cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וב הארימן
המושבה הסוציאליסטית לאנו
מחלוקות באשר לזכויות המים וקושי של הקהילה להתבסס כלכלית, גרמו לנטישת ההתיישבו בלאנו דל ריו. מרבית חבריה עברו לנקודה חדשה בשם ניו לאנו בלואיזיאנה בשנת 1918. האקלים בלואיזיאנה לא היה בריא להארימן והוא שב ללוס אנג'לס. קהילת ניו לאנו הוסיפה להתקיים עד סוף שנות ה-30. הארימן שב להתגורר בפרוור של לוס אנג'לס עד מותו ב-26 באוקטובר 1925. הוא הותיר אחריו את אשתו מארי תיאודוסיה גרי, ובנו גריי צ'נווית הארימן.
סטרטסיס
סטרטסיס בע"מ (באנגלית: Stratasys) היא חברה ישראלית אמריקאית המפתחת, מייצרת ומשווקת מדפסות תלת־ממד. משרדיה הראשיים ממוקמים בפארק ת.מ.ר ברחובות. בנוסף, לחברה יש משרדים בארצות הברית, גרמניה, יפן, סין וטאיוואן.
היסטוריה
סטרטסיס נוסדה בשנת 1989 על ידי סקוט קראמפ במינסוטה, ארצות הברית; בשנת 2012 מוזגה עם חברת אובג'ט הישראלית.
חברת אובג'ט הוקמה בשנת 1998. מייסדי החברה והמשקיעים הראשונים בה היו רמי בונן, חנן גוטהייט וגרשון מילר. בין השנים 1999–2004 גייסה החברה כ-17 מיליון דולר שעיקרם מחברת סאיטקס (שהחזיקה 20% מהמניות) ואיש העסקים אלן יגלום. בשנת 2004 מכירותיה השנתיות של החברה הגיעו לרמה של 17 מיליון דולר אך היא עדיין לא הייתה רווחית וצברה הפסדים, חברת סאיטקס החליטה למכור את חלקה תמורת 3 מיליון דולר בלבד.
בשנת 2012 תכננה אובג'ט לגייס 75 מיליון דולר באמצעות בהנפקת מניות בבורסת נאסד"ק, אך הודיעה במקום זאת כי תתמזג עם מתחרתה סטרטסיס (Stratasys) שהייתה כבר חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק. כחלק מן העסקה, בעלי המניות בסטרטסיס קבלו מניות של אובג'ט. חברת סטרטסיס נמחקה מן המסחר בבורסה, והמניות של אובג'ט נרשמו למסחר אך בשם סטרטסיס כחברה ישראלית.
באפריל 2014 רכשה שתי ספקיות של שירותי הדפסה, ו-Harvest Technologies.
בספטמבר 2014 רכשה את GrabCAD, חברה המספקת פלטפורמה לשיתוף וניהול קובצי תיב"ם (תכנון בעזרת מחשב), תמורת כ-100 מיליון דולר.
מוצרים
בשיטת ההדפסה של החברה נעשה שימוש בפולימרים רגישים לקרינה אולטרה סגולה. הפולימר מונח על שולחן הייצור על ידי ראש הדפסה רגיל לחלוטין ומוקשה בשכבות של כ-16 מיקרון עד קבלת מודל אחיד. החברה מייצרת מדפסות המיועדות בעיקרן לשוק המקצועי והיא לוקחת חלק מרכזי ברבים מהפרויקטים החדשניים. עם זאת, לחברה יש פעילות בשוק מדפסות תלת-ממד לשוק הביתי, לאחר רכישת, הנחשבת לאחד הגורמים החלוציים והמובילים בו. באוגוסט 2016 חשפה החברה דגם הדגמה של מדפסת תעשייתית בטכנולוגיית Infinite Build, המבוססת על הדפסה אנכית, ואשר מסוגלת להדפיס רכיבים ללא מגבלת גודל. המדפסת פותחה בשיתוף בואינג האמריקנית ויצרנית הרכב פורד.
ז'יזל חלימי
ז'יזל חלימי (בצרפתית: Zeiza Gisèle Élise Taïeb; 27 ביולי 1927 – 28 ביולי 2020) הייתה עורכת דין, פמיניסטית, ומסאית יהודייה צרפתית-תוניסאית. היא נודעה בהגנה על זכויות נשים, והייתה פעילה בדרישת הזכות להפלה.
קורות חיים
חלימי נולדה בלה גולט, תוניסיה, ב-27 ביולי 1927, למשפחה יהודית שמרנית. היא התחנכה בליסי שבתוניס, ולאחר מכן למדה בסורבון, סיימה לימודי משפטים ופילוסופיה. ילדותה והדרכים שבהן היא משלבת זהות יהודית-מוסלמית נדונים בספר זיכרונותיה, Le lait de l'oranger. היא הייתה נשואה תחילה לפול חלימי, ולאחר מכן לקלוד פו. היא מתה למחרת יום הולדתה ה-93, ב-28 ביולי 2020.
ניסיון להחליף ב-2021 את פסלו של נפוליאון, שמוצב בבניין העירייה ברואן מאז 1865, בפסלה של ז'יזל חלימי, נכשל, לאחר שהתושבים המקומיים הביעו התנגדות.
קריירה
בשנת 1948, חלימי הוסמכה כעורכת דין, לאחר שמונה שנים בלשכת עורכי הדין בתוניס, עברה להתמחות במסגרת לשכת עורכי הדין בפריז בשנת 1956. היא פעלה כיועצת של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, בעיקר עבור הפעילה ג'מילה בופאצ'ה ב-1960, שנאנסה ועונתה על ידי חיילים צרפתים, וכתבה ספר ב-1961 (עם הקדמה מאת סימון דה בובואר) על מנת להעלות את המודעות למקרה. היא גם הגנה על יחידים באסקיים שהואשמו בפשעים שבוצעו במהלך הסכסוך בחבל הבאסקים, והייתה יועצת במקרים רבים הקשורים לבעיות נשים, כמו משפט בגין הפלה מלאכותית בבוביני ב-1972 (של נערה בת 17 שהואשמה בהשגת הפלה לאחר שנאנסה), שמשך תשומת לב לאומית.
ב-1967 היא עמדה בראש ועדת ראסל, שיזמו ברטראנד ראסל וז'אן-פול סארטר כדי לחקור ולהעריך את הפעולה הצבאית האמריקאית מלחמת וייטנאם.
ב-1971 היא הקימה את הקבוצה הפמיניסטית Choisir ( לבחור ) כדי להגן על הנשים שחתמו על מניפסט ה-343 ושהודו בביצוע הפלות בלתי חוקיות, שחלימי הייתה אחת מהן. בשנת 1972, Choisir התגבשה לגוף רפורמי מובהק, והקמפיין השפיע רבות על העברת החוק המתיר אמצעי מניעה והפלות שבוצעה על ידי סימון וייל ב-1974.
ב-1981, היא נבחרה לאספה הלאומית הצרפתית,< כסוציאליסטית עצמאית, והייתה נציגת מחוז איסר עד 1984. בין השנים 1985 ו-1987 היא הייתה שגרירת צרפת באונסק"ו.
בשנת 1998, היא הייתה חברה מייסדת ב- ATTAC.
אבי הכלה (1991)
אֲבִי הַכַּלָּה (באנגלית: Father of the Bride) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של צ'ארלס שייר ובכיכובם של סטיב מרטין, דיאן קיטון, קימברלי ויליאמס ומרטין שורט. סרט זה הוא רימייק של סרט משנת 1950 באותו השם. בשנת 1995 יצא סרט המשך לסרט זה, בשם "אבי הכלה 2".
הסרט דורג במקום 92 ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר של ערוץ "בראבו".
תקציר העלילה
ג'ורג' בנקס (סטיב מרטין) הוא איש משפחה מהמעמד הבינוני החי בסן מרינו שבקליפורניה עם אשתו נינה (דיאן קיטון), בתו אנני בת ה-22 (קימברלי ויליאמס) ובנו הצעיר (קיראן קולקין). כאשר אנני חוזרת מטיול באירופה, היא מכריזה בפני הוריה שהתארסה לבריאן מקנזי (ג'ורג' ניוברן), בחור צעיר מהמעמד הגבוה המתגורר במחוז בל אייר שבלוס אנג'לס, אותו פגשה במהלך הטיול. ג'ורג' איננו מסוגל לדמיין כיצד חייו ייראו ללא בתו בסביבתו.
המשפחה מחליטה לקיים את החתונה בביתם של ג'ורג' ונינה. המשפחה שוכרת את שירותיו של מארגן חתונות אירופי אקסצנטרי בשם פרנק (מרטין שורט). במהלך ההכנות לחתונה הראוותנית והיקרה של בתו, ג'ורג' נזכר בערגה בזמנים הטובים ומנסה להתרגל לרעיון שבתו היא אישה בוגרת ושיש לה חיים משלה.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 72% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 39 ביקורות.
ניפיסינג סילס
ניפיסינג סילס (באנגלית: Nipissing sills) הוא מחדר פלוטוני רדוד ונרחב – מתחם סילים המצוי באונטריו, קנדה.
המחדר הוא חלק ממשטח בזלת נרחב שנוצר באירוע הגעשי "אונגבה" (Ungava event) והוא מצוי בשוליים הצפוניים של אגן סדברי (Sudbury Basin) – מכתש הפגיעה השני בגודלו בעולם, שנוצר לפני כ-1,850 מיליון שנים.
מאפיינים
המחדר מהווה מקבץ של סילים בשוליים הדרומיים של קראטון סופיריור בשילד הקנדי, שחדרו לשכבות סלעי משקע וסלעי תשתית.
כיוון הסילים מצפון-מזרח לדרום-מערב, ורוחבם אינו עולה על 460 מ'.
הסילים מוגדרים כמורכבים מדיאבז – סלע תת-געשי שהרכבו דומה לגברו ולבזלת. הרכבם המינרלוגי של הסלעים מזהה אותם כגברו עתיר הורנבלנדה ובזלת תולאיטית.
היווצרות
המחדר נוצר בפלאופרוטרוזואיקון וגילו 2,217-2,210 למ"ש.
בסלעי הדיאבז בחלקו הדרומי של המחדר זוהה מעוות מאוחר, ומחשופיהם מקבילים לציר הקימוט של הסלעים אליהם חדרו. עם זאת, מחקר אחר טוען כי אף שהאזור היה נתון לאורוגנזה מראשית הארכאיקון, סיל ניפיסינג נוצר לאחר תהליכי קימוט והעתקה של סלעי התשתית.
המחדרים לא נוצרו בהזנה ישירה מתוך תא מאגמה, אלא בהזנה צדית-אופקית באמצעות נחילי דייקים, שמקורם המעטפתי 1,300 ק"מ צפונית-מזרחית לסילים. דייקים אלה יצאו ממקור משותף ושלחו מעין "קרניים" שהזינו את הסילים.
הסילים מציגים שלושה כיוונים פלאומגנטיים מובהקים המצביעים על שלושה אירועי חדירה נפרדים. תמיכה לכך נמצאה בהתמרת מגע בשולי הסלעים אליהם חדרו, המוכיחה שהכיוונים הפלאומגנטיים הם אכן ראשוניים.
תחנת הרכבת אדינבורו וייברלי
היסטוריה
בשנות השלושים של המאה התשע-עשרה הוצעו הצעות לקווי רכבת מגלזגו, שיסעו לאורך גני העיר אל התחנה שתוקם בעמק שבין העיר העתיקה של אדינבורו לרובע בונינגטון, אך אגודת "בעלי רחוב פרינסס", שהשקיעה מיליוני דולרים בפיתוח גני העיר התנגדה בתוקף למסילת הרכבת שתהרוס את הגנים, ותבעו את חברת הרכבת, למרות תביעתם המסילה בין אדינבורו וגלאזגו נפתחה לבסוף בשנת 1842, אבל האגודה המשיכה לתבוע את חברת הרכבת ולאחר כשנתיים הושג ההסכם שבו חברת הרכבת תאלץ לחפור מנהרה מתחת לגנים והאגודה תשלם לחברה 2,000 ליש"ט.
בשנת 1868 רכשה חברת הרכבת של צפון בריטניה את התחנה, הרסה אותה ובנתה במקומה תחנה בסגנון וויקטוריאני הקיימת עד היום. מאז משמשת התחנה חברות נוספות: חברת הרכבת של צפון בריטניה, וירג'ין רייל, וחברת הרכבות הלאומית של בריטניה.
רובע שיצ'נג
שִׂיצֶ'נְג (במנדרינית תקנית: 西城区; בפין-יין: Xīchéng Qū; תעתיק: שִׂיצֶ'נְג צ'וּ') הוא רובע במרכז המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. בתחום הרובע נמצאים בין היתר גן החיות של בייג'ינג, גני באיהאי, אזור הואוחוואי ואולם הקונצרטים הלאומי. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסייתו מנתה 1,106,214 תושבים ב-15 תתי-רבעים. הרובע משתרע על פני 50.47 קילומטרים רבועים והוא גובל ברבעים צ'אויאנג ודונגצ'נג ממזרח, ברובע האידיין ממערב וברובע פנגטאי מדרום.
שיצ'נג משמש כמרכז הפוליטי והמסחרי של בייג'ינג. הרובע קיים במתכונתו הנוכחית כתוצאה מאיחוד עם רובע שואנוו ששכן מדרום לו.
נסיון חיי
"ניסיון חיי: זיכרונותיו של אביר מוסלמי" (ערבית: "كتاب الاعتبار" "כתאב אל-אעתבאר", ספר ההתעמקות) הוא ספר זכרונות אוטוביוגרפי שנכתב על ידי אוסאמה אבן מונקד', לוחם מלומד, ובן לשושלת בנו מונקד', משפחה בדואית רמת-יחס ששלטה בעיר המבצר שייזר בצפון סוריה. אוסאמה נולד בשנת 1095 בשייזר ונפטר בשנת 1188.
מבנה החיבור
הספר מחולק לארבעה שערים. השער הראשון, שרק חלקו נותר בידינו, קרוי "המאורעות הגדולים של חיי", ובו מתוארים תולדות חייו של אבן מונקד שזורים בהיסטוריה הפוליטית מימיו של האתאבג זנגי, דרך שלטונו של נור א-דין וכלה בשירותו תחת סלאח א-דין.
השער השני, שמבחינת משקלו הוא הגדול בספר, נקרא "מערכות עם הפרנקים ועם המוסלמים" ומכיל בעיקר תיאורי קרבות – נגד הצלבנים ונגד עמים ושליטים מוסלמים.
השער השלישי הוא "סיפורי צדיקים" והרביעי "סיפורי ציד".
הפופולריות של החיבור בתרבות המערב
ספרו של אוסאמה זכה לפופולריות רבה בעולם המערבי בזכות התייחסותו הנרחבת אל העימות שבין הצלבנים למוסלמים. סיפוריו מאירים היבטים רבים, ותכופות בלתי צפויים, מחיי היום-יום של בני דתו ושל הפרנקים ויוצר תמונה אמינה של מערכת היחסים האישיים שנוצרה בין הכובשים הצלבנים לבין יושבי הארץ המוסלמים. הספר הוא מקור להיסטוריה של רפואת ימי הביניים ומתוארים בו מקרים ופציעות שונות ודרכי הטיפול בהם.
אריק קורנל
אריק אלין קורנל (באנגלית: Eric Allin Cornell; נולד ב־19 בדצמבר 1961) הוא פיזיקאי אמריקאי שיחד עם קארל וימן הדגימו לראשונה את עיבוי בוז-איינשטיין בשנת 1995. על מאמציהם קיבלו וימן וקורנל, יחד עם וולפגנג קטרלה, את פרס נובל לפיזיקה.
ביוגרפיה
קורנל נולד בפאלו אלטו, שם למדו הוריו לתארים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד. בגיל שנתיים עבר לקיימברידג', בה אביו עבד בתור פרופסור להנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא גדל עם אח ואחות צעירים ממנו. המשפחה התגוררה שנה בברקלי ושנה בליסבון, שם אביו שהה בשנת שבתון.
בקיימברידג' למד בבית הספר רינדג' אנד לטין. שנה לפני תום לימודיו עבר לקליפורניה עם אימו וסיים שם את בית ספר התיכון לואל לתלמידים מחוננים.
בסיום בית הספר התיכון למד באוניברסיטת סטנפורד, בה פגש את אשתו לעתיד, סלסט לנדרי. בשנותיו הראשונות באוניברסיטה קורנל התפרנס כעוזר לקבוצות מחקר בטמפרטורות נמוכות בקמפוס. הוא הצטיין בעבודתו במעבדות ונראה שצפויה לו קריירה בפיזיקה. עם זאת, היו לו ספקות בבחירת הקריירה בין פיזיקה לספרות או בפוליטיקה. במהלך לימודיו נסע לסין ולטאיוואן לתשעה חודשים כדי ללמד אנגלית מדוברת וללמוד סינית. הוא הגיע למסקנה שזה לא הדבר שבו הוא ממש מוכשר וחזר לכישרונו העיקרי – פיזיקה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1985.
כדי ללמוד לתואר מתקדם, הוא חזר ל־MIT. שם הצטרף לקבוצה של דייוויד פריצ'רד, שערכה ניסוי במדידת מסה של ניטרינו של אלקטרון מקרינת בטא של טריטיום. אף שלא הצליח למצוא את המסה של הניטרינו, קורנל קיבל תואר דוקטור ב־1990.
אחרי שקיבל את תואר הדוקטור הצטרף לקארל וימן באוניברסיטת קולורדו בתור חוקר בפוסט־דוקטורט בניסוי קטן בקירור באמצעות לייזרים. במהלך שנתיים בפוסט־דוקטורט תכנן שילוב של קירור באמצעות לייזרים עם קירור באידוי במלכודת מגנטית כדי ליצור עיבוי בוז-איינשטיין. בעקבות ההצעה הזאת קיבל משרה קבועה ב־JILA והמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה בבולדר. על ההדגמה הלכה למעשה של עיבוי בוז-איינשטיין לראשונה, שנים רבות לאחר הניבוי התאורטי של קיומו, קורנל ווימן קיבלו יחד עם וולפגנג קטרלה את פרס נובל לפיזיקה ב־2001.
כיום קורנל הוא פרופסור באוניברסיטת קולורדו ופיזיקאי במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של מחלקת המסחר של ארצות הברית. המעבדה שלו נמצאת ב־JILA. ב־1998 הוענקה לו מדליית לורנץ והוא עמית האגודה האמריקאית לקידום המדע.
ב־2005 נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
חיים אישיים
קורנל נישא לסלסט לנדרי ב־1995, מספר חודשים לפני הצלחת ניסוי עיבוי בוז-איינשטיין. בתם הראשונה, אלייזה, נולדה ב־1996, ובתם השנייה, סופיה, נולדה ב־1998.
באוקטובר 2004 זרועו וכתפו השמאליות נכרתו כדי למנוע נמק זיהומי (Necrotizing fasciitis). הוא שוחרר מבית החולים באמצע דצמבר אחרי החלמה מהזיהום וחזר לעבוד במשרה חלקית ב־2005.
ניסאן Z
ניסאן Z (באנגלית: Nissan Z) היא מכונית ספורט במרכב קופה, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ניסאן משנת 2021. היא נחשפה בשידור חי ביוטיוב ב-17 באוגוסט 2021.
עקב תקנות הפליטה של האיחוד האירופי, ה-Z החדשה לא תשווק באירופה.
היסטוריה
בשנת 2018 חשף סגן מנהל העיצוב הבכיר של ניסאן למגזין WhichCar האוסטרלי כי ניסאן מתכננת מחליף ל-370Z. במרץ 2020 הגישה ניסאן בקשה לסימן מסחרי. במאי אותה שנה חשפה ניסאן סרטון שבו מוצג טייזר למכונית חדשה, המכונית חשפה שהניסאן Z בעלת עיצוב רטרו. ב-15 בספטמבר 2020 חשפה ניסאן את מכונית הקונספט המקדימה, ניסאן Z פרוטו. ב-17 באוגוסט 2021 חשפה ניסאן את ה-Z החדשה.
עיצוב
העיצוב שלה מבוסס על העיצוב של הניסאן Z הראשונה משנת 1969, העיצוב החיצוני נשאר זהה לאב טיפוס ה-Z פרוטו, עם שינוי קטן של הוספת ספויילר אחורי שאינו נמצא ב-Z פרוטו. העיצוב החיצוני הוא עיצוב רטרו המשלב אלמנטים רבים של ה-Z240 הישנה עם עיצובים מודרניים יותר. העיצוב בפנימי הוא מודרני עם מסכי מגע ולוח מחוונים דיגיטלי.
מה שניסאן עשתה עם העיצוב זהו דבר דומה למה שעשתה למבורגיני באוגוסט 2021 עם הלמבורגיני קונטאש LPI 800-4 שמעוצבת בעיצוב רטרו שמבוסס על הלמבורגיני קונטאש הישנה.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טווין טורבו המספק 405 כ"ס ומומנט מרבי של 48.4 קג"מ. היא משווקת לבחירה בין תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים. את נתון התאוצה והמהירות ניסאן אינה חושפת בינתיים.
ממאדו לום
ממאדו לום אנדייה (בצרפתית: Mamadou Loum N'Diaye; נולד ב-30 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן סנגלי בעמדת הקשר ברדינג.
קריירת מועדונים
לום התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית ואקאם ובגיל 19 הצטרף לקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה. ב-15 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ז'יל ויסנטה.
ב-30 ביולי 2018, לום הושאל למוריירנסה מליגת העל הפורטוגזית עד לסיום העונה. לעונה. ב-2 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד בנפיקה ליסבון.
בינואר, לום הושאל לפורטו עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בסיום העונה. בסיום העונה, פורטו רכשה 75% מכרטיס השחקן שלו תמורת 7.75 מיליון אירו. ב-2 בדצמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד פאסוס די פריירה.
ב-23 ביולי 2021, הושאל לדפורטיבו אלאבס מליגת העל הספרדית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, לום שיחק בנבחרת הצעירה של סנגל. ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד, שנגמר בניצחון 1–2 לסנגל.
לום היה שותף לזכייה של נבחרת סנגל בגביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
ליקר לימון
ליקר לימון הוא כל ליקר המכיל לימונים, אלכוהול מזוקק וסוכר.
טעמו מתוק או מתוק-חמוץ, צבעו בצבע הלימון וגרידת הלימון היא זו שנותנת לו את טעמו החמוץ. תוספת מים תשנה את טעמו החמוץ של הליקר, ויש המוסיפים חלב או שמנת.
הליקר מיוצר על ידי השריית גרידת לימון באלכוהול מזוקק (לרוב לרמה של מעל 90% אלכוהול בנפח) במשך מספר ימים בכלי אטום, תהליך הממצה את השמן האתרי של הפרי, האחראי על טעמו, ריחו וצבעו של הליקר. לאחר המיצוי מדללים במים ובסירופ לפי הטעם.
זנים שונים של לימון משמשים לייצור טעמים שונים. הלימונים בהם משתמשים לייצור הליקר משתנים על פי חבל הארץ שבו הליקר מיוצר. כמו כן, ניתן להשתמש בסוגי אלכוהול שונים כדי לתת טעמים מודגשים אחרים. הלימונצ'לו הוא ליקר הלימון המפורסם ביותר בעולם ומיוצר באיטליה, אבל קיימים סוגים נוספים של ליקרי לימון- למשל המשקה הרומני ציטרינווקה.
במחוז קמפניה נוהגים לשתות לימונצ'לו כצ'ייסר לאחר שתיית קפה.
פארוק שאמי
פארוק שאמי (באנגלית: Farouk Shami) הוא איש עסקים פלסטיני-אמריקאי אשר היגר לארצות הברית בשנת 1965 והקים את "פארוק סיסטמס" לטיפולי שיער ושירותי ספא.
פארוק סיסטמס הממוקמת ביוסטון מעסיקה כ-3,000 עובדים ומשווקת מוצרים לכ-106 מדינות.
שיין (סרט)
שיין (באנגלית: Shane) הוא מערבון אמריקני מ-1953 שהפיק וביים ג'ורג' סטיבנס על פי תסריט שכתב גאת'רי, בהתבסס על רומן בעל אותו שם אותו כתב ג'ק שפר. כוכבי הסרט הם אלן לאד, ג'ין ארתור וואן הפלין, ובו משחקים גם ברנדון דה ווילד, איליישה קוק, ג'ק פאלאנס ובן ג'ונסון. הצלם הוא לויאל גריגס ומלחין הפסקול הוא ויקטור יאנג.
עלילה
זר מסתורי שקורא לעצמו שיין (אלן לאד) מגיע לעמק במערב ארצות הברית. במהרה מתברר שהוא אקדוחן, והוא מוצא את עצמו נסחף לריב בין החוואי הפשוט ג'ו סטארט (ואן הפלין) לבין ברון הבקר רב-העוצמה רופוס רייקר (אמיל מאייר), שרוצה להוציא בכוח מאדמתו את סטארט וכל חוואי אחר בעמק. שיין מקבל עבודה כעובד משק שכיר, ומגלה שג'ואי (ברנדון דה ווילד), בנו הצעיר של סטארט, מתיידד עמו ונמשך לכוחו ולמיומנותו בירי באקדח. שיין עצמו נמשך בניגוד לרצונו למריאן (ג'ין ארתור), אשתו המקסימה והנאה של סטארט.
כשהמתח גובר בין הפלגים, רייקר שוכר את ג'ק וילסון (ג'ק פאלאנס), אקדוחן מיומן. אחרי שוילסון הורג חוואי נוסף (איליישה קוק) שהתנגד לו, מחליט ג'ו סטארט לקחת על עצמו את המשימה להרוג את וילסון ורייקר ולהציל את העיר, אולם, שיין עוצר בעדו ומתעקש לעשות זאת במקומו. סטארט ושיין מתקוטטים לגבי מי ילך ויתעמת עם וילסון, שיין משתמש בחוסר ברירה באקדחו ומכה בראשו של ג'ו, ביודעו שזוהי הדרך היחידה שתמנע מג'ו להתמודד עם רייקר ולהיהרג. מכאן שיין הולך להתעמת עם וילסון בעימות המכריע שמביא את הסרט לשיאו, הוא הורג אותו ואת רייקר, אך נפצע תוך כדי קרב היריות. אחרי שהוא מדרבן את ג'ואי הצעיר לגדול, להיות חזק ולטפל בשני הוריו, רוכב שיין למקום לא ידוע.
כששיין רוכב הלאה, ג'ואי קורא לו, "לאבא יש דברים שהוא רוצה שתעשה! ואמא רוצה אותך. אני יודע שהיא רוצה." הסרט מסתיים כשג'ואי צועק "שיין! תחזור", בעודו צופה בשיין הרוכב לעבר ההרים.
תהליך ההפקה
אם כי הסרט הוא בדוי, מרכיבים מהתפאורה לקוחים מקרב ג'ונסון קאונטי של ויומינג. הרקע הטבעי הוא הערבות הגבוהות ליד ג'קסון חול, ויומינג וצילומים רבים מציגים את מסיב גרנד טיטון המתגלה לעין במרחקים. צילומים נוספים נערכו ביער הלאומי סן ברנרדין, באייברסון ראנץ', קליפורניה צ'טסוורת ובאולפני סרטי פרמאונט בהוליווד, קליפורניה.
הבמאי ג'ורג' סטיבנס ליהק במקור את מונטגומרי קליפט לתפקיד שיין, ואת ויליאם הולדן לתפקיד ג'ו סטארט. כשהתברר ששניהם אינם פנויים, הסרט כמעט שננטש. סטיבנס ביקש מראש האולפנים, פרנק פרימן, רשימת שחקנים זמינים שיש להם חוזים. בתוך שלוש דקות, הוא בחר את אלן לאד, ואן הפלין וג'ין ארתור.
אף על פי שהסרט צולם בין יולי לאוקטובר 1951, הוא לא יצא לבתי הקולנוע עד 1953, בגלל מלאכת העריכה הרבה שביצע הבמאי סטיבנס. עלותו של הסרט הייתה כה גבוהה בשלב מסוים, שפרמאונט נשאו ונתנו עם הווארד יוז, שמאוחר יותר משך את ידיו מכך. האולפנים חשו שהסרט לעולם לא יכסה את הכספים שהושקעו בו. למעשה, בסופו של דבר הסרט הכניס רווחים נאים. סיפור אחר מוסר שפרמאונט עמדו להפיץ את הסרט כ"עוד מערבון" כשיוז צפה בטיוטת הסרט והציע לרכוש אותו בו במקום מפרמאונט עבור חברת RKO שלו. הצעתו של יוז גרמה לפרמאונט לשקול מחדש את אופן הפצתו של הסרט ולעשות זאת בקנה מידה נרחב.
ג'ין ארתור לא הייתה הבחירה הראשונה לגלם את דמותה של מריאן, הבחירה המקורית לתפקיד הייתה קתרין הפבורן. חרף העובדה שהיא לא שיחקה בסרט בחמש השנים שקדמו לכך, ארתור קיבלה את התפקיד לפי בקשתו של סטיבנס שעמו היא עבדה על שני סרטים קודמים שלה, The Talk of the Town (1942) ו-The More the Merrier (1943), עליו קיבלה את המועמדות היחידה שלה לפרס האוסקר. הופעתה בשיין הייתה הפעם האחרונה ששיחקה בקולנוע (כשהסרט צולם היא הייתה בת 50 שנה, מבוגרת בהרבה משני הכוכבים הגברים ששיחקו לצידה), אם כי היא הופיעה אחרי כן בתיאטרון ובסדרת טלוויזיה קצרת ימים.
ג'ק פאלאנס התקשה ברכיבה על סוסים, בעוד אלן לד התקשה בירי באקדח. הסצנה בה שיין מתרגל ירי לפני ג'ואי דרשה 116 צילומים. הסצנה שבה ג'ק פאלאנס מעפיל על הסוס הייתה למעשה סצנה שבה הוא צולם יורד מהסוס, אבל הציגו אותה אחורנית. כמו כן, המבוא המתוכנן המקורי שבו וילסון דוהר לתוך העיר הוחלף בזה שהוא פשוט צועד ביחד עם סוסו, שנדמה כמשפר את הכניסה על יד כך שהוא הופך אותו למאיים יותר.
הקרנת הסרט החלה בעיר ניו יורק באולם המוזיקה רדיו סיטי ב-23 באפריל 1953. לפי ה-Motion Picture Daily, "ביום הפתיחה במיוזיק הול האולם היה כמעט מלא. הקהל הריע בסיום קטע הקרב ושוב בתום הסרט."
הקרנת הסרט הסתיימה ב-20 במאי 1953 כשהוא צבר הכנסות של $114,000 ברדיו סיטי.
פרסים ומועמדויות
זכיות
מועמדויות
הכרה ממכון הסרטים האמריקני
פרס נשיא אופ"א
פרס נשיא אופ"א (באנגלית: UEFA President's Award), הוא תואר אישי בכדורגל הניתן כהוכרה להישגים יוצאי דופן, מצוינות מקצועית ותכונות אישיות המוענק על ידי אופ"א. פרס זה ניתן לראשונה ב-1998, ומוענק לאנשי כדורגל המקדמים את פיתוח משחק הכדורגל והצלחתו באירופה.
הזוכה הראשון בפרס ב-1998 היה ז'אק דלור. ב-2007 זכה אלפרדו די סטפנו מארגנטינה בפרס, והיה לראשון שנולד מחוץ ליבשת אירופה שזוכה בפרס זה. ב-2021 נבחרו לראשונה קבוצת אנשים ולא אדם בודד, לאחר שהוחלט להעניק את פרס הנשיא לכל המעורבים בהצלת חייו של כריסטיאן אריקסן אשר התמוטט במהלך משחק הפתיחה של טורניר יורו 2020.
ביל ברטה
ביל ברטה (באנגלית: Bill Barretta; נולד ב-19 ביוני 1964) הוא בובנאי אמריקאי שעבד עם חברת הנסון מאז 1991, כשהוא היה בתוך גוף הבובה "ארל סינקלייר" בתוכנית "דינוזאורים". לאחר מכן הוא דיבב מספר דמויות חדשות ב"החבובות הלילה", כגון: פפה מלך החסילונים, ג'וני פיאמה ובובו הדוב.
יחד עם זאת ברטה השתלט על החבובות אשר הופעלו על ידי ג'ים הנסון (ד"ר שיניים, רולף הכלב, הטבח השוודי ומנה מנה) ועל ידי ג'רי נלסון (לו זילנד). כמו כן הוא הפעיל את מורגן המפוזר ב"החבובות באי המטמון".
ברטה ביים שני סרטי טלוויזיה של החבובות: "חג המולד הנהדר של החבובות" ו"החבובות בארץ עוץ". כמו כן הוא תרם את קולו לדמויות משנה בסדרה המצוירת "קים פוסיבל". ב-2018 הפעיל את פיל פיליפס בסרט "בובה של רצח".
ביל ברטה הוא אחיו הצעיר של סופר הילדים והמאייר ג'ין ברטה.
סוג (נהר)
סוג (באיסלנדית: Sog) הוא נהר בדרום-מערב איסלנד. אורכו 20 קילומטרים וספיקתו הממוצעת היא 110 מ"ק לשנייה.
המוצא של סוג נמצא בקצה הדרום-מזרחי של האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד — ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn). גובהו מוצא הנהר מעל פני הים הוא 80 מטרים. משם, הוא זורם דרומה, וכעבור כשני קילומטרים יוצר את האגם אולפיוטסוואטן (Úlfljótsvatn).
סמוך לכניסתו של הנהר אל האגם, נמצאת תחנת הכוח ההידרואלקטרית סטיינגרימסטיוד (Steingrímsstöð), שההספק שלו הוא 27 מגה-ואט. ביציאה של הנהר מאותו אגם, ישנה תחנת כוח נוספת — ליוסאפוסטיוד (Ljósafossstöð), בעלת ההספק של 15 מגה-ואט. קילומטרים ספורים דרומה, ניצבת תחנת כוח שלישית — איראפוסטיוד (Írafossstöð), שהספקו 48 מגה-ואט.
במורד הזרם דרומה יותר, סמוך לעיירה סלפוס, סוג מתמזג עם הנהר קוויטאו. מהתמזגות זו נוצר הנהר יולפוסאו, שזורם 33 קילומטרים עד שפיכתו אל האוקיינוס האטלנטי.
הנהר סוג עשיר בדגי סאלוולינוס (Salvelinus) ממשפחת סלמוניים ובאלתית אטלנטית. בנוסף, מצויים בו גם דגי טרוטה חומים.
שבירת שביתה
שבירת שביתה היא ביצוע עבודה שלא הייתה אמורה להיות מבוצעת במסגרת שביתה, עיצומים, או מאבק משותף של עובדים (המוכרזים על פי רוב על ידי ארגון עובדים). הנהלות פועלות פעמים רבות במטרה לשבור את השביתה המפעילה עליהם לחץ כלכלי, בין היתר באמצעות שימוש בשוברי שביתה שאינם עובדי קבועים של החברה שבה הוכרזה השביתה - אלא נשכרים במיוחד למטרה זו במהלך השביתה. עם זאת, הביטוי 'שובר שביתה' עשוי להתייחס גם לעובד קבוע בחברה (החבר או שאינו חבר בארגון העובדים) הבוחר להמשיך ולבצע עבודה על אף שחבריו שובתים.
מקובל שעובדים שובתים פועלים לחסום את הכניסות למקום העבודה במטרה למנוע משוברי השביתה להיכנס, פעולה המכונה 'אכיפת שביתה' בעברית או picket lines באנגלית. לעיתים שבירת השביתה מבוצעת גם תוך הסתייעות בכוח, שכיר או משטרתי, על מנת להעביר את שוברי השביתה אל מעבר למשמרות אוכפי השביתה. לאורך ההיסטוריה היו גם אירועים בהם חיסול השביתה נעשה אף באמצעות חיסול מנהיגי איגוד מקצועי ואף טבח בעובדים השובתים.
השימוש בשוברי שביתה על ידי הנהלות מקובל בכל העולם, עם זאת, ישנן מדינות שאסרו זאת בחקיקה במטרה להגן על יחסי העבודה הקיבוציים וזכות ההתאגדות והשביתה של העובדים.
החוק הבינלאומי
הזכות לשבות אינה מנוסחת במפורש באף אחת מאמנות ארגון העבודה הבינלאומי (ILO), עם זאת ועדת חופש ההתארגנות של הארגון נסחה במסגרת תהליכים שיפוטיים עקרונות בנושא, כשהיא מפרשת את הסכמות הליבה של ה-ILO כמגנים על הזכות לשבות כרכיב חיוני בחופש ההתאגדות. גישה זו אומצה גם על ידי איברים אחרים של הארגון. כך, למשל, קבע ארגון העבודה הבינלאומי כי "זכות השביתה היא תולדה מהותית של זכות ההתאגדות המוגנת על ידי האמנה מספר 87". על אף שארגון העבודה העולמי קבע כי החלפת עובדים שובתים באמצעות שוברי שביתה, אינה בהכרח מנוגדת לאמנותיו, היא נושאת בחובה סכנה משמעותית לניצול ומסכנת את האיגודים המקצועיים באופן חמור.
האמנה החברתית של האיחוד האירופי בדבר הזכויות החברתיות הבסיסיות של העובדים מ-1961 הייתה האמנה הבינלאומית הראשונה שקבעה הגנה מובהקת על זכות השביתה. עם זאת, האמנה מאפשרת למדינות החברות באיחוד האירופי להסדיר את זכות השביתה בתחומן, ואף להגבילה במקרים מסוימים. בין אמנות זכויות האדם של האו"ם, רק האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות כוללת סעיף המגן על זכות השביתה, עם זאת, בדומה לאמנה האירופית, היא מאפשרת לכל מדינה להגביל זכות זו.
אירועים בולטים
בין מקרי שבירת השביתה הבולטים בהיסטוריה נמנית שבירת שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן, אשר גייס פקחים מהצבא, פקחים שלא היו בתפקיד, ופקחים שהועברו זמנית ממגדלי פיקוח פרטיים על מנת שיחליפו את הפקחים השובתים. אירוע זה נחשב לקו פרשת מים בהיסטוריה של העבודה המאורגנת בארצות הברית, בעקבותיו הצטמצמו האיגודים המקצועיים באופן משמעותי וכן מספר המאבקים המקצועיים של עובדים לשיפור תנאיהם.
ב-1909 שכרה חברת הפלדה למכוניות בפנסילבניה את שירותיו של פרל ברגוף, בעליה של חברת שבירת שביתות להשכרה, ו-500 מאנשיו לאחר 4 ימי שביתה. במהומות שהתחוללו בין השובתים לבין משטרת פנסילבניה ושוברי השביתה נהרגו 12 אנשים, רובם מקרב השובתים. השביתה הסתיימה בסוף בניצחון הפועלים.
באוגוסט 2012 ירו כוחות משטרת דרום אפריקה אל עבר אלפי כורים שובתים במכרה מריקנה של חברת הכריה הבריטית לונמין. 34 שובתים נהרגו ועשרות נפצעו. עם זאת, השביתה נסתיימה כשהעובדים הצליחו לשפר את תנאי עבודתם.
שבירת שביתה במשפט העברי
בין הפוסקים ישנה מחלוקת לגבי שבירת שביתה. עמדת החזון איש היא שמותר לשבור שביתה:"כללו של דבר, שסלקם (=המעביד) ברשות על פי דין תורה, אינם רשאים (=העובדים) לעמוד בפני אחרים הבאים לעבוד אצל בעה'ב... ואילו יד בית דין תקיפה חייבין בית דין לגדור בפני עושה עולה ככל אשר תמצא ידם."לעומת זאת, עמדת הרב משה פיינשטיין היא שאסור לשבור שביתה:"ולכן מה שמחליטין שלא לעבוד עד שיוסיף להם וכדומה היא תקנה שיכולין לכוף את המעוט שלא הסכימו. אך אם יכולין גם שלא להניח לאחרים שלא נכנסו להיוניאן (=לאיגוד העובדים) שלא לעבוד במקומם יש לעיין... אבל מ'מ מסתבר שיכולין לכופן... וגם מצד שהסכימו כבר כל בני המדינה שהוא עולה גדולה למי שנשכר לעבוד במקומם, יש להם רשות ג'כ לכופן וכמו שהוא מעשים בכל יום במדינה הזאת."
החוק והפסיקה בישראל
בעת חקיקת חוק שירות התעסוקה בשנת 1959 נקבע בחוק שהשירות לא ינקוט צד בשביתות. שירות התעסוקה לא ישלח למפעל עובדים להחלפת עובדים שובתים, אך המפעל יורשה להעסיק עובדים במקום העובדים השובתים, למרות שלא הופנו על ידי שירות התעסוקה.
בשנת 1996, בעת חקיקת חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, תשנ"ו-1996, הוכנס סעיף 16 לחוק, האוסר על מעביד להעסיק עובדי קבלן כתחליף לעובדים שובתים.
הפסיקה בישראל קבעה לאורך השנים כי זכות השביתה הנגזרת מזכות ההתארגנות של העובדים, מבוססת על איזון כך שמצד אחד נגרם נזק כלכלי לעובדים בשל אובדן השכר ומנגד נגרם הפסד כלכלי למעסיק כתוצאה מהשבתת עסקו. העיסוק המשפטי בסוגיית שבירת השביתה נועד לשמר איזון זה.
בתי המשפט אף אמצו את עמדתה של פרופ' רות בן-ישראל על פיה שכירת ממלאי מקום זמניים (כעובדים ישירים ולאו דווקא כעובדי קבלן) פוגעת אף היא בזכות השביתה, על אף שהיא אינה מעקרת אותה לחלוטין. וכי שכירת ממלאי מקום קבועים מעקרת את זכות השביתה. השופטת לאה גליקסמן קבעה בפס"ד בעניין החלפת עובדים שובתים ב'גן המדע' ב-2009 כי "חל איסור על המעביד לשכור עובדים חלופיים במקום העובדים השובתים, בין אם העובדים החלופיים הם עובדים זמניים ובין אם הם עובדים קבועים".
בדצמבר 2018, קבע נשיא בית הדין האזורי לעבודה בירושלים אייל אברהמי במסגרת הליך כנגד בית החולים הדסה, כי גם למזמין שירות אסור לשבור שביתה של עובדי קבלן המועסקים אצלו. הדברים נקבעו לאחר שהדסה ביקשה להחליף עובדי קבלן במחלקת המחשוב שהועסקו על ידי חברת נס טכנולוגיות ושבתו, בעובדים של חברות קבלן אחרות.
עם זאת בתי הדין לעבודה הבהירו במספר פסקי דין כי עובדים שובתים אינם רשאים למנוע בכוח כניסת עובדים שאינם שובתים למקום העבודה או הוצאת סחורות.
תקנון ועדי העובדים של ההסתדרות קובע כי זכות הבחירה וההיבחרות לוועד עובדים תישלל (בכפוף לאישור ועדת הבחירות) ממי שנקבע על ידי האיגוד המקצועי כי שבר שביתה במהלך הקדנציה החולפת.
