cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילמוש בק (צייר)
ביוגרפיה
וילמוש בק נולד במשפחה יהודית כבנו של הסוחר מוריץ בק ואחיו הצעיר של המשורר קארוי בק (שאמנם ידע הונגרית היטב, אך כתב בגרמנית). לאחר שעבר לפשט עם הוריו מהעיר באיה (בדרום המישור הגדול), למד בבית הספר למסחר ביבנקו (Bibanco); עם זאת, כשנטה יותר לציור, אביו שלח אותו לווינה בשנת 1837.
כצייר
שם הקדיש מספר שנים ללימודי ציור. תחילה אצל הצייר ההונגרי-יהודי טיוודאר אלקוניה (מקודם שמו היה הרמן כהן) (Alconiére) לאחר מכן אצל הצייר האוסטרי פרנץ איבל (Eybl) באקדמיה. הוא היה צייר דיוקנאות של עולם "שופטי השולחן" (Táblabíró) שהלך ודעך מתחילת המאה ה-19 (שופט שולחן היה שמו בהונגריה של שופט שהיה בסמכותו לשפוט את בני האצולה. במאה ה -19 אבדו בהדרגה הזכויות המיוחדות של שופט השולחן; בשנת 1870 בוטל המשרד והתואר). כבר בתקופת לימודיו שלח תמונות לתערוכות אמנים בפשט (1842, 1844, 1846) גם דיוקנאות וגם אחרות כמו "הנח בבית המרזח" (Pihenő a korcsmában), "אודליסק" (Odalszk).
כעיתונאי
לאחר מכן שב לפשט, ופרסם בשנת 1846 עמוד שער שכותרתו Der Zeitgeist, שהיה כתב העת ההומוריסטי הראשון מסוגו בהונגריה ואף בכל האימפריה האוסטרית. הוא היה גם המאייר והקריקטוריסט של כתב העת. בשנת 1849 עבר לווינה, ובשיתוף פעולה עם שאנדור אנגלנדר, ערך את ה"קאריווארי", "מוזיקת החתולים הווינאית" (Charivari). זה היה כתב עת אוסטרי שהופיע לראשונה ב־9 ביוני 1848 ובפעם האחרונה ב־26 באוקטובר 1848. בשל כך האוסטרים שפטו והרשיעו אותו. לאחר חודשיים מאסר שוחרר ב-17 בפברואר שנת 1850. הוא אמנם שוחרר בווינה, אך גורש לפשט. הוא חי בפשט אחרי זה עד מותו, למעט מעט זמן ששהה בגרמניה ובמשך הזמן הזה נאבק במחלה ממארת מתמשכת. הוא היה כתב ועמית המערכת של Eulenspiegel (אוילנשפיגל) שהיה כבר אז עיתון סאטירי הומוריסטי ושמו נבע המסיפור על הלץ טיל אוילנשפיגל (כתב עת בשם דומה הופיע גם במאה ה-20) וכן ערך את העיתון הגרמני Laczikonyha; בנוסף, עבד במרבית העיתונים וכתבי העת הגרמניים והאוסטרים ההיתוליים, כתב סיפורים קצרים ופיקח על עסקיו של אביו שהיה חולה במשך שנים. אשתו הייתה יוליאנה רייסנר.
בספרות עבד תחת השם וילי בק.
דגל נובה סקוטיה
דגל פרובינציית נובה סקוטיה מבוסס על סמל הפרובינציה, המוצג במרכזו של רקע לבן ועל צלב אלכסוני כחול. דגל זה מהווה היפוך של דגל סקוטלנד בו מוצג צלב אנדראס הקדוש בצבע לבן על רקע של שדה כחול. סמל נובה סקוטיה מתבסס על סמל האבירים של סקוטלנד - מגן מוזהב במרכזו אריה אדום, המקושט בפרח האירוס (fleur de lis).
לשניב
היסטוריה
הכפר הוקם בשנת 1471. במאה ה-17 נמכר הכפר ללוחם והאציל הפולני סטניסלב קונייצפולסקי. בשנים 1918 - 1939 היה הכפר במחוז טרנופול בפולין והיה במעמד עיר בעלת זכויות מגדבורג. בשנת 1921 התגוררו בכפר 1,472 תושבים, רובם קתולים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, כבשה ברית המועצות את הכפר. ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות, כבשו הגרמנים את הכפר.
בשנת 1944 שבו וכבשו הסובייטים את הכפר. בתקופת השלטון הקומוניסטי התקיימה בכפר חווה קולקטיבית ובה משק חי וכן גידולי דגנים.
יהודים
היהודים התיישבו לראשונה בכפר במהלך המאה ה-17. תחילה היו כפופים לקהילת ברודי, ובמהלך המאה ה-18 הפכו לקהילה עצמאית. הקהילה גדלה כך שב-1880 נמנו בה כ-700 יהודים שהיו כשליש מהאוכלוסייה, וב-1911 נמנו כ-800 יהודים.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה עזבו יהודים רבים את הכפר, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-180 יהודים שהיו כעשרה אחוזים בלבד. ב-1937 היו בכפר התפרעויות אנטישמיות.
עם הפלישה הגרמנית ביוני 1941 רצחו הגרמנים מספר יהודים בכפר ובוצעו נגד היהודים בכלל החרמת רכוש וגזירות נוספות.
בנובמבר 1942 הקימו הגרמנים בכפר גטו ובו ריכזו גם כמה עשרות יהודים מכפרי הסביבה. באפריל 1943 גורשו יהודי הגטו לגטו ברודי.
נשיקה צרפתית
מחלות כגון הצטננות, שפעת, דלקת קרום המוח והרפס שפתיים עלולות לעבור דרך נשיקה צרפתית.
בית הכרם
בית הכרם היא שכונה ותיקה במערב העיר ירושלים. בצפון גובלת השכונה בשכונת קריית משה, במערב בשכונת יפה נוף ויער ירושלים ובשדרות הרצל, בדרום ברמת בית הכרם ובמזרח בדרך בגין וגבעת רם. השכונה קרויה על שם בית הכרם המקראית, אשר סברו כי שכנה באזור עין כרם של ימינו, אלא שמאתר נמוך זה לא סביר שהשיאו משואות כמתואר בספר ירמיהו (להלן). יישוב מקראי זה מוזכר לראשונה בספר ירמיה (ו', א'):, ומאוחר יותר בימי שיבת ציון בספר נחמיה (ג‘, י"ד):.
חלק ממייסדי השכונה התגוררו קודם לבנייתה במרכזה של ירושלים, באזור בו בשנות האלפיים נמצא רחוב הלל. אזור זה כונה אז גם בשם "בית הכרם", על שם העצים והגנים שהקיפו אותו. ייתכן כי שם זה נדד עימם כאשר התיישבו בשכונה החדשה.
הקמת השכונה
בשנת 1920 התאגדו מייסדי השכונה, אנשי העלייה השנייה שעלו ממזרח אירופה וממרכזה וילידי הארץ, ב"אגודת בוני בית". את שם השכונה הציע קדיש סילמן. כעבור שנה רכשו המייסדים, בסיוע הכשרת הישוב, 280 דונם ממערב לירושלים מידי הכנסייה היוונית האורתודוקסית. 148 חברי העמותה ביקשו להקים במקום שכונת גנים. השכונה, בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן, הותאמה לכיפה שעליה הוקמה. התוכנית כללה שדרת גנים ראשית שחצתה את השכונה מצפון לדרום, ורחובות השכונה הסתעפו ממנה. אבן פינה לשכונה הונחה ביולי 1922 משפחת שלאין היו החלוצים הראשונים להתיישב בשכונה.
עקרונות "אגודת בוני בית" דגלו בקניית האדמות מכספם הפרטי של חברי העמותה ולא בסיוע מימון ציבורי, בעבודה עברית וברכישת מגרשים גדולים (בין דונם וחצי לשני דונם), מה שהיה לא מקובל בירושלים של אותם ימים. חלק מהמשפחות הקימו משקי עזר בחצרותיהן הגדולות. קיימת טענה כאילו בשל אופייה החילוני של השכונה, נקבע בתקנון הראשוני שלה כי לא יוקם בה בית כנסת. לטענה זו מעולם לא נמצאו סימוכין בכתובים. בתקנות השכונה כתוב: "הוועד, שעליו להשתדל בתחלת יסוד השכונה בדבר הקמת הבינינים הציבוריים הדרושים לכל שכונה עברית, מחויב לסמן את המגרשים הדרושים בשביל הבנינים הצבוריים לפני חלוקת המגרשים בין החברים". אין התייחסות מפורשת לבית כנסת אך גם אין התנגדות ואולי במילים: הדרושים לכל שכונה עברית יש רמז לבית כנסת. אחד היוזמים להקמת בית הכנסת, חנינא מזרחי, "עם הקמת הבתים הראשונים במקום רחפה השאלה הראשונה באווירה של בית הכרם: 'היכן נערוך את תפילותינו בשבתות, בחגים ובימים הנוראים המממשים ובאים'? ... עוד באותו שבוע שכרו חדר באחד הבתים שבמרכז רחוב החלוץ, השיגו ספר תורה בהשאלה וארון קטן ומשומש ששמש רבות לארון הקדש ובית הכנסת הראשון הוקם באמצעים דלים בשכונתנו החדשה." כעבור מספר שנים בהן נדד בית הכנסת מבית לבית ולצריף בשכונה, נקבע מקומו הקבוע בבניין בית המדרש למורים העברי. בשנת תרפ"ט בימי המאורעות, התבצרו תושבי השכונה בבניין בית המדרש והחלו להתפלל באולם שנבנה לשם בית כנסת עוד לפני שנשלמה בנייתו מבפנים, ללא טיח ורצפה. כיום קיימים בשכונה מספר בתי כנסת, כאשר בית הכנסת המרכזי של השכונה נמצא במרכזה, ברחוב בית הכרם.
