cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלעד פלד
קריירה אזרחית
בשובו לישראל, הוצב במקום בכיר ברשימת ירושלים אחת לעיריית ירושלים, בראשות טדי קולק, ואחרי הבחירות מונה לסגן ראש עיריית ירושלים, האחראי על תיקי השיקום, שיפור פני העיר ותברואה. באוגוסט 1981, הודיע על פרישה מתפקיד סגן ראש העיר כדי להתרכז בעבודתו כמרצה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון.
פלד גם עבד כיועץ בנושאי חינוך למוסדות בישראל ובעולם, בהם הבנק העולמי.
חיים אישיים
פלד נישא לזמרה, והשניים היו הורים לאמן יובל פלד, ולביולוגית ד"ר יעל גבריאלי.
פלד נפטר ב-26 ביולי 2021 בגיל 93.
סרגיי קנדאורוב
סרגיי ויקטורוביץ' קנדאורוב (באוקראינית: Сергі́й Ві́кторович Кандау́ров) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ומאמן כדורגל בהווה. קנדאורוב שיחק בתור קשר מרכזי, ולעיתים הוא שיחק כקשר הגנתי ובמקרים אחרים כקשר התקפי. גיורא שפיגל הגדיר אותו כקשר 50-50 קלאסי. קנדאורוב שיחק חלק נכבד ובולט בקריירה שלו במכבי חיפה הישראלית, בה כבש 52 שערים (40 שערי ליגה), ונחשב לאחד הזרים הטובים ביותר בתולדות המועדון.
קריירה כשחקן
בשנת 1993 עבר למכבי חיפה ממטאליסט חרקוב יחד עם רומן פץ. במכבי חיפה היה חלק מחוליית הקישור של הקבוצה שזכתה באליפות של 1994 ללא הפסד, ובעונה זו כבש עשרה שערים והוסיף חמישה בישולים. קנדאורוב נודע בטכניקה הגבוהה שלו ובבעיטות החזקות שלו אך גם במזגו החם והפראי. בשנותיו הראשונות בחיפה נחשב קנדאורוב לשחקן אגרסיבי במיוחד, אך אחרי עזיבתם של חיים רביבו ואייל ברקוביץ' התמתן. בנוסף להיותו קשר אחורי אגרסיבי וקשוח, קנדאורוב היה גם שחקן התקפי שכבש ובישל שערים רבים: במדי חיפה הבקיע קנדאורוב 52 שערים (40 בליגה, 11 בגביע המדינה ו-1 בגביע אירופה). קנדאורוב היה כובש השערים הזר הפורה ביותר של מכבי חיפה, עד לשבירת השיא ב-2020 על ידי החלוץ ניקיטה רוקאביציה.
ב-1998 עבר לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית תמורת כמיליון דולר, שם שיחק מספר שנים וכבש 12 שערים ב-67 הופעות. בשלוש עונותיו הראשונות היה שחקן בולט, אך מזגו החם גרם לעימותים בינו לבין המאמן גראהם סונס. בסופו של דבר עימותים אלו גרמו להפיכתו משחקן פותח לשחקן מחליף ובסופו של דבר, לשחרורו מהמועדון בשנת 2001.
היו מספר גישושים לגבי קנדאורוב ממספר מועדוני כדורגל אנגליים, אך הם לא הבשילו, והוא חזר לאוקראינה למטאליסט חרקוב שם שיחק 10 משחקים בלבד לפני שחזר לישראל. הוא רצה לחזור למכבי חיפה אך מאחר שהיו רשומים אצלה יותר מידי כדורגלנים זרים (באותה עונה היו בליגת העל בכדורגל מגבלות של 6 זרים רשומים בקבוצה ו-5 בסגל לכל משחק) הוא עבר למ.ס. אשדוד הקטנה. הוא שיחק במדיה 20 משחקים אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מחיפה וכבש רק שער אחד. בסיום העונה, 2003, עבר למועדון הכדורגל פלגריאס מפורטוגל, אך גם שם לא הצליח. ב-2004 חזר לאוקראינה וחתם בהליוס חרקוב.
בשנותיו האחרונות כשחקן שיחק בהליוס חרקוב האוקראינית, במדיה כבש 28 שערים ב-47 הופעות.
יחזקאל שרגא מערץ
הרב יחזקאל שרגא מערץ (מכונה ר' חזקל'ה מערץ'; נפטר בט' בסיון ה'תשל"ב) היה האדמו"ר מ"קהל תולעת יעקב – קאשוי".
ביוגרפיה
רבי חזקל'ה נולד לגיטל רבקה ורבי יואל זוסמן מערץ, בקאשוי בבית סבו רבי "יעקב פרנקפורטר". הוסמך להוראה מאת הרב שאול בראך.
רעייתו וחמשת ילדיו נספו בשואה בשנת תש"ד, והוא נמלט עם אביו לבודפשט. לאחר השואה נישא לחנה בת הרב חיים זילברמן ועבר להתגורר בווינה, אוסטריה. בשנת תשי"ז, לאחר שנועץ ברבי יעקב יוסף טברסקי, עבר לויליאמסבורג, שם הקים את בית מדרשו "קהל תולעת יעקב".
הוא נפטר לאחר מחלה קשה בט' בסיון ה'תשל"ב ונקבר בחלקת סאטמר בבית העלמין בניו ג'רזי.
לאחר מותו הדפיס אביו את דברי תורתו בספר "תפארת יחזקאל".
ניקולה טרויץ'
ניקולה טרויץ' (בסרבית: Nikola Trujić; נולד ב-14 באפריל 1992, בור, יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק כחלוץ.
קריירה
הוא בוגר מועדון "בור". ב-2005 הוא עבר לפרטיזן בלגרד ושיחק בהשאלה עבור "טלאופטיק" מהעיר זמון (2010-2011), "סמדרבו" (2011), והפועל עכו (2012). בקיץ 2012 חתם על חוזה ל-4 שנים בחוזה עם פרטיזן והושאל לנפרדאק. באוגוסט 2013 הוא חתם ל-3 שנים על חוזה עם המועדון. ביוני 2015 חזר ל"פרטיזן" ושוב חתם ל-4 שנים. בפברואר 2016, חתם למשך שנתיים וחצי במועדון "וויבודינה".
ב-4 ספטמבר 2017 חתם על חוזה לשנתיים במועדון "טוסנו". אך שוחרר כעבור כשנה בעקבות פירוק הקבוצה.
אם תרצו
"אם תרצו" היא תנועת ימין ישראלית, המאוגדת כעמותה בשם אם תרצו – ציונות להיות או לחדול, שנוסדה זמן קצר לאחר מלחמת לבנון השנייה, ומטרתה, לפי פרסומיה, היא לפעול "לחיזוק ערכי הציונות בישראל".
עם פעולותיה הבולטות של התנועה נמנים פרסומי דו"חות על דברים שהיא רואה כהטיה אנטי-ציונית באוניברסיטאות בישראל; קמפיין נגד הקרן החדשה לישראל, כולל ייחוס חלק ניכר מהדיווחים הביקורתיים בדו"ח גולדסטון כלפי ישראל לגופים הנתמכים על ידי הקרן, וקמפיין "השתולים" נגד פעילות ארגונים ישראליים הממומנים בידי מדינות זרות ולטענתה מכפישים את מדינת ישראל ואת צה"ל.
היסטוריה
התנועה הוקמה בתקופה שלאחר מלחמת לבנון השנייה, ובינואר 2007 נרשמה כעמותה בשם "אם תרצו - ציונות להיות או לחדול". בין מקימי התנועה היו רונן שובל, יושב ראש התנועה עד 2013, וארז תדמור, שהיה "ראש אגף מדיניות" עד 2011. השניים הקימו את התנועה בעת שהיו סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים. שובל היה קודם לכן דובר "תא כתום", ותדמור היה פעיל בתנועת הליכוד. שניהם השתתפו ב"תוכנית למנהיגות צעירה" של המכון לאסטרטגיה ציונית.
לאחר פרישתו של שובל מונה מתן פלג למנכ"ל התנועה. פלג הקים את תא "אם תרצו" בחיפה והיה מנהל המשימות הארצי. אלון שוורצר מונה לעמוד בראש אגף המדיניות של התנועה.
שמה של התנועה נגזר מדבריו המפורסמים של בנימין זאב הרצל בספרו "אלטנוילנד": "אם תרצו – אין זו אגדה". היא מגדירה עצמה כתנועת מרכז חוץ־פרלמנטרית שמטרתה לפעול "לחיזוק ערכי הציונות בישראל" ו"לפעול להתחדשות השיח, ההגות והאידאולוגיה הציונית, להבטחת עתידם של העם היהודי ומדינת ישראל ולקידום החברה הישראלית אל מול האתגרים שבפניה".
בשנת 2018 הקימה התנועה אגף משפטי, שבין השאר פעל לייצוג משפטי של "בוחרים בחיים - פורום משפחות שכולות", קידום תקנה המקנה הנחה בתשלום ארנונה למשרתי מילואים ועוד.
בשנת 2020 צירפה האוניברסיטה העברית בירושלים את "אם תרצו" לרשימה של כ-140 ארגונים שהפעילות בהם מזכה את הסטודנט בשתי נקודות זכות אקדמיות, לפי חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, תשע”ח–2018. כך פעלה גם אוניברסיטת אריאל בשומרון, בעוד אוניברסיטת תל אביב החליטה שלא להעניק נקודות זכות על התנדבות ב"אם תרצו", בנימוק שלארגון יש צביון פוליטי.
ועידות העמותה
העמותה מקיימת ועידות שנתיות. הוועידה הראשונה התקיימה ב-2008 והנואם המרכזי בה היה משה יעלון. בוועידה השנייה ב-2010, נאם השר גדעון סער בוועידה השלישית (2011) נאם השר יולי אדלשטיין. בוועידה הרביעית נאמו השרים גלעד ארדן ועוזי לנדאו. בוועידות נטלו חלק פוליטיקאים נוספים, ובהם דני אילון, יוליה שמאלוב-ברקוביץ', עתניאל שנלר, פאינה קירשנבאום, ציפי חוטובלי, איוב קרא, זאב אלקין ודני דיין. אנשי אקדמיה, ובהם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן פרופ' אליאב שוחטמן, פרופ' משה שרון, ד"ר מרדכי קידר ואישי ציבור דוגמת צ'רלי ביטון ונחמיה רפל.
בשנת 2017 התקיים כנס העשור של התנועה במעמד יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, בהשתתפות ד"ר דרור אידר וד"ר מרדכי קידר ובנוכחות מייסדי התנועה. בכנס הוענקו עשרה אותות ליקירי התנועה לאורך השנים, בהם: דבורה גונן (אמו של דני גונן שנרצח במעיין דני), לירן ברוך (לוחם צנחנים שאיבד את עינו וקיבל את הפרס בשם חיילי ופצועי צה"ל), נוער ההתנחלות עתניאל שזכה בפרס עקב עמידתו האיתנה בעקבות אירועי הטרור שהיו ביישוב, עמיחי שיקלי מהמכינה הקדם צבאית "תבור", כרמלין אשקר (יו"ר פורום השתלבות הנוצרים במדינת ישראל) וכן מייסדי התנועה, ד"ר רונן שובל, ארז תדמור ועמית ברק.
חברים ומימון
"אם תרצו" מפעילה 20 תאי סטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל, מתוך תפיסה שעל ציבור זה להיות השדרה המרכזית של המהפכה הציונית שהתנועה מבקשת להוביל. ב-2009 היו רשומים בתנועה כאלף משלמי דמי חבר, לצד כ-5,000 נוספים שנטלו חלק בפעילות התנועה שכללה ערבי עיון, הפגנות ופעילות חברתית.
העמותה ממומנת באמצעות תרומות המגיעות מארגונים ואישים פרטיים בישראל ובעיקר מחוצה לה. בשנת 2007 היה היקף גיוס התרומות כ-250 אלף ש"ח, והתורם הבולט ביותר היה הארגון האמריקאי "הקרן המרכזית לישראל", שתרם 34 אלף דולר. בשנת 2008 הייתה התורמת הגדולה "קרן ישראל סגל", שתרמה כ-190,000 ש"ח.
בשנת 2009 גייסה התנועה תרומות בסך של 456 אלף שקל, ש-375 אלף ש"ח מתוכם באו, דרך הסוכנות היהודית, מהארגון הנוצרי-אמריקאי "נוצרים מאוחדים למען ישראל" בראשות ג'ון הייגי, ארגון התורם כעשרה מיליון דולרים מדי שנה לארגונים בישראל. בסך הכל העביר ארגון זה ל"אם תרצו" סכום של 761 אלף ש"ח בשנים 2008–2009. באוגוסט 2010 הודיע הארגון על הפסקת התרומות וטען כי "אם תרצו הוליכו אותנו שולל לגבי הפעילות שלהם. האמנו להם כשהם סיפרו לנו שהמשימה שלהם היא חינוך יהודי גרידא... אנחנו לא מעוניינים להתערב בדיונים הפוליטיים הפנימיים בישראל".
ב-2010 גדל היקף התרומות לסכום של כ-1.66 מיליון ש"ח. בשנת 2011 התקבלה התרומה הגדולה ביותר לתנועה (312,500 ש"ח) מהקרן המרכזית לישראל. בשנת 2014 היה היקף התרומות 1.73 מיליון ש"ח, מהם תרומה של כ-780 אלף ש"ח מטעם הקרן המרכזית לישראל. בשנת 2015 קפץ היקף התרומות ל-7.04 מיליון ש"ח, ובשנת 2016 הוא ירד ל-2.62 מיליון.
בשנת 2019 עמדו הכנסות התנועה על כ-3.8 מיליון ש"ח, רובן המכריע מתרומות מישראל.
מאגרי מידע אינטרנטיים
תנועת "אם תרצו" מפעילה אתרים המפרסמים מידע על אנשי ציבור ואנשים פרטיים שפעלו, לטענתה, נגד מדינת ישראל: הכר את המרצה מתמקד באנשי אקדמיה, הכר את השופט בשופטי ביהמ"ש העליון ו-הכר את העוכר בפעילי שמאל. האתרים מכילים גם מנגנון לדיווח על אנשים נוספים.
טענות להטיה אנטי ציונית באקדמיה
עמדותיה של התנועה ביחס לאקדמיה פורסמו בדו"ח שהפיצה במאי 2008. בדו"ח נטען שקיים פער משמעותי בין עמדות הציבור בישראל בנושאי לאומיות וציונות לבין השיח האינטלקטואלי המקודם במחלקות מדעי המדינה באוניברסיטאות בישראל. מחברי הדו"ח בחנו סילבוסים של קורסים במספר אוניברסיטאות, ולדבריהם, חוקרים הרואים את הלאומיות כהמצאה מודרנית, חוקרים התומכים בדגם של ישראל כמדינת כל אזרחיה וחוקרים שתפישתם, לשיטת "אם תרצו", היא אנטי-ציונית, זוכים לאזכורים רבים יותר באופן ניכר ברשימות הקריאה מחוקרים המייצגים דעות אחרות. בדו"ח נאמר כי הוא נכתב בסיוע "מועצה אקדמית מלווה" של ד"ר אודי לבל וד"ר רן ברץ. ברץ אישר כי ליווה את הדו"ח, אך לבל ציין כי מעורבותו המייעצת הייתה זניחה. העיתונאי קלמן ליבסקינד כתב כי אנשי אקדמיה הפעילו לחצים על לבל להסיר את תמיכתו בדו"ח. פרופ' ערן ויגודה-גדות, ראש בית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ערער על תקפותו המדעית של הדו"ח ותיאר את הכתוב בו כ"דברים חסרי שחר, שכל קשר ביניהם לבין העובדות מקרי בהחלט, שלא לומר מגמתי ומטעה". מנגד פרופ' ארנון סופר מאוניברסיטת חיפה אמר בעקבות הפרסומים נגד הדו"ח כי הוא עייף "מהצביעות הרבה... המגינה על השמאל הרדיקלי... בידי הצטבר חומר רב על פעילות זדונית המתבצעת בידי קבוצה קנאית, עוינת את ישראל היהודית-ציונית וחותרת ללא לאות להפיכתה ל"מדינת כל אזרחיה"... לא "אם תרצו" או ה"מכון לאסטרטגיה ציונית" פשעו, ההתעלמות ממוקד סרטני זה וגרורותיו בתוככי האקדמיה הוא הפשע...".
פרופ' אברהם דיסקין, לשעבר ראש החוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית, אמר כי "אכן יש בעיה להגיד על מישהו דיכוטומית שהוא ציוני או פוסט ציוני". עם זאת, "המגמה שהם מראים היא סופר מדויקת... אז אתה שואל אם הדו"ח של 'אם תרצו' נכון? האמת שהוא מתון". מנגד, פרופ' אורי הדר הגדיר את הדו"ח כ"חלק ממאמץ מקארתיסטי לפסול אנשים. המגמה זהה - להוציא מהשיח הישראלי אוסף מסוים של דעות. להופכן ללא לגיטימיות במובהק".
ביולי 2010 פנו אנשי "אם תרצו" לנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון, רבקה כרמי, בדרישה להפסיק את מה שהגדירו "הטיה אנטי-ציונית במחלקה לפוליטיקה וממשל". פנייה זאת נעשתה על בסיס בדיקה שביצעו אנשי הארגון שהראתה, לדבריהם, כי רוב סגל המחלקה מורכב ממרצים המעורבים בפעילות פוליטית המציגה עמדות של השמאל הקיצוני בישראל וכן הטיה של הסילבוסים. אנשי התנועה איימו כי אם בקשתם לא תיענה, הם ימליצו לסטודנטים לא ללמוד במחלקה ולתורמי האוניברסיטה מחוץ לישראל להתנות את תרומותיהם בכך שתתוקן ההטיה האמורה. ראשי האוניברסיטה הגיבו כי אינם נוהגים לבדוק את דעותיהם של אנשי הסגל וכי הדרישה "נודפת ריח חזק של מקרתיזם ועומדת בניגוד חריף לעקרונות הדמוקרטיים שעליהם מושתתת מדינת ישראל". ועד ראשי האוניברסיטאות פרסם תגובה בה נכתב כי "אף אוניברסיטה בישראל אינה צריכה להוכיח את אהבת המולדת של הסגל שלה לשום גוף, ובוודאי שלא לגוף פוליטי, שמנסה להציג מסמך מגמתי ומניפולטיבי כ'מחקר'".
בנובמבר 2011 פרסמה "אם תרצו" דו"ח אודות הפוליטיזציה במחלקה האמורה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעקבות דו"ח זה, ודו"ח דומה של המכון לאסטרטגיה ציונית, נערכו שני דיונים בוועדת החינוך של הכנסת, ובעקבותיהם ערכה המועצה להשכלה גבוהה ארבעה דיונים ופרסמה גילוי דעת בנושא החופש האקדמי, שכלל קריאה לחופש אקדמי, שלילת פוליטיזציה מכל סוג באקדמיה, דרישה להביא ללימוד מגוון כל הדעות והמידע בנושאים הנלמדים, מניעת הדרה, אפליה או השתקה של סטודנטים או מרצים בשל דעותיהם הפוליטיות וגינוי קריאות חברי אקדמיה לחרם אקדמי על ישראל. בנובמבר 2011 אישרה המל"ג דו"ח של ועדה בינלאומית שמינתה כדי לבדוק את איכות המחלקות למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטאות. לגבי המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון קבע הדו"ח בין היתר שבקורסים של המחלקה ניכרת הטיה פוליטית. בהקשר זה המליצה הוועדה שהמרצים במחלקה יוודאו שדעותיהם האישיות יוצגו ככאלה, שיוצגו בפני הסטודנטים מגוון דעות ושהמחלקה תדאג שתוכנית הלימודים תיתפס כמאוזנת. בהמשך הוחלט לסגור את המחלקה, אולם בעקבות ערעור הושעתה החלטה זו. בכלי התקשורת פורש הדבר כאישוש של טענות "אם תרצו".
ביוני 2013 השיקה התנועה את תחרות המקרים המבישים באקדמיה לשנת תשע"ג.
במרץ 2015 הפריעו אנשי "אם תרצו" לשיעור של פרופ' עמירם גולדבלום באוניברסיטה העברית, במחאה על התבטאויות פומביות שבהן תיאר את התנועה "התנועה הפשיסטית והמציירת פוסטרים בסגנון נאצי" והשווה את פעילותה לזו של נערי היטלר ושל הגסטאפו. בעקבות כך השעתה האוניברסיטה את פעילות תא הסטודנטים של "אם תרצו" למשך חודש. בשנת 2019 פרסם גולדבלום טוקבקים שבהם כתב כי לא ירשה לסטודנטים לשבת בכיתה שבה הוא מלמד אם יישאו את סמליה של "אם תרצו", ושהוא יפעל במטרה למנוע מהם להתקבל לתארים מתקדמים. התנועה עתרה לבג"ץ בדרישה שיורה לאוניברסיטה העברית להעמיד את גולדבלום לדין משמעתי ושיורה לשר החינוך ולמועצה להשכלה גבוהה להטיל עיצומים על האוניברסיטה העברית כל עוד איננה נוקטת בהליך משמעתי זה. בנובמבר 2020 נדחתה העתירה על הסף בשל היעדר עילה להתערבות בית המשפט. נפסק שלאוניברסיטה נתון שיקול דעת רחב בכל הנוגע להתנהלות הסגל האקדמי, ולא נמצאו נסיבות חריגות המצדיקות התערבות של בית המשפט, משום שהאוניברסיטה גינתה את דבריו של גולדבלום, נזפה בו והבהירה כי אם יפעל גולדבלום לממש את התבטאויותיו לא יוכל להמשיך ללמד בה, ואף הוא התנצל על דבריו והודיע כי מעולם לא התכון לפעול כך.
פעולות נגד הקרן החדשה לישראל
בפברואר 2010 פרסמה התנועה דו"ח, לפיו ארגונים הנתמכים על ידי הקרן החדשה לישראל, השפיעו באופן ניכר על דו"ח גולדסטון, שקבע שישראל ביצעה פשעי מלחמה במבצע עופרת יצוקה. לפי דו"ח התנועה חלק ניכר מהמובאות ואסמכתאות בדו"ח גולדסטון מקורן בפרסומי 16 גופים, המקבלים תמיכה כלכלית ואחרת מהקרן החדשה לישראל, ושפרסומים אלו היו הבסיס להאשמות בדבר פשעי מלחמה בדו"ח גולדסטון. הדו"ח היה חלק מקמפיין אותו ניהל משה קלוגהפט ושכלל מודעות שבהן הוצגה נעמי חזן, נשיאת הקרן החדשה לישראל, כשלה קרן במצחה, והפגנה מול ביתה בלבוש ערבי ושלטים שבהם נכתב "אוהבים את נעמי, שונאים את צה"ל". הדו"ח זכה לסיקור נרחב בתקשורת, ובייחוד ב"מעריב" בו פרסם בן כספית כתבת שער, אחרי שהועברו אליו מראש באופן בלעדי ממצאים מהדו"ח.
עמותת קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל פרסמה תגובה לפיה כשל הדו"ח של "אם תרצו" בהתעלמו מכך שמסקנות דו"ח גולדסטון התבססו לא רק ואף לא בעיקר על דיווחי הארגונים הקשורים בקרן החדשה לישראל, והגדירה את דו"ח 'אם תרצו' "מגמתי, מוטה ורצוף כשלים". הקרן החדשה לישראל הגיבה ואמרה כי הדו"ח עסק ב"ספירת הערות שוליים" והתעלם מטיבן, ושהארגונים שהדו"ח הזכיר לא עסקו ישירות בפעילות ברצועת עזה ובמבצע עופרת יצוקה, ושאמינות הדו"ח מוטלת בספק. אם תרצו מסרה בתגובה, כי אם מסירים את הטענות הלא רלוונטיות, כביכול, עדיין נותר שיעור זהה של "הפניות למידע שלילי נגד צה"ל" מטעם ארגונים נתמכי הקרן החדשה לישראל בדו"ח גולדסטון.
בחודש אפריל 2010 פרסמה התנועה דו"ח על תביעות מחוץ לישראל כנגד קציני צה"ל ובכירי ממשל ישראלי. לפי הדו"ח, חלק מהארגונים הקשורים בקרן החדשה מעורבים במערכה משפטית של "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם" (PCHR) בבתי משפט מחוץ לישראל להאשים אנשי צבא ובכירים ישראלים בפשעי מלחמה. המעורבות כוללת קריאה להעמדה לדין והוצאת צווי מעצר כנגד ישראלים על ידי בתי משפט מחוץ לישראל, מעורבות בהליכי משפט אלו והעברת דוחות מידע וחומרי עזר לתביעה. עוד נאמר בדו"ח כי הקרן עומדת ב"שיתוף פעולה אסטרטגי וממושך" עם ארגון "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם", העומד מאחורי רוב התביעות.
בחודש דצמבר 2012 פרסמה התנועה מכתב גלוי לנשיא הקרן החדשה לישראל-שתיל בריאן לורי. המכתב פורסם באנגלית ב-25 עיתונים יהודיים בארצות הברית על רקע מבצע "עמוד ענן" והאשמות של ארגונים הממומנים על ידי הקרן החדשה לישראל כלפי צה"ל ומדינת ישראל.
בסוף חודש אפריל 2013 פרסמה התנועה דו"ח תחת הכותרת: "פעילות ארגונים חוץ ממשלתיים נגד חיילי צה"ל, נגד עקרון השוויון בנטל ובעד בדלנות המיעוט הערבי בחברה הישראלית". הדו"ח סוקר את פעילותם של ארגונים הממומנים על ידי "הקרן החדשה לישראל" ומדינות זרות, שסיכלו ניסיונות לעודד את כלל אזרחי המדינה לשירות צבאי או אזרחי, פגעו ביוזמות להעניק זכויות לחיילי המילואים, סיכלו ניסיונות השתלבות של ערביי ישראל או סייעו לגורמים באוכלוסייה הערבית המבקשים להנציח את הבדלנות במגזר.
פעילות נגד הגדרת הנכבה
במאי 2011, הוציאה התנועה לאור את "נכבה - חרטא", ספרון בן כ-70 עמודים, שנכתב על ידי ארז תדמור והעיתונאי אראל סג"ל. בחמשת שערי הספרון נאמר כי עיקר האחריות לבעיית הפליטים מוטלת לפתחו של התוקפן - הערבים, שפעלו להנצחת מצב הפליטים בארצות ערב במקום לשקמם; כי רבים מיושבי ארץ ישראל הערבים נטשו את יישוביהם ולא גורשו, וכי מספר הפליטים קטן מהמספר המצוין בדרך כלל; כי רבים מהערבים שישבו בארץ ישראל בשנת 1948 היו מהגרים שזה מקרוב באו; כי יש להשוות בין גורלם של הפלסטינים בישראל לגורל היהודים שישבו במדינות ערב; וכי קיים קשר משמעותי בין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין הנאצים, ובראשם פגישה של המופתי אמין אל-חוסייני עם היטלר בשנת 1941.
במרץ 2013 פרסמה התנועה את ספרה "שקר הפליטים הפלסטינים". על פי הספר, "בעיית הפליטים" היא הונאה שמוביל האו"ם, אשר לוקח חלק בהנצחת הבעיה ככלי לחיסול מדינת ישראל. עוד נטען בו שהגדרת הפליטים הפלסטינים שונה מהגדרה של כל פליט אחר באו"ם וכן מועלות טענות כלפי אונר"א.
תמיכה בחיילי צה"ל
"אם תרצו" פעלה בדרכים אחדות לתמיכה בחיילי צה"ל:
התנועה מבצעת פעילות לתמיכה בחיילי המילואים, הן בסיוע פרטני והן בקריאה להענקת העדפה מתקנת עבורם. התנועה מקיימת אירועי תמיכה בסטודנטים המשרתים במילואים בקמפוסים השונים. בין היתר התקיים ערב תמיכה במכללת אורט בראודה בכרמיאל בהשתתפות ח"כ איתן כבל, ראש העיר עדי אלדר והסטנדאפיסט רועי לוי. במכללת עמק יזרעאל יזמה התנועה יריד למען סטודנטים המשרתים במילואים בהשתתפות קצין מילואים ראשי. התנועה פועלת בדרכים נוספות למען חיילי המילואים.
התנועה קיימה הפגנה בתמיכה בחיילים החרדים ונגד מסע ההסתה כנגדם בתוך המגזר החרדי. "אם תרצו" מקיימת פעילויות משותפות עם מגזרי מיעוטים אשר בניהם משרתים בצה"ל. בין השאר קיימה התנועה חלוקת בגדים וצעצועים לגני ילדים בדואים וערכה מפגשים וסיורים בכפרים הדרוזים. פורום גיוס העדה הנוצרית הוקם באוגוסט 2012 על ידי אנשי קבע וכוחות הביטחון לטובת עידוד צעירי העדה הנוצרית דוברי הערבית להתגייס לצה"ל ולשירות לאומי ולהשתלב בחברה הישראלית. "אם תרצו" קיימה הרצאות עם אנט חאסכייה, ערביה מוסלמית ציונית שילדיה שירתו בצה"ל ושפועלת לשוויון בנטל ולשילוב הערבים בחברה.
קמפיין "השתולים"
בדצמבר 2015 פרסמה התנועה את "דוח השתולים" שבו מתוארת פעילות של 20 ארגונים ישראליים הממומנים על ידי מדינות זרות ופועלים נגד מדינת ישראל וחייליה, בין היתר בייצוג משפטי של מחבלים ופרסום האשמות נגד צה"ל וחייליו בפשעי מלחמה. לפי הדו"ח, העבירו ישויות מדיניות זרות לארגונים כ-120 מיליון ש"ח מאז 2012, והקרן הפלסטינית "מנהלת זכויות האדם והמשפט הבינלאומי" העבירה להם כ-14 מיליון ש"ח משנת 2014. בנוסף, הארגונים קיבלו מאז 2008 כ-80 מיליון ש"ח מהקרן החדשה לישראל, שמספקת להם מעטפת תדמיתית ותקציבית.
בתגובה לקמפיין זה יצאה הקרן החדשה לישראל בינואר 2016 בקמפיין שכותרתו "בשתול הזה הם כבר טיפלו" לצד תמונתו של יצחק רבין.
בעקבות גינויים של אמנים להצעת חוק של שרת התרבות מירי רגב, לפיה משרד התרבות יוסמך לשלול תקציבים ממוסדות תרבות שיבזו את סמלי המדינה, ב-27 בינואר פרסם הארגון פוסט תחת הכותרת "שתולים בתרבות", שבו נטען שהעולם התרבותי של ישראל "נשלט על ידי שתולים רבים של הקרן לישראל החדשה וארגוניה", אשר מכפישים את נבחרי הציבור בכל פעם שהם מנסים לממש את המשימה שהוטלה עליהם על ידי העם. במקביל הוצגה רשימה של עשרות אמנים ואנשי תרבות החברים במועצות הציבוריות של ארגונים אלו, ושל אחרים שלקחו חלק באירועי תמיכה של שוברים שתיקה. הפרסום ספג גינויים רבים, משמאל ומימין. לאחר יומיים התנצלה "אם תרצו" על פרסום הפוסט, ומנכ"ל העמותה, מתן פלג, השעה עצמו מהתפקיד לשלושה חודשים.
מבצע "דוגו"
התנועה מקיימת מבצע שנתי של חלוקת מנות פלאפל בקמפוסים ברחבי הארץ, בהשראת סיפורו האישי של שורד השואה דוד "דוגו" לייטנר, ששרד את צעדות המוות, עלה לישראל, ומציין מדי שנה את ניצחונו האישי ואת ניצחון העם על ידי אכילה מרובה של פלאפל. אנשי התנועה הגדירו את הפעילות כ"נקמה טעימה ויצירתית" והסבירו כי "אמנם זה לא חג דתי אבל הוא בעל משמעות רבה ולעם ולארץ ישראל".
פעולות הסברה
להפצת עמדותיה משתמשת התנועה בכלים אחדים:
פעולות נגד המחאות נגד הממשלה ה-37 והרפורמה המשפטית
בעקבות עליית המחאות נגד הממשלה, אם תרצו הצטרפה לארגונים שונים כתנועת נגד למחאות.
כחלק מהפעילות אורגנו צעדות והפגנוות בעד הרפורמה בתל אביב, נתניה, כפר סבא, חיפה, ירושלים, באר שבע ועוד, כולל ההפגנה בירושלים ב-27 באפריל 2003.
כמו כן התקיימו פעילויות חיזוק למובילי הרפורמה, שמחה רוטמן ויריב לוין
במקביל אורגנו מחאות נגד משפטנים ואנשי ציבור לשעבר שיצאו נגד, או פועלים נגד הרפורמה, בהם היועמ"שית גלי בהרב-מיארה, אהרון ברק ורוני אלשיך.
השתייכות פוליטית
אף על פי שהתנועה מגדירה את עצמה כתנועת מרכז, בכתבות שפורסמו ב"ניו יורק טיימס", ב"ישראל היום", ב"הארץ" ועוד, תוארה 'אם תרצו' כתנועת ימין.
תנועת "אם תרצו" עצמה מחתה נגד הגדרתה כתנועת ימין באתר ויקיפדיה, ואף הודיעה כי המשך תיוגה כימנית יאלץ אותה לבחון הליכים משפטיים. על פי הצהרתה, התנועה אינה מעורבת בפעילות מפלגתית. בוועידותיה התארחו בעיקר פוליטיקאים ממפלגות הליכוד וישראל ביתנו.
בשנת 2011 נמנתה "אם תרצו" עם העמותות שהשתתפו במבצע "שני מיליון סיבות טובות", במסגרתו הבטיח "בנק לאומי" להעניק שני מיליון ש"ח לעמותות שיזכו ללייקים הרבים ביותר. בעקבות מחאה של פעילי שמאל על הכללת "אם תרצו" במבצע, אף על פי שהתקנון אסר על השתתפות עמותות פוליטיות, ביטל הבנק את המבצע.
באוגוסט 2020 פרסמה "אם תרצו" פוסט בפייסבוק הקורא להקמת "ממשלת ימין של המחנה הלאומי".
נגד "אם תרצו תנועה פשיסטית (אז יש)"
בעקבות הקמתה של קבוצת פייסבוק בשם "אם תרצו תנועה פשיסטית (אז יש)" דרשה תנועת "אם תרצו" את סגירת הקבוצה, ומשלא נענתה בחיוב הגישה בבית המשפט המחוזי בירושלים תביעת דיבה בסך 2.6 מיליון ש"ח נגד מייסדי הקבוצה, בטענה ששם הקבוצה מהווה לשון הרע. בתצהיר שהגיש לבית המשפט כתב רונן שובל: "אנו נאלצים פעם אחר פעם להתמודד מול מתקפות אלימות וחסרות רסן של סטודנטים, אנשי אקדמיה, אנשי תקשורת ואליטה מוסתים. לא פעם סטודנטים באוניברסיטאות מצדיעים לעבר פעילינו במועל יד ואף יורקים לעברם."
"אם תרצו" הוסיפה לתביעה שני פרסומים נוספים שנערכו בקבוצה, כך שהתביעה נסבה על שלושה פרסומים:
ב־2 בספטמבר 2013 נתן השופט רפאל יעקובי פסק דין חלקי בתביעה. הוא דחה את התביעה לגבי הפרסומים הראשון והשלישי, אך קיבל את התביעה לגבי הפרסום השני (כלפי הנתבע שפרסם אותו). בית המשפט קבע שהפרסום הראשון והפרסום השלישי חוסים תחת ההגנות של הבעת דעה וביקורת בתום לב, וכן תחת ההגנה של "אמת בפרסום", שכן יש לראות אותם רק כמצביעים על קווי דמיון מסוימים לפאשיזם. עם זאת, נקבע בפסק הדין שהפרסום השני מייחס לאם תרצו דגילה בתורת הגזע הנאצית, וכן שאינו בתום לב והוא שקרי, ולכן אינו חוסה תחת ההגנות האלה.
שני הצדדים ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. בהמלצת בית המשפט הגיעו שני הצדדים להסכמה כי "בית המשפט אינו הזירה המתאימה להתגוששות אידאולוגית-פוליטית", ופסק הדין של בית המשפט המחוזי יבוטל. כמו כן, "אם תרצו" תתרום 30 אלף ש"ח לאגודת "תנו לחיות לחיות". ההסכמה קיבלה תוקף של פסק דין ביולי 2015. בית המשפט העיר כי ראוי שתביעת "אם תרצו" לא הייתה מוגשת מלכתחילה.
נגד "ידיעות אחרונות"
ב-2017 הגישה "אם תרצו" תביעת דיבה נגד העיתון "ידיעות אחרונות" והעיתונאית סימה קדמון, לאחר שבידיעה בעיתון ובטור של קדמון נכתב כי "אם תרצו" ודוברה, אהוד טנא, המציאו מכתב שנכתב כביכול בשם משפחות שכולות. ביוני 2020 חויבו "ידיעות אחרונות" וקדמון לפצות את "אם תרצו" ב-30 אלף ש"ח ואת טנא ב-70 אלף ש"ח, וכן לשלם לתובעים הוצאות משפט בסך 20 אלף ש"ח. ערעור של "ידיעות אחרונות" וקדמון לבית המשפט המחוזי בתל אביב נדחה והמערערים חויבו בהוצאות משפט בסך בסך 10,000 ש"ח.
נגד ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
ב-2021 הגישה "אם תרצו" תביעת דיבה נגד ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, על שזו ייחסה ל"אם תרצו הפצת "פייק ניוז". בתביעה נדרש פיצוי בסך בסך 432 אלף ש"ח, אך במאי 2023 הסתיימה התביעה בפשרה לפיה ועדת הבחירות המרכזית תפרסם הבהרה לפיה היא "מצרה על חוסר הדיוק בפרסומים והאמור בהם".
טענות להסתה
קמפיין "השתולים" של "אם תרצו", בדצמבר 2015, הוביל גורמים שונים, בהם "שלום עכשיו", והליגה נגד השמצה, לטענה שקמפיין זה הוא בגדר הסתה. דוברי "אם תרצו" שללו טענות אלה. פרקליטות המדינה, שנדרשה לעניין, הודיעה כי "אכן מדובר בסרטון בוטה ובעייתי מאד, וטוב היה לולא פורסם. עם זאת אנו סבורים כי אין מקום לפתוח בחקירה פלילית בגין פרסום הסרטון האמור".
טענות דומות נטענו כלפי קמפיין נוסף של "אם תרצו" נגד "הקרן החדשה לישראל", באפריל 2018 בין היתר בידי מנכ"ל "הקרן החדשה לישראל", מיקי גיצין. בהמשך אותה שנה טען אהוד ברק כי "אם תרצו" הוא "זרוע הסתה של משפחת נתניהו במימון ארגוני קש של שלדון אדלסון".
מסנן מים
מסנן מים הוא גוף שמפחית זיהום במים, באמצעות שימוש במחסום פיזי עדין, בתהליך כימי או בתהליך ביולוגי. מסנני מים משמשים בתחום החקלאות לצורכי השקיה, וכן משמשים לצורך סינון מי שתייה, לניקוי אקווריומים, ולשימוש בטוח בבריכות ובבריכות שחייה.
היסטוריה
המהנדס הפרסי אל-קראג'י שחי ופעל בשנת 1000 לספירה, כתב את הספר "מיצוי המים הנסתרים", שהכיל תיאור של תהליך סינון מים.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, נעשה שימוש במסנני מים ביתיים. בעוד שהיו הרבה מערכות סינון מים בקנה מידה קטן גם לפני שנת 1800, העיר פייזלי שבסקוטלנד מוכרת כעיר הראשונה שקיבלה מים מסוננים בקנה מידה גדול. מסנן פייזלי הראשון החל לפעול בשנת 1804, והיה מסוג "מסנן חול איטי". לאורך כל המאה ה-19 נבנו מאות מסנני חול איטיים בבריטניה וביבשת אירופה. גם בלורנס שבמסצ'וסטס נבנה והופעל מסנן חול איטי בשנת 1893, בעקבות מגפה מתמשכת של טיפוס שנגרמה כתוצאה מזיהום של ביוב באספקת המים. מסנן החול האיטי הראשון שפעל ברציפות, תוכנן על ידי אלן האזן לעיר אולבני שבניו יורק בשנת 1897. בשנת 1948 פרסם מוזס בייקר סקירה העוסקת בהיסטוריה של סינון מים בצורה מקיפה. בשנת 1981 יצאה מהדורה מחודשת לסקירה.
בתחילת המאה ה-19, סינון מכני היה תהליך תעשייתי ארוך שדרש הוספה של אלומיניום גופרתי לתהליך הסינון. קצב הסינון של סינון מכני היה מהיר פי שישים מקצב הסינון של מסנן חול איטי, ודרש שטח קרקע קטן משמעותית. מפעל הסינון המכני המודרני הראשון בארצות הברית הוקם בליטל פולס שבניו ג'רזי, בעבור חברת המים East Jersey. המפעל החל לפעול בשנת 1902, והקמתו הייתה מפוקחת על ידי ג'ורג פולר. בשנת 1924 פיתח ג'ון בייליס מערכת סינון הכוללת צינורות עם חרירים שהזריקו סילוני מים לחומר מסנן.
מסנן פחם פעיל
ברוב המערכות ניתן למצוא מסנן פחם פעיל. תפקידו העיקרי של הפחם הפעיל הוא לשפר את ריח המים ואת טעמם באמצעות הרחקה של כלור חופשי ושל תרכובות אורגניות שונות. פחם פעיל אינו מקטין את תכולת המינרלים שבמים, ואינו מוריד את קשיות המים. המסננים הללו אינם מיועדים להרחקת חיידקים, ולעיתים הם אף מהווים בית גידול לחיידקים, במיוחד כאשר אין זרימה של מים דרכם. תדירות ההחלפה של המסנן תלויה בכמות המים שעברו דרכו ובכמות הפחם שבתוכו. מסננים של פחם פעיל ניתנים להתקנה בכניסת המים לדירה – בסמוך לשעון המים – או כיחידה עצמאית שבמוצאה מתקינים ברז. כמו כן, ניתן למצוא מסננים אלו מותקנים על פיית ברזים ובתוך קנקנים. מסנן פחם פעיל אינו מסיר ארסן, חיידקים, כלורידים, פלואוריד, חנקות, פרכלורטים, תרופות, נתרן ווירוסים.
מערכת המבוססת על עיקרון האוסמוזה ההפוכה
מערכת המבוססת על עיקרון האוסמוזה ההפוכה מכילה בתוכה ממברנה המאפשרת מעבר מים בלבד. המערכת מרחיקה מהמים את תכולת המינרלים באופן משמעותי והיא יעילה בהרחקה של מתכות שונות, אך אינה יעילה בהרחקה של תרכובות אורגניות שונות. איכות המערכת ולחץ המים הם אלו שקובעים את יעילות הסינון והטיהור של המערכת. מערכות המבוססות על עיקרון זה רגישות לחיידקים או לכלור במים. מערכות סינון וטיהור המבוססות על אוסמוזה הפוכה יכילו תמיד מסנן מכני ומסנן פחם פעיל. מערכות כאלו צורכות כמויות גדולות של מים, כאשר בדרך כלל רק רבע מהמים המוזנים למערכת מטופלים ומשמשים לשתייה, ויתר המים מורחקים מן המערכת והולכים לאיבוד.
מערכת לטיהור מיקרוביאלי
מערכות לטיהור מיקרוביאלי משתמשות בשתי שיטות שונות לטיפול בבעיה המיקרוביאלית. הראשונה היא טיפול המונע מעבר חיידקים תוך שימוש באמצעים מכניים. השנייה היא טיפול בעזרת מנורת כספית המפיקה קרינה על-סגולה הממיתה את החיידקים הנחשפים לקרינה. המים אינם נפגעים מהקרינה, ולאחר שהמים מסיימים את המעבר במערכת אין לקרינה השפעה עליהם. יעילות השימוש בשיטת מנורת הכספית יורדת ככל שזמן השימוש בה עולה, וככל שהמים עכורים יותר.
מסנן מים נייד
מסנני מים ניידים הם מסנני מים המשמשים מטיילים, ארגוני סיוע לזמן חירום, ואת הצבא. מסננים אלה הם בדרך כלל קטנים, ניידים וקלי משקל (בדרך כלל מסתם היא פחות מקילוגרם בודד). המסנן מופעל בעקבות שימוש במשאבה ידנית מכנית, אם כי יש מסננים המשתמשים בסיפון כדי לאלץ מים לעבור. ניתן למצוא גם מסננים מובנים בבקבוקי מים, ובמוצרי "בריטה". מסננים אלו פועלים להסרת חיידקים, פרוטוזואה וציסטות מיקרוביאליות העלולות לגרום למחלות. לעיתים קיימת במסנן רשת עדינה שיש להחליפה או לנקותה.
אין לבלבל בין מסנני מים ניידים לבין מכשירים או טבליות המחטאים מים באמצעות הריגת נגיפים כמו הפטיטיס A ווירוס רוטה.
מכון התקנים הישראלי
בישראל כל יבוא או ייצור של מסנן מים נדרש לעמוד בתקן "מערכות לטיפול במי שתייה לשימוש ביתי: סינון וטיהור" ולקבל אסמכתא של מכון התקנים הישראלי. על פי החוק, חובה לייבא, לייצר ולשווק מערכות המותאמות לדרישות התקן.
ארגון המים הבינלאומי - NSF
ארגון המים הבינלאומי החל את דרכו כקרן התברואה הלאומית בשנת 1944 בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת מישיגן. תוכנית הסמכת המכשירים לסינון מים של NSF מחייבת בדיקות מוצר מקיפות וביקורות של מתקני הייצור. מטרת הארגון היא לספק ביטחון לצרכנים כי מסנני המים שהם רוכשים עומדים בדרישות התכנון, בדרישות החומר ובדרישות הביצועים של התקנים הבין-לאומיים.
לזר קגנוביץ'
לזר מויסביץ' קגנוביץ' ( גם כהנוביץ', רוסית: Ла́зарь Моисе́евич Кагано́вич; אלעזר, 22 בנובמבר 1893 – 25 ביולי 1991), היה פוליטיקאי סובייטי יהודי, עמית וחבר נאמן לדרכו של יוסיף סטלין ושר בכיר בממשלה.
חייו ותחילת דרכו
אליעזר (לזר) קגנוביץ' נולד ב-1893 בכפר קאבאני, ליד רדומישל במחוז קייב של האימפריה הרוסית למשה בן הירש קגנוביץ' ולהניה בת יוסף דובינסקי. במשפחתו היו 13 ילדים, 6 מהם נפטרו בילדותם. אביו היה סוחר בבהמות, הוא פשט את הרגל בגלל עסקות כושלות. לזר עזב את הלימודים בגיל 14 והחל לעבוד כשולייה של סנדלר ואחרי זה סבל בטחנת קמח. מעולם לא השלים השכלה פורמלית. היה לחבר המפלגה הבולשביקית ב-1911 בעקבות אחיו מיכאל. ב-1915 נעצר ונשלח חזרה לקאבאני, ובמאי 1917 הנהיג את המיליציה הבולשביקית בסראטוב. באוגוסט 1917 היה בראשות ועידת הפולסקי של המפלגה הבולשביקית בבלארוס, ובמהפכת אוקטובר הוא עמד בראש ההפיכה בהומל. בין 1925 ל-1928 ושוב בין מרץ 1947 לדצמבר אותה שנה שימש כמזכיר ראשון של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, ביחד עם ויאצ'סלב מולוטוב, לקח חלק בתוכנית החומש הסובייטית ובקולקטיביזציה, שהביאו לרעב הגדול (הולודומור) ולמותם ברעב של מיליוני אוקראינים. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בין חברי הקבינט הסובייטי שחתמו על ההוראות לטבח יער קאטין.
תפקודו כקומיסר ותרומתו לניצחון על גרמניה הנאצית
קגנוביץ' נחשב בצמרת הסובייטית כמארגן מעולה וככזה מילא תפקידים רבים. בין 1944-1935 הוא היה הקומיסר העממי לתחבורה ובו-זמנית מילא בין 1937-1942 תפקידים נוספים, ביניהם הקומיסר העממי לתעשייה הכבדה, לתעשיית הדלק, ועוד.
בפרוץ מבצע ברברוסה, מערכת הרכבות הסובייטית הייתה צריכה לספק רבבות קרונות וקטרים לפינוי למזרח של מפעלי תעשייה על מיליוני עובדיהם עם משפחותיהם, זאת במקביל למילוי צורכי הצבא ותיקון מסילות וגשרים שנפגעו קשה בהתקפות חיל האוויר הגרמני. במציאות מורכבת זו, בעיקר במחצית השנה הראשונה למלחמה, ולמרות מחסור בקרונות וקטרים, הקומיסריאט לתחבורה בראשותו של קגנוביץ' עמד במשימה.
אחד הגורמים המרכזיים בעמידת הצבא האדום מול כוחות גרמניה הנאצית היה פינוי התעשייה הצבאית מהשטחים שהגרמנים כבשו עד שלהי 1941. כ-80% מתעשייה זו היו ממוקמים בשטחי ברית המועצות אותם כבשו הנאצים והחלק הגדול פונה. פעולות אלו נזקפות במידה רבה לזכותו של קגנוביץ': מאוקראינה פונו 419 מפעלי תעשייה, תחנות חשמל ועוד, ביניהם מפעלים ענקיים בהם עבדו אלפי פועלים; הפינוי הקיף גם מפעלי תעשייה מאזורי מוסקבה ולנינגרד. בסך הכל פונו בחודשי יולי-נובמבר 1941, 1523 מפעלי תעשייה, מהם 1360 מפעלי תעשייה צבאית. אותם מפעלים הועברו מזרחה, ברובם לאזורי הוולגה, להרי אורל, לסיביר ולאסיה התיכונה. היקף הפינוי של הציוד והאנשים הצריך כ-5 מיליון קרונות רכבת. כ-12 מיליון אנשים פונו עד סוף 1941, מספר הכולל גם מאות אלפי מפונים ממוסקבה ומלנינגרד. בזכות הפינוי, הספיקו יהודים רבים לעזוב את השטח בטרם נכבש על ידי הנאצים, וכך להינצל מציפורני מכונת ההשמדה הנאצית.
קגנוביץ' היה חבר הפוליטביורו היהודי שמילא את התפקידים הבכירים ביותר בעת שלטונו של סטלין.
סוף דרכו בהנהגה הסובייטית
ב-1949 פרץ גל של אנטישמיות נגד היהודים בברית המועצות, והנ.ק.ו.ד. החל לרדוף פעילים יהודיים בכל הדרגים. גם קגנוביץ' נפגע מגל זה, הגם שנותר עדיין חבר בפוליטביורו הסובייטי. הנ.ק.ו.ד. שקל לחקור אותו, אך סטלין סירב לכך.
קגנוביץ' שב למוסקבה רק אחרי הדחתו של חרושצ'ב מהנהגת ברית המועצות. הוא התגורר בבית יוקרה וקיבל גמלה מכובדת בהתאם למעמדו בימי סטלין. הוא נפטר בגיל 97, חמישה חודשים לפני התפרקות ברית המועצות ב-1991.
ב-1987 יצא בארצות הברית ספר מאת סטיוארט קהאן, שטען כי הוא אחיינו של קגנוביץ' וראיין אותו מספר פעמים. סטיוארט קהאן האשים את דודו-לכאורה ברעב באוקראינה, בשותפות להטיהורים הגדולים של ראשי הצבא והמפלגה ב-1937 ובתכנון הפתרון הסופי ליהודים ומשפט הרופאים. בני משפחת קגנוביץ' כפרו בכל האישומים הללו, וטענו שקהאן אינו קשור למשפחתם ומעולם לא ראיין את לזר.
משפחתו
לזר קגנוביץ' היה נשוי למריה פריבורוטסקי (1894 - 1961). לזוג הייתה בת ביולוגית אחת - מאיה (1923 - 2001) ובן מאומץ יורי (1931 - 1976). הבת מאיה הוציאה לאור בשנת 1997 ספר זיכרונות של לזר קגנוביץ'. היא מעולם לא נישאה ולא היו לה ילדים. לבן המאומץ יורי היו 2 ילדים.
ארבעת אחים של לזר קגנוביץ' עסקו בפעילות מהפכנית בתקופת השלטון הצארי ולאחר מהפכה קומוניסטית מלאו תפקידים בכירים בברית המועצות:
ויתן לך
סדר התפילה
יש כמה נוסחאות לתפילה (עיין לקמן במנהגים). הכי ידוע הוא הנוסח של אשכנז המזרחי, והוא המתואר כאן.
התפילה פותחת בברכתו של יצחק ליעקב.
לאחר מכן ברכת יעקב למנשה ואפרים.
בהמשך ברכת משה לבני ישראל בתחילת פרשת דברים.
פסוקים מתוך מעמד הברכה בפרשת כי תבוא (שלא כסדר הפרשה).
פסוק הברכה למי שמקיים את מצוות שמיטת כספים.
לאחר מכן לקט פסוקים מנביאים וכתובים, הכולל בין שאר הפסוקים, גם שלוש 'הפוכות' (פסוקים העוסקים בהפיכת אבל לששון), שלוש 'פדויות' (פסוקים העוסקים בפדיון מצרה), ושלוש 'שלומות' (פסוקים העוסקים בשלום). צירוף הפסוקים הללו לתפילה הוא על פי המלצתו של רב הונא בר אמי בשם רבי פדת בשם רבי יוחנן האומר בנושא הטבת חלום:
התפילה מסתיימת באגדת רבי יוחנן מתוך מסכת מגילה
רבי יצחק בן אריה יוסף דוב בסידורו 'עבודת ישראל' מסביר את הסיבות להכנסת אגדת רבי יוחנן לתפילה "ויתן לך".
מנהגים
ישנם מנהגים שונים לגבי זמן האמירה. יש האומרים את התפילה בתוך תפילת ערבית, יש האומרים לאחר התפילה לפני הבדלה, ויש האומרים אחרי הבדלה.
בקהילות אשכנז המערביות, אומרים נוסח מקוצר של ויתן לך, הכולל רק חלק מהפסוקים. אצל יהודי איטליה יש עוד סדר לפסוקים, ויש סדר נוסף בנוסח רומניא.
מנהג חסידי לומר את "ויתן לך" בזוגות (2 אנשים יחדיו), והמהדרים מצביעים זה על זה, באומרם "ברוך אתה בעיר, ברוך אתה בשדה...". מסופר כי האר"י הקדוש, למרות שנהג לומר בדרך כלל את "ויתן לך" בביתו, כאשר התפלל בבית הכנסת האשכנזי, אמר את התפילה בבית הכנסת כמנהג המקום.
מסופר כי האדמו"ר מגוסטינין היה אומר: "איני יודע איך באפשרות איש ישראל שיהיה לו פרנסה בימות השבוע אם אינו אומר פסוקי "ויתן לך" במוצאי שבת".
תיאודוסיוס ראש המנזר
חייו
תיאדוסיוס נולד להורים אדוקים בדתם בכפר מוגריאסוס בקפדוקיה, כפר הנמצא לא הרחק מקומנה, סמוך לעיר קייסרי בה כיהן בזיליוס הגדול. אמו של תיאודוסיוס הפכה לנזירה לאחר לידת בנה ותיאודוסיוס חונך כנוצרי מאמין. עוד כילד כיהן כחזן בכנסייה המקומית ושם למד את כתבי הקודש ואת ספר תהילים.
תיאודסיוס שאף לחקות את אברהם שנענה לציווי "לך לך מארצך, וממולדתך ומבית אביך" (בראשית יב א). לפיכך, לקראת סוף תקופת כהונתו של הקיסר מרקיאנוס עזב את הוריו וחבריו וחמוש באהבת האל בלבד יצא לירושלים אליה הגיע בשנת 451 (תקופת ועידת כלקדון) תוך כוונה להיות נזיר מתבודד במדבר יהודה. בדרכו, עבר באנטיוכיה וביקר את הנזיר שמעון סטיליטיס (העמודאי) ששכן על עמוד וביקש את ברכתו. שמעון, כמעשה חריג, התיר לו לעלות אליו אל העמוד, בירך אותו וניבא לו תהילה.
בהגיעו לירושלים עלה לרגל למקומות הקדושים ולאחר מכן התקבל במגדל דוד בידי אדם מבוגר בשם לונגינוס, אף הוא יליד קפדוקיה, תיאודוסיוס רצה להתיישב באחד המנזרים שבמדבר יהודה אולם לונגינוס מנע זאת ממנו בגלל המחלוקות הכריסטולוגיות שהיו במנזרי מדבר יהודה והשפעתם של אוטיכס ודיוסקורוס על הנזירים. קירילוס מסקיתופוליס, בספרו "חייו של תאודוסיוס הקדוש" מן המאה הששית, כתב כי "כנסיית הקתיסמה הישנה" והמנזר הצמוד אליה נבנו בשנת 456 על ידי אלמנה עשירה בשם היקליה, בימיו של הבישוף יובנליס, במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם וכי תאודוסיוס התיישב במנזר זה וכיהן בו כחזן.
היקיליה צירפה אותו לחבר ה"חסידים" שלה, קבוצת אנשים אדוקים בדתם. לאחר פטירתה של היקיליה הפך תיאודוסיוס למנהל המשק. במהלך הזמן הגיע שמעו של תיאודוסיוס לאוזני אנשים רבים אשר הגיעו אליו בבקשות שונות. הוא הגיע למסקנה כי עלייה לרגל זו מסיחה את דעתו ואינה תואמת את עיקרון ההתבודדות וכאשר בנוסף לכך, אחרי פטירת אב המנזר, ניסו למנותו כאב המנזר של כנסיית הקתיסמה, החליט לעזוב את המנזר.
שלוש התכונות הבולטות של תיאודוסיוס היו סגפנות קיצונית המלווה באמונה מעמיקה, רוח חסד המופנית לאביונים ולאורחים, שקדנות בעבודת האל.
לתיאודוסיוס היה בהתחלה תלמיד אחד, אבל כשהתלמיד השיג סיר על מנת לבשל לעצמו אוכל, גירש את התלמיד כי לא היה סגפן מספיק לטעמו. אציל בשם אקקיוס שהגיע מביזנטיון השאיר לתיאודוסיוס סכום כסף ניכר ששימש אותו לבניית אכסניה מעל המערה לשם אירוח אלו שהגיעו אליו ולהתחלת בניית המנזר.
סביב תיאודוסיוס נוצרה קהילה קטנה של נזירים, הקהילה גדלה במהירות, עם נזירים שהגיעו מתרבויות שונות ודיברו בכמה שפות. קבוצה זו הנקראת "חבורה", מצאה ייעוד לעצמה בטיפול בחולים כולל חולי נפש וזקנים. החבורה איישה את המנזר שבנה תיאודוסיוס, מנזר סנט תיאודוסיוס (דיר דוסי) ליד בית לחם, מקום בו היו כ-400 נזירים, ומינתה את תיאודוסיוס לעמוד בראשה. ולכן נקרא תיאודוסיוס גם "תיאודוסיוס ראש החבורה". המנזר התנהל באורח חיים שיתופי – קוינוביון. במנזר הייתה כנסייה גדולה בה התפללו ביוונית ועוד שתי כנסיות קטנות בהן התפללו נזירים ארמנים וגרוזינים שיוונית לא הייתה שפתם, המיסה הייתה משותפת והתנהלה בכנסייה המרכזית. היו במנזר שלוש אכסניות – אחת לנזירים, אחת לחולים ואחת לעניים. בית אבות לנזירים ישישים, בית לנזירים חולי-נפש.
תיאודוסיוס היה ממתנגדי המונופיזיטיזם. ב-492 מינה אותו פטריארך ירושלים סלוסטיוס, כאחראי (ארכימנדריט) על כל הנזירים השיתופיים בארץ ישראל (ובמקביל מינה את סבאס כאחרי על כל הנזירים יושבי הלאורת והמתבודדים)
תיאודוסיוס נפטר ב-11 בינואר 529, בגיל 105 לערך, ירש אותו בתפקידו כראש המנזר תלמידו סופרוניוס הארמני.
מרד אילינדן
מרד אילינדן, לפי הגרסה הבולגרית: מרד אילינדן–פרובראז'ני (בטורקית: İlinden İsyanı, בבולגרית: Илинденско-Преображенско ванистание, ביוונית: Εξέγερση του Ίλιντεν, במקדונית: Илинденско востание) היה מרד אשר התחולל החודשים אוגוסט–נובמבר 1903 נגד השלטון העות'מאני בעיקר באזור נפת ביטולה שבחבל מקדוניה, ובראשו עמד הארגון המהפכני הפנים-מקדוני. המרד דוכא באכזריות על ידי העות'מאנים: כ-10,000 חיילים ואזרחים נהרגו בקרבות, 119 כפרים ויישובים קטנים נחרבו עד היסוד, וכ-50,000 פליטים הגיעו מהאזור הכפרי לערים הגדולות, בעיקר לביטולה.
רקע
עם תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נחתם חוזה סן סטפנו אשר קבע גבולות חדשים בבלקן ובכללם הקמת נסיכות בולגרית החולשת על שטחים נרחבים במקדוניה הווארדארית. בשל התחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בעקבות חוזה סן סטפנו, כינסו המעצמות את קונגרס ברלין אשר תוצאותיו שינו את סיכומי חוזה סן סטפנו והותירו את שטחי מקדוניה הווארדארית בידי העות'מאנים. סיכומים אלו הובילו לאי שקט אזורי ופעילות בולגרית גלויה וסמויה במטרה להשיב את השטחים לבולגריה. ב-1893 הוקם בסלוניקי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני אשר מטרתו שחרור מקדוניה הווארדארית ואזור אדירנה משלטון האימפריה העות'מאנית. הארגון זכה למימון ותמיכה בולגרית ונערך לאורך מספר שנים למרידה בשלטון העות'מאני תוך צבירת נשק וגיוס אנשים למיליציות שהקים.
מרד אילינדן
בשל כישלון המרד, אשר נתפש גם ככישלון בולגרי, החלה ממלכת סרביה להתערב באופן פעיל בנעשה במקדוניה. האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית הפעילו לחץ על העות'מאנים לייצוב המצב והן שלחו יועצים מיוחדים ואנשי צבא מטעמן לצורך ארגון כוחות השיטור העות'מאניים באזור.
מרד קראסטובדן
באזורים בהם החל המרד בשנת 1903, תושבי הכפר שהיו ממוצא אלבני נמצאו במצב של איום מצד קבוצות מורדים וחלקם גויסו על ידי הרשויות העות'מאניות לכוחות שפעלו נגד ההתקוממות.
מרד הרי רודופי
בהרי רודופי, תראקיה המערבית, ההתקוממות התבטאה רק בחלק מקבוצות המורדים באזורים סמוליאן ודדאגאץ'.
הקהילה היהודית בביטולה
ב-1897 פרצה דליקה בעיר העתיקה בביטולה. שלושת הרבעים (קורטיז'וס) של בני יהדות ביטולה נשרפו כליל תוך מניין נפגעים רב. השריפה פרצה ככל הנראה מהצתה אם באופן ישיר או עקיף על ידי השלטונות העות'מאניים במטרה לחסל את הקורטיז'וס לצורך פיתוח כלכלי. 902 מבני הקהילה נותרו ללא קורת גג ובהמשך טופלו על ידי אנשי הברון הירש. חלקם עזבו לארץ ישראל. היה זה "קו פרשת מים" ביחסי הקהילה עם השלטון העות'מאני וחלק מבני הקהילה נטשו את העמדה המסורתית שדגלה בנאמנות לשלטון.
ב-1894, כאשר החלה פעילותו של הארגון המהפכני הפנים-מקדוני בביטולה הצטרפו אליו יהודים בודדים, אך עד לפרוץ המרד 80 מבני הקהילה כבר חברו אליו. בנוסף, כ-200 משפחות מבני הקהילה תמכו בארגון אם כלכלית, או בסיוע להברחת נשק ואספקת דירות מסתור. אחד ממנהיגי הארגון המהפכני היה רפאל קמחי בן קהילת ביטולה אשר נטל חלק בקרבות.
השלטונות ביצעו חיפושים ומעצרים באזורי המגורים היהודיים, והתגלו אמצעי חבלה מוסלקים. לאחר דיכויו האכזרי של המרד על ידי השלטון העות'מאני, החלה הגירה של בני הקהילה הוותיקה מהעיר והיא התגברה במהלך מלחמות הבלקן.
לוס אנחלס
לוס אנחלס (בספרדית: Los Ángeles) היא עיר במחוז ביוביו בדרום-מרכז צ'ילה, בין הנהרות ביוביו ולאחה. בשנת 2002 התגוררו בה כ-166 אלף תושבים.
העיר נוסדה ב-26 במאי 1739, בידי מושל צ'ילה חוסה מאנסו דה ולאסקו, בשם נואסטרה סניורה דה לוס אנחלס (Nuestra Señora de Los Ángeles; "גבירתנו של המלאכים"), כמצודה לשימוש הספרדים במלחמת האראוקו. ב-1748 היא הוכרזה כעיר, אך המשיכה להוות נקודה צבאית חשובה עבור הספרדים, בשל מיקומה מצפון לנהר ביוביו, ששימש כגבול בין הקפיטניה חנרל של צ'ילה לבין האזור שנותר בשליטת המפוצ'ה.
לכיבוש אראוקניה בסוף המאה ה-19 הייתה השפעה גדולה על העיר, שהפכה מעיר ספר לעיר מרכזית יותר. בסביבותיה קמו יישובים נוספים וחוות, ובאזור התפתחה תעשיית עץ ותעשייה נלווית של רהיטים. כן מהווה העיר כיום מרכז לתוצרת החקלאית של סביבתה.
הפועל בית שאן
הפועל עירוני בית שאן מסילות היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר בית שאן, המתמודדת בליגה ב' צפון ב'. הקבוצה השתתפה בשנות ה-90 בליגה הבכירה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1953 על ידי דוד זילברט. בתחילת דרכה נקראה הקבוצה הפועל בית שאן/שדה נחום, מפני שהחליפה את הפועל שדה נחום בליגה ב', שהייתה על סף פירוק. הקבוצה שיחקה בליגה ב' עד שנות ה-70, אז עלתה לליגה הארצית (הליגה השנייה אז), בהנהגתם של אבא גינדין, הלל קפלן ואלישע לוי.
בעונת 1993/1994 עשתה הקבוצה היסטוריה, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה. הקבוצה הצליחה לשרוד בליגה 5 עונות. בעונת 1994/1995 נעשה על הקבוצה סרט תיעודי, המתאר את מאמצי ההישארות שלה בליגה הבכירה. "בית שאן: סרט מלחמה" זכה להצלחה בישראל ובעולם ואף זכה בפרס אופיר כסרט התיעודי הטוב של השנה.
בעונת 1997/1998 נאבקו על האליפות בית"ר ירושלים והפועל תל אביב. במחזור הלפני אחרון של העונה, בית"ר שיחקה נגד הפועל בית שאן באצטדיון קריית אליעזר (המשטרה אילצה את הפועל בית שאן להעביר את המשחק לקריית אליעזר כיוון שמגרשה הביתי של בית שאן לא היה יכול להכיל את הכמות הגדולה של אוהדי בית"ר שהייתה צפויה להגיע). בית"ר הוליכה בתוצאה 2–1 במחצית השנייה, אך בדקה ה-86 כבש אלמוג חזן את שער השוויון שהוריד את בית"ר זמנית למקום השני בטבלה. בדקה ה-93, בתוספת הזמן של המשחק, כבשה בית"ר את שער הניצחון מרגליו של אישטוון פישונט. טענות קשות הוטחו כלפי הקבוצה ובעיקר כלפי שחקנה, איתן טייב, מפני שלפני הקרן האחרונה של בית"ר, במצב של 2–2, קשר השחקן את שרוכיו. אמנם הוא הספיק לקום לפני חידוש המשחק, אך זה לא מנע את הביקורות כלפיו. טייב וקבוצתו נחשדו בהטיית תוצאת המשחק, אך לא הוענשו מחמת הספק, ומפני שנמצאו דוברי אמת לאחר בדיקת פוליגרף. אוהדי הפועל תל אביב והפועל ירושלים נטרו טינה במשך שנים להפועל בית שאן על משחק זה. פרשה זו ידועה בשם "משחק השרוכים".
בסוף אוגוסט 2006 התפרקה הקבוצה, וארבע שנים לאחר מכן, הוקמה הקבוצה "הפועל בית שאן מסילות", ממשיכת דרכה של הפועל בית שאן המקורית.
את עונת 2016/17 סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לפלייאוף העלייה לליגה הלאומית, אך הודחה לאחר הפסד להפועל רובי שפירא חיפה בחצי גמר.
שנה לאחר מכן נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שסיימה את העונה במקום הלפני האחרון.
אצטדיון
הקבוצה משחקת באצטדיון בבית שאן (בצפון-מזרח העיר) שהכיל 4,800 מקומות ונבנה בשנות ה-90. את יציע האצטדיון שממוקם בצד המערבי תכנן האדריכל דני קידר שתכנן גם את אצטדיון עילוט ואת אצטדיון טוטו עכו. צפונית לאצטדיון קיים מגרש אימונים של הקבוצה וקבוצת הנוער. כעת הקהל מושב רק ביציע המערבי שמכיל 3,000 מקומות ישיבה.
דיסקוגרפיה של אד שירן
הזמר וכותב השירים האנגלי אד שירן פרסם 4 אלבומים, 14 מיני אלבומים, 30 סינגלים (כולל 11 כאמן אורח), ו-22 וידאו קליפים.
שקרים (טלנובלה)
שקרים (בספרדית: Cuando me enamoro) היא טלנובלה מקסיקנית בכיכובם של סילביה נבארו וחואן סולר.
עלילה
כשחרונימו פוגש את רנטה, ברור לו מייד שהיא אהבת חייו. גם רנטה משוכנעת שפגשה את הגבר של חייה ואהבתה לחרונימו אינה יודעת גבול. אולם עד מהרה אושרם מתרסק לרסיסים בגלל תחבולה זדונית של רוברטה, אחותה של רנטה, ואימן חוספינה. שתיהן גורמות לחרונימו להאמין שרנטה היא זו שהביאה למותו של אחיו האהוב רפאל, כשלמעשה רוברטה הייתה אהובתו וחוספינה היא האשמה העיקרית במותו, על קבר אחיו חרונימו נשבע לנקום את מותו, כשהוא משוכנע שרנטה אשמה במות רפאל. הוא מתחתן עם רנטה ולוקח אותה לגור איתו בחוותו המרוחקת, שם הוא הופך את חייה לגיהנום כעונש על כל הסבל שהוא מאמין שגרמה לאחיו, רנטה המאוהבת אינה יודעת דבר וחצי דבר על השקר הנבזה של אמה ואחותה ואינה מבינה מדוע בעלה הטרי מתאכזר אליה. לאחר זמן מה עם חרונימו בחווה, רנטה עוזבת אותו לאנחות, כשהיא פגועה מהתנהגותו המשפילה. היא בטוחה שחרונימו הוא גבר רע וחסר רחמים ואין לה מושג ששניהם נפלו קורבן לשקרים של רוברטה וחוספינה. כשחרונימו מגלה את האמת, הוא מחליט לעשות הכול כדי לזכות במחילתה ובלבה של רנטה, אבל מגלה עד מהרה כי ייתכן שאיחר את המועד.
טרמפולינה (התעמלות)
ענף ההתעמלות על טרמפולינה (אנגלית: Trampoline Gymnastic) הוא ענף התעמלות אולימפי בו מבצעים המתעמלים תרגילים אקרובטיים תוך כדי קפיצה על טרמפולינה. בענף שלוש תחרויות מרכזיות; תחרות יחידים, תחרות זוגות ודאבל מיני טרמפולינה. אליפות העולם הראשונה בהתעמלות על טרמפולינה נערכה בלונדון בשנת 1964. בשנת 2000 הפך הענף לאולימפי והחל מסידני 2000, תחרות היחידים נערכת כחלק מתחרויות ההתעמלות במשחקים האולימפיים.
התרגילים הבסיסיים בטרמפולינה
יש שלושה סוגים נפוצים של סלטות: קירוס - מצב בו הרגליים מקופלות וצמודות לחזה, קיפול - מצב בו הרגליים ישרות, ומוחזקות בידיים צמודות לחזה וגוף ישר - המצב בו כל הגוף ישר.
בתחרויות המשתתפים מבצעים דאבל סלטות (2 סלטות ברצף באוויר) טריפל סלטות (3 סלטות ברצף באוויר) ולעיתים 4 סלטות ברצף באוויר.
תחרות יחידים
במהלך התרגיל, המתעמל צריך לבצע 10 תרגילים (כל קפיצה נחשבת תרגיל), כל תרגיל חייב להתחיל ולהסתיים על הרגליים. התרגיל נשפט על ידי 5 שופטים. שני הדירוגים עם התוצאות הקיצוניות ביותר לא נחשבים בחישוב התוצאה, והיא מחושבת על פי ממוצע של שלושת הדירוגים הנותרים. השופטים מתייחסים לגובה הקפיצה, לדיוק (הפחתה בתזוזה ממרכז הטרמפולינה) ולאיכות הביצוע. ניתן לקבל נקודות בונוס על אלמנטים קשים יותר. אם משתתף נופל מהטרמפולינה או נעצר באמצע התרגיל, התרגיל יישפט עד לאותה נקודה אליו המשתתף הגיע.
דאבל מיני טרמפולינה
תחרות הדאבל מיני טרמפולינה מבוצעת על טרמפולינה קטנה מבשאר התחרויות. יש לה שיפוע בקצה אחד, ולמעט זאת היא שטוחה ומלבנית. המתעמלים רצים ואז קופצים אל קצהו המשופע של הטרמפולינה, נוחתים בחלק השטוח וממנו מבצעים קפיצה שנייה ורצופה בירידה אל המזרן.
טרמפולינה באולימפיאדה
הטרמפולינה נכנסה כענף ספורט אולימפי רשמי באולימפיאדת סידני 2000.
הראשונים שזכו היו הנציגים רוסיה אלכסנדר מוסקלנקו (מאמנו היה סרגי אפלבאום, אשר בהמשך היה בין הראשונים שפיתחו את הענף בישראל והתחיל להפעיל את הענף בזיכרון יעקוב ובהמשך עבר לאור עקיבא, כיום הוא מאמן נבחרת הטרמפולינה באור עקיבא) בגברים ואירינה קרבייבה בנשים.
טרמפולינה בישראל
איגוד הטרמפולינה הישראלי הוקם בשנת 1995 על ידי לאוניד גלפנד.
כיום כל ענף הטרמפולינה בישראל ממומן על ידי מפעל הפיס.
האיגוד מקדם את ענף הטרמפולינה בישראל בכך שהוא מקים סניפים חדשים בכל הארץ, מארגן תחרויות, מארגן קורסים למאמנים ועוד.
בשנת 1998 נבחרה הנהלה חדשה לאיגוד הטרמפולינה בראשותו של יואב מזרחי, אשר שמה למטרה להרחיב ולקדם את ענף הטרמפולינה בישראל. באיגוד הטרמפולינה בישראל פעילות 12 אגודות (ביניהן שלומי, נהריה ואור עקיבא בצפון, באר שבע ואשקלון בדרום, מודיעין, חולון וירושלים) בהן מעל 300 ספורטאים.
בינואר 2015 נחתם הסכם עם איגוד ההתעמלות בישראל שבמסגרתו כל פעילות הענף בארץ תהיה דרך האיגוד. המנהל המקצועי של הענף לשנת 2017 הוא יעקב לוי, מאמן נבחרת "בגין חולון".
מדי שנה מתקיימת אליפות ישראל בטרמפולינה.