cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטנלי ספרבר
ביוגרפיה
ספרבר ניצח על התזמורות החשובות בישראל, והמשיך להופיע תדיר בארצות הברית ובאירופה. הוא היה המנצח הישראלי הראשון שהופיע בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה.
בשנים 1972–1985 שימש כמנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 2000 חידשה המקהלה את פעילותה תחת ניצוחו וניהולו האמנותי, ומאז ועד היום היא ההרכב המזוהה איתו יותר מכל. בסוף שנת 1978 הקים את מקהלת הגליל העליון, וניצח עליה עד שנת 1981.
בשנים 1985–2000 שימש ספרבר כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית חיפה, ואף זכה בתואר "מנצח כבוד" כאות הוקרה. לאחר מכן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית חולון ושל מקהלת רינת. בשנת 1987 היה בין יוזמיו ומקימיו של בית הספר לשירת מקהלה בתל אביב.
נוסף על עיסוקיו בתחום המוזיקה, ספרבר הוא שחקן טניס פעיל וכן שופט טניס בינלאומי מוסמך.
ספרבר מתגורר ברמת אביב מאז שנות ה-70. נישא לריקי, פסנתרנית, והוא אב לבן בשם נועם ספרבר וסב לליאם, עילי ויובל. בשנת 1987 נפטרה אשתו, בגיל 38 ,וכיום, מתגורר סטנלי עם אורה וייסברג.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
יורדן ואן פורייסט
יורדן ואן פורייסט (בהולנדית: Jorden van Foreest; נולד ב-30 באפריל 1999) הוא שחמטאי הולנדי בדרגת רב-אמן. הוא היה אלוף הולנד בשחמט בשנת 2016.
יצחק לויתן
יצחק (איסָק) איליץ' לֵוִיתן (Исаак Ильич Левитан; 18 באוגוסט (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 30 באוגוסט) 1861 – 22 ביולי (על פי הלוח הגרגוריאני: 4 באוגוסט)  1900) היה צייר רוסי  יהודי.
יורדן ואן פורייסט
נכון למרץ 2022, הוא נמצא בשיא כושרו ומדורג במקום ה-27 בעולם והשני בהולנד.
יצחק לויתן
קורות חיים
לויתן נולד בשטעטל (עיירה יהודית) קיבארט שבאזור קובנה בליטא, אז בשליטת האימפריה הרוסית. אביו, אלישיב לויתן, בנו של הרב המקומי, למד בישיבה והיה לפקיד במסילות הברזל הרוסיות, וכן עסק בתרגום מגרמנית וצרפתית לרוסית. בראשית 1870 עברה משפחת לויתן למוסקבה. בספטמבר 1873, בהיותו בן 12, התקבל יצחק לויתן לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (בו החל ללמוד אחיו הבכור הבל שנתיים קודם). לאחר שנה שבה למד העתקת יצירות עבר לויתן לכיתת ציורי הטבע וציורי הנוף. בין מוריו של לויתן ניתן למנות את אלקסיי סאברסוב, וסילי פרוב ווסילי פולנוב.
בשנת 1875 נפטרה אמו, ואביו נפל למשכב זמן קצר לאחר מכן ולא יכל לתמוך בארבעת בניו. המשפחה הענייה לא יכלה לתמוך בלימודיו של יצחק, אבל בשל כישרונו הרב קיבל לויתן מלגה על מנת שימשיך ללמוד בבית הספר.
יורדן ואן פורייסט
ביוגרפיה
יורדן הוא הילד הבכור במשפחתו ולו חמישה אחים: ארבעה אחים ואחות אחת. אביו ניקי ואן פורייסט עובד בפקולטה לכלכלה ומנהל עסקים של אוניברסיטת חרונינגן, ואמו שילה טימפ היא רופאה ומתכנת מחשבים. אחיו הצעיר, לוקאס (יליד 2001), זכה בתואר רב אמן בשנת 2018. אחותו, מכטלד (ילידת 2007), זכתה באליפות הולנד לבנות עד גיל 10, בגיל 6, וחלקה את המקום השני באליפות הולנד הנערות עד גיל 20 בגיל 9. בשנת 2017 היא הפכה לילדה הראשונה שאי פעם זכתה באליפות הולנד עד גיל 12. יש לה דירוג FIDE של 2187 נכון לחודש דצמבר 2019.
יצחק לויתן
יצירותיו הראשונות
בשנת 1877 הוצגו לראשונה יצירותיו של לויתן וזכו להצלחה רבה.
יורדן ואן פורייסט
ביוגרפיה
אביו לימד את יורדן שחמט בגיל שש אך לא שיחק בקביעות עד שהיה בן תשע.
יצחק לויתן
יצירותיו הראשונות
בעקבות ניסיון ההתנקשות של אלכסנדר סולובייב בצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה במאי 1879, גורשו יהודים רבים מערי רוסיה, ומשפחתו של לויתן נאלצה לעבור לסאלטיקובקבה. בעקבות לחץ רב של אוהבי אמנות על השלטונות הורשה לויתן לשוב למוסקבה. ציורו - "יום סתיו בסקולניקי" (Осенний день. Сокольники), שצויר באותה עת, נרכש על ידי הסוחר והאספן העשיר פאבל טרטיאקוב (והוא מוצג כיום בגלריית טרטייקוב).
יורדן ואן פורייסט
2013–2016
בשנת 2013 זכה ואן פורייסט באליפות אירופה בשחמט עד גיל 14 בתוצאה של ½7 מ־9 (+ 6–0 = 3). ואן פורייסט זכה בשנת 2014 בגיל 15 בתואר אמן בינלאומי ובשנת 2015 בגיל 16. קיבל מפיד"ה תואר רב אמן בשנת 2016. זה הופך אותו לרב אמן הצעיר ביותר של הולנד אי פעם (אניש ג'ירי זכה בתואר בגיל צעיר יותר, אך לא היה אז שחקן הולנדי).
יצחק לויתן
יצירותיו הראשונות
באביב 1884 השתתף לויתן בתערוכה הנודדת של קבוצת פרדויז'ניקי, ובשנת 1891 הפך לחלק מהקבוצה.
יורדן ואן פורייסט
2017–2020
החל משנת 2017 מאמן את ואן פורייסט סרגיי טיביאקוב שהיה אלוף השחמט ההולנדי שלוש פעמים. מ-26 ביוני ועד 2 ביולי 2017, הוא התמודד באליפות השחמט ההולנדית. סיים במקום השביעי, עם 3 מ-7 (+3-2 = 2) מ-28 באוקטובר עד 6 בנובמבר, הוא התמודד בנבחרת הולנד בלוח הרביעי באליפות אירופה בשחמט לקבוצות לשנת 2017. צבר 5 מ-7 (+4–1 = 2) ברמת ביצועים של 2723. בין ה-13 ל-25 בנובמבר, הוא התמודד באליפות העולם בשחמט לנוער. מוקם במקום החמישי בתוצאה 8 מ-11 (+7–2=2), חצי נקודה אחר המנצח אריאן טארי.
יצחק לויתן
יצירותיו הראשונות
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 שיתף לויתן פעולה עם האחים צ'כוב באיור המגזין "מוסקבה". כמו כן, בין השנים 1885–1886 שיתף לויתן פעולה עם קורובין וצייר את התפאורה לאופרה של סוואה מאמונטוב.
יורדן ואן פורייסט
2017–2020
בין התאריכים 13 עד 28 בינואר 2018, התחרה ואן פורייסט בתחרות המשנה של טאטא סטיל. הוא סיים במקום החמישי, וצבר ½7 מ-13 (+4–2=7). הוא התמודד בתחרות העל טאטא סטיל 2019 בינואר 2019, וסיים במקום השלוש עשרה עם ½4 מ-13 (+ 3–7 = 3). ביולי חלק ואן פורייסט את אליפות הולנד בשנת 2019 עם 5 מ-7 (+3–0=4), כשהוא מפסיד בשובר שוויון לאחיו הצעיר לוקאס ואן פורייסט. בתחרות העל טאטא סטיל 2020 בינואר 2020, ואן פורייסט הגיע למקום הרביעי עם 7 מ-13(+3–2=8).
יצחק לויתן
ציורי הנוף כביטוי למצבי הרוח
יצירות אלה מתארות נופים פסטורליים בהם לא מופיעים בני אדם או בעלי חיים. בין יצירות אלה ניתן למנות את "דרך ולדימירקה" (1892), "פעמוני הערב" (1892) ו"מנוחת עולמים" (1894). שלוש יצירות ידועות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
בעבודות מאוחרות יותר של לויתן ניתן לראות השפעות של הסגנון האימפרסיוניסטי.
ציורים מאוחרים ושנות חייו האחרונות
בקיץ 1890 צייר לויתן ביוריבטס את היצירה "נוף מנזר קריווסרסקי". יצירה זו השפיעה על יצירה מאוחרת יותר "המנזר הדומם" הנחשבת לטובה ביצירותיו. בתמונה ניתן לראות את המנזר וסביבו את הגשרים על הנהר המקשרים אותו אל העולם החיצון. לויתן ראה ביצירה זו סמל לנפשו של האדם.
בשנת 1897 נבחר לויתן לאקדמיה לאמנות, ובשנת 1898 מונה לעמוד בראש הסטודיו לציור נופים בבית הספר בו למד.
לויתן בילה את שנת חייו האחרונה בביתו של צ'כוב שבחצי האי קרים. למרות מחלת השחפת ממנה סבל, המשיך לצייר יצירות אופטימיות ומרובות אור, בהם ניתן לראות את יופיו ושלוותו של הנוף הרוסי.
לויתן נקבר בבית הקבר היהודי בדורוגומילובו. באפריל 1941 הועברו עצמותיו לבית הקברות נובודביצ'י, בסמוך לקברו של צ'כוב.
לויתן לא נישא ולא היו לו ילדים, הוא חי שנים אחדות עם הציירת סופיה קובשינקובה, שהייתה נושא שכיח בציוריו.
סגנונו
לויתן הותיר אחריו למעלה מ-1,000 ציורים בצבעי שמן וצבעי מים. עוד בימי חייו (וגם לאחר מכן) נחשב לגאון, ואמנותו (הנחשבת סגנון אימפרסיוניסטי רוסי), השפיעה רבות על התפתחות האמנות הרוסית.
גם בארץ הושפעו מאמנותו ציירים רבים. שמואל חרובי צייר בסגנונו. ואברהם אופק (1935 - 1999) ייסד יחד עם שני אמנים מרוסיה את קבוצת לויתן שחרתה על דגלה: ציונות, מיסטיקה יהודיות, עממיות.
האסטרואיד לויתן
בשנת 1974 נקרא האסטרואיד לויתן בחגורת האסטרואידים על שמו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נווה אביבים.
ארון ויגינס
ארון דניאל ויגינס (באנגלית: Aaron Daniel Wiggins; נולד ב-2 בינואר 1999) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
קריירה
בילדותו עסק ויגינס בכדורסל, פוטבול וריצה, וניגן בטרומבון ובפסנתר. בגיל התיכון החל להתמקד בכדורסל, וביוני 2017 גויס על ידי סקאוטים של אוניברסיטת מרילנד שהגיעו לתיכון בו שיחק כדי לצפות בשחקן אחר, ג'יילן הורד.
בעונתו הראשונה באוניברסיטה קלע פעמיים שיא עונתי של 15 נקודות, ובתום העונה העמיד ממוצעים של 8.3 נקודות ו-3.3 ריבאונדים ב-23.5 דקות למשחק, כשהוא קולע 41.3% מטווח שלוש הנקודות. ב-23 בפברואר 2020 קלע שיא עונתי של 20 נקודות, מתוכן שש שלשות, בהפסד 72–79 לאוהיו סטייט. בתום עונתו השנייה העמיד ממוצעים של 10.4 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק. בעונתו השלישית והאחרונה באוניברסיטה קלע שיא קריירה של 27 נקודות בהפסד 96–77 לאלבמה, ובתום העונה העמיד ממוצעים של 14.5 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק, והכריז על מועמדותו לקראת דראפט 2021 ב-NBA.
בדראפט נבחר ויגינס בבחירה ה-55 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר. הוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA, והעמיד ממוצעים של 11.2 נקודות למשחק, הממוצע השני הכי גבוה בקבוצה. ב-15 באוגוסט הוא חתם על חוזה דו כיווני עם הת'אנדר ועם אוקלהומה סיטי בלו, שלוחתהּ של הת'אנדר בליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-26 בדצמבר קלע שיא קריירה ב-NBA, כשקלע 24 נקודות ב-8/10 מהשדה ו-2/4 לשלוש בניצחון קבוצתו 117–112 את ניו אורלינס פליקנס. ב-12 בפברואר 2022 המירה הקבוצה את חוזהו לחוזה NBA סטנדרטי. בתום עונת 2021/2022 העמיד ויגינס ממוצעים של 8.3 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים ב-24.2 דקות לממוצע ב-50 משחקים בהם שיחק, כשב-35 מתוכם פתח בחמישייה.
בית הספר הבינלאומי ללימודי המדבר על שם אלברט כץ
בית הספר הבינלאומי ללימודי המדבר על שם אלברט כץ הוא בית ספר בינלאומי הממוקם בהמכון לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין, המהווה חלק ממאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שהוקם ב-1999 . בית הספר שוכן במדרשת בן-גוריון שבמרכז הנגב, ישראל.
בית הספר מציע ארבע תוכניות לתואר שני, הראשון בלימודי המדבר, השני באקולוגיה ושמירה על הטבע, השלישי בפיזיקה סביבתית ואנרגיה סולארית והאחרון בהידרולוגיה ואיכות מים. כ-230 תלמידים לומדים בבית הספר ומרביתם מתגוררים במעונות סטודנטים שתוכננו על פי עקרונות ארכיטקטורים שמותאמים לאקלים בסביבה. הסטודנטים בבית הספר מגיעים מ-30 מדינות שונות מרחבי העולם, כל הקורסים מועברים בשפה האנגלית על ידי חוקרים מהמכון לחקר המדבר על שם יעקב בלאושטיין וכן מחוקרים מפקולטות אחרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולעיתים אפילו מחוקרים לא ישראליים.
תואר שני בלימודי מדבר
לימודי תואר שני בלימודי המדברים כוללים מחקר בתחומים החקלאות, ביוטכנולוגיה, מיקרוביולוגיה סביבתית והשקיית צמחים.
תואר שני בהידרולוגיה ואיכות מים
תוכנית זו נועדה להציג בפני הסטודנטים מחקר בהידרולוגיה במטרה לשפר את חיי האדם בעזרת שימוש בר קיימא במקורות המים שברשותו, התוכנית מציעה מסלולי למידה בה הסטודנטים לומדם על איכות המים, טיפול במים והתפלה.
דוקטורט בלימודי מדבר
תוכנית זו מוצעת במסגרת בית הספר ללימודים מתקדמים קרייטמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. זהו תואר רב תחומי שמטרתו להכשיר סטודנטים בשילוב של מחקר בסיסי בנושאים הקשורים לניהול שטחים יבשים ולחימה במדבר.
תואר שני בפיזיקה סביבתית ואנרגיה סולארית
תוכנית זו שצפויה להיפתח באוקטובר 2021 עם פתיחת שנת הלימודים של אותה שנה, תכשיר סטודנטים בתחומי איכות הסביבה ומשאבי הטבע.
עריץ
משטר עריצות הוא שלטון של אדם יחיד (עריץ) העומד בראש קבוצה מצומצמת יחסית שכופה את עצמה על השלטון ועולה בדרך כלל מתוך מצב של חוסר סדר במדינה. העריצות יוצרת סביבה מנגנוני הגנה שנאמנים לשלטון ותלויים בו, והשליט משתמש בהם כדי לזרוע טרור ופחד וכך להביא לצייתנות העם. לעריצות אין אידאולוגיה מסודרת, אך היא מתקיימת על ידי הפעלת מנגנונים פסיכולוגים רבי עצמה כשהעריצים מציגים את עצמם כמגנים על העם מפני סכנה קיומית שאורבת למדינה אותה השליט הודף, בניגוד למשטר טוטליטרי לעריצות יש תמיכה נמוכה מאוד בעם והעריץ משליט את עצמו בכוח ובעזרת תלות נפשית קשה מאוד: מצד אחד טרור ופחד, מצד שני העריץ לכאורה מגן על העם מפני סכנה גדולה בהרבה אותה הוא יכול לעצור בשל כוחו הבלתי מוגבל. דוגמאות למשטרי עריצות בעבר ובהווה: יוסיף סטלין בברית המועצות, קים ג'ונג-און בקוריאה הצפונית, מועמר קדאפי, בשאר אל-אסד, סדאם חוסיין, בניטו מוסוליני באיטליה, אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, ולדימיר פוטין ברוסיה, החונטה הצבאית במיאנמר, עומר אל-בשיר בסודאן, אלכסנדר לוקשנקו בבלארוס, רוברט מוגאבה בזימבבואה, ספרמורט ניאזוב בטורקמניסטן, אסלאם קרימוב באוזבקיסטן, אידי אמין באוגנדה, סלובודן מילושביץ' בסרביה, ניקולאה צ'אושסקו ברומניה, החונטות הצבאיות בדרום אמריקה בשנות השבעים והשמונים.
לעריצות יש לעיתים קרובות אופי של משטר צבאי, והיא עולה מתוך מצבים של כאוס וחוסר סדר כדי להחזיק את המדינה ומבטלת את זכויות הפרט ואת זכויות האדם "באופן זמני" כדי להשיב את הסדר על כנו.
הבדלים בין משטר טוטליטרי לעריצות ושיטות שליטה
דוגמה: האידאולוגיה הנאצית מוגשמת כדי להחזיר את הכבוד והטוהר לעם הגרמני, והיא תביא למצב של אוטופיה והתעלות הגזע הארי. הגזע הארי צריך להשמיד את היהודים מתוך השקפה של תורת הגזע- הם גזע נחות באופן "מדעי", אין להם זכות קיום מתוך תורה שלמה שדוגלת בסולם גזעים וכו', בנוסף לכל אלה המפלגה הנאצית הציגה את עצמה כמי שתגן על העם מפני השתלטות של היהודים על העולם. גם בקומוניזם ישנה דרך חיים יחידה שמאמינים כי תביא שוויון וצדק חברתי, וישנה הדגשה שקיימת בתורה זו מחשבה על עשיית צדק ואוטופיה לאנושות שנעה כחלק ממהלך היסטורי שאי אפשר לשנות אותו, ויחד עם כל אלה, היא גם תגן מפני הקפיטליזם והבורגנים ששאופים לשעבד את מעמד הפועלים ולהתנגד לשינוי- כלומר ההגנה היא חלק מתוך אידאולוגיה שלמה.
חלק מהשליטים העריצים נוהגים להוציא ספרים כגון הספר הירוק של קדאפי ורוחנמה של ספרמורט ניאזוב, ספרים אלה מפרסמים את המשנה הפוליטית של העריץ ומציירים את העריצים כדמויות אב. ספרים אלה אינם אידאולוגיה של ממש, אך הם נועדו להאדיר את פולחן האישיות ולהשביח את מנגנוני השליטה של השליט.
לעיתים ישנם משטרים שאין הבדל ברור בין משטר טוטאליטארי למשטר עריצות וקיימים מאפיינים של שניהם כמו ולדמיר פוטין ברוסיה, פרנסיסקו פרנקו בספרד, והמשטר הסיני אחרי נטישת האידאולוגיה הקומוניסטית בשנות התשעים.
מקור השם
מקור השם "טיראן" נעוץ ביוון העתיקה של המאה ה-6 לפנה"ס. בתקופה זו בערים יווניות רבות ארגנו אנשים שונים הפיכות נגד המשטר האריסטוקרטי בתמיכת ההמונים והכתירו עצמם ל"טיראנים" (המילה היוונית ל"שליט יחיד", אשר נכנסה לשפות האירופיות במשמעות של עריץ). השושלות הטיראניות לא החזיקו מעמד זמן רב, ומהמאה ה-5 לפנה"ס כמעט ולא נותרו טיראנים ביוון - הם הודחו בהפיכות דמוקרטיות, שכן העם מאס בשלטונם האכזרי. אולם, התופעה קיבלה התפתחות משמעותית בפזורה היוונית בתקופה ההלניסטית. ברוב הערים היווניות שלטה טיראניה ולא דמוקרטיה במשך תקופות ארוכות עד לכיבוש הרומי.
בעת החדשה, לאור רעיונות תקופת ההשכלה, הפך המושג "עריץ" מילה נרדפת לכל אוטוקרט, ובכך הפך את כל שליטי-היחיד למגונים, שהרי המילה "עריץ" נושאת עמה קונוטציה שלילית.
סיבות לעליית משטר עריצות
אחת הדרכים כדי למנוע עריצות שלטון, במדינות בהם הליך המשפט נקבע גם על ידי חבר מושבעים, היא על ידי ביסוס הליך משפטי בשם איון על ידי מושבעים.
משטרי העריצות כיום
משנת 2008 החל מעמדם של משטרי עריצות רבים ברחבי העולם להתערער בעקבות גלי מחאה גדולים שהתרחשו במינמאר ובעוד ארצות נוספות ודוכאו ביד קשה. שיאן של המחאות התרחש בשנים 2010–2011 במהלך האביב הערבי, בהן העולם הערבי התקומם כנגד העריצים מועמר קדאפי, בן עלי בתוניסיה, חוסני מובארכ במצרים ונפתחה מלחמת אזרחים בסוריה כנגד משטרו של בשאר אל-אסד. המחאות עוררו גלים רבים בעולם כולו ועריצים בכל עולם חוו התערערות במעמדם גם במדינות כמו סודאן, חוף השנהב, סעודיה, בחריין, אלג'יריה, מרוקו, ירדן, בורמה, צ'אד, ג'יבוטי ועוד.
רבים טוענים שרשתות חברתיות מקוונות כמו טוויטר ופייסבוק הן אלה שגרמו לקריסתם והחלשתם של משטרי העריצות ברחבי העולם. בעבר אמצעי התקשורת היו נתונים באופן בלעדי לשלטון וכך הם יכלו למנוע כל קשר לעולם מבחוץ ולמנוע התמרדות של האזרחים. במהלך שנות האלפים העריצים הרשו לאינטרנט לחדור למדינה, הפוטנציאל הכספי שהשליטים ראו, יחד עם חוסר ההבנה של השלכות האינטרנט, גרם לעריצים לתת פתח להכנסת מחשבים וטכנולוגיה והביא את העריצים לאבד את המונופול שלהם על התקשורת והמידע. העמים הנתונים תחת משטרי העריצות החלו לקבל מידע ממקורות שונים שאינם נמצאים תחת שליטת העריץ, הם קיבלו מרחב מידע והבעה חדשים שנתנו להם פתח לספרה ציבורית חופשית שלא התאפשרה להם בחיים האמיתיים, וגם חשף אותם לתרבות המערב ולמגוון דעות חדשות- כל אלה יחד עם משטר מושחת ומאוס, החל לקעקע את הלגיטימציה של העריצות להמשיך לשלוט ולהגן על העם ויחד עם שיתוף פעולה של כוחות נוספים בתוך המדינה, העם הביא לקריסתם. גם מדינות בהן אין אינטרנט בשימוש נרחב יכלו להעביר את המסר שלהם במהירות רבה יותר ברחבי העולם בזכות התקשורת המידית מה שגורם ללחץ בינלאומי גבוה יותר וקושי של השליטים להסתיר את הדיכוי והפשעים שהם מבצעים בתוך ארצם.
Chrono Trigger
"כרונו טריגר" (באנגלית: Chrono Trigger, ביפנית: クロノ・トリガ - קורונו טוריגא) הוא משחק תפקידים, שפותח והופץ על ידי SquareSoft. (כיום Square Enix) למכונת המשחקים SNES. המשחק הופץ לראשונה ביפן ב-11 במרץ 1995 ובצפון אמריקה ב-22 באוגוסט 1995 בתרגום לאנגלית מאת טד וולסי. עלילת המשחק עוקבת אחר קבוצת הרפתקנים צעירים הנשלחים בטעות לעתיד בו הם לומדים כי העולם בו הם חיים צפוי להיחרב. תוך שהם נשבעים למנוע את האסון, הם מסיירים ברחבי הזמן במטרה למצוא את הדרך להציל את עולמם.
"כרונו טריגר" נחשב בזמנו למהפכני ופורץ דרך, הודות לשילוב אספקטים שונים כריבוי סופים, עלילות-משנה המתמקדות על פיתוח הדמויות, מערכת קרבות ייחודית וגרפיקה מפורטת. המשחק זכה לאהדה רבה, ויש הרואים בו נקודת ציון חשובה בתעשיית המשחקים.
ב-1999 הוציאה Square את המשחק "Chrono Cross" לפלייסטיישן. משחק זה הוא משחק המשך ל-"Chrono Trigger", ואף מתרחש באותו עולם. בנוסף, נודע כי Square רשמה את השם המסחרי "Chrono Break". רבים מאמינים כי זה אמור היה להיות משחק שלישי בסדרה, אך המשחק מעולם לא יצא.
צ'י ג'י-גואנג
צ'י ג'י-גואנג (בסינית מסורתית: 戚繼光, בפין-יין: Qī Jìguāng; 12 בנובמבר 1528 – 17 בינואר 1588) היה מצביא, וסופר בתקופת שושלת מינג המאוחרת. הוא נודע כגנרל שהביא להכנעת הוו-קואו (wokou) ופיקד על ביצור והרחבת החומה הסינית. בנוסף, חיבר שלושה ספרי הדרכה על מיומנות צבאית, אשר ראו אור בין השנים 1561-1584.
Chrono Trigger
המשחק יוצא למכשיר הפלייסטיישן במהלך שנת 1999 בעבודה משותפת של Square וחברת TOSE (שריכזה את עבודת ההמרה לפלייסטיישן). המשחק שוחרר מחדש בצפון אמריקה ב-2001 כחלק מאוסף המשחקים Final Fantasy Chronicles שכלל גם את פיינל פנטסי 4. המשחק לא זכה לראות אור באזורי PAL.
צ'י ג'י-גואנג
תחילת דרכו
צ'י ג'י-גואנג נולד בעיירה לו-צ'יאו במחוז שאנדונג, לבית-אב עם מסורת צבאית ארוכה. צ'י היה דור שישי בשושלת של חיילים, אשר החלה כאשר אחד מאבותיה לחם עם ג'ו יואן-ג'אנג מייסד שושלת מינג.
אביו של צ'י ג'י-גואנג (1473-1544) היה קצין שהתמחה באומניות לחימה וגם בנשק-חם. הוא כיהן כסגן מפקד יחידת הנשק-החם בבייג'ינג בין השנים 1535–1538. צ'י ג'י-גואנג, בנו הבכור, נולד כשהיה בן 55. האב הקפיד שבנו בכורו ירכוש השכלה הן באמנויות הלחימה והן בחיבורי המופת הקונפוציאניים. צ'י הבן גילה עניין במקצוע הצבאי מגיל מוקדם. כבר בילדותו נהג לבנות סוללות ביצורים מחמר, ערם גרוטאות כדי ליצור קסרקטינים וייצר דגלים ממקלות במבוק ונייר. כול אלו שימשו אותו במשחקי מלחמה עם חבריו בהם שימש הוא עצמו כמפקד.
Chrono Trigger
ב-2008 הוציאו Square Enix גרסה מחודשת של המשחק למכשיר הנינטנדו DS. השיפורים שנעשו בו כללו שימוש במסך המגע של הנינטנדו DS, זירה שבה אפשר לאמן מפלצות, וסוף נוסף למשחק.
צ'י ג'י-גואנג
תחילת דרכו
הקריירה הצבאית של צ'י ג'י-גואנג החלה בגיל 17, לאחר שאביו נפטר. בהתאם לנוהג המקובל הוא קיבל את דרגת אביו ותפקידו בירושה, והחל את השירות בפלך הולדתו - צפון-מערב פרובינציית שאנדונג.
Chrono Trigger
עלילה
בתחילת המשחק, גיבור המשחקק כרונו הולך לפסטיבל המילניום, שמסמן את השנה ה400 לניצחון צבא גארדיה (הממלכה בה גר כרונו) נגד קרב המפלצות המובל על ידי המכשף המרושע, מאגוס. כרונו פוגש ילדה מסתורית בשם מארל, ולאחר מכן שומע את פעמוני לין, שנאמר עליהם שיעשו את חייהם של כל השומעים אותם מעניינים. לאחר מכן הולך כרונו ביחד עם מארל להמצאתה של חברתו לוקה: פורטל המשגר כל אחד הנכנס עליו לפורטל השני. ההמצאה משתבשת לאחר שמארל משתמשת בפורטל, ונעלמת כאילו בלעה אותה האדמה, כאשר רק תיליונה נשאר. כרונו עונד את התיליון ומשתמש בפורטל.
כאשר הוא יוצא מן הפורטל, הוא מזהה כי הגיע לאזור הכללי שבו נערך הפסטיבל, אך כל המקום היה שומם אדם. לאחר מחקר, הוא גילה שהוא חזר 400 שנים אחורה בזמן, והוא מתחיל לחפש את מארל. חיפושיו מובילים אותו לטירה, שם הוא מגלה כי מארל זוהתה כמלכת גארדיה, שנעלמה לא מזמן. לאחר שיחתם, מארל נעלמת. לאחר שיחתו עם מארל, הוא פוגש את לוקה, שזיהתה את מארל, שהיא בעצם הנסיכה של גארדיה, נאדיה. לוקה מסבירה כי בגלל שהיא צאצאית של המלכה שנחתפה, ובעתיד נרצחה, מארל בעצם לעולם לא נולדה, ולכן היא נעלמה. כרונו לוקה מחליטים לחפש אחר המלכה האבודה, ולאחר חיפושים רבים, הם עוקבים אחרי הקנצלר לקתדרלה שבה הוא מתפלל. בקתדרלה זו, הם מוצאים את סיכת השיער של המלכה שנחתפה, ולאחר מכן, הנזירות, שהיו מפלצות, תוקפות אותם. פרוג, צפרדע בגודל אנושי, הגנה עליהם ממוות, וכרונו ולוקה מחליטים לצרף את פרוג במשימתם למצוא את המלכה.
Chrono Trigger: Resurrection
באפריל 2003 הכריזו קבוצת מעריצי "כרונו טריגר" על פיתוחה של גרסה מחודשת ומודרנית (Remake) למשחק המקורי.
מטרת הפרויקט, אשר זכה לשם Chrono Trigger: Resurrection, הייתה ליצור גרסה מחודשת למשחק תוך שימוש בטכנולוגיות תלת-מימד מודרניות ופסקול משופר. המפתחים הציגו בתחילה דוגמאות למודלים תלת-ממדיים ובהמשך אף שחררו הדגמות טכניות המציגות סצנות מהמשחק המקורי על גבי מנוע המשחק המשופר.
ביולי 2004 שחרר צוות הפיתוח הדגמה טכנית נוספת של מנוע המשחק בצורת קליפ וידאו בן מספר דקות המציג סצנות מהמשחק המקורי כשברקע מתנגנת מנגינת הנושא, אך סרטון זה היה נקודת השיא האחרונה של הפרויקט, שכן בספטמבר 2004, בעקבות מכתב אזהרה מחברת Square Enix Co., Ltd - בעלת זכויות היוצרים על המותג "כרונו טריגר" - נסגר הפרויקט והופסק תהליך הפיתוח.
צ'י ג'י-גואנג
תחילת דרכו
בגיל 22, הגיע לבייג'ינג כדי להשתתף בבחינות הקיסריות הצבאיות. במהלך תקופה זו הופסקו לימודיו, כדי לסייע בהגנה על אזור מצפון לעיר הבירה, שהותקף על ידי שבטים נומאדיים. לאחר שהיחידות הצבאיות בפיקודו הצליחו לסכל את פלישת השבטים הנומאדיים, הוא קיבל קידום והושב לשאנדונג בשנת 1552.
קרבות נגד שודדי הוו-קואו
בשנת 1554 שודדי הוו-קואו פלשו לפרובינציית ג'ה-ג'יאנג, והקימו בסיסים יבשתיים, אשר שימשו למתקפות על שלוש ערים חשובות בשפך נהר היאנג-צה: האנג-ג'ואו, סו-ג'ואו ונאנג'ינג. כתוצאה מכך, מספר קצינים בכירים הודחו, וצ'י ג'י-גואנג קיבל קידום בדרגה ובתפקיד. בקרב הראשון הוא הפיל עם חיציו שלושה ממנהיגי השודדים, והוביל את חייליו לניצחון גדול. בשנת 1558 צ'י ועוד שלושה קצינים הודחו ודרגותיהם נשללו באופן זמני, לאחר שכשלו בהסגת הוו-קואו מאי בסמוך לפרובינציית ג'ה-ג'יאנג. בשנת 1559 הוא קיבל שוב את דרגתו ושב לפיקוד מבצעי. עד לסוף אותה שנה זכו היחידות בפיקודו לניצחונות משכנעים על הוו-קואו. למרות ההצלחה, צ'י סבר שלחייליו אין את הקשיחות הנדרשת. לכן, בשונה מהנוהג בתקופת שושלת מינג, לפיו השירות בצבא היה מקצוע העובר בירושה, ביקש שייאושר לו לגייס, באופן חריג, בחורים מאזור כפרי.
בשנת 1560, לאחר אישור בקשתו, גויסו כ-4,000 חיילים חדשים ממחוז יי-וו (Yìwū) בפרובינציית ג'ה-ג'יאנג. צ'י קבע את מערך האימונים, ואת גודל היחידות החדשות, אשר נקראו "צ'י ג'יא-בינג" (סינית מסורתית: 戚家兵), מילולית - 'הצבא של צ'י'. היחידות בפיקודו זכו לניצחונות גדולים, ובשנת 1562 קיבל צ'י ג'י-גואנג את הפיקוד על רצועת החוף של פרובינציית פוג'יין. הקצינים ממחוז יי-וו עברו עמו לגזרה החדשה. בנוסף, בשונה מהמקובל, אושר לצ'י לגייס עשרת-אלפים חיילים חדשים שאינם מקומיים, אלא מפרובינציית ג'ה-ג'יאנג.
בראשית שנת 1566, הוו-קואו נסוגו לכיוון ממלכת אנאם (וייטנאם של ימינו) בדרום. בסוף אותה שנה, כאשר הגזרה שבפיקודו כבר התפרשה על רצועת חוף באורך יותר משבע-מאות ק"מ, צ'י קיבל קידום נוסף.
הגזרה הצפונית: ביצור החומה הגדולה
בתחילת שנת 1567, לאחר מות ג'יאג'ינג, קיסר סין, החל ארגון מחדש של מערך ההגנה בגזרה הצפונית. צ'י כיהן בתפקיד סגן מפקד יחידת הנשק-החם של בייג'ינג למשך שלושה חודשים.
בשנת 1568 הוא מונה למפקד מחוז ג'י-ג'ואו (蓟州), מצפון לעיר הבירה. הגזרה בפיקודו הייתה במיקום בעל חשיבות אסטרטגית, משום ששני הנתיבים היבשתיים הראשיים מצפון לדרום עברו דרכה. צ'י שימש כמפקד גזרה זו במשך כחמש-עשרה שנה, פרק זמן ארוך מאוד באופן יחסי. לשם השוואה, בחמש-עשרה השנים שקדמו למינויו, הוחלפו לא פחות משמונה קצינים בתפקיד. הורשה לו להגדיל את מצבת החיילים תחת פיקודו, שבשנת 1570 כבר מנתה מאה אלף פקודים. במהלך שנות פיקודו הוא קודם שוב ושוב סולם הדרגות, עד שבשנת 1574 קיבל את דרגת הקצונה הגבוהה ביותר.
צ'י היה אחראי על הרחבה וביצור של החומה הגדולה. עד שנת 1568 היו בחומה פרצות רבות, ולמעשה כמעט וכלל לא היו קיימים מגדלי שמירה. צ'י פיקד על בניית יותר מאלף מגדלי שמירה לאורך החומה, אשר כל אחד מהם נועד להכיל שלושים-חמישים לוחמים על ציודם. צ'י נהנה מגיבוי של פקיד רב-עוצמה. תוכניותיו לביצור החומה קיבלו את אישורו של המזכיר-העליון גָ'אנְג ג'וּ-גֶ'נְג (張居正, Zhāng Jūzhèng 1525–1582). אין פלא, אפוא, ששבעה חודשים לאחר שגָ'אנְג הלך לעולמו, הודח צ'י מתפקידו. כמה חודשים לאחר ההדחה, צ'י ג'י-גואנג פרש מהשירות הצבאי וחזר למקום הולדתו.
שלושת ספריו בנושא צבא
משנתו הצבאית של צ'י ג'י-גואנג הייתה פורצת דרך ותועדה בשלושת חיבוריו. היא נשארה רלוונטית בחלקה אפילו בתחילת המאה העשרים. כך, למשל, צ'יאנג קאי שק כתב שבנושאי ארגון ופיקוד על יחידות הצבא, שני החיבורים הראשונים שכתב צ'י הם הטובים ביותר שנכתבו מאז אמנות המלחמה של סון דזה.
שילוב רובי ארקבוז
רובי ארקבוז עם טכנולוגית בריח פתיל הגיעו לראשונה לחופי דרום סין בראשית המאה השש-עשרה עם הפורטוגלים. עד מחצית אותה מאה הצליחו הסינים לתפוס מספר רובי ארקבוז מהווקואו. ככל הנראה, היו אלה השודדים שנשבו אשר הדריכו לראשונה את הסינים על טכנולוגיה החדשה.
צ'י ג'י-גואנג התייחס בהרחבה לרובה הבריח-פתיל (ארקבוז) במשנתו הצבאית. שלושת חיבוריו כללו הדרכה טכנית ומעשית על הרובה, בשילוב עם איורים. הארקבוז נקרא בסין ניאו צ'ונג (סינית מסורתית: 鳥銃), מילולית: 'רובה הציפור'. המצביא הדגיש, בעיקר, שני יתרונות של הרובה ביחס לקשת: עוצמה ודיוק. הוא שילב את הרובה במערך הטקטי, והגה שיטה שתגדיל את קצב הירי. חיבורו משנת 1561 היה הראשון בשפה סינית, בו נכתב על "ירי מדורג" בחוליה של ארבעה. לפי שיטה זו, שני חיילים טענו את רוביהם, בזמן שרובאי אחד כיוון למטרה ורובאי נוסף ביצע ירי בתזמון מקביל.
רובי הארקבוז שימשו את חייליו של צ'י בין השנים 1563-1559 במערכה נגד הווקואו למטרות תקיפה ומגננה. בקיץ שנת 1561 נערך קרב נגד אחת מכנופיות השודדים בשטח פתוח. השודדים התפרסו בשורה ארוכה והתכוננו להסתער. חייליו של צ'י פתחו בירי מתותחים ורובי ארקבוז. הירי גרם רק לנסיגה זמנית של הווקואו, אשר הונהגו על ידי לוחם נועז בעל מיומנות יוצאת-דופן - הייתה לו יכולת להשתמש בשני כלי-נשק בו-זמנית: חרב ביד אחת, וחנית ביד השנייה. או אז, צ'י ג'י-גואנג הציע את שריון הכסף האישי שלו, ששוויו כמאתיים זהובים, כפרס לחייל אשר יצליח להרוג את אותו מנהיג. אחד מקציניו הצליח לירות ולפגוע שלוש פעמים. בירייה הראשונה הוא פגע בחנית של הלוחם האיטר, בירייה השנייה הוא פגע בחרבו וככל הנראה בירייה השלישית הוא פגע בראשו. רוחם של השודדים נפלה בהם, והם נסוגו.
Sega Master System
המאסטר סיסטם של סגה לא זכתה להצלחה בצפון אמריקה וביפן למרות שהיה לה מערכת הרבה יותר טובה משל ה-NES של נינטנדו. אך היא זכתה להצלחה רק באירופה בלבד.
השלב הבא של פיתוחי קונסולה מבית סגה היה סגה מגה דרייב.
בראד מילר
בראדלי אלן מילר (באנגלית: Bradley Alan Miller; נולד ב-12 באפריל 1976) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בעמדת הסנטר.
מילר, שנבחר פעמיים למשחק האולסטאר (2003 ו-2004), הוא אחד משלושת השחקנים היחידים אי פעם שהשתתפו במשחק האולסטאר מבלי שנבחרו בדראפט.
קריירה
מילר נולד בפורט ויין שבאינדיאנה וגדל בעיירה הקטנה קנדאלווייל. מאמנו של מילר בקבוצת המכללות של אוניברסיטת פרדו היה מאמן הכדורסל הוותיק ג'ין קיידי. לאחר שנותיו במכללה, ובשל השבתת ליגת ה-NBA, יצא מילר לשחק בקבוצת ליבורנו באיטליה. עם תום ההשבתה הוחתם מילר כשחקן חופשי על ידי שארלוט הורנטס (כיום ניו אורלינס הורנטס), מבלי שנבחר בדראפט ה-NBA. מילר שיחק בשארלוט במשך שתי עונות (99-00, 98-99) אותן סיים עם ממוצעים של 7.1 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק, ובתומן הועבר אל קבוצת שיקגו בולס.
מילר שיחק בשיקגו בולס במשך שתי עונות (00-01, 01-02), בהן שיפר את ממוצעיו. ב-105 הופעות במדי שיקגו (לעומת 93 בלבד במדי שארלוט) הציג ממוצעים של 10.2 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק. במהלך עונת 01-02 עבר מילר לקבוצת אינדיאנה פייסרס. באינדיאנה שיחק מילר שנתיים (01-02, 02-03) והשתלב מצוין בסגנון המשחק. הוא הציג ממוצעים גבוהים (14.1 נקודות ו- 8.3 ריבאונדים למשחק), ובעונתו השנייה אף שיחק כסנטר הפותח של הקבוצה.
בשנת 2003 בעקבות הצעה כספית מפתה, עבר מילר לקבוצת סקרמנטו קינגס בטרייד שהביא לאינדיאנה גם את הסנטר סקוט פולארד. באותה העסקה, סקרמנטו העבירה את הידו טורקוגלו לסן אנטוניו, סן אנטוניו העבירה את דני פרי לאינדיאנה ואינדיאנה העבירה את רון מרסר לסן אנטוניו. מילר נבחר כשחקן באולסטאר בשנים 2003 ו-2004. בפברואר 2009 חזר מילר לשיקגו בולס, אותה הוביל לפלייאוף בתום אותה העונה. ביולי 2010 חתם מילר בקבוצת יוסטון רוקטס על חוזה לשלוש שנים. ב-16 בדצמבר הוא עבר בטרייד לטימברוולבס, בתמורה למעברו של ג'וני פלין לרוקטס.
פלורן פיאטרוס
פלורן פיאטרוס (בצרפתית: Florent Piétrus; נולד ב-19 בינואר 1981 בלאס אבֶימס, גוואדלופ) הוא כדורסלן בעל אזרחות צרפתית המשחק עבור פאמסה ולנסיה ונבחרת צרפת. פיאטרוס משחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד ומתנשא לגובה של 2.01 מטרים. הוא אחיו של הכדורסלן מיקָאֱל פיאטרוס.
קריירה
בעונת 1997/98, בגיל 16 וחצי, פיאטרוס פתח את הקריירה הבוגרת שלו במדי פו אורטז ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר בליגת העל הצרפתית. במדי פו אורטז שותף פיאטרוס בזכייתה בשלוש אליפויות (00/01, 02/03, 03/04) ובזכייתה פעמיים בגביע הצרפתי (00/01, 01/02). לאחר כמעט עשור במדיה של הקבוצה הצרפתית, פיאטרוס עבר לליגת העל הספרדית, לאחר שסיכם באוניקאחה מאלגה. פיאטרוס, סייע, בשלוש עונותיו במאלגה, לזכות בגביע המלך לאחר ניצחון בגמר על ריאל מדריד, ושנה לאחר מכן לזכות באליפות ספרד לראשונה בהיסטוריית המועדון.
לאחר מכן, פיאטרוס סיכם במדיה של אסטודיאנטס מדריד ושיחק עימה במשך עונה. באותה עונה, פיאטרוס, רשם ממוצעים של כ-8.5 נקודות ושל כ-4 כדורים חוזרים, בנוסף לחסימה בממוצע למשחק, שסייעו למועדון להישאר עונה נוספת בליגה הבכירה, לאחר שכמעט ירד לליגת המשנה. פיאטרוס לא המשיך במועדון וחתם אצל פאמסה ולנסיה לאחר שדחה הצעות מקבוצות ביוון וצרפת.
פיאטרוס סייע לפאמסה להעפיל למשחקי ההצלבה, מהמקום ה-7 ועזר למועדון להבטיח את מקומו במפעלים האירופאים בעונה הבאה. פיאטרוס סיים את העונה הסדירה עם ממוצעים של כ-8.8 נקודות ושל כ-3.7 כדורים חוזרים.
קריירה בינלאומית
פיאטרוס חבר בסגל נבחרת הלאומית של צרפת משנת 2006 ושותף עימה בכל אליפויות אירופה והעולם וכן במשחקים האולימפיים משנה זו. פיאטרוס זכה עם נבחרתו במדליית הארד באליפות אירופה 2005.
אוריינטציה סוציוסקסואלית
אוריינטציה סוציוסקסואלית (באנגלית: Sociosexual Orientation) היא הבדל בין-אישי המתאר את מידת הנכונות של האדם להיות מעורב ביחסי מין לא מחייבים ומין מזדמן מחוץ לזוגיות. אנשים שנמוכים בנטייה זאת נמנעים ממין מזדמן; הם מעדיפים יותר אהבה, מחויבות וקרבה רגשית לפני קיום יחסי מין עם בני זוג רומנטיים. אנשים הגבוהים בנטייה זאת מוכנים לקחת יותר סיכונים, לקיים יחסי מין מזדמנים והם מעדיפים להשתתף במין ללא אהבה, מחויבות או קרבה.
מדידה
השאלון לאוריינטציה סוציוסקסואלית פותח על ידי סימפסון וגנגסטד, והוא תורגם לעברית ותוקף על ידי שגיב-ריס ועמיתיה. הסולם מאפשר גם הערכה נפרדת של שלושה היבטים של סוציוסקסואלית: התנהגות, עמדות כלפי יחסי מין, ותשוקה. הסולם מכיל 9 פריטים והוא כלי למילוי עצמי בו נדרשים הנבדקים לדרג אותם על מדד של 8 נקודות מ-1 שהוא "לגמרי לא מסכים" עד 8 שהוא "מסכים מאוד" למעט הפריטים אשר מתייחסים להתנהגות הנבדק, בהם הוא נדרש לרשום מספר מתוך סדרה של אפשרויות לצד הפריט.
9 הפריטים בשאלון הם:
הבדלים בין-אישיים
בחמש התכונות הגדולות, אנשים עם רמה גבוהה של אוריינטציה זאת נוטים לקבל ציון גבוה יותר בפתיחות לחוויה, ולהיות מוחצנים יותר, פחות נעימים, נמוכים יותר בציר הכנות-ענווה במודל ששת הממדי HEXACO, להפגין יותר ארוטופיליה (יחס חיובי למיניות), אימפולסיביות גבוהה , סיכוי גבוה יותר לקחת סיכונים, סיכוי גבוה להיות בעלי סגנון התקשרות נמנע, סיכוי נמוך להיות להיות בעלי סגנון התקשרות בטוח, וציון גבוה בתכונות של השילוש האפל (כלומר, נרקיסיזם פתולוגי, מקיאווליזם, פסיכופתיה). גברים עם רמת גבריות גבוהה נוטים להיות גבוהים בנטייה זאת, ונשים שהן "טיפוס ערב מובהק" (Eveningness) נוטות להיות גבוהות בנטייה זאת. ניטור עצמי גבוה (Self-Monitoring) נקשר גם הוא לנטיה גבוהה לסוציוסקסאליות, ללא קשר למגדר או לנטייה מינית.
מיכאי גרינברג
קורות חיים
גרינברג נולד למשפחה של שחמטאים אביו, סרג'יו גרינברג, נשיא מועדון השחמט AEM – Luxten Timisoara, היה גם הוא אלוף רומניה בשחמט בעברו, אחיו הצעיר אמן שחמט של פיד"ה וגם האם, אמיליה גרינברג Emilia, שחמטאית.
גרינברג, בוגר הפקולטה לכלכלה, מתפרנס ממשחק השחמט - הן מהפרסים הכספיים הניתנים בטורנירים בינלאומיים והן מתשלומים עבור משחקיו במועדונים. הוא שיחק שחמט בטורנירים ברחבי אירופה וגם בישראל ובמצרים.
ב-2005 מיכאי גרינברג היה אחד משלושת נציגי יהדות רומניה, לצד גלוריה סוצ'יו Gloria Suciu וראנקו סוחנק Ranko Szuhanek, במכביה שנערכה בישראל.
נכון לפברואר 2019, מדורג במקום ה-34 ברומניה לפי מד כושר.
היסטוריה של איראן
איראן הייתה בעבר אימפריה עצומה. איראן נכבשה פעמים רבות ושטחה השתנה במשך השנים. ממלכה זו הגיעה לשיא פריחתה תחת השלטון האחמני, אשר מלכיה הידועים הם דריווש הראשון וחשיארש הראשון. בימיהם ממלכת פרס השתרעה מתראקיה בצפון-מערב להודו בדרום-מזרח, וממצרים בדרום-מערב לערבות אסיה התיכונה בצפון מזרח. היוונים, הערבים, הטורקים הסלג'וקים, המונגולים ואחרים פלשו לאיראן, אך היא תמיד הצליחה לשמר את הזהות הלאומית המיוחדת שלה ולכן התפתחה כישות פוליטית ותרבותית נפרדת. לאורך ההיסטוריה עבר האזור שינויים פוליטיים רבים עד להפיכתה לרפובליקה האיסלמית של אירן, בשנת 1979.
השמות "פרס" ו"איראן"
ב-25 בדצמבר 1934, רזא שאה פהלווי ביקש רשמית מהקהילה הבינלאומית לקרוא לארץ בשמה המקורי, איראן. השאה ביקש להדגיש את זהותה הלאומית העצמאית וגם להדגיש את דימוייה הבינלאומי החדש של המדינה ואת תהליכי המודרניזציה המהירים שביקש להנהיג בה. הצו נכנס לתוקף ב-21 במרץ 1935. השינוי התקבל בהדרגה אצל מדינות העולם, שלאט לאט הסתגלו לשם החדש.
כיום משמש הכינוי פרסים לזיהוי הקבוצה הדומיננטית באוכלוסיית איראן. הפרסים מונים קצת יותר מ-50 אחוז מהאוכלוסייה. קבוצות מיעוט גדולות אחרות באיראן הם אזרים-איראנים המרוכזים בצפון המדינה, וכורדים-איראנים הנמצאים בעיקר בצפון מערבה. כמו כן ישנם עוד קבוצות מיעוט קטנות רבות אחרות.
ציוני דרך בהיסטוריה של פרס
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר באיראן הם מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-100,000 שנים). התרבויות המיושבות ראשונות מתוארכות ללפני 14,000-18,000 שנים.
בין האלף השלישי לפנה"ס, ועד לשנת 539 לפנה"ס, שולטת ממלכת עילם, בעיקר בדרום-מערב פרס. במאה העשירית לפני הספירה, הרמה האירנית מאוכלסת במדים, השולטים על הפרסים. כמו כן, בשנת 750 לפני הספירה, דז'וסס מייסד בה את האימפריה המדית, שבירתה היא אקטבן. ב-612 לפנה"ס, ממלכה זאת כובשת את נינוה, ושמה קץ לאימפריה האשורית. בשנת 552 לפנה"ס המדים חוברים לפרסים, בהנהגת כורש השני, מהשושלת האחמנית.
ויאצ'סלב דוברינין
ויאצ'סלב דוברינין (ברוסית: Вячеслав Добрынин; נולד ב-25 בינואר 1946 במוסקבה) הוא מלחין וזמר אסטרדה סובייטי-רוסי. בשנת 1996 הוענק לו תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית. הוא נולד בשם ויאצ'סלב אנטונוב.
היסטוריה של איראן
ציוני דרך בהיסטוריה של פרס
לאחר שנים של מלחמות עם יוון, בשנת 331 לפנה"ס, פרס נכבשת בידי אלכסנדר מוקדון והופכת לחלק מהעולם ההלניסטי. בשנת 241 הארטבנים מקימים בפרס את האימפריה הפרתית. בהדרגה זו משתלטת על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (היא מרכז טורקיה של ימינו). על חורבותיה, בשנת 226 מוקמת האימפריה הססנית, בידי ארתשרשא. דמות בולטת בממלכה זו היא הנביא מני, אשר עושה נפשות למניכאיזם; שהיא דת, אשר קיים בה שילוב של השפעות נוצריות, גנוסטיות ודת זרתוסתרא; ומעיקריה: דואליזם ופרישות. בשנת 259 השאה שהאפור הראשון חוטף את הקיסר הרומי ולריאנוס. לאחר שבאווסטה מכונסות עקרי הדת הזורואסטרית, ב-516 מזדק מייסד את דת המזדקיזם, ודת זו הופכת לדומיננטית במהלך שלטון הקיסר הסאסאני קבאד הראשון. תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית, ובכלל זה של הערבים.
קילמס (בירה)
מבשלת קילמס (בספרדית: Cervecería y maltería Quilmes) היא מבשלת בירה ארגנטינאית הנמצאת בעיר קילמס, פרוור של בואנוס איירס. החברה נוסדה בשנת 1888, על ידי אוטו במברג, מהגר גרמני. המבשלה מייצרת את המותג קילמס, הכולל בירות מסוגים רבים.
ויאצ'סלב דוברינין
ביוגרפיה
ויאצ'סלב אנטונוב נולד במוסקבה. אביו היה קצין בצבא הסובייטי והוא לא ראה אותו אף פעם. הוריו הכירו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך נפרדו לאחר סיום המלחמה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הוא למד באוניברסיטת מוסקבה. את שירו הראשון הוא הלחין בשנת 1972. באותה תקופה בברית המועצות היה כבר זמר-מלחין בשם יורי אנטונוב, ולכן ויאצ'סלב הצעיר החליט להופיע תחת שם המשפחה "דוברינין", ובשנת 1974 שינה שם משפחתו באופן רשמי. את שיריו הראשונים ביצעה הלהקה וסיוליה רביאטה. ויאצ'סלב דוברינין החל לשתף פעולה עם המשורר לאוניד דרבניוב והם הלחינו מספר רב של שירים. בשנת 1986 החל דוברינין לבצע את שיריו בעצמו.
בשנת 1990 נמכר תקליט של דוברינין ב-7 מיליון עותקים והוא קיבל "דיסק הזהב".
לאחר פטירת לאוניד דברניוב, דוברינין הלחין שירים למילים מאת לריסה רובלסקאיה, אנדריי דמנטייב, רוברט רוז'דסטבנסקי ומשוררים נוספים.
בסך הכל הוא הלחין כ-1,000 שירים והוציא כ-40 דיסקים ותקליטים. הוא הלחין מוזיקה למספר סרטים.
על פעילותו ויאצ'סלב דוברינין קיבל מספר עיטורים, פרסים ותוארים. בשנת 2010 לשירים שלו הוקדשה תוכנית "נחלת הרפובליקה".
קילמס (בירה)
החברה גדלה במהירות, וכבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה לגדולה ביותר בבואנוס איירס, וכתוצאה מכך גם הפכה לסמל לאומי ארגנטינאי, ותפסה 75% משוק הבירות בארגנטינה. החברה משמשת כספונסרית של נבחרת הכדורגל הארגנטינאית ושל הקבוצה המקומית, קילמס אתלטיקו קלוב. כיום כוללת בחברה למעלה מ-5,000 עובדים, 11 מפעלים תעשייתיים, מפעל מאלטינג, תשעה מרכזי הפצה ו -192 מפיצים עצמאיים.
במהלך תחילת המאה ה-21 החברה עברה לשליטת אנהאוזר-בוש אינבוו, יצרנית משקאות מהגדולות בעולם.
היסטוריה של איראן
ציוני דרך בהיסטוריה של פרס
בשנת 637, אירן נכבשת בידי הערבים; הצבא הססני מובס בקרב אל-קאדסיה, ופרס מקבלת בהדרגה את דת האסלאם. קרב זה התנהל באל-קאדסיה בין המוסלמים, בפיקודו של סעד בן אבי ווקאס, לפרסים, בפיקודו של רסתם פרגז, והסתיים בניצחון המוסלמים ומותו של רסתם. קרב זה מוזכר בידי המוסלמים-הערבים-הסונים כקרב גבורה שלהם; ואילו בעיני הפרסים (גם לאחר התאסלמותם) הוא נחרט בזיכרון כהשפלה לאומית, שעליה יש לנקום.
בשנת 1502 איסמעיל הראשון הטורקי-אזרי מייסד את האימפריה הספווית ופרס הופכת לשיעית. הספווים הקימו את האימפריה הגדולה ביותר מאז התאסלמותה של איראן; ולמעשה החזירו את איראן לעצמאות מדינית תחת שליטים ילידים. השיעה התריסרית הפכה בתקופה הספווית לדת המדינה באיראן. בנוסף על כך הם סייעו להפצת השיעה לא רק באיראן, כי אם גם מרכז אסיה והקווקז. ב-1736 נאדר שאה מייסד את השושלת האפשארית, השולטת גם על אפגניסטן ועל צפון-מערב הודו. ב-1794 אגהה מוחמד שאה, שהיה ממוצא טורקמני, מייסד את השושלת הקאג'ארית. שושלת זו נכנעה לאיום האימפריאליסטי על פרס מצד אנגליה ורוסיה, והביאה את זאת לשפל חסר תקדים. לאחר הפיכה צבאית, ביוזמת השושלת הפהלווית, ב-1925 רזא שאה פהלווי עורך רפורמות חברתיות, הכוללות מודרניזציה של פרס, ומשתנה שמה ל'ממלכת אירן'.
בשנת 1979 ביוזמת האייתולה חומייני, השאה הידוע בשחיתותו מנושל מהשלטון ומוקמת הרפובליקה האיסלמית של אירן.
היסטוריה עתיקה
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר באיראן הם מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-100,000 שנים). התרבויות המיושבות ראשונות מתוארכות ללפני 14,000-18,000 שנים. באלף השישי לפנה"ס הייתה בנמצא תרבות חקלאית מורכבת עם מרכזי אוכלוסייה פרוטו־עירוניים. כדי יין בני 7000 שנה נמצאו באיראן, והם מוצגים כיום באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
שושלות רבות שלטו באיראן במשך ההיסטוריה. חוקרים וארכאולוגים רק מתחילים לגלות את היקפה של האימפריה העצמאית העילמית, ואת תרבות ג'ירופט מלפני 5000 שנה, שבנו זיגורטים וערים רבות לפני שהממלכות המצריות או היווניות היו קיימות. בסופו של האלף השני לפנה"ס, נוודים ממרכז אסיה התיישבו באיראן.
האימפריה הפרסית
האימפריה הפרסית הוא כינוי כללי לכל השושלות ששלטו באזור מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לכיבוש האסלאמי במאה ה-7 לספירה. יש הכוללים בשם זה גם את התקופה המוסלמית, העות'מאנית, וכו' עד המאה ה-20.
האימפריה הפרסית הראשונה התגבשה תחת האחמנים (559 לפנה"ס–330 לפנה"ס). השושלת נוסדה על ידי כורש הגדול, שאיחד שבטים וממלכות קטנות על מנת ליצור ישות פוליטית אחת. בכיבושי אלכסנדר הגדול נכנסה תרבות הלניסטית לאזור. לאחר התקופה ההלניסטית (300 לפנה"ס–250 לפנה"ס) שלטו הפרתים (250 לפנה"ס – 226 לספירה). עם עליית השושלת הסאסאנית (226–651), שאנשיה היו ילידי המקום, שב האזור לידיהם של שושלות מקומיות לראשונה מאז השלטון האחמני.
תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית.
הכיבוש האסלאמי
הכיבוש האסלאמי של איראן הביא להתמוטטותה של האימפריה הסאסאנית, לשקיעתה של הדת הזורואסטרית באיראן, ולהולדתה של התרבות האסלאמית. התאסלמות האוכלוסייה התרחשה באופן הדרגתי ונמשכה עד המאה העשירית לספירה.
הקדמה
תוך שנה ממותו של מוחמד ב-632, חצי האי ערב עצמו כבר היה מספיק בטוח על מנת לאפשר ליורשו, אבו בכר, הח'ליפה הראשון, להתחיל במערכה כנגד האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית.
פלישה וכיבוש
אבו בכר ניצח את הצבא הביזנטי בדמשק בשנת 635 ואז החל בכיבוש איראן. בשנת 637, הכוחות הערביים שתפסו את הבירה הסאסאנית קטסיפון לאחר קרב אל-קאדסייה (לה הם קראו מדיין), ובשנים 641–642 הם ניצחו את הצבא הסאסאני בנהוואנד. אחרי זה, איראן הייתה פתוחה לפולשים. הכיבוש האסלאמי נעזר בפשיטת הרגל הכלכלית והחברתית של הסאסאנים; לאוכלוסיות המקומיות לא היה מה לאבד משיתוף פעולה עם הכוח הכובש. לבד מזאת, האסלאם הציע סובלנות דתית יחסית ויחס הוגן לאוכלוסיות שקיבלו את המשטר האסלאמי ללא התנגדות.
רק בשנת 650 בערך ההתנגדות באיראן שככה. התאסלמות, שהביאה ליתרונות מסוימים, הייתה מהירה למדי באוכלוסייה העירונית אך איטית יותר אצל האיכרים והדיקנים. רוב האיראנים לא נעשו מוסלמים עד למאה ה-9.
אף שהכובשים, ובייחוד האומיים (השליטים המוסלמיים לאחר מוחמד, 661-750), נטו להדגיש את החשיבות של הערבים בתוך כלל המוסלמים, הייתה תנועה איטית של שילוב של האיראנים בקהילה החדשה. הכובשים המוסלמים אימצו את שיטת המטבע הסאסאנית ומנהגים אדמיניסטרטיביים סאסאניים אחרים, כולל משרת הווזיר (שר), והדיוואן – לשכה ששלטה בהכנסות ובהוצאות המדינה, שלאחר מכן נעשתה למאפיין של הממשל בכל הארצות המוסלמיות. ח'ליפים מאוחרים יותר אימצו את נוהגי בית המשפט האיראני ואת הגינונים של המלכות הסאסאנית. אנשים ממוצא איראני שירתו כמושלים ופקידים לאחר הכיבוש, והאיראנים תרמו רבות לכל ענפי הלמדנות האסלאמית, כולל פילולוגיה, ספרות, היסטוריה, גאוגרפיה, משפט, פילוסופיה, רפואה והמדעים.
אך הערבים עדיין היו בשלטון. דת המדינה החדשה, האסלאם, כפתה את מערכת האמונות, החוקים והנוהגים שלה. באזורים שנכנעו בשקט לשלטון המוסלמי, בעלי הקרקעות שמרו על אדמותיהם. אך אדמות הכתר, אדמה שננטשה בידי בעליה הבורחים, ואדמה שנלקחה בכיבוש עברה לידי המדינה החדשה. אדמות אלו כללו את האדמות העשירות של הסוואד, מישור רחב ועשיר במרכז ודרום עיראק. ערבית נעשתה לשפה הרשמית של החצר ב-696, אם כי פרסית עדיין הייתה מצויה ביותר כשפה מדוברת. הוויכוח הספרותי במאות התשיעית עד האחת עשרה – ה"שועוביה" – שבו הערבים והאיראנים שיבחו את שפתם הם והשמיצו את השפה השנייה, מראה על הקיום של זהות איראנית נפרדת כלשהי. במאה התשיעית, עלייתן של שושלות שלטון איראניות טהורות אירעה יחד עם ההתחדשות של השפה הפרסית והספרות הפרסית, שנתעשרה במילים ערביות והשתמשה בכתב הערבי.
אסלאם שיעי
מורשת נוספת של הכיבוש האסלאמי היה האסלאם השיעי, שאף שכיום הוא מזוהה עם איראן, במקור לא היה תנועה דתית איראנית. השיעה במקור הגיע ממוסלמים ערבים. בקרע הגדול של האסלאם, קבוצה אחת מבין המאמינים האמינו כי השלטון בקהילה לאחר מותו של מוחמד הייתה שייכת לחתנו, עלי בן אבי טאלב, ולצאצאיו. קבוצה זו נודעה כ"שיעת עלי", התומכים של עלי, או השיעים. קבוצה אחרת, תומכיו של מעאויה הראשון (טוען לח'ליפות לאחר הרצח של עותמן אבן עפאן), התנגד לבחירתו של עלי לח'ליפות בשנת 656. לאחר שעלי נרצח כשהוא מתפלל במסגד בכופה ב-661, מועוויה הוכרז כח'ליפה בידי רוב הקהילה המוסלמית. הוא נעשה לח'ליפה הראשון של השושלת האומיית, שבירתה בדמשק.
בנו הצעיר של עלי, חוסיין, לא הסכים להיכנע לבנו ויורשו של מועוויה יזיד הראשון, וברח למכה, שם הוא נתבקש להוביל את השיעים במרד. בכרבלא שבעיראק, כ-4,000 חיילים אומיים הרגו את חסידיו של חוסיין, כ-200 איש ואישה, שסירבו להיכנע. השליט האומיי קיבל את ראשו של חוסיין, ויום מותו של חוסיין בשנת 680 בעשרה בחודש מוחרם הוא עד היום יום אבל לכל השיעים — יום עשוראא.
הריכוז הגדול ביותר של השיעים במאה הראשונה לאסלאם היה בדרום עיראק. רק במאה ה-16, תחת האימפריה הספווית, רוב האיראנים נעשו לשיעים. האסלאם השיעי נעשה אז, כמו שהוא היום, לדת המדינה.
העבאסים שהפילו את האומיים בשנת 750, אף שהיו אוהדים לשיעה האיראני, היו בכל זאת שושלת ערבית. הם התמרדו בשמם של הצאצאים של דודו של מוחמד, עבאס, ובית האשם. האשם היה אביהם של השיעים ושל עבאס, והתנועה העבסידית נהנתה מהתמיכה של המוסלמים השיעים והסונים גם יחד. הצבא העבאסי הורכב בעיקר מתושבי ח'וראסאן והובל בידי גנרל איראני, אבו מוסלם. הוא כלל ערבים ואיראנים, והעבאסים נהנו מתמיכה איראנית וערבית גם יחד.
אך העבאסים, אף שהיו אוהדים לשיעים, שעל תמיכתם הם ביקשו לשמור, לא תמכו בעמדות השיעיות הקיצוניות יותר. העבאסים ייסדו את בירתם בבגדאד. אמו של אל-מאמון, שלקח את הכוח מיד אחיו, אל-אמין, והכריז על עצמו כח'ליפה בשנת 811, הייתה איראנית ולכן היה לו בסיס תמיכה בח'וראסאן. העבאסים המשיכו את המדיניות הריכוזית של קודמיהם. תחת שלטונם, העולם האסלאמי חווה פריחה תרבותית והתרחבות של המסחר והעושר הכלכלי, וגם איראן נהנתה מהתפתחויות אלה.
ימי הביניים
השושלות השליטות הבאות באיראן הגיעו מהלוחמים הטורקים המרכז־אסייתים, שהיו בהתקדמות דרומה ומערבה ממרכז אסיה זה אלף שנים. הח'ליפים העבאסים החלו לגייס את העמים האלה כממלוכים, כלומר לוחמים־עבדים, כבר מן המאה ה-9. לאחר זמן קצר הכוח הממשי של השושלת העבאסית החלה לדעוך, ולבסוף הם הפכו לבובות דתיות בזמן שהלוחמים הטורקים הם ששלטו למעשה. עם ירידת כוחם של העבאסים, סדרה של שושלות עצמאיות קמו בחלקים שונים של איראן, כמה מהן עם עוצמה משמעותית. מבין החשובות בשושלות אלה היו הטאהירים בח'וראסאן (820–872), הצפארים בסיסתאן (867–903) והסאמאנים (875–1005), בטרנסאוקסאניה. בנוסף, הבויהים שלטו בבגדאד (945–1055). הדבר היה שיאו של תהליך של השפעה פרסית גוברת על הח'ליפות העבאסית הנחלשת. ב-962 ממלוכ טורקי, מושל של הסאמאנים, אלפ תג'ין, כבש את ע'זנה (כיום באפגניסטן) וייסד את השושלת הע'זנווית ששלטה עד לשנת 1186.
כמה ערים סאמאניות נכבשו על ידי קבוצה טורקית אחרת, הסלג'וקים, שחיו מצפון לנהר האוקסוס (כיום, האמו דריה). מנהיגם, טוגריל בג, לחם בע'זנווים בחוראסאן. הוא נע דרומה ואז מערבה, כשהוא כובש את הערים שבדרכו אך אינו הורס אותם. בשנת 1055 הח'ליפה של בגדאד העניק לטוגריל בג מתנות ואת תואר "מלך המזרח". תחת יורשיו, אלפ ארסלאן ומלכ שאה (1072–1092), איראן נהנתה מתקופה של רנסאנס מדעי ותרבותי, בעיקר הודות לווזיר האיראני שלו, ניזאם אל-מולכ. שליטים אלה ייסדו מצפה, שבו עומר ח'יאם עשה תצפיות רבות עבור לוח שנה חדש, והם בנו בתי ספר דתיים בכל הערים הגדולות. הם הביאו את אל-ע'זאלי, אחד מהתאולוגים האסלאמיים הגדולים, ומלומדים חשובים אחרים, לבירה הסלג'וקית בבגדאד תמכו בהם ועודדו את עבודתם.
אך היה איום פנימי רציני על הסלג'וקים מהאיסמאעלים, כת סודית שמפקדתה ישבה באלאמות, בין ראשת לטהראן. הם שלטו באזור שלהם יותר מ-150 שנה ומפעם לפעם שלחו את חסידיהם להרוג נציגי ממשל חשובים על מנת לחזק את כוחם. המילה "assassins" (רוצחים), הגיעה מעיוות אירופי של הכינוי שלהם בסוריה — חשישיה, שניתן להם בגלל האגדה שהם עישנו חשיש לפני שיצאו לפעולה.
במאה ה-12 נשלטה איראן בידי האימפריה הח'ווארזמית. במאה ה-13 עברה איראן לשליטת האימפריה המונגולית – השושלת ששלטה באיראן נקראה השושלת האילח'אנית. לאחר מכן עברה איראן בין כמה שושלות טורקיות, שהאחרונה בהן הייתה אק קויונלו.
העת החדשה
איראן עברה תחייה תחת האימפריה הספווית (1502-1736), שהדמות הבולטת ביותר בה הייתה עבאס שאה הראשון. בשנים 1577–1589 התנהלה מלחמה בין האימפריה הספווית לאימפריה העות'מאנית, שהסתיימה בתבוסת הספווים, והשאה החדש עבאס נאלץ לחתום על הסכם איסטנבול (1590). אך לאחר מכן הוא כבש חלק גדול מאפגניסטן ומהקווקז, וכן סיפח את בגדאד ועיראק (1623) ואת בחריין, מה שהעניק לו שליטה אסטרטגית במפרץ הפרסי. בימי מלוכתו איראן ידעה התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה, חלה התפתחות במסחר, בדרכי התחבורה ובחקלאות, ועיר הבירה עברה מקזבין לאיספהן, שהפכה לאחת הערים היפות בעולם.
לאחר הכובש נאדיר שאה ויורשיו, הגיעה שושלת זאנד, שנוסדה בידי כרים ח'אן (1750–1794). לאחר מכן עלתה השושלת הקאג'ארית לתקופה ארוכה (1795–1925) ולאחריה השושלת הפהלווית (1925–1979).
איראן המודרנית
ההיסטוריה של איראן המודרנית מתחילה עם ההתקוממות הלאומנית כנגד השאה ב-1905. השאה לא הופל, אך ההתקוממות הביאה לכינון חוקה מוגבלת בשנת 1906. חוקה זו שינתה את צורת הממשל במדינה למלוכה חוקתית. מושב הפרלמנט (מג'ליס) הראשון כונס ב-7 באוקטובר 1906. המעורבות באזור הייתה נושא לוויכוח בין בריטניה לרוסיה, ובשנת 1907 הן חתמו על הסכם ביניהן שחילק את האזור לתחומי השפעה. ב-1908 התגלה נפט במדינה, דבר שהייתה לו השפעה רבה על עתידה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הבריטים והרוסים ישבו במדינה אולם איראן נשארה נייטרלית. לאחר המלחמה ניסיונות בריטיים ליסד ארץ חסות והנסיגה הרוסית לאחר המהפכה הבולשביקית יצרו מציאות חדשה. בשנת 1921 הפיכה צבאית בראשותו של רזה חאן העלתה אותו לשלטון והוא הכריז על עצמו לימים כשאה וייסד את שושלת פהלווי בשנת 1925.
בספטמבר 1941, בעקבות הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן, התפטר רזה חאן שנתפס כתומך במדינות הציר והשלטון עבר לבנו מוחמד רזה שאה פהלווי. ב-1946 עזבו הצבאות הזרים את המדינה, ומוחמד רזה שאה פהלווי שלט במדינה 38 שנה עד המהפכה האסלאמית של איראן בשנת 1979. במשך תקופת שלטונו הוא נתן שליטה רבה לפרלמנט, דבר שהוביל לאי יציבות פנימית והלאמה של תעשיית הנפט (משבר אבדאן) בשנת 1951 על ידי ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, שלימים ניסה לתפוס את השלטון ולכונן רפובליקה, אולם השאה חזר לשלטון בתמיכה אמריקנית ובריטית. ההתקרבות לארצות הברית השפיעה על המדינה בצורת רפורמות ליברליות בתחומים שונים, והדבר גרם להתרחקותן של קבוצות אסלאמיות, והגלייתו של רוחאללה ח'ומייני בשנת 1964. כישלון הרפורמות הכלכליות, מחאה דתית רחבה, והתנגדות פוליטית למאפייני שלטונו של השאה ולתוכניותיו הביאה לעוינות של חלקים נרחבים בעם כלפיו.
הרפובליקה האסלאמית
בשנת 1979 התרחשה באיראן המהפכה האיראנית, שהפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית, מונרכית, תחת שלטונו של השאה מוחמד רזה פהלווי, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני.