cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלמוט מרקו
קריירת מרוצים
בשנת 1972 קבע את זמן ההקפה המהירה ביותר במרוץ טארגה פלוריו. הוא הצליח לצמצם את הפער מהמוביל ביותר משתי דקות וסיים את המרוץ במקום השני בפער של 17 שניות בלבד אחרי המנצח. שבועות לאחר מכן, במהלך גרנד פרי צרפת, נפגע בעינו מאבן שניתזה על ידי מכוניתו של אמרסון פיטיפלדי. האבן ניקבה את מגן הקסדה וגרמה לאיבוד הראיה בעין שמאל, פציעה שסיימה עבור מרקו את קריירת המרוצים.
לאחר הפרישה
מרקו הוא הבעלים של 2 מלונות בגראץ. שימש כמנהלם של נהגי המרוצים גרהרד ברגר וקארל וונדלינגר. בשנת 1989 הקים את קבוצת RSM שהתחרתה בפורמולה 3 ובפורמולה 3000. בשנת 1999 מונה לאחראי על תוכנית הפיתוח לנהגים צעירים של רד בול, במקביל שינה את שם קבוצתו לרד בול ג'וניור. מאז שנת 2005 משמש כיועץ לקבוצות המרוצים של רד בול (רד בול רייסינג ואלפאטאורי).
אליהו גת
אליהו גת (1919–1987) היה צייר ישראלי.
חייו
אליהו גת נולד בשנת 1919 בעיירה דוקשיצה (רוסיה הלבנה) למשפחה ציונית. ב-1926 עבר עם משפחתו לפולין (פלך וילנה) ושם למד בגימנסיה פולנית ממשלתית. בשנת 1937 עלה לארץ-ישראל, ועד 1939 למד אדריכלות בטכניון בחיפה. בין השנים 1939–1942 היה חבר הקיבוצים ניר חיים ומעוז חיים והיה סוור בנמל חיפה וספן.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בארץ ישראל ובצפון אפריקה עד ל-1946. בשנת 1945, בעודו חייל, נרשם לאולפן לציור של אהרון אבני, למד בו במשך שנה, וכשהועבר לקהיר למד שם אמנות באקדמיה לאמנות, בקורסים מטעם הצבא הבריטי. לאחר ששוחרר מן הצבא למד באולפן לאמנות של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי עד למלחמת העצמאות. ב-1948 גויס לצה"ל ושירת עד לסוף שנת 1949.
בשנת 1952 למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בוזאר), אצל הצייר ז'אן סוברבי. בין השנים 1964–1978 ניהל גת את המכון לאמנות בבת-ים. משנת 1965 לימד במדרשה למורים לאמנות בתל אביב ואחר-כך בהרצליה וברמת השרון. בשנת 1973, בתגובה למלחמת יום כיפור, הקים יחד עם רחל שביט (בהמשך חברתו לחיים), את קבוצת אקלים. התערוכה החמישית של "אקלים" התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית שם והקמת המכון לאמנות על ידיו. באותה תקופה גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם מלבד גת גם האמנים רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וכן בני המקום שלקחו חלק בסדנה. הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות. לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד. בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
בשנת 1979 לימד גת באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים. בשנים 1980–1981 שימש יושב-ראש אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1984 נערכה לגת תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל בירושלים על ידי האוצר יגאל צלמונה.
גת נפטר בישראל בשנת 1987.
בשנת 2017 ראה אור הספר המונוגרפי "אליהו גת" מאת רון ברטוש בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, שהתפרסם על רקע תערוכה שנערכה בגלריית טרומפלדור - הגלריה של האוניברסיטה.
בין ציוריו המפורסמים - "נקבת השילוח", המוצג בכניסה לאולם השופטים בבית המשפט העליון בירושלים.
סטודיו סטימצקי-שטרייכמן
אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן היו מורים בסטודיו לציור של אהרון אבני. בשעה שיצירתו ושיטתו הפדגוגית של אבני היו מעוגנות בתפיסת אמנות שמרנית-אקדמית, נטו סטמצקי ושטרייכמן למגמות חדשניות יותר. בשנת 1945 עזבו שניהם את סטודיו אבני יחד עם חלק מתלמידיהם ויסדו אולפן שנקרא על-שמם, שבו למד אליהו גת, ואשר פעל עד לשנת 1948. באולפן החדש הצטרפו לצוות המורים מרסל ינקו ואויגן קולב. האחרון הורה תולדות האמנות והיה "מפקח מטעם 'תרבות מתקדמת'".
בשנות קיומו של האולפן נטו המורים ליצירה בהשפעת פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, המתאפיינת בסגנון ועיוות צורני של העצמים במציאות. שלושת המורים נמנו עם מייסדי קבוצת האמנים החדשנית "אפיקים חדשים" (נוסדה ב-1948) וכבר ב-1947 השתתפו בתערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב, שבה "הסתמן הכיוון האמנותי של רוב המשתתפים לעבר ערכים טהורים של הציור – לעבר המופשט". תערוכה זו הייתה בבחינת שלב בתהליך גיבוש המודרניזם באמנות הישראלית.
התפתחותם האמנותית של תלמידי הסטודיו לאחר תום לימודיהם אינה מעידה על השפעה מהותית, אידאולוגית וסגנונית, של המורים עליהם. אחדים מהם הקימו את קבוצת העשרה מתוך התנגדות עזה לגישה האוואנגארדיסטית של מוריהם. כעבור שנים הודו רבים מתלמידי הסטודיו שהשפעת המורים התבטאה בייחוד בחשיבות הגדולה שייחסו למעשה האמנות ובהטפה לניתוק מן הצווים של האמנות המסורתית. בשנת 1948 התפרק הסטודיו של סטימצקי ושטרייכמן ורוב תלמידיו גויסו לצה"ל. אחדים מהם השתתפו בתערוכה "חיילים מציירים", שהתקיימה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב בספטמבר 1948. עם סיום המלחמה שבו תלמידי הסטודיו ונפגשו ויחד ערכו תערוכה בשם "שחור-לבן" בבית-הקפה "כסית" בתל אביב.
קבוצת "העשרה"
הביקורת עודדה את "התלהבות הנעורים" של המציגים, אך אויגן קולב, מורם לשעבר, עמד על השמרנות היחסית שלהם: "אמונתם, יותר משהיא משקפת את הכוחות של היום, הרי משקפת היא את הכוחות של אתמול". הוא השווה אותם למוריהם: "אצל אמנים רבים, מבוגרים יותר, תשוקה אמיצה הרבה יותר לניסיון נועז, מאשר כאן, אצל ה'צעירים'". הוא חייב את המצב הזה וראה בו הוכחה לכך ש"האמנים הצעירים מציגים לעצמם שאלות " באשר למצפונם האמנותי ול"חובתם כלפי החברה; "זוהי עצירה שאחריה "יזנקו לתוך החדש באמת;" קולב עמד על עובדה נוספת, שתהיה המפתח להבנת האידאולוגיה של אנשי הקבוצה בעתיד: היצמדותם לריאליה. הוא דיבר על משאלה המשתמעת מן התמונות המוצגות: "כיצד אפשר להתקרב יותר לחיים, כיצד אפשר לדבר יותר אל לב המסתכל.... בדרך צימודה של היצירה לתוכן ממשי."
אירופה
בשנת 1952 יצא אליהו גת לצרפת בעזרת מלגה ממשלתית. כאן למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בו'זאר) אצל הצייר ז'אן סוברבי, יחד עם מיכאל גרוס ואורי רייזמן. סוברבי התמחה בציורי-קיר ולימד את תלמידיו ציור במשטחים אחידים ורחבים. מכתביו של גת משנת שהותו בפאריס מעידים על מבוכה אמנותית ועל קשיי יצירה מהותיים ופיזיים: "... חשבתי לצייר קצת בערבים וקניתי מנורה כחולה, אבל בינתיים זה לא מסתדר. אתה הלא מבין את הקשיים לאחר יום עבודה, ובמיוחד בחדר שאין בו אווירה בנוסף למבוכה שאני שורה בה כעת בשטח הציור". האמנים שהוא מזכיר במכתביו כחשובים לו, שונים ככל שהיו זה מזה, מייצגים את התפלגות גישותיו האמנותיות של גת בשנים שיבואו. הוא מגלה הערכה רבה לצייר הצעיר ברנאר ביפה, שזה אז להצלחה חברתית-אמנותית בפאריס: "...אגב ביפה עולה פה על כולם בהרבה והתערוכה שלו הייתה רבת-רושם ומשמעות ויש כבר שמושפעים ממנו".
אמן אחר שמזכיר גת הוא סוטין: "סוטין יכול לעמוד טוב מאוד על-יד הקלסיקאים...מורז'נסקי מבטיח לי שישתדל אצל קאטיה גראנוף שאוכל לראות כ- 15 סוטינים – זה אחד הציירים שאני מבין אותו הכי פחות ועושה רושם רב. דרך אגב, הציור הישראלי לוקה בסוטיניזם אבל לא הבריא אלא דווקא ההפך". הוא כותב לאחר מסע בספרד וביקור במוזיאון הפראדו במדריד : "מסתובבים ומסתובבים וכל תמונה יותר טובה מהקודמת. אפשר לשבת כאן חודשים וללמוד בלי הפסק. איזו קלות בצבע אצל טיציאן וטינטורטו, כמעט סקיצה, וכל כך עמוק. יש כאן כמה עבודות פשוט אימפרסיוניסטיות של טיציאן שרואים מכחולים ושכבות קלילות ושקופות של צבע". העניין של גת ביצירות סוטין ובגישה החופשית- אימפרסיוניסטית של הציירים הוונציאניים מעיד על הכיוון האמנותי שייבחר ללכת בו בעתיד.
ריאליזם / תערוכות קבוצת העשרה
באפריל 1951 השתתף אליהו גת, כמו אחרים מבין קבוצת העשרה, בתערוכות רישום של אמנים צעירים במוזיאון תל אביב ובקיץ 1953 הציגו חברי הקבוצה את תערוכתם בבית-האמנים בתל אביב. הם נקראו אז קבוצת "התשעה". דימויה של הקבוצה הוגדר עתה על ידי נטיית חבריה לציות הקשור למציאות המקומית.
הקבוצה ביקשה להציג את עצמה כאנטיתזה ל"מודרניזם העקר", ל"מופשט" ול"אוניברסליזם באמנות". בעיתונות התפרסם גילוי-דעת של "אחד מן התשעה": "כולנו חדורי הכרה זו, כי הדרך אל ההישג היא מתוך היצמדות למציאות ופירושו של דבר למציאות חיינו-אנו, הארצי-ישראלית... ריחפנו ברקיעים של מה שנהוג לקרוא מודרני (והוא כבר אינו מודרני) ואנו חוזרים אל הארץ הארץ, 'המוחשית'." הכותב תוקף את הנטייה לציור מופשט: "רוח לא טובה שוררת בחוגים רבים של אמנינו, והיא רוח זו של בריחה מן המציאות אל המופשט, אל הקוסמופוליטי, מתוך מחיקת כל סימני-היכר של מקום ושל זמן... הדבקות בדרך זו כאן, בארץ ובזמן של מאבק חברתי חריף אינה אלא העתקת דברים שאבד עליהם כלח מתוח מציאות זרה..." הוא תוקף את הפורמליזם הצורני: "הבעיות שאנו מציבים לפנינו אינן בעיות של עיצוב הצורות, כי אם בעיות מתן צורה לתוכן מסוים. אנו בני הארץ הזאת ואנו אוהבים אותה על הטוב והרע שבה. למה נעוות את צלמם של האנשים שאנו רואים וחיים איתם...למה נעשה סכמות מתמטיות של להטוטי-צורה מנופם של ערים וכפרים או מעברות, שעה שיש בהם משמעות עמוקה גם בצורתם הריאלית?"
המאמר כתוב מתוך נקודת – ראות מעמדית מובהקת: "הגיעה השעה שנחזיר לחברה את אשר אנו חייבים לה, שנהפוך את האמנות ממצרך מותרות לסנובים ויחידי-סגולה, למצרך להמונים. הגיעה השעה שיוכלו גם המוני פועלים, חקלאים ואנשים מכל המעמדות לבוא לתערוכות של ציור ולאהוב את אשר הם רואים ולחוש כי שלהם הוא. "לקראת סיום הרשימה הגדיר הכותב את קבוצת 'אפיקים חדשים' כניגוד לעקרונות שקבוצת "התשעה" מבקשת לייצג: "....הורד במצנח אדם אלמוני לתערוכה של 'אפיקים חדשים' ולא ידע לאיזו ארץ נקלע או לאיזו תקופה שייכת אמנותם. הכל מרחף, ערטילאי, קוסמופוליטי, מעבר לזמן ולמקום, מעבר לבעיות של חיים."
חוגי השמאל הישראלי קלטו את המסר האידאולוגי של הקבוצה. בעיתון "קול העם" ציין המבקר ע' בן-שלום בסיפוק ש"דווקא הדור הצעיר של אמני ארצנו היה הראשון שהבין שרק החזרה אל המציאות והקשר עם החיים עתידים להצמיח אמנות ישראלית מקורית-עממית." הוא מציג את תערוכתם כ"אחד המאורעות החשובים בתולדות אמנות ארצנו,"בניגוד לתלישות הבורגנית של אנשי "אפיקים חדשים" ולנטייתם של חבריה ל"אמנות לשם אמנות" - מנותקת מן הסביבה החברתית ומייצגת אינדיבידואליזם אנטי-סוציאלי.
מתוך הדברים האלה עולים הדי הפולמוסים האידאולוגיים שפילגו את ציבור האמנים הישראליים בראשית שנות החמישים: ריאליזם מול מופשט, לוקאליות כנגד אוניברסליות. קבוצת "אפיקים חדשים" התגבשה כבר בראשית שנות החמישים סביב אידאולוגיה אנטי-לוקאלית ופרו-מודרניסטית. יחזקאל שטרייכמן כתב ב-1950: "האמנות הלאומית הפסיקה את קיומה, היא מתה עם הזרם ה'פוסט-אימפרסיוניסטי,'" ו"האמנות המודרנית מחפשת את ההתקרבות אל המופשט ושם אין אלמנטים ישראלים." הקבוצה הניפה את דגל האנטי-ריאליזם" ("ציור אינו מחקה את הטבע כי אם מתחרה בו").
האידאולוגיה הזאת נחשבה בשנות החמישים המוקדמות כאופוזיציונית. קובעי הטון התרבותי, אישים כאברהם שלונסקי ושאר נציגי "תרבות מתקדמת", כגון אויגן קולב, התבטאו נגד ציור מופשט ובעד יצירת אמנות ישראלית צמודה למציאות. שמעון צבר, איש קבוצת העשרה, כתב: "אמנות טובה היא זו הנותנת ביטוי נאמן למציאות בה אנו חיים, בעוד אנשי קבוצת אופקים חדשים מבטאים את עולם האתמול ומייצגים הוויה נפשית של אינטליגנציה זעיר-בורגנית מיואשת." אמנים צעירים רבים נטו אז ליצירה הנזקקת לתיאור המציאות מתוך תחושת מעורבות חברתית: נפתלי בזם הציג בשנת 1952 את ציורו הפוליטי "לעזרת הימאים" ובשנת 1952 הציג תערוכת-יחיד "מגויסת". יצירות "ריאליסטיות" הוצגו גם בתערוכות-יחיד של אביגדור אריכא, משה טמיר, שמעון צבר ובתערוכת קבוצת העשרה, שהתגבשה עתה סביב פרוגרמה ריאליסטית.
הריאליזם והמעורבות החברתית היו קו שחזר על עצמו באותה התקופה גם בתביעות האמנותיות של סופרי המשמרת הצעירה, בני דור תש"ח (אליהו גת העיד על עצמו ועל עמיתיו: "אנו ציירים בני דור מלחמת השחרור"). סופרים כמשה שמיר וס. יזהר, המחזאי נסים אלוני ורבים אחרים נענו לתביעות הגלויות של הביקורת משמאל והתגייסו למימוש "הספרות הריאליסטית".
יש לזכור שההתגייסות החברתית-פוליטית לא אפיינה את יצירתם האמנותית של חברי קבוצת העשרה (פרט לזו של שמעון צבר). בתערוכתם הציגו דיוקנאות ובייחוד ציורי נוף, תוך העדפה של נופים עירוניים מזרחיים, כגון מראות יפו, טבריה, צפת. לגבי כמה מהם, ביניהם אליהו גת, אפשר לציין את השימוש בצבעוניות שהיו בה יסודות "מזרחיים", זו הבולטת באמנות הדקורטיבית האסלאמית.
בשנים הבאות חל שינוי ביצירתו של אליהו גת תוך שהמשיך להציג בתערוכות קבוצת העשרה. ציוריו נעשו כהים ומונוכרומיים, מבוססים על ניגודי כהות ובהירות מאופקים. את הצורות הגדירו עתה קווי-מתאר עבים והקומפוזיציה הייתה מבוססת על חריזה פלסטית של קווים ועל חזרה של כיווני כוח מוגדרים. רחוק וקרוב אוחדו בעזרת קווים שהיו משותפים לשני המישורים, כך שהודגשה שטחיותם של החללים המתוארים. האמן נטה לתיאור נושאים בעלי אופי ארכיטקטוני, כגון חזיתות או גגות בתים. אפשר לראות כאן את השפעת לימודי האדריכלות שלו בעבר. יש בציורים אלה גם רמזי השפעת הצייר הצרפתי סוברבי שגת היה תלמידו.
ככל שנראה הדבר מוזר על רקע האידאולוגיה של קבוצתו, ציוריו של גת הלכו ונעשו מסוגננים ומופשטים יותר. כדי להבין את משמעות השינויים שיעברו על יצירתו של גת בשנים הבאות, יש לזכור שבאמצע שנות החמישים ואילך חלה תמורה בתודעת האמנים והציבור המקורב לאמנות בישראל מבחינת היחס להפשטה ולמודרניזם. האידאולוגיות השמאליות, שתבעו מן האמנות מעורבות חברתית, צמידות למציאות וגישה לא-אליטיסטית ולא אינדיבידואליסטית, איבדו את החיוניות שהייתה להן בראשית העשור (בין השאר בעקבות שינוי הזיקה של חוג "התרבות המתקדמת" לברית המועצות והפילוג במפ"ם ב-1954). מספר גדל והולך של ישראלים, ביניהם אמנים, הגיעו לאירופה והתוודעו להצלחה שנחל שם הציור המפושט. מידע אמנותי, שהחל להגיע עתה ביתר קלות מן המערב באמצעות כתבי-עת ואנשי אמנות שביקרו בארץ, אישש את הקביעה הזאת. הכאריזמה של קבוצת "אפיקים חדשים" התחזקה עד שהקבוצה הפכה מחוג אופוזיציוני לוחם בראשית שנות החמישים לקבוצה משפיעה, בעלת מהלכים בממסד האמנותי, בשלהי העשור.
על רקע זה ניתן להבין את התמורות שחלו ביצירת אמנים שנטו לריאליזם ושעברו לקראת סוף שנות החמישים לציור מופשט. בשנת 1960 התקיימה התערוכה האחרונה של קבוצת העשרה (מוזיאון תל אביב). אם בשנת 1960 הציג אליהו גת ציור מסוגנן ונטה לארגן את הסימנים על פני שטח הבד על-פי עקרונות צורניים מופשטים על חשבון הדמיות, הרי שבשנת 1962 הציג כבר ציורים מופשטים לחלוטין.
ציור מופשט / תצפי"ת
ציוריו המופשטים של אליהו גת משנת 1961/62 מתגלים כניסיון מובהק לבצע מהפך עקרוני חד ביצירתו ולנתק את עשייתו בהווה מזו של העבר הקרוב. הוא בחר בטכניקה ובסגנון שונים לחלוטין מאלה שנקט בתקופה שלפני ה"מהפך".
עתה התמקד גת בציורים בצבע-מים על נייר. ציורים אלה היו אינפורמליים – חסרי צורות מוגדרות כל שהן. הם היו מבוססים על כתמיות חופשית, על אפקטים של נזילות והתזות צבע. הקומפוזיציות שלהם היו חסרות כיוון מוגדר, ללא הבחנה בין למעלה ולמטה, ימין ושמאל. האזכור הפיגורטיבי היחיד בציורים אלה היה קיומו של אזור מרכזי, אינטנסיבי יותר מבחינה צבעונית, לעומת שוליים העשויים במידת אינטנסיביות פחותה. רמת ההפשטה של ציורים אלה הייתה קיצונית יותר מזו שאליה הגיעו רבים מציירי המופשט הוותיקים יותר בישראל. בציוריו האחרונים בטכניקה זאת התגלו כבר צורות גאומטריות שהזכירו שורות בתים לצופה שהיה אמון על ציוריו הפיגורטיביים הקודמים של גת. באותה תקופה הצטרף להתארגנויות אמנים שונות של ציירי מופשט. המרכזית שבהן הייתה תערוכת תצפי"ת (תערוכת ציור ופיסול ישראלית), שהתקיימה בשנת 1964 במוזיאון תל אביב.
תערוכת תצפי"ת נולדה מתוך התחושה שאמני המופשט חסרים חלל תצוגה מרכזי להצגת עבודותיהם. עם יוזמיה נמנו אמנים שזה מקרוב חזרו לארץ (כגון יגאל תומרקין), חברי "אפקים חדשים", אנשי קבוצת העשרה שעברו לציור המופשט ואחרים. על מאניפסט התערוכה חתמו מיכאל ארגוב, אליהו גת, יצחק דנציגר, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס, יחיאל שמי ויגאל תומרקין. המאניפסט קורא תגר על "השימוש באימפרסיות חיצוניות ותיאור חיצוני של עצמים ודמויות." הוא קובע ש"טשטוש ערכים ו'חזרה' לרגיונאליזם פולקלוריסטי, פזילה מחודשת לישראליות כביכול, יביאו לגיבוש קבוצת אמנים שבניגוד לנוסטאלגיה, אקזוטיקה טרויסטית ומסחר בתודעה יהודית, תהווה גרעין של אמנים המחפשים ערכים פלסטיים צרופים ההולמים את רוח תקופתנו. "ההתנגדות לריאליזם ולניסיון ליצור "ציור ישראלי" היא למעשה התנגדות לערכים שעליהם קמה בזמנו קבוצת העשרה.
הריאליזם של שנות השבעים והשמונים / נופים
הנופים שצייר גת בשנות השבעים והשמונים הם תיאורי אתרים מזוהים שהאמן נוטה לחזור ולצייר אותם: נופי צפת, זכרון-יעקב, הרי ירושלים ונופי סיני. זווית ההסתכלות גבוהה, כך שהנוף נפרש שטוח ופנורמי על-פני הבד, עם פס צר מאוד של שמים. זוהי קומפוזיציה שהייתה קיימת כבר בתמונותיו של גת משנות החמישים המאוחרות והתגבשה סופית בציורי "הנופים המופשטים" של אמצע שנות השישים. חיתוך דומה של תיאורי נוף נמצא בציוריהם של אמנים ישראליים אחרים כגון לאופולד קרקאואר, אנה טיכו ומרדכי לבנון. אף על פי שציוריו של גת מעובדים בטכניקה אימפרסיוניסטית, בניגוד לציורי הנוף של ציירים אימפרסיוניסטים, אין גת מתאר נופים פיקטורסקים, ציוריים, נעימים, מושא לעיני תיירים עירוניים היוצאים לפוש בחיק הטבע. המודוס של תיאורי הטבע של גת הוא המודוס של הנשגב. הנופים שלו מבטאים את שכרון הטבע והאין-סוף, את ההתרגשות מן הטבע. הקרבה אל הנוף, החרות המתממשת בחוויית המרחב הפתוח, התמסרות הנוף לכיבושו של היוצר, היחסים הדו-סטריים בין הטבע לחווה אותו, כל אלה עומדים ביסוד החוויה האמנותית של גת. מבחינה זו כמוהו כבני דורו, הסופרים אנשי דור תש"ח – דור המנותק משורשיו ההיסטוריים, אך מבקש להגדיר את זהותו העצמית באמצעות חוויית ההשתייכות למקום, דור ש"הווייתו מגבילה את תודעתו" ואשר חווייתו העיקרית היא ההימלטות אל המרחב. השמש מלהטת בציורי גת מתוך האדמה ומשאילה לה את אורה ולתוכה הוא נמלט (האור באדמה, השמים עופרת ולכן איני משאיר מקום לשמים," אומר גת).
קבוצת "אקלים"
אליהו גת נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אקלים" שהתארגנה בשנת 1974. הקבוצה קמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים "כתגובה על הלך הרוחות בקרב הציבור הישראלי". היא "שמה לה למטרה להצביע על ההכרח להעלות את תודעת הציבור הנאור כלפי הזהות הישראלית בכל שטחי התרבות". המשתתפים בתערוכות השונות של הקבוצה מאז הקמתה ועד לשנת 1983 היו: אליהו גת, רחל שביט, אורי ריזמן, אברם רפאל, מיכאל גרוס, חנה לוי, טובה ברלינסקי, יחזקאל שטרייכמן, אברהם מנדל, צבי אלדובי, רן שחורי, חנה מגד, אברהם אופק, שמעון אבני, חנה אביתר, דוד בן-ישראל, ראובן כהן, צבי טולקובסקי, רות יקותיאל, יורם רוזוב, שמשון הולצמן. מהם שהשתתפו בתערוכה אחת או שתיים ואחרים שהשתתפו במרבית תערוכות הקבוצה. אליהו גת ורחל שביט היו יוזמי הקבוצה והרוח החיה בפעילותה במשך כל תקופת קיומה. אורי ריזמן, חנה לוי ואברם רפאל היו היחידים שהשתתפו כמעט בכל תערוכות "אקלים". ניתן לומר ש"אקלים", יותר משהנה קבוצת אמנים מגובשת, היא רעיון המאחד סביבו אמנים שונים בתקופות שונות. תערוכות "אקלים" היו פלורליסטיות מבחנה סגנונית. העיקרון שאיחד את יצירת המשתתפים בהן היה השפעת הנוף המקומי או מרכיביו עליה. מבחינת הגישה הפרטיקולריסטית של הקבוצה וזיקתה למושג ה"ישראליות", מבחינת התנגדותה מחד גיסא ל"ישראליות" ספרותית ומיתולוגית ולארכאיזם ומאידך גיסא לגישה אוניברסליסטית ואוואנגארדית – מבחינות אלו קרובה קבוצת "אקלים" לאידאולוגיה של קבוצת "העשרה".
גדי ליבנה
גֶדי ליבנה (נולד ב-7 באפריל 1950 בשם גדלאל הלבן) הוא עורך מוזיקה ושדרן רדיו ישראלי. מכוכבי הרדיו הגדולים של שנות ה-70 של המאה ה-20. מגיש את התוכנית "רגעי קסם" בכאן ב.
ביוגרפיה
ליבנה נולד בחיפה ובילדותו עבר לירושלים. החל את הקריירה הרדיופונית שלו כשהיה בן תשע, במסגרת "פינת הילד" של קול ישראל, בעריכתה של אסתר סופר. מאוחר יותר החל לערוך ולהגיש תוכניות מוזיקה במעגל סגור בבית הספר, כש"תוכנית הדגל" שלו הייתה תוכנית בת שעה על הביטלס. כל אלה פילסו לו את הדרך לגלי צה"ל, לשם התגייס בשנת 1968. הוא ערך והגיש בגלי צה"ל מצעדי פזמונים ותוכניות מוזיקה אחרות. הוא נחשב שותף פעיל למהפכת הרוק הישראלי של תחילת שנות ה-70, בזכות סגנונו המיוחד והשפעתו על רוח שידורי המוזיקה של התחנה הצבאית, שהייתה תחנת הרדיו הפופולרית ביותר בישראל באותם זמנים. ליבנה יזם חידושים רבים בעריכה ובהגשה של תוכניות מוזיקה ובעיקר במצעדי הפזמונים וטבע סגנון הגשה תוסס ורענן, אך עם זאת - אישי וחם.
מצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל בימיו של ליבנה, נחשב כאבן בוחן לפופולריות של הזמרים הישראליים. כתב עליו מבקר הרדיו משה בן שאול: "גיליתי 'סוד' נורא במדינה. סופר לי כי גורלם של זמר או זמרת צעירים להתפרסם, להצליח, לפלס דרך, תלוי בארץ הזאת בבחורצ'יק צעיר, שעדיין לא מלאו לו 25 שנה והוא מטיל חיתתו על חדשים לבוא. שמו גדי ליבנה, והוא בסך הכל עורך מצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל."
זמרים ומוזיקאים רבים שיחרו לפתחו ותיבת הדואר שלו התמלאה במכתבי מעריצות.
ליבנה יזם להפיק בגלי צה"ל מופע פומבי שבו יבצעו אמנים מוכרים שירי משוררים, שיולחנו במיוחד למסגרת זו. יצחק לבני, מפקד גלי צה"ל, התלהב מהרעיון וכך נולדה סדרת ערב שירי משוררים של גלי צה"ל, שהשירים שבוצעו בה הפכו לנכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית כמו: "אומרים ישנה ארץ", "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" ואחרים.
לימים, עבר לערוך ולהגיש את מצעד הפזמונים הלועזיים והכניס בו שינויים מרעננים ועיצב ג'ינגלים (זמרירים) מיוחדים ותוססים, ברוח הרדיו הבריטי של אותם ימים.
עוד תוכניות שערך והגיש ליבנה בתקופה ההיא זכו להצלחה כדוגמת התוכנית "חמים וטעים", ששודרה בכל יום שישי, במסגרתה שודרה "פינת המתיחה הקטנה" שערך והפיק ליבנה. יהודה ברקן (וגם משה טימור, שלמה בראבא ואחרים) ביצעו את המתיחות. לימים ביסס ברקן על הפינה הזאת את סרטי המתיחות שלו, שהפכו לסוגה קולנועית ישראלית מצליחה.
ליבנה שימש במשך כארבע שנים גם כתב ספורט של הטלוויזיה הישראלית, במחלקת הספורט שניהלו דן שילון ואלכס גלעדי, ושגלריית הכתבים שלה כללה את: יורם ארבל, רפי גינת, נסים קיוויתי, עמוס כרמלי, רמי וייץ ואחרים.
ליבנה מילא שורה של תפקידים, בהם: מנהל תחנת הרדיו רדיו צפון, זכיינית של הרשות השנייה, ומנהל מחלקת תמלוגים וזכויות יוצרים בפדרציה הישראלית לתקליטים (IFPI).
הדריך תלמידים למשחק ב בית צבי וגם הכשיר כמה מחזורי קריינים במסגרת הקד"צ של גלי צה"ל.
בשנת 2001 החל ליבנה לשדר בתחנת הרדיו 88FM. במהלך השנים שידר מגוון תוכניות מדי יום, בהן: "ערב עירוני" ו"מרתף הבלוז של גדי".
בדצמבר 2020 הודיעו לליבנה על סיום תפקידו בהגשת תוכניות ב-88FM.
ליבנה עורך ומשדר ב"כאן רשת ב" את התכנית הפופולרית "רגעי קסם" ועוסק גם בהוראת קריינות ומקצועות הרדיו ובייעוץ למוזיקאים צעירים בתחילת דרכם. הוא גם מספק את קולו לתשדירים, לסרטי תדמית ולהקלטות שונות, מנחה אירועים, מופעים וטקסים ומרצה על המוזיקה הפופולרית, הישראלית והבינלאומית.
Amnesiac
Amnesiac הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק האנגלית רדיוהד. הוא יצא לאור ב-4 ביוני 2001 בבריטניה, וב-5 ביוני בארצות הברית ובקנדה. האלבום נכנס הישר למקום הראשון במצעד הבריטי, ולמקום השני במצעד הבילבורד האמריקני. השירים מאלבום זה הוקלטו בזמן הקלטת אלבומם הקודם של הלהקה, Kid A, אך לבסוף הלהקה החליטה להוציא שני אלבומים ולא אחד. האלבום כלל חומרים שונים וחסרי אחידות סגנונית: מצד אחד שירי רוק שהפכו לקלאסיקה וכללו כלי נגינה מקובלים כגיטרה ופסנתר, ומצד אחר שירים אקספרימנטליים, אלקטרוניים ושילוב שירי רוק עם השפעות אמביינט וג'אז. אלבום זה שנוי במחלוקת עוד יותר מקודמו - במקרה זה, מעריצים רבים הכתירו אותו כטוב ביותר של הלהקה, בעוד אחרים החליטו שהלהקה הלכה רחוק מדי ואיבדה את דרכה המוזיקלית. המבקרים, כמו באלבום הקודם, לא היו תמימי דעים, אך האלבום נמכר היטב בכל זאת.
בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-320.
הקלטות וקשר אל Kid A
שירי Amnesiac ושירי אלבומה הקודם של הלהקה, Kid A, הוקלטו באותו הזמן אך יצאו לאור בזה אחר זה באלבומים נפרדים, לכן חלק ממעריצי הלהקה רואים באלבום זה אוסף שירים שלא נכללו ב-Kid A ואף מכנים אותו בהומור Kid B או Kid Amnesiac. עם זאת, הלהקה עצמה טוענת כי יש להתייחס לצמד האלבומים כאל "תאומים שהופרדו בלידתם", ושכל אחד מהשניים עומד בפני עצמו. האלבום אף כולל גרסה שונה לשיר "Morning bell" שנכלל ב-Kid A.
השיר Like Spinning Plates, שיר מספר עשר באלבום, מוקלט בצורה מיוחדת:, חברי הלהקה לקחו את השיר 'I Will' מאלבומם השישי, Hail to the Thief, וניגנו אותו הפוך. על המנגינה שנוצרה נכתבו המילים. לאחר מכן הוחלט לשנות את השיר: סולן הלהקה למד את מילות השיר הפוכות והקליט אותן כך, ואת ההקלטה הפכו בחזרה. אפשר לשים לב לעיוותים קלים בשירה עקב התהליך.
מהדורה מיוחדת
מלבד אריזת הפלסטיק המקובלת, מיד אחרי יציאתו נמכר האלבום גם במהדורה מוגבלת, מיוחדת ויקרה מעט יותר, שנמכרה גם בישראל. המהדורה המיוחדת כללה אמנם את אותו הדיסק עם אותו התוכן המוזיקלי, אך במקום אריזת פלסטיק רגילה, הדיסק נארז בתוך ספרון בכריכה קשה, זהה לספרון המצולם על עטיפת האלבום הרגילה. הספרון הציג איורים מאת סטנלי דונווד ותום יורק, תחת השם הבדוי Tchocky. הספרון הכיל גם "כרטיס השאלה" מספרייה דמיונית, שהונח בתוך כיס הנייר שהכיל את הדיסק. בכרטיס ההשאלה "הוחתמו" תאריכי השאלה מהעבר והעתיד, חלקם רומזים לספר "פרנהייט 451" מאת ריי בראדבורי. בשנת 2002, דונווד ויורק זכו על אריזה מיוחדת זו בפרס גראמי לעטיפה הטובה ביותר.
הקיסרות הגרמנית
הקיסרות הגרמנית או האימפריה הגרמנית (בגרמנית: Deutsches Reich; ידועה גם בתור "הרייך השני") הוא שמה המקובל של גרמניה בתקופה שראשיתה בכינונה כמדינת לאום מאוחדת ב-18 בינואר 1871 לאחר איחוד מדינות גרמניה השונות, וסופה בהתפטרותו של הקייזר (קיסר) וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918, בעקבות מהפכת נובמבר ותבוסת המדינה במלחמת העולם הראשונה – אז החליפה אותה רפובליקת ויימאר.
שמה הרשמי של המדינה בגרמנית, "הרייך הגרמני", במובן של "אימפריה גרמנית", נותר גם לאחר הקמת הרפובליקה ויימאר הדמוקרטית וכן במשך רוב התקופה הנאצית בתולדותיה של המדינה, עד סיפוחה של אוסטריה ב-1938, אז נקראה "הרייך הגרמני הגדול" (Großdeutsches Reich).
הקיסרות הגרמנית הייתה מדינת הלאום הראשונה של הגרמנים. במשך 47 שנות קיום הקיסרות חוקקה רפורמות חברתיות והיו בה חיי תרבות פורחים, שהפכו אותה למעצמה מהמובילות בעולם באותו הזמן. ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הקיסרות להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של גרמניה.
שם
בגרמנית משמש המונח "קייזרייך" (Kaiserreich) בהתייחס לתקופה זו, מונח הנמצא בשימוש גם על ידי היסטוריונים שאינם דוברי גרמנית. כינוי אחר לתקופה, המקובל בשפות זרות אך בגרמנית מופיע רק לעיתים נדירות, הוא הרייך השני. כינוי זה מתבסס על התפיסה המתייחסת לאימפריה הרומית הקדושה בתור ה (קיסרות או אימפריה) הראשון (גרמניה הנאצית היא הרייך השלישי). ההתעלמות הגרמנית מהמונח "הרייך השני" היא פועל יוצא מתהליך הדה-נאציפיקציה שעברה גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה. עם זאת, השם Deutsches Reich, "דויטשֶס רייך", הרייך הגרמני, נותר שמה הרשמי של המדינה הן בתקופת האימפריה הגרמנית והן בתקופה שלאחריה, עד לכיבושה של גרמניה הנאצית ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה. כך שגם בתקופת רפובליקת ויימאר וגם בתקופת גרמניה הנאצית שמה הרשמי של המדינה היה "Deutsches Reich".
ביסמרק וכינונה של האימפריה
עלייתו של הקנצלר הפרוסי אוטו פון ביסמרק בשנת 1862 הייתה נקודת מפנה בתהליך עיצובה של הלאומיות הגרמנית, שהושתתה עד אז על האידיאליזם הרומנטי של מהפכת "אביב העמים" בשנת 1848. ברוח ה"ריאלפוליטיק", גישתו האינטרסנטית והסמכותנית לניהול הפוליטיקה והדיפלומטיה, ביקש ביסמרק לקדם את ההגמוניה הפרוסית, וזאת באמצעות חתירה לאיחוד הנסיכויות הגרמניות לכדי מדינה גרמנית שמרנית אחת – הקיסרות הגרמנית. שלושה ניצחונות צבאיים אפשרו לו לממש יעד זה:
עוד בשנת 1866 חיבר ביסמרק את החוקה הצפון גרמנית, מתוך כוונה כי זו תהיה חוקת האימפריה הגרמנית של 1871, אם כי בתיקונים קלים. גרמניה, יחד עם המשטרים האוטוריטריים באיטליה ובאימפריה היפנית, כללה מספר יסודות דמוקרטיים, ובמיוחד הרייכסטאג, פרלמנט בעל סמכויות מצומצמות. החקיקה דרשה את אישור ה"רייכסראט", המועצה של נציגי הנסיכויות, שבה נהנתה פרוסיה מרוב ברור. עיקר ההשפעה הפרוסית, עם זאת, נבע מעובדת שליטתה בגופי הסמכות המבצעת בגרמניה: ה"קייזר" והקנצלר הקיסרי שמונה על-ידו – אוטו פון ביסמרק. בעוד שיתר הנסיכויות הורשו לנהל ממשלות משל עצמן, כל כוחות הצבא היו בסמכותה של הממשלה הקיסרית, או למעשה, פרוסיה. הגם שנותרה אוטוריטרית בהיבטים רבים, התירה האימפריה את קיומן של מפלגות.
עלייתה של הקיסרות הגרמנית האוטוריטרית מקבילה במידת מה להתפתחויות שאירעו באיטליה וביפן באותה תקופה. בדומה לביסמרק, השתמש הרוזן קמילו בנסו די קאבור באיטליה בדיפלומטיה ובמלחמה כדי להשיג את היעדים שהציב לעצמו: הוא כרת ברית עם צרפת לפני שתקף את אוסטריה, והבטיח את איחודה של איטליה כולה (מלבד ונציה ומדינת האפיפיור) בשנת 1861. קאבור, שהתנגד לאופייה המהפכני של הלאומיות הליברלית-רפובליקנית שכוננו ג'וזפה גריבלדי וג'וזפה מאציני, ביקש לאחד את איטליה ולשוות לה אופי שמרני. יפן אף היא עברה תהליך של מודרניזציה שמרנית החל מנפילת השוגונים לבית טוקוגאווה ורסטורציית מייג'י ועד ל-1918. עובדה היא, כי בשנת 1882 יפן שיגרה משלחות לרחבי העולם במטרה ללמוד דפוסי שלטון ממשלתיים, ושליטיה התרשמו במיוחד מאופי השלטון הקיים בגרמניה של ביסמרק. בשנת 1889 פרסמו היפנים חוקה הדומה לזו הגרמנית. בנוסף, בכל שלוש המדינות ניתן כוח פוליטי ניכר למעמד בעלי הקרקעות.
איחודה של גרמניה כלל סיפוח מלא של ממלכת פרוסיה למדינה החדשה. שלוש הפרובינציות החדשות: מזרח פרוסיה, מערב פרוסיה ופרובץ פוזן, שנותרו מחוץ לקונפדרציה הגרמנית בעבר, סופחו עתה לגרמניה הלאומית. פרובינציה נוספת, שלזיה, הייתה נחלת האימפריה הרומית הקדושה יחד עם בוהמיה. ואולם בשטחים אלה ישבה אוכלוסייה פולנית גדולה. סיפוח ארבע הפרובינציות הללו גרם לחיכוכים גוברים עם הפולנים. כיוון שקצב הריבוי הטבעי של הפולנים היה מהיר יותר, וגרמנים רבים החלו מהגרים ממזרח גרמניה למערבה באוסטפלוכט (Ostflucht), השתנה הרכבן הדמוגרפי של הפרובינציות המזרחיות, והן הפכו באופן הולך וגובר לפולניות יותר.
מודרניזציה שמרנית
לא זו בלבד שהתוצרת המקומית הגרמנית דחקה את מוצרי היבוא הבריטיים מהשווקים הגרמניים – בשנות השבעים של המאה ה-19, היצרנים הבריטים כבר חוו תחרות ממשית מול מוצרים גרמניים בשווקים בינלאומיים. התיעוש התפשט במהירות בגרמניה כמו גם בארצות הברית, ואפשר להן לגבור על כלכלותיהן המיושנות של צרפת ובריטניה. תעשיות הטקסטיל והמתכת של גרמניה, לדוגמה, עלו בארגונן וביעילותן הטכנית על אלו הבריטיות כבר ב-1870. בשלהי המאה ה-19, התעשיות הגרמניות ייצרו באופן מסיבי מוצרים שיעדם היה בריטניה – שהייתה בעבר "מפעל התעשייה של העולם".
לאחר שהשיג את האיחוד הרשמי ב-1871, הקדיש ביסמרק את עיקר מאמציו לשימור האחדות הלאומית, וזאת עשה באמצעות טיפוח אידאולוגיית הפרוסיאניזם. באותה תקופה, פלגים שונים בחברה הגרמנית אשר חרדו למעמדם בעקבות השינוי המהיר מכלכלה מבוססת חקלאות לקפיטליזם תעשייתי מודרני, החלו לדבוק באידאולוגיות שונות: הן שיבה ריאקציונית לשמרנות הקתולית ולאמונה מוחלטת בעליונותו של האפיפיור פיוס התשיעי; והן תמיכה גוברת ברדיקליזם של מעמד הפועלים, שהלך וקיבל את ביטויו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה. ביסמרק, שהבין כי דיכוי חסר פשרות של הקתולים או הסוציאליסטים יהיה בעוכריה של גרמניה, נקט כלפיהם בגישת "המקל והגזר", במה שהפחית באופן ניכר את ההתנגדות מקרב שתי הקבוצות.
ניתן לסכם את יעדיו של ביסמרק בשלוש מילות מפתח: קולטורקאמפף (Kulturkampf, "מאבק התרבות"), רפורמה חברתית ואיחוד לאומי.
בסופו של דבר, המודרניזציה השמרנית הביאה לתוצאות משמעותיות, בהתחשב בעובדה שהייתה בעיקר "מהפכה מגבוה". בהכירו בעובדה כי הכוח הפוליטי הממשי מצוי בידיהם של האריסטוקרטים בעלי האדמות, הממשל הפרלמנטרי-למחצה בגרמניה ביקש לשמור ככל הניתן על המסגרת החברתית המקורית, אף שכוחם הכלכלי של בעלי האדמות דעך בהשוואה לזה של התעשיינים. תקופת הרייך השני מאופיינת בפרקי זמן ארוכים של שלטון שמרני, ריכוזי מאוד ואוטוריטרי. לראשונה אוחדו הישויות המדיניות המסורתיות לכדי מדינה עצמאית אחת מאוחדת. דבר זה חייב את ההנהגה להקים מנגנון מנהלי מסועף, אחיד ורב עוצמה; קודקס משפטי אחיד; זרועות ביצועיות (משטרה וצבא) חזקים דיים, שיאפשרו למדינה להוציא לפועל את מדיניותה, כלפי פנים וחוץ; ולבסוף, טיפוח לאומיות גרמנית תוך הכפפת הקבוצות השונות במדינה לאיחוד הכלל גרמני.
המשבר הפיננסי של 1873
המשבר הפיננסי של 1873 עורר את התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור. לדברי ההיסטוריון של האימפריה של ביסמרק, פולקר אולריך, התפרצות האנטישמיות הייתה התוצאה "החמורה והמתמשכת ביותר" של המשבר הכלכלי הזה, והפכה ל"מרכיב עיקרי בתרבותה הפוליטית" של האימפריה עד סופה ב-1918.
מיליטריזם ואימפריאליזם
אחד מתוצרי הלוואי של המודרניזציה השמרנית היה מיליטריזם. על מנת לאחד את המעמדות העליונים – האריסטוקרטיה הלוחמת מזה והתעשיינים מזה – היה צורך בטיפוח הלך רוח מיליטריסטי, אשר יאפשר את המשך המודרניזציה מבלי לשנות את המבנה החברתי-פוליטי של המדינה. ואמנם, כל חברי ההנהגה של הרייך השני מצאו כי התפשטות אימפריאליסטית מעבר לים תניב יתרונות רבים. תעשייני הענק הגרמניים דחפו להתפשטות מעין זו מתוך עניין בערובות ובשווקים זרים למקרה של תחרות כלכלית בלתי צפויה או מתיחות פנימית; הפקידים רצו משרות רבות יותר; קציני הצבא חשקו בקידום; ואילו האריסטוקרטיה ביקשה תוארי כבוד. העלייה בתפוצתם של איגודי סחר, והתחזקות הסוציאליזם ותנועות מחאה נוספות בעידן החברה ההמונית באירופה, הייתה כר פורה עבור האריסטוקרטיה, אשר קראה למסעות אימפריאליזם לאומי בנימוק שכך ייטב לכל, ובפרט למעמד הפועלים. האימפריאליזם החדש, אשר נשען על הרומנטיקה של שלהי המאה ה-19, שלהב את כל שכבות החברה ותרם להיווצרותם של גלי לאומיות עזים. עוד בתקופתם של פרידריך וילהלם הראשון ופרידריך הגדול הצליחה פרוסיה ליצור צבא חזק דיו, שלא זו בלבד שאיים על יריבותיה (צרפת ואוסטריה), אלא אף הקנה לה שם עולמי כמעצמה רבת חשיבות בזירה הבינלאומית. אלא שבניגוד למעצמות שממערב לה, פרוסיה לא נהנתה מעוצמה רבה מחוץ לאירופה, ונעדרה מסורת קולוניאלית ממשית כזו של בריטניה, צרפת, הולנד וספרד.
האימפריאליסטים הגרמנים השתמשו בעובדה זו לצורך ביסוס תעמולתם. אחת מטענותיהם הייתה, למשל, כי מעמדה הבינלאומי של בריטניה הקנה לה יתרון כלכלי בלתי-הוגן בשווקים הבינלאומיים, במה שמגביל את צמיחתה הכלכלית של גרמניה ומאיים על ביטחונה. מדינאים ותעשיינים רבים באירופה ביקשו להאיץ את חלוקתה הקולוניאלית של אפריקה ולתפוס קולוניות לפני שיהיה בהן צורך ממשי. הם הצדיקו בקשתם זו בטענם כי השווקים האירופיים עלולים להגיע למצב של עודף היצע, וכי היכולת להבטיח את הישרדותה הכלכלית של המדינה תלויה בזמינותם של שווקים זרים, אליהם ניתן יהיה לייצא את העודף.
לצד שיקולים כלכליים אלו, גם התמורות הגדולות במאזן הכוחות באירופה עמדו ביסודו של האימפריאליזם החדש, והקלו על ההתפשטות המעצמתית הגרמנית מעבר לים. לאחר קריסת הסדר האירופי של קונגרס וינה, לא נתפס עוד האימפריאליזם כנחלתן הבלעדית של המעצמות המסורתיות, היינו צרפת ובריטניה. מדינות הלאום החדשות – גרמניה ואיטליה – שוב לא שקעו בסכסוכים פנימיים ויבשתיים, כפי שאירע פעמים רבות לפני המלחמה הפרנקו-פרוסית.
אף שביסמרק התנגד בעברו להרפתקאות חוץ-אירופיות, הוא הבין את ערכן של הקולוניות כערובות ל"שווקים חדשים עבור התעשייה הגרמנית, התפשטות המסחר, ותחום נוסף לפעילות, לציוויליזציה ולהון הגרמניים." גרמניה, שעברה תיעוש מהיר ושגודל הצי שלה הוכפל בין 1871 ל-1914, הלכה והסתמנה כאיום אסטרטגי על שוקיהן של יתר המעצמות. עם זאת, מאמציהם הקולוניאליים של הגרמנים באפריקה, שנפתחו רשמית בשנת 1884, לא הניבו הישגים טריטוריאליים גדולים כדוגמת אלה של צרפת ובריטניה, שנכנסו למירוץ לפניה.
האימפריה הקולוניאלית הגרמנית
האימפריה הגרמנית באפריקה כללה מושבות בדרום-מערב אפריקה, במערב אפריקה ובמזרח אפריקה. באזור האוקיינוס השקט כללה האימפריה את המושבות סמואה המערבית וגינאה החדשה הגרמנית, שאליה השתייכו מספר קבוצות איים וחלקו הצפון-מזרחי של האי הגדול גינאה החדשה. נוסף לכך החזיקו הגרמנים שטחי השפעה בסין.
בראשית המאה ה-20 דיכאה גרמניה מרידות של שבטים מקומיים בשתיים ממושבותיה, מרד המאג'י מאג'י במזרח אפריקה ומרד ההררו והנאמה בנמיביה, ובמהלך דיכוי המרד השמידה במכוון חלק ניכר מבני העמים המורדים, במה שנחשב למקרים הראשונים של רצח עם במאה ה-20.
השאיפות הקולוניאליות הגרמניות (גם לגבי מרוקו), אשר הובילו בין היתר ליצירת צי-קרבי רב עוצמה, כמו גם החשש הבריטי הגובר מפני הכוח העולה באירופה, גרמו לבריטים לעמוד לצד צרפת עם החתימה על ההסכמה הלבבית (Entente Cordialle) בשנת 1904. עוד קודם לכן כוננו צרפת ורוסיה ברית חשאית ביניהן, שהייתה אנטי גרמנית במהותה.
לאחר ביסמרק
האימפריה הגרמנית צמחה תחת הנהגתו של ביסמרק עד למותו של הקייזר וילהלם הראשון במרץ 1888. בשנה זו, המכונה "שנת שלושת הקיסרים" (Dreikaiserjahr בגרמנית), מת גם בנו של הקייזר, פרידריך השלישי, 99 ימים בלבד לאחר שהוכתר כקיסר. הדבר הביא להכתרתו של בנו הבכור של פרידריך, קייזר וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק ממשרת הקנצלר במרץ 1890.
מאזן הכוחות המעורער באירופה קרס לחלוטין עם החלטתה של אוסטריה, בת בריתה הקרובה של גרמניה מאז 1879, להכריז מלחמה על סרביה (יולי 1914) לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, במהלך ביקורו בסרייבו. גרמניה תמכה בצעדיה של אוסטריה ואף העניקה לה "צ'ק פתוח" לפעול כפי שהיא רואה לנכון בסרביה. סרביה זכתה לתמיכתה של רוסיה, שכאמור הייתה בת בריתה של צרפת. לאחר שהחליטה ממשלת הצאר לבצע גיוס כללי של צבא רוסיה (במטרה לתקוף את אוסטריה ובת בריתה, גרמניה), הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה וצרפת, בבחינת "מלחמת מנע". יש לזכור, כי החשש מפני כיתור צרפתי-רוסי של האימפריה, שיביא למלחמה בשתי חזיתות, היה המרכיב הראשי בחרדת הביטחון הגרמנית כבר בעשורים הראשונים לקיומה.
אירועים אלה הביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. חרף הצלחות ראשוניות, גרמניה ובנות בריתה הקיזו דמן בקיפאון הצבאי של המלחמה, ובסופו של דבר נוצחו על ידי אויב, שזכה לתגבורת מרשימה בשנת 1917 עם התערבותה של ארצות הברית לטובתו. הקייזר וילהלם השני גורש מהמדינה בנובמבר 1918 על ידי יסודות סוציאליסטים וקומוניסטים גרמניים, אשר ניסו אף הם (ינואר 1919) לתפוס את השלטון במדינה, ללא הועיל.
ביוני 1919 נחתם הסכם ורסאי, והמלחמה הסתיימה באופן רשמי. ההסכם נחתם באולם המראות בוורסאי, מקום ייסודו של "הרייך השני" כחמישים שנים קודם לכן. גרמניה איבדה שטחים רבים שהועברו לצרפת, לבלגיה ולאומה החדשה שהוקמה בעקבות המלחמה, פולין. כמו כן, מושבותיה באפריקה ובאוקיאניה נמסרו על ידי חבר הלאומים כשטחי מנדט למדינות המנצחות. בנוסף, גרמניה נדרשה ליטול אחריות לפרוץ המלחמה, וחויבה בשל כך לשלם פיצויי מלחמה גדולים לבעלות הברית. בנוסף, נאסר עליה להקים כוח צבאי בן יותר ממאה אלף חיילים, כמו גם להחזיק בצי ובאווירייה. הסכם ורסאי גרם להתמרמרות קשה בקרב הציבור הגרמני, שתפס את החוזה כתכתיב דרקוני ובלתי הוגן. האידאולוגיה הנאצית מבית מדרשו של אדולף היטלר השכילה לנצל תסכול זה מאוחר יותר, באופן שהביא לקריסתה של רפובליקת ויימאר.
מורשת
את שלטונו האוטוריטרי של ביסמרק, כמו גם את תפיסותיו המסורתיות בדבר מיליטריזם והיררכיה, ניתן להבין על רקע העובדה שהמדינה הגרמנית הייתה צעירה מאוד, ושאיחודה היה במובנים רבים רופף; שהמעצמה השכנה מהמערב, צרפת, ניסתה לאורך מאות שנים לשמר את חולשתן ופילוגן של הנסיכויות הגרמניות; ושגרמניה הייתה פעם אחר פעם זירת למאבקים בין ממלכות ומדינות אירופיות, דבר שהיו לו השלכות שליליות מרחיקות לכת על אזורים רבים במדינה. מנהיגים גרמנים בני דורו של ביסמרק עוד שימרו בזכרונם את המלחמות הנפוליוניות ואת ההשפלות הלאומיות שנחלה פרוסיה מידי מעצמות זרות. הם חשו, אפוא, כורח תפיסתי להימנע מהפגנת חולשה כלפי חוץ ופנים, ולכן נמנעו מקיום שלטון ליברלי.
מורשתו של ביסמרק, שצברה תאוצה בימיו של הקייזר המיליטריסטי וילהלם השני, תרמה להתפתחות התרבות הפוליטית הגרמנית שהצמיחה את הנאציזם. ביסמרק השתמש באסטרטגיה של דיכוי פלגים יריבים לצד עידוד מיליטריזם פרוסי. כתוצאה מכך, בגרמניה, כמו ביפן ובאיטליה, ניסיונות מאוחרים יותר לחולל מהפכות דמוקרטיות הביאו ליצירתם של משטרים דמוקרטיים בלתי יציבים ופגיעים (רפובליקת ויימאר, יפן בשנות העשרים ואיטליה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לעלייתו של מוסוליני בשנת 1922). הדמוקרטיות החוקתיות הללו לא השכילו להתמודד עם בעיות התקופה, ולא יכלו – או לא רצו – לחולל שינויים מבניים יסודיים בדפוסי הממשל ובתרבות הפוליטית.
נטיותיה המיליטריסטיות של גרמניה, כמו גם העובדה שאיחודה הושג "בדם וברזל", שימרו את הפן הדספוטי באופייה של המדינה, חרף ההתקדמות האדירה שחלה בתחומי המדע והתעשייה בעידן הרייך השני. כוחות הצבא שלה, שחונכו ברוח המיליטריזם הפרוסי – הערצת המלחמה וגילוי נאמנות בלתי מתפשרת כלפי המדינה, השליט והסדר החברתי – שמרו על נאמנותם העזה כלפי הקיסרים לבית הוהנצולרן. בנוסף, בעלי האדמות הגרמנים טיפחו תרבות מעמדית מובהקת, ופיתחו רעיונות בדבר עליונותו המושרשת של המעמד השליט, אף שהדבר היה במידה רבה ארכאי במאה העשרים. הפקידות המלכותית היעילה בגרמניה אף היא תרמה לכך, בהציגה את אידיאל הצייתנות המוחלטת, ובהדגישה את כפיפותו של הפרט ואף של המעמד החברתי למוסד המדינה. רעיונות ואידיאלים אלו יפותחו מאוחר יותר לכדי דוקטרינות של עליונות גזעית; ואמנם, אפשר לסכם ולטעון כי ניצני המיליטריזם, הדספוטיזם ושנאת הזרים, שאפיינו את המשטר הנאצי שעלה בשנת 1933, נזרעו במידה רבה בתקופת האימפריה הגרמנית.
לאיחוד גרמניה נודעה השפעה משמעותית גם על מזרח אסיה. האיחוד הביסמרקי נתפס כמודל שיש לאמצו הן עבור המודרניזציה היעילה של יפן והן עבור המודרניזציה היעילה פחות של סין בתחילת המאה ה-20. הקודקס האזרחי הגרמני אומץ כבסיס מערכות המשפט של יפן ושל הרפובליקה הסינית, ועודה משמשת כבסיס המשפטי של טאיוון.
לקריאה נוספת
עודד היילברונר (עורך), "הרייך חסר המנוחה": הרייך הגרמני השני, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1997
מחנה הריכוז אקמצ'טקה
מחנה הריכוז אקמצ'טקה (ברוסית ובאוקראינית: Акмечетка) היה מחנה ריכוז. שהופעל 2 ק"מ מרחק מהכפר האוקראיני אקמצ'טקה הנקרא החל משנת 1946 פריבוז'יה, על הגדה המערבית של הנהר הבוג הדרומי, במחוז מיקולאייב.
תולדות המחנה
המחנה אולתר בתוך חוות חזירים ונועד להשמדה של יהודים על ידי עבודת פרך ללא אמצעי מחיה בסיסיים. הוא פעל בשנים 1942–1943 בימי מלחמת העולם השנייה ב"טרנסניסטריה" - השטחים הכבושים על ידי הצבא הרומני באוקראינה, ביוזמת המשטר הפאשיסטי הרומני של יון אנטונסקו וקורבנותיו היו יהודים מבסרביה, כולל מקישינב, ויהודים מאודסה וחלקי טרנסניסטריה אחרים.
המחנה הוקף בשלוש שורות של גדרות תיל ובחפיר עמוק, תחת שמירה של שוטרים אוקראינים חמושים על ידי הרשויות הרומניות.
מחנה עבודה
לאקמצ'טקה הובאו בשנים 1942–1943 אלפי יהודים, בעיקר מאלו שנחשבו בלתי כשרים לעבוד: קשישים, נכים, חולים, ילדים, לרבות כמה מאות ילדים יתומים או שנפרדו מההורים. מי שקיבל פטור מעבודה למעלה מ-8 ימים היו מועמדים להישלח למחנה אקמצ'טקה ששמו היה מזוהה עם מוות ודאי. נשלחו לכאן גם מספר יהודים שניסו לברוח ממחנות וגטאות אחרים או שנענשו בגלל אי-ציות לפקודות.
למגורשים לאקמצ'טקה הייתה גישה מוגבלת ביותר למזון ולמים לשתייה. ביולי 1942 יהודים מהמחנה דומנובקה שהם בעצמם סבלו ממחסור קשה במזון, קיבלו רשות לשלוח קצת דברי מזון למאות האחדות של יהודים שנמצאו עדיין בחיים באקמצ'טקה. אחד המשלוחים האלה כלל, למשל, 96 ככרות לחם, 10 בקבוקי שמן ו-5 קילוגרמים של מלח.
אסירים יהודים
על הבאתם לאקמצ'טקה של 4,000 היהודים הראשונים באפריל-מאי 1942 הוחלט במרץ אותה שנה על ידי הפרפקט של מחוז גולטה, הלטננט-קולונל מודסט איסופסקו. הם הוכנסו לתוך מבנה ללא חלונות וללא דלתות ולתוך ארבעה דירי ענק לחזירים, בעלי גגות עשויים מקש, חשופים לרוח, ובחורף - לשלג ולכפור. כל דיר היה מחולק תאים-תאים באמצעות קרשים. בכל תא שנועד לבהמה אחת, בלבד הוכנסו שמונה בני אדם. תוך שבועות רוב האסירים מתו מרעב וממחלות - טיפוס הבהרות, טיפוס הבטן, גחלת, מלריה ואחרות. עד מאי 1942 נותרו בחיים רק מאות אסירים.
בספטמבר 1943 נמצאו במחנה 25 אסירים יהודים, ובאוקטובר 1943 נמצאו 40 קשישים, חולים ונכים - שנשלחו מיישובים אחרים שבמחוז גולטה. "ועד יהודי המחוז גולטה" שלח בקשה בהולה למושל אלקסיאנו שלא לאשר את תוכנית הפרפקט איסופסקו ושל סגנו, אריסטידה פדורה, לאסוף את כל 2,890 הניצולים היהודים שבמחוז לאקמצ'טקה על מנת לחסלם. בהתחשב במצב הלא מזהיר בחזית נגד ברית המועצות, המושל, שהיה באותו שלב עסוק בהסתרת פשעים כנגד האנושות שנעשו תחת פיקודו נגד היהודים, נענה לבקשה בחיוב.
לפני סגירת המחנה, אנשי ממסד הכיבוש הרומני המקומי בראשות עם הפרפקט ואשתו, היועץ הגרמני פלטשר, ואירינה בורנאיה, הפילגש של המושל אלקסיאנו, ערכו משתה ובסיומו הלכו אל גדר המחנה על מנת להשתעשע עם מראות היהודים החצי-מתים והעירומים שגחנו על האדמה תוך כדי ניסיון לאכול מן הדשא.
לפי הנתונים של איליה ארנבורג (ב"ספר השחור") לאחר המלחמה, שאסף יחד עם וסילי גרוסמן מידע על גורל האוכלוסייה היהודית בשטחים הסובייטים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה, באקצ'מטקה נספו 14,000 יהודים. אולם אם מתחשבים בזמן היחסית קצר שבו פעל המחנה, בשטחו הקטן ובמיוחד במספר הקטן של האסירים ששהו בו בתקופות שונות בין הקיץ 1942 ובין סוף שנת 1943, המספר 8,000 מתים, המוזכר על ידי החוקר ז'אן אנצ'ל באנציקלופדיה של השואה הוא הסביר יותר. באקמצ'טקה החיסול ההמוני לא נעשה על ידי יריות או שריפות המוניות, אם כי היו מקרים של אסירים שנורו למוות.
אסירים צוענים
במאי-יוני 1942 אלפי צוענים מרומניה גורשו למחוז גולטה בטרנסניסטריה, כולל לאקמצ'טקה. בפקודה הסודית החתומה על ידי פרופ' גאורגה אלקסיאנו, מושל טרנסניסטריה, צוין כי אלו יוכלו להשיג דיור, עבודה ומזון. ב-10 ביולי 1942 הרופא הצבאי של המחוז, דומיטרו טומסקו דיווח שהצוענים לא מקבלים אוכל ושרמת התברואה שלהם אינה מתאימה וזאת יחד עם הרעב עלול להפכם ל"סכנה אפידימולוגית" (הערכות דומות נעשו כבר לגבי האסירים היהודים של המחנות).
גרשון אדלשטיין
הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (ב' באייר ה'תרפ"ג, 18 באפריל 1923 — י' בסיוון תשפ"ג, 30 במאי 2023) היה ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק, מנהיג הציבור החרדי־ליטאי, נשיא מועצת גדולי התורה של דגל התורה ונשיא ועד הישיבות.
מאז פטירתו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בשלהי 2017, עמד הרב אדלשטיין, יחד עם הרב חיים קניבסקי, כמנהיגי תנועת דגל התורה, המייצגת את רוב הציבור החרדי-ליטאי. ממרץ 2022, עת נפטר הרב קנייבסקי, עמד לבדו בהנהגת הציבור הליטאי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה שומיאץ הסמוכה לסמולנסק, בברית המועצות, לרב צבי יהודה אדלשטיין, רב העיר ובנו של הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין, בעל "בן אריה" על הש"ס, ולמרים, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
אימו השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים בשלוש שנים מגילם האמיתי ולא ילמדו בבית ספר בפיקוח היבסקציה. למד תורה מפי הרב זלמן לייב אסטולין, מחסידי חב"ד, בתמורה לכך שאביו הרב צבי יהודה לימדו בכל יום שעות רבות גמרא וראשונים. בעקבות מחלתה של אמו בטיפוס, נשלח עם אחיו הצעיר יעקב לדודתו, הרבנית רבקה צביה פז, בעיר קלימוביץ', ושם גידלו הרב החב"די הרב משה אקסלרוד רב בערים ברוסיה וארץ ישראל והוא שלחו ללמוד תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור מחסידי חב"ד ומתלמידי אביו הרב צבי יהודה אדלשטיין. שם גם קיבלו את הידיעה על פטירת אימם.
באלול ה'תרצ"ד (1934), לאחר מספר חודשים של נדודים בין קרובי משפחה, קבע אביהם את מושב המשפחה ברמת השרון. מאחר שברמת השרון לא היה בית ספר דתי, האב למד עם בניו בבית בישיבה על ארגזי תפוזים מחוסר ריהוט. הם למדו גמרא עם רא"ש ורי"ף, ובחלק מהמסכתות גם טור ובית יוסף. בשבתות למדו רמב"ם על נושאי המסכת. האחים למדו גם דקדוק, חשבון ואנגלית, שהייתה השפה הרשמית אז, ולשם כך הובא לביתם מורה מיוחד.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) נבחר האב לרב המקום. לקראת חודש אלול ה'תש"ב נשלחו הבנים לישיבת לומז'ה, בעקבות הפצרותיו של גרשון. הם הגיעו ברגל מביתם לישיבה שבפתח תקווה בא' באלול, ולא ידעו שהזמן התחיל יום קודם לכן. המשגיח, הרב אברהם אבא גרוסברד, אמר שכבר אין לו מקום בשבילם. מזכיר הישיבה, שלמה זלמן מוזס (אביו של מנחם אליעזר מוזס) פגש אותם והזמינם לישון בביתו, עד שנמצאו להם מיטות בישיבה בראשית חשוון. בהוראת אביהם הצטרפו לחבורתו של הרב שמואל רוזובסקי.
מייסד הישיבה, הרב יוסף שלמה כהנמן, מינה אותו ללמד תלמידים פליטי השואה שהגיעו למוסד היתומים "בתי אבות", ובשנת ה'תש"ו מונה למסור שיעורים לתלמידים הצעירים בישיבה. בשנת ה'תש"ח נישא להניא רחל, בתו של הרב יהושע זליג דיסקין, רבה של פרדס חנה (נפטרה בי"ד בתשרי ה'תשס"ב), ובאותה השנה מונה על ידי הרב כהנמן לר"מ בישיבה.
הרב אדלשטיין היה מקורב לרב אברהם ישעיהו קרליץ. לאחר פטירת אביו, ב-כ' בחשוון ה'תשי"א (1950), התלבט האם ליטול עליו את תפקיד רבה של רמת השרון, אך מאחר שכבר היה בעל תפקיד בישיבה ולאור סירובה של אשתו לעקור מבני ברק, הוטל התפקיד על אחיו הרב יעקב אדלשטיין.
באמצע שנות ה-90 התגלעו מאבקי ירושה בישיבת פוניבז'. על פי פסיקת בית דין בעניין, החל הרב אדלשטיין בחודש אייר ה'תש"ס באמירת שיעור כללי לבני הישיבה, ובכך הפך למעשה לראש ישיבה יחד עם הרב ברוך דב פוברסקי. לאחר מכן הצטרף אליהם הרב שמואל מרקוביץ.
בשנת ה'תשס"ג (2003) צורף למועצת גדולי התורה של מפלגת דגל התורה.
בשנת ה'תשס"א (2001), בעיצומו של שיעור שמסר הרב אדלשטיין, התפרצו בחורים ממתנגדיו ועוררו במקום מהומה במטרה להפסיק את השיעור. הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שיגר לו מכתב בו הביע מחאה באלו שביזו את כבוד תורתו, עם תוספת בקשה שימחל להם. בשנת ה'תשס"ח (2008) השליכו עליו מתנגדיו גביע לֶבֶּן מחלון בניין. בעקבות זאת התקיימה עצרת תמיכה בו בישיבתו, בהשתתפות הרבנים חיים קניבסקי, מיכל יהודה ליפקוביץ ונסים קרליץ. הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שלח מכתב לעצרת.
לאחר פטירת אשתו, ייסד שיעור בסדר טהרות בביתו במוצאי שבתות, לעילוי נשמתה.
הרב אדלשטיין שימש כבעל תוקע בישיבת פוניבז' מאז שנת תש"ו ועד ראש השנה האחרון לחייו.
פטירתו והלווייתו
הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בבני ברק, מהיכל ישיבת פוניבז' אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' והשתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-200,000 איש.
תורה
עמדתו של הרב אדלשטיין הייתה שיש להתאים את הלימוד לפי טבעו של כל תלמיד. לפי עמדתו, כשסגנון הלימוד תואם לאופיו של הלומד, הנאתו וסיפוקו רבים יותר, וכך יהיה יותר קל לו להתמיד בלימודיו לאורך שנים, כפי האידיאל הליטאי. כמו כן, טען שלרוב הלומדים מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידע הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד.
כמו כן, נתן דגש רב על לימוד "מוסר", ובמרבית שיחותיו עורר על החשיבות שבלימוד המוסר. אף בהספד שנשא על הרב חיים קנייבסקי, דיבר על הצורך וההכרחיות שבכך והתועלת שצומחת מכך בכל צורת האדם ותחומי חייו. לצד זאת הדגיש שיש לעשות זאת מתוך שמחה ובספרים שמעניינים את האדם.
חינוך ומשפחה
הוא שלל התנהגות קיצונית הפוגעת ביחסים הטבעיים של האדם עם סביבתו. בשיחה לאברכים אמר:
הדגיש נחרצות ובעקביות את החובה לחנך את הילדים רק בנעימות וללא כפייה ואווירה רעה, וגם כאשר הם כושלים יש לפעול רק "בדרכי נועם". לדבריו, ההסברה גורמת לילד לדעת מה נכון וטוב, וכשהוא לא עומד בכך בשל קושי, כפייה רק תיצור ריאקציה, והדרך הנכונה היא עידוד ויצירת חשק. כאשר נשאל על הקפדה מצד ההורים על בני נוער שמאחרים את זמן קריאת שמע ותפילה, הדגיש: "בדרכי נועם! בלי כפיה!" וכאשר למרות זאת נשאל אם "לנדנד" להם על כך, פתח במונולוג ארוך מהרגלו:
הוא ראה ביוצאים בשאלה וב"נושרים" תינוקות שנשבו ו"אנוסים", וקרא "לנהוג בהם מנהג כבוד וידידות". הוא התנגד בחריפות לגישה להרחיקם מהבית או לגעור בהם, ואף הגדיל בתיאור החובה לקרבם לחיק המשפחה, אפילו יותר משאר הילדים, והורה לתמוך בהם כלכלית גם כאשר מדובר בדברים כמו לבוש הנוגד את ההלכה, לצד ניסיון לגרום להם להשתנות על ידי הסברה בנעימות.
הוא יעץ לגברים המתקשים בשלום בית עם האשה לפעול לפי קו מנחה, שאותו הוא כינה: "לשתוק ולכבד", כלומר: הגבר צריך לשתוק כאשר אשתו מביעה תרעומת או כעס עליו, ולא להגיב כדי לא לפתח מריבה, וכן לכבד אותה בכל מצב ובכל זמן, ובכך יחיו בני הזוג חיי אהבה מאושרים. בנוסף, הוא הרבה לומר בשיחתו השבועית, שגם אם אחד מבני הזוג כועס על השני, אסור לו להרים את הקול על השני. על ידי ההתגברות הזאת אדם יכול למנוע מעצמו לכעוס הן בזוגיות והן בין כל אדם לחברו.
חיילי צה"ל וחילוניים
בשנת ה'תשע"ב התבטא במהלך שיעור:
פרסום הדברים עורר סערה ואף גרר מספר משלחות שדחקו בו לחזור בו, אך הוא סירב. בהזדמנות נוספת הדגיש שגם יהודי שאינו מאמין, אם מסר נפשו על למען יהודים אחרים ייכנס לעולם הבא. הוא הוסיף ש"אף על פי שהוא עשה זאת מתוך לאומיות", לאומיות יהודית שונה מ"לאומיות של גויים" והינה "אהבת הבריות של יהודים" ומבורכת.
באחת התקופות שהשיח הציבורי בישראל הציף יחס פוגעני לחרדים ולדת, הדגיש בשיחתו: והוסיף שלעיתים קיימת הסתה מצד מי שסבור שהחרדים שונאים אותו, וכמו שהסבירו התוספות על רבי עקיבא שכאשר היה עם הארץ אמר "מי יתן לי תלמיד חכם ואנשכנו כחמור" על אף שהיה בעל מידות טובות, מפני שחשב שתלמידי חכמים שונאים אותו, אך האמת היא "שתלמידי החכמים שונאים את החטא ולא את החוטאים".