cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גארי לוק
לוק הוא המושל הראשון ב-48 המדינות הדרומיות של ארצות הברית (contiguous United States) ממוצא אסייתי והאמריקאי-סיני הראשון שכיהן כמושל בכלל מדינות ארצות הברית. נוסף על כך, הוא האמריקאי-סיני ראשון שכיהן כשגריר ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין.
ביוגרפיה
גארי לוק נולד ב-21 בינואר 1950 בסיאטל שבמדינת וושינגטון, ובמהלך שנותיו הראשונות חי בפרויקט הדיור הציבורי של יסלר טראס. לוק הוא סיני מצד אביו, וצאצא של ילידי כפר ג'ילונג, שבטאישאן, גואנגדונג, סין העממית. לוק הוא השני מבין חמשת ילדיו של ג'יימס לוק, ששירת כסמל צוות (staff sergeant) בדיוויזיה המשוריינת החמישית של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, ג'ולי, במקור מהונג קונג, שבאותה עת הייתה נתונה תחת שלטון קולוניאלי של האימפריה הבריטית. סבו מצד אביו עקר מסין בשנות ה-90 של המאה ה-19 והיגר לארצות הברית, שם עבד כעוזר בית אולימפיה בתמורה לשיעורים באנגלית. גארי לוק לא ידע לדבר אנגלית עד הגיעו לגיל חמש וכניסתו לגן.
לוק סיים בהצטיינות את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון פרנקלין שבסיאטל ב-1968. באמצעות שילוב של משרה חלקית, סיוע כספי וקבלת מלגות, התקבל לוק ללימודים באוניברסיטת ייל, שם היה בוגר במדע המדינה ב-1972. מאוחר יותר הוא קיבל את תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון ב-1975. ב-1982 נבחר לוק לייצג את מחוז דרום סיאטל בבית הנבחרים של מדינת וושינגטון, שם כיהן כיושב ראש ועדת ההקצבות. כעבור 11 שנה, ב-1993, לוק נבחר לראשות מחוז קינג, משהביס את זה המכהן, טים היל.
ב-1996 זכה לוק בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית למושל וושינגטון ולאחר מכן בבחירות הכלליות, הפך למושל האמריקאי-סיני הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית. לוק נבחר לתת את תגובת מפלגתו לנאום מצב האומה שנישא על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2003. בצעד מפתיע, לוק הודיע ביולי 2003 כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית. סוזן פיינטר, בעלת טור ב"סיאטל פוסט-אינטליינסר", כתבה כי איומים רבים והודעות נאצה שנשלחו אל משרד המושל, נוסף על הכפשות אישיות וגזעניות כלפי משפחתו של לוק, היוו גורם מכריע בהחלטתו לעזוב את מושלות אורגון.
בעקבות התפטרותו של שגריר ארצות הברית בסין ג'ון האנטסמן, מונה לוק בידי אובמה להחליפו, ומינויו אושר בסנאט ב-27 ביולי 2011. תצלום של לוק נושא את תרמיל גבו ומזמין קפה בעצמו בסניף סטארבאקס שבנמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה, הגביר את אהדתו בקרב אזרחי סין העממית, שכן בסין אין רגילים לצניעות שכזו מפקידי ממשל בכירים. במסיבת העיתונאים הראשונה שערך לאחר הגיעו לבייג'ינג, התחייב לוק לקדם שיתוף פעולה והבנה בין שתי המדינות. בנובמבר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקידו כשגריר.
ראשו נסטרוביץ'
רדוסלאב "ראשו" נסטרוביץ (סרבית: Радослав "Рашо" Нестеровић; נולד ב-30 במאי 1976 בליובליאנה, סלובניה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני בעל אזרחות סרבית ויוונית ששיחק בעמדת הסנטר. נסטרוביץ', המתנשא לגובה של 213 ס"מ, נחשב לגדול הכדורסלנים הסלובנים.
קריירה מקצוענית
נסטרוביץ' שנולד וגדל בליובליאנה החל לשחק כדורסל במספר קבוצות קטנות מעיר הולדתו. לאחר זמן מה עבר לשחק באקדמיית הנוער של פרטיזן בלגרד. נסטרוביץ', שכישרונו כבש סקאוטים מרחבי סלובניה ואף באירופה נחשב לדור העתיד של הכדורסלנים הסלובנים.
נסטרוביץ' החל לשחק כדורסל מקצועי בקבוצת פאוק סלוניקי, בעקבות המצב הביטחוני העגום לאחר מלחמות יוגוסלביה. בזמן ששיחק ביוון, השיג אזרחות מקומית במטרה להימנע מהסנקציות שהפעיל האיחוד האירופי כנגד פשעיה של יוגוסלביה ואזרחיה וכן שינה את שמו לשם יווני, רדוסלאב מאקריס.
נסטרוביץ' הרבה לשחק וכתוצאה מכך רשם הופעות מרשימות שהתבטאו בכ-11 נקודות וב-5.5 כדורים חוזרים בממוצע למשחק. הוביל את פאוק לזכייה בגביע היווני לאחר שמעל לעשור לא זכתה בו וכן להישג השיא שלה באירופה, לזכייה בגביע קוראץ' היוקרתי.
בעונת 1995-96, לאחר שלוש עונות בפאוק סלוניקי, חזר למדינת מולדתו, סלובניה, כשעבר לשחק במדיה של אולימפיה ליובליאנה. בעונתו הראשונה בקבוצה השיג ממוצעים של 17 נקודות ו-14 כדורים חוזרים ב-30 דקות. בעקבות יכולת זאת, זומן לראשונה לנבחרת סלובניה שהתחרתה באליפות אירופה עד גיל 22, באותו טורניר, נבחר לשחקן המצטיין של האליפות. עונה לאחר מכן, נסטרוביץ' שהגיע עם קבוצתו לפיינל פור היורוליג שנערך ברומא. באותה עונה השיג ממוצעים של 14 נקודות ו-8 ריבאונדים בכ-24 דקות.
לאחר עונה, בעקבות יכולתיו, נחשף נסטרוביץ' למספר קבוצות פאר באירופה שהתחרו ביניהן על החתמתו למספר שנים. הוא חתם בקינדר בולוניה. במשך עונותיו בקבוצה עזר לווירטוס לזכות באליפות היורוליג לאחר שבגמר התבלט וקלע 16 נקודות והוריד 9 כדורים חוזרים וכן באליפות איטליה ובגביע האיטלקי.
בשנת 1999 נרשם נסטרוביץ' לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-17 הכללי על ידי המינסוטה טימברוולבס. הוא הצטרף אל הקבוצה רק בסוף עונת 1998-99 בה שיחק עד סיום עונת 2002-03.
נסטרוביץ' שיחק במדי הטימברוולבס במשך ארבע עונות שבמהלכן קבוצתו העפילה פעמיים אל משחקי הפלייאוף אולם הפסידה בשתי הסדרות. עונתו האחרונה בקבוצה הייתה הטובה ביותר שלו שנגמרה עם ממוצעים של 11.2 נקודות ו-6.6 כדורים חוזרים למשחק. כתוצאה מכך, לאחר סיום העונה חתם אצל הסן אנטוניו ספרס לחוזה של שש עונות.
בעונתו הראשונה, הוא קלע 8.7 נקודות והוריד 7.7 כדורים חוזרים, למרות נתונים אלו הרבה נסטרוביץ' לאבד את מקומו רבות בחמישייה הפותחת. בתחילת העונה הבאה, נפצע קשה בברך בעקבות עבירה גסה של שחקן היריב וכתוצאה מכך החמיץ כמעט את כל העונה הסדירה שהתבטאו ב-70 משחקים. אף-על-פי-כן לאחר פציעתו, חזר לפתוח כסנטר הראשון של הקבוצה בסופו של העונה הסדירה ובמשחקי הפלייאוף. וביחד עם עמיתו לנבחרת הלאומית, בנו אודריך, זכה באליפות ה-NBA באותה עונה עם הספרס.
ב-21 ביוני 2006, עבר נסטרוביץ' בעסקה לטורונטו ראפטורס עבור כסף, השחקנים מאט בונר, אריק ויליאמס ובחירת דראפט מהסיבוב השני ב-2009. בעונתו הראשונה בראפטורס קבע ממוצע של 6.2 נקודות, כ-4.5 כדורים חוזרים וחסימה אחת למשחק. בעונה שלאחר כך, נסטרוביץ' הרבה לשחק עוד יותר ודבר זה התבטא כשניצח משחקים לבדו, אחת הפעמים לכך הייתה ב-2 באפריל מול אטלנטה הוקס כשקלע שלשה, שקבע ניצחון לראפטורס שניות בודדות לפני סיום המשחק. נסטרוביץ' סיים את העונה עם ממוצעים של 7.8 נקודות וכ-5 כדורים חוזרים למשחק.
ב-26 ביוני 2008, דווח שנסטרוביץ' עבר בעסקה גדולה מהראפטורס עם מייסאו באסטון, טי.ג'יי פורד ובחירת דראפט מהמקום ה-17 (רוי היברט) אל אינדיאנה פייסרס עבור ג'רמיין אוניל ובחירת דראפט מהמקום ה-41 (ניית'ן ג'וואי). העסקה הושלמה באופן רשמי ב-9 ביולי אותה שנה.
בעונת 2010/2011 חזר נסטרוביץ' לאירופה, וחתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל. הוא שוחרר מהקבוצה ביולי 2011.
