cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופוסום חדפי חוטמני
אופוסום חדפי חוטמני או אופוסום חדפי צ'יליאני (שם מדעי: Rhyncholestes raphanurus) הוא מין של יונק כיס דרום-אמריקני זעיר במשפחת האופוסומים החדפיים שחי בדרום הרי האנדים באמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1924 על ידי הזואולוג האמריקני וילפרד הדסון אוזגוד ומשמעות שמו המדעי היא ״בוזז ארוך-אף כרובי״ המתייחס לנבירה באדמה ולזנב העבה. האופוסום החוטמני הוא המין הדרומי ביותר במשפחתו.
תיאור
אופוסום החוטמני הוא יונק-כיס קטן שבמאפייניו הפיזיים נראה מעין שילוב של חולדה וחדף. אורך ראשו וגופו 11–13 ס״מ, אורך זנבו 7–9 ס״מ, ומשקלו כ-21 גרם. מבנה הגוף גוצי, קומפקטי ודק, הראש צר ומחודד עם חוטם זרבובי ארוך במיוחד שהעניק למין את שמו. האוזניים קטנות ומעוגלות והעיניים זעירות ומנוונות. הגפיים האחוריות גדולות ומפותחות יותר מהקדמיות ובעלות טפרים גדולים. הזנב קצר יותר מהגוף, קירח ועבה במיוחד, ומשמש לאגירת שומן לעתות מחסור. אין הבדלים חיצוניים ניכרים בין הזכר לנקבה, אך יש הבדלים במבנה הניבים (לזכר ניב חד-שורש ולנקבה ניב דו-שורש). הנקבה חסרת כיס בדומה לשאר הסוגים במשפחה.
לאופוסום החוטמני 2 תת-מינים:
תפוצה ואקולוגיה
אופוסום החוטמני אנדמי לחלק הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית, והוא בין הכיסאים הדרומיים ביותר בעולם; טווח התפוצה שלו מצומצם מאוד, והוא נפוץ בעיקר בפרובינציות לוס לאגוס ולוס ריוס בדרום-מרכז צ'ילה כולל האי צ'ילואה, עם גלישה קטנה לתוך הקצה המערבי של פרובינציית ריו נגרו בארגנטינה. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם ממוזג לח ורטוב של אשור דרומי באזורי שפלה נמוכים עד מדרונות הרריים ברום 1,135 מטר מעל פני הים, עם נוכחות גבוהה של כיסי סבך צפופים.
בשל מיעוט הלכידות בטבע, מעט מאוד ידוע על המין; הוא פעיל לילה ועשוי לחיות בגפו או בקבוצות משפחתיות קטנות; הוא נמצא בעיקר על האדמה, ויכול לטפס במידת הצורך. חוש הראיה שלו ירוד והוא מתבסס בעיקר על חוש השמיעה והריח. ניזון מפטריות וחסרי חוליות שונים, ומאתר אותם באמצעות חיטוט ונבירה בפסולת העלים שבקרקעית היער עם חוטמו הארוך. חסרי חוליות מהווים 54% מהתזונה, שלשולים 7% ופטריות ומזון צמחי אחר כ-39%. את שעות היום הוא מבלה במחילות ובולי עץ שנפלו או בקינים שבנה לעצמו מעלים. ההתעבות של הזנב באזור הסתיו מצביעה על כך שהמין צובר שומן בזנבו לעתות מחסור בחורף, ועשוי ככל הנראה להיכנס לתרדמת חורף זמנית. הרגליו החמקניים של האופוסום מקטינים את החשיפה שלו לטורפים, כשהטורפים הפוטנציאליים העיקריים הם ככל הנראה כוס המחילות ונחשי חלזונות.
סגנון הרבייה של האופוסום החוטמני אינו ידוע, ועשוי להיות פוליגמי או מונוגמי; הרבייה יכולה להתרחש בכל השנה ללא עונה קבועה. הנקבה ממליטה שגר של 5–7 צאצאים או יותר שזוחלים לעבר הבטן ונצמדים לפטמות. מכיוון שמעולם לא נתפסה נקבה עם גורים מפותחים, סביר להניח שהיא מגדלת אותם בקינים במקום לשאת אותם על גבה.
מצב
האופוסום החוטמני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) ועל סף מצב פגיע (VU), עקב ירידה מתמשכת באוכלוסייה הנגרמת מאובדן בית גידולו באמצעות בירוא יערות ופעילות אנושית אחרת, שהובילו ככל הנראה לירידה בשיעור של 20% מהאוכלוסייה בראשית המאה ה-21. נדרשים מחקרים נוספים על טווח התפוצה המדויק והשפעות האיומים על המין, מאחר שמצבו עלול להיות חמור יותר ממה שידוע. האופוסום שוכן במספר אזורים מוגנים.
פרשת יוסל'ה שוחמכר
פרשת יוסל'ה שוחמכר היא פרשה ציבורית בולטת בראשית שנות ה-60 בישראל שנקראה על שמו של הילד יוסל'ה שוחמכר, יליד 1952. הפרשה התחוללה לאחר שסבו החרדי, שהילד הופקד בידו, סירב להחזירו להוריו, בשל אורח חייהם החילוני. יוסל'ה הוחבא בישראל ולאחר מכן הוברח אל מחוץ לישראל, עד שאותר על ידי המוסד והוחזר להוריו. הפרשה הגבירה את הקיטוב בין חרדים לחילונים בישראל.
השתלשלות הפרשה
יוסל'ה עלה בגיל 5 בשנת 1957 יחד עם הוריו, אידה ואלטר, מברית המועצות, דרך פולין, במסגרת עליית גומולקה. בשל קשיים כלכליים מסרו אותו הוריו לסבו, נחמן שטרקס, חרדי מחסידי ברסלב בירושלים, ואת אחותו מסרו הוריו לפנימייה דתית. הסבא נשלח בשנות השלושים על ידי הסובייטים לגלות בסיביר, מפני שעסק בלימוד תורה בסתר. שם איבד את הראיה בעין אחת. לאחר חודשים אחדים, כאשר השתפר מצבם הכלכלי של ההורים, הם ביקשו מהסב שיחזיר את יוסל'ה, אך הסב סירב. על פי הנטען, נאמר לסב שההורים רוצים לחזור לרוסיה עם יוסל'ה ובכך יוציאו אותו לשמד. בעקבות זאת, ארגנו הסב ובנו, שלום שטרקס, את החבאתו של שוחמכר. הם הסבירו לילד שהוריו רוצים לקחתו חזרה לרוסיה, שם יוצא לשמד, וכך שכנעוהו לשתף עמם פעולה. שוחמכר הוחבא במקומות שונים בישראל, בין השאר בראשון לציון, ירושלים, צפת, בני ברק ומושב קוממיות.
החיפושים אחרי יוסל'ה עלו בתוהו. בית המשפט העליון הורה לסב להשיב את הילד עד ל-15 בפברואר 1960, אולם הסב סירב, גם לאחר שנכלא, בטענה שבתו וחתנו רוצים לרדת לברית המועצות שם יוציאו את הילד לשמד. ב-21 ביוני 1960 הוברח שוחמכר לחוץ לארץ, כשהוא מחופש לילדה, בידי רות בן דוד. בן דוד ניצלה את כישוריה וניסיונה כסוכנת ה"מאקי" (המחתרת האנטי-נאצית שפעלה בצרפת במלחמת העולם השנייה), ושינתה בדרכונה את רישום בנה מ-"Claude" לשם "Claudine". כך הערימה על אנשי ביקורת הגבולות (שניסו לאתר ילד שנחטף). שוחמכר הוחבא זמן רב באירופה, בהם כששה חודשים בפיבלן שליד פריס ואז הועבר לארצות הברית.
חיפושי המשטרה
בית המשפט העליון הורה למשטרה למצוא את שוחמכר. באפריל 1960 התייאשה המשטרה מלמצוא את הילד וביקשה מבית המשפט העליון הנחיות לגבי המאמצים שעליה להשקיע במציאתו. שר המשטרה סיפר שהמשטרה ביצעה מעל 270 חיפושים אך לא מצאה את שוחמכר. בקהילות חרדיות היו שהיתלו במשטרה כשהסתירו ילדים בארונות במהלך החיפושים. במקביל ניסו המשטרה, חברי כנסת וגורמים שונים לתווך בין ההורים לסב כדי להביא להשבת הילד תוך הבטחה ששוחמכר יקבל חינוך דתי. אמו אמרה שהסכימה שהוא יועבר לאפרוטרופסותו של חבר הכנסת שלמה לורנץ, ילמד בישיבה עד גיל 13 ויבקר את הוריו רק בשבתות וחגים, אך הסב לא הסכים.
באוקטובר 1960 נפוצו שמועות ששוחמכר הוברח לחוץ לארץ, אך המשטרה המשיכה בחיפושים בישיבות ובריכוזים דתיים. באוגוסט 1961 עצרה המשטרה את הורי משפחת קוט מהמושב החרדי קוממיות, אצלם שהה יוסלה במשך מספר שבועות. אדם נוסף טען שנחטף גם הוא בידי אנשי קוממיות, ורב המושב, הרב בנימין מנדלזון נעצר עם אחרים. בהמשך התברר שהייתה זו עדות שקר ואותו אדם נידון למאסר.
חיפושי המוסד
לאחר שמאמצי המשטרה לאתר את הילד נכשלו והפרשה צברה תשומת לב ציבורית רבה מאוד, הטיל ראש הממשלה דוד בן-גוריון במרץ 1962 על ראש "המוסד", איסר הראל לאתר את יוסל'ה. את החיפושים ניהל הראל בעצמו.