מבין 148 חברי האגודה, רק 105 בנו בשכונה את בתיהם בתקופת המנדט הבריטי. עד שנת 1924 כבר הוקמו 29 בתים בשכונה, ובשנת 1927 כבר קפץ המספר ל-67 בתים. חלק מהבתים נבנו על ידי "המשרד לעבודות ציבוריות", שברבות הימים הפך לחברת סולל בונה. כך הייתה שכונת בית הכרם לפרויקט הראשון של החברה.
אף ביאליק התעתד לבנות בשכונה בית אך הסתפק בנטיעת חורשה על מגרשו. מקצת עצי "חורשת ביאליק" עודם נמצאים בפינת הרחובות ביאליק והמייסדים. ליד חורשת ביאליק שכנו בתיהם של המורים המייסדים חיים שלי ויהודה דביר (דבוסיס). במרכז השכונה נבנה "בית המדרש למורים העברי", הוא הסמינר למורים מייסודו של דוד ילין, שמשמש עד היום כמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
עם הקמתה נקראה בית הכרם "שכונת המופ"סים", כיוון שמייסדיה ותושביה הראשונים היו ברובם מורים, פקידים וסופרים בני המעמד הבינוני.
בתקופת המנדט הבריטי
בשעה שנבנתה הייתה בית הכרם מבודדת מלב העיר (בדומה לתלפיות ומקור חיים), ובקרבתה שכנו כפרים ערביים כדוגמת דיר יאסין ועין כרם. הצורך לקישור השכונה לירושלים היווה את תחילתה של התחבורה הציבורית באזור, ואת תחילתו של קואופרטיב "המקשר", שפעל בירושלים עד 1967.
בשל מיקומה בקרבת כפרים ערביים ובידודה מירושלים, סבלה השכונה בשנותיה הראשונות מבעיות ביטחוניות. ראשיתן עוד בתביעתו של הוואקף המוסלמי לבעלות על אדמות השכונה עם רכישתן על ידי "אגודת בוני בית", מה שהתבטא בהפגנות שהפריעו להקמת השכונה. בנוסף, היו גנבות בשכונה והתנפלויות מזדמנות על אנשים בודדים. בתקופת המאורעות הותקפה השכונה בידי הכפרים השכנים. בשל כך הוקמה על גג הסמינר למורים עמדת שמירה, ממנה הבריחו ביריות את הערבים שהגיעו מכיוון דיר יאסין. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוקמו עמדות הגנה בכמה מבתיה הקיצונים של השכונה. למרות זאת, היו דמי השכירות בשכונה גבוהים יחסית לשכונות אחרות בפריפריה של ירושלים.
עם קום המדינה, ביקשו תושבי השכונה להשאירה כשכונה עצמאית וכחלק ממועצה אזורית שתכלול את כל השכונות העצמאיות במערב ירושלים. אולם שר הפנים משה חיים שפירא מינה, בעקבות דרישת ראש עיריית ירושלים דניאל אוסטר לספח את בית הכרם ושכנותיה לירושלים, ועדת חקירה של משרד הפנים. בעקבות המלצות הוועדה סיפח השר שפירא ב-21 בספטמבר 1949 את בית הכרם לירושלים בצו הרחבת הגבולות המוניציפליים של ירושלים, ובית הכרם הפכה להיות שכונה במבואותיה המערביים של העיר. ברבות השנים השתנו פני אזורים אחדים של השכונה, היא התרחבה ונבנו בה גם בתי קומות רבים.
בשנות ה-2000
בסוף העשור השני של המאה ה-21, שומרת בית הכרם על מעמדה כאחת השכונות המבוקשות והיוקרתיות ביותר בירושלים. על אף ההתפתחות האורבנית של ירושלים ומיקומה המרכזי, היא נותרה שכונה שקטה, בעלת בניינים נמוכים. בשל הביקוש הרב למגורים בשכונה, הוקמו סביבה שכונות לוויין יוקרתיות כיפה נוף ורמת בית הכרם, המהוות יחדיו את שכונת בית הכרם רבתי. בשכונות אלה מתגוררים כ-20,000 איש, רובם חילונים. אוכלוסיית השכונה ברמה סוציו-כלכלית גבוהה. בין תושביה נמנו ראשי הממשלה מנחם בגין, בנימין נתניהו ואהוד אולמרט. נשיא המדינה רובי ריבלין, השר וחבר הכנסת לשעבר בני בגין וראש עיריית ירושלים לשעבר ניר ברקת הם תושבי השכונה.
החינוך בשכונה נחשב לאיכותי והיוקרתי ביותר בעיר. בשכונה 25 גני ילדים ופעוטונים, ארבעה בתי ספר יסודיים ושלושה בתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים (ביניהם התיכון ליד האוניברסיטה ותיכון זיו). למרות אופייה החילוני של השכונה נמצאים בה גם בתי כנסת רבים. בשכונה נמצאת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. בשכנות לה נמצאים מכללת עזריאלי להנדסה וקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בבית הכרם פועל גם שבט בית הכרם של תנועת הצופים מאז 1957. הוא השבט הגדול ביותר בהנהגת ציון.
הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שנחנך ב-2011, עובר בבית הכרם בין הר הרצל ובין קריית משה, דרך מספר תחנות לאורך שדרות הרצל.
בספטמבר 2014, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז ירושלים החליטה להפקיד להתנגדויות הציבור את תוכנית המתאר החדשה לשכונה. תוכנית זו מאפשרת תוספת יחידות דיור לשכונה בהיקף של 1,400 יחידות דיור באמצעות פינוי בינוי, תמ"א 38 ובינוי של מבנים חדשים בגובה של עד 20 קומות. תושבי בית הכרם, החוששים מעומסים על תשתיות התחבורה ומפגיעה באופי הירוק של השכונה, פותחו במאבק נגד תוכנית המתאר.
ביולי 2017 אישרה, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה הריסה של ארבעה בנייני מגורים שבהם 154 יחידות דיור ברחוב הארזים, במקומם ייבנו 401 יחידות דיור בשישה בניינים בני חמש קומות ושבעה מגדלים בני 10–19 קומות. באוקטובר 2019, החליטה הוועדה המחוזית ירושלים לקדם תוכנית להקמת מתחם מגורים על עתודת הבנייה האחרונה בשכונה, במסגרת התוכנית יוקמו שני מבני מגורים בגובה 14 קומות, בהם 100 יחידות דיור, שטח ציבורי וחניון ציבורי.
בית הוועד הישן
שלוש שנים לאחר תחילת הקמתה של השכונה, בשנת 1925, הונחה אבן הפינה למבנה ציבורי ברחוב החלוץ, שהיה אמור לשמש כגן-ילדים ובית-ספר. עד מהרה הפך הבניין למרכז חיי החברה בשכונה, ובו שכנו משרדי ועד השכונה והתקיימו בו חוגים, הרצאות, טקסים, ועוד. בנוסף, שימש המבנה לחלוקת דואר, אירוח מבקרים בשכונה, ואף לחלוקת מזון ודלק בזמן המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
עם קום המדינה, כאשר סופחה בית הכרם לירושלים, הפסיק ועד השכונה את פעולתו. בתחילת שנות ה-50 נמסר הטיפול במבנה לעירייה, שהפעילה בו גן ילדים וצרכניה.
בשנת 1988 החליטה העירייה להרוס את המבנה הישן. תושבי השכונה, שהתנגדו להרס מבנה היסטורי זה, שהיה גאוות השכונה, הקימו את "עמותת בית הוועד הישן", שקראה להקים במבנה מוזיאון לתולדות השכונה במקום להורסו. מאבקם של התושבים הצליח, והמבנה שופץ ונחנך ב-1990. כיום מפעיל המתנ"ס השכונתי את בית הוועד והוא משמש כמרכז תרבות, מועדון לוותיקי השכונה, מוזיאון לתולדות שכונת בית הכרם ומרכז לאירועים של התושבים. כמו כן במקום פועלת קהילת "אחווה בכרם", המקיימת פעילויות תרבות ואירועים חברתיים.
בקרבת בית הוועד ניצבת אנדרטה לבני השכונה שנפלו במלחמת העצמאות.
כיום לאחר סגירת גן הילדים, פועל במקום בית קפה ובר קואופרטיבי בשם "בית הוועד".
יאיר בר-קול
יאיר בר-קול (נולד ב-22 באפריל 1938) הוא מנהל מערכות הדרכה וחינוך. מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ובמערכת החינוך וכיהן כיו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי. בר-קול מפרסם מאמרים בנושאי מינהל תקין, אתיקה שלטונית, שירות המדינה, ביקורת המדינה וחינוך, בעיקר בעיתונים "TheMarker" ו"מעריב". הוא חבר הנהלת תנועת אומ"ץ ופעיל ב"ארגון יוצאי מרכז אירופה".
ביוגרפיה
בר-קול היה ממעצבי תוכניות ההדרכה במקצועות המינהל והתוכניות לפיתוח מנהלים והסגל הבכיר בשירות המדינה. בשנים 1970–1975 שימש כממונה על הדרכה, תכנון וארגון במשרד האוצר. מ-1975 עד 1991 כיהן בנציבות שירות המדינה כממונה על ההדרכה וההשכלה וכחבר הנהלת הנציבות, ובחלק מתקופה זו גם כמנהל בית-הספר המרכזי למינהל וכמנהל המכון לפיתוח הסגל הבכיר. לאחר מכן מילא את תפקיד מנהל המרכזים הפדגוגיים במשרד החינוך, עד שנת 2001, אז עבר לכהן כמנכ"ל המרכז לקידום מערכות חינוך מקבוצת "רכס", עד שנת 2003. במקביל שימש בשנים 1989–2012 כראש מטה ההדרכה של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
בשנת 2002 נבחר ליו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי, שהיה בין מייסדיה, ובשנים 2005 ו-2008 נבחר לשתי קדנציות נוספות ומילא תפקיד זה עד תחילת 2013.
בר-קול היה חבר בצוותי חשיבה ובוועדות ממשלתיות ומילא תפקידים ציבוריים שונים. בין השאר כיהן כיו"ר ועדת ההשתלמות המרכזית בנציבות שירות המדינה, חבר המועצה המרכזית לשיפור השירות לציבור בנציבות וראש מטה ההדרכה, יו"ר קרן השתלמות לאקדמאים במדעי החברה והרוח, מייסד ויו"ר אלומ"א – אגודה להדרכה ולפיתוח משאבי אנוש, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול (המי"ל) בירושלים, חבר הנהלת ההתאגדות לחינוך מבוגרים, יו"ר מועצת המערכת של העיתון "מבט לחינוך" ושל מועצת המערכת של "הפורום" – עיתון מנהלי בתי הספר בישראל, ויו"ר פורום הסגל הבכיר בירושלים. בר-קול ייצג את עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי בישיבות ועדות הכנסת העוסקות בנושאים הנכללים במטרות ובפעולות העמותה וכיהן כנציג ציבור במכרזים למשרות בשירות המדינה.
ב-2005, במלאת 80 שנה לשכונת נחלת יצחק, בה נולד וגדל, פרסם לקט מושגים ושמות מזווית אישית על "נחלת יצחק בשנות ה-40 וה-50".
בר-קול היה נשוי לאסתר ממנה נולדו לו שני ילדים. לאחר פטירתה בשנת 1980 נישא בר-קול לרותי רון, מנתחת מערכות בכירה ב שנפטרה ב-2021 וגם ממנה נולדו לו שני ילדים.
Easy (שיר של קמילה קביו)
Easy (באנגלית: קל) הוא שיר של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו מתוך אלבום האולפן השני שלה, Romance. הוא יצא כסינגל הרביעי מהאלבום ב-11 באוקטובר 2019. קביו כתבה את השיר יחד עם ג'סטין טרנטר והמפיקים שלו ג'ון היל, לואי בל, פרנק דוקס, קרטר לנג ווסטן וויס. השיר נכנס למצעדים השבועיים בכמה מדינות, כולל אוסטרליה, קנדה, בריטניה, סלובקיה ואירלנד. אף על פי שהוא לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100 האמריקני, הוא הופיע לראשונה במקום העשירי במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע וכתיבה
קביו הודיעה על יציאתו לאור של השיר ב-9 באוקטובר 2019, דרך חשבונות המדיה החברתית שלה.
לאורך כל השיר ניתן לשמוע את קביו המתייחסת לחוסר הביטחון והדברים הרבים שהיא לא אוהבת בעצמה, כמו חשיבה יתר על המידה עד כדי הריסה, "השיניים העקומות" שלה וסימני המתיחה בירכיים. השיר מספר כיצד בן זוגה עזר לה לאהוב את עצמה ולמצוא אהבה אמיתית לראשונה.
הופעות חיות
קביו ביצעה את השיר בשידור חי לראשונה בסאטרדיי נייט לייב ב-12 באוקטובר 2019. היא גם ביצעה את השיר עם סינגלים אחרים מהאלבום באירוע של Apple Music בנובמבר 2019. ב-8 בדצמבר, קביו ביצע את השיר בתוכנית האירוח של מיכאל מקינטייר.
איכות אלומת לייזר
בתחום הלייזרים, איכות אלומת הלייזר מתבטאת במאפיין או פרמטר מספרי הקובע את האופן בו מתפשטת אלומת הלייזר במרחב. במילים אחרות, איכות האלומה קובעת מה יהיה קוטר האלומה לאחר שתתקדם מרחק מסוים, ולאיזה קוטר ניתן למקד את האלומה בעזרת עדשה.
זיגמן היה הראשון שהציע לאפיין את איכות אלומת לייזר על ידי פרמטר הניתן למדידה ואינו תלוי באורך הגל, כך שהוא מאפשר השוואה בין אלומות לייזר שונות. הפרמטר נקרא 2 M (אם בריבוע), והוא קשור קשר הדוק למונח מכפלת  האלומה. בעוד שפרמטר M 2 אינו מפרט את המאפיינים המרחביים של האלומה, הוא מצביע עד כמה האלומה קרובה להיות קרן גאוסיאנית במצב בסיסי. כמו כן, הפרמטר קובע את גודל האלומה במוקד עבור אלומות פשוטות או רגילות. M 2 יכול גם לתת מדד לעיוותי קרניים כתוצאה, למשל, מעדשתיות תרמית בתוך התווך הפעיל של מגבר לייזר.
יש כמה מגבלות לפרמטר M 2 כערך איכות פשוט. קשה למדוד את הפרמטר במדויק וגורמים כמו רעשי רקע יכולים ליצור טעויות גדולות ב- M 2. לאלומות שעיקר עוצמתן אינו במרכז האלומה אלא בקצותיה יש M 2 גדול הרבה יותר ממה שניתן היה לצפות בתיאוריה. בנוסף, לאלומה אידיאלית שהחתך שלה דמוי מגבעת יש M 2 אינסופי, בעוד שמעשית כל אלומה דמוית מגבעת שניתנת למימוש פיזי אינה מתנהגת כאילו פרמטר ה-M 2 הוא אינסופי. עבור קרן Bessel טהורה, אי אפשר אפילו לחשב את M 2.
ההגדרה של "איכות" תלויה גם ביישום. בעוד שקרן גאוסית (M 2 קרוב לאחד) היא מיטבית ליישומים רבים, ליישומים אחרים נדרשת חלוקה אחידה של עוצמה דמוית מגבעת. דוגמה לכך היא ניתוח לייזר.
הספק בתוך דלי ויחס Strehl הם שני ניסיונות נוספים להגדרת איכות האלומה. בשתי השיטות הללו משתמשים במד חתך אלומת לייזר כדי למדוד כמה הספק או אנרגיה מועברים על פני השטח הנבדק. אין המרה פשוטה בין M 2, הספק בתוך דלי, ויחס Strehl.
הגדרת M 2
המשוואה עבור התבדרות אלומה גאוסיאנית TEM00 המתקדמת במרחב החופשי ללא מיקוד נתונה ע"י
כאשר D 00 הוא הקוטר של מותן האלומה במקום בו האלומה מקבילה, Θ 00   היא הזווית המלאה של ההתבדרות ו- λ הוא אורך הגל. אלומה מסדר גבוה יותר או אלומה רבת אופנים המכילה מספר סדרים מתחילה ממותן אלומה D 0 וזווית פתיחה מליאה  Θ 0 ,וההתבדרות נשלטת על ידי המשוואה הבאה:
M 2 גדול מ -1 ומכונה " יחס התפשטות אלומה" בתקן ISO 11146. כאשר ממקדים אלומת לייזר גאוסיאנית, קוטר הכתם במוקד נתון על ידי
כאשר d 00 הוא קוטר האלומה במוקד, f הוא אורך המוקד של עדשת המיקוד, ו- D 00 הוא המותן של אלומת הכניסה המוצב אורך מוקד אחד מהעדשה כפי שמוצג באיור. לעומת זאת, באלומה רבת אופנים מתקיים במוקד
מדידת M 2
תקן ISO / DIS 11146 קובע כי כי יש לחשב את M 2 מסדרת מדידות כפי שמוצג באיור שלהלן. M 2 נמדד על אלומות אמיתיות על ידי מיקוד האלומה בעזרת עדשה ומדידת מאפייני מותן האלומה בתלות במרחק. ניתן לבצע מדידות אלה באמצעות מאפיין חתך אלומת לייזר. המדידות המרובות מבטיחות שנמצא קוטר האלומה המזערי ומאפשרות "התאמת עקומה" המשפרת את דיוק החישוב על ידי צמצום שגיאת המדידה.
החוק למאבק ב-BDS
החוק למאבק ב-BDS (באנגלית: Combating BDS Act) היא הצעת חוק נגד ה-BDS שהתקבלה על ידי הסנאט של ארצות הברית בקונגרס ה-116 שנועדה להתמודד עם הקריאה של תנועת ה-BDS לחרם, מניעת השקעות ועיצומים נגד ישראל.
הצעת החוק הוגשה בינואר 2019 ביום הראשון של המושב ה-116 של הקונגרס, יחד עם עוד שלוש הצעות חוק הקשורות למזרח התיכון, שלא היו שנויות במחלוקת. את ההצעה הגישו ארבעה סנאטורים רפובליקנים: מרקו רוביו (פלורידה) היה המציע הראשיף והמציעים השותפים היו ג'ים ריש (איידהו), קורי גרדנר, (קולורדו), ומיץ' מקונל, (קנטקי).
שבוע לאחר שהחבילה הוצגה בסנאט, בלמו הדמוקרטים את התקדמותה. ב-5 בפברואר 2020, היא התקבלה בסנאט ברוב של 77 מול 23, כאשר 22 דמוקרטים וראנד פול הרפובליקני הצביעו נגדה.
טענות לבעיות בחופש הביטוי
הצעת החוק ספגה ביקורת ממספר גורמים בטענה שחרמות כלכליים מוגנים על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, וכמה מבקרים טענו כי הצעת החוק אינה חוקתית. בין מבקריו היו רבקה וילקומרסון, מנכ"לית קול יהודי לשלום, המועמד העצמאי לנשיאות ברני סנדרס, הסנאטור הרפובליקני מקנטקי ראנד פול, חברת בית הנבחרים רשידה טליב, הקבוצה האנטי-מלחמתית קוד ורוד, ג'יי סטריט והאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
פול אף נשא נאום בסנאט והסביר את התנגדותו להצעת החוק.
אורות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
למבת' (רובע)
רובע לֶמְבֶת' של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Lambeth, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא בדרום מרכז העיר.
היסטוריה
רובע למבת' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של למבת' וחלק מהרובע המטרופוליני של וונדסוורת' (הכולל את סטריטהאם וקלפהאם).
גאוגרפיה
צורתו של רובע למבת' ארוכה וצרה. רוחבו של הרובע כ-4.5 ק"מ ואורכו כ-10.5 ק"מ. אין ברובע מרכז עירוני, וחלקי הרובע שונים מאוד זה מזה. אזורי המסחר העיקריים של הרובע נמצאים (לפי גודלם) בסטריטהאם, בבריקסטון, בווקסהול ובקלפהאם.
חלקו הצפוני של הרובע נמצא בלונדון המרכזית וכולל את המחוזות למבת' וסאות' בנק המהווים אתרי תיירות פופולריים. בחלקיו הדרומיים של הרובע מצויים אזורי מגורים פרווריים הכוללים את המחוזות העירוניים ג'יפסי היל (Gipsy Hill), טולס היל (Tulse Hill), מערב דליץ' (West Dulwich) ומערב נורווד (West Norwood).
במרכז הרובע מצויים הרבעים העירוניים בריקסטון (Brixton) וגבעת בריקסטון (Brixton Hill), קלפהאם (Clapham) ופארק קלפהאם (Clapham Park), גבעת הרן (Herne Hill), סטוקוול (Stockwell), קנינגטון (Kennington), ווקסהול (Vauxhall) ואזור דרום למבת'.
אוכלוסין
על פי המפקד שנערך בשנת 2001, ברובע 266,169 תושבים מהם 62% לבנים, 12% שחורים ממוצא קריבית ו-12% שחורים ממוצא אפריקאי.
37% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים שבבעלותם.
ברובע למבת' צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין רבעי מרכז לונדון. ברובע שיעור אבטלה גבוה וכן שיעור פשיעה גבוה.
ממשל מקומי ופוליטיקה
ראש עיריית הרובע לשנים 2007–2008 הוא חבר המועצה אנדרו גיבסון (ממחוז בחירה ג'יפסי היל). מאז שנת 1994 נבחר ראש העירייה פה אחד מבין חברי המועצה, כאשר בכל בחירות מציעה מפלגה אחרת מועמד (ברוטציה).
בראש מועצת הרובע עומדת מנהלה של חברי מועצה נבחרים (כיום כולם חברי מפלגת הלייבור ובראשם חבר המועצה סיב ריד) המנהלת את הרובע.
תוצאות הבחירות למועצת הרובע
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור הבחירה של דליץ' ומערב נורווד (Dulwich and West Norwood) שחלקו נופל בשטח רובע סאת'ק, אזור הבחירה סטריהאם (Streatham) ואזור הבחירה ווקסהול (Vauxhall).
תחבורה
מספר גשרים מקשרים בין הרובע לרובע וסטמינסטר המצוי מעברו השני של נהר התמזה: גשר ווטרלו, גשר הנגרפורד, גשר למבת', גשר וסטמינסטר וגשר ווקסהול.
ברובע מצויות תחנות רכבת רבות בהן התחנות: בריקסטון (Brixton), קלפהאם היי סטריט (Clapham High Street), ג'יפסי היל (Gipsy Hill), הרן היל (Herne Hill), לאובורו ג'נקשן (Loughborough Junction), סטריטהאם (Streatham), סטריטהאם קומון (Streatham Common), סטריטהאם היל (Streatham Hill), טולס היל (Tulse Hill), ווקסהול (Vauxhall), ווטרלו (Waterloo), וונדסוורת' (Wandsworth Road), ווסט נורווד (West Norwood), איסטפילדס (Eastfields).
תרבות ואמנות
ברובע פועלים התיאטרון המלכותי הלאומי של בריטניה ותיאטרון אולד ויק. בדרום הרובע פועל תיאטרון דרום לונדון.
אתרים בעלי חשיבות
אזור הסאות' בנק שברובע הוא אתר תיירות פופולרי הכולל את בניין מועצת לונדון רבתי (בניין המחוז), התיאטרון הלאומי המלכותי, אולם הפסטיבלים המלכותי, וכן את הלונדון איי וגלריית היווארד.
ברובע מצויים מגדל אוקסו, בית החולים סנט תומאס, ארמון למבת', שוק בריקסטון, המוזיאון להיסטוריה של הגנים ומוזיאון פלורנס נייטינגייל.
ערים תאומות
לרובע המטרופוליני של למבת' שקדם לרובע הנוכחי, וכן לרובע הנוכחי ערים תאומות ובהן:
בולגריה באירוויזיון
בולגריה נטלה חלק באירוויזיון כ-14 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2005 ונעדרה מהתחרות ארבע פעמים ב-2014, 2015, 2019 ו-2023.
הישגים
בולגריה השתתפה באירוויזיון לראשונה בשנת 2005 בתחרות שנערכה בקייב. להקת הג'אז "קפה" ייצגה אותה בתחרות עם השיר "Lorraine" ("לוריין"). השיר קיבל 49 נקודות והוא סיים את התחרות במקום ה-19 בשלב חצי הגמר. לאירוויזיון 2006 שנערך באתונה שלחה בולגריה את הזמרת מריאנה פופובה עם השיר "Let Me Cry" ("תן לי לבכות"). השיר לא העפיל לשלב הגמר, והוא סיים את התחרות במקום ה-17 בשלב חצי הגמר.
לאירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה שלחה בולגריה את הזמר קראסימיר אברמוב עם השיר "Illusion" ("אשליה"), שיר בסגנון פופ-אופרה. בולגריה כשלה שוב להעפיל לשלב הגמר והיא סיימה את התחרות במקום ה-16 בשלב חצי הגמר. לאירוויזיון 2010 שלחה בולגריה את הזמר מירו עם השיר "Ангел си ти" ("את מלאך") בשפה הבולגרית, לראשונה מאז שנת 2007. אולם לבסוף החליטה בולגריה שחלק מן השיר יבוצע גם באנגלית. בולגריה שוב כשלה להעפיל לשלב הגמר והיא סיימה במקום ה-15 בשלב חצי הגמר.
בולגריה מדורגת במקום ה-37 ברשימת המדינות המצליחות ביותר באירוויזיון, מתוך 51 מדינות שלקחו חלק בתחרות.
בשנת 2017 שלחה בולגריה את הזמר קריסטיאן קוסטוב עם השיר "Beautiful Mess" ("בלגן יפה") שהיה כולו באנגלית. השיר הגיע למקום השני בגמר עם 615 נקודות שזה הניקוד הכי גבוה שבולגריה השיגה באירוויזיון. בחצי הגמר בולגריה הגיעה למקום הראשון.
בסילוזאורוס
בסילוזאורוס (שם מדעי: Basilosaurus; משמעות השם "לטאה מלכותית" למרות שמדובר ביונק) הוא סוג של לווייתן נכחד שחי בתקופת האאוקן.
מאפיינים
מאובניו של יונק זה נמצאו בירדן, מצרים וצפון אפריקה, ארצות הברית, ניו זילנד וגם באי סיימור שבאנטארקטיקה (שהייתה חמימה יותר בתקופתו).
יצור זה היה שונה מאוד מהלווייתנים הראשונים, ובתחילה חשבו שמדובר במאובן של דינוזאור או של פליוזאור, ומכאן השם המדעי שנטבע לו "לטאה מלכותית". רק מאוחר יותר התברר שמדובר בלווייתן ולא בזוחל קדמוני. אורכו הגיע ל-16–18 מטרים, משקלו הגיע ל-50–60 טונות, והיה לו גוף ארוך ודמוי נחש. הזנב דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות. בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות. הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה. יצור זה שחה כל חייו בים מבלי לעלות ליבשה.
זה היה טורף העל של הימים בימי האאוקן, והוא ניזון מיצורי ים אחרים כמו דגים ורכיכות ואף מכרישים. נמצאו סימני נשיכה של בסילוזאורוס על גור של דורודון. כמו כן ייתכן שהוא ניזון מנבלות.
הבסילוזאורוס הוא המאובן הלאומי של אלבמה וגם של מיסיסיפי, לצידו של הזיגוריזה.
אוניברסיטת נובוסיבירסק
אוניברסיטת נובוסיבירסק הממלכתית (ברוסית: Новосибирский государственный университет) היא אוניברסיטה גדולה השוכנת באקדמגורודוק נובוסיבירסק שברוסיה (עיירה אקדמית נפרדת מהעיר נובוסיבירסק אך סמוכה אליה). ב-2009 האוניברסיטה קיבלה מהמדינה מעמד של אוניברסיטת מחקר לאומית, דבר שמאדיר את שמה ומעמדה בעיני הממשל שעשוי להגדיל את תקציבהּ. חלק נכבד ממרצי האוניברסיטה הם עובדי מחלקת סיביר של האקדמיה הרוסית למדעים. ההחלטה על הקמת האוניברסיטה על ידי מועצת השרים של ברית המועצות בינואר 1958 כחלק מהמחלקה הסיבירית של האקדמיה הרוסית למדעים והיא נפתחה שנה אחר כך. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות הרוסיות.
SOR BN 10,5
SOR BN 10,5 הוא אוטובוס בינוני עירוני מתוצרת יצרנית האוטובוסים הצ'כית SOR Libchavy (שם רשמי: "SOR Libchavy spol. s r.o") אשר מיוצר בצ'כיה משנת 2005.
לגדול בין זאבים
לגדול בין זאבים (באנגלית: Raised by wolves) היא סדרת דרמה מדע־בדיונית אמריקאית, שנוצרה על ידי אהרון גוזיקווסקי עבור שירות הסטרימינג HBO Max. הסדרה יצאה לאור ב-3 בספטמבר 2020 ועונתה הראשונה כללה עשרה פרקים. רידלי סקוט ביים את שני הפרקים הראשונים, והוא משמש גם כמפיק בפועל של הסדרה. הסדרה חודשה לעונה שנייה זמן קצר לאחר עליית העונה הראשונה. העונה השנייה עלתה ב-HBO Max ב-3 בפברואר 2022. ב-3 ביוני 2022 הסדרה בוטלה.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרכזת בשני אנדרואידים, אבא ואמא, המופקדים על גידול ילדים אנושיים בכוכב הלכת החוץ־שמשי קפלר-22b, לאחר שכדור הארץ נהרס ב"מלחמה הגדולה" בין אתאיסטים לוחמניים למסדר דתי קנאי המכונה "המיתראים".
ביקורת
העונה הראשונה זכתה לביקורות חיוביות בדרך כלל, עם דירוג ממוצע של 7.1/10 מבין 57 ביקורות, לפי האתר Rotten Tomatoes. כמו כן מחזיקה הסדרה בדירוג צופים של 7.5/10 באתר IMDb.
הנס טילקובסקי
קריירת מועדונים
טילקובסקי נולד בדורטמונד שבגרמניה. הוא החל את קריירת הבוגרים שלו בווסטפאליה הרנה בשנת 1955, ושותף במדי הקבוצה ב-219 משחקי ליגה. בשנת 1963 עבר טילקובסקי לבורוסיה דורטמונד, בה נחל הצלחות רבות. בשנת 1965 זכה טילקובסקי עם דורטמונד בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2:0 בגמר על אלמניה אאכן. זכייה זו העניקה לבורוסיה דורטמונד את הכרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1965/1966. בורוסיה דורטמונד המשיכה במפעל זה עד לזכייה. במשחק הגמר ניצחה בורוסיה דורטמונד בתוצאה 2:1 את ליברפול, לאחר הארכה. טילקובסקי שיחק במשחק זה 120 דקות. באותה עונה, סיימה בורוסיה דורטמונד במקום השני בבונדסליגה אחרי מינכן 1860 שזכתה באליפות. טילקובסקי ספג בעונה זו 36 שערים בלבד ב-34 משחקי ליגה, כמות שהייתה הנמוכה ביותר מבין כל שוערי הבונדסליגה באותה עונה. טילקובסקי נבחר לכדורגלן השנה בגרמניה לשנת 1965 בגין הצטיינותו באותה תקופה. בשנת 1967, בתום 4 עונות בבורוסיה דורטמונד בהן צבר 81 הופעות ליגה, עבר טילקובסקי לאיינטרכט פרנקפורט. בפרנקפורט שיחק טילקובסקי שלוש עונות, בהן הופיע 40 פעמים, ופרש בשנת 1970.
קריירה בינלאומית
טילקובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1957. בשנת 1962 נסע טילקובסקי עם הנבחרת למונדיאל 1962 שנערך בצ'ילה, אך לא שותף באף משחק, ושימש גיבוי מהספסל לוולפגנג פאהריאן. במונדיאל 1966 שנערך באנגליה טילקובסקי הפך לשוער ראשון, והיה השחקן המבוגר ביותר בסגל הגרמני לאותו מונדיאל, כאשר היה בן 31. טילקובסקי עמד בשער בכל המשחקים, לרבות משחק הגמר, בו הפסידה נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה 4:2 לאחר הארכה לנבחרת אנגליה. בשנת 1967 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת.
קריירת אימון
טילקובסקי התנסה באימון במהלך שנות ה-70. הוא אימן את ורדר ברמן, מינכן 1860, נירנברג, פ.צ. זארבריקן וא.א.ק. אתונה.
נפטר ב-5 בינואר 2020.
לארס שטינדל
לארס שטינדל (בגרמנית: Lars Stindl; נולד ב־26 באוגוסט 1988 בשפייר שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בקרלסרוהה בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
שטינדל גדל במועדון הנוער של קרלסרוהה, ובעונת 2006/07 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה אז בליגה האזורית הדרומית, שהייתה השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה. בעונת 2007/08 ערך שתי הופעות בקבוצה הבכירה של קרלסרוהה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, ובעונת 2008/09 קיבל הזדמנויות רבות הרבה יותר בקבוצה הבכירה, כשבמקביל המשיך לשחק בקבוצת המילואים. קרלסרוהה נשרה אל הבונדסליגה השנייה באותה עונה, ושטינדל נשאר במועדון עונה אחת נוספת. בעונת 2009/10 הופיע שטינדל ב-33 משחקים בבונדסליגה השנייה במדי קרלסרוהה והבקיע תשעה שערים, אך הקבוצה סיימה במקום העשירי בלבד ולא הצליחה לשוב לבונדסליגה. בתום עונה זו עזב שטינדל את קרלסרוהה, וחזר לבונדסליגה כאשר חתם בהנובר 96.
שטינדל שיחק בהאנובר במשך חמש עונות, והפך לקשר שמקומו בהרכב יציב יחסית, כאשר הקבוצה מצליחה לשמור על מקומה בבונדסליגה. בעונת 2011/12 הגיע שטינדל עם האנובר לרבע גמר הליגה האירופית, כאשר הבקיע שני שערים במפעל זה באותה עונה, והקבוצה הודחה באותו שלב על ידי אתלטיקו מדריד במפגש כפול. בעונת 2014/15 הבקיע שטינדל עשרה שערים במדי האנובר, וזו הייתה העונה המוצלחת ביותר שלו בקבוצה, שגרמה לקבוצות צמרת להתעניין בו. בתום עונה זו חתם שטינדל בבורוסיה מנשנגלדבך, לאחר שצבר 131 הופעות ליגה בהאנובר, בהן הבקיע 19 שערים.
באוגוסט 2015 ערך שטינדל את הבכורה שלו במדי בורוסיה מנשנגלדבך בניצחון 1–4 על פ.צ. סנט פאולי במסגרת הגביע הגרמני. את עונת 2015/16 סיימו שטינדל וגלדבאך במקום הרביעי בבונדסליגה, על אף פתיחת עונה עם חמישה הפסדים רצופים. בקיץ 2016 מונה שטינדל כקפטן הקבוצה, לאחר שהקפטן הראשי מרטין שטרנצל פרש מכדורגל, וקפטן המשנה גרניט שאקה עבר לארסנל.
לקראת עונת 2023/2024 חזר לקבוצה בה גדל, קרלסרוהה.
קריירה בינלאומית
לשטינדל הופעות במדי נבחרות גרמניה הצעירות. ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק במשחק ידידות. שטינדל פתח בהרכב במשחק זה, ובישל את שער השוויון בדקה ה-88 ליושוע קימיך שהבקיע בבעיטת מספרת. שטינדל נכלל בסגל נבחרת גרמניה לגביע הקונפדרציות 2017, והבקיע במשחק הפתיחה מול נבחרת אוסטרליה את השער הראשון בניצחון הגרמני בתוצאה 2–3. בהמשך שלב הבתים הבקיע שטינדל שער נוסף בתיקו 1-1 מול נבחרת צ'ילה. במשחק הגמר, שוב מול נבחרת צ'ילה, הבקיע שטינדל את שער הניצחון של בדקה ה-20 מבישול של טימו ורנר, והעניק לגרמניה ניצחון 0–1 וזכייה בגביע הקונפדרציות.
תארים
עם נבחרת גרמניה:
נוריאל
נוּרִיאל הוא מלאך המוזכר בספר הזוהר כאחד משבעים המלאכים הסובבים את כסא הכבוד, והנחשבים כבית דין של מעלה. הזוהר מגדיר את פעולתו ותפקידו כמלאך של דין. משמעות שמו "נור" היא אש בארמית, והזוהר מדמה אותו במובן הרוחני לאש, שטבעה לעלות תמיד למעלה בעניין של "".
לפי האר"י, המלאך נוריאל נקרא לעיתים גם בשם אורפניאל, ולפעמים גם בשם אוריאל. יש המייחסים את המלאך נוריאל כמלאך שנגלה לאברהם אבינו בברית בין הבתרים.
מייקל דאגלס
מייקל קירק דאגלס (באנגלית: Michael Kirk Douglas; נולד ב-25 בספטמבר 1944) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומפיק אמריקאי ממוצא יהודי. זוכה שני פרסי אוסקר (כמפיק – 1975 וכשחקן ראשי – 1987), שישה פרסי גלובוס הזהב, פרס אמי (2013) ופרס בראשית (2015). בנו של השחקן קירק דאגלס.
ביוגרפיה
דאגלס נולד בניו ברונזוויק, ניו ג'רזי, הבכור מתוך שני בניהם של זוג השחקנים קירק דאגלס ודיאנה דיל. סבו וסבתו מצד אביו היו מהגרים יהודים מצ'אבוסי (כיום בבלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית), ואביו נולד בשם איסר דניאלוביץ'. אמו נולדה בברמודה למשפחה נוצרית. הוריו התגרשו כשהיה בן 7 ואימו נישאה שנית. הוא התגורר עימה ואביו החורג עד גיל 16. יש לו עוד שני אחים מנישואיו השניים של אביו.
בשנת 1966, כשהיה בן 22, החל דאגלס את קריירת המשחק שלו בתפקיד זוטר של נהג ג'יפ בסרט "הטל צל ענק", בו כיכב אביו קירק דאגלס שגילם את דמותו של האלוף דוד מרכוס. מגיל 28 עד 32 שיחק בסדרת הטלוויזיה "רחובות סן פרנסיסקו".
בשנת 1975 הפיק את הסרט "קן הקוקייה", שזכה בחמישה פרסי האקדמיה האמריקנית לקולנוע (פרס אוסקר), בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
זכה בפרס אוסקר בשנת 1987 על משחקו בסרט "וול סטריט". סרטים ידועים נוספים בהם כיכב: "חיזור גורלי" לצד גלן קלוז, "אינסטינקט בסיסי" לצד שרון סטון, "טראפיק" ועוד.
בשנת 2009 זכה בפרס על מפעל חיים.
בשנת 2013 זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט "חיי עם ליברצ'ה".
בשנת 2018 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית, על תפקידו בסדרה "שיטת קומינסקי" של נטפליקס.
חיים אישיים
דאגלס נישא לדיאנדרה לוקר ב-20 במרץ 1977. לזוג נולד בן אחד, השחקן קמרון דאגלס (נולד ב-13 בדצמבר 1978). בשנת 1980 היה דאגלס מעורב בתאונת סקי קשה שבעקבותיה לקח פסק זמן מקריירת המשחק למשך שלוש שנים. בספטמבר 1992 הוא הלך למרכז טיפול למכורים לאלכוהול. בשנת 2000, לאחר 23 שנות נישואים, דאגלס ודיאנדרה התגרשו.
דאגלס נישא לשחקנית הוולשית קתרין זיטה-ג'ונס ב-18 בנובמבר 2000. לזוג שני ילדים, מייקל דילן (נולד ב-8 באוגוסט 2000) וקאריס זיטה (נולדה ב-20 באפריל 2003). בשנת 2013, לאחר 13 שנות נישואים, דאגלס וזיטה-ג'ונס החליטו להיפרד, אך ב-1 באוקטובר 2013 הם חידשו את הקשר.
דאגלס רואה עצמו כיהודי רפורמי, אף כי איננו נחשב ליהודי על פי ההלכה מאחר שאמו הייתה נוצרייה-אנגליקנית. הוא אף חגג לבנו הצעיר דילן בר מצווה בירושלים.
במהלך אוגוסט 2010 הודיע דאגלס כי הוא סובל מסרטן בגרונו, אולם בינואר 2011, הוא הודיע שנרפא.
בינואר 2015 הכריזה קרן פרס בראשית (Genesis Prize) על בחירתו של דאגלס לחתן השני של הפרס, המגיע למיליון דולר. הפרס הוענק לדאגלס ב-18 ביוני 2015 בירושלים. דאגלס הודיע על כוונתו לתרום את כספי הפרס לעידוד הפעילות להגברת המודעות לחשיבות הגיוון והפתיחות בחיי העם היהודי, ולמציאת פתרונות חדשניים לבעיות קיומיות ברמת הקהילה והעולם כולו.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם ב-"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, סילבסטר סטאלון, דני דה ויטו, ברוס ויליס, ג'יימס וודס, סם ריימי ורידלי סקוט.
בננות
ראו גם
}}
תבליט הובלת העצים
תבליט הובלת העצים הוא תבליט אשורי המציג הובלת גזעי עצים על שלביה באמצעות אניות פיניקיות.
תיאור
התבליט ממחיש, בחמישה לוחות אבן גיר גדולים, את שלבי הובלת גזעי עץ בים, או בנהר. מקורו של התבליט בחזית הראשית של ארמון סרגון השני בדור שרוכין, שבנייתו החלה ב־717 לפנה"ס ותמה לפני 705 לפנה"ס (שכן באותה שנה מת סרגון ודור שרוכין ניטּשה). בתקופת סרגון השני התקרבה האימפריה האשורית החדשה לשיא כוחה, ובאותה תקופה נוצרו המונומנטים האמנותיים המרשימים ביותר, שדרכם ביטא המלך את תפיסתו על האימפריה. התבליטים מציגים את הישגיו של השליט, על־ידי הוקרת ניצחונותיו על האדם ועל הטבע. בתבליט הובלת העצים מונצחות פעולות רבות: פעילות הבנייה הענפה שדרשה משלוחים עצומים של עצים, השימוש באניות מתאימות להובלתם (ואולי גם בניית האניות עצמן), והעסקת נתינים ממדינות ווסאליות המיומנים במקצועות הים תוך התאמתם לדרישות המלך. סרגון עצמו היה אחד המלכים האשוריים בעלי האוריינטציה החזקה ביותר לים.
האניות בתבליט בעלות סיפון שטוח, חרטום זקוף וירכתיים אנכיות סימטריות. החרטום מעוצב כראש סוס – מה שנתן את השם היווני "היפּוס" (סוס ביוונית) לאניות מסוג זה, המזוהות עם הפיניקים. בחלק מהאניות חותרים במשוטים, ובחלק קיימים תרנים, אולי למפרשים. ייתכן שהמפרשים הורדו מהתרנים בשל אופי ההפלגה, אולי בנמל, בו הם היוו נטל לא יעיל. צוותי האניות מזוהים כפיניקים, לפי כיסויי ראשם – כובעי עור לבנטיניים.
גזעי העצים המתוארים בתבליט סימטריים, וניכר שעברו טיפול לפני הובלתם. אין בתבליט יער או כורתי עצים; תשומת הלב ממוקדת בשינוע העצים. חלק מהגזעים נישאים יבשים על הסיפון, וחלק נגררים אחר האניות במים. גם העמסת העצים ופריקתם מתוארות בתבליט. מקובל על־פי רוב שמדובר בארזים מהלבנון, אך ייתכנו מקורות אחרים לעצים כגון הרי אמנוס שעל הארנת הקרובים גם לפרת, ואף הרי זגרוס הסמוכים לזב הקטן, ואכן הממצא האשורי הכתוב מתקופה זאת מאשר אספקת עצים בקנה מידה גדול מאוררטו וממני.
בין גלי המים מתוארים יצורים רבים, מציאותיים ומיתולוגיים. בין היצורים האמיתיים ניתן למנות דגים רבים (שצורתם סכמטית ולא ניתן לזהות את מינם), וכן צבי מים, סרטנים, נחשי מים, לטאות, קונכיות חרוטיות ספירליות, ועקרב; בין היצורים המיתולוגיים נמנים למסו, ויצור מכונף בעל גוף וראש של שור.
מקובל לפרש את הלוח כהובלת עצים בים. יש הטוענים שכמה מאפיינים בתבליט מצביעים על פעילות הובלת עצים בנהר, ולא בים: כל האניות הנושאות עצים מפליגות בכיוון אחד, וכל האניות בעלות התורן המונף מפליגות בכיוון הנגדי ולא נושאות עצים, דבר הרומז על פעילות לאורך קטע מזרם נהר; שיטות הובלת העצים בגרירתם על המים (העשויה להסיט את כיוון ההפלגה) או העמסה מעל נקודת האיזון של האניה היו מבזות את המוניטין של יורדי הים אם היו נעשות בים, אך מתאימות לזרם נהר. במקרה כזה, יש לפרש את הופעת הפיניקים בתבליט כפיניקים שהובאו מארצם לתרום מכישוריהם בבניית האניות והובלת העצים.
תחנת סחר
תחנת סחר או תחנת מסחר הייתה מתחם או אף יישוב קטן ששימש מקום מסחר. תחנות סחר הוקמו בדרך כלל על ידי ערים, ממלכות או מדינות ואף על ידי תאגידים באזורים מרוחקים מהן או באזורי הספר שלהן, על מנת לאפשר לתושבים המקומיים להביא למקום את תוצרתם ולסחור בה תמורת מוצרים אחרים שנשלחו לתחנה על ידי מייסדיה. הקמת תחנת סחר הייתה שלב חשוב בהתפתחותם של אזורי ספר - תחנות סחר רבות הפכו ברבות הימים למקומות יישוב רגילים, ואף לערים חשובות (למשל ניו יורק וסינגפור שהיו בראשיתן תחנות סחר הולנדיות, הונג קונג שהייתה תחנת סחר בריטית, ומוסקבה).
תחנות סחר הוקמו במקומות בהם לא היה שלטון מרכזי, אך גם בטריטוריות שנשלטו על ידי אחרים ואף בתוך מקומות יישוב קיימים, כל עוד הוקמו בהסכמתם. לעיתים הוקמו תחנות סחר באזורים שלחלוטין אינם מיושבים, בעיקר על ידי חברות, על מנת לשמש כמרכז לוגיסטי באזורים אלה, וכן לשרת עובדי שטח באזור כגון ציידים, דייגים וחוטבי עצים. תחנות הסחר קנו מאלה את תוצרתם וסיפקו להם מזון, בגדים וכלי עבודה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומן של תחנות סחר כבר לפני כ-4,000 שנה.
הטקטיקה והאסטרטגיה האירופיות בימי הביניים
טקטיקה ואסטרטגיה בימי הביניים נעו מאי סדר מסוים ומיליציות עממיות בתחילתם ליצירת צבאות מאורגנים ומיומנים בסופם. הגורמים שתרמו להתגבשות הטקטיקה והאסטרטגיה היו:
חיל רגלים
לחיל רגלים היה בדרך כלל תפקיד מסייע בלבד ורובם היו בעלי חימוש קל אם כי מדינות מסוימות שמרו על חיל הרגלים הכבד.
לוחמת מצור
בימי הביניים כל עיר, טירה ואפילו חלק מהכפרים היו מבוצרים. חלקם התהדרו בחומות מרהיבות, שנמתחו לאורכם של קילומטרים רבים. בטירות ובערים הגדולות ניצבו על החומות עשרות מגדלים וצריחים. עיר מבוצרת כהלכה הייתה בדרך כלל בעלת שתי חומות ובטירות ובמבצרים נוסף עליהן גם המגדל הראשי, בו התגורר התקיף המקומי. בנוסף לכך, הצבאות היו קטנים יחסית ולא עלו בהרבה על 20–30 אלף לוחמים, רק מקצתם אבירים רכובים וכל היתר שכירי חרב ובני לוויתם של האבירים והאצילים הבכירים. כתוצאה מדלילות צבאות השדה והביצורים הרבים, התנהלה המלחמה ממצור אחד למשנהו, עם מספר קרבות בין לבין.
כיבושה של עיר מבוצרת כהלכה לקח זמן רב ויכול היה להמשך שנים. היו שתי טקטיקות עיקריות לכיבושן של ערים בצורות - מצור והסתערות. השיטה הראשונה הייתה בטוחה יותר ונחלה הצלחות רבות יותר והייתה כרוכה במספר אבדות קטן יחסית למטיל המצור. הטקטיקה השנייה הייתה כרוכה בסכנה רבה ובדרך כלל נחלה כישלון, למעט מקרים בהם היה לתוקף סיוע מתוך החומות או במקרה של התקפת פתע. המצור יכול היה להמשך שנים, כי לרב הערים הייתה אספקה גדולה מאוד של מזון ומים. בדרך כלל שילבו בין שתי השיטות, כאשר הצר היה מתקיף את העיר לפרקים על מנת לנסות את מגיניה. הארטילריה הייתה בשימוש החל משנת 1475, אך היא הייתה מאוד לא מפותחת ומשקלה במלאכת המצור היה נמוך. בהמשך לקראת פלישתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה בתחילת המאה ה־15 השתפרה מאוד איכותם של התותחים שעמדו לרשות שני הצדדים. תותחים גדולים היו יכולים לירות פגזי אבן במשקל של עשרות ואף מאות קילוגרמים. חומות העיר שתוכננו מאות שנים לפני הופעתם של התותחים לא עמדו, ברב המקרים, בפני הפגזה מסיבית שכזאת.
טקטיקת שדה
בטקטיקת השדה השתמשו שני הצבאות בשני חילות עיקריים - חיל הרגלים וחיל הפרשים. נוסף עליהם היו מאות חבורות של פורקי עול למיניהם, פושעים ועריקים שהטילו את חיתתם על האוכלוסייה השלווה. פגעי חבורות הפושעים האלה היו קשים לאין ערוך מפגעי הצבא הסדיר. גם האבדות הכבדות ביותר לנפש נגרמו מידי פורעי חוק אלה ולא מידי הצבאות הסדירים, כי כאמור קרבות מסודרים היו מעטים יחסית.
בקרבות עצמם נהגו האנגלים בדרך כלל להסתמך על קשתותיהם הארוכות ולא על הסתערות על מערך האויב. בניגוד לדעה הרווחת הקשת הארוכה לא הייתה קטלנית במידה שהסופרים האנגליים, שאליהם נחשף רב הציבור הישראלי, מתארים.
הניצחונות האנגלים הושגו בדרך כלל בזכותם של האבירים שירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי. רב ההרוגים שנגרמו לצבאות צרפתיים באו מידם ולא מידי הקשתים. תפקיד הקשתים היה לפגוע בסוסים, להאט את ההתקדמות, לסבך את השורות ולפרק את המבנה. ברגע שהמבנה המסודר נהרס והחיילים התערבבו האחד בשני ללא יכולת לצאת מסבך האדם והבהמה, נכנסו לפעולה האבירים האנגליים המסודרים. בעזרת שמירה על מבנה מסודר יכול צבא מאורגן לעשות שמות בגוש אדם חסר ארגון, למרות יתרונו המספרי, שיכול להיות עצום. כך ניצחו תמיד כל הצבאות בכל התקופות - בהתחלה משבשים את המבנה בין אם על ידי מארב, הרעשה ארטילרית, איגוף או כל אמצעי אחר ומיד אחרי השיבוש הזה באה התקפת הנגד, שמטרתה לנצל את המהומה ולהכריע את היריב.
שריון
עד לגילוי אבק השרפה והמצאת הנשק החם, היה השריון, הקסדה והמגן שעטו האבירים גורם מרכזי בתכנון מהלכי הקרב ופיתוח כלי הנשק. כלי נשק רבים פותחו באופן ייעודי על מנת להיות חודרי שריון ובפרט חודרי שריון לוחות כבד.
קשתות ארוכות
בקרבות עצמם נהגו האנגלים בדרך כלל להסתמך על קשתותיהם הארוכות ולא על הסתערות על מערך האויב. בניגוד לדעה הרווחת הקשת הארוכה לא הייתה קטלנית במידה שהסופרים האנגליים, שאליהם נחשף רב הציבור הישראלי, מתארים.
הסיבה נעוצה בעובדה שחוד החץ צריך להיות צר וארוך. במידה והחץ חדר את השריון ולא פגע באיבר חיוני, שום פעילות לא נפגעה. פגיעה ביד או ברגל לא גרמה לשיתוק האביר, וייתכן שבשל להט הקרב לא יחוש כאב. חץ בעל חוד קטן כל כך לא גורם לנזק רב, אלא אם כן פגע וחדר באחד מהמקומות הבאים - מפרק, ראש, פנים, איברי מין, עורק ראשי או איברים פנימיים. פגיעה במפרק הייתה אפשרית, אך קשה בגלל גודלו הקטן, תוצאת פגיעה כזאת הייתה שיתוק האביר למשך כל הקרב. פגיעה בראש לא הייתה משמעותית כי לאבירים היו 2–3 קסדות על הראש - כובע מטבעות פלדה, עליו כובע פלדה ועל זה מה שנקרא "GREAT HELM". פגיעה בפנים או באיברי מין הייתה אפשרית, אך לא סבירה בגלל גודלם הקטן. פגיעה בעורקים ראשיים כמעט בלתי אפשרית כי כולם עוברים בחלקים הפנימיים של הגפיים. פגיעה באיבר פנימי הייתה קשה בגלל גודלם הקטן יחסית וההגנה המרובה שיש לאזור - המגן כיסה בדרך כלל את אזור החזה והבטן. בנוסף, גם אם החץ חדר, מהירותו ירדה מאוד בגלל השריון ועשרות שכבות הבד שמגנות על הגוף מחבטות. כתוצאה מכך הפצע לא יהיה מסוכן ברב המקרים. הדימום יהיה לא רציני, לפחות בהתחלה. יכול להיות שהאביר ימות אחר כך בגלל זיהום, אבל בינתיים הוא יכול לעשות שמות במערך הקשתים.
נשקי מוט
כדי להתגבר על פרשים משוריינים, החלו השווייצרים - שהתבצרו בתנאי שטח הרריים - לחזור לשיטת הפלנקס היוונית. לשם כך הם פיתחו נשקי מוט רבים ומגוונים. נשקי המוט נעו בין רמחים ל"פותחני קופסאות" בעל להבים משונים עם זיזים, ווים וחודים מכל כיוון (כגון ההאלברד). נשק כמו גרזן דו-ידני ופטיש קרב נהיו פופולריים ביותר בקרב חיילים רגליים, בגלל גיוונם הרב ויכולתם לפגוע אף באבירים שעטו שריון כבד.
גאיוס מרקיוס קוריולאנוס
גאיוס מרקיוס קוריולאנוס (בלטינית: Gaius Marcius Coriolanus) היה מצביא רומאי שחי על פי ההשערות באזור המאה ה-6 לפנה"ס. על פי המסופר הוא התבלט במהלך מלחמת רומא בוולסקים, ואת השם "קוריולאנוס" קיבל לאחר שהצטיין בלכידת אחת מעריהם קוריולי. אולם לאחר מכן בשל תככים פוליטיים יצא לגלות, ערק לוולסקים ותקף את רומא. כיבוש העיר על ידו נמנע רק תודות להפצורתיה של אמו והוא נרצח בידי הוולסקים.
בעבר היה מקובל לקבל את הסיפור כהיסטורי לחלוטין, אולם חוקרים מודרניים מעריכים שרובו, אם לא כולו הם אגדה שנתפרה על בסיס של מלחמה היסטורית ותו לא.
תחילת דרכו
גאיוס היה בן למשפחת מארקיוס (Marcii), משפחה רומאית עתיקה, על פי האגדה בני משפחה זו היו בעבר מלכי רומא. אנקוס מארקיוס, המלך הרומאי האחרון של רומא היה ממשפחה זו, ולאחר מותו תפסו את השלטון בני משפחת טארקוויניוס האטרוסקית. כמו מרבית המלכים בתקופת המלוכה הרומית הלוטה בערפל, ספק אם מלך זה היה קיים אי פעם. עם זאת ידוע על מנהיגים דגולים אחרים שבאו ממשפחת מרקיוס, ביניהם גאיוס מרקיוס רוטליוס, שהיה קונסול ארבע פעמים, והתפרסם כמייסדה של משרת הקנסור. כמו כן צינור המים המרקי, שנבנה בידי בני משפחה זו בשנת 144 לפנה"ס, נחשב לטוב שבצינורות המים ברומא.
לא ידוע מי היה אביו, אולם הוא מת כאשר גאיוס היה צעיר מאוד, והוא גודל בידי אמו האלמנה שנקראה על פי פלוטרכוס וולומניה ועל פי טיטוס ליוויוס וטוריה. הוא התפרסם עוד בגיל צעיר כנער גאה, קנטרן ושחצן. אם כי לא נוטה אחרי תענוגות. כבר מגיל צעיר גילה חיבה למריבות ומלחמות, והיה מבלה את זמנו הפנוי בשימוש בכלי נשק ובאימונים. פלוטרכוס מספר ש-"כל מי שנתעסק עמו, שוב לא היה לו מפלט ממנו. וחבריו שניצחם בתחרויות של אומץ לב וגבורה אמרו תמיד, שלא ניצחם אלא מפני חוזק גופו, ששום כוח ושום טרחה לא יעמדו בפניו" על אשתו ידוע מעט מאוד, על פי פלוטרכוס היא נקראה ורגיליה, ועל פי טיטוס ליוויוס היא נקראה וולמוניה. היו לו שני ילדים, אם כי לא ידוע עליהם דבר.
תקופת נעוריו של מרקיוס הייתה תקופה מלאת תהפוכות ברומא. המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס הודח בהפיכה שהנהיג לוקיוס יוניוס ברוטוס. אולם טארקוויניוס לא וויתר, והברית הלטינית הכריזה מלחמה על רומא. מרקיוס לחם בצבא הרומי במסגרת קרבות אלו, הוא התפרסם באומץ ליבו משום שבכל פעם כאשר ראה שחייל אויב מפיל חייל רומאי, מיהר והדף את האויב וסייע לרומאי לקום. לאחר אחד הקרבות עיטר ברוטוס את ראשו באופן אישי בזר עלי אלון. הוא התבלט פעם נוספת כאשר הסכסוך בין הפלבס לפטריקים הגיע לשיאו. הפלבס מחו על ניצולם המתמשך בידי האריסטוקרטיה, ודרשו רפורמה חוקתית. על פי המתואר מרקיוס היה אחד המתנגדים הנמרצים ביותר בסנאט לדרישות הפלבס. את התנגדותו נימק מרקיוס בכך שלא עניין העוני של הפלבס עומד כאן, אלא עוז רוחו של ההמון. עם זאת, הסכסוך הוכרע בהמשך כאשר הפלבס איימו לעזוב את רומא אם לא ימולאו דרישותיהם. בלית ברירה נאלצו האריסטוקרטים להסכים. מרקיוס לא היה מרוצה מרפורמה זו, ויעץ לשאר האריסטוקרטים הלא-מרוצים להשתדל להתבדל מהמון העם.
המלחמה נגד הוולסקים
אותו זמן לחמו הרומאים בעם הוולסקים (Volsci) שחיו מדרום לרומא. בשנת 493 לפנה"ס הקונסול פוסטומוס קומיניוס אורוכוס, כבש את לונגולה (Longula), שהייתה אחת מעריהם החשובות, והביס כוח וולסקי נוסף שנע מכיוון אנטיום (Antium). הוא ניצל את התנופה, והטיל מצור על החשובה שבעריהם קוריולי (Corioli). אנשי קוריולי הזעיקו עזרה משאר ערי הוולסקים, וכוח וולסקי גדול נע מאנטיום במטרה לחלץ את העיר. בלית ברירה נאלץ הקונסול לנטוש את המצור כדי להביס את הכוח, והותיר כמפקד המצור מפקד בשם טיטוס לארקיוס. ישנן שתי גרסאות למה שקרה לאחר מכן. על פי טיטוס ליוויוס, תושבי קוריולי שהבחינו שרק מעט רומאים נותרו מולם פתחו בגיחה נועזת על המחנה הרומאי. בתחילה היה נראה שהוולסקים מנצחים, אולם מרקיוס תפס פיקוד על פלוגה רומאית קטנה, הדף את החיילים הוולסקים שעמדו ליד השערים הפתוחים, וחדר לעיר. אנשיו מיהרו והעלו אש בבתים הקרובים לחומות, והצרחות שהשמיעו הנשים והילדים שהיו בבתים גרמו לפאניקה ודמורליזציה בקרב הוולסקים שבחוץ, שנכנעו מיד והעיר נכבשה. פלוטרכוס לעומת זאת מוסר גרסה אחרת על פיה הוולסקים הדפו את הרומאים עד למחנה שלהם, אולם לאחר מכן התפרץ מרקיוס אל תוך שורותיהם ועודד את שאר החיילים להצטרף אליו. בהדרגה התחברו אליו עוד ועוד חיילים רומאים, עד שלבסוף הצליחו להניס את הוולסקים חזרה אל העיר. מרקיוס, עם המעט שנותרו עמו, התפרץ אל העיר ולחם באומץ בשומרים, מאפשר בכך ללארקיוס להניע את כוחותיו ולכבוש את העיר בסערה.
טיטוס ליוויוס אינו מרחיב בנוגע לקרב שהתרחש באנטיום בין הוולסקים לצבא הקונסול קומיניוס, ורק אומר שהרומאים ניצחו בקרב. לעומת זאת על פי פלוטרכוס, לאחר נפילת קוריולי החלו חייליו של לארקיוס לבזוז את העיר ולריב על שלל. מרקיוס ניסה לשכנע אותם שיש לעזור לקונסול, אולם רק מעטים שמעו לו ועם אלה נע אל אנטיום. כשהגיע בישר לקומיניוס על הניצחון ודרש ממנו להציב אותו מול הטובים שבחיילי הוולסקים. קומיניוס מילא את בקשתו, ובמהרה מצא עצמו מרקיוס מוקף בעשרות לוחמי אויב שנהדפו רק כאשר קומיניוס החיש תגבורת לעזרתו. לאחר מכן ביקשו ממנו לחזור למחנה כיוון שהיה פצוע ועייף, אולם הוא התעקש להמשיך במרדף אחר הנסוגים. למחרת שיבח הקונסול את מרקיוס בפני כל החיילים, והרשה לו לבחור מהשלל כל אשר ירצה. אולם מרקיוס דחה את ההצעה והשיב שהוא רק רוצה שישוחרר לחופשי אזרח וולסקי שהיה ידידו.
כאות על גבורתו בקרב קוריולי הוענק לו השם "קוריולאנוס". עם זאת, חוקרים מודרניים דוחים טענה זו, משום שהמנהג לכנות אנשים על שם מקומות שכבשו לא היה מקובל ברומא עד המאה ה-4 לפנה"ס. לפיכך סביר יותר להניח שהשם "קוריולאנוס" מעיד על כך שמוצא משפחתו היה מקוריולי. טיטוס ליוויוס מספר שתהילתו של מרקיוס הייתה גדולה אף יותר משל קומיניוס, ושבגלל מרקיוס נשכחו כל מעשיו וגבורתו של קומיניוס במלחמה.
הסכסוך עם העם
לאחר המלחמה שב והתעורר זעם הפלבס על הפטריקים. מרקיוס, למרות תהילתו, נחשב לתומך של הפטריקים ואף טרח להדגיש זאת. לפיכך כאשר נערכו הבחירות לקונסולאט של שנת 494 לפנה"ס, על אף שבתחילה נראה היה שמרקיוס ינצח, הוא לא נבחר. בהמשך התעוררה שוב המחלוקת בעקבות אספקת תבואה גדולה שנקנתה או נתרמה מרחבי חצי האי האפניני. חלק מחברי הסנאט יעצו לחלק את התבואה להמון, אולם אחרים התנגדו בטענה שהדבר יתפס כאות של חולשה מצד הסנאט ורק יגרום להמון לדרוש יותר. מרקיוס היה בין המתנגדים החריפים ביותר לחלוקה ובין היתר הצהיר: