cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית החלל האמריקאית
הטיל הראשון בחלל
יותר מ־60 שיגורי ניסוי של V-2 נעשו בוייט סאנדס, ביניהם השיגור הראשון שבו שוגר במכוון בעל־חיים, שיגור שבו הועלו זבובים כדי לבחון את מצבם בגובה רב.
ב־24 בפברואר 1949 שוגר טיל דו־שלבי, שהורכב מטיל WAC שנבנה על V-2 (טילים אלה זכו לכינוי טילי "Bumper") והגיע לגובה של כ־400 ק"מ, שהיה שיא באותה תקופה.
באותה שנה הוקם אתר שיגור טילים נוסף בכף קנוורל, פלורידה וב־24 ביולי 1950 שיגור של טיל Bumper היה השיגור הראשון שנעשה משטחו.
באפריל 1950 הועבר פון בראון וצוותו למחסן הנשק הצבאי רדסטון ארסנל בעיירה האנטסויל, אלבמה, שם הם עבדו על פיתוחו של טיל V-2 משופר לשימושו של צבא ארצות הברית שזכה להיקרא על שם המקום (טיל רדסטון).
מאוחר יותר, ב־1956, הוקמה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים תחת הנהגתו של פון בראון כדי לפתח את הטיל הבליסטי לטווח בינוני יופיטר, שהשתמש כבסיס במבנהו של טיל הרדסטון.
הלוויין הראשון
ב־1952, אחרי שהמועצה הבינלאומית של איגודים מדעיים החליטה לקבוע את התאריכים שבין ה־1 ביולי 1957 ל־31 בדצמבר 1958 כשנה הגאופיזית הבינלאומית (שג"ב), היא קראה באוקטובר 1954 לשיגורו של לוויין מלאכותי בזמן השג"ב, לצורך מיפויו של שטח כדור הארץ.
בספטמבר 1955, ההצעה של מעבדת המחקר הימי, לפיתוח ושיגור הלוויין ואנגארד (Vanguard) (מודל שהיה מבוסס על טיל המחקר ויקינג) נבחרה לייצג את ארצות הברית בשג"ב, בעוד שההצעה להשתמש בטיל הבליסטי אטלס וההצעה להשתמש בטיל רדסטון הבליסטי כמתקן השיגור של הלוויין נדחו, עקב רצונה של ארצות הברית לבחור בפרויקט לא צבאי.
ב־4 באוקטובר 1957 הייתה זו ברית המועצות ששיגרה את הלוויין המלאכותי הראשון ששוגר לחלל, ספוטניק 1, והקדימה בכך את האמריקאים. השיגור "תפס את ארצות הברית בהפתעה", גרם לשינוי בתוכניותה והגביר גם את חששותיה לגבי יכולתה הצבאית והטכנולוגית של יריבתה במלחמה הקרה. אנשים רבים בציבור האמריקאי חשו שהצלחתו של שיגור לוויין על ידי הרוסים לפני האמריקאים היא סימן ל"היחלשותה" של ארצות הברית אל מול ברית־המועצות והאשימו את הנשיא אייזנהאואר ומשטרו ב"אזלת־יד". רבים רואים בשיגור הספוטניק לחלל כמאורע המחולל הרשמי של "המירוץ לחלל".
מיד לאחר שיגור הלוויין הרוסי, אישר משרד ההגנה האמריקאי עבודה על פרויקט לוויין נוסף, במקביל לפרויקט הואנגארד, תוכנית אקספלורר שנדחה שנתיים קודם לכן, ובמסגרתו תוכנן שיגור לוויין באמצעות טיל השיגור יופיטר, שהיה מבוסס על טיל הרדסטון ועוצב ותוכנן על ידי ורנר פון בראון וצוותו בסוכנות הטילים הבאליסטיים הצבאית.
כתגובה מהירה נוספת לשיגור הספוטניק, הודיע הבית הלבן לציבור על קיומו של שיגור ניסוי של פרויקט הוואנגארד. ב־6 בדצמבר התקשורת הוזמנה לצפות בשיגור של הטיל, שהמריא רק מטרים ספורים מעל הקרקע לפני שהתפוצץ ונשרף כליל בלהבות.
ב־31 בינואר 1958 שוגר הלוויין אקספלורר 1 בהצלחה מקייפ קנברל באמצעות גרסה מעודכנת של טיל השיגור יופיטר-C, שנקראה "יונו 1" למסלול סביב כדור־הארץ. מידע מהציוד שעל האקספלורר סיפק בסיס לקיומם של רצועות קרינה סביב כדור־הארץ, שקיומם שוער קודם־לכן על ידי דוקטור ג'יימס ואן אלן. ואן־אלן היה גם אחראי על בניית הציוד ללוויין. קיומם של הרצועות אושר מאוחר יותר על ידי אקספלורר 3 ששוגר בסוף מרץ. רצועות אלה קיבלו את השם "חגורת ואן אלן".
ב־17 במרץ שיגור מוצלח של הוואנגארד הציב את הלוויין האמריקאי השני בחלל - ואנגארד 1 שמשקלו היה רק 1.6 ק"ג והוא, נכון להיום (3 בפברואר 2007) הלוויין הקטן והוותיק ביותר בחלל.
הקמת נאס"א
"המירוץ לחלל" שהחל בעקבות שיגורו של הלוויין ספוטניק על ידי הרוסים, גרם לבכירים בממשל האמריקאי לחוש בצורך בהקמת גוף פדרלי שיוקדש כולו לחקר החלל, וב־1 באוקטובר 1958 החלה לפעול סוכנות החלל והאווירונאוטיקה הלאומית (נאס"א), שהתבססה על ארגון אחר שהיה פעיל באותו זמן: הוועדה הלאומית לייעוץ אווירונאוטי (NACA) ועל כמה ארגונים אחרים.
החטיבה המבצעית של פרויקט ואנגארד, הפכה לקבוצה הרשמית הראשונה האחראית לשיגורים בנאס"א וברבות הזמן הייתה אחראית לשיגורם של לוויינים רבים וכמה גשושי־חלל נוספים.
באותו הזמן, שקד חיל האוויר על פיתוחם של תוכניות הטילים הבליסטיים הבין־יבשתיים האטלס והטיטן, שיועדו גם להיות בשימושה של נאס"א כמשגרים בתוכניות החלל שלה.
שנתיים אחרי שהוקמה נאס"א, הוקם ברדסטון מרכז מרשל לטיסות חלל, אליו הועברה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים, עם ד"ר פון בראון וצוותו, שמעתה והלאה החלו לעבוד על פיתוחים לתעשיית החלל וחדלו מפיתוחים צבאיים. מרכז מרשל נחנך ב־8 בספטמבר 1960 על ידי הנשיא אייזנהאואר.
תוכנית החלל המאוישת
ב־1961 הקימה נאס"א את "צוות משימות החלל" (Space Task Group) כדי לתכנן ולערוך את תוכנית החלל המאוישת; בכירים בצוות ראו צורך בהקמת קומפלקס של מבנים שייועד כולו לאימונם של אסטרונאוטים. ביוני אותה שנה נאס"א ערכה מחקר כלל־לאומי לגבי מיקומים פוטנציאליים למתקן האימונים ומצאה לבסוף את העיר יוסטון אשר בטקסס, על בסיס חיל האוויר אלינגטון שבה, כמקום הראוי ביותר להקמת המרכז החללי. לאחר שההחלטה קיבלה גם תמיכה פוליטית, עבר צוות משימות החלל ליוסטון ושינה שמו ל"המרכז לטיסות חלל מאוישות" (Manned Spacecraft Center). ב־1962 הקים המרכז לטיסות חלל מאוישות מחלקה לפעילויות כלי־תעופה כדי לערוך את כל אימוני התעופה של האסטרונאוטים. במהלך כל השנים הראשונות של תוכנית החלל המאוישת אומנו טייסי־החלל על ידי טיסות רבות במטוסי T-38, שהמריאו ממתקני התעופה של בסיס חיל־האוויר אלינגטון.
תוכנית מרקורי
ב־9 באפריל 1959 נחשפו לציבור שיבעת האנשים שנבחרו מתוך כמאה מועמדים צבאיים, רובם טייסי ניסוי, כדי להיות "אסטרונאוטים": סקוט קרפנטר, גורדון קופר, ג'ון גלן, ורג'יל גריסום, וולי שירה, אלן שפרד ודונלד סלייטון, אחד מאלה היה מועמד להיות האדם הראשון בחלל וכל חברי השביעייה הוצגו כ"גיבורים" בתקשורת האמריקאית.
הרוסים הקדימו פעם נוספת את האמריקאים כשב־12 באפריל 1961, הקוסמונאוט הצעיר בן ה־27 יורי גגארין היה האדם הראשון בחלל.
ב־5 במאי 1961 שוגר אלן שפרד בחלליתו "פרידום 7" והיה לאמריקאי הראשון בחלל. הוא שהה במסלול בליסטי במשך כ־15 דקות לפני שחזר חזרה לכדור־הארץ.
הישגם של הסובייטים במירוץ החלל ושיגורו של גגארין לחלל על־ידם לפני שיגורו של שפרד הובילו את נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי (שניצח את ריצ'רד ניקסון בבחירות ב־1960), בעצת יועציו, לשאת בפני הקונגרס האמריקאי, ב־25 במאי, את נאומו המפורסם בו הצהיר שהוא מאמין שעל האומה האמריקאית להתחייב לעצמה להשיג את המטרה, לפני סוף העשור, של הנחתת אדם על הירח והשבתו בבטחה לכדור הארץ.
ב־12 בפברואר 1962 שוגר ג'ון גלן לחלל והקיף את כדור־הארץ 3 פעמים.
האחרון ששוגר לחלל במסגרת תוכנית מרקורי היה טייס החלל גורדון קופר, שבמאי 1963 בילה יותר מיממה בחלל.
תוכנית ג'מיני
מטרתה של תוכנית ג'מיני הייתה להשיג את המידע הנחוץ לקראת הנחתת אדם על הירח ולהכין את האסטרונאוטים לקראת מטרה זו תוך שיפור הטכניקות הדרושות לכך, כגון פיתוח שיטות יעילות למפגש עם כלי־חלל אחר שנמצא במסלול סביב כדור הארץ וניווטו ושיפור יכולות נחיתה. המרכז לכלי חלל מאוישים ביוסטון שימש כמרכז הבקרה לכל המשימות שבתוכנית.
חללית הג'מיני שנבנתה, הייתה גרסה משופרת של חללית המרקורי המקורית וכללה מקום לשני טייסי־חלל. טיל השיגור היה טיטאן 2 ונעשו סה"כ 12 שיגורים במסגרת התוכנית; שני הראשונים היו בלתי־מאוישים וכל שאר החלליות שוגרו עם שני טייסי־חלל על סיפונם. במשימה הרביעית אדוארד וייט היה האמריקאי הראשון שביצע לראשונה פעילות חוץ־רכבית, בעודו שוהה בחלל, מחובר ברצועה לחללית, במשך 36 דקות.
במשימה השביעית, פרנק בורמן וג'יימס לובל שהו בחלל במשך 14 ימים, כדי לבדוק את ההשפעה של שהייה ממושכת בחלל. תקלה במנוע בג'מיני 8, גרמה לצוות, ניל ארמסטרונג ודייוויד סקוט לקטוע את משימתם ולבצע נחיתת חירום. ארבעה חודשים לפני מועד השיגור של המשימה ה־11, נהרגו הטייסים אליוט סי וצ'ארלס באסט שהיו אמורים להיות הצוות המקורי, בתאונת מטוס, וצוות הגיבוי: תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן נאלץ למלא את מקומם.
ב־1 בנובמבר 1966, שוגרה החללית האחרונה בתוכנית ג'מיני. ובאז אלדרין שביצע אימונים תת־מימיים טרם המראתו כאימון לקראת פעילות חוץ־רכבית, שהה במהלך המשימה מחוץ לכלי כחמש וחצי שעות.
תוכנית אפולו
תוכנית אפולו הייתה תוכנית החלל של ארצות הברית במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20. התוכנית בוצעה על ידי נאס"א, ושיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח. ראשיתה של התוכנית הייתה בימיו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אך התנופה העיקרית לביצועה באה מהנשיא הבא, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שקבע בנאום שנשא בפני הקונגרס ב־25 במאי 1961, את היעד "להנחית לפני תום העשור אדם על הירח ולהחזירו לכדור הארץ בשלום".
היעד שהציב קנדי הושג במשימת אפולו 11, כאשר האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין נחתו על הירח ב־20 ביולי 1969 והלכו על פניו. לאחר אפולו 11 שיגרה ארצות הברית חמש משימות נוספות, שגם בהן הנחיתו זוגות אסטרונאוטים על הירח. המשימה האחרונה התבצעה בדצמבר 1972. נחיתות אלו היו הנחיתות המאוישות היחידות שהתבצעו עד היום, על גרם שמיים שאינו כדור הארץ.
כל משימות תוכנית אפולו, למעט שתיים, היו מוצלחות. בשנת 1967, במהלך תרגיל חזרה לשיגור אפולו 1 פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נספו. ב־1970, במהלך טיסתה של משימת אפולו 13 אל הירח, ארעה תקלה במערכות קיום החיים בתא הפיקוד של החללית. התקלה חייבה את אנשי הצוות להשתמש במערכות קיום החיים של רכב הנחיתה הירחי עד שחזרו אל כדור הארץ בשלום.
תוכנית אפולו השיגה מספר ציוני דרך משמעותיים בתולדות טיסות החלל: היא התוכנית היחידה שבמסגרתה נשלחו בני אדם אל מעבר למסלול לווייני נמוך; אפולו 8 הייתה המשימה המאוישת הראשונה שיצאה ממסלול כדור הארץ והקיפה גרם שמיים אחר מלבד כדור הארץ, ואפולו 17 היא המשימה המאוישת האחרונה שעשתה זאת. תוכנית אפולו דרבנה פיתוחים טכנולוגיים בתחומים רבים מלבד מתחומי הטילאות וטיסות החלל, כגון אווירונאוטיקה, תקשורת ומחשבים. כמו כן הציתה התוכנית התעניינות בתחומים הנדסיים ומדעיים רבים בקרב בני כל הגילאים, והשאירה מתקנים ומכשירים רבים שפותחו במהלך התוכנית כציוני דרך. תאי הפיקוד של חלליות אפולו, עם כלים נוספים ששימשו בתוכנית, מוצגים במוזיאונים בכל רחבי העולם, ביניהם מוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון די. סי. ובמתקני נאס"א בפלורידה, טקסס ואלבמה.
תחנת החלל הבינלאומית
תחנת החלל הבינלאומית (International Space Station, הידועה גם בראשי התיבות "ISS") היא לוויין מלאכותי מאויש המקיף את כדור הארץ במסלול לווייני נמוך ומשמש כתחנת מחקר. תחנת החלל נמצאת בגובה ממוצע של 400 קילומטר וממומנת על ידי חמש סוכנויות חלל שונות: נאס"א, רוסקוסמוס, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
תרגילי סדר
תרגילי סדר מהווים פעילות גופנית של קבוצת אנשים בתוך מסגרת ארגונית. הפעילות נעשית על פי כללים ופקודות שיטתיים ומתקיימת בעיקר ביחידות צבא או בארגונים בעלי מסגרת ביטחונית, כמו משטרה ומכבי אש. תרגילי סדר מניעים את הקבוצה בצורה מאורגנת ומטרתם העיקרית היא לאמן לציות ולביצוע פקודות ולחיזוק רוח היחידה.
שימוש נפוץ בתרגילי סדר נעשה בטקסים, בהם מוצגת לראווה יכולתו של הארגון אליה משתייכת הקבוצה המתרגלת. דוגמה לכך הם תרגילי סדר בעת חילופי משמרות של משמר המלך או הארמון במקומות שונים בעולם, למשל על ידי משמר המלכה בארמון בקינגהאם.
כמו כן מקיימים תרגילי סדר בתנועות נוער או בבתי ספר.
מתכונת תרגילי סדר
תרגילי סדר יוצרים מבנה קבוצתי דינמי המשנה את צורתו ללא הרף. הם מתקיימים על מגרש או שטח פתוח בו ניתן לקיים צעידה רגלית ללא מכשולי דרך, ונערכים במתכונת של אימון ותרגול היחידה או הקבוצה. מנהל אותם מפקד או בעל תפקיד אחראי, אשר מנחה את הקבוצה בקריאות שיטתיות. כל האנשים בקבוצה נדרשים להישמע לפקודה כדי ליצור אחידות במבנה התרגיל. כך למשל נדרשת קבוצה לצעוד בשלשה טורים על פי פקודה קולית, בקצב אחיד ובמבנה קבוע. המפקד או המדריך האחראי מכתיב את הקצב ומוודא שהאנשים כולם נמצאים בתוך המבנה הקבוצתי הצועד.
ביצוע התרגילים מורכב מסדרת פקודות שיטתית, אשר כל אחת מהווה הוראה למהלך של כל האנשים בקבוצה ביחד ולחוד, באופן מדויק ואחיד. כך למשל נשמעת הוראה בסיסית של צעידה קבוצתית: "שמאל ימין שמאל ימין שמאל ימין" עד להישמע הפקודה הבאה. למשל: "במקום דרוך" - המורה לחברי הקבוצה לצעוד במקום.
ביצוע מושלם של תרגילי סדר, במיוחד בטקסים, מצריך אימונים הנמשכים פרקי זמן בהתאם לאופי וחשיבות הטקס. הם דורשים מאמץ גופני וריכוז של כל אחד ואחד מהאנשים בקבוצה. בטקסים בעלי חשיבות, כמו טקס הדלקת המשואות, מושקעת מחשבה רבה ביצירה מקורית של תרגילי סדר אשר עיניים רבות צופות בהם.
ת"ס ותס"ח בצבא
גם בצה"ל נערכים תרגילי סדר, כחלק משיגרת אימונים. הם מהווים גם חלק בלתי נפרד בהרבה טקסים צבאיים ומסמלים יכולת ארגונית, סמכותיות ומשמעת. התרגילים נחלקים לשני סוגים: ת"ס – תרגילי סדר רגילים, ותס"ח – תרגילי סדר חמושים בהם נושא כל חייל נשק המהווה חלק מהתרגילים. התס"ח נחשבים תרגילים מורכבים יותר ומבוצעים בטקסים בעלי חשיבות רבה יותר.
ת"ס בארגונים אחרים
בכל ארגון שיש בו מאפיינים ברורים של משמעת נוקשה וקפדנית, מתקיימים תרגילי סדר, בקורסים, באימוני היחידות, ובטקסים שונים. כך במשטרה, במכבי אש, ובשרות בתי הסוהר. לעיתים, כמו בצבא, מכשירים קבוצות מיוחדות של אנשים לביצוע הת"ס.
משמר הכנסת, מארגן את תרגילי הסדר המוכרים ביותר לתושבי ישראל – אלו המתקיימים בטקס הדלקת המשואות. לביצוע מושלם מתקיימים אימונים קשים של יחידות המשמר בשילוב עם יחידות צבאיות שונות אשר נבחרו לקיים את התרגילים לעיני מכובדי הטקס והעם כולו הצופה בהם מעל מסכי הטלוויזיה.
גם בתי ספר נוהגים מעת לעת לארגן קבוצת תלמידים לביצוע ת"ס בטקסים כמו טקסי יום הזיכרון, או יום השואה.
ת"ס בתנועות הנוער
תרגילי הסדר מהווים חלק מהווי תנועות הנוער. הם נועדו להחדרת משמעת, למילוי הוראות ולגיבוש הקבוצה. חוברת הדרכה של תנועת "הצופים" מסכמת את מטרות הת"ס כך: "מטרתנו...להרגיל את הנוער לסדר, למשמעת, לדייקנות, לפתח בהם את הרגש החברתי הבא לידי ביטוי גם בעבודת צוות וביצוע משותף ומושלם של דברים". תרגילי הסדר של תנועת הנוער בית"ר נועדו, בין שאר המטרות, להשרות את אווירת ההגנה על המולדת במסגרת צה"ל, שהיא חלק מאידאולוגיית התנועה.
תס"ח אצל הנוטרים
תרשימים של תרגילי תס"ח על פי ספר הדרכה לשוטרים המוספים (הנוטרים) משנת 1937.
קרואטיה
רפובליקת קרואטיה (בקרואטית: Republika Hrvatska,, הגייה: , תעתיק: חְרְוַאטְסְקָה) היא מדינה במערב חבל הבלקן. קרואטיה גובלת בהונגריה בצפון, סלובניה בצפון מערב, סרביה במזרח, מונטנגרו בדרום מזרח, בוסניה והרצגובינה במזרח ובדרום, וכן עם הים האדריאטי במערב. צורתה הגאוגרפית היא חצי סהר. ב-2009 הצטרפה קרואטיה לברית נאט"ו, ב-2013 הפכה למדינה ה-28 באיחוד האירופי, וב-2023 הצטרפה לאמנת שנגן ולגוש האירו והחליפה את מטבעה הרשמי קונה באירו.
היסטוריה
הקרואטים הגיעו לאזור קרואטיה של היום במאה ה-7 לספירה. בראשית המאה ה-10 הם הקימו ממלכה משלהם. מאוחר יותר השתלטו עליה ההונגרים, ובתחילת המאה ה-12 הפכה "ממלכת קרואטיה" לחלק מהונגריה. במשך מאות שנים שהייתה נתונה לשלטון הונגרי, שמרה הישות הקרואטית על אוטונומיה.
במאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את רוב שטחי קרואטיה, ועל החלק הנותר השתלט בית האבסבורג. בסוף המאה ה-17 הצליחה האימפריה ההבסבורגית לכבוש את האזורים שהיו קודם לכן בשליטת העות'מאנים.
בשנת 1918 הצטרפה קרואטיה לחבלים נוספים באזור מערב הבלקן, ואלו ייסדו יחד את "ממלכת הסרבים הקרואטים והסלובנים", אשר שמה שונה מאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הכובשים הנאצים בקרואטיה ממשלת בובות של תנועת האוסטאשה בהנהגת הפשיסט הקרואטי אנטה פאבליץ' וזו השמידה מאות אלפי יהודים, צוענים וסרבים. הקרואטים תחת ממשלתו של פאבליץ' היו משתפי-הפעולה היחידים של הנאצים שהקימו מחנות-ריכוז של-ממש בעצמם, ותפעלו אותם באופן אכזרי גם לעומת הנאצים. הגדול באלו היה מחנה יאסנובאץ. בתום המלחמה הפכה קרואטיה לרפובליקה במסגרת יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה (גם שכנתה הצפונית סלובניה הכריזה על עצמאותה באותה שנה). בעקבות זאת פרצה מלחמה בין הקרואטים לסרבים. צבא יוגוסלביה, שבו היה רוב סרבי, תמך בסרבים. הסרבים כבשו במסגרת זו כ-30% משטחי קרואטיה. בשנת 1995, במהלך המלחמה בין סרביה לבוסניה, פתחו הקרואטים במלחמה נגד המובלעת הסרבית במרכז קרואטיה. הקרואטים ניצחו במערכה זו, אף על פי שנשמעה ביקורת בעולם לגבי האופן בו הלחימה בוצעה ויש שטענו שמטרתה הייתה טיהור אתני של קרואטיה מסרבים. לאחר סיום הלחימה קרואטיה הפכה לאחת המדינות היציבות בבלקן (יחד עם סלובניה).
כלכלה
התעשייה תורמת 19% מהתל"ג. המוצרים העיקריים הם כימיקלים, מוצרי אלקטרוניקה, פלדה, אלומיניום, נייר, מוצרי עץ, טקסטיל, ספינות, מוצרי נפט ומוצרי מזון. החקלאות תורמת 10% מהתל"ג. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, סלק, סוכר, חמניות, זיתים, פרי הדר, ענבים, ירקות, חזירים, בקר ועופות. קרואטיה עשירה באוצרות טבע ובהם נפט, פחם, ברזל וגז טבעי וכן יהלומים. הכוח ההידרואלקטרי של הנהרות מספק כ-60% מתצרוכת החשמל.
כלכלת קרואטיה צמחה במהירות בשנים שלאחר מלחמת יוגוסלביה, והיא נחשבת למדינה מבוססת יחסית לשכנותיה היוגוסלביות (שנייה לסלובניה), אך האבטלה בה גבוהה.
קרואטיה ביקשה להצטרף לאיחוד האירופי ב-2003, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ביוני 2004. מאז אוקטובר 2005 קרואטיה ניהלה, במשך שש שנים, משא-ומתן להצטרפות לשורות האיחוד. ב-2011 נציבות האיחוד האירופי בבריסל מסרה כי קרואטיה התקבלה, וביולי 2013 הצטרפה כחברה ה-28 של האיחוד האירופי.
לצורכי המאבק בשחיתות שלטונית הוקם משרד למלחמה בשחיתות ובפשע המאורגן. קרואטיה מדורגת במקום ה-55 (2016) מהיבט זה.
ביולי 2022 אושר צירופה של קרואטיה בתור החברה ה-20 בגוש האירו, אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2023.
מגזר התיירות של המדינה הוא 20% מהתוצר ו-16.9% מהתל"ג. מלבד הסתמכותה הרבה על תיירות, ענף היצוא המוביל של קרואטיה הוא דלק גולמי ומזוקק עם 4.27% ו־3.45% מהיצוא הכולל שלה, בהתאמה, ואחריהם תרופות ארוזות ומוצרים גולמיים לתעשיית הרפואה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית קרואטיה מונה כ-3.8 מיליון תושבים (נכון ל-2021). תוחלת החיים עומדת על כ-78.2 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.6 ילדים לאישה.
יהדות קרואטיה
בתקופת השואה בקרואטיה הוחרם רכוש היהודים, הם גויסו בכפייה לעבודות פרך וחויבו לענוד טלאי צהוב. מגמה זו גברה לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941. יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז. בקיץ 1941 החלו לפעול בקרואטיה מספר מחנות נוספים ובהם יאסנובאץ בו נרצחו 25,000 יהודים, וסיימישטה, בו נרצחו 7,500 יהודים. מבין 40,000 יהודי קרואטיה נרצחו כ-30,000 בידי הקרואטים והגרמנים. שרידי יהדות קרואטיה עלו ברובם לאחר השואה לישראל.
יהדות קרואטיה מונה כיום כ-3,500 יהודים. רובם מתגוררים בעיר הבירה זאגרב, אך קיימות קהילות נוספות בערים ספליט, אוסייק, רייקה ודוברובניק. רוב הקהילות אינן פעילות.
בזגרב ישנן שלוש קהילות יהודיות. הקהילה הוותיקה ממוקמת ברחוב פלמוטיצ'בא, קהילה נוספת בשם בית ישראל וקהילת בית חב"ד. הקהילה היהודית וקהילת בית חב"ד מחזיקות גני ילדים יהודיים. כמו כן בקהילה קיים בית ספר יסודי יהודי קטן, על שם רון לאודר, שהוקם בשנת 2002.
פוליטיקה
נשיאי קרואטיה נבחרים לתפקידם בבחירות כלליות אחת לחמש שנים, ויכולים לכהן עד שתי קדנציות ברציפות. משנת 2000 כיהן בתפקיד סטייפן מסיץ', פוליטיקאי עצמאי שהצטרף למפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי ונבחר מטעמה. הוא כיהן בתפקידו עשר שנים. בפברואר 2010 נבחר לתפקיד איוו יוסיפוביץ', מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקרואטית וכיהן בתפקיד חמש שנים. מפברואר 2015 כיהנה כנשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ', האישה הראשונה בתפקיד זה. החל מפברואר 2020 מכהן בתפקיד זוראן מילנוביץ'.
גאוגרפיה
קרואטיה מצויה באזור הבלקן שבדרום-מזרח אירופה, ולה צורת חצי סהר ייחודית. היא גובלת בסלובניה מצפון מערב, הונגריה מצפון, בוסניה והרצגובינה, סרביה ומונטנגרו ממזרח. ממערב שוכן הים האדריאטי.
בדרום-מערב קרואטיה משתרע חבל דלמטיה, רצועת חוף ובה הרים קרסטים, המשתפלים בתלילות לים האדריאטי. לחבל דלמטיה ואיסטריה, שמצפון לו, משתייכים 1,185 האיים של קרואטיה, הפזורים בים האדריאטי מול קו החוף של קרואטיה.
מצפון-מזרח לדלמטיה מתנשאת שרשרת האלפים הדינרים, שם נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר בקרואטיה, הר דינרה (1,830 מ'). רכס ולביט הוא הרכס המרכזי והגדול ביותר שבשרשרת ההרים. האלפים הדינרים מגיעים מדרום סלובניה עד צפון מונטנגרו.
בצפון המדינה משתרע אזור מישור וגבעות, הנקרא המישור הפאנוני ובו שוכנת הבירה זאגרב. השפלה הפאנונית מורכבת מחבל סלאבוניה וחבל קרואטיה המרכזית.
הנהרות הגדולים בקרואטיה הם הסאווה והדראווה. שניהם נשפכים אל נהר הדנובה, הזורם על גבולה המזרחי של קרואטיה.
ערים עיקריות בקרואטיה - זאגרב (708,000 תושבים), ספליט (221,156 תושבים), רייקה (167,000 תושבים), אוסייק (105,000 תושבים), זאדר (76,000 תושבים).
בקרואטיה מצויה העיר הום הנחשבת לקטנה ביותר בעולם המערבי, על פי ספר השיאים של גינס, ובה 23 תושבים בלבד, ביניהם שני ילדים.
אקלים
בחבל דלמטיה שבמערב קרואטיה, לאורך הים האדריאטי, ובחצי האי איסטריה שבצפון מערב המדינה שורר אקלים ים תיכוני. בשאר חלקי המדינה אקלים יבשתי.
צבא וביטחון
קרואטיה הצטרפה לנאט"ו ב-1 באפריל 2009.
שי אבוטבול
שי אבוטבול (נולד ב-16 בינואר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר והיה קפטן קבוצת הפועל תל אביב.
קריירה
אבוטבול גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ושיחק בנבחרות הצעירות של ישראל. אבוטבול הופיע 16 פעמים במדי נבחרת הנערים, במדיה כבש 6 שערים, ולאחר מכן רשם 6 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער.
הופעתו הראשונה בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב הייתה בשנת 2002, במשחק מול בני יהודה תל אביב במסגרת גביע הטוטו. מאז מופיע אבוטבול עם המספר 18 על גבו. בפברואר 2003 הופיע אבוטבול לראשונה במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, במשחק מול הנבחרת הצעירה של ארמניה. בסך הכל הופיע 17 פעמים במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, וכבש שלושה שערים. ב-20 באפריל 2005 כבש את שערו הראשון בהפועל תל אביב, במשחק מול הפועל נצרת עילית במסגרת המחזור ה-20 של ליגת העל.
עד לשנת 2007 לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה באופן קבוע, אך בשנה זו חל שיפור גדול ביכולתו, כשהגיע לקבוצה המאמן אלי גוטמן, ואבוטבול הפך לשחקן מפתח בקישור. בעונת 2008/2009 הוביל את הקבוצה להתמודדות על האליפות מול מכבי חיפה. בתחילת העונה כבש את שערו הראשון במסגרת אירופית, במשחק מול וויוודינה נובי סאד הסרבית בסיבוב המוקדמות של גביע אופ"א. ב-28 בפברואר 2009, במהלך משחק ליגה מול בני סכנין, תוקל אבוטבול בחריפות על ידי אייזיק אובודו אוקוצ'ה ושבר את קרסולו. כתוצאה מהפציעה עבר אבוטבול סדרת ניתוחים ונזקק לתקופת החלמה ארוכה, כך שלא חזר עוד לשחק בעונה זו. הקבוצה סיימה את העונה במקום השני ובפגרת הקיץ האריך אבוטבול את חוזהו לעוד 5 עונות.
במהלך עונת 2009/2010 חזר אבוטבול בהדרגה לסגל הקבוצה והיה שותף להישגים הגדולים של הקבוצה בעונה זו – זכייה בדאבל ומקום ראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית. בסיבוב הראשון של עונת 2010/2011 כבש אבוטבול שער בניצחון 2–0 על מכבי חיפה באצטדיון קריית אליעזר, אחרי כמעט שנתיים שלא הבקיע. בעונה זו העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות וזכה עמה בגביע נוסף.
בעונת 2011/2012, לאחר עזיבתו של גילי ורמוט, מונה אבוטבול לקפטן שני בהפועל תל אביב, והוא ענד את סרט הקפטן כאשר ואליד באדיר לא שיחק. עם זאת, לקראת סיום העונה הושעה אבוטבול על ידי הבעלים דאז, אלי טביב, לאחר שתקף אותו בראיון. בעקבות השעייתו ופציעה ממנה סבל, החמיץ אבוטבול את גמר הגביע בו ניצחה הפועל 2–1 את מכבי חיפה. עם זאת, בתום המשחק ועל אף התנגדות טביב, הצטרף אבוטבול לבאדיר וליגאל אנטבי בהנפת הגביע השלישי ברציפות בו זכתה הקבוצה. את פתיחת העונה שלאחר מכן החמיץ אבוטבול עקב פציעה, וחזר לשחק רק בינואר 2013. בפלייאוף של עונת 2012/2013 כבש אבוטבול לראשונה בקריירה צמד שערים, במשחק מול מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד שהסתיים בתיקו 2–2.
לקראת עונת 2013/2014, בעקבות פרישתו של באדיר, מונה אבוטבול לקפטן הפועל תל אביב בצוותא עם גילי ורמוט. בעונה זו בישל אבוטבול שני שערים וכבש שער אחד, בניצחון 4–0 על מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד. בעונת 2014/2015 כבש שלושה שערי ליגה.
ב-27 במאי 2015, לאחר 13 שנים בקבוצה הבוגרת של המועדון, שוחרר אבוטבול מהפועל תל אביב. ב-11 באוקטובר 2015 חתם במכבי שעריים מליגה א', במדיה שיחק עונה אחת.
ב-1 בספטמבר 2016 הודיע אבוטבול על פרישה ממשחק פעיל.
חייו האישיים
אבוטבול נישא לקרן בשנת 2005, ולהם חמישה ילדים משותפים. בשנת 2014 השתתפו אבוטבול ואשתו בתוכנית הדוקו-ריאליטי ״מאמא ליגה״ בערוץ 10, העוסקת בנשות כדורגלנים.
ססנה 172
ססנה 172 סקייהוק (באנגלית: Cessna 172 Skyhawk) הוא מטוס חד-מנועי, בעל ארבעה מושבים וכנף עליונה קבועה, מתוצרת ססנה איירקראפט קומפני האמריקנית.
בסך-הכל נבנו יותר ססנות 172 מאשר כל מטוס אחר מסוגו. קרוב לוודאי שזהו מטוס האימונים הפופולרי ביותר בעולם.
תכנון ופיתוח
על פי אורך חייו והפופולריות שלו, הססנה 172 הוא המטוס הקל בייצור המוני המצליח ביותר בהיסטוריה. הדגמים הראשונים נמסרו ב-1956 והם עדיין נמצאים בשירות. נכון ל- 2008, נבנו יותר מ-43,000 מטוסים. מתחריו העיקריים של ה-172 הם הביצ'קראפט מאסקיטיר (Beechcraft Musketeer), הגראמן מסדרת AA-5, והפייפר צ'רוקי 6 (Piper Cherokee six), שאינם מיוצרים עוד, וכן הדיימונד Diamond DA40) DA40) החדש יותר.
הססנה 172 התחיל את חייו כגרסה שונה של כן הנחיתה התלת-גלגלי של הססנה 170 (שהיה בעל שני גלגלים קדמיים וגלגל אחורי), עם רמה בסיסית של ציוד סטנדרטי. הטיסה הראשונה של אב הטיפוס הייתה בנובמבר 1955. ה-172 הפך בן לילה להצלחת מכירות ויותר מ-1400 מטוסים נבנו ב- 1956.
ה-172 הראשונים היו דומים במראם ל-170, עם אותם ירכתיים ישרים ורגליים ארוכות, אך ל-172 היה מייצב אנכי ישר בעוד ל-170 היו מייצב אנכי והגה כיוון מעוגלים. גרסאות מאוחרות יותר של ה-172 כללו כני נחיתה משופרים (עם גלגל קדמי במקום אחורי) ומייצב אנכי משוך לאחור אשר עדיין בשימוש כיום. השינוי הקוסמטי האחרון שנעשה באמצע שנות השישים היה הנמכת החלק האחורי אשר איפשר להתקין חלון אחורי.
ססנה פרסמה את הראות הנוספת לאחור כ"ראות כוללת" ("Omni-Vision"). תצורת מטוס זאת נשארה מאז כמעט ללא שינוי, פרט לעדכונים במערכת האוויוניקה והמנועים, כולל תא טייס מזכוכית מסוג גרמין G1000 (הכולל שני צגים, צג אחד המשמש כתצוגת טיסה ראשית (PFD) ואחד עבור תצוגה רב-תכליתית (MFD)) ב-2005. ייצור המטוס הופסק באמצע שנות השמונים, אך חודש ב-1996 עם השקת הססנה 172R סקייהוק עם מנוע בעל הספק של 160 כוחות סוס, אשר שופר ב-1998 לססנה 172S סקייהוק SP עם מנוע בעל הספק של 180 כוחות סוס.
פורשה 959
פורשה 959 היא מכונית על אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1986-1989. נחשבה למכונית משמעותית מאוד בתעשיית הרכב של שנות השמונים, כאשר הציגה חידושי טכנולוגיה רבים. בשנות ייצורה נחשבה למכונית המתקדמת ביותר טכנולוגית והנדסית לתקופה, הייתה אחת ממכוניות הספורט הראשונות אשר השתמשו במערכת הנעה כפולה, היוותה בסיס טכנולוגי וקבעה סטנדרטים לכל מכוניות העל שיוצרו אחריה. במבחני השוואות הציגה עליונות על פני יריבתה העיקרית הפרארי F40. הייתה למכונית הפורשה הראשונה אשר הגיעה למהירות מרבית של 300 קמ"ש, וזכתה במרוץ הראלי פאריס-דאקר בשנת 1986. הפורשה 959 הוכרזה על-פי מגזין הרכב האמריקני 'ספורטס קאר אינטרנשיונל' כמכונית העשור של שנות השמונים.
פיתוח והיסטוריה
בתחילה פותחה הפורשה 959 כמכונית מרוץ אשר תתחרה בגרופ B, הקטגוריה הבכירה ביותר במרוצי הראלי של FIA, ולאחר מכן כמכונית כביש חוקית, במטרה לעמוד בדרישות ה-FIA - הפדרציה הבינלאומית לרכב, אשר דרשה מכל יצרן המעוניין לשתף דגם מסוים בגרופ B, לייצר מספר מינימום של 200 יחידות המותרות לנסיעה בכביש, כאלה שיקבלו תקינה ראויה וימכרו ללקוחות.
פיתוחה של הפורשה 959 החל בשנת 1981 מתוך הבנה של מנהלי פורשה כי החברה זקוקה למכונית ספורט מתקדמת מהפורשה 911, אשר תוכל להסתמך עליה לשנים הבאות, ואשר ניתן יהיה לפתח אותה יותר ויותר עם חלוף הזמן. בסקרנותם עד כמה תצליח החברה בתחרויות ובמרוצים על ידי הפורשה 911 בעלת ההנעה האחורית, החליטו מנהלי החברה כי יש להתחיל ולבצע בדיקות על מכונית עם מערכת הנעה כפולה חדשה, במיוחד לאחר שמערכת ההנעה הכפולה הוכיחה את יעילותה במרוצים, לרבות מרוצים בתנאי כביש קשים עם הצלחת האאודי קוואטרו בעלת ההנעה הכפולה של חברת אאודי במרוצי ראלי. כמו כן, ידעו מנהלי החברה מתוך ניסיון, כי תוכניות מרוצים חדשות, מאיצות בפיתוחם של דגמים חדשים, בראייתם את גרופ B, כבמה מושלמת לניסיונות ולבדיקת מערכת ההנעה הכפולה החדשה. כדאיות ויעילות מערכת הנעה כפולה שכנעו והרשימו את ראשי חברת פורשה כל כך, עד שהוחלט כי כל דגמי הפורשה 911 טורבו בעתיד החל מדגם הפורשה 993 טורבו (הוצגה ב-1995) יהיו לבעלי הנעה כפולה.
מנוע
מנוע הפורשה 959 פותח ממנוע קיים של מכונית הפורשה 935/78 ('מובי-דיק'), מכונית מרוץ 24 השעות של לה מאן של החברה. מנוע זה היה מנוע בוקסר אחורי בעל שישה צילינדרים, בעל שני מגדשי טורבו רציפים העובדים בצורה עוקבת ולא מקבילה כמקובל, בנפח של 2,847 סמ"ק, בעל הספק של 444 כ"ס ב-6,500 סל"ד, ובעל מומנט כוח של 56.49 קג"מ ב-5,500 סל"ד (45.19 קג"מ כבר ב-2,500 סל"ד). המנוע נותר ללא שינוי גם בגרסת הכביש. ראש ובלוק המנוע נעשו מאלומיניום, בנוסף מנוע זה הציג חידושים טכניים רבים כגון בוכנות אלומיניום, טלטלי טיטניום, עוקת שימון יבשה, ומערכת הצתה ומערכת הזרקת דלק אלקטרוניות של חברת בוש. מערכת הקירור אשר הוצגה הייתה מערכת כלאיים ייחודית, כאשר ראשי הצילינדרים של המנוע היו מקוררים על ידי מים ואילו בלוק המנוע היה מקורר על ידי אוויר. השימוש במגדשי טורבו רציפים בשונה מהמקובל להשתמש במגדשים תאומים מקבילים, אפשר תגובות מנוע מהירות יותר, העברת כוח יעילה חלקה ונעימה יותר בכל רגע נתון ובכל כמות סל"ד המנוע, בניגוד לפתאומיות של גדישת מנוע טורבו אשר אפיינו את מכוניות הפורשה 930 והפורשה 964 טורבו, דגמי הטורבו לפורשה 911 של החברה בתקופה, כמו גם הפחתה בהשתהות הטורבו. מתחת ל-4000 סל"ד כאשר כמות גזי הפליטה אינם מספיקים עדיין לשני מגדשי טורבו אשר יעבדו ביעילות, כל גזי הפליטה מן הסעפות מוזרמים אל מגדש טורבו אחד, כאשר בין 4,200-4,000 סל"ד מתחיל מגדש הטורבו השני להסתובב קלות כהכנה לעבודה מלאה וסיבובים גבוהים, בנקודה זו נפתח שסתום סעפת פליטה נוסף המזרים אל מגדש הטורבו השני גזי פליטה, כאשר מעל ל-4,200 סל"ד שני מגדשי הטורבו עובדים באופן מלא.
שלדה
בניסיון ליצור מעטפת מחוספסת וקלת משקל, השתמשה פורשה רבות באלומיניום ובארמיד (קוולאר) בבניית השלדה. דלתות המכונית ומכסה תא המטען הקדמי נעשו אלומיניום, בנוסף השתמשה פורשה רבות בסיבי פחמן ופוליאוריתן, כאשר רצפת המכונית קלת המשקל ומעכבת בעירה נבנתה מנומקס במקום פלדה. כל אלו סייעו לשמור את המכונית במשקל נמוך של 1450 ק"ג, דבר שסייע למכונית להציג ביצועים גבוהים מאוד. בנוסף פיתחה פורשה את האווירודינמיקה של ה-959, אשר עוצבה כדי לשמור על יציבות המכונית.
תיבת הילוכים
תיבת ההילוכים של הפורשה 959 הייתה תיבת 6 הילוכים ידנית ייחודית, אשר הציעה חמישה הילוכים בנוסף להילוך G מיוחד לנסיעת שטח.
מערכות עזר אלקטרוניות
פורשה הציגה במכונית ה-959 מערכת הנעה כפולה מתקדמת ביותר (Porsche-Steuer Kupplung) מערכת ה-PSK, אשר הייתה מבוקרת מחשב ומבוססת על סמך נתונים המתקבלים מחיישנים הנמצאים בכל גלגל. מערכת ה-PSK הייתה מבחינה בין האצה מעמידה לבין האצת ביניים, ומסוגלת לחלק באופן דינמי את מומנט הכוח של המנוע בין הגלגלים הקדמיים והאחוריים, בנוסף המערכת הייתה מאפשרת את הטיית הכוח לפי מצב פני השטח של הכביש, על פי שינויים באחיזת הכביש של המכונית, על פי זווית הכניסה שלה לפניות, ועפ"י כמות תאוצת הכובד המופעלת על הרכב. כיום, מערכות הנעה כפולה מודרניות מסוגלות לחלק כוח בין הסרנים אך לרוב רק במקרה ומתרחשת החלקה של המכונית, כאשר מערכת ה-PSK אפשרה זאת בתנאי נסיעה רגילים ללא קשר להחלקת גלגלים. מומנט הכוח מועבר אל הסרנים באמצעות מערכת מחשב של חברת בוש (Motronic) בת ארבע תוכנות בנוסף למצב אוטומטי מלא, הפועלת בשיתוף עם חיישני מהירות. הגדרות המערכת הן בתצורת 40:60 בנסיעה אידיאלית (תנאי כביש יבש\רטוב), תצורת 50:50 לבוץ, שלג וקרח, ותחת תאוצות קשות 80:20, כאשר מערכת ה-PSK מאפשרת לשלוח 80% מן הכוח הזמין אל הגלגלים האחוריים, דבר שעוזר להפיק את המירב מן ההטייה אחורנית שנגרמת על ידי כוח הגרירה במכוניות עם פלטפורמת מנוע אחורי בתאוצות כאלו. מערכת ה-PSK סייעה רבות בהצלחת הפורשה 959 במרוצים כאשר העניקה את כושר ההסתגלות לצרכים שונים של הרכב בתנאי כביש שונים כמו שטח, מסלול או כביש.
פורשה הציגה ב-959 מערכת מתלים מתכווננת - המאפשרת בעזרת שבב מחשב התאמה אוטומטית של מרווח גחון המכונית מעל הכביש לפי שלוש רמות שונות של גובה: 12 ס"מ, 15 ס"מ ו-18 ס"מ. מערכת אוטומטית זו מתאימה עצמה על בסיס מהירות, כאשר עד 145 קמ"ש גובה המכונית מן הכביש הוא 15 ס"מ המסייע בנוחות ושימושיות, ולאחר מכן במהירות 150 קמ"ש המערכת מפחיתה את גובה הגחון להגדרה הנמוכה ביותר. הורדה זאת נחוצה להפחתת כוח הגרר, לשיפור תצרוכת הדלק ולשיפור היציבות האווירודינמית. הגדרת 18 הס"מ מיועדת לנסיעת שטח. מערכת מתלים זו מסוג עצמות עצה כפולות בתוספת בולמי זעזועים כפולים וסלילי קפיצים קונצנטריים בכל גלגל. לבולמי הזעזועים בכל זוג היו תפקידי ספיגה נפרדים כאשר שניהם היו בשליטת מחשב על פי מהירות הרכב, עם אפשרות בחירה בין "רך" "נוקשה" ואוטומטי.
עוד הוצג בפורשה 959 לוח מחוונים אשר הציג מד למדידת כמות דיפרנציאל ההחלקה האחורי, כמו גם מד למדידת הכוח המועבר אל הסרן הקדמי. בנוסף הציגה הפורשה 959 חיישני מד לחץ אוויר מובנים לניטור לחץ האוויר בצמיגים, וחישוקי חמש צלעות בגודל 17 אינץ' ייחודיים, עשויים סגסוגת מגנזיום אשר פותחו במיוחד עבור המכונית. חישוקים אלו נעשו חלולים כדי ליצור תא אטום רציף עם הצמיג המספק לחץ אוויר נוסף, ומסייע בהפצת עומס הלחץ על פני הצמיגים בכל תנאי נסיעה. טכנולוגיה זו נשאבה ממכוניות מרוץ 24 השעות של לה מאן של החברה. בנוסף הוצגה טכנולוגיית תקרים מיוחדת אשר אפשרה נסיעה תחת תקר עד כ-50 קילומטרים בנהיגה מתונה בכביש שטוח.
אבזור
בניגוד למכוניות העל ברוח התקופה של שנות השמונים הפורשה 959 הציגה נוחות נסיעה, אבזור וציוד פנים של מכונית יוקרה. בעוד יריבתה העיקרית הפרארי F40 הגיעה עם רצפה חשופה ומושבי מרוץ קבועים, ה-959 צוידה במושבי עור חשמליים, מערכת רדיו טייפ, מערכת מיזוג אוויר, חלונות חשמל, נעילה מרכזית, מערכת ABS, מערך של מתגים ופקדים למערכות האלקטרוניקה השונות ברכב ועוד.
ביצועים
ביצועי הפורשה 959 מובאים להלן:
מרוצים
למרות שבמקור פותחה כמכונית מרוץ ראלי לקטגוריית גרופ B, מעולם לא התמודדה הפורשה 959 בתחרות זו עקב ביטולה של הקטגוריה לאחר שורה של תאונות ובעיות בטיחותיות קשות, אשר שיאן מותו של נהג המרוצים הפיני הנרי טויבונן בתאונה במהלך מרוץ ראלי קורסיקה במאי 1986. את השתתפות הבכורה שלה ערכה הפורשה 959 בעונת המרוצים 1986 במרוץ הראלי פאריס-דאקר בו סיימה במקומות 1-2. בנוסף זכתה הפורשה 961, גרסת מרוצי הסיבולת של ה-959 בניצחון הקטגוריה בה השתתפה ומקום 7 בדירוג הכללי במרוץ 24 השעות לה מאן בשנת 1986.
שיווק
מכונית הראלי הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות פרנקפורט בשנת 1983, ואילו גרסת הכביש הוצגה בתערוכת 1985 כשנת הדגם 1986. המכונית יוצרה בשתי רמות, 'ספורט' כגרסת המרוצים, ו'קומפורט' כגרסת הכביש. כדי להפחית במשקל המכונית ככל שניתן, הוסרו בגרסת הספורט כל אביזרי היוקרה והנוחות של דגם הקומפורט כגון מערכת מיזוג האוויר, מערכת הנעילה המרכזית, מערכת החלונות החשמליים, המושב האחורי של הרכב ואפילו מראת הצד אשר על דלת המכונית של הנוסע לצד הנהג. כמו כן מושבי העור החשמליים הוסרו והוחלפו במושבי ספורט מתכווננים ידנית. המכוניות הראשונות בגרסת הכביש נמסרו ללקוחות בשנת 1987. מחירה של הפורשה 959 בגרמניה היה 420,000 מארק גרמני (שווה ערך ל-$225,000 אמריקניים), כחצי ממה שעלה לחברת פורשה לבנות כל מכונית, עקב עלויות הפיתוח והייצור הכל-כך גבוהות. גורמים מתוך פרויקט הפורשה 959 העריכו כי מחיר כל יחידה אחת לייצור עלה לחברת פורשה כ-530,000 דולר אמריקני. תהליך הייצור הסתיים ב-1988. בשנים 1992/1993 ייצרה פורשה שמונה יחידות 959 בגרסת S, אשר מחירן היה 747,500 מארק גרמני, יקרות יותר באופן משמעותי מן הגרסאות הקודמות, ונמכרו לאספנים וללקוחות מועדפים אשר נבחרו בקפידה. כל שמונה המכוניות נבנו בגרסת הכביש 'קומפורט', ארבע בצבע אדום וארבע בצבע כסף, מכוניות אלה נחשבות כיום למכוניות ה-959 הנחשקות ביותר. ישנו כיום מידע סותר באשר למספר היחידות של הפורשה 959 אשר יוצרו כאשר ההערכה המקובלת היא 292 יחידות.
באוגוסט 2015 נמכרה בבית מכירות פומביות במונטריי יחידה של הפורשה 959 בסכום של 1.21 מיליון דולר אמריקני.
השוק האמריקני
עד לשנת 1999 הפורשה 959 הייתה מכונית בלתי חוקית לכביש בארצות הברית, אם כי מספר לא ידוע של מכוניות הובאו במהלך שנות ה-80 באמצעות השוק האפור.
במהלך פיתוחה של הפורשה 959, סירבה חברת פורשה למסור למשרד התחבורה האמריקני 4 מכוניות אשר התבקשה לצורך מבחני ריסוק, עקב כך, נאסרה המכונית לשימוש בכביש בארצות הברית על ידי המינהל הלאומי האמריקני לבטיחות. עם כניסתו של חוק פנימי בארצות הברית למכוניות ייחודיות (Show and Display) הוסרה הדרישה למבחני ריסוק, ויבוא הפורשה 959 לארצות הברית הותר, בהנחה שהמכונית תעמוד במבחן בתקנות הפליטה לשנת 1987 של המשרד לאיכות הסביבה האמריקני. ה-959 מותאמת להתקנת ממיר קטליטי ושבב מחשב חדש למערכת אשר מאפשרים למכונית לעמוד בתקנות אלו.
"ה-959 של גייטס"
"ה-959 של גייטס" היא פרשה ידועה לשמצה. בשנת 1987 הובאו לארצות הברית 3 מכונית פורשה 959, אחת על ידי יו"ר מיקרוסופט ביל גייטס אחת על ידי שותפו פול אלן, ואחת על ידי הקומיקאי ג'רי סיינפלד אספן ידוע של מכוניות פורשה. כאמור, מכוניות אלו לא עברו את חוקי תקינת המכוניות של ארצות הברית, לא קיבלו אישור ממשרד התחבורה האמריקני ולא קיבלו אישור מהסוכנות הפדרלית לאיכות הסביבה. מכוניות ה-"959 של גייטס" אוחסנו במחסני רשות המכס בנמל סיאטל במשך 13 שנים, עד אשר חוקק בארצות הברית חוק ה-Show and Display, ותקנות במשרד התחבורה האמריקני שונו והתירו לייבא לארצות הברית "מכוניות שיש בהן עניין", עם כמה הגבלות על השימוש בהן, כמו למשל איסור על נסיעה של יותר מ-2,500 מייל בשנה במכונית. ביל גייטס ופול אלן נחשבים למניעים לחקיקת החוק. באוגוסט 2010 הוערך ערכה של הפורשה 959 של ג'רי סיינפלד ב-$700,000. רוב מכוניות ה-959 נמצאות כיום בידי אספנים. בעלים נוספים של הפורשה 959 הם המעצב ראלף לורן, ווולפגנג פורשה, יו"ר מועצת המנהלים ונכדו של מייסד חברת פורשה פרדיננד פורשה.
פארסק
פארסק (אנגלית: Parsec) היא יחידת אורך המשמשת באסטרונומיה. סימנה הוא pc, והיא שווה ל־ קילומטר (כלומר כ־31 טריליון קילומטר, או 3.26 שנות אור). השם "פארסק" הוא ראשי תיבות באנגלית של פרלקסה־שנייה (parallax-second).
פרלקסה של כוכב היא הזווית שבין הקווים ה"מחברים" את הכוכב לכדור הארץ ולשמש (ובהכללה: הזווית בין שני הקווים המחברים בין עצם לבין שתי נקודות תצפית).
פארסק אחד הוא המרחק אל כוכב שמיקומו בקירוב ניצב למישור המילקה, היוצר פרלקסה של שניית קשת אחת בין הקווים המחברים את הכוכב אל השמש ואל כדור הארץ. לחלופין, פארסק אחד הוא המרחק בין צופה לבין שני עצמים, שמרחקם זה מזה הוא יחידה אסטרונומית אחת, כך ששני העצמים נראים לצופה כשהם מופרדים בזווית של שניית קשת אחת. הקו המחבר את אחד העצמים לצופה ניצב לקו הדמיוני המחבר את שני העצמים בעיני הצופה (הלא הוא ההיטל - דבר היוצר משולש ישר־זווית). לכן:
ומכאן ש־1 פארסק שווה ל־ ק"מ, או כ־3.2616 שנות אור.
דוד פרישמן
דוד פרישמן (31 בדצמבר 1859, זגייז', פולין – 4 באוגוסט 1922, ברלין) היה משורר, עורך, מבקר ספרות, מתרגם, סופר, ופיליטוניסט עברי, מחלוצי הספרות העברית המודרנית. במשפטו הידוע: "מלאכת מחשבת - תחיית האומה" הביע את אמונתו בצורך בחיזוק האמנות והספרות בחיי העם היהודי. מבחינה פוליטית התנגד לתנועה הציונית ולא היה שותף לעמדותיה.
ביוגרפיה ואידאולוגיה
דוד פרישמן נולד בעיירה זגייז' Zgierz שליד העיר לודז' שבפולין הקונגרסאית לשאול ופרידה ביילה (בת למשפחת הציירים הרשנברג). כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו האמידה ללודז' עצמה, בלודז' זכה פרישמן לחינוך פרטי, ששילב בין לימודי קודש ולימודי חול, כולל צרפתית וגרמנית.
דוד פרישמן, התנגד לתנועות הלאומיות: את חיבת ציון הוא השווה להתעוררות המשיחית בתקופת שבתי צבי, ואילו את הציונות המדינית של הרצל הוא ביטל לחלוטין. הוא ראה בתנועה הציונית את בשורת הסוף של הספרות העברית. משתי סיבות: ראשית, הוא האמין שהציונות המדינית מעמידה מטרות דמיוניות שאינן ניתנות למימוש, ושנית הוא התנגד לספרות שאינה באה מטעם עצמה, אלא כאמצעי תעמולתי. את תחיית האומה הוא ראה בשדרוג הספרות והאמנות בקרב העם. "אינני בוש להגיד, כי מאמין אני באמונה שלמה באותו הפסוק: מלאכת-מחשבת – תחית האֻמה" הוא כתב במאמרו "מלאכת מחשבת" משנת 1901. "...כי לא המוח הוא העושה עם לעם, כי-אם הלב – הדבר הזה הוא אחד מעיקרי-האמונה שלי".
בין השנים 1895–1910 התגורר בוורשה ועסק בתרגום יצירות רבות משפות שונות לעברית. בין תרגומיו ניתן למצוא שירים רבים של רבינדרנאת טאגור, שפרישמן נחשב למתרגמו הטוב ביותר, תרגומי יצירות של המשוררים האהובים עליו שייקספיר וביירון, וכן תרגומי יצירות של ניטשה, גתה, פושקין, ג'ורג' אליוט, אוסקר ויילד ושארל בודלר. במשך מספר שנים הוא שיתף פעולה עם הוצאת "שטיבל" הידועה שהוציאה עשרות ספרים מספרות העולם.
דוד פרישמן התגורר חליפות בלודז', בוורשה, בברלין, באודסה, במוסקבה, בברסלאו (שם למד 4 שנים באוניברסיטה), ואף ביקר פעמיים בארץ ישראל. שמו של דוד פרישמן הונצח כשם רחוב בירושלים, בתל אביב, בחיפה ובערים נוספות. לדוד פרישמן היה בן, שאול, שהתגורר בירושלים ובת, מירה שנספתה בשואה.
אוסף על שמו, שיצר בנו שאול, שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו
יצירתו של דוד פרישמן הייתה רבגונית מאוד. הוא כתב שירים, סיפורים ופיליטונים מוצלחים, תרגם יצירות רבות, והרבה לכתוב ביקורות רציניות ונוקבות. בכתביו נשמעה ביקורת על ההנהגה הרוחנית המסורתית של החברה היהודית. הוא האשים את אנשי ספרות ההשכלה בכך שהפכו את הספרות למכשיר אידאולוגי. פרישמן, לעומתם, ביטא בסיפוריו ובשיריו את התשוקה ליופי, לאסתטיקה ולשמחת חיים.
על יצירתו של פרישמן כתב כבר בשנת 1912 ישראל איתן (חבר ועד הלשון העברית), שיש שלושה סוגים של סופרים; יש סופרים שהם מנהיגים, מובילים איזו אסכולה מסוימת ואחרים הולכים בעקבותיהם. יש סופרים שהולכים בעקבות המנהיגים המובילים, ויש כאלו בודדים שאינם שייכים לשום קבוצה, אלא הם כותבים מטעם עצמם ואמנותם - ולקבוצה זו שייך פרישמן. דוד פרישמן הוא זה שבעצם הכניס את תקופת האמנות לשם אמנות. לא מטעם, לא למען, אלא אמנות בזכות עצמה. היופי והאסתטיקה - הם היסודות שרצה פרישמן להנחיל לעם כסופר, משורר, מבקר ומחבר פיליטונים (שישראל איתן כינה אותם "ירכתונים" כהצעתו של איתמר בן אב"י).
להלן דוגמה לאחד משיריו של פרישמן, שממחישה את הגישה האינדיבידואלית של הכותב:
שני מדורים חשובים, מלבד השירים והסיפורים, פרסם פרישמן בעיתונות העברית. הראשון הוא "אותיות פורחות" סדרת פיליטונים שהתפרסמו ב"היום" וב"הצפירה". "ומי איננו זוכר את ה"אותיות הפּורחות" שלו?" הספיד אותו נחום סוקולוב. הפיליטונים הם הגשר שבין העיתונות לספרות, הסביר סוקולוב, ולעיתים קרובות, הם פורשים את דבריהם החשובים בדרכם הקלילה והבלתי מחייבת כביכול, אבל בדרך משכנעת וחודרת ללב הרבה יותר מהמאמרים הרציניים והכבדים. פרישמן עצמו, במאמרו: "רק פיליטוניסטן" הביע את דעתו שהפיליטון הוא סוג של שיר ומתוכו מדבר אלינו משורר.
מדור אחר שקנה לו שם הוא: "מכתבים על דבר הספרות" שהצורה האינטימית-לירית שלהם בכתיבת הביקורת, הייתה שונה מהנוסח הרגיל של ביקורות אליו הורגלו הקוראים. גם מדור זה התפרסם ב"היום" עד שפסק העיתון להופיע.
כתב יעקב פיכמן: "השפה העברית, ברק סגנון-המקרא, אשר ידע לנגן על ברק מיתריו הדקים כאשר לא ידע אולי איש עוד מלבדו - זה היה סלע משגבו, עושרו הבטוח. על השער הזה דפק תמיד ותמיד נענה. אם ביאליק עולה עליו בעוז ניבו, הנה לא היה עוד איש אשר לפניו נגלה כל הרוך והענוג שבמליצת המקרא, כל החן הטמיר שבכפליה, כאשר נגלה לפרישמן. ואם בתקופת-יצירתו הראשונה, עוד נשאר בו משהו מן המליץ, הלך סגנונו במשך הימים הלוך וזך, עד שהגיע בתקופה האחרונה למדרגה של פשטות יחידה במינה. הפרוזה שלו נעשתה נוחה ושקופה וטבעיותה לא נפגמה גם משמץ ההפלגה שנשאר בה תמיד, היא נעשתה מזוקקה כליריקה עממית. ואמנם רק בה נתגלה פרישמן הליריקן, כאשר לא נתגלה אף פעם בשיריו המחורזים. הרתמוס הפנימי שלו, לשון נפשו, הייתה צורת השיחה."
הערכת פועלו
כתב ר' בנימין: "הוא היה מורה דרך לא רק לאחרים, כי-אם גם לעצמו; הוא למד וגם לימד; הוא חשף בלי-חשך את מכמני נפשו וערג גם על אפיקי הדורות; הוא, היחיד, ניזון גם מסגנון הרבים, מיגיעת חבריו מוארי הכשרון. בהינשא הגלים וירומו גם מפרשי סירתו, נעימה ההכרה, כי הוא הלך באיזו מידה מן-הצד, אף מנגד. הוא היה ראשית לכל משורש בזמנו, בחוגו, בבית-אבא, בטל-ילדות מיוחד, באווירה מיוחדת של מקומו ואורח-חייו. וזוהי ממידת גדולתו, שלא שרש את שורשיו, שלא התנכר, שלא התחפש בבגדי-צבעונין של אחרים, שלא ביטא רגשות הזולת, אלא ביטא, יצר וגילם את עצמו. שהרי גם זה מטיבו של האדם הגדול, מעצם מהותו, שהוא גם היוצר וגם היצור, הוא הקובע וקולע אל המטרה והוא הוא גם עצם המטרה." דוד פרישמן השתדל להעלות את רמת הספרות העברית לרמה אירופית, אומר אלי אשד, והביקורות שלו היו חשובות מאוד ליישום המטרה. הוא זה שבזכותו כתב העת "התקופה" היה ברמה גבוהה מאוד. הוא זה שהביא את האגדות לספרות העברית, ותרגם אותם לילדים, ועל אף שהיה מוערך על ידי אנשי דורו, נותר מבודד. הן מחמת התנגדותו הגלויה והבוטה לאידאולוגיה הציונית והן מחמת לשונו הפוגענית בביקורות. אברהם קריב תיאר את לשונו החריפה של פרישמן "איש לפניו בסופרי ישראל לא משח את חיציו ברעל אשר כזה, איש לא הרחיק קלוע ממנו עד להר סיני …שמיים בקשו רחמים על משה ותורתו מפני חמת עטו הבלטריסטי של דוד פרישמן."
רבים היו המריבות והכעסים שניהלו כנגדו הסופרים, אותם ביקר ללא משוא פנים, בישירות ובבוטות, אך רובם הכירו בכשרונותיו. אפילו ביאליק, שהיה אחד מ"קורבנותיו", כתב עליו במכתב לזלמן שניאור: "אוהב אני את פרישמן ומכבדו כבוד גדול, אותו, את המקלל, המחרף והמנאץ, עם הרעל שבשפתיו ועם אלוהיו שבלבו".
כתב גרשום שופמן: "שבילו הספרותי התפתל לכאורה דרך חתחתים של קנאה, תחרות ורוע-עין, אבל באמת לא היה הדבר כן. רק דברים, שהאמין לראות בהם זיוף ותעתועים, העבירוהו על דעתו. דברים שראה בהם איזו פגיעה בכל היקר לו, היקר לו כבבת-עינו. כי בה בשעה ידע האיש גם להעריץ, להתפעל ולהתלהב. לפני הוודאי הרכין ראש בלי כל עקיפים, זכרו את יחסו אל מנדלי! לצעירים לא ידע חיבה יתירה, אבל כל מה שיצא מפיו ומעטו עורר את החשק לכתיבה. וכן טיפח פרישמן, אולי מבלי שהתכוון לכך, את ספרותנו החדשה".
כתב יעקב פיכמן: "עם כל כרכורי-החן שביצירתו, גם עם קורטוב המניירה הפוגם לפעמים, היה תמיד סופר טבעי, אשר דיבר אל העם, אשר קולו נשמע מקרוב, קול הידיד הסובל עמו והנושא עמו. רק הרחוקים לא הקשיבו אל הקול המרווה דמע, לא ראו את היד השלוחה. הוא האמין עוד, שבכוח של יופי זך, של שירה נעלה לחנך את העם, להכשיר את הלבבות. על-כן הטיף לאמנות ולשירת-עם. על-כן האמין בספרות אמונה תמה כל-כך. בימינו אין איש מאמין עוד בכמו-אלה. והמאמינים מתביישים להגיד זאת. הוא לא התבייש. היו לו ערכים מעטים, אך הוא לא כפר בהם מעולם, לא החליפם באחרים מעולם".
ספריו
לקט נבחר מכתביו:
ליבק
ליבק היא עיר בצפון גרמניה, והעיר השנייה בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין. אוכלוסיית העיר מונה כ-216 אלף איש (2020). העיר שוכנת על גדות נהר הטרווה, והנמל שלה הוא הגדול בנמלי גרמניה לחוף הים הבלטי. העיר העתיקה של ליבק יושבת על אי אשר נתחם על ידי נהר הטרווה.
תושבי העיר, זוכי פרס נובל לספרות, תומאס מאן וגינטר גראס, שילבו את תיאורי העיר ואנשיה בספריהם.
בליבק שדה תעופה. אוטובאן מס' 1 מקשר את העיר עם המבורג ודנמרק.
היסטוריה
האזור של ליבק היה מיושב כבר מסוף עידן הקרח האחרון, וניתן לראות באזור מספר דולמנים. בסביבות שנת 700 לספירה החלו עמים סלאביים להגר לחלקים המזרחיים של הולשטיין, אשר ננטשו על ידי שבטים גרמאניים, במסגרת תקופת נדידת העמים. בתחילת המאה ה-9 הביא לאזור קארל הגדול שניסיונותיו לגרום לסאקסונים להתנצר נכשלו, סלאבים פולאבים שהיו בני בריתו במקום הסאקסונים שישבו באזור. ליוביצה (ליבק העתיקה) נוסדה על גדות נהר הטרווה, כארבעה קילומטרים צפונית למרכז העיר ליבק בת ימינו.
במאה ה-10 הפכה העיר להתיישבות החזקה ביותר בקונפדרציה האובוטריטית ונבנתה בה טירה. העיר נשרפה בשנת 1128 על ידי השבט הפגני ראני מהאי ריגן.
העיר המודרנית נוסדה על ידי אדולף השני מהולשטיין בשנת 1143 על האי בוקו (Bucu) שבנהר הטרווה. הוא הקים טירה חדשה, ומסר אותה להיינריך הארי בשנת 1158. לאחר נפילתו של היינריך בשנת 1181 הפכה העיר לעיר קיסרית למשך שמונה שנים. הקיסר ברברוסה העניק לעיר מועצה מנהלת בעלת 20 חברים ששרדה עד למאה ה-19. המועצה נשלטה על ידי סוחרים וגרמה לכך שהפוליטיקה של ליבק נשלטה על ידי ענייני מסחר במאות הבאות.
ליבק איבדה ממעמדה לאחר השתתפותה במלחמת אזרחים בדנמרק, שבה נחלה תבוסה. לאחר התבוסה כוחה של העיר החל לדעוך. ליבק הצליחה להישאר נייטרלית במלחמת שלושים השנים, אך עם ההרס שנגרם על ידי שלושים שנות המלחמה ועקב כיוונו של המסחר האירופאי למסחר טרנס-אטלנטי, ברית ערי ההנזה והעיר ליבק איבדו מחשיבותן. לאחר שברית ערי ההנזה התפרקה למעשה בשנת 1669, ליבק נותרה עיר סחר חשובה בים הבלטי.
המלחין דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במסגרת מלחמת הקואליציה הרביעית נגד נפוליאון, חיילים תחת פיקודו של ברנדוט (מלך שוודיה ונורווגיה) כבשו את ליבק הנייטרלית ב-6 בנובמבר 1806. מאז ליבק הייתה למעשה מסופחת לצרפת עד קונגרס וינה בשנת 1815.
במלחמת העולם השנייה ליבק הייתה העיר הגרמנית הראשונה שהופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי. ההתקפה שנערכה ב-28 במרץ 1942, גרמה נזק רב למרכז העתיק של העיר, והרסה 3 כנסיות ראשיות וחלקים גדולים של אזורים בנויים. העיר נכבשה ב-2 במאי 1945 על ידי כוחות בריטיים.
אוכלוסיית ליבק גדלה בהיקף ניכר לאחר המלחמה, מ-150,000 תושבים ב-1939 ל-220,000 אחרי המלחמה. לאחר חלוקת גרמניה העיר שכנה על הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית. הושקעו מאמצים רבים לשחזור המרכז ההיסטורי של העיר, ובשנת 1987 הוכרז המרכז ההיסטורי של ליבק כאתר מורשת עולמית. העיר העתיקה של ליבק נחשבת מרשימה ביופיה, בעיקר בזכות מבנים רבים המצויים בה בסגנון הגותיקת לבנים.
קהילת יהודי ליבק
קהילת יהודי ליבק - מויסלינג התקיימה לסירוגין בעיר המדינה ליבק ובכפר גוט מויסלינג. זו הייתה קהילה קטנה שבשיא פריחתה בשנת 1913 מנתה כ-700 נפש. בשנת 1656, היהודים הראשונים היו יהודים אשכנזים, סוחרים שהגיעו מהמבורג ובנוסף אליהם היו שהיגיעו ויושבו במויסלינג מטעמים עסקיים ומסחריים על ידי גוטהארד פון הוולן (1603–1671) לאחר שברחו מליטא ומפולין בעקבות מרד חמלניצקי. היהודים לא הורשו להתגורר בעיר המדינה ההנזית ליבק הסמוכה. בשנת 1667 פון הוולן מבקש את חסינות מלך דנמרק על מויסליג, להגנה על היהודים שהגיעו לכפר מפני עיר המדינה ליבק.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החלו יהודים לעזוב את ליבק, מגמה זאת נמשכה אחרי ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומיד אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בליבק 650 יהודים. חלקם עונו למוות במרתפי מטה הגסטפו שבמרכז העיר.
בחורף 1941, 1942 גורשו לריגה 85 היהודים האחרונים שנותרו בליבק ונרצחו שם.
לקראת סוף שנת 1945 אחרי מלחמת העולם השנייה, שבו יהודים לחיות בליבק.
מרים נוביץ'
מרים נוביץ (1908–1990) הייתה אוצרת, אספנית וחוקרת ישראלית.
נוביץ' הייתה האוצרת הראשונה של בית לוחמי הגטאות ומי שהניחה את המסד שלו, כבר בראשית שנות ה-50. היא שטבעה את המונח "התנגדות רוחנית" (Spiritual Resistance) לגבי יצירות האמנות שנעשו בתקופת השואה, שרק מאוחר יותר זכה לתשומת לב ההיסטוריונים של השואה.
מרים נוביץ' היא שהניחה את המסד לאוסף האמנות הגדול והייחודי של "בית לוחמי הגטאות", הכולל כחמשת אלפים ושמונה מאות יצירות, המחולקות לשלושה מדורים:
המדור הראשון הוא ליבת האוסף, אשר בו השקיעה מרים נוביץ', האוצרת והמנהלת הראשונה שלו, מירב מרצה ואונה. מדור זה, המהווה את הנדבך המרכזי באוסף, כולל מאות יצירות שנוצרו בגטאות ובמחנות שונים במזרח ובמערב אירופה. היצירות מתארות, בין השאר, את החיים במבני המחנות והגטאות, מנציחות את אורחות החיים של הכלואים במגוון של סצנות הווי, ומתארות גם פעילויות תרבותיות בהן – הרצאות, קונצרטים ומחזות. מספר גדול של יצירות מוקדש לתיאורי דיוקנאות הכלואים או דיוקנאות עצמיים של האמנים עצמם.