cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנציפציה ליהודים
הרקע לאמנציפציה
למרות הלך רוח דו-ערכי זה – רצון לשלב את היהודים מחד גיסא, ומאידך גיסא דחייתם – בקרב היהודים התקבלה האמנציפציה בהתלהבות. בחיבור 'ירושלים' למנדלסון כדוגמה, ניכרים כי כבר ב-1783 עלתה הציפייה, שאם יהודים ישתלבו כמיטב יכולתם בחברה, הרי תפסק רדיפתם. בעוד שבארצות מזרח אירופה התגלתה התנגדות עממית נרחבת לאמנציפציה, הרי שבמערב אירופה ובמידת מה גם במרכזה לא הייתה כמעט התנגדות, וליהודים היה קל יותר להתמזג בחיים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים.
האמנציפציה בצרפת - כמקרה בוחן
המשפט 'עלינו לשלול הכל מהיהודים כאומה, ולתת להם את הכל כיחידים' משקף את דו-הערכיות שאפיינה את גישתם של תומכי האמנציפציה בקרב הנוכרים – וחשוב לזכור שלצידם עמדו ששללו מתן זכויות ליהודים. למרות זאת, יהודי צרפת אימצו את האמנציפציה בהתלהבות רבה. עבורם בכך שהמהפכה הצרפתית בישרה את האמנציפציה, נתפס כמפנה היסטורי חיובי, ששם קץ לימי הביניים גדושי רדיפות ולסבלות הגלות. יהודים פרסמו שירים ומאמרים בעיתונות בשבח המהפיכה. כמו כן, הם הרימו תרומות למען הצלחתה; והתגייסו לצבא. נפוליאון בונפרטה כיהן כשליט צרפת במהלך השנים 1799 עד 1814, והוביל את צרפת לכיבוש רוב מערב אירופה ומרכזה. מדיניותו שיקפה את הפרובלמטיקה שהאמנציפציה הציבה בפני היהודים. לנוכח האשמות שהוטחו בפני היהודים, על היותם מדינה בתוך מדינה, בשנת 1806 הוא כינס אספת נכבדים מהקהילה היהודית – בכדי לברר באיזו מידה יהיו היהודים מסוגלים למלא כיאות את חובותיהם האזרחיות. היהודים הכחישו כל ההאשמות, ולמעשה התחייבו לשרת נאמנה את צרפת ואת האידיאלים של המהפכה. החלטות אלו אושררו בסנהדרין בחורף 1807. כתוצאה מכך, בהדרגה בוטלו סמכויותיה של הקהילה היהודית. אם כן, בשעה שברחבי אירופה המהפכה הצרפתית הצמיחה תנועות לאומיות, אצל היהודים בעלי התודעה הקהילתית החזקה במיוחד, תהליכי האמנציפציה הביאו להחלשתן של השאיפות הלאומיות. תחת זאת הם קיבלו זהות של צרפתים בני דת משה - כשהדגש הוא על צרפתים. בחוקת 1848 נקבע כי כל התושבים חופשיים לבחור את דתם. בסוף המאה ה-19, אף כי היהודים בצרפת היוו פחות ממחצית האחוז מכלל האוכלוסייה – בתוך כדור אחד, בעקבות החופש והשוויון שהם זכו להם, רבים מהם הצליחו להגיע לעמדות בכירות במוסדות השלטון והמנהל הציבורי.
מהלך האמנציפציה בארצות אירופה השונות
קיסרויות פרוסיה (גרמניה) ואוסטרו-הונגריה : כתב הסובלנות משנת 1782, הגדיר את זכויות היהודים. אף כי הוא ביטא מגמה חדשה בזירה הפוליטית והחברתית באירופה, רק עם אביב העמים – כלומר בין 1848 ל-1871, קיבלו היהודים זכויות מלאות בארצות אלו. בשנת 1866 נתקבלה ההחלטה בפרלמנט של פרוסיה על איסור האפליה הדתית. בין היהודים הבולטים שנאבקו למען האמנציפציה היה גבריאל ריסר.
איטליה: באיטליה ניתן שוויון חוקי ליהודים בשנת 1870.
שווייץ: בשנת 1874 קיבלה שווייץ על עצמה את עקרון השוויון, וההגבלות על היהודים הוסרו.
מזרח אירופה: יצחק בר לוינזון, אבי ההשכלה היהודית ברוסיה, היה בין אלה שהטיפו לידיעת לשון המדינה ועיסוק במלאכות יצרניות, כדי להשתלב במדינה ולא למשוך את טינת הסביבה. המשכילים רצו להאמין, שעל ידי השתלבותם בחברה ותרומתם לה – השנאה כלפיהם תלך ותעלם, אך אכזבתם הייתה קשה. במדינות מזרח אירופה היה הציבור היהודי נתון בטבעת חנק של גזרות, גרושים ותקנות מגבילות שהונחתו עליו מראש הפירמידה - משלטון הצאר. מדינות מזרח אירופה לא מיהרו לאמץ רעיונות ליברלים.
ביטויים נלווים לאמנציפציה של היהודים
האמנציפציה של היהודים באה לידי ביטוי ב:
השתלבות בכלכלה
אשר ליהודי מזרח אירופה, הרי מרביתם חיו בערים. למרות שלא מעט יהודים עסקו בחקלאות, הרוב התפרנסו מעיסוק במסחר זעיר ותעשייה (נפחים, נגרים, בנאים, סנדלרים, עובדי טקסטיל, דפוס ונייר). כאשר חדרה המהפכה התעשייתית למזרח אירופה, השתלבו יהודים רבים במקצועות החדשים והפכו לפועלי חרושת. האמנציפציה התקבלה במזרח אירופה בתהליך איטי. במענה לאכזבה מכשלונם להשיג שוויון זכויות, היו יהודים שפנו להקמת תנועות לאומיות שונות. גם לאחר המהפכה הרוסית 1917 ומלחמת העולם הראשונה, היה מעמדם של יהודי פולין והארצות הבלטיות שונה מבמערב והם הוכרו כמיעוט לאומי. כך גם בברית המועצות.
השתלבות חברתית ותרבותית
מידת השתלבותם של היהודים באירופה, בעיקר במרכזה ובמערבה, במשך המאה ה-19, הייתה תוצאה של מספר גורמים:
היהודים פנו למספר תחומי תרבות עיקריים:
עם זאת, לנגד עיני היהודים המשתלבים התנוססה סיסמת המשכילים היהודים - שורה מתוך "הקיצה עמי" של יהודה לייב גורדון: "היה אדם בצאתך ויהודי באוהלך!". כלומר, לשמור על איזון בין ה"אדם" – התושב, האזרח מן השורה, המשתייך למסגרת חברתית מסוימת והמזדהה עם צווי החברה וההגיון, לבין ה"יהודי" – בן עם היסטורי, דת ואמונה עתיקה.
השתלבות צבאית ופוליטית
יהודים מעטים הצליחו להשתלב בצבא ולהגיע לדרגות בכירות. דוגמה לכך היה אלפרד דרייפוס, שהגיע לדרגת קצין בצבא הצרפתי.
כמו בתחומים אחרים, כך גם בפוליטיקה השכילו היהודים להשתלב בחיי המדינות השונות. השתלבות בתחום זה ביטאה את רצונה של האוכלוסייה היהודית להזדהות עם המדינה והלאום שבתוכו היא נמצאת. במילים אחרות, יהודים קיבלו את המדינה בה חיו כמולדתם, והאוכלוסייה הנוצרית, בני האומה - כאחיהם.
על פי הפרופ' מייקל וולצר, האמנציפציה גרמה למהפך מבחינת התפיסות הפוליטיות של היהודים, והייתה קו פרשת מים של מעבר מתמיכה שמרנית כ"יהודי חצר" הנאמנים לשלטון וסמוכים על שולחנו, לתמיכה בליברליות שמאלנית הנאבקת בשלטון, כפי שלאחר מכן מוצאים יהודים בחזיתות של מאבקי שמאל רבים. אם לפני האמנציפציה היהודים מצאו ביטחון והגנה בשלטון, לאחריה החוויה המעצבת שלהם כעם נרדף הביאה אותם למקום של דרישת זכויות אדם וחירויות פרט.
השתלבות בחברה הכללית
המשכילים היהודים תלו תקוות רבות באמנציפציה, הם קיוו שהאמנציפציה תפתור את בעיית השנאה ליהודים והם יוכלו להשתלב בחברה האירופית הלא יהודית ללא הבדלים ומבלי להפסיק להיות יהודים. חלק מהמשכילים היהודים זנחו את המסורת הדתית והחליפו ברעיונות אוניברסליים ובכך הצטרפו לתהליך החילון שהיה באירופה בכלל החברה. עם זאת, חלקים גדולים בחברה האירופית, בעיקר במרכז ובמזרח אירופה, סירבו לקבל את המיעוט היהודי והאנטישמיות גברה. ביטויה הקשה ביותר של תופעת האנטישמיות המודרנית נמצא באידאולוגיה הנאצית, וביישומה בשואה. במדינות מערב אירופה זכתה האמנציפציה להצלחה רבה יותר, בגלל נטייתן לאימוץ רעיונות דמוקרטיים וליברלים.
בתוך הציבור היהודי החל ויכוח נוקב בדבר הדרך לממש את הלאומיות היהודית. השאלה היהודית הייתה בעצם 'האם אפשר וכיצד ניתן להיות אדם מודרני ויהודי באותו זמן?. אחת התשובות, שזכתה תחילה לתמיכה מועטה בלבד הייתה הציונות שדגלה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
השפעת האמנציפציה על החברה היהודית
גישת היסוד של האמנציפציה בסופו של דבר חלחלה בהגות היהודית וערערה את אושיות התודעה העצמית היהודית. ביוזמת מחדשים, למן המאה ה-19 החלו להופיע זרמים חדשים ביהדות – בעיקר בגרמניה, ארצות הברית, אנגליה, צרפת והונגריה. רפורמטורים אלו הקימו בתי כנסת, עיתונים ובתי ספר שכל אחד שיקף דעה משלו, ונועד לגייס קהל אוהדים. כתוצאה מכך היהדות הפכה לפלורליסטית יותר ויותר – אף מבחינה תאולוגית. המוסדות החדשים שהוקמו חיקו את אלו של האליטות הנוכריות. בבתי הכנסיות המהודרים שהם הקימו הונהגו תפילות בשפת המקום, וקוצרו התפילות, אשר עברו עריכה על פי רוח הזמן. טופח הממד האוניברסלי, הלמדני והמוסרי של היהדות על חשבון הממד הלאומי. העיון במקרא החליף את מקומו של העיון בתלמוד – וחזון הנביאים פורש על פי התורות המודרניות העכשוויות. המסורת היהודית הפכה למכרה שיש לחפור בו באופן סלקטיבי, כדי לספק תשובות לבעיות ההווה, מבית היוצר של החברה הליברלית. להצדקת המהלכים הללו, נטען כלפי היהדות שמהותית היא התפתחותית או שילוחית באופיה. נטען גם שהיא למעשה מצדדת בגולה ומתייחסת אל החזרה לארץ ישראל כלאוטופיה.
עד לגבול מסוים גם היהדות האורתודוקסית אימצה חלק מערכיה של התנועה הרפורמית. רעיון השליחות איחד רב רפורמי כמו אברהם גייגר, הרב הנאו-אורתודוקסי שמשון רפאל הירש והניאו ציוני משה הס. כל אלו לא ראו סתירה בין נאמנות למדינה שבה הם חיו, לאמונתם הדתית ולמסורת משכבר. למעשה רוב היהודים קידמו בברכה את האמנציפציה ואת יתרונותיה, וניסחו מחדש על פיה את יהדותם. יחד עם זאת, עם הזמן חלה שחיקה ברעיונות הרדיקלים שקידמו מבשרי האמנציפציה היהודים. היהודים אמנם התבוללו – אבל לא עד הסוף. הם שמרו על חלק מייחודיהם, אף אם בדרך חלקם איבדו את אמונתם הדתית או אף התנצרו. כנראה כתוצאה מאביב העמים, גם בקרב היהודים התפתחה סולידריות אתנית – אשר בסופו של דבר נתנה תנופה לציונות, שאף היא התפתחה על רקע ההשכלה.
קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה
קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה, השוכן בחצי האי קרים, משמש כמרכז הרוחני של קהילת קראי קרים. גודלו של הקומפלקס הוא כ-0.25 הקטאר, והוא מורכב משני בתי כנסת, גדול וקטן, וכן בית מדרש, בית תמחוי ומתקנים נוספים.
קראים החלו להתיישב ביבפטוריה החל מהמאה ה-16, והיא מכונה בשם "גוזלוב" או "גוזלוו" במקורות יהודים ישנים, לפי שמה בשפה הטטרית. בשנת 1807 נבנה בית הכנסת הגדול, ושמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1815, נבנה בית הכנסת הקטן.
בשנת 1835 נבנה החצר המקשרת בין שני בתי הכנסת. בשנת 1900 נבנה קשת הכניסה למתחם, ובשנת 1907 נבנה בית המדרש. המתחם הוחרם על ידי השלטונות הסובייטים בשנת 1927, ושימש כמוזיאון, בית ספר ומרכז בספורט.
המתחם הוחזר לקהילה הקראית רק בשנת 1994. בשנת 2005 נפתח מחדש לתפילה. מנהיג הקהילה הוא החזן דוד טריאקי.
בית הכנסת הקראי באיסטנבול
בית הכנסת הקראי באיסטנבול, המכונה גם "קול הקודש קושטה", שוכן ברובע הסקוי (Hasköy), באזור בייאורלו, שבצד האירופאי של העיר איסטנבול.
תאריך הבניה של בית הכנסת אינו ידוע, יש המתארכים אותו מוקדם עד לתקופה הביזנטית. בית הכנסת נהרס במאה ה-16, ונבנה מחדש בשנת 1536. בשנת 1726 נחרב בשריפה, נבנה מחדש ונהרס בשנית בשריפה בשנת 1774. בין השנים 1776 ו-1780 נבנה מחדש ובשנת 1842 נעשה בו שיפוץ. בשנת 1918 נהרס פעם נוספת בשריפה ונבנה מחדש.
במאות ה-19 וה-20, הגיעו לטורקיה קראים רבים מרוסיה, ובית הכנסת שימש אותם. כיום חיים באיסטנבול קראים מעטים בלבד, ובית הכנסת נפתח אך ורק ביום שבת.
ברזה קרטוסקה
ברזה קרטוסקה (בבלארוסית: Бяро́за (ביארוזה) או Бяро́за-Карту́зская (ביארוזה קרטוזסקאיה); ברוסית: Берёза; בפולנית: Bereza Kartuska; ביידיש: קרטוז בערעזע) היא עיירה במחוז ברסט שבדרום מערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
התיעוד הראשון לעיירה הוא משנת 1477, ובשנים אלו קיבלה זכויות עיר. במאה ה-16 הייתה העיירה למרכז של הקלוויניזם האזורי, ולאחר מכן נעשתה לרכושה של משפחת רדזיוויל.
במאה ה-17 השתייכה העיירה למשפחת האצולה ספייהה (Saphieha), ונבנה בה מנזר של מסדר הקארטוזיאנים, אשר במהלך המלחמה הצפונית הגדולה שימש לוועידה שהתקיימה בין מלך פולין אוגוסט השני והמלך הרוסי פיוטר הגדול. בסוף המאה ה-19 נבנו בעיירה קסרקטינים ליחידות הצבא הרוסי, והיא שימשה כתחנת דרכים בין ורשה ומוסקבה.
בין מלחמות העולם הוסבו חלק מהקסרקטינים הרוסיים בעיירה למחנה מעצר מנהלי של רשויות פולין, בו הוחזקו חשודים בקומוניזם ומתנגדי משטר בתנאים קשים.
יהודי ברזה קרטוסקה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. היישוב היהודי בעיירה גדל במאה ה-19, אז נכללה בנפת גרודנו. עד סוף המאה ה-19 פעלו בעיירה שישה בתי כנסת, וישבו בה חסידי סלונים.
בקונגרס הציוני העולמי ראשון השתתף נציג מהעיירה, ומסוף המאה ה-19 פעל בה ועד ציוני בראשות הרב שלמה גרשהורן (הירשהורן). במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך נהר יאסולדה, החוצה את העיירה, לקו החזית, וכתוצאה מכך חלק מבתי העיירה עלו באש, ונערכה בה ביזה. לאחר שיקום העיירה, חודשה בה הפעילות הציונית, תוך קיום תנועות הנוער בית"ר והשומר הצעיר, וכן פעילות של הבונד. כמו כן, נפתחו בעיירה בתי ספר מרשת יבנה ומרשת ציש"אָ, וכן מוסדות תרבות יהודיים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברה העיירה לשליטה סובייטית, והייתה לבירה נפה. עם פרוץ מבצע ברברוסה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, וביום 23 ביוני 1941 נכנסו אליה חיילי הורמכט. עם הגעתם, שרפו הגרמנים את בית הכנסת "קדישא" בעיירה. עד מהרה מינו הגרמנים יודנרט בעיירה, וציוו על יהודיה להתרכז ברובע מסוים בה. על בני 16 עד 50 הוטלו עבודות כפייה, והיודנרט צווה מעת לעת למסור לגרמנים רכוש וכסף.
באוגוסט 1941 הגיעו לעיירה מספר פליטים יהודים מהטבח בחומסק, ובמאי 1942 הגיעו אליה פליטים יהודים רבים מעיירות הסביבה. ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה בשני גטאות, גטו ל"יעילים" וגטו ל"בלתי יעילים".
ב-15 ביולי 1942 כיתרו את הגטו ל"בלתי יעילים" כוחות ס"ס, בסיוע אנשי משטרה גרמנים, אוקראינים ובלארוסים, ותושביו הובלו לתחנת הרכבת בבלודן, כאשר התשושים נורו בדרך. משם הוסעו היהודים לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם בבורות ירי. שני יהודים שהצליחו להימלט מהטבח ולשוב לעיירה, הזהירו את היהודים שנותרו בה, ורבים מהם ניסו להימלט לאחר מכן ליערות הסביבה. שם נרצחו רובם בידי איכרים מקומיים.
ב-15 באוקטובר 1942 כותר גטו "היעילים", ויושביו נקראו לצאת ממנו. יהודי הגטו שידעו מה הגורל הצפוי להם הציתו את דברי הערך שלהם, יו"ר היודנראט, יעקב שלוסברגר וחברי היודנראט התאבדו בתלייה. כמאה יהודים שניסו לברוח דרך מנהרה, נתקעו בה, ונחנקו למוות. למחרת, הובלו כ-1,800 היהודים שנותרו בגטו כ-8 ק"מ מהעיירה, ונרצחו כולם.
מסע חזון
מסע חזון (באנגלית: vision quest) הוא טקס מעבר בתרבות של חלק מהאינדיאנים בארצות הברית. מסע החזון הוא בין הטקסים העתיקים והאוניברסליים ביותר. בין התרבויות שנוהגות ליישם מסעי חזון נחשב הטקס כאמצעי שנועד לחשוף למשתתף תובנה עמוקה של מטרת חייו.
במסע חזון אינדיאני מסורתי מבלה המשתתף בין יממה לארבע יממות כשהוא מבודד בטבע. המטרה המוצהרת היא ליצור חיבור עמוק בין כוחות הטבע והאנרגיות הרוחניות של הבריאה לזהות העצמית. במסגרת זו של תקשורת רוחנית מרוכזת אמור המשתתף לקבל תבונה מעמיקה על עצמו ועל העולם. תובנה זו בדמות חלום של חזון, קשורה במישרין למטרתו וגורלו בחייו.
בקבוצות אתניות רבות של אינדיאנים מהווה מסע החזון נקודת מפנה בחיים והוא נועד לספק ליחיד כלי למצוא את זהותו, את מטרתו בחיים ואת הכיוון הרוחני המיועד לו. מסע החזון משמש לעיתים קרובות כטקס חניכה, המסמן את המעבר בין הילדות לבגרות ואת הקבלה המלאה לחברת המבוגרים. מסע החזון הראשון של אדם מתרחש בדרך כלל בשנות העשרה המעצבות שלו. כאשר הנער או הנערה מוכנים הם יצאו לבדם למסע אישי רוחני בשממה, כשהם אינם חמושים בנשק, ולא צוידו במזון. הם צמו בכל תקופת שהותם, אסור היה עליהם להדליק מדורה כדי להתחמם, ומותר היה להם לשתות מים רק במקרי צמא קיצוני. המסע נמשך כמה ימים כשהנער מנסה להתקשר לעולם הרוחות. בדרך כלל רואה הנער בחלום בעל חיים מגן או כוח טבעי הנותן הדרכה לחייו. מסע חזון מסייע לנער ליצור קשר עם הרוחות ולעצב מחשבות מופשטות מורכבות. באמצעות טקס חניכה זה הנער הופך למבוגר, כשהוא נוטל אחריות על עצמו ועל תרומות האישית לחברה בריאה. הנער חוזר לשבט ולאחר שבגר הוא או היא יתמידו בכיוון זה בחייהם. לאחר מסע החזון יכול הנער להיות שוליה של מבוגר בשבט על פי הכיוון שראה במסע (שמאן, בונה-סירות וכו').
משערים כי פסיכולוגית גורמים תנאי מסע החזון להזיות. כך למשל חשב הסופר ואיש הספר לוקולוס וירג'יל מקוורטור (Lucullus Virgil McWhorter; 1944-1860) שכתב את הביוגרפיה של זאב צהוב (באנגלית Yellow Wolf), לוחם משבט נז פרס. לאחר ששמע מזאב צהוב את תיאור תנאי מסע החזון שעבר והחוויות שחווה כתב מקוורטור שאדם שצם, נשאר ער ומתרכז בחזון, עובר למצב נפשי של חוסר הכרה.
גם בין האינואיטים הייתה מסורת זו רווחת. עבורם הטכניקה הייתה דומה לשיטות של חסך חושי. היא כללה תקופות ארוכות של הליכה באזורים הרריים בלתי מיושבים (טונדרה, הרים), צום, חסך שינה או בידוד בתוך חלל קטן (לדוגמה איגלו).
מקום פופולריים לעריכת מסעי חזון כוללים את קרייטר לייק והר העיט המנומר (Spotted Eagle Mountain) בפינה הדרום מזרחית של הפארק הלאומי גליישר.
לקוטה – קריאה לחלום
המילה בשפת בני הלקוטה למסע חזון היא המבליצ'יה (Hembleciya), המתורגמת ל"קריאה לחלום". המונח מתייחס למשתתף במסע הקורא לחזון או לחלום קדוש הן פיזית והן פנימית. לעיתים קרוי טקס זה "לעלות במעלה הגבעה", משום שמרבית המשתתפים טיפסו על הר או גבעה מבודדת על מנת להשלים את מסע החזון.
המסע הושלם בדרך כלל עמוק בחיק הטבע, הרחק מהציוויליזציה. לעיתים המסע התבצע קרוב למגורי אדם, אבל בתוך בור עמוק חפור באדמה. המקום לביצוע מסע החזון נבחר על ידי המשתתף או שנקבע עבורו. המשתתף גם קיבל הדרכה מהשמאן (המכונה "איש הרפואה", באנגלית Medicine man) בכל ההכנות וכמה יממות יימשך המסע. השמאן גם הדריך את המשתתף בכל ההיבטים של הטקס ושימש מקור לתמיכה רוחנית והנחיה.
לפני שמסע החזון התחיל היו המשתתפים עוברים טיהור באוהל הזעה (באנגלית sweat lodge), לעיתים במשך ימים רבים. ביום תחילת המסע הם היו מתחיל בצום עם זריחת החמה. במהלך המסע הם ויתרו על מזון ועל שינה. הם ויתרו על כל מה שנדרש על מנת לחיות בעולם הפיזי והסתמכו על תעצומות הנפש שיסעדו אותם במשך המסע.
המשתתפים עברו טיהור אחרון בטקס אוהל ההזעה ואז נלקחו למקום המיועד למסע. שם הם נשארו ללא מזון, מים או שינה במשך לילה עד ארבעה לילות. בכל תקופה זו ממקדים המשתתפים את לבם, מחשבותיהם, גופם ורוחם אל ההנחיה אחריה הם משחרים. הם חייבים להתגבר על צורכיהם ותשוקותיהם הגשמיות ולהתייצב מול טבעם האנושי על מנת לקבל את החזון במלואו.
לאחר השלמת המסע הם מובאים חזרה לאוהל ההזעה. שם מספרים המשתתפים לשמאן על החוויה שעברו והוא נותן תמיכה רוחנית ועזרה בפענוח והבנת החזון.
החזון אותו חוו נותן למשתתף הנחיה למשך יתרת חייהם. יש משתתפים הנקראים לבצע מסעי חזון רבים במהלך חייהם.
דינה בן-יהודה
רבקה דינה בן יהודה (נולדה ב-4 ביוני 1953) היא רופאה ישראלית מומחית להמטולוגיה. מכהנת כפרופסור בקתדרה על שם נורמן גרין להמטולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ומנהלת המערך ההמטולוגי במרכז רפואי הדסה בירושלים. מכהנת כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית החל משנת הלימודים תשע"ח. קיבלה את צל"ש הרמטכ"ל על פועלה במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
בן יהודה נולדה וגדלה בחיפה, בתם של יחיאל ומרי זלץ. ב-1971 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי. בצה"ל שירתה כקצינת ח"ן בחטיבה 14 של חיל השריון. במלחמת יום הכיפורים הטיל עליה מפקד החטיבה, אמנון רשף, את הטיפול באיתור ובמעקב אחר הפצועים, ההרוגים והנעדרים של החטיבה. היא ריכזה את המידע הקשור לנפגעים ולמשפחותיהם במהלך המלחמה ואחריה, ופעולותיה היוו את התשתית להקמת מערך הנפגעים של צה"ל. על פועלה קיבלה את צל"ש הרמטכ"ל ב-1976.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. את ההחלטה להיות רופאה קיבלה כבר כילדה לאחר שאחיה הבכור נפטר ממחלת הסרטן. היא התכוונה להתמחות בכירורגיה אך שוכנעה על ידי פרופסור אליעזר רחמילביץ להתנסות במחלקה להמטולוגיה במרכז רפואי הדסה ובעקבות כך החליטה להישאר במחלקה. בשנים 1981–1985 התמחתה ברפואה פנימית ובהמטולוגיה במרכז רפואי הדסה. השלימה את עבודת המחקר שלה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק. בשובה לישראל הקימה מעבדת מחקר לפיתוח בדיקות מולקולריות לאבחון מחלות המטולוגיות ממאירות.
ב-1997 מונתה לפרופסור באוניברסיטה העברית. באפריל 2002 מונתה למנהלת המחלקה להמטולוגיה במרכז הרפואי הדסה וב-2006 מונתה לראש המערך ההמטולוגי בהדסה, הכולל את מחלקת ההמטולוגיה בבית החולים הדסה הר הצופים, מחלקת ההמטולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם, השתלות מח עצם, בנק הדם ונוירו-אונקולוגיה. היא עוסקת במחקרים בנושא טיפול בתאים ממאירים באמצעות ננו-חלקיקים של חלבון מעכב תמותה. בשנת 2017 מונתה לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהנה כיו"ר הוועדה הציבורית המייעצת לקידום תרומת איברים מן המת בישראל וכחברת ועדת סל התרופות. בספטמבר 2022 מונתה לראש ועדת סל התרופות לשנת 2023. היא יושבת ראש האיגוד להמטולוגיה ועירויי דם, הייתה ממקימי הקבוצה הישראלית למיאלומה ושימשה יו"ר הקבוצה.
בשנת 2023 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה
בן יהודה נשואה לפרופסור אריה בן יהודה, מנהל האגף לרפואה פנימית בהדסה, ובעברו מנהל מחלקה פנימית ג' ויחידת הגריאטריה בבית החולים הדסה עין כרם, ולהם שלוש בנות. בתה אור ליבני-בן יהודה היא האישה הראשונה שפיקדה על פלוגה בקורס קציני יבשה, ולימים האישה הראשונה שפיקדה על גדוד חי"ר בחיל הגנת הגבולות, נפצעה בעת היתקלות עם מחבלים על גבול מצרים במהלך שירותה בגדוד קרקל וזכתה בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום.
טייסטי
טייסטי (בקוריאנית: 테이스티, באנגלית: Tasty) הם זוג זמרים קוריאנים-סינים שפועלים בקוריאה הדרומית וחתומים בחברת וולים אנטרטיינמנט. הזוג הם תאומים זהים, דריונג וסוריונג, שעשו את הופעת הבכורה שלהם ב-2012 עם הסינגל שלהם Spectrum.
לפני הופעת הבכורה
ג'ונג סוריונג (בקוריאנית:정소룡), ושמו הסיני זאנג זיאולונג (בסינית:郑小龙) וג'ונג דריונג (בקוריאנית:정대룡), ושמו הסיני זאנג דאלונג (בסינית:郑大龙) נולדו וגדלו בג'ילין, סין, ב-25 בפברואר 1988. לפני הופעת הבכורה שלהם, הם היו מתאמנים בחברה Jyp Entertainment. אחרי שעברו את האודישן שלהם בחברה ב-2006, התאומים נשלחו לארצות הברית וחיו שם במשך שלוש שנים. במהלך התקופה הזו, הם למדו והתאמנו בריקוד תחת הכוריאוגרף של ביונסה וניאו. ב-2007 התאומים רקדו כרקדני משנה עבור המנכ"ל של החברה בזמן ההופעה שלו, פארק ג'ין_יונג. לאחר 5 שנים של אימונים בחברה, ואחרי שראו את שאר המתאמנים עושים כבר את הופעת הבכורה שלהם, הם החליטו לעזוב. בריאיון עם Newsen התאומים אמרו: "עברנו את האודישן בקלות ולכן חשבנו שהכול יהיה קל. אך לאחר מכן כשחברים שלנו, מתאמנים אחרים, הצטרפו אחרינו אך עשו את הופעת הבכורה שלהם כבר, הרגשנו אכזבה".
2012: הופעת בכורה עם Spectrum
זוג התאומים חתמו חוזה עם חברת וולים אנטרטיינמנט. ב-23 ביולי 2012, החברה פרסמה סרטון מקדים תחת הכותרת "זה חדש" בערוץ היוטיוב הרשמי שלהם כדי להודיע על השקה של אמן חדש. ב-6 באוגוסט 2012, סרטון מקדים לקליפ וידאו של טייסטי פורסם גם הוא, ושם שיר הבכורה שלהם היה "You Know Me". ב-9 באוגוסט 2012 פורסם הקליפ וידאו הרשמי של השיר. סינגל הבכורה שלהם Spectrum נכתב כולו והולחן על ידי המפיק הטירון Rphabet המכיל 4 שירים סך הכול וכולל את שיר הנושא שלהם "You Know Me". ב-10 באוגוסט 2012 טייסטי עשו את הופעת הבכורה הראשונה שלהם בתוכנית המוזיקה הטלוויזיונית Music Bank. על מנת לקדם את הסינגל הם הופיעו בתוכניות מוזיקה רבות.
2013: חזרה עם הסינגל Spectacular
ב-28 ביולי 2013, סרטון הועלה לערוץ הרשמי של החברה תחת הכותרת "TASTY 2013 Comeback Trailer" המודיע על החזרה של טייסטי. אחרי כמעט שנה מסצנת המוזיקה, טייסטי פרסמו ב-4 באוגוסט 2013 סרטון מקדים עבור שיר הנושא הבא שלהם בשם "MAMAMA" מתוך הסינגל Spectacular. שיר הנושא שלהם הוא שילוב של היפ-הופ וסווינג, והוא נכתב על ידי המפיק והכותב הסינגפורי, טאט טונג, יחד עם מילים שנכתבו על ידי הקולגות לחברה הו-יא ודונג-וו מלהקת אינפיניט. הו-יא ודונג-וו ביחד מרכיבים את תת-הלהקה אינפיניט H הנוטה יותר למוזיקה בסגנון היפ-הופ. השניים אף הופיע בהופעת אורח בקליפ וידאו של טייסטי. הסינגל החדש שלהם מכיל ארבעה שירים. הראשון שבהם נקרא "Spectacular", השני "MAMAMA", השלישי "Addiction" והרביעי נקרא "2Nite" והוא כולל הופעת אורח של האנהאי מהלהקה Phantom. ב-18 בנובמבר 2013, וולים העלו סרטון מקדים של השיר החדש "Day n Night" וסרטון מקדים נוסף שבוע לאחר מכן ב-25. הקליפ וידאו המלא לשיר פורסם ב-27 בנובמבר 2013 ונאמר כי הוא צולם בהונג קונג. השחקנית והדוגמנית אסום כיכבה בקליפ בדמות הנשית הראשית.
מארק אדלמן
מארֶק אדלמן (בפולנית: Marek Edelman; 1919 או 1922 – 2 באוקטובר 2009), ממנהיגי מרד גטו ורשה ולאחר מכן רופא קרדיולוג ופעיל חברתי ופוליטי יהודי-פולני.
קורות חיים
על מקום הולדתו ומועד הולדתו של מארק אדלמן יש שתי גרסאות: לפי האחת נולד בשנת 1919 בהומל (כיום בבלארוס), ולפי האחרת נולד בשנת 1922 בוורשה. אמו, צציליה אדלמן, הייתה פעילה בארגון "הבונד", התנועה היהודית הסוציאליסטית הבלתי-ציונית, ובילדותו היה אדלמן חבר בתנועת הנוער של הבונד.
אדלמן נמנה עם ראשי "הארגון היהודי הלוחם" בגטו ורשה, האחראי על המודיעין. הוא היה נציג "הבונד" בהנהגת המרד, ושימש כסגנו של מרדכי אנילביץ'. בספרו "הגטו לוחם" תיאר אדלמן את פרוץ המרד, כאשר הוא היה מפקד אזור ה"מברשתנים". עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, אדלמן היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו ישראל קאנאל, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי. הלוחמים הועברו ליערות לומיאנקי, כ-7 ק"מ צפונית לוורשה, במטרה להצטרף לפרטיזנים, באמצעות משאיות שארגן שמחה רותם (קז'יק)... הוא הצטרף לארגון המחתרת הקומוניסטי "ארמייה לודובה", והשתתף, בשנת 1944, במרד ורשה נגד השלטון הנאצי.
אחרי המלחמה נשאר בפולין, למד רפואה ועסק בקרדיולוגיה בלודז'. בשנת 1976 הצטרף לוועדת ההגנה של הפועלים (Komitet Obrony Robotników), ולאחר מכן היה חבר בתנועת "סולידריות", והשמיע את קולו בנושאים שונים הקשורים לזכויות האדם והתנגדותו לציונות. בשנים 1989–1993 כיהן כחבר הסיים – הבית התחתון של הפרלמנט הפולני. בשנת 1998 קיבל מנשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי את העיטור הגבוה ביותר בפולין, מסדר הנשר הלבן.
הסופרת הפולנייה האנה קראל (Hanna Krall) כתבה ספר על אדלמן, Zdążyć przed Panem Bogiem ("להקדים את אלוהים"), שבו הוא מספר הן על המרד והן על חייו כרופא וכאדם אחרי השואה.
בקיץ 2007 יצאה לעיר לודז' שבפולין משלחת בני נוער מטעם סינמטק ירושלים, במטרה לצלם סרטים תיעודיים. אחד הסרטים שצולמו עסק במארק אדלמן, והתמקד בעובדה שהנערים הישראלים לא שמעו אודותיו מעולם כיוון שהוא אנטי-ציוני. במהלך הצילומים ביקרו חברי המשלחת בביתו של אדלמן וערכו ראיון עמו. בשנת 1993 הגיעה משלחת מישראל לאירועים לציון 50 שנה למרד גטו ורשה. כשנערכה רשימת הנואמים, ביקש נשיא פולין, לך ולנסה, שמהצד הפולני ינאם אדם שהוא גיבור לאומי – מארק אדלמן, סגנו של מרדכי אנילביץ במרד. באי המשלחת שעמה נמנה ראש הממשלה יצחק רבין, לחצו על כך שאדלמן לא יהיה בין הנואמים בטקס, רבין היה נבוך, אבל נכנע לאנשי המשלחת. ולנסה חסך לרבין את המבוכה וביטל את נאומו של אדלמן. ולנסה לא לגמרי ויתר וכשהגיע תורו להניח את זר נשיא פולין על האנדרטה, הוא ניגש אל אדלמן שהיה בקהל והזמין אותו להצטרף אליו.
אדלמן היה נשוי לאלינה מרגוליס-אדלמן, שנפטרה בשנת 2008, ולזוג נולדו בן ובת. הוא נפטר ב-2 באוקטובר 2009 בפולין ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. היה אחרון מפקדי מרד גטו ורשה ששרד. סרט הקולנוע "באפילה" שיצא בשנת 2011, הוקדש לזכרו.
גרשון תנחום ממינסק
רבי גרשון תנחום ממינסק (ראשי תיבות: הרג"ת; ~ה'תקס"ב, 1802 - ט"ו באדר א' ה'תרמ"א, 14 בפברואר 1881) היה ראש ישיבה, רב ופוסק הלכה ליטאי. בסוף ימיו היה הסמכות ההלכתית העליונה במינסק.
ביוגרפיה
כיהן כראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק, ישיבה שהוקדשה בידי אשה בשם בלומקה (בלומה) שעלתה לעת זקנה לארץ ישראל. ישיבה זו הייתה המפורסמת ביותר באזור מינסק, ונחשבה כמכינה לקראת לימודים גבוהים בישיבת וולוז'ין. מתלמידיו היו: הרב שלמה אלישיב (הלש"ם); רבי אברהם, ראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק; הרב חיים שלום שחור, רב בקהילות שונות בפרוסיה ובארצות הברית; הרב אליהו סטאמלער, מו"צ בפרבר נובוגרוד בווילנה והרב אברהם יעקב גרשון לסר, רב בכמה עיירות בליטא ואחר כך בשיקגו, ונשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 עשה תקופה בגרמניה בשל מחלה, ואת מקומו במסירת שיעורים בישיבה מילא יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, אז בחור בישיבת וולוז'ין, שנישואיו הראשונים התקיימו בזמן שכיהן כממלא מקום ראש הישיבה במינסק. רבי גרשון תנחום היה מעורב בפעילות ציבורית ושותף בשנות ה-50 של המאה ה-19 לפעילות הרבנית בנושא גזירת הראזריאדים וגזירת הגדלת מכסות הגיוס לצבא הצאר, לצד אחרים מגדולי רבני האימפריה הרוסית, כמו: רבי ישראל מסלנט, רבי אליהו לוינזון מקרטינגה (ר' אלי' קרטינגר), רבי יעקב באריט, רבי יוסף פיימר והאדמו"ר הצמח צדק מלובביץ'. בשל בריאותו הלקויה נאלץ במשך השנים לשוב מספר פעמים למרחצאות מרפא במערב אירופה ויצר בשהותו שם קשרים עם אישים מרכזיים ביהדות מערב אירופה כמו האחים הירש מהלברשטט, עקיבא וצבי הירש להרן מאמסטרדם, ושמעון זאב בן קלמן קרל רוטשילד "הברון הצדיק מפרנקפורט" (חמיו של הנדיב הידוע). הם סייעו לו בהמשך בהדפסת ספריו ועירבו אותו בפעילות ציבורית בנושאי שמרנות יהודית.
בעת פולמוס אתרוגי קורפו פרסם חוות דעת הלכתית ב"הלבנון" להיתר אתרוגי קורפו, בתוספת עדות לפיה רבי עקיבא איגר ורבי יעקב ברוכין מקרלין נהגו לברך בקביעות על אתרוגים אלו. הוא עמד לצד רבני מנטובה המחמירים בעת פולמוס יום טוב שני של גלויות שהתעורר באיטליה.
מאז פטירתו של רבי דוד טביל, לא מונה רב במשרה רשמית למינסק, שקהילתה מלאה בתלמידי חכמים מופלגים. רק לאחר פטירתו בט"ו באדר א' ה'תרמ"א ופטירתם של תלמידי חכמים נוספים, הוחלט למנות רב רשמי לעיר, לאחר דחיות חוזרות ונשנות של המשרה בידי הרב דוד פרידמן, נבחר לתפקיד הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן.
חתניו היו: הגביר בצלאל טְרֶפֶל, והרב אברהם מאיר אפשטיין, מחבר "מנחה בלולה".
אהרן אשמן
אהרן אשמן (4 באפריל 1896 – 8 במאי 1981) היה משורר, מחזאי, לבריתן ומתרגם עברי.
קורות חייו
אהרן אשמן נולד בכ"א בניסן תרנ"ו ליעקב ישראל וללאה בת שלמה אידליק בבאלין שבפודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו היה חזן. הוא התחנך ב"חדר" ולאחר מכן ב"חדר מתוקן" ציוני. אביו נפטר בהיותו בן חמש, וכדי שלא להקשות כלכלית על אמו ושני הילדים הנוספים, עזב את הבית ועבד בעבודה גופנית ובהוראה בבית ספר עברי של רשת "תרבות". הוא סיים לימודיו התיכוניים ושמע הרצאות בלשון וספרות באוניברסיטת קמניץ פודולסקי. בשנת 1921 נישא לשפרה לבית ריפונצר, ובאותה שנה השניים עלו לארץ ישראל עם אמו.
לאחר עלייתו החל לעסוק בהוראה והצטרף ל"גדוד מגיני השפה העברית", שבגלל פעילותו בו פוטר לאחר כשנתיים ממשרתו כמורה בבית הספר של כי"ח. בו-זמנית החלה יצירתו הספרותית, בעיקר שירים ומחזות וכן תרגומי מחזות.
אחת מטרילוגיית המחזות שלו, "מיכל בת שאול" הוצגה בהצלחה ב"הבימה", בשנת 1941. שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם: "אהבת נעורים" ו"המודחת".
מחזה ידוע אחר של אשמן הוא "האדמה הזאת", שהוצג בתיאטרון "הבימה" בשנת 1942, לרגל יובל שנים לחדרה. גיבורי המחזה הם מייסדיה והמחזה מתאר את סבלם בעת הקמת המושבה, בין היתר בגלל מחלת הקדחת, ואת שמחתם הגדולה על מציאת מים. למחזה נכתב השיר "ושאבתם מים" לפי מילים מהמקורות ולחן מאת עמנואל עמירן.
אשמן ידוע בחיבור לברית לאופרות שהוצגו במסגרת האופרה הארצישראלית והאופרה הישראלית. בנוסף תרגם מספר אורטוריות, בהן "יהודה המכבי" של גאורג פרידריך הנדל. בין תרגומיו "שלטון הכזב" של י. בוייר.
בשנת תרצ"ו-1936 יצא לאור ספרו "חברי", ספר לימוד הקריאה והכתיבה לשנת הלימודים הראשונה. הספר שימש כספר הלימוד הבסיסי והנפוץ במערכת החינוך בארץ בשנות הארבעים של המאה ה-20. הוא הודפס במהדורות רבות כשהאחרונה בהן הייתה ב-1965. בשנת תש"ט-1948 יצא לאור ספרו "עלה ! מחדש", במשותף עם א. רוזנצויג, ספר למוד השפה העברית למתחילים בהוצאת יבנה.
שיריו מוכרים היטב לשוחרי הזמר העברי, בין היתר "שירת הנודד" המוכרת בפתיחה "הי ציוניוני הדרך" למנגינת מרדכי זעירא, (כותרת לתוכנית שירים עבריים בקול ישראל בזמנו), "עד אור הבוקר", "איל איל בן קרניים" ועוד. בין שיריו גם שירי ילדים מוכרים, ובהם "חבל, חבל שנפל" ("בפרדס נפל תפוח"), וכן שירי חגים, כגון "כד קטן" ו"עוגה עוגה".
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 כתב את הלברית לאופרה העברית "אלכסנדרה" של מנחם אבידום. בפברואר 1957 הועלתה ההצגה לראשונה בגרסה קונצרטנטית (ללא תלבושות וללא תפאורה) כיוון שהאופרה הישראלית לא הופיעה באותה עת. באוגוסט 1959 הועלתה הצגת הבכורה באופרה הישראלית.
זכה בפרס צמח בשנת 1956, בפרס הבימה ב-1962 ובפרס עיריית חיפה ב-1975.
היה מראשוני הפעילים באקו"ם, אחד מעמודי התווך שלה ושימש במשך למעלה מ-25 שנים יושב-ראש ההנהלה ולאחר מכן חבר-כבוד עד יום מותו.
בשנת 1981 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
לאשמן ולאשתו נולדו שלוש בנות: שושנה, קרניה וטלילה. בתו, שושנה אשמן-שגב, נהרגה בתאונת דרכים בדרך לאילת, בסתיו 1965. אחיינו יעקב אשמן שימש כעורך השבועון "הארץ שלנו". רעייתו, שפרה אשמן, נפטרה במרץ 1956.
אהרן אשמן נפטר בד' באייר תשמ"א, בגיל 85, ונטמן בבית עלמין הדרום.
פרס אקו"ם ליצירה נקרא על שמו לזכרו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב רייך 5.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
ג'יימס פליט
ביוגרפיה
פליט נולד בבילסטון שבסטפורדשייר לאם סקוטית ולאב אנגלי. הוא חי בבילסטון עד גיל 10 שאז נפטר אביו, והוא עבר עם אמו לגור באברדינשייר. הוא למד הנדסה באוניברסיטה באברדין והצטרף לחוג הדרמה באוניברסיטה. אחר כך למד משחק ב"אקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה" בגלאזגו. פליט נשוי לשחקנית ג'יין בוקר ולהם בן אחד, המיש. המשפחה חיה בכפר סיבפורד גאוור.
תיאטרון
התחלת הקריירה של פליט הייתה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, אתם הופיע בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים. מאז הופיע בין השאר במחזות "Habeas Corpus" וב-" In the Club", כמו גם במחזה "החגיגה" (Festen) וב"מרי סטיוארט ובהצגות נוספות בווסט אנד.
ב-2003 גילם את קוליגין במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב לצידה של קריסטין סקוט-תומאס בתפקיד מאשה. ב-2009 שיחק בתפקיד סר אנדרו אגויצ'יק בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית ל-הלילה ה-12. ב-2011 השתתף במחזה "The Heretic" מאת ריצ'רד בין בבימויו של ג'רמי הרין בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון. החל מנובמבר 2011 הופיע בהפקה של "The Ladykillers" בתפקיד מייג'ור קורטני בתיאטרון גילגוד.
רדיו
בין שנת 2000 ל-2006 השתתף פליט בתפקיד קפטן ברימשו בסיטקום הרדיופוני "Revolting People" של רדיו 4 של ה-BBC. סיפור העלילה מתרחש בתקופה שלפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית. עוד הופיע בסדרה הקומית "Chambers" שהועברה מאוחר יותר לטלוויזיה. ב-2005 כיכב בתפקיד דנקן סטונברידג' בסיטקום "The Party Line". עוד הופיע בתפקיד הקפטן בסדרה "The Spaceship" של BBC Radio 7. בסדרה "The Castle" גילם את סר ג'ון וודסטוק וכן שיחק בתפקיד המפקח לסטרייד בסדרה "The Rivals".
טלוויזיה
בין השנים 1999 ו-2001 דיבב פליט את ה"כלב" בתוכנית הטלוויזיה לילדים "Dog and Duck". תפקידו הידוע ביותר הוא כהוגו בסדרה הקומית "הכומר מדיבלי" ששודר בין 1994 ל-2007, והוא הופיע בכל 24 הפרקים של הסדרה. ב-2005 שיחק בתפקיד הראשי בפרק בסדרת המתח "רציחות במידסומר" של ITV. ב-2007 הופיע בתפקיד אורח בסיטקום "Legit". בהפקה מ-2008 של ה-BBC "דוריט הקטנה" עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס שיחק בתפקיד פרדריק דוריט. עוד השתתף פליט בשעשועון הטלוויזיה "School's Out". ב-2009 השתתף בהופעת קמע בסדרה "סקינס".
ב-1983 שיחק פליט בפרק בסדרה "Grange Hill" כמורה בבית הספר. ב-2010 הופיע באופרת הסבון "Coronation Street". הוא גילם דמות בשם רובי סלואן, אסיר משוחרר, שעוזר לאסיר אחר טוני גורדון לתכנן נקמה. בסופו של דבר גורדון יורה בסלואן במהלך מצור במפעל. בפברואר 2011 הופיע פליט בתפקיד ג'ורג' האב, אביו של האדם-זאב ג'ורג' סנדס, ב"כמעט אנושיים".
בדצמבר 2013 במסגרת שידורי חג המולד של ה-BBC, שודרה מיני-סדרה "תעלומה באחוזת פמברלי" עיבוד לספרה של פ.ד. ג'יימס העושה שימוש בדמויות של הרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן. פליט גילם בסדרה את דמותו של מר בנט. בספטמבר 2014 שיחק פליט בתפקיד ריצ'רד, החבר לשעבר של רוזי גוליבר, בסדרה הקומית "Bad Education".
קולנוע
פליט הופיע בסרטי קולנוע רבים. בעיבוד הקולנועי מ-2004 ל"פנטום האופרה" גילם את מר לפבר. בסרט "על תבונה ורגישות" שיחק בתפקיד ג'ון דשווד, וב-2003 גילם את לייטון סטרצ'י בסרט "Al sur de Granada". ב-2014 הופיע בתפקיד ג'ון קונסטבל בסרטו של מייק לי "מר טרנר". בשנת 2019 הופיע בסרט נולד מלך.
גרג סולקין
גרג סולקין (באנגלית: Gregg Sulkin; נולד ב-29 במאי 1992) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע יהודי-בריטי. הופעת הבכורה שלו אירעה בגיל 10 בלבד כשלקח חלק במיני סדרה "דוקטור ז'יוואגו", אולם הוא גילם את התפקיד הראשי הראשון בחייו בשנת 2006 כשכיכב בדרמה הקומית "שישים ושש". סולקין פרץ לתודעה כשהחל להופיע בערוץ דיסני; הוא לקח חלק בקומדיות המצבים "אחרי הצלצול" בגרסתה הבריטית ו-"המכשפים מוויברלי פלייס" האמריקאית, ובהמשך הופיע בסרט טלוויזיה מקורי של דיסני בשם "תיכון אבלון".
ביוגרפיה
גרג סולקין נולד בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי וספרדי, ואת בר המצווה שלו ערך סולקין בישראל ברחבת הכותל המערבי שבירושלים ביחד עם משפחתו המצומצמת. יש לו אח גדול בשם גרנט. הוא למד בתיכון הייגייט שבצפון לונדון.
2002-2012: ראשית הקריירה
קריירת המשחק של גרג סולקין החלה בשנת 2002 כאשר הופיע לראשונה בטלוויזיה במסגרת המיני סדרה של ערוץ ITV הבריטי "דוקטור ז'יוואגו", אשר מבוססת על רומן מאת בוריס פסטרנק בעל אותו השם, שם שיחק בין היתר לצדם של קיירה נייטלי וסם ניל בהיותו בן 10. בשנת 2006 הופיע לראשונה על המסך הגדול בסרט הביוגרפי "שישים ושש" בכיכובם של הלנה בונהם קרטר ואדי מארסן, כמו גם ביצע את התפקיד הראשי הראשון שלו כשגילם את דמותו של ברני רובנס, נער מופנם שמתכנן לערוך את מסיבת הבר מצווה המושלמת כך שתאפיל על זו של אחיו הגדול והמציק. באותה השנה הוא כיכב לראשונה בערוץ דיסני בתוכנית מעבר רב-תרבותית קצרה בשם "Pass the Plate" בה כוכבי דיסני ממדינות שונות מספרים עובדות היסטוריות ותרבותיות על אוכל ובישול, זאת במטרה לדרבן ילדים ונערים צעירים לעבור לאורח חיים בריא יותר. הסדרה שודרה בערוצי דיסני ברחבי העולם, וכך בעצם קיבל סולקין לראשונה חשיפה מעבר לים. לאחר מספר תפקידים שוליים בסרט קצר וספיישל אופרה ששודר בטלוויזיה, בשנת 2007 סולקין החל לככב לצדו של בראד קבאנה בקומדיית המצבים של דיסני "אחרי הצלצול" בגרסתה הבריטית, אשר שימשה אף היא כתוכנית מעבר קצרה, בה הוא גילם את דמותו של ג'יי.ג'יי במשך שתי העונות של הסדרה עד שנת 2008.
2013-הווה
בתחילת 2013, מחלקת ההפצה הטלוויזיונית של חברת הפצת הסרטים הגדולה פוקס המאה ה-20 הזמינה פיילוט לערוץ פוקס המבוסס על הנובלה של הסופרת האמריקאית לורן אוליבר "Delirium", פיילוט בו סולקין השתתף בין היתר יחד עם השחקנית אמה רוברטס, אולם הוא לבסוף אינו נבחר לשידור. ב-15 בנובמבר 2013 התקיימה הקרנת הבכורה של המותחן הבריטי-ספרדי בכיכובו "Another Me" במסגרת פסטיבל הסרטים ברומא, וב-3 במאי 2014 שיחק במותחן נוסף, הפעם סרט טלוויזיה מטעם ערוץ Lifetime הנקרא "A Daughter's Nightmare", שם שיחק לצדה של אמילי אוסמנט. ב-22 באפריל 2014 החלו שידורי הסדרה "מעמידות פנים" בערוץ MTV בכיכובו, שם הוא משחק בתפקיד ראשי את דמותו של ליאם בוקר, חביב הבנות שמנסה להגשים את חלומו לשכב עם נערה לסבית.
ב-1 במאי 2015 הופץ בבריטניה סרט הפשע הבריטי-הונגרי בכיכובו "Anti-Social" בה הוא משחק את די, אמן רחוב אנרכיסט שנמצא בעימות תמידי עם המערכת. אחיו גרנט סולקין השתתף גם הוא בסרט בתפקיד שולי.
בשנת 2019 גילם את דומיניק בסרט "סיפור סינדרלה: משאלה לחג המולד" לצידה של לורה מרנו, זהו הסרט החמישי בסדרת "סיפור סינדרלה".
חיים אישיים
מיולי 2018 הוא בזוגיות עם הדוגמנית מישל רנדולף.
סולקין הפך לאזרח אמריקאי ב-23 במאי 2018, בעודו שומר על אזרחותו הבריטית מלידה.
בית הכנסת הקראי ברמלה
בית הכנסת הקראי המרכזי ענן הנשיא ברמלה הוא אחד מבתי הכנסת הקראיים הגדולים במדינת ישראל, ומשמש כמרכז העדה בישראל.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה באוגוסט 1961 והוא נחנך בליל חג השבועות בשנת 1963. בית הכנסת שוכן ברחוב קלאוזנר 16. בית הכנסת קרוי על שם ענן בן דוד, שנחשב לאחד מהמייסדים של הקראות. בית הכנסת הוקם בעזרת תרומות של בני הקהילה הקראית, ומימון מעיריית רמלה ומשרד הדתות, וביוזמתו ועזרתו של נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
בסמוך לבית הכנסת המרכזי נמצא בניין "היכל שלמה", הקרוי לזכרו של הרב הראשי לשעבר שלמה בן שבתי נונו. בניין זה משמש את המועצה העליונה של עמותת היהדות הקראית העולמית, ושוכן בו גם "מרכז ההסברה של היהדות הקראית" הפתוח למבקרים. בנוסף בבניין ישנו אולם לאירועים וכנסים, מטבח, מרכז לימוד, ספריה, משרדי אב בית הדין ומשרד הרב הקראי הראשי.
בית הכנסת הקראי בווילנה
בית הכנסת הקראי בווילנה, אשר נחנך בשנת 1923, הוא בית הכנסת הקראי היחידי בעיר.
הקראים החלו להתיישב בווילנה במאה ה-19. בשנת 1911 הקהילה הייתה מבוססת מספיק, והחלה העבודה על בית כנסת, שנבנה בסגנון נאו-מורי, ותוכנן על ידי האדריכל מיכאיל פרוזורוב (Михаил Михайлович Прозоров). העבודה על בית הכנסת הסתיימה רק בשנת 1923, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, והוא נחנך ב-9 בספטמבר. בשנת 1949, בעקבות הכיבוש הסובייטי של העיר, נסגר בית הכנסת, ושימש כמחסן וארכיון עבור משרדי ממשל. בשנת 1989 הוחזר בית הכנסת לקהילה הקראית, ובשנת 1993 נפתח מחדש לשימוש לאחר שיפוץ.
בשנת 2014 הונצח בית הכנסת בבול רשמי של דואר ליטא.
פרטינקס
פֵּרְטִינַקְס, או בשמו הקיסרי המלא, אִימְפֵּרָטוֹר קֵיסָר פּוּבְּלִיוּס הֶלְוִיוּס פֵּרְטִינַקְס אָוּגוּסְטוּס (בלטינית: Imperator Caesar Publius Helvius Pertinax Augustus; 1 באוגוסט 126 - 28 במרץ 193) היה קיסר רומא במשך 87 יום, מ-31 בדצמבר שנת 192, יום הירצחו של קודמו קומודוס, ועד לרציחתו בידי חיילי המשמר הפרטוריאני.
עד עלייתו לשלטון
פרטינקס נולד בעיר אלבה פומפיאה שבצפון חבל ליגוריה (אלבה המודרנית בחבל פיימונטה). אביו, שהיה עבד משוחרר אמיד למדי, דאג להקנות לבנו השכלה. בתחילה התעתד פרטינקס להיות מורה לדקדוק, אולם בשלב מאוחר יותר (בסביבות שנת 160) פנה לקריירה צבאית.
תפקידו הראשון היה כקצין זוטר (מפקד קוהורטה) בלגיון שהוצב בסוריה. פרטינקס הצטיין במלחמה עם הפרתים והחל להתקדם בסולם הדרגות הצבאיות: טריבון הלגיון השישי שהוצב בבריטניה, מפקד יחידת חיל עזר בבריטניה, מפקד יחידת פרשים באזור הדנובה (מואסיה) ובהמשך מפקד צי הגרמני בנהר הריין. בנוסף החל פרטינקס למלא גם תפקידים אזרחיים: פרוקורטור של ויה אמיליה (שבצפון איטליה) ומאוחר יותר בדאקיה.
כמפקד לגיון פרטינקס מילא תפקיד חשוב בהדיפת המרקומנים ושבטים נוספים שפלשו לפרובינקיות פאנוניה, דאקיה, רייטיה ונוריקום. כגמול על כך, מונה בשנת 175 לקונסול "משני" (יחד עם דידיוס יוליאנוס).
בשנים הבאות, כיהן פרטינקס כמושל של מספר פרובינקיות: מואסיה (176-7), דאקיה (177-9) ולאחר מכן סוריה. בשנת 182 חזר פרטינקס לרומא, שם הורה לו פרניס, מפקד המשמר הפרטוריאני לפרוש, (ככל הנראה בשל ביקורת שהייתה לו על אופן התעשרותו של פרטינקס בפרובינקיות).
פרטינקס פרש לאחוזת אבותיו למשך שלוש שנים, ובשנת 185, לאחר מותו של פרניס, פרטינקס נקרא חזרה לשירות על ידי הקיסר קומודוס. פרטינקס נשלח לבריטניה על מנת להשליט סדר בפרובינקיה שסבלה ממרידות של הלגיונות המוצבים בה. פרטינקס דיכא את המרידות תוך שהוא קונה לעצמו שם של מצביא קפדן המקפיד על המשמעת. פרטינקס נשאר בבריטניה עד לשנת 187, אז ביקש לעזוב את תפקידו עקב העוינות שהפגינו כלפיו הלגיונות. התפקידים הבאים שמילא פרטינקס היו שלווים יותר - ממונה על הקצבאות לעניים ומושל אפריקה.
בשנת 189 חזר פרטינקס לאיטליה ומונה לפרייפקטוס העירוני ("ראש העיר") של רומא, תפקיד בו כיהן עד להרצחו של קומודוס בסוף שנת 192.
כקיסר רומא
לייטוס לקח את פרטינקס אל מחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להציג לחיילים את הקיסר החדש. החיילים שהתרגלו למנעמי החיים תחת שלטון קומודוס, לא היו נלהבים לקבל את פרטינקס, שהיה ידוע כמפקד המקפיד על המשמעת, כקיסר, אך התרצו לאחר שלייטוס הבטיח להם סכום כסף גדול.
הסנאט, ששנא את קומודוס ופחד ממנו, קיבל את פרטינקס בצורה נלהבת יותר. הסנאט העתיר על פרטינקס כיבודים, שאת חלקם, כגון תואר אוגוסטה לאשתו ותואר קיסר לבנו, סירב לקבל. כמו כן סירב פרטינקס להרשות התעללות בגופת קומודוס. פרטינקס מצידו שאף לחזור לימי הקיסר הנאור מרקוס אורליוס ולפעול בשיתוף פעולה עם הסנאט, בניגוד לשלטון הרודני של קומודוס. הוא מיעט במשפטי בגידה וגירש את המלשינים מרומא. פרטינקס פעל גם לטובת העם על ידי חלוקת אדמות וביטול מיסים שונים.
הבעיה החמורה ביותר עימה התמודד פרטינקס לאחר עלייתו לשלטון, הייתה התרוקנות האוצר עקב בזבזנותו של קומודוס. המצב היה חמור כל כך שפרטינקס נאלץ למכור חפצי מותרות מהארמון, עבדים ופילגשים של קומודוס, אולם גם כך הצליח לשלם לחיילי המשמר הפראטוריאני רק חצי מסכום המענק שהבטיח להם. ב-28 במרץ 193 פרצה קבוצת חיילים ממורמרת אל ארמונו של פרטינקס ורצחה אותו.
טריטון (מוזיקה)
טריטון הוא מרווח בן שלושה טונים שלמים. למשל המרווח בין פה לסי.
הטריטון מחלק את האוקטבה לשני מרווחים זהים, ולכן היפוכו של טריטון גם הוא טריטון (כלומר, כפי שהמרווח פה–סי הוא טריטון, כך גם סי–פה).
הטריטון יכול להופיע בתווים בשתי צורות אנהרמוניות: קוורטה מוגדלת או קווינטה מוקטנת.
טריטון כמרווח הרמוני טבעי
הטריטון מצוי באופן טבעי בין הקוורטה לספטימה הגדולה בסולם המז'ורי, כמרווח של קוורטה מוגדלת.
למשל, פה – סי בסולם דו מז'ור: טריטון גם מצוי באופן טבעי בין הסקונדה לסקסטה הקטנה בסולם המינורי, כמרווח של קווינטה מוקטנת.
למשל, רה – לה-במול בסולם דו מינור:
קוורטה מוגדלת כמרווח מהטוניקה מצויה במודוס הלידי של הסולם המז'ורי.
למשל, דו – פה-דיאז בסולם דו לידי (שהוא המודוס הלידי של הסולם סול מז'ור): קווינטה מוקטנת כמרווח מהטוניקה מצויה במודוס הלוקרי של הסולם המז'ורי.
למשל, דו – סול-במול בסולם דו לוקרי (שהוא המודוס הלוקרי של סולם רה במול מז'ור):
שימושים
הטריטון הוא מרווח דיסוננטי הנחשב לבלתי יציב, וככזה מעורר ציפייה ל"פתרון" על ידי מעבר למרווח קונסוננטי.
השימוש בטריטון בימי הביניים המאוחרים וברנסאנס היה נדיר. המלחין האוסטרי יוהאן יוזף פוקס, בחיבורו הידוע "גראדוס אד פארנאסום" (1742), המליץ להימנע מכתיבת מוזיקה בה יש מרווח מלודי של טריטון בין שני תווים סמוכים, תוך שהוא מתאר את המרווח בביטוי "diabolus in musica", כלומר "השטן במוזיקה" בלטינית. כיום ישנה טענה רווחת לפיה בימי הביניים נחשב הטריטון ל"מרווח שטני" והשימוש בו נאסר על ידי הכנסייה, אולם ככל הנראה טענה זו נשענת על דברים שהוצאו מהקשרם ואין עדויות התומכות בה.
הטריטון מצוי באופן טבעי בכל ספטאקורד מז'ורי עם ספטימה קטנה (בין הטרצה לספטימה, למשל סי – פה באקורד G7). הצורה הזו רווחת מאוד בתור אקורד הדומיננטה של הסולם ורווחת במיוחד כחלק מקדנצה אותנטית (כלומר, V7 הנפתר ל-I. למשל G7 הנפתר ל-C), במיוחד בג'אז.
ישנם גם שימושים מובהקים בטריטון ביחס לטוניקה. סוג עיקרי של שימוש כזה הוא בהתבסס על המודוס הלידי (ראו לעיל). אחת הדוגמאות המובהקות והפופולריות לכך היא נעימת הפתיחה של סדרת האנימציה משפחת סימפסון. שימושים במודוס הלידי קיימים בסוגות מוזיקליות שונות, ביניהן ג'אז, רוק כבד, הלחנות פסקול, ועוד.
סוג חשוב נוסף של טריטון ביחס לטוניקה הוא הבלו נוט בסולם הבלוז המינורי, אשר בשימוש נרחב בג'אז ובבלוז.
