cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלגיה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת פריז (1900)
הקשתים זכו ב-6 מהמדליות, ובלט מהם במיוחד הוברט ואן איניס, שזכה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת. עמיתו עמנואל פולון זכה אף הוא במדליית זהב, אמיל דרואר זכה במדליית כסף ולואי גלינור זכה במדליית ארד. גם הרוכבים הבלגים הגיעו להישגים נאים. קונסטנט ואן לאנגנדונק זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצה לרוחק, ואמה הגמן הגיע להישג דומה בתחרות הקפיצות. סגנו של הגמן היה ז'ורז' ואן דר פואל, שגם זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצה לגובה.
שמיניית החותרים ממועדון החתירה המלכותי של גנט זכתה במדליית כסף, והקלעים שארל פומייה ופאול ואן אסברוק זכו במדליות ארד. מועדון השחייה והכדורמים של בריסל ייצג את בלגיה בטורניר הכדורמים. הוא גבר על שתי קבוצות צרפתיות, אך הפסיד במשחק הגמר לקבוצה בריטית וסיים במקום השני. נבחרת הכדורגל של האוניברסיטה החופשית של בריסל הייתה אחת משלוש קבוצות שהתחרו בטורניר הכדורגל, לצד קבוצות מבריטניה ומצרפת. הקבוצה שיחקה משחק אחד מול הקבוצה הצרפתית, והובסה בתוצאה 2–6. בטורניר זה לא הוענקו פרסים, אך הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בתוצאות בדיעבד, ומאחר שהקבוצה הבלגית הגיעה לתוצאה השלישית בטיבה מבין שלוש הקבוצות, הוענקה לה בדיעבד מדליית ארד.
עד מלחמת העולם הראשונה
באולימפיאדת לונדון (1908) ייצגו את בלגיה 88 ספורטאים. הם זכו ב-8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ובלגיה דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות. הקלע פאול ואן אסברוק זכה במדליית זהב, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף. סגנו של ואן אסברוק היה אף הוא בלגי, ולטר אליקוט. צוות השייטים בדגם 6 מטר זכה במדליית כסף, וכמוהו גם שמיניית החותרים. רוכב האופניים יוזף ורברוק זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ, וכך גם נבחרת הסיף במקצה הדקר. נבחרת הכדורמים דורגה במקום השני בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על הולנד ועל שוודיה והפסידה לבריטניה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ירד מספר המדליות בהן זכו הבלגים ל-6. הענף המצליח ביותר היה הסיף. פאול אנספך זכה במדליית הזהב במקצה היחידים בדקר, והיה שותף לזכייה במדליית הזהב במקצה הדקר הקבוצתי. פיליפ דה בוליו זכה במדליית הארד במקצה היחידים. החותר פולידור וירמן זכה במדליית כסף, הרוכב עמנואל דה בלומארט זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות ונבחרת הכדורמים זכתה במדליית ארד.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה בלגיה הייתה גם המוצלחת בתולדותיה. הספורטאים הבלגים צברו 36 מדליות, בהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שוודיה, בריטניה ופינלנד.
הענף בו בלטה בלגיה במיוחד היה הקשתות. הקשתים הבלגים זכו ב-14 מדליות מתוך ה-21 שחולקו, וב-8 מתוך 10 מדליות הזהב שחולקו. עם זאת, במרבית התחרויות היה מספר המתחרים היה נמוך במיוחד, וזכייה במדליה לא דרשה מאמץ רב. הוברט ואן איניס בן ה-54, שעשרים שנה קודם לכן זכה במדליות באולימפיאדת פריז, זכה במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-28 מ' ומ-33 מ' ובמדליית כסף בירי במטרה נעה מ-50 מ'. בכל אחד משלושת המקצים היו רק שני מתחרים. ואן איניס היה שותף גם לזכיות הקבוצתיות של הנבחרת הבלגית במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-50 ומ-33 מ', ובמדליית הכסף בירי מ-28 מ'. בשני המקצים בהם זכתה הנבחרת בזהב התחרתה מולה רק נבחרת צרפת, ובמקצה השלישי השתתפה גם נבחרת הולנד. בתחרויות הירי במטרות נייחות השתתפו רק בלגים, והם חלקו במדליות. אדמונד קלוטנס ניצח במקצה המטרה הגדולה ואדמונד ואן מור ניצח במקצה המטרה הקטנה. לתחרויות הקבוצתיות התייצבה רק הנבחרת הבלגית, שזכתה, מן הסתם, במדליות הזהב.
רוכב האופניים אנרי ז'ורז' זכה במדליית הזהב במרוץ ל-50 ק"מ. הנבחרת הבלגית זכתה במדליית ארד במרוץ נגד השעון. בהתעמלות, זכתה נבחרת בלגיה במדליית כסף בקרב-רב (בתחרות השתתפו חמש נבחרות), ובמדליית ארד בתחרות בשיטה השוודית (בה השתתפו שלוש נבחרות). נבחרת הסיף זכתה במדליית כסף בדקר, כמו גם נבחרת הקליעה. השחיין היהודי ז'ראר בליץ, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב, וגם נבחרת משיכת החבל זכתה במדליית ארד, בתחרות בה השתתפו חמש נבחרות.
בענפי הכדור זכו הנבחרות הבלגיות לכמה הצלחות. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, אך משחק הגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה היה שנוי במחלוקת. הצ'כוסלובקים נטשו את המגרש בדקה ה-40, בפיגור 0–2, לאחר שאחד משחקניהם הורחק, לטענתם שלא בצדק. בהמשך טענו הצ'כוסלובקים כי השיפוט לא היה הוגן, כי השערים שהבקיעו הבלגים היו צריכים להיפסל, כי נוכחותם של חיילים בלגים באצטדיון הפריעה למשחק, וכי אותם חיילים ביזו את דגל צ'כוסלובקיה. טענותיהם של הצ'כוסלובקים נדחו, ותוצאת המשחק נקבעה 0–2. טורניר הכדורמים היה נינוח יותר. הנבחרת הבלגית זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת בריטניה, וגברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף. נבחרת ההוקי דורגה במקום השלישי בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על נבחרת צרפת והפסידה לבריטניה ולדנמרק, וזכתה במדליית הארד.
עד מלחמת העולם השנייה
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו 168 ספורטאים בלגים. הם זכו ב-13 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות. הסייפים זכו בארבע מהמדליות. שארל דלפורט זכה במדליית זהב בדקר, מוריס ואן דאם זכה במדליית ארד ברומח, ונבחרות הדקר והרומח זכו שתיהן במדליות כסף. המתאגרף ז'אן דלארז' זכה במדליית זהב, ועמיתו יוסף בקן זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה צוות שייטי הדינגי. רוכב האופניים הנרי הובנארס זכה בשלוש מדליות - מדליית כסף במרוץ האישי נגד השעון, ועם נבחרת הרוכבים זכה במדליית כסף במרוץ הקבוצתי נגד השעון ובמדליית ארד במרוץ המרדף. השחיין ז'וזף דה קומב, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, וכך גם המתאבק פייר אוליביה. נבחרת הכדורמים שוב זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת צרפת במשחק הגמר, וגברה על נבחרת ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף. נבחרת הכדורגל הייתה רחוקה מלשחזר את הצלחתה באנטוורפן. היא הודחה כבר במשחקה הראשון, לאחר שהובסה 1–8 בידי נבחרת שוודיה.
בדומה למדינות רבות, צמצמה בלגיה באופן משמעותי את משלחתה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בשל השפל הכלכלי הגדול, והיא שלחה אליהם רק סייפים. איש מהם לא זכה במדליה, בפעם הראשונה (והאחרונה) בתולדות בלגיה. הישגי המשלחת לא השתפרו בהרבה באולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים אלה צברו הבלגים שתי מדליות ארד, בהן זכו נבחרת הכדורמים ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ אופני הכביש.
