cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהוסף הנגיד
משפחתו
לאחר פטירת רבי יהוסף, אשתו יחד עם בנו - רבי עזריה הצליחו להיחלץ ולברוח אל רבי יצחק אבן גיאת שרבי יהוסף ואביו רבי שמואל, כיבדוהו. והקים רבי יצחק את רבי עזריה לראש הקהל בלוסנה ושאר קהילות בספרד בעודו נער, אך מינוי זה לא ארך הרבה זמן ונפטר רבי עזריה בעודו נער צעיר, כך גם אמו.
מיגל אלמירון
קריירה
לאחר שקיבל דחייה מנסיונל בגלל היותו רזה מדי, אלמירון עבר לסרו פורטניו. למועדון החדש שלו עדיין היו הסתייגויות לגבי מבנה הגוף שלו, והוא לא שיחק באופן קבוע עד גיל 17.
באוגוסט 2015 אלמירון חתם בלנוס. ב-14 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 לבנפילד. ב-12 במרץ 2016 כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לראסינג קלוב.
ב-5 בדצמבר 2016 חתם באטלנטה יונייטד תמורת דמי העברה של כ-8 מיליון דולר. ב-6 במרץ ערך הופעת בכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לניו יורק רד בולס. ב-12 במרץ כבש אלמירון את השערים הראשונים שלו במועדון כשכבש צמד בניצחון 1–6 על מינסוטה יונייטד.
ב-31 בינואר 2019 חתם בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג לחמש וחצי שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-11 בפברואר בתיקו 1-1 מול וולברהמפטון וונדררס. הוא כבש את שער הפרמיירליג הראשון שלו ב-21 בדצמבר 2019 בניצחון 0–1 על קריסטל פאלאס.
עונת 2022/2023 הייתה עונת שיא של וילסון מבחינת כיבוש שערים כאשר כבש 11 שערי פרמייר ליג ועזרה לקבוצה לסיים במקום השלישי ולהעפיל לליגת האלופות.
נבחרת פרגוואי
אלמירון שיחק בנבחרת פרגוואי עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה בכדורגל לנוער 2013 בארגנטינה כאשר נבחרתו סיימה במקום השני אחרי קולומביה.
ב-5 בספטמבר 2015 ערך אלמירון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד במשחק הידידות 3–2 לצ'ילה. במאי 2016 היה חלק מסגל הנבחרת לקופה אמריקה, שם שיחק בשני משחקים. הוא היה גם חלק מהסגל בקופה אמריקה 2019 ו-2021.
חיים אישיים
אלמירון גדל במשפחה ענייה בה אביו עבד במשמרות של 18 שעות כמאבטח ואמו עבדה בסופרמרקט. שבעת בני ביתו ישנו בשלושה חדרי שינה, והוא נאלץ לחלוק מיטה עם אמו עד גיל 18.
אלמירון נשוי לאלקסיה נוטו מאז נובמבר 2016, ילדם הראשון של בני הזוג נולד ביוני 2021.
תארים
לנוס
אטלנטה יונייטד
ג'ון בוואן (שודד ים)
ג'ון בוואן (באנגלית: John Bowen; נפטר ב-1704) היה פיראט ממוצא קראולי שהיה פעיל בתור הזהב של הפיראטים. הוא הפליג עם בני דורו המפורסמים האחרים, כולל נתנאל נורט (שהחליף אותו כקפטן הספינה האחרונה של בוואן, "דאפינט") וג'ורג' בות', שהיה הקפטן שלו כשהיה איש צוות על סיפון ה"ספיקר". במשך תקופה של ארבע שנים. בוואן שדד כ-170,000 ליש"ט בסחורות ומטבעות ופרש לבורבון לתקופה קצרה לפני מותו בשנת 1704.
ראשית החיים
יליד ברמודה, לאחר מכן עבר בוואן להתגורר בקרוליינה, שם חתם על שירות באוניה אנגלית, כבעל דרגה זוטר. עם זאת, הספינה של בוואן הותקפה והוא נלכד על ידי שודדי ים צרפתים. הפיראטים חצו את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון מדגסקר, אך הם עלו על שרטון סמוך לאלסה בדרום האי. בוואן ושאר האסירים האנגלים הצליחו לתפוס את הסירה הגדולה של הספינה, והפליגו בה כ 70 ק״מ, לסנט אוגוסטין. בוואן נשאר בסנט אוגוסטין במשך 18 החודשים הבאים לפני שבסופו של דבר החליט להפוך לפיראט בעצמו. הוא הצטרף לצוות של קפטן ריד, ונבחר על ידי הצוות להיות הנווט בהפלגה.
לאחר שקפטן ריד השתלט על ספינה הודית גדולה, חזר בוואן למדגסקר והצטרף לג'ורג' בות' כאיש צוות. באפריל 1699 כבש בות' ספינת עבדים לשעבר בגודל 450 טון, 50 תותחים, "הספיקר". בוואן שירת תחת פיקודו של בות' עד שנת 1700, אז נהרג בות' על ידי ערבים בזנזיבר בעת ניהול משא ומתן על קניית אספקה לספינה שלו.
קפטן ה"ספיקר"
בוואן הצליח בתחילת דרכו בפיקוד על אוניות הפיראטים. הוא תקף צי של 13 ספינות מוריות, ואף על פי שחלקן נמלטו באפלה, הוא תפס רכוש בשווי מוערך של 100,000 ליש"ט. בעקבות זאת, תקף בוואן מספר ספינות נוספות, כולל את ״אינדיאמן״ בפיקודו של קפטן קונווי בנובמבר 1701, מול חופי מלבר. למרות התקפות אלה, בוואן הצליח להמשיך ולסחור ברכוש בנמלים מקומיים - בעקבות התקפתו על ה״אינדיאמן״, הוא גרר אותה בגלוי לנמל קלייקון הסמוך ומכר אותה לשלושה סוחרים מקומיים. ה״ספיקר״ אבדה בסוף 1701 כאשר במהלך מסע למדגסקר, היא עלתה על שונית סנט תומאס ליד מאוריציוס. עם זאת, בוואן ורוב הצוות הצליחו להגיע לחוף. לאחר שלושה חודשים באי הם הצליחו לרכוש ספינה אחרת ולאחר ששינו את שמה "ברגנטין" (לימים השם שונה שוב ל"קונטנט") הוא וצוותו עזבו וכשהגיעו למדגסקר הקימו עיירה כבסיס לפעולתם - פורט מרטן (1701).
כקפטן "ספידי ראטרן"
בתחילת 1702 תפסו בוואן ומספר שודדי ים את ה״ספידי ראטרן״, בפיקוד של קפטן דרומונד, כמו גם ספינה נוספת ישנה, שאותה תכנן דרומונד למלא בעבדים מאיל סנט-מארי, למכירה לבעלי מטעי קקאו פורטוגזיים באפריקה. הספינה הישנה נמצאה כלא מתאימה לפיראטים והיא נשרפה. ה״ספידי ראטרן״ הוחזרה לשימוש פיראטי נגד ספינות מסחריות. שתי הספינות הפיראטיות, עזבו את העיירה מרטן ביחד, אך בלילה הראשון של ההפלגה ה״קונטנט״ עלתה על שרטון. מבלי להיות מודע לכך, המשיך בוואן להפליג לאיי מסקרן. הוא ציפה למצוא שם את ה״ראלי גאלי״, מכיוון שאנשי הצוות של דרומונד לשעבר נצפו שם קודם לכן. עם זאת, הספינה נעלמה, ובוואן החליט להפליג למאוריציוס כדי לחפש אותה. בוואן לא הצליח למצוא את הספינה, אך גם לא תקף את הספינות בנמל מאוריציוס, מכיוון שהוא לא ידע את כוחן. במקום זאת, הפליג למפרץ אוגוסטין, שם פגש את ה״קונטנט״. כשנוכח שמצבה גרוע והיא חסרת תועלת עבורו, הוא שרף את כלי השייט ואת הצוות אעלה על סיפון ה״ספידי ראטרן״
חזרה לרג'אפורה, פרישה ומוות
מאחר שלא שמע כלום מאוניותיו, בוואן קיבל את הפיקוד על "דאפיאנט". לאחר שלקח גם סכום של 70,000 ליש"ט, חזר בוואן לנמל רג'אפורה שם התחלקה הביזה. תומאס האוורד החליט לעזוב את הספינה יחד עם ארבעים פיראטים נוספים. מתוך כוונה לפרוש מחיי פיראטיות ולחזור למדגסקר. אחרי שישה חודשים מת בוואן ממחלת מעיים לא מוגדרת ונקבר בבורבון.
InfiniBand
אינפיניבנד (באנגלית: InfiniBand) הוא תקן לרשתות מחשבים שנעשה בו שימוש במחשבים בעלי ביצועים גבוהים וחוות שרתים. התקן מציע קצבי העברה גבוהים במיוחד וזמני השהייה נמוכים.
חברות אנבידיה ואינטל מייצרות כרטיסי רשת ומתגים הפועלים בטכנולוגיה זו. החומרה של אנבידיה (הטכנולוגיה פותחה בחברת מלאנוקס הישראלית שנמכרה לאנבידיה בשנת 2020) נתמכת בסולאריס של אורקל, הפצות לינוקס רבות, Microsoft Windows, HP-UX ו-VMware ESX. היא מתוכננת להיות סקלבילית.
אינפיניבנד זוכה לתמיכה של ארגון InfiniBand Trade Association.
ורמונט
ורמונט (באנגלית: Vermont ) היא מדינה בארצות הברית. ורמונט גובלת במזרח בניו המפשייר, במערב בניו יורק, בדרום במסצ'וסטס ובצפון בפרובינציה הקנדית קוויבק. בירת ורמונט היא מונטפלייר. ורמונט היא אחת ממדינות חבל ניו אינגלנד והיא המדינה היחידה בחבל זה שאין לה מוצא לאוקיינוס האטלנטי. ורמונט היא אחת המדינות היחידות בארצות הברית שהייתה רפובליקה עצמאית לפני כניסתה לאיחוד המדינות של ארצות הברית, בשם רפובליקת ורמונט.
ורמונט היא מדינה קטנה ביותר, הן בשטחה (24,901 קמ"ר), והן במיעוט האוכלוסין (643,077 תושבים, נכון למפקד האוכלוסין שנערך ב-2020). היא מפורסמת בשרשרת ההרים הירוקים שנמצאים במערב המדינה, שרשרת הרים שאורכה מעל 400 ק"מ, ושההר הגבוה בה הוא בגובה 1339 מטר מעל פני הים. שמה של ורמונט, נגזר משמם הצרפתי של ההרים הירוקים les Verts Monts, "ההרים הירוקים". בצפון מערב המדינה נמצא אגם שמפליין, המשותף גם למדינת ניו יורק ולפרובינציית קוויבק בקנדה.
ורמונט מפורסמת בחמאה וסירופ המייפל הייחודיים המיוצרים בה.
היסטוריה
שטחה של ורמונט היה שייך בתחילה לצרפת, אולם הועבר לידיים בריטיות לאחר תבוסתה של צרפת במלחמת הצרפתים והאינדיאנים בשנים 1754–1763. במשך שנים רבות שטח ורמונט, שאז נקרא "New Hampshire Grants", היה נתון למחלוקת מצד המושבות ניו יורק וניו המפשיר. מתיישבים באזור שהחזיקו בזכויות מקרקעין בידי מושבות אלו חוו התנגדות מצד מיליציית "Green Mountain Boys" המקומית, שלבסוף גברה והקימה רפובליקה עצמאית בשם רפובליקת ורמונט, שהייתה קיימת בשנים 1777–1791. לרפובליקה הייתה חוקה שהתבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה. החוקה אסרה על עבדות, העניקה זכות הצבעה לכל גבר מעל גיל 21 (מבלי להתנותה במבחן הכנסה או בעלות על רכוש) וקבעה שעל המדינה לממן בתי ספר ציבוריים.
רבים מאזרחי הרפובליקה העדיפו להשתייך לארצות הברית, וב-1791 הצטרפה ורמונט לאיחוד כמדינה ה-14. מצד ארצות הברית צידדו בהצטרפות ורמונט מדינות הצפון, המדינות הקטנות, והמתנגדים לעבדות, שביקשו לאזן את משקלה של המדינה תומכת העבדות קנטקי, שעתידה הייתה להצטרף שנה לאחר ורמונט. מושל הרפובליקה, תומאס צ'יטנדן, המשיך בתפקידו כמושל ורמונט שבאיחוד. על בסיס חוקת הרפובליקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793. כשנתיים לאחר התכנסותו הראשונה אישר הקונגרס האמריקאי ב-4 במרץ 1791 את צרופה של ורמונט כמדינה ה-14 לאיחוד מדינות ארצות הברית. ורמונט היא המדינה הראשונה שהצטרפה לשלוש עשרה המושבות, אשר חתמו על הכרזת העצמאות האמריקנית בשנת 1776 והובילו למלחמת העצמאות האמריקנית וליסודה של ארצות הברית.
החל משנות החמישים של המאה ה-19, הייתה ורמונט למתנגדת בולטת לעבדות בארצות הברית. המדינה תמכה באברהם לינקולן לנשיאות ונתנה לו את הרוב הגדול ביותר מכל מדינות ארצות הברית. במלחמת האזרחים האמריקנית לחמה ורמונט לצד האיחוד, ושלחה יותר מ-33,000 חיילים לצבאו, כמעט 10% מאוכלוסיית המדינה באותה עת. 5,224 מתנדבים נהרגו או נפצעו במהלך המלחמה ולאחריה.
בשנת 2000 הייתה ורמונט למדינה הראשונה להציג איחוד אזרחי בארצות הברית, וב-2009 הייתה למדינה הראשונה לחוקק נישואים חד-מיניים, ללא התערבות של בית משפט ואילוצו.
גאוגרפיה
ורמונט שוכנת באזור ניו אינגלנד במזרח ארצות הברית, ומשתרעת על פני שטח של 24,900 קילומטר רבוע, דבר המציב אותה במקום ה-45 מבחינת גודל שטח מבין מדינות ארצות הברית.
היא גובלת במערב בניו יורק, בדרום במסצ'וסטס, בצפון בפרובינציה הקנדית קוויבק ובמזרח בניו המפשייר, שבינה לבין ורמונט מפריד גבול טבעי של נהר קונטיקט. הגדה המערבית של הנהר מהווה את הגבול, הואיל והנהר שייך לניו המפשייר. 41% משטח ורמונט הוא חלק מאגן הניקוז של נהר הקונטיקט. היא מפורסמת בשרשרת ההרים הירוקים שנמצאים במערב המדינה, שרשרת הרים שאורכה מעל 400 ק"מ, ושההר הגבוה בה הוא בגובה 1,339 מטר. כ-77% משטח המדינה מכוסה ביערות ועצים, וביתר השטח קיימים בין השאר אחו, אגמים, בריכות וביצות.
אגם שמפליין הוא האגם הגדול ביותר בוורמונט, אגם המים המתוקים השישי בגודלו בארצות הברית, מפריד בין ורמונט לניו יורק בחלקה הצפון-מערבי של המדינה.
ממשל ופוליטיקה
ורמונט היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת ורמונט, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של ורמונט וסנאט ורמונט, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של ורמונט. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא מונטפלייר.
הרשות המבצעת בוורמונט מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של שנתיים, ויכולים להיבחר ללא הגבלה. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בבית המחוקקים 59 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-118 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. למפלגה הדמוקרטית רוב בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של ורמונט שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
המדינה מחולקת מנהלית ל-14 מחוזות. הגדול שבמחוזות ורמונט הוא מחוז וינזדור (2,510 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז גרנד אייל (210 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז שיטנדן (כ-156,545 תושבים), בו שוכנת ברלינגטון, העיר המאוכלסת ביותר במדינה. עיר הבירה, מונטפלייר, נמצאת במחוז וושינגטון.
ורמונט היא מדינה ליברלית באופייה, ומאז מערכת הבחירות של שנת 1992 היא מצביעה באופן קבוע למפלגה הדמוקרטית. עם זאת, במדינה יש התנגדות גורפת לחוקי הגבלת נשק הנפוצים בשל אופייה הכפרי.
לוורמונט 3 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים וחבר בית נבחרים אחד כולל, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. בשל מיעוט האוכלוסין במדינה זו, היא שולחת נציג יחיד לבית הנבחרים של ארצות הברית (כיום מכהנים בבית הנבחרים 435 נציגים). ייצוגה של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא דמוקרטי. בדומה לשאר מדינות ארצות הברית היא שולחת שני נציגים לסנאט של ארצות הברית. הסנאטורים המייצגים את המדינה הם פטריק ליהי הדמוקרטי וברני סנדרס, עצמאי המחזיק בדעות שמאליות-סוציאליסטיות החובר עם הדמוקרטים בסנאט.
כלכלה
על פי דו"ח משותף חדש של הקואליציה הלאומית להכנסה נמוכה והקואליציה לדיור בר השגה של ורמונט, השכר השעתי שבוורמונטר צריך להרוויח כדי להרשות לעצמו דירת שני חדרי שינה בטוחה גבוה ב-9.35 דולר שלמים מהשכר השעתי הממוצע של ורמונט, מה שהופך את ורמונט בין המדינות היקרות ביותר עבור שוכרים לחיות.
דמוגרפיה
קבוצת האוכלוסייה הגדולה בוורמונט היא הצרפתים, המהווים 22.2% מכלל התושבים. הקבוצה השנייה היא אנגלים, עם 17.8% ממניין האוכלוסייה, ולאחריהם אירים (17.5%), גרמנים (10.4%), איטלקים (7.2%) ואמריקאים. (7.2%). אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
השכלה
בשנים 2005 ו-2006 דורגה ורמונט כמדינה המשכילה ביותר בארצות הברית. בשנת 2006 נמצא פער בתקן בדיקת המבחנים מול התקן הכללי בארצות הברית. בוורמונט ההטיה הייתה בשיעור של 30% בממוצע, מה שממקם אותה במקום ה-11 בין מדינות ארצות הברית, אך לרוב המדינות שיעור הטיה גבוה יותר. בחלוקה גזעית, דו"ח של ממשלת ארצות הברית משנת 2007 על הציונים של המדינות במבחנים הכלליים מראה שתלמידי ורמונט בכיתה ד' היו במקום ה-25 וה-26 בקריאה ובמתמטיקה, בהתאמה. תלמידי כיתה ח' במדינה דורגו במקום ה-18 במתמטיקה וה-12 בקריאה.
ההוצאה היעילה לתלמיד בוורמונט בשנת 2008 הייתה 11,548 דולר אמריקני. ב-2011, שיעור מסיימי התיכון במדינה היה 91% כאשר השיעור הכללי בכל ארצות הברית היה 85%. כמעט 34% מהתושבים היו בעלי תואר ראשון לפחות, לעומת 28% בכל ארצות הברית. ב-2013, היחס בין מספר התלמידים למספר המורים היה הנמוך ביותר בכל ארצות הברית.
מרקוס תוראם
מרקוס ליליאן תוראם יולאנוי (בצרפתית: Marcus Lilian Thuram-Ulien; נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת החלוץ באינטר מילאנו ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
ב-5 ביולי 2017, כאשר היה בן 20 חתם תוראם במועדון גנגאן מהליגה הראשונה. באוגוסט 2018 זכה תוראם לתשומת לב רבה במהלך משחק הליגה מול פריז סן-ז'רמן בו שיחק אל מול ג'אנלואיג'י בופון, שהיה חבר לקבוצתו של אביו ליליאן תוראם.
ב-9 בינואר 2019, סייע תוראם לגנגאן להדיח את פריז סן-ז'רמן מרבע גמר גביע הליגה הצרפתית, לאחר שכבש פנדל בתוספת הזמן. עשרים יום אחרי זה כבש תוראם את שער השוויון בחצי הגמר מול מונקו אך גנגאן הפסידה את המשחק בסופו של דבר בדו-קרב פנדלים.
ב-22 ביולי 2019, חתם תוראן בבורוסיה מנשנגלדבך מהליגה הגרמנית בעבור 12 מיליון אירו, על חוזה של 4 שנים. תוארן קיבל את הספרה 10 המכובדת והפך לחלוץ המרכזי של הקבוצה בעקבות עזיבתו של תורגן הזאר לבורוסיה דורטמונד.
תוראם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בורוסיה מנשנגלדבך ב-9 באוגוסט 2019 במהלך הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני. ב-22 בספטמבר 2019, לאחר חמש הופעות בבונדסליגה הצליח סוף סוף תוראם לכבוש את שערו הראשון על אדמת גרמניה במהלך ניצחון קבוצתו 1–2 על פורטונה דיסלדורף.
ב-1 ביולי 2023 חתם באינטר מילאנו האיטלקית.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת צרפת לטורניר מונדיאל 2022.
ב-22 בנובמבר 2022, במהלך משחקה של נבחרת צרפת נגד נבחרת אוסטרליה במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 2022, ערך תוראם את הופעת הבכורה שלו.
ב-4 בדצמבר 2022, במהלך שלב שמינית הגמר מול נבחרת פולין בישל מרקוס בישול בכורה בנבחרת.
חיים אישיים
תוראם נולד בפארמה שבאיטליה, הוא בנו של מלך ההופעות של נבחרת צרפת בכדורגל בכל הזמנים ליליאן תוראם. אחיו, קפרן תוראם, משחק בניס מהליגה הצרפתית. מרקוס נקרא על שמו של הסופר הג'מייקני מרקוס גארבי.
כמאל אוקם
כמאל אוקם (בטורקית: Kemal Ökem; נולד ב-1967) הוא דיפלומט טורקי, המכהן כשגריר טורקיה בישראל.
אוקם הוא בעל תואר דוקטור מ-Middle East Technical University באנקרה ובעל תואר מוסמך מאוניברסיטת אוקספורד.
אוקם שירת כדיפלומט בשגרירויות ארצו בבריטניה ובערב הסעודית וכיהן כנציג טורקיה לארגון נאט"ו. שימש במשרד החוץ הטורקי כאחראי על הדסק הישראלי וכן כסמנכ"ל לענייני המזרח התיכון. בתפקידו האחרון לפני מינויו לשגריר בישראל שימש כיועץ מדיני לראש ממשלת טורקיה בינאלי ילדרים. לפני כן שימש כיועץ גם לראש הממשלה אהמט דבוטאולו.
אוקם הוא השגריר הטורקי הראשון המכהן בישראל מאז הוחזר ממנה שגריר טורקיה בשנת 2010 לאחר פרוץ המשבר בין המדינות על רקע תקרית האונייה מאווי מרמרה. ב-16 בנובמבר 2016 הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על מינויו של אוקם לשגריר בישראל, בהתאם להסכם הפיוס בין שתי המדינות. אוקם החל את כהונתו בישראל ב-12 בדצמבר 2016.
חאפז מח'לוף
חאפז מח'לוף (בערבית: حافظ مخلوف; 2 באפריל 1971) הוא קולונל סורי ששימש כאחראי על מחוז דמשק במינהל הביטחון הכללי הסורי.
ביוגרפיה
מח'לוף נולד בדמשק בשנת 1971. הוא בן דודו של הנשיא בשאר אל-אסד מצד אמו, ואחיו של ראמי מח'לוף, אחד מאנשי העסקים המצליחים בסוריה. חאפז מח'לוף נודע יותר מכל כאחד משני הניצולים בתאונת דרכים בה נהרג אחיו הבכור של בשאר, באסל אל-אסד, שיועד לרשת את אביו, הנשיא חאפז אל-אסד.
בשנת 2007 הוטלו על מח'לוף סנקציות על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית בשל תפקידו בערעור היציבות השלטונית בלבנון ובתהליכים הדמוקרטיים שלה ובמוסדותיה. הסנקציות כללו הקפאה של כל הנכסים שעשויים להיות בארצות הברית. בשנת 2011 מחלקת האוצר החמירה את הסנקציות עליו והאיחוד האירופי הטיל עליו סנקציות גם כן בגין השפעתו באלימות שהופגן כלפי המפגינים בסוריה. האופוזיציה בסוריה אף טענה שהשפעתו רבה יותר מזה של ראש מינהל הביטחון הכללי, עלי ממלוכ. הוא נחשב לחלק מהחוג הפנימי הנשיא אסד.
השלטונות בשווייץ הקפיאו 3 מיליון אירו מחשבונו בחשד להלבנת כסף. הוא עתר נגד ההחלטה וזכה, אולם עקב אי יכולתו להיכנס לשווייץ לפגוש את פרקליטיו, עתירתו נדחתה על ידי בית המשפט העליון של שווייץ.
ב-18 ביולי 2012, רשת אל-ערביה דיווחה שהוא נהרג בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי, ומקורות אחרים ציינו כי הוא רק נפגע. בספטמבר 2014 התפרסמו דיווחים שהוא עזב את סוריה לבלארוס.
830-839 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 839 - 830 לפנה"ס
Diana
{{פירושונים|* Diana (שיר של פול אנקה) - שיר של פול אנקה משנת 1957
ראו גם
}}
תסביב שחלה
תסביב שחלה (באנגלית: Ovarian Torsion, בקיצור: OT) הוא מצב בו השחלה מסתובבת סביב צירה כך שמתרחשת חסימה של עורק השחלה או הוריד.
אפידמיולוגיה
תסביב שחלה מהווה כ 3% ממצבי חירום גינקולוגיים. השכיחות של תסביב השחלה בקרב נשים בכל הגילאים הוא 5.9 לכל 100,000 נשים, והשכיחות בקרב נשים בגיל הפריון (15–45 שנים) 9.9 לכל 100,000 נשים. ב-70% מהמקרים, היא מאובחנת אצל נשים בגילאים בין 20 ו-39 שנים. הסיכון הוא גדול יותר במהלך ההריון וגיל המעבר. גורמי הסיכון כוללים התארכות של הרצועה השחלתית, שחלות מוגדלות פתולוגית (יותר מ-6 ס"מ), גושים או ציסטות בשחלה, וגופיף צהוב מורחב במהלך ההריון.
הסתמנות קלינית
נשים עם תסביב שחלה לעיתים קרובות חוות התפרצות פתאומית של כאב חד, בדרך כלל חד צדדי, ובאזור בטן תחתונה. ב-70% מהמקרים הקליניקה מלווה בבחילות ובהקאות. השימוש באולטרסאונד דופלר לאבחון מועדף. עם זאת, זרימת דופלר לא תמיד חסרה בתסביב. אבחנה סופית נעשית לעיתים קרובות בחדר הניתוח.
פתופיזיולוגיה
התפתחות מסת השחלות קשורה להתפתחות של תסביב. בשנים של הרבייה, התפתחות קבועה של ציסטות מהגופיף צהוב, הן גורם סיכון עבור תסביב. השפעת המסה של גידולים בשחלות גם הוא סיבה נפוצה לפיתוח תסביב. תסביב שחלה מתרחש בדרך כלל יחד עם תסביב של החצוצרות, על המשטח המשותף ביניהם, מלא כלי דם, סביב הרצועה הרחבה של הרחם. אף על פי כן, במקרים נדירים, השחלה מסתובבת סביב המזובריום (חלק של הרצועה הרחבה של הרחם עליה נתלים השחלות) או החצוצרות מסתובבות סביב המזוזלפינקס (חלק מעט גבוה יותר של הרצועה רחבה). ב-80%, פיתול יקרה באופן חד צדדי, עם נטייה קלה יותר להיווצרות מימין.
טיפול
טיפול ניתוחי לתסביב שחלה כולל לפרסקופיה להתרת התסביב ולעיתים אף לביצוע קיבוע של השחלה שעשויה להסתובב בשנית. במקרים חמורים בהם ניתקת זרימת הדם לשחלות לתקופת זמן משמעותית עלול להתפתח נמק באזור. במקרים אלו אין מניעה אלא להסיר בניתוח את השחלה.
840-849 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 849 - 840 לפנה"ס
סמים בקולנוע הישראלי
סמים בקולנוע הישראלי - מוטיב קולנועי שהחלה להתפתח בקולנוע הישראלי משנות השבעים והיא מופיעה לפרקים עד ימינו. במוטיב זו ניתן להבחין בתתי נושאים בולטים ביניהם: הסמים בקיבוצים ובעליות הראשונות, סצנת הטראנס, תרמילאים ישראלים, שכונות מצוקה וכן ילדי רחוב.
פרט להיותו של הקולנוע קטגוריית תרבות פופולרית, השפעתו הנרחבת מגיעה הרחק מעבר לתחום של מוצרים ממוסחרים כאלה או אחרים. לקולנוע ישנה איכות ייחודית של העברת מסר לקהל הרחב בקנה מידה גדול, תוך שמירה על מסווה בידורי. תחומים רבים בקולנוע, שזורים במסרים מוסווים יותר פחות; כאשר אחד מהם הוא נושא "הסמים". הקולנוע דן רבות בנושא הסמים, ההתמכרות לסמים, תוך שהוא חולש על תקופות, אמירות, מעמדות וקבוצות חברתיות שונות. בתוך כך, לקולנוע ישנו הכח לייצר כמעט יש מאין ייצוגים מהוללים מחד ונאלחים מאידך בכל הקשור לנושא הסמים. להבדיל מספר קריאה- הקולנוע מציג לנו לכאורה תמונה "מציאותית" קיימת, ובאמצעות המיצג שהוא יוצר הוא מצליח לעסוק בנושאים שהחברה הטילה עליהם וטו באופן גלוי או סמוי. מדובר בנושאים שאחוז גדול מהחברה נתקל בהם לראשונה, וכפועל יוצא זה עלול לא פעם ליצור אצלם רושם ראשוני (לא בהכרח מהימן) של אותו נושא.
לראשונה- סמים על מסך הקולנוע
בשנים הראשונות בהן עסק הקולנוע העולמי בסמים, הדמויות היו אכזריות, חסרות תקווה ומסוכנות. הממשל באמצעות סוכני תרבות, ביניהם הקולנוע, ממשיג לחברה את הערך "מכור", ומנציח אותו על ידי האומנות הפופולרית של אותה תקופה (קולנוע), מה שהופך לגורם מכריע למה שקוראת החברה בהמשך "התמכרות". בתקופה הזו למעשה הנרקומן היה בין הצורות הנמוכות ביותר של חולי חברתי. עם השנים ושינוי מדיניות הממשלה לגבי סמים, דמות הנרקומן עוברת שינוי ניכר הן מבחינה של תפיסה חברתית ואף מבחינה מעמד כלכלי.
סמים בקולנוע הישראלי
סוגת הסמים בקולנוע הישראלי החלה להתפתח משנות השבעים עד ימינו אנו. במוטיב זו ניתן להבחין בתתי נושאים בולטים ביניהם: הסמים בקיבוצים ובעליות הראשונות, סצנת הטראנס, תרמילאים ישראלים, שכונות מצוקה וכן ילדי רחוב. מאה שנות קולנוע הוכיחו כי עניין צריכת הסמים הוא לא רק סוגיה חברתית, אלא גם אמצעי לחקור את האפשרויות הטמונות במבע הקולנועי. מכיוון שהשאלה הבסיסית בהגות של סוף המאה ה-20 ותחילת המילניום הנוכחי היא שאלת המציאות ותהייה על עצם קיומה, הקולנוע מהווה מעין שיעתוק מדויק של המציאות באמצעות טכנולוגיית הצילום, אך למעשה מוכר לנו, הצופים, לא פעם אשליה; באותה הצורה שבה האינטרנט הוא מרחב וירטואלי לחלוטין אבל כלי עבודה בסיסי בכל תחומי החיים והכלכלה. ה"מציאות" החדשה שנוצרה נטעה בבני האדם את המחשבה כי כל אינדיבידואל זכאי לבנות את המציאות כראות עיניו; והסמים, מסייעים לו לעשות כן גם אם מדובר בפרקי זמן סמליים בלבד.
מכאן שהמפגש בין תרבויות צריכת סמים, ההיסטוריה והתכנים שלהן לבין ייצוגם על מסך הקולנוע מרתק משום שהוא באמת נוגע בהוויה הרבה יותר כוללת. הייצוג הזה אומר משהו על המאה ה-20 ועל המהפך הגדול בתפיסות העולם שחל כאן בקצת יותר מחמישים השנים האחרונות. הסרט האילם הראשון בישראל "עודד הנודד" נולד ב-1932, בעוד בעולם יצא הסרט הראשון עם פסקול כבר בשנת 1927. מאז במשך שלושים שנה נעשו בישראל פחות מעשרים סרטים עלילתיים, קשורים לתפיסת עולם הרואה בקולנוע אמצעי המחשה תעמולתי בלבד. הסרטים עסקו בצדקת הציונות, בהצלת היהודים לאחר השואה, ובנס הקמת המדינה. בשנת 1955 הוקרנה בכורת הסרט "גבעה 24 אינה עונה", לראשונה סרט עלילתי בעל נושא לאומי שלא לצורך תעמולה.
בשנות ה-60 עם בואה של סוגת סרטי הבורקס כחלוצה, החלו להיוולד עוד סוגות שונות בקולנוע הישראלי. ביניהם כאמור סוגת הסמים, כאשר רבים יצביעו על "מציצים" כסרט החשוב הראשון שמכיל בתוכו את הנושא, אם כי באופן סמוי ומצומצם. סרט זה, מצליח לשזור בנונשלנטיות מפתיעה את ה"שכטות" ונושא הסמים בשיגרה התל אביבית הטיפוסית בישראל דאז, כשהוא מביא לצופה את תמצית ההשקפה על שנות ה-60 האדם כשלעצמו, נטול מחויבות חברתית, ילד טבע המסרב להכיר בחוקי הביולוגיה וההזדקנות; זו אם כן גם התפיסה שרווחה באותה התקופה בארץ, לגבי מי שמשתמש בסמים. אם להגדיל ולאמר, הסרט מתמקד ב"דור האבוד" של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אותם צברים שאיבדו עניין במאבקים הגדולים יותר של מדינתם ופרשו לחיי אסקפיזם-בוהמי שבחלקו הוא תוצר של הפריחה הכלכלית באותה תקופה. אם כן, נעשה פה שינוי תפיסתי בהקשר של סמים; בעולם בכלל ובישראל בפרט. בשנים הראשונות סמים היוו אסוציאציות לחולי במקרה הטוב, ועם הזמן הם עברו טרנספורמציה תפיסתית ממצב בו הם מסמנים אלטרנטיבות, כמו פריקת עול ועד למצב בו הם מוצגים כדרך חיים או עניין של מה בכך. ככלל, השימוש בסמים מיוצג בקולנוע כסכנה, מטאפורה לתרבות הצריכה וכאופנה; ההתייחסות אליהם נעה בין האפל למטריד. מה גם שישראל, בתור מדינה בה הסם נמצא מחוץ לחוק, סובלת מחוסר יכולת לנוע באופן חופשי בכל מה שקשור למנעד חופש היצירה בנושאים לא חוקיים. ניתן לאמר כי יש שני סוגי סרטי סמים: סרטי הקאלט שחותרים נגד השיטה, והסרטים המוסריים בעלי הסוף השלילי אשר מייצגים את רוח הממסד. החל משנות השמונים ועד ימינו, ניתן להבחין בנושאים עיקריים בהם מוצגת סוגת הסמים בקולנוע הישראלי. בערך זה בחרתי לסקור כמה נושאים בולטים במיוחד.
סצנת הטראנס
במהלך שנות ה-90 החל להתפתח ז'אנר מוזיקלי אלקטרוני חדש בשם 'טראנס'. עם הזמן הז'אנר המוזיקלי הפך גם לתרבות בילוי המונית שאפשר לכנותה בשם "תרבות הטראנס". אף על פי שמדובר בתופעה עולמית, היה נדמה כי בארץ התופעה הייתה מפותחת במיוחד בעיקר בקרב צעירים בגילאי 15–25 ללא הקשר מעמדי- חברתי מסוים. מוזיקת הטראנס נוגנה באמצעות די-ג'יי במסיבות המוניות, תחילה רק באופן פיראטי בחיק הטבע ובהמשך גם במועדונים. לקראת סוף שנות ה-90 התופעה הגיעה גם לידיעת אמצעי התקשורת והציבור, בעקבות עימותים בין המשטרה למארגנים והקהל של מסיבות טראנס המוניות שהתקיימו בחיק הטבע, כיוון שהמשטרה ראתה בהן מוקד מהותי לצריכה והפצה של סמים. אומנם מעטים מאוד הם סרטי הקולנוע אשר משקפים את הסצנה במהותה מדויקת, אך בשל כך שהתופעה המדוברת גדלה בישראל לממדים שאין לה אח ורע בשום מדינה אחרת באופן יחסי, נוצרו לא מעט סרטים בנושא. באמצע שנות ה-90, יצא בארץ הסרט "הכוכב הכחול" של הבמאי גור בנטביץ', שהציג הווי הזוי ורמזי סמים בולטים. בסוף שנות ה-90 הוציא אותו במאי את הסרט "משהו טוטאלי", שחידד מסרים דומים, פחות הזוי, אך שיקף הווי של חיפוש ריגושים, הודו (גואה), חיפוש עצמי ואהבה. באותה העת יצא גם הסרט "פצצות בדרך לסוף העולם" שהוקרן ברשתות הכבלים, והיה ניסיון דוקומנטרי של הבמאי ישראל הלפרן לתאר את הסצנה דרך התחקות אחר גלגוליה של חבורת מארגני מסיבות ומאבקם הכושל בממסד. הסרטים הללו עסקו לא מעט ביחס הממסד לתופעה, דבר אשר העסיק רבות את ציבור המשתתפים (ואף העשיר והעמיק את חוויית המסיבה, שרבים טענו כי מדובר בז'אנר אנטי-ממסדי בבסיסו). בדרך כלל, מוצגת בסרטים הללו דואליות של שמחה גדולה של צעירים מול משטרה אלימה וממסד עוין. מאידך, לא מוצגת לצופים התמונה במלאה, שכן מתעלמים מכל דיון עמוק בתופעת הסמים המהווה נדבך לא מבוטל של הסצנה כאמור. בחלק לא מבוטל מהסרטים שעסקו בסצנת הטראנס רבות מהסצינות מתרחשות במרחב הפתוח, מעין "אזורים פראיים" (שדות נטושים, שמורות טבע, מחסנים עזובים וכדומה) שכביכול 'הוחרמו' על ידי המשתתפים במסיבה והפכו מחללים רציונליים לשטחי הפקר, מה שהעניק לאלו תחושה כי רק בחללים אלטרנטיביים יכול להתהוות שיח חדש בתוך החללים האלו, ניתן היה מבחינתם לחתור תחת החוק או להתעלם ממנו, וכך ליצור אילוזיה של בריחה או התנגדות, תסריטאים רבים בחרו לצלם לא מעט סצינות סמים בסרטיהם בזירות הללו, ולא בכדי, שכן מדובר במסר שלא משתמע לשתי פנים. כמו כן, הבחירה הזו של התסריטאים נבעה גם מכך שמשטרת ישראל פשטה בעיקר על "מסיבות טבע/שטח" אז והיום, והרבה פחות על מועדונים שבהם נצרכת למשל, כמות סמים זהה.
אהבה קולומביאנית- תרמילאים
כחלק מהעובדה שישראל היא מדינה בה ענייני צבא וביטחון תופסים תפקיד מרכזי בחיי היום-היום של הממשל והאזרחים כאחד, אין מנוס מכך שסרטים רבים בקולנוע הישראלי עוסקים בצבא ובנושאים שסובבים אותו. כמו כן, כחלק משירות החובה שקיים במדינת ישראל, רוב החיילים והחיילות המשוחררות מתכננים כבר בסוף שירותם הצבאי את הטיול הגדול לחו"ל. בתוך כך מצאו את עצמם חיילים משוחררים רבים בעיקר בגילאי 20–25 מטיילים במזרח הרחוק ובאמריקה ככלל, ובהודו ודרום/מרכז אמריקה בפרט. קבוצה גדולה מתוך התרמילאים הללו, מנהלת את הטיול סביב העיסוק בסמים; אם במסיבות רועשות או אם בהוסטלים שקטים. תת נושא זה, בסוגת הסמים הקולנועית בארץ, החל לפרוח בשנות ה-2000 ברוח החזרה לאסקפיזם (ר' ערך 'מציצים'). דובר רבות על מסעו של המטייל הישראלי בארצות רחוקות והקושי בחזרה ארצה, כמו גם מעין הרגלי הסמים שרכש בטיול וההשלכות שלהם, שכן צעירים רבים התוודעו לנושא הסמים לראשונה בטיול מסוג זה. בדומה לצעירים אחרים שגדלו בעידן הפוסט-מודרני, הקולנוע של שנות ה-2000 הציג לנו בסרטים רבים את הישראלי הצעיר בשנות ה-20–30 לחייו, אשר בחר לפנות לחיפוש דרך עצמאית, תוך הפגנת התנהגות ספונטנית ואפילו חצי-כאוטית, מתוך שאיפה לעצמיות (אינדיבידואליזם). אך עם זאת, העצמיות והמרדנות המדוברים עוברים 'השגרה', ורובם כאמור מאמצים את ההתנהגות ה"לא רשמית ויוצאת הדופן" גם בחיי היום יום בארץ. דוגמה לסרט קאלט שמאוד אינדיקטיבי מבחינת הלך הרוח בקרב צעירי ישראל של שנות ה-2000, הוא "אהבה קולומביאנית" שיצא לאקרנים ב-2004 ובוים על ידי שי כנות. העלילה עוקבת אחרי שלושה חברים - אורי, זידאן ועומר כאשר לאחר מסיבת הרווקים של עומר, העניינים יוצאים מכלל שליטה והשלושה מחפשים את דרכם. בת זוגו של אורי זורקת אותו מהבית לאחר ששומעת את שהתרחש במסיבת הרווקים עם החשפנית, עומר הנשוי הטרי נמצא במריבות אינסופיות עם אשתו הטרייה כאשר הוא מתנהג אליה כמו אל חיילת בעודו משמש כמג"ד גם בחייו האזרחיים. בו בזמן, זידאן החבר השלישי, מתאהב בקולומביאנית שהכיר בדרום אמריקה ומחליט לעשות הכל כדי לממש את האהבה הזו גם בארץ. שוב לא מדובר בסרט שעוסק באופן גלוי בנושא הסמים בלבד, אך אין ספק כי במספר לא מבוטל של סצינות בעלילה הוא תופס מקום חשוב. החל במסיבת הרווקים שמתחילה את הבעיות בעלילה שכן, משתתפיה רוויים בסמים בין היתר ולאחר מכן גם מאשימים את הסמים בטעויות שעשו, וכלה ב"ג'וינט" שניתן לראות לאורך כל הסרט אצל חלק מהדמויות כחלק מאוד שיגרתי מחייהם. כמו כן ישנו זידאן, שמנסה בכל כוחו לשחזר את החוויה רוויית הסמים, מסיבות ויחסי מין שחווה בקולומביה, גם בארץ. בכל פעם שנכנסים הסמים לתמונה, אם מסתכלים בזכוכית מגדלת (כאמור הכל במסווה בידורי), ניתן להבחין כי מדובר בפסק זמן יזום שנוטלות הדמויות; ויש בכך קריאת תיגר על המסלול שהתוותה להם החברה הישראלית, ובה תחנות דרכים שרירותיות למדי: בית ספר- צבא- אוניברסיטה- נישואין- ילדים. מצד שני יש שיאמרו כי אותו השימוש בסמים כחלק מאותה שיגרה, הוא בעצמו מעין ציות להרגל אנטי-ממסדי שאימצו לעצמם הצעירים הללו רובם ככולם.
מישהו לרוץ איתו- ילדים במחסה
במרוצת השנים נוצר בענף הקולנוע עיסוק בסוגיית נוער חסר בית המשתמש בסמים. כאמור הפנים שראה הצופה בהקשר המונח "סמים" לא היו חיוביות בלשון המעטה. באופן פרדוקסלי, ככל שיותר הגנו על הילדים מפני "השפעות רעות" (סקס, סמים ואלימות) בסרטים עצמם, הסרטים הקיצוניים ביותר, החלו להופיע ילדים. דוגמה לסרט קלאסי מסוג זה הוא "מישהו לרוץ איתו" (המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן). הסרט מתחיל כאשר חייו של אסף, נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר נלקח למשימה מסובכת - לאתר בעליה של כלבה עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים. במהלך החיפוש מובל אסף על ידי הכלבה לדמויות ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נגלה לסיפורה של תמר. חודש לפני מסעו של אסף, תמר, מוזיקאית צעירה, יוצאת עם כלבתה לחפש אחר אחיה, אשר נקלע לבעיות אצל בעל מעון לילדים עם בעיות או ילדים יתומים, ברחובות ירושלים ונלכדת לעלילה מסוכנת. לכאורה, לא מדובר בסרט "סמים" קלאסי, בטח ובטח כיוון שמדובר בסרט אשר מבוסס על ספר לנוער, כך שרב הנסתר על הגלוי. אף על פי שהסרט, מציג סצנות סמים ואלימות לא קלות לעיכול, הוא לא נופל מן הספר במסריו החברתיים-דידקטיים. במהלך הסרט הצופה חווה את חייהם של קבוצת נערים ונערות, המצויים בשוליים החברתיים במצבי סיכון, ניתוק ועזובה קשים, צעירים שהיו דרי-רחוב ומשתמשים בסמים. במהלך הסרט רואים כיצד מאתרים את הצעירים הללו ברחוב, וכיצד מתנהל "סדר" היום שלהם. עצם העובדה שמדובר בצעירים, מעניקה לצופה את ההשערה כי מדובר באנשים בעלי התנהגות, דימוי והופעה שונים ובמידה ניכרת גם בנתונים המאפשרים לחזור לתפקוד נורמטיבי. משהו בדמויות של הצעירים מעביר את הצופה חוויה מאוד עמוקה, כזו שעוסקת בחוסר-אונים ואשמת המבוגרים שהיו אמורים להיות אחראים/להשגיח על הצעירים הללו. יש כאן אם כן אצבע מאשימה כלפי החברה ש"נוטשת" את הצעירים, ו"משאירה" אותם לחסדי הסם. שכן, המפגש ברחוב עם צעירים שהם דרי-רחוב ומשתמשים בסמים מציג, בדרך כלל, התמודדות של הצעירים עם מגוון רחב של מצוקות שביניהן: קשיים כלכליים, היעדר קורת גג, רעב, מחלות, בדידות, קושי במציאת עבודה וכו'. רבים מדרי הרחוב צורכים סמים באופן קבוע, מקבצים נדבות ומוכרים גופם בצורה זו או אחרת למחייתם. מרביתם מעורבים בפעילויות עברייניות וסובלים מבעיות בריאותיות שונות. הצופה מקבל משוואה די ברורה מבחינתו- ילד שמדרדר לרחוב, מדרדר לסם.
ביקורות
התייחסות לסמים ולשימוש בהם שונה מחברה לחברה, מתרבות לתרבות ואף מקבוצה חברתית אחת לאחרת. יש חברות השוללות לחלוטין את החומרים הפסיכו-אקטיביים, לעומתן יש חברות הרואות את השימוש בסמים מסוימים כחלק ממערכת דתית – טקסית. אין חברה המתירה שימוש כוללני ובלתי מבוקר בכל הסמים, אך עם זאת, לא קיימת חברה השוללת מכל וכל את השימוש בכל החומרים הפסיכו-אקטיביים. ההבדל בין החברות השונות בנושא השימוש בסמים חייב להיבדק ברמה של האידאולוגיה הכללית ובגישה החברתית הייחודית לכל סם וסם. החברה המערבית משמשת דוגמה לחברה השוללת לחלוטין שימוש בסמים ברמה הערכית ורואה בדפוס התנהגות זה תופעה של עבריינות וסטייה חברתית המחייבת התערבות ופיקוח חברתי (טייכמן, 1989).
ההתייחסות החברתית לסמים מושפעת גם המשאלה: מי משתמש בסם? יש משתמשים בסמים אשר החברה מתייחסת אליהם בסלחנות מה כגון אלביס פרסלי, זוהר ארגוב וכדומה ויש המשתמשים בסמים אשר החברה נזעקת בגינם ומוקיעה אותם מתוכה כגון זונות, תושבי שכונות מצוקה וכדומה. הבחנה זו מוכרת בכל העולם ואין היא קשורה לשייכות דתית או גזעית. נושא הסמים לא פסח על התקשורת הכתובה והמצולמת כאחד. בעשורים האחרונים אנו עדים להתעצמות התעסוקה בנושא הסמים במיוחד, בתרבות בכלל ובקולנוע בפרט.
לפי גישה מסוימת, הקולנוע המסחרי הוא פתח מילוט מן המציאות לעולם שכחה כמו סמים או אלכוהול ואילו הקולנוע האמנותי מציג את המציאות בלי כחל ושרק. אך הקולנוע האמנותי האובייקטיבי הוא הקולנוע הריאליסטי האמיתי: בניגוד לקולנוע הנטורליסטי, המצלם את המציאות החמרית-חיצונית, מתייחס הקולנוע הזה למציאות כמכלול ההקשר המלא, מציאות שבה יש רוח אנושית המכוונת למה שיכול וצריך להתקיים – למאווייו הדמיוניים במובן החיובי של האדם. מאוויים אלה, על אף שאין הם מתבטאים בעובדות העולם הזה, מהווים עובדה כמחשבה וככאלה הם גם מבוססים על המציאות; כך שהמציאות המדוברת שמבנה הקולנוע לצופה, יכולה לפעול בשני מישורים; לעוות תפיסות או ליישר אותן. לשאלת הדימוי העצמי, יש גם כן תפקיד חשוב בעיני הממסד הישראלי השואב באופן חלקי את תמיכת המערב על יסוד ההגדרה של "הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון". העיסוק בהקרנת תדמית ליברלית של מדינה המצטיינת בחופש דיבור והמאפשרת הבעת עמדות ביקורתיות, מהווה גורם חשוב ביחס הסובלני של הממסד כלפי סרטים אלה בנושא הסמים, אף על פי שמדובר באקט לא חוקי למעשה.
שלום יונה טשרנו
שלום יונה טשרנוֹ (נכתב לעיתים צ'רנו, צ'ארנו; בכתיב יידי, שנהג בזמנו: טשרנאָ; 1878 – 13 בספטמבר 1932) היה מורה ומחנך עברי ברוסיה ובליטא, מחלוצי החינוך העברי ברוסיה ובפולין, מנהל בתי ספר וסמינרים למורים ומחברם של ספרי לימוד חלוציים בעברית.
ביוגרפיה
טשרנו נולד בשנת 1878 בעיר לידה שברוסיה הלבנה. לאחר ארבע שנות לימוד בסמינר למורים, הוסמך ב-1897 כמורה. לאחר הסמכתו ייסד וניהל בתי ספר ממשלתיים ליהודים בפלך ויטבסק. לאחר מכן למד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, וסיים בתואר דוקטור. הוא שב לרוסיה והתיישב בעיר גרודנה, שם הצטרף לסגל ההוראה של "הקורסים הפדגוגיים" העבריים שניהל ידידו אהרן כהנשטם, ולצדו היה ממעצבי דמותם. הוא הורה בגרודנה עד שנת 1914 תנ"ך, עברית וספרות, ולימודי טבע. בגרודנה הוא נשא לאשה את פניה סאטיר.
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא. לאחר זמן שוחרר וקיבל עליו את הנהלת הקורסים הגרודנאים, אשר עברו בינתיים לחארקוב, וכן ייסד וניהל שם את הגימנסיה העברית הראשונה של "תרבות". עם חיסול מוסדות החינוך העברי באוקראינה ב-1921, חזר לליטא. שנה וחצי ישב בקובנה שם ניהל את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. מקובנה עבר לביאליסטוק וכעבור חצי שנה השתקע בווילנה, שם היה מראשוני תנועת החינוך העברי וניהל במשך כשנה את הסמינר למורים של רשת "תרבות".
כתב ספרים על תולדות החינוך ועל אופן ההוראה של היסטוריה, גאוגרפיה ועוד. כתב בכתבי העת לחינוך ובעיתונים והמאספים העבריים במזרח אירופה, ערך את הקובץ "בין הזמנים" (1918–1919), חוברת פדגוגית (הוצאת הקורסים הסמינריונים של טשרנא, 1928) וקובץ פדגוגי בשם "בית-ספרנו" (הוצאת גימנסיה תרבות, תרפ"ב).
לאחר מותו נקראו על שמו סמינר למורים, סמינר לגננות וגימנסיה לבנים ובנות בווילנה. כן נקרא על שמו רחוב בתל אביב.
ספריו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
רומן אריך פטשה
רומן אריך פטשה (בגרמנית: Roman Erich Petsche; 1907, קוצ'ביה שבסלובניה – 1993, ריד אים אינקרייס  שבצפון אוסטריה) הוא חסיד אומות העולם מאוסטריה.
קורות חיים
פטשה היה בן לאב גרמני ולאם ממוצא פולני, דוברת גרמנית. בשנת 1919 היגר עם הוריו לזלצבורג ומשם היגר לחבל טירול שבמערב אוסטריה. הוא היה צייר במקצועו, בנוסף לעיסוקו כמורה ומפקח בבית ספר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
במרץ 1944 היה פטשה קצין בצבא הגרמני ונמנה עם החיילים שכבשו את העיר נובי סאד, שמאז 1941 הייתה בשלטון הונגריה. בתור קצין קיבל דירה שהשתייכה ליהודי בשם טיבור צ'רני, עורך דין במקצועו, שנשלח למחנה עבודה ושם נספה. בדירה התגוררו שישה מבני משפחתו של צ'רני, בהם נמנו קשישים, נשים, ושתי ילדות תאומות בנות חמש – אשר איתם התגורר פטשה.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה היה פטשה מורה ומפקח הוראה בלינץ. הוא היה מפקח על הוראת האמנות ופרש בשנת 1972. יצירותיו מוצגות במוזיאונים לאמנות בגראץ ובריד אים אינקרייס ואף הוצגו בתערוכת האמנות "Braunauer Zeitgeschichte-Tage" בבראונאו אם אין.
הנצחה
בשנת 1982 הכיר יד ושם ברומן אריך פטשה כחסיד אומות העולם.
Diana (שיר של פול אנקה)
Diana (בעברית: "דיאנה") הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי הזמר הקנדי, פול אנקה בשנת 1957, כשהיה בגיל 16. השיר הוקלט במאי 1957 באולפני דון קוסטה שבניו יורק. אנקה ציין באוטוביוגרפיה שלו שאת ההשראה לשיר קיבל מנערה בשם דיאנה איוב, אותה פגש בכנסייה ובאירועים קהילתיים, והתאהב בה. המוזיקאים שהקליטו איתו את השיר היו באקי פיצרלי בגיטרה, אירבינג וקסלר בפסנתר, ג'רי ברונו בבאס, ופנמה פרנסיס על התופים. בין זמרי הליווי היה ארטי ריפ.
התקליט המקורי של פול אנקה מ-1957 הגיע לראש מצעד הבילבורד "Best Sellers In Stores". אם כי השיר הגיע רק למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. דווח שהתקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים. "דיאנה" היה להיט שהגיע למקום הראשון במצעד המכירות של תקליטי R&B. כמו כן הגיע השיר לראש המצעד של המגזין הבריטי New Musical Express, ושהה בו במשך תשעה שבועות. בממלכה המאוחדת נמכרו 1.25 מיליון עותקים של התקליט.
אחרי שחתם עם חברת התקליטים RCA Records, הקליט אנקה מחדש את השיר "דיאנה", יחד עם להיטים נוספים שלו, עבור אלבומו "Paul Anka's 21 Golden Hits" משנת 1963.
גרסאות כיסוי ועיבודים
פרנקי ליימון הוציא גרסת כיסוי של השיר באלבומו "Rock 'N Roll" משנת 1958.
פול אנקה ביצע גרסה איטלקית של השיר שאף היא נקראה "דיאנה". את המילים באיטלקית כתב מריו פנצרי. גרסה זו נכללה באלבומו של אנקה "Italiano" משנת 1963.
ב-1965 הוציא הזמר בובי רידל את השיר כסינגל באלבומו "Somebody Loves You". הגרסה של רידל הגיעה למקום ה-12 במצעד של מגזין RPM בקנדה, למקום ה-98 במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, למקום ה-23 במצעד בילבורד Middle Road Singles, ולמקום ה-100 במצעד של מגזין Record World''. ''
ב-1975 הוציאה הלהקה האוסטרלית Ol' 55 את השיר כסינגל הבכורה שלהם. השיר הגיע למקום ה-95 במצעד Kent Music Report.
ב-1996 שר ריקי מרטין את השיר בדואט עם פול אנקה עבור האלבום "Amigos". הסינגל הגיע למקום ה-12 במצעד Latin Pop Airplay של הבילבורד. ב-2006 הוקלט דואט נוסף עם אנקה, הפעם עם הזמר האיטלקי אדריאנו צ'לנטנו, עם מילים באיטלקית שכתבו ג'ולו ראפטי (הידוע בשם מוגול) וצ'לנטנו עצמו.
תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן
תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (8 ביולי 1792 – 26 באוקטובר 1854) הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת בוואריה.
ילדותה
תרזה נולדה ב-8 ביולי 1792 בשטראופיין שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
תרזה ואחיותיה שרלוטה ולואיזה היו יפות מאוד, והמשורר פרידריך ריקרט הקדיש להן את יצירתו "שלושת הוורדים".
משפחתה
בשנת 1810 התחתנה תרזה עם לודוויג הראשון, מלך בוואריה, וחתונתם הייתה האירוע הראשון של האוקטוברפסט (שבועיים של פסטיבל בירה). לבני הזוג היו תשעה ילדים:
אחרית ימיה ומותה
ב-26 באוקטובר 1854 מתה תרזה במינכן, והיא בת 62.
המצרים הדניים
המצרים הדניים הם שלושה מצרי ים המחברים את הים הבלטי עם הים הצפוני, דרך המצרים קטגט וסקאגרק שמצפון. המצרים הדניים חוצים את דנמרק ומפרידים בינה לבין שוודיה.
שלושת המצרים הם: את שלושת המצרים חוצים גשרים במקומות שונים. הידוע מביניהם הוא גשר ארסונד, שעובר מעל מצר ארסונד ומקשר בין קופנהגן בצד הדני למאלמה בצד השוודי.
פול ארליך
פול ראלף ארליך (באנגלית: Paul Ralph Ehrlich; נולד ב-29 במאי 1932) הוא ביולוג אמריקאי-יהודי. ארליך הוא פרופסור אמריטוס לחקר אוכלוסין במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ונשיא המרכז לשימור ביולוגי באוניברסיטה. התפרסם בעיקר עקב אזהרותיו מפני ההשלכות של ריבוי טבעי על המשאבים הארציים המוגבלים. הוא גם עמית באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בחברה הפילוסופית האמריקאית ובאגודה האמריקאית לקידום המדע.
פצצת האוכלוסין
בשנת 1968 כתב ארליך יחד עם אשתו אן את הספר "פצצת האוכלוסין", בו חזה כי בשנות השבעים ובשנות השמונים יפרוץ רעב המוני בשל התפוצצות אוכלוסין הנגרמת עקב ריבוי טבעי, ודגל בביצוע פעולה מיידית להגבלת גידול האוכלוסין. בשנות האלפיים ארליך הודה שחלק ממה שהוא חזה לא התרחש, אך טוען שהתחזיות שלו לגבי מחלות ושינויי אקלים היו נכונות במהותן וכי ריבוי האוכלוסין זו בעיה מרכזית.
בשנת 2012 נאם בישראל בכנסים אודות המדבור, וטען כי "לציוניים אמיתיים צריכות להיות משפחות קטנות".
אילן סבג
אילן סבג (נולד ב-12 במרץ 1970) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שימש כקצין ההנדסה הראשי בשנים 2017–2020.
ביוגרפיה
סבג נולד וגדל בדימונה. התגייס לצה"ל ב-1988 ושירת כלוחם-פלס ומפקד כיתה בחיל ההנדסה הקרבית. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה, סגן מפקד ומפקד פלוגת הנדסה. פיקד על סיירת יעל בתקופת הלחימה בדרום לבנון והשתתף במבצע מרכבות האלים. לאחר מכן שימש סגן מפקד יהל"ם (יחידת הנדסה למשימות מיוחדות).
מפקד גדוד 603
סבג פיקד על גדוד 603 באינתיפאדה השנייה, תקופה בה לחם הגדוד באזור רצועת עזה, בשנים 2003–2005. סבג החליט להשתמש במחלקת הסיור (מחס"ר, בפיקודו של סגן אדם קימה) לפעילות התקפית נגד המחבלים ולא רק לביטחון שוטף. לוחמי המחס"ר התאמנו למשימה זאת, בין השאר בצליפה ביום ובלילה, ופיתחו טקטיקות ללוחמה זעירה ומארבים. האימונים נשאו פרי ובתקופה זו חיסלה המחס"ר עשרות מחבלים, רבים מהם על ידי צלפי היחידה במארבים ובטקטיקות שפיתחה, וזאת ללא נפגעים למחס"ר. על הישג זה זכתה המחס"ר בצל"ש אלוף פיקוד הדרום. תחת פיקודו הגביר הגדוד את השימוש בדחפורי D9 משוריינים לפתיחת צירים בעקבות השימוש הרב במטעני גחון שהצליחו להשמיד 4 טנקים ישראליים. על כך אמר
תפקידי מטה
לאחר מכן שימש מפקד בא"ח הנדסה ועמד בראש ענף ההנדסה במרכז לאימוני יבשה. כאלוף-משנה שימש כקצין ההנדסה של פיקוד הדרום, כיהן כראש מחלקת תורת ההנדסה הקרבית בזרוע היבשה וכמשנה לקצין הנדסה ראשי. ב-2013 מונה למפקד בית הספר להנדסה צבאית. בתום תפקידו יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. ביולי 2016 הוחלט על מינויו לכהן כקצין הנדסה ראשי, והעלאתו לדרגת תא"ל (תת-אלוף).
בפברואר 2021 נבחר על ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי לעמוד בראש וועדת חקירה בנוגע למותו של רון אליהו, במהלך גיבוש צנחנים, כתוצאה מהידרדרות אוטובוס, בה מצא רון את מותו.
קצין ההנדסה הראשי
באוגוסט 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2020.
כקהנ"ר פיתח סבג תפישת לחימה הנדסית אותה כינה "הנדסת המפץ". לפי תפישה זו בשדה הקרב המודרני, הכולל ארגוני טרור המתבצרים בשטח אזרחי בנוי, האיום העיקרי הוא מטעני חבלה, מלכודות נפץ ורשת מנהרות תת-קרקעיות התקפיות והגנתיות כאחת. תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה הקרבית בשדה קרב זה הוא להתגבר על האיומים הללו, להגן על הכוחות המתמרנים ולהשמיד את תשתיות הטרור והלחימה של האויב. לפיכך הכוחות ההנדסיים מהווים חלק חיוני במערך המתמרן ונדרשים להוביל בחזית לצד החי"ר והטנקים. לשם ביצוע המשימה הועלתה רמת ההכשרה של הפלסים ונוספו לה יכולות קומנדו, חבלה מתקדמת, נטרול זירות מטענים ולוחמת מנהרות. זאת בנוסף להצטיידות באמצעי לחימה מתקדמים ובהם רובוטים צבאיים, כלים כבדים ומשוריינים.
בתקופתו המשיך חיל ההנדסה הקרבית בהתעצמות: הנמ"ר ההנדסי נקלט בחיל (בגדוד 603) ונרכשו עשרות כלי צמ"ה בהם דחפורים שמוגנו בישראל, שופלים, מחפרים כבדים מדגם באגר E-349 שמוגנו בישראל ומקדחי-בורות. כמו כן הצטייד חיל ההנדסה ברובוטים ובהם כלי צמ"ה בלתי מאוישים. לצד הרכש, החליט סבג, שחלק מיכולות הקומנדו, החבלה והלחימה בתווך התת-קרקעי של יהל"ם יוטמעו גם בגדודי ההנדסה הקרבית הרגילים. יכולות אלו יאפשרו להם לצד פריצת הדרך ונטרול מטעני האויב גם הגדלת הקטלניות ויכולת ההשמדה של תשתיותיו. תחת פיקודו הטמיע פיקוד הדרום טכנולוגיה מתקדמת לאיתור והשמדת מנהרות תת-קרקעיות, דבר שהוביל לרצף מוצלח של השמדת למעלה מ-15 מנהרות טרור חודרות גדר ברצועת עזה, כאשר בפיצוץ אחת המנהרות נהרגו 14 מחבלים. בדצמבר 2018 הוביל את החיל במבצע מגן צפוני לניטרול מנהרות הטרור שחפר חזבאללה לשטח ישראל, תוך הטמעת טכנולוגיות פורצות דרך לאיתור מנהרות וניטרולן. המבצע הסתיים בהצלחה וליהל"ם הוענק צל"ש אלוף פיקוד הצפון. ב-2019 הוציאה מקהנ"ר, ביחד עם עמותת חיל ההנדסה, ספר מורשת ובו תיאור מפורט של תולדות החיל ומורשת קרב.
באוגוסט 2020 סיים את תפקידו והוחלף בידי תא"ל עידו מזרחי.
לאחר שירותו הצבאי
סבג מכהן כמנכ"ל חברת עתיר אנרגיה מתחדשת.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני במינהל ציבורי ואסטרטגיה.
פרשת בכרי-בוג'נאח
פרשת בַכּרי-בוּג'נאח (בצרפתית: L'affaire Bakri-Busnach) היא השם לסכסוך מסחרי-פוליטי בין צרפת לאלג'יריה בתחילת המאה ה-19 שבמרכזו עמדו חובותיה של צרפת לחברה מסחרית בבעלות המשפחות היהודיות-אלג'יריות בכרי ובוג'נאח. הפרשה נחשבת לאחד הגורמים לפלישה הצרפתית לאלג'יריה בשנת 1830.
הפרשה
במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו שבאיטליה. מהגרים אלה, שהיו צאצאיהם של מגורשי ספרד, התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה. הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדיי (השליט המקומי מטעם האימפריה העות'מאנית), וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית האלג'ירית לשלטון. שתיים מהמשפחות הבכירות מקרב יוצאי ליבורנו באלג'יריה היו משפחת בכרי ומשפחת בוג'נאח. השתיים חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית בייצוא של סחורות מאלג'יריה לאירופה, ובפרט בייצוא של מזון (בעיקר חיטה) מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-18, עקב צרכיו הגדלים של צבא נפוליאון במסעות הכיבוש שלו, צברה צרפת חובות ענק של מיליוני פרנק לחברת בכרי-בוג'נאח. החברה מימנה את פעילותה על ידי הלוואה מהדיי של אלג'יריה, כך שחובותיה של צרפת לבית בכרי-בוג'נאח היו למעשה חובות לשליט אלג'יריה, והפרשה נהפכה לסכסוך כלכלי מתמשך בין המדינות, שהתגלגל לאורך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. צרפת ואלג'יריה הגיעו לעיתים להסדרי חוב ביניהן, אך צרפת הִרבתה להפר אותם. בשנת 1800 נעצרו בפריז סוכניה של חברת בכרי-בוג'נאח יעקב בכרי ושמעון אבוקאייה, לאחר שדחקו בצרפת לשלם את חובותיה. לאחר מגעים מדיניים, ממשלת צרפת שחררה אותם באותה שנה והסכימה לשלם 3.7 מיליון פרנק מתוך שמונה המיליון שהייתה חייבת. בהסכם השלום בין צרפת לאלג'יריה בשנת 1801 הכירה צרפת בקיום יתרת החובות שלה לחברת בכרי-בוג'נאח, אך גם לאחר מכן לא העבירה את הכספים. אחד הטיעונים שהממשל הצרפתי העלה בניסיון להתחמק מהתשלום היה שחברת בכרי-בוג'נאח סוחרת גם עם בריטניה, אויבתה המושבעת של צרפת, ולכן אין צרפת מעוניינת לשלם לה את החוב.
שאלת החובות של צרפת לחברת בכרי-בוג'נאח נשארה צפה באוויר ללא פתרון במהלך השנים 1800–1826, על אף ניסיונות של אלג'יריה להשיג את הכספים בזמנו של לואי ה-18. בשנת 1826 שליט אלג'יריה חוסיין דיי שלח מכתב לשר החוץ הצרפתי, והוחלט להקים ועדה שתקבע את הסדר החוב. עד אותה שנה תפח החוב לכדי ארבעה-עשר מיליון פרנק צרפתי, כולל ריבית של ארבעה מיליון פרנקים, אך בהסדר החוב החדש נקבע שהממשלה הצרפתית תשלם שבעה מיליון פרנקים בלבד. בית המסחר בכרי-בוג'נאח קיבל את ההסכם וכך גם חוסיין דיי, שקיווה להשיג את חלקו מהכספים. אולם גם את הסדר החוב הזה צרפת לא קיימה.
תקרית המניפה
ב-30 באפריל 1827 התאספו הקונסולים והסוכנים הדיפלומטים הזרים באלג'יר בכנס ביחד עם שליט אלג'יריה חוסיין דיי. בהזדמנות זאת שאל חוסיין דיי בפומבי את הקונסול הצרפתי האם צרפת מתכוונת לעמוד בהסדר החוב, והאם היא התחילה בהעברת הכספים. כאשר שמע שעדיין לא חלה התקדמות בסוגיה התמלא בכעס והכה את הקונסול הצרפתי בפניו בעזרת ידית של מניפה שהייתה בידיו. על פי גרסה אחרת, חוסיין דיי בסך הכל רצה לפגוע בזבוב מטריד ופגע בקונסול הצרפתי בטעות.
שמשון אורנשטיין
רבי שמשון אורנשטיין (כ"ה באלול ה'תקפ"ד, 18 בספטמבר 1824 - כ"ג בכסלו ה'תרס"ד, 12 בדצמבר 1903) היה רב פולני ורבן של הערים אוזורקוב וקאליש.
ביוגרפיה
נולד בקמפן שבפרוסיה לרב משה אורנשטיין, למד אצל אביו ואצל הרב יעקב שמחה רפיש, מחבר "משכן העדות". מסופר שכבר בנערותו היה בקי בספר "קצות החושן".
בשנת ה'תרי"ג (~1853) התמנה כאב"ד קרושנביץ, בעיר זו כיהן עשר שנים שבהן לימד תלמידים וכתב חיבורים על כמה ממסכתות התלמוד הבבלי.
בשנת ה'תרכ"ג התמנה כרבה של אוזורקוב והחזיק בכהונתו זו במשך עשרים ושלוש שנים. בתקופת כהונתו באוזורקוב, ישב יחד עם רבי מאיר ליבוש מלבי"ם ורבי ישראל יהושע מקוטנא בבית הדין המיוחד שדן בסכסוך בקהילת לונטשיץ בדבר כהונתו של רבי שלמה ליב מורגנשטרן מחבר "מנחת הבוקר" לאחר שהתברר כי הוא עיוור.
בשנת ה'תרמ"ו התמנה כרב ואב"ד בקאליש ולאחר מות רבה של העיר, הרב חיים אלעזר וקס מילא את מקומו.
הוא כיהן כרבה של קאליש עד פטירתו בשנת ה'תרס"ד (1903), החליף אותו ברבנות העיר הרב יחזקאל ליבשיץ.
חלק מהגהותיו לרמב"ם משוקעות בחיבור "ציוני מהר"ן" שכתב חתנו הרב נחום אש ושנדפסו בכמה מדפוסי משנה תורה לרמב"ם החל מדפוס ורשה תרמ"א. הרב אש היה צעיר בעת פרסום החיבור וחמיו הרב אורנשטיין הוא שמסר את החיבור לדפוס. במהדורת שולזינגר של הרמב"ם ייחסו בטעות את החיבור כולו לרב אורנשטיין.
אלנתן שלום
ביוגרפיה
שלום נולד במושב שדמות מחולה בבקעת הירדן. הוריו, ג'ק ומגי סיאלום עלו ארצה ב-1984 מפריז שבצרפת, במקור שניהם מתוניס. בגיל 5 עבר ליישוב פסגות בסמוך לירושלים. למד בבית הספר "בית אל" היסודי ובחטיבת הביניים למד במקור חיים. בגיל 14 החל לנגן בגיטרה בעצמו ומשם המשיך ללימודי מוזיקה בישיבה תיכונית מוזיקלית ישיבת כינור דוד שם עשה בגרות ורסיטל. למד בישיבת רמת גן והתגייס לחטיבת הצנחנים כלוחם בגדוד 890. ניהל קונסרבטוריון אזורי, היה יועץ בחנות לכלי נגינה והקים יחד עם אלישיב כהן את להקת "רוח צפונית" שם שימש כסולן. למד סאונד ותוכנה במכללת BPM.
קריירה
השיר הראשון שהלחין אלנתן ויצא לאוויר העולם היה "אמא אם הייתי" של חנן בן ארי. במקביל, החל לעבוד עם הפזמונאי נעם חורב והלחין את השירים "אחותי" ו"יש לי הכל" של הזמרת שירי מימון.