מוזיאון האדם הקדמון
מוזיאון האדם הקדמון הוא מוזיאון פרהיסטורי בקיבוץ מעין ברוך. המוזיאון מכיל אוסף יוצא דופן, בסדר גודל עולמי, של ממצאים פרהיסטוריים מאזור עמק החולה. כל הממצאים נאספו על ידי אמנון אסף שייסד והקים את המוזיאון בשנת 1954. על פי המלצתו של הארכאולוג משה שטקליס, הוכר המוזיאון רשמית כמוזיאון פרהיסטורי ב-1963.
החל מ-2012, אוצר המוזיאון הוא פרופ' גונן שרון מהמכללה האקדמית תל-חי.
אסלאם שיעי
אסלאם שיעי (בערבית: شيعة; תעתיק מדויק: שיעה) הוא הזרם השני בגודלו באסלאם, המונה כ-15% מהמוסלמים בעולם (הזרם הגדול, הסונה, מונה כ-80% מהמוסלמים). השיעים רואים בעלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד ובעלה של פאטמה בתו (שקיבל עליו את האסלאם ראשון או שני אחריו), הח'ליף הרביעי, את יורשו הבלעדי של מוחמד. הם אינם מכירים בשלושת הח'ליפים הראשונים אבו בכר, עומר ועות'מאן.
ייסוד הזרם השיעי מיוחס לבנו של עלי, חוסין, שהוא ו-70 מבני משפחתו נרצחו בעיר כרבלא שבעיראק בשנת 680 על ידי צבא סוני. לזכר הירצחו מציינים השיעים את חג העשוראא ובתוכו את טקס התעזיה בו הם מכים את עצמם עד זוב דם לזכר ייסוריו. בשל ההיסטוריה של רדיפת השיעים בידי הסונים, השקפת העולם השיעית ככלל קודרת ופסימית. משמעות המילה "שיעה" מלשון "סיעה", "פלג", "קבוצה", או בהשאלה מהיהדות, "חסידות".
לשיעים עמוד אמונה שישי, הוולאיה, על החמישה המקובלים באסלאם, והוא האמונה שמנהיג האסלאם (אימאם) חייב להיות מזרע עלי בלבד ולו סמכות בלעדית בקדושה וחולין. השיעים גם מאמינים שבכל דור ודור, ישנו מנהיג שמתווך בין אלוהים לבין המאמינים, ובדור הנוכחי הוא נסתר ועדיין לא התגלה.
לשיעים מספר ערים קדושות בנוסף על מכה ואל-מדינה המקודשות גם אצל הסונים, והחשובות שבהן הן כרבלא ונג'ף שבעיראק ומשהד וקום שבאיראן. בתוך השיעה יש כיתות משנה שונות, שמאמינות בשושלות שונות של אימאמים. בני כת ה-"את'נא עשריה" (או "התריסרים") מצפים לשובו של האימאם ה-12 (שנעלם במאה ה-9) שישוב בתור מהדי באחרית הימים.
התאולוגיה השיעית
התאולוגיה של המוסלמים השיעים, מכילה חמישה עקרונות יסוד אשר עליהם בנויה אמונתם:
שלושת יסודות השיעה
ביסוד הבראאה עומדת שלילה מוחלטת של זכויות הכופרים, והגדרתם כטמאים. הבראאה באה לידי ביטוי גם בכך שהשיעים אוסרים על נישואין עם סונים.
תפוצת השיעה בעולם
השיעים מהווים כ-15% מהעולם המוסלמי, ואוכלוסייתם הוערכה ב-2009 בכ-200 מיליון בני אדם. האוכלוסייה השיעית הגדולה ביותר נמצאת באיראן, בה כ-90% מהאוכלוסייה ולמעלה מ-65 מיליון בני אדם הם שיעים. שיעים מהווים רוב גם בעיראק (65%), בבחריין (70%) ובאזרבייג'ן (85%). אוכלוסיות שיעיות גדולות קיימות בפקיסטן (כ-10% מהאוכלוסייה, כ-20 מיליון איש), בהודו (כ-20 מיליון), בתימן (35%, כ-9 מיליון), בטורקיה (10-15%: 7-11 מיליון) ובאינדונזיה (5 מיליון).
הבדלים בין השיעה והסונה
השיעים מאמינים כי יש אל אחד והוא אינו מוגבל בשום אופן. הם מאמינים כי האל הוא אחד במהותו ובמאפייניו, ולכן הוא אינו מורכב מחלקים (ולפיכך, אין לו צורה או גוף, ומאפייניו אינם נפרדים ממנו), כי הוא יצר כל דבר בעולם וממשיך לחיות את העולם (כלומר, הקיום של כל הדברים הוא הודות לו ורק לו), וכי אותו לבדו צריך לעבוד, וכי כל הטוב והרע בא ממנו. השיעים גם מאמינים כי האל הוא טוב וצדיק, ולכן הוא צודק בשיפוטו. לפי השיעה, האל גומל לטובים ולרעים, והוא אינו יכול לגמול רעה על טובה ולהפך. לבני האדם ניתנה הבחירה בין הטוב והרע, ובחירתם תקבע את עתידם וגורלם. הסונים מחולקים לשתי אסכולות עיקריות ביחס לתווחיד. המועתזילים דומים למדי לשיעה, אך האשערים מאמינים כי לאל יש גוף ולכן גם צורה. הם גם בעלי אמונות שונות ביחס להיבטים אחרים של התווחיד, לדוגמה, הם מאמינים כי האל יכול לגמול רעה על טובה. לפי האשערים, גורלם ועתידם של בני האדם קבוע מראש. רוב המוסלמים הסונים מאמינים שאין לאף מוסלמי את האפשרות או היכולת לחזות או לדמיין את צורתו של האל.
עבור השיעה, הסיפורים והמסורות של מוחמד הם חשובים מאוד. השיעה חולק על הסונה בנושא זה, רק לגבי זה שהשיעה מחלקים בין חבריו הנאמנים של הנביא לבין אלה שהיו חבריו, אך היו פחות נאמנים ונודעו כממציאי סיפורים ואירועים היסטוריים. לפיכך, השיעים מאמינים כי את כל הסיפורים על הנביא יש לבחון בצורה רציונלית, תוך כדי בדיקה של דיוק הסיפור ומקורו. במחקר המודרני נכתב רבות כי ההיסטוריה הרשמית האיסלאמית על מה שנכתב כביכול על ידי מוחמד וממשיכיו, אין לה תימוכין היסטוריים. כן כתב המלומד w. madelung בהרחבה בספרו the succession to muhammad '1977.
תהליך ההיפרדות של השיעה מהזרם העיקרי התרחש עד לשנים הסמוכות למותו של חוסיין בן עלי. תחילת המחלוקת הייתה בעיקרה סביב ירושת ההנהגה. כשעדויות סוניות ושיעיות רבות מוסרות, כי לאחר מות מוחמד, עלי בן אבי טאלב התנגד לתפיסת השלטון על ידי אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ועות'מאן בן עפאן. שכן לפי המסורת השיעית (חדית'ים שונים) עלי בן אבי טאלב יועד על ידי מוחמד עוד בחייו לרשת את ההנהגה לאחר מותו. לפי העדויות הסוניות, השם "סונה" נכנס לשימוש לראשונה תחת המנהיגות האומאיית, על ידי אבן אבי סופיאן. בכל מקרה, לשתי הקבוצות יש הגדרות וטענות שונות לגבי האסלאם, ולכן ניתן לראות אותן כשתי קבוצות שונות כבר מההתחלה.
יש הטוענים, כי השיעים מייחסים לאימאמים דרגה של אלוהות, מכיוון שהם מחשיבים אותם כמושלמים ובעלי כוח נבואי. אך השיעים אינם רואים את הכוח הזה כאלוהי, אלא כתלוי ברצונו של האל.
הרקע לקרע בין השיעה והסונה, לפי השיעה
השיעים טוענים, כי ירושת ההנהגה הייתה צריכה ללכת לקרוב המשפחה הקרוב ביותר משפחתית למוחמד, שכן גם לפני מותו הנביא מוחמד הכריז על עלי כמנהיג הבא שנבחר בידי האל. אך לאחר מותו של הנביא ב-632, יתר מאמיניו לא כיבדו זאת והחל מאבק על הירושה. קבוצה אחת, חסידיו של עלי, קיבלה את דבר מוחמד, אך אנשים אחרים בעלי השפעה לא קיבלו אותו (ביניהם אבו בכר, עומר אבן אל-ח'טאב, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח וקבוצת "אנסאר") והחליטו לבחור מנהיג מביניהם ללא התייעצות עם יתר המוסלמים כולל עלי (סוג של בחירה פרלמנטרית, במקום ירושה לפי משפחה או מונרכיה). לדעת השיעים, הם הכריחו את המוסלמים האחרים לקבל את בחירתם באבו בכר. במאבק זה נהרגה בתו של מוחמד, פאטמה (אשתו של עלי) כשעומר אבן אל-ח'טאב, הח'ליפה השני, התקיף את ביתה על מנת להכניע את עלי. מנקודה זו החל הדיכוי של משפחת הנביא וחסידיהם (כלומר, השיעים), נמשך לאורך השנים במדינות הסוניות, ונמשך אף היום. השיעי מאמין כי דיכוי זה, יחד עם שחיתותו של העולם, יסתיים כאשר יופיע האימאם השנים עשר, מוחמד אל-מהדי.