cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה
הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-17
גם הפרשים השתמשו בנשק חם ובדרך כלל ירו מטחי אש מאקדחים לפני הסתערות. יתרה מכך, הומצא מערך מיוחד לפרשים המוכר בשם קארקאקול - הפרשים היו מתקרבים בטור עורפי למערך האויב, ומתחילים לירות באקדחיהם כשראש הטור יורה ראשון ואז הטור מתקדם בצורת לולאה וכל רוכב יורה בתורו באויב. הטקטיקה הזאת גרמה לסרבול רב והוציאה את כח ההלם מחיל הפרשים. חלק מהצבאות דוגמת הצבא השוודי אסרו על פרשיהם להשתמש בטקטיקה זו והגבילו מאוד את השימוש בכלי הירי על מנת לשמור על כח ההבקעה של החיל.
הפרשים חולקו לשלושה סוגים עיקריים: כבדים כמו הקיראסירים, קלים ודרגונים. הדרגונים היו, למעשה, חי"ר רכוב בתקופה זו והשתמשו בסוסים שהיו נחותים יותר יחסית לסוסים של סוגי הפרשים האחרים. בעת הצורך היו מסוגלים להילחם רכובים על גבי סוסים, אך בדרך כלל הסתפקו בתפקוד בתור חי"ר רכוב. להגברת כח האש של הפרשים שולבו ביניהם לעיתים קרובות מוסקטרים רגלים.
התותחים היו פרימיטיביים למדי ופוזרו בצורה אחידה לאורך המערך בלי ניסיון לקבץ אותן לסוללות גדולות. תפקידיהם היו דומים לאלה של המקלעים המודרניים - סיוע צמוד לחיל רגלים באש.
הצבאות היו קטנים יחסית ובדרך כלל לא עלו בדרך כלל על 30,000-40,000 איש. מספר התותחים היה נמוך ולא עלה על 20–30 לצבא בגודל הזה.
הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-18
על מנת למצות את מלוא כח האש החיילים הרגלים סודרו בשורות וירו שורה אחר שורה. התותחים שימשו בתור רובי צייד ענקים ומספרם לא עלה על 50–60 בארמייה. (בערך יחס של תותח אחד לכל 500–1000 חיילים, תלוי במדינה). הצבאות גדלו ולעיתים הגיעו לגודל של 100,000 איש, אם כי בדרך כלל לא עלו על 50,000–60,000.
הפרשים החלו למלא תפקיד משני ונועדו לשבור את האויב המותש מירי החיילים הרגלים והתותחים, מרדף אחרי אויב מובס, אבטחת אגפים וסיור.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית הראשונה של המאה ה-19
המאה ה-19 נפתחה עם מלחמות נפוליאון. אחד המאפיינים העיקריים של המלחמות האלה היה הזמן הקצר יחסית שהן ארכו (בדרך כלל כמה חודשים, לכל היותר שנה או שתיים) והגידול העצום בצבאות. למשל בקרב לייפציג השתתפו מאות אלפי אנשים מכל צד. הצבא הממוצע הגיע לממדים של 100,000 איש בשדה הקרב ובדרך כלל היה בעל 400–500 תותחים. בדרך כלל מספר החיילים הכולל עלה על 200,000 במדינה ממוצעת. במדינות מיליטריסטיות כמו צרפת הגיע לשיא של 800,000 ב-1811. הדבר הושג בעקבות הנהגת גיוס חובה כללי. תחילה בצרפת ולאחר מכן בכל ארצות אירופה.
ריבוי התותחים הביא לשינויים בטקטיקה - לא עוד שורות של חי"ר היורות זו על זו שעות על גבי שעות בלי להשיג הכרעה, אלא שימוש בתותחים לצורך ריכוך האויב. התקפות החי"ר הפכו מאורגנות יותר ובדרך כלל החלטיות מאוד. לאחר מלחמות נפוליאון מעמדו של חיל הפרשים ירד ובאמצע המאה ה-19 הם לא השתתפו בקרבות בתור חיל עצמאי, אלא שימשו בתפקידי אבטחה וסיור בלבד.
האסטרטגיה גם כן עברה שינוי עצום. במקום למשוך את המלחמה, נוהל מסע מלחמה זריז (לעיתים של כמה שבועות בלבד) במטרה לנתק את האויב ממקורות ההספקה העיקריים שלו ולפגוע בעורפו. הדבר הושג בעיקר בזכות הצלחותיו של נפוליאון בשדות הקרב.
אחד החידושים החשובים ביותר שהכניס נפוליאון הוא הדיוויזיה. לפני כן, הדיוויזיות היו פעולות אד הוק והכוחות כונסו בדרך כלל ברגימנטים קבועים. נפוליאון יצר דיוויזיה מצומצמת בעלת 7–9 גדודים. 2-3 דיוויזיות כונסו לקורפוסים. לכל קורפוס נוספו יחידות פרשים, ארטילריה וחיל עזר. כך למעשה, הפכו הקורפוסים לצבאות עצמאיים. החידוש הזה איפשר גמישות מרבית במלחמה ועזר לנפוליאון בפלישותיו כי הצבא התפצל למספר דרכים ומנע יצירת פקקים על דרך בודדת.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית השנייה של המאה ה-19
לאחר תקופת נפוליאון, השינויים בכלי הנשק, בעיקר הגברת קצב האש, גרמו לשינויים נוספים בשדות הקרב. במקום גושים גדולים החיילים סודרו בקווים רופפים (לעיתים מכונים "גלים") ולאחר מכן גם המבנה הזה נעלם וצורת ההסתערות הפכה דומה להסתערות המקובלת היום, עם רווחים גדולים בין החיילים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר המושג "חזית". הצבאות נפרסו לאורך קו ארוך יחסית על מנת למנוע אפשרות של איגוף. האסטרטגיה הזאת הגיעה לשיא במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה עם החזיתות שנמשכו ללא פערים לאורך כל הגבול. במקום קרב הכרעה בודד, בדרך כלל ניסו להתיש את האויב בסדרת קרבות על מנת לגרום לכניעתו.
פורט אוונטורה וורלד
פורט אוונטורה וורלד הוא אתר נופש בקטלוניה שבספרד. אתר הנופש הוקם סביב פארק השעשועים פארק פורט אוונטורה, שמושך אליו כ-3.5 מיליון מבקרים בשנה - מה שהופך אותו לפארק השעשועים הפופולרי ביותר בספרד והפארק השישי לפי כמות המבקרים באירופה.
אתר הנופש כולל פארק שעשועים נוסף, פרארי לנד, ומשנת 2017 כולל גם את פארק המים PortAventura Caribe, חמישה בתי מלון, מרכז כנסים וחניון לילה למעונועים.
ויליאם זאב בריקמן
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מודיעין בצבא ארצות הברית, לעיתים במדי קצין אס.אס.
ביוגרפיה
נולד ב-1913 לחיה-שרה ושלום-דוד, במנהטן. הוריו היגרו לארצות הברית מ-ידוובנה פולין. דיברו בבית יידיש. אביו נפטר בילדותו. נרשם לחוג לגרמנית ולחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק. בשנת 1934 סיים בריקמן תואר ראשון בגרמנית וחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק. בשנת 1935 סיים תואר שני, ובשנת 1938 תואר שלישי (Ph.D) בהיסטוריה חינוכית באוניברסיטת ניו-יורק.
בריקמן ידע לקרוא ב־20 שפות אירופיות, לטינית, יוונית קלאסית, שלוש שפות אסיאתיות ושתי אפריקניות.
בריקמן הוצב בחטיבה 970 של יחידת המודיעין הנגדי של הצבא האמריקני (Counter Intelligence Corps), שפעלה בשטחים המשוחררים ללכידת סוכנים נאצים שהושארו מאחור. בינואר־פברואר 1945 עבר בריקמן קורס מודיעין במחנה ריצ'י במרילנד, והתכונן להצבתו בגרמניה המשוחררת. בריקמן גויס להמשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), גוף הביון שממנו התפתח בשלב מאוחר יותר ה־CIA.
היחידה של בריקמן נועדה להצבה מאחורי קווי האויב בתוך שטחי גרמניה, במטרה ללכוד קצינים נאצים בכירים שינסו לברוח ולהציל את עצמם. היחידה שלו פעלה לפתות קצינים נאצים באס.אס ובוורמאכט בבריחה מהארץ, לחקור אותם במסווה ולשבות אותם. בתוקף תפקידו בריקמן היה לבוש מדי אס.אס.
בריקמן ניסה ללכוד את מרטין בורמן אך בשל התרחשות אירוע בלתי צפוי לא הצליח ללכוד אותו.
בריקמן השתחרר מהצבא האמריקאי באפריל 1946.
אקדמיה
בריקמן למד אצל הפילוסוף ג'ון דיואי.
בין השנים 1948–1950 כיהן כמרצה להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק. בין השנים 1950–1951 היה מרצה בכיר להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1951–1957 כיהן כפרופסור חבר להיסטוריה של החינוך והחינוך השוואתי, הממונה על הוראת סטודנטים בשש שפות זרות, אוניברסיטת ניו יורק. בין השנים 1953–1957 כיהן כיו"ר המחלקה להיסטוריה של החינוך, אוניברסיטת ניו-יורק. בין השנים 1957–1962 כיהן פרופסור מן-המנין להיסטוריה של החינוך וההשכלה ההשוואתית, אוניברסיטת ניו-יורק וראש החוג לחינוך לתולדות החינוך.
בשנות ה־60 עבר בריקמן לאוניברסיטת פנסילבניה, שבה שימש ראש החוג לחינוך השוואתי
עבור בריקמן, החינוך ההשוואתי היה חסר בחינוך הנכון של המורים, שהדגיש בדרך כלל את הפדגוגיה הסוציולוגית, הפסיכולוגית וההתנהגותית יותר מאשר ניתוח השוואתי. בריקמן האמין כי באמצעות בחינה מדוקדקת של שיטות ההוראה, המנהגים והתאוריות של מדינות אחרות, סביר יותר שהמורים וקובעי המדיניות בארצות הברית ישיגו איכות בחינוך/
בריקמן ייסד את האגודה לחינוך השוואתי (CES, שנודע מאוחר יותר בשם "אגודת החינוך השוואתי והבינלאומי") בארצות הברית בשנת 1956. בריקמן כיהן כנשיא האגודה פעמיים (1956-1959, 1968-1967).
בריקמן חיבר עשרות ספרים בנושאי חינוך, פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובמגזינים יהודיים וערך כתב עת בתחום.
פרופסור אורח
בריקמן כיהן כפרופסור אורח להיסטוריה חינוכית וחינוך השוואתי, באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס (קיץ 1953, 1954), (1953-1957, קיץ 1959, 1964), אוניברסיטת המבורג, גרמניה (קיץ 1957), אוניברסיטת אילינוי (קיץ 1958), אוניברסיטת טולדו (יוני 1959), מכללת לויולה, בולטימור (אביב 1963), מכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה (קיץ 1964), אוניברסיטת פיטסבורג (קיץ 1965), אוניברסיטת ויומינג (יוני 1968), אוניברסיטת בר-אילן (יוני 1970), אוניברסיטת קייפטאון, קייפטאון דרום אפריקה (1981).
עורך בנושאי החינוך
בין השנים 1942-1944 היה בריקמן עורך הירחון "Education Abstracts", בין השנים 1942-1946 היה עורך בירחון "Modern Language Journal", בין השנים 1947-1949 היה עורך בפועל של "School and Society" ובין השנים 1953-1976 עורך (קרוי היום: "USA Today Magazine"). בין השנים 1971-1979 היה "עורך תורם" בירחון "Western European Education", ועורך בין השנים 1979-1986 (קרוי היום: "now European Education").
בברית המועצות
מחלקת המדינה של ארצות הברית העסיקה את בריקמן כשליח מיוחד לבחינת מערכות החינוך ברחבי העולם. נסיעותיו התכופות לברית המועצות הובילו אותו לקשר גם עם הרבי מליובאוויטש, שהשקיע מאמצים רבים בשימור הקשר עם יהודי ברית המועצות באותם ימים.
לאחר שנודע לבריקמן על מצבם הקשה של יהודי ברית המועצות, החל להביא עימו בביקוריו תשמישי קדושה, ספרים וחומשים ולחלק אותם לבני הקהילה המקומית שניסו לשמור על זהותם בכל מחיר. במסגרת פעילותו בברית המועצות יצר בריקמן קשרים עם שגרירות ישראל במוסקבה.
חכם באשי
החכם באשי (בטורקית עות'מאנית: حاخامباشی; בתרגום מילולי: "ראש החכמים") היה התואר שניתן לרב הראשי של קהילה יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית. ה"חכם באשי" של קושטא (איסטנבול) הוכר בצו מלכותי כרב הראשי של כלל היהודים באימפריה העות'מאנית. הוא נחשב למייצג היהודים בפני השלטון ובאמצעותו העביר השלטון את דרישותיו לכל הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה.
להוציא חריג אחד, בדמותה של קהילת איסטנבול, לא הייתה משרת חכם באשי, כמוסד רשמי שהשלטונות אשרו את מינויו, עד המאה ה-19. החריג לכך היא משרת החכם באשי בעיר יאשי החל משנת 1719. במשרה זו אחזו רבנים בני אותה משפחה: הרב נפתלי הכהן, הרב ישעיהו הכהן והרב בצלאל הכהן. המשרה התבטלה בשנת 1834.
היסטוריה
משרת החכם באשי, כמשרה רשמית באישור השלטונות, נוסדה ב-1835. על הקמת מוסד החכם באשי בקושטא החליט הסולטאן מהמוט השני ב-1826, והוא כאמור בא לידי מימוש בשנת 1835, בעת שהרב הראשי של קהילת יהודי קושטא, הרב אברהם הלוי, מונה באמצעות צו רשמי (פירמאן) לחכם באשי הראשון (למעט המקרה של הרב משה קפשאלי) של יהודי האימפריה העות'מאנית. כוונת השלטונות העות'מאניים הייתה להחיל את הדגם הנוצרי באימפריה – לכל כנסייה הייתה הנהגה כלל-אימפריאלית, שפעלה בחסות השלטון – על הקהילות היהודיות. שני ועדים נקבעו לעמוד ליד החכם באשי – ועד גשמי וועד רוחני. הראשון היה הגוף העיקרי, בעוד זה האחרון שימש כגוף מייעץ.
עם הזמן מונו רבני קהילות של ערי מחוז כחכמי באשי. כך למשל, בירושלים החל מ-1841, בקהיר ובאלכסנדריה ב-1854, בבגדאד ב-1849, במוסול ב-1864, בדמשק ובחלב ב-1865, בחברון ב-1866, בצנעא ב-1878, בטבריה ב-1883 ובעכו ב-1889.
החכם באשי באיסטנבול נחשב לראש הקהילה היהודית של האימפריה העות'מאנית, וככזה הייתה שמורה לו הזכות להתערב בחיי הקהילות ברחבי האימפריה. כמו כן היה החכם באשי של איסטנבול מעורב במינוי החכם באשי בקהילות השונות. החכם באשי, בהיותו פקיד ממשלתי שיכול להיעזר בשלטונות, שימש כתובת חשובה עבור הקהילות ברחבי האימפריה, כאשר רצו לממש תוכניות שונות בתחומי החברה והחינוך. כך למשל, בעשור הראשון של המאה ה-20 פנו יהודי צנעא אל החכם באשי באיסטנבול, הרב חיים נחום, בבקשה שיסייע להם בהקמת בית ספר מודרני. בכך תרם מוסד החכם באשי לחיזוק הארגון הקהילתי של יהודי האימפריה העות'מאנית ולתחושת האחדות והמעורבות.
השלטונות העות'מאניים הגדירו את תפקיד החכם באשי ככזה המשלב בין הסמכות החילונית וזו הדתית. איחוד שתי פונקציות ההנהגה במשרה זו גרם לכך שמהר מאוד איבד מוסד החכם באשי את מקומו בהיררכיה הדתית, מאחר שהתככנות של המינויים הפוליטיים במסגרת מוסד זה העיבו על הסמכות הרוחנית. לכן קרה, לא אחת, שמי שנבחר לתפקיד החכם באשי לא היה הגדול בתורה בקרב הקהילה, ואף לעיתים כלל לא השתייך לשורה הראשונה של תלמידי החכמים באותו מקום. כתוצאה מכך נוצר לעיתים מתח רב בין מוסד החכם באשי ובין ההנהגה הדתית המסורתית. ישנה גישה שטוענת כי מלכתחילה תפקידו של החכם באשי היה חילוני-פוליטי-מנהלי מובהק ולא רוחני-למדני-מוסרי.
לעיתים מונה בקהילות השונות חכם באשי שהגיע מקהילות אחרות. כך למשל, ב-1876 הגיע הרב יצחק שאול מאיסטנבול למלא את תפקיד חכם באשי בצנעא, והרב רפאל קצין מחלב מונה ב-1847 לחכם באשי בבגדאד. היו רבנים ששימשו כחכם באשי ביותר מקהילה אחת. כך היה הרב אליהו בכור חזן שהיה ירושלמי במקורו, ושימש כחכם באשי בטריפולי (1875 - 1888) ולאחר מכן באלכסנדריה (1889 - 1908). לעיתים הייתה פעולת החכמים ה"מיובאים" מוצלחת, ולעיתים עוררו קשיים ופולמוס רב. כך היה המקרה של הרב יצחק שאול, שבא לצנעא ביוזמת הקהילה, אך לא הצליח בתפקידו, ומינויו של הרב רפאל קצין שמינויו עורר פולמוס קשה בקרב הקהילה המארחת עוד מראשית המינוי. גם פעולותיהם של ארבעת הרבנים שכיהנו כחכם באשי בדמשק בשנים 1880 - 1920 והובאו מחוץ לעיר, לא צלחה. בהיעדר בסיס פוליטי יכולתם לחולל שינויים משמעותיים הייתה מוגבלת.
ב־1842 אוחדו תפקידי ה"חכם באשי", הרב הראשי לקושטא ונציגם הרשמי של היהודים בפני השלטון הטורקי, עם תפקידי "הראשון לציון", ששימש גם כמנהיג היהודי בארץ ישראל והוא נקרא בשני התארים. תפקיד זה הפך מאוחר יותר למשרת הרב הראשי הספרדי של ארץ ישראל. הראשון שנשא את שני התארים היה הרב חיים אברהם גאגין (אג"ן). אחריו כונו כל הרבנים הראשיים בירושלים בשני התארים. אין לקשר את מינוי ה"חכם באשי" בירושלים לתואר "ראשון לציון" שקדם לו בכמאה שנה.
רבנים נוספים שהחזיקו בתואר זה: הרב אברהם אשכנזי, הרב רפאל מאיר פאניז'ל (המרפ"א); הרב יעקב שאול אלישר ("יש"א ברכה"), שעל שמו שכונת גבעת שאול בירושלים; הרב בצלאל הכהן שימש בתפקיד ה"חכם באשי" של יאשי ובהמשך ירשו אותו בתפקידו צאצאיו.
לילך גליל
לילך גליל אל עמי (נולדה ב-9 באוקטובר 1967) היא סופרת ומשוררת ישראלית. עוסקת בהנחיית סדנאות כתיבה ובעריכת כתבי יד.
ביוגרפיה
סיפוריה הראשונים התפרסמו בשנים 1996-7 ב"על המשמר", "דבר ראשון", "מאזנים" ובמוסף "ידיעות אחרונות". בשנים אלה זכתה בפרס הרי הרשון לכתיבת פרוזה לקובץ סיפוריה הראשון ("עכשיו תכתבי"). לאחריו פרסמה שלושה רומנים וספר סיפורים נוסף. בין השנים 2003–2005 שימשה כעורכת העיתון "פנדורה", מגזין לסבי פמיניסטי בהוצאת קל"ף.
בשנת 2014 פרסמה את ספר שיריה הראשון ("כשהאיילה תחלוף") ומאז פרסמה שירים בכתבי עת שונים ובעיתונים, השתתפה בתוכניות רדיו, וכן הופיעה בפסטיבלי שירה בארץ. ב-2016 פרסמה ספר שירה שני ("אני רוצה לספר לך הרים וגבעות") בעריכת המשוררת אגי משעול. ספרה הבא, "מינהיות", בנוי מפרגמנטים ליריים ומספר על אודות דמות המבקשת להתחקות אחר שברי זיכרונות במהלך ניסיונותיה להבין את מיניותה.
חסן בן עלי
חַסַן בן עַלי בְן אַבי טַאלִב (בערבית: الحسن بن علي بن أبي طالب) היה נכדו הבכור של הנביא מוחמד, אשר נחשב על ידי מרבית המוסלמים השיעים לאימאם השיעי השני. פלגים אחרים מחשיבים את אחיו הצעיר חוסיין בתור האימאם השיעי השני, מאחר שתקופת שלטונו הייתה קצרה מאוד, והוכרה על ידי מוסלמים מעטים. למרות זאת, חסן נחשב לדמות חשובה בקרב הסונים והשיעים, כאחד ממשפחתו וממלוויו (צחאבה) של מוחמד.
לידתו ושנותיו הראשונות
חסן נולד שנתיים או שלוש לאחר ההג'רה, באל-מדינה. על פי המסורת השיעית, אמו של חסן, פאטמה הגישה אותו למוחמד עטוף בצעיף משי, שהביא המלאך גבריאל מהשמים. מוחמד קבע את שמו לחסן ("נאה" בערבית), והקריב לכבודו איל. חדית'ים שיעיים מוסרים כי הנביא טען שחסן ירש ממנו את דמותו החיצונית ואת אצילותו.
הח'ליפות
לאחר מותו של עלי בכופה (עיראק כיום), כמה מתומכיו של עלי בעיר נשבעו אמונים לחסן כח'ליף. פעולה זו איימה על מועאוויה אבן סופיאן, שלחם בעלי על הח'ליפות. מועאוויה זימן את כל כוחותיו מסוריה, ארץ ישראל ועבר הירדן בהכנות למלחמה. מועאוויה גם ניסה לנהל משא ומתן עם חסן, ושלח לו מכתבים בניסיון לשכנע אותו לוותר על הח'ליפות. מועאוויה ניסה להימנע מלהרוג את חסן, כדי לא להכתים את שמו בכך ולערער את לגיטימיות שלטונו בעיני המוסלמים. המשא ומתן התעכב, ומועאוויה וצבאו בן ה-60,000 איש צעדו לעבר כופה. חסן בתגובה, הצעיד את צבאו; הכוחות נפגשו באזור סאבאת (כיום בקרבת גבולה המזרחי של עיראק).
במהלך תקופת ההמתנה, נשא חסן נאום בו הצהיר כי הוא מתעב את הסכסוכים הפנימיים בקהילה המוסלמית, ופנה לאנשיו בבקשה לפעול על פי פקודותיו, גם אם אינם מסכימים איתן. בעקבות זאת, חלק מהחיילים חשבו כי חסן מתכוון להיכנע ותקפו אותו. הגרסה השיעית היא כי חייליו של חסן שוחדו על ידי מועאוויה, ולכן תקפו אותו; על כן, לא יכול היה להגן על מעמדו החוקי כמנהיג המוסלמים. חסן נפצע, אך חיילים נאמנים הקיפוהו והרגו את המורדים. אחד מהמפקדים בכוחותיו, ערק לצבאו של מועאוויה.
מועאוויה המשיך לכופה ודרש כי תומכי עלי (ראשיתה של הקהילה השיעית) יישבעו לו אמונים, הוא גם ניסה לגייס את חסן וצבאו להילחם עמו נגד בני הח'וארג'. בתגובה אמר לו חסן: "אני שהפסקתי את מלחמתי נגדך למרות שזוהי זכותי החוקית, למען שלומה ואחדותה של הקהילה. האם אתה סבור כי עליי להילחם יחדיו איתך?" תביעתו של חסן בן עלי לתואר הח'ליפה הושתקה באמצעות כסף. הוא קיבל 5000 דרהם, שמשקלם הכולל 14.875 קילו כסף תמורת ויתור על דרישתו.
האם היה ח'ליף שיעי
מרבית מתעדי הח'ליפות אינם מכלילים את חסן כאחד מהם, מאחר שהוא טען לח'ליפות רק למשך זמן קצר והוכר כח'ליף על ידי קבוצה קטנה מתושבי האימפריה המוסלמית. למרות זאת, מספר היסטוריונים סונים בעבר מכירים בו כח'ליף.
פרישה למדינה
חסן פרש למדינה בה חי על פנסיה ממועאוויה והכנסות מנכסים שירש. על פי גרסת השיעים, חיכה בביתו לפקודת האל לשוב לתבוע את המנהיגות.
300 פילגשים?
מספר היסטוריונים אסלאמים, ביניהם אל-מדעיני ומוחמד אל-כלבי, טענו כי חסן חי בפאר ובנוחיות, תוך נישואים וגירושים של נשים רבות (בין שישים לתשעים). כן נטען כי הוא החזיק 300 פילגשים. חלק מההיסטוריונים עדיין דבקים בגרסה זו. מלומד סוני מודרני, בשם עלי מוחמד סולאבי, טוען כי האִסְנאד (שרשרת מוסרי החדית' מדור לדור) של סיפור זה, נהגה להפיץ דברי דיבה. הוא מוכיח טיעון זה, בכך שלחסן היו פחות מ-20 ילדים, כך שלא ייתכן שהוא החזיק מספר נשים כה גדול.
ווילפרד מדלונג, החוקר המערבי הידוע שעוסק בימיו הראשונים של האסלאם ובלימודים שיעים, טוען כי הסיפורים הללו שקריים, והוא אף הקדיש לכך חלק שלם בספרו כדי להוכיח כי הטענות אינן נכונות.
האם חסן הורעל?
מספר היסטוריונים ערביים מוקדמים מוסרים סיפור מפורט על נסיבות מותו של חסן. לטענתם, מועאוויה היה מעוניין להוריש את הח'ליפות לבנו יאזיד, וראה בחסן מכשול לתוכניתו. מועאוויה פנה בחשאיות לאשתו של חסן, ג'אדה בינת אל-אשעת' איבן קייס, וביקש ממנה שתרעיל את בעלה. ג'אדה עשתה כפי שביקש, ונתנה לבעלה רעל (מעורבב בדבש או במשקה על פי הגרסאות השונות). חוקרים אחרים, טוענים כי ייתכן והורעל על ידי אחת מנשותיו האחרות (בינת סוהאיל איבן עומר), או על ידי משרת. מרבית הסונים אינם מסכימים עם סיפור זה, וטוענים כי הוא נועד להכפיש את מועאוויה, לגרסתם, אחד מהמדווחים היה מזייף חדית'ים ידוע. השיעים לעומת זאת טוענים כי ההיסטוריונים בתקופה ההיא כמעט ולא דווחו על הרצח, מחשש להתרחקותם מהדת של המוסלמים (בעקבות המעשים הנוראים של שליטיהם הדתיים).
הגרסה השיעית מפורטת ודרמטית יותר, לטענתם הובטח לג'אדה זהב רב (מאה אלף דירהמים), ונישואים ליאזיד. חסן שידע כי הורעל, שרד עוד 40 יום לאחר הפשע, ולאחר מכן נפח את נשמתו ב-28 לחודש סאפאר. לאחר מותו של חסן, מיהרה ג'אדה לבית המשפט של מועאוויה בדמשק כדי לקבל את גמולה. אולם מועאוויה לא קיים את הבטחתו, והשיא אותה לגבר אחר.
קבורתו של חסן
לגרסת השיעים, חסן ביקש להיקבר ליד סבו, מוחמד, במידת האפשר. לטענת מסורת אחת, אלמנתו של מוחמד, עאישה, שבשטח ברשותה נקבר מוחמד, אסרה לקבור את חסן לידו. ראש העיר אל-מדינה, שמונה בידי מועאוויה, שלח חיילים כדי למנוע את קבורתו סמוך למוחמד. לטענת השיעים, על תהלוכת ההלוויה הומטרו חיצים אשר חלקם פגעו בארון הקבורה ואף בגופו של חסן. משפחתו של חסן נאלצה לטמון אותו בג'נת אל-באקי.
מורשתו
המקדש על קברו נהרס על ידי הסלאפים הסעודים, לטענת השיעים.
כיום דמותו של חסן מהווה חלק מהאתוס השיעי של "מות הקדושים", מאחר שנרצח בראייתם על ידי אשתו, בהוראת ח'ליף סוני.
בועה כלכלית
בועה כלכלית (או: בועה פיננסית) היא מצב בו ערכם של ערכים פיננסיים גבוה בהרבה משווים הכלכלי האובייקטיבי.
צרפת באירוויזיון הילדים
צרפת נטלה חלק בתחרות אירוויזיון הילדים שש פעמים: החל מהצטרפותה הראשונה ב-2004, כאשר תומאס פונטייר נשלח כנציגה של צרפת בתחרות עם השיר ""Si on voulait bien"". צרפת זכתה פעמיים בתחרות: בשנת 2020 ובשנת 2022. צרפת השתתפה בתחרות גם ב-2018 ,2019 ו-2021.
בועה כלכלית
בועה כלכלית מתרחשת כאשר מחיר השוק של נכס פיננסי (כגון סחורות, מניות או נדל"ן) מאמיר לרמה גבוהה עד כדי כך שהיא מנותקת מהשווי הכלכלי האובייקטיבי שלו, הנגזר מהתועלת הכלכלית שניתן להפיק ממנו או מתזרים המזומנים העתידי שהוא צפוי לייצר לבעליו. תופעת הבועה היא מחזורית: אחת לכמה עשרות שנים היא חוזרת על עצמה בהבדלי מיקום גאוגרפי, נכס והיקף. האופן שבו היא מסתיימת זהה כמעט בכל פעם: הבועה "מתפוצצת" ומפולת תלולה במחירי הנכסים מביאה למשבר כלכלי ולאובדן ממונם של רבים.
צרפת באירוויזיון הילדים
היסטוריה
צרפת הצטרפה לתחרות ב-2004. באותו שנה סיימה צרפת במקום ה-6. צרפת החליטה לסגת מן התחרות לאחר 2004 מחוסר המשך התעניינות בתחרות.
בועה כלכלית
הגורמים להיווצרות בועות
על פי רוב נוצרות בועות לאחר הופעתה של טכנולוגיה חדשה או רעיון עסקי חדש, המשלהב את דמיונם של המשקיעים וגורם להם לזנוח את השיטות המסורתיות והבדוקות להערכת שווים של נכסים וחברות, לטובת ראייה אופטימית מדי של הפוטנציאל הגלום בחידוש. כך למשל קרה ב-1687, כאשר משלחת ימית בראשות ויליאם פיפס משתה אוצר זהב ספרדי טבוע בחופי אמריקה. ספקולנטים בריטים מיהרו להשקיע את הונם בחברות חדשות שהוקמו כדי לחפש אוצרות דומים. מיזמים אלה כשלו וגררו איתם למפולת את שוק המניות הצעיר של לונדון. כשלוש מאות שנים לאחר מכן עטו המשקיעים באופן דומה על מניותיהן של חברות אינטרנט בבורסת הנאסדאק, אך רק מעטות מהחברות שרדו את המפולת שבתום הבועה.
צרפת באירוויזיון הילדים
היסטוריה
ב-18 בנובמבר 2015 התברר כי צרפת מעוניינת לחזור לתחרות. עם זאת, צרפת הודיעה ב-24 ביוני 2015 כי לא תחזור לתחרות, אולם שלחה משלחת לצפייה בתחרות.
בועה כלכלית
הגורמים להיווצרות בועות
גורם נוסף שבלעדיו לא מתרחשת בועה היא זמינותו של אשראי זול, ונכונותם של בנקאים להקצות אותו ללווים מפוקפקים, שבימים כתיקונם לא היו נחשבים ראויים לו. בתנאים אלה יכולים הספקולנטים לרכוש את הנכס הבועתי באמצעות כסף שלא באמת שייך להם, ולנפח את מחיר הנכס. כאשר מאפשרים למשקיעים לקבל הלוואות גם כנגד הנכס עצמו (כלומר לרכוש, למשל, מניה ב-100 שקלים ולקבל הלוואה בגודל דומה, כשהמניה משמשת כערבון כנגדה) נוצר מעגל קסמים שיכול לדחוף את מחיר הנכס הרבה מעבר לערכו הריאלי. דוגמה מפורסמת לבועה שהונעה על ידי אשראי שכזה, היא בועת הים הדרומי (1720). במקרה ידוע לשמצה זה הייתה זו החברה עצמה שהלוותה למשקיעים את הכסף לרכישת מניותיה.
חיים שטורמן
חיים שטורמן (2 בינואר 1892 – 14 בספטמבר 1938) היה מאנשי העלייה השנייה, מראשוני השומר וממקימי קיבוץ עין חרוד שבעמק יזרעאל. נהרג כשהרכב בו נסע עם אהרון אטקין ודוד מוסינזון עלה על מוקש ליד טירת צבי. על שם שלושתם נקרא גן השלושה (הסחנה) בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע, וקיבוץ מעוז חיים נקרא על שמו.
צרפת באירוויזיון הילדים
היסטוריה
ב-18 ביולי 2019 הוכרזה רשימת המדינות המשתתפות באירוויזיון הילדים 2019 וצרפת ביניהם, קרלה לאזרי ייצגה את צרפת באותה השנה עם השיר "Bim bam toi" וסיימה במקום החמישי. באירוויזיון הילדים 2020 צרפת שלחה את הזמרת ולנטינה עם השיר "J'imagine", וזכתה במקום הראשון עם 200 נקודות. צרפת אירחה את אירוויזיון הילדים 2021 באולם לה סיין מוזיקל שבפריז. באותה שנה צרפת שלחה את אנזו עם השיר "Tic Tac" והגיעה למקום השלישי עם 187 נקודות. באירוויזיון הילדים 2022 שלחה צרפת את ליסנדרו עם השיר "!Oh Maman" והגיעה למקום הראשון עם 203 נקודות.
חיים שטורמן
ביוגרפיה
חיים שטורמן נולד ב-1892 למשה שטורמן ומנוחה לבית קליגורסקי. היה בן ראשון להוריו לאחר ארבע בנות. נולד בכפר צ'ברונה בפלך קייב בו הייתה משפחתו המשפחה היהודית היחידה. כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה היהודית הסמוכה זבניגרודקה, והמשך עברו ליקטרינוסלב, בה למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בבית ספר למסחר.
בועה כלכלית
הגורמים להיווצרות בועות
גורם חשוב אחר בהיווצרותן של בועות הוא טבע האדם. מאפיין ידוע של בועות הוא שהן מתחילות בעליית מחיר ראשונית, שבה מעורבים משקיעים מתוחכמים יחסית, הגוררת אחריה עדר של משקיעים מנוסים פחות, הנמשכים אחר הרווחים שמתפרסמים בתקשורת או עוברים מפה לאוזן. רבים מאותם משקיעים טוענים שהם רוכשים את הנכס בידיעה שמחירו גבוה מדי, מתוך כוונה למכור אותו ל"טפשים גדולים יותר" מהם שיגיעו אחריהם. כאשר מגיע לבסוף השלב שבו טיפש אחרון מחזיק בידו נכס מנופח לאין שיעור, וסופג את ההפסד, אזי רבים מהמשקיעים המתוחכמים יותר כבר הצליחו לממש את החזקותיהם ברווח גדול, ולחמוק מהמפולת. חוכמה כשלעצמה אינה ערובה להצלחה שכזו: גם המדען הדגול אייזק ניוטון הפסיד כסף רב בבועת הים הדרומי. לאחר מכן סיכם את חווייתו זו באומרו: "אני יכול לחשב את תנועת הכוכבים, אבל לא את טירופם של בני האדם".
חיים שטורמן
ביוגרפיה
ב-1906 עלה לארץ עם משפחתו במסגרת העלייה השנייה. למד בגימנסיה הרצליה, אולם לאחר כשנה חלה האב וחיים עזב את הגימנסיה והחל לעבוד בפרנסת הבית. ב-1908 נפטר האב וחיים ומשפחתו עברו לסג'רה. האם הצטרפה כשותפה ב"קולקטיב" שהקימה מניה שוחט, אך בעקבות השביתה שפרצה במקום ב-1910 עברה המשפחה ליבנאל, שם הצטרף חיים לארגון השומר.
משימתו הראשונה ב-1910 הייתה לשמור בחדרה. ב-1912 מונה למנהל השמירה במרחביה. כשיצא עם חברו השומר צבי ניסנוב לעזור לשומרים ביבנאל, הם נשבו על ידי צ'רקסים מכפר כמא, הוסגרו למשטרה הטורקית, נשפטו לשלוש וחצי שנות מאסר, ונכלאו בכלא עכו.
ב-1913 היה בין מתיישבי תל עדשים, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש כמוכתר היישוב וטיפל במסירות בחברי "השומר" שנאסרו ונכלאו. בתקופה זו נשלח ל-5 חודשים לרוחמה, שם שמר ועסק ברכישת נשק לארגון "השומר".
באותה תקופה סייע ליהושע חנקין ברכישת קרקעות בעמק יזרעאל, ובהמשך סייע בהעלאת עולים שהגיעו בדרך היבשה מאירופה.
ב-1938 נהרג שטורמן עם שני חבריו, אהרון אטקין מגבע וד"ר דוד מוסינזון מעפולה, בעת ששימש כאחראי הביטחון של קיבוצו עין חרוד, כשרכבו עלה על מוקש.
הנצחה
שמם של שטורמן וחבריו מונצח במספר מקומות בעמק יזרעאל ובסביבתו:
משה בידרמן
רבי משה בידרמן (נולד בתקל"ז - י"ג בטבת ה'תרי"א, 1776 - 18 בדצמבר 1850) היה האדמו"ר השני בשושלת אדמו"רי חסידות לעלוב, עמד בראשה משנת ה'תקע"ד ועד לפטירתו בשנת ה'תרי"א.
קורות חייו
נולד לרבי דוד בידרמן מלעלוב. נישא לרבקה רחל, בתו של "היהודי הקדוש", הרב יעקב יצחק מפשיסחה. נחשב לאדמו"ר של החסידות העממית בפולין. היה תלמידו של ר' ישעיה גץ מפשדבורז', משנת תר"ג ועד תר"י כיהן כרב בעיירה פשדבורז' ואז התחיל במסעו לארץ ישראל.
רבי משה שאף כל ימיו לעלות לארץ ישראל, בסוף ימיו החליט סופית לעלות ונפרד מכל גדולי החסידות בפולין, רבי משה הגיע לארץ בשנת ה'תרי"א, יחד עם חלק גדול ממשפחתו. ספינתו הגיעה לעכו ונסע לבקר בצפת ובטבריה ואחרי זה נסע לירושלים כשבכוונתו להגיע לכותל המערבי ולהתפלל לקירוב הגאולה, אך מיד כשהגיע לירושלים חלה ולאחר זמן קצר נפטר, שבעים ושניים יום בלבד אחרי שהגיע לארץ. ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים ליד קבר זכריה. בשנת 1960 חפרה משלחת ארכאולוגית את סביבותיו של קבר זכריה והסירה את כל הקברים.
תלמידו הידוע היה רבי שלמה מראדומסק, אשר ליווה אותו במסעו בין העיירות לקראת נסיעתו לארץ ישראל, ולפני עלייתו לאניה ביקשו לברכו בברכת כהנים.
בניו היו רבי אלעזר מנחם מנדל ממלא מקומו בירושלים, רבי יצחק דוד וחתניו רבי יצחק מנחם מוואלברום, ממלא מקומו בפולין ורבי פנחס משטקשין.
זולטן פון באלה
זולטן פון באלה (בהונגרית: Zoltán von Balla; 31 באוגוסט 1883, בודפשט – 1 באפריל 1945, בודפשט) היה שחמטאי הונגרי שזכה באליפות הונגריה בשחמט.
קריירה
בשנת 1912 הגיע למקום ה-18 בתחרות ברסלב (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואולדריך דוראס). באותה שנה חלק פון באלה את המקומות השביעי-שמיני בתחרות פיסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק את המקום השלישי-רביעי בתחרות טמשוואר ובשנת 1913 חלק את המקום הרביעי-חמישי בתחרות בודפשט (ניצח: רודולף שפילמן).
בשנת 1916 הגיע פון באלה למקום השני בתחרות בודפשט. בשנת 1918 חלק את המקום הראשון-שני בתחרות בודפשט. באותה שנה חלק את המקום השישי-שביעי בתחרות קשאו (ניצח: ריכרד רטי). בשנת 1921 הגיע למקום החמישי בתחרות בודפשט. בשנת 1922 חלק את המקום ה-12–13 בתחרות פיסטיאן (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1924 ניצח בתחרות בודפשט. בשנת 1925 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט. בשנת 1928 הגיע למקום התשיעי בתחרות בודפשט (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1935 חלק פון באלה את המקומות השבעה עשר והשמונה עשר בתחרות טאטאטוארוש (ניצח: לאסלו סאבו). בשנת 1939 חלק את המקומות הראשון והשני עם לאסלו סאבו בתחרות בודפשט. בשנת 1940 חלק את המקום הרביעי-חמישי בתחרות בודפשט, לזכרו של גזה מארוצי. (ניצח: מקס אויבה).
בסוף מלחמת העולם השנייה נפגע על ידי טנק סובייטי בתאונת דרכים ומת.
צפצפה
מאפיינים
הפרטים הם דו ביתיים, כלומר - גדלים עליהם פרחים נקביים או פרחים זכריים.
עצי ושיחי הסוג הם צמחים נשירים, ועליהם מקבלים גוון שבין זהוב בהיר לצהוב לפני שהם נושרים. כמעט בכל המינים ישנם עלים רחבים בצורה ביצתית או מעוינת. בפרח הנקבי יש עלה בודד ובו שתי צלקות ועמוד עלי אחד. ההאבקה נעשית על ידי הרוח. בפרי יש זרעים קטנים שעל כל אחד ציצית שערות. ישנן צפצפות שצבע גזען הוא לבן.
לצפצפה מערכת שורשים חזקה ופולשנית, ועל כן לא נוהגים לנטוע אותה סמוך לבתי מגורים או צנרת מים מחשש ששורשיה המתפשטים יגרמו נזק.
העצה של עצי צפצפה נחשבת לחומר בניין איכותי.
בישראל גדלים שני מיני צפצפה: צפצפה מכסיפה (באנגלית: White Poplar או Silver Poplar), הנפוצה בשימוש גנני בגלל מראה העלים המיוחד וצפצפת הפרת הנפוצה לאורך נחלים הנשפכים אל ים המלח ועל גדות הירדן.
הצפצפה במקורות
הצפצפה נזכרה פעם אחת בספר יחזקאל במשל הגפן כעץ בעל זיקה למים: "קָח עַל מַיִם רַבִּים צַפְצָפָה שָׂמוֹ".
לזיהוי ה'צפצפה' אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים, אך לפי מסורת חז"ל, שמקובלת גם על הפרשנים ורוב החוקרים, מדובר באחד ממיני הערבה (Salix) או הצפצפה (Populus).
קיים ממצא בוטני-ארכאולוגי רב של צפצפת הפרת (Populus euphratica), באתרים שונים בארץ ישראל מכל התקופות הקדומות. השימוש הנרחב בו נבע מקלות עיבודו ומהאפשרויות הרבות לניצולו.
המשנה במסכת סוכה (פרק ג' משנה ג') קובעת כי הצפצפה פסולה לשימוש כערבה, כחלק ממצוות ארבעה מינים. אפשר והכוונה לצפצפת הפרת אשר נפוצה סמוך למקורות מים בארץ ישראל.
גידול עצי צפצפה בישראל
ב-1957 הציע עקיבא עצמון, לגדל בישראל עצי צפצפה לייצור עץ. עצמון נטע במימון משרד המסחר והתעשייה מטעי צפצפה נסיוניים במקומות שונים ברחבי ישראל. בתחילה הוחלט על 500 דונם בנגב, 200 דונם בעמק החולה ו-200 דונם באזור בית שאן. הנטיעות בוצעו על ידי חברת "מפעלי עץ ותאית" שעצמון היה מנהלה, שקיבלה כספים מהחברה הממשלתית "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל. ב-1960 טענו במשרד המסחר והתעשייה שגידול הצפצפות הוא מאוד רווחי.
משרד החקלאות סבר שהגידול אינו כלכלי וחמש ועדות מומחים ממשלתיות בדקו את הנושא. הוועדה שהוקמה ב-1962 פרסמה דו"ח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונם ל-400 דונם. על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית. בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען כי הגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים. בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הנסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה. באוקטובר 1965 התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה. ב-1968 החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אך לא בשטחים אחרים בישראל. מטעי עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם לשני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל. בראשית שנות ה-80 גידל גם קיבוץ יגור עצי צפצפה, על מי ביוב מטוהרים.
פרנסיסקו לרגו קביירו
חייו
לרגו נולד במדריד ועבד כטייח. הוא הצטרף לאיגוד הפועלים הסוציאליסטי, ה-UGT, בשנת 1890, ובשנת 1905 היה לחבר מועצת האיגוד במדריד. בשנת 1908 הוא נהיה חבר המועצה הלאומית של האיגוד, והיה מנאמניו של פבלו איגלסיס. בשנת 1916 הוא ניהל את המשא ומתן עם ה-CNT האנרכיסטי על שיתוף פעולה, שהביא להסכם סרגוסה. בשנת 1918 הוא נבחר למזכיר הכללי של האיגוד וייצג את הארגון בכנס האינטרנציונל הבינלאומי בפברואר 1919 בברן. לרגו התנגד להשתתפות הסוציאליסטים הספרדים באינטרנציונל ה-3 שזוהה עם הקומוניסטים, מכיוון שלא תלה תקוות במהפכה הקומוניסטית ברוסיה וסבר שהתנאים בספרד שונים לגמרי מאשר ברוסיה, והפועלים בספרד אינם מוכנים עדיין למהפכה. עם זאת, לרגו, בניגוד לאינדיקיו פרייטו, תמך במהפכה סוציאליסטית וראה בהקמת רפובליקה רק כלי לקידום המהפכה הסוציאליסטית. בימי שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה הוא תמך בשיתף פעולה עם הממשלה, דבר שאיפשר את המשך קיומו החוקי של הארגון. לעומתו, אינדיקיו פרייטו שלל כל שיתוף פעולה עם הממשלה הרודנית, בראותו ברפובליקה ערך בפני עצמו. בימי פרימו דה ריברה כיהן לרגו במועצה המייעצת של המדינה (Council of state).
בשנת 1925 נבחר לרגו למנהיג המפלגה הסוציאליסטית, ה-PSOE.
בעקבות ניצחון הימין בבחירות בשנת 1933, החל לרגו קביירו לדבר על מהפכה סוציאליסטית, ונהיה מנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית. באוקטובר 1934 הוא היה בין המובילים של ההתקוממות ברחבי ספרד שכללה את המרד באסטוריאס. הוא הועמד לדין על חלקו במרד אך הכחיש כל קשר למרד וזוכה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, הרפובליקה הספרדית השנייה התרסקה ומועצות פועלים ברחבי המדינה לקחו את השליטה במקומותיהם, מפקיעים רכוש ומארגנים פעילות משותפת של הפועלים. לתקופה קצרה באוגוסט 1936 סבר לרגו קביירו שיש להביא להסכם בין שני ארגוני הפועלים הגדולים, ה-UGT הסוציאליסטי וה-CNT האנרכיסטי, שיקימו ממשלה משותפת. אולם ב-4 בספטמבר 1936, הסכים לרגו קביירו לקחת את תפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון והקים ממשלה בה היו שישה סוציאליסטים כולל אותו, שני קומוניסטים ארבעה רפובליקנים, נציג לקטלנים ונציג לבסקים. בהתאם לעצות שקיבל מהקומוניסטים, הוא נאבק נגד הפקעת רכוש על ידי הפועלים ועשה כל מאמץ להרגיע את הרפובליקנים השמאלנים מהחוג של הנשיא מנואל אסאניה, כדי למנוע תמיכה של צרפת ובריטניה בפרנסיסקו פרנקו. אולם לרגו לא הסכים לגישה הקומוניסטית שיש להתרכז אך ורק בניצחון במלחמה ולדכא התארגנויות עצמאיות של הפועלים. הוא סייע לקומונות אנרכסטיות של פועלים והכיר במועצה הסוציאליסטית של אראגון. ב-4 בנובמבר 1936 הצטרפו גם האנרכיסטים לממשלתו, לתקופה קצרה, למרות התנגדותם לרעיון הממשלה.
ב-17 במאי 1937, נאלץ לרגו להתפטר בלחץ המפלגה הקומוניסטית הספרדית, אשר הובילה להחלפתו בחואן נגרין. עם התמוטטות הרפובליקה הוא ברח לצרפת. ב-1943 נעצר על ידי הנאצים ששלטו בצרפת והוא שהה במחנה ריכוז עד סוף המלחמה. בסוף 1945 הוא שב לפעילות בקרב הרפובליקנים הספרדים הגולים בצרפת.
בשנת 1978 עצמותיו הובאו לקבורה במדריד.
היחידה המיוחדת הראשונה (ארגנטינה)
גדוד היחידה המיוחדת הראשונה (בספרדית: 1er Batallón de Combate-Grupo Especial Uno, בקיצור: GE-1) היא יחידת תקיפה טקטית של המשטרה הפדרלית בארגנטינה המורכבת מחיילי צבא היבשה.
כל לוחמי GE-1 מחויבים לעבור בדיקה קפדנית, הכשרה מקיפה לפני הצטרפותם ליחידה. היחידה נקראת בעת הצורך, באופן סלקטיבי בסגנון הדומה במידה רבה ליחידת ה-SWAT האמריקאית.
היחידה משתמשת בנשקים מיוחדים וציוד כגון: גלוק 17, אקדח 9 מ"מ, רובי תקיפה הקלר וקוך HK33, מכונת ירייה הקלר וקוך MP5, ורובה צלפים M24 SWS.
מולצהיים
מולצהיים (בצרפתית ובגרמנית: Molsheim) היא קומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. בשנת 2005 היו בקומונה 9,452 תושבים.
אריה בלדגרין
אריה בלדגרין (באנגלית: Arie Belldegrun; נולד ב-1949) הוא רופא ויזם ישראלי-אמריקאי, מייסדן ומנהלן של חברות אחדות בתחום הביומד, אשר הבולטת שבהן היא קייט פארמה, ופרופסור לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מולצהיים
האזכור הכתב הראשון של היישוב מתוארך לשנת 820. בימי הביניים הייתה העיר בבעלות הבישוף משטרסבורג. היא התפתחה במאה הארבע עשרה והחמש עשרה (הרחבת החומות), אך ספגה הרס, באותה צורה כמו שאר הערים באזור, במהלך מרד האיכרים בשנת 1525 ומלחמת שלושים השנה. במהלך הרפורמציה העיר היא מקורם של כמה צווים דתיים. היא הופכה לצרפתית בתום מלחמת השלושים שנה. המאה התשע-עשרה, עם התקנת סדנאות Coulaux (כלי נשק וחומרה), מסמנת את כניסת העיר לעידן התעשייתי.
אריה בלדגרין
קורות חיים
אריה בלדגרין נולד בישראל וגדל בשכונת ביצרון שבתל אביב. אביו עבד כאח בקופת חולים הכללית ואמו עבדה בתפירה.
מולצהיים
נוף העיר
בעיר העתיקה מולצהיים ישנם מספר בתים ובניינים עתיקים בסגנון אדריכלי אלזסי. הבניינים המפורסמים ביותר הם ה-"Metzig" מתקופת הרנסאנס, ה-Eglise des Jésuites מתקופת הבארוק, כנסייה גדולה שיכלה להכיל את כל אוכלוסיית העיר כשנבנתה וה-Hôtel de ville הקלאסי.
אריה בלדגרין
קורות חיים
בשנת 1974 סיים, במסגרת העתודה האקדמית, לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ושירת כרופא בחיל השריון וביחידה 669. בשנת 1979 השלים פוסט דוקטורט באימונולוגיה במכון ויצמן למדע, במסגרתו חקר את דיכוי פעילות מערכת החיסון לשם מניעת דחייה של איברים מושתלים. בשנים 1979–1982 התמחה בבית החולים בילינסון, ובשנת 1985 סיים התמחות כמנתח אורולוג בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1988 סיים התמחות בכירורגיה אונקולוגית במכון הלאומי לסרטן. הצטרף לפרופ' סטיבן רוזנברג למחקר במכונים הלאומיים לבריאות. הוא מנהל המכון לאורולוגיה אונקולוגית של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ופרופסור לאורולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה זו. פרסם יותר מ-400 מאמרים העוסקים באורולוגיה אונקולוגית, וכתב ספרים אחדים העוסקים בסרטן הערמונית ובסרטן הכליה.
בשנת 1996 הקים בלוס אנג'לס את חברת אג'נסיס (Agensys), שעסקה בפיתוח טיפול מבוסס נוגדנים חד-שבטיים למחלת הסרטן. החל מהקמת החברה ועד 2002 שימש יו"ר הדירקטוריון שלה, והמשיך כדירקטור עד שנת 2007, שבה נמכרה החברה לחברת אסטלס פארמה היפנית תמורת 537 מיליון דולר.
מולצהיים
כלכלה
מולצהיים ידועה כביתו של מפעל בוגאטי. ייצור של מכוניות בוגאטי חזר לעבוד בעיר דורליסהיים הקרובה למולצהיים בשנת 2005.
אריה בלדגרין
קורות חיים
בשנת 2003 הקים את חברת קוגאר ביוטכנולוגיה (Cougar Biotechnology), שפיתחה תרופה לסרטן הערמונית, לסרטן השד ולמיאלומה. בלדגרין היה סגן יו"ר הדירקטוריון של החברה וראש המועצה המדעית שלה. ביולי 2009 נמכרה החברה לחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון תמורת כמיליארד דולר.
משנת 2008 הוא יו"ר ושותף בחברת Two River - קרן הון סיכון ובנק השקעות בניו יורק, שהתמקדה בהשקעה במדעי החיים, בביוטכנולוגיה ובפיתוח טכנולוגיות לטיפול במחלות שונות.
בשנת 2009 הקים את חברת קייט פארמה, שבה כיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל. החברה מפתחת טכנולוגיה רפואית לטיפול בסרטן, ומתמקדת בטיפול באימונותרפיה ללוקמיה לימפוציטית חריפה, על בסיס מחקריהם של פרופ' זליג אשחר במכון ויצמן למדע ושל פרופ' סטיבן רוזנברג ובלדגרין במכונים הלאומיים לבריאות. מטה החברה נמצא בסנטה מוניקה שבקליפורניה. ביוני 2014 החלה החברה להיסחר בנאסד"ק, ובאוגוסט 2017 הודיעה חברת גיליאד סיאנסז על רכישתה תמורת 11.9 מיליארד דולר במזומן.
מפברואר 2013 עד פברואר 2017 היה דירקטור בחברת "טבע", והוא דירקטור בחברות נוספות ויו"ר הדירקטוריון של שתי חברות - UroGen Pharma הישראלית, שפיתחה ג'ל שמסייע בשחרור מבוקר של תרופות נגד סרטן ונגד מחלות במערכת השתן, ו-Arno Therapeutics האמריקאית, הנסחרת בנאסד"ק, שמפתחת תרופות נגד סרטן.
Cube Entertainment
Cube Entertainment (בקוריאנית: 유나이티드 큐브 엔터테인먼트) היא חברת בידור דרום קוריאנית, הפועלת כחברת תקליטים, סוכנות, חברת הפקה והוצאה לאור של מוזיקה, ניהול אירועים והפקת הופעות. החברה נוסדה ב-29 באוגוסט 2006 על ידי הונג סונג-סונג ושין יונג הואה תחת השם "Playcube Inc". באפריל 2020 התפטר הונג סונג-סונג מהחברה עקב מחלוקת בעניין בעלות.
היסטוריה
Cube Entertainment נוסדה ב-29 באוגוסט 2006 על ידי הונג סונג-סונג (ידוע גם כסימון הונג), נשיאה לשעבר של חברת התקליטים JYP אנטרטיינמנט, ושין יונג הואה (ידועה גם כמוניקה שין), תחת השם "Playcube Inc". בשנת 2011 נוסדה חברת הבת העצמאית A Cube Entertainment, תחתיה פעלה להקת הבנות Apink, שהחלה את פעילותה באפריל באותה שנה.
ב-2012 נוסדה חברת הבת Cube DC, שניהלה את להקת הבנים BtoB. בספטמבר 2012 חתם הקומיקאי קים קירי על חוזה עם החברה, ובכך היה לקומיקאי הראשון שהיא מייצגת. בסוף 2012 התמנה פארק צ'ונג-מין למנכ"ל החברה, לאחר שהמייסד הונג סונג-סונג פרש מהתפקיד. ב-2013 נודע כי הזמר ריין חתם חוזה עם החברה, לאחר שסיים את שירות החובה הצבאי שלו ב-10 ביולי 2013. ב-15 באוקטובר הוציאה החברה את הסינגל דיגיטלי "Right There" של הזמרת שין ג'י-הון, שהייתה בין ששת המתמודדים המובילים בתוכנית המוזיקה "K-Pop Star 2". ב-6 בנובמבר 2013 פרסמה החברה את סינגל הבכורה "Because of You" של הזמרת או ירי. באוגוסט 2014 התמזגה Cube DC עם חברת האם.
במרץ 2015 החלה את פעילותה להקת הבנות השנייה של החברה, CLC. בסוף 2015 רכשה Loen Entertainment כ-70% ממניות החברה A Cube Entertainment, המנהלת את הו גאק ו-Apink, ובכך הפכה לבעליה. A Cube הפכה לחברה נפרדת ושינתה את שמה ל-Plan A Entertainment. ביוני 2016 התפרקה להקת הבנות הראשונה של החברה, 4Minute. בהמשך השנה נבחר שין דא-נאם להיות המנכ"ל החדש של Cube Entertainment, והחליף את פארק צ'ונג-מין, קודמו בתפקיד. באוקטובר 2016 הוקמה להקת הבנים השלישית, פנטגון, ובדצמבר עזבה להקת הבנים Beast את החברה. בתחילת 2017 מכרה יוניברסל מיוזיק את 8% מניות החברה שהיו בבעלותה. בעקבות זאת, חתמה Cube Entertainment על הסכם להפצת מוזיקה ותוכן עתידי עם Kakao M (לשעבר LOEN). בחודש מרץ, על פי הדיווחים, התמודדה Cube Entertainment עם גירעון משמעותי לאחר הפסדים כלכליים ב-2016, בעקבות עזיבתה של הלהקה Beast, שהייתה אחראית לכ-45% מסך הרווחים של החברה.
ב-5 במרץ 2018 חתם אישיות הטלוויזיה לי הווי-ג'ה על חוזה עם החברה. ב-2 במאי החלה את פעילותה להקת הבנות השלישית של החברה,, עם יציאת סינגל הבכורה שלה, "Latata". ב-13 בספטמבר, הודיעה Cube Entertainment כי עשויה לבטל את החוזים שלה עם הזמר דון, וחברת הלהקה 4Minute, היונה, לאור השמועות על הזוגיות ביניהם. מטעם החברה נכתב, "לאחר לבטים רבים, הגענו למסקנה שהאמון בין החברה לאמנים נפגע ברמה בלתי הפיכה, מה שמוביל אותנו להאמין שהרחקתם הכרחית". עם זאת, החברה הצהירה כי המצב עדיין נבדק ועדיין לא הוחלט לגביהם דבר. ב-15 באוקטובר אישרה החברה רשמית את סיום החוזה עם היונה, וב-14 בנובמבר אישרה גם את עזיבתו של דון.
יחידת את"ר
יחידת דיה או יחידת אֲתַ"ר (ראשי תיבות של איסוף תקיפה רשתית) הייתה יחידה מובחרת תחת חיל התותחנים שעסקה באיסוף מודיעין והפעלת אש ברמה האוגדתית. היחידה תקשרה עם סוללות ארטילריות, מטוסי ומסוקי קרב, מרגמות, טנקים, נשק מונחה, תצפיות ועוד.
Cube Entertainment
היסטוריה
ב-23 בנובמבר הקימה Cube את חברת הבת U-Cube, יחד עם יוניברסל מיוזיק יפן. בסוף 2018 דווח כי סך מכירות החברה צמח ב-46.7% ל-35.8 מיליארד וון דרום קוריאני באותה השנה, הרווח התפעולי זינק בכ-809.3% ל-1.9 מיליארד וון, והרווח הנקי הגיע למיליארד וון, עקב הצלחת האלבום וסיבוב ההופעות של BtoB, הסינגל "Shine" של פנטגון, הופעת הבכורה של ופעילותו של הזמר לי גוואן-לין.
יחידת את"ר
היחידה חולקה ל־2 צוותים:
Cube Entertainment
היסטוריה
בתחילת 2019 בחרה Cube ב-NetEase Music כשותפה האסטרטגית שלה לקידום ושיווק בסין. בשנת 2019 נרשמה ירידה של 13.9% בסך מכירות החברה, ושל 51.1% ברווח התפעולי, בהשוואה לשנים קודמות. במרץ התמנו אן וו-היונג ולי דונג-קוואן למנכ"לים החדשים של החברה, לאחר התפטרותו של שין דא-נאם מהתפקיד. ב-31 בדצמבר 2020 הודיעה החברה כי אילהון, חבר ב-BtoB, יעזוב את הלהקה לאחר שנחקר על שימוש בקנאביס.
יחידת את"ר
בתחילת שנת 2020 נסגרה היחידה ופעילות יחידת רוכב שמיים נמשכה באופן עצמאי.
Cube Entertainment
אמנים
{{ארבעה טורים|
יחידת את"ר
היסטוריה
המחזור השני גויס רק במרץ 2019 וכלל שני צוותים שהגיעו ליחידה המבצעית בגזרה הצפונית. מחזור זה הוא בעצם המחזור המבצעי הראשון. בכך נחנכה היחידה כיחידה מבצעית, אך לא במלואה. ממחזור גיוס זה הגיוס ליחידה נעשה סדיר.
Cube Entertainment
משפיענים
}} {{ארבעה טורים|רוחב=100|
יחידת את"ר
היסטוריה
מחזור אוגוסט 19 כלל שני צוותי דיה וצוות רוכש אחד.
Cube Entertainment
צוות ריקוד
}}
יחידת את"ר
היסטוריה
ממחזור נובמבר 2019 גויס בכל מחזור צוות אחד.
במרץ 2020 הוחלט על סגירת היחידה במתכונתה וזאת לאחר שהועלו שאלות אודות הרלוונטיות המבצעית של היחידה. במסגרת ההחלטה, פעולת יחידת רוכב שמיים תימשך כמו לפני הקמת יחידת האת״ר ואילו פעולת צוותי הקרקע המוכשרים תועבר ליחידת מודיעין מטרות 869.
הכשרה
עם הגיוס לחיל התותחנים, החיילים עוברים גיבוש בן שלושה ימים כדי להגיע ליחידות המיוחדות ובראשן יחידת האת"ר.
אלו שנבחרו בגיבוש להגיע ליחידה מגיעים לפלוגת ההכשרה במחנה שבטה ומחולקים לצוותי דיה. הטירונות נמשכת כ־4 חודשים ובסופה החייל מוכשר לרובאי 05.
האימון מתקדם נמשך כ-4 חודשים נוספים ובסופו החייל מוכשר לרובאי רובאי 07.
צוותי דיה עוברים את ההכשרה שלהם במסגרת בית הספר לאת"ר באגד 425 במחנה שבטה, הכוללת אימוני לוחמת סבך, לוחמה בשטח בנוי ושטח פתוח, ניווטים, הסמכה בתפעול אמצעי הלחימה של היחידה, הסוואה, תצפית ועוד.
לאחר האימון המתקדם באגד 425 מתקיים אימון מיוחד בבסיסי היחידה שאורכו אורך כחודשיים נוספים ובו הלוחמים מתמקצעים במקצועות הייחודים להם.
ויליאם דייסון
ויליאם הנרי דייסון (באנגלית: William Henry Dyson ; 3 בספטמבר 1880 – 21 בינואר 1938) היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי אוסטרלי.
משפחתו
דייסון נולד לג'ורג' וג'יין שהיגרו מאנגליה לאוסטרליה. אחיו הם העיתונאי והסופר אדוארד 'טד' דייסון (1865–1931) והמאייר אמברוז דייסון (1876–1913). גם שלוש אחיותיו עסקו באמנות.
האמן נורמן לינדזי היה במעגל החברתי והמקצועי שלו. בשנת 1909, דייסון, לינדזי ואחותו המאיירת של לינדזי, רובי, עברו ללונדון. בשנת 1910 התחתן עם רובי. לזוג נולדה בת, בטי (1911–1956), מעצבת אמנותית. רובי נפטרה במגפת השפעת הספרדית בשנת 1919. דייסון חזר לאוסטרליה בשנת 1925, אך בגלל 'הבינוניות' של מלבורן, נסע לניו יורק ואז חזר ללונדון.
יצירה
לפני שעבר מאוסטרליה ללונדון, דייסון היה קריקטוריסט של The Bulletin ומדי פעם בעיתון הראלד במלבורן, הוא צייר בסגנון 'אכזרי ונושך'. כשהגיע ללונדון דייסון הלך לעבוד בעיתון 'דיילי הראלד' המקומי. במהלך מלחמת העולם הראשונה התפרסם דייסון בזכות הפרטים המצוירים שלו שהיו בנימה סאטירית. הוא גויס כקצין ונשלח לחזית המערבית, 'המשימה הייתה להכין ציורים אופייניים לחיים בתעלות', מה שהפך אותו לאמן המלחמה הראשון מאוסטרליה. חוויית הקו הקדמי השפיעה עליו, ושינתה את כיוון הקריקטורות שלו מהמיליטריסטי ל"סובלני". מאוחר יותר דייסון ניהל דיון עם הגנרל האוסטרלי סר ג'ון מונאש על ציורו על חיילי אוסטרליה וניו זלנד (נקראו בסלנג צבאי Digger, בזמן מלחמת העולם הראשונה):
(מונאש) אני חושב שאמנים כמו ויל דייסון, נורמן לינדזי ואחרים לא הצליחו לשחזר את דמות ה"דיגר" האופייני. הם הפכו אותו לגבר מכובד ונבון עם קשיחות הכתובה על כל תוואי הפנים. הם טועים!
קרב הים הצהוב
קרב הים הצהוב היה קרב ימי גדול וחשוב במלחמת רוסיה–יפן, שהתרחש בים הצהוב ב-10 באוגוסט 1904 (באימפריה הרוסית השתמשו בתקופה ההיא בלוח היוליאני לפיו, התרחש הקרב ב-28 ביולי).
ויליאם דייסון
יצירה
(דייסון) כמה דברים מרים נאמרו על חיילים אלה, אך עד כה שום דבר מריר כל כך לא נאמר כמו הצהרתו של סר ג'ון מונאש. הכל עניין של נקודת המבט - חיילים אלה הם "בעיקר ילדים של אמא מתוקה ועגולת פנים."
קרב הים הצהוב
בקרב זה ניסתה השייטת הרוסית לפרוץ את ההסגר היפני על המעגן בפורט ארתור שאוים על ידי סוללות התותחים הכבדים של כוחות היבשה של יפן שהטילו מצור על פורט ארתור. הייתה סכנה שהיפנים ישתלטו על גבעות שולטות ויפגעו באוניות בעזרת תותחיהם. למרות הסכנה הברורה שנשקפה לצי הרוסי, ראשיו היו אדישים לגורלו ומפקד הצי, אדמירל וילגלם ויטגפט, אף הציע לפרק את תותחי אוניותיו ולהעבירם ליבשה כדי לסייע לחיל הרגלים להדוף את ההתקפות היפניות.
ויליאם דייסון
פרסום
זמן קצר לאחר מות אשתו בשנת 1919, הוא צייר את מה שעתיד להיות אחד הציורים המפורסמים ביותר, שכותרתו היתה: 'יצרני תותחי שלום והעתיד'. ציור עם יכולת ראיית הנולד מיוחדת שבו. הציור פורסם ב"דיילי הראלד "הבריטי ב־13 במאי 1919, והראה את דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אורלנדו וז'ורז' קלמנסו (ראשי ממשלת בריטניה, איטליה וצרפת בהתאמה), יחד עם וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, לאחר ישיבה בדיון בחוזה ורסאי. קלמנסו, שזוהה בכינויו 'הנמר' אמר לאחרים: "מעניין! נראה לי שאני שומע ילד בוכה!". ובציור, מאחורי עמוד, מצויר ילד בוכה ומעליו הכתובת - "1940 ". ציור שניבא כי תנאי חוזה ורסאי יובילו למלחמה נוספת ב 1940, כפי שקרה.
מותו ומורשתו
דייסון נפטר בפתאומיות ב־21 בינואר 1938, בן 55 מאי ספיקת לב.
קרב הים הצהוב
רקע
המעגן העיקרי של הצי הרוסי בזירה היה בפורט ארתור. כמו כן, שייטת חזקה נותרה בוולדיבוסטוק. עם נחיתת היפנים בקרבת פורט ארתור והטלת מצור על פורט ארתור כשבועיים לפני כן, ב-30 ביולי, המעגן כבר לא היה בטוח לספינות הרוסיות בשל איומי תותחי המצור היפניים שיכלו לפגוע בספינות בעודן עוגנות בנמל. כתוצאה מכך, ביקשו הרוסים להעתיק את מיקום האוניות לוולדיבוסטוק ולחבור לשייטת הסיירות שהייתה מוצבת שם. היפנים ביקשו למנוע את יציאת השייטת הרוסית והטילו הסגר ימי על פורט ארתור.
ויליאם דייסון
מותו ומורשתו
חברו ועמיתו של דייסון, צ'ארלס בין, הציע כי במוסד הלאומי - "אנדרטת המלחמה" באוסטרליה תהיה גלריית דייסון מיוחדת, עקב חשיבות וגודל יצירתו של דייסון. בשנת 2016, "האנדרטה" החזיקה ביותר מ -270 מיצירותיו של דייסון, אך אף אחת מהן לא הוצגה.
קרב הים הצהוב
רקע
בנוסף לצורך להעתיק את השייטת למעגן בטוח יותר, דרש המשנה למלך, אלכסייב, מוויטגפט פעילות התקפית ימית נמרצת יותר כדי לפגוע בקווי האספקה היפניים. פגיעה כזאת הייתה משתקת את צבא היבשה של יפן וגורמת להפסד בטוח של האחרונה במלחמה. כמו כן, ליוזמה התקפית השפעה טובה על מורל הגייסות ואפילו הצלחה מועטה הייתה מרוממת את רוח החיילים הרוסיים ומאידך מפילה חת ומורא על היפנים שחששו מאוד מהפגיעה הרוסית בקווי האספקה שעברו מאיי יפן ליבשת דרך הים הצהוב.
אחרי היסוסים רבים תוך כדי לחץ מתמיד מצד הממונים עליו כינס ויטגפט, שלא רצה להתנגש ביפנים, מספר מועצות מלחמה בניסיון למשוך זמן. לטענתו, המוצא לנמל ממוקש בכבדות וליפנים עדיפות על כוחותיו. ויטגפט עשה גיחות אחדות שהסתיימו בחזרת השייטת לנמל הבית, אך בסופו של דבר הלחצים ופגיעות ארטילריית המצור היפנית בספינות הרוסיות הכריעו את הססנותו והוא יצא לקרב, שיהיה האחרון בחייו.
מיקום הקרב ותנאיו
הקרב התרחש במימי הים הצהוב, באוקיינוס השקט. הים הצהוב גבל בפורט ארתור, נמל הבית של מרבית האוניות של צי האוקיינוס השקט של הרוסים. עומקו הממוצע הוא כ-44 מטרים. הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף ומזג אוויר חם ולח בקיץ. מנובמבר עד מרץ יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
ביום הקרב הים היה שקט, אך עם התקרבות עונת המונסונים, היו חייבים הרוסים לצאת לדרך במהירות, אחרת היו נתקעים בפורט ארתור עד בוא האביב. התרחיש הזה אכן קרה - משלא הצליחו לפרוץ בקרב הזה, נותרו ספינותיהם חסרות מעש בנמל, טרף קל לתותחי המצור היפניים.
הצי הרוסי
הכוחות הרוסיים בקרב זה הורכבו מהשייטת הראשונה של הצי הרוסי הקיסרי, עליה פיקד האדמירל וילגלם ויטגפט. השייטת הרוסית כללה שש אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט: צסרביץ', רטוויזן, פובדה, פרסבט, סבסטופול ופולטבה. על אוניות המערכה הגנו 4 סיירות ממוגנות: אסקולד, דיאנה, נוביק ופאלאדה ו-14 משחתות. על הצי הרוסי פיקד אדמירל משנה וילגלם ויטגפט בן 57 יליד אודסה. ויטגפט הועבר לזירת האוקיינוס השקט בשנת 1899 והיה ראש מטהו של המשנה למלך באזור. עם מותו של סטפאן מקארוב, מפקד כוחות הים הרוסיים בזירה, מונה ויטגפט במקומו וקיבל את הפיקוד על הצי הרוסי.
הצי הרוסי היה מחולק לשלוש פלגות: פלגת אוניות המערכה, פלגת הסיור שכללה שלוש סיירות ופלגה קלה שכללה את כל המשחתות וסיירת אחת.
במשך שלהי יולי ותחילת אוגוסט, בעת שחיילים יפנים סגרו על פורט ארתור ובעוד שפגזים החלו לרדת על העיר, התכתובת בין המשנה למלך יבגניי אלכסייב (מפקד פורט ארתור) וויטגפט (המחליף של סטפאן מקארוב) הפכה ליותר ויותר חריפה. אלכסייב העדיף גיחה כדי שספינות מפורט ארתור יוכלו לחבור אל שייטת ולדיבוסטוק וליצור עוצמה חזקה מספיק כדי לקרוא תיגר על היפנים בזירה.