נבחרת גביע דייוויס של דנמרק
נבחרת גביע דייוויס של דנמרק היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של דנמרק שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
פרשת יוסל'ה שוחמכר
חיפושי המוסד
בפגישה בין יוסל'ה לאמו, שנערכה בניו יורק, התנכר לה יוסל'ה תחילה, וטען ששמו יענקל גרטנר, אך לאחר שהראתה לו תמונות מילדותו חזר לחיקה. הילד שב לבית הוריו.
נבחרת גביע דייוויס של דנמרק
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1921. במהלך התקופה היא שיחקה 188 משחקים וניצחה ב-90. הנבחרת שיחקה בבית העליון בשנים 1988-1988 ו-1993–1996
פרשת יוסל'ה שוחמכר
חיפושי המוסד
לאחר סיום הפרשה, צבי אהרוני, מבכירי "המוסד", מתח ביקורת על פעילות "המוסד" בנושא: "עשרות אנשי מבצעים, חוקרים ודסקאים התעסקו ארבעה חודשים רק בחיפוש אחרי יוס'לה. זאת הייתה ממש אובססיה של איסר, וזה בא על חשבון מבצעים אחרים". לפי מיכאל בר-זוהר, אחד הנושאים שנפגעו היה הטיפול ב.
העמדה לדין
בני הזוג קוט ממושב קוממיות נידונו למאסר על תנאי לשנה לאחר שהודו שביומיים-שלושה האחרונים לשהותו של שוחמכר אצלם ידעו את זהותו. הדוד שלום שטרקס נדון לשלוש שנות מאסר על חלקו בחטיפה. לאחר חצי שנה בכלא הוא שוחרר, בעקבות חנינה שקיבל מהנשיא זלמן שזר. בצאתו מכלא רמלה הכחיש כל קשר לחטיפה. רות בן דוד שהבריחה את שוחמכר אל מחוץ לישראל הועמדה לדין, אך לפי עדות שוחמכר הדין לא מוצה עִמה.
שוחמכר לאחר תום הפרשה
שוחמכר הוחזר להוריו בחולון. תחילה למד בבית ספר דתי ולאחר שנה עבר לבית ספר חילוני. בשנת 1969 היה יו"ר פרלמנט הנוער של חולון. הוא התגייס לצה"ל ב־1970 והיה קצין בחיל התותחנים. לאחר מכן עבד במשך כמה שנים בחברת IBM. באוגוסט 1979 התחתן עם איטה הורוביץ בחתונה שעוררה עניין תקשורתי ונולדו להם שלושה ילדים. הוא מתגורר ביישוב שערי תקווה והיה חבר בוועד היישוב. באוקטובר 2018 התמודד פעם נוספת לוועד בבחירות ללא הצלחה.
מותה האטי של לוסיאנה ב'
מותה האִטי של לוסיאנה ב' (בספרדית: La muerte lenta de Luciana B) הוא ספר מתח מאת הסופר הארגנטינאי גיירמו מרטינס שיצא לאור בשנת 2007. תרגום לעברית של הספר יצא לאור בשנת 2014.
עלילת הספר
אל המְּסַפֵּר, שהוא סופר ומרצה לספרות (שמו אינו נמסר לקורא), מטלפנת לוסיאנה, ומבקשת להיפגש בעניין של חיים ומוות. לוסיאנה עבדה אצל המספר, עשר שנים קודם לכן, במשך חודש אחד, כקלדנית שהקלידה ספר שהכתיב לה. המספר נזקק לשירותיה משום שידו הייתה נתונה בגבס, ועל עבודתה המליץ בפניו המו"ל שלו, שידע שהיא פנויה למשך חודש, משום שהמעסיק הקבוע שלה בתפקיד זה, הסופר קלוסטר, נמצא בחו"ל לחודש.
המספר פוגש את לוסיאנה, ומגלה שיופייה, שכבש את לבו, פחת מאוד במשך השנים. לוסיאנה מספרת לו שבמהלך השנים אבדה ארבעה מיקיריה: תחילה חברהּ טבע בים, שנים אחדות לאחר מכן מתו שני הוריה מפטריות רעל, ולבסוף נרצח אחיה. הוא סבורה שלכל המיתות הללו גרם קלוסטר, כנקמה על מות בתו היחידה הקטנה, מוות שאותו הוא מייחס לשרשרת אירועים שהחלה בתביעה על הטרדה מינית שהגישה נגדו לוסיאנה. היא שוטחת בפני המספר את בקשתה: שיעביר לקלוסטר את בקשת הסליחה שלה, על מנת שרצף המיתות ייפסק, משום שהיא חוששת שסבתה ואחותה הן הבאות בתור.
המספר נפגש עם קלוסטר, ומציג לו את סיפורה של לוסיאנה, שאותו העלה על הכתב. קלוסטר אינו חולק על העובדות הבסיסיות שהציגה לוסיאנה, אך בעוד שהיא הסבירה כל מיתה כנובעת מרצון הנקמה של קלוסטר ויזומה על ידו, הוא מציג הסבר פשוט לכל פרט מעורר חשד שהציגה לוסיאנה, ואת המיתות הוא מציג כרצף אקראי של אירועים, שלרוע המזל פקדו את לוסיאנה. אם יש יד מכוונת לאירועים, הוא טוען, זו יכולה להיות ידה של לוסיאנה עצמה, לא פחות משזו יכולה להיות ידו.
המספר אינו יודע באיזה משתי הגרסאות לבחור, אך בשובו משהות קצרה מחוץ לעיר מתברר לו שבהמשך לגל הצתות של חנויות רהיטים ברחבי העיר, עלתה באש גם חנות רהיטים שמעליה שכן בית האבות שבו התגוררה סבתה של לוסיאנה, וכתוצאה מכך נספו 14 מדיירי בית האבות, ובהם סבתה של לוסיאנה.
המספר, הרואה בכך הוכחה לנכונות חששותיה של לוסיאנה, ניגש אל קלוסטר, ומשכנע אותו להגיע לפגישת פיוס עם לוסיאנה. השניים מגיעים לביתה של לוסיאנה, ואת השער פותחת להם ולנטינה, אחותה של לוסיאנה הצעירה ממנה בעשר שנים. המספר נדהם לגלות עד כמה יופייה של ולנטינה דומה לזה של לוסיאנה עשר שנים קודם לכן, ואף עולה עליו. בעודם עולים אל הבית, הם שומעים כיצד לוסיאנה קופצת אל מותה. בדלת הם מוצאים פתק שהשאירה, ובו נאמר: "לפחות שהיא תינצל".
בלוויה של לוסיאנה מתברר למספר שבין קלוסטר לוולנטינה קיים קשר הדוק, שבוודאי החל קודם לכן.
על הספר
בנוסף לעלילת המתח שבספר, עולה בו גם סוגיית הסיבתיות לעומת האקראיות. בעוד לוסיאנה רואה סיבתיות מובהקת במיתות שפקדו אותה, קלוסטר מציג זאת כרצף של אירועים אקראיים, שאינו שונה מרצף של ארבע פעמים "עץ" בסדרה של הטלות מטבע.
הספר הוא יצירה ארס פואטית – בין המספר לקלוסטר יש דיון נרחב בתהליך הכתיבה, וכן בשאלת השפעתה של המציאות על כתיבתו של קלוסטר, ושאלת השפעתה של כתיבתו של קלוסטר על המציאות. יש בספר אף התייחסות עצמית – לקראת פגישתו עם קלוסטר כותב המספר את סיפורה, שהוא חלק מהספר שלפנינו.
טבעת אירוסין
טבעת אירוסין היא טבעת אותה מעניק החתן המיועד לארוסתו המיועדת בעת הצעת נישואין. ענידת הטבעת על ידי האישה מסמלת את הסכמתה להינשא. המנהג מקובל בעולם המערבי. נהוג לתת טבעת משובצת ביהלום או באבן חן אחרת.
ימי קדם
לאורך ההיסטוריה ניתן למצוא עדויות ואזכורים שונים לטבעות הניתנות כסמל לאירוסי בני זוג. בתרבויות שונות מסמלת טבעת את רכישתה של האישה על ידי הגבר. תחילת המסורת מיוחסת למצרים העתיקה ואימוץ המסורת מיוחס ליוון העתיקה. עם זאת, עדויות היסטוריות מהימנות למסורת טבעת האירוסין קיימות רק מימי רומא העתיקה.
בתרבויות רבות נענדת טבעת האירוסין בידה השמאלית של האישה על הקמיצה. סיבה אפשרית היא שבעבר רווחה האמונה כי בקמיצה עובר הוריד (Vena amoris) המוביל ישירות אל הלב. הרעיון הפך פופולרי על ידי הנרי סווינבורן במסה שכתב "A treatise of Spousals, or Matrimonial Contracts" שפורסמה בשנת 1686. נראה שמקורו של הסיפור מצוי גם בספר הרומי בשם "לילות אטיקה" (noctes atticae) שנכתב על ידי אולוס גליוס ובו ציטטה מתוך "פלאות מצרים" (Aegyptiacorum) של אפיון אשר מזכיר את אותו וריד לכאורה כ"nervus" (מילה אשר ניתן לפרשה גם "עצב" או "גיד").
בעת העתיקה היה נהוג לחשוב כי מחירה של טבעת האירוסין כלול במחירה של האישה העומדת להיקנות על ידי הגבר, וטבעת האירוסין נותרת כסמל לבעלות ורכישתה של האישה. אסכולות בנות ימינו מעמידות בספק אמונה זו.
ימי הביניים
באמצע המאה ה-7 הקוד הוויזיגותי קבע כי "במהלך טקס הקידושין בין גבר לאישה...כאשר הטבעת ניתנה או התקבלה כהתחייבות בין בני הזוג, אף על פי ששום התחייבות לא סוכמה בכתב, ההבטחה ומעמדה של הטבעת לא יתערער לעולם, תחת שום נסיבה".
תקופות הרנסאנס והרפורמציה
התיעוד ההיסטורי המשמעותי של הענקת טבעת יהלום כאות לאירוסין מקושר לארכידוכס מקסימיליאן מאוסטריה, שהציע לבת האצולה מארי, דוכסית בורגונדיה להינשא לו ב-1477. להענקת טבעת יהלום זו הייתה כנראה השפעה על האצולה הגבוהה של אירופה וכך התחילו אנשי המעמד הגבוה להעניק טבעות יהלום לאהובותיהם.
במהלך תקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית טבעת הנישואין החליפה את טבעת האירוסין שעד כה הייתה הטבעת העיקרית הקשורה למוסד הנישואים. במדינות קתוליות שינוי זה התרחש מעט מאוחר יותר. בימיה המוקדמים של ניו אינגלנד, הנהגה פוריטנית אסרה על הנשים להתהדר ולענוד קישוטים ותכשיטים. אותן נשים מאורסות ונשואות עדיין היו צריכות לענוד סממן חיצוני אשר יצביע על היות האישה אשת איש והן נהגו לענוד מעין אצבעון שהיווה תחליף פוריטני לטבעות יקרות. היו נשים שחתכו את החלק העליון של אותו אצבעון ובכך ייצרו לעצמן מעין טבעת. בחלק מהקהילות הדתיות נשמר נוהג זה גם בתקופות מאוחרות יותר.
תקופת ההשכלה
בתקופת ההשכלה (בעיקר במערב אירופה) היו שני סוגי טבעות פופולריים:
התקופה הוויקטוריאנית
יהלומים החלו להתגלות לראשונה בדרום אפריקה בשנת 1866, אם כי בתחילה לא זוהו כיהלומים אלא רק שנה מאוחר יותר. עד שנת 1872 תפוקת מכרות היהלומים הגיעה למיליון קרט יהלומים בשנה. למרות הייצור המוגבר של כריית היהלומים, באותה עת טבעות אירוסין המשובצות יהלום נותרו נחלתם של האריסטוקרטים, בעוד פשוטי העם הסתפקו בטבעות פשוטות יותר.
המאה ה-20
בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בפופולריות של טבעות אירוסין משובצות יהלום, מגמה שהתגברה בשנים שלאחר השפל הגדול. בשנת 1938 החל קרטל היהלומים דה בירס במסע פרסום שמיוחסת לו עד היום השפעה רבה על המסורת של הענקת טבעות אירוסין משובצות יהלומים. במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30, מחירם של היהלומים צנח ובמקביל סקר שוק שנערך בארצות הברית קבע כי טבעות אירוסין יוצאות מהאופנה בקרב בני הדור הצעיר. חברת דה בירס עשתה מחקרי שוק שונים טרם העלאת הקמפיין וב 1939 יצאה בקמפיין לשוק האמריקאי. אחד מהרעיונות המרכזיים של הקמפיין היה ללמד את הקהל על ה-4C's - ארבעת הפרמטרים אותם יש לבדוק בקניית יהלום: ניקיון - Clarity, צבע - Color, חיתוך - Cut, משקל. בשנת 1947 פורסם הסלוגן "יהלומים הם לנצח". בסופו של דבר חברת דה בירס, שהייתה חייבת להפטר ממלאי יהלומים אדיר שהיה ברשותה, הצליחה לקבע תפיסה בקרב הצרכן האמריקאי כי יהלום הוא האבן היחידה המקובלת בטבעת אירוסין. מסע הפרסום נחשב למוצלח בכך שהביא לעלייה משמעותית ברכישה של טבעות אירוסין עם יהלום: עד שנת 1939 רק כ- 10% מטבעות האירוסין שנקנו היו עם יהלום ומסקר שנערך בשנת 1990 עולה כי 80% מטבעות האירוסין שנקנו היו עם יהלום.
טבעות אירוסים לגברים
במדינות הנורדיות, טבעות אירוסין נענדות הן על ידי גברים והן על ידי נשים. באופן מסורתי הן טבעות זהב רגילות, אף על פי שעיצובים מצועצעים יותר וחומרים אחרים צוברים פופולריות. טבעות האירוסין דומות לטבעות החתונה שנמכרו בארצות הברית, ואילו טבעות הנישואין של נשים עשויות להיות דומות לטבעות אירוסין המקובלות בארצות הברית.
ביהדות
ה'אירוסין' במשמעותם בציבור בימינו אינם האירוסין המוזכרים בהלכה. טבעת האירוסין אינה מחייבת ולא מופיעה בהלכה. רק נתינת טבעת בטקס חופה וקידושין מחילה את הנישואין על בני הזוג.
בשל העובדה שאין שום אזכור או משמעות לכך מבחינה הלכתית, אין גם שום מגבלות בכל הנוגע לעיצוב ומראה הטבעת. לעומת טבעות נישואין שעל פי ההלכה חייבות להיות צנועות ככל הניתן ונטולות כל עיטורים, עיצובים ופיתולים.
סגנונות
זהב ופלטינה הם החומרים הנפוצים בייצור טבעות אירוסין אך סוגי מתכת נפוצים כגון טיטניום, כסף, ונירוסטה משמשים גם כן בייצור טבעות אירוסין.
בארצות הברית מאז אמצע המאה ה-20 נהוג להעניק טבעת אירוסין עם יהלום בדרך כלל בסגנון הסוליטר, טבעת ובה יהלום אחד מרכזי. אבטיפוס של צורה מודרנית זו הוא שיבוץ טיפאני סוליטר אשר הוצג על ידי רשת טיפאני ושות' בשנת 1886 ומתאפיין בראש טבעת בולט אשר מחזיק באבן חן מרכזית עם שישה טפרים. החיתוך המבוקש ביהלומים המשובצים בטבעות אירוסין הוא החיתוך המבריק, אשר מקנה את הניצול המקסימלי של יכולת החזרת האור. החיתוך קובע את יופי היהלום בהתחשב בתכונות האחרות שלו.
קטגוריה נוספת היא טבעות אירוסין עם אבני צד. טבעות עם יהלומים גדולים יותר שנקבעו באמצע ויהלומים קטנים בצד נמנים עם קטגוריה זו. טבעות המשובצות שלושה יהלומים, המכונות לעיתים טבעות שילוש או טבעות טרילוגיה, הן טבעות עם שלושה יהלומים בגודל זהה המשובצים ברציפות לצד האבן המרכזית הממוקמת במרכז.
סט חתונה, או סט כלה, כולל טבעת אירוסין וטבעת נישואים תואמות. בחלק מהמקרים, טבעת הנישואין נראית "שלמה"; רק כאשר שני "החצאים", טבעות האירוסין ונישואים, נענדים זה לצד זה. במקרים אחרים, לאחר החתונה, הכלה יכולה לבחור לרתך את שתי הטבעות יחדיו, כדי להגדיל את הנוחות ולהפחית את הסיכוי לאבד את אחת הטבעות.
בצפון אמריקה ובבריטניה, הטבעת נענדת ברוב המקרים על קמיצת יד שמאל. מסורת דומה לכאורה מתוארכת עוד לתקופה הקלאסית. נהוג לטעון כי מנהג זה מקורו במיתוס מצרי עתיק שגורס כי דרך אצבע זאת עובר וריד המוביל ישירות ללב, סברה אחרת היא כי מקור המנהג נובע פשוט ממיקומו של הלב הנמצא מעט לצד השמאל של הגוף. בגרמניה הטבעת נענדת על יד שמאל בזמן האירוסין, אבל עוברת ליד ימין לאחר החתונה. בפולין ובטורקיה, טבעת האירוסין וטבעת נישואים נענדות באופן מסורתי על יד ימין, אך גם במדינות אלו מתחזקת המגמה של ענידה ביד שמאל.
פוסט קפטן
פוסט קפטן (באנגלית: post-captain) הייתה דרגת קצונה בצי המלכותי הבריטי בתקופת אוניות המפרשים (1650–1860 לערך). הקצין שנשא אותה היה "קפטן" הן על פי תפקידו (מפקד אוניית מלחמה) הן על פי דרגתו, להבדיל מקצינים נמוכים ממנו שפיקדו גם הם על כלי שיט, ולשון הפנייה אליהם הייתה ועודנה גם כן "קפטן". דרגת "פוסט קפטן" זהה לדרגת קפטן בצי המלחמתי של ימינו. היא בטלה במחצית השנייה של המאה ה־19.
שם הדרגה ותולדותיה
קצין בתקופה זו יכול היה להתקדם מקומנדר לקפטן מבלי לקבל מייד פיקוד על אונייה. עד הצבתו באונייה משלו, הוא נשאר בחוף וקיבל מחצית השכר. קצין נעשה פוסט־קפטן (באנגלית: took post, מילולית: קיבל הצבה, תפס "עמדה" צבאית) כאשר מונה לראשונה לפיקוד על אונייה גדולה. על פי רוב הייתה זו אונייה מדורגת, כלומר אוניית קו מדרגות 1–5 שהייתה גדולה וחשובה מכדי שיפקידו אותה בידיו של קומנדר. משעה שהקפטן קיבל את הפיקוד על אונייתו, פורסם שמו ב"לונדון גאזט" ברשימת הפוסט-קפטנים. יום קבלת המינוי ל"פוסט־קפטן" היה נקודת ציון חשובה בקריירה של קצין בצי המלכותי, מפני שמאותו יום ואילך חושב הוותק להמשך קידומו. אם צלחה דרכו ולא נהרג בקרב או הודח מן השירות, הוא התקדם אוטומטית לאחר זמן לדרגת סגן־אדמירל.
פוסט־קפטן צעיר פיקד בדרך כלל על פריגטה או על אונייה דומה לה בגודלה, בעוד פוסט־קפטנים ותיקים פיקדו על אוניות גדולות יותר. פוסט־קפטן צעיר יכול היה לשמש גם קפטן אוניית דגל, כלומר קפטן האחראי על ההשטה והתפעול היומיומי של אוניית דגל, שהייתה כמעט תמיד אוניית קו. הדבר איפשר לאדמירל לפקח מקרוב על הקפטן הצעיר ביותר שתחת פיקודו. לדוגמה, אלכסנדר הוד נתמנה לפקד על אה"מ ברפלר, אוניית הדגל של אחיו, אדמירל סמיואל הוד.
לעיתים החזיק אדמירל רם־דרגה בשני פוסט-קפטנים באונייתו. הצעיר משניהם שימש קפטן אוניית הדגל והיה אחראי על תפעולה היומיומי. הוותיק מילא תפקיד קפטן של הצי ושימש כראש המטה של האדמירל. שני סוגי פוסט־קפטנים אלה (הצעיר והוותיק) הופיעו ברשימת הצוות של האונייה בשם "קפטן שני" ו"קפטן ראשון" בהתאמה.
אחרי שנת 1795, אז הונהגו לראשונה כותפות בצי המלכותי, הבחינו בין קומנדרים ופוסט־קפטנים בעלי הוותק השונה על פי מספרן ומיקומן. קומנדר עדה כוֹתֶפֶת אחת על כתף שמאל. פוסט קפטן עם ותק של פחות משלוש שנים עטה כותפת יחידה על כתף ימין, ופוסט קפטן עם שלוש שנות ותק או יותר עטה שתי כותפות, אחת על כל כתף.
אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה
אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה (בהונגרית: Jagelló Anna magyar királyné; 22 ביולי 1503- 27 בינואר 1547), הייתה בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ואשתו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
אנה נולדה ב-22 ביולי 1503 בבודה, לאולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה, בתם של גאסטון דה פואה, רוזן קנדאל וקתרין דה פואה, רוזנת קנדאל. בשנת 1516 מת אביה אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ואנה ואחיה לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה נותרו תחת חסותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-26 במאי 1521 התחתנה אנה עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, שניהל את אדמות בית הבסבורג באוסטריה, ונקבע שבמקרה ואחיה ימות ללא יורשים יירש פרדיננד את נחלותיו.
בשנת 1529, הצליחו כוחותיו של פרדיננד להדוף את התקפתו של סולימאן המפואר על בירתו שבווינה, אף כי פרדיננד עצמו נמלט לפני כן לבוהמיה. בסופו של דבר, חתם פרדיננד ב-1533 על הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, במהלכו חולקה הונגריה בין בית הבסבורג במערב ובית זאפויה במזרח.
במרוצת השנים, בעקבות פעולותיו של פרדיננד, עברו בוהמיה וגם הונגריה המערבית והצפונית בשם "ממלכת הונגריה" לרשות בית הבסבורג. הסכם נאגיווארד-גרוסוורדיין (אוראדיה של היום), שנחתם בשנת 1537, קבע כי פרדיננד יהיה יורשו של יאנוש זאפויה, אך יישום ההסכם היה מעבר לכוחו של פרדיננד במהלך חייו.
ב-27 בינואר 1547 מתה אנה בפראג, ובשנת 1556 הוכתר בעלה פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קול העולם
קול העולם הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני ביחד עם זהבה בן. השיר יצא לאור ב-3 באוגוסט 2013, תחת חסותן של חברות התקליטים "ביג בוס רקורדס", "אריק לוי הפקות" ו-"אבי גואטה הפקות בע"מ".
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט, וה-14 במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי ואלי קשת והולחן והופק על ידי שי ראובני. בשיר ישנם שני אזכורים ללהיטי עבר של שתי הזמרות. האחד "נערי שובה אלי" והשני "טיפת מזל". השיר הוא שיר בסגנון הים-תיכוני, בדומה לשאר השירים שהוציא הצמד בהמשך.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר, והעניק לו ציון של שניים וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
רמיקס
ב-3 בספטמבר 2013, חודש בדיוק לאחר צאתו של השיר, פורסם הרמיקס הרשמי של השיר, אותו עשה בנה של מרגלית צנעני, אסף לביא צנעני. את הרמיקס העלתה צנעני לערוץ היוטיוב שלה.
בעטיפת הרמיקס כמו גם בעטיפת הסינגל, נראות השתיים יחדיו.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. האודיו זכה להצלחה מתונה וצבר למעלה מ-150 אלף צפיות בסך הכל.
ב-19 באוגוסט 2013, פורסם הקליפ הרשמי של השיר, המציג את השתיים בתוך אולפן הקלטות.
אלישע בר-מאיר
ביוגרפיה
נולד בירושלים למרתא וצבי בר-מאיר, התחנך בגימנסיה העברית בירושלים, במגמה המזרחנית. שירת בצה"ל ביחידת האיסוף המרכזית. החל ללמוד רפואה בבולוניה, איטליה וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב. התמחה במחלקה הרדיולוגית במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע. לאחר מכן השתלם בתחום הטומוגרפיה הממוחשבת (CT) בבית החולים הכללי ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בשנים 1980–1981 שימש מנהל תחום נוירו-רדיולוגיה במרכז הרפואי תל אביב (איכילוב), ולאחר מכן כמנהל יחידת CT בסורוקה.
בשנים 1990–2013 כיהן בר-מאיר כמנהל מחלקת רדיולוגיה במרכז הרפואי בני ציון בחיפה, ועסק רבות בהוראת רדיולוגיה לסטודנטים לרפואה ובהכשרת מתמחים ברדיולוגיה. כמו כן עסק במחקר ופרסם למעלה מ-100 מאמרים בספרות הרפואית הבינלאומית, ובשנת 2007 קודם לפרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של הטכניון. התחומים העיקריים שבהם התמחה הם קולונוסקופיה וירטואלית, צנתור לב וירטואלי, אבחון מוקדם של שבץ מוחי בטכניקת זילוח (perfusion) ואבחון מחלות דרכי המרה והלבלב בטכניקת MRCP – Magnetic Resonance Cholangiopancreatography. זכה מספר פעמים בתואר מרצה מצטיין בפקולטה לרפואה. בין השנים 1996–2011 ארגן כנס שנתי, "מרתון MRI" להוראת יישומי CT ו-MRI מתקדמים לקלינאים ורדיולוגים, בהשתתפות מרצים מישראל ומחו"ל.
בשנת 1983 הקים יחד עם שותפים את מ.א.ר. (מרכזים לאבחון רפואי), חברה לאספקת שירותי דימות למוסדות הרפואה הציבורית. החברה החלה את פעילותה בבית חולים אלישע בחיפה. כיום החברה מפעילה שירותי דימות ואבחון רפואי ב-30 סניפים ברחבי הארץ. בשנת 1992 חברת מ.א.ר. הקימה בשותפות עם מכון מור את חברת מור-מאר המפעילה 8 סורקי MRI (תהודה מגנטית) ניידים ונייחים ב-15 אתרים בישראל.
אלישע בר-מאיר נשוי לאתי לבית פרוכט, אב לשני ילדים, מתגורר בחיפה.
פעילות אמנותית
בר-מאיר עוסק בצילום אמנותי ואף הציג מספר תערוכות צילום. תערוכה שלו, "אבחנה דקה - 24 שעות בחיי בית חולים" מוצגת כתערוכת קבע בפקולטה לרפואה של הטכניון. בשנת 2013 ערך בר-מאיר תערוכה בגלריה רוני מירון ברמת השרון, ובשנת 2014 השתתף בתערוכת צילום בגלריה במעלות. תערוכת קבע של עבודותיו מוצגת במכון מ.א.ר. בקניון קסטרא בחיפה.
אלישע בר-מאיר כתב מספר סיפורים. בשנת 2009 זכה סיפור קצר מפרי עטו בפרס עידוד היצירה ע"ש עופר לידר. כמו כן כתב ביקורות ספרים במוסף "ספרים" ו"גלריה" בעיתון הארץ.
התפתחות רגשית בילדות
ההתפתחות הרגשית בילדות מתארת את השינויים בבשלות הרגשית ואת ההתפתחות הרגשית המלווים את תהליך ההתבגרות בשנות הילדות, ונחקרת על ידי הפסיכולוגיה ההתפתחותית.
תקופת הינקות
מרגע הלידה ועד רכישת השפה, מתרחשת התפתחות רגשית דרמטית. כבר עם הלידה ניתן להבחין בהבעות פנים המביעות רגש, אך רגש של ממש כנראה בא רק מאוחר יותר. בגיל חצי שנה ילד מסוגל לנקוט בפעולות כדי לווסת את הרגשותיו, הפעולה הנפוצה ביותר היא פניה למטפל כדי שירגיע אותו שנקראת "ויסות בשניים".
אברהם דה מואבר
אברהם דה מואבר (בצרפתית: Abraham de Moivre; 26 במאי 1667, ויטרי-לה-פרנסואה - 27 בנובמבר 1754, לונדון) היה מתמטיקאי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות משפט דה-מואבר, אשר הופיע בעבודתו Miscellanea analytica (1730), ובזכות עבודותיו בתורת ההסתברות. דה מואבר היה אוטודידקט במתמטיקה.
התפתחות רגשית בילדות
תקופת הינקות
הפעולות הרפלקסיביות הראשוניות נעשות עד מהרה מורכבות יותר. הן מתמזגות בהרגלים ותפיסות מאורגנות וניצבות בראשיתה של התנהגות חדשה שנקנית באמצעות הניסיון.
אברהם דה מואבר
דה מואבר נולד בצרפת, למשפחה פרוטסטנטית (הוגנוטים). הוא למד באוניברסיטאות בסדאן, בסומיר ובפריז. הוא היה קלוויניסט, ולכן ב-1685 לאחר ביטול האדיקט של נאנט נאלץ לעזוב את צרפת ועבר לאנגליה, שם הוא בילה את שארית חייו כמורה למתמטיקה. הוא היה ידידם של אייזק ניוטון ואדמונד האלי, והיה גם חבר בחברה המלכותית.
התפתחות רגשית בילדות
תקופת הינקות
תקופת הינקות היא תקופה מכרעת לגבי המשך ההתפתחות הרגשית. על פי השערת התקופה הרגישה, שנמצאה תקפה לגבי קופים, ייקשה מאוד לשקם ילד שהיה במצב של חסך רגשי בשנה הראשונה לחייו. אצל ילדים שגדלו בבתי יתומים במצב של חסך רגשי קשה מוצאים נזקים ארוכי טווח. קיימת תסמונת כשל השגשוג הלא אורגני שהילדים הנפגעים בה סובלים מננסות הנובעת מהזנחה בטיפוחם הרגשי.
בסיום תקופה זו עם ראשית הלשון והמחשבה, הילד כבר ממקם את עצמו בין הדומים לו בעולם החיצוני שאותו הוא חש.
גיל הגן
הילד בגיל הגן, שעד עתה הושפע בעיקר מהדמות המטפלת בו, הולך ונפתח להשפעות בני גילו ואחים בוגרים. בשלב זה כל יחסי הגומלין עם המבוגרים והילדים האחרים שבסביבת הילד ממלאים תפקיד מכריע בתהליך ההתפתחות.
כושר הריכוז של הילד בגיל הגן גדל, הוא מסוגל לעשות כמה דברים יחד, לשלוט טוב יותר ברגשותיו, לחשוב לפני מעשה. בעוד שבני שנתיים ושלוש לא מצליחים למנוע עצמם מללחוץ על כפתור למרות הוראות מפורשות מתי ללחוץ עליו ומתי לא, בגיל ארבע וחמש כבר נחלו הצלחה במשימה זו.
הילד מבין את קיומו הייחודי כאדם ומסוגל לשייך עצמו לקטגוריות. הוא מסוגל להבחין בין חוויית ההווה הממושך (מה שקורה כרגע) לבין חוויית ההווה הרגיל (מה שקורה בדרך כלל).
מהבחינה רגשית חשובה במיוחד הבנת קביעות העצמי הראוי לאהבה. הבנה זו מאפשרת לילד לחרוג מההוראות שהוא מקבל מבלי שיחשוש שיאבד את אהבת המשגיחים עליו לאורך זמן. גערה נתפסת כאירוע זמני ולא כקטסטרופה הרת גורל ביחסי הילד עם המטפלים.
כבר בגיל שנתיים רואים הימשכות לצעצועים אופייניים למין: משאיות והשתוללויות לבנים מול בובות לבנות. התנהגות זו נובעת מחיזוקים מההורים, אם כי יש ראיות לכך שגם מרכיבים ביולוגיים הם בעלי תפקיד בקביעת דפוסי המשחק האופייניים לבנים ולבנות.
רוב הילדים מבינים כבר בגיל 3 שהמין קבוע מעבר למראה החיצוני וששינויי לבוש לא ישנו אותו. תהליכי למידה יוצקים לילד תוכן לתוך סכמת המין המהווה אחת מהקטגוריות הרבות הממלאות את עולמו.
הבדלים רגשיים בולטים בין ילדי גן וילדי בית ספר:
קויבישב (פירושונים)
קויבישב (ברוסית: Куйбышев Kuybyshev)
צבי אנקורי
צבי אנקורי (19 ביולי 1920 - 12 בנובמבר 2012) היה היסטוריון וסופר, כיהן כפרופסור באוניברסיטאות בישראל ובארצות-הברית.
ביוגרפיה
נולד בשם הירש סלומון ורובל בטרנוב שבגליציה המערבית (כיום בפולין), לחזן יצחק אייזיק ורובל. עלה לישראל ב-10 באוקטובר1937 על גבי הספינה "פולוניה" והצטרף לקיבוץ חניתה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת התובלה 178 בצבא הבריטי. עם כיבוש דרום איטליה בספטמבר 1943 השתקע במחנה העקורים פרמונטי וניהל בו את מערכת החינוך. לאחר המלחמה חיפש את אחותו, מלה, הצליח להוציאה מברית המועצות ולהביאה לישראל.
במלחמת העצמאות היה ממפקדי הגדנ"ע בירושלים. פיקד על פלוגת הגדנ"ע שמשימתה הייתה, כדבריו, "להחליף את אצ"ל בדיר-יאסין ולנקות את השטח מגוויות לפני שתבוא לכפר משלחת מהצלב האדום."
הוא לימד באוניברסיטאות תל אביב שם עמד בראש הקתדרה לתולדות יהודי יוון וסלוניקי, העברית, אוהיו וקולומביה.
תחומי מחקריו הם תולדות יהודי האימפריה הביזנטית ותולדות הקראים.
נפטר בגיל 92. בנותיו הן השחקנית גילת אנקורי, פרופסור גנית אנקורי, בעברהּ ראש החוג לאמנות באוניברסיטה העברית, ואשת החינוך דליה חזות.
סימנים חיוניים
סימנים חיוניים הם קבוצת הסימנים הרפואיים החשובים ביותר המציינים את המצב הפיזיולוגי של גוף האדם. מדידות אלו נעשות כדי לעזור להעריך את מצב בריאותו הגופנית הכללית של אדם, לאתר רמזים למחלות אפשריות, ולעקוב אחרי התקדמות ההחלמה. הטווחים התקינים לסימנים החיוניים של האדם משתנים בהתאם לגיל, למשקל, למין ולבריאות הכללית.
ישנם ארבעה סימנים חיוניים עיקריים: טמפרטורת גוף, לחץ דם, דופק (קצב לב), וקצב הנשימה. עם זאת, בהתאם להגדרה הקלינית, הסימנים החיוניים עשויים לכלול מדידות אחרות המכונות "הסימן החיוני החמישי" או "הסימן החיוני השישי". סימנים חיוניים נרשמים באמצעות מערכת הקידוד הבינלאומית LOINC.
מוניטור רפואי, מציג את כלל הסימנים החיוניים במסך אחד ומתריע על שינויים מסכני חיים. מדדים אלו נמדדים גם באופן שוטף בעת ניתוח, כחלק ממכשירי ההרדמה.
הסימנים
ישנם ארבעה סימנים חיוניים עיקריים שהם סטנדרטיים ברוב המסגרות הרפואיות:
הציוד הבסיסי ביותר הדרוש למדידה הוא מדחום, מד לחץ דם ושעון. למרות שניתן למדוד דופק באמצעות מישוש, ייתכן ויהיה צורך בסטטוסקופ לחולה עם דופק חלש מאוד.
טמפרטורה
גוף האדם שומר על טמפרטורת גוף נורמלית שהיא לרוב בין 36.0° ל-37.5° צלזיוס. מדידת הטמפרטורה נעשית באמצעות מדחום דרך הפה, הרקטום, בית השחי (Axille), האוזן, או העור (במצח). במדידה רקטלית, הטמפרטורה הנמדדת גבוהה יותר במעלה אחת, ובמדידה בבית השחי, נמוכה יותר במעלה ממדידה דרך הפה. מטרת המדידה היא איתור סימנים לזיהום, היפותרמיה, או היפרתרמיה. תרופות מורידות חום עשויות להשפיע על מדידה זו.
קצב הנשימה
קצב הנשימה הוא מספר הנשימות בדקה, המבטא את פעילותה של מערכת הנשימה.
שיעורי הנשימה הממוצעים משתנים בין הגילאים, אך טווח ההתייחסות הרגיל עבור אנשים בגילאי 18 עד 65 הוא 16–20 נשימות בדקה. הקצב עשוי להיות מושפע ממצבים פיזיולוגיים שונים, פעילות גופנית, ומחלות. קצב הנשימה לא תקין מצביע על תפקוד לקוי של תפקוד הנשימה, אולם הממצאים מראים שהוא בעל ערך מוגבל. קצב הנשימה הוא אינדיקטור ברור למצבים אסידוטיים, שכן התפקיד העיקרי של הנשימה הוא הסרת CO2 מהדם.
לחץ דם
הלחץ שמפעיל הדם על כליו. ניתן להסיק ממדד זה את כמות (נפח) הדם וההתנגדות לזרימת הדם, ולאתר בעיות בזילוח הדם, פגיעה בשריר הלב וכו'. הערכת מצב הלב וכלי הדם, מכונה גם "מצב המודינאמי" וכוללת בין השאר: הערכת דופק, מהירות וסדירות קצב לב, לחץ דם, צבע העור, וטמפרטורה. לחץ הדם נרשם כשתי קריאות: לחץ סיסטולי גבוה יותר, המתרחש במהלך התכווצות מקסימלית של הלב, ולחץ דיאסטולי נמוך יותר או מנוחה. אצל מבוגרים, לחץ דם תקין הוא 120/80, כאשר 120 הוא הסיסטולי ו-80 קריאה דיאסטולית. בדרך כלל, לחץ הדם נקרא מהזרוע השמאלית אלא אם כן יש נזק מסוים לזרוע. ההבדל בין הלחץ הסיסטולי והדיאסטולי נקרא לחץ הדופק. מדידת הלחצים הללו נעשית כעת בדרך כלל באמצעות מד לחץ דם ידני או אלקטרוני. מכשיר המדידה הקלאסי הוא מד לחץ דם בכספית, באמצעות טור כספית שנמדד במילימטרים. בארצות הברית ובבריטניה הצורה הנפוצה היא מילימטרים של כספית, בעוד שבמקומות אחרים משתמשים ביחידות לחץ של SI. ללחץ הדם, אין טווחי ערכים נורמליים, אלא טווח ערכים, שמעליו, ישנו קשר לסיכון מוגבר. הקריאה בהנחיות המקובלות, מביאה בחשבון גורמים נוספים ולחץ הדם נלקח גם בחלקים אחרים של הגפיים, כהערכה לסתימת עורקים בגפה. לחץ דם מוגבר (יתר לחץ דם) מוגדר במספר אופנים כאשר המספר הסיסטולי הוא תמיד מעל 140–160 מ"מ כספית. לחץ דם נמוך הוא תת לחץ דם.
סימנים אחרים
בארצות הברית, בנוסף לארבעה לעיל, חוקים ממשלתיים מחייבים תיעוד הגובה, המשקל ומדד מסת גוף. בניגוד לסימנים החיוניים המסורתיים, מדידות אלה אינן מועילות להערכת שינויים חריפים במצב בגלל הקצב בו הם משתנים; עם זאת, הם מועילים להערכת ההשפעה של מחלה ממושכת או בעיות בריאות כרוניות.
סימנים חיוניים חמישיים
"הסימן החיוני החמישי" עשוי להתייחס למספר פרמטרים שונים:
סימנים חיוניים שישיים
אין "סימן חיוני שישי" סטנדרטי; השימוש בו הוא בלתי פורמלי ומשמעותו משתנה.
Hilary Duff
Hilary Duff (בעברית: הילרי דאף) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת אמריקאית הילרי דאף. האלבום יצא לאור ב-28 בספטמבר 2004 על ידי חברת התקליטים הוליווד. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
אברהם יערי
ביוגרפיה
יערי נולד בדז'יקוב, גליציה לפסיה וחיים יוסף (מצאצאי בעל "אור פני משה" תלמיד הבעש"ט) כאברהם ואלד. התחנך בחדרים ובישיבות וקיבל גם חינוך כללי. אחיו הצעיר הוא יהודה יערי.
עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1920, עיברת את שם משפחתו לשם "יערי" ("ואלד" פירושו "יער").
ב-1929 נישא יערי לחוה בת מנחם מנדל סלנט (נכדתו של מנחם מנדל מקאמיניץ, מחבר קורות העתים על יהודי צפת). לזוג נולדו שני ילדים: גור וצילה. נהרג כשעמד בראש כיתה שיצאה להילחם באויב באזור טולכרם, ביום 3 בנובמבר 1948.
בשנת 1946 נשלח לאירופה מטעם האוניברסיטה העברית, עם גרשם שלום, בניסיון להציל את אוצרות התרבות היהודיים. יחד הם סייעו בהצלתם והעברתם לישראל של כחצי מיליון ספרים, שהוחרמו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
בחלק ממחקריו גילה זיופי דפוס, כמו כן תיאר בפעם הראשונה ספרים שלא היו ידועים כלל לרושמי רשומות. ידועה במיוחד תגליתו על קטלוג המסחרי הראשון של ספרים עבריים שיצא מבית דפוסו של מנשה בן ישראל באמשטרדם.
ספרים חשובים אחרים שחיבר בתחום הביבליוגרפיה כוללים את ספריו על דגלי המדפיסים העבריים (בשנת תש"ד) והביבליוגרפיה של הגדות של פסח (בשנת תשכ"א). לשני הספרים יצאו ספרים שבאו להמשיכם או לעדכנם, שנים רבות אחר כך, מאת יצחק יודלוב.
רקוויאם (סרט 2006)
רקוויאם (גרמנית: Requiem) הוא סרט דרמה גרמניה משנת 2006, אודות מיכאלה קלינגר נערה הסובלת מהפרעות נפשיות. הסרט מתבסס על סיפורה האמיתי של אנליזה מישל, נערה גרמניה קתולית שסבלה מבעיות נפשיות, ואשר מצאה את מותה לאחר אין ספור טיפולים פסיכיאטרים וטקסי גירוש שדים אשר נערכו על ידי נציגי הכנסייה הקתולית באזור מגוריה. סרט זה מציע הסבר רפואי להזיותיה של גיבורת הסרט, אפילפסיה. הדמות הראשית מיכאלה קלינגר האמינה לאורך כל העלילה כי היא רדופת שדים, וכי היא אמורה לצום כדי לכפר על חטאי הכמרים הקתוליים השונים. עם אין ספור טיפולים פסיכיאטריים הגיעו גם טקסי גירוש השדים, טקסים אלה בוצעו לפי בקשת הורי הנערה אשר התייאשו מכל פתרון רפואי, דבר אשר הביא למותה הבלתי נמנע.
אברהם יערי
ביוגרפיה
כתב ביבליוגרפיות על הספרות שנתפרסמה אחרי המלחמה על ארצות המנדט של המזרח הקרוב; על המחזה העברי; ועל ספרי לאדינו הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
מרבית מחקריו של יערי בתחום הביבליוגרפיה וחקר הספר העברי פורסמו ברבעון הביבליוגרפי "קריית ספר", אשר היה גם בין עורכיו ובעיתון "דבר". חלק ממחקריו בתחום זה הוא כינס תחילה, בשנת תרצ"ט, בספרו: באהלי ספר; בהמשך, בתדפיסי מאמרים בשם: ליקוטים ביבליוגרפים, הכוללים את מאמריו שבין השנים תרצ"ה- תש"ד; ואחר כך, בשנת תשי"ח, בספר גדול יותר: מחקרי ספר.
היה חבר פעיל בוועד המנהל הראשון של מכון גנזים, ובשנות ה-60 היה חבר ועדת השופטים של פרס ביאליק לחכמת ישראל.
בשנת תשכ"ה חלה במחלה קשה, ממנה נפטר בשנת תשכ"ז.
יערי היה דמות ידועה ואהובה בזמנו, בקרב היישוב היהודי, וספריו, בפרט ספריו על ארץ ישראל, יצאו במספר מהדורות, הודפסו פעמים רבות וזכו לפופולריות רבה. משנפטר, הגיע להלווייתו קהל רב ללוותו בדרכו האחרונה, לרבות טדי קולק, ראש עיריית ירושלים. אחיו, הסופר יהודה יערי, ספד לו ואמר קדיש לזכרו.
לכבודו ולזכרו
במלאת לו חמישים, בשנת תש"ט, הוציאו לאור ידידיו ומוקיריו רשימה ביבליוגרפית של חיבוריו, מאת אורי בן חורין, בה נכללו 236 כותרים. לאחר מותו, בשנת תשכ"ז, פרסם נפתלי בן מנחם השלמה לרשימה הביבליוגרפית של בן חורין, אותה המשיך מכותר 237 ("פנקס שליחותם של ר' יונה משה נבון ור' יונה סעדיה נבון"), וסיים בכותר 347 (מהדורה מקוצרת ומתורגמת לאנגלית של ספרו: זכרונות ארץ ישראל). לרשימה זו יש להוסיף את ספרו האחרון על הדפוס העברי בקושטא, משנת תשכ"ז, וכן את תרגומו (יחד עם המחבר, חיים דב מנטל), לספר: מחקרים בתולדות הסנהדרין, שיצא לאור בשנת תשכ"ט. רשימתו של בן מנחם נכללה שוב בקובץ שהוצא בשנת תשכ"ז, לזכרו של יערי, באהלי ספר, בו נכללו גם רשימות ומאמרים מאת רקטור האוניברסיטה העברית, נתן רוטנשטרייך, יששכר יואל ושמואל ורסס. כמו כן נכלל בקובץ זה מאמר מעזבונו של יערי, "הדפוס העברי במעזירוב".
ביום השלושים למותו נערך ערב לזכרו בבית הספרים הלאומי, בהשתתפות נשיא האוניברסיטה, ראשי הספרייה הלאומית, סופרים וידידיו הרבים. ערב נוסף, לציון מאה שנים להולדתו, נערך בירושלים, ביום י"ט באדר תשס"א, 14 במרץ 2001, בחסות בית הספרים והאוניברסיטה העברית, ונושאו: "אברהם יערי - ביבליוגרף וחוקר ארץ ישראל".
ביום 14 באוקטובר 1979, במלאת 13 שנה למותו, נקרא על שמו רחוב בשכונת גילה, בירושלים, העיר בה חי את מרבית חייו.
אספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו הספרותית
יערי היה יוצר פורה ופרסם מאות מאמרים ועשרות ספרים. רשימת פרסומיו משתרעת, כאמור לעיל, על פני 350 כותרים, בשתי רשימות ביבליוגרפיות, משנת תרפ"ב, כשהיה בן 23, ואילך. בנוסף לתרגומים שהכין, בעיקר מגרמנית או אנגלית לעברית, ולפרסומים ביבליוגרפיים בנושאים שונים, כוללת הרשימה תחומי מחקר רבים. אלה כוללים חיבורים בתחום החינוך, ביקורת ספרותית, תולדות היישוב ופעיליו, ביוגרפיות של רבנים ידועים, איגרות שהחליפו ביניהם חוקרים, פעילים ציונים או רבנים, מסעותיהם והרפתקאותיהם של נוסעים יהודים ברחבי העולם, מחקרים ורשימות על מועדי ישראל, גורלו של התלמוד והספר העברי באירופה, שבתאות ותולדות יהודי המזרח. הוא זכה להערכה רבה, הן מצד ביבליוגרפים, חוקרים ואנשי אקדמיה והן מצד הציבור הרחב, שספריו על תולדות היישוב העברי נתחבבו עליהם. ספריו נתקבלו גם אצל היהדות האורתודוקסית, שם הוא ידוע בכינוי אבר"י.
על ספרו שלוחי ארץ ישראל, עליו עבד שנים רבות, קיבל את פרס אוסישקין, ביום 1 באוקטובר 1952, ועל ספרו תולדות חג שמחת תורה, הוענק לו בשנת תשכ"ד פרס ביאליק לחכמת ישראל.
לאחר מותו, בשנת 1967, קיבלה אלמנתו את פרס בן-צבי על פועל חייו המדעיים.
תרגומים, פרסומים בתחום החינוך וביקורת ספרותית
בשנת תרפ"ב פרסם את מאמרו הראשון, "החסיד", על אישיותו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ובשנת תרפ"ה, מועד התחלת עבודתו בבית הספרים, פרסם, מתוך כתב יד בבית הספרים, את "איגרת תימן", שבה מבקשים יהודי תימן מההסתדרות הציונית עזרה בעלייה לארץ ישראל. עם זאת, עד לשנת תרפ"ז, הוא התמקד בפרסום מאמרים ורשימות דווקא בתחום החינוך, הספרות וביקורת ספרותית. המאמרים התפרסמו בעיתונים שונים, בין היתר, השילוח, דבר, הפועל הצעיר ומאזנים.
כמו כן פרסם מאמרי ביקורת על ספרים שונים, כגון: "פולין" לש"י עגנון, קונטרס "אלה שמות" לגרשם שלום, ועל ספרים ומאמרים רבים נוספים בתחום מדעי היהדות, שיצאו לאור בעברית, בגרמנית, ביידיש או באנגלית.
התחלות ראשונות
בשנת תרפ"ז, הוציא יערי לאור, על בסיס מחקרו של בן-ציון דינור, רשימה ביבליוגרפית ראשונה, על הספרות היפה בעברית (המקורית והמתורגמת): מר' משה חיים לוצטו עד היום הזה (תפ"ט-תרפ"ו), רשימת הספרים הנמצאים בבית הספרים. הרשימה פורסמה, מחד על מנת לענות לביקוש הגדול, באותם ימים, לספרות יפה בעברית, ומאידך לקרב גם אחרים לספרות זאת. הרשימה היא הקטלוג המודפס הראשון שיצא לאור בבית הספרים. בשנת תרפ"ט פרסם יערי רשימת מילואים לביבליוגרפיה של הספרות היפה בעברית הנ"ל וכן ביבליוגרפיה של ספרי חינוך וספרי ילדים שנדפסו בארץ ישראל בשנות תר"ן - תרפ"ח. שנה אחר כך, בשנת תר"ץ, פרסם מלואים לרשימת ווינער על הגדות של פסח, מספר דפוסים מדפוסי שאלוניקי, וכן ספר קטן על תולדות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. מאז החל לפרסם רשימות ביבליוגרפיות ומאמרים רבים בנושא.
ספרו הביבליוגרפי הראשון, שהוא כולו שלו, הוא רשימה ביבליוגרפית של הספרות החקלאית בעברית, והוא יצא לאור בשנת תרצ"א. כמו הרשימה הביבליוגרפית שפרסם על הספרות היפה, גם הביבליוגרפיה על הספרות החקלאית העברית חוברה ויצאה לאור על מנת לענות על הצורך והביקוש לספרות עברית בנושא החקלאות, אשר בשנות השלושים, בארץ ישראל, הייתה בשיא תפארתה.
מדפיסים
מחקרים נוספים בתחום הביבליוגרפיה הוא הקדיש למוציאים לאור, למדפיסים ולמשפחות של מדפיסים, כגון: המו"ל אליעזר אשכנזי מתוניס, המו"ל הנודד והפיסח ר' יצחק עקריש, המדפיס הנודע גרשם משונצינו וצאצאיו, המדפיס ר' ישראל ב"ק מייסד הדפוס העברי בירושלים, המדפיס הנוצרי הנודע דניאל בומבירג, המדפיס אליעזר שלמה ממנטובה באיטליה, משפחת המדפיסים יונה בן יעקב אשכנזי, בניו ובני בניו, מקושטא, בית דפוסה של הרבנית יהודית ראזאניש מלבוב, המדפיסים בני משפחת פואה, המדפיסים האחים ששון מירושלים, ומנשה בן ישראל וקטלוג בית דפוסו באמשטרדם. כמו כן, כתב מספר מאמרים על נשים מדפיסות וגרים מדפיסים.
הדפוס העברי באירופה וחקר היידיש
יערי גם חיבר מאמרים רבים שעסקו הן בתולדות הדפוס העברי במערב אירופה (פרסומיו על הדפוס העברי בחלק זה של אירופה כוללים, בין היתר, מאמרים על הדפוס העברי באמשטרדם, ויניציאה, לונדון, מנטובה, סביוניטינה, פיסא וכן ספרד), והן במזרח אירופה ורוסיה (פרסומיו בחלק זה של אירופה כוללים, בין היתר, מאמרים על הדפוס העברי בבאהסלב, ברדיטשוב, ברסלב, הרובשוב, בזסלב, זיטאמיר, לאשצוב, לבוב, מאהלוב, מינסק, מינקאוויץ, מעזירוב, נאווי-דוואר, פאריצק, שקלאוו וכן פולין). בהמשך לפרסומיו בתחום זה, פרסם מאמרי ביקורת על "ועד ארבע ארצות והספר העברי" לישראל היילפרין ותולדות הדפוס העברי בפולניא לפרידברג. בין לבין, חשף תרגומים ליידיש של ספרים פופולריים כגון, בן המלך והנזיר, חובות הלבבות ואיגרת בעלי חיים. כאשר השווה את נוסחות היידיש של שבחי הבעש"ט, הגיע למסקנה כי הסיפור על השלכת הספר חמדת ימים מתחת לשולחן, על ידי הבעש"ט, הוא נוסח מאוחר וככל הנראה הוכנס, על ידי חסידי הבעש"ט, כדי להדגיש את מלחמת הבעש"ט בשבתאות ולהדוף את הטענה כי חיבב את הספר. כמו כן פרסם מאמרים על אייזיק מאיר דיק, מהמחברים החשובים ביותר ביידיש, וכן על מחזות מקראיים וספרים אחרים שתורגמו או נכתבו ביידיש. בנוסף, פרסם מספר מאמרים על ספרי בדחנים, במזרח אירופה.
הדפוס העברי בארצות המזרח
בקשר לדפוס העברי בארצות המזרח, הוא קיווה לפרסם רשימות על הדפוסים בכל ערי המזרח בהן היה קיים דפוס עברי, ותכנן לעשות זאת בארבעה שלבים: תחילה פרסם שני ספרים, בשם הדפוס העברי בארצות המזרח, שכללו את החלק הראשון, משנת תרצ"ז, על הדפוס העברי בצפת, דמשק, ארם-צובה, קהיר, אלכסנדריה ועדן; והחלק השני, משנת ת"ש, על הדפוס העברי בכלכתה, במבי, פונה, קוג'ין, מאַדראַס ובגדאד; מאוחר יותר פרסם מאמר מילואים לספרים אלה; חיבור שלישי, נפרד, הוא חיבר על הדפוס העברי באיזמיר, בשנת תשי"ט; עד לימיו האחרונים עבד על הדפוס העברי בקושטא, אשר יצא לאור לאחר מותו, בשנת תשכ"ז; יערי ביקש לפרסם חיבור נפרד גם על הדפוס העברי בירושלים, אולם לא הספיק לעשות כן וכבר בחלק השני של ספרו הדפוס העברי בארצות המזרח, הודיע כי הוא עדיין רחוק מהשגת המטרה. לבסוף הייתה זו ספרנית בית הספרים הלאומי, שושנה הלוי, שעשתה כן בשנת תשכ"ג.
בנוסף לפרסומים אלה על הדפוס העברי בארצות המזרח, פרסם גם מאמר גדול על ספרי יהודי בוכארה.
פרסומים בתולדות היישוב העברי
יערי היה ציוני נלהב ואת אהבתו לארץ ישראל ביטא בחיבוריו הרבים שהקדיש לחקר תולדות היישוב העברי בארץ ישראל בכל הדורות. הוא האמין במצוות יישובה של הארץ והיה תומך נלהב של המפעל הקיבוצי. לדעת גריס, עניינו של יערי בחקר ארץ ישראל גבר בפרט לאחר מותו של בנו גור.
בחיבוריו הרבים בנושא, הראה את הקשר הבלתי נפסק בין היהודים לארץ ישראל, לאורך כל הדורות.
בנוסף לספרי הביבליוגרפיה שחיבר בקשר לתחום זה, כתב מאמרים רבים על אישים ביישוב היהודי בארץ ישראל או הקשורים אליו, כגון: ר' יצחק בן אברהם הגר ועדת הגרים בצפת, ש"י עגנון, הרצל, והוגו ברגמן ; על אגרות שנשלחו אל ומארץ ישראל, כגון: איגרת בני ביל"ו, איגרת נשים אשכנזיות מארץ ישראל, שבח ותהלה לארץ ישראל לר' פרץ ב"ר משה, מספר איגרות של שליחי ירושלים למקומות שונים וספרו המפורסם "אגרות ארץ ישראל"; על יישובים בארץ ישראל ואירועים שהתרחשו שם, כגון: צפת, חברון, ירושלים, שכם, מערת אליהו בהר הכרמל, וההילולה במירון; וכן על "שלוחי ארץ ישראל" ופועלם במקומות שליחותם, כגון: מאמרים על שליחותם של הרבנים חיד"א, ר' ישראל משקלוב, ר' משה ישראל, ר' יונה משה נבון ור' יונה סעדיה נבון; מאמרים על שליחים מארץ ישראל לתימן, לעשרת השבטים, לארצות המזרח, לתירייא, ולהודו; כאמור, איגרות שליחים למקום שליחותם; מאמר על שני שליחי ארץ ישראל שנתפסו בניקולסבורג בשנת 1722; מכירת ספרים בתימן על ידי שליחי ארץ ישראל וחלקם של שליחי ארץ ישראל בגילוי נדחי ישראל.
בנוסף לספרו על מסעות ארץ ישראל, פרסם ספרים נפרדים על נוסעים יהודים לארץ ישראל ולמקומות אחרים בעולם, בין היתר: אשר הלוי, ר' דוד דבית הלל, הרב יחיאל פישל, יעקב ספיר, אפריים ניימרק, משולם מוולטרה ור' יעקב משה פענסטער מליטא. כמו כן הוציא לאור, יחד עם יהודה רצהבי, את ספר המקאמות והמסעות של ר' סעדיה בן יהודה מנצורה.
פרסומים בתולדות היהודים בארצות המזרח ובצפון אפריקה
מחוץ לביבליוגרפיה על הדפוס העברי בארצות המזרח, הביבליוגרפיה של ספרי הלאדינו בבית הספרים וחיבוריו על שלוחי ארץ ישראל לארצות המזרח, יערי גם חקר את תולדות היהודים בארצות המזרח וזיקתם לארץ ישראל, בפרט יהודי תימן ובוכארה.
מבין חיבוריו בנושא ניתן למנות את: איגרת תימן (להסתדרות הציונית) (חיבורו הראשון לאחר תחילת עבודתו בבית הספרים), אברהם מאפו וספרו אהבת ציון בין יהודי המזרח, שלוש איגרות של יהודי ארצות המזרח (הודו, תימן ובוכארה), עוד שתי איגרות של יהודי תימן, עליית יהודי תימן לארץ ישראל, שוכר כחיל הראשון ו-שוכר כחיל השני, (שני משיחי שקר בתימן), יהודי תימן בארץ ישראל, עליית ר' חיים ן' עטר ותלמידיו לא"י ותפילתם בימים הנוראים, שירת יהודי בוכארה, הקשרים בין יהודי פרס לארץ ישראל, תלמידי הגר"א והשתרשותם בארץ, מנהגי נישואין אצל יהודי ארצות המזרח, ועוד. בנוסף חיבר מאמר על יהודי טריפולי היוצאים לשמוח באביב ונלכדים ברשת עלילה.
פרסומים אחרים
לאחר שהוציא לאור את ספרו תעלומת ספר, בו ניסה לברר את זהות מחברו של הספר חמדת ימים, התפלמס בסדרת מאמרים עם גרשם שלום בקשר לשאלה זו.
מסעות ארץ ישראל
מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים: מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, הוא קובץ מסעות אשר יערי אסף, ביאר וחלק גם תרגם. המהדורה הראשונה יצאה לאור בהוצאת גזית, בשנת תש"ו. מאוחר יותר יצאו לאור הדפסות נוספות, בהוצאת מסדה, בשנת 1976 והוצאת מודן, בשנת 1996.
הספר כולל יומני מסע של 33 נוסעים יהודים מארצות ומתקופות שונות, החל מאמצע המאה ה-12 ועד סוף המאה ה-19. היומנים מתארים את הדרך אותה עברו הנוסעים, האתרים בהם ביקרו בארץ ישראל, האנשים אותם פגשו והנופים שראו.
יערי הקדים מבוא מקיף לכל מסע, ובסוף הספר כלל ביבליוגרפיה של כל הפרסומים הקודמים שיצאו למסעות.
זכרונות ארץ ישראל
מפעל חשוב נוסף של אברהם יערי כולל איסוף של 120 פרקי זכרונות ארץ ישראל לשני כרכים. הכרך השני כולל זכרונות שנכתבו על ידי אליהו זאב לוין אפשטיין, משה סמילנסקי, מאיר דיזנגוף, הלל יפה, מנחם אוסישקין, אהרון דוד גורדון ועוד. התקופה הנסקרת בשני הכרכים היא מהמאה ה-17, בה תיאר את סבלות יהודי ירושלים והרפתקאות מחדשי היישוב היהודי בטבריה, עד להקמת יישובי חומה ומגדל, בשנת 1937, והמרד הערבי הגדול, מאורעות הדמים של השנים 1937 - 1938. בסוף הכרך השני מובא אוסף של מקורות ביבליוגרפיים לנושאים השונים.
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת ה'רמ"א (1481) הוא ספר מסעות שיערי הביא לדפוס על פי כתב יד יחיד, השמור בספרייה הלורנציאנית בפירנצה. יערי גם הוסיף הערות לספר והקדים לו מבוא. הספר יצא לאור במוסד ביאליק, ירושלים, בשנת תש"ט. קודם לכן כללו יערי בספרו מסעות ארץ ישראל הנ"ל.
המדובר בספר המסעות של הנוסע היהודי משולם בן מנחם מוולטרה, באיטליה, שהיה סוחר, שולחני עשיר, תלמיד חכם ומשכיל מתקופת הרנסאנס.
הוא התחיל את מסעו בנמל נאפולי, הפליג למצרים ומשם המשיך במסע לירושלים, דרך ח'אן יונס, עזה וחברון. בדרכו חזרה הגיע ליפו, ממנה הפליג לבירות ולדמשק, ומשם חזר לוונציה, דרך קפריסין, רודוס, יוון, חצי האי הבלקני, רגוזה ודרום איטליה. מסעו ארך בסך הכל 150 יום לערך.
במסע הוא חווה הרפתקאות שונות והיה חשוף לסכנות, כגון קרבות ימיים, שודדי דרכים, ועוד.
בספר הוא סוקר נושאים מגוונים, בין היתר מנהגי העמים, אבנים טובות, כתבי-יד ומאורעות מדיניים. כמו כן, הוא כותב על המקומות אליהם הגיע, מפרט על הקהילות היהודיות ואף משיא עצות למטיילים פוטנציאלים.
פארק הירקון
פארק הירקון, ובשמו הרשמי גני יהושע, הוא פארק רחב ידיים, המשתרע לאורך נחל הירקון בתל אביב. שטח הפארק כ-3,750 דונם, משכונת הדר יוסף ועד שפך הירקון לים התיכון. הפארק קרוי על שמו של יהושע רבינוביץ, ראש עיריית תל אביב בשנים 1969–1974, ומאוחר יותר, שר האוצר בממשלת ישראל. בתחזוקת הפארק ובפיתוחו עוסקת חברת גני יהושע.
היסטוריה
רעיון הקמת הפארק נהגה בתקופתו של ראש העיר הראשון, מאיר דיזנגוף, ב-1929. רק ב-1950 החל הרעיון לקרום עור וגידים, וטקס נטיעת העצים בפארק נערך ב-5 ביולי 1951, בקרבת חיבור נחל איילון לירקון. הטיפול בנטיעות הועבר לידי חברה פרטית שנטעה את השטח אזורים אזורים באופן נעדר שיטתיות, כך שבתחילת שנות ה-60 נחשב הפארק לנחות לעומת הפארק הלאומי. ב-1962 מונתה ועדה להרחבת פארק הירקון, כשבין חבריה האדריכל אבא אלחנני, משה עקרון ואברהם קרוון. הוועדה החליטה להרחיב את הפארק ולכלול בו את איזור מוזיאון הארץ ותל קסילה, ולהקים בפארק אגם, היכל ספורט, שורת מתקני שעשועים, ובהם רכבת קטנה ותיאטרון לילדים, וכן מתקנים למחנאות. התוכנית שהתקבלה לבסוף הייתה זו של אבא אלחנני ואדריכל הנוף יוסף סגל. מלאכת הקמת הפארק הוטלה על משה עקרון, שהפך בהמשך למנכ״ל הראשון של הפארק.
בשנות השבעים הורחב הפארק ותוכנן מחדש על ידי אדריכלי הנוף צבי דקל, גדעון שריג ויוסף סגל, שזכו על תכנונו בפרס רוקח. ב-1977 הוקם בפארק אגם מלאכותי, ב-1978 הוקמו הספורטק וגן הוורדים, וב-1982 נקרא הפארק על שמו של רבינוביץ'. החל מאמצע שנות ה-80 אדריכל הפארק הוא גדעון שריג.
בשנת 2009, לרגל חגיגות המאה לתל אביב, נחנכו בעיר שלושה מסלולי הליכה, ואחד מהם, המכונה "השביל הירוק", עובר לאורך הפארק והנחל.