לאחר מלחמת העולם השנייה
באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפו 152 ספורטאים בלגים. הם זכו ב-7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. הענף המוביל היה האופניים. הנבחרת הבלגית זכתה במדליית הזהב במרוץ אופני הכביש, ואחד מחבריה, לודה ווטרס, זכה גם במדליית ארד במרוץ אופני הכביש ליחידים. רוכב אופניים נוסף, פייר ניהנט, זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון. גסטון ריף ניצח בריצת 5000 מטר, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש (14:17.6 דקות) ומקדים בשתי עשיריות את אמיל זטופק. אתלט אחר, אטיין גלי שהתחרה במרתון, נכנס ראשון לאצטדיון, אך כבר היה מותש ונפל. שני רצים אחרים, הארגנטינאי דלפו קבררה והבריטי טום ריצ'רדס עקפו אותו. בשארית כוחותיו ובעידוד הקהל השלים גלי את המרוץ וסיים במקום השלישי, אך הובהל לבית חולים ולא נשאר לטקס חלוקת המדליות. בשתי המדליות הנותרות זכו המתאגרף יוסף ויסרס שזכה במדליית כסף, ונבחרת הסיף, שזכתה במדליית ארד במקצה הרומח הקבוצתי. נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, בו סיימה בתיקו עם נבחרת הולנד, הפסידה לנבחרות איטליה והונגריה, ודורגה במקום הרביעי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) ירדו הישגי הספורטאים הבלגים לכדי ארבע מדליות. שלוש מהמדליות הושגו בידי רוכבי אופניים. במירות אופני הכביש זכה אנדרה נוייל במדליית הזהב ורוברט גרונדלארס במדליית הכסף. שניהם, יחד עם לוסיאן ויקטור, זכו במדליית זהב במרוץ אופני הכביש הקבוצתי. במדליה הרביעית, מדליית כסף, זכו החותרים רוברט באטנס ומישל קנויסן. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השישי, ונבחרת ההוקי הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת בריטניה.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחב בלגיה משלחת קטנה מבעבר, בת 55 ספורטאים. שניים מהם זכו במדליות כסף - המתאבק יוסף מוויס והשייט אנדרה נליס, בדגם פין. באולימפיאדת רומא (1960) עלו הישגי הבלגים לארבע מדליות. רוכב האופניים לאו סטרקס זכה במדליית הכסף במרוץ הספרינט ועמיתו וילי ואן דר ברגן זכה במדליית ארד במרוץ אופני הכביש. האתלט רוג'ר מונס שיאן העולם זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, והשייט אנדרה נליס זכה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
לאחר שתי אולימפיאדות בהן לא נוגן ההמנון הבלגי, זכו באולימפיאדת טוקיו (1964) שני בלגים במדליות זהב. גסטון רולנטס קבע שיא אולימפי חדש בריצת 3000 מטר מכשולים (8:30.8 דקות) ורוכב האופניים פטריק סרקו ניצח במרוץ נגד השעון. רוכב אופניים נוסף, ולטר גודפרוט, זכה במדליית ארד במרוץ אופני הכביש. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הבלגים בשתי מדליות בלבד. מרים המשקולות סרג רדינג זכה במדליית כסף, ורוכבי האופניים דניאל גונס ורוברט ואן לאנקר זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם. גם באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הבלגים בשתי מדליות, שתיהן מדליות כסף באתלטיקה: קארל ליסמונט במרתון ואמיאל פוטמנס בריצת 10000 מטר. ספורטאים בלגים נוספים שבלטו במינכן כללו את רוכבי האופניים מאנו סנלינקס ונואל סטוארט שסיימו במקום החמישי במרוץ אופני טנדם ואת האתלט הרמן מיניון, שסיים במקום השישי בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) עלה מספר המדליות בהן זכו הבלגים לשש. הספורטאי הבולט במשלחת היה איבו ואן דאם, שזכה בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר. רוכב האופניים מישל ורטן זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון, וכן סיים במקום העשירי במרוץ הספרינט. רץ המרתון קארל ליסמונט זכה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד, וגם סיים במקום ה-11 בריצת 10000 מטר. ברכיבה זכה פרנסואה מאתי במדליית ארד בתחרות הקפיצות, והיה שותף גם לזכייתה של הנבחרת הבלגית במדליית הארד בתחרות הקפיצות הקבוצתית. ספורטאים בלגים נוספים שבלטו במונטריאול כללו את רוכב האופניים פונס דה וולף שסיים במקום הרביעי במרוץ אופני הכביש, האתלטים וילי פולוניס שסיים במקום השישי בריצת 5000 מטר ומארק סמט שסיים במקום השביעי בריצת 10000 מטר, ורץ המרתון הנרי סחופס שסיים במקום העשירי.
בדומה למדינות מערביות רבות, החליטה בלגיה שלא להצטרף לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הביעה את מחאתה נגד הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בכך שהספורטאים הבלגים התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלה שלה. הג'ודוקא רוברט ואן דה ואלה היה לבלגי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית מזה 16 שנים. הוא גם היה הבלגי היחיד שזכה במדליה במשחקים אלה. מספר שחייניות רשמו הישגים נאים: במשחה ל-200 מטר גב סיימה יולנדה ואן דן סטראטן במקום החמישי וקארין ורבאוון הגיעה שישית. ורבאוון גם סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר גב. אחותה של ורבאוון, פסקל, סיימה במקום השישי במשחה ל-800 מטר חופשי. רץ המרתון קארל ליסמונט לא הצליח לזכות במדליה אולימפית שלישית, וסיים במקום התשיעי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו הבלגים בארבע מדליות. רוכב האופניים רוחר אילחמס זכה במדליית הזהב במרוץ הנקודות. החותרים דירק קרויס ופייר-מארי דלוף זכו במדליית כסף, ועמיתתם אנה האסברוק זכתה במדליית ארד. גם השחיינית אינגריד למפרור זכתה במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה. הקשת מרניקס ורווינק סיים במקום השביעי. באולימפיאדת סיאול (1988) ירדו הישגי הבלגים, ורק שניים מהם זכו במדליות ארד: הג'ודוקא רוברט ואן דר ואלה (8 שנים לאחר שזכה במדליית הזהב) והקלע פרנס פטרס. השחיינית איזבל ארנו העפילה לשני משחי גמר - במשחה ל-400 מטר חופשי סיימה במקום השישי, ובמשחה ל-800 מטר חופשי סיימה במקום השביעי. אינגריד למפרור לא הצליחה לשחזר את הישגה מלוס אנג'לס, אך סיימה במקום השישי במשחה ל-200 מטר חזה.
שלושה בלגים זכו במדליות באולימפיאדת ברצלונה (1992). החותרת אנליס ברדאל זכתה במדליית כסף, הג'ודוקא היידי רקלס זכתה במדליית ארד, וכך גם רוכב האופניים סדריק מאתי, במרוץ הנקודות. איזבל ארנו שוב העפילה לשני משחי גמר - במשחה ל-400 מטר חופשי שבה וסיימה במקום השישי, ובמשחה ל-800 מטר חופשי סיימה במקום השמיני. עמיתה סטפן מאנה סיים במקום השמיני במשחה ל-200 מטר גב, ובמקום העשירי במשחה ל-100 מטר גב. הטניסאית סבין אפלמנס הודחה בשלב רבע הגמר בידי שטפי גראף.
הישגי הבלגים השתפרו באופן ניכר באולימפיאדת אטלנטה (1996), בה זכו בשש מדליות, שתיים מכל סוג, ההישג הגבוה ביותר מזה 48 שנים. ענף הג'ודו היה הפורה ביותר עבור הבלגים, וארבע מהמדליות הושגו בענף זה. אולה ורברוק זכתה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 72 ק"ג, חלה ואנדקאוויה זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 61 ק"ג, מאריסבל לומבה זכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 56 ק"ג, ולהישג דומה הגיע הארי בארנוולד, בקטגוריית המשקל של 95 ק"ג ומעלה. השחיין פרד דבורגרייב קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה (1:00.65 דק'), בו זכה במדליית הזהב. במדליה השישית זכה השייט סבסטיאן גודפרויד, שזכה במדליית הכסף בדגם פין. ספורטאים בלגים נוספים אמנם לא זכו במדליות באטלנטה, אך הגיעו להישגים נאים, ובהם הקשת פאול ורמירן שסיים במקום הרביעי, האתלט פטריק סטיבנס שסיים במקום השביעי בריצת 200 מטר, והשחיינית בריגיטה בקואה שסיימה במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה ובמקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הבלגים בחמש מדליות. רוכבי האופניים זכו בשתי מדליות כסף: פיליפ מאירהאגה במרוץ אופני הרים, ואטיין דה וילדה ומתיו גילמור במרוץ אופני מדיסון. שתי ג'ודוקות זכו במדליות ארד: אן סימונס וחלה ואנדקאוויה. במדליית ארד נוספת זכו הטניסאיות אלס קאלנס ודומיניק מונאמי, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לאחיות האמריקאיות ונוס וסרינה ויליאמס, וגברו במשחק על המקום השלישי על הבלארוסיות נטשה זברבה ואולגה ברבנסחיקובה. הרוכב לודו פיליפארטס סיים במקום הרביעי בתחרות הקפיצות, הקלעית אנה פוקאן סיימה במקום הרביעי, הג'ודוקות אולה ורברוק והיידי רקלס סיימו במקום החמישי, השייטת מין דזילי סיימה במקום השישי בדגם יורופ והשייט סבסטיאן גודפרויד סיים במקום השביעי בדגם פין.
