cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדור פורח
חלל
בניסיון להציע מסע תיירותי לחלל, הוכרזה תחרות בשם "X-Prize", שמטרתה לעודד פיתוח מערכת שתוכל לשגר אזרחים לחלל בעלות נמוכה יחסית. חברה ישראלית שהתמודדה בתחרות, הציעה לבנות כדור פורח גדול, שיישא חללית. במשך כשעה הכדור הפורח ממריא מהקרקע, בהגיעו לגובה 30,000 רגל החללית מתנתקת ממנו, מנועיה מותנעים - והיא ממריאה אל מחוץ לאטמוספירה במשך כמאה שניות. לאחר מכן, חוזרת החללית אל כדור הארץ. בסך הכול, המסע בחלל יימשך כארבע דקות.
ספורט ואתגר
אחד השימושים העיקריים כיום בכדורים פורחים הוא לספורט והרפתקנות. תחרויות טיסה בכדור פורח מתקיימות במקומות רבים בעולם. הקפת העולם בכדור פורח מאויש ללא נחיתות וחניות ביניים הלהיבה את דמיונם של אנשים רבים. הון רב הושקע בניסיונות לבצע טיסה כזו, אך ההרפתקנים נכשלו פעם אחר פעם. ארגון הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI), הגדיר חוקים וכללים לאורך המסלול, גובה הטיסה ועוד.
ב-1978 ערך הבלון דאבל איגל II חצייה מוצלחת ראשונה של האוקיינוס האטלנטי.
סטיב פוסט, מיליונר אמריקאי, הקיף בשנת 2002 את כדור הארץ בכדור פורח לבדו במסע שנמשך שלושה עשר יום וחצי, לאחר שניסיונותיו הקודמים להקיף את כדור הארץ נחלו כישלון.
ויין גרצקי
ויין דאגלס גרצקי (באנגלית: Wayne Douglas Gretzky, נולד ב-26 בינואר 1961, אונטריו, קנדה), הוא שחקן ומאמן הוקי קרח לשעבר, אחד מבעלי קבוצת הפיניקס קויוטיס מליגת ה-NHL. גרצקי נחשב לגדול שחקני ההוקי קרח בכל הזמנים, ואף מכונה "הגדול" (The Great One).
קריירה מקצוענית
ב-1978, כשהיה בן 17, החל גרצקי את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אינדיאנאפוליס רייסרס מליגת ה-WHA, הליגה המקצוענית השנייה, כיוון שבליגת ה-NHL אסור היה לשתף שחקנים מתחת לגיל 18. כבר בעונת הבכורה שלו נמכר חוזהו של גרצקי, עקב קשיים כלכליים, לקבוצת אדמונטון אוילרס. גרצקי עבר לשחק בשורות האוילרס וזכה בתואר רוקי השנה. בסיום העונה עברו האוילרס לשחק ב-NHL ובהנהגתו של גרצקי זכו ב-4 גביעי סטנלי. ב-10 עונות בהן שיחק בקבוצה זכה 8 פעמים רצופות בגביע הארט (תואר ה-MVP של הליגה) ו-7 פעמים רצופות בגביע ארט רוס ("מלך הנקודות"). כמו כן הוענק לגרצקי תואר מסדר קנדה, תואר הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה קנדה לאזרחיה.
בשמונה העונות שבהן שיחק גרצקי בקינגס, הוא הוביל אותם לראשונה בתולדות המועדון לגמר גביע סטנלי, ותרם רבות להגברת הפופולריות של הוקי הקרח בקליפורניה, מה שעודד את ליגת ה-NHL לאפשר הקמת קבוצות חדשות בדרום ארצות הברית, אזור עם מזג אוויר חם יחסית, על אף שהספורט נחשב מסורתית לספורט המשוחק במדינות קרות.
במהלך עונת 96–1995 עבר לשחק בסנט לואיס בלוז אך לא התאקלם שם, וב-1996 עבר לקבוצת הניו יורק ריינג'רס, בה סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתור שחקן ב-1999. מיד לאחר פרישתו נבחר גרצקי להיכל התהילה של ה-NHL, צעד נדיר משום שבדרך כלל נדרשות שלוש שנות המתנה. מספר החולצה אותה נהג ללבוש, 99, הוסר מכל מדי קבוצות ליגת ה-NHL ואף שחקן אינו יכול להשתמש במספר זה יותר, בצעד חסר תקדים בעולם הספורט הקבוצתי.
קריירה כמאמן ובעלים
בשנת 2000 הפך גרצקי לאחד מבעלי קבוצת פיניקס קויוטיס ובשנים 2005 עד ספטמבר 2009 אף שימש כמאמנה. גרצקי שימש כמנג'ר של נבחרת קנדה בהוקי קרח, במהלך אולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002), ובהשראתו זכתה במדליית זהב, לעומת זאת באולימפיאדת החורף בטורינו (2006), נכשלה הנבחרת בהנהגתו והודחה ברבע הגמר.
גרצקי נבחר להדליק את הלפיד האולימפי בפתיחת אולימפיאדת ונקובר (2010).
כישוריו על הקרח
אף על פי שלא היה מחונן במידות של אתלט יוצא דופן, ואף נחשב בעיני מבקריו מתחילת הקריירה שלו, כקטן ורזה מדי להתמודד ברמה המקצוענית, הפך גרצקי בזכות אימונים מפרכים ואינטליגנציית המשחק שלו לשחקן הטוב ביותר ששיחק מאז ומעולם על זירת הקרח. גרצקי שינה בסגנונו את משחק ההוקי קרח המקצועני, הוא הרבה להתמקם מאחורי השער של היריבה ולנהל משם את משחק ההתקפה של קבוצתו.
ציטוט מפורסם שלו הממחיש את יכולת קריאת המשחק הנדירה שלו: "אני מחליק למקום בו הדסקית הולכת להיות, לא למקום שהיא הייתה בו".
הישגים בולטים
בין השיאים הבולטים ניתן למנות:
סטטיסטיקה לפי עונות
שיאי NHL בטקסט מודגש, ובטקסט נטוי בשורת הסיכום
מקרא: +/– = הפרש גולים כששיחק; PP = שערים ביתרון שחקן; SH = שערים בחיסרון שחקן; GW = שער ניצחון
אר דאלם
אר דאלם (במלטזית: Għar Dalam - "מערה חשוכה" או "מערת החשיכה") היא מערה השוכנת סמוך לעיר בירזבוג'ה (Birżebbuġa), בדרום-מזרחו של האי מלטה. במערה התגלו מספר שכבות מאובנים של בעלי חיים, שהמוקדמים שבהם הם בני 200,000 שנים, והמאוחרים בני פחות מ-10,000 שנה. עוד התגלו במערה עדויות לנוכחות האנושית המוקדמת ביותר הידועה במלטה, והמתוארכת לסביבות 5400 לפנה"ס. המערה העניקה את שמה לתקופת התיישבות זו המכונה תקופת אר דאלם. במקום המתוחזק על ידי הסוכנות הלאומית למורשת מלטה, שוכן מוזיאון קטן המציג את שפע הממצאים מהמערה.
היווצרות המערה וממצאיה
המערה שוכנת על הגדה הצפון-מזרחית של ואדי דאלם (Wied Dalem), כ-500 מטרים מחופי הים התיכון. זוהי מערה טבעית ממקור קרסטי, שנוצרה עקב שחיקת אבן הגיר המקומית על ידי מים. הכניסה אליה שוכנת בגובה של 15.5 מטרים מעל פני הים ועומקה 144 מטרים. רק 70 המטרים העליונים פתוחים לביקור קהל.
שרידי בעלי החיים המוקדמים ביותר שהתגלו במערה הם מתקופת הפליסטוקן וגילם כ-200,000 שנים. בתקופה זו חיבר גשר יבשתי בין מלטה ובין סיציליה, ובעלי החיים נדדו דרומה כדי להימלט מהאקלים הקר. אף ששכבת הקרח לא הגיעה אל מלטה, גרמו שינויי האקלים לעושר במשקעים ולעיצוב הנוף. ואדי דאלם התחפר אט אט בשכבת הסלע, ולבסוף קרסה תקרתה של המערה, ושרידי בעלי החיים נשאבו לתוכה.
השכבה התחתונה במערה (שכבה 6) עשויה מחרסית ואיננה מכילה מאובנים. מעליה נמצאת "שכבת ההיפופוטם" (שכבה 5), שבה התגלו שרידי פיל ננסי והיפופוטם (Hippopotamus melitensis), ומעליה שכבת אבנים קטנות (שכבה 4). השכבה הבאה מכונה שכבת האיילים (שכבה 3) והיא זכתה לשמה בגלל ממצאים רבים של שרידי איילים. לצידם נמצאו גם מאובני שועלים, זאבים, דובים, צפרדעים, עטלפים, חדפיים ועוד. את שכבת האיילים מכסה שכבת אבן גיר דקה החותמת את תקופת הפליסטוקן (שכבה 2), ומעליה שוכנת השכבה המתורבתת שבה התגלו שרידים הקשורים ליישוב האנושי המוקדם באי. בין היתר נמצאו בשכבה זו גרזני אבן, כלי קדרות, אבנים מעובדות מצור ומזכוכית געשית, חרוזים עשויים מצדפות, ומאובני אדם וחיות משק בית.
המחקר והמוזיאון
המערה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1647, אך רק ב-1865 הובהרה חשיבותה המדעית, עת נתגלו בה שרידי אדם. בין השנים 1892–1937 נערכה סדרה של חפירות מעמיקות באתר, ונידרש פתרון לעפר ולאדמה שחולצו מהמערה. לכן הוקם במקום מוזיאון קטן ב-1930 והוא נפתח לקהל ב-1933. במוזיאון שני אולמות גדולים השוכנים משני צידי הכניסה למערה, ובהם אלפי ממצאים ערוכים בתיבות עץ. בנוסף מוצגים במקום שלדי דוב, פיל אפריקני צעיר, היפופוטם וגולגולת של נקבת אדם בוגרת. בשנת 2002 נחנכה במוזיאון תצוגה חדשה הסוקרת, בין היתר, את היווצרות המערה, את ממצאיה ואת תולדות המחקר במקום, וכן עומדת על השלכותיה של תקופת הקרח על מלטה.
מקוק סלעים פורמוסני
מקוק סלעים פורמוסני (שם מדעי: Macaca cyclopis) מין בסוג מקוק החי בטאיוואן ופלש גם לחלק הצפוני של יפן. מין קופים בעלי זנב זה פעיל גם בשעות היום.
אורך גופו נע בין 40–55 ס"מ בתוספת זנב באורך 26–40 ס"מ, משקלו נע בין 4–8 ק"ג.
ניזון בעיקר מפירות, מחרקים וממיני סרטנאים.
צ'ארקי
צ'ארקי (מקצ'ואה: בשר מיובש ומלוח, בספרדית: Charqui) הוא מאכל העשוי בשר מיובש ומומלח.
המאכל אופייני לאזור האנדים ומיוצר בפרו, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה מבשר אלפקה, למה או הכלאה של שניהם.
תהליך הייצור של הצ'ארקי כולל את המלחת הבשר ויבושו בשמש. ישנם אזורים (אגם טיטיקקה, למשל) בהם הבשר נפרס לרצועות לפני יבושו, ובאזורים אחרים, כגון בקוסקו, הבשר מיובש בנתחים שלמים כולל העצם. בספרדית נקראים נתחים אלה "צארקי קומפלטו" (charqui completo).
מקור הצ'ארקי הוא בתרבות האינקה, אשר ניצלה את האוויר הקר והיבש ואור השמש העז של הרי האנדים לשימור בשר. האינקה השתמשו בצ'אנקי לאספקת מזון בתחנות הדרכים (בקצ'ואה: טנפו) שפרסו לאורך מערכת הדרכים ששימשה את האימפריה.
פרו היא היצרנית הגדולה עם 450 טון צ'ארקי בשנה. בברזיל מיוצר הצ'ארקי מבשר בקר. בארצות הברית קיים מאכל המבוסס על הצ'ארקי ומיוצר מבשר בקר או חזיר שנקרא ג'רקי.
צ'ארקי מסחרי נקרא "צ'ארקואדס" (charqueadas), ובארגנטינה ואורוגוואי גם "סלדרוס" (saladeros).
שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת (פסקול)
שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת הוא הפסקול לסרט הקולנוע השני בסדרת הסרטים "שודדי הקאריביים", "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת". הפסקול, שהולחן על ידי המלחין הנס צימר, יצא לאור דרך חברת וולט דיסני רקורדס ב-4 ביולי 2007, וזכה להצלחה ברחבי העולם.
More than Friends (שיר של ג'יימס הייפ)
More than Friends הוא שיר של ג'יימס הייפ, בשיתוף פעולה עם קלי-לי. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, ב-7 ביולי 2017. השיר מהווה עיבוד מחודש לשיר "Don't Let Go (Love)" של אן ווג.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-146 מיליון פעמים בספוטיפיי.
טאליסקר
טאליסקר (באנגלית: Talisker) הוא סינגל מאלט סקוטי המיוצר על ידי מזקקת טאליסקר, קארבוס סקוטלנד; שהיא המזקקה היחידה באי סקאי. המזקקה מופעלת על ידי התאחדות המזקקים וסוחרי היין של דיאג'יו, ומשווקת כחלק מסדרת המאלטים הקלאסיים שלהם.
אופיו של הטאליסקר
הטאליסקר נודע בארומת הכבול הדומיננטית שבו ובאופיו ה"מלוח" (או ה"פיקנטי"). בזמן שהמותג מקובל מאוד ונמכר בהתאם, תכולת הפנול וטעמו הייחודי יכולים להיתפס כ"מאתגרים" במיוחד עבור חובב הויסקי המצוי. המזקקה החלה בשיווק בקבוקים מיוחדים בתחילת המאה ה-21 עבור חובבי הז'אנר, עם בקבוקים בני 20 ו-25 שנים (קודם לכן היו קיימים רק 10 ו-18 ומעט מהדורות מיוחדות). בקבוקי ה-25 שנים, על אף היותם יקרים יותר, זכו לשיווק נרחב יותר מאלו בני ה-20.
הטאליסקר מעושן עד לרמת פנול גבוהה במיוחד של 25 חלקיקים למליון, ובנוסף לכך מי המעין המשמשים ליצירתו באים במגע עם כבול במהלך הנביעה, וכך מתקבל טעמו הכבולי.
רקע היסטורי
המזקקה נוסדה בשנת 1843 על ידי יו וקנט מקאסיל מאיג. יו היה אריס ששכר אדמות וכך הצליח לרכוש את בית טאליסקר ואחוזת מקלאוד.
אחרי מות האחים המזקקה נרכשה בסופו של דבר במסגרת שותפות גריגור אלן (סוכן כלכלי ממוריישיר) ורודריק קמפ (סוחר יינות ושיכר) ומשאבים רבים הושקעו בחידוש ועיצוב מחדש של המזקקה. באותה תקופה הוויסקי זכה למוניטין הולך וגדל.
בשנת 1892, קמפ רכש גם את מזקקת מקאלאן בספייסייד ואלן עצמו לקח את הבעלות המלאה על טאליסקר שמוזגה עם דאילויין, וכך נוצר איחוד המזקקות דאילויין–טאליסקר. איחוד המזקקות בנה רכבת חשמלית המקשרת בין המזקקה לבתי העובדים, על מנת לשפר את תנאי תעסוקתם.
בשנת 1925 בעקבות מיזוגים עם כמה ממייסדי "חמש הגדולות", המזקקה עברה באופן רשמי לבעלות התאחדות המזקקים ובמקביל שונתה שיטת הזיקוק לזיקוק כפול. בשנת 1960, לאחר שרפה גדולה, המזקקה שופצה.
צליל בירן
צליל בירן (נולד ב-7 באפריל 1968) הוא מוזיקאי ישראלי, פסנתרן, מעבד, מלחין ומנחה ערבי שירה בציבור. כתב מעל ל-800 לחנים ומעל ל-1,000 עיבודים מוזיקליים הרשומים באקו"ם.
ביוגרפיה
בירן, יליד קנדה, הוא בנו של המוזיקאי שלמה (בירן) בידרמן, נשוי לזמרת סלעית פרידמן ולהם שני ילדים. בשנת 1987 הקים בירן את צוות הווי משטרה צבאית. והיה מנהלו המוזיקלי עד שנת 2005. בשנים 1995 – 2000 היה המנהל והמעבד המוזיקלי של התוכנית "החרצופים" ובנוסף גם דיבב מספר חרצופים (בהם את החרצוף של אביב גפן, השר רפאל איתן ועוד) והלחין מספר שירים, כגון "כאן משפחת החרג'וקים גרה". היה נגן הבית בתוכניות "שישי חי", "חכם בלילה", "זאפ לראשון", "משחק מכור" ובתוכניתם של אילנית לוי ואלירז שדה באולפן השקוף בערוץ 24. בשנים 2006 – 2007 הופיע בפינות קבועות עם מתמודדי "כוכב נולד" בערוץ הילדים. ובתוכנית הבוקר של ערוץ 2. כתב מוזיקה לסרטי מקור בערוץ "נשיונל ג'יאוגרפיק".
הלחין שירים רבים לערוצים הופ! והטלוויזיה החינוכית, פתיחים, מעברונים, עיבודים ועיטורים מוזיקליים לתוכניות שונות, כגון: פרפר נחמד המחודש, החדר של חני, רחוב סומסום, קישקשתא, דפנה ודודידו, הקונצונים, נחשון כל יכול, יובל המבולבל, חטף פתח ועוד. כמו כן, כתב עיבודים לשירים רבים ב"הופ! ילדות ישראלית", ביניהם לקליפ "שלושה דגים" - קליפ שזכה במקום ראשון בתחרות "אסיף". הפיק מוזיקלית והלחין שירים בקלטות וידאו ודיסקים לילדים.
ודיבב את החיות בתוכנית מי מה מו.
בירן ליווה בפסנתר את הופעותיהם של יהורם גאון, דורית ראובני, חני לבנה, רוחמה רז, היה יד ימינו של המלחין נחום היימן במשך כ- 24 שנים, ליווה בפסנתר את הופעותיו ועיבד את שיריו החדשים וכמו כן את שירי "העמותה למורשת הזמר". כיום מלווה בהופעותיהם של אסף אשתר ומשה להב.
בירן ערך והפיק מוזיקלית מופעים בפסטיבלי ערד והנחה שם ערבי שירה. ערך והפיק ערב לזכרו של נתן יונתן בהיכל התרבות, ערב שירי תל אביב עם נחום היימן בסינמטק, ערב שירי הלוחמים השנתי בנוה מונוסון ועוד, ברחבי הארץ ובקהילות הישראליות ברחבי העולם.
מפרץ רמלה
מפרץ רמלה (מלטית Ir-Ramla il-Ħamra; אנגלית Ramla Bay) הוא מפרץ השוכן בצפונו של האי גוזו במלטה, ובו נמצאת רצועת החול המשמעותית ביותר בחופי האי, שרוחבה המרבי כמאה מטרים. משמעות שמו המלא של המקום במלטית היא "החול האדום", וזה ניתן לו בשל צבעו. המפרץ מוקף בגבעות שבהן נטועים גנים ופרדסים.
בחוף שוכנת מערת קליפסו, המיוחסת לנימפה קליפסו, שלפי האודיסאה הצילה את אודיסאוס לאחר שספינותיו טבעו בסערה. היא טיפלה בו עד שהתאושש ובמשך שבע שנים שהה עימה. מתחת לחול התגלו מספר שרידים רומיים, ועוד נמצאו בו שרידי מלט מעורב באבק שרפה, בו עשו האבירים ההוספיטלרים שימוש כמעין מוקש פרימיטיבי, כדי להגן על החוף במאה ה-18. במרכז החוף ניצב פסל לבן של הבתולה. בשנת 2007 עמד המפרץ בליבה של שערורייה שנגעה לכוונת יזמים להקים וילות במקום.
יהודה לייב צירלסון
הרב יהודה לייב צירלסון (כ"ח בכסלו ה'תר"ך, 24 בדצמבר 1859 - י"א בתמוז תש"א, 6 ביולי 1941) כיהן כרבו הראשי של חבל בסרביה ושל העיר קישינב (ברוסיה ולאחר מכן ברומניה), וכחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. שימש גם כסנאטור בפרלמנט הרומני בין השנים 1920–1926.
קורות חיים
נולד בקוזלץ שבמחוז צ'רניגוב באוקראינה, לרב משה חיים, שהיה רב המקום. בגיל עשרים נתמנה לרבה של פְּרילוּקי, תפקיד שבו שימש כשלושים שנה. צירלסון היה בעל השכלה כללית והשתמש בה בדרשותיו. כתב מאמרים פובליציסטיים, שהתפרסמו בכתבי עת בעברית, יידיש ורוסית, בהם "הפלס", "הצפירה", "המליץ" ו"המודיע". מאמריו עסקו בעיקר בנושאים קהילתיים ופוליטיים יהודיים, כמו התנגדות לאיסור על השחיטה הכשרה ודרישה לדאוג לצרכיהם הדתיים של המהגרים ממזרח אירופה למושבות בארגנטינה. בשנות ה-80 וה-90 התפרסמו בעיתונות מספר סיפורים על הקפדתו לבדוק קבצנים כדי לוודא שאינם רמאים.
בשנת 1908 נתמנה הרב צירלסון לרבה של העיר קישינב ולראש הישיבה שם, לאחר שבמשך כשבעים שנה לא כיהן במקום רב עיר. ב-1911, בעת משפט בייליס, ארגן עצומה נגד האנטישמיות שנחשפה במהלך המשפט. על עצומה זו חתמו כ-300 רבנים. באותה שנה זכה באזרחות כבוד מטעם האימפריה הרוסית. ב-1912 נמנה הרב צירלסון על קבוצת הרבנים והעסקנים שהקימה את "אגודת ישראל", והיה חבר במועצת גדולי התורה של התנועה. בתחילת 1914 ביקש הרב צירלסון לקבל את רבנות ראדום ונבחר פה אחד לתפקיד, אולם קהילת קישינב התנגדה לכך בתוקף. הסכסוך הובא להכרעת הרב שמריה נח שניאורסון שפסק לטובת ראדום, אולם אנשי קישינב סירבו לקבל את פסק הדין ולבסוף החליט הרב צירלסון להישאר בקישינב.
ב-1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, סופחה בסרביה לרומניה, והרב צירלסון נתמנה לרבה הראשי של בסרביה כולה. הוא החל בהקמת מערכת חינוך חרדית מקיפה, החל מגילאי הגן, תלמודי תורה, ישיבות לצעירים וישיבות גבוהות. הרב צירלסון כיהן כראש ישיבת קישינב, ורבים מבוגרי מוסדותיו הפכו לימים לרבנים ולאדמו"רים. בנוסף לכך יסד בקישינב סניף של אגודת ישראל, הקים את הגימנסיה החרדית "מגן דוד", פעל למען רעיון הדף היומי של הרב מאיר שפירא מלובלין ועסק בלימוד והפצת תורה ברבים.
האנטישמיות שפרחה ברומניה בשנים ההן, הכריחה אותו לזעוק ולהתריע נגדה בפני חברי הבית, אך נאומים אלו לא פורסמו בכתב העת של הפרלמנט, עקב התנגדות הצירים האנטישמיים. כתוצאה מכך התפטר צירלסון בשנת 1926 מחברותו בפרלמנט.
באותן שנים נמלטו רבבות יהודים מאוקראינה לבסרביה. השלטונות הרומניים החלו לרכז אותם במחנות לצורך גירושם חזרה אל מעבר לדנייסטר. הרב צירלסון פעל למניעת הגירוש, גייס תמיכה חומרית עבור הפליטים ולאחר מכן סייע להם להיקלט ברומניה או להגר לארצות הברית או לארץ ישראל.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה בסרביה לברית המועצות. הקומוניסטים, שהרסו את חיי הקהילה היהודית בקישינב, החלו להצר את צעדי הרב צירלסון, והציגו אותו בעיתונות הסובייטית כסוכן אנטי-סובייטי.
הרב צירלסון נהרג במלחמת העולם השנייה ביום ראשון, י"א בתמוז ה'תש"א (6 ביולי 1941), בהפצצה אווירית שהונחתה על קישינב על ידי הגרמנים. הובא למנוחות בבית העלמין הישן של העיר. בשנת ה'תשי"א החליטו השלטונות להניח מסילת ברזל וגופתו הועברה למקום אחר בבית העלמין. לאחר שנים ספורות החליטה עיריית קישינב להקים במקום פארק שעשועים, וגופת הרב צירלסון הועברה בשנית. מקום מנוחתו הסופי הוא מתחת לאנדרטה הענקית שהוקמה על קברם של הרוגי פרעות קישינב. בניסן תשפ"ב נחשפה מצבתו בבית הקברות היהודי בקישינב.
על שמו רחובות בבני ברק, נתניה, רמת השרון ובשכונת חסידוף בפתח תקווה ובית כנסת "היכל יהודה" בגבעת שמואל. ב-1954 נקרא על שמו רחוב בתל אביב. גם בקישינב קרוי על שמו הרחוב שבו מצויים שרידי המבנים של בית הכנסת ותלמוד התורה שלו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יחסו לתנועה הציונית
הרב צירלסון תמך ביישוב ארץ ישראל ובחובבי ציון. הוא יצא בקריאה לרכוש את אתרוגי ארץ ישראל ולא את אתרוגי קורפו. בשנת 1895 כתב שהרבנים היו הראשונים לעורר את יישוב הארץ.
הקונגרס הציוני הראשון גרם לרב צירלסון חשש מפני מגמות אנטי-דתיות של ראשי התנועה הציונית. עמדתו כלפי הציונות הייתה מורכבת: הוא תמך ברעיונות הציונות, אך התנגד למה שנתפס בעיניו "לאומיות מלאכותית" שמבוססת אך ורק על תפיסת הלאומיות האירופית ('רוח הזמן'), ללא יסודות דתיים. ב-1898 השתתף בוועידת הציונים הרוסיים (שנערכה לקראת הקונגרס הציוני השני) ותבע לקבל החלטה על הענקת אוטונומיה דתית. בעקבות דחיית דרישתו פרש מהתנועה הציונית. עם זאת, הוא המשיך לתמוך במגביות הציוניות ופרסם מכתב תמיכה במגבית של הקק"ל.
במאי 1898 פרסם הרב צירלסון סדרת מאמרים בעיתון המליץ שבהם שלל את הטענה שהרבנים מתנגדים לציונות בשל ציפייה לגאולה "שמימית". הוא טען כי יש להפריד בין הציונות לבין הגאולה העתידה. ב-1901 פרסם בהפלס מאמר בו קרא לייסד תנועה דתית מקבילה לתנועה הציונית שתפעל להגשמת מטרותיה הלאומיות של הציונות על יסודות דתיים, ובשנת 1912 נמנה עם מקימי אגודת ישראל. לאחר הקמת אגודת ישראל כיהן הרב צירלסון נשיא ועידת המפלגה בשלוש האספות הראשונות ואף נמנה עם חברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. כשהברון הירש החל לייסד מושבות יהודיות בארגנטינה הרב צירלסון ביקר אותו בחריפות על כך שבחר בארגנטינה על פני ארץ ישראל, ופרסם סדרת מאמרים בנושא ב'המליץ'.
בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל בתרצ"ז עמד הרב צירלסון בראש המחנה שתמך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עמד בקשרי מכתבים רציפים עם תלמידו הרב יעקב ברוורמן, רבה של סאן פאולו, שגם נסמך על ידו. הלה העריצו והרבה לשאול אותו בהלכה, תוך שהוא מתארו כרשכבה"ג - רבן של כל בני הגולה. גם הרב ישעיהו יוסף מרגולין, אב"ד 'תורה אנשי חסד' בברוקלין, העריצו וכתב עליו: "הרב הגאון חכם וסופר איש אשכולות רשכבנה"ג מר"ן ר' יהודה ליב צירלסאן... וידוע שמשנתו הוא קו ונקי".
ערוץ הקניות
ערוץ הקניות הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי מסחרי המתמחה בהצגת ומכירת מוצרי צריכה לקהל הצופים המשודר ב-HOT, YES, STINGTV, פרטנר TV ובסלקום tv.
היסטוריה
הזיכיון לערוץ ניתן באפריל 1995 לתקופה של 6 שנים, עם אופציה להארכה ל-6 שנים נוספות, לקבוצת משקיעים שזכתה במכרז בו התמודדו 4 קבוצות. הקבוצה הזוכה כללה את: פרסום דחף, יצוא השקעות, גלובוס גרופ, כלל-סחר, ישאל, ערי סטימצקי, גד פרופר, חברת הקטלוגים "עסקה טובה", וערוץ הקניות האמריקני VIATV. לאחר שהערוץ צבר הפסד של כ-43 מיליון שקל בשנתיים הראשונות להפעלותו, מכרו רוב המשקיעים את חלקם לחברת פרסום דחף שהחזיקה 80% מהמניות. ב-1999 הודיע הערוץ על הקמת רשת חנויות ארצית, לאחר שכבר הפעיל נקודות מכירה ביפו, בירושלים ובבאר-שבע בהם שווקו בעיקר עודפים שלא נמכרו במסגרת השידורים בערוץ.
בשנת 2002 עתר הערוץ לבג"ץ נגד המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין כדי למנוע מתן רישיונות לערוצים מתחרים, לא על בסיס מכרז וזיכיון כפי שנדרש מערוץ הקניות. אחר כך משך את העתירה. בשנת 2005, הושקו לבסוף שני ערוצים מתחרים, עורץ נטאקשן 333, שהיה המבוסס על אתר הקניות נטאקשן באינטרנט של חברת נטוויז'ן, וערוץ 444 TVmall. שני הערוצים הפסיקו לשדר לאחר פחות משנתיים.
בינואר 2007, ביקש ערוץ הקניות הארכה לזיכיון השידור שלו. אך שר התקשורת, אריאל אטיאס, החליט שלא להאריך את הזיכיון על פי המלצת מועצת הכבלים והלוויין, לפיה יש להעביר את השידור של הערוץ למתכונת של רישיון ולא על בסיס זיכיון מוגבל בזמן. בפברואר 2008 הוסכם לבסוף על הארכת הזיכיון ב-10 שנים נוספת.
בשנת 2014 עבר הערוץ מיתוג מחדש והחל לשדר באיכות HD.
פעילות
בכל תוכנית (למעט "TV שופ אמריקה") יש מנחה אשר מציג את המוצרים אשר יהיו בתוכנית בתחילת התוכנית ובסופה. כל מוצר מוצג על ידי סרטון קצר של עד 5 דקות. במהלך השידור מזכיר המנחה את המוקד הטלפוני ואת אתר האינטרנט של הערוץ, דרכם ניתן לרכוש את המוצרים. בכל חודש יש יום צילום מרוכז, בו מצלמים כ-15–20 סרטונים. הערוץ משדר 24 שעות ביממה במשך כל השנה (אך לא ביום כיפור ובימי זיכרון ממלכתיים בישראל). שידורי הרצף מתחילים בשעה 14:00, ונמשכים עד חצות. בשאר שעות היום משדרים את התוכניות בשידור חוזר. הערוץ הוקם בשנת 1995 על ידי חברת "גלובוס גרופ" וקבוצת "דחף". משרדי הערוץ ממוקמים בשדרות ירושלים בתל אביב-יפו. מנכ"ל הערוץ הוא אורן ז'ורבין.
לערוץ חנויות פיזיות בתל אביב, חיפה ובבאר שבע.
את מוצרי הערוץ ניתן לרכוש בארבע דרכים: קנייה בחנויות הפיזיות, באמצעות מוקד השירות של הערוץ, רכישה באתר הערוץ, או הזמנה ביישומון הערוץ.
ג'ון לואיס קרימל
ג'ון לואיס קרימל (באנגלית: John Lewis Krimmel; 30 במאי 1786 - 15 ביולי 1821), המכונה לעיתים "הוגארת' האמריקאי" היה הצייר הראשון של אמריקה שצייר סצינות ז'אנר. קרימל נפטר בתאונת שחייה בגיל 35. בין האמנים האמריקאים הבולטים שהושפעו מעבודתו של קרימל ניתן למנות את ויליאם סידני מאונט, ג'ורג' כלב בינגהאם ותומאס אייקינס.
עבודה מוקדמת
יוהאן לודוויג קרימל נולד ב-30 במאי 1786 בעיירה הקטנה אבינגן שבדרום דוכסות וירטמברג הגרמנית. בשנת 1809 החליט יוהאן לודוויג להצטרף לאחיו הבכור, שהיגר לפילדלפיה. בתחילה תכנן לעסוק בעסקים עם אחיו, אך עד מהרה נטש אותם לטובת האמנות. אף על פי שאולי היה בשיעורים בצבעי מים בלונדון, ליוהאן לודוויג לא היה שום הכשרה פורמלית אמיתית כשהגיע לפילדלפיה בסביבות ה-1 בנובמבר 1809. במדריך העירוני בשנת 1812 מוצג קרימל כצייר. הוא התחיל בציור דיוקנאות, אך כאשר עותק של "כנר העיוור" של דייוויד וילקי נפל לידו, תשומת לבו הופנתה לנושאים הומוריסטיים. הוא גם צייר תמונות היסטוריות.
יצירות מפורסמות
עבודותיו של קרימל עדיין משוכפלות לעיתים קרובות בספרי לימוד, יצירות היסטוריות ומגזינים. "יום הבחירות 1815", אולי הציור המפורסם ביותר שלו, ממחיש בצורה הטובה ביותר את יכולתו של קרימל לחבר את הקהל לתצפיות הומוריסטיות. "חגיגת ה-4 ביולי בכיכר סנטר", פילדלפיה, 1819 שופעת פטריוטיות ורוח אחדות בעיצוב נאו-קלאסי. ב"שמיכת הטלאים" היסטוריון האמנות גיא מקלרוי זיהה כאחת הראשונות "המשתמשות בעיוותים פיזיונומיים (חיוך רחב שיניים ושפתיים גדולות מדי) כאלמנט בסיסי בתיאור אפרו-אמריקאים ..." תיאור האם והבת שניסתה לשכנע את האב השיכור לחזור הביתה גרמה להיסטוריונים לשבח את "פונדק אמריקאי" כיצירתו הראשונה של אמן אמריקאי הממחישה את הנושא הזה.
ספרי הרישומים
קרימל תיעד רעיונות לתמונותיו בסדרת ספרי שרטוטים ששמר בין השנים 1810 עד 1821. מסוף 1816 עד 1818 הוא חזר לאירופה לאזור הולדתו, וגם לווינה וזלצבורג, וספרי הרישום שלו מלאים בשרטוטים של נופים אירופיים, אנשים, בעלי חיים ופרחים.
מוות ומורשת
אף שקרימל היה צייר רק 11 שנים, התהילה שלו הייתה בעלייה. הוא גם קיבל משימה יוקרתית ביצירה היסטורית גדולה, בד של 6 מטר על 9 מטר המנציחה את נחיתתו של ויליאם פן בדלאוור באוקטובר 1682. אף על פי שסצנות הז'אנר של קרימל מצאו מעט קונים במהלך חייו, אך תחריטים שלו עבודות שנעשו זמן רב לאחר מותו הופצו באופן נרחב כהדפסים ואיורי מגזינים.
אנדרה שרון
אנדרה שרון (בצרפתית: André Chéron; 25 בספטמבר 1895 – 12 בספטמבר 1980), שחמטאי צרפתי, תאורטיקן בולט של שלב הסיום. שלוש פעמים אלוף צרפת, בשנים 1926, 1927 ו-1929.
ביוגרפיה
שרון חי בשווייץ והיה אלוף צרפת בשנים 1926, 1927 ו-1929. היו לו הצלחות יפות בתחרויות בינלאומיות בלונדון בשנת 1927 ובהאג בשנת 1928. שרון ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט ב-1927.
עקב מחלת חזה קשה שהה שרון 20 שנים בבית הבראה, ובתקופה ארוכה זו כתב יצירה בארבעה כרכים, "Nouveau Traité complet d'échecs", העוסקת בסיומים בשחמט. בנוסף לעיסוק בכל סוגי הסיומים בשחמט, כוללים הספרים למעלה מ-100 אטיודים מקוריים של שרון. במשך תקופה ארוכה נחשב ספר זה לספר המרכזי בנושאי סיומים ונקרא בקיצור "Chéron". הספר נערך מחדש במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 (בגרמנית).
בשנת 1940 כתב, בצוותא עם אמיל בורל, ספר על התאוריה המתמטית של משחק הברידג'.
בשנת 1957 קיבל שרון תואר של שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית. בשנת 1959 היה שרון לאחד מחמשת הפרובלמאים הראשונים שקיבלו תואר של אמן בינלאומי ליצירה שחמטאית מטעם פיד"ה.
הופעות באולימפיאדות
אנדרה שרון השתתף באולימפיאדת שחמט בנבחרת צרפת.
אטיוד
הלבן מתחיל וזוכה. אטיוד משנת 1950.
1. מב3 (גם מא3 זוכה) '''1...מג7 2. מג3 (גם מג2 זוכה) 2...מד6 3. מד3 מד7 4. מה4 מה6 5. ג5 מו6 6. ד5 מה7 7. ד6+ (מסע יחיד המוביל לזכייה) 7...מד7 8. מה5 מד8 9. ד7! מ:ד7 10. מו6 מד8 11. מה6 מג7 12. מה7 מג8 13. מד6 מב7 14. מד7 מב8 15. מ:ג6 מג8 16. מד6 מד8 17. ג6 מג8 18. ג7 מב7 19. מד7 וזוכה'''
כבר במסע הראשון יכול הלבן לשגות. למשל המסע 1. מב4 מביא לתיקו משום 1...ג5+ 2. ד:ג5 מג6 ותיקו.
הלבן מתחיל וזוכה. בעיה משנת 1964. פורסם בעיתון Journal de Genève והמאפיין העיקרי שלה הוא הכתרות לפרש.
פתרון: 1'''. ב8=פ+ צ:ב8 2. א:ב8=פ+ מד6 3. ג8=פ+ מה6 4. ד8=פ+ ר:ד8 5. ה:ד8=פ+ מו6 6. ז8=פ+ צ:ז8 7. ח:ז8=פ+ מז6 ו8=פ מט.'''
אלן פלטשר
אלן ג'רארד פלטשר (אנגלית: Alan Gerard Fletcher; 27 בספטמבר 1931 – 21 בספטמבר 2006) היה מעצב גרפי בריטי.
חייו
אלן פלטשר נולד בניירובי, קניה, שם עבד אביו בשירות הציבורי. בגיל 5, חזרה משפחתו לאנגליה. כאשר אביו לקה במחלה סופנית, הוא גר במשך שלוש שנים עם סבו וסבתו, ואז במהלך ההפצצות על לונדון של מלחמת העולם השנייה פונה למחסה בבית החולים.
הוא למד בבתי ספר שונים לאומנות והמשיך ללימודי אמנות בקולג' המלכותי בבריטניה. ב-1956, נישא פלטשר לאיטלקייה בשם פאולה ביאגי. באותה שנה הוא קיבל מלגה ללמוד באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, אחד מהמורים שלו היה פול ראנד ובעזרת מורה אחר קיבל עבודה לעצב את השער של פורצ'ן מגזין. לאחר ביקור בוונצואלה, חזר פלטשר ללונדון ב-1959. הוא עבד זמן קצר בסטודיו של סאול באס בלוס אנג'לס ובחברת פירלי במילאנו.
ב-1962 הוא הקים משרד עיצוב גרפי ביחד עם שני שותפים, הם פרסמו ספרים אודות עיצוב גרפי ובין לקוחותיהם היו ספריית פינגווין, חברת פירלי ואוליבטי, ב-1972 המשרד התפתח ושינה את שמו לפנטגרם. חלק מעיצובי הלוגו שעיצב נמצאים עדיין בשימוש של חברות כיום.
ב-1992 עזב את המשרד, ועבד מביתו בנוטינג היל. הוא עבד גם בחופשות כאשר שרבט במחברתו ועל מה שמצא. ב-1993 הצטרף כמנהל אמנותי של הוצאת הספרים "פידון". פלטשר כתב מספר ספרים בנושא עיצוב גרפי.
הוא זכה בפרס מעצב השנה באנגליה, והיה ב-1973 נשיא אגודת המעצבים הבריטית. התערוכה האחרונה שלו נפתחה חודשיים לאחר מותו ב-2006 מסרטן. העיצוב של אלן מתבטא בעיקר בסגנון קל, פשוט ומשעשע.
פעולת תגמול
פעולת תגמול (Reprisal, להבדלי מ'צעדי-נגד' – Countermeasures) היא פעולה צבאית מוגבלת בהיקפה, שבאה להעניש ישות מדינית (מדינה ריבונית או ישות מדינית אחרת) על פעולה צבאית קודמת המפרה את הדין הבין-לאומי, בעזרת פעולה שעצמה מפרה את הדין. דוגמה: ירי ממדינה א' למדינה ב' המכוון כנגד אובייקט שאינו מטרה צבאית (ועל כן לא ניתן לתקפו) עלול לגרום לפעולת תגמול של מדינה ב' נגד מדינה א' (כגון תקיפה של אובייקט שאינו מטרה צבאית). מחד, פעולת תגמול עשויה להרתיע את המדינה כלפיה היא מופעלת מביצוע פעולות נוספות נגד המדינה שמבצעת את פעולת התגמול. מאידך, פעולת התגמול עלולה להיתקל בפעולת תגמול נגדית, ולדרדר את שתי המדינות להתכתשות ממושכת יותר. פעולות תגמול הן מאפיין של לחימה בעצימות נמוכה.
ככל פעולה צבאית של מדינה נגד מדינה אחרת, פעולת התגמול כפופה לדיני המלחמה, שחריגה מהם עלולה להוות הפרה של הדין הבינלאומי.
היחס לפעולות תגמול לאורך ההיסטוריה
במקרא, עם ישראל מצווה מספר פעמים על ידי האלוהים לבצע פעולות תגמול בעמים אחרים, כדוגמת ציוויו של ה' את משה לגבי המדיינים: –.
אבות הכנסייה, בהם טרטוליאנוס ואוריגנס דגלו בפציפיזם והתנגדו לכל סוג של פעולת תגמול. מנגד אוגוסטינוס שפעל בסוף המאה השלישית הצדיק פעולת תגמול וכתב:.
תומאס אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס, ובחיבורו מכלול התאולוגיה הגדיר שלושה תנאים בסיסיים הנדרשים לשם יציאה למלחמה: סמכות ריבונית, עילה מוצדקת - כגון ענישה על תוקפנות, וכוונה ראויה. אחריו תומאס דה-ויו, קג'טאן (1468–1524) הצדיק פעולת תגמול כמחלק ממשפט הטבע:. קג'טאן סבר שפעולת תגמול מהווה "עשיית צדק" וסבר שהיכולת לבצע זאת היא שמגדירה ריבונות מדינתית:.
אך בועידת הוותיקן השנייה נקבע במפורש כי "יציאה למלחמה כדי להעניש על עבירה או על מנת להשיג מטרה כלשהי אינה מוצדקת; יציאה למלחמה מוצדקת רק כשהיא נעשית על מנת להדוף פגיעה או תוקפנות".
בגישה הפילוסופית, ז'אן-ז'אק רוסו התנגד לגישה שמשפט הטבע מצדיק פעולת תגמול וסבר כי: והספר "התוכנית לשלום הנצחי" שערך רוסו, קורא "לכינון קונפדרציה עולמית של מדינות שנועדה להוציא אותן מהמצב האנרכי ולהפוך את המלחמה לבלתי-אפשרית". עמנואל קאנט פיתח את גישתו של רוסו וטען שאין לגיטימיות למדינה ריבונית לתפקד כשופטת כלפי מדינה אחרת, וכפועל יוצא אין הצדקה למדינה להעניש מדינה אחרת בפעולת תגמול:.
מנגד, הוגו גרוטיוס סבר שאכיפת הסדר הבינלאומי צריכה להתבסס על ביזור סמכות האכיפה בין המדינות, וכפועל יוצא פעולת תגמול היא זכות חוקית ואף חובה מוסרית גם כלפי מדינה שאינה נפגעת ישירה: גם ג'ון לוק סבר כי ביחס לממשלות ממשיך להתקיים משפט הטבע:  לוק אף מרחיב שמסביר שההצדקה לפי משפט הטבע במצב הקדם-מדיני (לפני האמנה החברתית) להעניש את מי שפגע בו, היא ההצדקה המאפשרת למדינה ריבונית לבצע פעולת ענישה כנגד עם אחר:
הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה אסר במפורש פעולות תגמול כנגד אזרחים, אך אין לו תוקף מחייב כלפי המדינות שלא אשררו אותו.
מייקל וולצר, בספרו "מלחמות צודקות ובלתי צודקות" (1977) גרס כי מאז ומתמיד כללה "דוקטרינת המלחמה הצודקת" את מרכיב הענישה, וסבר שגם גם בעידן שלאחר כינון האו"ם מכיוון שתוקפנות היא פגיעה בחברה כולה, מדינה המגינה על עצמה מפני תוקפנות עושה זאת גם בשם כלל האנושות; ולפיכך הענשת המדינה התוקפנית - היא תפקיד המוטל על המדינות כולן. לפי גישתו של וולצר כאשר בוצעה הפרה בוטה ואכזרית של "כללי המלחמה הצודקת" ראוי להפר אותם בחזרה, כדי לחזק את ההרתעה ולהבטיח את המשך קיומם בעתיד. וולצר מנמק זאת בהצדקה תועלתנית לפיה רק כך ניתן למנוע את הידרדרות המלחמה לכדי אכזריות פרועה עוד יותר.
בישראל
פעולות התגמול היוו מרכיב בסיסי של פעילות צה"ל ב בשנות החמישים והשישים, שבמהלכן נערכו עשרות פעולות תגמול. המובילים של מדיניות פעולות התגמול היו ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל דאז, משה דיין. ביסוד מדיניות זו הייתה גישה של "יד חזקה" כלפי הערבים, תוך הבהרה שכל פעולת חבלה או לחימה תזכה לעונש הולם, משום שדם יהודי אינו הפקר. מאחורי פעולות אלו עמדה אסטרטגיה של פגיעה באויב, כדי לגרום לו להפסיק את פעולות האיבה שלו. פעולות התגמול התבצעו כתגובה על פעולות הטרור של המסתננים.
גנון
גנון (שם מדעי: Cercopithecus) הוא סוג של קופים צבעוניים שוכני עצים הנפוצים באפריקה ושייכים לתת-משפחת הגנונים שבמשפחה קופים בעלי זנב.
מאפיינים
הגנונים נפוצים בכל רחבי אפריקה המשוונית שמדרום לסהרה ובאיי בורנאו (קופי גוחן). הם חיים באזורי ביצה, יער גשם טרופי ובאזורים הרריים, בכל הגבהים - מגובה פני הים ועד לפסגות ההרים. בניגוד לקופים שוכני עצים אחרים, מזונם של הגנונים אינו מוגבל לעלים והם ניזונים גם מפירות ומגרעינים, ולעיתים אף חרקים, זוחלים קטנים ואפילו יונקים קטנים. לכן, לרוב המינים מערכת עיכול קצרה המסוגלת להתמודד עם מגוון המזונות, אך מתקשה לעכל ביעילות עלים. הגנונים מאחסנים את האוכל שהם אוספים בכיסי הלחיים המגודלים שלהם, המכילים כמעט אותה כמות מזון כמו קיבותיהם.
החפיפה הגדולה בשטחי המחיה של הגנונים מחייבת יצירת הבדלים בין המינים. אלו שונים זה מזה בצבעיהם - לכל מין יש צבעים מיוחדים המאפיינים אותו, צבעים המופיעים גם על אחורי הפרטים ומאפשרים זיהוי מכל כיוון.
לגנונים רגליים אחוריות חזקות וגוף צנום, המאפשרים להם לזנק בקלות מעץ לעץ. זינוקים אלו נעשים בדרך ייחודית - הגנונים לא מכוונים את קפיצתם לענף אחר, כמו רוב הקופים, אלא קופצים אל תוך העלווה ונתפסים על הענפונים שבה. הם חסרי זנב לופת - זנבם חסר את הקצה חסר השער דמוי-האצבע של רבים מקופי העולם החדש, והם אינם יכולים להשתמש בו כדי לתפוס ענפים או לתפעל עצמים. עם זאת, גנונים צעירים עשויים להיתלות על ענפים מזנבם מפעם לפעם, וגורים תופסים את אימהותיהן גם בעזרת הזנב.
הטורפים הטבעיים של הגנונים הם שימפנזות,פיתוניים, נמרים ועיטים. עם החדירה המתרחבת של האדם למרכז אפריקה, הופכים הגנונים מטרה לצייד למזון, ומספר מינים אף הגיעו לסף סכנת הכחדה.
סיקסרד, מלך אסקס
סיקסרד (באנגלית: Seaxred) היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 616–617.
סיקסרד היה בנו של קודמו, המלך סאברט. במותו של אביו ירש אותו יחד שני אחיו סאוורד, ומלך לצידו. ייתכן שמלך לצידם אח נוסף בשם סיקסבולד.
בעוד שאביהם התנצר בשנת 604 וניסה לנצר את הממלכה, בניו נותרו פגנים באמונתם. במותו השיבו סיקסרד וסאוורד את דת המדינה לדת הקלטית הפגנית, וגירשו את מילטוס הקודש -ההגמון של לונדון מהממלכה לאחר שהוא סירב לתת להם את לחם הקודש.
בשנת 617 פלש צבא ממלכת וסקס לאסקס, ושני האחים נהרגו בקרב למול הצבא הפולש.
יחסי ברזיל–דנמרק
יחסי ברזיל–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין ממלכת דנמרק.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1828, לאחר שנחתם הסכם מסחר וניווט. כמו כן, ב-1922 נפתח בריו דה ז'ניירו משרד תרבות דני. ב-1929 התקיימו חגיגות מאה שנה ליחסים הדיפלומטיים אשר כללו בין היתר מספר פסטיבלים בברזיל. ב-30 ביולי 1936 נחתם הסכם בנושא מסחר.
יחסי סחר
בשנת 2008, סך היצוא של ברזיל לדנמרק הסתכם ב-2.1 מיליארד DKK (כ-1.4 מיליארד דולר) בעוד סך היצוא הדני לברזיל סוכם ב-1,7 מיליארד דולר.
ביקורים רמי דרג
ראש הממשלה הדני אנדרס פוג ראסמוסן ביקר בברזיל בשנת 2007. נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה ביקר בדנמרק במהלך כהונתו.
פאנדה (זמרת)
גבריאלה הורן (בגרמנית: Gabriela Horn, נולדה ב-25 בינואר 1988) ידועה בשם הבמה שלה "Paenda" שלעיתים מסוגנן כ-Pænda, היא זמרת, כותבת שירים, מלחינה ומפיקה מוזיקלית אוסטרית. ייצגה את אוסטריה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל. עם השיר "Limits".
ביוגרפיה
גבריאלה הורן נולדה בעיירה דויטשלנסברג בשטיריה שבאוסטריה. היא החלה לשיר בגיל שש במקהלת העיר שלה. בגיל ארבע עשרה התחילה הורן לשיר בלהקות פופ-רוק קטנות שהיו מצויות באזורה. לאחר מכן היא לקחה שיעורי גיטרה ופסנתר ועברה לווינה בגיל 20 על מנת ללמוד מוזיקת ג'אז במכון המוזיקלי של וינה, אותו סיימה בשנת 2013. הורן אימצה בשנת 2016 את שם הבמה שלה "פאנדה", היא מתגוררת בווינה ומפיקה, כותבת, מלחינה ומקליטה את כל שיריה לבדה.
אירוויזיון 2019
פאנדה הייתה נציגת אוסטריה לאירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל. פאנדה הופיעה בחצי הגמר השני, שנערך ב-16 במאי 2020, עם השיר "Limits". פאנדה זכתה במקום ה-17 עם 21 נקודות ולא העפילה לגמר שנערך ב-18 במאי.
פסטיבל ישראל
פסטיבל ישראל הוא פסטיבל רב-תחומי המתקיים מדי שנה באביב או בסתיו למשך מספר שבועות, ומרכזו בירושלים. הפסטיבל החל את דרכו ב-1961 כפסטיבל קיץ למוזיקה קלאסית. מהשנה השנייה ובמשך מספר שנים הוא כלל גם מופעי תיאטרון. עם השנים הורחבו תחומי ומוקדי פעילותו, וכיום הוא כולל מופעי מוזיקה קלאסית, תיאטרון, מחול, מוזיקת ג'אז, תערוכות אמנות פלסטית, הרצאות מומחים. התוכנית רב-תרבותית ומשלבת מופעים בינלאומיים לצד מופעים ישראליים.
בתחילה נערך הפסטיבל במוקדים שונים בארץ – בעיקר בירושלים, בתל אביב ובתיאטרון קיסריה. ב-1982 הוא אומץ על ידי עיריית ירושלים, ומאז מתקיימות מרבית ההופעות בתחומי העיר. עלו טענות כנגד מחיר הכרטיסים הגבוה, אך עם זאת מתקיימים במסגרת הפסטיבל גם מופעי רחוב והכניסה לחלק מההופעות היא ללא תשלום. הפסטיבל פועל כגוף ללא כוונת רווח.
היסטוריה
הפסטיבל הראשון, שנערך באוגוסט–ספטמבר 1961, נקרא "פסטיבל המוזיקה בישראל". המנהל האדמיניסטרטיבי שלו, מטעם החברה הממשלתית לתיירות, היה אהרן צבי פרופס, והמנהל האמנותי – הכנר והמנצח אלכסנדר שניידר (רביעיית בודפשט) מארצות הברית, שנעזר בכנר אייזק שטרן. הפסטיבל משך אליו מספר מוזיקאים ידועים מרחבי העולם (יהודים ולא-יהודים), והוא התאפשר הודות להסכמתם של האמנים להופיע בהתנדבות. בכיר האמנים היה הצ'לן הקטלאני הקשיש פבלו קזאלס. מלבדו הופיעו עוד רביעיית בודפשט, הפסנתרים היהודים ארתור רובינשטיין, רודולף סרקין, שלישיית איסטומין-שטרן-רוז (ההרכב המוזיקלי היהודי-אמריקאי שכלל את הפסנתרן יוג'ין איסטומין, הכנר אייזק שטרן והצ'לן ליאונרד רוז) וזמרת הקונטרה אלט הקנדית מורין פורסטר (כמה מהם שבו להופיע בפסטיבלים הבאים). מישראל הופיעו בין היתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית ומקהלת רינת. המלחין היהודי-צרפתי דריוס מיו חיבר לכבוד הפסטיבל את הקנטטה "בר-מצווה לישראל" (Cantate de L'initiation: Bar mitzvah Israël 1948-1961).
א"צ פרופס ניהל את 15 הפסטיבלים הראשונים, עד 1976. החליף אותו יעקב ביסטריצקי, ואחריו גארי ברתיני.
מאז 1992 נוהל הפסטיבל על ידי יוסי טל-גן, שנעזר ביועצים בתחומי המוזיקה הקלאסית, מוזיקת עולם, ומחול. דן הלפרן הוא יו"ר ההנהלה. ב-2013 הודיע טל-גן על פרישתו מניהול הפסטיבל ובאוגוסט 2014 התמנה לתפקיד אייל שר.
Anywhere Is
Anywhere Is (בעברית: בכל מקום נמצא) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, The Memory of Trees. השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 1995, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר (ברחבי העולם) ורפרייז רקורדס (ברחבי ארצות הברית), כסינגל המוביל מתוך האלבום. הוא הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי וזכה להצלחה כאשר דורג בעשירייה הפותחת באוסטריה, איסלנד, אירלנד וסקוטלנד. באירופה הוט 100, השיר הגיע למקום ה-36 בשיאו.
רקע
על מהלך כתיבתו והקלטתו של "Anywhere Is" תיארה אניה כ"תחושה הדומה לזו המרגישים במהלך צעידה", והוא נכתב בצורת סטקטו. בהתחלה, זו הייתה רצועה שהיא והמפיק ניקי ראיין רצו לדחות עבור האלבום The Memory of Trees. עם זאת, היא פותחה עוד לאחר שרוב דיקינס, יו"ר וורנר מיוזיק UK שהחתים את אניה, הוזמן לאירלנד באוגוסט 1995 כדי להאזין לאלבום, בערך שנה וחצי בתהליך ההקלטה. רק רצועות הליווי שלו נגנזו, אך דיקינס חש שהשיר יכול להיות להיט בין-לאומי ועל כן, עודד אותם להמשיך להקליט אותו; זו הייתה הרצועה האחרונה באלבום החדש שהיה צריך לעבוד עליה. הלחן של אניה לשיר נוצר בהשראת רומא ראיין, שכתבה את מילותיו. במגזין בילבורד כתבו, "החיפוש אחר גן העדן הזמני שכל התרבויות מכנות 'בית' נמצא בשיר", וזהו נושא שאניה הרגישה הגדירה כ"חשוב", כיוון שהיא כותבת ומלחינה שירים רבים. על עזרתו, קיבל דיקינס הקדשה בגאלית.
ביקורת
ריק אנדרסון מ-AllMusic אמר שלאניה "יש קול מקסים באמת", ו"אין טעם לנסות להתנגד לכוח הקסום" של "Anywhere Is". לארי פליק מבילבורד תיאר את השיר כ"ואלס פופ אופטימי ומלהיב שיהפוך כל מכונית, מאורה או שיפוע קדמי למשכן קולי אחר בעולם". הוא החמיא לזמרת על "יכולתה המדהימה לעורר השראה באוזני המאזינים. זו חגיגה עשירה בשכבות של מלודיה – מזמור חילוני פועם על חיפוש החיים אחר הגשמה". מבקר מ-Crawley News כתב שהשיר "נשמע נפלא". ג'יימס מאסטרטון ל-Dotmusic סבר שזה "(אם בכלל) קצת יותר מסחרי מרבים מהלהיטים הקודמים שלה. הוא בעל צליל קליל, כמעט פופי". דייב שולין מ-Gavin Report העיר כי "לעיתים קרובות קל להשוות בין אמן אחד לאמן אחד. עם זאת, אניה פיתחה סגנון ייחודי באמת. אלו מאיתנו שהפכו למעריצים בשלב מוקדם אוהבים לחקור את שיריה, והשיר הזה בוודאי יגרום לאנשים נוספים להפוך למעריציה. סמכו על עוד וידאו קליפ מפואר שילווה את השיר המאוד מסחרי הזה". במגזין הבריטי Music Week דירגו אותו בחמישה מתוך חמישה כוכבים, ובחרו בו כ"סינגל השבוע". מישל בוצ'ר מ-The Observer החמיאה לשיר על כך שיש לו "קצב נחמד". סטיבן ג'ונסון מ-The Record ציין כי מדובר ב"מנגינה רוחנית", שהיא הרחוקה ביותר מהנוסחה המוזיקלית הרגילה שלה "הניסוי והאמיתי". מבקר מוזיקה מטעם Toledo Blade תיאר אותו כ"אופטימי באופן חיובי".
הצלחה מסחרית
"Anywhere Is" נכנס למצעד הסינגלים הבריטי ודורג במקום ה-12 במצעד שפורסם ב-12 בנובמבר 1995 והגיע בשיאו למקום השביעי בשבוע העוקב לו. הוא דורג בעשירייה הפותחת באוסטריה, איסלנד ואירלנד וב-20 העליונים בפולין והולנד. באירופה הוט 100, "Anywhere Is" הגיע למקום ה-36 במצעד שפורסם ב-16 בדצמבר. מחוץ לרחבי אירופה, השיר הגיע למקום ה-34 באוסטרליה ובמקום ה-62 בקנדה. הוא קיבל את תואר הכסף בממלכה המאוחדת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI), על מכירות של למעלה מ-200,000 עותקים; בכך הפך לאחד משיריה הנמכרים ביותר של אניה באזור באותה השנה.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הנלווה ל-"Anywhere Is" ביים דייוויד שיינמן.
סולט לייק סיטי
סולט לייק סיטי (באנגלית: Salt Lake City, בקיצור: SLC, מילולית: עיר ימת־המלח) היא עיר הבירה של מדינת יוטה (ארצות הברית) והעיר המאוכלסת ביותר בה. נכון למפקד התושבים של שנת 2018 אוכלוסייתה מונה 200,591 נפש. אזור המטרופולין שלה מונה למעלה ממיליון תושבים. העיר שוכנת ליד ימת המלח הגדולה שביוטה ומכאן מקור שמה.
העיר הוקמה בשנת 1847 בידי קבוצה של מורמונים בהנהגתו של בריגהאם יאנג, שביקשו להתרחק מהאיבה כלפי בני דתם במערב התיכון וחיפשו מקום שבו יוכלו לחיות על פי אמונתם באופן חופשי. סולט לייק סיטי היא המרכז העולמי של הכנסייה המורמונית, או בשמה המלא "כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים".
הפריחה בחציבת מכרות במערב ובנייתה של מסילת הברזל לרוחב יבשת אמריקה הצפונית הביאו לצמיחה כלכלית של העיר, שכונתה "צומת הדרכים של המערב". במהלך המאה ה-20 התפתחו בעיר ובסביבותיה מיזמי תיירות ופנאי, ובשנת 2002 אירחה סולט לייק סיטי את אולימפיאדת החורף.
היסטוריה
לפני ההתיישבות האירופאית, סביבת העיר יושבה למשך אלפי שנים על ידי שבטים אינדיאנים כגון היוט והפאיוט. המערבי הראשון שביקר באזור היה החוקר האמריקני ג'ים ברידג'ר שחקר את העיר בשנת 1825. חוקר מרכזי נוסף היה קצין הצבא והחוקר ג'ון פרימונט, שחקר לעומק את סביבת העיר. התיישבות האדם הלבן בסולט לייק סיטי החלה ב-24 ביולי 1847 עם הגעתם של "קדושי אחרית הימים" – קבוצת החלוצים המורמונים שנדדו מערבה אל מעבר לגבולות ארצות הברית של אותה תקופה בחיפוש אחר אזור מבודד שבו יוכלו לחיות על פי אמונתם הדתית באופן חופשי. על פי המסורת המורמונית, מנהיג הכנסייה בריגהם יאנג הכריז בהגיעם כי "זהו המקום", בהסתמכו על חיזיון שהיה לו. הדמיון בין ימת המלח הגדולה לים המלח היה בעיני החלוצים המורמונים אות משמיים שהם הגיעו אל הארץ המובטחת שלהם.
ימים ספורים לאחר הגיעם הורה בריגהם יאנג על הקמתו של מקדש המורמונים באתר. הקמת המקדש החלה ב-1853 וארכה 40 שנה, והמקדש נחנך ב-1893 במרכז העיר. המקדש המורמוני הוא סמל מוכר של סולט לייק סיטי.
ב-1857 נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן הכריז על סולט לייק סיטי כעל עיר מורדת, לאחר שמנהיג המורמונים יאנג סירב לפרוש מתפקידו כמושל. בעקבות זאת נכנסה דיוויזיה של צבא ארצות הברית אל העיר, אולם חייליה גילו שהעיר פונתה מתושביה. בשנת 1858 העיר הוכרזה כבירה הטריטוריאלית החדשה של יוטה.
החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון ביקר בעיר בשנת 1860 וסיקר בפירוט את חיי הקהילה שבה. בשנות מלחמת האזרחים שמרה סולט לייק סיטי אמונים למדינות הברית. במהלך הבהלה לזהב שהתרחשה בעשורים שלאחר מכן, גדלה מאוד כמות התושבים בעיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נאסרו מנהיגים מקומיים רבים בגלל הפרת חוקים נגד פוליגמיה. ב-1890 נכנעה הכנסייה המורמונית והכריזה על ביטול הפוליגמיה. בעקבות זאת נסללה הדרך להכרזה על יוטה כעל מדינה ב-1896 והפיכתה של סולט לייק סיטי לבירתה. בתקופה זו החלה גם הגירה רבה אל העיר כתוצאה מפתיחת קווי רכבת בסביבתה.
במהלך המאה ה-20 חלו תהליכי פרוור שהקפיאו את צמיחת האוכלוסייה. חלק מן הפרוורים סופחו אל העיר, ורובם התרחב ונשלט בשלטון מוניציפלי נפרד מזה של סולט לייק סיטי.
אקלים
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, לסולט לייק סיטי אקלים קר צחיח למחצה (או BSk), עם חורפים קרים ומושלגים, קיץ חם ויבש, וגשם עונתי צנוע.
שלג יורד בדרך כלל בין תחילת נובמבר לאמצע אפריל, עם ממוצע כולל של 152 ס"מ. העונה המושלגת ביותר המתועדת הייתה חורף 1951–1952, שבמהלכה ירד שלג בגובה 298 ס"מ. העונה שבה תועדו כמויות השלג הקטנות ביותר הייתה חורף 1934–1933, שבמהלכו ירד שלג בגובה 42.6 ס"מ בלבד. החודש המושלג ביותר שתועד היה ינואר 1993, שבמהלכו ירדו 128 ס"מ שלג.
ימת המלח הגדולה מהווה גורם משמעותי למשקעים בעיר. הימה יכולה להעצים את כמות הגשם שיורד במהלך סופות הרעמים בקיץ. בנוסף, במהלך החורף אפקט האגם גורם לירידת שלג כ-6 עד 8 פעמים בשנה. ההערכה היא שניתן לייחס כ־10% מהמשקעים השנתיים בעיר להשפעת האגם.
הטמפרטורה בסולט לייק סיטי משתנה באופן חד יחסית בין העונות. במהלך הקיץ, ישנם בממוצע 56 ימים עם טמפרטורות של 32 מעלות צלזיוס לפחות, 23 ימים עם 35 מעלות צלזיוס לפחות ו-5 ימים שבהם הטמפרטורה עולה מעבר ל-37.8 מעלות צלזיוס. עם זאת, שיעור הלחות ביולי ביום ממוצע הוא 22% בלבד. החורפים קרים למדי, אך לא באופן קיצוני. בממוצע, הטמפרטורות יורדות ל-0 או מתחת ל-0 במהלך 127 ימים בשנה וב-26 ימים בשנה הטמפרטורה הגבוהה ביותר היא פחות מ-0 מעלות. עם זאת, בממוצע יש רק כ-6 ימים בשנה עם טמפרטורה מתחת ל-12 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 42 מעלות צלזיוס, שנרשמה ב-26 ביולי 1960, ב-13 ביולי 2002 וב-15 ביוני 2021. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה היא 30 מעלות מתחת לאפס ב-9 בפברואר 1933.
באמצע החורף, אזורים חזקים של לחץ אטמוספירי גבוה (רמה ברומטרית) נמצאים לעיתים לאורך זמן מעל האגן הגדול, מה שמוביל לאינוורסיה (היפוך טמפרטורות) משמעותית. מצב זה יכול לגרום לכך שהאוויר "עומד" (מסת האוויר שנמצאת מעל העיר לא נעה, והאוויר לא מתחלף) וכתוצאה מכך לערפיח סמיך, שיכול להימשך ימים או שבועות. תופעה זו גורמת לרמות גבוהות של זיהום אוויר, על אף שהעיר אינה פולטת זיהום רב יותר מערים אחרות בסדר גודל דומה. אותה תופעה מתקיימת לעיתים גם בחודשי הקיץ וגורמת לשיא של ריכוז האוזון בטרופוספרה (השכבה הנמוכה ביותר של האטמוספירה) ביולי ובאוגוסט. בשנת 2016 איכות האוויר של סולט לייק סיטי דורגה במקום ה-6 הגרוע ביותר במדינה על ידי איגוד הריאות האמריקני. הוא קיבל ציון F הן לאוזון והן לחלקיקים. גם זיהום האוזון וגם הזיהום החלקיקי קשורים לעלייה בשיעור של בעיות בריאות שונות, כגון שבץ מוחי, התקפי לב, מחלות נשימה וסרטן.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2015, אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-200,591 נפש. קצת פחות מ-50% מתושבי העיר הם מורמונים. בעיר אוכלוסייה של אלפי בוסנים (הקהילה הבוסנית הגדולה בארצות הברית), שהיגרו לעיר לאחר מלחמת בוסניה. בנוסף על כך, בעיר קהילות גדולות של מהגרים ממיאנמר וסרי לנקה.
העיר חווה שינויים דמוגרפיים משמעותיים. היספנים מהווים כיום כ 22% מהתושבים ולעיר יש קהילה להט"בית משמעותית. בער ישנה גם קהילה גדולה מאזור הפסיפיק (בעיקר מ-סמואה וטונגה) ; הם מהווים בערך 2% מאוכלוסיית אזור עמק סולט לייק.
נכון לשנת 2010, 37.0% מהאוכלוסייה היו בעלי תואר ראשון ומעלה. 18.5% מהאוכלוסייה היו ילידי חוץ ועוד 1.1% נולדו בפוארטו ריקו, שטחים בודדים בארצות הברית, או נולדו מחוץ לארצות הברית להורים אמריקאים. 27.0% דיברו שפה שאינה אנגלית בבית.
נכון למפקד זה היו בעיר 186,440 נפש (לעומת 181,743 בשנת 2000), 75,177 משקי בית ו 57,543 משפחות בעיר, שמהווה 6.75% מאוכלוסיית יוטה, 18.11% מאוכלוסיית מחוז סולט לייק, ו-16.58% מאוכלוסיית המטרופולין החדשה בסולט לייק. האזור בגבולות העיר מכסה 14.2% ממחוז סולט לייק. סולט לייק סיטי מאוכלסת בצפיפות רבה יותר מאזור המטרו שמסביב וצפיפות אוכלוסין היא 1,688.77 / מ"ר (1,049.36 / km²). ישנן 80,724 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 731.2 / מ"ר (454.35 / km²).
מבין משקי הבית, 27.0% כוללים ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 41.1% הם זוגות נשואים החיים יחד, 10.2% הם בעלי בית נשי ללא בעל נוכח, ו-44.3% הם סוגים אחרים של משקי בית. מבין 75,177 משקי הבית, דווח כי 3,904 הם משקי בית עם לא נשואים: 3,047 הטרוסקסואלים, 458 גברים מאותו מין ו-399 נשים מאותו מין. 33.2% ממשקי הבית מורכבים מאנשים פרטיים, ו-9.7% מתגוררים בבד שגילו 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע הוא 2.48, וגודל המשפחה הממוצע הוא 3.24.
נכון למפקד זה הגיל הממוצע היה 30 שנה. לכל 100 נקבות יש 102.6 זכרים. לכל 100 נקבות מגיל 18 ומעלה, ישנם 101.2 זכרים. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 36,944 דולר וההכנסה החציונית למשפחה היא 45,140 דולר. לזכרים הכנסה חציונית של 31,511 דולר לעומת 26,403 דולר עבור נקבות. ההכנסה לנפש של העיר היא 20,752 דולר. 15.3% מהאוכלוסייה ו-10.4% מהמשפחות נמצאות מתחת לקו העוני. מכלל האוכלוסייה, 18.7% מהאנשים מתחת לגיל 18 ו-8.5% מבין בני 65 ומעלה חיים מתחת לקו העוני.
כתב העת "פורבס" מצא את העיר כשמינית הלחוצה ביותר. בניגוד לדירוג "פורבס" ב-2007, מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי Portfolio.com וביז'ורנלים הסיק כי סולט לייק סיטי הייתה העיר הכי "פחות" לחוצה בארצות הברית. בשנת 2014 CNN ראתה את סולט לייק סיטי כעיר הכי פחות לחוצה בארצות הברית, תוך שהיא מציינת את עלות המחיה הנמוכה ושפע המשרות.
מחקר שנערך ב-2008 על ידי המגזינים Health Health and Women's Health, מצא את סולט לייק סיטי כעיר הבריאה ביותר עבור נשים על ידי בחינת 38 גורמים שונים, כולל שיעורי סרטן, איכות אוויר ומספר החברות לחדר כושר.
ממשל
מאז 1979 הייתה לסולט לייק סיטי צורת ממשלה שאינה מפלגתית. ראש העיר ושבעת חברי המועצה נבחרים לתקופות ארוכות של ארבע שנים. מושבי המועצה מוגדרים על ידי גבולות אוכלוסייה גאוגרפיים. כל חבר מועצה מייצג כ 26,000 אזרחים. פקידים אינם כפופים למגבלות טווח.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-5 בנובמבר 2019. אשת המועצה ארין מנדנהול נבחרה לראשות העירייה.
הפרדת דת מהמדינה הייתה הנושא המדובר ביותר בימים של המפלגה הליברלית לבין מפלגת העם של יוטה, כאשר מועמדים רבים היו גם מי שרוצה להיות כנסיית LDS בישופים. המתח הזה בא לידי ביטוי גם היום עם קמפיין "הגישור בין הגזרות הדתית". קמפיין זה נפתח כאשר חלק מתושבי העיר התלוננו כי הממסד הפוליטי ביוטה לא היה הוגן בהתנהלותה עם תושבי חוץ מ-LDS בכך שהעניקו לכנסיית LDS יחס מועדף, בעוד שתושבי ה-LDS תפסו נטייה הולכת וגוברת נגד המורמונים בפוליטיקה של העיר.
הדמוגרפיה הפוליטית של העיר ליברלית יותר משאר יוטה. בעוד יוטה בכללותה היא מאוד שמרנית ורפובליקנית, סולט לייק סיטי נחשבת מעוז דמוקרטי במדינה. מאז 1976 כל ראשי הערים בעיר היו דמוקרטים.
בעיר שוכנים כמה מכוני מחקר וקבוצות סנגור לא ממשלתיות כמו מכון סאת'רלנד השמרני. סולט לייק אירחה מכובדים זרים רבים במהלך אולימפיאדת החורף 2002, ובשנת 2006 החל נשיא מקסיקו בסיבוב הופעות בארצות הברית בעיר ושגריר ישראל בארצות הברית פתח מרכז תרבות. הנשיא ג'ורג 'בוש ביקר בשנת 2005 ושוב בשנת 2006 בכנס הוותיקים הלאומיים; ראש העיר, רוקי אנדרסון, מחה על שני הביקורים. מנהיגים פוליטיים אחרים כגון הווארד דין ו-הארי ריד נשאו נאומים בעיר ב-2005.
כלכלה ותיירות
הכלכלה המודרנית של סולט לייק סיטי מבוססת בעיקרה על מתן שירותים. בעבר תעשיית הפלדה, מכרות ומסילות הברזל סיפקו מקורות פרנסה משמעותיים. כיום מקורות הפרנסה העיקריים בעיר הם מסחר, תחבורה, שירותים ציבוריים ושירותים עסקיים.
העיר ידועה בכינוי "צומת הדרכים של המערב" בזכות מיקומה הגאוגרפי המרכזי במערב ארצות הברית. כביש בין-מדינתי 15 העובר בשטח העיר מהווה מסדרון חשוב להובלת משאות וסביבו הוקמו מרכזי הפצה אזוריים רבים. אחד המעסיקים הגדולים בעיר הוא המרכז האזורי של חברת התעופה דלתא, שרוב טיסותיה למערב ארצות הברית עוברות דרך נמל התעופה של העיר.
סולט לייק סיטי אירחה את אולימפיאדת החורף בשנת 2002. האירוע משך את תשומת הלב הבינלאומית אל העיר ונחשב לאחד ממשחקי החורף האולימפיים המוצלחים ביותר אי פעם. התיירות בסולט לייק סיטי גברה מאז אולימפיאדת החורף של 2002, ומלונות ומסעדות רבים הוקמו לרגל האירוע.