cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוחרי הספק
מכון מרשל ופרד סינגר, שהוזכרו בספר באופן שלילי, תקפו את הספר, אבל הביקורת הכללית שבחה את הספר. אחד המבקרים כתב שב"סוחרי הספק" בוצע מחקר מקיף, הוא מגובה היטב במסמכים והוא אחד הספרים החשובים ביותר של 2010. עבור מבקר אחר הספר הוא הבחירה שלו לספר המדע הטוב ביותר של אותה שנה.
ב-2014 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי באותו שם בבימויו של רוברט קנר, המבוסס על הספר.
עד שתקרא לי שוב (שיר של שיר חיימוב)
רקע וכתיבה
השיר יצא לאור לאחר הצלחת סינגל הבכורה של חיימוב, "הוא", היה לסינגל האחרון שלה בעברית, ובדומה לקודמו, התקבל גם הוא בחיבוק חם מצד תחנות הרדיו והתקשורת.
סוחרי הספק
נושאים
אורסקס וקונווי כתבו שקומץ מדענים אמריקנים שמרנים, שלהם יחסים קרובים לתעשיות מסוימות, "מלאו תפקיד דיספרופורציוני בוויכוחים על שאלות שנויות במחלקות." הספר קובע שמדענים אלו קראו תיגר על הקונצנזוס המדעי בנושאי הסכנות שבעישון, ההשפעות של גשם חומצי, הקיום של החור באוזון וקיומה של ההתחממות העולמית. המחברים כותבים שבכך הם גרמו ל"ערפול מכוון" של הנושאים שהשפיע על דעת הקהל ועל מדיניותה של ארצות הברית בנושאים אלו. אורסקס וקונווי הגיעו למסקנה כי: כל השלושה היו פיזיקאים. סינגר היה מהנדס טילים, בעוד שנירנברג וסייטס עבדו על פצצת האטום. אורסקס וקונווי הצהירו: "לקבוצה קטנה של אנשים יכולה להיות השפעה שלילית גדולה, בייחוד אם הם מאורגנים, נחושים בדעתם ויש להם גישה למסדרונות הכוח".
בית הספר המוסקבאי למתמטיקה וניווט
הקמת בית הספר בישרה את כינונה של המערכת המודרנית לחינוך טכני ברוסיה. בשנת 1712, שיעורי התותחנים ושיעורי ההנדסה הועברו לפטרבורג כדי להקים את בית הספר להנדסה ובית הספר לתותחנים.
MachineGames
משחקי החברה
כל משחקי החברה יצאו לאור על ידי Bethesda Softworks.
עד שתקרא לי שוב (שיר של שיר חיימוב)
רקע וכתיבה
חיימוב שיתפה כי העבודה על השיר, שנמשכה כשנה וחצי, כללה טלטלות והכנות רבות, והביעה את תקוותה לקבלתו על-ידי הקהל.
בדומה לשירה הקודם, גם שיר זה זכה להשמעות מרובות בתחנות הרדיו בישראל, ונכח במשך ארבעה שבועות רצופים במצעד השבועי של מדיה פורסט, כאשר בשיאו הגיע למקום השלישי עם כ-132 השמעות שבועיות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על-ידי איתי מאיר והועלה לערוץ היוטיוב של חיימוב ב-1 בדצמבר 2019. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את חיימוב מתנדנדת בנדנדה הלוך-ושוב, זאת כייצוג תחושת אי-הוודאות בזוגיות עליה היא שרה.
בשנת 2020 בחרה חיימוב לגנוז את הקליפ ולמחוק אותו מערוץ היוטיוב שלה, וכיום השיר זמין בגרסת שמע בלבד.
בית הספר המוסקבאי למתמטיקה וניווט
אברם פטרוביץ' גניבל היה ראש בית הספר להנדסה הראשון. בשנת 1715 הועברו שיעורי הניווט לפטרבורג כדי להקים בה את האקדמיה הימית.
בית הספר נסגר בשנת 1752.
כמה מוסדות חינוך מודרניים טוענים להמשכיות עם בית הספר למתמטיקה וניווט במוסקבה, כולל האקדמיה הימית על שם קוזנצוב, האוניברסיטה להנדסה צבאית וטכנית ואקדמיית מיכאילובסקאיה לארטילריה.
סוחרי הספק
סייטס וסינגר
סייטס וסינגר שירתו בתפקידים רמי מעלה בגופי המדע, והיו בקשר עם אדמירלים, גנרלים ואף נשיאים. היה להם גם ניסיון ניכר בעבודה עם כלי התקשורת, כך שהם יכלו לקבל כיסוי עיתונאי להשקפותיהם. מחברי הספר הצהירו כי "הם השתמשו במוניטין המדעי שלהם על מנת להציג את עצמם כברי סמכא, והם השתמשו בסמכותכם על מנת לפסול כל מדע שלא אהבו".
סייטס וסינגר היו לעומתיים במחלוקת על נושא הטבק. סייטס ניהל תוכנית עבור חברת הטבק ר.ג'. ריינולדס שמימנה מחקר המגן על הטבק. סינגר השתתף בחיבור דו"ח שהכחיש את הסיכונים של עישון משני, שמומן על ידי מכון הטבק, ותקף את המדע מאחורי הממצא שיש סיכונים בריאותיים מעישון פסיבי ואמר שטענות אלו היו "חלק מאג'נדה פוליטית שנועדה להרחיב את שליטת הממשלה על חיי האזרחים".
סייטס וסינגר סייעו להקמת מוסדות שמרניים כדוגמת קרן המורשת (Heritage Foundation), מכון היזמה התחרותית (Competitive Enterprise Institute) ומכון מרשל (Marshall Institute) בארצות הברית. מוסדות אלו ממונו על ידי תאגידים וקרנות שמרניים, והם התנגדו לצורות שונות של התערבות או רגולציה ממשלתית בפעילותם של אזרחי ארצות הברית. הספר מפרט טקטיקות דומות בכל מקרה: "פקפק במדע, פזר מידע שגוי, הפץ מבוכה וקדם ספק".
הספר טוען כי במרוצת יותר מ-20 שנים לא ביצעו סינגר וסייטס (ומספר מדענים לעומתיים אחרים) שום מחקר מדעי מקורי בנושאים בהם הם התווכחו. הם היו פעם חוקרים בולטים, אך, לטענת מחברי הספר, בתקופה שבה פנו לטפל בנושאים המוצגים ב"סוחרי הספק" הם בדרך כלל תקפו את המוניטין והעבודה המדעית של אחרים. בכל נושא הם התנגדו לקונצנזוס המדעי.
בדצמבר 2010 במאמר עבור אמריקן ת'ינקר, הצהיר פרד סינגר ש"סוחרי הספק" תוקף כמה פיזיקאים בכירים נודעים, כולל פרד סייטס המנוח, נשיא לשעבר של האקדמיה הלאומית למדעים. סינגר כתב שאורסקס וקונווי טוענים כי הם היסטוריונים אקדמאים, ועם זאת הם פעלו ב"דרך בלתי מקצועית לחלוטין", בכך שהתעלמו ממידע עובדתי, שלא טרחו להתייעץ עם מקורות ראשיים, ושלא ראיינו אף לא אחד מהמדענים אותם הם ניסו להשמיץ." סינגר ממשיך וטוען "אין זה חשוב מהו הנושא באיכות הסביבה - התמעטות האוזון, גשם חומצי, קוטלי חרקים, וכו' - כל התנגדות מדעית המתבססת על עובדות אובייקטיביות מואשמת במעורבות מדומה של חברות הטבק. כמובן, דבר מזה אינו אמת". הוא כתב כי הוא חבר בהנהלת ארגון המתנגד לעישון, כי אביו שהיה מעשן כבד מת מאמפיזמה בגיל צעיר, שמצא שעישון משני מעצבן ואינו נעים ואינו יכול להיות בריא, וכי לא קיבל תשלום מלובי הטבק או הצטרף לאחד מהארגונים שהקימו.
פונדמנטליזם של השוק החופשי
הספר טוען שסייטס, סינגר, נירנברג ורוברט ג'סטרו (Robert Jastrow; 2008-1925) היו כולם אנטי-קומוניסטים חריפים והם ראו ברגולציה ממשלתית כצעד לעבר סוציאליזם וקומוניזם. עם התפרקות ברית המועצות, הם חיפשו איום גדול נוסף לקפיטליזם של השוק החופשי ומצאו אותו בסביבתנות. הם חששו שתגובת-יתר לבעיות של הסביבה תוביל להתערבות ממשלתית מסיבית בפעילות השוק ובחיי האזרחים. אורסקס וקונווי הצהירו שככל שמשתהים יותר בטיפול בבעיות אלו כך הן מחריפות, ודווקא עקב כך יאלצו הממשלות לנקוט באמצעים הדרקוניים שמהם השמרנים חוששים במיוחד. הם כתבו שסייטס, סינגר, נירנברג וג'סטרו פסלו את העדויות המדעיות, תרמו לאסטרטגיה של דחייה, ובכך דווקא עזרו לחולל את הסיטואציה ממנה חששו במיוחד.
תגובות לספר
פילוסוף המדע האנגלי פיליפ קיצ'ר כתב בScience שנעמי אורסקס ואריק קונווי הם "שני היסטוריונים יוצאים מן הכלל". הוא אף מכנה את "סוחרי הספק" "מחקר חשוב ומרתק". קיצ'ר כתב שהטענות הקשות לכאורה כנגד נירנברג, סייטס וסינגר "מוצדקות אם מנתחים לעומק את הדרכים בהן מדעני אקלים בולטים, דוגמת רוג'ר רוולה ובן סאנטר  נוצלו או שהותקפו בארסיות בעיתונות."
בכריסצ'ן סיינס מוניטור כתב ויל ביוקנן שב"סוחרי הספק" בוצע מחקר מקיף, הוא מגובה היטב במסמכים והוא אחד הספרים החשובים ביותר של 2010. נראה שאורסקס וקונווי מוכיחים שסוחרי הספק אינם "מדענים אובייקטיביים" כפי שהמונח מובן לציבור. במקום זאת הם "שכירי חרב הדוברים את שפת המדע", שנשכרו בידי חברות על מנת לעבד מספרים כדי להוכיח שהמוצרים של החברות בטוחים ומועילים. ביוקנן כתב כי הם אנשי מכירות, לא מדענים.
באד וורד (Bud Ward) פרסם סקירה של הספר ב"פורום של ייל על אקלים ותקשורת" (The Yale Forum on Climate and the Media). הוא כתב שאורסקס וקונווי משתמשים בצירוף של מחקר משכיל מעמיק יחד עם כתיבה המזכירה את העיתונות החוקרת במיטבה, כדי "לחשוף את הקשרים העמוקים הנפוצים שבין מחלוקות בנושאי סביבה ובריאות הציבור". במונחים של מדע האקלים, המחברים אינם "מותירים ספק בקשר לבוז שהם רוחשים למה שהם רואים כשימוש שאינו הולם וכניצול לרעה של המדע בידי קבוצה קטנה חורשת מזימות של מדענים שאותם הם רואים כחסרי מומחיות מינימלית נדרשת במדע האקלים".
פיל אינגלנד (Phil England) כתב בכתב העת (כיום אתר אינטרנט) "האקולוגיסט" שחוזקו של הספר הוא בהקפדה על המחקר והמיקוד המפורט על אירועי מפתח. הוא כתב עם זאת שהפרק העוסק בשינוי האקלים הוא באורך של 50 עמודים בלבד, וממליץ על כמה ספרים אחרים עבור קוראים המעוניינים לקבל תמונה רחבה יותר של היבט זה: "טיוח האקלים" (Climate Cover-Up) של ג'ים הוגן, "חום: כיצד לעצור את כוכב הלכת מלבעור" (Heat: How to Stop the Planet Burning) של ג'ורג' מונביוט ו"החום דולק" (The Heat is On) ו"נקודת רתיחה" (Boiling Point) של רוס גלבספן. אינגלנד גם כתב שהספר כמעט שאינו מכסה את מיליוני הדולרים שהשקיעה חברת הנפט אקסון מוביל במימון קבוצות שהיו מעורבות באופן פעיל בקידום הכחשת שינויי האקלים ובהטלת ספק.
סקירה באקונומיסט מכנה אותו ספר עוצמתי שמתאר באופן רהוט את הפוליטיקה הכרוכה ואת הרמה שאליה הגיעו מדענים לעיתים ביצירת אי-ודאויות בנושאי סביבה וההגזמה סביבן. אבל המחברים אינם מצליחים להסביר בצורה מלאה מדוע פעולה להגנת הסביבה טרם הוכחה כאפשרית למרות הגורמים המתנגדים.
רוברט פרוקטור שטבע את המונח אגנוטולוגיה על מנת לתאר את המחקר של ספק או בורות שמקורם תרבותי, כתב בדו-ירחון American Scientist ש"סוחרי הספק" הוא ספר מפורט וכתוב בפקחות. הוא מעמיד ספר זה בהקשר לספרים אחרים שמכסים את "ההיסטוריה של הבורות המיוצרת". "ספק הוא תוצרתם" (Doubt is their Product) של דייוויד מייקלס, "מלחמת הרפובליקנים במדע" (The Republican War on Science) של כריס מוני , "מרמה והכחשה" (Deceit and Denial) של דייוויד רוזנר וג'רלד מרקוביץ  וספרו של פרוקטור עצמו "מלחמות הסרטן" (Cancer Wars).
רובין מקיי כתב בגארדיאן שאורסקס וקונווי ראויים לשבח בשל חשיפת ההשפעה של קבוצה קטנה של אידאולוגים של המלחמה הקרה. הטקטיקה שלהם של הפצת ספק בלבלה את הציבור בקשר לסדרה של נושאים מדעיים עיקריים כדוגמת ההתחממות העולמית, אף שמדענים הלכו והשתכנעו יותר ויותר בתוצאות מחקריהם. מקיי כתב ש"סוחרי הספק" כולל הערות שוליים מפורטות על כל המקורות בהם השתמשו, שהקצב של הספר מתוכנן בקפידה, והוא "המועמד שלי לספר המדע הטוב ביותר של השנה".
לעומתם הביקורת של ויליאם אוקיפי (William O’Keefe) וג'ף קוטר (Jeff Kueter) מצוות החשיבה האמריקני השמרני מכון מרשל על הספר היא שלילית. יש לציין כי המכון נוסד על ידי סייטס, אחד הנאשמים בספר. המבקרים מטעם המכון טוענים כי אף שהספר נראה ממבט ראשון כעבודת מחקר אקדמית, הוא מטיל ספק וחותר תחת המוניטין של אנשים שבחייהם תרמו רבות לאומה האמריקנית. לדבריהם הספר מפקפק ביושרתם, מותח ביקורת על אופיים ומטיל ספק בשיקול דעתם.
המחברים
נעמי אורסקס היא פרופסור להיסטוריה ולימודי המדע באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. הדוקטורט של אורסקס הוא בגאולוגיה ובהיסטוריה של המדע. מחקריה הגיעו לידיעת הציבור ב-2004 כשיצא לאור מאמרה "הקונצנזוס המדעי על שינוי האקלים" שהתפרסם בכתב העת Science, שבו כתבה שלא קיימת מחלוקת משמעותית בקהילה המדעית בנוגע לממשות של ההתחממות העולמית מסיבות הקשורות לפעילות האנושית. אריק מ. קונווי הוא היסטוריון במעבדה להנעה סילונית של נאס"א במכון הטכנולוגי של קליפורניה שבפסדינה.
שרלוט גסט
ליידי שרלוט אליזבת גסט (באנגלית: Charlotte Elizabeth Guest 19 במאי 1812 - 15 בינואר 1895) הייתה מלומדת פילולוגית-היסטורית הידועה במיוחד בתרגום המיתוס הולשי "מבינוגיון" (שהיא אף טבעה את שמו) לאנגלית מודרנית. דמות מרכזית בתחייה הגותית בספרות הבריטית בתקופה הוויקטוריאנית וב"רנסאנס הוולשי" של המאה ה-19. פילנתרופית ואשת חינוך. בעלה הראשון היה המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest, נפטר ב-1852). בעלה השני היה הפוליטיקאי איש המפלגה השמרנית והאספן צ'ארלס שרייבר (Charles Schreiber). האוסף שאספו בני הזוג נמצא כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
נעורים
נולדה באחוזה בלינקולנשייר. אביה, שהיה רוזן (Earl of Lindsey) ונצר למשפחת ברטי (Bertie), ששורשיה נטועים במאה ה-16, נפטר בהיותה בת שש ובאותה עת גם נשרף ביתם. אמה נישאה בשנית אך עקב שקיעתה בדכדוך, נטלה שרלוט על עצמה אט-אט את ניהול עסקי המשפחה. מגיל צעיר ביטאה בביטחון את עמדותיה בנושאים פוליטיים וכן למדה בשקיקה שפות וספרות. בין היתר למדה בכוחות עצמה עברית, פרסית וערבית בנוסף ללימודים פורמליים של לטינית, יוונית עתיקה, צרפתית ואיטלקית עם מורהו הפרטי של אחיה-למחצה. מאידך, חיי החברה שלה כנערה היו מצומצמים ביותר. משבגרה היו לה מספר מחזרים, בהם בנג'מין דיזראלי, לימים ראש ממשלת בריטניה.
ב-1833 התחתנה עם המהנדס, היזם והתעשיין הוולשי הברונט ג'ון ג'וסיה גסט (John Josiah Guest), בעל חברת הברזל של דוולאיס ( Dowlais Iron Company) שבדרום ויילס, אדם עשיר ביותר וחבר הפרלמנט הבריטי, אך ממעמד נמוך יותר ממעמדה של שרלוט. הוא היה בן 49 והיא בת 21. לאחר החתונה עברו השניים להתגורר באחוזתו של גסט במרתיר טידפיל (Merthyr Tydfil) שבוויילס.
אשת חינוך, פילנתרופית ומנהלת
בעקבות הצהרת העקרונות של התנועה הצ'רטיסטית שפורסמו ב-1838, החלה ליידי שרלוט להקדיש עצמה לחינוך מעמד הפועלים. היא נטלה תחת חסותה את בית הספר הציבורי בדוולאיס, פיקחה על הרמה הלימודית והעניקה פרסים ומלגות לתלמידים מצטיינים. כך הפכה את בית הספר הנידח יחסית לטוב והמתקדם ביותר לא רק בוויילס אלא בבריטניה כולה.
בשנת 1852 נפטר גסט (בגיל 71) וליידי שרלוט נטלה על עצמה את תפקיד יו"ר חבר הנאמנים של מפעלי הברזל למשך כשלוש שנים. ב-1855 נישאה למורהו הפרטי לשעבר של בנה, צ'ארלס שרייבר, שנבחר כחבר פרלמנט והיה צעיר ממנה ב-14 שנים (היא הייתה בת 43 באותה עת). השניים הרבו לנסוע באירופה, לאסוף חפצי אמנות וספרים ולצרוך תרבות.
חקר ספרות וויילס הקדומה
אחת מתרומותיה החשובות של גסט היה הצגתו הראשונה של החומר העממי המקורי שעמד בבסיס אגדות המלך ארתור. המבינוגיון סיפק חומרי גלם לכמה מהפואמות של אלפרד טניסון.
חייה האישיים
מנישואיה הראשונים היו לגסט עשרה ילדים:
הלך מאיתנו
הלך מאיתנו (במנדרינית: 誰先愛上他的) הוא סרט דרמה קומית טייוואני מ-2018 בבימוי משותף של מג הסו והסו צ'י-יין.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע ונבחר כמועמד הטייוואני לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-92, אם כי לא הגיע לרשימה הסופית.
תקציר העלילה
נער, סונג צ'נג-שי (הואנג), נמצא בריב מר בין אמו (הסיה) לבין אדם חופשי (צ'יו), שהוא גם המאהב וסוכן הביטוח של אביו של סונג שנפטר לאחרונה (צ'ן).
שמואל קרקובסקי
שמואל קרקובסקי (1926 – ספטמבר 2018) היה ניצול השואה, חוקר ב, היסטוריון בכיר של תולדות השואה, ומנהל ארכיון יד ושם.
קורות חייו
קרקובסקי נולד בוורשה שבפולין והתגורר מילדותו בלודז', שם נכלא בגטו לודז' ב-1940. ב-1941 הצטרף קרקובסקי לתנועת "השומר הצעיר" והיה מדריך בתנועה. באוגוסט 1944, עם חיסול הגטו, גורש קרקובסקי למחנה ההשמדה אושוויץ. משם הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה וגורש בצעדת מוות ממחנה הריכוז ריימסדורף שבגרמניה, תת-מחנה של בוכנוולד, למחנה טרזין, שם שוחרר על ידי הצבא האדום.
לאחר השואה היה קרקובסקי קצין בצבא פולין. לאחר מכן עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה וכיהן במשרת הארכיונאי הראשי של המכון.
איוואן קיי
איוואן בלייקלי קיי (באנגלית: Ivan Blakeley Kaye; נולד ב-1 ביולי 1961) הוא שחקן אנגלי. קיי גילם את ד"ר ג'ונתן לירוי באופרת הסבון "איסטאנדרס", ושיחק בתפקיד בריאן בסדרה הקומית "הדשא ירוק יותר". עוד הופיע בתפקיד דוכס מילנו בשלוש העונות של הסדרה "הבורג'ס", כיכב בתפקיד המלך אלה בסדרת הדרמה ההיסטורית "ויקינגים", וגילם את פסקה בעיבוד משנת 2018 של ה-BBC במיני-סדרה "האישה בלבן".
שמואל קרקובסקי
קורות חייו
בשנת 1968 הוא פוטר, כחלק מהמערכה האנטישמית של ממשלת פולין. הוא עלה לישראל, עבד בארכיון יד ושם, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. על מחקרו לתואר דוקטור, בנושא "ההתנגדות היהודית המזוינת בגנרלגוברנמן", זכה בשנת 1975 בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
קרקובסקי היה מנהל ארכיון יד ושם משנת 1978 עד 1993. בתקופתו גדלה כמות החומר הארכיוני פי שלושה, ונקלטו ארכיונים חשובים, כגון ארכיונו של איליה ארנבורג. עבדו תחתיו חוקרים וניצולי שואה כגון ברוניה קליבנסקי, והצטרפו ארכיונאים שעלו מברית המועצות. קרקובסקי היה חוקר במכון הבין-לאומי לחקר השואה ביד ושם וכן חבר הוועדה לחסידי אומות העולם.
איוואן קיי
ביוגרפיה
קיי נולד בנורת'האמפטון שבנורת'האמפטונשייר. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1980 בתפקיד וילי וונקה בעיבוד בימתי של "צ'ארלי והשוקולדה" שהועלה בתיאטרון סדלרס ולס בלונדון. עוד בתיאטרון שיחק בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים עם התיאטרון המלכותי הלאומי, ובתיאטרון פיקדילי במחזמר "מופע האימים של רוקי".
שמואל קרקובסקי
קורות חייו
נפטר בעינת בספטמבר 2018.
מחקריו
קרקובסקי חקר את שואת יהדות פולין, תוך התמקדות בהיבטים שונים ברדיפת היהודים בתחילת הכיבוש הנאצי בפולין, במחנה חלמנו, ובהתנגדות היהודית. הוא כתב מחקר חלוצי ומקיף על מחנה ההשמדה חלמנו והיה עורך שותף של האנציקלופדיה של חסידי אומות העולם מפולין.
איוואן קיי
ביוגרפיה
ב-1990 פתח בקריירה טלוויזיונית בתפקיד אורח בסדרות הפשע "The Paradise Club" ו-"The Bill". ב-1992 שיחק בתפקיד ראשי בדמות סם סטרן בסדרה "סם סטרדיי" של רשת ITV. ב-2004 החל להופיע בקולנוע ושיחק בסרטים כגון "לאייר קייק" ו"קונטרול".
קיי השתתף בהפקות בינלאומיות כגון בתפקיד ברון הסמים פולו יאקור ב-"Assassination Games" משנת 2011, בדמות דוכס מילנו לודוביקו ספורצה בסדרה "הבורג'ס" (2011–2013), ג'ושואה קולינס, אביו של הדמות הראשית ברנבס קולינס (בגילומו של ג'וני דפ) בסרט "צללים אפלים" (2012), הלוחם הוויקינגי איבר חסר העצמות בסרט "Hammer of the Gods", בעל הפאב מיק סטורוק בסדרה של ערוץ BBC One "חוקרת מקרי המוות" (2015–2016), והמלך הסקסוני אלה השני, מלך נורת'מבריה בסדרת הדרמה התקופתית "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה (2013–2017).
מלבד תפקידי הנבלים שגילם בדמות פולו יאקור קר המזג, והדוכס לודוביקו חסר המצפון, תפקידו הבולט ביותר הוא בדמות המלך אלה בסדרה "ויקינגים", אויבו המושבע של הגיבור האגדי רגנאר לודברוק (בגילומו של טרוויס פימל). בפרופיל הטוויטר שלו קיי מתאר את עצמו כ"נבל להשכיר".
תפקידים נוספים של קיי היו בדמות רובן סטרקאדר בסרט הטלוויזיה "פרחים ועשבים שוטים" (1995), אדוניה בהפקה משותפת גרמנית-איטלקית-צרפתית של הסרט "שלמה" (1997). בבריטניה קיי מוכר גם בתפקיד ד"ר ג'ונתן לירוי באופרת הסבון "איסטאנדרס" בה שיחק בשנים 2003 ו-2004, ובדמות הרועה בריאן בכל ארבע העונות של הסיטקום "הדשא ירוק יותר" (2005–2009).
איוואן קיי השתתף בשלושה סרטים קצרים, ודיבב דמויות במספר משחקי וידאו כגון "Warhammer 40,000: Fire Warrior" (מ-2003), ו-"Star Wars: The Old Republic" (מ-2011). עוד כיכב בתפקיד ראשי בפרקים קומיים בהפקת חברת הפקה שלו ושל דאגלס מקפראן Comedy Ink Productions. באוקטובר 2017 עד ינואר 2018 חזר להופיע בתיאטרון בתפקיד טום קטל במחזה "The Ferryman" מאת גֶ'ז באטרוורת' בתיאטרון גילגוד בווסט אנד הלונדוני.
באפריל ובמאי 2018 הופיע קיי בתפקיד פסקה במיני-סדרה בת חמישה חלקים "האישה בלבן",עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס.
מבצע קלריון
מבצע קלריון (Operation Clarion; 22–23 בפברואר 1945) היה מסע הפצצות אסטרטגיות נרחב של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בו הותקפו 200 יעדי תחבורה ותעשייה, וכן צמתי תקשורת גרמניים. מבצע קלריון היה הכנה ל"מבצע וריטאבל" ("מבצע ממשי", Veritable) ול"מבצע רימון יד" (Grenade), שני מבצעים שהיו חלק מהפעולות המקדימות לקראת פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
3,500 מפציצים וכמעט 5,000 לוחמים תקפו יעדים ברחבי גרמניה במאמץ להשמיד את אמצעי תחבורה. המטרות כללו "תחנות רכבת, דוברות, רציפים וגשרים", וכן מפעלים של התעשייה הצבאית, בין היתר באיברלינגן.
1701 ברוסיה
שנת 1701 ברוסיה היא השנה ה-19 לשלטונו של פיוטר הראשון והחמישית לשלטונו הבלעדי.
ג'ורג' ספנסר-בראון
ג'ורג' ספנסר-בראון (George Spencer-Brown; באפריל 1923–25 באוגוסט 2016) היה פילוסוף ומתמטיקאי אנגלי, הידוע בעיקר כמחברו של הספר "חוקי הצורה" (Laws of Forms).
ספנסר-בראון סיים תואר שני בשנת 1940 ב-London Hospital Medical College. לאחר ששירת בצי המלכותי (1943–1947) הוא למד בטריניטי קולג' (קיימברידג'), וקיבל תארים בפילוסופיה (1950) ובפסיכולוגיה (1951), ושם גם הכיר את ברטרנד ראסל. בשנים 1952–1958 הוא לימד פילוסופיה בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד), למד לתואר שני (1954) באוקספורד ובקיימברידג', וכתב דוקטורט בנושא Probability and Scientific Inference, בהנחייתו של הלוגיקאי William Kneale, שהתפרסמה כספר בשנת 1957.
בהמלצת ברטרנד ראסל, הוא הפך למרצה למתמטיקה באוניברסיטת לונדון משנת 1964. משנת 1969 עבד במחלקה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת קמברידג ובשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הוא היה פרופסור אורח בסטנפורד, באוניברסיטה של מערב אוסטרליה, ובאוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1969 פרסם ספנסר-בראון את ספרו חוקי הצורה, Laws of Form. הספר מגדיר פעולה מתמטית הנקראת "מובחנות", המצביעה על אובייקט ומפרידה אותו מסביבתו. על בסיס הפעולה היחידה הזו הוא מפתח מבנה לוגי מורכב. אפשר לכתוב סימן ליד סימן אך בשונה משפות אחרות אפשר לשים סימן בתוך סימן ובכך היא מאפשרת גמישות בחשיבה הליניארית. חוקי הצורה מאפשרים לסמן כלום באמצעות ריק וללא צורך בסימן האפס.
לקריאה נוספת
1.     Baecker, Dirk. "Aristotle and George Spencer-Brown." Cybernetics & Human Knowing 20.3-4 (2013): 9-30.
2.     Baecker, Dirk. "Working the Form: George Spencer-Brown and the mark of distinction." ''Mousse Magazine. Supplement Settimana Basileia'' (2015).
3.     Bakken, Tore. "George Spencer-Brown (1923b)." The oxford handbook of process philosophy and organization studies. Oxford Handbooks, 2014. 481.
4.     Banaschewski, Bernhard. "On G. Spencer Brown's laws of form." Notre Dame Journal of Formal Logic 18.3 (1977): 507-509.
5.     Schönwälder-Kuntze, Tatjana, Katrin Wille, and Thomas Hölscher. George Spencer Brown. Springer-Verlag, 2009.
6.     Spencer Brown, George (1957): Probability and Scientific Inference, London.
7.     Spencer-Brown, George: Laws of Form, New York: Dutton, (1969/1979), S. 143 (About the Author).
8.     Spencer Brown, G. "Laws of for." London: Allen and Unvvin (1969).
9.      Kauffman, Louis H. "Foreword: Laws of form." Cybernetics and Human Knowing-Laws of Form: Commentary and Remembrance for George Spencer-Brown 24.3-4 (2017): 5-15.
10.  ''Kauffman, Louis H. (2001). "On the map theorem". Discrete Math. 229 (1–3): 171–184. doi:10.1016/s0012-365x(00)00207-7. ISSN 0012-365X.''
משה אטיאס
משה אטיאס (נולד ב-24 באוגוסט 1962) הוא רואה חשבון, דירקטור בחברת "שופרסל" ויושב ראש הנהלת ארגון "הרוח הישראלית". שימש בעברו במשך שני עשורים כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס".
ביוגרפיה
משה אטיאס נולד בתל אביב בשנת 1962. שירת בצה"ל ביחידת עורבי השחקים, יחידת לוחמה אלקטרונית מוטסת בחיל האוויר. בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב. לאחר לימודיו לתואר ראשון המשיך ללימודי המשך בראיית חשבון וקיבל מדליה לאור הצטיינותו במבחני ההסמכה של מועצת רואי החשבון.
החל את דרכו המקצועית במשרד רואי החשבון חגי וולנשטיין ובסוף 1994 מונה לשותף במשרד. בין השנים 1996–1998 שימש כסמנכ"ל הכספים של חברת N.C.C – בית תוכנה פרטי והוביל את מכירתה לאלרון. לאחר מכירת N.C.C שימש כסמנכ"ל הכספים של אלרון טלסופט, מקבוצת אלרון.
בשנת 2002 הצטרף אל מוטי גוטמן והוביל את "מטריקס" להנפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומשמש מאז כסמנכ"ל הכספים שלה ודירקטור בעשרות חברות בנות ונכדות שלה. מטריקס נסחרת מאז במסגרת מדד ת"א 100 ונכון ל-2019 היא מעסיקה מעל 10,000 עובדים עם מחזור מכירות שנתי בסך כ-3.5 מיליארד ש"ח. במרוצת השנים מימש אטיאס אסטרטגיית מיזוגים ורכישות אינטנסיבית במסגרתה רכשה מטריקס למעלה מ-80 חברות מחשוב בישראל ובחו"ל ובהן:
במרוצת השנים הקימה מטריקס מיזמים רבים כמו מיזם "תלפיות" להכשרה והעסקת נשים חרדיות שהוקם בשנת 2005, מיזם המעסיק נכון לשנת 2019 כ-1,000 נשים חרדיות במודיעין עילית.
החל משנת 2016 מונה בהסכמה של רשות ניירות ערך ולשכת רואי החשבון למשתתף קבוע בישיבות הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות.
בשנת 2018, לאחר למעלה מעשור בו התנדב בארגון "הרוח הישראלית" ולאחר 4 שנים בהם שימש כדירקטור, נבחר להיות יו"ר הדירקטוריון של הארגון. "הרוח הישראלית" הוקמה על ידי הסוכנות היהודית כדי לגייס את הציבור הישראלי והמגזר העסקי לצמצום פערים חברתיים בישראל לצד פילנתרופים מהעולם היהודי. במסגרת תפקידו, אטיאס מגייס מתנדבים ותרומות ותומך במגוון תוכניות למען ילדים בסיכון, החל מהגיל הרך ועד אחרי הגיוס לצה"ל.
ביולי 2018 מונה לדירקטור חיצוני בחברת האופנה "עדיקה" ושימש בתפקיד זה עד למאי 2020. במסגרת תפקידו כדירקטור, אטיאס היה מעורב בגיבוש ויישום אסטרטגיית החברה להרחבת הפעילות שלה מחוץ לגבולות ישראל.
בשנת 2022, לאחר שני עשורים, הודיע אטיאס על פרישתו מתפקידו כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס", ובסמוך לכך מונה לדירקטור בחברת שופרסל.
משה אטיאס מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לארבעה.
פצעי בגרות (ספר)
פצעי בגרות הוא רומן אוטוביוגרפי מאת חנוך ברטוב המתאר את שלושת החודשים בהם שוהה הגיבור, אלישע קרוק, בן דמותו של המחבר, באירופה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת שירותו הצבאי בבריגדה היהודית. הספר, שהוא הראשון שנכתב מבין ארבעה ספרים המתארים את תהליך התבגרותו של נער יליד ארץ ישראל (אך לא הראשון כרונולוגית) ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1965 פעם נוספת בהוצאת ספרית מעריב בשנת 1988, ושוב בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2011 עם אחרית דבר מאת אבנר הולצמן וזיכה את ברטוב בפרס שלונסקי.
קווי העלילה המרכזיים
קרוק, בן מושבה בארץ ישראל של ימי המנדט הבריטי מתגייס לבריגדה בשלהי מלחמת העולם השנייה ונשלח עם פלוגתו לאיטליה ומשם ממשיך לגרמניה הכבושה כחלק מארגון "הבריחה". הספר נפתח ביום הניצחון באירופה במאי 1945 ועיקרו תיאורים חיצוניים ונפשיים של מאורעות דרמטיים אשר, לדברי המחבר, שינו את חייו והפכוהו לאדם אחר.
בלב החוויות המסעירות נמצא המפגש של החיילים עם שארית הפליטה, משוחררי מחנות הריכוז המעוררים בחייל הצעיר תערובת רגשות מסחררת של גועל וחמלה, זעם איום, תחושת שליחות ומשמעות לצד חידלון הקורעת אותו בין זהותו כיהודי (אח לאותן דמויות גלותיות ואומללות) לזהותו כ"צבר" (אדם חזק וחדש). ציר אחר הוא הרצון והתכנונים המפורטים לנקם בנאצים ובגרמנים בכלל. שיאו של ציר זה, שהוא האנטי-קליימקס בו מסתיים הספר הוא ההכרה שאין אפשרות ותוחלת בנקם. המחבר וחבריו מבינים שכבני אנוש וכיהודים אינם מסוגלים ואינם חפצים בהרג, שעם בואו רגע הנקם "בן רגע נמחו כל המנוני השנאה ושבתי להיות בנו של אבא. שורץ בטוהר. אדם. אדם מחורבן. עכשיו אני יודע, אלה אנחנו, נידונים להתהלך עם צלם ה' על מצחנו כמו אות קין".
בנוסף ובמקביל לחוויות המטלטלות פוקדות את המחבר ואת חבריו חוויות ההתבגרות המינית וההתמודדויות של כל חברת נערים בני 18, הממשיכות להסעירם גם בלב אירופה ההרוסה.
לדברי אלי אשד, היה זה הספר הראשון בו הוצגה באופן ישיר ההתמודדות החזיתית של הצבר הארץ ישראלי עם היהודים ניצולי השואה.
הספר תורגם לאנגלית בשם "The Brigade".
עטלפון
העטלפון (שם מדעי: Pipistrellus) הוא סוג של עטלף זעיר במשפחת הנשפוניים ובו כ-30 מינים, שחיים באירואסיה, אפריקה ואוקיאניה, ומחולקים למספר תת-סוגים. הסוג עטלפון תואר בשנת 1829 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן יעקוב קופ ובעבר נכללו בתוכו למעלה מ-50 מינים נוספים שפוצלו בהמשך לסוגים נפרדים; הוא ידוע כסוג השנוי ביותר במחלוקת מבחינה טקסונומית. 3 מינים בסוג זה מצויים בישראל: עטלפון לבן-שוליים, עטלפון אירופי ועטלפון ריפל. השם המדעי של הסוג (פיפיסטרלוס), פירושו באיטלקית ״עטלף זעיר״. העטלפון הוא בין הנציגים הקטנים בסדרת העטלפים.
תיאור ואנטומיה
העטלפון מתאפיין בגוף קומפקטי, עדין ושטוח, כנפיים קצרות וצרות וצרות יחסית, ראש עגול ופנים קטנות ומחודדות. סימני ההיכר של הסוג הם אוזניים קצרות, רחבות ומשולשות שבתוכן צפירים קטנים, חרטום קצר, שטוח וחרוטי עם זוג נפיחויות בצדדיו ואף גדול ורחב. העיניים קטנות ובולטות, הלוע רחב עם רפידות בולטות בזווית הפה והשיניים קצרות וחדות ומספרן 34. הזנב ארוך ודקיק וכנף הזנב ארוכה ודמוית עלה.
כפי שמרמז שמם, העטלפונים בעלי מידות גוף קטנות למדי: אורך ראשם וגופם בסוג 33–62 מ״מ, אורך הזרוע 24–42 מ״מ ואורך הזנב 19–50 מ״מ; משקלם 3–22 גרם ומוטת כנפיהם 20–35 ס״מ.
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי (ברוסית: Федеральный медицинский исследовательский центр психиатрии и наркологии имени В. П. Сербского) הוא המכון המוביל ברוסיה לפסיכיאטריה משפטית.
עטלפון
תיאור ואנטומיה
הפרווה של העטלפון קצרה, עבה וזיפית. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ולאזור הגאוגרפי, ונע בין חום אפרורי לחאקי, אפור כהה, שחור-כסוף, אדמדם, ערמוני, זהוב, חול, אוכרה, צהבהב או חום-כתמתם. הצד התחתון בדרך כלל בהיר או חיוור מהצד העליון. האוזניים והפנים בצבע שחור מבריק או חום כהה במיוחד. הכנפיים וכנף הזנב עשויות להיות שחורות, חומות או לבנות, כאשר לחלק מהמינים יש בשולי הכנף סימונים לבנים או צהבהבים. ההבחנה בין המינים הרבים בסוג מאתגרת מאוד, וחלקם מזוהים רק על פי המורפולוגיה של נוסחת השיניים.
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי
המכון נוסד בשנת 1921 ביוזמת הקומיסריון העממי לבריאות של ברית המועצות ומערכת המשפט.
עטלפון
תפוצה וביולוגיה
העטלפונים נפוצים ב-4 מתוך 8 האזורים האקולוגים של כדור הארץ: האזור האפרוטרופי, האזור האינדומלאי, האזור האוסטרלי והאזור הפלארקטי. טווח התפוצה של הסוג כולל את מרבית אירופה (למעט את רוב סקנדינביה), חלקים נרחבים מאסיה (כולל אנטוליה, הקווקז, הלבנט, חצי האי ערב, מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, מדינות הודו-סין, דרום-מזרח אסיה, הפיליפינים ויפן), צפון אפריקה, אפריקה שמדרום לסהרה, מדגסקר ואוקיאניה (כולל צפון אוסטרליה, גינאה החדשה ואיי שלמה).
בית הגידול של הסוג מגוון מאוד, וכולל ערבות-עשב קרירות, יערות נשירים, ממוזגים, טרופיים וירוקי-עד, יערות מנגרובים או יערות עננים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים, ביצות ויערות גדותיים, כמו גם סוואנות טרופיות, דוקרניות וצחיחות למחצה ואפילו מדבריות.
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי
תחום הפעילות העיקרי של המרכז הוא עריכת בדיקות פסיכיאטריות משפטיות מורכבות ופיתוח היסודות המדעיים של הפסיכיאטריה המשפטית. המרכז נקרא על שמו של פרופסור ולדימיר פטרוביץ' סרבסקי.
עטלפון
תפוצה וביולוגיה
העטלפונים פעילים בדמדומים ובלילה ושוכנים במהלך היום במקומות מגוונים כמו בתים, גזעי עצים חלולים, מערות, סלעים, עלווה צפופה ועוד. הם פחות חברותיים מעטלפים אחרים, וחיים לעיתים קרובות בגפם או בקבוצות קטנות של עד 12 פרטים. העטלפון יוצא לשחר לטרף עם דמדומי ערב ותר אחר חרקים מעופפים שמהווים את מזונו העיקרי. מינים שחיים באזורים ממוזגים, נודדים עם בוא החורף עד 1,600 קילומטר דרומה או נכנסים לתרדמת חורף. הסוג מתרבה פעם או פעמיים בשנה (לרוב בתחילת העונה היבשה ובעונה הגשומה), והעטלפונית ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון שנמשכת 40–60 יום; בהשוואה לעטלפים אחרים, המלטת תאומים שכיחה יותר אצל הסוג. נקבות הרות או מניקות עשויות להקים מושבות זמניות. הגורים נגמלים בגיל חודש עד חודש וחצי. בהתחשב בגודלו הקטן ובאויביו הרבים, תוחלת החיים הממוצעת של העטלפון 2–3 שנים בלבד; בשבי לעומת זאת הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 16.
מינים
בסוג זה 33 מינים:
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי
בניין המכון ממוקם במוסקבה, ליד תחנת המטרו קרופוטקינסקאיה.
הרכבת העילית של לונדון
הקמת מערך הרכבת
מערך קווי הרכבת העילית מתבסס על מסילות ברזל שהוקמו בלונדון מאז המאה ה-19, אך הוא נפרד מקווי הרכבת המקשרים את לונדון ליתר חלקיה של בריטניה. המסילות הופעלו עם השנים על ידי מפעילים שונים ותחת שמות שונים.
בשנת 2007 הובאו רוב המסילות הכלולות כיום במערך הרכבת העילית תחת שליטתו של תאגיד TfL והמערך קיבל את שמו הנוכחי. השינוי איפשר מיתוג של הרכבת העילית במסגרת מותגי התחבורה האחרים של TfL, המשך פיתוח שלו בתיאום עם שירותי התחבורה האחרים במטרופולין, האחדה של רמת השירות ושימוש במערכת תשלומי הנסיעות המרכזית של התאגיד. בשנים הבאות הוספו מסילות (קיימות וחדשות) ותחנות למערך הרכבת העילית.
בשנת 2016 נמסרה במכרז הפעלת הרכבת העילית לחברת ההפעלה Arriva Rail London.
הרכבת
התחנות והקווים ממוקמים בעיקר באזור תעריף 2, כלומר האזור המקיף את ליבה של העיר ורובם גם נמצאים מצפון לנהר התמזה. הרכבת העילית משרתת כתחנות קצה שתי תחנות עיקריות בליבה של העיר - תחנת יוסטון ותחנת רחוב ליברפול.
חלק מתחנות הרכבת העילית ממוקמות בקרבת התחנות של מערכי הרכבת האחרים של לונדון - הרכבת התחתית, רכבת הדוקלנדס, קו אליזבת והטראמלינק, באופן המאפשר מעבר מהיר ביניהן.
כיום (2019) משמשים ברכבת כ-80 קרונות מחמישה דגמים שונים. כולם הוכנסו לשימוש מאז שנת 2009.
לרכבת העילית יש שלושה אתרי דיפו (Depot).
אמידו באלדה
אמידו באלדה (בפורטוגזית: Amido Baldé; נולד ב-16 במאי 1991) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת החלוץ בהארט אוף מידלות'יאן.
קריירה
באלדה החל את דרכו במחלקת הנוער של ספורטינג ביסאו בעיר הולדתו. כבר מגיל צעיר הפגין באלדה יכולת טובה וכשהיה בן 17 עבר לפורטוגל והצטרף לקבוצת הנוער של ספורטינג ליסבון, עמה זכה באליפות ליגת הנוער של פורטוגל בשנת 2009, לאחר עונה בה כבש 13 שערים, אך בקבוצה הבוגרת לא הצליח לממש את הפוטנציאל שלו, והושאל לקבוצות שונות בליגות הנמוכות בפורטוגל ובספרד. בעונת הושאל לקבוצת סרקל ברוז' מליגת העל הבלגית, בה כבש שישה שערים ב-22 הופעות.
בקיץ 2012 שוחרר באלדה מספורטינג וב-28 באוגוסט חתם בקבוצת ויטוריה דה גימארייש. באלדה שיחק בקבוצה במשך שנה אחת בה ערך 37 הופעות בכל המסגרות, ולקח חלק בזכייתה בגביע הפורטוגזי, לאחר ניצחון 1-2 על בנפיקה במשחק הגמר. ב-13 ביוני 2013 חתם באלדה על חוזה לארבע שנים באלופת סקוטלנד סלטיק. את הופעת הבכורה שלו במדי סלטיק ערך באלדה ב-23 ביולי 2013, כשעלה כמחליף במשחק נגד קליפטונוויל במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. את שערו הראשון במועדון כבש באלדה ב-28 בספטמבר 2013, בניצחון 2-5 על קילמרנוק. באלדה לא הצליח לבסס את מעמדו כשחקן הרכב בסלטיק ושותף בעיקר כמחליף, וב-1 בספטמבר 2014 הושאל לואסלנד-בוורן הבלגית. עשרה ימים מאוחר יותר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בה גם כבש בבעיטה מ-40 מטר את השער השני בניצחון קבוצתו 1-4 על זולטה ורכם.
ב-29 ביוני 2015 חתם במץ מליגת המשנה הצרפתית. בינואר 2016 חתם בקבוצת בנפיקה לואנדה מאנגולה, ובתום העונה חזר לפורטוגל וחתם בקבוצת מריטימו. בינואר 2017 הושאל לקבוצת טונדלה, ולאחר שלא שיחק במשך תקופה ארוכה חתם בינואר 2018 בקבוצת קוקסי מליגת העל האלבנית, במדיה כבש שני שערים בשמונה הופעות ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
נבחרת לאומית
באלדה נולד בגינאה ביסאו ועבר לפורטוגל כנער. בין השנים 2009–2011 שיחק בנבחרות הצעירות של פורטוגל, ובשנת 2014 החליט להיענות לזימונו לסגל נבחרת גינאה ביסאו, לקראת משחקי מוקדמות אליפות אפריקה.
סופרמן ולויס
סופרמן ולויס (באנגלית: Superman & Lois) היא סדרת דרמת גיבורי-על אמריקאית שנוצרה עבור רשת "The CW" על ידי טוד הלבינג וגרג ברלנטי, ומבוססת על דמויותיהם של סופרמן ולויס ליין מאת ג'רי סיגל וג'ו שוסטר.
הסדרה עלתה לשידור ב-23 בפברואר 2021. ב-22 במרץ 2022, נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שלישית.
תקציר העלילה
אחרי שנים בהן השניים עמדו מול נבלי-על מגלומניים, מפלצות שזרעו הרס במטרופוליס ופולשים חייזרים שביקשו למחוק את המין האנושי, קלארק קנט, הידוע בזהותו הסודית כסופרמן, ואשתו והעיתונאית המפורסמת ביותר, לויס ליין, נאלצים להתמודד פנים מול פנים עם אחד האתגרים הגדולים ביותר שלהם אי פעם – הלחצים והמורכבויות שכרוכים בעובדת היותם הורים במשרה מלאה, הכוללים בין היתר את החשש והדאגה שמא בניהם, ג'ונתן וג'ורדן, ירשו את יכולותיו הקריפטוניות של אביהם. על מנת להתמודד עם הלחצים, המשפחה חוזרת לסמולוויל במטרה לטפל בעסקים המשפחתיים של משפחת קנט, שם הם גם נפגשים מחדש עם לאנה לאנג, פקידת הלוואות מקומית ואהבתו הראשונה של קלארק, בעלה, קייל קושינג, ובתם המרדנית והנועזת, שרה; אך חזרתם של קלארק ולויס לסמולוויל האידיאליסטית והשקטה מתערערת כאשר זר מסתורי המבקש לפטור את העולם מנוכחותו של סופרמן נכנס לחייהם.
פיתוח
הפקתה של הסדרה הוכרזה באוקטובר 2019, ונודע שהיא תופק על ידי היוצרים והמפיקים טוד הלבינג, גרג ברלנטי, שרה שכטר וג'ף ג'ונס; כשבמקביל הלבינג יכתוב את התסריט לסדרה. ב-14 בינואר 2020, "The CW" הזמינה רשמית את הסדרה המלאה. העונה הראשונה עתידה לכלול 15 פרקים.
ב-2 במרץ 2021, רשת "The CW" החליטה לחדש את הסדרה לעונה שנייה. ב-22 במרץ 2022, נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שלישית.
ליהוק
טיילר הקלין וביטסי טולוק שבים לגלם את דמויותיהם כקלארק קנט ולויס ליין מ"סופרגירל". בפברואר 2020, ג'ורדן אלסאס ואלכסנדר גרפין לוהקו לגילום דמויותיהם של בניהם התאומים של קלארק ולויס, ג'ונתן וג'ורדן קנט, בהתאמה. באפריל, השחקן דילן וולש לוהק לדמותו של סמואל ליין. וולש מחליף את גלן מורשאוור, שגילם את הדמות בהופעה משנית ב"סופרגירל". עמנואל שריקי לוהקה לדמותה של לאנה לאנג, יחד עם אריק ולדז שלוהק לדמותו של קייל קושינג. במאי 2020, וולה פארקס ואינדה נאברט לוהקו לדמויותיהם של הזר ושרה קושינג, בהתאמה. בדצמבר 2020, נודע על ליהוקו של אדם ריינר לדמותו של מורגן אדג', דמות אותה גילם במקור אדריאן פסדר ב"סופרגירל".
באוקטובר 2020, סופיה האסמיק וסטייסי פרבר לוהקו לצוות השחקנים המשני בדמויותיהן של כריסי בפו ולזלי לר, בהתאמה. בתחילת דצמבר 2020, נודע שג'וזלין פיקארד לוהקה לצוות השחקנים המשני בדמותה של סופי קושינג, בתם הצעירה של לאנה לאנג וקייל קושינג, ושדייוויד רמזי יגלם את דמותו של ג'ון דיגל בהופעת אורח.
צילומים
צילומי הפיילוט התעתדו להתחיל ב-23 במרץ 2020, בוונקובר, קולומביה הבריטית, ולהסתיים ב-14 במאי. עם זאת, ב-13 במרץ 2020, התוכניות לצילומי הפיילוט בוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ובמקום זאת, על פי הדיווחים, הצילומים עתידים להתחיל בסמוך ליוני או ליולי. בהמשך דווח שצילומי הסדרה עתידים להתחיל באוגוסט, אך לבסוף אושר שהצילומים יתחילו ב-13 באוקטובר 2020 ויסתיימו ב-1 במאי 2021. הצילומים התקיימו בסארי שבקולומביה הבריטית.
סנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל
סנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל (בקצרה: מלון סנט פנקראס; באנגלית: St. Pancras Renaissance London Hotel) הוא בית מלון בבעלות רשת המלונות מריוט השוכן ברובע קמדן, לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המלון שמהווה את חזית תחנת הרכבת סנט פנקראס, נפתח בשנת 2011 על רוב שטחו של מבנה מלון מידלנד גרנד הוטל ההיסטורי שפעל במקום מ-1873 ועד 1935 ומאז ועד 1980 שימש כמשרדי הרכבת.
המבנה תוכנן בידי ג'ורג' גילברט סקוט, וגובהו של מגדל השעון שלו, 82 מטרים.
עוקצן תלת-קוצי
עוקצן תלת-קוצי (שם מדעי: Gasterosteus aculeatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת העוקצניים החי במקווי מים מתוקים ובמי ים לאורך חצי הכדור הצפוני. מרבית האוכלוסיות נמצאות בארצות הברית ודרום קנדה ובאירופה אך גם במזרח אסיה. המין תואר ב-1758 בידי החוקר קארולוס לינאוס.
מזהים כיום 3 תת-מינים שלו:
תיאור
העוקצן הוא דג נפוץ במימי האגמים והבריכות באירופה והוא מהמינים הגדולים במשפחתו, באורך ממוצע של 3–4 ס"מ אף שהוא יכול להגיע גם לאורך 8 ס"מ. כשמו הוא מכוסה בקוצים לאורך גופו, מהגב ועד הזנב. אזור החזה והזימים אינו מכיל קוצים אך מוגן בידי מעטה נוקשה של לוחיות, כשל צב או ארמדיל. הוא בעל ראש גדול עם עיניים בולטות ולסתות משורבבות וארוכות העוזרות לו לינוק טרף בשאיבה.
אף ששני הזוויגים דומים בגודל הזכרים צבעוניים יותר. בעוד הנקבות בעלות גוון אפור-זית עד ירקרק עם בטן כסופה ולעיתים מנומרת בחום, הזכרים בעונת הרבייה נצבעים באדום בוהק בחלק התחתון של ראשם ובטנם, העיניים מכחילות והגב וסנפירי הגב מכחילים מעט. גם הנקבות מפתחות בעונת הרבייה גרון ורוד. ישנם מקרים בהם אוכלוסיית דגים שלמה בעלת גוונים שחורים או לבנים לגמרי.
העוקצן חי לרוב בחופים, מקווי מים מתוקים ובמים מליחים כמו שפכי נהרות ולרוב מעדיף מים זורמים עם צמחי מים גבוהים בהם הוא יכול להסתתר. הוא מתרחק מאזורי מים קפואים אך גם ממים חמימים מדי.
דג זה הוא ניזון קרקעי האוכל לרוב זחלי חרקים כמו ימשושיים, שטצדאים ושאר סרטנאים קטנים וכן ניזון מפלנקטון הן באגמים והן בים. הוא ניזון גם מטרף יבשתי שנפל למים כמו זבובים וגם אוכל ביצי דגים, צעירי דגים ואיננו בוחל אף בקניבליזם.
אורות אדומים
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-2 במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי יוסי שוורץ שחר והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני, אשר אפיין כמה שירים נוספים מתוך אלבום הבכורה שלה, אני לא ברבי, בו השיר לא נכלל בסופו של דבר.
בנוסף לכך, עלה האודיו של השיר ליוטיוב עשור לאחר צאתו המקורית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לראשונה ליוטיוב ב-29 במרץ 2009, כמה שנים לאחר צאתו המקורית. הקליפ בוים על ידי ענת זלמנסון-קוזניצוב. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את ג'ולייטה במקום דמוי מדבר.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-300 אלף צפיות.
The Pixar Story
The Pixar Story הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2007 אותו כתבה וביימה לסלי איוורקס. הסרט מתאר את ההיסטוריה של אולפן הקולנוע והחברה העוסקת בהנפשה ממוחשבת, פיקסאר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סונומה ב-28 באוגוסט 2007. הוא יצא גם ב-DVD ב-18 בנובמבר 2008. בנוסף, הסרט שודר בערוץ הטלוויזיה "BBC Two".
פורוסייה
פורוסייה (בערבית: فُرُوسِيَّة "פֻרוּסִיָּה"), מונח המתייחס לאמנות הלחימה של עולם האסלאם בימי הביניים ובעיקר ללוחמת פרשים.
המונח פורוסייה
הוראתו הראשונית של המונח פורוסייה היא "פרשות". עם הזמן נוספו למונח משמעויות נוספות כגון מכלול הכישורים הקשורים בסוס וברוכבו, מגוון כישורים צבאיים וצבאיים למחצה, אמנות המלחמה בכללותה ואף קוד ההתנהגות של הלוחמים. על אף שהפורוסייה אינה זהה לאבירות האירופית, ישנם קווי דמיון מסוימים בין שתי התופעות. כמו האבירות גם הפורוסייה כללה בתוכה קוד התנהגות נלווה, למרות שהשפעתו התרבותית הייתה מוגבלת יותר.
היסטוריה של הפורוסייה
שורשיה של אמנות הפורוסייה נטועים עוד בתקופת הח'ליפות האומיית. ברם, מקצועות הלחימה החלו להתגבש לתורה מסודרת בתור הזהב של הח'ליפות העבאסית. במחצית השנייה של המאה ה-9, החלו אומנים מומחים לכתוב מדריכים טכניים להכשרה צבאית, וענפי הלחימה השונים החלו להתגבש לכלל תורה סדורה. ניתן לזהות בתוך אמנות הפורוסייה השפעות של האימפריה הסאסאנית, של האימפריה הביזנטית ושל האימפריה הרומית לפניה. אמנות הלחימה של הערבים לפני האסלאם ובתקופת הכיבושים השפיעה רק באופן שולי על הפורוסייה. לעומת זאת, פיתוחים טקטיים שנוצרו בתקופה האומיית ובתקופה העבאסית המוקדמת השפיעו השפעה מכרעת על התפתחות הפורוסייה.
מדריכי פורוסייה
בעולם האסלאם נכתבו עשרות מדריכי פורוסייה במשך מאות בשנים, הרבה אחרי שלוחמה ימי ביניימית איבדה את הדומיננטיות שלה. עם זאת, רוב רובם של מדריכי הפורוסייה נכתבו בין המאה ה-9 לבין המאה ה-16 ובעיקר בח'ליפות העבאסית (מאחרי תור הזהב ועד התקופה הסלג'וקית) ובסולטנות הממלוכית. פועל יוצא, רוב מדריכי הפורוסייה נכתבו בשפה הערבית, אך ישנם גם חיבורים שנכתבו בפרסית, בטורקית עות'מאנית ואפילו בניב ממלוכי קונטמפוררי של טורקית קיפצ'אקית. מדריכי הפורוסייה הפכו לסוגה מובחנת בספרות האדב.
ההכשרה באמנות הפורוסייה
ניתן לחלק את האנשים שהכשירו לוחמים באומנות הפורוסייה לשלוש קבוצות עיקריות: מורים, שהקנו את יסודות הפורוסייה ללוחמים, אומני פורוסייה, שהיו מומחים בענף פורוסייה אחד או יותר, ומחברי המדריכים, שהעלו את עקרונות אמנות הפורוסייה על הכתב. ברי, כי הייתה חפיפה בין הקבוצות, למשל אומני פורוסייה שחיברו מדריך בתחום התמחותם, או מורים שהיו גם אומני פורוסייה ידועים. בח'ליפות העבאסית, בח'ליפות הפאטמית ובסולטנות הממלוכית היו בתי ספר ייעודיים להכשרת לוחמים, בדרך כלל ממלוכים, באומנות הפורוסייה. ממלוכ שנרכש בסולטנות הממלוכית לשרת את הסולטאן קיבל את הכשרתו במערכת בתי הספר הצבאיים הסולטאניים (طباق, יחיד طبقة). בשנים הראשונות לשהותו בטבקה, למד הממלוכ ערבית, הוכשר בעקרונות דת האסלאם, ועבר אינדוקטרינציה שעיקרה נאמנות קודם כל לפטרון אך גם לחבריו ליחידה. לאחר מספר שנים ועם הגעתו לגיל הבגרות, החל הממלוכ לעבור תהליך של הכשרה צבאית שהתבססה על אומנות הפורוסייה. לכל קבוצה של ממלוכים, הוקצה מורה (معلم) אחד או יותר, שהכשירו את הנערים בענפי הפורוסייה השונים.
צפרירים (כתב עת)
צפרירים: עִתון לבני-הנעורים היה כתב עת בעברית לילדים ולנוער, שיצא לאור בעיר לודז' שבפולין בשנים 1919–1920 והמערכת שלו ישבה בבירה ורשה.
עורכי העיתון
עורך העיתון היה יצחק שווייגר-דמיאל, ואילו את שלושת הגיליונות האחרונים ערך ישראל אליהו הנדלזלץ.
בין הכותבים היו יעקב פיכמן, יצחק קצנלסון, חיים נחמן ביאליק (שירים וסיפורים), שאול טשרניחובסקי וזלמן שניאור.
מדורים
צפרירים כלל שני מדורים: האחד לבני נוער והשני לילדים, שתכניו נדפסו מנוקדים. העיתון פרסם דברי ספרות וביקורת, וניתן בו דגש מיוחד על מחזות עבריים, סיפורי עם ומדע פופולרי. תורגמו בו קטעים מספרות העולם, וניתן דגש מיוחד על המיתולוגיה היוונית.
הקהילה היהודית בבאדן (שווייץ)
הקהילה היהודית בבאדן הוקמה כמוסד המוכר על ידי המדינה ב-9 ביוני 1859 לאחר שהיהודים הורשו להתיישב באופן חופשי בכל תחומי קנטון ארגאו.
קהילות לנגנאו ואנדינגן
ליהודים לא היו זכויות אזרחיות, הם לא הורשו לרכוש קרקעות או להצטרף לגילדות, יכלו לעסוק רק במסחר וברוכלות ואישורי השהייה שלהם חודשו כל שש עשרה שנים בתמורה לתשלום מיסים מיוחדים. בשנת 1760 חודש אישור השהייה של היהודים בתנאי שהם "לא יתרבו, לא יאפשרו נישואין בין אנשים עניים וכל כלה תביא נדוניה בסך 500 גילדן לפחות". הם לא הורשו עדיין לרכוש בתים וקרקעות או לעסוק במתן הלוואות ללא אישור הרשויות. בשנת 1792 נוסף תנאי שאסר על יהודים לגור תחת אותה קורת גג כמו נוצרים.
המצב המשפטי של היהודים השתפר רק במעט לאחר שרוזנות באדן צורפה לקנטון ארגאו בשנת 1803.
ב-15 במאי 1809 נחקק בארגאו "חוק היהודים" אשר העניק אזרחות ליהודי לנגאו ואנדינגן בלבד ואפשר להם לעסוק בחקלאות ובמסחר.
קהילת באדן
ב-9 ביוני 1859 הוקמה קהילת יהודי באדן (Israelitische Kultusgemeinde Baden (IKGB)) שמטרתה המוצהרת הייתה "להנחיל לצעירים היהודים את ערכי התרבות והדת היהודית". באותה עת התגוררו בעיר באדן שתים עשרה משפחות והקהילה הייתה כפופה לקהילת יהודי לנגנאו-אנדינגן. בשנת 1885 הועבר משכנה של הרבנות הראשית לבאדן והיא שירתה מספר קהילות באזור, כולל חלק מהקהילה בציריך. בהיעדר תקציב לבניית בית כנסת הקהילה התפללה במבנה שכור ששימש בעבר קזינו.
ב-7 בדצמבר 1877 הקהילה פנתה לממשלת קנטון ארגאו לקבלת אישור לבניית בית קברות יהודי מפני שעד אז הקהילה השתמשה בבית הקברות אנדינגן-לנגנאו. הקרקע להקמת בית הקברות נרכשה בשנת 1879 ובית הקברות נחנך באותה השנה.
בשנת 1910, הקהילה ביקשה אישור לבניית בית כנסת, לאור העלייה החדה במספר היהודים מעקבות הגירה מהיישובים הסמוכים לבאדן וממזרח אירופה. בית הכנסת נחנך ב-2 בספטמבר 1913 לרווחת 300 חברי הקהילה. בית הכנסת הוכרז מבנה היסטורי לשימור.
בין השנים 1913 – 1930 מספר חברי הקהילה ירד בצורה ניכרת בשל העלייה באנטישמיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שווייץ שמרה על נייטרליות ולא פגעה באזרחיה היהודים אך הגבילה מאוד את כניסתם של פליטים יהודים לתחומה.
בתחילת 1950 הקהילה היהודית בבאדן מנתה 30 חברים בלבד. משנת 2004 מונה לקהילה רב קבוע ובשנת 2013 הקהילה מנתה 140 איש.
הקהילה היהודית בבאדן חברה בפדרציה השווייצרית של הקהילות היהודיות יחד עם 15 קהילות נוספות.
צבי רסקי
צבי (איו) רַסְקִי (רון) (ו' בתמוז תרפ"ו, 18 ביוני 1926 – 12 בדצמבר 2018) היה אלוף-משנה בצה"ל. כיהן בין השאר כמפקד גזרת תל חי בשנות ה-60, כמושל ג'נין לאחר מלחמת ששת הימים, כמפקד עורף צפון וכראש מועצת ראש פינה.
תחילת דרכו
רסקי נולד בשנת 1926 בבית רוזנפלד (וילה תהילה) שבמושבה ראש פינה. אמו הייתה ציפורה לבית קוזוינר, ילידת ראש פינה, בת למקימי המושבה בני העלייה הראשונה. אביו היה אהרון, יליד רוסיה שעלה לארץ ישראל במסגרת הגדודים העבריים. מבית רוזנפלד עבר רסקי עם משפחתו לחווה הסמוכה של הוריו (המג'וואז), באדמות מחניים של היום, במקום שבו הוקם לימים שדה התעופה ראש פינה. בעת מאורעות תרפ"ט הוזהרה משפחתו שערביי הסביבה מתכוונים לתקוף את החווה, והם נמלטו לראש פינה.
לאחר שסיים את בית הספר העממי בראש פינה, סייע בפרנסת המשפחה בעבודה בטבק, וכן עבד תקופה מסוימת בפרויקטים של בנייה בפיקוח על הפועלים, ותקופה מסוימת שהה בקוניטרה בבניית גשר קוניטרה. לפי עדותו, במהלך חייו הוא חלה בקדחת קשה, וטופל בהצלחה בידי תושב ראש פינה, פרופסור גדעון מר, שהיה מומחה למלריה.
קריירה ביטחונית
בשנת 1942, בגיל 16, התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת בה כנוטר, שם הכיר את צבי צור (צ'רה), שגייס אותו ל"הגנה". בהגנה עסק בין השאר בהברחת מעפילים מסוריה במסגרת ההעפלה מארצות המזרח.
במלחמת העצמאות נלחם כמפקד מחלקה בקרבות משמר הירדן; במלחמה זו איבד את אחיו הבכור, שנהרג בקרבות לוביה שבגליל התחתון. לאחר מכן עבר קורס קצינים ושירת כמ"פ בחטיבת גולני. בסוף שנות ה-50 מינה אותו האלוף אברהם יפה למפקד גזרת (גוש) תל חי, ורסקי הועלה לדרגת סגן-אלוף. תחת פיקודו של אלוף פיקוד הצפון יצחק רבין התמודד רסקי עם התקפות הסורים מרמת הגולן על היישובים הישראליים במסגרת המלחמה על המים, וכן פיקד על העבודות בירדן ויובליו.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה על ידי שר הביטחון משה דיין למושל ג'נין, זאת לאחר שסירב להתמנות למושל רצועת עזה. בתפקידו זה שירת תחת פיקודו של אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי (גנדי) והפך לידידו הקרוב. במסגרת תפקידו הנהיג את שיטת "המקל והגזר" – יד קשה כלפי המתנגדים לשלטון הישראלי וסיוע לאוכלוסייה השקטה. בתקופתו הוקם מפעל מים גדול באזור טובאס ושוק חדש בג'נין. רסקי קשר קשרים עם הערבים בעיר, והביא אותם לביקורים בעפולה כדי שיראו את הקִדמה הישראלית. בתקופתו נחשבה ג'נין לעיר השקטה של הגדה.
בשנת 1970 הועלה רסקי לדרגת אלוף-משנה והיה למפקד עורף (הגמ"ר) צפון. בתפקיד זה שירת במהלך מלחמת יום הכיפורים ועד שחרורו מצה"ל בשנת 1974, בסכמו 32 שנים בשירות הביטחון. במלחמת יום הכיפורים הוא פיקד, בין השאר, על מבצע פינוי תושבי רמת הגולן אל מרכז הארץ.
קריירה מוניציפלית
בשנת 1978 נבחר לראשות המועצה המקומית ראש פינה, וכיהן בתפקיד זה במשך 15 שנים (שלוש קדנציות), עד שנת 1993. הוא שם לו שלוש מטרות: להקל על הישארות וקליטה מחודשת של בני המושבה במושבה, לשקם את הרובע העתיק של המושבה ולפתח תעשיות מתוחכמות באזור. למילוי תפקידו נעזר בקשריו הרבים שרקם עם צמרת המדינה בעת שירותו הצבאי.
רסקי בנה את השכונות "הרחבה ג'" ו"הרחבה ד'", בהן נקלטו תושבים רבים וכן תכנן והחל את בניית שכונת בנה ביתך. בעת כהונתו נבנו ושוחזרו מבני ציבור רבים במושבה ובהם בית העם, מתנ"ס, בנין המועצה המקומית, בית הראשונים, בית היקב העתיק, בית פיק"א, בית הכנסת העתיק, בית הדואר הישן (כיום מסעדת ג'עוני) בית פרופסור מר, ספרייה ומבני ציבור נוספים. כמו כן שוחזר גן הברון רוטשילד. בנוסף נבנתה לראשונה בריכת שחיה ומגרשי טניס כדורסל וכדורגל. רסקי גם העביר כספים ודרש כספים ממשרד הפנים, עבור מפעלי חינוך, שבקרבת שטח המועצה שלו, ואף מחוצה לה; מפעלים כמו פינת אנה פרנק, שבקיבוץ לוחמי הגיטאות או שירותי הכנה לבר מצווה, לנערים חילוניים, בקריה החסידית בחצור הגלילית.
צבי רסקי הקפיד שלא לבנות קניונים או מרכזי מסחר גדולים בתחומי המושבה, כדי לשמור על אופייה הכפרי. כך עשה גם ממשיכו, אהרון ברנזון. מרכזי קניות אלו, קמו באזור רק בתקופתו של ראש המועצה אביהוד רסקי (אחיינו של צבי), תוך ספיגת ביקורת ציבורית.
בנוסף להיותו ראש מועצה, כיהן רסקי כיושב ראש איגוד הכבאים בגליל, יו"ר ועדת מל"ח, חבר דירקטוריון מכללת צפת וחבר בהנהלת בית החולים רבקה זיו. לימים כיהן כיושב ראש המועצה לשמירת אתרים בגליל ובגולן.
בשנת 2004 קיבל תואר יקיר ראש פינה. בשנת 2006 יצא נגד מכירה של אדמות באזור הצפון לערבים.
משפחתו וחייו הפרטיים
בשנת 2007 הוציא לאור את ספרו האוטוביוגרפי "לעבדה ולשׂמרה".
היה נשוי לרחל ולהם חמישה ילדים.
רסקי נפטר ב-12 בדצמבר 2018 הוא יום הולדתה של ראש פינה.
רמשן
הרמשן (שם מדעי: Nyctalus) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת הנשפוניים, ובו 8 מינים, שחיים באירואסיה ואפריקה. הסוג הוקם בשנת 1825 על ידי הזואולוג האנגלי תומאס אדוארד בודיץ׳ והוא קרוב מבחינה גנטית לעטלפונים הזעירים. משמעות שמו המדעי הוא ״עטלף ישנוני״. הרמשן חי ביערות, ניזון מחרקים מעופפים ופעיל בשעות הלילה.
תיאור ואנטומיה
הרמשן מתאפיין בגוף כבד ומוצק, בראש קצר ומעוגל ובכנפיים צרות במיוחד. הגולגולת שלו פחוסה וחרוטית, עם חרטום קצר ורחב. הלוע שטוח עם בלוטות נפוחות בצדדיו. אוזניו העגולות רחבות למדי עם דשי עור בולטים בבסיס, והצפירים זעירים וכמעט שאינם נראים. האף גדול, רחב ונפוח והעיניים קטנטנות. השפתיים גדולות ועבות, והשיניים חזקות ומפותחות עם ניבים גדולים. כנף הזנב רחבה, והזנב הדק ארוך יחסית ומשתרע מעבר לכנף הזנב הסובבת אותו.
הרמשן גדול יחסית לקרוביו העטלפונים: אורך הראש והגוף 51–103 מ״מ, אורך הזרוע 35–70 מ״מ ואורך הזנב 31–74 מ״מ; משקלו 6–74 גרם ומוטת כנפיו 26–46 ס״מ.