שלושה בלגים זכו במדליות באולימפיאדת אתונה (2004). הטניסאית ז'וסטין הנין זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על אמלי מורסמו. במדליות ארד זכו הג'ודוקא אילסה היילן ורוכב האופניים אקסל מרקס (במרוץ אופני כביש). לא מעט בלגים הגיעו לשלבים גבוהים בתחרויות בהם השתתפו, הגם שלא זכו במדליות. הטריאתלטית קתרין סמט סיימה במקום הרביעי, רוכב האופניים רואל פאוליסן סיים במקום הרביעי במרוץ אופני הרים, רוכבי הסוסים דירק דמרסמן ולודו פיליפארטס חלקו במקום הרביעי בתחרות הקפיצות, חותרי הקיאק ווטר ד'האנה ובוב מאסן סיימו במקום החמישי במקצה הזוגות ל-1000 מטר, הג'ודוקא קתרין ז'אק סיימה במקום החמישי, האתלטית קים חווארט סיימה במקום השישי בריצת 200 מטר, והייתה שותפה להישג דומה של הנבחרת הבלגית במרוץ השליחות ל-100X4 מטרים, החותר טים מאיינס סיים במקום השישי, נבחרת הרכיבה סיימה במקום השישי בתחרות הקפיצות ובמקום השביעי בתחרות הכללית, והשייט סבסטיאן גודפרויד שב וסיים במקום השביעי בדגם פין.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הגיעו האתלטיות הבלגיות להישגים הגבוהים בין חברי המשלחת. טיה הלבאוט זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה, וקטעה רצף של 34 תחרויות בהן ניצחה הקרואטית בלנקה ולאשיץ'. נבחרת השליחות, בה היו חברות גם קים חווארט ואוליביה בורלה זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-100X4 מטרים (לאחר פסילת הנבחרת הרוסית בשל אימרוץ). נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו גם תומאס ורמאלן, וינסנט קומפני ואנטוני ואן דן בורה, סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ניגריה בחצי הגמר ולנבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי. מוסא דמבלה הבקיע שלושה שערים לזכות הנבחרת. ספורטאים בלגים נוספים שהתבלטו בבייג'ינג כללו את רוכבי האופניים קני דה קטלה ואיליו קייסה שסיימו במקום הרביעי במרוץ אופני מדיסון, החותר טים מאיינס שסיים במקום הרביעי, רביעיית השליחים ל-100X4 מטרים (בה היו חברים גם האחים ז'ונתן וקווין בורלה) שסיימה במקום החמישי, הג'ודוקא דירק ואן טיכלט שסיים במקום החמישי, השחיין בריאן ריקמן שסיים במקום השביעי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, רוכב האופניים מריו אארטס שסיים במקום השמיני במרוץ אופני כביש, החותרים בארט פואלוורדה וכריסטוף ראס שסיימו במקום השמיני, והשייטת אבי ואן אקר שסיימה במקום השמיני בדגם לייזר רדיאל.
באולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליח איש מחברי המשלחת לזכות במדליית זהב אולימפית. להישג הגבוה ביותר הגיע הקלע ליונל קוקס, שזכה במדליית הכסף בירי מ-50 מטר בשכיבה. שתי ספורטאיות נוספות זכו במדליות ארד, הג'ודוקא שרלין ואן סניק והשייטת אבי ואן אקר, בדגם לייזר רדיאל. האתלטים הבלגים רשמו מספר הישגים נאים, אף שלא זכו במדליות. האנס ואן אלפן סיים במקום הרביעי בקרב עשר, וטיה הלבאוט איבדה את תוארה בקפיצה לגובה, וסיימה במקום החמישי. התאומים קווין וז'ונתן בורלה העפילו לגמר בריצת 400 מטר, וסיימו במקום החמישי והשישי, בהתאמה. השניים השתתפו גם במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים, בו זכתה הנבחרת במקום השישי. ספורטאים בלגים נוספים שבלטו בלונדון כללו את הג'ודוקא אילזה היילן (מקום חמישי), רוכבת האופניים יוליאן ד'הורה (מקום חמישי במרוץ אופני מסלול) יורגן רולנדס (מקום שביעי במרוץ אופני כביש), נבחרת השחיינים ל-100X4 בסגנון חופשי (מקום שמיני). הטניסאית קים קלייסטרס הודחה ברבע הגמר בידי מריה שרפובה, ונבחרת הגברים בהוקי שדה סיימה במקום החמישי. ז'אן-מישל סב, שחקן טניס שולחן השתתף במשחקים בפעם השביעית ברציפות.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה האולימפיאדה המוצלחת ביותר עבור בלגיה מזה 20 שנה, עם 6 מדליות, שתיים מכל סוג. רוכב האופניים גרג ואן אוורמאט זכה במדליית הזהב במרוץ אופני כביש וז'וליאן ד'אור זכה במדליית ארד באומניום. במדליית הזהב השנייה זכתה האתלטית נפיסטו ת'יאם, בקרב שבע. השחיין פיטר טימרס זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי והיה שותף למקום השישי בו סיימו נבחרות השליחים ל-100X4 מטר חופשי ולמקום השמיני בו סיימה במשחה ל-200X4 מטר חופשי, והג'ודוקא דירק ואן טיכלט זכה במדליית ארד. נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 1–3 על נבחרת הולנד, והפסידה במשחק הגמר 2–4 לארגנטינה. לתאומים בורלה הצטרף אחיהם הצעיר דילן בורלה, ויחד עם ז'וליאן וטרן סיימו במקום הרביעי במרוץ השליחים ל-400X4 מטרים. במרוצי היחידים לא הצליח איש מהם לעבור את שלב המוקדמות. ספורטאים בלגים נוספים שבלטו בריו כללו את החותר האנס אוברנו (מקום רביעי), השייטת אבי ואן אקר (מקום רביעי בדגם לייזר רדיאל), שחקן הגולף תומאס פיטרס (מקום רביעי), לוחמי הטאקוונדו ג'וואד אשאב וראחלה אסמאני (מקום חמישי כל אחד), הטריאתלט מרטן ואן ריל (מקום שישי), רוכבת האופניים אלקה ואנהוף (מקום שישי במרוץ אופני BMX), האתלט תומאס ואן דר פלאטסן (מקום שמיני בקרב עשר), המתעמל דניס חוסנס (מקום שמיני בתרגיל הטבעות) והשחיין לואי קרונן מקום שמיני ב-200 מטר פרפר.
אולימפיאדות החורף
בלגיה השתתפה בכל אולימפיאדות החורף למעט שתיים, אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ואולימפיאדת גרנובל (1968). הישגיהם של הספורטאים הבלגים במשחקי החורף היו צנועים יותר מאשר במשחקי הקיץ. לאורך השנים הם צברו 5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה, אולימפיאדת שאמוני (1924), זכתה נבחרת המזחלות במדליית ארד. ארבע שנים אחר כך, באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) זכה רוברט ואן זברוק במדליית ארד בהחלקה אומנותית. באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) זכו המחליקים האומנותיים מישלין לאנוי ופייר בוגנייה במדליית זהב, הראשונה בתולדות בלגיה, והיחידה עד כה. באותם משחקים זכתה נבחרת הבובסליי במדליית כסף. הספורטאי הבלגי הבא שזכה במדליה אולימפית במשחקי החורף עשה זאת 50 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת נאגנו (1998). היה זה בארט ולדקאמפ, שזכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-5000 מטר. ולדקאמפ גם סיים במקום הרביעי במרוץ ל-10000 מטר. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה בארט סווינגס במדליית כסף בהחלקה מהירה.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי החורף:
גרשום שוקן
גרשום גוסטב שוקן (29 בספטמבר 1912 – 20 בדצמבר 1990) היה העורך הראשי והמוציא לאור של עיתון "הארץ" במשך שנים רבות, וזוהה עם גישתו ואופיו של היומון. וכיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בכנסת השלישית.
ביוגרפיה
שוקן נולד בעיירה צוויקאו שבגרמניה ללילי ושלמה זלמן שוקן, שהיה בעלי רשת החנויות המשגשגת "כלבו שוקן". בצעירותו היה פעיל בתנועת נוער ציונית-סוציאליסטית והגיע לביקור בארץ ישראל, באביב 1932. בריאיון לתום שגב ב-1984 אמר שלולא עליית הנאצים לשלטון, לא היה עולה לארץ ישראל, באותו ריאיון גם סיפר שעברת את שמו מגוסטב לגרשום מאחר שהעריץ את גרשם שלום (וזאת למרות שניתן לו בילדותו גם השם מרדכי אותו לא אהב). לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת היידלברג עלה לארץ ישראל לבד ב-1934, הוריו הצטרפו אליו שנה אחר כך. עם עלייתו למד עברית אצל דב סדן ועבד בבנק אנגלו-פלשתינה.
בשנת 1936 נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בתחילת אותה שנה רכש אביו שלמה זלמן שוקן את עיתון "הארץ" שנקלע לקשיים כספיים. כשחזר מלימודיו בלונדון ביקש אביו שיסייע בניהול העיתון בצד העסקי והאדמיניסטרטיבי שלו. בשנת 1938 נסע לסיור לימודים בארצות הברית שם ביקר במערכות עיתונים, בכדי ללמוד את דרך ניהולם. בשנת 1939 נפטר עורך העיתון משה גליקסון ועורך המשנה ישעיהו קלינוב עזב. תפקיד העורך הוצע למשה מדזיני שהיה כותב המאמרים הראשיים של העיתון, הוא גר בירושלים (וגם עבד במקביל בקול ירושלים) ולא רצה לעבור לתל אביב, וכך לקח שוקן את האחריות גם למערכת, כשהיה בן 27.
"הארץ" תחת ניהולו אימץ עמדות ליברליות ומקורבות לאלו של הציונים הכלליים.
שוקן היה אף פעיל במפלגה הפרוגרסיבית, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת השלישית. שוקן לא היה שותף ליוזמותיו העסקיות של בנו, עמוס שוקן להוצאת "העיר" ואחר כך "חדשות".
גרשום שוקן, שענייני תרבות וספרות היו קרובים ללבו, שלח ידו גם בכתיבת שירה, תחת שם העט "רוברט פוזן". ספר שיריו "שירים לעת מצוא", שהיה תלת לשוני (עברית, אנגלית וגרמנית), הופיע בהוצאת עקד בשנת 1970.
עמדות
בתחילת ספטמבר 1949 פרסם שני מאמרים בעיתון "הארץ", בהם דרש לחוקק חוק שיאסור על ישראלים להתיישב בגרמניה או אפילו להיכנס לתחומה, אלא אם מדובר בשליחות לאומית לעניין ספציפי. החוק שהציע אמור היה לאסור גם על כל מגע חברתי בין אזרחים ישראלים וגרמנים, כולל מגע מקרי מחוץ לגרמניה.
ב-1985 פרסם בהארץ מאמר שכותרתו "קללת עזרא" בו יצא נגד האיסור על נישואי תערובת ביהדות:
משפחתו
גרשום שוקן נשא לאישה ב-1937 את שולמית פרסיץ, בתה של שושנה פרסיץ, ולזוג נולדו שלושה ילדים: עמוס שוקן, המו"ל הנוכחי של "הארץ", הלל שוקן, אדריכל, ורחלי אדלמן, הבעלים והמנהלת של הוצאת שוקן. [מתי?] הוא עזב את אשתו מבלי להתגרש ממנה, וחי עם ידועה בציבור, יהודית יונה. שוקן נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק. בצוואתו הוריש שוקן את רכושו ליהודית יונה ולשלושת ילדיו.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
גרז רוטלוי
גרז רוטלוי (בפולנית: Gersz (Georg, George, Gersh) Rotlewi (Rotlevi, Rotlevy); ינואר 1889 – דצמבר 1920) היה שחמטאי יהודי-פולני.
קריירה
בשנת 1906 חלק רוטלוי מקום 5–6 בתחרות שהתקיימה בעיר לודז' (ניצח: עקיבא רובינשטיין. בשנת 1907 הגיע למקום השלישי בתחרות לודז' (ניצח עקיבא רובינשטיין ומקום שני דוד דניוסצבסקי). רוטלוי הגיע למקום השישי באליפות רוסיה החמישית (ניצח: עקיבא רובינשטיין) ולמקום השני בתחרות אוסטנדה (ניצח: היילמן). בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות המשנית בפראג (ניצח: קארל טרייבל).
בשנת 1909 חלק רוטלוי מקום ראשון עם דוד דניוסצבסקי בתחרות לודז, והגיע למקום השני, לאחר אלכסנדר אלכין בתחרות סנקט פטרסבורג.
רוטלוי שיחק שני דו-קרבות נגד גרז סלווה; בשנת 1909 הפסיד +5 -8 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) ובשנת 1910 ניצח +3 -1 =6.
בשנת 1911 חלק מקום 2–4 בתחרות קלן (ניצח: משה לובצקי), הגיע למקום הרביעי בתחרות קרלסבאד 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן) והגיע למקום השני בתחרות מינכן (ניצח: שמעון אלאפין).
ממשחקיו המפורסמים
לבן: גרז רוטלוי   שחור:    עקיבא רובינשטיין    לודז' 1907
אלמה דישי
אלמה דישי (נולדה ב-22 במאי 1987) היא שחקנית ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על משחקה בסדרת הדרמה "איש חשוב מאוד".
ביוגרפיה
דישי נולדה בשכונת בבלי בתל אביב לשאול דישי, קולנוען שעלה מלבנון בגיל 6, ולאילנה עופרי דישי, עורכת דין ואשת עסקים ; ובגיל 15 עברה עם משפחתה להתגורר בסביון. במהלך השנים 2002–2005 למדה בתיכון למדעים ואמנויות תלמה ילין, במגמת תיאטרון. את שירותה בצה"ל עשתה כמפקדת טירונים של נערי רפול בחוות השומר. בשנת 2009 הופיעה בסדרה התיעודית כן המפקדת שתיעדה את מסלול הטירונות בו שירתה כמפקדת. בין השנים 2009–2012 למדה משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
פרשנות של תרבויות
פרשנות של תרבויות (באנגלית: The Interpretation of Cultures) הוא ספרו הקלאסי של האנתרופולוג האמריקאי קליפורד גירץ, ונחשב לאחד מהטקסטים האנתרופולוגיים החשובים ביותר שנכתבו במאה העשרים. הספר יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1973, ונכלל על ידי The Times Literary Supplement כאחד מ-100 הפרסומים החשובים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
אלמה דישי
ביוגרפיה
ביולי 2020 התארסה לבן זוגה המוזיקאי איתי פלאוט ובנובמבר השניים נישאו. בפברואר 2021 נולדה לזוג בת.
בתיאטרון
בשנת 2011 שיחקה במחזה "עפר ואפר" בתיאטרון יפו. באותה שנה שיחקה במחזה "משפחת יאסין ולוסי בשמי היהלומים" אותו כתבה דניאלה כרמי וביימה נולה צ'לטון.
פרשנות של תרבויות
מבנה הספר ופרקיו
הספר מחולק לחמישה חלקים, וכולל בתוכו עשרה פרקים. כל פרק הוא מסה המבוססת על מחקרים אמפיריים שערך.
אלמה דישי
בתיאטרון
בשנת 2012 שיחקה במחזה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה ובבימויה של רנה ירושלמי. באותה שנה שיחקה במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב.
פרשנות של תרבויות
תיאור הספר
הקובץ מכנס חיבורים העוסקים בניתוח תוכני התרבות, ומתבססים בעיקרם על מחקרים אמפיריים ולא על מסות תאורטיות. גירץ מציג את מקבץ המאמרים כ"מעין תערוכה רטרוספקטיווית של מה שעשה במשך חמש עשרה השנים שעברו מאז שסיים את לימודיו.
אלמה דישי
בתיאטרון
בשנת 2013 שיחקה במחזה "רגעים", מאת מיכל בת-אדם שהוצג בתיאטרון תמונע. כמו כן, שיחקה במחזה "הרדופים", פרי עטו של מאור זגורי.
פרשנות של תרבויות
תיאור הספר
על פי גירץ, מושאה המרכזי של האנתרופולוגיה הוא התרבות, אולם הגדרתה היא איננה מדע מדויק (ניסויי) אלא היא מדע פרשני. בספר מתאר גירץ את התרבות כ"תבניות של משמעות המגולמות בסמלים המועברים במהלך ההיסטוריה, מערכת של מושגים המקבלים ביטוי באמצעים שבהם אנשים מתקשרים, משמרים ומפתחים את הידע שלהם על החיים". גירץ האמין שתפקיד האנתרופולוגים הוא לנסות לפרש את הסמלים המכוננים את התרבות.
אלמה דישי
בתיאטרון
בשנת 2014 השתתפה במחזה "השולחן" בתיאטרון תמונע.
פרשנות של תרבויות
תיאור הספר
גירץ מדגיש כי מטרת המחקר התאורטי (פרשני) היא להרחיב את עולם השיח האנושי. כדי לפרש את מושג ההתנהגות, גירץ משתמש במושג מפתח: תיאור גדוש. בפרק הפתיחה של הספר הוא מפרש את המושג דרך אתנוגרפיה המבוססת על מחקר במרוקו. לדבריו, תיאור גדוש הוא משימת-על הניצבת בפני האתנוגרף. תפקידו של האתנוגרף הוא כותב: לצפות בהתנהגות "מיקרוסקופית" מתמשכת ולתעד אותה, לשאוף לפרש את משמעותם של המעשים המורכבים האלה הקשורים זה לזה, ואז להכליל מהררי הפרטים כדי להבין איך הם, האחרים, עומדים ב"דילמות הקיומיות של החיים".
אלמה דישי
בתיאטרון
בשנת 2015 השתתפה בתיאטרון חיפה במחזה "גיבור הלובי", מאת המחזאי האמריקאי קנת' לונרגן ובבימויו של משה נאור.
בפברואר 2016 החלה לשחק במחזה "שלא תתעורר הילדה", מאת שי שבתאי ותומר אבירם ובבימויו של רוני ניניו. באותה שנה שחקה דישי בהצגת היחיד "יומן" על-פי סיפורה של אורלי קסטל-בלום שהשתתפה בפסטיבל תיאטרונטו באותה השנה, בבימוים של איתי פלאוט (לימים בן זוגה של דישי) ותמר גורן ההצגה הציגה במשך שנתיים בתיאטרון תמונע
פרשנות של תרבויות
תיאור הספר
על פי גירץ ישנם מספר שלבים שאותם עוברת הפרשנות התרבותית. בתחילה, אדם נותן פרשנות להתנהגותו, שלב זה נקרא: ”מדרגה ראשונה“, לאחר מכן, החוקר מגיע ונותן את פרשנותו על השלב הראשון, שלב זה נקרא “פרשנות ממדרגה שנייה“. גירץ מציג גישה פרשנית פילוסופית, שבה ההתבוננות על החברה היא כעל טקסט הניתן לפרשנות. תהליך הפרשנות מדומה לפענוח כתב יד לא מובן. המחקר האתנוגרפי כולל בתחילה: תיאור גדוש–אבחון–פרשנות מצד הנחקרים– פרשנות החוקרים.
משחק עמוק - קרב התרנגולים הבאלינזי
מאמר זה המצוי בסוף הספר מבוסס על עבודה אתנוגרפית שערך גירץ באי האינדונזי באלי, ונחשב לאחד המאמרים הקלאסיים בספרות האנתרופולוגית. במאמר מבקש גירץ להתחקות אחר המשמעויות התרבותיות של קרבות התרנגולים ולהבין את הדפוסים החברתיים העמוקים שמשתקפים דרך המשחק.
אלמה דישי
בתיאטרון
בשנת 2017 משחקת תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר) בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה.
פרשנות של תרבויות
משחק עמוק - קרב התרנגולים הבאלינזי
הרעיון המרכזי של מאמרו של קליפורד גירץ "משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי" הוא כי “התרבות של עם היא מכלול של טקסים שהם עצמם יוצרים, ואת הטקסים הללו האנתרופולוג מתאמץ לקרוא מעבר לכתפיהם של האנשים שהם שייכים להם באמת”. המאמר נועד להדגים לא רק את המשמעות של תופעה תרבותית מסוימת – קרב התרנגולים הבאלינזי – אלא גם את יסודות גישתו הפרשנית של קליפורד גירץ שרואה את התרבות כמערכת של טקסטים שאותם יכול האנתרופולוג לקרוא ולפענח. גירץ מראה כיצד קרב התרנגולים הבאלינזי מתפקד כטקסט תרבותי שמגלם, לפחות חלק, מהמשמעות האמיתית של להיות באלינזי.
אלמה דישי
בתיאטרון
באפריל 2018 החלה לגלם את דמותה של דונה גרציה בהצגה "מלכת היהודים" בתיאטרון גושן, שמגוללת את סיפור חייה האמיתי. המחזה נכתב על ידי אורן יעקובי ומבוים על ידי אורי אומנותי.
פרשנות של תרבויות
משחק עמוק - קרב התרנגולים הבאלינזי
למרות שהימורים הם חלק מרכזי בקרב התרנגולים הבאלינזי, גירץ טוען כי מה שמונח על כף המאזניים הוא הרבה יותר עמוק מאשר רק כסף, וכי מדובר בעיקר ביוקרה וסטטוס. גירץ טוען כי פניה של באלי מתגלים בזירת התרנגולים, משום שהנלחמים בה הם למראית עין תרנגולים, אך למען האמת הם גברים. ייחודו של קרב התרנגולים ביחס לתרבות הבאלינזית, הוא בכך שהוא פתוח רק עבור גברים, ומביא לידי ביטוי תכונות גבריות המיוצגת דרך התרנגולים.
אלמה דישי
בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2012 שיחקה בסרט הקולנוע "החיים בינתיים".
פרשנות של תרבויות
משחק עמוק - קרב התרנגולים הבאלינזי
גירץ מבחין בין "קרב עמוק" ו-"קרב שטחי", הבחנה שבאה לידי ביטוי בין היתר בגובה ההתערבויות וזהות המשתתפים מבחינת מעמדם החברתי. המשתתפים בקרב תרנגולים "עמוק" הם בדרך כלל חברים דומיננטיים בחברה. הקרב, על פי גירץ, אינו בין אינדיבידואלים אלא סימולציה של מבנים חברתיים של קרבה משפחתית וקבוצות חברתיות. אנשים לעולם אינם מהמרים כנגד תרנגול השייך לקבוצת ההזדהות שלהם (משפחה, חמולה, כפר וכו’) ולפיכך קרבות התרנגולים הם ביטוי מגולם של יריבויות חברתיות ודרך להתמודד עם מתחים אלו. ככל שהמעמד של המשתתפים גבוה יותר כך יש משחק עמוק יותר, וככל שיש משחק עמוק יותר, כך גדולה יותר ההזדהות של האדם עם התרנגול שלו וכך גם ההיבט הכספי של ההימורים הוא שולי יותר ביחס להיבט הסימבולי.
אלמה דישי
בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2013 לקחה חלק בדיבוב סדרת האנימציה "הנרי הנורא" בערוץ הילדים.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי את דמותה של רונה, אחת מבנות הזוג של יהודה לוי, בסדרת הדרמה של הוט 3 "איש חשוב מאוד", על תפקיד זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה/ מיני סדרה/ סדרת ילדים ונוער".
בשנת 2017 החלה דישי לשחק בסדרת המתח "כבודו" כעורכת דין צעירה וחסרת ניסיון שהייתה המתלמדת של שופט שהסתבך בפלילים.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "אולי פיל", המשודרת בחינוכית.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרת הטלוויזיה "הנערים" בתפקיד משני כשוטרת בתא מעצר. כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרה "נחמה" בתפקיד מיכל.
בשנת 2023 גילמה את הרופאה ענבל בסדרה 4:20.
פרזנטורית
בנובמבר 2014 נבחרה לפרזנטורית בקמפיין חורף 2014 של מותג ההלבשה התחתונה "טריומף".
ארתור בוקה
אטיין ארתור בוקה (בצרפתית: Etienne Arthur Boka; נולד ב-2 באפריל 1983 באביג'אן שבחוף השנהב) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת המגן שמאלי. ארתור בוקה העביר את רוב הקריירה שלו בשטוטגרט ואף זכה עמה באליפות הבונדסליגה בעונת 2006/07, ונחשב לאחד משיאני ההופעות בנבחרת חוף השנהב. בוקה נודע בכינוי "רוברטו קרלוס האפריקאי".
קריירה
בוקה החל את הקריירה שלו במימוסס מהעיר אביג'אן שבחוף השנהב. בשנת 2002 חתם בבוורן מליגת העל הבלגית, שם ערך את בכורתו באירופה, ושיחק 59 משחקי ליגה, בהם הבקיע ארבעה שערים, לאורך שתי עונות. בעונת 2003/04 הגיע עם בוורן לגמר הגביע הבלגי, שם הפסידה בוורן 4-2 לקלאב ברוז'. בקיץ 2004 חתם בוקה בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית, שם שיחק שתי עונות מלאות. בעונת 2004/05 סיים בוקה עם שטרסבורג במקום ה-11 בליגה, וזכה עמה בגביע הליגה הצרפתית בשנת 2005, כאשר ניצח עם שטרסבורג את קן 2-1, בגמר בו בוקה שיחק 86 דקות. בעונת 2005/06 נשר בוקה עם שטרסבורג לליגת המשנה הצרפתית. את עונת 2006/07 החל בוקה בשטרסבורג, אך לקראת סיום חלון ההעברות חתם בשטוטגרט, שם העביר שמונה עונות רצופות.
כבר בעונת הבכורה שלו בשטוטגרט, זכה בוקה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא היווה חלק מחוליית הגנה איכותית שספגה 37 שערים בלבד, וכללה את מתייה דלפייר, ריקרדו אוסוריו וסרדר טשצ'י. שטוטגרט אף החמיצה הזדמנות לזכות בדאבל באותה עונה, כאשר הפסידה 3-2 בגמר הגביע הגרמני לנירנברג, במשחק בו בוקה החליף את אוסוריו בדקה ה-68. בעקבות הזכייה באליפות הבונדסליגה, זכה בוקה להשתתף בעונה העוקבת, 2007/08, בליגת האלופות, אך הופעה זו הסתיימה במפח נפש ובהדחה בשלב הבתים. באותה עונה, סיימה שטוטגרט שישית בליגה, וזכתה בכרטיס למפעל הליגה האירופית בעונת 2008/09. בוקה ושטוטגרט צלחו במפעל זה את שלב הבתים, אך הודחו בשלב הבא על ידי זניט סנט פטרסבורג. באותה עונה, סיימו בוקה ושטוטגרט במקום השלישי בבונדסליגה, והעפילו שוב לליגת האלופות בעונת 2009/10, כאשר הודחו הפעם בשמינית הגמר על ידי ברצלונה. בעונת 2012/13 עבר בוקה לשחק בתפקיד הקשר ההגנתי. באותה עונה, הגיעו בוקה ושטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידו 3-2 לבאיירן מינכן, שזכתה באותה עונה בטרבל. עונת 2013/14 הייתה האחרונה של בוקה בשטוטגרט. בעונה זו, נאבקה הקבוצה במאבקי התחתית, וניצלה במחזורים האחרונים.
בקיץ 2014 עזב בוקה את שטוטגרט לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע שבעה שערים ב-207 הופעות בכל המפעלים, וחתם במאלגה הספרדית. במשחק הבכורה שלו בקבוצה, הפסידה מלאגה 3-0 לולנסיה. בוקה ומלאגה סיימו את עונת 2014/15 במקום התשיעי בליגה. ביולי 2016 הצטרף בוקה לפ.צ. סיון השווייצרית, אך בפברואר 2017 עזב את המועדון לאחר שערך במדיו שלוש הופעות.
קריירה בינלאומית
בוקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בשנת 2004. בוקה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2006, שם הגיע עם הנבחרת עד הגמר, בו הפסידה חוף השנהב בבעיטות הכרעה לנבחרת מצרים, לאחר 0-0 בתום 120 דקות. באותה שנה, בוקה היה חלק מהופעת הבכורה של חוף השנהב בטורניר המונדיאל, וסיים עם הנבחרת את שלב הבתים של מונדיאל 2006 בהדחה, בבית קשה שכלל את נבחרות ארגנטינה והולנד, להן הפסידה חוף השנהב, ונבחרת סרביה, אותה חוף השנהב ניצחה בתוצאה 3-2. בוקה פתח בשלושת המשחקים. בגביע אפריקה לאומות 2008 סיימו בוקה וחוף השנהב במקום הרביעי, לאחר שספגו רביעיות נבחרת מצרים בחצי הגמר, ומנבחרת גאנה במשחק על המקום השלישי. בגביע אפריקה לאומות 2010 הודחו בוקה וחוף השנהב לאחר הפסד 3-2 לנבחרת אלג'יריה ברבע הגמר. באותה שנה, השתתפו בוקה וחוף השנהב במונדיאל 2010, וקיבלו שוב בית קשה מאוד, בו סיימו מתחת לנבחרות ברזיל ופורטוגל, אך ניצחו את נבחרת קוריאה הצפונית בתוצאה 3-0, במשחק בו בוקה בישל שני שערים. בוקה השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2012, בו הפסידה חוף השנהב בגמר לנבחרת זמביה בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 במהלך 120 דקות. בוקה לא שותף בגמר זה. בגביע אפריקה לאומות 2013, הודחו בוקה וחוף השנהב על ידי נבחרת ניגריה לאחר הפסד 2-1 ברבע הגמר. מונדיאל 2014 היה הטורניר הגדול האחרון בו בוקה השתתף. להבדיל משני המונדיאלים הקודמים, קיבלה חוף השנהב בית נוח יחסית, שכלל את נבחרות קולומביה, יוון ויפן. על אף הבית הנוח, שוב כשלו חוף השנהב ובוקה להעפיל לשמינית הגמר, והדחתם מהטורניר הייתה אכזרית, כאשר ספגו שער בדקה ה-93 מול יוון, שהעלה את היוונים במקומם. לאחר טורניר זה, בוקה לא שיחק עוד בנבחרת, ולא זומן לגביע אפריקה לאומות 2015. נכון למרץ 2016, לבוקה 81 הופעות ושער אחד במדים הלאומיים.
תארים
עם שטרסבורג:
עם שטוטגרט:
חוט
חוט הוא מוצר גמיש, דק וארוך, לרוב טווי. חוטים יכולים להיות עשויים מחומרים מהחי (שיער) מהצומח, (אניצים של פירות, סיבים של קליפה) או מחומרים אחרים.
המונח "חוט" משמש גם באופן שאול לתיאור שמות עצם אחרים שצורתם כצורת חוט, בהם חוט השדרה (בתוך עמוד השדרה). בנוסף, משמש המונח לתיאור מצבים מסוימים - כמו המונח "קצה חוט", לתיאור ניסיון למצוא מוצא בין שלל מידע לא רלוונטי.
שימוש
באופן מסורתי חוט הוא שילוב ארוך של סיבים, אשר משמש בייצור בדים, תפירה, סריגה (וקרושה), אריגה, רקמה, מקרמה והכנת חבלים. בהתאמה, קיים מגוון של סוגי חוטים המתאימים לשימושים שונים. חוטים לשימוש במכונות תפירה מודרניות מצופים לעיתים בשעווה או בחומר אחר אשר יפחית את החיכוך הכרוך בתפירה. חוטי רקמה הם חוטים המיועדים באופן מיוחד למטרה זו, בין אם במכונה ובין אם ברקמה ביד. גם אם החוטים נוצרו לייעוד מסוים אין שום מניעה להשתמש בהם לייעוד אחר. אפשר לתפור גם עם חוטי תפירה ורקמה, אפשר לסרוג עם חוטי רקמה וכדומה.
יצור
חוטים טבעיים שמקורם מהחי או הצומח מיוצרים ב טוויה. התהליך כרוך בכריכה ועיבוד של סיבים יחד, על מנת שיצרו חוט אחיד. העדויות המוקדמות ביותר לייצור חוטים נמצאו מן התקופה הפלאוליתית העליונה וטוויית אריגים היה אחד מתהליכי הייצור הראשונים שעברו מיכון ותיעוש. חוטים טוויים עשויים לכלול רק סוג אחד של סיבים, או שילוב של מספר סוגי סיבים (אם כי ביהדות קיים איסור על שעטנז בין סיבי צמר לסיבי פשתן בטווייה). סיבים מלאכותיים (סינתטיים) נחשבים לחזקים יותר ולעיתים יכולים גם להגן על הבד מפני בערה. לפיכך, נפוץ השילוב בין סיבים מלאכותיים וטבעיים. השילובים הנפוצים ביותר הם כותנה ופוליאסטר; וצמר עם אקריל. לעיתים קרובות, בעיקר במקרה של סיבים טבעיים יקרים, קיים שילוב בין סוגי סיבים יקרים (אנגורה, קשמיר ודומיהם) לבין סוגים זולים יותר של סיבים טבעיים.
חוטים מעשה ידי אדם
חוטים שנוצרו באופן תעשייתי מחומרים שונים. בלועזית הם נקראים סינתטיים הם מתחלקים לחוטים שעשויים מפולימר טבעי, חוטים מפולימר סינתטי וממינרלים
חוטים עשויים מפולימר טבעי
חוטים עשויים ממינרלים
מועצה אזורית תמר
תמר היא מועצה אזורית השוכנת בנגב ממערב ומדרום לים המלח. המועצה כוללת יישובים חקלאיים וקהילתיים, מפעלים, אתרי תיירות, בתי מלון, ומתקנים אזרחיים וצבאיים. יישובי המועצה: עין גדי, נאות הכיכר, עין חצבה, עין תמר, נווה זוהר, הר עמשא. אוכלוסיית הקבע של המועצה האזורית היא הקטנה מבין המועצות המקומיות בישראל, אך האזור מהווה מוקד משיכה לתיירים וטיילים רבים.
המועצה האזורית תמר מספקת לתושבים שירותים מוניציפליים (חינוך (גם תקצוב תיכון שש-שנתי עין-גדי), תרבות, ביטחון, בריאות, תברואה, ניקוז ועוד). למתחמי התיירות נותנת המועצה שירותי גינון, אשפה, טיפול בשפכים, שיווק ופרסום בין־לאומי, רישוי עסקים ותחזוק טיילת המלונות הארוכה. למפעלי התעשייה שבתחומה נותנת שירותי תכנון ורישוי עסקים. בשטח המועצה 16 חופי רחצה מוכרזים הפעילים כל ימות השנה.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת המועצה התקבלה בסוף שנת 1955, ובדצמבר 1955 ועדת השמות הממשלתית החליטה לתת לה את השם "תמר". ב-19 באפריל 1956 חתם שר הפנים ישראל בר-יהודה על צו המורה על הקמתה, והמועצה נוסדה ב 24 במאי 1956, עת הוקמה אכסניה בקרבת מערת סדום שבהר סדום. בתחילת דרכה היו כלולים בה היישובים: דימונה, עין גדי, חצבה ועין יהב, בסך הכל 1,600 תושבים (רובם בדימונה) ושטח מפעלי ים המלח. שטח השיפוט שלה באותה עת היה כ-2,000,000 דונם. ב-1957 מינתה המועצה ועד מקומי לדימונה, אך התושבים תבעו שתקום מועצה מקומית עצמאית. שנה אחר כך, בנובמבר 1957, היא הוקמה. משטח השיפוט של "תמר" נגרעו 24,000 לטובת דימונה, שכבר היו בה באותה עת 3,000 תושבים. בשנת 1962 הוקמה העיר ערד על שטח נוסף שנגרע מ"תמר".
בסוף שנות ה-50 החלה הקמתם של מתחמי התיירות חמי זוהר ועין בוקק על חוף ים המלח, וההקריה למחקר גרעיני – נגב, בשטח המועצה. בסוף שנות ה-60 הוקם בשטח המועצה אזור התעשייה מישור רותם, אזור התעשייה הגדול בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים הוכללו בתחום המועצה כל יישובי מערב ים המלח, עד שב-1993, ברקע הסכמי אוסלו, הוחלט לפצל מהמועצה את יישוביה שמצפון לקו הירוק, שהוכללו במועצה אזורית מגילות ים המלח.
בשנות ה-90 החל מאבק של ראשי הערים בדימונה וערד על העברת שטחי התעשייה והתיירות מ"תמר" אליהם. זאת מאחר שהמועצה גובה תשלומי ארנונה גבוהים מהעסקים באזורים אלו, בעוד שהיא מנתה אז כ-1,250 תושבים בלבד, כך שהיא בעלת ההכנסות הגבוהות ביותר לנפש בישראל. בעוד דימונה וערד, מצויות במצוקה תקציבית. דימונה ביקשה לספח את מישור רותם וערד את בתי המלון בים המלח. בדצמבר 2002 הודיע שר הפנים, אלי ישי כי העיר דימונה תזכה ל-40% מהמסים שמשלם אזור התעשייה מישור רותם ולשטח המוניציפלי של העיר יסופחו הקריה למחקר גרעיני ופארק התעשיות רותם הסמוך. לצורך מימוש ההחלטה הוקמה "ועדת גבולות" בראשות עוזיאל וכסלר, שב-2004 המליצה על ביצוע השינוי. זאת הייתה ועדת גבולות שנייה שבדקה את שינוי שטחי השיפוט באזור, ועדה קודמת הוקמה כבר ב-1987 בראשות שלמה חסון, שכללה את ירוחם, דימונה, מועצת רמת הנגב, מועצת הערבה התיכונה ותמר. ב-2012 הוקמה ועדה גבולות שלישית. בעקבות ועדה זו נחתם הסכם על פיו "תמר" תשלם לשכנותיה – מועצה אזורית ערבה תיכונה, ערד ודימונה, סך כולל של 120 מיליון שקל. ותחל להעביר 12 מיליון שקל לשנה בגין הכנסות מארנונה, מתוך סך של 80 מיליון שקל הכנסות מארנונה בשנה שמקבלת המועצה, בעיקר ממפעלי ים המלח ומתחם המלונות בעין בוקק.
בינואר 2019, חתם שר הפנים אריה דרעי על צו המספח את היישוב העתידי חירן למועצה האזורית תמר, זאת אף שהמועצה הביעה התנגדות לכך.
גאוגרפיה
המועצה האזורית תמר משתרעת על שטח של כ-1,343,070 דונם בנגב המזרחי ועיקרם בחופו המערבי של ים המלח. במועצה שישה יישובים: קיבוץ עין גדי, המושבים נאות הכיכר ועין תמר, היישוב הקהילתי נוה זוהר, הכפר האקולוגי הר עמשא ומושב עין חצבה, מלבד יישובים אלו יוקמו בהר חירן היישובים חירן ויתיר אשר צפויים להיות משויכים למועצה האזורית תמר. בשטח המועצה מצויים כל מלונות ים המלח ומפעלי תעשייה שונים כמפעלי ים המלח והמפעלים במישור רותם.
בשטח המועצה אתרי תיירות רבים, לרבות גן לאומי מצדה.
גבולות המועצה
דרום – מועצה אזורית ערבה תיכונה
צפון – מועצה אזורית מגילות ים המלח ומועצה אזורית הר חברון (גבול זה חופף לקטע של הקו הירוק)
מערב – הערים ערד, דימונה
מזרח – ים המלח ובריכות האידוי, גבול ירדן
מטמנת אפעה
המועצה האזורית תמר מפעילה את אתר הטמנת הפסולת הגדול ביותר במדינת ישראל, מטמנת אפעה.
חיל האוויר הגאורגי
פיקוד התעופה והגנה אווירית של גאורגיה - מוקר יותר בשם: חיל האוויר הגאורגי (בגאורגית: საქართველოს სამხედრო-საჰაერო ძალები; תעתיק: סַכרתווֶלוֹס סַמחֶדרוֹ-סַהַאֶרוֹ דזאלֶבּי) בשנת 2010 הוא שולב עם זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של גאורגיה וב-2016 הופרד בשנית, הוא כולל כ-2,750 חיילים, 10 מטוסי תקיפה מדגם סוחוי-25 שהותאמו גם לתקיפה/קרב, 2 מטוסי תובלה אנטונוב-28, 9 מסוקי תקיפה מיל-27 15 מסוקי מיל-8, 2 מיל-14, 12 בל UH 1- 8 אלבטרוס L-39 ו-4 L-29. ו-380 טילי קרקע אוויר.
שני שדות התעופה העיקריים של חיל האוויר הגאורגי ממוקמים בטביליסי ("שדה התעופה אלכסייבקה") ומרנאולי. לאחר עלייתו של מיכאיל סאקשווילי לשלטון, החל צבא גאורגיה, ובתוכו גם חיל האוויר הגאורגי, לעבור תהליך של מודרניזציה בעזרתם של נאט"ו, ובמיוחד ארצות הברית וטורקיה.
קפוואני קיוואנגה
קפוואני קיוואנגה (באנגלית: Kapwani Kiwanga; נולדה בשנת 1978) היא אמנית קנדית העובדת בפריז, צרפת. בשנת 2018 היא הוכתרה כזוכה הראשונה של פרס האמן Frieze.
עבודה
עבודתה של קיוואנגה מעוצבת על פי הרקע האקדמי שלה באנתרופולוגיה ובדת השוואתית, ולעיתים קרובות היא כוללת פורמטים ומדיה רבים כדי לאפשר מגוון של חוויות עבור הצופה. קיוונגה בוחנת את ההיבטים החברתיים והפוליטיים של העולם באמצעות השקפה רב-פרספקטיבית, שנוצרה דרך התבגרותה בקנדה, ביקורי משפחה בטנזניה, ובילתה את עשר השנים האחרונות של חייה בצרפת. היא מעסיקה אסטרטגיות של מחקר מדעי חברתי ואופני תצוגה תיעודיים בעבודתה. בפרויקט הטרילוגיה של אפרוגלקטיקה (החל משנת 2011), קיוונגה ממלאת את תפקיד האנתרופולוגית מהעתיד שמחקריה נשענים על אפרופוטוריזם, אסטרונומיה אפריקאית ומגדר. בעבודתה האחרונה, "Safe Passage" קיוואנגה עוברת את ההיסטוריה של חוויית האדם השחור (blackness) באמריקה, מתקופת העבדות לזמן העכשווי והשפעת הטכנולוגיה בסוגיות כמו נראות. זוהי יצירה פיסולית המונעת על ידי מחקר ומבוססת על שורשיה האנתרופולוגיים של קיוואנגה.
ייצוג
קיוואנגה מיוצגת על ידי גלריה Jérôme Poggi בפריז, גלריית גודמן ביוהנסבורג וקייפטאון, וגלריה Tanja Wagner בברלין.
פרסים
קיוואנגה קיבלה שתי מועמדויות לBAFTA על עבודות הקולנוע והווידאו שלה. בשנת 2018 היא נבחרה כזוכה הראשונה של פרס האמן Frieze, וזכתה בפרס Sobey Art בהמשך אותה שנה. . בשנת 2020 היא זכתה ב"פרס מרסל דושן" שמענק בין היתר זכות לתערוכה אישית במרכז ז'ורז' פומפידו.
משה סלקטר
משה סלקטר (נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. סלקטר שיחק בעיקר במכבי חיפה, ונודע בשל יכולתו הטובה בנגיחות ומשחקו ההוגן.
קורות חייו
סלקטר נולד בישראל ליעקב סליקטר, יליד בולגריה, ולכוכבא, ילידת טורקיה. הצטרף למועדון מכבי חיפה כבר בגיל 8, ושיחק בקבוצות הצעירות השונות של המועדון. הוא החל את דרכו כבלם, ומאוחר יותר הועבר לעמדת הקשר. הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה בשנת 1977, והועבר על ידי מאמנה ג'וני הרדי לעמדת החלוץ. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא כבש 34 שערים, וסייע לה לזכות באליפות ליגת הנוער בפעם השנייה בתולדותיה וכן בגביע המדינה לנוער. משחקו המפורסם ביותר מאותה תקופה הוא הדרבי של חיפה בין קבוצות הנוער, שבו כבש ארבעה שערים.
ב-6 בינואר 1979 ערך סלקטר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, במשחק מול הכח רמת גן, כאשר הקבוצה שיחקה בליגה הארצית. גיוסו לצבא ההגנה לישראל מאוחר יותר פגעה מעט ביכולתו ככדורגלן. הוא התגלה כשחקן כשרוני באותה תקופה, ובין היתר כבש שער ממרחק של 40 מ' בחצי גמר גביע המדינה ב-1981 מול בני יהודה, שלא עזר לחיפה להעפיל לגמר.
בשני מחזורי הסיום של עונת כבש סלקטר שערים חשובים, מול הפועל יהוד ומכבי רמת עמידר, שהובילו לזכייתה של מכבי חיפה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה העליונה (אז "הליגה הלאומית"); זאת למרות יתרון של 13 נקודות לזכותה של בית"ר ירושלים קודם לכן. בעקבות יכולתו הטובה הוא אף זומן לנבחרת ישראל, ושיחק במדיה לראשונה מול נבחרת אורוגוואי. בעונת  הוא פיתח שותפות יעילה בחוד ההתקפה של מכבי חיפה יחד עם זאהי ארמלי ורוני רוזנטל, שהובילה את מכבי חיפה לזכייה נוספת באליפות. בנוסף הוא סיים כמלך השערים של הקבוצה בעונה זו, עם 16 שערים, ואף זכה בתואר כדורגלן העונה של מעריב.
לאחר סכסוך עם המאמן שלמה שרף, סלקטר עבר לבית"ר ירושלים בשנת 1987 תמורת 115 אלף דולר. הוא כבש ארבעה שערים בלבד במדי בית"ר, ועל כן הושאל עוד באמצע העונה להפועל כפר סבא, בה כבש שער אחד בלבד. הוא חזר למכבי חיפה בשנת 1989, אך לא הרבה לשחק ובעקבות כך עבר למכבי עכו מליגה א', וסייע לה לעלות לליגה הארצית. לאחר מכן פרש ממשחק פעיל ומונה לזמן קצר למאמן קבוצת הנוער של מכבי חיפה.
לאחר פרישתו החל סלקטר לעבוד במשטרת ישראל. ב-2009 השתתף סלקטר בטורניר הוקרה שנערך לכבוד קבוצת האליפות הראשונה של מכבי חיפה. הוא נחשב לאחד מהשחקנים המצטיינים בהיסטוריה של המועדון.
בובה (אי)
בּוּבֶה (Bouvet; בנורווגית: Bouvetøya) הוא אי בלתי מיושב בדרום האוקיינוס האטלנטי השייך לממלכת נורווגיה.
גאוגרפיה
האי בובה ממוקם בדרום האוקיינוס האטלנטי, ושטחו הוא 49 קילומטרים רבועים. 93% משטח זה מכוסה בקרחונים, בעיקר בדרום ובמזרח. אין לו נמלים, וקשה מאוד לגשת אליו. הקרחונים יוצרים שכבת קרח עבה הנופלת בצוקים גבוהים אל תוך הים או אל תוך חופים של חול געשי שחור. אורך החופים הוא 29.6 קילומטרים. הנקודה הגבוהה באי היא אוֹלָפְתּוֹפֶּן (Olavtoppen), הממוקמת בפסגת הר אולָב וגובהה 780 מטרים מעל פני הים. מדף לבה בחופו המערבי של האי, אשר התגלה בשנת 1955, מספק אתר קינון לציפורים רבות.
האי בובה הוא בין המקומות הנידחים ביותר בעולם, היבשה הקרובה ביותר לאי בובה היא ארץ המלכה מוד הנמצאת באנטארקטיקה הממוקמת במרחק של 1,600 קילומטרים ממנו ובה תחנות מחקר נורווגיות.
הרכס המרכז-אטלנטי, רכס תת-ימי ברובו המשתרע לאורך אוקיינוס האטלנטי, מסתיים באי בובה.
היסטוריה
האי בובה התגלה ב-1 בינואר 1739, על ידי מגלה הארצות הצרפתי ז'אן-באטיסט שארל בובה דה לוזייה, אשר פיקד על הספינות "אייגל" ו"מרי". האי נקרא תחילה "כף ברית המילה", על שום התאריך בו נתגלה, שנחשב ליום מילתו של ישו. בובה נשלח למצוא את האי משום שצרפת התעניינה בו במיוחד מאז גילויו במאה ה-16 על ידי סיר דה גונוויל, שחי שם, לפי סיפוריו, במשך שישה חודשים ואף הביא עמו "נסיך" משם להוכחת דבריו. מקום היבשה או האי לא נודע לאשורו, ומשרטטי המפות הצרפתים של אותם ימים הניעו אותו לרצונם על פני הגלובוס וקבעו אותו אי-שם מדרום לקו המשווה. ייתכן שהכוונה הייתה לברזיל. אף על פי כן, צרפת גרסה, שכל יבשה שתימצא מדרום לכף התקווה הטובה תשרת את מטרותיה במסעות להודו. ואולם, למרות זאת, מיקום האי לא נמדד באופן מדויק ובובה דה לוזייה לא התקרב וחקר לעומק את תגליתו, כך שעדיין לא היה ברור אם היה מדובר באי או בחלק מיבשת. עצם מציאתו של האי כמוה כמציאת מחט בערימה של שחת, כיוון שזה האי המבודד ביותר בעולם - היבשה הקרובה ביותר נמצאת במרחק אלף שש-מאות קילומטרים ממנו. קו האורך שנמסר לבובה דה לוזייה לגילוי האי (שנחשב אז לכף) לא היה קרוב כלל למיקומו האמיתי -'54°25 דרום ו-'3°24 מזרח. בובה דה לוזייה לא הצליח להתקרב אל תגליתו. הוא עגן שם עשרה ימים; הנווט שלו סבר, שמדובר באי קטן, אך הם לא הגיעו לשום גילוי מעבר לזה.
הנחיתה המוצלחת הראשונה בוצעה בדצמבר 1822, כשקפטן בנג'מין מורל נחת על האי על-מנת לצוד כלבי ים. הציד נשא פרי והוא חזר לאנגליה עם שלל של עורות כלבי-ים.
ב-10 בדצמבר 1825, אנגלי נוסף בשם קפטן נוריס נחת על האי, קרא לו "האי ליברפול", וסיפח אותו לכתר הבריטי.
בשנת 1898, ביולוג גרמני בשם קארל כון חלף ליד האי עם הספינה "ואלדיביה" אך לא נחת בו.
הנוכחות ארוכת-הטווח הראשונה באי הייתה בשנת 1927, כשאנשי צוות של הספינה הנורווגית "נורווגיה" נשארו בו במשך חודש; זהו הבסיס לטענה הטריטוריאלית של נורווגיה, שקראה לאי בּוּבֶטֵיָא ("האי בובה" בנורווגית). האי סופח לנורווגיה ב-1 בדצמבר 1927. בשנת 1929 ויתרה בריטניה על טענתה לאי לטובת נורווגיה.
בשנת 1971, הוכרז האי כשמורת טבע. אף-על-פי שהאי שומם מאדם, הוקמה שם באותה שנה תחנה מטאורולוגית.
ב-22 בספטמבר 1979, אירעה תקרית ולה, בה קלט לוויין הבזק אור ברצועה באוקיינוס ההודי המוליכה מבובה לדרום אפריקה. הנשורת הרדיואקטיבית, שהגיעה לאוסטרליה, גרמה לחוקרים להסיק כי מדובר בפיצוץ של פצצה גרעינית. שום מדינה לא נטלה את האחריות לכך. בין המדינות שהוזכרו כאחראיות לפיצוץ הוזכרו ישראל, טאיוואן ודרום אפריקה.
השידור העברי של ה-BBC
השידור העברי של ה-BBC היה פינת שידור בשפה העברית של שידורי החוץ של ה-BBC, המיועדת למאזינים בישראל, אשר שידרה בשנים 1949 עד 1968.
התחלת השידורים
התחנה שידרה בשעות הערב לפי שעון ישראל בגלים קצרים. השידור הראשון נפתח בדברי ברכה של ד"ר מרדכי עליאש ציר ישראל בלונדון.
צוות התחנה
מנהל השידור העברי היה אריה גוטליב- יהודי יליד פולין, משפטן בהשכלתו שהגיע לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. משך השידור העברי של ה-BBC היה חצי שעה ביום, בעוד ששידוריו בערבית נמשכו ארבע וחצי שעות ביום. התוכנית שודרה שבעה ימים בשבוע. בתחילת התוכנית שודרו החדשות ופרשנות מפי פרשנים ידועים כריצ'רד קרוסמן ונואל קאוורד. בהמשך שודרו תוכניות בנושאי תרבות, אמנות, וספורט. השידור הרבה לראיין ישראלים ידועי שם, סופרים מדינאים ועיתונאים שביקרו בבריטניה, על אודות רשמיהם וחוויותיהם בבריטניה ומאידך שידר רשמים מישראל מפי בריטים ידועים שביקרו בה. השדרים היו, במהלך השנים, חגי פינסקר איש קול ישראל, יעקב אחימאיר לימים איש הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, שדרן הספורט ניסים קיוויתי, אורי אלוני, הבמאי מיכאל אלמז וכתבת העיתון דבר בלונדון רות כהן.
שיפור השידור
עד שנת 1962 שידרה התחנה את שידוריה בשעות הערב המוקדמות. ב-1 ביוני 1962 החל לוח שידורים חדש של התחנה ושידוריה החלו בשעה 23:15 לפי שעון ישראל. הכוונה בהעתקת שעת השידור הייתה להגביר את ההאזנה בישראל לשידוריה, לאחר הפסקת השידור היומי בקול ישראל. באותה עת היו שידורי קול ישראל מסתיימים במהדורת חדשות בשעה 23:00 ומתחדשים למחרת בשעה 6:00 בבוקר. כמו כן נועד השידור בשעות הערב המאוחרות להגביר את איכות הקליטה, מאחר שהתחנה שידרה בגלים קצרים אשר בשעות הלילה נקלטו באיכות טובה יותר. בלוח השידורים החדש נכללו התוכניות הבאות: