cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שכר חציוני
מדידת השכר החציוני
השכר החציוני נגזר מחלוקת כל המשכורות במשק לעשירוני שכר. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת בכל שנה "סקר הוצאות משקי בית" הכוללים גם נתונים על אודות רמות השכר, שמהם ניתן לגזור את החציון. הנתונים מתייחסים בדרך כלל לשכר החודשי ברוטו, אולם בעולם נפוצה גם ההתייחסות לשכר החציוני השעתי, היומי, השבועי או השנתי, בהתאם לחישובי תקופות שכר שונות, במשקים השונים.
סיאטל סאונדרס
סיאטל סאונדרס (באנגלית: Seattle Sounders FC) היא קבוצת כדורגל מסיאטל שבמדינת וושינגטון בצפון מערב ארצות הברית המשחקת בליגת ה-MLS הצפון-אמריקנית. צבעי הקבוצה הם ירוק, וכחול. הקבוצה במתכונתה הנוכחית הוקמה ב-2009. היא משחקת בלומן פילד בסיאטל המכיל למעלה מ-35 אלף מקומות והיכול להתרחב באירועים מיוחדים עד ל-67 אלף מקומות.
שכר חציוני
השכר החציוני בישראל
בעבר השכר החציוני בישראל התפרסם על ידי ביטוח לאומי אחת לשנתיים בסקר תקופתי ששמו "שכר והכנסה מעבודה לפי יישוב ומשתנים כלכליים שונים". כמו גם בידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסקר "הכנסות של בני 15 ומעלה" לוח הכנסה ברוטו לשכיר, לפי נפת מגורים ומין.
סיאטל סאונדרס
בין השנים 1974–1983 שיחקה סיאטל סאונדרס במסגרת הליגה הצפון-אמריקנית (NASL) ובשנים 1994–2008 שיחקה הקבוצה בליגת USL שנחשבת לליגה השנייה ברמתה בצפון-אמריקה.
העונה הראשונה של הקבוצה בליגת ה-MLS בשנת 2009 הסתיימה בהצלחה גדולה כאשר הגיעה למקום השלישי בבית המערב והצליחה להעפיל למשחקי הפלייאוף.
שכר חציוני
השכר החציוני בישראל
בשנת 2014 הגיע השכר החציוני לפי נתוני הלמ"ס ל-7,927 ש"ח לגברים, 5,715 ש"ח לנשים, וסך הכל ל-6,707 ש"ח. לפי חישובי המוסד לביטוח לאומי הגיע השכר החציוני ב-2014 ל-6,426 ש"ח. בשנת 2018, עמד השכר החיצוני על 7,270 ש"ח לחודש.
השוואת השכר החציוני במדינות שונות
בטבלה להלן נתונים אודות השכר החציוני השבועי (מתורגם ומוצג במטבע היורו לצורך השוואה), לשנת 2008 במדינות נבחרות:
כאילו כאן
כאילו כאן הוא סינגל של בועז מעודה משנת 2008. הפזמון ייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 2008 שנערכה בבלגרד בירת סרביה.
כבר בשנת 2004 חוברו מילות הפזמון על ידי דנה אינטרנשיונל ומנהלה האישי שי כרם ואילו הלחן שפורסם בעבור קדם-אירוויזיון 2008 הולחן על ידי אינטרנשיונל לבדה, ונבחר מתוך חמישה פזמונים שכולם בביצועו של מעודה, לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון ב-2008. מאז בחירת הפזמון כמייצג את ישראל ועד להופעה באירוויזיון, הוא עבר שינויים רבים במבנהו ובצורת הגשתו ובין היתר שונה שמו ל-"The Fire in Your Eyes" ("האש בעינייך"). הפזמון כתוב ברובו בעברית, וכולל בית אחד באנגלית.
בחצי הגמר הראשון של התחרות ביצע מעודה את הפזמון והגיע למקום החמישי, עם 104 נקודות, שהקנה לו השתתפות בגמר. בתחרות הגמר הגיע הפזמון למקום התשיעי, עם 124 נקודות.
נוצרים דמוקרטים (בוסניה והרצגובינה)
הנוצרים הדמוקרטים (Demokrščani) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.
המפלגה היא חלק מהקואליציה. בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002 המפלגה זכתה ב-9.5% מהקולות שהם 5 מושבים מתוך 42 המושבים. בנוסף המפלגה זכתה ב 16 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
גונסלו חארה
גונסלו אלחנדרו חארה רייס (בספרדית: Gonzalo Alejandro Jara Reyes; נולד ב-29 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת המגן הימני במונארכס מורליה ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים
חארה נולד בואלפן שבצ'ילה. התחיל את הקריירה במקצועית של בקבוצת ואצ'יפאטו הצ'יליאנית. ב-4 שנים בקבוצה הופיע ב-69 משחקי ליגה, וכבש שער אחד. ב-2007 עבר חארה לקולו-קולו. חארה שיחק בקולו-קולו 3 שנים. במהלך תקופה זו שיחק 64 משחקי ליגה במדי הקבוצה, וכבש שער אחד.
באוגוסט 2009 סוכם בין קולו-קולו לוסט ברומיץ' אלביון מליגת הצ'מפיונשיפ האנגלית על העברתו של חארה לאנגליה, תמורת 1.4 מיליון לירות שטרלינג. ב-25 באוגוסט 2009 חתם חארה על חוזה ל-3 שנים בקבוצה האנגלית. חארה כבש את שער הבכורה שלו באנגליה ב-7 בנובמבר 2009, בניצחון החוץ 1-2 על לסטר סיטי. בסיום עונתו הראשונה של חארה בוסט ברומיץ' עלתה הקבוצה לפרמייר ליג, לאחר שסיימה במקום ה-2 בליגה. בעונה הבאה כבש נגד ארסנל בניצחון קבוצתו 2-3 במשחק שנערך באצטדיון האמירויות.
ב-21 באוקטובר 2011 חזר חארה לצ'מפיונשיפ, כאשר חתם על חוזה השאלה בברייטון אנד הוב אלביון, עד לינואר 2012. עם זאת, ב-20 בדצמבר 2011 חזר לוסט ברומיץ', בעקבות פציעות רבות של שחקני הקבוצה. בינואר 2012 חזר חארה לברייטון עד לסיום העונה.
ב-10 בינואר 2013 חתם חארה על חוזה השאלה בנוטינגהאם פורסט, עד לסיום העונה. ב-19 ביוני 2013, לאחר ששוחרר מוסט ברומיץ', חתם בנוטינגהאם פורסט על חוזה עד לסיום עונת. ב-27 במאי 2014 היה חארה אחד מ-7 השחקנים ששוחררו מהקבוצה.
ב-16 ביולי 2014 חארה חתם על חוזה לשנתיים במיינץ מהבונדסליגה הגרמנית. ב-15 באוגוסט 2014 החמיץ את הפנדל המכריע של קבוצתו מול קמניצר מהליגה השלישית במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני דבר שהביא להדחת קבוצתו מהמפעל. ב-16 בינואר 2016 שוחרר מהקבוצה. ב-19 בינואר 2016 חזר צ'ילה וחתם באוניברסידד דה צ'ילה.
קריירה בין־לאומית
בשנת 2005 השתתף חארה עם נבחרת צ'ילה עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20. במהלך הטורניר כבש שער בניצחון 0-7 על הונדורס.
חארה זומן לראשונה לנבחרת צ'ילה הבוגרת בשנת 2006, לקראת סבב משחקי ידידות נגד, נגד ונגד. הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת צ'ילה ב-19 ביוני 2008, במשחק נגד, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. חארה שיחק עם נבחרת צ'ילה בקופה אמריקה 2007, במונדיאל 2010, בקופה אמריקה 2011 ובמונדיאל 2014. בשמינית גמר מונדיאל 2014, הגיעה נבחרת צ'ילה לדו-קרב בעיטות עונשין עם. חארה נבחר לבועט החמישי של נבחרת צ'ילה. הוא החטיא את הבעיטה, ובעקבות כך הודחה צ'ילה מגביע העולם.
בקופה אמריקה 2015 חארה דחף את אצבעו לישבנו של שחקן נבחרת אורוגוואי אדינסון קבאני, האחרון הורחק מהמשחק. לבסוף הרחיקו את קבאני וחארה משני משחקים.
יהדות צ'כיה
יהדות צ'כיה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות במרכז אירופה ומיקומה היה באזור צ'כיה של היום.
היסטוריה
היהודים הראשונים שהגיעו ישבו באזורי בוהמיה שפראג בירת צ'כיה נמצאת בשטחה ובמוראביה שנקראת גם מהרין, שהעיר החשובה בה מבחינה יהודית, היא ניקלשבורג מיקולוב. בעיר זו כיהנו בשנים מאוחרות יותר שני רבנים בולטים: הרב מרדכי בנעט והרב שמואל שמלקא הורוביץ. לאזור פנים הארץ הגיעו היהודים רק במהלך המאה ה-10 ומאז אותה התקופה בערך ישנן עדויות ברורות לישיבת סוחרים יהודים באזורים אלו. בתוספות מוזכרים שני בעלי תוספות מבוהמיה, רבי אליעזר מביה"ם ורבי משה ברבי יעקב מפיה"ם.
במאה ה-13 נתן המלך רשות ליהודים להתיישב בארצו, בעיקר כי רצה לנצל את קשריהם המסחריים לפיתוח כלכלת ארצו, ולכן היגרו יהודים רבים, בעיקר מאזור גרמניה לשטחי צ'כיה. בעת המהומות הדתיות שאירעו במדינה במאה ה-15 פגעו גם ביהודים ובמאה ה-16 אירעו מספר גירושים ליהודי צ'כיה וחלקם היגרו למדינות השכנות או לאזורי הכפר שהיו בשליטת האצולה הצ'כית וקהילות יהודיות נותרו רק בערים פראג וקולין. בית הקברות היהודי העתיק בצ'סקה ליפה בסודטים שפעיל החל מהמאה ה-16 שרד עד היום.
