cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד ג'ונסון
מלחמת 1812
בתום הדו-קרב עם טקומסה איבד ג'ונסון את הכרתו וחולץ מהמקום. הוא עצמו סבל מחמש פציעות, בעוד עשרים קליעים נוספים פגעו בסוסו ובציודו האישי. קרב זה סימל את סיום הלחימה בצפון מזרח, לאחר שהריסון הורה על נסיגתו עקב מחסור בציוד. ג'ונסון החלים, למעט יד פגועה, והשתקם לאורך תקופה.
המשך פעילותו בבית הנבחרים
באוגוסט 1814 תקפו כוחות בריטים את הבית הלבן. המפלגה הפדרליסטית הציעה בתגובה את העברת בירת המדינה מוושינגטון אל קולומביה שבקנטקי. על אף דחיית ההצעה, הוקמה בקונגרס ועדה לבחינת התכנות מצב חירום בבירה. ג'ונסון עמד בראש ועדה זו.
הלחימה בבריטים נמשכה באותה עת, אך הסתיימה עוד בטרם ג'ונסון מימש את כוונתו לשוב לקנטקי ולהקים כוח צבאי נוסף. כחבר בית הנבחרים הוקדשה עבודתו להבטחת תגמולים לאלמנות וליתומים ולשיפור תשתיות במערב.
ג'ונסון היה בין יוזמי חוק התגמולים שהונח בפני הקונגרס בשנת 1816. החוק הוצע במטרה לייעל את פעולות הרשות המחוקקת ולשנות את מערך התגמולים על בסיס ימי השתתפות בדיוני הקונגרס למערכת שכר בסיסית ($1500) שממנה יגרע שכר מחברי הקונגרס שיעדרו מדיוניו. בדברי ההסבר שלו לחוק טען ג'ונסון ששכרם של חברי הקונגרס לא עודכן ב-27 השנים שקדמו לו והסכום המוצע אינו גבוה מהסכומים המקובלים בשירות המדינה. הצעת החוק אושרה במהירות בבית הנבחרים ובסנאט ונחקקה ב-19 במרץ 1816. כניסתו המיידית לתוקף הביאה לתרעומת ציבורית בארצות הברית, ואכן החוק בוטל לאחר שנבחר קונגרס חדש ובמקומו אושרה העלאה במשכורת החברים.
בשנת 1817 עמד ג'ונסון בראש ועדת בית הנבחרים לחקירת הוצאתם להורג של שני חיילים בריטים על ידי אנדרו ג'קסון, במהלך המלחמה הסמינולית הראשונה. בתפקידו זה הוא ניסח את מסקנות הוועדה באופן שיטיב עם ג'קסון, שהוא נמנה בין תומכיו, ופעל נגד דעת הרוב בוועדה. באותה שנה שקל הנשיא ג'יימס מונרו למנותו לתפקיד המזכיר לענייני מלחמה, אך לבסוף מונה ג'ון קלהון לתפקיד. ג'ונסון נותר בתפקידו בבית הנבחרים ושימש יו"ר הוועדה לתקציב מחלקת המלחמה. בין פעולותיו בתפקיד זה היה אישור תקציב בנייתו של מוצב צבאי בדקוטה הצפונית על גדות נהר ילוסטון. בנייה זו בוצעה על ידי אחיו, ג'יימס, והמוצב שימש את המשלחת לחקר האזור שכשלה במשימותיה, אך ג'ונסון לא נפגע מהחלטתו זו.
כהונתו בסנאט
בשנת 1818 הוצע ג'ונסון על ידי בית הנבחרים של קנטקי כמועמד לכהונה בסנאט של ארצות הברית. ג'ונסון עצמו לא הכריז על מועמדותו, אך בבחירות שערך בית הנבחרים הועלה שמו להצבעה והוא הפסיד ב-12 קולות למועמד ויליאם לוגאן. בשנת 1820 הועלו שמועות על התמודדותו למשרת מושל קנטקי.
כהונתו של ג'ונסון בבית הנבחרים של ארצות הברית הסתיימה במרץ 1819. בחודש אוגוסט הוא החל לכהן פעם נוספת כחבר בית הנבחרים של קנטקי, אך התפטר בדצמבר בעקבות מינויו לסנאט כמחליף של הסנאטור המתפטר ג'ון קריטנדן. כהונתו בסנאט נמשכה עד ל-1829, בעקבות התמודדולתו המוצלחת לכהונה נוספת במערכת הבחירות של 1823.
ג'ונסון יזם בשנת 1821 את הצעת החוק להקמת אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה. בעקבות האינפלציה שנגרמה לאחר המלחמה והשפל הכלכלי שאירע בעקבותיה ב-1819, היה ג'ונסון בין הדוחפים לחקיקה בנושא פיחות חובות ומתן הקלות לפושטי רגל. יוזמתו לאיסור מעצרם של בעלי חובות לוותה על ידיו במשך עשר שנים, לאחר שהנושא הוצג על ידיו לראשונה ב-1822 ונפל מסיבות שונות הן בפעם הראשונה להנחתו והן ב-1824 וב-1828, שנה טרם סיום כהונתו. יוזמתו זו צלחה רק בשנת 1832, במהלך כהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהיותו יו"ר ועדה שהוקמה לצורך בחינת הנושא, בתמיכת הנשיא אנדרו ג'קסון.
יוזמות נוספות מטעמו של ג'ונסון כללו מימון משלחת לחקר פנים כדור הארץ (זו הוצגה ב-1823 וכשלה), וכן הקמתה בשנת 1825 של אקדמיית צ'וקטאו לחינוך אינדיאנים. הקמת האקדמיה על שטחו הפרטי בקנטקי לוותה בביקורת אתית מצד חבריו לסנאט.
החל בשנת 1825 עמד ג'ונסון בראש ועדת הקונגרס לענייני דואר. דרישת הציבור למניעת הובלת דואר בימי ראשון בשבוע, שהוא יום המנוחה בנצרות, הובילו אותו לפרסום דו"ח ובו קביעה כי "הממשלה היא רשות אזרחית ואיננה מוסד דתי" ועל כן אינה יכולה לחוקק חקיקה דתית. פרסום הדו"ח זכה לתשבחות רבות, אך ג'ונסון עצמו לא חמק מביקורת על שקשריו עם אישים שעוסקים בחלוקת דואר השפיעו על החלטתו.
בשנת 1829 הפסיד ג'ונסון במועמדותו לכהונה נוספת בסנאט, בין היתר עקב מערכת יחסיו עם ג'וליה צ'ין שהייתה שפחתו.
כהונתו השנייה בבית הנבחרים
בשנים 1829–1837 כיהן ג'ונסון פעם נוספת כנציג קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית. כהונתו כיו"ר ועדת הקונגרס לענייני דואר נמשכה עד ל-1833 ובמהלך שנים אלו הוא נדרש שוב לשאלת חלוקת הדואר בימי ראשון, שהניבה בשנת 1830 דו"ח דומה בעיקרו למסמכו הראשון. נוסף לתפקיד זה הוא כיהן בין השנים 1831 - 1837 כיו"ר הוועדה לענייני הצבא ובשנים 1830–1832 בראשות ועדה לבחינת פיחות חובות.
ג'ונסון היה מועמד בעל תמיכה רחבה במפלגתו למשרת נשיא ארצות הברית בשנת 1832, אך לאחר שהנשיא ג'קסון הצהיר על כוונתו להתמודד לכהונה שנייה פרש ג'ונסון מהמרוץ. בעקבות החלטתו זו נעשו צעדים מטעמו להצטרף אל ג'קסון ולהתמודד עמו כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך אלו לא נשאו פרי והוא היה השלישי במניין הקולות בבחירות לתפקיד שערכה המפלגה הדמוקרטית. לאחר מערכת בחירות זו הוא פעל לחזק את מעמדו כדי להתמודד בבחירות לנשיאות ב-1836. בכירים במפלגה הביעו בו תמיכה ובשנת 1833 הוצא לראשונה ספר המתאר את תולדות חייו, ובקנטקי נכתבו מחזה ושיר אודות גבורתו במלחמה. לאחר שנודעה ברבים תמיכתו של הנשיא ג'קסון במרטין ואן ביורן כיורשו בתפקיד, הביע ג'ונסון תמיכה בוון-ביורן ופעל לקדם את מועמדותו לסגנות. ג'קסון הביע תמיכה בצעד זה, בין היתר כגורם מאזן לוון-ביורן נטול הניסיון הצבאי.
על אף תמיכת הנשיא ג'קסון במועמדותו, ון-ביורן עצמו העדיף את ויליאם רייבס לתפקיד. כמו כן נשמעו קולות שראו בהצלחתו של ג'ונסון במלחמת 1812 לא יותר מיד הגורל, נוסף לאי שביעות הרצון ממערכת יחסיו עם צ'ין. בוועידת המפלגה הדמוקרטית שנערכה ב-1835 נבחר ג'ונסון לשמש מועמד המפלגה לתפקיד סגן הנשיא. בפברואר 1837 הצביע חבר האלקטורים על בחירתם של ון-ביורן וג'ונסון, אך בעוד ון-ביורן אושר ברוב גדול, לג'ונסון היה חסר קול יחיד לצורך בחירתו. בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, על הסנאט הוטלה ההצבעה על הכרעת זהות סגן הנשיא וג'ונסון אושר ברוב של 36 מול 16.
סגן נשיא ארצות הברית
כהונתו של ג'ונסון כסגן נשיא ארצות הברית נמשכה בין השנים 1837–1841. במהלך תקופה זו לא הייתה בידיו השפעה רבה על מהלכיו של הנשיא ון-ביורן. עם זאת, השפעתו הורגשה בנושאים דוגמת דחיית בקשתה של התנועה לביטול העבדות להציג את עמדתה בפני הסנאט. מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט ג'ונסון גם נקרא לשמש כקול המכריע ב-14 הצבעות שהסתיימו בשוויון, אך גם במקרים אלו הוא בחר שלא להשמיע את נימוקיו ולעורר דיון.
לקראת סיום כהונתו כסגן נשיא, בבחירות שנערכו ב-1840, חששה המפלגה הדמוקרטית, ובכירים בה דוגמת אנדרו ג'קסון, מהצגת מועמדותו בשנית לתפקיד סגן הנשיא. ון-ביורן, שהתמודד לכהונה שנייה כנשיא, דווקא הביע נכונות להתמודד עם ג'ונסון בשנית ולהציגו כגיבור מלחמה מול המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון. לבסוף נתקבלה פשרה במוסדות המפלגה על פיה יתמודד ון-ביורן לבדו, מבלי להציג מועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך המועמדים לתפקיד המשיכו בנסיונותיהם להיבחר לתפקיד. ג'ונסון עצמו ערך מסע שתדלנות ממושך, אך הוא תואר על פי רוב כמי שנאומיו מבולבלים ואילו במהלך נאום שנשא באוהיו אף הרים את חולצתו על מנת לחשוף את פציעותיו מהמלחמה. ביום הבחירות העניק חבר האלקטורים 48 קולות בלבד לג'ונסון, בהם גם מיעוט מבין האלקטורים נציגי מדינת מגוריו, קנטקי.
ערוב ימיו
בתום כהונתו שב ג'ונסון לקנטקי ועסק בניהול משקו החקלאי ומסבאתו. בשנים 1841–1843 כיהן בפעם השלישית בבית הנבחרים של קנטקי ובשנת 1845 עמד בראש השיירה שהביאה לקבורה מחדש את דניאל בון. ג'ונסון קיים ניסיונות חוזרים לשוב לפעילות ציבורית והתמודד לסנאט ב-1842, התמודד במפלגתו לשמש מועמד לנשיאות במערכת הבחירות של 1844, וכן הצהיר על התמודדותו למשרת מושל קנטקי ב-1848, אולם חזר בו מכוונתו.
בשנת 1850 נבחר ג'ונסון בפעם הרביעית לבית הנבחרים של קנטקי. הוא כיהן בתפקידו עשרה ימים, כשגילו המתקדם ניכר בחולשתו הגופנית ובהתקפי דמנסיה, וב-19 בנובמבר הוא נפטר.
משפחתו
לאחר פטירת אביו נותרה ברשות ג'ונסון שפחה, ג'וליה צ'ין, שעמה פיתח מערכת יחסים מורכבת וארוכת שנים. צ'ין הופקדה על ניהול עסקיו בהיעדרו ובשנים מאוחרות יותר הייתה ידועתו בציבור. מערכת יחסים זו לא מוסדה עקב האיסור בחוק לשאת שחורי עור ונמשכה עד מותה של צ'ין מכולרה בשנת 1833. לאחר מותה פיתח ג'ונסון מערכת יחסים עם שפחה נוספת שהייתה ברשותו, ולאחר שזו ברחה הוא פעל להחזירה וסחר בה, תוך שהוא מקיים מערכת יחסים עם אחותה. מחייו המשותפים עם צ'ין היה ג'ונסון אב לשתי בנות, מהן אחת נפטרה עוד בחייו, בשנת 1836.
שניים מאחיו, ג'יימס ג'ונסון וג'ון טלמקוס ג'ונסון, כיהנו כחברי בית הנבחרים של ארצות הברית. אחיינו, רוברט וורד ג'ונסון, כיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור.
רקם (עיר)
רקם היא עיר קדומה שמוזכרת במקורות יהודיים שונים, ונמצאה בקצה ארץ ישראל.
מקורות
בתרגום אונקלוס רקם הוא תרגום שמה של קדש בכל הופעותיה (גם קדש מדבר צין וגם קדש ברנע).
אולם, יש חוקרים מודרניים שמזהים את העיר רקם עם אתר יותר צפוני, ליד העיר עמאן של היום.
אשלי קול
אשלי דונובן קול (באנגלית: Ashley Cole; נולד ב-20 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי. הוא היה שחקן נבחרת אנגליה משנת 2001 ועד מאי 2014.
קריירה
קול נולד וגדל בעיר לונדון, בירת אנגליה. בנערותו שיחק במחלקת הנוער של מועדון ארסנל. לאחר עונת השאלה בקריסטל פאלאס הוחזר קול לקבוצה הבוגרת של ארסנל בעקבות פציעה של המגן הראשון של הקבוצה, סילביניו. קול תפס את משבצת המגן השמאלי ונשאר בעמדה גם לאחר שסילביניו החלים.
קול השתתף עם נבחרת אנגליה במונדיאל 2002 וביורו 2004, בו נבחר לנבחרת המצטיינת של הטורניר לצד עמיתיו לנבחרת סול קמפבל, פרנק למפארד וויין רוני. קול שיחק עם הנבחרת גם במונדיאל 2006, בו הודחה הנבחרת האנגלית בשלב רבע הגמר.
ב-15 במאי 2013 זכה עם קבוצתו בליגה האירופית, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון (2-1 לצ'לסי בסיום).
ב-12 במאי 2014 אשלי קול לא זומן לסגל נבחרת אנגליה על ידי המאמן רוי הודג'סון ומיד לאחר מכן פרש מהנבחרת לאחר 107 הופעות.
ב-7 ביוני 2014 חתם אשלי קול ברומא כשחקן חופשי לאחר שהסתיים חוזהו בצ'לסי.
ב-27 בינואר 2016 חתם קול בלוס אנג'לס גלאקסי מליגת ה-MLS.
ב-21 בינואר 2019 חתם קול בדרבי קאונטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-18 באוגוסט 2019 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
חיים אישיים
ב-2006 נישא לזמרת הבריטית שריל. בתחילת פברואר 2010 פורסם בעיתונות כי קול בגד באשתו לפחות עם חמש נשים שונות. ב-23 בפברואר הודיעה שריל קול על פרידתה מבעלה, וביקשה מהתקשורת לכבד את פרטיותם.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (בגרמנית: Leopold I. von Anhalt-Dessau; 3 ביולי 1676 – 7 באפריל 1747), היה נסיך אנהלט-דסאו בין השנים 1693–1747.
ראשית חייו
לאופולד נולד ב-3 ביולי 1676 בדסאו, ליוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו ולהנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס. בצעירותו התגייס לאופולד לצבא הפרוסי, ובשנת 1693 מונה למפקד רגימנט. באותה שנה מת אביו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו. מסעו הראשון של לאופולד היה בשנת 1695 בהולנד, שבו היה נוכח במצור על נאמור, כחלק ממלחמת תשע השנים. הוא נשאר בשדה עד תום המלחמה ב-1697, וענייני הנסיכות נוהלו בעיקר על ידי אמו.
מלחמת הירושה הספרדית
במהלך מלחמת הירושה הספרדית מונה לאופולד למפקד הצבא הפרוסי על הריין, ואף הכניס שיפורים חשובים לצבא, כגון הכנסת חוטר מברזל לשימוש. לאופולד השתתף במצור על בון, ואף נלחם במסגרת קרב הוכשטאט, שבה הובסו האוסטרים ובעלי-בריתם הפרוסיים בידי הצרפתים בפיקוד המרשל קלוד לואי הקטור דה וילאר ב-20 בספטמבר 1703. במערכה של שנת 1704 לחם לאופולד תחת פיקודו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, ואחר כך תחת פיקוד הנסיך אויגן מסבויה, ולחם עמו בקרב בלנהיים.
בשנת 1705 נשלח לאופולד עם גיס פרוסי להצטרף אל הנסיך אויגן באיטליה, וב-16 באוגוסט נלחם בקרב על קאסנו. בקרב טורינו, הוא היה הראשון לחדור את ביצורי האויב. הוא שירת במערכה נוספת באיטליה, ולאחר מכן הצטרף אל מרלבורו בהולנד, והשתתף בשנת 1709 במצור על טורנאי ובקרב מאלפלאקט.
בשנת 1710 קיבל לאופולד את הפיקוד על כל היחידות הפרוסיות בחזית הצרפתית, ובשנת 1712 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל לבקשתו המיוחדת של פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה, ששירת תחת פיקודו. זמן קצר לפני כן הוא כבש ללא לחימה את מצודת מורס, שהוחזקה על ידי ההולנדים בהתרסה על טענותיו של מלך פרוסיה, שטען לחזקתו עליה. בראשית שלטונו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, היה לאופולד אחד החברים המשפיעים ביותר במעגל הפרוסי.
מלחמת הצפון הגדולה
אף על פי שפרוסיה הייתה עוינת לשוודיה, הפרוסים לא היו מוכנים להשתתף במלחמת הצפון הגדולה, ורק לאחר שהרוסים השמידו את רוב הצבא השוודי, נכנסה פרוסיה למלחמה בשנת 1715. לאופולד ליווה את המלך לחזית, פיקד על צבא של 40 אלף איש, והביס את הכוח הקטן בהרבה של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בקרב קשה על האי ריגן, ב 16 בנובמבר בברית עם הצבא הדני של שטרלזונד. בימי שלום, ובמיוחד לאחר מריבה ודו-קרב עם הגנרל פרידריך וילהלם פון גראמבק בשנת 1725, הקדיש לאופולד את עצמו להכשרת הצבא הפרוסי.
אימון הצבא הפרוסי
במהלך 20 השנים הבאות, אימן לאופולד בקפידה את הצבא הפרוסי, והפך את חיל הרגלים הפרוסי לאחד הטובים ביותר באירופה. במהלך תקופה זו, שני אירועים בקריירה שלו ראויים לציון מיוחד: ראשית, התערבותו במקרה של נסיך הכתר פרידריך, שהועמד לדין צבאי על עריקה, אך בשל מאמציו של לאופולד הוחזר לשרת בצבא הפרוסי; ושנית, תפקידו המוצלח במלחמת הירושה הפולנית על הריין, שם שירת תחת הנהגתו של הנסיך אויגן מסבויה.
מלחמת הירושה האוסטרית ואחריתו
עם מותו של פרידריך וילהלם הראשון בשנת 1740, עלה פרידריך הגדול לשלטון בפרוסיה, וכעבור כמה חודשים יזם את הפלישה והכיבוש של שלזיה, שהייתה הפעולה הראשונה במלחמות השלזיות. הנסיך עצמו לא הועסק לעיתים קרובות בצבא המלך, על אף שבניו החזיקו בתפקידים בכירים תחת פרידריך. לאופולד בילה את רוב שנות המערכה עד 1745 בפיקוד על צבא תצפית על הגבול הסקסוני.
דיומורטיריט
דיומורטיריט הוא מינרל בורו-סיליקטי ממחלקת המינרלים הנזוסיליקטיים (סיליקטים במבנה דמוי איים), השייך לקבוצת הסילימניט.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
מלחמת הירושה האוסטרית ואחריתו
ב-7 באפריל 1747 מת לאופולד בדסאו, ובנו לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
דיומורטיריט
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של דיומורטיריט היא Al6.5-7BO3(SiO4)3(O,OH)3, ומבנהו זהו למבנה המינרל מגנזיודיומורטיריט (Mg,Ti,[ ])<1(Al,Mg)2Al4Si3O18-y(OH)yB y=2-3)) העשיר במגנזיום. דיומורטיריט יכול לעבור התמרה למינרל פירופיליט (Al2Si4O10(OH)2).
הדיומורטיריט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית האורתורומבית דיפירמידלית וחבורת סימטריות מרחבית Pmcn. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=11.77, b=20.21Å, c=4.71Å.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
משפחתו
ב-8 בספטמבר 1698 התחתן לאופולד עם אנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה, ממנה היו לו 10 ילדים:
דיומורטיריט
תכונות
הדיומורטיריט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים סיביים עד עמודיים של גבישים פריזמתיים דקים שלא התפתחו במלואם באורך של עד 6 ס"מ, וכן כמסה חסרת צורה. קיימים גבישים תאומים המופיעים בשלישייה (טרילינגים). הדיומורטיריט נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל גבוהה, 7 עד 8.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.34.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הדיומורטיריט נע בין 1.659 ל-1.723. גבישי הדיומורטיריט הם בדרך כלל בגוון כחול עד כחול ירקרק או חום. לעיתים רחוקות מופיע הדיומורטיריט בגוונים של ורוד וסגול. המינרל ניחן בפלאוכרואיזם בולט. מכיוון אחד נראה המינרל בגוון כחול עד סגול, מכיוון שני צהוב עד אדום-סגול או חסר צבע, ומכיוון שלישי כחול בהיר עד חסר צבע. בהשפעת קרינת על סגול באורכי גל ארוכים פולט המינרל קרינה פלואורסצנטית בגוון כחול כשמסת האם פולטת קרינה בגוון צהוב. כמה דוגמיות מאוריאנה (Oreana) שבנבדה פולטים קרינה פלואורסצנטית בגוון לבן בהשפעת קרינת על סגול באורכי גל קצרים. תחת ההשפעה של החלפה של קטיון האלומיניום בברזל תלת-ערכי או יסודות אחרים משתנה הגוון של המינרל.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
משפחתו
בנוסף היו ללאופולד שני ילדים מפילגשו סופיה אלאונורה זלדנר:
דיומורטיריט
תכונות
המינרל תואר לראשונה ב-1881 על סמך דגימה שנמצאה בקומונה שאפונו (Chaponost) ליד בונאן (Beaunan) שבמחוז רון (Rhône ) שבחבל רון-אלפ בצרפת. פרנדינד גונאר (Ferdinand Gonnard 1923-1833), המינרלוג הצרפתי תושב ליון שתיאר את המינרל לראשונה, קרא לו על שם הפלאונטולוג הצרפתי אז'ן דומרטייה (Eugène Dumortier 1873-1803), אף הוא תושב ליון. המחקר המעמיק ביותר על המינרל בוצע ב-2005 על דגימות שנאספו באוסטריה (ראו לקריאה נוספת).
סוג כחלחל של קוורץ שבו יש תכלילים רבים של דיומורטיריט קרוי קוורץ דיומורטיריט.
שימושים
בדיומורטיריט נעשה שימוש בייצור חרסינה באיכות גבוהה. למינרל יש גוון כחול עד סגול עמוק וקשיות גבוהה, אבל משום שאיננו צלול נעשה בו מעט שימוש כאבן חן יקרה למחצה. ניתן לגלף מדיומורטיריט גושני קבושונים, חרוזים, וחפצי אומנות כדוגמת פסלונים, ביצים וכדורים. לעיתים טועים בינו לבין הסודליט, ונעשה בו שימשו כחיקוי ללפיס לזולי. גבישי דיומורטיריט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.
פונקציה רציפה בהחלט
בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי, פונקציה רציפה בהחלט היא פונקציה ממשית, המקיימת תכונת "חֲלָקוּת" בקטע, שהיא חזקה יותר מרציפות במידה שווה, וממילא גם מרציפות נקודתית. המושג של רציפות בהחלט מאפשר להכליל את הקשר בין שתי הפעולות המרכזיות של החדו״א – גזירה ואינטגרציה. מערכת יחסים זו מתוארת בדרך כלל (במשפט היסודי של החדו״א) במסגרת אינטגרל רימן, אך בעזרת רציפות בהחלט אפשר לנסח אותה במונחים של אינטגרל לבג. בהקשר של פונקציות ממשיות שמוגדרות על הישר הממשי, קיימים שני מושגים הקשורים זה בזה: רציפות בהחלט של פונקציות ורציפות בהחלט של מידות. ניתן להכליל את שני המושגים האלה בכיוונים שונים. לדוגמה, הנגזרת הרגילה של פונקציה קשורה לנגזרת רדון־ניקודים של מידה.
בתת־קבוצה קומפקטית של הישר הממשי מתקיימת שרשרת ההכלות הבאה למחלקות של פונקציות: ואילו בקטע סגור,
רציפות בהחלט של פונקציות
פונקציה רציפה f אינה רציפה בהחלט אם היא אינה רציפה במידה שווה, מה שעשוי לקרות אם התחום שבו מוגדרת הפונקציה אינו קומפקטי – דוגמאות לפונקציות שכאלה: עם זאת, פונקציה רציפה f עשויה לא להיות רציפה בהחלט אפילו בקטע סגור. ייתכן שהיא אינה גזירה כמעט בכל מקום (כמו פונקציית ויירשטראס שאינה גזירה באף נקודה). ייתכן שהיא דווקא גזירה כמעט בכל מקום ואף ש־f' היא אינטגרבילית לבג, אך ההפרש בין האינטגרל הלא־מסוים של f' ל־f עצמה אינו קבוע. זה קורה למשל בפונקציית קנטור.
הגדרה
יהי קטע מוכלל. נאמר ש־ היא רציפה בהחלט ב־I אם לכל מספר חיובי \varepsilon, קיים מספר חיובי \delta כך שכל סדרה סופית של תת־קטעים זרים בזוגות (x_k, y_k) שֶׁל I שמקיימת
מקיימת גם
אוסף כל הפונקציות הרציפות בהחלט ב־I מסומן.
הגדרות שקולות
השקילות בין (1) ל־(3) ידועה גם בתור הכללת לבג למשפט היסודי של החדו״א או המשפט היסודי של החדו״א לאינטגרל לבג.
להגדרה שקולה בהקשר של מידות, עיינו בפסקה הקשר בין שני המושגים של רציפות בהחלט.
דוגמאות
הפונקציות הבאות רציפות במידה שווה אך אינן רציפות בהחלט: הפונקציה הבאה רציפה בהחלט אך אינה מקיימת את תנאי הלדר ביחס ל־\alpha: הפונקציה הבאה רציפה בהחלט וגם מקיימת את תנאי הלדר ביחס ל־\alpha, אך אינה ליפּשיצית:
הכללות
יהי מרחב מטרי, ויהי  קטע מוכלל. נאמר ש־ היא רציפה בהחלט ב־I אם לכל מספר חיובי \varepsilon, קיים מספר חיובי \delta כך שכל סדרה סופית של תת־קטעים זרים בזוגות [x_k, y_k] שֶׁל I שמקיימתמקיימת גם אוסף כל הפונקציות הרציפות בהחלט מ־I ל־X מסומן.
הכללה נוספת היא המרחב של העקומות  כך שלכל עבור כלשהי (מרחב Lp).
הגדרה
נאמר שמידה \mu על קבוצות בורל של הישר הממשי היא רציפה בהחלט ביחס למידת לבג \lambda (או נשלטת על ידי \lambda) אם לכל קבוצה מדידה A, גורר \mu(A)=0, וּנסמן:.
ברוב היישומים, אם נאמר שמידה על הישר הממשי רציפה בהחלט – מבלי לציין ביחס לאיזו מידה היא רציפה בהחלט – נתכוון שהיא רציפה בהחלט ביחס למידת לבג.
אותו עיקרון תקף לגבי מידות על קבוצות בורל של \R^n כאשר n \ge 2.
הגדרות שקולות
התנאים הבאים עבור מידה סופית \mu בקבוצות בורל של הישר הממשי שקולים: להגדרה שקולה בהקשר של פונקציות, עיינו בפסקה הקשר בין שני המושגים של רציפות בהחלט.
כל פונקציה אחרת שמקיימת את (3) שווה ל־g כמעט בכל מקום. פונקציה כזו נקראת נגזרת רדון־ניקודים, או צפיפות, של המידה הרציפה בהחלט \mu.
השקילות בין (1), (2) ו־(3) מתקיימת גם ב־\R^n לכל n \in \N^+.
לפיכך, המידות הרציפות בהחלט ב־\R^n הן בדיוק אלה שיש להן צפיפות; כמקרה פרטי, מידות ההסתברות הרציפות בהחלט הן בדיוק אלה שיש להן פונקציית צפיפות.
הכללות
אם \mu ו־\nu הן שתי מידות באותו מרחב מדיד, נאמר ש־\mu היא רציפה בהחלט ביחס ל־\nu אם \mu(A) = 0 לכל קבוצה A שעבורה \nu(A) = 0, וּנסמן: \mu \ll \nu. כלומר: רציפות בהחלט של מידות היא רפלקסיבית וטרנזיטיבית, אבל אינה אנטי־סימטרית, ולכן היא קדם־סדר אך לא סדר חלקי. במקום זאת, אם \mu \ll \nu וגם \nu\ll\mu, נאמר שהמידות \mu ו־\nu שקולות. לפיכך רציפות בהחלט משרה סדר חלקי של מחלקות שקילות כאלה.
אם \mu היא מידה מסומנת או מרוכבת, נאמר ש־\mu היא רציפה בהחלט ביחס ל־\nu אם ההשתנות הכללית שלה |\mu| מקיימת או, באופן שקול, אם כל קבוצה A שעבורה \nu(A) = 0 היא \mu־אפסית. משפט רדון־ניקודים קובע כי אם \mu היא רציפה בהחלט ביחס ל־\nu, וּשתי המידות הן \sigma־סופיות, אז ל־\mu יש צפיפות, או נגזרת רדון־ניקודים, ביחס ל־\nu, כלומר קיימת פונקציה \nu־מדידה f שמקבלת ערכים ב־ וּמסומנת, כך שלכל קבוצה \nu־מדידה A מתקיים
מידות סינגולריות
בעזרת משפט הפירוק של לבג, ניתן לפרק כל מידה לסכום של מידה רציפה בהחלט ומידה סינגולרית.
הקשר בין שני המושגים של רציפות בהחלט
מידה סופית \mu בקבוצת בורל של הישר הממשי היא רציפה בהחלט ביחס למידת לבג אם ורק אם פונקציית הנקודה היא פונקציה ממשית רציפה בהחלט. באופן כללי יותר, פונקציה היא רציפה בהחלט מקומית (כלומר בכל קטע סופי) אם ורק אם הנגזרת של פונקציית ההצטברות שלה היא מידה רציפה בהחלט ביחס למידת לבג.
אם מתקיימת רציפות בהחלט, אז נגזרת רדון־ניקודים של \mu שווה כמעט בכל מקום לנגזרת של F.
באופן כללי יותר, מניחים ש־\mu היא סופית מקומית (ולא סופית) וש־F(x) מוגדרת כ־ עבור x>0, כ־0 עבור x=0 וכ־ עבור x<0. במקרה זה \mu היא מידת לבג־סטילטיס שנוצר על ידי F, וגם פה קיים הקשר בין שני המושגים של רציפות בהחלט.
אווה ניר
אווה ניר (באנגלית: Eva Neer; 1937 – 20 בפברואר 2000) הייתה רופאה ביוכימאית אמריקאית שמחקרה עסק בתפקיד ומבנה של חלבוני G וגילוי של יחידה חדשה של חלבון זה עבורו זכתה בפרס FASEB בשנת 1998.
קריירה אקדמית
הקריירה האקדמית של אווה ניר נהייתה רצינית כשהצטרפה להרווארד כחוקרת צוות בביולוגיה במעבדתו של ד"ר גוידו גוידוטי ב-1966 . היא קודמה לתפקיד עוזרת פרופסור לרפואה ב-1976 ובסופו של דבר הפכה לפרופסורית קבועה ב-1991, מה שהפך אותה לאישה השנייה שמחזיקה בתואר אי פעם . במהלך תקופה זו היא גם הרחיבה את מחקרה  כעמית מחקר במחלקה הקרדיולוגית . בנוסף, ניר שירתה במועצות רבות כולל מועצת המורים במדעי ביוכימיה בהרווארד וחברת וולטר ברדפורד קנון . כמרצה וחוקרת היא התעניינה בעיקר כיצד תאים מפרשים את המסרים שהם מקבלים מאור, הורמונים ונוירוטרנסמיטורים והרצתה לבוגרי תואר ראשון במדעי ביוכימיה.
הפעילות המחקרית
המחקרים המוקדמים של ניר התחילו במעבדותיו של ד"ר גידו גוידוטי. שם היא למדה את הכימיה הביולוגית של חלבוני תקשורת ועל הכימיה של המוגלובין. הניסוי העיקרי שלה באותה תקופה היה טיהור אדניליל וגואניל ציקלאז (אנזימים בתוך התא), כדי להבין יותר טוב איך הם מייצרים את מולקולות ה-cAMP (מולקולה זאת מווסתת תגובות כגון חילוף חומרים של סוכר ושומנים, צמיחת תאים והתמיינות).
מאוחר יותר עברה ניר למחלקת הלב וכלי הדם של, שם החלה לחקור חלבונים (הידועים כחלבוני G בגלל ויסותם על ידי GTP) המווסתים אותות בין קולטני פני התא ואדנילט ציקלאז, אותו אנזים שחקרה בעבר תחת גוידוטי. בהמשך, חלבוני ה-G הפכו למרכז המחקר של ניר והיו במרכז מאמריה.
האסטרטגיה של ניר הייתה לחקור מגוון רקמות על מנת לנתח היבטים שונים של חלבון G והובילה אותה לגלות סוג חדש ועוד משפחה גדולה ומורכבת של חלבונים אלה. מחקרה בתחום הוביל לשיתוף פעולה בין ניר לדייוויד קלפאם( M.D. Ph.D) שגם עסק בקולטנים ואותות, בשנת 1985. יחד, הם חקרו קולטנים בלב שהוביל לעיסוק באותות של חלבון G, המומחיות של ניר. הם הראו שתת-היחידה אלפא של חלבון G אינה מדברת ישירות עם קולטני הלב בניגוד למחקרים קודמים. המחקר (שפורסם ב-1987) הכריע לבסוף את המחלוקת הידועה בעולם האותות של חלבון G לטובת ניר וקלפאם. עבודתה של ניר עזרה להבנת תקשורת בין תאית במוח ואיך הגוף שלנו מגיב להורמונים ותרופות ותרמה ידע רב לעולם תקשורת החלבונים.
פרסים
פועלה זיכה את ניר בפרסים בינלאומיים ולפרסום מאמרים רבים. ניר זכתה בפרס המחקר הבסיסי של ב־1996 יחד עם דייוויד א. קלפאם.
בתוך רשימת הפרסים שבהם אווה ניר זכתה נמצאים:
אבגר החמישי, מלך אוסרואנה
אף שהיסטוריונים ארמנים, דוגמת מובסס חורנאצי, מייחסים לאבגר החמישי, ולשושלת האבגרית בכלל, מוצא ארמני, הן טקיטוס, היסטוריון כמעט בן-תקופתו של אבגר, והן היסטוריונים מודרניים, משערים כי מוצא השושלת האבגרית הוא ערבי-נבטי.
מובסס חורנאצי מציין גם כי אשתו הראשית של אבגר הייתה הלני המלכה, אם כי לפי יוסף בן מתתיהו היא הייתה אשתו של מונבז הראשון מחדיב.
שלטונו
אבגר, בנו של מענו השלישי, מלך באדסה בשתי תקופות: 4 לפנה"ס–7 לספירה, אז מלך אחיו מענו הרביעי, ושוב מ-13 עד 50 לספירה.
מכתבו של אבגר לישו
אבגר החמישי מתואר כאחד המלכים הראשונים שקיבלו עליהם את הנצרות, עת ניצר אותו אדאי מאדסה (תדאוס מאדסה), אחד משבעים השליחים. ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה מתאר בכתביו כי בבתי הגנזים באדסה היה עותק של חלופת מכתבים בין אבגר לישו. חלופת מכתבים זו כללה את מכתבו של אבגר ותשובתו של ישו. ב-15 באוגוסט 944, קיבלה כנסיית מרים הקדושה מבלאכרנה שבקונסטנטינופול את המכתב ואת המנדיליון – פיסת בד עם העתק פניו של ישו. המכתב והמנדיליון הועברו בהמשך לכנסיית הבתולה מפארוס.
סיפור זה רכש פופולריות רבה, הן בנצרות המזרחית והן בנצרות המערבית במהלך ימי הביניים. מכתבו של ישו הועתק על קלף, נחרט בשיש ובמתכת ושימש קמע. מחלופת מכתבים זו שרדו לא רק הטקסט בסורית, אלא גם תרגום ארמני, שתי גרסאות יווניות בלתי תלויות הקצרות יותר מן הטקסט הסורי ומספר תחריטי אבן.
תוכן מכתבו של אבגר:
על כך השיב לו ישו:
חליפת המכתבים בין אבגר לישו קיבלה מקום גם בליטורגיה הנוצרית. הסורים מעלים את זכר ההתכתבות עם אבגר במהלך לנט. בליטורגיה הקלטית, הליבר הימנורום, מזכיר שתי שורות מן המכתב.
אבגר נחשב קדוש, ולזכרו מציינים זרמים שונים בנצרות ימים וארוחות חג. הכנסייה האורתודוקסית עורכת את סעודת חגו ב-11 במאי וב-28 באוקטובר. הכנסייה הסורית-אורתודוקסית מציינת זאת ביום חמישי של השבוע השלישי של לנט. הכנסייה האפוסטולית הארמנית מציינת אותו מדי יום במיסה.
אלחנדרו גונסלס איניאריטו
אלחנדרו גונסלס איניאריטו (בספרדית: Alejandro González Iñárritu; נולד ב-15 באוגוסט 1963) הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע מקסיקני, זוכה שני פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר, אחד משלושת הבמאים הידועים כ"שלושת האמיגוז" (יחד עם אלפונסו קוארון וגיירמו דל טורו).
קורות חייו
ההתעניינות הבינלאומית בסרטו "אהבה נושכת" הביאה להתעניינות אמריקאית בקולנוע המקסיקני, וגונסלס איניאריטו נקרא לביים סרט אמריקני. הוא הסכים, וביים את "21 גרם", הדומה בסגנונו ל"אהבה נושכת", כשעסק במספר סיפורים של אנשים המנסים לשרוד את החיים, כשתאונת דרכים אחת קושרת את גורלם. נעמי ווטס ובניסיו דל טורו שכיכבו בסרט קיבלו על תפקידם מועמדות לפרס האוסקר.
ב-2006 עלה לאקרנים סרט חדש בבימויו, "בבל", העוסק בארבעה סיפורים המתרחשים בארבעה מקומות שונים בעולם: מרוקו, ארצות הברית, מקסיקו ויפן, בו מככבים בראד פיט, קייט בלאנשט וגאל גרסיה ברנאל. הסרט זכה בפסטיבל קאן 2006 בפרס הבימוי וחבר השופטים, ובנוסף קיבל 7 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כמו גם 7 מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לגונסלס איניאריטו עצמו, על הבימוי.
ב-2017 יפיק איניאריטו את סרטו החדש של הבמאי הישראלי תום שובל.
פרסים
בינואר 2015 זכה איניאריטו בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס גלובוס הזהב על תסריט הסרט "בירדמן" שכתב ביחד עם ניקולאס גיאקובון, אלכסנדר דינלאריס וארמנדו בי. בפברואר 2015 זכה בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר על הסרט, באותו הטקס זכה איניאריטו גם בשני פסלונים נוספים על התסריט המקורי ובפרס הסרט הטוב ביותר עבור הפקת הסרט בצוותא עם ג'ון לשר וג'יימס סקוצ'דופול.
ב-2016 זכה בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר, בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר עבור הסרט "האיש שנולד מחדש".
כיסא ברצלונה
"כיסא ברצלונה" הוא כיסא שעוצב בידי לודוויג מיס ון דר רוהה ולילי רייך עבור "ביתן ברצלונה" (1929) - הביתן (פוויליון) הגרמני בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929). עיצובו של הכיסא, שלווה גם בהדום תואם, מהווה דוגמה בולטת לעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
המהדורה הראשונה של הכיסא, אשר עוצבה עבור הביתן הגרמני, כללה רק כיסאות ושני הדומים המרופדים בעור בצבע לבן. עיצובו של הכיסא בעל הפרופורציות המרובעות, שילב בין השפעת כיסאות מן העת העתיקה, עם שפת עיצוב מודרניסטית. השפעות אלה ניכרות היטב בעיצוב הצולב של רגלי הכיסא ובקו המעוגל שלהן. אחת מן הרגליים מעוצבת בצורת האות S ואילו השנייה מעוצבת בצורת קשת. כריות הכיסא מונחות על גבי רצועות עור המתוחות על גבי מסגרת הכיסא. על אף חזותו התעשייתית, וההקשר הנפוץ שהפך בעיני רבים כמייצג לעידן הבאוהאוס, מיוצר הכיסא בחלקו הגדול בעבודת יד, ואף לא עוצב כמוצר המיועד להיות נגיש לקהל הרחב.
מסגרת הכיסא עוצבה בתחילה מיחידות פלדה מצופות בכרום, אשר חוברו בעזרת ברגים בפינות המסגרת. ב-1950 עוצבה המסגרת מחדש כך שתיוצר ממסגרת רציפה של פלדת אל חלד, ללא מחברים. שינוי זה תרם למופע מלוטש ונקי יותר, והחליף את השימוש בפלדת פחם המצופה בניקל. גם עור החזיר ששימש לריפוד הכיסא במקור הוחלף בעור פרים. בשנת 1953 נכנס הדגם לייצור תעשייתי על ידי חברת קנול (Knoll) והוא מיוצר ונמכר עד היום.
יחסי מונגוליה–צ'כיה
יחסי מונגוליה–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מונגוליה לצ'כיה. צ'כיה מחזיקה במונגוליה שגרירות באולן בטור. שתי המדינות חברות בבנק ההשקעות הבינלאומי (IIB) ובעבר בקומקון.
חלוקת הודו
חלוקת הודו הוא המונח המקובל לתיאור המאורעות שהתרחשו ב-15 באוגוסט 1947, כשהודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותן מבריטניה, והודו הבריטית חדלה להתקיים. ספציפית מתייחס המושג לחלוקתן של בנגל ופנג'אב, שחלקים מהן הפכו, בהתאמה, למזרח פקיסטן (ולימים בנגלדש) ולמרבית שטחה של מערב פקיסטן.
יחסי מונגוליה–צ'כיה
היסטוריה
ב־25 באפריל 1950 כוננו מונגוליה וצ'כוסלובקיה יחסים דיפלומטיים. בשנות ה-80, צ'כוסלובקיה הייתה השותפה השנייה בגודלה של מונגוליה, לאחר ברית המועצות. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1992, אישרה מונגוליה מחדש את יחסיה עם צ'כיה שזה עתה הוקמה בשנת 1993.
חלוקת הודו
הכינוי "חלוקת הודו" אינו מתייחס לחלוקתה המאוחרת של פקיסטן ב-1971, אחרי מלחמת העצמאות של בנגלדש; גם היפרדותן של בורמה (כיום מיאנמר) וציילון (כיום סרי לנקה) מממשלת הודו הבריטית אינה כלולה במונח. ציילון הייתה חלק מנשיאות מדראס מ-1795 ועד שהפכה למושבת כתר נפרדת ב-1798. בורמה סופחה בהדרגה לממשל הודו הבריטית בשנים 1826–1886 ונשארה חלק ממנה עד 1937, אז היא הפכה למושבת כתר נפרדת מהודו. בורמה וציילון קיבלו את עצמאותן בתחילת 1948.
יחסי מונגוליה–צ'כיה
היסטוריה
עם זאת, בשנות ה-90, היקפי הסחר ירדו בצורה חדה, אם כי צ'כיה עדיין מהווה כ-1% מהיבוא של מונגוליה. שגרירות צ'כיה באולן בטור נפתחה מחדש רשמית בשנת 1999. נכון לשנת 2005 הוערך סחר דו-צדדי שנתי בין שתי המדינות בכ-5 מיליון דולר. ממשלת צ'כיה הייתה מעורבת גם בתוכניות שונות לפיתוח אספקת מים במונגוליה. בשנת 2002, משרד התעשייה והמסחר הצ'כי פתח תוכניות לספק מי שתייה לדונדגובי באמצעות הפיתוח של מפעל טיהור מים חדש ב-Mandalgovi. בספטמבר 2007, חתמה לשכת המסחר הצ'כית במזרח אסיה על מזכר שיתוף פעולה בהסכמה לתכנן ולהקים מפעלים חדשים לעיבוד שפכים לאולן בטור. מבחינת משלחות מדעיות משותפות המחפשות מאובנים של דינוזאורים במונגוליה, הצד המונגולי הראה לאחרונה גם העדפה לפליאונטולוגים צ'כים על פני אלו מארצות הברית, גרמניה ושווייץ. פקידי מונגוליה וצ'כיה מציינים מספר משותפים בין שתי המדינות המשמשות לבסס את קשריהם, כמו מעבר לכלכלות מבוססות שוק ודמוקרטיזציה של ממשלות שנשלטו בעבר על ידי הקומוניסטים. בשנת 2012 הודיע משרד התעשייה והמסחר הצ'כי על שותפות חדשה בשווי של כארבעה מיליארד קורונה צ'כית הכוללת אספקת תשתיות למונגוליה.
חלוקת הודו
אשר לשאר תת-היבשת ההודית, לנפאל ולבהוטן היו אמנות עם הבריטים שהבטיחו להן מעמד של מדינות עצמאיות, שלא כ"מדינות הברית" (או מדינות הנסיכים) שעליהן חל המונח "חלוקת הודו". בורמה אינה נחשבת חלק מתת-היבשת, משום שהן היסטורית והן גאוגרפית יש לה דברים רבים יותר במשותף עם דרום-מזרח אסיה מאשר עם הודו.
הרקע לחלוקה
זרעי החלוקה נטמנו הרבה לפני העצמאות. ההיסטוריונית שירין קין טוענת כי הבריטים, שעדיין חששו מן האיום הפוטנציאלי בדמות המוסלמים ששלטו בתת-היבשת במשך יותר מ-300 שנה תחת האימפריה המוגולית, הנהיגו מדיניות של הפרד ומשול. סיווג האזרחים על פי דתם היה גם מאפיין של השלטון המוגולי. כשההודים בשלטון בריטניה התחילו להתכונן לעצמאות החל מאבק בין שתי העדות בתוך התנועה לעצמאות הודו, ובמיוחד בקונגרס הלאומי ההודי (הידוע כיום כמפלגת הקונגרס); שתי העדות חתרו לשליטה בתנועה, שעשויה הייתה להוביל לשליטה במדינה כולה לאחר העצמאות. המוסלמים חשו מאוימים על ידי הרוב ההינדי; ההינדים מצידם הרגישו שמנהיגי התנועה מתחנפים למוסלמים ומתנכרים לרוב האוכלוסייה.
הליגה המוסלמית הכלל-הודית (AIML) נוסדה בדאקה ב-1906 על ידי מוסלמים שלא בטחו בקונגרס ההודי הלאומי, שהיה אומנם חילוני ופופולרי, אך רוב חבריו היו הינדים. עם הזמן עלו בליגה מתווי פעולה שונים. בין הראשונים שדרשו מדינה נפרדת למוסלמים היה הסופר והפילוסוף עלאמה איקבאל, שאמר, בנאום הנשיאותי שנשא ב-1930 בפני ועידת הליגה המוסלמית, כי לדעתו אומה מוסלמית נפרדת היא הכרחית בתת-יבשת הנשלטת על ידי ההינדים. "אספת סינד" העבירה הצעת החלטה שהפכה זאת לדרישה רשמית ב-1935. איקבאל, ג'והאר ואחרים עמלו קשה כדי לגייס את מוחמד עלי ג'ינה, שעד אז עשה נפשות לאחדות מוסלמית-הינדית, להנהיג את התנועה למען האומה החדשה. ב-1930 כבר החל ג'ינה לאבד תקווה באשר לגורלם של המיעוטים בהודו מאוחדת עתידית, והחל להביע את דעתו שמפלגות הזרם המרכזי, דוגמת מפלגת הקונגרס (שהוא היה חבר בה בעבר) אינן רגישות לאינטרסים מוסלמיים. בוועידת הליגה המוסלמית בלאהור ב-1940 הבהיר ג'ינה שהוא מחויב לפתרון של שתי מדינות, ומאותה עת הייתה זו עמדתה הרשמית של הליגה:
על כל פנים, היו גם ארגונים הינדיים לאומניים כמו ההינדו מהאסבהא ("האספה ההינדית הכלל-הודית הגדולה" או Akhil Bhāratīya Hindū Mahāsabhā) שטענו אף הם כי קיים שבר בין שתי האומות, אף כי התנגדו לחלוקת המדינה. ב-1937, בישיבה ה-19 של הינדו מהסאבהא שנערכה באחמדאבאד, קבע ויר סאווארקר בנאומו הנשיאותי כי
1971 בישראל
צבא וביטחון
אירועים ביטחוניים:
חלוקת הודו
הרקע לחלוקה
רבים ממנהיגי מפלגת הקונגרס היו סקולריסטים (תומכים בהודו כמדינה חילונית) והתנגדו לחלוקת המדינה על-פי קווים דתיים. מהאטמה גנדי, שהיה גם הינדי אדוק וגם פציפיסט אדוק, האמין שהינדים ומוסלמים יכולים וצריכים לחיות בידידות. הוא התנגד לחלוקה בכל מאודו, ואמר:
1971 בישראל
כלכלה ותשתיות
שמועות על שחיתות בפעילות חברת נתיבי נפט מובילה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועדת ויתקון, אשר חוקרת את החשדות (הגישה את הדו"ח ב-1972). ועדת ויתקון היא ועדת החקירה השנייה המוקמת ב-1971, לצד ועדת עציוני, החוקרת שחיתות בענף הכדורגל ו"מכירת משחקים".
חלוקת הודו
הרקע לחלוקה
גנדי ותומכיו נאבקו במשך שנים כדי שיישארו מוסלמים במפלגת הקונגרס (בשנות ה-30 החלה עזיבה רבתי של פעילים מוסלמים מן המפלגה), ובכך הצליח לקומם עליו קיצוניים הינדים ומוסלמים כאחד (גנדי נרצח מעט אחרי החלוקה בידי הקיצוני ההינדי נאטורם גודסה, שהאמין שגנדי הלך לקראת המוסלמים על חשבון ההינדים). פוליטיקאים ומנהיגים עדתיים ליבו את הרוחות בשני הצדדים ועוררו פחדים וחשדות בשתי העדות, מה שהביא למאורעות נוראים כמו המהומות שנגרמו ביום הפעולה הישירה שארגנה הליגה המוסלמית ב-1946, שבהן טבחו מוסלמים והינדים אלה באלה בכלכותה ובסביבתה, ונהרגו כ-5000 איש. ככל שהלך הסדר הציבורי והתערער בכל צפון-הודו ובנגל, התגבר הלחץ ליצור חלוקה פוליטית ומדינית כדי להימנע ממלחמת אזרחים של ממש.
1971 בישראל
תנועות חברתיות
מחאתה של התנועה החברתית "הפנתרים השחורים" הגיעה לשיא בשנה זו. ב-13 באפריל נועדה ראש הממשלה גולדה מאיר עם ראשי הפנתרים, אך תחת שיכוך המחאות, ליבתה את זעם הפעילים. ב-18 במאי הגיע המאבק לשיאו עם הפגנה אלימה בכיכר ציון בירושלים. מזכ"ל התנועה, שלום כהן, פורש במהלך האירועים מסיעת העולם הזה-כוח חדש והופך לחבר הכנסת עצמאי (סיעת יחיד).
חלוקת הודו
הרקע לחלוקה
עד שנת 1946 עדיין הייתה הגדרת "פקיסטן" על פי הליגה כה גמישה עד שניתן היה לפרש אותה גם כמדינה עצמאית וגם כחלק מקונפדרציה הודית. יש היסטוריונים המאמינים שג'ינה התכוון לעשות שימוש במושג "פקיסטן" כקלף מיקוח, על מנת להשיג עצמאות רבה יותר למחוזות המערביים, בעלי הרוב המוסלמי, כך שלמרכז ההינדי תהיה פחות שליטה בהם.
היסטוריונים אחרים סבורים שג'ינה ראה בחזונו פקיסטן גדולה יותר ורצה לדרוש גם את מזרח פנג'אב ומערב בנגל, כולל אסאם, שבכולן רוב הינדי. ג'ינה נאבק גם לספח לפקיסטן את קשמיר, מדינה בעלת רוב מוסלמי ששלט בה שליט הינדי; וכן את המדינות היידראבאד וג'ונאגאד, מדינות בעלות רוב הינדי תחת שליט מוסלמי.
1971 בישראל
ספורט
קבוצת מכבי רמת עמידר מעורבת במכירת משחקים. השערורייה מובילה לכינוס ועדת עציוני.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1971)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1971)
חלוקת הודו
תהליך החלוקה
החלוקה בין שתי המדינות החדשות התבצעה על פי תוכנית הידועה כיום בשם "תוכנית השלושה ביוּני" או תוכנית מאונטבאטן. בדו"ח שהזמינה ממשלת בריטניה מעורך דין לונדוני בשם סר סיריל רדקליף, ונקרא על שמו תוכנית רדקליף (Radcliffe Award), נקבעו אזורים שבהם רוב מוסלמי שישתייכו לפקיסטן ואזורים שבהם רוב הינדי שישתייכו להודו. בעקבות זאת, פקיסטן כללה שני אזורים נפרדים, מזרח פקיסטן (כיום בנגלדש) ומערב פקיסטן, שמפרידים ביניהם אלפי קילומטרים של טריטוריה הודית.
ב-18 ביולי 1947 עבר בפרלמנט הבריטי חוק עצמאות הודו שסיכם את סידורי החלוקה. בעקבות החלוקה הצטרפה פקיסטן כחברה חדשה באו"ם, ואילו הודו תפסה את מקומה של "הודו הבריטית" באו"ם.
הליך מזורז ושנוי במחלוקת
חלוקת הודו הייתה מתחילתה הסדר שנוי במחלוקת עזה, ועד היום היא גורמת למתחים ברחבי תת-היבשת. כלפי המשנה למלך, לורד מאונטבאטן, נטען לא רק שהוא האיץ את התהליך אלא גם שהוא השפיע על תוכנית רדקליף כך שתיטה לטובת הודו. בין המבקרים יש גם הטוענים שחפזונם של הבריטים היה בין הגורמים לזוועות החלוקה. משום שהכרזת העצמאות התקיימה לפני החלוקה עצמה, שמירת הסדר הציבורי הייתה באחריותן של שתי המדינות החדשות. חילופי אוכלוסייה גדולים לא נלקחו בחשבון; התוכנית קראה לעגן בחוק את שמירת זכויות המיעוטים שייוותרו משני צידי הגבול. הייתה זו משימה בלתי אפשרית ושתי המדינות נכשלו בה. החוק והסדר לא עמדו במעמסה, ורבים נהרגו ונרצחו בהפרות סדר, מעשי טבח או פשוט מקשיי הדרך כשניסו להימלט לחוף מבטחים. התוצאה הייתה אחד מחילופי האוכלוסין הגדולים ביותר בהיסטוריה.
מצד שני, יש הטוענים כי הבריטים נאלצו לזרז את התהליך בעקבות אירועים בשטח. שלטון החוק והסדר הציבורי קרסו בהודו כבר פעמים רבות בעבר והביאו לשפיכות דמים רבה. כשמאונטבאטן התמנה למשנה למלך כבר הייתה תת-היבשת על סף מלחמת אזרחים. אחרי מלחמת העולם השנייה היו לבריטניה משאבים כספיים מוגבלים, וייתכן שהללו לא הספיקו לשמירה על הסדר הציבורי בהודו. ייתכן שיציאה מהירה מהודו נראתה כאלטרנטיבה עדיפה על פני התפרקות איטית של הראג' הבריטי.
חילופי אוכלוסייה
חילופי אוכלוסייה בקנה מידה עצום אירעו בחודשים שמיד לאחר החלוקה. מרגע שהתבססו הגבולות בין שתי המדינות החדשות, עברו כ-14.5 מיליון איש בין המדינות בבקשם חוף מבטחים. על פי מפקד שנערך בין הפליטים ב-1951, עברו 7,226,000 מוסלמים מהודו לפקיסטן, ומספר דומה של הינדים וסיקים (7,249,000) עברו מפקיסטן להודו מיד אחרי החלוקה. מבין הפליטים 78%, או כ-11.2 מיליון, עברו ממדינה למדינה במערב, רובם בין שני חלקיה של פנג'אב; 5.3 מיליון מוסלמים עברו מהודו למערב פנג'אב שבפקיסטן, ואילו 3.4 מיליון הינדים וסיקים עברו מפקיסטן למזרח פנג'אב שבהודו. מלבד פנג'אב עברו במערב גם כ-1.2 מיליון פליטים בין שני חלקי חבל סינד. במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח פקיסטן למערב בנגל שבהודו, וכ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
דמוגרפיה דתית של הודו, פקיסטן ובנגלדש בימינו
במידה מסוימת משקפת הדמוגרפיה בת-ימינו של שלוש המדינות את תוצאות אירועי החלוקה. למרות חילופי האוכלוסין המסיביים במהלך החלוקה ולאחריה, הודו הפדרלית והחילונית היא עדיין מושבה של האוכלוסייה המוסלמית השלישית בגודלה בעולם (אחרי אינדונזיה ופקיסטן). בפקיסטן, לעומת זאת, מיעוטים דתיים מהווים חלק קטן בהרבה. בנגלדש הטרוגנית יותר מפקיסטן ופחות מהודו.
הודו (1,095 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2006, לעומת 361 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
פקיסטן (162 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 34 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
בנגלדש (144 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 42 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
בשלוש המדינות נטמעו במידה רבה כל הפליטים.
חלוקת הנכסים
נכסי הישות המשפטית שנקראה "הודו" עד 15 באוגוסט 1947, כלומר האימפריה הבריטית ההודית, התחלקו בין שתי המדינות החדשות בהליך שהפך לטעון ושנוי במחלוקת. מהטמה גנדי פתח בשביתת רעב בשלב מסוים כדי להפעיל לחץ על ממשלת הודו שתעביר כספים לפקיסטן, אף על פי ששתי המדינות כבר נלחמו זו בזו במלחמת קשמיר. הקבוצה שהתנקשה בחייו של גנדי הזכירה שביתת רעב זו בין הסיבות שהניעו אותה לרצוח אותו.
פליטים שהתיישבו בהודו
פנג'אבים רבים שדתם הינדית או סיקית התיישבו בחלק ההודי של פאנג'ב ובדלהי. האחריות ליישובם-מחדש של ההינדים מסינד נפלה על כתפיהן של כל המדינות ההודיות, אבל רוב הסינדים התיישבו במדינות המערביות גוג'ראט ומהאראשטרה. הינדים שנטשו את מזרח פקיסטן התפשטו בכל צפון-מזרח הודו, ורבים מהם השתקעו במדינות הסמוכות מערב בנגל, אסאם וטריפורה. חלק מהפליטים נשלחו לאיי אנדמן.
בסוף שנת 2004 התנגדו יוצאי סינד בתקיפות לניסיון בבית המשפט העליון לחייב את ממשלת הודו להסיר את המילה "סינד" מהמנון הודו, שנכתב על ידי רבינדרנת טאגור לפני החלוקה, כיוון שהיא פוגעת בריבונותה של פקיסטן.
פליטים-לשעבר מילאו תפקיד פעיל בפוליטיקה של הודו. ראש ממשלת הודו לשעבר, מאנמוהאן סינג, הוא סיקי פנג'אבי שנולד בכפר הנמצא כיום בשטח פקיסטן. גם שני ראשי ממשלה קודמים של הודו נולדו בפאנג'ב המערבית. הפליטים מפקיסטן איבדו את מעמד הפליט שלהם, ונחשבים כמי שהשתלבו באופן מלא בחברה ההודית.
פליטים שהתיישבו בפקיסטן
הפליטים בפקיסטן הגיעו מאזורים שונים בהודו. מספר רב של פנג'אבים נמלטו מהמהומות במזרח פנג'אב; למרות הקשיים העצומים, הפליטים ממזרח פנג'אב לא נתקלו בבעיות התאקלמות מבחינה תרבותית או לשונית אחרי החלוקה. לעומת זאת, פליטים רבים שהגיעו מחלקים אחרים של הודו שומרים עדיין על זהות נבדלת וידועים בשם מוהג'יר, בעוד צאצאי הפליטים מפנג'אב נטמעו בחברה השלטת ואינם רואים בעצמם עוד פליטים. רבים מהפליטים שאינם פנג'אבים התיישבו בסינד, בעיקר בקאראצ'י ובהיידראבאד, שם יש להם כוח פוליטי רב. הם נבדלים משאר תושבי סינד במעמדם כפליטים ובכך שהם דוברי אורדו ולא סינדהי.
נשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף, נולד בדלהי שבהודו, וכך גם כמה מנהיגים פקיסטניים קודמים, כולל ראש ממשלת פקיסטן הראשון, ליאקת עלי ח'אן.
השלכות במישור הבינלאומי
מאז החלוקה הטראומטית ושפיכות הדמים שנלוותה אליה, התקשו הודו ופקיסטן לקיים יחסים תקינים. אחד הנושאים השנויים במחלוקת ביותר הוא גורלה של קשמיר, שלא הוכרע מאז החלוקה. קשמיר עמדה במרכזן של שלוש מלחמות, ובסך הכול היו ארבע מלחמות בין הודו לפקיסטן:
מלחמת הודו-פקיסטן, 1947
כוחות לא-רשמיים בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר, אחרי שהמדינה ניתנה להודו על ידי המהראג'ה שלה, הארי סינג, אף על פי שהיה בה רוב מוסלמי. האו"ם הצליח להשיג הפסקת אש כשהמדינה מחולקת דה-פקטו בין פקיסטן (כשליש משטח קשמיר) והודו (כשני שלישים, כולל עמק קשמיר העשיר והפורה יותר).
מלחמת הודו-פקיסטן, 1965
כוחות גרילה בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר ההודית. לאחר חמישה שבועות של קרבות הושגה הפסקת אש בעזרת האו"ם. מקובל כיום לראות במלחמה זו ניצחון הודי, כיוון שפקיסטן נכשלה במטרתה לכבוש את קשמיר.
מלחמת קרגיל, 1999 המשבר התנהל כאשר שתי המדיניות היו חמושות בנשק גרעיני. חיילים פקיסטניים פלשו לקשמיר במהלך החורף, תקופה שבה עמדות הצבא בהרים אינן מאוישות. הודו כבשה בחזרה כמעט את כל השטח שתפסה פקיסטן. מחשש להסלמה שתביא למלחמה גרעינית, ארצות הברית לחצה על פקיסטן לסגת משטחיה של הודו ללא תנאים. פקיסטן נענתה ללחץ ונסוגה וכך הסתיים המשבר.
הגבול הבריטי-טיבטי, המתפתל בהרי ההימלאיה, מעולם לא סומן באופן סופי ומחייב. הודו, שירשה קטע ארוך של קו הגבול עם סין, שפלשה לטיבט, הגיעה לבסוף לידי מלחמה עם סין (מלחמת הודו–סין, 1962).
השלכות בתוך המדינות
האלימות בין ההינדים והמוסלמים לא נפסקה לאחר החלוקה. בני שתי הקהילות נטבחו במהלך מאורעות 1971 בבנגלדש, שהביאו למותם של 200,000-3,000,000 איש לפי הערכות שונות. הינדים שנשארו בפקיסטן נרדפו בגלל דתם, ומוסלמים בהודו סבלו פעמים רבות מגלי אלימות בין-עדתית, כמו למשל מאורעות 2002 בגוג'ראט, שנהרגו בהן, לפי הערכות גורמים בינלאומיים, כ-2,000 איש, רובם מוסלמים.
קליטת אוכלוסיית הפליטים העצומה לא תמיד עברה באופן חלק. מוסלמים דוברי אורדו שעקרו לפקיסטן התלוננו שהם סובלים מאפליה בקבלה למשרות ממשלתיות, וסכסוכים פוליטיים בקראצ'י לעיתים קרובות נובעים מעוינות בין סינדים למוהג'יר. הפליטים שהגיעו מפקיסטן להודו סבלו מעוני ומצוקה, כי רובם הגיעו בידיים ריקות.
סכסוכים פנימיים רבים בהודו, פקיסטן ובנגלדש, שהתבטאו במלחמות אזרחים, פיגועי טרור או מהומות, נובעים ממתח בין הדתות, כמו גם מפעילות של ארגונים בדלניים שונים, שבמקרים רבים הם תוצאה ישירה או עקיפה של אירועי החלוקה.
החל משנת 2021, הודו ציינה את ״יום הזיכרון לזוועות החלוקה״ ב-14 באוגוסט, יום לפני יום העצמאות ההודי.
הערות שוליים
Storia dell'India
בשבילך אני שר
בשבילך אני שר (באנגלית: Of Thee I Sing) הוא מחזמר אמריקאי עם מוזיקה של ג'ורג' גרשווין למילים של איירה גרשווין, המבוסס על מחזה מאת ג'ורג' קאופמן ומורי רסקינד. המחזמר שם ללעג את הפוליטיקה האמריקנית והיווה אבן דרך בהיסטוריה של מחזות הזמר, במעבר מבידור העממי שרווח בתחילת המאה ה-20 לנושאים רציניים יותר. היה זה המחזמר הראשון שזכה בפרס פוליצר.
ההפקה המקורית בברודוויי, בבימויו של קאופמן, עלתה בשנת 1931, זכתה להצלחה קופתית וביקורתית מרשימה (441 הופעות) ואף זיכתה את כותביה בפרס פוליצר של שנת 1932, הראשון שניתן עבור מחזמר. היא חודשה פעמיים בברודוויי ובהפקות קונצרט בארצות הברית ובלונדון, וזכתה ב-1972 לעיבוד טלוויזיוני. האחים מרקס התכוונו ליצור עיבוד קולנועי של המחזמר, אך החליטו להפיק במקומו את "מרק ברווז".
"בשבילך אני שר" היה המחזמר האמריקאי הראשון שהיה בעל טון סאטירי עקבי. הקונגרס, בית המשפט העליון, הנשיאות והתהליך הדמוקרטי עצמו היו מטרותיה של סאטירה זו. מפלגות ספציפיות אינן מזוהות בו, מה שמרמז שהאבסורד שייך לשתי המפלגות גם יחד בפוליטיקה של תקופת השפל הגדול בארצות הברית.
הסיפור נסוב סביב דמותו של פוליטיקאי בשם ג'ון ווינטרגרין, שמנהל מערכת בחירות לנשיאות ארצות הברית על הפלטפורמה של "אהבה". כשהוא מתאהב במרי טרנר ההגיונית במקום בבחורה שנבחרה עבורו, הוא נכנס למים הרותחים של הפוליטיקה. המחזה נפתח בהתכנסות פוליטיקאים בבית מלון, על מנת לגבש קמפיין בחירות למען המועמד ווינטרגרין תחת הסלוגן "אהבה". כדי למשוך את ציבור הבוחרים, הם מחליטים לערוך תחרות יופי באטלנטיק סיטי, כשהפרס למנצחת הוא חתונה עם ווינטרגרין. חבר המושבעים מכריז סוף סוף על המנצחת בתחרות, דיאנה דוורו, אולם בינתיים ווינטרגרין מתאהב במרי טרנר. הוא נבחר לבסוף לנשיא ומחליט להתחתן עם מרי ביום השבעתו. בעוד צוות עוזרי הנשיא מתמקם בבית הלבן, דיאנה פונה לציבור בטענה להפרת הבטחת נישואים. בעקבות התערבותו של שגריר צרפת (דיאנה ממוצא צרפתי) ואנשי מפלגתו שלו, נאלץ ווינטרגרין לבטל את הנישואין. לאחר מכן הוא עומד לדין בפני הסנאט, בפיקוחו של סגן הנשיא. מרי מכריזה שהיא בהריון עם תאומים, ובעקבות זאת הסנטורים הופכים את החלטתם, ומביאים לביטול כתב האישום בטענה שלא ניתן להדיח אב לעתיד. בסצנת הסיום מתכנס בית המשפט העליון כדי להכריע בשאלה מה יהיה מינו של התינוק העומד להיוולד לנשיא.
בריאן רואיס
בריאן חאפט רואיס גונסאלס (בספרדית: Bryan Jafet Ruiz González; נולד ב-18 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת החלוץ והקשר בקבוצת אלחואלנסה ונבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
רואיס התחיל את הקריירה המקצועית שלו באלחואלנסה. עד מהרה השתלב בקבוצה והפך לשחקן מפתח. באלחואלנסה זכה לכינוי "הסמור" בגלל פניו המזכירות סמור. בקיץ חתם בגנט הבלגית ל-4 שנים ביחד עם רנדאל אסופאיפה ורוי מיריה בני ארצו. ב-8 בדצמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו נגד לוקרן. בעונת הפך לקפטן הקבוצה וסיים כמלך שערי הקבוצה. ב-15 ביולי 2009, חתם רואיס בטוונטה ל-4 שנים תמורת 5 מיליון אירו ולגנט הובטחו אחוזים ממכירה עתידית של השחקן. ב-1 באוגוסט 2009 ערך רואיס ערך את הופעת הבכורה שלו בטוונטה בניצחון 0–2 נגד ספרטה רוטרדם. במשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו.ב-12 בדצמבר 2009 הבקיע בניצחון 1–3 נגד נאק ברדה ובכך רשם רצף מדהים של 10 משחקים בהם הוא כבש. ב-27 במרץ 2010, רואיס הבקיע שלושער מדהים בניצחון 0–3 נגד ספרטה רוטרדם כאשר השערים הובקעו בדקות 46, 49 ו-50. בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות ראשונה בתולדות המועדון. בסיום העונה הוכתר למלך השערים של המועדון עם 24 שערים, ובמקום השני בליגה אחרי לואס סוארס שכבש 35 שערים. בקיץ מועדונים גדולים כמו ארסנל וטוטנהאם הוטספר הביעו עניין בשחקן, אך ב-31 באוגוסט 2011, חתם בפולהאם. ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בלקברן רוברס, וב-23 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 1–3 לאברטון. ב-7 באפריל 2012 שבר רואיס עצם ברגלו, והוא נעדר 10 שבועות. בסיום עונת הוא הבקיע 5 שערים ב-31 משחקים. ב-15 בינואר 2014 הושאל לפ.ס.וו. איינדהובן עד לסיום העונה.
ב-8 ביולי 2015 חתם בספורטינג ליסבון הפורטוגזית לשלוש שנים. ב-9 באוגוסט 2015 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על בנפיקה ליסבון בהסופר קאפ הפורטוגלי. ב-1 באוקטובר 2015 הבקיע את שערו הראשון בתיקו 1-1 נגד בשיקטש בהליגה האירופית.
ב-12 ביולי 2018 חתם בסנטוס הברזילאית לשנתיים. ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד סיארה.
ב-23 ביולי 2020 חזר לקבוצת נעוריו אלחואלנסה.
נבחרת קוסטה ריקה
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
אלחואלנסה
טוונטה
ספורטינג ליסבון
הרפובליקה הצרפתית השלישית
הרפובליקה הצרפתית השלישית (בצרפתית: Troisième Republique) הוא כינויו של המשטר בצרפת בשנים 1871–1940. הייתה זו דמוקרטיה פרלמנטרית, רפובליקנית, שבאה לאחר תקופה ארוכה של מונרכיה, רפובליקה כושלת וקצרת ימים (הרפובליקה השנייה) וקיסרות המבוססת על שלטון יחיד אבסולוטי.
תקופה זו בתולדות צרפת מהווה דוגמה לדמוקרטיה כושלת ואופיינה באי-יציבות שלטונית מתמדת: לאורך 65 שנותיה התחלפו בה לא פחות מ-101 ממשלות, כלומר חילוף ממשלה בכל 8 חודשים בממוצע.
רקע היסטורי
נפוליאון השלישי הכריז על עצמו כקיסר צרפת בשנת 1852, בעקבות דודו המהולל, הקיסר נפוליאון. קיסרות זו ארכה שמונה עשרה שנים, והתמוטטה בעקבות עלייתו של כוח נוסף כמתחרה לצרפת על ההגמוניה באירופה - גרמניה המאוחדת. יהיה זה הסכסוך עם גרמניה שיטיל את צלו הכבד על קורות הרפובליקה הצרפתית השלישית - לידתה בתבוסת סדאן ב-1870, שיא כוחה בניצחון במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, ומותה המביש בתבוסה במלחמת העולם השנייה ב-1940.