אובודיבקה
אובודיבקה (באוקראינית: Ободівка; בפולנית: Obodówka) היא עיירה במחוז ויניצה שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
אובודיבקה, השוכנת על אחד מיובליו של נהר הבוג הדרומי, הוקמה בשנת 1570. בשנת 1812 קיבל היישוב מעמד עירוני.
יהודי אובודיבקה
בראשית המאה ה-20 התגוררו בעיירה למעלה מ-1,500 יהודים, כשליש מתושביה. במאי 1919 בוצע בעיירה פוגרום, בו נרצחו כ-300 יהודים, בתיהם נבזזו ואלמנותיהם ובנותיהם נאנסו. בעקבות זאת, עזבו את העיירה רוב יהודיה.
ב-28 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו מצאו בה רק כ-15 משפחות יהודיות, לאחר שיתר יהודיה נמלטו מזרחה. בספטמבר 1941 סופחה העיירה לטרנסניסטריה הרומנית.
בנובמבר 1941 גורשו לעיירה כ-10,000 יהודים מבוקובינה ומבסרביה, שרוכזו בגטו סגור שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בחורף 1942-1941 נפטרו אלפים מיהודי הגטו כתוצאה מרעב, מקור וממגיפות. עד מרץ 1943 נותרו בגטו 1,460 יהודים בלבד. בפברואר 1944 שדדו חיילים גרמנים ואוקראינים נסוגים את יהודי הגטו הנותרים, וב-14 במרץ שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
החיים בוורוד (ספר)
החיים בוורוד הוא ספר עיון שנכתב על ידי גיא שילה ויצא לאור בשנת 2007 בהוצאת רסלינג.
עיסוקו של הספר הוא בבני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בישראל, והוא הספר העיוני הראשון שיצא לאור בעברית, בתחום זה. הספר מגדיר מהי נטייה מינית הומו-לסבית, ועוסק בתהליך גיבוש הנטייה המינית ברמת הפרט, על רקע התפתחות התרבות ההומו-לסבית, מין ומיניות בקרב נוער הומו-לסבי, זהות מגדרית ונוער טרנסג'נדר.
החיים בוורוד מתמקד בארבע המערכות העיקריות הסובבות את עולמו של המתבגר, ובכלל זה בני נוער וצעירים הומו-לסבים: משפחה, בית ספר, צבא וקבוצת השווים. ביחס לכל אחת ממערכות אלה מתוארים המאפיינים, הקשיים וההתמודדות הנדרשת מבני נוער אלה.
טכנה
המושג "טכנה" (ביוונית: technē) מבטא את המושג "אמנות", כפי שנתפס בעת העתיקה, ומשמעותו: "כושר שכלול המיומנות האנושית ביצירה".
תפיסה זו של האמנות איפשרה למיומנויות רבות, להיכנס תחת הגדרת ה"טכנה" כאמנויות ובתמורה, נדרשו ה"אמנים" להוכיח ביצוע איכותי של מלאכתם בהתאם לחוקיות שכלית-מתמטית מקובלת.
את ה"טכנה" במשמעותה זו ניתן למצוא בדיונים על אמנות, של מייסדי ההגות המערבית, כגון; אפלטון על השראת המשוררים: "הם מפיקים מילים אלה, לא בזכות "טכנה" (מיומנות) כלשהי, אלא בזכות כח אלוהי". ואריסטו שרשימת האמנים בכתביו כורכת מפורשות את הפסל עם הסנדלר, קובע כי להיות אמן טוב ומיומן פירושו לבצע את "תפקידו הייחודי" וכי "אמנות היא כושר יצירה מתוך שיקול דעת". [הבהרה ל"סוגיית המלאכות" נמצאת ב"שמונה פרקים" לרמב"ם, בדיונו על "השכל המעשי"].
ה"טכנה" כהגדרת האמנות, לא היטיבה עם המוניטין של "עולם האמנות" דאז, וזאת, בשל הפקעת ההישג האנושי-אישי מפרמטרים בלתי- מדידים כ"השראה", "יחודיות" ו"רגשות", קבורתם כ"אלמנט שגעוני" או כ"אינטרוונציה אלוהית" והקרבתם על מזבח הטכניקה והאימונים הסזיפיים.
ת'דאוס יאנג
ת'דאוס צ'ארלס יאנג (באנגלית: Thaddeus Charles Young; נולד ב-21 ביוני 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת טורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA. לרוב משחק יאנג בעמדת הפאוור פורוורד, ולעיתים מוצב בעמדת הסמול פורוורד.
נעורים ומכללות
לאחר לימודיו התיכוניים בחר ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה טק. בעונתו היחידה במכללה קלע 14.4 נקודות והוריד 4.9 כדורים חוזרים בממוצע למשחק, ובסיומה הודיע שיעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
פילדלפיה 76'
יאנג נבחר בבחירה ה-12 בדראפט 2007 על ידי קבוצת פילדלפיה 76'. בחציה הראשון של עונת הרוקי שלו מיעט יאנג לקבל דקות משחק, עד אשר נשלח שחקן הקבוצה קייל קורבר בטרייד ליוטה ג'אז. הטרייד פינה ליאנג מקום בחמישיית הקבוצה, ובסיום העונה בה קלע 8.2 נקודות למשחק נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה. בעונה הבאה הפך יאנג לשחקן חמישייה קבוע וכמעט הכפיל את תפוקת הנקודות שלו מעונת הרוקי, כשקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק. במהלך סוף שבוע האולסטאר של אותה עונה נבחר יאנג להשתתף במשחק הכוכבים העולים כשחקן קבוצת ה"סופמורס" (שחקני השנה השנייה) וקלע 13 נקודות.
בחמש העונות הבאות שמר יאנג על תפוקה יציבה יחסית, כשקלע בין 12.7 ל-17.9 נקודות למשחק, הן כשחקן פותח והן כמחליף. ב-7 במרץ 2010 קלע יאנג שיא קריירה של 32 נקודות בניצחון קבוצתו על טורונטו ראפטורס. בעונת היה החוטף השלישי בטיבו בליגה, כשסיים את העונה עם ממוצע של 2.1 חטיפות למשחק. את שיא הקריירה שלו בחטיפות קבע יאנג ב-25 בינואר 2014, כשחטף 8 פעמים בהפסד פילדלפיה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
מינסוטה טימברוולבס
ב-23 באוגוסט 2014 נשלח יאנג בטרייד למינסוטה טימברוולבס כחלק מטרייד משולש עם קליבלנד קאבלירס. במסגרת הטרייד שלחו הקאבלירס את אנדרו ויגינס ואנתוני בנט למינסוטה בתמורה לקווין לאב, ופילדלפיה קיבלה את לוק רישר מבאה א מוטה, אלכסיי שבד (ממינסוטה) ובחירת סיבוב ראשון בדראפט (מקליבלנד).
ברוקלין נטס
במהלך עונת, ב-19 בפברואר 2015, הועבר יאנג בטרייד לברוקלין נטס בתמורה לקווין גארנט. בסיום אותה עונה חתם יאנג על חוזה חדש בקבוצה ל-4 עונות נוספות עבור 50 מיליון דולר.
אינדיאנה פייסרס
ב-7 ביולי 2016 נשלח יאנג בטרייד לאינדיאנה פייסרס בתמורה לזכויות הדראפט על כריס לברט.
שיקגו בולס
לקראת עונת חתם יאנג על חוזה בשיקגו בולס.
סן אנטוניו ספרס
באוגוסט 2021 הועבר עם אל-פארוק אמינו ו-3 בחירות דראפט עתידיות בטרייד לסן אנטוניו ספרס, תמורת דמאר דרוזן.
טורונטו ראפטורס
ב-10 בפברואר 2022 הועבר בטרייד לטורונטו ראפטורס תמורת גוראן דרגיץ' ובחירת דראפט עתידית.
ליאוניד הורביץ
ליאוניד "לאו" הורביץ (Leonid Hurwicz; 21 באוגוסט 1917 – 24 ביוני 2008) היה סטטיסטיקאי, מתמטיקאי וכלכלן יהודי-אמריקאי ממוצא פולני, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מינסוטה וחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2007 יחד עם אריק מסקין ורוג'ר מאירסון. הפרס הוענק לשלושה על הנחת התשתית לתאוריית התכנון המכניסטי המשמשת בכלכלה, במדע המדינה ובמדעי החברה. בעת קבלת הפרס היה הורביץ בן 90 ובכך היה לזוכה המבוגר בתולדות פרס נובל, עד לשנת 2018.
קורות חייו
הורביץ נולד במוסקבה שברוסיה למשפחה יהודית ממוצא פולני. מעט אחרי מהפכת אוקטובר חזרה משפחתו לוורשה. הורביץ למד משפטים באוניברסיטת ורשה וב-1938 קיבל את תואר ה-LL.M שלו מאוניברסיטת ורשה. בין השנים 1935–1938 למד גם פיזיקה ניסויית ולקח אף קורסים לפסנתר בקונסרווטוריון של ורשה. ב-1939 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון בין היתר אצל המורים פרידריך האייק וניקולס קלדור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בז'נבה שם למד בין היתר אצל ריכרד פון מיזס. משם נאלץ לעבור לפורטוגל ולבסוף לארצות הברית. משפחתו ברחה מוורשה ונכלאה במחנות עבודה בברית המועצות.