בשנת 1744 ערכו תושבי פראג פרעות כנגד היהודים, בגיבויים וסיועם של חייליה הקרואטים של מריה תרזה, מלכת בוהמיה (ועוד). הסיבה ה"רשמית" למהומות, הייתה אשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי שהיה אז בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית נגד הקיסרית. הקהילה היהודית של פראג מנתה אז קרוב ל-20,000 איש (כ-30% מהאוכלוסייה) והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה. במהלך הפרעות פרסמה מריה תרזה צו מלכותי שגזר גירוש מיידי על יהודי פראג על נשיהם וטפם. בחודש ינואר של שנת 1745, בעיצומו של החורף העז, הוכרחו היהודים לעזוב את פראג, להתרחק ממרכזי הערים הראשיות ולהגר ליישובים כפריים קטנים בבוהמיה. המגורשים פנו אל הנגיד היהודי יהודה ברוך, בנקאי הארמון של הסולטאן הטורקי מהמוט הראשון, וביקשו ממנו שיפעל עבורם לקבלת אזרחות עות'מאנית. לשאלת הסולטאן מדוע חפצים כל כך הרבה יהודים להגר לארצו, סיפר הבנקאי שלו על גירושם של היהודים. הסולטאן אוהב היהודים שלח אולטימטום למלכה. המלכה שהייתה מסובכת בלאו הכי במלחמה קשה, נרתעה מהאיום ועם תום המלחמה (בשנת 1748) מיהרה להשיב את המגורשים לבתיהם, לאחר שחייבה אותם לשלם קנס הגון. מריה תרזה התנצלה לפני הסולטאן וטענה כי "נפלה אי־הבנה".
ברבע הראשון של המאה ה-19 התערו בהדרגה יהודי בוהמיה ומוראביה בסביבתם בעקבות ראשית האמנציפציה, ורובם כבר לא שמרו מצוות. בית-כנסת מודרני ראשון הוקם בפראג ב-1837, בראשות השמרן מיכאל זקש, שפעל בהשראת פשרת נוסח וינה אך מיתן אפילו אותו.
בשנת 1867 קיבלו יהודי צ'כיה שוויון זכויות מלא ונפסקו ההשפלות והחוקים המפלים שמהם סבלו. בסוף המאה ה-19 היו יהודים רבים מבין שורות הלוחמים על עצמאות צ'כיה ועם קבלת האוטונומיה בשנת 1918 אוחדו כל ארגוני היהודים במדינה תחת "המועצה היהודית במדינה הצ'כית" ובשנת 1920 אף זכו להכרה כמיעוט לאומי אך יהודי צ'כיה לא זכו לאוטונומיה. יהודי צ'כיה הקימו מפלגה שהתמודד בבחירות לפרלמנט הצ'כי. במקביל, יהודים צ'כים רבים השתלבו במפלגות שונות. בתחילת שנות ה-20 אוסקר רבינוביץ הקים סניף של בית"ר והוא פעל לצד סניפים של תנועת הפעולים.
בשנות ה-30, עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, גברה האנטישמיות גם בצ'כיה, בעיקר על ידי המיעוטים במדינה. בתחילת עשור זה גם גדלה אוכלוסיית יהודי המדינה כתוצאה מהגירת יהודים מגרמניה אל צ'כיה. עם סיפוחה של צ'כיה לשטחי גרמניה הנאצית, יהודים רבים נמלטו מהמדינה ואלו שנשארו חלו עליהם חוקי נירנברג, כמו על יהודי גרמניה. מקהילה בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נספו במהלך השואה כ-250,000 היהודים. במהלך המלחמה רבים מיהודי צ'כיה נשלחו למחנה טרזיינשטט.
לאחר השואה
בשנת 1947 חיו בצ'כוסלובקיה כ-44,000 יהודים, מעל למחציתם בצ'כיה. לאחר כינון השלטון הקומוניסטי היה רודולף סלנסקי לשני בהיררכיה במדינה עד אשר נעצר, נשפט והוצא להורג. עם עליית השלטון הקומוניסטי במדינה, נותקו קשרי הקהילה עם שאר קהילות היהודים בעולם. בין השנים 1948–1950 היגרו מצ'כוסלובקיה כ-26,000 יהודים, מתוכם כ-19,000 למדינת ישראל.
עם השנים יצאו יהודים רבים נוספים מהמדינה, בעיקר לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בה.
כיום יש בצ'כיה כ-3,000 יהודים, רובם בפראג. ברובע היהודי (יוזפוב) בפראג ישנם 3 בתי כנסת פעילים (כולל האלטנוישול, בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל) ובית חב"ד. כמו כן יש בה מספר מסעדות כשרות המשרתות את הקהילה היהודית ואת המבקרים והתיירים היהודים הרבים בה. המוזיאון היהודי בפראג המתפרש על מספר מבנים יהודיים ברובע מספר את סיפורה של קהילת יהודי צ'כיה.
איגנטיוס מלויולה
חייל
איגנטיוס לופז דה לויולה נולד בטירת לויולה שבעיירה אזפטיה שבמחוז גיפוסקואה בחבל הבסקים המהווה כיום חלק מספרד. הצעיר מבין 13 בני המשפחה, הוא הוטבל בשם איניגו. לא ידוע מתי החל להשתמש בשם איגנטיוס, אך ככל הנראה הוא בחר בשם זה משום שהוא מוכר טוב יותר באיטליה ובצרפת. בשנת 1506 שינה את שם משפחתו לדה לויולה, על שם הטירה בה נולד ובה הפך לנושא כלים בשרות שר האוצר של כתר קסטיליה, חואן ולאסקס דה קולאר (ספרדית: Velázquez de Cuéllar), שהיה אציל קרוב משפחתו. בשנת 1509 התגייס איגנטיוס מלויולה לשורות צבאו של דוכס נווארה אנטוניו מנריאקה דה לארה (ספרדית: Antonio Manrique de Lara). הוא התבלט ביכולותיו הארגוניות ובכישוריו הדיפלומטיים ועלה בסולם החברתי. כחייל השתתף בקרבות רבים שהתחוללו בספרד, בתהליך ארוך ואלים של מלחמת כל בכל בין הממלכות העצמאיות בספרד. ממלכת נווארה סירבה להצטרף לליגה הקדושה נגד צרפת והכריזה על עצמה נייטרלית. צבא קסטיליה פלש לנווארה ובשנת 1521 נפצע איגנטיוס בשתי רגליו מפגיעת כדור תותח בעת המצור על טירת פמפלונה. העצם ברגלו התאחתה בצורה עקומה. הוא דאג שישברו את רגלו פעם נוספת כדי שתתאחה ישר, אולם פיסת עצם נשארה בולטת. הוא דאג שינסרו אותה אולם רגלו הפגועה נותרה קצרה מרעותה ולכן לא התאפשר לו לחזור לשירות צבאי.
תהליך החלמתו היה איטי והוא נזקק למספר ניתוחים, תהליך מסובך וכואב, בתקופה בה לא היה ידוע דבר על חומרי הרדמה ומשככי כאבים. בתקופת החלמתו הארוכה החל איגנטיוס מלויולה לקרוא כתבים של אנשי רוח נוצריים. העיקרי שבהם, "חיי ישו" מאת לודולף מסכסוניה, השפיע עליו עמוקות. הספר מתאר את הגותו של לודולף במשך 40 שנים, ובו מתעמק התאולוג הנוצרי בתולדות חייו של ישו, מנתח לעומק את ספרי הבשורות תוך התייחסות לכתבי אבות הכנסייה ובעיקר בדה ונרביליס, אורליוס אוגוסטינוס והאפיפיור גרגוריוס הראשון. לודולף הטיף כי על המאמין להציב עצמו במרכז סיפור הבשורה והטיף לעבודת האל על ידי טכניקה בשם "הכוונה פשוטה" (אנגלית: Simple Contemplation) שהפכה להיות הבסיס לתרגול הרוחני של איגנטיוס מלויולה. על פי טכניקה זו המתפלל מנסה לדמות את נוכחותו של ישו מתוך אמונה כי מחשבת המתפלל היא כמבט המוכוון על ידי האמונה בצלוב. תפילה מדיטטיבית זו שונה בתכלית מתפילה באמצעות שימוש בקולו של המתפלל בדקלום של פסוקים.
ספרד
הטקסטים הדתיים שקרא איגנטיוס מלויולה בתקופת החלמתו הפיחו בו שאיפה לנהל אורח חיים בדומה לאלו של פרנציסקוס מאסיזי, שהטיף לחיי פרישות ועבודה והחליט להגשים את ייעודו על ידי פעילות מיסיונרית בארץ הקודש. לאחר החלמתו, במרץ 1522, הוא ביקר במנזר הבנדיקטיני סנטה מריה דה מונטסראט ושם הפקיד את מדיו בפני איקונין של הבתולה. משם המשיך אל העיר מנרסה שבקטלוניה, והתגורר בסמוך אליה כנזיר במערה. חזיונות שהופיעו בפניו לאור יום עוד בתקופת אשפוזו חזרו בתדירות גבוהה. בחזיונות אלו הופיעה ישות אמורפית שצורתה כנחש ובה משובצות עיניים נוצצות רבות. ישות זו הייתה מרחפת לצדו והקרינה אליו תקווה ויופי, אך עם היעלמות החיזיון הוא הרגיש ריקנות וחוסר נחמה. בשנת 1523 הגשים את רצונו להגיע לארץ הקודש. את הדרך עשה כנזיר המתרגל חיי התנזרות מהבלי העולם והקרבה. שהייתו בארץ הקודש הייתה קצרה, הוא נחת בחופי ארץ ישראל ב-3 בספטמבר ועזב את הארץ ב-23 בספטמבר. ככל הנראה נוכחותו הקנאית-נוצרית וכוונותיו המיסיונריות גרמו לשליטי הארץ המוסלמים אי-נוחות, והוא גורש.
עם חזרתו לספרד החל במשימה חדשה: העמקת השכלתו שהוזנחה בשנים של מלחמות ולאחר מכן - פרישות. בגיל 39 החל ללמוד דקדוק לטיני בברצלונה. בבית ספר זה הצליח להוריד מחבל תלייה אדם שניסה להתאבד, והשיב אותו לחיים לפרק זמן שהספיק לווידוי, שלאחריו נפח המתאבד את נשמתו. פעולה זו של חסד נוצרי הכתה גלים בעיר כמעשה נס. בתקופה זו קרא איגנטיוס מלויולה את הספר Enchiridion Militis Christiani, "המדריך לאדם נוצרי" של ארסמוס מרוטרדם, ספר שהשפיע על דרכו העתידית. ביצירה קצרה זו מוצגת המסגרת לחיים היומיומיים של אדם נוצרי, הטפה להתבוננות במהותו ומהות דבריו של ישו, תוך "דחייה" של הפורמליזם על משקל עשה לך רב. בבחנו את סכנות הפורמליזם דן ארסמוס בנזירות, הערצת קדושים, מלחמה, רוח המעמדות וחולשת החברה.
לאחר שנתיים עזב איגנטיוס את ברצלונה ועבר ללמוד באוניברסיטת אלקלה שנוסדה בעיר אלקלה דה אנארס (ומאז שנת 1836 פועלת ממדריד). הוא למד לוגיקה, פיזיקה ותאולוגיה, אך מצא שלימודים אלו סותרים את תפיסת עולמו. הוא עבר להתגורר בקיטון בבית החולים של העיר, לבש בגדי נזיר וחי מקיבוץ נדבות כשהוא מלווה בארבעה חברים איתם ערך בבית החולים אסיפות, שבהן פעל לעידוד מאמינים נוצרים ש"איבדו את דרכם". פעילותו לא נעלמה מעיני שלטונות הכנסייה. מתנגדיו העלו טענות כי הוא עוסק בכישוף ושמו נקשר בטעות באגודת סתרים הידועה בשם "אנשי האור" (alumbrados), שהואשמה במינות ונרדפה על ידי הפרנציסקנים, שעמדו בראש האינקוויזיציה ועסקו ברדיפת מינים. פעילותו הענפה של איגנטיוס מלויולה בהטפה בקרנות רחוב העלתה חשד בקרב שלטונות הכנסייה כי הוא קשור לפעילות אגודת הסתרים. הוא נעצר ונחקר על ידי האינקוויזיציה, ושוחרר ב-1 ביוני 1527, לאחר 42 ימים בכלא, אחרי שנוקה מחשד ואשמה. עם זאת, שלטונות הכנסייה עדיין חששו מפעילותו ומהטפותיו והורו לו ולחבריו שלא ללבוש בגדי נזיר ייחודיים, ושלא להעביר דרשות בכל נושא תאולוגי בפומבי או בד' אמות.
איגנטיוס מלויולה נפגש עם הארכיבישוף של טולדו שייעץ לו לעזוב את אלקלה ולהעתיק את מקום פעילותו לסלמנקה, שם הובטחה לו חסותו של הארכיבישוף. בסלמנקה חזר איגנטיוס להטיף בפני קהלים הולכים וגדלים ושוב משך אליו את תשומת לבם וחשדם של אנשי הכנסייה, הבישוף של סלמנקה חשד כי דרשותיו מכילות דברי מינות החותרים תחת הדוגמה של הכנסייה וכלא אותו ל-22 יום שבמהלכם נחקר, נוקה מחשד ושוחרר. אחרי אירועים אלו החליט איגנטיוס מלויולה לעזוב את ספרד ועקר לצרפת.
איגנטיוס פיתח תוכנית תרגול ואימון אישית שעיקריה כתובים בספר התרגילים הרוחניים. תוכנית זו מבוססת על ציורים, שמקושרים כל אחד לאחת מאצבעות היד.
הציור הראשון - דמות מתפלל המודה לאלוהים, כי יש לזכור להודות לאל האחד והיחיד.
ציור שני - אדם כורע בפני יונה, המסמלת את רוח הקודש, כי יש לזכור לבקש הארה ולהודות על מה שהתקבל.
ציור שלישי - אדם עומד לפני ישו האוחז מגלב, כי על האדם לבחון את מעשיו ומחשבותיו.
ציור רביעי - אדם כורע בפני מזבח כנסייה ונושא מבטו אל עבר הצלוב, כי יש לבקש את סליחת האל.
ציור חמישי - אביר אוחז חרב ונאבק במפלצת, כי יש לזכור שיש לפעול למען האמונה.
צרפת
את המסע הארוך לצרפת עשה איגנטיוס מלויולה כשהוא יחף, ונעזר במעט כסף שנתנו לו חבריו. כך בחורף של שנת 1528 הוא הגיע לפריז והחל ללמוד באוניברסיטת פריז. בשנתיים הראשונות לשהותו הוא השלים את לימודי הלטינית, ולאחר מכן למד פילוסופיה במשך שלוש שנים. מצבו הכלכלי הקשה הביא אותו לכדי פת לחם והוא התגורר בבית החולים סינט ג'יימס ונאלץ לקבץ נדבות ובעת חופשות מלימודים הוא נאלץ לבקש תמיכה מאנשי אצולה ספרדים פעם בפלנדריה ופעם באנגליה.
באחד המקרים שמע איגנטיוס על צעיר המשמש כסרסור, שהתעלם לחלוטין מכל פניותיו להיטיב את דרכיו. לילה חורפי אחד, הוא המתין לחוטא, כשהוא שקוע עד צווארו בבריכה של מי קרח. משזכה לתשומת לבו, פנה אליו: "לאן אתה הולך? האם אתה לא שומע את רעם הזעם האלוהי מעל ראשך? לך! ספק את תאוותך החייתית, אני אסבול פה על מנת להשקיט את זעם האל!" החוטא הזדעזע עד עמקי נשמתו מהאירוע ומהדברים שנאמרו, חזר על עקבותיו ולאחר מכן חזר בתשובה.
פעילותו הנוצרית-קנאית ואורחות חייו הביאו עליו את חמתו של מנהל בית הספר ואיומים בהצלפה ציבורית הועלו על מנת למנוע מאחרים מללכת בעקבותיו. עם זאת שיחה בין איגנטיוס והדיקן הביאה למהפך: מנהל בית הספר הפך למעריץ והכריז על איגנטיוס מלויולה כ"קדוש" והכיר אותו לפייר פאבר, שבהמשך הדרך חבר אליו להקמת מסדר הישועים. פאבר נשבע את שבועת ההתנזרות מגיל צעיר אך נאלץ להאבק ביצר הרע תוך שהוא סובל מחרדות והתקפים של יאוש וספק, הוא התוודה על קשייו בפני איגנטיוס, שבתמורה הכניס אותו לסוד התרגול הרוחני שפיתח, המדיטציה והמבחן העצמי שסייעו לפאבר להתנהל בחייו כנוצרי מאמין. לאחר מכן נפגש איגנטיוס עם פרנסיסקו חאווייר שסיים באותו זמן ובגיל צעיר את חוק לימודיו וזכה בתואר מסטר בפילוסופיה, על פי התרשמותו של דה-לויולה הוא היה מלא בערך עצמו על הישגיו האקדמיים המרשימים. הלהט הדתי והתרגילים הרוחניים שמטרתם קרבה יתירה לאלוהים שינו את חאווייר: הוא חזר בתשובה ודבק באיגנטיוס מלויולה.
ייסוד מסדר הישועים
אל החבורה הראשונית נוספו סטודנטים נוספים מהחוג לתאולוגיה באוניברסיטת פריז, כולם צעירים שנמשכו ללהט ולכושר השכנוע של איגנטיוס מלויולה שהיה מבוגר מהם. הראשונים בהם היו ארבעה: הספרדים: דייגו ליינס בן 21, אלפונסו סלמרון בן 18 וניקולס בובדילה והפורטוגזי סימאו רודריגש. חבורה זו נדרה לדחות את הבלי העולם הזה ולהקדיש עצמם "לריפוי חולים ועבודת מיסיון בירושלים או ללכת מבלי לשאול לכל מקום אליו יורה האפיפיור ללכת". ב-15 באוגוסט 1534 התקבצו חברי הקבוצה בקפלה על גבעת מונמארטר, חזרו על שבועתם בקול רם ונטלו מלחם הקודש. אירוע צנוע זה הביא ללידת מסדר הישועים, מהחשובים והמשפיעים בכנסייה הקתולית.
המפקח הראשון של מסדר הישועים היה איגנטיוס עצמו. הוא קבע כי חבר המסדר הישועי ייקח על עצמו שבועה רביעית נוספת והיא כוללת את יסודות הקיום ומטרות המסדר, ציות מלא להוראות האפיפיור והנכונות ללכת ו"להציל" נשמות עבור הנצרות בכל מקום. בנוסף נשבעו הישועים שלא להיות בעלי רכוש או הכנסות כספיות באופן פרטי. האפיפיור מינה ועדה של שלושה קרדינלים לבחון את המסדר החדש ועל פי המלצתם אישר את הקמתו ב-27 בספטמבר 1540, בבולה שאישרה את מינויו של איגנטיוס מלויולה כמפקח עליון של המסדר. הוא נכנס רשמית לתפקידו בפסחא של שנת 1541.
הפיכתו לקדוש
לאחר מותו החלה הכנסייה הקתולית להפוך את איגנטיוס מלויולה לקדוש. הוא הפך תהליך של ביאטיפיקציה על ידי האפיפיור פאולוס החמישי ביולי 1609 וב-13 במרץ 1622 הכריז עליו האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר כעל קדוש. יום מותו נקבע ליום בו נערכות חגיגות לזכרו, הוא נחשב לפטרון של חיילים קתוליים ובאופן מיוחד המסדר הצבאי של הפיליפינים (לטינית: Ordinariatus Militaris Philippinensis) וכן כפטרון של חבל הבסקים ושל ערים בחבל.
מורשתו
על שמו של איגנטיוס מלויולה הוקמה בזיליקה בסמוך למקום שבו נולד, בחבל הבסקים. בית הולדתו הפך למוזיאון המשולב בקומפלקס של הבזיליקה. אולם מורשתו העיקרית היא מפעל חייו - המסדר הישועי שהוא המסדר הדתי הגדול ביותר של כמרים ונזירים בכנסייה הקתולית ובו כ-20,000 משרתים בכהונה, ב-112 מדינות בעולם. חברי המסדר הרבים ביותר נמצאים בהודו ואחריה - בארצות הברית. עבודת המסדר מתמקדת בשליחויות בתחומי המיסיון, זכויות אדם, צדק חברתי ובמיוחד השכלה גבוהה. המסדר מפעיל מכללות ואוניברסיטאות במדינות שונות בעולם ופעיל במיוחד בפיליפינים ובהודו. בארצות הברית לבדה מפעיל המסדר 50 מכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים. הצהרת כוונות אופיינית למוסד חינוכי ישועי תדגיש את רעיון היותו של ישו דוגמה לחיי האדם, שאיפה למצוינות בהוראה והוראת התפתחות עצמית רוחנית ואינטלקטואלית המלווה את התלמידים לאורך חייהם.
נאוטילוס (מערכת נשק)
טכנולוגיה
הלייזר עליו מבוססת המערכת הוא לייזר כימי של קרינה אינפרה-אדומה בינונית מסוג דאוטריום-פלואוריד. השליטה והבקרה נעשים על ידי מכ"ם איכון, ומערכת עקיבה המבוססת על ציין לייזר בתחום הקרינה הזו.
ביצועים
בשל רגישות הנושא, חוסר במקורות מהימנים והתחרות העזה בין החלופות השונות בתחום יירוט הרקטות, קיימים נתונים סותרים באשר לאחוזי ההצלחה של המערכת וביצועיה. לדבריו של ד"ר עודד עמיחי שהיה מיוזמי הפרויקט ומלווה אותו עד היום, בוצעו במערכת 46 ניסויים בין שנת 2001 לשנת 2004 בשדה הניסויים של הצבא האמריקאי בווייט-סנדס, שכולם הסתיימו בהצלחה.
מערכות דומות
בנוסף למערכת הנייחת פותחה מערכת ניידת (MTHEL) בשם Skyguard, על פי דרישה של הצבא האמריקאי, שלצורך יישומה הוקטנו ממדיה וההספק הוגדל לתחום המגוואט. המערכת אפקטיבית בטווח שבין קילומטרים בודדים לבין כ-10 קילומטרים (עד כ-15 ק"מ עם אופטיקה אדפטיבית), והיא מאפשרת כחמישים הפעלות בזו אחר זו לפני טעינה מחדש, במרווח של שנייה אחת בין הפעלה להפעלה. מערכת כזו הוצעה למדינת ישראל על ידי חברת Northrop Grumman בינואר 2007.
מערכות נשק המבוססות על לייזר מצב מוצק נמצאות בפיתוח. רפאל, מפתחת את מערכת מגן אור (בשמה הקודם, קרן ברזל), להגנה מפני רקטות ומרגמות, שמבוססת על לייזר מצב מוצק, הזול יותר לשימוש וללא נזקים סביבתיים, בשונה מלייזר כימי שעליו מבוססת מערכת נאוטילוס, בהספק גבוה, ומיועדת לפעול בטווחים קצרים, שמתחת לסף היכולת של מערכת "כיפת ברזל".
היסטוריה
בשנת 1996 חתמו נציגי ישראל וארצות הברית, הנשיא ביל קלינטון וראש הממשלה ושר הביטחון שמעון פרס, על מיזם משותף - פיתוח מערכת לייזר שתיירט רקטות מכל טווח. פרויקט זה מדשדש, עקב הקטנת המימון מצד ישראל, שבאה בעקבות שינוי בתפיסת האיום הרקטי לאחר הנסיגה מלבנון, אף שישראל הייתה אמורה להיות המדינה הראשונה שתצויד בנשק זה.
בשנת 2004, לאחר שהושקעו בה כ־200 מיליוני דולרים (50 מיליון מתוכם במימון ישראלי), עדיין הייתה המערכת נייחת, גדולה ופגיעה, כזו המיועדת לטווח טקטי בלבד, שצה"ל איננו רוצה בה כמו שהיא. מאז הוסבה המערכת למערכת ניידת שעברה מבחנים אך על-פי הערכות, יידרשו כארבע-חמש שנים על מנת להפוך אותה למבצעית.
בעקבות ירי רקטות קסאם מרצועת עזה על שדרות ועל יישובי עוטף עזה, עלתה שוב שאלת היתכנותה של מערכת הנאוטילוס, כאשר האחריות עליה בישראל עברה לידי "מנהלת חומה". ישנם כאלו המצדדים בהבאת המערכת הנייחת כמו שהיא מכיוון שאין כל צורך במערכת ניידת להגנת יישובים קבועים. כנגדם יש הטוענים שבניית המערכת הנייחת כיום תפגע ביכולת הפיתוח של מערכת ניידת.
עד לאחרונה נשקלה האפשרות לפתח מערכת מוטסת שתפעל נגד טילים בליסטיים. שילוב של הטיל "חץ 2" עם מערכת זו היה אמור לספק הגנה אווירית טובה למדינת ישראל נגד סוגים שונים של איומים.
הקפאה
הפרויקט הוקפא על ידי הממשל האמריקאי לאחר שישראל סירבה להשקיע סכומי כסף גבוהים יותר.
אלוף (מיל') פרופ' יצחק בן ישראל, ששימש כקצין מחקר ופיתוח ראשי בצה"ל בעת קבלת ההחלטה על הנאוטילוס, נחשב עד תחילת 2007 לאחד המצדדים הגדולים בהמשך פיתוחה והשמשתה. בזמנו טען כי הפסקת פיתוחה היא בכייה לדורות, שכן היא הפתרון הטכנולוגי היחיד לאיום הרקטות. גם בעת שיגור מטחי הקטיושות על צפון ישראל ב-2006, טען כי באמצעות השקעה של כמה מאות מיליוני דולרים יכול היה להיות בידי צה"ל מענה טוב לאיום הצפוני של חזבאללה ולאיום הדרומי של חמאס. במקביל לדבריו הובעה על ידי גורמים מקצועיים שונים ביקורת על כך שצה"ל לא הכניס את המערכת לשימוש מבצעי ולא הקציב לכך את המימון הדרוש. גם האלוף (מיל') דוד עברי, מפקד חיל האוויר לשעבר, הצטרף לדבריו וטען בסוף 2007, "שישראל משלמת מחיר אסטרטגי ומדיני יקר" על כך שהפסיקה את פיתוח המערכת הזו.
ב-2007 חזר בו בן ישראל מתמיכתו בפרויקט.
עמותת "מגן לעורף" טוענת כי הופצו בדיות רבות על המערכת, בכדי למנוע את ההצטיידות בה והיא מתנגדת למדיניות הזאת.
הפשרה והקפאה נוספת
אך בתחילת פברואר 2007 החליט פרץ כי חברת רפא"ל תפתח נגד רקטות קצרות-טווח את הפתרון המכונה "כיפת ברזל". החל מ-2011 המערכת מבצעית ובשימוש של צה"ל. עלות המערכת מוערכת בכ־50 מיליון דולר, כאשר עלות טיל היירוט טמי"ר היא 80,000 דולר.
בתחילת אוגוסט 2007 החליט שר הביטחון אהוד ברק, שהחליף את פרץ, לפתוח שוב בבדיקה לרכישת מערכת סקיי-גארד המבוססת על ה"נאוטילוס". החברה התחייבה להציב שלוש מערכות בשדרות תוך שנה וחצי, בעלות כוללת של 310 מיליון דולר.
בעקבות היעילות הגבוהה של מערכת כיפת ברזל ופיתוח מתקדם של מערכת לייזר ישראלית יעילה יותר (מגן אור) פרויקט נאוטילוס נזנח שוב.
כנופיית הארבעה
כנופיית הארבעה (בסינית: סְה-זֶ'ן-בָּאנְג 四人帮) הייתה קבוצה של ארבעה חברים בכירים במפלגה הקומוניסטית של סין, שהגיעו לשיא כוחם בתקופת מהפכת התרבות; בסיומה של תקופה זו, כאשר הנהגת המדינה התחלפה, הואשמו בבגידה וסולקו מעמדות כוח. מנהיגתם הייתה ג'יאנג צ'ינג, אלמנתו של מאו דזה-דונג, ושלושת האחרים היו עוזריה הקרובים: גָ'אנְג צ'וּנְצְ'יָאו, יָאו וֶן-יְוֵּ'אן ווָאנְג חונְגְוֶן.
הקבוצה שלטה במוקדי הכוח של המפלגה בשלביה האחרונים של מהפכת התרבות, אך לא ברור אילו החלטות התקבלו על ידי מאו ואילו על ידם. בשל כך, לא ידועה מידת השפעתם.
הקבוצה, יחד עם לין ביאו, שנפטר ב-1971, הוגדרו על ידי הממשלה הסינית כשני הכוחות ה"קונטרה-מהפכניים" של מהפכת התרבות, והואשמו באופן רשמי בכאוס ששרר בסין בעשור המהפכה. נפילתם, חודש בלבד לאחר מותו של מאו, נחגגה על ידי המונים ברחובות בייג'ינג.
ההחלטה לסלקם מעמדות כוח לא ביטאה שלילה מוחלטת של מהפכת התרבות – זו אורגנה מחדש על ידי מנהיג חדש, חואה גוופנג. רק לאחר שדנג שיאופינג הפך לשליט סין בפועל, וחואה איבד מכוחו בהדרגה, נשללה לחלוטין מהפכת התרבות באופן רשמי על ידי ממשלת סין.
התגבשות הקבוצה
הקבוצה הונהגה על ידי ג'יאנג צ'ינג, וכללה שלושה אנשים שנחשבו עוזריה הקרובים, ג'אנג צ'ונצ'יאו, יאו וניואן וואנג חונגוון. שניים נוספים, קאנג שנג ושיה פוג'י, מתו לפני מאו ושמם נמנה בדיעבד עם חברי ה"כנופיה". צֶ'ן בָּוֹדָה ומָאו יְוֵּ'אנְשִׂין נחשבו לבעלי ברית קרובים של הקבוצה.
המשפט
בסוף שנת 1980 החל משפטם של הארבעה, 4 שנים לאחר מעצרם, והם הואשמו והורשעו בפעילות נגד המפלגה. היה זה משפט ראווה מתוקשר, שבמהלכו הציג התובע את הנאשמים כאשמים הבלעדיים במהפכת התרבות. במשפט טענה ג'יאנג: "הייתי כלבתו של היו"ר מאו. מה שהוא אמר לנשוך, נשכתי". היא היחידה שבחרה לייצג את עצמה, ולעתים אף פרצה בבכי. על שניים מארבעת הנאשמים נגזרו עונשי מאסר של 20 שנה ועל ג'יאנג צ'ינג וג'אנג צ'ונצ'יאו נגזר עונש מוות, שלאחר מכן הומר למאסר עולם. הם נדרשו גם לעשות ביקורת עצמית בפני המפלגה. ג'יאנג-צ'ינג ריצתה מאסר זה עד שהתאבדה בתלייה בשנת 1991 בזמן טיפול בבי"ח.
שימושים נוספים בכינוי
כנופיית הארבעה (באנגלית: Gang of Four, או בקיצור GoF) הוא גם הכינוי שניתן לאריך גאמה, ריצ'רד הלם, רלף ג'ונסון וג'ון ויליסידס, מחברי הספר החשוב בהנדסת תוכנה: Design Patterns – Elements of Reusable Object-Oriented Software. הם קיבלו את שמם, כמובן, מ"כנופיית הארבעה" המקורית. בהקשר שונה, ניתן הכינוי גם לארבעת פורשי הלייבור בבריטניה בתחילת שנות ה-80: דייוויד אוון, רוי ג'נקינס, ויליאם רוג'רס ושירלי ויליאמס, שהקימו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבריטית. הכינוי שימש גם כשמה של להקת פוסט-פאנק בריטית.
מוריץ פוגאן
מוריץ פוגאן, (במקור שאו-Schau, (בהונגרית: Pogány Móric; בהונגרית: נאג'אנד, ברומנית: איוד, 13 באוגוסט 1878 – בודפשט, 4 ביולי 1942) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אורבניסט, פרופסור באוניברסיטה, אמן גרפיקה.
ביוגרפיה
מוריץ שאו נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון שאו (1840–1924) ושל בורבאלה בְּרַאוּן. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו במשרדו של לאיוש פאקיי בקולוז'וואר ב-1895, ומשנת 1908 הקים שותפות עם אמיל טרי בבודפשט. היצירה הבולטת של עידן שלו זה הייתה הביתן ההונגרי בתערוכה העולמית של טורינו, שהוא דוגמה מצוינת לחיפוש הסגנון ההונגרי שיזם האדריכל אדן לכנר. פוגאן השתמש בארכיטקטורת האוהל כצורה אדריכלית הנחשבת לפרוטו-הונגרית. בבניין "חברת ביטוח אדריה", הוא כבר השתמש במבנה מודרני יותר, בהשפעת בלה לייטה. מאוחר יותר פתח משרד עצמאי לבד; גם האדריכל ממוצא גרמני קארוי קוש הצעיר עבד אצלו לזמן מה.
בשנת 1926 פרסם את רישומי העט שלו בשם Träume eines Baumeisters (חלומות של בנאי אמן).
אשתו הייתה מרגיט סאבו.
פייר קינו
פייר קינו (בצרפתית: Pierre Quinon; 20 בפברואר 1962 – 17 באוגוסט 2011) היה אתלט צרפתי שזכה במדליית זהב אולימפית בקפיצה במוט (לוס אנג'לס 1984) והחזיק גם בשיא העולמי באולמות במקצוע זה.
ביוגרפיה
פייר קינו נולד ב-1962 בעיר ליון שבצרפת. כבר בגיל צעיר החל להתאמן בקפיצה במוט כשאביו, שהיה אצן בריצת 800 מטר, הפך למאמן שלו. הוא החל להשתתף בתחרויות ארציות כבר ב-1976, כשהיה בן 14, וב-1979 צורף לקבוצת הצעירים (מתחת לגיל 18) בנבחרת האתלטיקה של צרפת. ב-1981 הצטרף למועדון ספורט בפריז בה התאמנו קופצי מוט אחרים (כמו תיירי וינרון). הקריירה הספורטיבית של קינו נמשכה מ-1981 עד פרישתו ב-1993 כששיאה בזכייה במדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס. בנוסף להישגיו הבינלאומיים ניצח קינו באליפות צרפת בקפיצה במוט בשנים 1982–1984.
ועכשיו לחלק האומנותי
ועכשיו לחלק האומנותי הוא אלבום ראפ והיפ הופ של הראפר וזמר הישראלי רביד פלוטניק. האלבום כולל רצועה המורכבת מ-12 שירים, ואורכו עומד על 54 דקות ו-20 שניות. זהו אלבום האולפן החמישי של הזמר, והוא הוקלט תחת חברת התקליטים "התו השמיני". האלבום הוקלט ב-2018 ו-2019, ויצא לאור ב-30 ביוני 2019.
פייר קינו
ביוגרפיה
ב-1989 עבר קינו מפריז לעיר בורדו שם החל להתאמן במועדון המקומי.
ועכשיו לחלק האומנותי
זהו האלבום הראשון בו פלוטניק אינו מזדהה בשם הבמה "נצ'י נצ'", איתו פרץ בסצנת הראפ וההיפ הופ הישראלית, אלא בשמו הפרטי ושם משפחתו האמיתיים. במקביל ליציאתו לשווקים המסורתיים, האלבום עלה גם לאתרי ואפליקציות הזרמת המוזיקה.
פייר קינו
ביוגרפיה
קינו, שסבל מסדרה של פציעות שהחלו ב-1986, פרש מפעילות ספורטיבית ב-1993. לאחר פרישתו עבר לגור בדרום צרפת (תחילה בעיירה בורמה-לה-מימוזה ואחר כך בעיירה אייר ) שם פתח דוכן נייד לממכר עופות צלויים. במקביל היה קינו פעיל בקהילה וייסד, יחד עם מועצת העיר, את אגודת "ספורט באור" (Sports en lumière) שנועדה לעודד ילדים לעסוק בספורט.
ועכשיו לחלק האומנותי
רקע והפקה
לאלבום עצמו אין מפיק אחד ואותו הפיקו מפיקים וחברים בתעשייה (שקל, טונה, ניר דנן, ישי סוויסה, נמרוד בר, יאנג הפנר, איה כורם, עידו מימון, יאיא כהן אהרונוב ועמית שגיא). האלבום כולל מספר רפרנסים לשירים של זמרים אחרים (בשיר הראשון - "חארבו דארב", האאוטרו הוא קטע מהשיר "נובמבר" של מירי מסיקה, בשיר השביעי "עולם ומלואו", מוזכר השיר "עד לפעם הבאה" של אהוד בנאי ובשיר השמיני - "נתראה בגלגול הבא", השיר "עולם משוגע" שלו ושל טונה).
פייר קינו
ביוגרפיה
ב-2004 אימן קינו את קופץ המוט הצרפתי רומן מניל במטרה לזכות במדליה באולימפיאדת אתונה אולם מניל הגיע רק למקום ה-18.
ועכשיו לחלק האומנותי
רקע והפקה
"נתראה בגלגול הבא", השיר השמיני באלבום, נכתב לזכרה של גלי בללי, שנהרגה באסון בנחל צפית ב-26 באפריל 2018. בשיר הוא מעלה שאלות רבות לחלל הריק לגבי התמודדות עם האבל והמצב עצמו, ומזכיר גם את השירים שאהבה לכתוב.
פייר קינו
ביוגרפיה
ב-2010 ו-2011 סייע קינו לעיר הולדתו ליון להיבחר לארוח אליפות המסטרס העולמית באתלטיקה ב-2015.
ועכשיו לחלק האומנותי
רקע והפקה
"יום כיפור בכפר סירקין", השיר התשיעי באלבום, נכתב לאביו עוזי, ומספר על מערכת היחסים ביניהם, אבא ובן, ומספר על ההבדלים וקווי הדמיון שבחיים של שניהם ועל התנהגותם, שיחות ועצות שלהם ועוד.
פייר קינו
1981
בתחרות בצרפת קבע תוצאה של 5.50 מטר והחל למקד עליו את אור הזרקורים.
ועכשיו לחלק האומנותי
רקע והפקה
ב־12 בדצמבר 2019 הוציא הראפר טונה אלבום בשם "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" אשר שמו ועטיפתו הם רפרנס ומחווה חברית לאלבום זה. בנוסף, פלוטניק התארח בשיר "עב"מ" מתוך האלבום.
הוצאת האלבום
ב-25 במאי 2019 הודיע ברשתות החברתיות כי האלבום, החמישי במספר, יצא ב-30 ביוני 2019. אלבום זה הוא הראשון להציג את שמו - רביד פלוטניק, ולא את שם הבמה שלו - נצ'י נצ', על העטיפה, צעד של האמן בדרך להיפרד משם זה ולהשתמש בשמו האמיתי.
כחודש לפני יציאת האלבום פרסם פלוטניק את שני התאריכים למופע ההשקה של האלבום, שיתקיימו באמפי שוני (כמו קודמו - "שפל וגאות"), ב-24 וב-25 ביולי.
ב-27 ביוני הושמע לראשונה השיר הרביעי באלבום, "מדינת משטרה", בתוכנית הרדיו "עסק שחור". בבוקר יום ראשון, 30 ביוני, האלבום הופץ במספר פלטפורמות לשמיעת מוזיקה באינטרנט: יוטיוב, טיידל, ספוטיפיי, בנדקמפ ואפל מיוזיק.
פייר קינו
1983
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בהלסינקי שבפינלנד, התחרה קינו בקפיצה לגובה אך פסל את שלושת הניסיונות בגובה הכניסה של 5.40 מטר עליו החליט.
ועכשיו לחלק האומנותי
ביקורות
האלבום זכה לביקורות טובות. חלקן יותר וחלקן פחות. ב"מעריב" כתב דודי פטימר שנצ'י חוזר לשמו האמיתי - רביד פלוטניק, הוא משלים את הפיכתו לזמר לכולם שאת דרך זו התחיל באלבומו הקודם - "שפל וגאות", והתוצאה היא אלבום חדש ומעולה. בהמשך הוא מברך ומחמיא על האיכויות והסגנונות השונים שהוא הביא ליצירה החדשה: "מצד אחד, בשירים כמו "חארבו דארב", "עולם ומלואו", "סמוראי" (עם ג'ימבו ג'יי) ו"סלח לי אבי כי חטאתי", הוא עושה ראפ מחתרתי מעולה, חד ובועט, כמו שהוא הכי יודע לעשות. מצד שני, האלבום ניחן באקלקטיות מוזיקלית: הוא משלב רגאיי וסקא בשירים כמו "מדינת משטרה", "אלעד"; אלמנטים מזרחיים ב"אמונה עיוורת"; ופופ-רוק ב"נתראה בגלגול הבא"..
פייר קינו
שיאן עולם
בתחרות אתלטיקה, שנערכה ב-28 באוגוסט בקלן שבגרמניה, שבר קינו את שיא העולם בקפיצה לגובה כשעבר גובה של 5.82 מטר ושבר בכך את שיאו של וולדימיר פוליאקוב מרוסיה שעמד על 5.81 מטר ונקבע ביוני 1981 בתחרות שנערכה בטביליסי שברוסיה. שיאו של קינו החזיק רק 4 ימים ונשבר ב-1 בספטמבר על ידי תיירי וינרון מצרפת שקבע תוצאה של 5.83 מטר בתחרות שנערכה ברומא שבאיטליה.
ועכשיו לחלק האומנותי
ביקורות
ב"ישראל היום" כתב סער גמזו שהאלבום כולו מכיל הרבה כנות, רגישות, אמפתיה וכישרון כתיבה. הוא כתב שבעזרת הדרך והצורה שבה הוא מספר על הקרובים אליו בשירים "אלעד" ו"יום כיפור בכפר סירקין", אפשר ללמוד הרבה על האישיות שלו - אמפתי, מצחיק, רגיש, צמא חיים ונטוע עם רגליו בקרקע בה גדל. לעומת זאת, הוא "פידבק" בכך שלקח לו לא מעט זמן להתחיל לזמזם את האלבום ושלהיטים מקפצים להופעות ובכלל כמעט ואין בתוך האלבום. הוא המשיך וכתב שהאלבום בכלליות די רגוע ושקט ומעורר מעין אווירת שיחה חברתית:.
פייר קינו
1984
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בגטבורג שבשוודיה, זכה קינו במדליית כסף בתוצאה של 5.75 מטר אחרי תיירי וינרון מצרפת (5.85 מטר) ולפני אלכסנדר קרופסקי מרוסיה (5.60 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה קינו במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר לפני מייק טאלי מארצות הברית (5.65 מטר) ולפני ארל בל  מארצות הברית ותיירי וינרון מצרפת שחלקו את המקום השלישי (5.60 מטר).
הייתה זו הזכייה הראשונה אי פעם של קופץ לגובה צרפתי במשחקים האולימפיים. הקופצים "נהנו" מהעדרו של הקופץ הדומיננטי באותן שנים ושיאן העולם סרגיי בובקה מרוסיה שנעדר מהאירוע בגלל החרם שהטילה ארצו על המשחקים.
1985
בתחרות שנערכה בניס שבצרפת קבע קינו את התוצאה האישית הטובה ביותר שלו (5.90 מטר). תוצאה זו הייתה רחוקה ב-10 ס"מ מהשיא העולמי שקבע סרגיי בובקה 3 ימים לפני כן (6.00 מטר).
1988
קינו התחרה על מקום בנבחרת צרפת לאולימפיאדת סיאול אולם נכשל, עקב סדרת פציעות שהחלו כבר ב-1986, ולא השתתף בתחרויות.
משפחתו
קינו נישא לקרוליין לרג' (Caroline Large) ולזוג נולדו 2 ילדים (רובין וז'אן בפטיסט). לאחר הלידה התגרש הזוג. קינו התאבד ב-2011 בקפיצה מחלון דירתו לאחר שסבל מדיכאון.
גארי ביוסי
ויליאם גארי ביוסי (באנגלית: William Gary Busey; נולד ב-18 ביוני 1944) הוא שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1978 על תפקידו בסרט "סיפורו של באדי הולי".
ביוגרפיה
ביוסי נולד בבייטאון שבטקסס לאם אירית סיידי וירג'יניה ולאב אמריקאי דלמר לויד ביוסי. ביוסי גדל באוקלהומה החל להתעניין לראשונה במשחק כאשר למד באוניברסיטת פיטסבורג, לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה ולא סיים בהצלחה יתרה.
קריירה
ביוסי התעסק במוזיקה לתקופה קצרה והיה מתופף עבור מספר להקות, עבד בין היתר עם ליאון ראסל. היה שותף בלהקת "קארפ" שהוציאה אלבום אחד. ביוסי התחיל את קריירת המשחק שלו בטלוויזיה ובמספר הפקות קולנוע קטנות כשהבולטת הייתה סרט הביכורים של מייקל צ'ימינו "חזיז ורעם", שם שיחק לצידם של קלינט איסטווד וג'ף ברידג'ס. התגלה לראשונה בדרמה המוזיקלית "כוכב נולד" משנת 1976, ברברה סטרייסנד שכיכבה והפיקה את הסרט התרשמה מכישוריו ונתנה לו את תפקיד בובי ריצ'י המנהל של זמר הרוק המצליח ג'ון האוורד (קריס קריסטופרסון). בשנת 1978 שידרג ביוסי את מעמדו כשגילם את דמותו הביוגרפיות של הזמר פורץ הדרך באדי הולי בדרמה הביוגרפית "סיפורו של באדי הולי". ההופעה המשובחת הקנתה לביוסי מספר פרסי מבקרים ואת פרס באפט"א לשחקן הצעיר המבטיח ביותר, האקדמיה לא התעלמה והעמידה אותו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב. באותה שנה מוצלחת שיחק גם בסרט הגלישה הקלאסי של ג'ון מיליוס "יום רביעי הגדול". לאחר שנעלם למספר שנים, חזר ביוסי לתודעה ב-1987 במותחן הפעולה "נשק קטלני" בתפקיד מר ג'ושוע יד ימינו של ברון הסמים "הגנרל" פיטר מק'ליסטר.
ביוסי הופיע בשני מותחנים בולטים "הפירמה" של סידני לומט בו גילם את החוקר הפרטי אדי לומקס ו"כביש אבוד" של דייוויד לינץ' בתור ביל אביו של המכונאי פיט דייטון (בלת'זר גטי). השתתף בעיבוד ההוליוודי הקומי של טרי גיליאם לרומן "פחד ותיעוב בלאס וגאס" בדמות שוטר המקוף שעוצר את ראול דיוק (ג'וני דפ). ב-2006 שיחק רופא יהודי-אמריקאי בסרט הפעולה הטורקי הגזעני מעורר המחלוקת "עמק הזאבים: עיראק". בשנת 2014 שיחק בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז.
משפחה
ביוסי הוא אביו של השחקן ג'ייק ביוסי, גרוש מאשתו לשעבר השחקנית ג'ודי הלקנברג. בנו השני של ביוסי נולד ב-2010, מחברתו השחקנית סטפני סמפסון.
מוות קליני
בשנת 1988 עבר תאונת אופנוע קשה ללא קסדה, בה כתוצאה מהפגיעה, שבר את הגולגולת. ביוסי תיאר חוויית סף מוות אופיינית אשר שינתה את אופן חייו לאחר ממנה. כחלק מהחוויה מתאר יציאה מהגוף וחוויות רוחניות אחרות כולל פגישה עם ישויות ומלאכים. לאחר החוויה הפך ביוסי לנוצרי אדוק ופעיל למען מודעוּת והבנה.
אירוויזיון 1958
תחרות אירוויזיון 1958 היא ההפקה השלישית של תחרות הזמר השנתית של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי.
איטליה הגיעה למקום השלישי, אולם השיר "Nel blu dipinto di blu", הידוע יותר בשם "Volare", בביצועו של אחד מגדולי הזמרים האיטלקיים - דומניקו מודוניו הפך לאחד מלהיטי האירוויזיון הגדולים של כל הזמנים. הזמרת ליס אסיה, שזכתה בתחרות הראשונה והשתתפה בתחרות השנייה, נטלה שוב חלק בתחרות והגיעה הפעם למקום השני עם הלהיט "ג'ורג'יו". הזמרת קורי ברוקן, שהשתתפה בשתי המהדורות הקודמות של התחרות וזכתה בשנת 1957, נטלה אף היא שוב חלק בתחרות והגיעה הפעם למקום האחרון יחד עם לוקסמבורג, עם נקודה אחת בלבד.
השופטים לא נכחו באולם כמו באירוויזיון 1956. כמו ב-1957, גם בשנה זו השופטים נשארו במדינתם כשהם מאזינים לאירוע. לאחר שביצעו כל הזמרים את שיריהם, השופטים מסרו את הצבעותיהם באמצעות הטלפון. השיר האיטלקי לא נשמע היטב במספר מדינות, ולכן לאחר ביצוע כל השירים עלה מודוניו שוב לבמה והופיע בשנית עם השיר. מלבד 1956, זהו האירוויזיון היחיד בו לא הופיעו בתחרות עם שיר בשפה האנגלית. כמו כן, הייתה זו הפעם הראשונה משלוש (השנייה בשנת 2015 והשלישית בשנת 2018) בה המדינה המארחת הגיעה למקום האחרון, והפעם הראשונה בה יותר ממדינה אחת הגיעה למקום האחרון.
20px איטליה
רשת השידור של איטליה, RAI, בחרה את השיר שייצג אותה באירוויזיון 1958 באמצעות פסטיבל סן רמו. התחרות נערכה במתכונת של שני שלבים - חצי גמר וגמר. בחצי בגמר התמודדו 40 שירים, מתוכם נבחרו 20 שעברו שלב לערב הגמר, שם נבחר הזוכה. השיר הזוכה בוצע פעמיים בפסטיבל על ידי שני זמרים שונים. דומניקו מודוניו נבחר לבצע את השיר באירוויזיון על-פני ג'ינו לטילה.
20px גרמניה
גרמניה ערכה תחרות קדם אירוויזיון עם מספר משתתפים. התחרות נערכה ב-20 בינואר 1958 בעיר דורטמונד והנחו אותה אנאיד איפליקייאן וקורט יונג. השיר הזוכה נבחר באמצעות חבר שופטים שבחר מתוך 12 שירים שהתמודדו. הזוכה הייתה מרגוט היילשר עם השיר "Für Zwei Groschen Musik".
20px דנמרק
דנמרק בחרה את השיר שלה לאירוויזיון 1958 באמצעות קדם לאומי עם מספר משתתפים. התחרות נערכה ב-16 בפברואר 1958 באולם רדיוהאוס שבקופנהגן. השיר הזוכה נבחר על ידי צוות שיפוט שהורכב מ-10 אנשים ורק השיר הזוכה הוכרז.
20px הולנד
הולנד ערכה תחרות קדם רבת משתתפים מתוכה נבחר הזוכה שייצג את הולנד באירוויזיון 1958. התחרות נערכה ב-11 בפברואר 1958 באולפני AVRO TV, אותו אולם בו אירחה הולנד את האירוויזיון באותה השנה. התחרות נערכה בעיר הילברסום והנחתה אותה טניה כהן. 11 שירים ו-6 זמרים לקחו חלק בתחרות, כאשר כל הזמרים, מלבד אנק ואן דר גרף, מבצעים שני שירים.
השיר הזוכה נבחר באמצעות שליחת גלויות לשיר המועדף כמו בשנים הקודמות. קורי ברוקן נבחרה ברוב קולות לייצג את המדינה בפעם השלישית ברציפות. כמו כן, כמו ב-1957, גם בשנה זו תפסה ברוקן את 2 המקומות הראשונים. הדירוג המלא של השירים ידוע, אולם המידע לגבי מספר הקולות שקיבל כל שיר ידוע רק לגבי 5 השירים שהגיעו הכי גבוה.
20px צרפת
רשת השידור של צרפת RTF בחרה באמצעות ועדה פנימית בזמר אנדרה קלאבו שייצג אותה באירוויזיון. קלאבה ביצע 4 שירים מתוכם נבחר השיר הזוכה איתו הוא התמודד באירוויזיון. התחרות נערכה ב-2 בפברואר 1958 באולפני גומונט פילם שבניי-סיר-סן, והנחתה אותה מריאן לסין. השיר הזוכה בגמר נבחר על ידי הצבעתם של השופטים שהורכבו מ-14 מוזיקאים.
20px שוודיה
רשת השידור של שוודיה, SR, בחרה בחירה ישירה בזמרת אליס באבס שתייצג אותה באירוויזיון עם השיר "Lilla Stjärna".
עדני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ק דז'ונט
ג׳ק דז'ונט (באנגלית: Jack DeJohnette; נולד ב-9 באוגוסט 1942) הוא מתופף, פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
חייו ויצירתו
ג'ק דז'ונט נולד בשיקגו ולמד תיפוף ופסנתר. בתחילת דרכו ניגן עם הפסנתרן קית' ג'ארט בלהקתו של צ'ארלס לויד. ב-1968, בפסטיבל הג'אז במונטרה, ניגן עם ביל אוונס בקונצרט שהקלטתו זכתה בפרס גראמי לאותה שנה לאלבום ג'אז אינסטרומנטלי. משנת 1969 ועד 1972 ניגן עם הרבי הנקוק (פסנתר) ורון קרטר (קונטרבס) בלהקתו של מיילס דייוויס, בין היתר הקליט עם הרכב זה את התקליט Bitches Brew. בשנות ה-70 הקליט במספר חברות תקליטים שהבולטת בהן היא ECM, בה שימש גם כנגן אולפן. בנוסף הקליט בבלו נוט, פרסטיג' ו-MCA Records.
דז'ונט נודע בכושר האלתור שלו ובשילוב שהוא עושה בין מרכיבי ג'אז חופשי ומקצבי רית'ם אנד בלוז. לרוב הוא מתופף ולעיתים משלב קטעי נגינה בפסנתר.
מאז שנות השבעים הוביל דז'ונט מספר הרכבים. בהם: קומפוסט, הרכב ג'אז-רוק עם שני מתופפים, כיוונים (Directions) עם ג'ון אברקרומבי בגיטרה ואחרים, כיוונים חדשים (New Directions) עם אברקרומבי, לסטר בוי (חצוצרה) ואדי גומז (בס), Gateway עם אברקרומבי ודייב הולנד ועוד.
מאז 1980 הוא חבר בשלישיית הסטנדרטים של קית' ג'ארט עם ג'ארט בפסנתר וגרי פיקוק בבס והוציא עמם מספר תקליטים רבי-מכר.
מאז 2003 הוא חבר שלישיית "Trio Beyond" עם ג'ון סקופילד בגיטרה ולארי גולדינגס באורגן חשמלי ושלישיית ברוס הורנסבי, עמה זכה ב-2009 בפרס גראמי עבור האלבום "Peace Time".
Rhythm & Hymns
Rhythm & Hymns הוא אלבום האולפן השני והאחרון של הלהקה הבריטית מטאפיקס, יצא לאור בנובמבר 2007 באירופה, אך לא בארצות הברית. האלבום כולל את הסינגל "Living Darfur", שמטרתו לצדקה. למרות הצלחתו של האלבום Signs of a Struggle, אלבום זה לא זכה להצלחה רבה (מלבד באיטליה) והסינגל השני, "Things Have Changed", נכשל במצעדים.
דן פטינקין
דן פָּטִינְקִין (באנגלית: Don Patinkin; 8 בינואר 1922 – 7 באוגוסט 1995) היה כלכלן ישראלי-אמריקאי, פרופסור לכלכלה רקטור ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים. מבכירי הכלכלנים ומניח היסודות ללימודי הכלכלה בישראל. חתן פרס ישראל למדעי החברה (1970).
חייו
פטינקין נולד בשם דון פטנקין בשנת 1922 בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית במשפחה אורתודוקסית שהיגרה מפולין. הוא למד במכון התאולוגי העברי בשיקגו ורכש את השכלתו בכלכלה באוניברסיטת שיקגו. הוא התקבל לאוניברסיטת אילינוי כחבר סגל, והתקדם בה לדרגת פרופסור עוזר. בסוף 1947 התקבל למרצה בכלכלה באוניברסיטה העברית החל משנת תש"ט. בשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר. בשנת 1956 הקים באוניברסיטה את מכון פאלק למחקר כלכלי, שבראשו עמד עד 1972. בשנת 1957 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
צירופו של פטינקין לסגל האוניברסיטה היווה את ראשית הוראת הכלכלה המודרנית בישראל. תלמידיו הראשונים היו לבכירי המשק, וחלקם כיהנו במשרד האוצר ובנק ישראל (בהם חיים ברקאי, משה זנבר, ניסן לויתן). תלמידיו שעבדו באגף התקציבים זכו לכינוי "נערי פטנקין" על שמו. עבודתו נתפסה כאבן דרך במחקר הכלכלי בישראל, ופטינקין עצמו נחשב כאבי הכלכלה הישראלית. בספרו "Money, Interest and Prices" הציג מודל מקרו-כלכלי חדש, המשלב בין השיטה המוניטרית והקינסיאנית. הוא ניסה למזג בין אסכולת שיקגו לבין שיטתו של ג'ון מיינרד קיינס.
מחקריו זכו להוקרה בינלאומית, ופטינקין כיהן כנשיא החברה האקונומטרית (1974), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1956–1967), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1960–1975) ותפקידים אחרים. בשנת 1954 קיבל פרס על שם ד"ר שמורק.
באוניברסיטה העברית נמנה עם מייסדי המחלקה לכלכלה ומקימי הפקולטה למדעי החברה. בתפקידי מינהלה שימש כדיקן הפקולטה למדעי החברה, רקטור האוניברסיטה ונשיאה בשנים 1982–1986. הוא התפטר על רקע משבר פיננסי חמור.
בשנת 1992 הוקמה באוניברסיטה העברית קתדרה לכלכלה הקרויה על שמו.
פטינקין הלך לעולמו ב-7 באוגוסט 1995, בן 73 היה במותו. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
עמדות
פטינקין פרסם מאמרים בעיתונות בהם התייחס לענייני הכלכלה במדינת ישראל. בשנת 1949 הוא טען נגד מדיניות הקיצוב והדרישה לסלק את המתווכים ולהעבירם לייצור, שהסוחרים ממלאים תפקיד חשוב בכלכלה ושאת בעיית חוסר היעילות יש לפתור בתחרות חופשית שתסלק את הסוחרים הלא יעילים מהשוק. הוא דרש להימנע ממתן פטורים ממס הכנסה לקיבוצים, בטענה שגביית מיסים מחייבת את אימון הציבור בהוגנות הגבייה ומתן פטורים פוגעת בכך. בשנת 1953 הוא הזהיר מהדפסת כסף וטען שאין בישראל דפלציה ואין להשתמש בטענה זאת להצדקת הדפסת כסף. באותה שנה הוא היה חבר בוועדה לענייני מטבע חוץ ותמך בעמדת הרוב שיש לקבוע שער מטבע חוץ אחיד אך שאין להנהיג ליברליזציה מסוימת במסחר במטבע חוץ, שתכלול ניוד שער החליפין. בשנת 1954 כיהן פטינקין בוועדת ארן להגדלת הפריון של המשק הישראלי, שהמליצה על דרכים שונות להעלות את הייצור, כמו הכשרה מקצועית והעברת משפחות לקיבוצים.
עמדותיו הביאו עליו ביקורת משמאל, שראה בו נאו-ליברלי שמכניס "תורות אמריקניות" לישראל.
בנושאים מדיניים היה בעל עמדות יוניות והביע תמיכה בתהליך השלום. בסוף 1971, יזם חליפת מכתבים, בשם קבוצת אנשי רוח ואקדמיה, עם ראש הממשלה גולדה מאיר, שבה ביקשו למצות את אפשרות המשא ומתן המדיני, בטרם ידרדר המצב הביטחוני לכדי מלחמה.
פלאוסיופס
הממצאים של יונק זה התגלו בויומינג וכן בקולורדו ובאי אלסמיר שבקנדה, והוגדרו ב-1870 בידי החוקר האמריקני ג'וזף ליידי ובסוג נכללו 4 מינים לאחר שסוגים נוספים בוטלו. הממצאים כללו בעיקר שרידי שיניים שכללו מלתעות, שיניים טוחנות וניבים ארוכים. ניבים אלה דמו לשיני הטפיריים ותחילה הסיקו בטעות שבעליהם היה טורף או אוכל-כול, אך מדובר בטעות - הפלאוסיופס היה צמחוני לחלוטין והניבים עזרו לו להילחם ביריבים או בטורפים בלבד.
הוא היה קטן יחסית והגיע לגודל של פרה בגובה 1.6 מטר ובמשקל 600 עד 800 קילוגרם בממוצע. הוא היה חסר קרניים, אך היה בעל חדק כשל טפיר מעל אפו, איתו "אחז" בענפי עצים ושיחים. הוא היה בעל רגליים קצרות ואורך עצם הזרוע שלו הגיע לאורך 26 סנטימטרים בלבד. מבנה השיניים הותאם לאכילת צמחייה רכה. הייתה לו דו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות, הקטנות יותר.
הוא היה יונק יערות נמוך שהתקיים בסביבה לחה. עם זאת יערות אלה התייבשו והוחלפו בצמחיית ערבה, מה שתרם להכחדתו.
פורד מיינליין
פורד מיינליין (באנגלית: Ford Mainline) היא מכונית משפחתית גדולה, מתוצרת יצרן הרכב פורד (Ford Motor Company) אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 1952–1956, ובאוסטרליה על ידי "Ford Motor Company of Australia Limited" (חברת בת של קונצרן הרכב פורד), בין השנים 1952–1959.
באוסטרליה יוצר דגם "פורד מיינליין" בתצורת קופה-טנדר (באנגלית: "Ford Mainline Utility" או "Ford Mainline Utility Coupe"). על הדגמים שיוצרו באוסטרליה הורכבו מנועי V8 צילינדרים.
"פורד מיינליין" התבסס על 2 דגמי פורד: דגם "Ford Customline" ודגם "Ford Crestline".
יוצרו 992,048 יחידות.
פמת"א (סדרת טלוויזיה)
פמת"א (ראשי תיבות של פרקליטות מחוז תל אביב) היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מותחן-דרמה משפטית, אשר עלתה לשידור ב-16 בדצמבר 2018 בערוץ כאן 11. הסדרה נוצרה על ידי נעה רוטמן, אסתר נמדר תמאם ועודד לוטן והופקה על ידי חברת ההפקות טדי יזמות והפקות.
העלילה מגוללת את סיפורה של עורכת הדין מרסל בן-דוד (חן אמסלם-זגורי) וניסיונותיה לתמרן בין מערכות היחסים ויחסי הכוחות בתוך פרקליטות המחוז לבין משטרת ישראל, הדיונים בבתי המשפט ומוקדי שלטון החוק בישראל.
ב-3 במרץ 2019, לקראת פרק סיום העונה הראשונה, אישרה שחקנית גיבורת הסדרה, חן אמסלם, בחשבון האינסטגרם שלה שתופק עונה שנייה לסדרה. עם זאת, בעקבות תחרות אירוויזיון 2019 שהופקה על ידי תאגיד השידור, הוחלט להקפיא את הפקת העונה השנייה. בחודש פברואר 2021, החלו הצילומים לעונה השנייה, שעלתה לשידור ב-7 ביוני 2021 הסדרה לא צפויה לשוב לעונה נוספת.
עונה 1
הסדרה נפתחת בבוקר שבו נחשפת מעילה גדולה בבנק מרכזי בישראל, בעקבותיה מוטל עוצר משכנתאות כללי במדינה וסכנה כלכלית מרחפת מעל עשרות אלפי משקי בית בישראל. עקב הממדים שהמקרה תופס, התיק מגיע לפרקליטות מחוז תל אביב.
עורכת הדין מרסל בן-דוד (חן אמסלם), הרגילה לנוף הירושלמי, היא פרקליטה חריגה בפרקליטות תל אביב האליטיסטית, אבל בשל ההמלצות שהומלצו עליה מאחד מבכירי השופטים בירושלים, פרקליטת מחוז תל אביב, מרי נחמיאס (שרה פון שוורצה), משתכנעת לצרף אותה לצוות הפרקליטים העוסק בתיק המשכנתאות החדש, שאת ניהולו מוביל עורך הדין אלישע "התרנגול" בר-און (אורי פפר).
בניגוד למהלך שמוביל "התרנגול", המבקש להאשים פקידת משכנתאות זוטרה במעילה, לשחרר את בכירי הבנק בלא אשמה ולסגור את התיק כמה שיותר מהר, בן-דוד מזהה רמז למעורבות של ארגון פשע. בעקבות כך היא משתכנעת שלא מדובר רק במעילה של פקידה זוטרה שבעלה מסובך בחובות, אלא בפשע נרחב הרבה יותר – הונאה מתוחכמת, שמערבת בתוכה הפעלה של "קופים" (אנשי קש), זיופים, איומים, שוחד ועוד. היא חושדת שסמנכ"ל הבנק הוא שעומד מאחורי הונאת הענק; אך היחיד שמסכים להקשיב לתאוריות שלה הוא שותפה לשעבר מהמשטרה וחברה הטוב, החוקר קובי וקנין (אלון חמאווי).
עונה 2
שנתיים לאחר אירועי סיום העונה הראשונה, מרסל בן דוד, שעוד מתמודדת עם פוסט טראומה, ממונה על ניהול תיק חס"מ (חקירת סיבת מוות) בעקבות מותו של מטופל בחדר מיון, בחשד שנגרם ברשלנות, ובמקביל נשאבת לתוך תיק סם מסיבות מסתורי שחליל מנהל. בן דוד מגלה שמי שמנהל את תיק הסם מסיבות המסתורי הוא לא אחר מאשר מורדוך, שגם שם לעצמו מטרה את מרסל. עד מהרה, שני התיקים בהם מרסל מתערבת מובילים אותה לגילוי פרשת שחיתות חמורה המתנהלת במסדרונות מערכת הבריאות.
מלרוז פלייס
מלרוז פלייס (באנגלית: Melrose Place) היא סדרת דרמה המשכית מסוג אופרת סבון אמריקנית ששודרה בין השנים 1992–1999. הסדרה נוצרה על ידי דארן סטאר, הופקה על ידי אהרון ספלינג ושודרה ברשת FOX האמריקאית. בישראל שודרה הסדרה בערוץ 3 בכבלים בתקופת שידורה המקורי, ובשידורים חוזרים בשנת 2007. מאוחר יותר הועלו פרקי הסדרה לשירות ה-VOD בהוט.