cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה
מפקד 1981
בשנת 1981 מנתה אוכלוסיית הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה 9,313,677 אנשים:
פוליטיקה
במהלך העידן הסוציאליסטי ביוגוסלביה הונהג משטר חד-מפלגתי. המפלגה החוקית היחידה הייתה ליגת הקומוניסטים של סרביה, שהייתה חלק מליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה. המפלגה נשארה יציבה יחסית ונאמנה למפלגה הפדרלית עד סוף שנות ה-80, כאשר המפלגה התפצלה בשאלה מה הפעולות לנקוט בקוסובו כאשר פרצו הפגנות וקרבות בין האלבנים לסרבים.
הקומוניסטים המסורתיים יותר תמכו בנשיא איוואן סטמבוליץ', שדגל בנייטרליות מתמשכת כאמצעי לפתרון הסכסוך, בעוד שהחברים הרדיקליים והלאומניים יותר תמכו בסלובודן מילושביץ' שדגל בהגנה על הסרבים הקוסובו, שטענו שאוכלוסייתם נלחצת לעזוב את קוסובו על ידי הבדלנים האלבנים. מילושביץ' ניצל את הרגשות הציבוריים ואת ההתנגדות לבדלנות האלבנית בקוסובו כדי לגייס מספר רב של תומכים כדי לעזור לו להפיל את ההנהגה הקומוניסטית בוויבודינה, קוסובו והרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו במה שהיה ידוע בתור המהפכה האנטי-בירוקרטית. לאחר מכן, הליגה הסרבית של הקומוניסטים בחרה את מילושביץ' כמנהיגהּ. מילושביץ' נקט עמדה קשה נגד הלאומיות האלבנית בקוסובו ולחץ על ממשלת יוגוסלביה לתת לו סמכויות חירום להתמודדות עם הבדלנים האלבנים בקוסובו. יתר על כן, הוא צמצם את האוטונומיה של המחוזות האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו והעמיד בתור נציגיהם פוליטיקאים הנאמנים לו.
בקונגרס המפלגה הקומוניסטים היוגוסלבית ב-1990, מילושביץ' ונציגיו בוויבודינה, קוסובו והרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו ניסו להשתיק את ההתנגדות של הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה שהתנגדה לפעולות שננקטו נגד ההנהגה האלבנית בקוסובו, על ידי חסימת כל הרפורמות שהוצעו על ידי נציגי סלובניה. הטקטיקה נכשלה וסלובניה, יחד עם בעלת בריתה קרואטיה, פרשו מהמפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית. מעשה זה גרם למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית להתפרק, ולאחר מכן גרם ליוגוסלביה עצמה להתפרק שנה לאחר מכן במלחמות יוגוסלביה.
ממשלה
מאז 1945, פקיד המדינה הבכיר ביותר בסרביה, ולפיכך ראש המדינה בפועל, היה נשיא אספת העם של סרביה, אשר עמד גם בראש הנשיאות הקולקטיבית של האספה העממית (1945–1953), ונשיאות האספה (1953–1990). בשנת 1974 אומצה החוקה החדשה של סרביה, ונשיאות המדינה הקולקטיבית הוקמה כגוף שלטוני עליון. מאז כיהן נשיא הנשיאות כפקיד המדינה הבכיר ביותר של סרביה. בתחילה נבחר הנשיא לארבע שנות כהונה, אך ב-1982 צומצמה תקופת הכהונה לשנתיים.
הגוף הביצועי העיקרי, מאז 1945, היה הממשלה העממית של סרביה. ב-1953 שונה שמה למועצה המבצעת של סרביה. המועצה שימשה כרשות המבצעת של אספת העם, שכיהנה בעצמה כרשות המחוקקת. לנשיא המועצה המבצעת היה תפקיד של ראש ממשלה.
מוזס בילינגס
מוזס בילינגס (באנגלית: Moses Billings; 15 בינואר 1809 – 14 באוגוסט 1884) היה צייר וצלם אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו.
ביוגרפיה
מוזס בילינגס נולד באמהרסט, ניו המפשייר, ב-15 בינואר 1809. מעט ידוע על ראשית חייו. על פי מגוון מקורות, הוא הגיע בצעירותו לסינסינטי, מחוז אורנג', ניו יורק, קליבלנד, מסצ'וסטס, ובמקומות אחרים בניו אינגלנד. סביר להניח כי בצעירותו, הוא למד להיות סנדלר, שכן הוא רשום בספריה העירונית של סינסינטי בשנת 1831 כסנדלר. הוא התחתן עם ג'יין וילקינס (בתם של תומאס ומרי וואלאס וילקינס, משפחה מכובדת באותה עת) ב-27 באוקטובר 1835.
בילינגס היה אוטודידקט, ו"נולד עם כל האינסטינקטים של אמן". לא ידוע בדיוק מה היו מקורות הידע שלו. כנראה הרבה מהידע שלו באמנות הגיע מתחריטים, ליטוגרפיות והדפסים של יצירות מפורסמות. סביר להניח שבילינגס הכיר את עבודתו של סמואל מורס. עם שובו של מורס מאירופה, הוא ניסה ליישם אלמנטים של ציור היסטורי שלמד ממורו, בנג'מין וסט. כשניסיונותיו לא הצליחו במידה רבה, הוא פנה לציור דיוקנאות. מורס טייל רבות במסצ'וסטס ובניו המפשייר בין השנים 1816 ל-1820, והתגורר בקונקורד, ניו המפשייר, במרחק של 48 ק"מ בלבד מביתו של בילינגס באמהרסט.
יצירה
עבודתו הראשונה של בילינגס שזיכתה אותו בפרסום ציבורי הייתה דיוקן באורך מלא של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון. הציור זכה לשם "אבי ארצו", והוצג בתהלוכה פוליטית ב-10 בספטמבר 1840. העיתון המקומי דיווח למחרת כי "הדיוקן הצבעוני של ג'ורג 'וושינגטון הוסיף צבע למצעד." דיוקן זה צויר יותר כדי למשוך תשומת לב של העין הציבורית, והוא לא בהכרח הדגים את סגנונו. עם זאת, הדבר עזר לבילינגס להתחיל את הקריירה שלו כאמן פורטרטים קבוע. כדי להתפרנס, בילינגס נאלץ לעיתים קרובות לקבל גם עבודות שאינן דיוקנאות, כמו ציור שלטים, קישוט רהיטים ומשימות אחרות של מלאכה. עם זאת, בניגוד לג'יימס באומן כמה עשורים קודם לכן, בילינג הצליח לקיים קריירה כצייר פורטרטים באופן קבוע.
עם התפתחותו של הדאגרוטיפ בשנות ה-40 של המאה ה-19, תפקידו של צייר הדיוקנאות פחת באופן כללי, משום שכעת היה הרבה יותר קל והרבה יותר זול להציג את דמות הלקוח במתכונת חזותית. בעוד שציירי פורטרטים רבים איבדו עסקיהם בתחרות עם הדאגרוטיפ, בילינגס התחיל לייצר בעצמו הדפסי דאגרוטיפ. לא ידוע בדיוק אילו הדפסים נוצרו על ידי מוזס בילינגס כי הם נחתמו בצידי הלוח. בשל שיטות האחסון המסורתיות של לוחות הדאגרוטיפ, החתימה הפכה לרוב לבלתי קריאה. עם זאת, באופן כללי צוין, כי הדפסי הדאגרוטיפ שלו הראו כישרון ואומנות ברמה גבוהה יותר מזו של צלמים חובבים. אף שלא ידוע בדיוק אילו צילומים היו שלו, ידוע שהוא נטש את הצילום במידה רבה בשנות ה -50, המשיך לצייר דיוקנאות של אנשים על בד.
בפברואר 1846 בילינגס נסע לעבודה לוושינגטון הבירה שם צייר דיוקנאות של דמויות שונות בעלות חשיבות פוליטית, בעיקר דולי מדיסון וג'ון קווינסי אדמס. דיוקנו של אדמס נודע בשל הביטוי האנושי שלכד את מה שאדמס עצמו כינה "דיוקנאות הלב האמיתיים".
בעוד שמוזס בילינגס מעולם לא זכה להכרה לאומית בקנה מידה גדול, הוא זכה להצלחה רבה בקנה מידה מקומי כצייר פורטרטים. הוא המשיך לצייר עד לסביבות 1880, כאשר בריאותו התדרדרה כבר.
כאשר נפטר בשנת 1884, עבודתו הוצגה בוושינגטון הבירה, סינסינטי, קליבלנד, ומקומות שונים בצפון מערב פנסילבניה.
גדעון מר
גדעון גירונימוס מֵר (Gideon G. Mer; 4 בפברואר 1894 – 22 במרץ 1961) היה רופא וחוקר ישראלי בעל שם עולמי שחקר את מחלת המלריה בארץ ישראל. פרופסור לאפידמיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים
גדעון גירוֹנִימוּס מר נולד בעיירה פּוֹסְבוֹל (פּאָסוואָל) שבקרבת פוניבז' שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית). אביו אהרן שכניאל היה רופא ועסקן ציבור, ואמו רופאת שיניים ועסקנית בתחום הבריאות. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה רוסית, החל ב-1912 ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג, וכעבור שנתיים, ב-1914, הפסיק את לימודיו ועלה לארץ ישראל. שם עבד כפועל במושבות, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטונות העות'מאניים למצרים בהיותו נתין מדינה עוינת. מר הצטרף ל"גדוד נהגי הפרדות" והיה במשך זמן-מה שלישו של יוסף טרומפלדור. יחד עם הגדוד לחם במערכת גליפולי ונפצע. עם תום המלחמה שב לארץ ישראל ותקופה מסוימת היה חבר בגדוד העבודה בקיבוץ תל יוסף.
מר השלים את לימודי הרפואה בצרפת וחזר לארץ ישראל. בשנת 1927 נשלח על ידי הבריטים וועד הצירים לראש פינה כ"מפקח ראשי למכון לחקר המלריה". מחלה שפגעה קשות בניסיונות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. מר הקים את מעבדתו בבית ששימש בזמנו את פקידי הברון רוטשילד ("בית הפקידות השני"), שניתן לו מחברת פיק"א. בבית זה גר עם אשתו זינה (לבית רבינוביץ'; 1900-1969) ושתי בנותיהם. במחקרו חקר את מנגנון העברת המחלה של "הקדחת הרביעונית", המתבטאת במחזורי קדחת בני ארבעה ימים (לעומת מחזורים של שלושה ימים בהתבטאות אחרת של המחלה), את האקולוגיה של יתוש האנופלס ושיטות לבקרת תפוצת המחלה. גדעון מר שיתף פעולה עם רופאים נוספים, בהם ד"ר ישראל יעקב קליגלר, ד"ר הלל יפה וד"ר חיים שיבא, במאמצים להדברת המלריה בארץ ישראל על ידי נקיטה בצעדים של רפואה מונעת והדברת היתושים.
עם הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים הצטרף מר למחלקה לרפואה מונעת. במאמר שפרסם בשנת 1932, "קביעת גיל האנופלס לפי ההבדלים במידת צינור הביציות", תיאר שיטה להגדרת קבוצות גיל באוכלוסיית נקבות האנופלס. אבחון גיל הנקבה חשוב לקביעת רמת הסיכון האפידמיולוגי מאוכלסיית חרקים על ידי בחינת מספר קטן של פרטים, ולהערכת יעילות השיטות למלחמה בהם. מאמר זה נחשב בעל חשיבות גדולה וצוטט רבות במחקרים עשרות שנים לאחר מכן. ב-1935 התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בזכות תגליתו בשטח העברת המלריה הקוורטנית (רביעונית). כחלק ממחקרו הוא הדביק גם את עצמו וגם את רעייתו בהיותה בהריון, כדי להוכיח שהקדחת וגלולות הכינין אינם גורמים להפלה.
במאורעות תרפ"ט שימש מר כמפקד "ההגנה" בראש פינה, ולאחר מכן שימש בתפקיד דומה במאורעות תרצ"ו כשהוא מחזיק בביתו ובגינתו סליק לנשק.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי כיועץ לעניין המלריה למפקדת המזרח התיכון. בשנים 1941–1942 הקים מעבדות מחקר באיראן ובעיראק. בהמשך המלחמה (1943) נשלח לבורמה כדי לעזור בהדברת המלריה על ידי ריסוס ב-DDT, שפותח באותה תקופה. השתחרר בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף) וקיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE). בכך היה לבעל הדרגה הגבוהה ביותר מבין מתנדבי היישוב.
מאוחר יותר הביא לארץ את ה-DDT כדי למגר את יתושי האנופלס באגם החולה לפני ייבושו. בהמשך חקר גם את הבקרה על תפוצתם של חרקים אחרים, כגון זבוב הסוס.
גדעון מר נחשב מומחה עולמי בתחומו. בשנת 1956 הוא מונה לחבר בוועדת מומחים לקוטלי חרקים של ארגון הבריאות העולמי. במסמך של ארגון הבריאות העולמי משנת 1961 נאמר בין השאר: "הצלחת השליטה על המלריה בישראל וההתקדמות הבולטת הנוכחית במסע לביעור המלריה באותה ארץ, היא הודות ליוזמתו, ניסיונו, האנרגיה וההתלהבות של ד"ר מר שהועברו לאלה ששפר מזלם לעבוד עם האיש החכם, הנדיב והצנוע הזה."
בשנת 1951 יזם ביחד עם רופאים אחרים, בהם חנה סנה, אשתו של משה סנה, כינוס רופאים מטעם הוועד למען השלום לדיון בתוצאות מלחמה אפשרית בעולם נוכח התפתחות הנשק להשמדה המונית.
מר חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1956,(ביחד עם ד"ר משה נאמן).
ביתו ומעבדתו בראש פינה שוחזרו, המקום קרוי "בית מר", ומוצגת בו תערוכה על אודותיו.
מתלמידיו: הד"ר יעקב יפה
גדעון מר נפטר בניסן תשכ"א (1961) ונטמן בבית העלמין בראש פינה.
Bill Haley & His Comets
Bill Haley & His Comets (ביל היילי והקומטס) היא להקת רוק אנד רול אמריקנית שנוסדה בשנת 1952, הגיעה לשיא הצלחתה בשנות החמישים והתפרקה סופית לאחר מותו של ביל היילי בשנת 1981. זו הייתה הלהקה הראשונה של מוזיקאים לבנים שהצליחה להביא את מוזיקת הרוק אנד רול לתשומת הלב של הציבור האמריקני הרחב ולשאר העולם. מסוף 1954 ועד לסוף שנת 1956 הלהקה הכניסה תשעה סינגלים למצעד ה-Top 20 האמריקני. בין להיטיה הבולטים ניתן למצוא את Rock Around the Clock ואת Shake, Rattle and Roll. מקור שם הלהקה הוא בשביט (באנגלית: Comet) "היילי", ששמו כשם סולן הלהקה.
סולן הלהקה ביל היילי היה בעברו זמר קאנטרי. לאחר שהיילי הקליט גרסת קאנטרי לשיר הרית'ם אנד בלוז "Rocket 88" הוא החליט לשנות את הכיוון המוזיקלי של להקתו לצליל שבהמשך יקרא רוק אנד רול.
למרות שחלק מחברי הלהקה זכו לפרסום רב עם השנים, ביל היילי נותר הכוכב של הלהקה. הלהקה, אשר נודעה בתסרוקותיה הייחודיות ובחליפות ערב משובצות, נחשבת בעיני מעריצים רבים לבעלת השפעה ניכרת על המוזיקה בזמנה, בדומה ללהקות הביטלס והרולינג סטונז.
לאחר מותו של היילי, נוסדו לא פחות משש להקות שונות תחת השם "The Comets", וכל אחת מהן טענה כי היא הממשיכה של להקתו של ביל היילי. נכון לשנת 2008, שלוש להקות כאלה עדיין פעילות ומופיעות בארצות הברית וברחבי העולם.
חיים יוסף דוד אזולאי
הרב חיים יוסף דוד אֲזוּלַאי (בראשי תיבות: חִידָ"א; וכן מכונה מרן החיד״א. ה'תפ"ד – י"א באדר ה'תקס"ו; 1724 – 1 במרץ 1806) היה פוסק הלכה, שד"ר ומקובל. חיבר עשרות ספרים בתחומים תורניים מגוונים, וכן חיבור ביבליוגרפי וחיבור אוטוביוגרפי.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרבי רפאל יצחק זרחיה אזולאי, אשר היה נינו של המקובל רבי אברהם אזולאי. אביו היה דור חמישי לאנוסי ספרד שעלה מהעיר פאס, מרוקו, והתיישב בחברון. אמו, שרה, הייתה ממוצא אשכנזי, בתו של המקובל יוסף ביאלר, שעלה לירושלים בעליית רבי יהודה החסיד.
למד בישיבת "יפאר ענוים" אצל רבי יונה נבון (מחבר "נחפה בכסף") שהיה רבו המובהק. רבו זה הרגילו לכתוב תשובות בהלכה והיה מעבד עמו את כתביו. בישיבת כנסת ישראל אצל רבי חיים בן עטר מחבר הספר אור החיים, בישיבת "בית יעקב" אצל רבי יצחק הכהן רפפורט, ובישיבת המקובלים בית אל יחד עם רבי יום טוב אלגאזי למדו בחבורתו של רבי שלום שרעבי (הרש"ש).
משפחתו
אשתו הראשונה הייתה רחל בת הרב נסים ברכה מחכמי ירושלים. ממנה נולדו לו שני בנים (שאף הם היו שד"רים) ושלוש בנות:
בעת היותו בתוניס בשליחות הקהילה היהודית בחברון קיבל את ההודעה שנפטרה אשתו בחברון שבעה חודשים קודם לכן. הוא הסתיר זאת מאנשי המקום כדי שלא ידחקו בו ויציעו לו אישה מקהילתם. לאחר שעבר לגור בליבורנו בסוף שנת תקל"ח נשא לאישה את מרת רחל בת הרב משה הלוי מפיזה.
מסעותיו
את מסעותיו הארוכים תיעד החיד"א ביומן מסע שכתב לעצמו בשם "מעגל טוב". בד' בשבט ה'תקי"ג (20 בינואר 1752) יצא אל מסעו הראשון לטובת הקהילה בחברון, שנמשך שש שנים, וחזר לירושלים ביום ד' ניסן ה'תקי"ח (12 באפריל 1758). בשנת ה'תקכ"א (1761) הוצעה לחיד"א משרת ה'חכם' בקהילה הספרדית והפורטוגזית באמסטרדם, החשובה והעשירה מבין הקהילות הספרדיות בעולם, אך הוא סירב להצעה ונשאר כמה שנים בירושלים וכיהן בה כדיין.
בערב ר"ח חשוון ה'תקל"ג (26 באוקטובר 1772) יצא למסעו האחרון לטובת הקהילה היהודית בחברון ממנו לא שב. בכ"ח אלול ה'תקל"ח (20 בספטמבר 1778) הוא סיים את שליחותו בליבורנו ולבקשתה של הקהילה היהודית המקומית השתקע בעיר עד פטירתו. הוא הסכים למשרה זו בתנאי שיוכל להקדיש מזמנו לכתיבת חיבוריו והדפסתם, ואכן שם פורסמו מרביתם ושם גם נפטר ונקבר. בכל התקופה שבה היה החיד"א קבור בעירם, זכרו יהודי ליבורנו את פעלו: הכיסא שעליו ישב החיד"א בישיבת פירירא הוצג בבֵּית הנְכוֹת (מוזיאון) של הקהילה, ובערבי ימים נוראים הלכו להשתטח על קברו.
במסעותיו כשליח (שד"ר) הקהילה היהודית הקטנה בארץ ישראל, סייר רבות באירופה והותיר רושם בקהילות יהודיות שביקר בהן. מסעותיו הביאוהו לרחבי אירופה, ובכל מקום אליו הגיע הוא בחן את אוספי הספרים שמצא, בספריות ובארכיונים, רבים מהם בכתבי יד שלא הודפסו, מהם גם העתיק בספריו.
הנצחתו
בשנת ה'תשט"ז, כאשר מלאו מאה וחמישים שנה לפטירת החיד"א, יזם הרב יצחק נסים, הרב הראשי לישראל, שחיבה מיוחדת הייתה לו לחיד"א, לפועלו ולכתביו, את העלאת עצמותיו מאיטליה לארץ ישראל, יחד עם בנו פרופ' מאיר בניהו, וידידו איש ליבורנו ד"ר שלמה אומברטו נכון.
בשנת ה'תשי"ט הקימו הרב נסים וד"ר נכון את אגודת נאמני 'יד החיד"א'. זו השיגה אישור מקהילת ליבורנו, ומרבה של ליבורנו הרב אליהו טואף, להעברת עצמות החיד"א לישראל, דאגה למקום הקבורה בהר המנוחות, לטקס ההלוויה, להעלאת דמותו של החיד"א בבתי הספר ולהקמת 'יד החיד"א' - מבנה על קברו של החיד"א כדי לאפשר עלייה המונית לקברו.
בשנת ה'תש"ך (1960) הועלו עצמותיו לירושלים עיר הולדתו, ושם הוא נקבר בכ' באייר. מכיוון שהר הזיתים, מקום קבורתם של חבריו ורבותיו של החיד"א, היה נתון באותה העת בשליטת הירדנים, נקבר החיד"א בהר המנוחות. הרב נסים מינה את הרב מרדכי אליהו לעסוק בקבורתו. הרב אליהו סיפר כי לא ידע כיצד לסדר בארון את העצמות, ולכן "ביקש" זאת מהן, והסתדרו בעצמן . לימים, נקבר הרב אליהו בעצמו בסמוך לקבר החיד"א, ואוהל משותף הוקם מעל ציוני קבריהם.
על שמו של החיד"א נקראו מספר רחובות בישראל.
חיבוריו
ברשימה מעודכנת של ספרי החיד"א משנת תש"ע נמנו 122 חיבורים. כחמישים מהם הוא הדפיס בחייו. כמה מחיבוריו בכתב יד נשמרו וחלקם נדפסו במשך הזמן.
הרב אזולאי עסק בתחום נושאים נרחב: הלכה, מדרש, קבלה, תנ"ך, היסטוריה וביבליוגרפיה. עבודתו ההיסטורית-ביבליוגרפית העיקרית, "שם הגדולים", נקראה על שם פסוק מספר דברי הימים . ספר תיאור מסעותיו קרוי "מעגל טוב". רשימה ביבליוגרפית של כל ספרי החיד"א התפרסמה בספר רשימת יוא"ל.
מכון העוסק בהוצאת כתבי החיד"א לאור קיים בירושלים.
ספרים ערוכים מכתביו
בדורנו יצאו לאור כמה ספרי ליקוט ערוכים מכתביו על נושאים שונים, לדוגמה, "סידור החיד"א" - החיד"א לא ערך סידור אבל מחברים הדפיסו סידור בנוסחאות שונות עם פירושים, הערות, פסקי הלכה, וכו' מלוקטים מספריו. מהם:
מגדל טויוטה
מגדל טויוטה הוא גורד שחקים השוכן ברחוב יגאל אלון 65 בתל אביב-יפו, בצמוד ממזרח לנתיבי איילון. הבניין הוקם בין השנים 1999 ל-2001, בעלות כוללת של כ-80,000,000 דולר, בתכנון משרד "פירסט מזור אדריכלים".
המבנה
המגדל הוקם על ידי "קבוצת ב.ס.ר" והקבלן אורי דורי, שרכשו את המגרש שעליו הוקם המגדל מעיריית תל אביב-יפו, תמורת 23.7 מיליון דולר בשנת 1997.
שלוש הקומות התחתונות של המבנה משמשות כבסיס לשני המבנים הגבוהים הניצבים מעליהן. צורתן כשל משולש - הן מוארכות ומסתיימות בצידן הצפוני בחוד בשל התקרבותם של נתיבי איילון ורחוב יגאל אלון זה לזה. בקומות אלה משלבת מעטפת הבניין חיפוי בגוון בהיר שבו קבועים החלונות.
שני המגדלים משלבים מעטפת זכוכית כהה בחלקם המערבי, עם קירוי בגוון תכלת בצידם המזרחי. גובה המגדל הדרומי הוא 93.15 מטרים ובו 23 קומות. במבנה הצפוני ארבע קומות בלבד והוא נישא לגובה 36.1 מטר. שני המגדלים מעוצבים בצורה דומה - בצידם המערבי פינותיהם מעוגלות בעוד שבצידם המזרחי הן עשויות בצורת זוויות חדות. שטחו הכולל של המבנה הוא 36,000 מ"ר, שרובו משמש כמשרדים. יתר השטח מיועד לשימוש מסחרי (שלוש הקומות הראשונות), וכמגרש חניה תת-קרקעי שבו 1,080 מקומות חניה בארבעה מפלסים.
כפי שמרמז עליו שמו, בבניין שוכנים, בין היתר, סוכנות שיווק וסלון תצוגה של חברת הרכב היפנית טויוטה. בראש המגדל שלטים מוארים בצבע אדום המציגים את הלוגו של חברת טויוטה.
עד 2016 שכן מדרום לבניין אולם הסינרמה.
פסולי עדות
בהלכה, פסולי עדות הם כינוי לקבוצת אנשים שאין לדון או לפסוק על פי עדותם במשפט העברי.
זהות הפסולים
הרמב"ם מונה עשרה סוגים של פסולי עדות מהתורה:
אישה
אישה פסולה לעדות מהתורה, מגיזרת הכתוב לפיה רק שני עדים גברים כשרים להעיד. לדעת הרמב"ם הדבר נלמד מלשון הפסוק: "על פי שנים עדים" לשון זכר ולא לשון נקבה.
יש מהאחרונים שכתבו הסברים שונים לסיבת הפסול של נשים.
מקרים שבהם אישה יכולה להעיד
אישה יכולה להעיד במספר נושאים, ובהם:
עד רשע
רשע, שהוא אדם העובר עבירות במזיד, פסול לעדות, הדבר נלמד בגמרא מהפסוק
יחסי כורדיסטן הסורית–רוסיה
יחסי כורדיסטן הסורית–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין כורדיסטן הסורית (נקראת גם רוז'אבה) לבין הפדרציה הרוסית. מאז פברואר 2016 לכורדיסטן הסורית משרד נציגותי במוסקבה, בירת רוסיה. למדינות יחסים מעט אוינים, בעיקר בשל תמיכת רוסיה בסוריה במלחמת האזרחים הסורית.
היסטוריה
כבר מאז המלחמה הקרה, רוסיה תמיד העניקה תמיכה אדירה לכורדים הסורים, בגלל השתתפותה של הפדרציה הרוסית בשיחות ז'נבה, שניסו לעשות שלום בין הממשלה הסורית ובין רוז'אבה במלחמת האזרחים הסורית. בשנת 2017, נראו נציגי המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD) ביחד עם חיילים מצבא רוסיה בבסיסים רוסיים בדיר א-זור.
עקיבא עצמון
עקיבא עצמון (ויטנברג) (9 בינואר 1916 - 5 באפריל 1976) היה מפקד פיקוד הגדנ"ע בשנים 1950–1954, בדרגת אלוף-משנה. במלחמת העצמאות היה אחראי על ביצור היישובים בפני תקיפה של האויב. לאחר פרישתו מצה"ל, פעל להחדרת הגידול המסחרי של עצי הצפצפה בישראל.
ביוגרפיה
עצמון נולד לברוך מרדכי ויטנברג, מבני משפחת ויטנברג של היישוב הישן, שייסדה את בתי ויטנברג, ולחנה גיטל, בתה של רחל גרין.
עצמון למד בארבע כיתות היסוד בבית הספר תחכמוני בירושלים ולאחר מכן למד בגימנסיה העברית בירושלים. חבר נעורים שלו וחברו לספסל הלימודים בגימנסיה היה אפרים קציר. בשנת 1933, בעודו בן 15, הצטרף ליחידת הקשר של ההגנה בירושלים והעביר "קשרים" (הודעות). בתום לימודיו בגימנסיה, אביו שלח אותו ללמוד הנדסה הידראולית בעיר פירנצה באיטליה. בשנת 1936, כשהיה בסמסטר האחרון של השנה החמישית והאחרונה ללימודיו, הפסיק את לימודיו, חזר הביתה, התגייס לנוטרות והצטרף ל"פלוגה הנודדת הירושלמית" בפיקודם של יצחק שדה ואליהו כהן-בן חור, לאור פרוץ המרד הערבי הגדול. בשנת 1938 שב לאיטליה לזמן קצר והשלים את לימודיו.
בהמשך, היה מפקד באחת מפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט ומילא תפקידים רבים ב"ההגנה", בהם מפקד ההגנה בצפון ים-המלח, מפקד הגדוד השני של החי"ש בירושלים (1940) ומפקד הגדנ"ע בירושלים. כן היה פעיל בלשכת התכנון של ההגנה (1945). כמו כן, היה אחראי מטעם ההגנה על מלאכת הביצורים בישובי הנגב ובדרום הארץ, ואחר-כך, במלחמת העצמאות, בתפקיד קצין ביצורים ארצי.
שירותו בצה"ל
עם קום המדינה המשיך עצמון בצה"ל כראש מחלקת התכנון של חיל ההנדסה ובמקביל את עיסוקו בביצורים, עד למינויו למפקד פיקוד הגדנ"ע ב-15 במאי 1950. בתפקידו זה היה אחראי לנטיעת עצי אקליפטוס ברחבי ישראל, כדי שישמשו בתור ביצורים ומכשולים בלתי עבירים נגד טנקים, וכן להסוואה בפני התקפות מהאוויר.
אלוף-משנה ישעיהו תדמור, מפקד הגדנ"ע בשנים 1973–1976, כתב על עצמון, במבט לאחור, במלאת 30 למותו: משהתמנה עצמון למפקד הגדנ"ע, הוא התלבט איך להגשים את יעודו של הגדנ"ע. ההנחה הבסיסית שלו הייתה, כפי שאמר בראיון . הסגל שקיבל עם כניסתו לתפקיד, התייחס אל עצמון ותוכניותיו כבלתי מציאותיות ולכן, עצמון פעל להחליפו ולהכשיר במקומו סגל מפקדים חדש. הוא מיין ובחר אישית עשרים מדריכי גדנ"ע להשתתף בקורס מ"פים (מפקדי פלוגות נוער) הראשון בגדנ"ע, שאותו ניהל אישית במשך חודש ימים. המסיימים קיבלו תפקידי קצינים בגדנ"ע (וכמה מהם התקדמו אחר-כך בצה"ל לתפקידים בכירים). ארבעה קציני גדנ"ע בכירים שהתלוננו על עצמון בפני בן-גוריון, שר הביטחון, ללא הצלחה, נאלצו למצוא תפקידים מחוץ לגדנ"ע.
עצמון יזם וארגן את "מבצע ההתערות" של הגדנ"ע מתוך הכרה שהגדנ"ע חייב לעשות למען קליטת העלייה ההמונית שהגיעה ארצה, שזו הייתה הבעיה הבוערת של אותה תקופה. לדעתו, הגדנ"ע צריך לעסוק בחינוך ביטחוני בקרב הנוער העולה כדי שיידע להגן על המדינה ככל שיידרש, ולקחת חלק בבנייתה. הנוער העולה הלך בטל ומתוסכל במעברות. היו עשרות אלפים ילדים שלא נקלטו בבתי ספר ולא ידעו מה לעשות אתם. ואז, הגיעו לשם מדריכי הגדנ"ע והפעילו אותם והקלו על מצוקותיהם. בשלב הבא, הקים הגדנ"ע "מחנות התערות" מיוחדים אליהם הגיעו הנערים, במחזורים של 1,000 נערים בכל מחזור, קיבלו מדים, ארוחה חמה, למדו עברית ושירים ישראליים, תנ"ך וידיעת-הארץ (בעזרת מורות מגויסות מצה"ל), ערכו מסעות בארץ, וגם הועסקו באימונים הטרום-צבאיים הרגילים. כהמשך ל"מבצע ההתערות", החל מחודש יולי 1952, הפעיל הגדנ"ע חוה חקלאית בעפולה שקיבל לרשותו מוויצו, אליה הביא 100–120 נערים מהמושבים החדשים בסביבה לתקופה של שנה ללמוד חקלאות.
בחודש נובמבר 1953, הקים הגדנ"ע חווה חקלאית שנייה בעין זיתים שבה גם-כן למדו חקלאות ילדים ממושבי-עולים מהסביבה. כשעצמון סיים תפקידו בגדנ"ע, המטכ"ל חיסל את החוות האלה.
פעילות נוספת בתקופתו של עצמון הייתה ייזום של "מרכזי נוער" להפעלת בני-נוער בהם בשעות היום בלבד. הגדנ"ע אמור היה לבחור את המועמדים ולהסיעם הלוך וחזור למועדונים. עצמון גייס תמיכה בתוכנית ממשרד העבודה ומהסוכנות היהודית. בקיץ שנת 1954, לאחר שעצמון עזב את הגדנ"ע, התוכנית יצאה לפועל כאשר הוקמו שני מרכזים כאלה בחולון ובבית דגן.
בחוות הגדנ"ע בעפולה, בית דגן, עין זיתים, חולדה ובית ליד הוצאה לפועל התוכנית של עצמון ל"ייעור ביטחוני" של אקליפטוסים. הגדנ"עים בחוות אלה הכינו כמיליון שתילי עצי אקליפטוס ושלחו אותם לנטיעה על ידי גדנ"עים בנוער הלומד, בשולי הדרכים והכבישים, סביב מחנות-צבא ויישובי ספר. בכספים שנתקבלו בעד השתילים השתמשו חוות הגדנ"ע למימון החינוך החקלאי של החניכים.
עצמון פעל לקירוב הנוער אל הטבע ולפיתוח התושיה שלו על ידי לימוד שדאות ומחנאות. הוא נחשב למומחה בתחומים אלה בקרב תנועות הנוער הציוניות והעביר בהן הדרכות שהיו משותפות לכולן ביחד. בפעילות זו נטלו חלק גם יצחק דובנו ומוסה פינקל זוהר. שלושתם, עצמון ושני חבריו, פעלו גם להכנסת נושא המחנאות לקורסים של הפלמ"ח. בחודש ינואר 1942, היה עצמון מדריך ראשי בקורס הארצי הראשון לשדאות של הפלמ"ח שהתקיים במשמר העמק. עצמון כתב את הפרק "מחנאות" באנציקלופדיה העברית כחלק מהערך העוסק "צופיות".
הקמת "מדינת נוער" בערבה
עצמון הגה את הרעיון של הקמת "מדינת נוער" בערבה, שתמשיך ותיצור שרשרת של 15–20 יישובים של נוער, ולבנות עבורם בתי-ספר תיכוניים שבהם ילמדו מקצועות מתאימים לערבה. מדוע דווקא ישובי-נוער? עצמון הסביר כי כדי ליישב את הערבה הריקה מאדם דרושה התלהבות נעורים כדי להתגבר על הקשיים. היישובים האלה אמורים היו להיבנות במרחק של 4–5 קילומטרים זה מזה, לאורך הערבה, כשנקודת ההתחלה היא באר אורה. הוא הגיש תוכנית לבן-גוריון שמינה ועדה לבחינתה. חברי הוועדה היו ס. יזהר, רחל צברי וברוך אזניה, שתמכו בתוכנית. אולם, התוכנית נתקלה בספקנות והתנגדות, מבית, בעיקר של תנועות הנוער. שראו בה סכנה לעצמם. בכך שהנוער יימשך לגדנ"ע. בן-גוריון לא פסל את התוכנית אבל לא קידם אותה ובכך היא ירדה מעל הפרק.
ב-8 במרס 1952 הוקמה חוות הגדנ"ע השנייה בערבה, עין יהב, שהחזיקה מעמד שנה אחת בלבד וננטשה.
חוגים חיליים
אף על פי שהגדנ"ע פעל בהתלהבות בקרב הנוער העולה, והקצה לכך את רוב מאגר המדריכים שלו, הוא לא זנח את הטיפול בנוער הלומד. פעילות הגדנ"ע לפני קום המדינה נעשתה במחתרת, שקסמה לנוער הלומד ומשכה אותו להתנדב. כאשר המחתרתיות הסתיימה עם קום המדינה פג הקסם ועצמון חשש שהנוער הלומד לא יתנדב והגדנ"ע עלול להתפוגג. עצמון הסביר כי.
הנערים נדלקו לחוגים והיו מרוצים מהמגוון הרב ; אבל, הייתה התנגדות בתוך המפקדה של פיקוד הגדנ"ע שדוברה הראשי היה סגן-אלוף מנחם אלמדון, ראש המטה של פיקוד הגדנ"ע. בנוסף, היו מתנגדים בצה"ל ובמשרד הביטחון, בהם בני אילן, ראש אגף הנוער והנח"ל. הסיבות שלהם היו : בזבוז של מאמץ; השקעה לא כדאית; חילות צה"ל יגיעו לאותם הישגים גם בלי הגדנ"ע; סיבוך תהליך המיון וההשמה של המתגייסים החדשים יוצאי הקורסים החיליים, ועוד.
כשסיים עצמון את תפקידו בגדנ"ע בשנת 1954, נסגרו הקורסים החיליים בהדרגה. משרד החינוך והתרבות מילא את החלל שנוצר, והקציב משאבים והקצה שעות לימוד וימים במערכת השיעורים לפעילות קדם-צבאית של התלמידים. בסופו של דבר, החל משנת הלמודים תשי"ג, הועבר הטיפול בנוער הלומד מהגדנ"ע למשרד החינוך והתרבות.
לאחר סיום השירות בצה"ל
עצמון כיהן כשנה בתפקיד של ראש אגף כח אדם במשרד העבודה. בתפקיד זה, יזם תוכנית להרחבת החינוך המקצועי בישראל, על ידי הגדלת מספר התלמידים והתלמידות בבתי הספר המקצועיים. הוא קרא לה "תוכנית הסנדוויץ'". לפיה, הנערים והנערות שיתווספו לחינוך המקצועי, יעבדו חצי שנה במפעלים ושכרם יממן את לימודיהם בבתי ספר מקצועיים בחצי השנה הבאה, ואז יתחלקו הנערים והנערות לשתי קבוצות; המחצית האחת - תלמד ואילו המחצית השנייה - תעבוד, וחוזר חלילה בשנים הבאות. התוכנית המקורית הזו לא יצאה לפועל.
בשנת 1955 התמנה עצמון לתפקיד סמנכ"ל משרד הפיתוח והיה הממונה על פיתוח הנגב והערבה. במסגרת תפקידו עסק בקידום הפרויקט של הובלת האשלג והפוספטים ממקום כרייתם בנגב לנמל אילת. בנוסף, עסק בפיתוח התיירות והמלונאות באילת וכן, בחשיפת מעיינות עין בוקק.
עצמון התמנה למנהל כללי של חברת "מפעלי עץ ותאית" שקיבלה כספים מחברה ממשלתית בשם "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל. הוא נטע חורשות נסיוניות של עצי צפצפה, בדק וחקר את התוצאות ובנה תחזיות. בהתבסס על ממצאיו ומסקנותיו, הכין עצמון תוכנית לפיתוח מוצר חקלאי חדש של עצי צפצפה לייצוא. מומחי ייעור התנגדו לתוכניתו והתפתח מאבק בין עצמון למשרד החקלאות. חמש ועדות מומחים ממשלתיות עסקו בנושא במהלך שנות המאבק הללו. אחת מהן, זו שהוקמה בשנת 1962, פרסמה דוח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונמים ל-400 דונמים ולהקטין את התקציב בהתאם. על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית. עצמון טען שהדו"ח השלילי התבסס על נתונים לא נכונים. בהסכמת משה דיין שר החקלאות, התלונן על כך עצמון למשרד מבקר המדינה שגילה שיבושים בדו"ח. בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען שהגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים. בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הנסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה.
בחודש אוקטובר 1965, התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה.
בשנת 1968, החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אבל לא בשטחים אחרים בישראל. המטעים של עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם עבור שני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל. בשנת 1999, חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, והקיבוץ סגר את המפעלים.
משפחתו
עצמון היה נשוי לחנה לבית מרכוס (נולדה ב-1918 ונפטרה ב-2001) שעלתה ארצה עם משפחתה מהעיר גרודנו בשנת 1938, השתקעה בחדרה, ובהמשך, עבדה שנים רבות כגננת בירושלים וכמורה לתזונה. לזוג נולדו שלוש בנות: דורית, אורדית (על-שם אורד צ'ארלס וינגייט) הנשואה לעודד קוטלר, ודניאלה-אורית (אורית, על-שם באר-אורה).
בשנותיו האחרונות סבל עצמון ממחלת לב, ממנה נפטר.
.to
to. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של ממלכת טונגה, קיימת מאז 1995.
ממלכת טונגה מוכרת שמות מתחם עם הסיומת to לכל החפץ בכך. זוהי סיומת מבוקשת הן משום שהסיומת to משמשת באנגלית במשמעות המילה "אל", למשל ב: go.to או move.to בצירוף מילה אחרי שם התחום, כמו למשל go.to/israel. והן משום שכינויה של העיר טורונטו בקנדה בפי תושביה הוא to ולכן עסקים הפועלים בטורונטו רוכשים שמות מתחם עם סיומת זו.
בסיומת זו משתמשמים גם אתרים שפועלים במסגרת קובצי טורנט דוגמת 1337x.
וולטר מתאו
וולטר מתאו (באנגלית: Walter Matthau; 1 באוקטובר 1920 - 1 ביולי 2000) היה קומיקאי ושחקן קולנוע יהודי אמריקאי שהיה ידוע בגילום דמויות נרגנות, ציניות וגסות רוח.
ביוגרפיה
נולד בשם וולטר ג'ון מת'הו (Walter John Matthow) בניו יורק להורים יהודים. אמו הייתה תופרת ואביו נטש את הבית בהיותו פעוט ומתאו נדרש לעבוד בעבודות שונות עוד בהיותו נער, כולל עבודה בתיאטרון היידי. במלחמת העולם השנייה שרת בחיל האוויר האמריקני כמצפין רדיו במפציצים כבדים באירופה והגיע לדרגת רב-סמל ראשון, עם שישה עיטורי לחימה.
בסוף שנות הארבעים החל לשחק בברודוויי ומילא שם מספר תפקידים בהצלחה מרובה. בגלל מראהו החריג - גבוה, מרושל, ומעט גס הליכות - לא לוהק מעולם לתפקידים ראשיים רומנטיים ובכל סרטיו הראשונים גילם בעיקר נבל, כמו ב"קינג קריאול" (1958) ו"חידון בחרוזים" משנת 1963. ב-1960 שיחק בסרט "זרים כשאנו נפגשים" לצידו של קירק דאגלס.
ב-1965 שיחק בסרט "מיראז` לצידו של גרגורי פק.
ההצלחה האמיתית הגיעה בשלב מאוחר יותר, כאשר לוהק לתפקיד הראשי במחזה המצליח של ניל סיימון "הזוג המוזר" בשנת 1965 ושנה מאוחר יותר כעורך דין נכלולי מול ג'ק למון ב"הפרקליט, הגיס והכיס" ("The Fortune Cookie") של בילי ויילדר, תפקיד שזיכה אותו בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. סרט זה היה גם תחילתה של ידידות ארוכת שנים בין השניים, ששיחקו ביחד בעוד תשעה סרטים, שהבולטים ביניהם הם "הזוג המוזר" ו"הזוג המוזר 2" וכן "זקנים חסרי מנוח" וסרט ההמשך שלו "משתגעים על אהבה". ב-1971 שיחק בסרט מלון פלאזה בשלושה תפקידים שונים. ב-1968 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פרח הקקטוס" לצידם של גולדי הון ואינגריד ברגמן.
ב- 1972 שיחק בסרט "פיט וטילי" לצדה של קרול ברנט.
ב-1974 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "חטיפת פלהם 123". ב-1975 שיחק בסרט "צמד בכותרות, ב-1980 שיחק בסרט "פיקדון קטן" וב-"משחקי ריגול". ב-1981 שיחק בסרטו האחרון של בילי ויילדר - "חברים, חברים, אבל...". ב-1995 שיחק בסרט נבל העשב. ב-1996 שיחק בסרט "אני לא רפפורט". ב-1997 שיחק בסרט "קומדיה בלב ים" לצידו של ג'ק למון.
הרגלי חייו הפרועים, שכללו עישון כבד, אכילה גסה והימורים, הובילו בערוב ימיו לערעור בריאותו, כאשר נאלץ לעבור ניתוח מעקפים ולקה מספר פעמים בדלקת ריאות. למתאו נולדו שני ילדים מנישואיו לגרייס ג'ונסון וילד נוסף מאשתו השנייה, קרול מרקוס.
הפרעת סומטיזציה
הפרעת סומטיזציה (מהמילה היוונית "סוֹמָה" - גוף; נודעת גם בשם תסמונת בריקט) היא הפרעה נפשית כרונית שבה חולה מתלונן על תסמינים גופניים, אשר למעשה מופיעים כתוצאה מבעיות פסיכולוגיות, ולא ניתן לזהות שום בעיה פיזית הגורמת להם. תלונות אלו עלולות להימשך שנים והן מגבילות באופן מהותי את החולה.
ההפרעה היא מצב קיצוני של תלונות סומטיזציה רגילות, שהן תופעה נורמלית.
הגדרה
המדריך הפסיכיאטרי DSM-IV-TR מגדיר את ההפרעה לפי מספר קריטריונים:
ב. מתקיימים כל הקריטריונים הבאים - האדם מבטא תסמינים אלו כל הזמן:
ג. מתקיימים אחד משני הקריטריונים הבאים:
ד. התסמינים לא מבוטאים בכוונה תחילה או מדומים (כפי שקורה בהפרעות של הִתחלוּת).
גורמים, דרגות וגורמי סיכון
המחלה מאופיינת בתלונות גופניות מרובות הנמשכות שנים, ואשר עלולות לכלול כל אחת ממערכות הגוף. התלונות הנפוצות ביותר כוללות כאב כרוני ובעיות במערכת העיכול, מערכת העצבים ומערכת הרבייה. ההפרעה מתחילה בדרך כלל לפני גיל 30 וקיימת בשכיחות גבוהה יותר אצל נשים. מחקרים עדכניים הצביעו על שכיחות גבוהה יותר של הפרעה זו בקרב אנשים עם תסמונת המעי הרגיז וחולים בעלי כאב כרוני.
קיימות סטיגמות רבות לגבי סומטיזציה, ורופאים רבים פוטרים את החולים בה בתואנה שהם בעלי בעיות שקיימות אך ורק בראשם ודמיונם. למרות זאת, ככל שמעמיקים ללמוד על הקשרים שבין המוח, מערכת העיכול והמערכת החיסונית, הפרעות הנובעות מסומטיזציה הופכות למובנות יותר. לפיכך, אין לראות בהפרעות אלו מצבים "מזויפים", שהחולה יכול להיפטר מהם אם רק יבחר לעשות כן.
בדרך כלל, התסמינים חריפים עד כדי הפרעה לעבודה ומערכות יחסים, דבר הגורם ללוקים בסומטיזציה לבקר רופאים ואף לקחת תרופות. היסטוריה ארוכת שנים של תלונות על מחלות קיימת פעמים רבות. ובכל זאת, למרות שנערכת חקירה מקיפה, מעולם לא נמצא גורם רפואי נסתר המסביר את התסמינים. לחץ נפשי ("stress") גורם לעיתים קרובות להחמרת התסמינים.
תסמינים
בכלל התסמינים הרבים שעלולים להיגרם כתוצאה מהפרעת סומטיזציה נמנים:
רבים מן התסמינים הללו קיימים גם בהפרעות רפואיות ופסיכיאטריות אחרות.
סימנים ובדיקות
אבחנה מבדלת: היפותירואידיזם, פורפיריה, טרשת נפוצה, לופוס אריתמטוזוס סיסטמית וכו' - שהן מחלות רב-מערכתיות. בדיקה גופנית מקיפה ומבחנים אבחונים מבוצעים כדי לשלול גורמים פיזיים. הבדיקות המבוצעות תלויות בתסמינים מהם סובל המתלונן. כמו כן, מבוצעת הערכה פסיכולוגית כדי לשלול את קיומן של הפרעות דומות.
טיפול
ברגע שקיומם של גורמים אחרים נשלל וניתנה אבחנה של הפרעת סומטיזציה, מטרת הטיפול היא לעזור לחולה ללמוד לשלוט בתסמינים. לעיתים קרובות קיימת הפרעה רגשית שיכולה להגיב לטיפול קונבנציונלי, כגון תרופות נוגדות דיכאון. במקרים רבים לוקים בהפרעה זו מודים רק לעיתים רחוקות שהיא עשויה להיגרם, לפחות בחלקה, על ידי בעיות נפשיות, ויסרבו פעמים רבות להתחיל בטיפול פסיכיאטרי.
טיפול קבוצתי (טיפול מועדף, הקבוצה מאלצת את החולה לנטוש את תלונותיו ולהתמודד עם בעיות וקשיים).
מערכת יחסים תומכת עם ספק שירותי בריאות המבין את המטופל היא המרכיב החשוב ביותר בטיפול. פגישות בפרקי זמן קבועים כדי לבחון מחדש את התסמינים ואת מנגנוני ההתמודדות של המטופל עוזרות לתהליך הטיפול. הסברת תוצאות הבדיקות למטופל גם כן עוזרות לטיפול, ולכן לא מומלץ להגיד למטופלים שהתסמינים שלהם דמיוניים. עם ההבנה הנוכחית של יחסי הגומלין הסבוכים הקיימים בין המוח לשאר חלקי הגוף, מדענים הוכיחו כי תסמינים פיזיים אמיתיים יכולים לנבוע מלחץ פסיכולוגי.
סיבוכים
סיבוכים עלולים להיגרם כתוצאה מבדיקות פולשניות ומההערכות הרבות שמבוצעות במטופל בזמן החיפושים אחר הגורם לתסמינים. כמו כן, עלולה להתפתח תלות במשכך כאבים או סמי הרגעה. מערכת יחסים לא טובה עם ספק שירותי הבריאות עלולה להחמיר את המצב, וכך גם הערכות רפואיות המבוצעות על ידי ספקים רבים.
שרה עברון
שרה עברון היא מזכירת תנועת הקיבוץ הדתי החל מאוגוסט 2021, האשה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
ביוגרפיה
נולדה בממלכה המאוחדת ב-1962 לנעמי ושמחה לוין. ב-1967, זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים, עלתה עם משפחתה לישראל, והתגוררה בנס ציונה וברחובות, שם הייתה חברה ומדריכה בבני עקיבא. אמה נפטרה כששרה הייתה בת 10. התגייסה לגרעין נח"ל ובמסגרתו שימשה קומונרית (מרכזת סניף) בבני עקיבא. לקראת סוף שירותה נשלחה למשימה בקיבוץ סעד, שם נישאה לחבר הקיבוץ והתקבלה אף היא כחברת קיבוץ. היא שימשה מטפלת בבית התינוקות ובבית הילדים, גננת בגן הילדים, מחנכת בבית הספר היסודי ומרכזת חטיבת הביניים בקיבוץ. כמו כן, ריכזה את ענף החינוך הבלתי פורמלי בסעד והייתה מנהלת הקהילה. משם עברה ללמד בבית הספר התיכון בקבוצת יבנה, ובמרוצת השנים הייתה שם מנהלת התיכון ומנהלת הקמפוס כולו. לאחר מכן התמנתה לראש אגף חינוך כללי בעיריית ירושלים, ולאחר מכן ניהלה את מרכז יעקב הרצוג בעין צורים.
בדצמבר 2020 נבחרה על ידי מזכירות הקיבוץ הדתי להחליף את אמיתי פורת כמזכירת התנועה, והיא נכנסה לתפקיד ב-1 באוגוסט 2021.
חיים אישיים
בעלת תואר ראשון ושני בתנ"ך, וכן תואר שני במנהל עסקים. כותבת דוקטורט על משה דוד קאסוטו, אבי-סבו של בן זוגה.
טרסה פאלמר
טרסה מרי פאלמר (באנגלית: Teresa Mary Palmer; נולדה ב-26 בפברואר 1986) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. מוכרת בזכות תפקידיה בסרטים "סיפורים לפני השינה", "שוליית המכשף", "אני מספר ארבע", "מת עליה" ו"הסרבן".
ביוגרפיה
פאלמר נולדה באדלייד שבאוסטרליה. בתם של המיסיונרית והאחות פולה סאנדרס' ושל המשקיע קווין פאלמר. נקראה על שמה של האם תרזה. הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש, והיא גדלה עם אביה ואמה החורגת קארן פאלמר. פאלמר למדה בבית הספר הקתולי הפרטי "מרסדס קולג`", לקחה מספר שיעורי משחק והשתתפה בפרסומות. באוניברסיטה מקומית למדה פאלמר הוראה ועיתונות, אך נשרה לאחר שקיבלה הצעה מהסוכן שלה לשחק בתפקיד הראשי בסרט "2:22".
קריירה
פאלמר התגלתה בשנת 2006 בדרמה האוסטרלית "2:37", את התפקיד הראשי של הסטודנטית האובדנית מלודי קיבלה בלי אודישן וניסיון משחק מוקדם. על התפקיד הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האוסטרלית.
את הופעתה הראשונה בהוליווד עשתה בסרט האימה "הטינה 2" בו הופיעה בתפקיד ונסה, הסטודנטית המקובלת בתיכון הבינלאומי בטוקיו. ב-2007 שיחקה בדרמת הנעורים האוסטרלית "נערי דצמבר" וב-2008 השתתפה בפנטזיה הקומית "סיפורים לפני השינה" בתור ויולט נוטינגהאם. ב-2010 נבחרה פאלמר להופיע בתפקיד ראשי בפנטזיית הקוסמות "שוליית המכשף" בהפקתו של ג'רי ברוקהיימר, בסרט שיחקה בתור בקי בראנס, אהובתו של הסטודנט לפיזיקה דייב סאטלר (ג'יי בארושל).
בתחילת 2011 שיחקה בהפקת האקשן הבדיונית של מייקל ביי "אני מספר ארבע" בתפקיד החייזרית מספר שש. בנוסף ב-11 כיכבה בסרט קומדיית הרטרו "קח אותי הלילה", בתור טורי פרדקינג נערת חלומותיו מתקופת התיכון של מאט פרנקלין אותו מגלם טופר גרייס. ב-2013, כיכבה בסרט הזומבים הרומנטי "מת עליה". בשנת 2015 שיחקה בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים", דרמה בכיכובם של כריסטיאן בייל ונטלי פורטמן. בשנת 2016 שיחקה בסרט האימה "כיבוי אורות" ובסרט "999". שיחקה בסרט "2:22" וכן לוהקה לתפקיד הראשי של הסרט "אהבה וכבוד".
בשנים 2018-2022 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הבריטית "ליל המכשפות", בתור דיאנה בישופ.
חיים אישיים
מאז שנת 2012 היא בזוגיות עם השחקן האמריקאי מארק וובר. הזוג התארס באוגוסט 2013 ונישא ב-21 בדצמבר 2013 במקסיקו. בפברואר 2014, נולד בנם הראשון. בדצמבר 2016 נולד בנם השני, באפריל 2019 נולדה להם בת, ובאוגוסט 2021 נולדה בתם השנייה. פאלמר היא גם אם חורגת לבנו של וובר ממערכת היחסים קודמת. המשפחה מתגוררת בהוליווד, לוס אנג'לס.
מידע מסווג
מידע מסווג הוא מידע שנקבע על ידי בעליו ככזה שאין לגלותו לציבור, משום שחשיפתו עלולה לפגוע בארגון שהמידע בבעלותו. הסיווג מהווה חלק מפעילות ביטחון מידע של הארגון. סיווג מידע נפוץ בארגונים ביטחוניים, כגון צבא, בהם המניע העיקרי לסיווג הוא הגנה מפני פגיעה בביטחון המדינה. הסיווג מקובל גם בארגונים עסקיים, בהם שמור מידע המהווה סוד מסחרי, או שיש להגן עליו מסיבות אחרות (למשל, לשם הגנת הפרטיות).
איסוף מידע סודי וניתוחו הם מטרותיהם העיקרית של ארגוני מודיעין, המשתמשים לצורכי השגתה בשלל אמצעים ושיטות. הצבא וגורמי ביטחון אחרים, בעיקר אלה העוסקים בסיכול ריגול, משקיעים מאמץ רב בהתגוננות מפני ביון.
חשיפתו של מידע צבאי מסווג, ובפרט מסירתו בזדון לאויב, נחשבים בישראל לעבירה פלילית שהעונש בגינה עשוי להיות חמור ביותר, עד כדי עונש מוות.
מידוּר
מידור מתקיים גם במערכות מידע המאחסנות מידע מסווג. לכל אחד מהזכאים להשתמש במערכת מידע כלשהי, נקבעים היתרים שונים: באיזה מידע רשאי גורם כלכלי כלשהו (עובד חברה, מנהל, רואה חשבון, גורמי צד שלישי הקשורים לחברה, ואשר מקבלים התרים מתאימים) לעיין, איזה מידע הוא רשאי לשנות, באילו מכלי המערכת הוא רשאי להשתמש וכדומה. לצורך מימוש זכויותיו והעלאת רמת ההגנה על נגישות המידע הרגיש (העשוי להיות מנוצל לרעה על ידי מי מהגורמים אשר צוינו לעיל), על המשתמש להזדהות בפני המערכת, לרוב באמצעות אותם אמצעי זיהוי אשר צוינו לעיל.
בישראל
בגופי הביטחון והמודיעין (כגון: משרד הביטחון, שב"כ, המוסד, צה"ל) מסווג המידע לארבע קטגוריות סיווג - בהתאם למידת הנזק הביטחוני, הצבאי והמדיני, אשר עלול להיגרם כתוצאה מחשיפתו:
לרוב, מידע מסווג אודות פרויקט, מבצע, אמל"ח או שיטת פעולה רגישים, גלוי לתפוצה מצומצמת של גורמים בה כל אחד מהם מוגדר כ-שותף סוד (שו"ס).
מידע מצוין כבלמ"ס – ראשי תיבות של המונח: "בלתי מסווג" הוא מידע שמותר לחשוף לציבור הרחב. דוגמה למידע כזה מופיעה בחלקו הגלוי של תקציב מערכת הביטחון: תקציב השיקום והטיפול בנכים בצה"ל אינו מסווג וגלוי לציבור.
סיווגו של המידע משפיע על המאמץ המושקע בהגנתו, אך בהתאם לחוק, כל מידע סודי, גם זה שסיווגו הוא הנמוך ביותר, אין לחשוף למי שאינו מוסמך לכך ומי שידיעת הסוד לא נחוצה לו לשם מילוי תפקידו.
עבור תפקידים ביטחוניים מוגדרת רמת סיווג לתפקיד. רמת סיווג הגבוהה ביותר היא רמה 1 והנמוכה ביותר רמה 6. רמות 5-6 עבור תפקידים עם נגישות למידע ברמת שמור ורמות 1-4 עבור תפקידים עם נגישות למידע סודי ומעלה.
ויליאם מקסוול
ויליאם סאת'רלנד מקסוול (באנגלית: William Sutherland Maxwell; 14 בנובמבר 1874–1952) היה אדריכל קנדי ובן האמונה הבהאית. הוא נודע במיוחד כמי שתכנן את כיפת הבאב במרכז הבהאי העולמי בחיפה, וכן נמנה עם קבוצת "ידי האמונה" הבהאית.
Daydream (אלבום)
Daydream (בעברית: חלום בהקיץ) הוא שם אלבומה החמישי של הזמרת האמריקאית מריה קארי, אשר יצא לאור למכירה עולמית בשנת 1995.
רקע כללי
האלבום הוא אחד מרבי המכר של קארי, ומכירותיו עומדות על 10 מיליון עותקים בארצות הברית ו- 25 מיליון עותקים בעולם. כמו כן, הוא נחשב לאחד האלבומים הנמכרים ביותר אי פעם לזמרת. האלבום נכנס פעמיים למקום הראשון למצעד האלבומים של הבילבורד האמריקאי, פעם בשנת 1995 ופעם בשנת 1996. נוסף לכך, הוא נכנס בסוף אותה שנה לרשימת חמשת האלבומים הנמכרים ביותר. "Fantasy", הסינגל המוביל שיצא לאור ב-1995 הוכרז כשיר המושמע ביותר לשנת 1995, על אף יציאתו בחודש ספטמבר אותה שנה. שניים מתוך הסינגלים אשר יצאו לאור בהמשך, "One Sweet Day", ו-"Always Be My Baby", נכנסו לרשימת חמשת השירים המושמעים ביותר לשנת 1996.
הצלחתו הרבה של האלבום התבטאה בתהליך הוצאת הסינגלים מתוכו. "One Sweet Day", הלהיט המשותף שלה עם בויז טו מן, שהה 16 שבועות בראש המצעד האמריקאי - יותר מכל שיר אחר בהיסטוריה. כמו כן, קארי הצעידה שני שירים מהאלבום אשר נכנסו ישירות למקום הראשון במצעד האמריקאי ("Fantasy", "One Sweet Day"). בנוסף, הישג נוסף ברשותה הוא הצעדת, "Always Be My Baby" הישר אל המקום השני.
באלבום זה קארי התנסתה לראשונה גם בבימוי, וביימה בעצמה את הקליפים לסינגלים "Fantasy", ו-"Always Be My Baby".
כל שירי האלבום נכתבו והופקו על ידי קארי בסיוע של מפיקים וכותבים נוספים, למעט הרצועה "Open Arms", שהיא גרסת כיסוי לשירה של להקת ג'ורני, משנת 1982.
בזכות האלבום, קארי הייתה מועמדת לשישה פרסי גראמי בשנת 1996, אך היא הפסידה לאלאניס מוריסט שפרצה באותה שנה עם אלבום הבכורה שלה. בין היתר, הועמד האלבום לפרס גראמי לאלבום השנה.
בישראל הגיע האלבום למעמד זהב לאחר מכירות של 20,000 עותקים. במצעד של רשת ג' הגיעו "One Sweet Day", ו-"Always Be My Baby", למקום הראשון ואילו "Fantasy", ו-"Open Arms", למקום השני.
שימוש בדגימות מתוך שירים אחרים
בשלושה שירים מתוך האלבום נעשה שימוש בדגימות מתוך שירים אחרים. מכיל דגימות מתוך השיר "Genious Of Love", של להקת טום טום קלאב. מכיל דגימות מתוך השיר "Tell Me If You Still Care", של להקת דה אס או אס באנד. מכיל דגימות מתוך השיר "Sound Bwoy Bureill", של להקת סמית'-אן-ויסין.
ביקורות והשפעה
האלבום זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים. במהלך השנים הוא הוכרז על ידי ארגון היכל התהילה של הרוק אנד רול לאחד מ-200 האלבומים הטובים ביותר. כמו כן, הוא נכנס למקום ה-69 ברשימת 1000 האלבומים הטובים ביותר אי פעם של מגזין המוזיקה האמריקאי, הרולינג סטון.
השפעתו של האלבום על סגנון הרית'ם אנד בלוז והראפ ניכרת מאוד בכך שהוא היה ראשוני מסוגו ופורץ דרך. בצעד מפתיע לאותן שנים, קארי בחרה לשלב בגרסת הרמיקס של הרצועה המובילה "Fantasy", את הראפר או די בי. השילוב יוצא הדופן היה ראשון מסוגו בכך שזמרת מבצעת גרסה חדשה לשיר על ידי הוספת ראפר לרמיקס. השיר מעולם לא יצא על גבי האלבום עצמו, אלא בסינגל שיצא למכירה. רק באלבומה הבא של קארי, Butterfly היא שילבה ראפ ביצירותיה באופן ממשי. גרסת הרמיקס הפכה להצלחה ברדיו והושמעה תדירות. מאז, בזכותה, הדבר הפך לתופעה מקובלת בתרבות המוזיקה האמריקאית והעולמית.
Rockefeller Street
Rockefeller Street (בעברית: רחוב רוקפלר) הוא השיר שייצג את אסטוניה באירוויזיון 2011, אשר הגיע למקום ה-24 בגמר.
אסטוניה השתתפה בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2011 במקום 15 בסדר ההשמעה. השיר שהושר באנגלית הגיע למקום התשיעי עם 60 נקודות. השיר עלה לגמר שבו השתתף כמספר 8 בסדר ההשמעה. התפאורה לשיר הייתה מורכבת מבניינים קטנים ובמהלך ההופעה המבצעת גטר יאני ביצעה טריק קסמים שבמהלכו הפכה מטפחת צהובה לשרביט שחור ארוך. עם גטר הופיעו שלושה רקדנים ושתי זמרות. אחת מהזמרות - מרילין קונגו גם השתתפה באירוויזיון 2009 בשיר האסטוני דאז - Rändajad. השיר הגיע למקום 24, אחד לפני האחרון.
מלבד זאת, כתב המשורר סבן לומוס עוד שלושה שירים שייצגו את אסטוניה בתחרות, בשנים 2005, 2009 ו-2017.
מגדל בנק דיסקונט
מגדל בנק דיסקונט הוא מגדל משרדים השוכן במפגש רחוב הרצל ורחוב יהודה הלוי בתל אביב-יפו, ומשמש כמשכנה של הנהלת בנק דיסקונט לישראל.
היסטוריה
הבניין הוקם בין השנים 2003–2006 על ידי חברת "משולם לוינשטיין", על מגרש בגודל של כארבעה דונם שבו ניצב קודם לכן מבנה ההנהלה הישן של הבנק. המבנה הקודם נהרס, ותחילה הוקמו 13 הקומות הראשונות של המבנה. הוא אוכלס בחלקו ולאחר מכן הושלמו 17 הקומות הנותרות. את הבניין תכנן האדריכל עמי מור. קבלן הביצוע הייתה חברת "אל-הר הנדסה" מקבוצת קרדן נדל"ן.
עלות ההקמה הסתכמה בכ-50 מיליון דולר. בבניין 30 קומות מעל פני הקרקע ושבע קומות נוספות מתחתיה. הוא מתנשא לגובה של 118 מטר ושטחו 22,000 מ"ר. במגרש החניה של המגדל 240 מקומות חניה.
המגדל מאוכלס על ידי הנהלת בנק דיסקונט, אשר רכשה 14 מתוך 30 הקומות של המגדל תמורת 200 מיליון שקל, ועל ידי משרדים נוספים אשר אכלסו את יתר 12 הקומות. את בניין מנהלת חברת "נכסי אריאל". בשנת 2007 רכשה חברת "ישראלום נכסים", שבבעלות אנשי העסקים מתיו ברונפמן ושלום פישר, את הקומה ה-27 של המגדל דיסקונט תמורת כ-16.5 מיליון שקל.
בקומה ה-28 נמצאת שגרירות אוסטרליה ובקומה ה-30 שגרירות ברזיל.
הבנק צפוי למכור את נכסיו בבניין ולהעביר את מבני ההנהלה (המפוזרים בין מספר מבנים בגבעתיים ותל אביב) למתחם חדש שיבנה במתחם האלף בראשון לציון לקראת שנת 2022.
מארינו צורצי
מארינו צורצי (באיטלקית: Marino Zorzi; 1231 לערך - 3 ביולי 1312) היה הדוכס ה-50 של ונציה. צורצי כיהן כדוג'ה מה-23 באוגוסט 1311 ועד פטירתו, 11 חודשים לאחר מכן.
חיו
צורצי נחשב לנוצרי אדוק, וקודם לבחירתו כיהן כשגריר של ונציה למדינת האפיפיור. בחירתו נועדה להפיג את המתיחות שבין ונציה לבין האפיפיור בתקופת קודמו, מתיחות שהחלה בעקבות כיבוש העיר פרארה על ידי ונציה בשנת 1308.
במהלך הבחירות שנערכו לאחר מות קודמו, פייטרו גראדניגו, נבחר סטפאנו ג'וסטניאן לתפקיד הדוג'ה, אולם לאחר שגוסטיניאן סירב לקבל את התפקיד נערכו בחירות חוזרות ונבחר צורצי.
צורצי לא הצליח לשפר את הקשרים עם האפיפיור, ותקופת שלטונו הקצרה אופיינה במספר אסונות טבע.
מרינו צורצי היה נשוי לאגנטה קווריני.
Yes Indeed
Yes Indeed הוא סינגל של הראפר האמריקאי ליל בייבי והראפר הקנדי דרייק, מתוך אלבום הבכורה של ליל בייבי, Harder Than Ever. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2018, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים 4 פוקטס פול, וולף-פאק מיוזיק גרופ, קוואליטי קונטרול מיוזיק, מוטאון וקפיטול רקורדס. השיר הופק על ידי ויזי ובי-ראקז. הוא הגיע למקום הראשון במצעד שירי הסטרימינג של הבילבורד, ולמקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשירו הראשון של ליל בייבי בעשירייה הפותחת.
סימן דיאקריטי
סִימָן דִּיאַקְרִיטִי (ובעברית: סִימַן הֶבְחֵן) הוא סימן אורתוגרפי המתווסף לאותיות כדי לשנות את דרך הגייתן או כדי להדגיש הבדל בין שתי מילים הנכתבות בצורה זהה. מקור המושג במילה היוונית עתיקה – διακριτικός, (בתעתוק לאותיות לטיניות: diakritikos) שמשמעותה "מבדיל", מפועל – διακρίνω – "להבדיל".
הסימנים הדיאקריטיים מוספים מעל לאותיות או מתחת לאותיות, לפי המקרה. אך לא כל סימן הניצב מעל או מתחת לאות הוא דיאקריטי; חלק מסימנים אלה, כמו במקרה של הנקודה מעל לאות i, הם חלק מהאות. יש סימנים שבשפות מסוימות מהווים חלק מהאות ובשפות אחרות משמשים כסימנים דיאקריטיים. ישנם סימנים דיאקריטיים הפועלים בצורות שונות בשפות שונות.
קמישלי
קמישלי (ערבית القامشلي, תעתיק מדויק: אלקאמשלי; כורדית Qamişlo, טורקית Kamışlı, סורית  ܩܡܫܠܝ או ܩܡܫܠܐ) היא בירת המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, הידוע גם ככורדיסטן הסורית, ומהווה עיר במחוז אל-חסכה שבצפון סוריה, על הגבול שבין סוריה לטורקיה, בסמוך לעיר הטורקית נציבין.
כיום מתגוררים בעיר כ-90,000 תושבים, רובם כורדים, אשורים (נוצרים) וערבים. במקום גם קהילה של כ-8,500 ארמנים. הכורדים בסוריה, אשר שואפים להקמת מדינה עצמאית בשם כורדיסטן, כוללים בשטחם את עיר זו כבירתם.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבלו הצרפתים מנדט על סוריה וסיפחו משטח טורקיה את אזור צפון סוריה של היום, ובכללו אזור העיר קמישלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לאזור אלפי פליטים אשורים שנמלטו מרצח העם האשורי שהתבצע בטורקיה. העיר עצמה נוסדה בשנת 1926, לאחר שהצרפתים עודדו התיישבות אלפי אנשים במקום, כתחנת מעבר לרכבת לעיר טרטוס. בשנים אלו הגיעו לעיר גם אלפי יהודים שהגיעו בעיקר מהעיר נציבין בדרום מזרח טורקיה. קמישלי הפכה בשנים אלו למרכז מסחרי וצומת דרכים חשוב בין עיראק לטורקיה.
בעיר התקיימו מספר הפגנות של כורדים אשר פוזרו בידי הצבא באלימות ובירי חי על המפגינים. בשנת 2004 אירעו מהומות בין כורדים לבין תומכי סדאם חוסיין, שהותירו כ-25 הרוגים ו-100 פצועים. הפגנות אלימות נוספות, במסגרתן נהרג מפגין אחד ושלושה נפצעו קשה התקיימו בנובמבר 2007 לאחר החלטת ממשלת טורקיה על כניסת צבאה לעיראק על-מנת להילחם בפעולות הטרור של פעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
בשנת 2011 נטלו תושבי העיר הכורדים חלק פעיל בגל ההפגנות כנגד הנשיא בשאר אל-אסד, במהלכן נהרגו בעיר לפחות 15 מפגינים.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, העיר עברה לשליטת הכורדים למעט מעבר הגבול, שדה התעופה, ושכונות ערביות ונוצריות בעיר שאינן כורדיות. העיר עצמה נהנתה משקט יחסי במהלך המלחמה ולא התרחשו בה קרבות משמעותיים (נכון לאוגוסט 2016), כשהתקרית המרכזית הייתה חילופי אש מקומיים באפריל 2016, בין חיילי אסד בצד הסורי של קמישלי, לבין שוטרים כורדים בצד הכורדי, שנמשכה ארבעה ימים וכתוצאה ממנה עבר בית הכלא של העיר לשליטת הכורדים.
נכון ליולי 2019, העיר כולה נמצאת בשטחי כורדיסטן הסורית.
יהדות קמישלי
מוצאם של יהודי קמישלי, בניגוד ליהודי דמשק או חלב, הוא מהעיר נציבין הסמוכה, בכורדיסטן הטורקית. על פי המסורת היישובית, השלטון הצרפתי בתום מלחמת העולם הראשונה, הציע מגרשים ללא-תשלום לכל מתיישב חדש בעיר, והיהודים מנציבין היו בין הראשונים שביקשו לממש את הזכות הזאת. בני משפחת בצלאלי היו ראשוני המתיישבים בקמישלי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד מספר היהודים בעיר על כ-3,000 נפשות. היהודים התבדלו משאר התושבים וחיו במסגרת יהודית מסורתית. הם בנו לעצמם בתים המחוברים אחד אל השני ויצרו, למעשה, גטו יהודי. לאורך השנים, היה מצב היהודים בעיר טוב והם נהנו מיחס שוויוני כשאר תושבי העיר. היהודים עבדו הן במשרות ממשלתיות והן במלאכה, רוכלות ומסחר.