמה של ז'אן קלוד. בשנת 1964 עבר הזוג להתגורר בניו יורק.
ז'אן קלוד נפטרה בבית חולים בניו יורק מסיבוכים של מפרצת במוח, ב-18 בנובמבר 2009. כריסטו נפטר במאי 2020. בפברואר 2021 ערך בית מכירות האמנות סותבי'ס תערוכה ומכירה פומבית של היצירות שאספו במשך השנים.
יצירות הזוג
במשך השנים סירבו הזוג לעסוק במשמעות התאורטית של עבודתם. עטיפת מבנים מפורסמים וגדולים גורמת לצופה לזווית מבט חדשה על הנופים היום-יומיים המקיפים אותו ועל הקשר שבין המבנים פרי יצירת האדם לבין הטבע המקיף אותם. הבדים שעוטפים את המבנים מציתים את הדמיון וגורמים לסקרנות לגבי מה נמצא מאחוריהם. כמו כן הבדים עושים שימוש במוטיבים כמו צל, אור ונפח.
יצירות הנוף של הזוג קשורות לאמנות האדמה שהתפתחה בארצות הברית בשנות השישים. היצירות של הזוג לא יכולות היו להישאר במקומן מעבר לכמה ימים ולכן הן הופכות למופע (happening) שבו תהליך ההקמה, התיעוד והפירוק הוא חלק בלתי נפרד מהיצירה.
עבודות בולטות
חוף עטוף
"חוף עטוף" הייתה יצירת הנוף הראשונה בקנה מידה גדול של כריסטו וז'אן קלוד, במסגרתה נעטפו החופים והמצוקים לאורך רצועת חוף באורך של כ-2.4 ק"מ בעיירה ליטל ביי (Little Bay), מדרום לסידני, אוסטרליה, בבד לבן שנקשר לסלעים עם חבלים. החוף היה עטוף החל מ-28 באוקטובר 1969 ולמשך 10 שבועות.
פון נף עטוף
"פון נף עטוף" היה פרויקט עטיפתו של פון נף, גשר ידוע במרכז פריז מעל נהר הסן. הגשר נעטף ביריעות בד בצבע אבן חול זהובה, שנקשרו לגשר בחבלים שהבליטו את המבנה הארכיטקטוני מתחת ליריעות הבד. עטיפת הגשר הושלמה ב-22 בספטמבר 1985, והושארה למשך של כשבועיים. לפי ההערכות צפו בפון נף עטוף כ-3 מיליון איש.
הרייכסטאג עטוף
ב-1995, לפני תחילת עבודות השיפוץ של בניין הרייכסטאג בברלין, נעטף הבניין ביריעות בצבע כסוף שנקשרו אל המבנה בחבלים כחולים. עטיפת הרייכסטאג הושלמה ב-24 ביוני 1995 והוצגה למשך כשבועיים. את תכנונו של הפרויקט החלו כבר ב-1971 אך השלימו אותו רק ב-1995, לאחר שנים של משא ומתן. חמישה מיליון בני אדם ביקרו במקום כדי לחזות ביצירה. על פי טענתה של ז'אן-קלוד, הם הוציא על הפרויקט יותר מ-13 מיליון דולר במשך השנים, מהם 150 אלף דולר דמי שכירות ששולמו לממשלת גרמניה.
השערים
"השערים" היו סדרה של שערים שהוצבו לאורך שבילי סנטרל פארק בעיר ניו יורק למשך כשבועיים, מה-12 עד 27 בפברואר 2005. מכל שער נתלה בד ניילון בצבע זעפרן (גוון של כתום). בסך הכל הוצבו 7503 שערים לאורך כ-37 קילומטרים משבילי הפארק.
המזחים הצפים
"המזחים הצפים" היו מבנה של מזח צף מכוסה בבד צהוב, ברוחב של כ-16 מטר ובאורך כולל של כ-3 ק"מ, שיצר מעבר להולכי רגל על פני אגם איזאו שבצפון איטליה, בין סולצאנו, מונטה איזולה והאי סאן פאולו. המזחים הצפים נפתחו לקהל למשך כ-שבועיים, מ-18 ביוני ועד 3 ביולי 2016. המזחים הצפים זכו לפופולריות רבה; הרשויות באיטליה העריכו שלפחות 1.2 מיליון איש ביקרו בהם במשך 16 הימים בהם היו פתוחים לקהל, הרבה מעבר לצפוי. זה היה הפרויקט המשמעותי הראשון של כריסטו מאז פטירתה של ז'אן-קלוד.
מעל הנהר
בשנת 1994 הכריזו כריסטו וז'אן-קלוד על תוכניות לפרויקט עתידי, שכותרתו "מעל הנהר, שיוקם על נהר ארקנסו בין סלידה, קולורדו, וקניון סיטי, קולורדו, במדרון המזרחי של הרי הרוקי. תוכניות הפרויקט דורשות השעיה אופקית של 10.8 ק"מ (6.7 מייל) של לוחות בד מחזירי אור ושקופים גבוה מעל המים, על כבלי פלדה המעוגנים בגדות הנהר. תוכניות הפרויקט קראו להתקנתו למשך שבועיים, לכל המוקדם, ולהשאיר את הנהר פתוח לבילוי במהלך ההתקנה. התגובה בקרב תושבי האזור הייתה עזה, כאשר התומכים קיוו לפריחה תיירותית והמתנגדים חששו שהפרויקט יהרוס את הנוף ויגרום נזק למערכת האקולוגית של הנהר. מדריך רפטינג מקומי אחד השווה את הפרויקט ל"תליית פורנוגרפיה בכנסייה". תביעה נגד חטיבת הפארקים וחיות הבר של קולורדו הוגשה ב-22 ביולי 2011 על ידי קבוצה מקומית שהתנגדה לפרויקט. בנובמבר 2011הרשויות הפדרליות אישרו את הקמתו של המיצב. אך מאבקים משפטיים מנעו את הקמתו.
בינואר 2017, לאחר בחירתו של הנשיא טראמפ, כריסטו ביטל את הפרויקט השנוי במחלוקת תוך ציון מחאת הממשל החדש וכן עייף מהמאבק המשפטי הקשה שניהלו תושבים מקומיים.
שער הניצחון עטוף
פרויקט עטיפתו של שער הניצחון בפריז הוא פרויקט שנהגה על ידי כריסטו וז'אן קלוד אך בוצע רק לאחר מותם. שער הניצחון נעטף בבד כחול-בסוף שנקשר אל שער הניצחון בחבלים, והושלם ב-18 בספטמבר 2021.
רגליים קרות (סרט)
"רגליים קרות" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דורון ערן, שהופק בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של הסופר אורי אדלמן "חתונה" ומוקדש לזכרו.
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקרו,. בין השאר תיאר אותו מבקר הקולנוע מאיר שניצר כ"סוג של סרט המתחנן לתחרות כלל-ארצית, שבה יתמודדו רבים וטובים על ניסוח עלבונות ודברי גנאי כלפיו." ואורי קליין כ"סרט חובבני ומרושל".
תקציר העלילה
חתן (המגולם על ידי רון שחר) ננטש על ידי כלתו (המגולמת על ידי הילה וידור) בערב החתונה, כאשר המוזמנים החלו להגיע לטקס החתונה באולם האירועים. החתן יוצא לחפש את הכלה, המגיעה למסעדה ומתלבטת האם היא אוהבת את החתן.
הפקה
המוזיקה בסרט הולחנה על ידי המוזיקאית קרני אלדד.
ויליאם קרבאליו
קריירה
קרבאליו נולד בלואנדה אנגולה והיגר לפורטוגל הוא התחיל לשחק בגיל 13 בקבוצות הנוער של ספורטינג ליסבון בה גם התחיל לשחק בבוגרים ב-2011. קרבאליו הושאל לחצי עונה לפטימה מהליגה הפרטוגזית השלישית ולאחר מכן הושאל לסרקל ברוז' מהליגה הבלגית הראשונה שם שיחק שנה וחצי. עונת 2013/14 הייתה העונה הראשונה בה שיחק בספורטינג ליסבון.
קרבליו שיחק בנבחרות הצעירות של פורטוגל וב-2012 החל לשחק בקבוצה עד גיל 21. הוא שותף במשחקים במספר מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015. בנובמבר 2013 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת למשחקי פלייאוף העלייה למונדיאל 2014 נגד. קרבאליו נכלל בסגל פורטוגל במונדיאל ושותף בשני המשחקים האחרונים של שלב הבתים בסיומם הודחה פורטוגל שסיימה שלישית בשלב הבתים בגלל הפרש שערים. קראבליו נכלל בסגל אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, בו נבחרתו סיימה כסגנית ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. ביורו 2016 סיימה נבחרת פורטוגל כזוכת יורו 2016 כאשר קראבליו שחקן הרכב קבוע.
תארים
ריאל בטיס
איחוד
איחוד הייתה אגודה פוליטית קטנה שייסד ב-1942 יהודה לייב מאגנס שתמכה בדו-לאומיות. האגודה, שנחשבת לממשיכת דרכה של ״ברית שלום״, הוקמה בתגובה לוועידת בילטמור, בה התחייבה התנועה הציונית להקמת מדינה יהודית בפלשתינה. בין חבריה הבולטים נכללו מרטין בובר, עקיבא ארנסט סימון, הנרייטה סאלד, דוד ורנר סנטור, משה סמילנסקי, חיים מרגליות קלווריסקי, והשופט יוסף משה ולירו.
"איחוד" דגלה בהקמת מדינה דו-לאומית ערבית-יהודית שמבוססת על ייצוג שקול (פריטטיות) של יהודים וערבים בשטחה הכולל של פלשתינה-א״י. "איחוד" גרסה כי יש להתיר הגירה יהודית לארץ כל עוד נשמר עקרון השוויון המספרי בין יהודים לערבים ובהתאם לכושר הקליטה הכלכלי של הארץ. האגודה דגלה בהקמת מוסדות ממשל משותפים יהודים-ערביים ובחלוקת הארץ למחוזות על בסיס קהילתי.
יוסף צבי הלוי
הרב יוסף צבי הלוי (קלמנס) (אלול תרל"ד, 1874 – ד' באדר תש"ך, 3 במרץ 1960) היה אב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו. חתן פרס ישראל לספרות תורנית, וכן זכה פעמיים בפרס הרב קוק (תש"ג ותשי"ג).
קורותיו
נולד בסלובודקה לרב אברהם הלוי, והוסמך בישיבת סלובודקה להוראת איסור והיתר. בטבת תרנ"א הוא עלה בגפו לארץ ישראל וזמן קצר לאחר מכן נישא לבתו של הרב הראשי של יפו והמושבות, הרב נפתלי הרץ הלוי. לאחר נישואיו החל בלימודים בישיבתו של הרב מרדכי גימפל יפה במושבה יהודיה, בעקבותיו החל הרב הלוי לעסוק בסדר זרעים, ולאחר פטירתו של הרב יפה, בשנת תרנ"ב, הוא התמחה בהוראה אצל אבי אשתו.
בשנת תרנ"ד עבר הרב הלוי לירושלים וזמן קצר לאחר מכן הוא שב ליפו ובשנת תרנ"ז התמנה לדיין וסייע בידי חותנו בשאלות איסור והיתר ובשאלות הנוגעות למשפטי ממון וקרקעות. לאחר מותו של חותנו הרב בשנת תרס"ב, מילא הרב יוסף צבי את מקומו עד למינוי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ולאחר מכן מונה לשמש אב בית הדין של תל אביב. בהיעדרו של הרב קוק מהארץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הרב הלוי מילא את מקומו כרב העדה האשכנזית וכיהן לצדו של רב העדה הספרדית, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי בריטניה הקימו השניים את משרד הרבנות המאוחדת ששימש כעבור שנים ספורות יסוד להקמת הרבנות הראשית לישראל.
הרב הלוי חיבר את הספר "הוראת שעה" בנושא ההלכות והיתרים הנוגעים לשנת שמיטה. לאורך עשרות שנותיו בתפקיד ראש אב בית הדין של תל אביב-יפו הוא היה לבר-סמכא בנושאים הלכתיים רבים. מפעלו הספרותי הגדול כלל הוצאת ספרים הנוגעים למצוות התלויות בארץ, על-פי סדר המשנה תורה לרמב"ם, ובהם ניתנו פירושים הלכתיים, פרטי ההלכות וחילוקי הדעות הנוגעים להן. עבור מפעלו זה הוא זכה ארבע פעמים בפרס הרב קוק לספרים תורניים מטעם עיריית תל אביב ובשנת תשי"ח הוענק לו פרס ישראל לספרות תורנית.
נכדו של הרב הלוי, פרופסור אברהם חיים הלוי, זכה גם הוא בפרס ישראל - לחקלאות. נכדו סייע בידו בגידול גינה ניסיונית לצורכי פסיקת הלכה בשאלות הנוגעות לגידולי שדה.
Disclaimer II
Disclaimer II (התנגדות לאחריות) הוא אלבומה השלישי והמחודש לאלבום השני של להקת הגראנג' הדרום אפריקית סית'ר. אלבום זה כולל את שירי האלבום המקורי, הלהיט Broken עם אמי לי ועוד 3 שירים (גרסה אירופית) או 7 שירים וקטעי DVD (גרסה אמריקאית). השירים החדשים שנוספו לאלבום הראו יותר את צד ההארד רוק של סית'ר והוכיחו לחלוטין שסית'ר היא להקת גראנג', על פי הצליל ולפי המילים.
יוסף צבי הלוי
קורותיו
הרב הלוי נפטר בשנת תש"ך והובא לקבורה בטבריה.
לונדון התת-קרקעית
מערכות אלה מוזכרות לעיתים בספרים ובסרטים.
בלונדון מצויים מספר מבנים תת-קרקעיים ומערכות תחבורה תת-קרקעיות, ובהם:
כמו כן, תחת העיר זורמים הנהרות התת-קרקעיים של לונדון.
בספרות ובטלוויזיה
בין הספרים שעלילתם מתרחשת בלונדון התת-קרקעית ניתן למנות כמה מסיפורי "שרלוק הולמס", שנכתבו על ידי סר ארתור קונאן דויל; וכן הספר "לעולם לא עולם" של הסופר ניל גיימן, המתרחש כולו ב"לונדון תחתית".
מרסלה (עיר)
מרסלה (באיטלקית: Marsala) היא עיר נמל בנפת טראפני בקצהו המערבי של האי סיציליה שבאיטליה. עיקר פרסומה בא לה על שום היותה מקור היין הקרוי על שמה – יין מרסלה.