בארצות הברית, נרשם הורוביץ ללימודים ב-MIT והיה לתלמידו של הכלכלן פול סמואלסון. כמו כן עבד עם אוסקר לנגה באוניברסיטת שיקגו. לימד אלקטרוניקה בחיל הקשר האמריקאי, ולאחר מכן לימד סטטיסטיקה באוניברסיטת שיקגו בפקולטה למטאורולוגיה. עבד גם בהדרכתם של ג'ייקוב מרשל וצ'אלינג קופמאנס. החל משנת 1951 כיהן כפרופסור לכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
אולף קונמן
אולף קונמן (בגרמנית: Olaf Kühnemann, נולד ב-24 בנובמבר 1972, בזל) הוא צייר ישראלי-גרמני, זוכה פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לשנת 2008 ונכלל בבחירת העורכים של הספר ״100 הציירים של מחר״ (100 Painters of Tomorrow) של הוצאת Thames & Hudson ב-2014. חי ועובד בין ברלין לתל אביב.
קורות חיים והשכלה
אולף קונמן נולד ב-1972 להורים גרמנים נוצרים – מרקוס וכריסטיאנה. עד גיל ארבע גדל בארלסהיים (בזל, שווייץ), בבית שהושפע מאוד מהאנתרופוסופיה – תחום עיסוקם ואמונתם של שני הוריו. בעקבות גירושי הוריו ונישואיה השניים של אמו לפרופ׳ הישראלי שמעון לוי, עקרה המשפחה ב-1978 למונטריאול, קנדה, וב-1980 להרצליה, ישראל.
בהרצליה פגש אולף את המורה הראשון שלו לאמנות, הפסל צבי לחמן. כילד וכנער למד אצלו ציור ובמשך השנים הפך לשוליה בסטודיו שלו. ב-1987–1988 למד במשך שנה בתיכון האנתרופוסופי מייקל הול באנגליה, ולאחריה שב לישראל. בגיל 18 נסע ללימודי אמנות בניו-יורק. עם הגעתו למד תחילה עם הצייר דייוויד פולסון. לאחר מכן למד שנתיים בבית הספר לציור ניו-יורק סטודיו סקול (1992-1990), בין השאר בהנחייתם של רוזמרי בק, רות מילר וברוס גנייה. עם סיום הלימודים בניו-יורק סטודיו סקול עבר ללימודי תואר שני באוניברסיטת פרסונס (1994-1992), שם השלים תואר שני (MFA), בין השאר בהנחיית גלן גולדברג, ברוס גנייה ואסטבן ויסנטה.
ליאוניד הורביץ
קורות חייו
ב-1990 זכה הורביץ במדליה הלאומית למדעים במדעי החברה וההתנהגות, פרס המחולק על ידי נשיא ארצות הברית.
עבודותיו התמקדו במיוחד במחקר השקעת המשאבים בסביבות לא ודאיות, של בחירת אופציות לפעולות כלכליות תחת חוסר ודאות -לגבי תנאי התחרות, רמת המידע שבידי הצרכנים, ייעול התפוקה, אפיוני הצריכה וכו'. פיתח תאוריה המסבירה את הקשר בין פרטים, שווקים ומוסדות. תורתו -של  עיצוב מנגנונים design of mechanisms for resources allocation in an uncertain environment של השקעת משאבים קשורה לרעיונות מתורת המשחקים ותורת ההחלטות, ומישמת אותם ביצירת הסדרים כלכליים עדיפים. על בסיסה יש ליצור מודלים של משא ומתן, של הטלת מיסים, של הנפקת ניירות ערך, של שיטות בחירות והצבעה, של עיצוב מכרזים וכו'.
אולף קונמן
קורות חיים והשכלה
כשחזר לישראל ב-1994 הצטרף לגלריה גבעון כאסיסטנט גלריה. לאחר הלימודים האקדמיים בניו יורק, שמונה השנים שבהן עבד לצד אמנים כמו משה גרשוני, מיכה אולמן, יאיר גרבוז, אורי קצנשטיין, רפי לביא ואחרים היוו נדבך חשוב ומשמעותי בהכרותו עם עולם האמנות הישראלי והשפיעו רבות על דרכו האמנותית בהמשך.
קונמן נשוי לטל אלון, מייסדת ועורכת שפיץ, המגזין העברי הראשון בגרמניה מאז השואה, ואב לשני בנים.
2009-2000: ציור מתוך צילומי משפחה
בשנים אלה התבססו עבודותיו של קונמן על התבוננות בצילומי משפחה מהתחנות השונות בחייו ובחיי משפחתו (גרמניה, שווייץ, קנדה, ישראל, הולנד, ארצות הברית).
ליאוניד הורביץ
קורות חייו
לאוניד הורביץ' והחוקרים שהמשיכו לפתח את תורתו, רוג'ר מאיירסון מאוניברסיטת שיקגו ואריק מסקין מהמכון למחקר מתקדם בפרינסטון קיבלו מהבנק של שוודיה את פרס נובל לכלכלה לשנת 2007. בעת קבלת הפרס היה הורביץ בן 90 והפך לזוכה המבוגר ביותר בתולדות הפרס, תואר שהחזיק בו עד שנת 2018 - בה זכה ארתור אשקין בפרס נובל לפיזיקה כאשר היה בן 96.
היה נשוי לאוולין ינסן ואב לארבעה ילדים.
אולף קונמן
2009-2000: ציור מתוך צילומי משפחה
ההחלטה לצייר מתוך התבוננות בצילומי המשפחה הייתה אינטואיטיבית בהתחלה, אך הסתברה בהמשך כעקרונית ביחס לאמנות שלו.
״כך הופיעו, בתחילת שנות האלפיים, הניירות הקטנים הלבנים. על כל אחד מהם צוירה בדרך כלל דמות אחת, בצבעי מים, לקוחה מאלבום הצילומים המשפחתי, מרחפת על רקע ריק, מנותקת מכל הקשר. ציור עדין, בהיר, זהיר, ספציפי מאוד – כל אחת מהדמויות זוהתה בשמה – ועם זאת מופשט, כללי ומרוחק... במשך חמש שנים ריכזו הניירות הקטנים את כל האנרגיה הציורית של אולף. בדיעבד אפשר לראות שהיו אלה שנים של צמצום ומשמעת חמורה, שנים של הגדרת טריטוריה – ממוקדת מאוד, מוגבלת. דרך חפירה וחיפוש בנקודה מוגדרת, בפעולה המזכירה קידוח עומק, נבראו השפה הציורית, והנרטיב של הציור״.
תערוכות מרכזיות בתקופה זו כללו את ניירות משפחה (אניהו: אוטו\ביוגרפיה), 2005, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; מרחבי בית, 2007, בגלריה החדר, תל אביב; הורנבי, 2007, בסדנאות האמנים, תל אביב; משנה מקום, 2007, במוזיאון בת ים לאמנות עכשווית; עורף, 2007, הביאנלה לאמנות עכשווית בהרצליה; אמנות ישראלית - עבודות מתוך האוסף, 2007, במוזיאון תל אביב לאמנות; עץ, משפחה, 2008, בגלריה 39, תל אביב; תמונות מחיי משפחה, 2009, במוזיאון ישראל בירושלים.
2013-2009: מצילומי משפחה להתבססות על דמיון
בתחילת 2009 הציג לראשונה תערוכת יחיד רחבת היקף בגרמניה תחת הכותרת Schichten (שכבות). חלק מהציורים בתערוכה הוצגו כבר בתערוכות שונות בארץ; ציורים אחרים נוצרו במיוחד.
התערוכה הוצגה בגלריה Samuelis Baumgarte (סמואליס באומגרטה) בבילפלד. לתערוכה נלווה קטלוג מקיף בגרמנית ובאנגלית.
העיסוק האינטנסיבי בצילומי משפחה עורר בקונמן בין השאר סקרנות לגבי עברו ושורשיו התרבותיים, ובשילוב עם חיפושו אחר הרחבת הגבולות האמנותיים והמקצועיים הוביל להחלטה לעבור לחיות בעיר הולדתה של אמו, ברלין.
במקביל למעבר הגאוגרפי, החל גם שינוי בעבודתו. התכנים החדשים והשפה החדשה מצאו ביטוי גם בחיפוש אינטנסיבי וניסויים שערך בסטודיו. בשנים אלה עדיין השתמש בצילומי משפחה כנקודת מוצא, אך ניסה לחפש שפה ציורית חדשה, מופשטת יותר, שאינה מבוססת על נרטיב חיצוני מוכתב מראש.
התערוכה המרכזית שמייצגת את עבודותיו בתקופה זו היא פעולות איזון, 2011, בגלריה אלון שגב, תל אביב. בביקורת על התערוכה בעיתון ״הארץ״ כתבה סמדר שפי: "תערוכת היחיד של אולף קונמן בגלריה אלון שגב בתל אביב, היא מעין תערוכה קבוצתית של איש אחד, ובה הוא מראה ריבוי פנים סגנוני… בעבודותיו של קונמן הקרבה בין הפיגורטיבי לאבסטרקטי רבה כל כך, שנדמה כי לכך הוא מתייחס בשם התערוכה ׳פעולות איזון׳, הרומז לניסיון ליצור היגד כולל, מאזן, בין צורה, דימוי ונרטיב… קונמן אינו אמן שעבר שינוי סגנוני חד. כמו הציורים שלו, שיש בהם תחושה של דבר מה אורגני, הרי כך גם, במבט על, השינוי ההדרגתי שחל בעבודותיו שבתערוכה זו מסתמן ככזה הצופן בתוכו אפשרויות חדשות של ציור, שקונמן לא תר אחריהן בעבר״.
