cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דימיטריס סרוואקוס
סרוואקוס, שזכה לכינוי או מיקרוס (ביוונית: O Μικρός, "הילד"), נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים היוונים בכל הזמנים. הוא החל את הקריירה בגיל צעיר במדי פאניוניוס, ועד מהרה מיצב עצמו כאחד משחקניה המוכשרים של יוון. הוא עבר לפנאתינאיקוס בגיל 23 ושיחק במדיה במשך עשור שלם, בו הפך לאחד מסמליו של המועדון וזכה להצלחה אישית וקבוצתית. לאחר שתי עונות מוצלחות בא.א.ק. אתונה, חזר לעונת פרישה בפנאתינייקוס.
סרוואקוס הוא מגדולי הכובשים בנבחרת יוון, עם 22 כיבושים ב-78 הופעות במדיה. כמו כן, הוא ייצג אותה כקפטן במונדיאל 1994. לאורך הקריירה זכה סרוואקוס, בין היתר, בשמונה אליפויות יוון, שמונה גביעים ושלושה תוארי הסופר קאפ היווני. כמו כן הוא זכה בתוארי מלך השערים של גביע אופ"א, מלך השערים של הליגה היוונית וארבע פעמים רצופות מלך השערים של הגביע היווני.
פאניוניוס
סרוואקוס החל את דרכו בקבוצת הנוער של פאניוניוס, וכבר בגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היוונית ערך ב-26 בדצמבר 1977, במהלכה של עונת, כשהיה בן 16 בלבד, במפגש מול אגלאו. הייתה זו הופעתו היחידה באותה העונה. בעונה לאחר מכן כבר רשם תשע הופעות ליגה, וזכה עם קבוצתו בגביע היווני הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון 1–3 במשחק הגמר על א.א.ק. אתונה, בו לא שותף. עונה לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו, בניצחון הביתי 0–1 על גטבורג במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
פנאתינייקוס
לקראת עונת, הצטרף סרוואקוס לאלופה המכהנת, פנאתינאיקוס. הקישור של פנאתינייקוס לקראת העונה החדשה כלל, בין היתר, את ולימיר זייץ שהצטרף מדינמו זאגרב, ואת חואן רמון רוצ'ה הארגנטינאי שהרכיבו קישור יצירתי, שסייע לסרוואקוס לנצל את היכולות ההתקפיות שלו. בעונת הבכורה שלו במועדון לא הצליח סרוואקוס להוביל את הקבוצה לתארים, לאחר שסיימה כסגנית האלופה ונעצרה בחצי גמר הגביע. עם זאת, היה סרוואקוס שותף מרכזי בהעפלתה של פנאתינייקוס עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות. לאחר שעברה את פיינורד בסיבוב הראשון וגברה 1–2 על לינפילד בבית במשחק הראשון של שמינית הגמר, נקלעה פנאתינייקוס לפיגור 0–3 לאחר פחות מחצי שעה במשחק הגומלין. סרוואקוס, בשערו הראשון באירופה, צימק את התוצאה בדרך לשוויון 3-3 בסיום, שהעלה את פנאתינייקוס לשלב הבא. ברבע הגמר כבש סרוואקוס בפנדל את שער הניצחון על גטבורג בחוץ. בגומלין הביתי, במצב של 1–2 לגטבורג, כבש סרוואקוס שוב מהנקודה הלבנה את שער השוויון ששלח את קבוצתו לחצי הגמר. בשלב זה נכנעה פנאתינייקוס 0–5 בסיכום שני מפגשים לליברפול.
את עונת פתחה פנאתינייקוס עם הדחה כבר בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, עם הפסד חוץ 1–2 לטורינו, ושוויון 1-1 ביתי. את שני שעריה של הקבוצה בצמד המשחקים כבש סרוואקוס. בליגה כבש סרוואקוס 15 שערים, מאזן זהה לזה של העונה שעברה, ושוב סיים כסגן מלך שערי הליגה, בדרך לזכייתה של פנאתינייקוס באליפות יוון. סרוואקוס תרם גם לזכייתה של הקבוצה בגביע היווני, שהשלים עבורה זכייה בדאבל המקומי, לאחר שכבש את השער המכריע בגומלין חצי הגמר מול א.א.ק. אתונה, והוסיף צמד בגמר בו הביסה פנאתינייקוס את אולימפיאקוס 4-0 בדרבי היריבות הנצחיות. עונה לאחר מכן שוב נהנתה פנאתינייקוס משער של סרוואקוס באירופה, אך הודחה עם הפסד 2–4 בסיכום שני מפגשים מול הכוכב האדום בלגרד כבר בסיבוב הראשון של גביע אירופה לאלופות. על אף שכבש 13 שערי ליגה וסיים פעם נוספת כסגן מלך השערים, לא הצליח סרוואקוס לסייע לקבוצתו לזכות בתארים באותה העונה.
בעונת כשלה פנאתינייקוס בליגה, כאשר סיימה חמישית בלבד, עם חמישה שערי ליגה בלבד לסרוואקוס. עם זאת, הצליחה הקבוצה לזכות בגביע היווני, כאשר סרוואקוס מסיים כמלך שערי המפעל עם עשרה שערים, כולל השער הראשון במשחק הגמר מול אולימפיאקוס בפנדל. פנאתינייקוס ניצחה לבסוף 3–4 בדו-קרב פנדלים, אחרי שוויון 2-2 בתום ההארכה. כמו כן, היה סרוואקוס לחלק משמעותי מהעפלתה של פנאתינייקוס עד לרבע גמר גביע אופ"א. בסיבוב הראשון, לאחר ניצחון 0–2 בבית, כבש סרוואקוס מול אוסר במשחק החוץ, בו הפסידה פנאתינייקוס 2–3 אך עלתה עם 3–4 בסיכום. בסיבוב הבא היה סרוואקוס למצטיין בצמד המשחקים מול יובנטוס, כאשר כבש את שער הניצחון בבית כבר בדקה השישית עם בעיטה מחוץ לרחבה (1-0 בסיום), והעלה את קבוצתו ליתרון 0–1 בסטאדיו אולימפיקו, בדרך להפסד 2–3 ולהעפלה בזכות חוק שערי חוץ. בשמינית הגמר נקלעה פנאתינייקוס לפיגור 0–5 בחוץ מול בודפשט הונבד, אך סרוואקוס הגיב עם צמד שקבע 2–5 בסיום. במשחק הגומלין התעלתה פנאתינייקוס עם ניצחון 1–5, ועלתה עם 6–7 בסיכום, לא מעט בזכות צמד שערי החוץ של סרוואקוס. ברבע הגמר נעצרה פנאתינייקוס מול קלאב ברוז'. סרוואקוס כבש את השער הראשון במשחק הביתי שהסתיים בשוויון 2-2, אך עם הפסד 0–1 בגומלין, סיימה פנאתינייקוס את דרכה במפעל. סרוואקוס סיים את הטורניר כמלך השערים עם שישה כיבושים, בצוותא עם כובש שער הניצחון של ברוז', קנת ברייל לארסן.
סרוואקוס זכה עם פנאתינייקוס באליפות השנייה בקריירה בעונת. הוא תרם 11 שערי ליגה ב-24 הופעות לזכייתה של הקבוצה בתואר, ועל אף שקבוצתו הודחה בחצי גמר הגביע, סיים סרוואקוס כמלך שערי המפעל בפעם השלישית ברציפות. הוא כבש שלושער לרשתה של אולימפיאקוס בגומלין חצי הגמר, אך תוצאת הסיום, שוויון 3-3, לא הספיקה לפנאתינייקוס כדי לחזור מההפסד 1–2 במשחק הראשון. בעונה זו חלק סרוואקוס את התואר עם לאיוס דטארי מאולימפיאקוס, שכבש צמד בגמר והשתווה לסרוואקוס עם שמונה כיבושים. באירופה, כבש סרוואקוס שלושה שערים בדו-קרב מול סוונסי סיטי, שהסתיים בתוצאה 5–6 בסיכום שני המפגשים, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו מול דינמו בוקרשט, שהביסה אותה 1–8 בסיכום שני מפגשי הסיבוב השני. בעונה זו החל שיתוף הפעולה ההתקפי הפורה בין סרוואקוס לחלוץ הפולני, קשישטוף ואז'יחה, שהגיע מאלופת פולין, רוך חוז'וב. עונה לאחר מכן, חיזקה פנאתינייקוס את שליטתה בליגה היוונית ושמרה על תואר האליפות, כאשר הצמד סרוואקוס-ואז'יחה תופס את שני המקומות הראשונים בטבלת מלך השערים. סרוואקוס, שכבש 23 שערי ליגה באותה העונה, סיים כמלך השערים של הליגה היוונית בפעם היחידה בקריירה. פנאתינייקוס השלימה זכייה בדאבל באותה העונה, עם זכייה בגביע היווני. סרוואקוס סיים בפעם הרביעית ברציפות כמלך שערי המפעל עם עשרה כיבושים. הוא לא שותף במשחק הראשון בצמד משחקי הגמר מול אתינייקוס, שהסתיים בניצחון קבוצתו 0–3. הוא עלה כמחליף בגומלין, וכבש את שער השוויון של קבוצתו בדרך לניצחון 1–2 בסיום. באירופה כבש סרוואקוס את השער היחיד של פנאתינייקוס שהודחה בסיבוב הראשון של גביע אירופה לאלופות על ידי לך פוזנן.
בעונת קבע סרוואקוס שיא קריירה אישי של שערי ליגה בעונה אחת, כאשר כבש 24 שערים ב-33 הופעות וסיים כסגן מלך שערי הליגה. פנאתינייקוס כשלה לשמור על תואר האליפות וסיימה שלישית בלבד, ובנוסף הודחה ברבע גמר הגביע על ידי אולימפיאקוס. בגביע אירופה לאלופות, כבש סרוואקוס את השער הראשון לזכות קבוצתו מול גטבורג בשמינית הגמר, בדרך לניצחון 0–2. בגומלין בחוץ נקלעה פנאתינייקוס לפיגור באותה התוצאה, אך צמד של סרוואקוס קבע שוויון 2-2 ושלח את הקבוצה לשלב הבתים. פנאתינייקוס סיימה את שלב הבתים ללא ניצחון ועם שער זכות אחד בלבד, וסיימה את דרכה באירופה. עונה לאחר מכן החמיץ סרוואקוס חלקים גדולים של העונה תחת המאמן איביצה אוסים. הוא שותף ב-14 מחזורי ליגה בלבד וכבש רק פעמיים, כאשר קבוצתו מחמיצה את הזכייה באליפות בהפרש נקודה מא.א.ק. אתונה. סרוואקוס לא שותף גם בגמר הגביע היווני, בו גברה פנאתינייקוס 0–1 על אולימפיאקוס. בפתיחת עונת, עונתו העשירית והאחרונה במועדון, כבש סרוואקוס את השער היחיד במשחק הסופר קאפ היווני מול א.א.ק. אתונה, והוביל את פנאתינייקוס לזכייה בתואר. בסך הכול כבש סרוואקוס 12 שערי ליגה ב-25 הופעות, כאשר קבוצתו סיימה שוב כסגנית האלופה. הוא לא שותף בגמר הגביע היווני, בו ניצחה קבוצתו בפנדלים את א.א.ק. אתונה, בדרך לזכייה שישית של סרוואקוס עם פנאתינייקוס בגביע. הוא כבש שלושה שערים בארבעה משחקים באותה העונה בגביע אירופה למחזיקות גביע, ממנו הודחה פנאתינייקוס בשמינית הגמר על ידי באייר לברקוזן.
א.א.ק. אתונה
לקראת עונת, לאחר שחוזהו בפנאתינייקוס לא חודש, עבר סרוואקוס בן ה-33 לא.א.ק. אתונה. הופעתו הראשונה במשחק רשמי הייתה במוקדמות ליגת האלופות, במשחק הביתי מול גלאזגו ריינג'רס. סרוואקוס הוביל את א.א.ק. לניצחון 0–2 עם צמד שערים אישי, ולאחר ניצחון 0–1 בגומלין, הפכה הקבוצה מאתונה לקבוצה היוונית הראשונה בהיסטוריה שמעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות. סרוואקוס שיחק בכל ששת משחקיה של הקבוצה בשלב הבתים, אותם סיימה הקבוצה במקום האחרון בטבלת הבית עם שלושה שערי זכות בלבד וללא ניצחונות. בליגה רשם סרוואקוס עונה מרשימה עם 21 שערי ליגה בשלושים הופעות, וסיים כסגן מלך שערי הליגה באותה העונה. א.א.ק. סיימה את העונה במקום החמישי בטבלת הליגה, והעפילה לגמר הגביע היווני, שם פתח סרוואקוס בהרכב מול קבוצתו הקודמת, פנאתינייקוס, ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה. סרוואקוס החמיץ פנדל במחצית הראשונה, כאשר בתוך ההארכה נכנעה א.א.ק. לפנדל של פנאתינייקוס, שניצחה 0–1 בסיום. עונה לאחר מכן לא הצליח סרוואקוס למצוא את הרשת ב-17 הופעות ליגה, וזכה עם קבוצתו בגביע היווני השמיני בקריירה שלו, על אף שלא שותף בניצחונה של הקבוצה 1–7 על אפולון סמירני (אז בשם אפולון אתונה) במשחק הגמר.
נבחרת יוון
סרוואקוס החל את הקריירה הבינלאומית עוד כשחקנה של פאניוניוס, כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון ב-1 בדצמבר 1982, תחת המאמן חריסטוס ארכונטידיס. הוא נכנס כמחליף לעשרים דקות בהפסד הביתי של יוון 1–3 ל במשחק ידידות. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש כשנה לאחר מכן, בהופעתו השישית במדיה והשלישית שלו במוקדמות יורו 1984. סרוואקוס כבש את השער היחיד בניצחונה הביתי של יוון 0–1 על, ב-14 בדצמבר 1983.
לאחר אותו הטורניר היה סרוואקוס שותף לארבעה טורנירי מוקדמות נוספים מהם כשלה הנבחרת להעפיל. לאחר שהיה שותף לטורנירי מוקדמות מונדיאל 1986 ומוקדמות יורו 1988, ובמהלכו של טורניר מוקדמות מונדיאל 1990, החליף סרוואקוס את ניקוס אנסטופולוס בתפקיד קפטן הנבחרת, תפקיד אותו נשא עד לדצמבר 1991. בסך הכול הוביל את יוון כקפטן 26 פעמים במהלך תקופה זו, בה נכשלה הנבחרת להעפיל גם ממוקדמות יורו 1992.
לאחר כשנתיים מחוץ לסגל הנבחרת וללא סרט הקפטן, חזר סרוואקוס לסגל תחת המאמן אלקטס פנאגוליאס, וכבש שער אחד בשתי הופעות במוקדמות מונדיאל 1994, מהם הצליחה יוון להעפיל לטורניר המונדיאל לראשונה בתולדותיה. הוא זומן על ידי פנאגוליאס לסגל היווני לטורניר הגמר בארצות הברית, והוביל אותה כקפטן להופעתה הראשונה אי פעם במסגרת המונדיאל, בה הובסה יוון 0–4 על ידי. הייתה זו הופעתו היחידה בטורניר, והוא לא שותף בתבוסה 0–4 ל ובהפסד 0–2 ל, שסיים את הטורניר החלש ביותר לנבחרת אירופית במסגרת המונדיאל.
כשלושה חודשים לאחר הטורניר, ב-7 בספטמבר 1994, ערך סרוואקוס את הופעתו האחרונה במדי יוון, בה ניצחה יוון 1–5 בחוץ את במסגרת מוקדמות יורו 1996. סרוואקוס, שפתח עם סרט הקפטן, אף כבש את השער הראשון במשחק. בסך הכול ערך סרוואקוס 78 הופעות במדי יוון, מתוכן שלושים כקפטן, וכבש 22 שערים.
חיים אישיים
דימיטריס הוא בנו של תנאסיס סרוואקוס, ששיחק אף הוא בפאניוניוס ובנבחרת יוון.
מכון בני דוד פסגות
מכון בני דוד פסגות הוא כולל ציוני דתי ללימודי רבנות ודיינות ביישוב פסגות.
היסטוריה ופעילות
הכולל הוקם בשנת ה'תשמ"ב (1981) על ידי שישה אברכים מהכולל לדיינות בישיבת כרם ביבנה, והיה הכולל הציוני-דתי העצמאי הראשון לדיינות. לאחר חיפושים, נבחר הרב משה מרדכי פרבשטיין מישיבת עטרת ישראל (כיום ראש ישיבת חברון כנסת ישראל) לראש הכולל כשלצידו עמד בראשות הכולל הרב ישראל קליין. הרב פרבשטיין כיהן כראש הכולל עד להתמנותו לדיין בבית הדין בנתניה בשנת ה'תשנ"א, והרב קליין הביא במקומו את הרב אריה ליהמן, שהיה קודם לכן ראש הכולל לדיינות בישיבת כרם ביבנה, והוא החזיק בתפקיד במשך כשנתיים. לאחריו עמד בראשות הכולל הרב אברהם יצחק כלאב (ר"מ בישיבת מרכז הרב ואב"ד ירושלים), ולאחריו הרב דוד בר שלטון (כיום, דיין בבית הדין בפתח תקווה). כיום עומד בראש הכולל רב היישוב הרב שלמה יוסף וייצן, בוגר הכולל. ניהולו האדמיניסטרטיבי של הכולל הופקד בתחילה בידיהם של אלי קליין (מנכ"ל ישיבת כרם ביבנה), אבינועם בן נון והרב עוזי קלכהיים, וכיום מבוצע בהתנדבות על ידי תושבים מהיישוב.
הכולל ממוקם בבית הכנסת הספרדי של היישוב פסגות. משך המסלול בכולל הוא כשמונה שנים, ובמהלך התוכנית ניגשים האברכים למבחנים של הרבנות הראשית. בכולל לומדים עשרות אברכים, ותנאי הקבלה אליו גבוהים. הכולל נחשב קרוב באופיו לזרם "מרכז הרב", מנחה במיוחד ללימודי תורת הראי"ה קוק על פי דרכו של בנו הרצי"ה, ולומדים בו בוגרי ישיבות מגוונות.
אברכי הכולל מעבירים שיעורים וחברותות לבני היישוב. הם ענו על אלפי שאלות בסוגיות חושן משפט ואבן העזר במדור שאל את הרב בעיתון בשבע ובאתר ישיבה.
ויליאם וולאס דנסלו
ביוגרפיה
דנסלו נולד בפילדלפיה, ולמד לתקופות קצרות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובקופר יוניון בניו יורק. את מרבית כישוריו והשכלתו רכש בעצמו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסע ברחבי ארצות הברית כאמן וככתב עיתונות; הוא נסע לשיקגו ב-1893 לרגל התערוכה העולמית שנערכה בעיר, והחליט להשתקע בה. דנסלו רכש לראשונה מוניטין כמעצב כרזות; כמו כן עיצב ספרים וחותמות ספרים, והיה האמן הראשון שהוזמן לעבוד בבית הדפוס "רויקרופט" (Roycroft).
ייתכן כי הפגישה הראשונה בין דנסלו לבאום התקיימה במועדון הדפוס של שיקגו (Chicago Press Club), שבו שניהם היו חברים. מלבד "הקוסם מארץ עוץ", דנסלו אף אייר ספרים נוספים מאת באום: "לאור הפמוט" (By the Candelabra's Glare), "אבא אווז: ספרו" (Father Goose: His Book) ו"דוט וטוט מארץ האושר" (Dot and Tot of Merryland). במרבית יצירות אלו החזיקו באום ודנסלו בזכויות היוצרים במשותף.
לאחר שדנסלו התעמת עם באום בעניין תמלוגים שיקבלו מהמחזה "הקוסם מארץ עוץ" שעלה על הבימות ב-1902, שבו כתב באום את התסריט ודנסלו עיצב את התפאורה והתלבושות, החליט באום להפסיק לשתף פעולה עם דנסלו. (כשותף לזכויות היוצרים דרש דנסלו שהתמלוגים יתחלקו בצורה שווה בינו ובין באום והמלחין פול טיטג'נס.) ב-1901 הוציא דנסלו מהדורה ל"סיפורי אמא אווזה" שנקראה "אמא אווזה של דנסלו" (Denslow's Mother Goose), אוסף של שירי ילדים מסורתיים, לצד הספר "הלילה שלפני חג המולד, מאת דנסלו" (Denslow's Night Before Christmas, 1902) וסדרת הספרים בת 18 הכרכים "ספרי התמונות של דנסלו" (Denslow's Picture Books, 1903-04). כמו כן השתמש בזכויות היוצרים שלו לאיורים בספריו של באום כדי ליצור, בעשור הראשון של המאה ה-20, רצועת קומיקס בעיתון שכללה את דמויותיהם של אבא אווז וכן הדחליל ואיש הפח מ"ארץ עוץ". כמו כן יצר את רצועת הקומיקס Billy Bounce, שידועה כאחת מרצועות הקומיקס הראשונות שבהם לגיבור היה סוג של כוחות-על.
התמלוגים שקיבל דנסלו מהספרים ומהפקת התיאטרון של "הקוסם מארץ עוץ", עשוהו אדם אמיד, והספיקו לו כדי לרכוש את האי בלאק (Bluck's Island) בברמודה, ולהכתיר את עצמו בתואר "המלך דנסלו הראשון".
חייו האישיים
דנסלו נישא שלוש פעמים והתגרש שלוש פעמים במהלך חייו. אשתו הראשונה, אנני מקארתי (במקור אנה מ. לו, 1856-1908), נישאה לו ב-1882 והולידה את בנו היחיד בשנה לאחר מכן. עם זאת, הזוג כבר היה פרוד בעת לידת הבן, ודנסלו מעולם לא פגש את בנו. לבסוף הם התגרשו ב-1896, ובכך יכולה הייתה להתחתן עם הגבר שעמו חיה במשך חמישה חודשים. באותו יום, ב-20 בפברואר 1896, דנסלו נישא לאן הולדן דנסלו. גם נישואים אלו היו קצרי ימים. אן הגישה טופסי גירושין בספטמבר 1903, בהם טענה כי דנסלו אמר לה ביוני 1901 כי הוא לא אוהב אותה ועל כן סירב לחיות עמה. בתוך פחות מחודש היא התחתנה עם אמן צעיר, חברם המשותף, לורנס מזנוביץ', ונסעה עמו לפריז. לאחר מכן התחתן דנסלו עם אשתו השלישית, פרנסס ג'. דוליטל. פרנסס עזבה אותו ב-1906 והזוג התגרש לבסוף ב-1911. ב-1914 שכתב את צוואתו והוריש את נכסיו לאישה רביעית.
טין פופ
היסטוריה
הטין פופ הושפע ממגוון רב של סגנונות מוזיקה לאורך השנים; הוא החל להופיע בסוף עידן הסווינג בשנות ה-40 המאוחרות, ולפיכך סגנון זה היה מקור ההשפעה הראשון של הטין הפופ. סגנון הסווינג אפיין בין היתר את הזמר פרנק סינטרה, שצבר פופולריות רבה בתקופתו ונמנה בין אלילי הנוער הראשונים. שנות ה-60 נחשבו לתור הזהב של הטין פופ, אז אלילי הנוער של אותה התקופה היו בין השאר פול אנקה, פביאן פורטה, ריקי נלסון ופרנקי אבלון. עם זאת, באמצע שנות ה-60 הטין פופ איבד את מקומו במוזיקה הפופולרית לטובת תרבות הנגד שהביאה איתה מהפכות מוזיקליות מכיוונם של מוזיקאים כמו הביטלס, אלביס פרסלי ובוב דילן, אולם בתחילת שנות ה-70 התפתח ז'אנר הבאבל-גאם פופ, שפונה גם הוא לנוער ונשלט אז על ידי אומנים כמו להקת המאנקיז, וזה חדר לתודעה, ובכך חזרה מוזיקת הנוער להיות הפנים של המוזיקה הפופולרית. מאותה התקופה צמחו אומנים רבים מצליחים כמו מייקל ג'קסון שהפך לסנסציית פופ.
בשנות ה-80 מוזיקת הנוער שינתה דפוס כאשר הופיעה בצורה של להקות בנים. דפוס זה הביא עמו את המאפיינים החזותיים כמו תנועות הריקוד, חשיפת השרירים וההופעה החיצונית המושקעת שנכנסו אל תוך הז'אנר, ומהווים חלק בלתי נפרד ממנו גם היום. הלהקה ניו קידס און דה בלוק הייתה מבין להקות הבנים הראשונות שפרצו דרך בתחום זה. יתר על כן סגנונות כמו דאנס-פופ, סינת'פופ ואר אן בי עכשווי היוו מקור השפעה על הטין פופ בתקופה זו והשתלבו בתוכו. בהמשך מוזיקת הנוער דעכה בשנית בראשית שנות ה-90, אולם בהמשך עשתה קאמבק והפכה למכונת להיטים עבור כמעט כל להקת טין פופ, כמו הספייס גירלז, הנסון, טייק ד'את, בקסטריט בויז, אן סינק, רובין, פייב, אול סיינטס, ובהמשך בשנות האלפיים בלטו האומנים היחידים כגון ארון קרטר, בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה שהפכו להצלחה מסחרית.
באמצע שנות האלפיים האומנים שהיו מזוהים עם סגנון הטין פופ היו לרוב מזוהים גם עם ערוץ דיסני, שטיפח אומני טין פופ כמו הילרי דאף, מיילי סיירוס, ונסה הדג'נס, דמי לובאטו וסלינה גומז שהיו מבין אלילות הנוער הראשונות, גם של דיסני וגם של שנות האלפיים. חלקן הכניסו את סגנונות הרוק והפופ רוק בתקופה זו. בהמשך התווספו אומנים נוספים לקטגוריה כמו ג'סטין ביבר, שהיה לאחד מאלילי הנוער המפורסמים ביותר בעשור השני של המאה ה-21, וכניסתו לז'אנר השפיעה עליו רבות כאשר שילב בו סגנונות נוספים כמו פופ ראפ. אומנים חדשים יותר הם זמרת הקאנטרי טיילור סוויפט, שהכניסה אל הטין פופ את ז'אנר הקאנטרי פופ, והלהקה הבריטית ואן דיירקשן.
נמל תעופה 1975
נמל תעופה 1975 (באנגלית: Airport 1975) הוא סרט אסונות תעופה אמריקאי שובר קופות משנת 1974. זה השני מתוך סדרה של ארבעה סרטי אסונות תעופה, סוגה קולנועית שהייתה פופולרית בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בכתוביות בתחילה הסרט נכתב כי הוא הופק "בהשראת" הסרט "נמל תעופה" (1970) למרות שהקשר היחידי הוא השחקן ג'ורג' קנדי ששיחק בו בתפקיד דומה. המטוס הפעם הוא בואינג 747.
גלוריה סוונסון מופיעה בתפקיד אחת הנוסעות בתור עצמה. זה היה הסרט האחרון בו השתתפה. שחקנים נוספים בתפקיד נוסעים הם: מירנה לוי, סיד סיזר, נורמן פל, לינדה בלייר ועוד.
תקציר העלילה
צוות מטוס בואינג 747 מכין את המטוס לטיסה 409 של חברת התעופה קולומביה (שם פיקטיבי) מנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. הדיילת הראשית, ננסי פריור (קארן בלאק) היא בת זוגו של מדריך הטיס הראשי של החברה, אלן מרדוק (צ'רלטון הסטון).
לאחר עליית הנוסעים הם ממתינים לאמבולנס שיביא את הילדה ג'ניס אבוט (לינדה בלייר) הסובלת מאי ספיקת כליות ומועמדת להשתלת כליה. קברניט המטוס הוא קפטן סטייסי (אפרם זימבליסט הבן). המטוס ממריא מיד לאחר שהילדה מושכבת על מושב מיוחד במטוס.
באותו זמן מטיס סקוט פרימן (דיינה אנדרוז) את מטוס הביצ'קראפט ברון הפרטי שלו, לפגישת עסקים בבויסי, איידהו. בגלל תנאי ראות קשים לאורך כל החוף המערבי, מקבלים שני הטייסים הוראה לנחות בנמל התעופה של סולט לייק סיטי.
לפתע לוקה פרימן בהתקף לב ומאבד את השליטה במטוסו. המטוס פוגע בתא הטייס של הבואינג 747 ,קורע בו חור גדול לפני שהוא מתרסק. טייס המשנה נשאב החוצה ונהרג, מכונאי הטייס נהרג בתא וקפטן סטייסי נפגע קשה בפניו אולם לפני שהוא מאבד את הכרתו, הוא מצליח להעביר את הטיסה למצב של טייס אוטומטי.
ננסי מודיעה למגדל הפיקוח של סולט לייק סיטי על התאונה. הם מדריכים אותה איך לשמור על מהירות וגובה הטיסה ומודיעים גם למטה החברה בו נמצאים מרדוק וסגן קצין המבצעים ג'ו פטרוני (ג'ורג' קנדי) שאשתו ובנו בין הנוסעים. הם טסים לסולט לייק סיטי ובדרך הם ממשיכים להדריך את ננסי. מטוס של חיל האוויר של ארצות הברית מוזנק לעבר המטוס ומדווח על גודל הפגיעה.
הבעיה היא איך לגרום למטוס לעבור את רכס ההרים לפני סולט לייק סיטי, זאת יכול לעשות רק טייס מיומן. מורדוק ופטרוני מחליטים להזעיק מסוק צבאי שיוריד טייס למטוס הבואינג דרך החור שנפער בו.
הניסיון הראשון נכשל לאחר שהטייס מצליח להשתחל לתוך החור במטוס אך לפתע הוא משתחרר מהרתמה שחיברה אותו למסוק וצונח אל מותו.
בנקודת השפל הזו מחליט מרדוק לנסות פעם נוספת להגיע למטוס למרות הסיכון הרב כי זה הסיכוי היחידי להצלת הנוסעים. הוא מצליח להשתחל לתא הטייס, להעביר את המטוס מעל רכס ההרים ולהנחית אותו בקושי רב עד קצה המסלול היות שגם הבלמים נפגעו. הנוסעים מפונים במהירות בעזרת מגלשת חירום.
התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי
מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י לבסיס חיל האוויר הרוסי חמיימים ליד לטקיה שבסוריה לקראת חגיגות חג המולד, התרסק ב-25 בדצמבר 2016 לתוך מימי הים השחור דקות ספורות לאחר המראתו.
המטוס
המטוס, טופולב Tu-154 מדגם Tu-154B-2, היה בעל מספר רישום RA-85572.
המטוס נבנה במרץ 1983 במפעל התעופה של קויבישב ומאז מאי 1983 הוא שירת בשורות משרד ההגנה, תחילה בחיל האוויר הסובייטי ולאחר מכן בחיל האוויר הרוסי. בעת התרסקותו המטוס כבר ביצע 6,689 שעות טיסה. בדצמבר 2014 בוצע שיפוץ אחרון במטוס והוא שירת את להק 223 של משרד ההגנה הרוסי.
הטיסה
המטוס יצא מבסיס צ'קאלובסקי שבמחוז מוסקבה אל בסיס חמיימים שבסוריה וביצע נחיתת ביניים בנמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י. המטוס המריא מסוצ'י בשעה 05:25 בבוקר 25 בדצמבר 2016, ובו 84 נוסעים ו-8 אנשי צוות. בנוסעים היו 64 חברי מקהלת הצבא האדום (כמעט כל המקהלה, לרבות המנהל האמנותי ולרי חלילוב), שמונה חיילים, 9 עיתונאים ואנשי טלוויזיה (שלושה מהם של הערוץ הממלכתי הראשון, שלושה נוספים מרשת הטלוויזיה הרוסית "זבזדה" וצוות נוסף של שלושה עיתונאים מרשת הטלוויזיה "NTV"), מנהל מחלקת התרבות של משרד ההגנה הרוסי אנטון גובנקוב ויליזבטה גלינקה, יושבת ראש קרן "סיוע הוגן" שנודעה בכינוי "דוקטור ליזה". (ראו גם דוקטור ליזה (סרט))
דקות ספורות לאחר ההמראה, בשעה 05:27, נעלם ממסכי המכ"ם והתרסק כ-5 קילומטרים מחופי הים השחור.
מבצעי האיתור והחילוץ
זמן קצר לאחר ההתרסקות המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית חבר למשרד ההגנה הרוסי בתיאום מבצע חילוץ, כאשר שמונה ספינות וחמישה מסוקי מיל מי-8 יצאו לשטח. לקראת ערב הצוות גדל ו-32 אוניות השתתפו במבצע חילוץ הגופות והחפצים מהמים, בסיוע 109 צוללנים. שברי המטוס וחפצי הנוסעים נמשו מהמים במרחק 12–14 קילומטרים ובעומק 50–70 מטרים.
תגובות
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו לפיו 26 בדצמבר מוכרז כיום אבל לאומי. כך הכריז גם נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו שהורה לכל מוסדות המדינה בבלארוס להוריד את הדגלים לחצי התורן ב-26 בדצמבר.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה פינית)
הגרסה הפינית של האח הגדול משודרת ב-Sub (לשעבר SubTV) בפינלנד.
הסדרה שודרה בבכורה ב-28 באוגוסט 2005, והעונה התשיעית הסתיימה ב-13 באוקטובר 2013. מאז עונה 7, הסדרה הופקה על ידי אנדמול פינלנד בע"מ; העונות הקודמות הופקו על ידי מטרונום סרטים וטלוויזיה בע"מ. המנצח בעונה זכה ב-€50,000. בעונה העשירית המנצח יזכה ב-€100,000.
האח הגדול
"האח הגדול" הוא שמה של התוכנית היומית ששודרה כל יום בשעה 22:00. בימי ראשון התוכנית נכללה ב "האח הגדול- תוכנית האירוח". ה "תוכנית היומית" מכונה גם "מציאות" ו"pääohjelma" ("עיקרי התוכנית", בפינית) על ידי המגישים.
האח גדול אקסטרה
"האח הגדול אקסטרה" משודרת בימים שני עד שישי. "האח הגדול של יום ראשון אקסטרה" שודרה בימי ראשון במהלך העונה השישית של התוכנית. הצופים יכולים לשלוח הודעות SMS בנוגע לתוכנית. המנחה גם מראיין את סגל האח הגדול, דיירים לשעבר ומתארחים נוספים. את התוכנית הגישו ואפו פימייה (עונות 1-2), יאן קטאיה (עונות 3-4), ג'אני טואיוולה (עונה 5), אלינה ויטאנן (עונות 6-7), קריסטל סנו (עונה 8), מרי סאיניו (עונה 9) וסולי קוסקינן (עונה 10–נוכחית).
האח הגדול- תוכנית האירוח
"האח הגדול- תוכנית האירוח" משודרת בימי ראשון. היא כוללת קליפים של מהשבת של המתמודדים, קליפים של השבוע האחרון, דיון על התוכנית עם אורחים משתנים (עונות 1-5) והדחה בשידור חי. את התוכנית הגישו מרי סאיניו (עונות 1-2), ואפו פימייה (עונות 3-5), סוזנה ליין (עונות 6-7), אלינה ויטאנן (עונות 6-8) ושוב סאיניו (עונה 9–נוכחית).
מערכת בקרת משיכה
מערכת בקרת משיכה (באנגלית: Traction control system, בקיצור: TCS), היא מערכת משנית לבקרת יציבות (ESP) בכלי רכב מנועי, המשמשת למניעת אובדן אחיזה של גלגלי הרכב בכביש. בקרת משיכה מופעלת כאשר המצערת ומומנט המנוע אינם תואמים.
במידה וגלגל מניע מחליק עקב העדר אחיזה, בקרת המשיכה תפחית את כוח המנוע המגיע לגלגל המחליק באמצעות בלימה של הגלגל המחליק ו/או הפחתת כוח המנוע באמצעות שליטה על המנוע. לאחר תאוטת הגלגל תחודש האחיזה והרכב יוכל להאיץ קדימה בבטחה ובמהירות.
מערכת בקרת המשיכה מבצעת פעולה הדומה לנעילת דיפרנציאל אך נדרשת החלקה בטרם תתבצע הנעילה כך שהמהירות העוברת בתחילה לגלגל המחליק תנותב לגלגל בעל האחיזה באמצעות הדיפרנציאל ולאחר כי הגלגל המחליק נבלם באמצעות מערכת בקרת המשיכה והבלמים של הרכב.
הפעולות שהמערכת נוקטת כוללות אחד או יותר מהשלבים הבאים: בדרך כלל, מערכת בקרת משיכה חולקת את חיישן מהירות סיבוב הגלגל עם מערכת ה-ABS.
JVP
JVP (ראשי התיבות של "Jerusalem Venture Partners") היא קרן הון סיכון ישראלית המתמקדת בהשקעות בחברות הזנק בתחומי הסייבר, מדיה, תקשורת, תוכנה, מוליכים למחצה, טכנולוגיות אחסון וטכנולוגיית מזון. מרכזה ממוקם בבית המדפיס הממשלתי לשעבר שברובע המדיה בירושלים, ולה משרדים גם בבאר שבע ובניו יורק. הקרן מנהלת למעלה מ-1.4 מיליארד דולר, שהושקעו בעשרות חברות הזנק ישראליות ובינלאומיות. תחת הקרן פעלו גם שתי חממות טכנולוגיות, JVP Media Labs בירושלים, ו-JVP Cyber Labs בבאר שבע, שהשקיעו במיזמים בשלבים התחלתיים (שלב ה"סיד").
היסטוריה
קרן JVP הוקמה בשנת 1993 על ידי יזם ההייטק הירושלמי אראל מרגלית, אשר גייס את הקרן הראשונה בשנת 1993 כחלק מתוכנית יוזמה. הקרן פעלה באותה תקופה ממשרדיה בגן הטכנולוגי מלחה. במהלך השנים הפכה הקרן לאחת הגדולות והמצליחות בישראל, אשר התמקדה בטכנולוגיות ליבה עבור ענקי התקשורת והחברות הגדולות במשק.
JVP ערכה 35 אקזיטים מאז הקמתה. בין הבולטים בהם מכירת חברת כרומטיס בשנת 2000 לתאגיד התקשורת הבינלאומי לוסנט, תמורת 4.82 מיליארד דולר, וכן מכירת החברות נטרו, פרסייס, קוג'נט, סקורפיו, פנדטק, ויריאנט, ג'קדה, פרדיים ג'יאופיזיקל, מגניפייר, נייטיב נטוורקס, נבאחו (שנמכרה לסיילספורס ב-2011) XtremIO (שנמכרה ל-EMC ב-2012 בכ-450 מיליון דולר) ו-CyOptics (שנמכרה ב-2013 ל-Avago עבור כ-400 מיליון דולר).
הקרן ערכה 12 הנפקות של חברות בנאסד"ק, כולל אלוט, סייברארק וחברת הבינה העסקית Qlik שהונפקה ב-2010 בנסדא"ק ומומשה בשווי של מעל 2 מיליארד דולר, השקעה שהניבה יותר מפי 40 מגובה ההשקעה של הקרן.
JVP נבחרה על ידי המגזין PEI - Private Equity international כקרן הפריווט אקוויטי המובילה בישראל לשנים 2010 ו-2011. ב-2010 היא נבחרה על ידי PEI גם לאחת משלוש קרנות ההון סיכון המובילות באירופה, על פי סקר שנערך בקרב כ-30 אלף איש מתעשיית ההון סיכון מ-50 מדינות שונות. בשנת 2005 בחר עיתון העסקים פורבס במייסד הקרן, אראל מרגלית כאחד מ-50 אנשי ההון סיכון הטובים בעולם, ברשימת "בעלי מגע הזהב" ("מידאס"), ובכך היה למשקיע הלא-אמריקני הבכיר ברשימה. בשנת 2010 עיתון דה מארקר בחר בו כמנהל ההון סיכון הטוב ביותר בישראל, על פי קריטריון של מספר האקזיטים בעשור האחרון. בנובמבר 2012 פרסמה חברת המחקר Prequin מחקר לפיו JVP נמנית עם אחת מעשר הקרנות הטובות בעולם מבחינת שיעור ההחזר למשקיעיה לאורך השנים. בכך הייתה לקרן הישראלית היחידה בדירוג, וכן אחת משתי הקרנות היחידות שאינן אמריקאיות. על פי המחקר, מאז 1993 ועד 2012 רשמו חברות שבהן השקיעה הקרן אקזיטים בשווי של כ־17 מיליארד דולר.
ב-2012 זכתה קרן JVP במכרז של משרד התמ"ת להקמת חממה טכנולוגית נוספת בבאר שבע בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. החממה הוקמה במהלך 2013 ומתמקדת בהשקעות במיזמים בתחום הגנת סייבר וביג דאטה. בשנת 2014 JVP היית בין מקימי "Tech7".
נכון ל-2020, השותפים בקרן הם פיונה דרמון, יואב צרויה, גדי פורת, מיכל דריימן, טלי רבין, חיים קופנס ורינת רמלר.
רובע Margalit Startup City
משרדי קבוצת JVP עברו ב-2007 מהגן הטכנולוגי מלחה לבית המדפיס הממשלתי שהוקם בתקופת המנדט הבריטי, בסמוך למתחם תחנת הרכבת הישנה, לאחר שבוצע בו שיפוץ ושחזור מקיף במימון הקרן. במתחם, הקרוי "Margalit Startup City Jerusalem" פועלות כיום כ-30 חברות הזנק וממוקמים בו גם משרדי הקרן, החממה הטכנולוגית, פרויקט החברתי "Margalit Startup City Community", הזרוע החברתית (לשעבר עמותת בקהילה) של Margalit Startup City שבמסגרתה פועלים עשרות מתנדבי שנת שירות מרחבי הארץ בשכונות מתקשות לקידום יזמות, חדשנות ומצוינות על מנת לצמצם פערים בחברה הישראלית. הרובע כולל גם את מועדון זאפה, מסעדת הסדנא, עמותת JGive לגיוס המונים ופועלת בו קרן מימון ההמונים OurCrowd. המתחם צפוי להתרחב בשנים הקרובות בכ-50,000 מ"ר עם מרכז הייטק בינלאומי שצפוי להתמקד בארבעה תחומים טכנולוגיים: פודטק, סייבר, פינטק ובריאות דיגיטלית.
בצלאל גבר
בצלאל גבר (נולד ב-16 ביולי 1921) הוא איש ציבור ישראלי. כיהן בתפקיד ראש מועצת עומר הראשון.
ביוגרפיה
נולד ביולי 1921 בירושלים, גדל והתחנך במושבה רחובות. נכדו של החלוץ יצחק יעקובי, מורה ומחנך ממייסדי הסתדרות המורים.
בגיל 14 הצטרף להגנה ועסק בהדרכה בנשק, בקשר ובאיתות. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הסוללים שהקימה את הקיבוץ כפר המכבי בעמק זבולון. כעבור שנה שב לרחובות וחזר לפעילותו בהגנה. באותה שנה (1938) התגייס למשמר הנע של משטרת היישובים העבריים.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת כחמש שנים. במלחמה, לחם בעיקר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946, הפך לחבר בקואופרטיב להובלה "שלב".
בשנים 1947–1948 היה נהג בשיירות לנגב ולירושלים הנצורה. נתקע בשיירה הגדולה בירושלים והיה נצור ממרץ ועד יוני 1948.
בשנת 1949 התגייס לצה"ל לחיל התותחנים, סיים קורס קצינים ושירת כמפקד סוללה בתותחנים. לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים כאיש מילואים.
בשנת 1960 ירד לנגב, התגורר בבאר שבע ולקח חלק בהקמת הקמ"ג, כאחראי על תחום התחבורה והתקשורת. ב-1964 החל לנהל את סניף חברת שיכון ופיתוח בנגב, שעסקה בבניית אלפי דירות ביישובים ובערים בנגב. במקביל, עסק בהתנדבות בחידוש ההתיישבות ובפיתוח היישוב עומר. משנת 1965 כיהן תחילה כיו"ר הוועד המקומי של היישוב. בשנת 1975 התמודד בבחירות הראשונות לראשות המועצה המקומית עם הקמתה. בבחירות 1978 התמודד שוב וזכה, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד שפרש ב-1985.
בשנת 1977 הצטרף למפלגת "שלומציון" שהקים אריאל שרון ונכלל ברשימת המפלגה ב.
בשנת 1980 הגה את הרעיון להקמת יישוב נוסף דומה לעומר בשם "מיתר" ועסק בארגון הקמתו.
בשנת 1986 יזם והקים את "גני עומר" - כפר מגורים לאוכלוסייה מבוגרת בעומר, והמשיך לנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-2002.
מתגורר משנת 1965 בעומר.
תומאס קינקייד
תומאס קאסין קינקייד (באנגלית: Thomas Cassin Kinkaid; 3 באפריל 1888 - 17 בנובמבר 1972) היה אדמירל בצי האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא השתתף בקרבות נושאות המטוסים באוקיינוס השקט ב-1942, בהם נחשב "אדמירל לוחמני", ופיקד על כוחות בעלות הברית בקרב על האיים האלאוטיים. בהמשך פיקד על הצי השביעי של ארצות הברית ועל הכוחות הימיים של בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט, ואף פיקד על כוחות הצי האמריקני במהלך קרב מפרץ לייטה, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה.
ראשית חייו
תומאס קאסין קינקייד נולד בעיירה האנובר, ניו המפשייר, ב-3 באפריל 1888, בנם של תומאס רייט קינקייד, קצין בצי האמריקני, ואשתו וירג'יניה. בילדותו נהגה המשפחה לעבור מבסיס צי אחד למשנהו, בהתאם לדרישות התפקיד של אביו. קינקייד הצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד ב-1904, וסיים את לימודיו שם ב-5 ביוני 1908, במקום ה-136 מתוך 201 צוערים.
תחילת הקריירה הימית
את שירותו הימי החל קינקייד על אוניית המערכה "נברסקה", שעל סיפונה הפליג מסביב לעולם בשנת 1909, ועם שובו עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה "מינסוטה", שם החל לגלות עניין בתותחנות ימית. בפברואר 1911 קיבל דרגת סגן-משנה. בעת שרותו באנאפוליס, הכיר קינקייד את הלן שרבורן רוס, והשניים נישאו ב-24 באפריל 1911.
ב-1913 התחיל קינקייד ללמוד תותחנות ימית באקדמיה הימית, אך לימודיו הופסקו עקב כיבוש וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914. קינקייד נשלח לשירות על ספינת תותחים שנשלחה לים הקריבי, והיה מעורב לראשונה בחילופי אש, כשספינתו נורתה מכיוון החוף. לאחר מכן, שב קינקייד ללימודיו, אותם סיים ב-1916, ואז הוצב באוניית המערכה "פנסילבניה".
בינואר 1917 קיבל קינקייד דרגת לוטננט, ובאותה שנה נשלח לבריטניה כדי לפקח על פיתוח מערכת אופטית למדידת מרחקים עבור הצי האמריקני, והמשיך לעשות זאת לאחר שחזר לארצות הברית בראשית 1918. בפברואר 1918 קיבל קינקייד דרגת לוטננט קומנדר, והוצב באוניית המערכה "אריזונה".
בין שתי מלחמות העולם
בהתאם למסורת של ביצוע תפקיד ימי ולאחריו תפקיד חוף, לסירוגין, קיבל קינקייד את הפיקוד על מחלקת הלוגיסטיקה של משרד התותחנות של הצי בוושינגטון די. סי., ובקופה זו פרסם מספר מאמרים בנושא תותחנות. ב-1922 מונה קינקייד לראש מטה מפקד הכוחות הימיים האמריקניים באזור טורקיה, ששהו באזור בעקבות מלחמת יוון–טורקיה. בעקבות הסכם לוזאן, הצטמצמה הנוכחות האמריקנית באזור, וב-1924 שב קינקייד לארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 1924 קיבל קינקייד את הפיקוד הראשון שלו, על המשחתת "אישרווד". ביוני 1926 קיבל דרגת קומנדר ומונה לקצין תותחנות ראשי של הצי, ולעוזרו של מפקד הצי האמריקני, אדמירל הנרי ויילי. בשנים שלאחר מכן למד קינקייד במכללת הלוחמת הימית, ישב בוועדת המטה של הצי, וצורף למחלקת המדינה של ארצות הברית כיועץ לעניינים ימיים.
בפברואר 1933 מונה קינקייד לקצין המבצעים על אוניית המערכה החדישה "קולורדו", ושנה לאחר מכן שב לוושינגטון די. סי. והצטרף ללשכת הניווט של ארצות הברית. ב-11 בינואר 1937 קיבל דרגת קפטן, וביוני קיבל את הפיקוד השני שלו, על הסיירת כבדה "אינדיאנפוליס".
נספח ימי
בנובמבר 1938 התמנה קינקייד לנספח ימי ברומא. בהיותו שם, דיווח לממשלת ארצות הברית שאיטליה אינה ערוכה למלחמה, ורק במאי 1940 דיווח שהחל גיוס. זמן קצר לאחר מכן, סיפר לו הרוזן גליאצו צ'אנו שאיטליה מתכננת להכריז מלחמה על צרפת ועל בריטניה בין ה-10 ל-15 ביוני.
עם שובו לארצות הברית במרץ 1941, עמד קינקייד בפני קידום לדרגת אדמירל משנה, אך מכיוון ששירותו על אינדיאנפוליס התקצר בשל נסיעתו לרומא, היה חסר לו הניסיון הימי הדרוש לקבלת הקידום. לפיכך הוא מונה למפקד פלגת משחתות בבסיס הצי בפילדלפיה, ותוך זמן קצר צבר את הניסיון הנדרש, וקיבל דרגת אדמירל משנה ב-11 באוגוסט 1941.
קרב ים האלמוגים ומידוויי
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נשלח קינקייד להחליף את אדמירל משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר בפיקוד על שייטת הסיירות השישית שבפרל הארבור, שכללה את "אסטוריה", את "מיניאפוליס" ואת "סן פרנסיסקו". אולם, לפני שהספיק להגיע להוואי, ערכו היפנים את ההתקפה על פרל הארבור, שלאחריה הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית, ולבסוף הפיקוד נמסר לו ב-24 בדצמבר 1941.
תפקידן המסורתי של הסיירות היה סיור והגנה על האוניות הגדולות, אך בשל אובדן רבות מאוניות המערכה האמריקניות בהתקפה על פרל הארבור, השתנה תפקידן, והן שימשו בעיקר ככוח ההגנה של נושאות המטוסים, שהפכו להיות כלי הלחימה העיקרי. בקרב ים האלמוגים, פיקד קינקייד על כוח משימה 17.2, שכלל את סיירותיו שלו ומשחתות, ושימש כוח ההגנה של נושאת המטוסים של כוח משימה 17, לקסינגטון ויורקטאון. קרב ים האלמוגים היה הקרב הראשון בו נלחמו נושאות מטוסים זו בזו, ושני הצדדים לא היו מנוסים בשיטת לחימה זו. לפיכך נפל נטל ההגנה על נושאות המטוסים על כתפיו של קינקייד. למרות זאת, שתי נושאות המטוסים האמריקניות נפגעו, ולקסינגטון שקעה מאוחר יותר. על חלקו בקרב ים האלמוגים קיבל קינקייד את מדליית השירות המצוין של הצי.
לאחר קרב ים האלמוגים הצטרפו סיירותיו של קינקייד לכוח משימה 16, בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם הלסי, ומילאו בו תפקיד דומה. במסגרת זו, לקחו כוחותיו חלק גם בקרב מידוויי, אך כוח משימה 16 לא הותקף בעת הקרב, וקינקייד לא מילא בו תפקיד בעל חשיבות.
איי שלמה
באוקטובר 1942 שבו קינקייד וכוח משימה 16 לדרום מערב האוקיינוס השקט, ונקלעו לקרב איי סנטה קרוז, שהיה חלק ממאמץ יפני גדול ממדים לכבוש מחדש את גוודלקנל. קינקייד קיבל את הפיקוד על כוח משימה 61, שכלל את כוח משימה 16 ואת כוח משימה 17, שכלל את נושאת המטוסים הורנט. בסוף הקרב איבדו האמריקנים את הורנט, ואנטרפרייז, ואוניית מערכה וסיירת ספגו נזקים כבדים. הקרב נחשב ניצחון טקטי עבור היפנים, אך למעשה הקרב מנע מהצי הקיסרי היפני להמשיך לתקוף את גוודלקנל, וכך יכלו האמריקנים להעביר לאי עוד כוחות ואספקה. אולם, ההפסד הטקטי היה כתם שחור בקריירה הצבאית של קינקייד, וקצינים אחרים האשימו תלו את ההפסד בחוסר הניסיון שלו בתעופה ימית.
האיים האלאוטיים
ב-4 בינואר 1943 קיבל קינקייד את הפיקוד על כוח צפון האוקיינוס השקט, והוטלה עליו משימת הכיבוש-מחדש של האיים האלאוטיים מידי היפנים. תחת שיתקוף את ריכוז הכוח היפני באי קיסקה, הוא החליט לתקוף את האי הפגיע יותר, אטו. בשל התנאים הקשים השוררים באזור זה, ובשל העובדה שבעת ההיא חסרו הכוחות האמריקנים ניסיון רב בלוחמה אמפיבית, הלחימה הייתה קשה, וקינקייד אף החליף את המפקד הצבאי של הכוח, ובסופו של דבר הצליחו האמריקנים לכבוש מחדש את האי. ביוני 1943 קיבל קינקייד דרגת תת-אדמירל, והפך למפקד הבכיר באזור, ומיד התפנה לכיבוש האי קיסקה. אך עם נחיתת הכוחות בו התברר שהיפנים, שידעו על ההתקפה האמריקנית, פינו את כל אנשיהם מהאי. על חלקו בקרב על האיים האלאוטיים קיבל קינקייד בפעם השלישית את מדליית השירות המצוין.
דרום מערב האוקיינוס השקט
בנובמבר 1943 מונה קינקייד למפקד הכוחות הימיים של בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוסה השקט, בו היה כפוף למפקד העליון של האזור, גנרל דאגלס מקארתור, ולמפקד הצי השביעי, בו היה כפוף למפקד העליון של הצי האמריקני, אדמירל ארנסט קינג. תפקידו של הצי השביעי היה לסייע למקארתור במערכה בגינאה החדשה, וסיוע זה כלל מספר נחיתות אמפיביות שאיפשרו את כיבוש האי.
כהכנה לפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944, שלח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, תגבור לצי השביעי, שכלל חלקים מצי האוקיינוס השקט, בפיקודו של הלסי. על הצי השביעי של קינקייד הוטלה האחריות לנחיתות ולהגנת חופי הנחיתה, ואילו על הלסי הוטלה משימת השמדת הכוחות הימיים של היפנים. הקרב שהתפתח סביב נקודת הנחיתה במפרץ לייטה היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה. בקרב מצר סוריגאו הצליחו הכוחות האמריקנים לחצות את ה-T של הכוח היפני, והביסו אותם.
לאחר הניצחון בקרב מפרץ לייטה המשיך הצי השביעי לסייע לכוחותיו של מקארתור בכיבוש הפיליפינים, ולאחר מכן גם בבורנאו. קינקייד קיבל דרגת אדמירל מלא ב-3 באפריל 1945, והמשיך לפקד על הצי השביעי גם לאחר סיום המלחמה. כוחותיו סייעו לנחיתות בקוריאה ובצפון סין, שנועדו לתפוס את האזורים הללו ולשחרר את שבויי בעלות הברית שהוחזקו שם, ועל חלקו במבצעים אלה הוענק לו עיטור לגיון ההצטיינות.
אחרית ימיו
לאחר המלחמה שב קינקייד לארצות הברית, וקיבל את הפיקוד על הצי ה-16, צי העתודה באוקיינוס האטלנטי. הוא המשיך למלא תפקידי מטה, וב-30 באפריל 1950 פרש קינקייד באופן רשמי מהצי האמריקני. לאחר מכן, ישב במספר ועדות ציבוריות, בהן הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
קינקייד נפטר ב-17 בנובמבר 1972 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פרנץ יוזף יונג
פרנץ יוזף יונג (בגרמנית: Franz Josef Jung; נולד ב-5 במרץ 1949) הוא פוליטיקאי גרמני, לשעבר שר ההגנה ושר העבודה של ממשלת גרמניה מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) תחת הקנצלרית אנגלה מרקל. באוקטובר 2009 התפטר מתפקידו כשר העבודה בעקבות התקיפה האווירית בקונדוז מתקופת כהונתו כשר ההגנה.
קריירה פוליטית
ב-17 באוקטובר 2005 מונה לשר ההגנה על ידי ראש הממשלה אנגלה מרקל. בזמן שרותו כשר ההגנה נודע בדעותיו המחמירות כלפי פרויקט הגרעין של איראן וטען שככל שאיראן תתקדם לנשק גרעיני כך יגבר הצורך להציב עמדות הגנה גם באירופה. בדצמבר אמר בריאיון לסוכנות הידיעות רויטרס ש-"התפתחויות אלה הן בדיוק הדברים שמסבירים מהו ההיגיון במערכת הגנה שכזו יש לנקוט צעדי מניעה נגד הגידול הצפוי בטווח הטילים של מדינות בעייתיות מסוימות גם אם מדובר בעתיד הרחוק"
ב-28 באוקטובר 2009, בממשלתה השנייה של מרקל, התמנה יונג לתפקיד שר העבודה כאשר את תפקידו כשר ההגנה תפס קרל תיאודור צו גוטנברג. כחודש לאחר מינויו, ב-29 בנובמבר 2009 התפטר רמטכ"ל הבונדסוור (צבא גרמניה) וולפגנג שניידרהאן בעקבות חשיפה ביומון בילד על הפצצה של כוחות נאט"ו שיזמה גרמניה על שתי מכליות דלק באפגניסטן שבה נהרגו כ-69 אנשי טאליבאן ו-30 אזרחים, ביניהם לפחות שני ילדים. היה זה מבצע ההפצצה הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה. מסמכים העידו שיונג, אז שר ההגנה, ידע על הטבח אולם טייח את הפרשה יחד עם מפקד הצבא וטען שבהפצצה נהרגו אנשי טאליבאן בלבד. בעקבות הפרשה התפטר רמטכ"ל הצבא שניידרהאן ואת מקומו החליף פולקר ויקר. יממה בלבד לאחר מכן התפטר גם יונג ואמר: "אני לוקח על עצמי את האחריות הפוליטית על נוהלי הדיווח של ההגנה". מאוחר יותר פוטר גם סגנו של יונג בשל חשד למערבותו בטיוח. את מקומו של יונג כשר העבודה תפסה אורסולה פון דר ליין.
יונג הוא קתולי, נשוי לביאטה ואב לארבעה ילדים.
סקוט (נהר, קליפורניה)
הנהר סקוט (באנגלית: Scott River) הוא יובל באורך של כ-97 קילומטרים של הנהר קלאמת, במחוז סיסקיו בצפון קליפורניה בארצות הברית.
היסטוריה
מבחינה היסטורית כינו ציידי הפרוות את הנהר "נהר הבונה" (Beaver River), לפני שחברת מפרץ הדסון כמעט הכחידה את הבונה מהאזור בתחילת המאה ה-19. ל הגיעו לראשונה (האירופאים הראשונים), תומאס מקיי (Thomas McKay), ג'ורג' אדולפוס דוזל (George Adolphus Duzel) ועוד 16 ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון בשנת 1836. בשנת 1850 לבדה, לפי הדיווחים, לכד מיק 1,800 בונים בעמק סקוט, שהיה ידוע אז כעמק הבונה (Beaver Valley). מיק, שצד בכל רחבי המערב, הכריז על עמק הבונה כאחד המקומות הטובים ביותר שראה אי פעם ללכידת בונים וחיות ציד, וחזר לפרוש לגמלאות שם בחוות ג'וסייה דול (Josiah Doll) מ-1871 ועד מותו ב-1889 בגיל 90. גילוי הזהב ב-1850 במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה על ידי החלוץ ג'ון וו. סקוט (John W. Scott) ב, במורד הנהר מעמק סקוט, הביא מחפשי זהב רבים לאזור; התגלית של סקוט הובילה להענקת שמו לעמק והנהר לכבודו.
אגן הניקוז
אגן הניקוז של הנהר סקוט משתרע על פני כ-2,080 קמ"ר. כשני שלישים מהקרקע בבעלות פרטית, וכשליש בבעלות ציבורית. כ-45 אחוזים מהקרקע משמשים ליערנות, 40 אחוז למרעה, 13 אחוזים לגידולים ו-2 האחוזים הנותרים מהקרקע משמשים למטרות שונות.
בית גידול ושימור
מכונות חפירה שפעלו בעמק סקוט בין השנים 1934 ו-1950 גרמו לכמה מהנזקים הבולטים ביותר שנגרמו בתקופת הכרייה. מכונות מחפר יובה (Yuba) גדולות, שהשתמשו גם בכספית לעיבוד חול וחצץ, חפרו חומר בעובי 15 עד 18 מטרים מתחת לערוץ הנהר ומישורי השיטפונות ויצרו ערימות של פסולת כרייה בגובה של יותר מ-8 מטרים במורד הזרם מהיישוב הקטן.
בשוגר קריק (Sugar Creek), יובל של נהר סקוט שהוא בדרך כלל נחל אכזב, עבדה בטסי סטייפלטון (Betsy Stapleton), בעלת הקרקע המקומית, עם מייקל פולוק (Michael Pollock) ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי כדי ליצור "מקביל לסכר בונים" על ידי נעיצה של עמודים לתוך ערוץ הנחל כדי למשוך בונים לבנות סכרים. כעת יש בשוגר קריק בריכות בונים רב-שנתיים בעוד שהנחלים הסמוכים מתייבשים בקיץ ובסתיו. השיטה של פולוק שימשה בהצלחה ביובל ברידג' קריק (Bridge Creek) באורגון, שם הגידול שלאחר מכן בסכרי בונים הוביל לעלייה דרמטית בשפע טרוטת עין-הקשת.
ההיכל האולימפי (מינכן)
האולם נבנה ב-1967 עבור אולימפיאדת מינכן (1972). האולם נפתח ב-1972 ואירח את משחקי ההתעמלות והכדוריד. האולם אירח חלק ממשחקי אליפות העולם בהוקי קרח 1993. ב-2001 אירח את אליפות סבב ה-WTA. האולם גם אירח חלק ממשחקי הכדורסל באליפות אירופה בכדורסל 1993.
מבצר נגויה
מבצר נַגוֹיָה (ביפנית: 名古屋城, נַגוֹיָה-ג'וֹ) הוא מבצר יפני בעיר נַגוֹיָה, שבמרכז יפן.שם נוסף ביפנית המשמש לתיאור המבצר הוא הכינוי "מֵיי-ג'וֹ". שם זה משמש עבור רבים ממוסדות העיר, כגון פארק מֵיי-ג'וֹ, הרכבת התחתית של מֵיי-ג'וֹ, ואוניברסיטת מֵיי-ג'וֹ. השימוש בשם זה עבור רבים ממוסדות העיר נגויה משקף את השפעתו התרבותית של מבנה היסטורי זה על כל העיר.
היסטוריה
כדי לתקוע יתד בפרובינציית אוֹוַארי, החל המושל הצבאי של פרובינציית סוּרוּגָה, אימאגאווה אוּג'יצ'יקָה בבניית מבצר "יאנאגי-נוֹ-מארוּ" עבור בנו, אימאגאווָה אוּג'יטוֹיוֹ. בניית המבצר נמשכה בעידן תַאיאֵיי, הבנייה החלה ב-1521 ותמה ב-1528.
מיקומו של מבצר זה היה בסמוך לאתר בו נבנתה מאוחר יותר "אחוזת ני-נוֹ-מארוּ". אוֹדָה נוֹבּוּהידֶה העביר מבצר זה לבעלותו במרץ 1532 (קיוֹרוֹקוּ 5), השתכן בו, ואף שינה את שמו למבצר נגויה. יש המשערים כי בנו, אוֹדה נוֹבֻּוּנאגָה, נולד שם בשנת 1534 (טֵנבּוּן 3), אך נושא זה לוט בערפל. לאחר שהכניע את אוֹדָה נוֹבּוּטוֹמוֹ במבצר קיוֹסוּ בחודש אפריל 1555 (קוֹג'י 1), השתכן שם אוֹדָה נוֹבּוּהידֶה באופן סופי.
בשנת 1582 לערך (טֶנשוֹ 10) המבצר בנגויה ננטש. לאחר הפיכות שונות ביפן, ניצח לבסוף טוֹקוּגאווָה איאיאֶסוּ, והחליט בנובמבר 1609 (קֶייצ'וֹ 14) לבנות מחדש את המבצר בנגויה.
עד רסטורציית מייג'י, מבצר נגויה שגשג, בשל היותו מבצר השייך לשושלת אוֹוַארי, החשוב ביותר מבין שלושה אילנות יוחסין השליטים באזור. טכנולוגיית הבנייה של המבצר התפתחה בקצב מרשים, ונתקבעה לבסוף לאופייה הסופי, החל מבנייתו של מבצר אַזוּצ'י ב-1576 בידי אודָה נוֹבּוּנאגָה, שחי בין השנים 1534–1582. אחד האדריכלים הראשיים אשר תכנן וניהל את בניית מבצר אַזוּצ'י היה נאקאי מאסאקיוֹ, נגר במקצועו, אשר מוקדם יותר בחייו היה מעורב בבניית הטירות: טירת ניג'וֹ, טירת פוּשימי-מוֹמוֹיאמָה וטירת אֶדוֹ וטירת סוּנפּוּ. הוא הוסיף טכנולוגיות וטכניקות ביצורים שונות למבצר הקיים, ולבסוף יצר את התקנים עבור מבצרי השוֹגוּן של טוֹקוּגאווָה, כפי שמשתקף במבצר נגויה.
בינואר 1610 (קֶייצ'וֹ 15), האתר היה סגור והעבודות לצורך הרחבת המבצר החלו. טוֹקוּגַאווָה איאיאֶסו מינה מספר דַאימיוֹ-ים, על מנת לסייע בבנייתו של מה שעתיד היה להוות את עיר הבירה החדשה של פרובינציית אוֹוַארי. קאטוֹ קיוֹמאסָה, פוּקוּשימָה מאסאנוֹרי ומַאֵדָה טוֹשימיטסוּ היו בין 20 הפיאודלים מהאזורים הצפוניים והמערביים של יפן, שמונו לסייע בקידום הפרויקט. את רישומי הסניורים והווסאלים שלהם, חצובים על גבי אבנים אשר וסאלים אלו נשאו, ניתן עדיין לראות כיום. באוגוסט 1610, נחנכה אבן הפינה של המצודה הראשית, ובחודש דצמבר באותה שנה, בניית חומות האבן עבור מתחמי ההוֹן-מארוּ (המצודה הפנימית), ני-נוֹ-מארוּ (המצודה החיצונית), נישי-נוֹ-מארוּ (המצודה המערבית) ואוֹ-פוּקאי-מארוּ ("המצודה הנכבדת") - הושלמו כמעט לחלוטין. ביוני 1611 (קֶייצ'וֹ 16) נבנתה תעלה, אשר כיום הפכה לנהר הוֹרי.
רוב חומרי הבניין, אשר שימשו לבניית המבצר החדש, נלקחו מטירת קיוֹסוּ, הקטנה יותר בממדיה, וממצודתה הראשית. טירה זו, לאחר שכולתה באופן מוחלט בעקבות השימוש במרכיביה, נבנתה מחדש, במודל הדומה לצריח הצפון-מערבי בטירה- במתכונתה החדשה. באמצע שנת 1612 (קֶייצ'וֹ 17), בניית ארמון הוֹן-מארוּ החלה, ובניית המצודה הראשית הושלמה בחודש דצמבר של אותה שנה. אמנים שונים, ביניהם קאנוֹ סאדאנוֹבּוּ, צבעו את הקירות, התקרות, ודלתות ההזזה של ארמון הוֹן-מארוּ בשנת 1614 (קֶייצ'וֹ 19). בניית השערים והחפיר הושלמה ביולי, ובחודש נובמבר של אותה שנה, הגיע השוֹגוּן טוֹקוּגאווה הידֵטאדָה כדי לבחון את הארמון. בניית הארמון הסתיימה בפברואר 1615 (קֶייצ'וֹ 20), ובניית ארמון ני-נוֹ-מארוּ ב-1617 (גֶנָה 3).
לסאן-נוֹ-מארוּ (המצודה השלישית) נבנתה חומה נוספת, אשר היוותה מעטפת מיגון נוספת לחומה אשר כבר הייתה בנויה בו. מקדש טוֹשוֹ-גוּ של העיר נגויה הוקם בתוך המובלעת של שתי חומות אלו, בשנת 1619 (גֶנָה 5), ובניית הצריח הצפון-מערבי, אשר לפני כן שימש כמגדל קיוֹסוּ של האוֹ-פוּקאי-מארוּ, הושלמה. בשנת 1620 (גֶנָה 6), טוֹקוּגאווָה יוֹשינַאוֹ (1601–1650) עבר להתגורר בארמון ני-נוֹ-מארוּ. בשנת 1627 (קַאן-אֵיי 4) נבנה במקום גם היכל קודש.
שיפוץ כללי ורחב היקף החל בארמון הוֹן-מארוּ במאי 1633 (קַאן-אֵיי 10), כהכנה לביקורו המתקרב של השוֹגוּן טוֹקוּגאווה איאֵמיטסוֻּ בדרכו לבירת הקיסרות, קיוֹטוֹ. חדרים נוספים כגון: חדרי אמבטיה ואולמות, כגון ג'וֹראקוּדֶן ו"אוֹ-יוּדוֹנוֹ-שוֹיין" נבנו אף הם. קאנוֹ טאניוּ ואמנים נוספים קישטו בציורים את הקירות, התקרות, דלתות ההזזה בשיפוצים והרחבות נוספות לארמון, בשנת 1634 (קַאן-אֵיי 11). השיפוצים הושלמו ביוני, בדיוק בעיתוי המתאים של ביקורו המתוכנן של השוֹגוּן במקום, בחודש יולי של אותה שנה.
במשך מאת השנים שבאו לאחר מכן, התבצעה תחזוקה שוטפת ושיפוץ של מבנים קיימים במבצר. בשנת 1669 (קאנבּוּן 9), בוצעו תיקונים עבור הקירות והגגות של המצודה הראשית. בנובמבר 1685 (ג'וֹקיוֹ 2) שוב בוצעו תיקונים עבור הגג של המצודה הראשית; במרץ 1709 (הוֹאֵאי 6) בוצעו תיקונים עבור הקומה הראשונה והשנייה של המצודה הראשית; באוגוסט 1720 (קיוֹהוֹ 5) עברו שיפוץ גם גגות הצִ'ידוֹריהאפוּ המשולשים, ברמה השלישית והרביעית של המצודה הראשית; לבסוף, בדצמבר 1726 (קיוֹהוֹ 11) בוצע שיפוץ גם עבור גגות קאראהאפוּ המשולשים, אשר נמצאים ברמה השלישית, עבור הגגות המשולשים ברמה הרביעית ועבור אריחי הנחושת, השייכים לגגות ברמה החמישית של המצודה הראשית. תיקונים בוצעו גם לדולפיני הזהב של המצודה הראשית, אשר ליבת העץ ממנו היו בנויים - הוחלפה.
באוגוסט 1728 (קיוֹהוֹ 13) שופץ גג הרעפים של ארמון הוֹן-מארוּ, והפך קל משקל. תיקונים בוצעו גם לגגות אשר היו בנויים מעליו: הגג ברמות: השנייה, השלישית והרביעית של המצודה הראשית. בנובמבר 1730 (קיוֹהוֹ 15), דולפיני הזהב נבנו מחדש בפעם הראשונה, ונכרכו ברשת תיל.
בשנת 1752 (הוֹרֶקי), במהלך "רסטורציית הוֹרֶקי" רחבת ההיקף, חזרה על כנה נטייתה המקורית של המצודה, אשר נגרמה בעטייה של שקיעה במידה שאינה שווה - של כל אחד מצדדיהן השונים של חומות האבן אשר תמכו בה - אל תוך הקרקע שעליה נבנתה המצודה. כמו כן, כל גגות המצודה, החל מהקומה השנייה ומעלה - כוסו ברעפי נחושת. ב-1788 (טֵנמֵיי 8), החוב הכספי של שושלת אוֹוַארי, מאז שנת 1767 (מֵייווָה 4) - הגיע לכדי 215,000 ריוֹ. כתוצאה מכך, דולפיני הזהב הומסו עד תום, על מנת לחפות על גירעונות כספיים אלו. דולפיני הזהב נבנו מחדש עם שימוש בפחות זהב בתהליך בנייתם, בשנת 1827 (בּוּנסֵיי 10). רשת תיל עדינה נכרכה סביב הדולפינים כדי להסתיר את העובדה שהם נבנו בצנעה יחסית, תוך שימוש בפחות זהב.
בשנת 1846 (קוֹקָה 3), הם שוב הומסו עד תום, ונבנו מחדש בפעם השלישית.
המאות ה-19 וה-20
החוק והסדר הפכו בטלים כאשר שוגונות טוֹקוּגַאווָה הגיעה לסיומה. בינואר 1868 (קֶיוֹ 4) התרחש בארמון ני-נוֹ-מארוּ אסון אאוֹמאטסוּבָּה, ואבן הנצחה לזכר אירוע זה הוקמה בסביבות שנת 1920. לאחר תום תקופת שוגונות טוֹקוּגַאווָה, החליטה שושלת אוֹוַארי למסור את הארמון לידי הקיסר.
בשנת 1870 (מֵייג'י 3), טוֹקוּגאווה יוֹשיקאטסוּ החריב את המבצר, ותרם את דולפיני הזהב למחלקת משק הבית הקיסרי. הם הוצאו מהמצודה הראשית באפריל 1871 (מֵייג'י 4) והובלו באמצעות אוניית קיטור מנמל אצוּטָה- לטוקיו. נוסף על כך, שימשו הדולפינים כמקור הכנסה תיירותי, כתערוכה נודדת, ובהתאם לכך- הובלו לאינספור יעדים ביפן. פסל נקבת הדולפין הוצג בתערוכה העולמית של וינה (1873).
במאי 1872, הדיוויזיה (אוגדה) השלישית של חיל המצב בטוקיו הוצבה במבצר. חיל המצב המבודד של נגויה התגורר בקסרקטינים שנבנו על אדמות המבצר. המבצר נהרס כליל, לאחר שהשר הגרמני לענייני יפן, מקס פון בראנט, הטיף נגדו. בדצמבר 1879 (מֵייג'י 12), שר המלחמה המלכותי, יאמאגאטה אָריטוֹמוֹ, החליט לכבוש את המבצר, זאת בעצת הקולונל נאקאמוּרה שיגֶטוֹ.
בחודש אוקטובר של שנת 1891 (מֵייג'י 24) התרחשה רעידת אדמה חזקה, אשר פגעה בפרובינציות מינוֹ ואוֹוַארי, הממוקמות במישור נוֹבּי. רעידת אדמה זו פגעה קשות בצריח הדרום-מערבי, בצריח הטאמוֹן ובמבנים אחרים במבצר נגויה. בנייה מחדש ותיקונים שלו באו לאחר רעידת אדמה זו, אך לא הכל שוקם. ב-1893 (מֵייג'י 26), המבצר הועבר לידי המשרד הממשלתי למחלקת משק הבית הקיסרי. בחודש יוני של אותה שנה, שונה שמו של המבצר ל"ארמון המבודד של נגויה", או בשמו השני: "הוילה המלכותית של נגויה", והוא יועד למגורים מלכותיים רשמיים. במאי 20, שנת 1906 (מֵייג'י 39), המבצר נפתח ליום אחד עבור הקהל הרחב, לכבוד חגיגות בנייתם של 5000 מיילים של מסילת הרכבת הלאומית. במרץ 1910 (מֵייג'י 43), דולפיני ברונזה שהובאו מטירת אֶדוֹ - נוספו לגגות המצודה המשנית ולצריחי הפינה. בפברואר 1911 (מֵייג'י 44), השער הקודם של מבצר אֶדוֹ- שער האסוּאיקֶה - הועבר למבצר נגויה והותקן שם, על חורבות שער נישי-נוֹ-מארוּ-אֶנוֹקי, אשר כיום משמש כשער הכניסה הראשי למבצר עבור מבקרים ותיירים. ב-1923 (טַאישוֹ 12), תוקן הצריח הדרום-מערבי.