cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
127 שעות
הפקה
הבמאי דני בויל תכנן לעשות סרט על מסעו של ארון רלסטון במשך ארבע שנים. בויל כתב את הטיוטה לסרט וסיימון ביופוי הפך אותה לתסריט. קיליאן מרפי וראיין גוסלינג היו אמורים לשחק את רלסטון, אך לבסוף התפקיד ניתן לג'יימס פרנקו. צילומי הסרט החלו במרץ 2010 ביוטה, וביוני הם תמו.
סצנת "ההוצאה" שבה רלסטון מאבד את ידו נערכה על ידי טוני גארדנר וצוות שלם של מומחים במטרה לחקות אותה באופן המדויק ביותר. בנוסף, בויל השתמש במספר רב של מצלמות במטרה לתעד את הסצנה מכל זווית אפשרית.
דומניקו קרישיטו
באיטליה
קרישיטו בוגר בית הספר לכדורגל של "וירטוס טולה". שם התגלה על ידי מאמן קבוצת הנוער של גנואה קלאודיו אונופרי, שהזמין את השחקן לקבוצה. ב-7 ביוני 2003, בגיל 16, הופיע בהרכב הקבוצה במשחק נגד "קוזנצה" במסגרת סריה. שנה לאחר מכן עבר לקבוצת יובנטוס, תמורת 500 אלף אירו. בהרכב קבוצת הנוער הוא זכה באליפות איטליה לנוער בעונת 2006 ואומנם היה בהרכב הקבוצה במשחקי ליגת האלופות אך נשאר על הספסל.
את הופעת הבכורה במדי יובנטוס עשה ב-25 באוגוסט 2007 בניצחון קבוצתו 5:1 על ליבורנו. בינואר 2008 הושאל לגנואה שלא רצתה לרכוש את כרטיס השחקן שלו אלא האריכה את השאלתו.
ברוסיה
בחורף 2011, לאחר פציעה שמנעה ממנו לשחק גנואה שקלה אפשרויות למכור אותו. ביולי קרישיטו חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית למשך 5 שנים. זניט שילמה עליו 12 מיליון יורו, כששכרו השנתי מגיע ל-3 מיליון יורו. הוא הופיע לראשונה במדי זניט ב-6 באוגוסט 2011, בניצחון קבוצתו 2:0 על צסק"א מוסקבה. ב-16 במרץ 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו, במשחק נגד דינמו מוסקבה. ב-2 באוגוסט 2014 הבקיע לראשונה דאבל, במשחק נגד ארסנל טולה.
בקיץ 2017 מונה לקפטן הקבוצה. באפריל 2018 הגיע ל-150 הופעות במדי זניט.
בחזרה לאיטליה
עם סיום עונת 2017/2018, חזר לאיטליה וחתם בשורות מועדונו הקודם, גנואה, למשך 8 שנים, 5 כשחקן ו-3 כחלק מהצוות המקצועי במועדון. את הופעתו הראשונה ערך דווקא במשחק לא רשמי אלא במשחק ידידות של גנואה נגד זניט סנקט פטרבורג ביולי 2018.
ב-29 ביוני 2022 חתם בטורונטו. אך בנובמבר 2022 חזר לגנואה בה שיחק עד מאי 2023, עת הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
קריירה בנבחרת
קרישיטו שיחק בהרכב נבחרת איטליה עד גיל 17. ב-14 בנובמבר 2006 הופיע במדי הנבחרת הצעירה, במשחק נגד צ'כיה והיה בהרכב הנבחרת ליורי וגם השתתף באולימפיאדת 2008, שבו איטליה העפילה עד לרבע גמר טורניר הכדורגל.
ב-12 באוגוסט 2009 עלה לראשונה במדי נבחרת איטליה בכדורגל במשחק ידידות עם נבחרת שווייץ בכדורגל, שהסתיים בשוויון מאופס.
בשנת 2010 היה חלק מהרכב הנבחרת לאליפות העולם והופיע בכל 3 המשחקים של הנבחרת.
היה אמור להיות ברשימה להרכב הנבחרת ליורו 2012 אך בשל חשדות למעורבות במכירת משחקים הוצא מההרכב.
ב-2018 מאמן הנבחרת רוברטו מאנצ'יני זימן אותו לנבחרת.
חייו האישיים
מאז 2009 קרישיטו נשוי לדוגמנית פמלה קיקולי (Pamela Chiccoli) ולהם שני בנים: אלפרדו (יליד 2012) ואלסנדרו (יליד 2013).
הדיוויזיה התשיעית (יפן)
הדיוויזיה התשיעית (ביפנית: 第9師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת באאומורי.
היסטוריה
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר אאומורי.
יחסי אל סלוודור–צ'ילה
המאה ה-19
היחסים בין שתי המדינות החלו בשנת 1826, כאשר פדרו נולאסקו ריזקו, שהיה הקונסול הצ'יליאני במרכז אמריקה (שבסיסה בגואטמלה סיטי) הוחלף על ידי קרלוס ת'ורן הנציג הסלבדורי הראשון בצ'ילה היה סלוסטיו קרבאלו, שמונה על ידי ארצו לקונסול בוולפראיסו ב-11 באוקטובר 1871.
ב-16 במאי 1870 נחתם בסנטיאגו דה צ'ילה פרוטוקול משאל עם למודעה להסכמה על שינוי ההסכמים, וכעבור שש שנים, ב-13 ביולי 1876, חתמו שתי המדינות על אמנת ידידות, שלום, מסחר וניווט. יש תיעוד שבמהלך מלחמת האוקיינוס השקט, הדיפלומט הצ'יליאני אדולפו קרסקו אלבנו נסע לאל סלוודור כשליחות עסקית. במהלך העימות הזה, ממשלת אל סלוודור הודיעה למשרד החוץ הצ'יליאני שלה "נייטרליות מוחלטת". לאחר המשלחת של קרסקו אלבנו, שנמשכה כשנה, נציג אחר מצ'ילה לא הופיע באל סלוודור רק כעבור 22 שנה, עם משלחותיהם של בלטרן מתייה וגאלו אירראזוואל, בתחילת 1901, שמטרתם הייתה להשיג את קולות אל סלוודור בקונגרס הפאן-אמריקאי שנערך במקסיקו בשנים 1901–1902. כמו כן, ועל פי לוח הנצחה בבית הספר הצבאי באל סלוודור, ידוע שכבר, בשנת 1901, ביקרה בארץ משלחת צבאית צ'יליאנית במטרה להכשיר ולהקים את האקדמיה האמורה. משלחת שיתוף הפעולה הצבאית השנייה התקיימה בשנת 1903, שבראשה עמד הגנרל מצבא צ'ילה ואחר כך נשיא הרפובליקה קרלוס איבנז דל קמפו, שלחם גם למען אל סלוודור במלחמה עם הונדורס ונישא לרוזה קוויזר אי אווילה מאל סלוודור.
המאה ה-20
בשנת 1937 נחתם הסכם על החלפת נציגויות דיפלומטיות. בשנת 1949 מינתה צ'ילה את שגרירה הראשון באל סלוודור, אלברטו סראנו פלה, והמשלחת הדיפלומטית נפתחה בסן סלוודור בשנת 1954. מאוחר יותר, בשנת 1981, נחתמו הסכמי מסחר ותרבות, וכעבור ארבע שנים נחתם הסכם משלים להסכם שיתוף הפעולה המדעי והטכני בתחום המינהל הציבורי. במהלך שנות התשעים, בין ההסכמים החתומים הרבים שנחתמו בין צ'ילה ואל סלוודור, בולטים הסכם בסיסי לשיתוף פעולה טכני ומדעי (1991), הסכם לשליטה ודיכוי של התעללות וסחר בסמים (1991), הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (1996) והסכם לשיתוף פעולה מסחרי (2000).
המאה ה-21
שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי, שנכנס לתוקף ב-3 ביוני 2002. מכאן ואילך התחזקו היחסים הדו-צדדיים ונחתמו שורה של כלים לשיתוף פעולה בענייני שיתוף פעולה אקדמי, מדיניות ציבורית, טלקומוניקציה והגנה לצרכנים, חקלאות, דיור, תיירות, אנרגיה, ניהול סביבתי ונושאים ימיים.
במרץ 2016 תרמה ממשלת צ'ילה 100 אלף דולר לאל סלוודור כדי לספק סיוע במזון למשפחות בעלות הכנסה נמוכה שנפגעו מהבצורת במדינת מרכז אמריקה.
ביקורים רשמיים
נשיא אל סלוודור אליאס אנטוניו סאקה ערך ביקור ממלכתי בצ'ילה ביולי 2007, כאשר נחתמו הסכמי שיתוף פעולה שונים בנושא אנרגיה, ניהול סביבתי ותיירות. לאחר מכן, ב-25 באוגוסט 2009, ערך הנשיא מאוריסיו פונס ביקור ממלכתי בצ'ילה, אז נחתמו שלושה הסכמים. ביוני 2013 ערך הנשיא סבסטיאן פיניירה ביקור ממלכתי באל סלבדור, וחתם על הסכם התאגדות מקיף עם נשיא אל סלוודור, מאוריסיו פונס, ואף הזמין את אל סלוודור להיות חברה משקיפה ב, יחד עם צ'ילה, קולומביה, פרו ומקסיקו.
באוגוסט 2015 ביקרה הנשיאה מישל בצ'לט באל סלוודור, כאשר חתמה עם מקבילה הסלוודורי סלבדור סאנצ'ס סרן על הסכמי שיתוף פעולה שונים שבאמצעותם יחוזקו הקשרים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים.
פורטה ניגרה
פורטה ניגרה (מלטינית השער השחור; בגרמנית: Schwarzes Tor) הוא שער רומי עתיק בעיר העתיקה בגרמניה טריר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ. זהו השער המשומר ביותר מצפון לאלפים. השער הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1986 לצד שרידים רומאיים נוספים (הריכוז הגבוה בגרמניה).
הוא נבנה מאבן חול בשנים 186–200 והיה אחד מארבעת השערים של העיר. עם השנים התפוררו ונהרסו שאר השערים ביחד עם החומה. את השער הזה הצילה העובדה שבשנים 1208–1035 התגורר בתוכו הנזיר היווני סימון שלאחר מותו הוכרז כקדוש. הפורטה ניגרה הפך לכנסייה ולידה הוקם מנזר על שם סימון.
נפוליאון בונפרטה שביקר במקום ב-1804 הורה להפסיק להשתמש במקום ככנסייה ולהחזירו למצבו הקדום כאתר רומי עתיק.
כיום שער זה הוא האתר התיירותי המפורסם ביותר בטריר. מאתר זה מוביל מדרחוב שמעון מטריר הקדוש (Simeonstraße) לכיכר השוק הראשי (Hauptmarkt) ובה עמוד צלב השוק (Marktkreuz) ומזרקת פטרוס הקדוש (Petrusbrunnen).
רנו 6
רנו 6 (Renault 6) היא מכונית משפחתית קטנה, 5 דלתות האצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1968–1986. הדגם יוצר בצרפת בין השנים 1968–1980, בספרד בין השנים 1969–1986, בארגנטינה בין השנים 1969–1984, בקולומביה בין השנים 1971–1984 ובבלגיה. ביוני 1973 עבר הדגם מתיחת פנים שכללה פנסים מרובעים ופגושים חדשים. ב-1968 הדגם עבר מתיחת פנים קלה נוספת.
סך הכול יוצרו 1,674,381 יחידות.
ויזואלית דמה הרנו 6 לדגם הרנו 16 הגדול יותר.
בצרפת הרנו 6 התחרתה בתכונות ובמחיר עם דגם הסימקה 1100.
ליאון ראף
דרטניון ראפין (באנגלית: Dartanyon Ruffin; נולד ב-14 באפריל 1996) הוא מתאבק אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיע תחת שם הבמה ליאון ראף. ראף הוא פעם אחת אלוף צפון אמריקה של NXT.
Evolve (2018–2020)
ראף ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות Evolve במסגרת האירוע ה-106, שבו הצטוות לשורות טומי מזראטי בהפסדם לאדריאן אלאניס וליאם גריי. באירוע Evolve 131, שנערך ב-13 ביולי 2019, ראף ו-AR פוקס ניצחו את The UnWanted (אדי קינגסטון וג'ו גייסי) וזכו באליפות הזוגות של Evolve. באירוע Evolve 142, שנערך ב-7 בדצמבר של אותה השנה, השניים הפסידו את חגורות האליפות לצמד The Besties in the World (דייבי וגה ומאט פיטצ'ט); תקופת כהונתם כאלופים נמשכה כ-147 ימים.
NXT (2018–2021)
אף על פי שלא היה תחת חוזה, ראף ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWE ב-4 בדצמבר 2019 בפרק של התוכנית NXT, כשהצטוות לאדריאן אלאניס בהפסדם ל-The Forgotten Sons (סטיב קאטלר ווסלי בלייק). במהלך תחילת שנת 2020, ראף התאבק כמתאבק מקומי אשר נועד לקדם מתאבקים אחרים בתוכניות השונות: Raw, סמאקדאון, NXT, 205 לייב ו-Main Event. מאוחר יותר באותה השנה, ראף חתם על חוזה רשמי ב-WWE ונשלח ל-WWE Performance Center.
ב-11 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT, ראף ניצח את ג'וני גרגאנו וזכה באליפות צפון אמריקה של NXT לאחר שהוא נבחר על ידי גרגאנו במסגרת גלגל המזל. שבוע לאחר מכן בתוכנית, ראף הגן בהצלחה על תוארו נגד גרגאנו כתוצאה מפסילה לאחר שדמיאן פריסט, יריבו של גרגאנו, הכה באופן מכוון את ראף. באירוע NXT TakeOver: WarGames, שנערך ב-6 בדצמבר, ראף הפסיד את התואר בחזרה לגרגאנו בקרב משולש אשר כלל בנוסף את פריסט, הפסד זה קטע תקופת כהונה של 25 ימים מצידו של ראף. ב-16 בדצמבר, ראף וקושידה הפסידו בקרב זוגות לג'וני גרגאנו ואוסטין ת'יאורי. ב-23 בדצמבר, ראף גבר על טימותי טאצ'ר. שבוע לאחר מכן, ראף כשל בניסיונו להשיב אליו את אליפות צפון אמריקה של NXT, כשהפסיד לאלוף, ג'וני גרגאנו. ב-20 בינואר 2021, ראף וקושידה ניצחו את גרגאנו ות'יאורי בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס. לעומת זאת, הם הודחו מהתחרות שבוע לאחר מכן על ידי Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק) במסגרת שלב רבע הגמר. ב-3 בפברואר, ראף נכשל בהשגת ניצחון על פני אוסטין ת'יאורי. שבועיים לאחר מכן, ראף גבר על אייזיאה "סוורב" סקוט. לעומת זאת, ב-13 באפריל, ראף נחל הפסד לאותו סקוט. ב-4 במאי, ראף הפסיד לסקוט במסגרת קרב ספירות בכל מקום. שבוע לאחר מכן, ראף נחל הפסד לפיט דאן כתוצאה מפסיקת שופט.
חיים אישיים
ראפין נמצא במערכת יחסים עם שופטת ה-WWE, איה סמית'. השניים התארסו ב-30 בנובמבר 2020.
אושר עד
אושר עד (בשמה הרשמי מרב - מזון כל בע"מ) היא רשת מרכולים ישראלית, שהוקמה ב-2009 על ידי אברהם משה מרגלית, אריה בוים ויהודה לניאדו. בשנת 2021 החזיקה הרשת ב-20 סניפים ברחבי ישראל.
היסטוריה
"אושר עד" הוקמה בשנת 2009 כרשת דיסקאונט. הסניף הראשון של הרשת הוקם במגדל העמק. הרשת הוקמה על ידי אברהם משה מרגלית, אריה בוים ויהודה לניאדו, שהיו לפני כן הבעלים של רשת השיווק "אלף", שהוקמה כרשת שיווק הפונה לקהל חרדי וסניפיה הוקמו בריכוזי אוכלוסייה חרדית. הרשת הייתה בבעלותם של מרגלית ובוים הנמנים עם חסידות גור ולניאדו החילוני, ומחצית מהמניות ברשת הוחזקו על ידי רשת שופרסל. בשנת 2008 מימשה שופרסל אופציית רכישה, ורכשה את יתרת השליטה ברשת "אלף" מידי השותפים, ב-140 מיליון ש"ח. לאחר שנת צינון הקימו השותפים את רשת "אושר עד".
על פי דירוג דן אנד ברדסטריט שפורסם בשנת 2016, אושר עד היא רשת המזון הרביעית בגודלה בישראל מבחינת מחזור מכירות, עם סכום של 2.29 מיליארד שקל בשנה. קודמות לה הרשתות שופרסל, רמי לוי ויינות ביתן. לפי אותו דירוג רשת "אושר עד" מובילה במדד המכירות לעובד. נכון ליולי 2023, מונה הרשת 19 סניפים בישראל, כאשר האחרון שבהם נפתח באזור התעשיה בכפר סבא בשנת 2022. בסניפיה נמכרים מוצרים עם הכשרים מיוחדים, אך היא אינה פונה רק לקהל חרדי. סניפי הרשת גדולים בשטחם (כ-6,000 מ"ר בממוצע לסניף) ומוצרים רבים נמכרים בה באריזות גדולות.
הדיוויזיה העשירית (יפן)
הדיוויזיה העשירית (ביפנית: 第10師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בנגויה.
היסטוריה
בסיס הדיוויזיה נמצא בבעיר נגויה.
וילי לאגס
וילי פאול פרנץ לאגס (בגרמנית: Willy Paul Franz Lages; 5 באוקטובר 1901 – 2 באפריל 1971) היה פושע מלחמה נאצי. לאגס היה ראש המטה של האס דה באמסטרדם במהלך מלחמת העולם השנייה. החל מ־1941 שימש כאחראי על גירוש יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה. על פי ההערכות היה אחראי על השמדתם של 70,000 מיהודי הולנד במסגרת שואת יהודי הולנד. בתפקידו פיקד על הוצאות להורג של יהודי ואנשי מחתרת הולנדיים, ביניהם האני סכאפט.
שפעת הונג קונג
שפעת הונג קונג (ידועה גם בשם מגפת השפעת 1968) הייתה התפרצות שפעת שהתרחשה בשנים 1968–1969 וגרמה לפי ההערכות למותם של כמליון בני אדם ברחבי העולם. ההתפרצות נגרמה ממוטציה בנגיף מסוג H3N2, שמשתייך לקבוצה A של השפעת.
היסטוריה
עד ספטמבר אותה שנה התפשט הווירוס גם במדראס ובומביי שבהודו, הפיליפינים, תאילנד, צפון אוסטרליה ואירופה. בהמשך אותו החודש הווירוס הגיע גם לקליפורניה כשכוחות צבא ארצות הברית חזרו ממלחמת וייטנאם. עם זאת, ההתפרצות לא הפכה לנרחבת עד חודש דצמבר. עד תחילת 1969 דווחו על מקרי שפעת גם ביפן, אפריקה ודרום אמריקה.
בברלין, מספר המתים הגבוה עבר את רף הספיקה של המערכת והגופות אוחסנו במנהרות הרכבת התחתית. במערב גרמניה נאלצו עובדי איסוף האשפה לקבור את המתים בשל מחסור בקברנים. בסך הכל, במזרח ומערב גרמניה נרשמו 60 אלף מקרי מוות. באזורים מסוימים בצרפת חצי מכוח העבודה רותק למיטה לאחר שחלה, והתעשייה נפגעה מכך במידה קשה. בבריטניה, שירותי הדואר והרכבות סבלו גם כן משיבושים.
בהונג קונג, מוקד ההתפרצות, בה הצפיפות הייתה יותר מ-6,000 נפש לקמ"ר, הגיעה המגפה לשיאה כעבור שבועיים, וארכה בסך הכל כשישה חודשים מיולי עד דצמבר 1968. מספר המתים מהמגפה הגיע לשיאו בחודשים דצמבר וינואר. בתקופה זו גבר העיסוק המדעי בבריאות הציבור ובנגיפים ופורסמו מאמרים רבים בנושאים אלו.
בהשוואה למגפות אחרות שהתחוללו במאה ה-20, שפעת הונג קונג גרמה לשיעור תמותה נמוך יחסית. המגפה התפשטה בקרב האוכלוסייה ללא מגבלות על הכלכלה, עד שחיסון היה זמין כארבעה חודשים אחרי שהחלה.
וירוס מסוג H3N2 גרם לשפעת גם בחורף 1969/1970 וגרם לגל שני וחמור יותר של מתים. עם זאת, כיום הוא מוגדר כשפעת חורף רגילה שדומה לרוב השנים.
ניתוח וירולוגי
שפעת הונג קונג הייתה המקרה הידוע הראשון של התפרצות נגיף מזן H3N2, אף שקיימות ראיות סרולוגיות לכך שהייתה התפרצות של נגיף מזן H3N1 במגפת השפעת של שנת 1889. הווירוס שגרם להתפרצות שפעת הונג קונג בודד בבית החולים המלכה מרי בהונג קונג.
תמותה
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית העריכו כי בסך הכל מתו ממגפת השפעת ב-1968 כמיליון בני אדם בכל רחבי העולם. לפי הערכת ה-CDC, כ-100 אלף איש מתו בארצות הברית משפעת באותה שנה; רובם בני 65 ומעלה. עם זאת, משפעת הונג קונג מתו פחות אנשים ביחס למגפות אחרות ממספר סיבות.
ראשית, ייתכן ונשארה בקרב חלקים מהאוכלוסייה חסינות למגפת השפעת N2 שהתפרצה באסיה בשנת 1957. שנית, המגפה לא צברה מספיק הדבקה עד חופשות החורף בבתי הספר, שצמצמו את ההדבקה. שלישית, הטיפולים הרפואיים שהוענקו לחולים קשה השתפרו באותן שנים, ורביעית גדלה הזמינות של האנטיביוטיקה נגד זיהומים בקטריאליים משניים.
למגפה היו שני דפוסי תמותה ברורים מבחינה גאוגרפית. בצפון אמריקה (בעיקר בארצות הברית וקנדה) הייתה עונת השפעת חזקה יותר ב-1968/1969 לעומת השנייה. באזור הגאוגרפי השני (בריטניה, צרפת, יפן ואוסטרליה) עונת המגפה השנייה הייתה חזקה פי שניים עד חמישה לעומת הראשונה.
רותם ישי
קריירה
ישי מתגורר בדורנגו שבארצות הברית ומשתתף בליגת המכללות במסגרת קבוצת האופניים של מכללת פורט לואיס. במסגרת זו זכה ישי מספר פעמים בתואר אלוף ארצות הברית למכללות באופני הרים. כמו כן השתתף באליפויות ארצות הברית למכללות באופני כביש, שם סיים בשנת 2011 במקום השני, ובאופני סייקלוקרוס, שם סיים בעשירייה הראשונה.
שפעת הונג קונג
בישראל
לישראל הגיעה שפעת הונג קונג בדצמבר 1968–ינואר 1969, ופורסמו הערכות לפיהן 20% מהישראלים ידבקו בשפעת, ושייגרם נזק כלכלי של כ-25 מיליון לירות לתל"ג של ישראל. עד ינואר 1969 יובאו לישראל 25 אלף מנות חיסון, ומשלוח נוסף של 25 אלף מנות הגיע לישראל באמצע ינואר.
רותם ישי
קריירה
הוא רוכב גם בקבוצה המקצוענית האמריקאית Jamis, במסגרתה הוא מתחרה בתחרויות בסבב האמריקאי המקצועני.
כמו כן הוא מייצג את נבחרת ישראל בתחרויות בינלאומיות, ובהן גביע העולם, אליפות אירופה ואליפות העולם.
בשנת 2011 סיים במקום ה-41 באליפות העולם לבוגרים, הישג שיא של רוכב ישראלי באליפות העולם. כמו כן הוא סיים במקום ה-37 במרוץ גביע העולם בניו יורק באותה שנה.
הישג השיא שלו בקטגוריית מתחת לגיל 23 היה מקום 15 באליפות העולם בשנת 2008.
תהילים פ"ב
תהילים פ"ב הוא המזמור ה־82 בספר תהילים, חלק משנים עשר המזמורים המיוחסים לאסף בן ברכיהו ושיר של יום של יום שלישי.
א'
המזמור נפתח בהצהרת המשורר כי: "אֱלֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל בְּקֶרֶב אֱלֹהִים יִשְׁפֹּט". כלומר, אלוהים נמצא בבית דין של מעלה ושופט שם.
ב'-ז'
בחלקו המרכזי של המזמור מוכיח המשורר כביכול את האלילים המדומים: "עַד מָתַי תִּשְׁפְּטוּ עָוֶל וּפְנֵי רְשָׁעִים תִּשְׂאוּ?" (ב'), הוא קורא להם לעשות צדק לעניים וליתומים, ולהצילם מידי הרשעים: "שִׁפְטוּ דַל וְיָתוֹם עָנִי וָרָשׁ הַצְדִּיקוּ" (ג'), "פַּלְּטוּ דַל וְאֶבְיוֹן מִיַּד רְשָׁעִים הַצִּילוּ" (ד').
המשורר עובר לדבר על אותם "אלוהים" "לֹא יָדְעוּ וְלֹא יָבִינוּ בַּחֲשֵׁכָה יִתְהַלָּכוּ יִמּוֹטוּ כׇּל מוֹסְדֵי אָרֶץ" (ה'), המשורר אומר כי עד עכשיו הוא חשב שהם באמת "אלוהים": "אֲנִי אָמַרְתִּי אֱלֹהִים אַתֶּם וּבְנֵי עֶלְיוֹן כֻּלְּכֶם" (ו), אך עתה הוא יודע כי: "אָכֵן כְּאָדָם תְּמוּתוּן וּכְאַחַד הַשָּׂרִים תִּפֹּלוּ" (ז').
ח'
המזמור נחתם בקריאת המשורר לאלוהים שיקום וישפוט את הארץ: "קוּמָה אֱלֹהִים שׇׁפְטָה הָאָרֶץ כִּי אַתָּה תִנְחַל בְּכׇל הַגּוֹיִם" (ח)'.
בתפילה היהודית
תהילם פ"ב הוא שיר של יום של יום שלישי. במרבית נוסחי התפילה כיום, שיר של יום נאמר בימי חול בסוף התפילה לפני פיטום הקטורת ועלינו לשבח (כך בנוסח הספרדים, נוסח ספרד ותימן). לפי נוסח אשכנז, שיר של יום נאמר בסוף התפילה לאחר "עלינו לשבח".
The Essential Gloria Estefan
The Essential Gloria Estefan הוא אלבום הלהיטים השביעי של הזמרת גלוריה אסטפן. האלבום יצא כחלק מפרויקט של חברת סוני מיוזיק "The Essential series" (הסדרה החיונית) ובה הם מוציאים סדרה של אלבומי אוסף של האמנים שחתומים תחתם. האלבום יצא על ידי אפיק רקורדס ולגסי רקורדס, חברות הבת של סוני ב-3 באוקטובר 2006.
האלבום כולל אוסף של שירים באנגלית ובספרדית מכל מיני שנים בקריירה של אסטפן.
Ms. (כתב עת)
Ms. ("מיז", בתעתיק לעברית) הוא כתב עת פמיניסטי ליברלי אשר החל לצאת לאור בשנת 1972. דורותי פיטמן יוז וגלוריה סטיינם ייסדו את המגזין. מיז התחיל כמהדורה מיוחדת של מגזין ניו יורק, וקליי פלקר, העורך ועיתונאי של המגזין מימן את הגיליון הראשון. מהדורת הניסיון הראשונה, שכללה 300,000 עותקים נמכרה בתוך שמונה ימים. צוות העריכה המייסד כלל נשים המזוהות עם הגל השני של הפמיניזם: לטי קוטין פוגרבין, מרי טום , פטרישיה קרביין, ג'ואן אדגר, נינה פינקלשטיין ומרי פיקוק. מטרתן המוצהרת הייתה ליצור כתב עת לכל הנשים, אשר יהווה במה לשיח פוליטי פמיניסטי. בפועל, שימש המגזין כאמצעי להפצת בשורת הפמיניזם בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 לכלל האוכלוסייה וכלל הנשים.
בעקבות פרסום כתב העת, נשים נחשפו לראשונה למאמרים אשר הביעו עמדה נוקבת ובוטה בנוגע לסוגיות מרכזיות כגון: הטרדה מינית, אלימות נגד נשים, דימוי גוף ועוד. זאת לאחר שבמשך עשרות שנים, עניינם של המגזינים הפופולריים לנשים תאם את תפקידי המגדר המקובלים אשר כללו מתן עצות בכל הקשור למטלות הבית, מתכונים, טיפוח הגוף וכדומה. כמו כן, המאמרים נכתבו בשפה קולחת ונהירה והיו יוצאי דופן מול הכתיבה הפמיניסטית הרווחת שהייתה תאורטית ברובה ובלשון אקדמית.
הכותבות היו ברובן עיתונאיות, נשות ציבור ואקדמיה אשר יצאו כנגד המדיה התקשורתית וכנגד האופן הסטריאוטיפי בו מוצגות נשים כאמהות, עקרות בית וצרכניות שמטרתן היחידה היא לרצות את הגברים בחייהן. גם בשנת 2015, המגזין נתפס כשלוחה של התנועה לשחרור הנשים ושם נרדף לפמיניזם.
אבני דרך
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה כתב העת בשיא הפופולריות שלו, ובעשור הראשון לקיומו הוא נהנה מתפוצה מרשימה הדומה למגזין מסחרי. המייסדות ביקשו להביא לתודעת הציבור הנשי סוגיות "מושתקות" במטרה לעורר דיון ענייני וחשיבה מקורית. הגיליון הראשון עסק בהפלה מלאכותית וזכות הנשים על גופן. נשים אמריקאיות בולטות ומוכרות הצהירו מעל דפי המגזין שהן ביצעו הפלה, על אף היות המעשה בלתי חוקי באותה התקופה. שנה לאחר מכן, בשנת 1973 הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את הפסיקה וקבע בפסק דין רו נגד וייד שהפלה בשליש הראשון של ההיריון היא לגיטימית וחוק האוסר הפלה פוגע בערך דמוקרטי בסיסי - הזכות לפרטיות. התנועה הפמיניסטית זקפה את המהלך הזה לזכות ההד הציבורי הרחב שנוצר בעקבות חשיפת סיפורן של הנשים ב"מיז". במהלך שנות השבעים "מיז" היה למגזין האמריקני הראשון שדן בסוגיות טעונות כדוגמת אלימות במשפחה, דימוי גוף של נשים, שכר נשים ואונס. חלק מהמאמרים המפורסמים ביותר משמשים כחומר לימוד במחלקות ללימודי נשים וכאמצעי רב ערך לפעילות של פמיניסטיות, מנהיגים פוליטיים ומורים.
את שער המגזין הראשון ציירה האמנית היהודייה מרים ווסק (Miriam Wosk). על השער הוצגה האלה ההינדית קאלי, המאופיינת בדרך כלל באנרגיה אינסופית כאישה אומללה, העוסקת בשלל משימות ביתיות, הרבה מעבר ליכולותיה הפיזיות ובנוסף, עובר גדל ברחמה. האיור על רקע אדום בולט היה פורץ דרך. על שערי העיתונים לנשים שהופיעו עד אותה עת, הוצגו בדרך כלל פנים של אשה לבנה, סקסית, יפה ומסופקת. הגיליון עורר עניין רב מאוד ו-300,000 עותקים נמכרו תוך שמונה ימים.
".Ms", שמו של המגזין, היה בעל מטרה סמלית חינוכית. בעוד שלגברים פנו רק בתואר ".Mr" (קיצור של "Mister" - "מיסטר") לנשים היו שני תארים: הבחינו בין אשה נשואה (".Mrs", קיצור של "Misses" - "מיסיז") לאשה רווקה ("Miss" - "מיס"). הבחנה זו גרמה לאי נוחות רבה בקרב נשים רבות שלא רצו להיות מוגדרות על פי הסטטוס האישי שלהן. השימוש בשם Ms באמצעות המגזין היה למעשה פניה לכל הנשים ללא קשר לסטטוס האישי שלהן, כבן אנוש נקבי, ושימת דגש על המחלוקת בעניין.
מדיניות הפרסום בכתב העת
כך התבטאה גלוריה סטיינם כשנשאלה על כוחן של פרסומות בכתבי עת לנשים:.
למעשה, במשך כל שנות פעילותו, המגזין ניצב בפני אי יציבות פיננסית כתוצאה מהחלטתן העקרונית של העורכות למנוע פרסום מִינָנִי ופרסום של מוצרים "מזיקים" או מעליבים, כדוגמת דיאודורנטים לנשים. המדיניות הייתה להתיר רק פרסום של מוצרים שאינם נתפסים כנשיים באופן בוטה, כגון: מכוניות, סיגריות, פוליסות ביטוח וכרטיסי אשראי. בשנת 1989 המגזין נסגר משום שחברות הפרסום סירבו לפרסם בו מכיוון שהוא נתפס כ"פוליטי" ומסובך מדי. כאשר חזר לפעול שוב לאחר שנה לא היו בו פרסומות וקוראים רבים הפסיקו את המנוי משום שהמראה והכיוון של המגזין השתנו מאוד. עד שנת 2000 המגזין היה בבעלויות שונות וללא פרסומות. בשנת 2001 המגזין נרכש על ידי The Feminist Majority Foundation והוא יוצא לאור בדפוס כרבעון. למגזין אתר אינטרנט ובלוג.
המדרשה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קונסטנטינוס חרלאמבידיס
קונסטנטינוס חרלאמבידיס (ביוונית: Κωνσταντίνος Χαραλαμπίδης; נולד ב-25 ביולי 1981) הוא כדורגלן עבר קפריסאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
חרלאמבידיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אפואל ניקוסיה. בשנת עלה לקבוצה הבוגרת ועד מהרה תפס את מקומו בקבוצה וזכה עם המועדון בשתי אליפויות, גביע ופעמיים בסופר קאפ.
במהלך עונת חתם לשנתיים וחצי בפנאתינאיקוס. במהלך שנותיו במועדון, שיחק 44 משחקים וכבש שער אחד. בקיץ הושאל לפאוק סלוניקי בה שיחק חודשיים שבסיומן חזר לפנאתינייקוס.
בקיץ יצא למבחנים בקארדיף סיטי אך בסופו של דבר חתם בקארל צייס יינה מהבונדסליגה השנייה. בינואר סיכם עם המועדון להתרת חוזהו של השחקן והוא עזב את המועדון.
ב-27 בינואר 2008 חזר לאפואל ניקוסיה לקדנציה שנייה במועדון כאשר חתם ל-4 שנים במועדון. בעונת היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות. שנתיים לאחר מכן היה שותף לעלייה המפתיע של המועדון לרבע גמר המפעל. בעונת היה שותף לזכייה של המועדון בטרבל.
ב-1 ביוני 2016 חתם לשנתיים בא.א.ק. לרנקה. בנובמבר 2017 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית
ב-29 בינואר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין בהפסד 3-2 נגד. ב-19 בפברואר 2004 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד. חרלאמבידיס סיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם 12 שערים ב-88 הופעות.
אנדרה שמברי
אנדרה שמברי (במלטזית: André Schembri; ) הוא כדורגלן עבר מלטזי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
שמברי התחיל את הקריירה שלו בפאולה היברניאנס. בעונת עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק ב-7 משחקים אך לא כבש. עונה לאחר מכן, שמברי הפך לשחקן הרכב ראשון וסיים את העונה עם 5 שערים ב-26 הופעות ועזר לקבוצה לסיים את העונה במקום השלישי. בינואר חתם במרסשלוק. עד לסיום העונה כבש שני שערים ב-8 משחקים. עונה לאחר מכן רשם מאזן מדהים של 11 שערים ב-19 הופעות וזכה עם המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
בקיץ משך את עיניהם של קבוצות רבות, בסופו של דבר הושאל לאיינטרכט בראונשוויג הגרמנית עד לסיום העונה. את העונה הוא סיים עם 9 שערים ב-29 משחקים והעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה השלישית. ב-30 ביוני 2008 הושאל לקרל צייס יינה. ב-26 ביולי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון. את העונה סיים בצורה מאכזבת כאשר הבקיע רק 4 שערים ב-32 הופעות.
ב-19 ביוני 2009 חתם באוסטריה קרנטן האוסטרית. ב-15 בפברואר 2010 עזב את אוסטריה וחתם בפרנצווארוש. עד לסיום העונה הוא התקשה להשתלב בהרכב של המועדון, אך בעונת הפך לשחקן מוביל במועדון כאשר כבש 16 שערים עד לסיום העונה. ב-26 בספטמבר 2010 הבקיע שלושער בניצחון 1:3 נגד ואשאש והפך למלטזי הראשון אי פעם שכובש שלושער מחוץ למדינה.
ביולי חתם באולימפיאקוס וולו היוונית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-14 ביולי 2011 במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-28 ביולי 2011 הוא הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה נגד דיפרדנג' 03. לאחר שהמועדון חרג מכללי אופ"א, הוא הושעה מהמסגרות האירופיות והורד לליגה הרביעית בארצו ושמברי עזב את המועדון. ב-30 בספטמבר 2011 חתם בפאניוניוס.
ב-20 באוגוסט 2012 חתם באומוניה ניקוסיה הקפריסאית. את עונת סיים כמלך שערי הקבוצה. ב-28 במאי 2014, חזר לגרמניה כאשר חתם בפ.ס.וו פרנקפורט. ב-5 בדצמבר 2014 חזר לאומוניה.
ביוני חתם לשנתיים בבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-12 ביוני 2017 שוחרר מבואבישטה וחתם לשנתיים באפולון לימסול.
ב-27 באוגוסט 2019 שמברי חתם בצ'נאיין מהסופר ליג ההודי.
ב-9 במרץ 2020, שמברי הודיע על פרישה מכדורגל.
קריירה בינלאומית
ב-4 ביוני 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלטה בהפסד 1:0 נגד. ב-11 באוקטובר 2006 הבקיע את שני שערי הבכורה שלו בנבחרת שהעניקו לנבחרתו ניצחון 1:2 נגד, ניצחון ראשון של הנבחרת לאחר 13 שנה ללא ניצחון.
מלכיאל צבי טננבוים
הרב מלכיאל צבי הלוי טננבוים (תר"ז, 1847 – ה' בניסן תר"ע, אפריל 1910) היה רבה של העיר לומז'ה, ומגדולי הרבנים "המשיבים" בדורו.
נולד בעיירה מוטלה (מקום הולדת חיים ויצמן, שהיה גם קרוב משפחתו). לאביו רבי יונה. למד בישיבת וולוז'ין וישיבת איישישוק ובישיבות נוספות. בגיל צעיר נשא את בתו של יהודי עשיר. בתמיכת חותנו הוא ישב מספר שנים על לימוד התורה בהתמדה גדולה, בעיירה קארליץ. בהמשך נתבקש לכהן ברבנות העיירה בודקי שבפלך גרודנה.
בשנת 1887 נקרא לכהן ברבנות העיר לומז'ה, שהייתה ידועה ברבנים חשובים שכיהנו בה. בלומז'ה הוא כיהן 23 שנים, עד פטירתו בשנת 1910. הרב טננבוים נלחם ברוחות ההשכלה שנשבו בעירו, נלחם נגד החדר המתוקן, בתי הספר הכלליים והתנועה הציונית.
בשנת 1910 נסע לוועידת רבנים שנערכה בסנט פטרבורג, ונפטר בדרך בעיירה רציצה. לאחר מאמץ רב והשתדלויות הובא ארונו לקבורה בעירו לומז'ה.
אחריו כיהן ברבנות העיר הרב חיים הלר (העליר).
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
שו"ת דברי מלכיאל
שמו של הרב יצא בעיקר בזכות ספרי השו"ת שחיבר – שו"ת דברי מלכיאל. חמישה כרכים הוציא הרב בחייו, החל משנת תרנ"א. שני כרכים נוספים של שאלות ותשובות יצאו לאור מתוך כתבי ידו לאחר פטירתו בהוצאת מוסד הרב קוק וכן כרך נוסף של ביאורי הרב על הש"ס והדרנים שנתן בהזדמנויות שונות.
בתשובותיו עונה הרב טננבוים לשאלות שונות שהופנו אליו מרחבי מזרח אירופה. מתשובותיו הידועות: הוא אוסר על צילום; מביע תמיהה על החלפת שמות בין זכרים לנקבות וחושש מפני האיסור של "לא ילבש גבר שמלת אשה". בתשובותיו הוא נלחם באמונות טפלות שכנראה רווחו בזמנו כמו אכילת מיני מתיקה ברפת הבקר על מנת שיתברכו הבהמות, או מעשים שונים שנעשו על מנת לגרש שדים.
תשובה תקדימית ישנה בספרו לעניין זכויות בסימן מסחר:
מרד בגדאד (1948)
מרד בגדאד (בערבית: انتفاضة الوثبة) היה מרד של סטודנטים קומוניסטים ודמוקרטים וצעירים כורדים בבית המלוכה העיראקי, שהתקיים בינואר 1948 בבירה בגדד. במהלך המרד נהרגו בסך הכל כ-300 עד 400 עיראקים. הסיבה לפרוץ המהומות הייתה כוונת הממשל לחדש את ההסכם האנגלו-עיראקי ולכאורה להפוך את עיראק לפרוטקטורט בריטי. בנוסף, כוח הקנייה של העובדים היה בשפל היסטורי, מה שהגביר את התסיסה בקרב הצעירים. מרבית המפגינים היו סטודנטים צעירים ועניים מפאתי הבירה, חלקם חברי המפלגה הקומוניסטית המקומית.
מהלך המרד
הפגישה הראשונה של מובילי המהומות נערכה ב-3 בינואר. ההפגנות הראשונות נערכו ביום שלאחר מכן. כשהמפגינים הגיעו לבית הספר המקומי למשפטים, המשטרה החלה לפזר את ההפגנה בכוח. סטודנטים רבים נפצעו ושלושים ותשע נעצרו. ב-6 בינואר החלה שביתת סטודנטים. כיומיים לאחר מכן שחררו הרשויות את הסטודנטים שנעצרו והשביתה נפסקה.
ב-16 בינואר דווח כי הממשלה חתמה על הסכם פורטסמות'. החתימה הובילה לשביתה בת שלושה ימים במכללות ולפריצה מחדש של המהומות. ב-20 בינואר התקיימה צעדת סטודנטים רחבת היקף. לראשונה מאז תחילת התסיסה הצטרפו לסטודנטים קבוצות חברתיות אחרות – בעיקר תושבי השכונות העניות שבדרום מזרח העיר. ב-21 בינואר ההפגנות עלו מדרגה. המשטרה ירתה על סטודנטים שהעבירו את גופות אלה שנהרגו יום קודם. חברי הסגל בבית הספר לרוקחות ורפואה התפטרו מתפקידם. הפגנות התפשטו ברחובות כולל כאלה שאינם סטודנטים וקומוניסטים רבים. באותו לילה ביטל העוצר, עבד אל-אילה, את הסכם פורטסמות'. היו מבין המפגינים שראו בכך ניצחון, והיו שרצו להמשיך בהפגנות עד הפלת הממשלה. בימים שלאחר מכך המפלגה הקומוניסטית המשיכה להתסיס בעד ההפגנות. בסוף החודש המשטרה שבה והפעילה כוח בפיזור ההפגנות, מה שגרם למותם של עשרות מפגינים.
דולורס לאגה
דולורס לאגה (בצרפתית: Dolorès Laga; 4 באוקטובר 1930 – 21 באוגוסט 2017) הייתה רקדנית בלגית, אשתו של השחקן הבלגי ז'אן פייר לוריות.
הייתה רקדנית ראשית בתיאטרון "לה מוֹנֶה" ו"בלט המאה ה-20" (Ballet du XXe siècle).
ביוגרפיה
תלמידתו של ריימונד הו. דולורס לאגה נשכרה כקוריפיה השנייה בתיאטרון דה לה מונאיי בשנים 1949–1950 והפכה לרקדנית ראשית בשנה שלאחר מכן, תוך שמירה על דרגה זו עד לאימונים, בשנים 1960–1961. נמצאת בבלט של המאה העשרים בו זכתה בתואר סולנית יחד עם יריבתה אנדרה מרלייר ורקדני הלהקה הטובים ביותר.
מהשנים 1966–1967, תוך שהיא שומרת על מקומה כסולנית, לימדה בקונסרבטוריון "לרקוד" (בית הספר למחול של תיאטרון דה לה מונאיי, רחוב דה לה פורשה); בשנים 1968–1969 עבדה כמורה רק באותו בית ספר. לאחר מכן לימדה בבית הספר מודרה.
דולורס לאגה הופיעה כאמנית אורחת בחברות אחרות ועיבדה כוריאוגרפיות שונות, בעיקר עבור לה ג'ומנט דו רועי מאת ז'אן קאנלה בתיאטרון הגלריות המלכותי.
חיליק שריר
חיליק שריר (נולד ב-1977) הוא מנהל בכיר בטלוויזיה בישראל ומנכ"ל ערוץ קשת 12.
ביוגרפיה
חיליק שריר הוא יליד קריית מלאכי. לאחר שירותו בגלי צה"ל, למד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון במשפטים.
שריר החל את דרכו בעולם העיתונות הישראלי בשירות צבאי כעורך ומפיק בגלי צה"ל. לאחר מכן, שימש כעורך חדשות ורכז כתבים בידיעות אחרונות וכעורך בחברת החדשות של ערוץ 10. בהמשך, מונה לראש מערכת החדשות ולסגן עורך עיתון מעריב וכן לעורך הראשי של אתר nrg.
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל התוכן של חברת החדשות של ערוץ 2. במסגרת תפקידו, במשך שבע שנים היה אחראי על עיתונאי החברה ועל תחקיריהם וסיפוריהם העיתונאים.
בשנת 2014, הצטרף שריר להנהלת קשת ומונה בעקבות מומחיותו בתחום האקטואליה לתפקיד סמנכ"ל התוכניות של החברה, במסגרתו החל לנהל את אסטרטגיית התוכן של שידורי קשת בערוץ 2 ולאחרי מכן בערוץ 12, את תקציב לוח השידורים ותכנונו, רצועות השידור, פיתוח התכנים וההפקות.      בשנת 2017, הוביל את תכנון לוח השידורים ותקציבי ההפקה לקראת פיצול ערוץ 2 והמעבר של קשת לאפיק 12. תפקידו בתוך הארגון התרחב לאחריות גם על פיתוח הפורמטים החדשים. בשנים 2017–2020, היה אחראי בקשת על עלייתן של תוכניות פריים טיים חדשות כמו "חתונה ממבט ראשון" ו"נינג'ה ישראל" ורצועות יומיות ושבועיות כמו "חדשות הבוקר", "גלית ואילנית" ו"אופירה וברקוביץ", לצד עונות חדשות למותגים טלוויזיוניים של קשת כמו "עובדה", "ארץ נהדרת", "הכוכב הבא" ו"מועדון לילה", וכן על גיוס טאלנטים לתוכניות של קשת, בהם ניב רסקין ושלמור שטרוזמן.
בשנת 2018, מחלקת פיתוח התוכן של קשת מוזגה עם מחלקת התוכניות, תחת ניהולו של שריר. בשנת 2019, קיבל יחד עם מנכ"ל מאקו אורי רוזן בשם קשת את אות אלוני לידידי הקהילה הגאה.
שריר נשוי ואב לשלושה.
סטיבן פרואיט
סטיבן פרואיט (באנגלית: Steven Pruitt; נולד ב-17 באפריל 1984) הוא עורך יהודי אמריקאי והוויקיפד בעל מספר העריכות הגבוה ביותר בויקיפדיה האנגלית, עם למעלה מארבעה מיליון עריכות ויותר מ-35 אלף ערכים שכתב. פרואיט נבחר בשנת 2017 בידי מגזין טיים לאחד מ-25 האנשים המשפיעים ביותר באינטרנט. הוא עורך תחת שם העט "Ser Amantio di Nicolao", כהתייחסות לדמות משנה באופרה "ג'אני סקיקי" מאת ג'אקומו פוצ'יני. פרואיט נוהג להיאבק בהטיה מערכתית שנובעת מהפער המגדרי בוויקיפדיה, כדי לקדם ערכים על נשים באמצעות המיזם "נשים באדום".
ביוגרפיה
פרואיט נולד ב-1984 בסן אנטוניו שבטקסס, בנם היחיד של אלה פרואיט, מהגרת יהודייה מרוסיה, ודונלד פרואיט מריצ'מונד שבווירג'יניה. בשנת 2002 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "סנט סטיבנס & סנט אגנס" השוכן באלכסנדריה. לאחר מכן למד במכללת ויליאם ומרי וב-2006 השלים לימודי תואר ראשון.
פרואיט עובד בסוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
בשנת 2004 החל פרואיט לערוך בוויקיפדיה. הערך הראשון שיצר היה על אודות פיטר פרנסיסקו, גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית יליד פורטוגל המכונה "וירג'יניה הרקולס", שהיה אחד מאבות אבותיו של סטיבן פרואיט. את החשבון הנוכחי שבו הוא כותב יצר במהלך 2006, עת היותו סטודנט במכללה. נכון לפברואר 2019, ביצע פרואיט למעלה מ-3 מיליון עריכות בוויקיפדיה, יותר מכל עורך אחר בוויקיפדיה האנגלית, ובכך הוא עקף את העורך ג'סטין קנאפ. עריכותיו כוללות יצירת ערכים על למעלה מ-600 נשים, במטרה להתמודד עם הפער המגדרי בוויקיפדיה.
בינואר 2019 התארח פרואיט בתוכנית הבוקר של CBS News. בריאיון עיתונאי זה הוא תיאר את הערך הראשון שכתב על אודות אחד מאבותיו הקדמונים. הוא הוסיף ותיאר גם את מחויבותו לסייע בהעלאת ערכי נשים אל מרחב הערכים, תחום שלדעת חלק ממבקרי ויקיפדיה מופלה לרעה באתר.
ב-13 בינואר 2021 ערך פרואיט את עריכת המיליארד של ויקיפדיה, בערך אלק אימפייר.
קולוסוזאוריני
קולוסוזאוריני (שם מדעי: Colossosauria; מילולית: "לטאות קולוסליות") היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים טיטאנוזאורים מהקבוצה ליתוסטרוטיה. הם חיו במשך הקרטיקון, לפני 101.62 עד 66 מיליון שנה, באמריקה הדרומית.
קבוצה זו כוללת את מיני הדינוזאורים הגדולים ביותר בעולם, לרבות את הארגנטינוזאורוס, הפוארטזאורוס והפטגוטיטאן שהגיעו לאורך של 30 עד 40 מטרים ומשקל של 70 עד 100 טון. היו להם עצמות תומכות עצומות, כלוב צלעות רחב מאוד, שעלה על שמונה מטרים, וגולגולת מוגבהת בעלת שיניים עבות שסייעו לתלישת עלים מהעצים. בשל גודלם הם היו איטיים מאוד ומשערים שבכל זמן נתון, היו צריכים להשאיר לפחות שלוש מרגליהם על הקרקע, כלומר יכלו להרים רק רגל אחת בכל פעם (לעומת בעלי חיים קטנים וקלים יותר, המרימים שתי רגלים בעת ההליכה, ואפילו שלוש או את כל הארבע בריצה).
הקבוצה הוגדרה ב-2019 בידי ברנרדו גונסלס-ריגה וצוותו, על סמך השוואה בין טיטנוזאורים הקרובים מעל למשפחת הסלטזאוריים, אך אינם כוללים אותה. עם זאת ישנם חוקרים שלא מסכימים עם שיוכים אלה ומצמידים את הסוגים לקבוצות אחרות, כמו האנטארקטוזאוריים, הסלטזאוריים והטיטאנוזאוריים.
הקבוצה כוללת שתי קבוצות עיקריות: רינקונזאוריה (Rinconsauria) - קבוצה בה שני סוגים: Muyelensaurus ו-Rinconsaurus, ולוגנקוזאוריה (Lognkosauria), הכוללת את הדינוזאורים הגדולים ביותר.
מלכיאור לנדייל
מלכיאור (מֶנְיהֵרְט) לנדייל (במקור לייבוביץ, בהונגרית: Lengyel Menyhért; בלמזויווארוש, 12 בינואר 1880 – בודפשט, 23 באוקטובר 1974) היה סופר, פובליציסט, מחזאי, תסריטאי, הונגרי-יהודי. הוא היה גם הבמאי המשותף של "תיאטרון מרכז העיר" בבודפשט (1930-1929).
ביוגרפיה
מלכיאור לייבוביץ' נולד בבלמזויווארוש, עיירה באזור הערבה הגדולה במזרח המישור ההונגרי הגדול. הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר מישקולץ. את הקריירה הספרותית התחיל כעיתונאי, עבד תחילה בקושיצה ואחר כך בבודפשט. בשנת 1907 הציג את עצמו כמחזאי ואגודת תאליה הציגה את מחזהו "הארכידוכס". הדרמה שלו "הדורות הבאים אסירי תודה" הוצגה לראשונה על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט בשנת 1908 והוענק לו פרס וויניץ של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1909 הופיע מחזהו ה"טייפון" שהפך להצלחה עולמית. הוא גם פרסם בכתב העת הספרותי ההונגרי החשוב ביותר באותה תקופה ניוגט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) עבד בשווייץ מטעם היומון, אֶשְט שפירושו בהונגרית "ערב".הוא שלח משם מאמרים אנטי מלחמתיים, שפורסמו גם בעיתונים גרמניים וצרפתיים. מאמרים אלה פורסמו אחר כך בכרך "מחשבות פשוטות" שיצא לאור בשנת 1918. בשנת 1916 כתב את "המנדרין הנפלא". "סיפור פנטומימה" (בניסוח המחבר עצמו), ממנו נולד הבלט באותו השם שהפך למפורסם בכל העולם של המלחין בלה בארטוק.
אחרי המלחמה יצא לטיול ארוך לארצות הברית ופרסם שם את חוויותיו ב"יומן אמריקאי" (1922). בשנות העשרים של המאה העשרים היה פעיל גם בקולנוע מלבד התיאטרון ובמשך זמן מה היה הדרמטורג של May-Film הברלינאי. בשנים 1929 עד 1930 עבד עם פרידייש קארינתי כמנהל משותף של תיאטרון מרכז העיר. בשנת 1931 נשלח על ידי העיתון פשטי נפלו ככתבו בלונדון.
בשנת 1937 עבר לגור בארצות הברית והחל לעבוד כתסריטאי בהוליווד. רבים מסרטיו זכו להצלחה גדולה ברחבי העולם, וחלקם עדיין מוצגים בבתי קולנוע ובטלוויזיה (כמו נינוצ'קה, בכיכובה של גרטה גרבו, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר בשנת 1942 או "להיות או לא להיות". (גם מחזמר של קול פורטר גרבי משי, שמבוסס על נינוצ'קה, שהגרסה הקולנועית שלו הופקה בשנת 1957). עם זאת, בסוף 1960, הוא התיישב שוב באירופה, בעיקר באיטליה, ברומא. בשנת 1963 זכה בפרס הגדול של העיר רומא על עבודתו הספרותית.
לאחר 1956 הוא ביקר בהונגריה מספר פעמים, בשנת 1974 רצה לחזור סופית להונגריה, אך זמן קצר לאחר הגעתו נפטר בבודפשט בגיל 94.
גלי ישראל
גלי ישראל היא תחנת רדיו אזורית באזור יהודה ושומרון, המשדרת בתדרים 94 FM באזור המרכז, ו-89.3 FM ו-106.5 FM באזור ירושלים. התחנה משתייכת לקבוצת "רדיו ישראל", בבעלות אנשי העסקים יוסי סבן וצביקה שלום (אחיו של סילבן שלום), שבבעלותם גם רדיו תל אביב ורדיו דרום. אולפניה ממוקמים בגבעת זאב. התחנה החלה לשדר ב-22 בפברואר 2010. שידוריה נקלטים ביהודה ושומרון וכן בשאר שטחי ישראל.
היסטוריה
בשנת 2007 הוחלט להקים תחנת רדיו אזורי ביהודה ושומרון. תנועת גוש שלום הגישה עתירה לבג"ץ נגד הכוונה להקים את התחנה, בטענה שאין זה מסמכותה של הרשות השנייה, הואיל והחוק הישראלי אינו חל בשטחים אלה. בעקבות העתירה, הכריז אלוף פיקוד המרכז בשנת 2008 על הקמת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש. גוף זה העניק בפברואר 2009 זיכיון לחברת רדיו"ש להפעיל תחנת רדיו אזורית ביהודה ושומרון, שהחלה לשדר ב-22 בפברואר 2010 תחת המותג "גלי ישראל".
בתחילה הוצע לכנות את התחנה "רדיו ישראל", אולם בעקבות תביעה של קול ישראל בשל הדמיון בשמות, שונה השם ל"גלי ישראל".
בעבר התחנה שידרה חדשות על ידי קריינים של הרדיו. באוקטובר 2018 פורסם כי החל מאמצע חודש נובמבר 2018 תחל התחנה בשיתוף פעולה עם ערוץ 20, ובמסגרתו ישדר הערוץ מהדורות חדשות שיופקו על ידי ערוץ 20, ותוכניות התחנה בין השעות 7:00-13:00 ישודרו בערוץ 20. לצורך שיתוף הפעולה הקימו שני גופי השידור מערכת חדשות משותפת.
ב-2018 זכתה התוכנית "פתחי וזמרי בעם" (של יותם זמרי ונועם פתחי) בפרס תוכנית המלל של איגוד העיתונאים.
אחוזי האזנה
בסקר TGI בו נמדדה התחנה לראשונה, הגיע שיעור ההאזנה לה ל-0.8% בקרב האוכלוסייה הכללית ו-1.1% בקרב האוכלוסייה בגילאי 18–44. ביולי 2018 הגיעו אחוזי ההאזנה לתחנה ל-2.1%, וב-2022 נמדדו בכ-5.5%.
סגל התחנה
מנכ"ל התחנה עם הקמתה היה יהושע מור יוסף. אחריו כיהן כמנכ"ל ישראל פריד אשר פרש מתפקידו בשנת 2018. המנכ"לית הנוכחית היא עדנה מאור.
בעבר שידרו בתחנה: הרב שלום ארוש, הרב אלישע אבינר, אראל סג"ל, יערה זרד, שמואל קורייב, יהודה שורש, מוריה קור, יוסי דוידוב, מוטי שקלאר, אסף נגל, יפעת ארליך, חיים לוינסון, גולן אזולאי, אריה אלדד, קלמן ליבסקינד ועוד.
פרשיות
ב-19 באוקטובר 2021, תקף שדר התחנה, יוסי בן-עטר, את חברת הכנסת שירלי פינטו והטיח בה עלבונות אישיים, התבטאות שעוררה תגובות רבות. התחנה פרסמה התנצלות, ובן-עטר הושעה מתפקידו.
עונת 1964/1965 בליגה א'
עונת 1964/1965 בליגה א' הייתה העונה העשירית של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 32 קבוצות, 16 קבוצות בכל בית. את העונה הסדירה סיימו הפועל מחנה יהודה והפועל באר שבע במקום הראשון והעפילו לליגה העליונה לעונת 1965/1966.
ארבע הקבוצות האחרונות, שתיים מכל בית, ירדו ליגה.
יעל טוקר
יעל טוקר (נולדה ב-9 באוקטובר 1982) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
טוקר נולדה וגדלה ברחובות. הוריה עלו בשנות השבעים מליטא. אמה היא ביוכימאית ואביה מהנדס מכונות. רקדה בלט קלאסי מגיל צעיר עד גיל 14 במסגרות שונות ולמדה במגמת מחול בחטיבת הביניים קציר, ובכיתות ז'-ח' למדה בבימת הנוער ברחובות. בהיותה בת 12 הגישה, ביחד עם מנחים נוספים, את תוכנית הנוער "בראש צעיר", ששודרה בקול ישראל.
טוקר למדה במגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין ובסוף שנות התשעים השתתפה ביחד עם בני כיתתה בהצגה "רצח" מאת חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, איתה היו בסבב הצגות במשך שנה וחצי ברחבי ישראל. בצבא שירתה בחיל המודיעין. לאחר מכן למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, אותו סיימה ב-2007. במסגרת לימודיה זכתה במלגות הצטיינות. בסוף שנה ג' השתתפה בסמינר הקיבוצים בהצגת תיאטרון המחול "לה מריפוסה", בבימויה של גליה פרדקין. ההצגה התארחה בתיאטראות הקאמרי, תמונע, וכן בפסטיבלים בפולין ובסין.
עם תום לימודיה התקבלה לתיאטרון "הבימה", שם עבדה בשנים 2007–2009. תפקידה הראשון היה בהצגה "המחלוקת", פרי עטו של מאריבו, במסגרת קבוצת "צעירי הבימה" בבימויה של סיגל אבין. טוקר גילמה את קאריז האומנת, שמגדלת ילדים מיום היוולדם בלי לראות אף אחד, ובגיל 18 מפגישים ביניהם על-מנת לבחון האם האדם רע או טוב מנעוריו. ההצגה השנייה הייתה "דיבוקים" בבימויה של מור פרנק, שהציגה במסגרת פסטיבל ישראל, בה שיחקו גם דב רייזר, יגאל שדה, דוית גביש, יפית אסולין ואפרת אביב. ההצגה השלישית בה לקחה חלק בהבימה הייתה "טיקוצ'ין בת-ים". שיתוף פעולה עם התיאטרון הפולני "בינזמננו", במסגרתו הבמאי הפולני מיכאל זאדארה הגיע לביים בישראל ובמאית ישראלית נסעה לביים בפולין. ההצגות השונות הוצגו בערב אחד כאשר סיפורי המחזות השונים משתלבים זה בזה. ב-2009 השתתפה בקריאה מבוימת של המחזה "הביתה" במסגרת פסטיבל פינטר שנערך בתמונע בבימוי של שלמה פלסנר.
החל משנת 2009 משחקת בתיאטרון גשר. קיבלה את התפקיד הראשי בהצגה "שונאים - סיפור אהבה". טוקר גילמה את מאשה, ניצולת שואה מאניה-דפרסיבית. אחר-כך השתתפה בהצגה "רומן בעבודה", שם גילמה את מיקה, מזכירה שמלמדת את הבוסית הגברית שלה (אורנה בנאי) להתנהג כמו אישה. החל מינואר 2011 היא משחקת בהצגה "דון ז'ואן" פרי עטו של מולייר, בתפקיד שרלוטה.
החל מפברואר 2012 מגלמת את האחות קלי בהצגה "הארווי", מאת מרי צ'ייס והחל מ-14 ביוני 2012 היא משחקת בהצגה "פרימה דונה", בבימויו של מורפוב, שתיהן בתיאטרון גשר.
היא שיחקה בתיאטרון אורנה פורת בהצגת הילדים "הרפתקאה בקרקס", בבימויו של שי פיטובסקי. היא שיחקה בהצגה "מזריץ'" בבימויו של איציק ויינגרטן, המספרת על קבוצה של יהודים שחיו בעליית הגג בעיירה מזריץ' בתקופת השואה. על תפקידה, טניה, הייתה מועמדת לפרס שחקנית משנה מטעם אסיטז' - המרכז הישראלי לתיאטרון ילדים ונוער. ב-2011 הופיעה בהצגת היחיד "נחמודת" בתיאטרונטו, בבימויו של איציק ויינגרטן, עליו זכתה בציון לשבח על משחק.
ב-2012 שיחקה בסרט "רווקה פלוס", בו גילמה את זהבה, גננת רווקה בת 34 שמחפשת אהבה. עבור תפקידה בסרט זכתה בפרס תא מבקרי הקולנוע בישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2014 שיחקה בסרט "פנסיון פראכט", המבוסס על ספר של אהרן אפלפלד "לילה ועוד לילה", בבימויה של תמר ירום. היא מגלמת את דמותה של צילה, רוקחת ניצולת שואה ובת זוגו של גיבור הסרט (צחי גראד). בסרט משחקים גם ולדימיר פרידמן, סיגלית פוקס וירון ברובינסקי.
בפברואר 2013 עלתה עם הפקה חדשה בגשר בשם "וואסה" בבימויה של נטשה מנור. ההצגה בשפה הרוסית. באותו חודש עברה לתיאטרון החאן ושיחקה בהצגה "שני קצרים וחתול" של אנטון צ'כוב, בבימויה של ג'יטה מונטה ובהצגה "הצוענים של יפו" של נסים אלוני בבימויו של יוסי פולק. השתתפה בעונה השנייה של "פלפלים צהובים" בתפקיד איריס, מורתו של עומרי.
תיאטרון
בתיאטרון "החאן" (2013-2014)
בתיאטרון "גשר" (2013-2009)
בתיאטרון "הבימה"- (2008-2007)
"הרפתקאה בקרקס" - מאת ג'יימס אמברוז בראון, בבימויו של שי פיטובסקי (בתפקידים ליצן בקרקס והדודה).
בתיאטרון הארצי לנוער בשיתוף עם המדיטק
מזריץ'- מאת אפרים סידון ואיציק ויינגרטן, בבימויו של איציק ויינגרטן.
בתיאטרון תמונע
"לה מריפוסה" - בימוי וכוריאוגרפיה - גליה פרדקין.
אבראהים מחלב
אבראהים רֻשדי מחלב (בערבית: إبراهيم رشدى محلب; נולד ב-12 באפריל 1949) הוא פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים וכיום הוא יועצו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי לענייני הפרויקטים הלאומיים. בעבר כיהן מחלב כשר השיכון של מצרים.
מחלב היה ראש ממשלת מצרים תחת כהונתו של ממלא מקום נשיא מצרים עדלי מנסור ולאחר מכן המשיך לכהן בתפקיד אחרי הבחירות לנשיאות מצרים ב-2014.
ביוגרפיה
אבראהים מחלב נולד בקהיר.
מחלב נכנס לראשונה לפוליטיקה כאשר היה לחבר במפלגה הלאומית הדמוקרטית עד המהפכה במצרים ב-2011. לאחר ההפיכה במצרים ב-2013, הודח נשיא מצרים מוחמד מורסי וחאזם אל-בבלאווי היה לראש ממשלת מעבר. בממשלה זו מונה מחלב להיות שר השיכון. לאחר התפטרותו של אל-בבלאווי, הנשיא הזמני עדלי מנסור הטיל על מחלב את מלאכת הרכבת הממשלה. מחלב הצליח בכך, ואמר כי ממשלו "עובד יחד על מנת להחזיר את האבטחה והבטיחות למצרים ולרסק את הטרור בכל פינות המדינה". מחלב הבטיח לשקם מחדש את כלכלת מצרים. יום לאחר השבעתו, הוא אמר כי הביטחון הוא הנושא המרכזי שאליו צריך לשאוף וקרא להפסקת המחאות והשביתות.
בזמן כראש ממשלה הוא מינה בכירים רבים המשתייכים לכנסייה קופטית. מחלב מינה את תאודורוס השני לתפקיד האפיפיור של הכנסייה הקופטית.
לאחר כניסתו הרשמית של עבד אל-פתאח א-סיסי לנעלי נשיא מצרים, מחלב מונה מחדש לתפקיד ראש הממשלה ב-17 ביוני 2014. ב-19 בספטמבר 2015 הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה. לאחר התפטרותו ועד היום (2017) הוא יועצו של הנשיא א-סיסי לענייני הפרויקטים הלאומיים.
המיועד (סרט)
המיועד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 בכתיבתו ובבימויו של דניאל וקסמן, כאשר מככבים בו בתפקידים ראשיים שולי רנד, רונית אלקבץ וצבי שיסל, כשזה סרטם הראשון של השניים הראשונים.
העלילה היא על בן למשפחה חרדית כשאביו עומד בראש עדת מאמינים בכוחותיו העל טבעיים. הוא מיועד לרשת את אביו אבל במקום זה הוא חוזר בשאלה והופך לבדרן מצליח בסיועה של דמות מיסטית. הסרט צולם בטבריה, צפת ועמוקה.
בטקס פרסי אופיר לשנת 1990 הסרט זכה בשני פרסי אופיר על הצילום הטוב ביותר (אילן רוזנברג) ועל העיצוב האמנותי הטוב ביותר (אבי אביבי).
תקציר עלילה
שמעיה בן דוד (שולי רנד) הוא בדרן ולהטוטן העובר בעיירות קטנות ברחבי ישראל עם מופע זול של טלפתיה ולהטוטי קלפים. את להטוטיו הוא מבצע בסיוע אמרגנו אברהם וייס (צבי שיסל) היושב מאחורי הקלעים.
שמעיה הוא בנו המנוכר של דוד בן יוסף, מנהיג רוחני שלו עדת מעריצים. האב הגוסס שולח שליחים לבנו כדי להחזירו אליו, כדי שימשיך את "תעשיית האמונה" המצליחה. בראש השליחים נמצא עוזיה (שבתאי קונורטי) שלא מהסס להשמיע איומים.
יום אחד מגיעה להופעה של שמעיה צעירה לבושה שחורים עם מבט חודר ומצליחה להדליק אש גם בלי הטריקים של אברהם אלא רק במבטים שלה. שמעיה מתלהב ממנה ומתחיל לחזר אחריה ולשתף אותה בהופעות. היא אומרת ששמה אושרה (רונית אלקבץ) אבל מוצאה נשאר נסתר.
שמעיה מצליח ב"נסים" ומארגן מופע גדול בחסות ראש המועצה (ראובן דיין) אבל מאמיני אביו מבטלים לו אותה.
לבסוף מת הרב הזקן ושמעיה מסכים לחזור לדת ולקבל את מנויו לראש המאמינים אף על פי שיש לו מתנגדים שכופרים בכישוריו.
שמעיה הופך ל"גורו" יהודי, אך נשמתו חצויה בין ה"מחויבות הקדושה" שלו לבין משיכתו לאושרה. המאמינים כופים עליו להתחתן עם אישה שאינו רוצה בה. אברהם מצטרף אליו לאחר "שחזר בתשובה" והופך את הנסים של שמעיה לעסק פורח.
קידום (בית ספר)
קידום היא רשת בתי ספר להכנה לבחינה הפסיכומטרית, למבחני בגרות, למבחן אמיר ולמבחן ה-GMAT.
קידום הוקמה ב-1981 והייתה החלוצה בהכנת תלמידים לבחינה הפסיכומטרית באמצעות קורסים פרונטליים וספרי הכנה.
תחומי פעילות
חברת קידום מעבירה את קורס הפסיכומטרי קידום אישי המותאם לתלמיד באופן אישי, קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית בעברית, ערבית ורוסית, וקורס פסיכומטרי למצטיינים - "מועדון 700". בנוסף, מפעילה חברת קידום קורסי הכנה לבחינות GMAT ומוציאה לאור ספרי לימוד לפסיכומטרי ולמבחן GMAT.
כיום מחזיקה חברת קידום בכמה מותגים נוספים בתחום הלימודים: וול סטריט - בית הספר לאנגלית ולחמן - בית הספר להכנה לבגרויות ולפסיכומטרי.
היסטוריה
חברת קידום הוקמה בשנת 1981 על ידי ליאורה וארנן שגב יקותיאלי שפתחו את בית הספר הראשון בארץ להכנה לבחינה הפסיכומטרית, בחינת המיון לקבלה לאוניברסיטאות. עם השנים הרחיבה החברה את פעילותה. בשנת 1998 רכשה קידום את הזכיינות מחברת Wall Street Institute העולמית להפעלת בית הספר ללימוד אנגלית וול סטריט בישראל. בשנת 1999 רכשה קידום את לחמן, בית הספר להכנה לבחינות הבגרות. בשנת 2005 נרכשה קידום על ידי חברת ההשכלה האמריקאית קפלן, המובילה בעולם בהכנה לבחינות SAT, GMAT ו-GRE - בחינות המיון לתארים מתקדמים.
דינו ריזי
דינו ריזי (באיטלקית:Dino Risi, 23 בדצמבר 1916 – 7 ביוני 2008 היה במאי קולנוע איטלקי. לצידם של מריו מוניצ'לי, לואיג'י קומנצ'יני, נאני לוֹׂי, פייטרו ג'רמי ואטורה סקולה – נמנה עם נציגי הקומדיה הקולנועית "all'italiana" ("בסגנון איטלקי").
ילדות וצעירות
דינו ריזי נולד במילאנו ב-1916 כילד שני (אחרי אחותו מירלה) של הרופא ארנלדו ריזי ושל ג'וליה מצוקי (Mazzocchi). האב היה בצעירותו עוזר של המשורר והסופר ג'אן פייטרו לוצ'יני ומאוחר יותר רופא אף אוזן גרון של בית האופרה לה סקאלה במילאנו באתר על נכסי התרבות של לומברדיה}}. סבו מצד האם, לואיג'י מצוקי (1925-1842) היה מהנדס  אזרחי ומנאמני גריבלדי. אחי אביו, פרננדו ריזי, היה איש קולנוע. דוד מצד האם ,צ'זארה מצוקי (1945-1876) היה אדריכל ידוע. והיה אביה של אלדה מצוקי סקרצלה (2005-1904), מחנכת, סופרת ועובדת סוציאלית. אחיו הצעיר של דינו, נלו ריזי (2015-1920) היה במאי ומשורר. באוקטובר 1929 בגיל 12 ריזי התיתם מאביו ועבר לטיפולם של קרובים וידידים של המשפחה. הוא למד בתיכון הקלאסי "ג'ובאני ברשה" במילאנו ובהמשך למד רפואה באוניברסיטת מילאנו. השתלם בפסיכיאטריה אולם, בניגוד לרצון אמו, סירב לעבוד בתחום זה. בימי התיכון התידד עם לוצ'אנו אמר, לימים במאי, ועם ולטר מולינו, שצייר במגזין הסאטירי "ברטולדו" בראשות צ'זארה צווטביני, ג'ובאני מוסקה וויטוריו מץ. מולינו שכנע אותו להתחיל לפרסם בדיחות באותו מגזין. ב-1941 גוייס לצבא ונשלח לקסרקטין חיל הרגלים בפוסאנו בחבל פיימונטה. ביוני 1943 נשלח לקורס קצינים באוולינו, אבל לקה בצהבת והוחזר למילאנו, בה היה עד להפצצות האוויריות האינטנסיביות של בעלות הברית.
התחיל את הקריירה הקולנועית שלו כעוזר במאי לצידו של מריו סולדאטי בסרט "נישואי לילה" (1941) ולצידו של אלברטו לטואדה  בהפקת הסרט "ג'אקומו אידיאליסט" (1943). אחרי כניעת איטליה ב-1943 ריזי ובני משפחתו נמלטו לשווייץ. מכיוון שלא רצו לחיות ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית, משטר בובה שהקים מוסוליני בצפון איטליה, בז'נבה למד ריזי אצל הבמאי הצרפתי הגולה ז'אק פדר (Feyder).