תערוכה משמעותית נוספת בתקופה זו הוצגה בגלריה Alexander Ochs Galleries Berlin| Beijing בברלין. בתערוכה הציג קונמן שתי קבוצות עבודות: ציורים גדולים על עץ מ-2007–2008 לצד ציורי שמן על בד שבהם הצילומים מהווים רק נקודת מוצא רעיונית ומתפרקים לתוך הפשטה.
2017-2014: הפשטה ואסוציאטיביות, שמן ונייר
בתערוכה חלומות טרפנטין, שהוצגה בגלריה פינברג פרוג'קטס בתל אביב ב-2014, הציג קונמן קבוצת ציורים שהיו תוצר של חיפוש אחר שפה ציורית חדשה. בשלב זה נפרד בצורה מוחלטת מצילומים ומדימויים חיצוניים, ובאופן מודע ניסה לצייר מבלי ליצור נרטיב או דימויים שניתנים לזיהוי ולקישור. ״קונמן חותר כביכול תחת המומחיות הציורית שצבר ויוצר ציורים שנעים בין הפשטה להזיה״, כתבה אוצרת התערוכה ים המאירי, ״על גבי הקנווס, באמצעות שכבות רבות של צבע, נוצרות ג'סטות ידניות חד-פעמיות נאיביות ומשוכללות שמתערבבות זו עם זו, ומייצרות תחושת דחיפות וחום משולל נרטיב״.
אחרי תערוכה זו המשיך קונמן לפתח רעיונות סביב הפשטה ואסוציאטיביות, תוך התנסות ביצירת חדר עבודה מנייר, שבתוכו תהליכי העבודה הישירים והעקיפים קיבלו מקום להצטבר: עיתונים ששימשו לכיסוי הרצפה הפכו לעבודות, חלקי אופניים, קליפות של פירות, מוזיקת הרקע - קונמן בחר בשלב זה לצבור את תוצרי הלוואי של העבודה במקום לערוך אותם החוצה. התערוכה Heartworn Highways בגלריה סירקל1 (CIRCLE1) בברלין היוותה שלב מגשר ומפתח בתהליך זה. תערוכה זו עסקה באימפולסים וקיבצה רגעים של התלהבות ויופי. התערוכה הציגה למעשה את תהליכי העבודה החדשים של קונמן, שמאחוריהם הייתה כוונה לשחק ולהתנסות ברעיונות של שליטה מול הפתעה, לפענח ולגלות את השכבות המכוסות מאחורי הציורים ובתת מודע.
סוגיות של זהות ושייכות עדיין נותרו בליבת עבודתו, אך בשלב זה הן מתוּוכות ומטופלות בדרכים חדשות. קונמן מתעניין ביצירתיות שמתפתחת דווקא מתוך סיטואציית האין-מוצא של עבודה יומיומית בסטודיו, ומתוך האתגר להיות פרודוקטיבי ולמצוא השראה.
ב-2015 התקבל לתוכנית הרזידנסי (שהות אמן) Künstlerhaus Bethanien בברלין. במהלך השהות בתוכנית התרכז בעבודה על נייר בגודל אחיד של A4. במהלך 15 חודשי התוכנית הצטברו בסטודיו כ-1000 עבודות נייר.
בתערוכת הסיום של הרזידנסי הציג קונמן כ-650 מניירות אלה על קיר אחד. בנוסף, במרכז החדר, מול הקיר, הניח שולחן נמוך מעץ ועליו אובייקטים: חלקי אופניים, פרחים יבשים, קליפות אבוקדו ועוד. כל אובייקט הונח בקופסה שנבנתה עבורו. השולחן תיפקד כקיר חמישי מאוזן, כציור מרחף שהפך תלת־ממדי. האלמנטים השונים - האובייקטים שהיו ברקע התהליך ועבודות הנייר שהן התוצר שלו - מהווים ביחד עבודה אחת.
בטקסט על התערוכה שפורסם במגזין האמנות BE, נכתב על הדיאלקטיקה המובנית שנוצרה כתוצאה מתהליך העבודה החדש של קונמן: תהליך יומיומי, עקבי וסיסטמטי, שמטרתו לייצר גוף עבודות המתבסס על משחק חופשי ונקודות ציון אסוציאטיביות ללא מבנה, נרטיב או סיפור. כלומר: שימוש מודע ברוטינה דווקא כדי לנפץ את אשליית הרוטינה.
ב-2016 הוצגו חלק מהניירות בתערוכה ״מחברות פתוחות״ במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, שאצרה אורלי מיברג. המבקר עוזי צור כתב ב״הארץ״: ״המחברת של אולף קונמן רגישה ויפה במיוחד. אפשר לראות בה את המעבר האורגני מהכתמיות החומרית, הנדמית לאקראית כמעט, אל היווצרות המראה, התמונה, כאשר הרישום בעיפרון מפיח חיים במערך הכתמים, מספר סיפור זעיר שיש בו אלמנט של תנועה ושל חום. בכל עמודי המחברת אפשר להבחין בחוש הטבעי המופתי של האמן לקומפוזיציה, באופן הנחת הכתמים, במשקלים שביניהם לבין מלבן הדף, השמנוני והיבש, הקר והחם, והמגע הרישומי הקווי על פני הכתמים כמגע הבריאה".
אוספים
מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף בנק הפועלים, ORS דורון סבג, אוסף יגאל אהובי, אוסף גלריה גבעון, אוסף אנט בולג רוטשילד, אוסף יודי יובל רקנאטי, אוסף יפעת גוריון ואוספים פרטיים נוספים בישראל, גרמניה, שווייץ, ארצות-הברית וטונגה.
גירית (סוג)
גירית (שם מדעי: Meles) הוא סוג של טורפים בינוניים ממשפחת הסמוריים החיים באירואסיה.
מאפיינים
הגיריות נפוצות ברחבי אירופה ואסיה עד ליפן והן בעלות גוף גדול בדרך כלל אפור או חום-אפור עם פנים לבנות מוארכות בעלות פסים כהים ליד העיניים, החוטם ורוד, הזנב קצר והרגליים שחורות עם טפרים ארוכים לחפירה. הגיריות הן אוכלות כל המחבבות במיוחד שלשולים ותולעים אחרות וכן פירות, ביצים, יונקים קטנים ולטאות. הן חיות במאורות באדמה ויוצאות מהן בשעות החשיכה לשוטט.
מיון
בסוג 4 מינים:
בעבר כלל הסוג שני מינים שנכחדו: Meles hollitzeri ו-Meles thorali.
רדיית דבש
עונת הרדייה
רדיית הדבש נעשית בסוף עונת אגירת הצוף של הדבורים, לאחר תקופת עיבוד על ידי דבורת הדבש, הופך הצוף לדבש. בסיום עונת הפריחה, רוב הדבורים עפות בסביבת הכוורת, ולכן, כאשר מגיע הדבוראי לבצע את הרדייה הוא נתקל בהתנגדותן.
רדיית ביניים
למרות כל ה"תחבולות" שנוקט הדבוראי, הוא לא יכול לרדות את הדבש ללא גרימת נזק לנחיל הדבורים. לכן, למרות המאמץ הארגוני הכרוך בדבר, יש הנוהגים לרדות פעמיים: פעם באמצע הפריחה ופעם שנייה בסופה. באמצע התקופה, הדבורים עדיין מצויות בשדות הפריחה ורק חלק מהן בכוורת ובסביבתה. יש הטוענים כי רדיית הביניים אפילו ממריצה את הדבורים למלא את החלות שהתרוקנו בפעולת הרדייה הראשונה. יחד עם זאת, ישנו חיסרון לרדיית הביניים, שכן הדבורים ה"פועלות" עוסקות בתיקון תאי חלות הדבש שניזוקו בפעולת הרדייה ואין להן את היכולת לצאת לאסוף צוף, וזאת בזמן שעדיין יש פריחה בחוץ. בשל זאת, נוהגים באזורי פריחת פרי ההדר, שם עונת הפריחה היא קצרה, לבצע רק רדייה אחת כדי לא להפריע לאיסוף הצוף. חיסרון נוסף, מהותי יותר ברדיית הביניים, הוא שהדבש הנלקח ברדיית הביניים עלול להיות לא בשל דיו. הדבש המופרש מהדבורה הוא מימי. רק לאחר שנשלמת מלאכת האידוי שלו - הדבש בשל. דבש לא בשל עלול לתסוס.
פעולת הרדייה
על מנת לרדות את הדבש יש להוציא את חלות הדבש מתוך הכוורת. בעונת הרדייה, הכוורות מאוכלסות מאוד והדבורים שומרות על המאגרים שאגרו לקראת החורף הדל בצמחים אשר מניבים צוף. גם משפחות דבורים המוכרות לדבוראי בתור רגועות לא מניחות לקחת מהן את חלות הדבש. הן נאבקות בבעלי החיים ובבני האדם בנשקן האחרון - עוקץ הדבורה.
הדבוראי מצטייד לעבודה עם הדבורים בבגד קל, על מנת שלא יזיע. ריח הזיעה אינו אהוד על הדבורה וממריץ אותה לפעולות תקיפה, על ידי הרחתו היא חשה כי האויב שלה בסביבתה. בנוסף, מגנים במסכה על הפנים ונוהגים גם ללבוש כפפות על הידיים. למרות כל ההגנות, נטילת הדבש מהכוורת גורמת להתעוררות הדבורים וכמעט תמיד הדבוראי נעקץ בעת הרדייה. לשם הרגעת הדבורים והפחתת תוקפנותן משתמשים בעשן מאש שהופקה במפוח - סבורים כי מתעורר בהן את החשש כי פרצה שרפה והן עטות על חלות הדבש על מנת להתמלא בדבש מלאי לשעת חירום - הדבורה נעשית כבדה יותר לתנועה ולתגובה על התקיפה וכך הדבוראי מרוויח זמן.
בדרך כלל לא מוציאים את החלות מהקומות אלא לוקחים קומה שלמה ומחליפים אותה בקומה ריקה. לשם כך, מספר ימים לפני מועד הרדייה מפרידים בין הקומה המלאה ובין הכוורת, מניחים מתחת לקומה המלאה קומה ריקה וביניהן רשת המאפשרת מעבר של דבורים בכיוון אחד בלבד. כעבור מספר ימים נותרות רק דבורים בודדות בקומה המלאה וניתן להורידה מהכוורת ולהעביר אותה על תכולתה לרדייה. ניתן עם זאת גם לקחת רק מספר חלות מהקומה ולהחליפן בחלות ריקות, אך פעולה זו לוקחת זמן רב יותר והיא מקלה על הדבורים לתקוף את הרודים.
את קומת הבסיס לא רודים, שכן מייעדים אותה למשכן המלכה ותאי הביצים. מקובל להניח בכוורת רשת מיוחדת, המכונה "רשת הנימן", המונעת את מעבר המלכה מקומת הבסיס לקומות העליונות, זאת מכיוון שהמלכה היא היחידה שמטילה ביצים. כך הקומות העליונות מתמלאות בדבש בלבד ואין חשש שהמלכה תיפגע בזמן הוצאתן מן הכוורת.
הפקת הדבש
את הדבש רודים כיום בעיקר בשיטות מכניות. תהליך הרדייה מורכב מהשלבים הבאים:
בתנאים מיטביים ניתן לרדות כ-30-40 ק"ג דבש מתא כוורת אחד בעונה.
לאחר גמר הרדייה מחזירים את החלות הפגומות אשר עדיין מכילות מעט דבש - עד 10% - לכוורת, בקומה נפרדת, למניעת הפרעה נוספת לקומה הבסיסית של הכוורת. הדבורים מלקטות את הדבש שנשאר ובונות מחדש את החלות. כאשר החלות מתרוקנות, עדיף לאחסנן בארונות מיוחדים והרמטיים כדי שלא ייפגעו מעש הדונג. יש שיטות לטיפול בחלות וזאת על מנת לחסוך ממשפחת הדבורים מאמץ בעונה הבאה לבנות חלות חדשות.
לאחר הרדייה, נוהגים להמתין עשרה ימים ויותר עד שהדבש נהיה מזוקק וראוי לשיווק.
מכונת הרדייה
בשנת 1865 מצא פרנצ'סקו דה-הרושקה מאיטליה את העיקרון לבניית מכונת הרדייה. הוא צפה בילד המניף בעזרת חבל, סל שבו היו יערות דבש. כאשר סובב את הסל עם החבל במהירות מסביב לראשו הוא גילה כי הדבש נזרק מהחלות. לנגסטרוט האמריקאי, ממציא הכוורת המתפרקת, התעניין בהמצאה והוסיף למכונה תמסורת, אשר מכפילה את מהירות הסיבובים. בסופו של דבר, היערות עומדות בתוך תוף המסתובב במהירות על צירו. הכוח הצנטרופוגלי לוחץ על הדבש וזורק אותו המרכז אל קיר החבית. משם הוא נוזל מטה ונאסף בכלי קיבול מיוחדים.
כיום ישנם "כוורות ביתיות" לרדייה המעודדים רדיית דבש בגינות ביתיות או מעל גגות של בניינים.
ברטה פפנהיים
ברטה פפנהיים (בגרמנית: Bertha Pappenheim; 27 בפברואר 1859 – 28 במאי 1936) הייתה פמיניסטית אוסטרית-יהודיה, מחלוצות העבודה הסוציאלית היהודית, והמייסדת של איגוד הנשים היהודי. מוכרת גם תחת הפסבדונים אנה או כאחת ממטופלותיו של יוזף ברוייר, המוזכרת גם בכתבי פרויד.
ילדות ונעורים
נולדה ב-27 בפברואר 1859 בווינה, בתם השלישית של זיגמונד ורחה פפנהיים. אביה זיגמונד (1824–1881) היה סוחר, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית מפרסבורג שבאוסטרו-הונגריה (כיום ברטיסלבה, סלובקיה), והיה ממייסדיי השיף-שול בווינה. שם המשפחה מרמז על מוצאה בעיירה פפנהיים בצרפת. אמה, רחה לבית גולדשמידט (1830–1905), הייתה בת למשפחה יהודית אמידה מפרנקפורט. כילדה גדלה בבית בעל תפיסה מסורתית וחששה כי הוריה העדיפו שיוולד להם בן זכר. הוריה החזיקו בעמדות מסורתיות בסוגיות של נישואין, והיא חונכה בחינוך נוקשה שתאם את התפיסה המקובלת לגבי 'נערה טובה', בת מעמדה. היא נשלחה לבית ספר קתולי לנערות, אך בהתאם ללוח השנה והחגים היהודיים.
כשהייתה בת 8 נפטרה אחותה הגדולה ממנה הנרייטה (1849–1867) משחפת. כשהייתה בת 11 עברה משפחתה מרובע לאופולדשטאט שהייתה מאוכלסת ברובה ביהודים עניים, לרחוב ליכטנשטיין. בגיל 16 תמו לימודיה בבית הספר והיא הקדישה את מירב זמנה לתפירה ולעזרה לאמה בעבודות הבישול. אחיה הצעיר ממנה בשנה וחצי, ויליאם (1860–1937) המשיך את לימודיו בבית ספר תיכון, ועורר את קנאתה.
מחלתה
בין 1880–1882 טופלה פפנהיים אצל הרופא האוסטרי יוזף ברויר, בשל סדרת סימפטומים נוירוטיים שהופיעו אצלה בעקבות מות אביה ממחלה. ברוייר שיתף את ידידו זיגמונד פרויד בפרטי המקרה, שהפך, עקב כך, לאחת החקירות הראשונות של פרויד ב'מקורות ההיסטריה'.
פרנקפורט
בנובמבר 1888, בגיל 29 ולאחר מחלתה, היא עברה עם אימה לפרנקפורט. ביתן התנהל באווירה שבין אורתודוקסיה מתונה לליברליזם. בניגוד לחייהן בווינה, הן נהיו מעורבות בחיי האמנות והמדע בעיר, ולא הסתפקו רק בתחום הצדקה. בני משפחות גולדשמידט ופפנהיים היו ידועים כפטרוני אמנים ומדענים, ואספנים של יצירות אמנות ועבודות אקדמיות, בין היתר במהלך הקמת האוניברסיטה בעיר.
באווירה זו החלה ברטה להשקיע בעבודתה הספרותית. חיבורה הראשון פורסם ב-1888 באנונימיות גמורה, ובהמשך כתבה תחת הפסבדונים 'פ. ברטולד'. היא הפכה למעורבת גם בפעילות מדעית ופוליטית. תחילה עבדה בבית תמחוי, שם הייתה מקריאה בקול ספרים במעון ליתומות יהודיות, שנוהל על ידי 'אגודת הנשים הישראליות' (Israelitischer Frauenverein). ב-1895 מונתה לאחראית על היתומות, ושנה לאחר מכן מונתה למנהלת הרשמית של המעון. במהלך 12 השנים הבאות הובילה שם את המדיניות החינוכית, כשמטרתה שהנערות לא יוכשרו רק לקראת חיי נישואין, אלא גם לעצמאות כלכלית באמצעות הכשרה מקצועית. ב-1895 התקיים בפרנקפורט כינוס האגודה הכללית של הנשים הגרמניות (Allgemeiner Deutscher Frauenverein - ADF), בו השתתפה פפנהיים, ולאחריו היא תרמה להקמת סניף מקומי של הארגון. בשנים הבאות החלה לפרסם מאמרים בנושא זכויות נשים, תחילה עבור מגזין 'Ethische Kultur' (תרבות אתית). כמו כן תרגמה את ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'.
איגוד נשים יהודיות
בוועידה הגרמנית הראשונה למאבק בסחר בנשים באוקטובר 1902, נתבקשה פפנהיים לנסוע לגליציה יחד עם שרה רבינוביץ', לבדוק את המצב החברתי שם. המסע שלהן נמשך כמה חודשים, ובדו"ח שפרסמה בעקבותיו ב-1903 תיארה את הבעיות הנובעות בין היתר מהשילוב של נחשלות אגררית, ראשית תהליך התיעוש לצד ההתנגשויות בקרב החברה היהודית בין החברה החסידית לציונות.
בפגישת מועצת הנשים הבינלאומית שנערכה בברלין ב-1904 הוחלט להקים ארגון נשים יהודיות, בדומה לאיגוד הנשים הגרמניות (Bund Deutscher Frauenvereine - BDF) שהוקם ב-1894. המטרה הייתה לאחד את כוחן החברתי ואת מאבקיהן של הנשים היהודיות לעצמאות. ברטה פפנהיים נבחרה לנשיאת איגוד הנשים היהודיות (JFB - Jüdischer Frauenbund) הראשונה, וכיהנה בתפקיד משך 20 שנים, מסורה למאמציו עד מותה ב-1936. ב-1907 הצטרף איגוד הנשים היהודיות לאיגוד הנשים הגרמניות. בין השנים 1914–1924 הייתה פפנהיים גם חברת הוועד המנהל של ארגון הגג הגרמני.
מטרות איגוד הנשים היהודיות היו פמיניסטיות מחד - חיזוק מעמדן וקידום תעסוקתן של נשים יהודיות, ומאידך הארגון פעל בממשק לאופי המסורתי של הפילטנרטופיה היהודית כארגון חסד וצדקה. חיבור שתי גישות אלו לא היה תמיד קל לפפנהיים. במאבקה כנגד סחר בנשים הדגישה לא רק את היותן של נשים יהודיות קורבנותיו, אלא גם את חלקם של גברים יהודים כמבצעיו. היא מתחה ביקורת על האופן בו נתפסות נשים ביהדות, ודרשה כי שוויון הזכויות יתממש גם במוסדות היהודיים. בייחוד הייתה מודאגת מאי שוויון חינוכי ואי שוויון בעבודה.
בהצהרה שמסרה בכינוס ה-BDF ב-1907 טענה כי "על פי ההלכה היהודית אישה אינה אדם, לא אישיות, היא נשפטת ומוערכת כישות מינית", ועוררה עליה את זעמם של חלק מהרבנים האורתודוקסיים ואף של חלק מהיהודים הליברליים. רבים מהם הכחישו את טענותיה הקשות בדבר ניצול נשים בחברה היהודית, בין היתר תוך סחר בהן, והיא הואשמה כמי ש'עולבת ביהדות'. עם זאת, איגוד הנשים היהודיות גדל בהתמדה ומנה 32 אלף חברות ב-82 אגודות ב-1907. בשלב מסוים הגיע הארגון אף ל-50 אלף חברות, והיה ארגון הנשים היהודי הגדול בעולם. ב-1916 קראה פפנהיים ל'סיום הפיצול בעבודת הרווחה היהודית', קריאה שתרמה להקמת הלשכה המרכזית לרווחה של יהדות גרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland) המתקיימת עד היום. עבודתה בתחום זה נתמכה גם על ידי סידוני וורנר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נבחרה פפנהיים פעם נוספת לראשות איגוד הנשים היהודיות, אך פרשה מתפקידה זה ב-1934 כיוון שעמדה על עמדותיה האנטי-ציוניות, בשעה שהתנועה הציונית הלכה והתחזקה בארגון תחת האיום הנאצי והגזירות על החיים היהודיים בגרמניה. בייחוד התנגדה לפעילות התנועה הציונית להעלאת בני נוער לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער. היא דחתה את הרעיון שהנערים יעלו לארץ בעוד משפחותיהם נשארות בגרמניה. עם זאת, היא עצמה פעלה להבאתם של קבוצת יתומים יהודים-גרמנים לבריטניה ב-1934. לאחר חקיקת חוקי נירנברג האנטישמיים ב-15 בספטמבר 1935 שינתה דעתה וטענה לטובת הגירת האוכלוסייה היהודית מגרמניה. את מקומה של פפנהיים בהנהגת איגוד הנשים היהודיות תפסה אוטיליה שנוולד, עד פירוקה על ידי הנאצים ב-1939.
נוי-איזנבורג
ברטה פפנהיים הייתה המייסדת והיוזמת של מוסדות רבים, כולל גני ילדים, בתי קהילה ומוסדות חינוך. כמפעל חייה ראתה את הבית לנערות יהודיות של נוי-איזנבורג (Mädchenwohnheim Neu-Isenburg). לאחר נאום שנשאה ב-1901 בפני 'אגודת הנשים הישראליות'(Israelitischer Frauenverein) התכנסה סביבה קבוצת נשים, שהקימו מאוחר יותר ארגון עצמאי: 'עזרה לנשים' (Weibliche Fürsorge). החל מ-1906 מטרתה של פפנהיים הייתה להקים מקלט סיוע לנערות במצוקה שנדחו על ידי משפחתן ולנשים יהודיות שנמלטו ממציאות של זנות וסחר, שם תוכל ליישם את התאוריות שפיתחה על עבודה סוציאלית יהודית.
הבית אותו ביקשה להקים אמור היה להתבסס על העקרונות הבאים:
לואיז גולדשמידט, קרובת משפחתה של אמה של פפנהיים, העמידה לרשותה שני בתים במטרה להקים בהן בית-נערות, עם כל המערך הרפואי והמוסדות החברתיים, בנוי-איזנבורג שליד פרנקפורט-מיין, באזור שייתרונותיו היו בין היתר העובדה שחוקיו היו נוקשים פחות מאלה הפרוסיים, ביחס לאנשים חסרי-נתינות. פפנהיים הצליחה לגייס כ-19 אלף מארק לתפעול הבית, והוא החל פעולתו ב-1907 במטרה "לספק הגנה לאלו הזקוקות להגנה, וחינוך לאלו הזקוקות לחינוך".
המקום התאפיין בפשטות, ויש שאף מתחו ביקורת על דלותו. כך, לא היה בו מים זורמים בשירותים ואף לא חימום בחורף עד שנת 1920. אבל התנאים אפשרו שמירה על דרישות ההגיינה ואף על תזונה כשרה לפי ההלכה היהודית. במרתף אף הוקם 'מטבח פסח' ששימש פעם בשנה לימי החג. בבית ובחצר הוצגו יצירות אמנות, במטרה להעשיר את השוהות, בין היתר פסל של הפסל פריץ ג. קורמיס על פי סיפור שכתבה פפנהיים. בבית ניתנו גם סדרות של הצגות, והרצאות, בין היתר מפי הפילוסוף מרטין בובר שהיה ידידה של פפנהיים, והתארח בו כמה פעמים.
מספר הדיירות היה קטן בתחילה, אך גדל מעשר ב-1908 ל-152 ב-1928. המבנים הקיימים הורחבו באמצעות תרומות והותאמו לצרכים ההולכים וגדלים. סופו של דבר היה 'הבית' מורכב מארבעה בניינים, כולל אחד לנשים הרות ולאלה שילדו זה עתה, כשהלידות נעשו בקליניקה בפרנקפורט. ילדי 'הבית' למדו בבית הספר היסודי של נוי-איזנבורג. התושבות זכו לטיפול רפואי שוטף, ונערכו בדיקות פסיכיאטריות קבועות. עם זאת דחתה פפנהיים את הטיפול הפסיכואנליטי בדיירות. בהתבטאות נדירה שלה בנושא זה, שהיה לחלק מהביוגרפיה האישית שלה, אמרה כי : "פסיכואנליזה היא בידי הרופא מה שהוידוי בידיו של הכומר הקתולי. השאלה האם היא נעשית כלי טוב או חרב פיפיות תלויה במי שמנהל אותה ובטיפול".
היות שהעדיפה שלא לממן את הבית מכספי תורמים גדולים ועשירים, הוקמה 'אגודת בית הנשים היהודיות' כנותנת חסות ובעלים של המוסד. דמי טיפול של החברות בסך 3 מארקים לשנה, אמורים היו לאפשר את הוצאות התפעול השוטפות.
פפנהיים לא זכתה בתחילה להערכה מרובה על עבודתה בהקמת הבית. בחוגים האורתודוקסיים ראו בו שערורייה, ואף טענו כי קיומו הוא הסכמה-בשתיקה להתנהגות מופקרת ולזנות. בקהילה היהודית מקובל היה לנסות ולחבר נשים שנקלעו לזנות ולהורות יחידנית בעקבות כך, חזרה למשפחותיהן, ואף ניסיונות לאלץ אבות-ידועים להינשא לנשים אותן הכניסו להריון כלקוחות-זנות או להתחייב בתשלום דמי מזונות.
שנותיה האחרונות ומותה
לאחר מותה של אמה ב-1905, חיה פפנהיים לבדה במשך שנים רבות, בלא זוגיות מוכרת. במאי 1923 הייתה אחת הדוברות העיקריות בקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות בווינה, שם דיברה על הצורך להגן על נערות ונשים יהודיות מסחר ובזנות. ב-1924 התחילה ידידות קרובה עם חנה קרמינסקי, שהייתה צעירה ממנה ב-40 שנה, כאשר חנה נבחרה להוביל את מועדון הנוער היהודי (Jüdischer Mädchenclub). שתי הנשים בילו את זמנן החופשי יחד ככל האפשר. כאשר עברה קרמינסקי לברלין ב-1925, כתבו זו לזו כמעט מדי יום.
במהלך טיול לוינה ב-1935 תרמה שניים מאוספיה (תחרות ואובייקטים קטנים מברזל יצוק) למוזיאון האמנות השימושית בווינה. משם נסעה לאיי איישל, ובמהלך מסעה, חלתה ונלקחה לבית החולים הישראליתי במינכן, שם נותחה ונמצא כי סבלה מגידול ממאיר. למרות מחלתה נסעה בסוף השנה לאמסטרדם לפגוש את הנרייטה סאלד שעמדה בראש עליית הנוער, ושבה לגליציה לייעץ לרשת בתי הספר בית יעקב. עם חזרתה לפרנקפורט החמירה מחלתה והיא רותקה למיטתה. בסוף חייה סבלה גם מצהבת.
בימיה האחרונים, זומנה לחקירה במשטרה באופנבך, בעניינה של עקרת בית שסבלה ממגבלה שכלית התפתחותית, והמשטרה האשימה אותה בהתבטאות פוגענית כלפי אדולף היטלר. פפנהיים הופיעה לחקירה על אף בריאותה הלקויה. לאחר שימוע שנערך ב-16 באפריל 1936 בו סיפקה בשלווה אך בנחישות מידע על התקרית, לא ננקטו על ידי המשטרה צעדים נוספים.
עד ימיה האחרונים טופלה על ידי חברתה חנה קרמינסקי ונקברה לצד אימה בבית העלמין היהודי ראט ביל שטראסה בפרנקפורט.
לאחר מותה של פפנהיים, נמשכה העבודה בנוי-איזנבורג ללא הפרעה עד למשחקים האולימפיים ב -1936. בשנת 1937 לא הורשו עוד הילדות היהודיות המתגוררות בבית ללמוד בבית הספר היסודי של נוי-איזנבורג, והיה צורך להעבירם מדי יום לבית הספר היהודי בפרנקפורט. ב-1938 הביא סניף איזנבורג של המפלגה הנאצית לסגירת פעילות הבית. ב-10בנובמבר 1938, יום אחרי ליל הבדולח, הותקף הבית, הבניין הראשי נשרף ויתר הבניינים נהרסו. ב-31 במרץ פורק מה שנשאר מהבית על ידי הגסטאפו, ושארית השוהות בו נשלחו למחנה הריכוז בטרזינשטט שם נרצחו רובם. ב -9 בדצמבר 1942 הובאה חנה קרמינסקי למחנה ההשמדה באושוויץ-בירקנאו, שם נרצחה ב-4 ביוני 1943.
סיפורים, מחזות, שירה
ספרה 'סיפורים קטנים לילדים' (Kleine Geschichten für Kinder) הופיע בעילום שם ב-1888, ולאחריו פרסמה ב-1890 קובץ סיפורים 'חנות יד שנייה' (der Trödelbude). תשעת הסיפורים שבקובץ זה מכילים בכל אחד מהם חפץ או אובייקט פגום או בלתי שימושי כמו פיסת תחרה, תיבת נגינה או סיר לקפה. ב-1913 פרסמה את המחזה 'רגעים טרגיים, שלוש סצינות מהחיים' (Tragische Momente), שעסק בחייהם של זוג יהודים נשואים. בסצנה הראשונה הם חווים את זוועת הפוגרומים הרוסיים של 1904, ונמלטים לפרנקפורט. בשנייה אינם מתקבלים יפה בקהילה, כיהודים-רוסים. בעל פונדק רוצה להעסיק את האישה כמארחת ואת הגבר כפעלולן. כשהם מסרבים להצעתו הוא מלשין עליהם כעל פושעים פוליטיים והם נאלצים לברוח לפלסטינה. הסצנה השלישית מראה את הגבר כאלמן, מחכה לבנו שישוב מאירופה. כשהבן מתוודא כי אינו יכול לדמיין עצמו חי חיי חקלאי בפלסטינה, מתאבד האב. פפנהיים סירבה שהמחזה יומחז בכינוס איגוד הנשים היהודיות ב-1933: "מאחר שאת 'רגעים טרגיים כתבתי בלא מניעים נסתרים, והוא וודאי יעורר התנגדות בקרב מעגלים ציוניים בשל קורותיהם". היא יעצה כנגד "פיזור חומרים נפיצים בין הנשים".
פפנהיים כתבה גם טקסטים רבים שלא פורסמו בחייה, חלקם אבדו וחלקם נתפזרו, בין היתר שורה של 'מזכרים' קצרים ואמרות, חלקם מתוארכים, וחלקם מועתקים על ידי מזכירתה לוסי ג'ורדן. טקסטים אלו כוללים גם 'תפילות' שפורסמו מעט אחר מותה על ידי איגוד הנשים היהודיות. תפילות אלו לא היו בנוסח מסורתי, כי אם שירים קצרים בהם פנתה פפנהיים לאלוהים.
בין שיריה שנכתבו בשנים 1910–1912:
תרגומים
אחת מעבודותיה הראשונות בכתב הייתה תרגום ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'. החל משנת 1910 תרגמה כמה טקסטים מיידיש לגרמנית, ביניהן זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ה'מעשה בוך' (שתרגמה ב-1929) וחלקים מספר ההדרכה הפופולרי לנשים 'צאינה וראינה' (בראשית, שפורסם, ושמות וויקרא, שאבדו).
פפנהיים עסקה רק בתרגום יצירות שנכתבו על ידי נשים או עבור נשים. 'מעשה בוך' ו'צאינה וראינה' היו יצירות 'ספרות הנשים' הנפוצים ביותר ביידיש בתקופתה. בהקדמה לזכרונותיה של גליקל מהמלין כתבה: "תרגום הטקסט לשפה וביטוי מודרניים, נועד לשקם את דמותה של אישה שהייתה מושרשת עמוק בתקופתה, בולטת בשל מתנותיה האינטלקטואליות הייחודיות, נאמנה לאמונתה, נאמנה לעמה, נאמנה למשפחתה ונאמנה לעצמה".
בהקדמה למעשה בוך כתבה: "בידי הורים, מחנכים ומורים, הסיפורים השונים יכולים להוות גשר להבנה חדשה של משמעות התרבות והאמונות היהודיות המסורתיות".
כשחקרה את שורשיה עם אחיה וילהלם ועם קרוב משפחה נוסף שגילתה, סטפן מאייר, גילתה קרבה משפחתית מסוימת לצאצאי גליקל מהמלין. הצייר לאופולד פיליכובסקי צייר לבקשתה ציור שלה בדמותה, שהפך למזוהה עם גליקל.
מאמרים
התחום המרכזי עליו כתבה הייתה דווקא כתיבה אינפורמטיבית שעסקה במצבם החברתי של פליטים יהודים בכלל, ונשים בפרט. ב-1924 פרסמה את ספרה המפורסם ביותר 'עבודה סיזיפית' (Sisyphus-Arbeit), מחקר על סחר בנשים וזנות במזרח אירופה ובאוריינט.
הכרה והנצחה
ב-1954 הונפק בול לזכרה בגרמניה המערבית בסדרה שכותרתה "מיטיבי האנושות". בשנת ה-50 למותה, נערך כנס שעסק בהיבטים שונים בחייה. באתר בו התקיים בעבר ה'בית' שייסדה לנערות ונשים במצוקה בנאו-אייזנבורג, נחנך לזכרה חדר סמינרים ואנדרטה בשנת 1997.
סינדרלה (סרט, 1950)
הסרט יצא בתקופה בה אולפני וולט דיסני היו שקועים בחובות כבדים עקב מספר כישלונות קופתיים שנבעו ממלחמת העולם השנייה, אך הצלחתו הכבירה בקופות (הסרט גרף 85 מיליון דולר) הצליחה לאושש את האולפן ולהחזירו למאזן כספי חיובי.
מוזיאון ריינה סופיה
מוזיאון ריינה סופיה (בספרדית Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía - המוזיאון הלאומי - מרכז האמנויות על שם המלכה סופיה הוא המוזיאון הלאומי של ספרד לאמנות המאה ה-20. הוא נחנך ב-10 בספטמבר 1992 ונקרא על שמה של סופיה, מלכת ספרד. המוזיאון נמצא במדריד, סמוך לתחנות הרכבת והמטרו אטוצ'ה, בקצהו הדרומי של משולש הזהב של האמנות של מדריד (יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון תיסן בורנמיסה).
סינדרלה (סרט, 1950)
בשנת 2002 הופץ סרט המשך בשם "סינדרלה 2: חלומות מתגשמים", שאותו המשיך הסרט "סינדרלה 3: אהבת אמת" שהופץ בשנת 2007. בשנת 2015 הופץ עיבוד לייב אקשן לסרט בשם "סינדרלה".
מוזיאון ריינה סופיה
במוזיאון מוצגים אוספים של שני אמניה הבולטים של ספרד במאה העשרים, פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי. יצירת האמנות המפורסמת ביותר במוזיאון היא ציורו של פיקאסו, "גרניקה". בנוסף לכך מוצגות יצירות של אמנים ספרדים נוספים. בשנת 2015 לחזקת המוזיאון הועבר ארכיון של אלנה אסינס.
סינדרלה (סרט, 1950)
עלילת הסרט
סינדרלה היא ילדה מאוד אהובה ובתו היחידה של אציל אלמן. לאחר שהחליט כי בתו האהובה זקוקה לטיפול של אם, אביה של סינדרלה מתחתן עם ליידי טרמיין, אישה גאה עם שתי בנות מנישואיה הראשונים, דריזלה ואנסטסיה. לאחר מותו של אביה של סינדרלה, ליידי טרמיין ובנותיה משתלטות על האחוזה, ומתחילות להתעלל בסינדרלה מתוך קנאה, ואף מאפשרות לחתול שלהן, לוציפר, לענות אותה. למרות שהיא נאלצת לעבוד בביתה, סינדרלה הופכת לאישה טובת לב ומתיידדת עם בעלי החיים המתגוררים באסם ורבים מהעכברים והציפורים החיים סביב האחוזה.
מוזיאון ריינה סופיה
המבנה המרכזי של המוזיאון שימש במהלך המאה ה-18 כבית חולים. שיפוצים ותוספות משמעותיים לבניין נעשו החל משנת 1980.
סינדרלה (סרט, 1950)
עלילת הסרט
בארמון המלכותי, המלך במצוקה כי בנו אינו מתכוון להתחתן. נחוש לראות נכדים, המלך והדוכס מארגנים נשף לנסיך, במטרה לאפשר לבנו להינשא, כשכל נערה רווקה בממלכה רשאית להשתתף. כאשר ההזמנה לנשף מגיעה, סינדרלה שואלת את אמה החורגת אם היא יכולה להשתתף, שכן גם היא רווקה. ליידי טרמיין מסכימה, בתנאי שסינדרלה תסיים את המטלות שלה. חבריה החיות, בראשם ז'אק וגאס העכברים, מתקנים שמלה שהייתה שייכת לאמה של סינדרלה. כאשר סינדרלה לובשת את השמלה שלה ממש לפני צאתה, מחמיאה ליידי טרמיין על השמלה של סינדרלה, ומצביעה בעדינות על החרוזים והאבנט. האחיות כועסות על גנבת הפריטים לכאורה שנזרקו, והן הורסות את השמלה, וסינדרלה נשארת מאחור בעוד המשפחה החורגת שלה עוזבת לנשף המלכותי.
בשלב שבו היא מוותרת על חלומותיה, הפיה הסנדקית של סינדרלה מופיעה ומעניקה לסינדרלה שמלה כסופה עם נעלי זכוכית, והופכת דלעת ובעלי חיים שונים לכרכרה עם סוסים, רַכָּב ומשרת. סינדרלה יוצאת לנשף לאחר שהסנדקית מזהירה אותה כי הכישוף ישבר בחצות, כלומר שמלתה וכל דבר אחר ישתנה בחזרה למה שהיו. בנשף, הנסיך דוחה כל בחורה, עד שהוא רואה את סינדרלה. שניהם מתאהבים ורוקדים לבד ברחבי שטח הטירה עד שהשעון מתחיל לצלצל חצות. סינדרלה בורחת אל הכרכרה שלה מחוץ לטירה, ושלא בכוונה מפילה את אחת מנעלי הזכוכית שלה. לאחר שהדוכס מספר למלך על האסון, הם מתכננים למצוא את סינדרלה עם הנעל שהם מצאו במהלך יציאתה.
למחרת בבוקר, המלך מצהיר כי הדוכס הגדול יבקר כל בית בממלכה כדי למצוא את הנערה שמתאימה לנעל הזכוכית, כדי שתוכל להינשא לנסיך. כאשר החדשות מגיעות לבית של סינדרלה, אמה החורגת ואחיותיה החורגות מתכוננות לבואו של הדוכס הגדול. סינדרלה, כששמעה את החדשות, מתחילה לזמזם את השיר מהנשף בלילה הקודם. ליידי טרמיין מבינה כי סינדרלה היא הנערה שרקדה עם הנסיך, נועלת את סינדרלה בחדר השינה בעליית הגג שלה.
כאשר הדוכס הגדול מגיע, העכברים גונבים את המפתח לחדר של סינדרלה, אבל לפני שהם יכולים לספק את זה הם נתקלים בלוציפר. החיות קוראות לברונו, כלב הדם של סינדרלה, שמפחיד את לוציפר, הנופל מחלון הבית. כשהדוכס מתכונן לעזוב אחרי שהאחיות החורגות מנסות ללא הצלחה למדוד את הנעל, סינדרלה מופיעה ומבקשת לנסות גם. ביודעה כי נעלה תתאים, ליידי טרמיין גורמת למשרת למעוד, המפיל את הנעל שמתנפצת למאות חתיכות. הדוכס מקונן על הנעל השבורה, אבל אז סינדרלה מגלה את נעל הזכוכית השנייה, לאימתה של אמה החורגת. הדוכס מחליק את הנעל על הרגל שלה, אשר מתאימה באופן מושלם. זמן קצר לאחר מכן, סינדרלה והנסיך חוגגים את חתונתם, מוקפים בקונפטי המושלך על ידי המלך, הדוכס הגדול והעכברים.
מוזיקה ופסקול
את המוזיקה המקורית לסרט הלחינו וכתבו המוזיקאים פול ג'יי סמית ואוליבר וואלאס, בנוסף, שיר הנושא של הסרט "חלום הוא משאלת קסם" הפך לשיר מפורסם במיוחד אחרי הצלחת הסרט.
מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד
מצפה מכללת הרווארד (באנגלית: Harvard College Observatory או בראשי תיבות: HCO) הוא מוסד המנהל קומפלקס של מבנים הכוללים מכשירים רבים המשמשים למחקר אסטרונומי המיועדים לשימוש המחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד.
מיקום
המצפה ממוקם בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. והוא נוסד בשנת 1839. יחד עם המצפה האסטרופיזיקלי סמית'סוניאן, הוא מהווה חלק ממרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה.
מידע לגבי בתי HCO
בתי HCO הם אוסף של כ-500,000 לוחות אסטרונומיים שנלקחו בין 1880 ל-1989 (עם פער 68–1953). זהו כיסוי 100 שנה הוא משאב ייחודי לחקר וריאציות הזמני ביקום. הגישה הדיגיטלית לפרויקט, שנקראת "Sky Century @ Harvard", מבצעת סריקה דיגיטלית ומאחסנת את לוחות הצילום הללו.
היסטוריה
ב-1839 הצביעה אוניברסיטת הרווארד על מינויו של ויליאם קראנץ' בונד, שען בולט מבוסטון, כ"אסטרונום משקיף לאוניברסיטה "(ללא שכר). מינוי זה הביא להקמתו של המצפה הראשון באוניברסיטה. הטלסקופ הראשון של האוניברסיטה, בגודל 15 אינץ', כונה: "Refractor", והותקן בשנת 1847. הטלסקופ היה הגדול ביותר בארצות הברית מזמן התקנתו ועד לשנת 1867.
בין השנים 1847–1852 השתמש צלם הבונד והחלוץ ג'ון אדמס ויפל בטלסקופ המפלט הגדול כדי להפיק תמונות של הירח אשר בלטו באיכות הפירוט ובעצמה האסתטית. זה היה הטלסקופ הגדול ביותר בצפון אמריקה באותו זמן, ותמונותיהם של הירח זכו בפרס על מצוינות טכנית בצילום בתערוכה הגדולה של שנת 1851 בקריסטל פאלאס, לונדון. בלילות של ה-16 וה-17 ביולי 1850, ביצעו ויפל ובונד את הדאגרוטיפ הראשון של כוכב נוגה.
למכללה האקדמית הרווארד חשיבות היסטורית רבה לאסטרונומיה, שכן נשים רבות, כולל אנני ג'אמפ קאנון, הנרייטה ליוויט, ססיליה פיין-גפושקין ווילמינה פלמינג ביצעו בה מחקר סיווג מרכזי. קנון וליוויט נקלטו תחילה כ"מחשבות" כדי לבצע חישובים ולבחון תמונות כוכבים, אך בנוסף ביצעו גם מחקר משמעותי.
אהרן מרדכי כהן
אהרן מרדכי הכהן (1914–1997), היה פרופסור לרפואה וחוקר מחלת הסוכרת.
קורות חיים
כהן נולד בירושלים בשכונת זיכרון טוביה, לבוליסה ורפאל חיים הכהן. הוא היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות. אביו היה מראשי העדה הפרסית בירושלים, חבר הוועד הלאומי וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון.
כהן למד בבית הספר אליאנס בירושלים, ואחר כך בגימנסיה העברית רחביה. הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות שבלבנון. עם סיום לימודי הרפואה, חזר לירושלים והחל לעבור בבית החולים הדסה הר הצופים. הוא היה מראשוני הרופאים ילידי הארץ שעבדו במוסד.
בראשית שנות ה-40, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בגדוד הסקוטי במצרים, סודאן ואריתריאה. לאחר מכן עבר לשרת בבריגדה היהודית כרופא קרבי ביחידה בלוב, באיטליה, בגרמניה ובהולנד.
עם שובו ארצה חזר לעבוד בבית החולים הדסה. עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושימש כקצין הרפואה הפיקודי של מחוז ירושלים בתקופת המצור. עם שחרורו מצה"ל, מונה למנהל מרפאות החוץ של בית החולים הדסה. בשנת 1955, נשלח לאוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם התמחה בנושא התזונה, מתוך מטרה להקים יחידה לסוכרת בבית החולים הדסה.
ב-1956 נישא לד"ר בינה לבית שפילמן, שהייתה תלמידתו בבית הספר לרפואה, ועזרה לו במחקרים. שנה לאחר מכן נולד בנו, עו"ד משה הכהן, ממייסדי הסנגוריה הציבורית בישראל ושופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כהן היה ממייסדי האגודה הישראלית לסוכרת ועורכו הראשון של ביטאונה "אי"ל". במהלך השנים פיתח כהן את זן החולדות "Cohen Diabetic Rat", שמפתחות באופן ספונטני את מחלת הסוכרת ומשמשות פלטפורמה חשובה במחקר המחלה. על משנתו המדעית הרצה בעשרות כנסים ברחבי העולם, ובין היתר הוזמן להרצות בוועדת התזונה של הסנאט האמריקני בוושינגטון. הוא זכה בתארים רבים מטעם ארגונים מדעיים ברחבי העולם.
בארץ ייסד כהן את היחידה לסוכרת במרכזים הרפואיים של הדסה בירושלים, שימש כחבר הסנאט של האוניברסיטה העברית והעמיד דורות רבים של תלמידים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה. הוא היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, פעל לשיפור זכויותיהם המקצועיות של הרופאים וכן היה ממייסדי קרן הפנסיה של בית החולים הדסה.
בין היתר חיבר כהן את הערך "סוכרת" באנציקלופדיה העברית. במשך השנים נשאר נאמן לדת ולמסורת ושימש כגבאי בבית הכנסת אוהבי ציון, שאותו הקים אביו.
ג'ו ביסרה
ג'וֹ אמרסון בִּיסרַה בסטוס (בספרדית: Joe Émerson Bizera Bastos; נולד ב-17 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם.