cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייה
קרב איליפה
המחנות שכנו אחד מול השני משני עבריו של עמק בין שני רכסים. במשך מספר ימים שקדמו לקרב הגדול הוציאו המצביאים את כוחותיהם ונערכו לקרב כשהקרתגים תמיד ראשונים להיערך ואחר כך הרומאים. אף צד לא פתח במלחמה אלא חיכה ליריבו. הקרתגים הציבו את מיטב כוחותיהם (אפריקנים) במרכז כפי שהציב סקיפיו את הלגיונות הרומים במרכז, ובשני הצבאות ניצבו בעלי הברית האיברים באגפים. נוהג זה נמשך מספר ימים עד שהורגלו בשני המחנות שזהו סדר הכוחות לקרב. ביום המכריע שלח סקיפיו את פרשיו לתקיפה על המחנה הפוני בטרם שחר כשהוא נותן הוראה לחייליו לאכול את ארוחת הבוקר שלהם מוקדם. כשחזרו הפרשים מהתקיפה על הפונים המופתעים כבר היה סקיפיו בראש הלגיונות ערוך במבנה קרב בעמק. הקרתגים הגיחו מהמחנה ללא ארוחת בוקר והסתדרו במבנה הרגיל שלהם, אלא שהפעם ערך סקיפיו את צבאו כשהלגיונות הרומים באגפים והאיברים במרכז.
סקיפיו ניצל את יתרון ההפתעה שהיה בידו והתקיף את פרשי האויב בעזרת פרשיו. על פי אות וללא שהייתה הכרעה הפרשים נסוגו ונערכו מאחורי הרגלים. לקראת הצהרים פקד סקיפיו על המערך להתקדם אבל על המרכז פקד לצעוד לאט יותר. הוא בעצמו פיקד על הכוחות הרומאים באגף ימין וסילאנוס ומארקיוס פיקדו על אגף שמאל. כ-800 מטר לפני האויב פנה והתקדם באלכסון החוצה וכך עשה גם הצד השני של הרומאים במקביל. יחידות הרגלים הרומים התקדמו במהירות כך שהמרכז האיברי נשאר מעט לאחור. תוך התקרבות אל שורות האויב הפוני פנו קדימה זו אחר זו עד שהיו שוב לקו חזיתי וכך עלו הישר על אגפי הכוח האיברי שאלמלא תמרון זה היו עולים עליהם במספרם. בזמן שהלגיונרים לוחצים מלפנים הקיפו הפרשים והחיילים הרומים הקלים את אגפי האויב ותקפו אותם מצדם ומאחור, תוך שחלק קטן מהם מעסיק את פילי המלחמה. ההתקפה שהתמקדה על האגפים שיבשה את מערך המגן הפוני משום שאילצה אותו לעמוד בפני התקפה משני כיוונים באותה עת. המהלומה הייתה מכרעת עוד יותר משום שהונחתה על האיברים המאומנים פחות על ידי הלגיונרים הרומים הכבדים. בנוסף לכל צרותיו של עזרובעל (גיסקו) גרמו התקפותיהם של הפרשים באגפים לבריחת הפילים המשתוללים פנימה אל המרכז הקרתגי וגרמו לעוד מהומה. כל אותו הזמן עמד המרכז של עזרובעל, המורכב מחיילים אפריקנים מאומנים היטב, מבלי יכולת לעזור לאגפיו מחשש שהחיילים האיברים של סקיפיו המאיימים עליהם בלי להתקרב יתקפו. תכנון זה של סקיפיו אפשר לו לרתק את הכוח האיכותי של האויב בהוצאה מעטה של כוח ובאותו הזמן לחסל את אגפי הצבא הפוני. משהושמדו כנפי ההגנה של עזרובעל החל המרכז התשוש והרעב לסגת, בתחילה בצורה מסודרת ואז אט-אט תחת הלחץ נפוצו וברחו לתוך המחנה שלהם. הגשם שהחל לרדת גרם לבוץ עמוק בעמק ומנע מהרומאים ללכוד את המחנה והוא פונה בלילה על ידי עזרובעל. הפעם ערך סקיפיו מרדף נמרץ אחרי הקרתגים הנמלטים, והרומאים ערכו בהם טבח לאורך הדרך, וצרו על גבעה אליה נמלטה שארית הצבא שנותרה מכותרת ומנותקת, עד שגם אלה נכנעו. עזרובעל ומאגו הצליחו להימלט דרך הים. הראשון שב לאפריקה, ואילו השני ניסה לשווא להשתלט מחדש על קרתגו החדשה מן הים, ולאחר כישלונו נחת בצפון איטליה והמשיך את הלחימה ברומא מעמק הפו. למרות מאמציו, גם הוא לא הצליח לחבור אל אחיו חניבעל.
תוך חודשים אחדים השלים סקיפיו את כיבושו של חצי האי האיברי כולו וגירש את הקרתגים ממנו. הוא כבש את הערים האיבריות שעוד התנגדו לו ודיכא מרידה של שני מנהיגי חילות עזר בחצי האי האיברי. הוא גם יצר קשרים עם המנהיג הנומידי הגולה מסיניסה, שהיה עתיד לעזור לו במלחמה נגד קרתגו באפריקה עצמה.
לומדה
לומדה היא תוכנת מחשב שמטרתה הקניית ידע ומיומנויות מוגדרות למשתמש בה. לאורך השנים נוצרו תוכנות רבות המנצלות את יכולת המחשב למטרת למידה ממוחשבת. כיום קיימים סוגים רבים של לומדות: לומדות ללימוד שפות, לומדות ללימוד מתמטיקה, לומדות להקלדה עיוורת ועוד.
לומדה סגורה ולומדה פתוחה
לומדה סגורה משמשת ללמידה יחידנית ולתרגול. לומדות סגורות הן הראשונות שהוכנסו לשימוש בחינוך כבר בשנות השישים של המאה ה-20. הן דוגלות בשימוש במחשב כבמורה פרטי, ומתבססות על עקרונות הלמידה המתוכנתת. בלומדות מסוג זה משולבים היבטים כמו אבחון והערכה של לומד, קבלת החלטות על סמך הערכה לגבי קידום התלמיד, עריכת מבחנים ובדיקתם, דיווח ועיבוד תוצאות.
לומדה פתוחה היא לומדה שהשימוש בה מתבסס על תורת הלמידה על ידי בנייה (למידה קונסטרוקטיביסטית). לומדה פתוחה מאפשרות להעניק לתלמיד דרכים להתמודד בעצמו הן עם חומר חדש והן עם דרכים למציאתו. דוגמה לכך מהווה מעבד תמלילים או שפת תכנות - סביבה עתירת זמן, יצירתיות דמיון וחשיבה. סביבות אלו הו סביבות שאינן מוגבלות ואין אדם המגדיר מה יש וצריך לעשות.
יתרונות הלומדה
הלומדה מאפשרת למשתמש להתקדם בקצב אישי המתאים לו, ולחזור על פי הצורך על חומר לא ברור ככל שירצה. בנוסף מאפשרת הלומדה למשתמש לקבל משוב תמידי על שליטתו בידע או במיומנות הנלמדת, דבר שלא מתאפשר כאשר מדריך מלמד קבוצה.
למחשב יש אפשרות המחשה ויזואלית טובה יותר מיכולת שרטוט של מורה על לוח. היכולת הזאת חשובה במיוחד כאשר יש צורך באנימציה או בהמחשה תלת־ממדית. הלומדה הופכת את השגת המטרות הלימודיות לדבר שאינו תלוי במדריך אנושי המעביר את החומר.
מעלית שבת
מעלית שבת היא מעלית שמנגנון הפעלתה מאפשר ליהודים שומרי שבת להשתמש בה בשבת בלא שיעברו על איסור חילול שבת. את מעלית השבת תכנן ופיתח המהנדס דוד בנעט במסגרת מכון מדעי טכנולוגי להלכה של הרב לוי יצחק הלפרין בירושלים. ההיתר לשימוש במעלית שבת איננו מוסכם על כל הפוסקים.
בתחילת 2017, פיתח המהנדס בנעט, בשיתוף פעולה עם חברת 'ויטור', מעליות שבת גם למעליות MRL (ללא חדר מכונות) וכיום ניתן להתקין מעלית שבת מסוג MRL גם לשיטת הרב הלפרין הנחשבת שיטה מחמירה.
הפעלתה של מעלית שבת
ההלכה אוסרת שימוש במעלית רגילה בשבת וחג, כיוון שהשימוש בה כרוך בעשיית מלאכות האסורות מדאורייתא ומדרבנן. מעלית שבת, לעומת זאת, פועלת בשעות קבועות הנקבעות על ידי מנגנון הפיקוד שלה. המעלית נעה בין הקומות בצורה אוטומטית ועוצרת בכל תחנה ללא צורך בלחיצה על כפתורי הפעלה. המעלית ממתינה זמן מה בכל קומה (או בכל קומה שנייה) לכניסת הנוסעים ומתריעה בזמזום כמה שניות לפני סגירת הדלתות. חיישנים חשמליים, כגון עין אלקטרונית בדלת ומנגנוני שקילה, מנוטרלים בדרך כלל על מנת למנוע את השפעת האדם על ההפעלה האוטומטית של המעלית. בדרך כלל יש שילוט או נורית חיווי המציינת שהמעלית פועלת במצב שבת. כדי לקצר את זמן התנועה של המעלית יש מעליות המתוכנתות לדלג על מספר קומות בעלייתן או עולות היישר לקומה העליונה, ואחר כך יורדות קומה קומה.
רוב המעליות שבהן מותקן פיקוד שבת מתוכננות על ידי חברת המעליות בשיתוף ובהנחיית רבנים ומהנדסים של מכוני הלכה כגון המכון המדעי להלכה בירושלים ומכון צומת. האישור להשתמש במעלית שבת מותנה בבדיקה ואישור של המעלית על ידי טכנאים ומהנדסים של מכוני ההלכה.
הפולמוס ההלכתי סביב מעלית שבת
מעלית שבת קיבלה הסכמה מרבנים חשובים כגון הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יהושע ישעיה נויבירט, אך איננה מוסכמת על כל פוסקי ההלכה, יש שאוסרים לרדת במעלית אבל מתירים לעלות וישנם הנמנעים בכלל משימוש במעלית זו בשבת.
בספטמבר 2009 קבוצה של רבנים חרדים פרסמה בשם הרב יוסף שלום אלישיב פסק הלכה האוסר בצורה גורפת שימוש במעלית שבת, אך מאוחר יותר פורסם כי הם עומדים לחזור בהם מדבריהם ולהתיר שימוש במעלית שבת, לפחות לבעלי צרכים מיוחדים, חולים ונשים בהריון. במקביל פרסמו מכון צומת והמכון המדעי להלכה מכתבי תגובה להסבר ההיתר לשימוש במעלית שבת.
טיעונים נגד ובעד:
בחוקי מדינת ישראל
בסעיף 59ז (א) לחוק המקרקעין נקבע: "בבית משותף שבו דירות המשמשות למגורים, כולן או חלקן, ושבו מותקנת יותר ממעלית אחת ובאחת המעליות הותקן מנגנון פיקוד שבת, רשאי כל בעל דירה לדרוש כי המעלית שבה הותקן המנגנון תופעל כמעלית שבת; דרש בעל דירה כאמור, תופעל המעלית כמעלית שבת". הוצאות ההחזקה וההפעלה הנובעות מהפעלת המעלית כמעלית שבת חלות על הדיירים הדורשים את הפעלתה בצורה זו.
ביולי 2023 נפסק על ידי רשם המקרקעין מעלית שבת לא חייבת לעצור בכל קומה (דבר הכרוך בסבל ועיכוב רב), אלא רק בקומות הדיירים המשתמשים בה.
עקלתון (מסילה)
שימושים
בתחנה המשמשת לעריכת רכבות עשויים להיות עקלתונים רבים המאפשרים למיין קרונות מסוגים שונים או לסדרם על פי יעדיהם השונים. עקלתונים מרובים נמצאים גם במסופי מטענים, מכרות או נמלים בהם מתבצעות פעולות טעינה ופריקה רבות במקביל.
כנף 2
כנף 2 (כינוי: בסיס שדות האלה) הוא בסיס של חיל האוויר הישראלי. מפקד הבסיס הוא קצין בדרגת אלוף-משנה.
על פי האתר GlobalSecurity, הבסיס ממוקם בסמוך למושבים שדות מיכה וזכריה, מערבית לבית שמש. על פי פרסומי האתר, אף שהוא נקרא "כנף" ועל אף שלכאורה ממוקמות בו טייסות, הוא אינו בסיס טיסה ואין בו כלל שדה תעופה או מסלול טיסה. על פי האתר ממוקמות בבסיס שלוש טייסות של טילים בליסטיים מסוג "יריחו" המסוגלים לשאת גם ראשי קרב גרעיניים. הטייסות הן טייסת 150, טייסת 199 וטייסת 248. לטענת האתר נכרו בבסיס מנהרות ופירים לאחסון טילים ולשיגורם. מניתוח צילומי הלוויין המסחרי איקונוס משנת 2002 וצילומי לוויין הריגול האמריקאי קורונה אשר שוחררו לציבור עולה, על פי טענת הכותבים באתר, כי במקום נמצא גם מאגר תחמושת גדול שיוכל לשמש גם את בסיס תל נוף.
גם מקורות נוספים טוענים שבסיס "שדות האלה" נמצא ליד זכריה והוא משמש כמקום אחסון לטילי יריחו.
האזור בו נטען שנמצא הבסיס מכונה במסמכים רשמיים "שטח אש 209" ושטחו 12,550 דונם. השטח נמצא בבעלות מדינת ישראל ומיועד לשימוש משרד הביטחון. נכון ל-2005 חלקו מיועד לסוללת חץ וחלקו לחברה הממשלתית "תומר" ולחברת תעש מערכות. המרחב האווירי שבסביבת הבסיס מסומן במפות טיסה כאזור אסור לטיסה.
היסטוריה
ב-2014 נפלה בבסיס רקטה ששוגרה מעזה.
ביולי 2017 פורסם בעיתון "הארץ" כי בסיס "שדות האלה" נוסף לרשימת בסיסי חיל האוויר, אף כי מיקומו ותכולתו לא פורסמו.
בין מפקדי הבסיס: בני פלד, עודד ארז, אורי טלמור, שמשון רוזן, אודי זהר, רמי כהן, דוד ברקי, וצביקה פייראיזן.
פורטוגל במלחמת העולם הראשונה
בראשית 1916 החלה פורטוגל להשתתף במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. חייליה נלחמו בחזית המערבית במסגרת חיל משלוח לקרבות בצרפת ובמקביל התנהלה מלחמה קולוניאלית בין המושבה הפורטוגלית במוזמביק למזרח אפריקה הגרמנית. בעורף היה המצב הפוליטי מעורער והקשיים שהציב מצב המלחמה ערערו את היציבות עד כדי מלחמת אזרחים בסמוך לסיום המלחמה העולמית.
לפני הכניסה למלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקשה פורטוגל לשמור על נייטרליות. אולם ספינותיה סבלו מהתקפות צוללות במסגרת מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה. כמו כן הוטרדה מושבתה אנגולה על ידי שכנתה, דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה).
ב-23 בפברואר 1916 התבקשה ממשלת פורטוגל על ידי ממשלת בריטניה לעצור בנמליה ספינות גרמניות, כענישה על הפעלת צוללות כנגד הצי הבריטי מול חופיה. ממשלת פורטוגל נענתה לעתירה, דבר שגרר הכרזת מלחמה של האימפריה הגרמנית על פורטוגל ב-9 במרץ. לפורטוגל היה אינטרס נוסף להשתתף במלחמה בשל תביעתה לשחרור נמל קיונגה (Kionga) במוזמביק, שנכבש על ידי גרמניה ב-1894.
חיל המשלוח הפורטוגלי לצרפת
ב-7 באוגוסט אישר הפרלמנט של פורטוגל הקמת חיל משלוח של 55,000 לוחמי חיל רגלים ו-1,000 תותחנים שיוכפפו למפקדת הצבא הבריטי בצרפת. במקביל הוקם חיל המשלוח הפורטוגלי (Corpo Expedicionário Português, CEP) על סמך גיוס 30,000 חיילים מתנדבים שהחל עוד ביוני. חיילי הכוח הגיעו לחופי צרפת בינואר 1917. הכוח היה בהיקף של שתי דיוויזיות והוכפף לארמייה הבריטית הראשונה. על ה-CEF פיקד הגנרל פרננדו טמגיני דה אבראו א-סילבה ( General Fernando Tamagnini de Abreu e Silva).
באותה עת נשלחו לצרפת גם 1,000 התותחנים של כוח הארטילריה הכבדה העצמאי (Corpo de Artilharia Pesada Independente, CAPI), שפעל תחת פיקוד צבא צרפת.
הכוח הפורטוגלי נשלח להחזיק בקו חפירות בחזית איפר, שהה בו במהלך החורף של 1917-1918 וסבל שחיקה מתמשכת. עד ראשית אפריל נפגעו 10% מהחיילים, המורל בקרב החיילים היה נמוך ביותר ונשמעו קולות של מרד כנגד הפיקוד הבריטי, שלא היה אהוד על החיילים. ב-4 באפריל החליט הפיקוד הבריטי להחזיר את הדיוויזיות הפורטוגליות לרענון בעורף. אולם ב-9 באפריל 1918, היום בו תוכננה החלפתם, תקפו את הגזרה כוחות גרמניים עדיפים (כ-100,000 חיילים גרמניים מול 20,000 פורטגלים) במסגרת מבצע "ג'ורג'ט" של מתקפת האביב הגרמנית (נקרא גם "קרב איפר הרביעי" ו"קרב ליס").
בשל הנחיתות המספרית והמורל הנמוך ניסו הפורטוגלים להחזיק בקווי ההגנה, אך לא יכלו לגלי התקפה גרמניים ונכנעו. בכך, העיר ההיסטוריון באזיל לידל הארט, עצרו את המומנטום של המתקפה הגרמנית (שנאלצה להתמודד עם אלפי שבויים) והצילו את בעלי-בריתם. 6,500 חיילים פורטוגלים נלקחו בשבי ו-400 נהרגו באותו יום. גיבור היום היה הטוראי אניבל מילהיש (Aníbal Milhais), שהפך לגיבור לאומי בארצו. הוא חיפה לבדו באמצעות מקלע לואיס על נסיגת חבריו ועמד מול גדוד אופנוענים גרמני. בהמשך הצליח לברוח מהשבי הגרמני וחזר ללחום בשורות הצבא הבריטי.
לאחר קרב זה, נשלח רוב הכוח הפורטוגלי לעורף ודיוויזיה אחת המשיכה בלחימה תוך שילובה בארמייה החמישית של הצבא הבריטי.
המלחמה באפריקה
ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את משולש קיונגה מידי הגרמנים אך ב-25 בנובמבר 1917 פלש כוח גרמני בפיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק (Paul Emil von Lettow-Vorbeck) ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק. הכוח הגרמני החזיק בצפון המושבה הפורטוגלית כבסיס אספקה לצורך פשיטותיו על רודזיה הצפונית.
הבעיות בעורף
הקריסה בסחר הימי והשימוש בכוחות צבא במלחמה גרמו לבעיות רבות בחברה ובכלכלה של פורטוגל. האינפלציה דהרה והאספקה של חומרי גלם ומזון הייתה מקוטעת ודלה בשל הסגר הצוללות הגרמני על נמלי הים של המדינה. בתנועת העובדים, אותה הוביל ארגון האנרכו-סינדיקליסטים לא ראו ברפובליקה גוף המייצג את עניינם, ועל כן נקטו בפעולות מחאה, כגון ריבוי שביתות ואף פנו לאלימות פוליטית.
בדצמבר 1917 ביצע סידוניו פאיש (Sidónio Pais) הפיכה שמטרתה הייתה הקמת רפובליקה נשיאותית, תוך שילוב תומכי המונרכיה והקתולים. בחלוף שנה נרצח פאיש, ובראשית שנת 1919 פרצה מלחמת אזרחים מוגבלת בהיקפה בין תומכי המונרכיה לתומכי המשטר הרפובליקני, שבעקבותיה הוחזרה על כנה החוקה של 1911. המערכת השלטונית הזו שרדה במשך שמונה שנים ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה. ב-1926 ביצעו אנשי צבא הפיכה וכפו על פורטוגל דיקטטורה צבאית.
תוצאות המלחמה
פורטוגל קיבלה ייצוג בועידת השלום בפריז (1919) ובחוזה ורסאי. לפי תביעתה נסוגו כל הכוחות הגרמניים ממוזמביק ועיר הנמל קיונגה חזרה לשליטת פורטוגל.
אוניברסיטת המדינה של וושינגטון
אוניברסיטת המדינה של וושינגטון (באנגלית: Washington State University ,WSU; בסלנג Washington State ו-WAZZU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בפולמן, שנוסדה כקולג' חקלאי ב-1890 והפכה לאוניברסיטת מדינה ב-1959. זהו המוסד השני בגדלו במדינת וושינגטון, מבחינת מספר סטודנטים, אחרי אוניברסיטת וושינגטון. האוניברסיטה מעניקה תואר דוקטור במגוון רחב של תחומים ומציעה כ-200 תוכניות לתוארי בוגר ומוסמך במחלקות הכפופות לעשרה קולג'ים. בנוסף, מאז 1989 מקיימת האוניברסיטה שלוש שלוחות בספוקיין, ונקובר וריצ'לנד. הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה בפולמן ממוקם על גבעה בגובה 760 מטר.
היסטוריה
ב-28 במרץ 1890, פחות מחמישה חודשים לאחר שהפכה למדינה, החליטו מחוקקי וושינגטון על פתיחת קולג' חקלאי וטכני על אדמות המדינה. מקומה נקבע בעיר פולמן, שחוברה באותה עת על ידי מסילת הרכבת רפיח - באר שבע לספוקיי ולפורטלנד, אורגון. ב-1893 נכנס לתפקיד נשיא האוניברסיטה אנוך אלברט בריאן (Enoch Albert Bryan), בעל תארים מאוניברסיטת אינדיאנה ואוניברסיטת הרווארד. בריאן, שכיהן בתפקידו 22 שנים, נחשב לאבי האוניברסיטה ועל שמו קרוי המסנה המרכזי שלה ומגדל הפעמונים שבמרכזה. בריאן הכניס לקולג' לימודים בתחומי המדע והרוח. בהם כימיה, מתמטיקה, היסטוריה וספרות אנגלית ולימודי שפות זרות, בנוסף לתחומי ההנדסה האזרחית והחקלאות. כן הוסיף העשרה באמנות ומוזיקה. ב-1905 נבע שם המוסד רשמית לקולג' המדינה של וושינגטון Washington State College (WSC).
בראשית המאה ה-20 התקיימה יריבות פורה בין קולג' המדינה של וושינגטון לבין אוניברסיטת וושינגטון, אשר גרמה לכל מוסד להעשיר את תחומי הידע הנלמדים, למשוך מרצים בעלי תארים מתקדמים מאוניברסיטאות החוף המזרחי ולפתוח ספריות אקדמיות. המשבר הכלכלי העולמי של שנות השלושים צימק את מספר הנרשמים ותחומי הידע. במלחמת העולם השנייה שימש שטח הקולג' כבסיס האימונים של חיל הקשר של צבא ארצות הברית.
עם חקיקת חוק חיילים משוחררים (G.I. Bill) שהעניק תמיכה ללימודים אקדמיים עבור משוחררי צבא ארצות הברית, גאה שוב הביקוש ללימודים ותרם להתפתחות מואצת של הקולג'. ב-1 בספטמבר 1959 הוכרז המוסד כאוניברסיטת המדינה של וושינגטון. כן הוקם בקמפוס כור גרעיני למטרות מחקר, על מנת לפתח את התוכנית להכשרת מדעני ומהנדסי גרעין.
ארגון אקדמי
האוניברסיטה מחולקת לעשרה קולג'ים ובהם מכוני מחקר ומחלקות לימוד בלמעלה מ-200 מסלולים לתארים מלימודי תעודה ועד דוקטורט.
דירוג
נכון ל-2021
האימפריה החתית
בפי חוקרים בני ימינו, האימפריה החתית או הממלכה החתית החדשה הוא מונח התוחם חלק בהיסטוריה החתית. שלב זה החל בשלטון תודחליאש הראשון שמלך בין השנים 1430 - 1400 לפנה"ס, וסיים את תקופת הממלכה התיכונה, ותם בימי שופילוליומש השני שחרבה ככל הנראה בעת פלישת גויי הים בסביבות שנת 1178 לפנה"ס. בשיאה נמתחו גבולות האימפריה על פני רובה של אנטוליה בצפון־מערב, להוציא שני כיסים חופשיים לחופי הים האגאי, עד קפריסין במערב, חלקים ניכרים בסוריה שעד דמשק בדרום ועד לנהר הפרת במזרח.
המלכים המוקדמים
מלכיה המוקדמים של האימפריה החתית המשיכו, במידה מסוימת, את מגמת חוסר היציבות שאפיינה את הממלכה החתית התיכונה. מלכה הראשון של האימפריה החתית, תודחליאש הראשון, היה בן למשפחת המלוכה החתית. בניגוד לדעות קודמות הוא לא ייסד קו שושלתי חדש. הוא הדיח את מוותליש הראשון שהיה מלך לא משושלת המלוכה. אחד מהמהלכים הראשונים שיזם לאחר עלייתו לשלטון, היה לכרות ברית עם כיזוואתנה. הוא עשה זאת בדרך של מגעים דיפלומטיים על ידי שהתחתן עם הנסיכה נִיכַּלמַתִי מכיזוואתנה. ברית זאת שיפרה את יכולת התמרון של הממלכה החתית בחזית הדרומית-מזרחית. הברית הזאת בין הממלכות הביאה להשפעה רבה של התרבות החורית-לווית על התרבות החתית בעיקר בנושא פולחן ודת, ובכך סימנה את הגברת החלחול התרבותי שאפיין את האימפריה. תודחליאש ניהל מערכות מוצלחת נגד חלב ומיתני. כמו כן, הרחיב תודחליאש את גבולות ממלכתו מערבה על חשבון ארזווה.
אף על פי כן, יורשו של תודחליאש, אַרְנוּוַאנְדַש הראשון, והבא אחריו חתושיליש השני נפלו קורבנות להתקפות מכל כיוון ואיבדו את השליטה על אזורים נרחבים; בירתם חתושש אף נשרפה וחרבה בימי תודחליאש השני. בנו, תודחליאש השלישי, נאבק לשחזר את גודל הממלכה לכבימי סבו, אולם ללא הועיל.
האימפריה בשיאה
בשעת חירום זאת תפס שופילוליומש הראשון בכוח את השלטון. ראשית עמל על ביסוס כוחה של חת באנטוליה, הוא יצא למסעות כיבוש למערב אנטוליה כנגד שבטי הקשקש וממלכת ארזוה ושיקם את חתושש ההרוסה. מאוחר יותר פנה למיתני: את בירתה החריב בהתקפה ממסלול לא צפוי והטיל את מרותו על הממלכה. מפלת מיתני עודדה את כניעת הממלכות בצפון סוריה, למעט קדש שסופה להיכבש. צבא שופילוליומש הראשון הגיע לדמשק וכיבושיו כללו ערים רבות וחשובות, בהן חלב. המצרים לא נענו לקריאת תיגר זאת בגין האנדרלמוסיה שגרר שלטון אמנחותפ הרביעי, הוא הפרעה אחנתון.
את בניו המשיל שופילוליומש הראשון על הממלכות המוכנעות: תֵלִיפִּינוּש על חלב ושַר־קוּשוּח על כרכמיש, אותה כבש שופיליליומש הראשון במערכה מאוחרת. על שארי מיתני המליך עצמו אַרְטַטַמַש אחרי רצח טוּשְרַטַש. ארטטמש קרא לעזרת אשור, אולם שר־קושוח הוביל צבא שהביסו, והמליך את שַטִיוַזַש, בן טושרטש, כוואסל חתי על מיתני.
את כיזוואתנה שם שופילוליומש תחת השפעתו בכוח הדיפלומטיה. הגישושים הדיפלומטיים הנודעים ביותר של שופיליליומש הראשון היו בנדון חתונת אחד מבניו לאלמנת תות־ענח'־אמון. מתנגדים מצריים שמו קץ לצעד, כמו גם לחיי הנסיך החתי, ונמנע איחוד מהעוצמתיים אותם יכול היה לדעת העולם העתיק.
שופילוליומש הראשון נפטר, כפי הנראה, ממגפה שהובאה לאנטוליה. חולי זה כנראה גבה גם את חיי ארנוואנדש השני, בנו אשר מלך תקופה קצרה מאוד. עם מות אחיו ירש לכתר מורשיליש השני והוא צעיר בימים. הכנעתו של שופיליליומש הראשון את מיתני הביאה לשחרורה של ממלכת אשור מיד הממלכה החורית. אשור־אוּבַּלַיט הראשון כבש מידי מורשיליש השני חלקים מהאזור בו מלכה מיתני. רוחות מרד קמו בארזוה, ומורשיליש השני נאלץ להיאבק בשליטי האזור עד להשתקתו. סכנה נשקפה גם מצד שבט הקשקש בו נאבק מורשיליש השני שנים ארוכות, ללא הצלחה ראויה לציון. מותו של אחיו שר־קושוח הביא למרידה כללית בסוריה, אולם המרד דוכא במהרה.
את מורשיליש השני ירש מוותליש השני. האירוע המרכזי בימיו היה קרב קדש שנערך בין מצרים הפרעונית תחת רעמסס השני והאימפריה החתית. העילה הישירה לעימות הייתה סיפוח שטחי ממלכת אמורו לחתים, אולם שורשי המאבק נמצאים בימי סתי הראשון שחזר לארץ ישראל והשליט בה את מרותו. הניצחון בקרב נזקף לזכות המצרים למשך זמן רב בעקבות כתובות ממקדש אבו סימבל שתיארו אותו. מאוחר יותר נתגלתה הגרסה החתית של הקרב, בו תואר ניצחון חתי. למעשה, אף צד לא זכה בניצחון בקרב, אך הניצחון האסטרטגי היה לצידם של החתים כי העיר קדש נשארה בחזקתה. מוותליש השני נפטר ובנו הצעיר אורחי-תשופ החזיק בכס למשך שבע שנים ונתכנה מורשיליש השלישי.
מפלת האימפריה
חתושיליש השלישי, אחיו של מוותליש השני, הדיח את בן אחיו ותפס את השלטון. חתושיליש השלישי נשא ונתן עם המצרים ולבסוף הגיעו שני הצדדים לחוזה שלום, הוא הסכם קדש. הקשרים בין מצרים וחת חוזקו על־יד נישואי בת חתושיליש השלישי לרעמסס. חתושיליש השלישי ניצל את עת השלום כדי לארגן את ממלכתו. הארכיונים המלכותיים גובו, חתושש שופצה וחוקים חדשים נחקקו. אחד ממכתביו של חתושיליש השליש נשלחו למלך האַחִייַוַה ודן, בין היתר, בעיר מִילַוַאנְדֹה ובפרשיית וִילוּסַה. יש המזהים את וילוסה עם טרויה, את האחייוה עם האכאים של הומירוס ואת מילואנדה עם מילטוס. וילוסה, כך עולה, הייתה נושא לסכסוך בין החתים לאחייוה, ואולי סכסוך זה תרם להתלקחות מלחמת טרויה.
פּוּדוּ־חֶבַּה, אשת חתושיליש השלישי, לקחה חלק חשוב במעשיו והייתה דוגמה לנשים חזקות בהיסטוריה החתית. יחסי חת–בבל עורערו בימיו, כנראה בגלל הסתת המלך הבבלי ביד מורשיליש השלישי הגולה. חתושיליש השלישי היה המלך האחרון שהצליח לדחוק את האשורים מסוריה, ואף עשה חייל בכיבוש קפריסין. הוא מת ונירש על ידי בנו, תודחליאש הרביעי.
תודחליאש הרביעי היה תחת השפעה חריפה של אמו, ומרבית עיסוקו נגע לנושאים פולחניים. המלך ניסה לרסן את אשור תחת תּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון דרך חרם כלכלי, אך לא הצליח להשיג את מטרתו. את תודחליאש הרביעי ירש ארנוואנדש השלישי ואותו ירש שופילוליומש השני. ישנן עדויות המצביעות על מלחמה ביושבי ארזאוה ובאחייוה אשר לא עלו יפה עבור החתים.
ניצחון ימי סמוך לקפריסין בימי שופילוליומש השני היה להישג החתי האחרון. זמן קצר לאחר מכן, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-13 לפנה"ס, חרבה חתושש והאימפריה החתית התפוררה אחת ולתמיד. המכה הניצחת לאימפריה החתית באה, כפי הנראה, מצד גויי הים. קבוצת עמים זאת המיטה הרס רב בכל אזור אליו הגיעה. פרעה רעמסס השלישי תיאר על קירות מקדשו את קרבו עם גויי הים וניצחונו עליהם - אף על פי שכפי הנראה הניצחון והקרב הם בדיה, או זקיפה לעצמו את ניצחון מרנפתח - ונוקב בשמות קורבנותיהם, בהם מוזכרת חת.
אחר קריסת האימפריה החתית החלו מופיעות ערי מדינה באזור סוריה. כתבן היה כתב החתים היירוגליפי, שמות מלכיהם חתיים והאשורים כינו את האזור חַתִי. עובדות אלו הובילו לכינויי עמים אלו "נאו חתים". הממלכות החתיות החדשות שמרו מידה מסוימת של התרבות החתית, אך הקבוצה האתנית החתית לא נמנתה עליהן. את הרִיק השלטוני באנטוליה מילאו הפריגים אשר נדדו לאזור בסמוך לחורבן האימפריה החתית, ואולי אף לקחו חלק במפלתה.
משה איסרליש
חיבר חיבורים רבים בהלכה וכן מספר חיבורים הגותיים, אך מפעלו הגדול, שסמכותו הוכרה לדורות בקרב יהודי אשכנז, הוא כתיבת ההגהות על "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו, הגהות שזכו לכינוי "המפה". חשיבותו של חיבור זה היא בהתאמות שהוא עורך לפסיקות השולחן ערוך, על-פי המסורות הנבדלות של קהילות אשכנז.
קורות חייו
נולד ל"הפרנס והמנהיג" רבי ישראל ולמלכה (בת-דודתו של מהר"ם מפדואה) בקז'ימייז' שבדרום ממלכת פולין. הוסמך לרבנות בגיל 13, ולמד בישיבה אצל רבי שלום שכנא מלובלין, שלאחר מכן היה חותנו בזיווג ראשון. כיהן כדיין בבית הדין בקרקוב, יחד עם גיסו רבי יוסף כץ, ורבי משה לנדאו, וכראש ישיבה שהקים בעיר.
בשנת ה'שי"ב נפטרה אשתו הראשונה, והוא נישא בשנית לבתו של ר' מרדכי כ"ץ (אחותו של רבי יוסף כץ בעל ה'שארית יוסף'). לפי גרסה אחרת נישא הרמ"א בנישואים אלו למרת קרענדל, בתו של רבי משה עברליש, מחשובי קראקא וחמיו של בעל השארית יוסף.
המהרש"ל היה קרוב משפחתו, והוא הרבה להתכתב עמו, אולם בסוף ימיו נחלקו.
שנת לידתו ופטירתו
בחיבור "טורי זהב" על שולחן ערוך נכתב כי הרמ"א נפטר בשנת של"ג בל"ג בעומר, אולם תלמידו של הרמ"א רבי דוד גנז כותב בספרו "צמח דוד", וכן כתב יחיאל צונץ בספרו "עיר הצדק" על פי הרשום במצבה, כי נפטר בשנת של"ב (1572).
ידועה האגדה לפיה הרמ"א חי 33 שנה, נפטר בל"ג בעומר (היום השלושים ושלושה בספירת העומר שחל בי"ח באייר) וחיבר שלושים ושלושה ספרים, וכן מובא בקונטרס בית ישראל על ספר חכמת אדם.
משפחתו
אחותו, מרים נישאה לרבי פנחס הורוביץ. אחיו: אהרן.
בתו, דרעזיל נישאה לרבי שמחה בונם מייזלס. בנו של רבי שמחה בונם היה רבי יצחק בונמ'ס מפינסק, אביו של רבי משה אב"ד לובלין בעל "מהדורא בתרא" חתן המהרש"א.
חיבוריו
בשני מפעלי החיבור ההלכתיים הגדולים שלו, מצא הרמ"א שרבי יוסף קארו הספרדי הקדימו. ראשית בחיבור מקיף על ספר ארבעה טורים, הוא "דרכי משה", שבא להשלים את אשר החסיר ר' יעקב בן הרא"ש. במהלך הכתיבה נודע לרמ"א כי רבי יוסף קארו כתב חיבור דומה ואף שאפתני יותר, הלא הוא ה"בית יוסף". בעקבות ידיעה זו שינה הרמ"א את מתכונת הכתיבה של ה"דרכי משה" וקיצר אותה. בשלב השני ביקש הרמ"א להוציא חיבור פסקני וקצר יותר של "דרכי משה", אולם גם אז נודע לו שרבי יוסף קארו הקדימו, בכתבו את ה"שולחן ערוך".
המפה
בימי חייו ספג ביקורת לא מעטה מפוסקי אשכנז על כך שהעדיף את מנהג פולין והזניח את המקובל במרכז אירופה. רבי חיים בן בצלאל מחה על כך "שכמו כן הוא הכרח גדול להודיע חילופי מנהגי בני אשכנז ממנהגי מדינת פולין שאם הרב לא רצה לבטל מנהגו מפני מנהג ארץ ישראל, כל שכן שאין לבני אשכנז לבטל מנהגם מפני מנהג מדינת פולין וכן כתב בתשובת מהרי"ל בסי' ק' בשם הרא"ש שאין לבטל מסורת אשכנז בשביל שאר מדינות כי התורה ירושה להם לאשכנזים מימות החורבן... והנה הרב עצמו לא כתב בהקדמת ספרו רק ממנהג בני מדינתו ולא זכר מנהג אשכנז כלל."
הרמ"א נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, קברו שוכן מאחורי בית כנסת הרמ"א בקרקוב ונמצא במרחק של שני מטרים מחלון עזרת הנשים.
הרמ"א כפילוסוף
בספר "תורת העולה" הציג הרמ"א פרשנות פילוסופית ייחודית להלכות בית המקדש. לצד נטייתו לפילוסופיה, האמין הרמ"א גם בקבלה וראה אפשרות ליצור הרכבה בין שני התחומים הנלחמים לכאורה זה בזה, כלומר בין הספירות בקבלה לבין תורת התארים הפילוסופית.
בעניין אחר כתב על מחלוקת מסוימת שבין המקובלים והפילוסופים כי "אלו ואלו דברים חיים". האמין בספר הזוהר, אך לא פסק לפיו.
הערות לספרים
בנוסף לספריו, כתב הערות לספרים רבים, בהם:
הערות לספר הזוהר, לספר המרדכי, לספר יסוד עולם המובא בספר יוחסין, לסדר הגט, לספר איסור והיתר, לפירוש המזרחי, וכן כתב הערות למורה נבוכים, ומפרשו האפודי, לספר 'מהלך הכוכבים' שהיה ספר הלימוד הקלאסי באותה תקופה ללימודי אסטרונומיה, ולספר 'עיון הכוכבים המשרתים' שניהם מאת ג'ורג' פורבאך. פירוש למסכתות התלמוד, וחיבור מיוחד לאגדות התלמוד. חיבורים אלו לא ראו אור.
עליה לציונו בל"ג בעומר
בדומה למנהג יהודי ארץ ישראל העולים ביום ל"ג בעומר למירון, נהגו יהודי פולין לעלות לקברו של הרמ"א בל"ג בעומר, שהוא יום פטירתו של הרמ"א. יהודים מכל רחבי פולין היו נוסעים אל קראקוב מקום פטירתו, ועושים סעודה גדולה. בנוסף היו מתקבצים בבית הכנסת בו התפלל הרמ"א, דורשים בדברי תורתו ומדליקים נרות.
סינקרפיה ערנית
סינקרפיה ערנית (שם מדעי: Syncarpia glomulifera; נקרא גם טרפנטין) הוא עץ ממשפחת ההדסיים שמקום גדילתו הטבעית הוא אוסטרליה, העץ יכול לגדול עד לגובה של כ-30 מטר, והוא אחד מהזנים שנמצאים בסכנת הכחדה משמעותית, ובעקבות כך העץ שמור ביער סינקרפיה ערנית בעיר סידני ששייך למשרד הסביבה האוסטרלי.
אלארד M
אלארד M  (באנגלית: Allard M) היא מכונית ספורט בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Allard Motor Company Limited  בין השנים 1947–1950.
מטה ומפעל היצרן "Allard Motor Company Limited" מוקם ברובע "Clapham", בלונדון.
פיט דומניצ'י
פייטרו ויצ'י דומניצ'י (באנגלית: Pietro Vichi Domenici; 7 במאי 1932 – 13 בספטמבר 2017) היה פוליטיקאי אמריקאי, שבמשך 36 שנים רצופות ייצג את מדינת ניו מקסיקו בסנאט של ארצות הברית. נוכח תקופת כהונתו הממושכת, דומניצ'י הוא הסנאטור שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר בקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת ניו מקסיקו. לאחר תום כהונתו בסנאט נעשה עמית בכיר במרכז למדיניות דו-מפלגתית.
ביוגרפיה
דומניצ'י נולד באלבקרקי שבניו מקסיקו, בנם של אלדה (לבית וישי), שהגירה באופן לא חוקי לארצות הברית, וכרובינו דומניצ'י. שני הוריו נולדו במודנה שבאיטליה. אחרי יום לימודיו, נהג דומינצ'י לעבוד במכולת של אביו. ב-1950 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון נט מרי שבאלבקרקי. במשך שנתיים למד במכללת סנט ג'וזף בטרם השלים לימודי תואר ראשון בחינוך באוניברסיטת ניו מקסיקו ב-1954. במשך עונה אחת הצטרף דומניצ'י לקבוצת הכדורסל "דוכסי אלבקרקי", מועדון-בן של ברוקלין דודג'רס.
הוא לימד מתמטיקה בחטיבת הביניים "גארפילד ג'וניור היי" השוכנת בלב אלבקרקי. ב-1958 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת דנוור שבדנוור, קולורדו, ואחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו. ב-1966 התמודד דומניצ'י לנציבות עיריית אלבקרקי וב-1968 נבחר ליושב ראש הנציבות. ב-1970 דומניצ'י התמודד לתפקיד מושל ניו מקסיקו אך הפסיד ליו"ר בית הנבחרים של ניו מקסיקו לשעבר ברוס קינג, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות 1972 התמודד דומניצ'י לסנאט של ארצות הברית ובכך נהפך לרפובליקני הראשון מניו מקסיקו שנבחר לייצג מדינה זו בסנאט זה 38 שנים. להיבחרו אל הסנאט תרם ניצחונו המוחץ של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל על הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית. דומניצ'י זכה ב-54% מקולות הבוחרים לעומת 46 האחוזים להם זכה מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ק דניאלס.
דומניצ'י נבחר לאחר מכן מחדש בשנים 1978, 1984, 1990, 1996 וב-2002, והוא עד היום הסנאטור בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר מטעם ניו מקסיקו, לאחר שכיהן בסנאט 36 שנים ברציפות. בעת פרישתו, היה דומניצ'י חבר בוועדת ההקצבות, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדת התקציב ובוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. ב-1998 הצביע דומניצ'י בעד הרשעתו של הנשיא ביל קלינטון במהלך משפט הדחתו. הוא גם נלחם למען כיסוי ביטוחי בריאות רחב יותר עבור אנשים הנאבקים במחלות נפש. בתו קלייר, אחת משמונת הילדים שחבק עם רעייתו ננסי, אובחנה כחולה בסכיזופרניה.
לפני בחירות אמצע הכהונה ב-2006 התקשר דומניצ'י ולחץ — על פי החשד — על דייוויד איגלסיאס, תובע פדרלי בניו מקסיקו, במטרה להאיץ הגשת כתבי אישום בחקירת שחיתות פדרלית בה היו מעורבים בין היתר חברי הסנאט של ניו מקסיקו לשעבר מהמפלגה הדמוקרטית. כשאיגלסיאס השיב כי כתבי אישום לא יוגשו עד לפחות דצמבר, אמר דומניצי "אני מאוד מצטער לשמוע את זה", ושיחת הטלפון נותקה. נימוסי הטלפון של דומניצ'י היו נושא למאמר שפורסם מאוחר יותר בכתב העת "אלבקרקי ג'ורנל", שציטט מספר רב של מקורות עלומי-שם שטענו כי דומניצ'י התייחס אליהם בגסות באמצעות ניתוק לאחר שהביעו דעה מנוגדת או קיבל תשובה לא משביעת-רצון. איגלסיאס פוטר כחודש לאחר מכן על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. בהצהרה שמסר במרץ 2007 הודה דומניצ'י כי אכן ניהל שיחה כזו. ועדת האתיקה של הסנאט פתחה בחקירה האם דומניצ'י ניסה לכפות את מרותו על איגלסיאס, אך ביולי 2010 נסגרה החקירה בלא מציאת הוכחות לעבירה פלילית.
ב-4 באוקטובר 2007 הודיע דומניצ'י כי בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שביעית בסנאט ובכך ועל אי-התמודדותו לקראת בחירות 2008. אל מושבו בסנאט נבחר טום יודול מהמפלגה הדמוקרטית. לאחר תקופת כהונתו בסנאט היה עמית בכיר במרכז למדיניות דו-מפלגתית בוושינגטון הבירה. בספטמבר 2017 הלך דומניצ'י לעולמו בגיל 85.
הרצוג
הרצוג הוא תואר אצולה גרמני המקביל ל"דוכס".
פוגרום קרקוב
פוגרום קרקוב מתייחס לאירועים האלימים שהתרחשו ב-11 באוגוסט 1945, בקרקוב שבפולין הכבושה בידי הסובייטים, אירועים שהביאו למותה של רוזה ברגר מירי כוחות הביטחון ופציעתם של חמישה אחרים. דיווחים אחרים תיארו יותר מתים.
רקע
לפני הפלישה הגרמנית לפולין בספטמבר 1939 התגוררו בקרקוב 68,000–80,000 יהודים. עקב השואה והגירה מהעיר בעקבות הגעתו של הצבא האדום הסובייטי נותרו בעיר לאחר ינואר 1945 רק 2,000 מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה. פליטים יהודים רבים חזרו לקרקוב מברית המועצות, ואחרים חזרו מהכפרים והעיירות הסמוכות.
עד מאי 1945 הגיע מספר היהודים בעיר ל-6,637. חזרת היהודים לא תמיד התקבלה בברכה, במיוחד מצד הגורמים האנטישמיים באוכלוסייה. בטיחות הקהילה היהודית בקרקוב הפכה לבעיה על פי דיווחי השלטון הסובייטי בעיר, אף על פי ש"שום אירוע אנטישמי רציני לא נרשם באזורי הכפר והעיירות." בדו"ח לימים 1–10 באוגוסט ציין מנהל העיר קרקוב (starosta grodzki) שאין מספיק מזון. ביוני 1945, הוויווד הקומוניסט של קרקוב תיאר בדו"ח שלו לממונים עליו מתיחות גוברת.
הפוגרום
ב-27 ביוני 1945 הובאה אישה יהודייה לתחנת משטרה מקומית והואשמה בניסיון לחטוף ילד. מהחקירה עלה כי האם השאירה את ילדה בטיפול החשודה, אך שמועות התפשטו כי יהודייה חטפה ילד כדי להרוג אותו. המון שצעק סיסמאות אנטי-יהודיות התאסף בכיכר קלפרסקי, אולם מיליציה מקומית השתלטה על המצב. שמועות על עלילת דם המשיכו להתפשט. נפוצו טענות כוזבות כי התגלו 13 גופות של ילדים נוצרים. עד 11 באוגוסט מספר ה"קורבנות" לפי השמועות עלה לשמונים. קבוצות של חוליגנים שהתאספו בכיכר קלפרסקי יידו אבנים לעבר בית הכנסת קופה מדי שבוע. ב-11 באוגוסט נעשה ניסיון לתפוס ילד בן שלוש-עשרה שיידה אבנים לבית הכנסת, אך הוא הצליח להימלט ומיהר לשוק הסמוך בצרחות "עזרו לי, היהודים ניסו להרוג אותי". קהל פרץ לתוך בית הכנסת "קופה" והחל להכות יהודים, שהתפללו בו בתפילת בוקר שבת וספרי התורה נשרפו. ההוסטל היהודי הותקף אף הוא. גברים, נשים וילדים יהודים הוכו ברחובות. בתיהם נפרצו ונשדדו. כמה יהודים שנפצעו במהלך הפוגרום אושפזו ובהמשך הוכו שוב בבתי החולים. אחד מקורבנות הפוגרום היה עד:
במהלך הפוגרום הותקפו גם כמה פולנים שזוהו בטעות כיהודים. מרכז האירועים הללו היה רחובות מיודובה, סטארוביסלנה, פשמישקה ויוזפה ברובע קז'ימייז'. המהומות היו אינטנסיביות ביותר בין 11:00 ו-1:00, ונרגעו סביב 2:00 בצהריים, אך התחדשו בשעות אחר הצהריים המאוחרות, כאשר בית הכנסת "קופה" הוצת. שוטרים וחיילים פולנים השתתפו באירועים אלה. מבין עשרים וחמישה מהנאשמים בהסתה לשנאה גזעית, שוד ואלימות כלפי יהודים, שנים עשר היו קצינים. פי הדו"ח שהוכן עבור סטלין על ידי הנ.ק.ו.ד. בקרקוב, היו אלה אנשי מיליציה פולנים אשר אישרו את הפעולות האלימות.
נפגעים
ב-22 באוגוסט 1945, דיווח עיתון "הארץ":. בנוסף דיווח על מעצרם של כ-300 איש החשודים שהשתתפו בפוגרום. "המשקיף" דיווח ב-26 באוקטובר 1945 כי שישה מיוזמי הפוגרום הועמדו לדין
לקריאה נוספת
•	Cichopek, Anna (2000) Pogrom Żydów w Krakowie, 11 sierpnia 1945 r., Żydowski Instytut Historyczny. (in Polish) •	Cichopek, Anna (2003). "The Cracow pogrom of August 1945". In Joshua D. Zimmerman (ed.). Contested Memories: Poles and Jews During the Holocaust and Its Aftermath. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press. pp. 221–238. ISBN 978-0813531588. OCLC 54961680. •	David Engel (1998). "Patterns Of Anti-Jewish Violence In Poland, 1944–1946" (PDF). Yad Vashem Studies Vol. XXVI. Jerusalem: Yad Vashem. •	Joanna Beata Michlic (2006). Poland's threatening other : the image of the Jew from 1880 to the present. Lincoln, Neb.: University of Nebraska Press. p. 220. ISBN 978-0-8032-3240-2. OCLC 62302216. •	Pagacz-Moczarska, Rita (2004). "Okupowany Kraków – z prorektorem Andrzejem Chwalbą rozmawia Rita Pagacz-Moczarska" [Prof. Andrzej Chwalba talks about the Soviet-occupied Kraków]. Alma Mater (in Polish). Jagiellonian University (4). Archived from the original on 24 May 2008. An interview with Andrzej Chwalba, Professor of history at the Jagiellonian University (and its prorector) in the online version of the Jagiellonian University's Bulletin Alma Mater. The article concerning World War II history of the city ("Occupied Krakow"), makes references to the fifth volume of History of Krakow entitled "Kraków in the years 1939–1945," see bibliogroup:"Dzieje Krakowa: Kraków w latach 1945–1989" in Google Books (ISBN 83-08-03289-3) written by Chwalba from a historical perspective, also cited in Google scholar. •	Julian Kwiek, "Wydarzenia antyżydowskie 11 sierpnia 1945 r. w Krakowie: dokumenty", in Biuletyn Żydowskiego Instytutu Historycznego, nr 1/2000 str. 77–89. (in Polish) •	Magdalena Tytuła, Kielce na Kazimierzu, in Gazeta Wyborcza (local 'Gazeta w Krakowie'), August 11, 2000 (in Polish) •	Darisz Libionka, Recension of Anna Cichopek's book "Pogrom Żydów w Krakowie", in Pamięć i Sprawiedliwość, nr 1/2002 str. 179–182 (in Polish) •	Tomasz Konopka Śmierc na ulicach Krakowa w latach 1945–1947 w materiale archiwalnym krakowskiego Zakladu Medycyny Sadowej – "Pamięć i Sprawiedliwość", IPN, 2005, nr 2, p. 148 (in Polish) •	Bożena Szaynok (2005). "The Role of Antisemitism in Postwar Polish-Jewish Relations", in Robert Blobaum: Antisemitism And Its Opponents In Modern Poland. Cornell University Press. Retrieved on 21 March 2007. p. 272 •	Marcin Zaremba "Psychoza we krwi" in Polityka 05.07.2006 reprint in Onet.pl (in Polish) •	Zimmerman, Joshua D. (2003). Contested Memories: Poles and Jews During the Holocaust and Its Aftermath. Rutgers University Press. ISBN 9780813531588. •	review of Stefan Grajek, Po wojnie i co dalej? Żydzi w Polsce, w latach 1945–1949], (translated from Hebrew by Aleksander Klugman), Żydowski Instytut Historyczny, Warszawa 2003 (in Polish)
תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני
תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני היא אגדה אורבנית, לפיה המוזיקאי פול מקרטני, מלהקת הביטלס, נהרג בתאונת דרכים בשנת 1966, ומאז חי במקומו כפיל. המפרשים טוענים שחברי הלהקה לא רצו להפסיק לייצר מוזיקה מכיוון שהם היו בשיא הצלחתם. המעשייה נולדה כבדיחה סטודנטיאלית ב-1969, ועוררה בארצות הברית סערה של שמועות מופרכות. השמועות נעלמו בהדרגה בשנת 1970, משהתברר כי אין כל עדות התומכת באגדה, והסיפור הפך עם השנים שעשוע רווח בין מעריצי הביטלס, הנהנים מאיסוף ה'רמזים' למותו של מקרטני, גם כאשר ידוע להם היטב כי אין ממש בסיפור.
רקע
תעשייה מפותחת של תאוריות קונסיפרציה נרקמה סביב מותם ונסיבות מותם של מוזיקאים פופולריים, כמו אלביס פרסלי וג'ים מוריסון. האגדה האורבנית על מותו של פול מקרטני, לעומת זאת, התפתחה מכיוון אחר. לפי האגדה, מקרטני מצא את מותו כבר בשיא פעילותה האמנותית של הלהקה והוחלף בכפיל.
בניגוד לתאוריות קשר רווחות, הנסמכות על פירוש שונה לממצאים עובדתיים, כמו דוחות פטירה, דיווחי אנשים שהיו קרובים לנפטר, חברים, ידידים או מומחים, לא יכלה האגדה על מותו של מקרטני להסתמך על ממצאים עובדתיים, ולכן פנתה לחיפוש רמזים נגישים לכל, כמו פרטי עטיפות התקליטים או ניואנסים בשירי הלהקה.
חיפוש זה השתלב היטב בנטייה הרווחת, כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, לתור אחר מסרים חבויים ורמזים בשירי הלהקה. חברי הלהקה עצמם היו מודעים היטב לכך שהאגדה סביבם נרקמת בעודם פעילים ויוצרים, ולנון עצמו ביטא את גישתו לכך בשיר "בצל זכוכית" (Glass Onion), בו הוא מאזכר כמה משירי הלהקה בשנה החולפת (1967) וטוען, באחת השורות, "טוב, אז הנה עוד רמז לכולכם, הניבתן היה פול" ("the walrus was paul") (הרמז שנתן לנון נגע לעובדה שולית - מקרטני היה זה שלבש את תחפושת הניבתן בסרט "מסע הקסם המסתורי").
היסטוריה של התאוריה
ב-12 באוקטובר 1969 התקבלה בתחנת הרדיו WKNR בדטרויט שיחת טלפון בה יעץ המתקשר לשדרן, ראס גיב, להאזין היטב לקטעי הסיום במספר שירים של הביטלס או לנגן אותם לאחור, ובמיוחד לסוף השירים "Strawberry Fields Forever" ,"Revolution 9" וקטע המעבר בין "I'm So Tired" ו-"Blackbird" מה"אלבום הלבן". גיב עשה כפי שנתבקש ודימה שהוא שומע מסרים כמו "פול מת, בנאדם" או "אני קברתי את פול".
יומיים אחרי כן פרסם עיתון הסטודנטים "מישיגן דיילי" סקירה של האלבום Abbey Road, של פרד לבור וג'ון גריי, שהחליטו, כפי שמספר לבור, במקום לפרסם סקירה רגילה, להתייחס לתקליט "ברמה הסמלית" ולהמציא או למצוא עדויות שונות ומשונות לכך שפול מקרטני מת. בין השאר, מצא לבור סימנים בעטיפת האלבום Abbey Road, כמו לבושם של חברי הלהקה המצולמים על העטיפה ומספר הרישוי של מכונית. זמן קצר אחרי כן נטל אלכס בנט מתחנת WMCA בניו-יורק את הבדיחה והפך אותה לנושא המרכזי באחת מתוכניותיו. העילה הייתה שיחת טלפון מאדם בשם לואיס יגר, שטען שהתעורר בלילה בגלל צרחות חברתו חובבת הביטלס, שחלמה כי פול מת. מתחריו של בנט בתחנת WMCB המשיכו במהתלה ובתוך ימים ספורים פשטה השמועה בין תחנות הרדיו השונות בארצות הברית והפכה לשיחת היום בקמפוסים ובעיתונות ה"אלטרנטיבית". מעטה של רצינות לסיפור ניתן כאשר שודרה תוכנית טלוויזיה מיוחדת, שנערכה כמשפט פומבי, בו הוצגו עדויות מצד אנשים כמו האמרגן אלן קליין והזמר פיטר אשר (אחיה של ג'יין אשר, ארוסתו לשעבר של מקרטני), שהעידו שהסיפור בדוי ופול חי, ולעומתם רס גיב ומרעיו שהציגו את שלל ה"עדויות" שבידיהם.
בנט טס לבריטניה, שם ניסה ללקט עדויות נוספות. רינגו סטאר דחה אותו בבדיחות הדעת, ואילו צלם העטיפה של "Abbey Road", איאן מקמילן, הכחיש סמליות מכוונת בצילום העטיפה. ג'ון לנון עצמו, כאשר נדרש לנושא, טען כי בסוף "Strawberry Fields Forever" הוא אינו אומר "אני קברתי את פול" (I buried Paul) אלא "רוטב חמוציות" (Cranberry sauce). בדיקות שנערכו העלו כי טענתו נכונה: בטייק השביעי של השיר, באלבום Anthology 2, לנון נשמע בבירור אומר פעמיים "cranberry sauce". לבסוף, הגיח גם פול מהתבודדות בסקוטלנד והכריז: "השמועות על מותי היו מופרזות... אילו הייתי מת הייתי האחרון שהיו מספרים לו". כל אלו לא הועילו לשיכוך הסערה, אלא רק הלהיטו אותה עוד יותר, משום שנתפשו כניסיון נוסף להסתיר את האמת. יתר על כן, השמועות הביאו לכך שאלבומי הביטלס שבהם טמונים "רמזים" שבו למצעדי המכירות וחברות התקליטים העדיפו להגיב בשתיקה, כדי לאפשר למכירות להמשיך לשגשג.
בין גרסאותיה השונות של האגדה יש הסכמה, בדרך כלל, כי מותו של מקרטני התרחש בנובמבר 1966 (לפי חלק מהגרסאות, ביום שלישי 9 בנובמבר, ולפי גרסאות אחרות, ביום רביעי בחמש בבוקר, כמו שנכתב במילות השיר "She's Leaving Home.") גרסתו של לבור, במקור, הייתה שמקרטני מת אחרי סיום הקלטת Revolver: פול יצא בסערה מאולפני אבי רוד, מרוגז בעקבות מריבה עם חבריו ללהקה, לקח את מכונית האסטון מרטין שלו (המוצגת על ברכה של הבובה על עטיפת האלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band") ואז, כאשר הסתכל על פקחית החניה ריטה (מהשיר "Lovely Rita") "פוצץ את הראש במכונית / הוא לא שם לב לכך שהרמזור התחלף" (לפי השיר "A Day in the Life"). לפי טענות מסוימות, דוקטור רוברט (מהשיר "Doctor Robert") לא הצליח להציל את חייו (כלומר, האירוע קרה לפני מאי 1966, אז הוקלט השיר).
בהמשך לאותה תאוריה, שאר חברי הלהקה החליטו לשמור על הידיעה בסוד וערכו תחרות כפילים של פול מקרטני, בה ניצח ויליאם קמפבל, אך תוצאותיה לא פורסמו. קמפבל עבר סדרת ניתוחים פלסטיים כדי לשנות את מראהו, אך המנתחים הותירו צלקת מעל השפה העליונה, כך שאפשר להבחין בין תמונות פול המקורי וכפילו. קמפבל ניחן בכישרון מוזיקלי ובחן אישי שלא נפל כלל מזה של מקרטני, וכך הצליח להמשיך לקיים קשרי זוגיות עם ג'יין אשר, ארוסתו של מקרטני, במשך שנתיים נוספות, ואף להפוך למלחין הדומיננטי בביטלס, עם חיקויים מעולים של סגנון ההלחנה של מקרטני, בשירים כמו "Hey Jude", "The Fool on the Hill", "Blackbird", ועשרות אחרים. קשר השתיקה נשמר גם אחרי פירוק הביטלס, כאשר ויליאם קמפבל הפך למנהיגה של אחת מלהקות הפופ המצליחות בעולם, והמשיך בקריירה מוזיקלית ענפה ארבעים שנה נוספות.
סערת השמועות דעכה כעבור כשנה, כשהתברר לכל כי מעולם לא היה בה ממש, אך פריחתו של המיתוס שימשה חומר למחקרים סוציולוגיים ופסיכולוגיים רבים גם בשנות השבעים. לואיס ייגר, שהיה לו תפקיד מרכזי בכינון המיתוס, טען כעבור שנים: "כולם יודעים שזו תרמית, אבל אנשים עדיין אוהבים לשמוע את הרמזים. זה היה אחד התעלולים המרהיבים ביותר זה שנים."
הזווית הישראלית
בשנת 1976 ערך השדרן יואב קוטנר מחקר מקיף בנושא והביא את כל ההוכחות המפוברקות לכך שפול מת בתוכנית בגלי צה"ל בשם "פול מקרטני מת". התוכנית זכתה בפרס רשות השידור לשנת 1978. מאוחר יותר הפיק קוטנר תוכנית רדיו נוספת בשם "פול מקרטני חי", כפרק בסדרה "מסע הקסם המסתורי", שבה הפריך, אחת לאחת, את כל הטענות.
Yesterday And Today
חסידי האגדה האורבנית מצאו כמה וכמה רמזים בעטיפה ובשירי האלבום: על העטיפה הראשונה, זו שנדחתה לבסוף, נראים חברי הלהקה עם כמה בובות קטועות ראש ונתחי בשר. האריסון מחזיק ראש של בובה ליד ראשו של מקרטני, היושב במרכז, ושתי בובות קטועות ראש פונות לעברו. המחזה המזעזע על העטיפה הוביל את חברת "קפיטול רקורדס" בארצות הברית למשוך את האלבומים ולהמיר בעטיפה נוחה יותר לעיכול, אך גם בה מוצג מקרטני, באופן סמלי, יושב בתוך מזוודה גדולה. חסידי האגדה מצאו רמזים גם בשירים Yesterday ("לפתע, אני אפילו לא חצי ממה שהייתי, צל תלוי מעלי"), Nowhere Man ("איש שום-מקום, האם אתה יכול לראות אותי בכלל?"), Dr. Robert ("הוא עושה את כל שביכולתו, ד"ר רוברט"), ו-And Your Bird Can Sing ("אינך יכול לראות אותי, אינך יכול לשמוע אותי").
בפועל, צילום העטיפה לאלבום בוצע מספר חודשים לפני התאריך המוקדם ביותר ל"מותו" של מקרטני, והאלבום יצא לאור ביוני 1966, מספר חודשים לפני מועד התאונה-כביכול. שירים עם 'רמזים' בו הוקלטו כבר בפברואר-מרץ אותה שנה.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
אלבום זה של הלהקה היה מעיין הרמזים העיקרי, בזכות עטיפת האלבום המורכבת. כך, לדוגמה, הגיטרה העשויה פרחים בחזית, שלה שלושה 'מיתרי' פרחים הוצגה כסמל לשלושת חברי הלהקה הנותרים (או, לפי פרשנות חלופית, כגיטרה בעלת ארבעה מיתרים, כמו גיטרת הבאס עליה ניגן מקרטני; או, כהסבר שלישי, כאות הראשונה בשמו של מקרטני). רמז מרכזי אחר היה בהצבת מראה על התוף שבמרכז התמונה, שחלק מהמפרשים התאמצו לראות אותו מניב את התוצאה "1 ONE I X HE ^ DIE", שנתפשה כרמז נוסף למותו של מקרטני. רמזים משניים נמצאו בדמויות חברי הלהקה ממוזיאון מאדאם טוסו האבלות, כביכול על מותו של מקרטני. רמז נוסף נמצא בפסלו של האל שיווה, אל ההרס, המצביע על מקרטני הצעיר והבוגר (רמז זה בעייתי, שכן בפועל זהו פסלה של האלה לאקשמי). רמז חשוב אחרון נמצא בדמות כף היד המנופפת לשלום של הקומיקאי איסי בון, הנמצאת מעל ראשו של מקרטני. בצד האחורי בתמונה של החיפושיות מקרטני הוא היחיד שמפנה גבו אל המצלמה, ובנוסף ג'ורג' האריסון מצביע על השורה מהשיר She's leaving home שבה כתוב ביום רביעי בחמש בבוקר שעת מותו של מקרטני לכאורה.
רמזים רבים נמצאו גם בשירי האלבום: סוף השיר Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band ("הרשו לי להציג בפניכם את בילי שירס האחד והיחיד..." כרמז לחבר הלהקה החדש), Lovely Rita ("כשעמדתי ליד המדחן, ראיתי פתאום את ריטה"), Good Morning, Good Morning ("אין מה לעשות להציל את חייו... אתה מציץ בבחורות ומתחיל לפלרטט, עכשיו אתה כבר בעניינים... אנשים מתרוצצים, חמש אחרי הצהריים"), She's Leaving Home ("ביום רביעי בחמש בבוקר"), ו-A Day in the Life ("הוא נדהם במכוניתו, הוא לא שם לב שהרמזור התחלף, המון אנשים עמדו ובהו, הם ראו אותו כבר קודם, אבל אף אחד לא היה בטוח אם הוא מבית הלורדים" - לפי תסריט התאונה, מקרטני בהה בריטה ולכן היה מעורב בתאונה שסביבה התקהלו רבים), Within You Without You ("לעולם אינך מציץ אל האמת, ואז כבר מאוחר מדי, כשאתה מת").
Magical Mystery Tour
באלבום זה, שאיגד כמה שירים שנכתבו עבור הסרט Magical Mystery Tour עם כמה שירים משנת 1967, שלא הופיעו במסגרת אלבומית, נמצאו 'רמזים' בעטיפת האלבום ובחוברת שצורפה לו - חלקם מומצאים (כמו הצלבת דגלים כסמל למוות), אחרים תמוהים (כמו קריאת הכיתוב "Love the >3 Beatles" על תופו של רינגו סטאר) והתמוה מכל הוא הצבת דמות מראה מול שם הלהקה, כך שניתן יהיה לקרוא בשם הלהקה מספר טלפון.
הרמז המשמעותי ביותר באלבום נמצא בשיר Strawberry Fields Forever, שבסופו נשמע לנון אומר, כביכול, "I buried Paul" (אני קברתי את פול). בפועל, לנון אומר פעמיים ובקול ברור למדי "Cranberry Sauce" (רוטב חמוציות). רמז בולט נוסף נמצא בשיר All You Need Is Love, בו דימו חלק ממחפשי הרמזים לשמוע את המילים "Yes he's dead... we love you yeah, yeah, yeah". בפועל, לנון אומר "Yesterday, She Loves You, Yeah, Yeah, Yeah", כמחווה לשיריה הידועים של הלהקה. רמזים נוספים, קלושים אף יותר, נמצאו גם בשיר I Am the Walrus.
האלבום הלבן
באלבום זה, שעטיפתו לבנה כמעט לחלוטין, לא נמצאו רמזים כלשהם על העטיפה, אך נמצאו רמזים רבים בין שירי האלבום. בין השאר נמצאו כאלו בשיר Don't Pass Me By של סטאר ("היית בתאונת דרכים/ואיבדת את שיערך"), בשיר While My Guitar Gently Weeps (בסופו דימו מחפשי הרמזים לשמוע את האריסון נאנח "Paul, Paul, Paul..." במקום, כפי שמבהירה שמיעת השיר, "oh, oh, oh..."), בשיר Glass Onion, לגביו נטען כי "בצל זכוכית" הוא ארון קבורה חלק מזכוכית ונמצאו רמזים בטקסט ("הנה עוד רמז לכולכם, סוס הים היה פול" - בפועל, "בצל זכוכית" הוא פשוט משקף בסלנג בריטי.). רמז מרכזי נוסף נמצא בשיר I'm So Tired, שבסופו, אם משמיעים את התקליט לאחור, נשמע מלמול שבו דימו מחפשי הרמזים לשמוע "Paul is dead man, miss him, miss him" (פול מת עכשיו, מתגעגע אליו, מתגעגע אליו, מתגעגע אליו). חשוב לא פחות היה הרמז בשיר Revolution 9, בו המשפט החוזר "Number nine" (משפט שאמר טכנאי הקלטות בעת הקלטת השיר), כאשר הוא מושמע לאחור, פורש כאילו הוא נשמע "Turn me on dead man" (הדלק אותי, איש מת). רמזים משניים יותר נמצאו בשיר The Continuing Story of Bungalow Bill.
Yellow Submarine
גם באלבום זה, שלמעשה כלל רק ארבעה שירים של הלהקה (השאר היו שירים ישנים יותר ותוספות מוזיקה שעיבד ג'ורג' מרטין) נמצאו סימנים, כמו כף יד פתוחה מעל ראשו של מקרטני (בפועל, דמותו המצוירת של לנון מחווה את הסימן המוכר משנות השישים שצורתו דמוית /m\). רמזים נמצאו גם בשירו של האריסון, Only a Northern Song ("כשאתם מקשיבים לשיר... נדמה לכם שהלהקה מזייפת... אתם צודקים, אין שם אף אחד". בפועל, השיר עוסק בזכויות יוצרים והצלילים ה"לא נכונים" מכוונים, כפי שכותב האריסון: "הם פשוט מנגנים את זה כך").
Abbey Road
עטיפת האלבום האיקונית שימשה כר נרחב להשערות. ארבעת חברי הלהקה לוהקו לתפקיד האלוהים (לנון), הכומר (סטאר), הקברן (האריסון) והמת (מקרטני, בגלל היותו יחף ועיניו עצומות). על העטיפה נראה פול כאשר הוא מחזיק סיגריה בידו הימנית למרות העובדה שהיה שמאלי דבר המרמז שאין זה פול המופיע על העטיפה. רמז חשוב אחר נמצא במכונית משטרה החונה ברקע ובחיפושית פולקסווגן שמספרה "LMW 281F". מספר זה פורש כראשי תיבות של "לינדה מקרטני בוכה" או "לינדה מקרטני אלמנה" ואילו ב"281F" נמצא הפירוש "28 if" - "אילו 28": אילו מקרטני היה בחיים בזמן הקלטת התקליט הוא היה בן 28. למעשה, בעת הקלטת האלבום הוא היה אמור להיות בן 27. בתמונה נראה כי מכונית נוסעת לעברו של מקרטני שנראה כי עומדת לדרוס אותו.
בפועל: כמעשנים רבים, מקרטני אוחז לעיתים סיגריה בידו הימנית (מקרטני שמאלי). הוא גם מופיע כך בצילום מוכר של הביטלס, שהופיע על מספר עטיפות תקליטונים. הפרשנות של LMW כמתייחסת ללינדה מקרטני בעייתית, שכן ההכרות ביניהם חלה בשנת 1968, שנתיים אחרי מותו המשוער של מקרטני המקורי. פול יחף כי היה חם באותו יום. תמונות אחרות מאותו יום מראות אותם הולכים לכיוון ההפוך במעבר החצייה כשפול נועל סנדלים.
רמז נוסף ניתן לראות בתנוחות הרגליים כאשר מקרטני צועד כשרגלו הימנית לפנים בעוד שאצל שאר חברי הלהקה רגלם השמאלית דווקא לפנים, כדי להראות את השוני בינם לבין מקרטני הכפיל, כביכול.
עוד רמז מיוחס לשלושת האנשים העומדים בלבן במדרכה שמשמאל (ברקע) המרמזים לכאורה על שלושת חברי הלהקה החיים. מולם, במדרכה ממול, עומד אדם מבוגר, לצד מכונית המשטרה השחורה. דמותו מיוחסת לסוכן מקסוול מ-MI5 ששמר על חברי הביטלס לבל יגלו את הסוד.