שבירת שביתות בישראל
סוגיית השביתה הייתה סלע מחלוקת בין תנועת העבודה הישראלית לבין אנשי התנועה הרוויזיוניסטית שטענו כי המאבק המעמדי סותר ופוגע במאבק הלאומי לריבונות. בין היתר שימשה השביתה במטרה לכפות על המעסיקים העסקת עובדים חברי האיגוד המקצועי בלבד באמצעות לשכת העבודה של ההסתדרות. באוקטובר 1932 בעקבות החלטת הנהלת בית החרושת "פרומין" בירושלים לשכור עובדות חברות בית"ר שאינן חברות הסתדרות - פרצה במפעל שביתה. המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים, וההסתדרות מצִדה הציבה אוכפי שביתה, חברי פלוגות הפועל, כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שזו נאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום. שביתות דומות, על רקע דומה, התחוללו גם בענף הבנייה בכפר סבא. בעקבות אירועים אלו, כתב זאב ז'בוטינסקי את מאמרו כן, לשבור! בזכות שוברי השביתה, ובהמשך פעל להקמת ההסתדרות הלאומית.
ב-1951 התקיימה שביתת הימאים בעקבות דרישת עובדי נמל חיפה להקים לעצמם ארגון עצמאי בהסתדרות, שלא יהא תלוי במועצת פועלי חיפה. במקרה זה שמשו אנשי פלוגות הפועל, לצד שוטרים, דווקא על מנת להוריד את הימאים השובתים בכוח מהספינות ולשבור את שביתתם שהייתה מכוונת כנגד מדיניות מפא"י. במטרה לשבור את השביתה נשלחו לכמה ממנהיגי השביתה גם צווי גיוס למילואים.
ב-2003 שבתו עובדי מפעל חיפה כימיקלים דרום בדרישה להכרה בוועד העובדים שהקימו. העובדים הותקפו באלימות על ידי עשרות אנשי חברת אבטחה פרטית שנשכרה על ידי הנהלת החברה במטרה לשבור את השביתה. הדברים תועדו במסגרת הסרט 'שביתה' שנעשה עבור הטלוויזיה הישראלית ועוררה דיון ציבורי נרחב.
ב-2004 שבתו עובדי חברת התחבורה מטרודן בבאר שבע במשך למעלה מ-5 חודשים. במהלך השביתה אישר שר התחבורה דאז, מאיר שיטרית, את שבירת השביתה והפעלת הקווים בעיר באמצעות חברות אחרות. במרץ 2005 פסק נשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר כי החלטה זו של משרד התחבורה מהווה פגיעה בזכות ההתארגנות ובזכות השביתה של העובדים, ואסר על עקיפת השביתה באמצעות חברות אחרות. פסיקה זו מהווה פסיקה תקדימית המצוטטת ברבים מהדיונים באשר לזכות השביתה וההתאגדות בבתי הדין לעבודה. משרד התחבורה הגיש כנגד פסיקה זו ערעור לבג"ץ. ב-14 במרץ 2005 החליט בג"ץ לקבל את עתירת עיריית באר שבע ולאפשר לחברת האוטובוסים נתיב אקספרס להפעיל חלק מהקווים אותם השביתו נהגי "מטרודן" במשך יותר ממאה ימים. לבסוף בתהליך גישור נמצא פתרון לסכסוך, התנאים שופרו במעט, אולם הוועד לא זכה להכרה ולא נחתם הסכם קיבוצי בחברה (עד כעשור לאחר מכן).
ביולי 2013 טענו עובדי משרד החוץ כי נעשה שימוש בעובדי שירות הביטחון הכללי על מנת לשבור את שביתתם.
ביולי 2016 טענו עובדי מערכת בתי המשפט בישראל כי הנהלת בתי המשפט ניסתה לשבור שביתה באמצעות שימוש בעובדי קבלן ובנות שירות לאומי אשר נדרשו לבצע עבודות של עובדים שובתים.
בתרבות
בארצות הברית מכונים שוברי השביתה על ידי פעילי האיגודים המקצועיים בשם הגנאי Scabs שלו אין תרגום הולם לעברית (מילולית, פירוש המילה הוא גֶּלֶד). לסופר האמריקני ג'ק לונדון מיוחסת אמרה המצוטטת רבות בתנועת העבודה האמריקנית המתייחסת לשוברי השביתה, על פיה: "אחרי שסיים אלוהים לברוא את הנחש, הקרפדה והערפד, נותר לו מעט חומר דוחה ממנו יצר את שובר השביתה. שובר שביתה הוא יצור בעל שתי רגליים, עם נשמה מעוותת, מוח מימי, ועמוד שדרה העשוי ג'לי ודבק. היכן שלאחרים יש לב, הוא נושא גידול של עקרונות רקובים. כששובר שביתה עובר ברחוב, גברים מפנים לו את גבם, בשמים מלאכים בוכים, והשטן נועל את שערי הגיהנום כדי להשאירו בחוץ".
תנועת העבודה האמריקאית כתבה אף שירים בגנותם של שוברי השביתה, כמו שירו של ג'ו היל 'צ'ייסי ג'ונס שובר שביתה', המתאר שובר שביתה במחאת עובדי חברת הרכבות האמריקנית, שבוצע בין היתר על ידי הזמר פיט סיגר. שיר אמריקאי פופולרי נוסף בגנות שוברי השביתה הוא שירה של פלורנס ריס 'באיזה צד אתה' (which side are you on?) מ-1931, שנכתב בתמיכה בשביתת כורי הפחם במחוז הארלן בקנטקי. הזמר הבריטי בילי בראג כתב את השיר 'Never Cross a Picket Line' הקורא אף הוא שלא לעבור את משמרות אוכפי השביתה, ושלא לשבור שביתה.
בסרט בילי אליוט, מתוארת גם כן שבירת שביתה על רקע שביתת הכורים בבריטניה בשנת 1984.
בישראל כאמור הוצגה פעילות הנהלת מפעל חיפה כימיקלים לשבירת השביתה של עובדיו בסרט 'שביתה' שהוכן על ידי של אסף סודרי ואמיר טאוזינר עבור מחלקת התעודה של הטלוויזיה הישראלית. סדרת הטלוויזיה שביתה שבויימה על ידי רני בלייר בהשראת הסרט, ושודרה ב-2012, כוללת אף היא סצינות דומות של שבירת שביתה באלימות על ידי בריונים בשירות ההנהלה.
לעיניך הכחולות
לעיניך הכחולות הוא אלבומו החמישי כסולן של יהודה פוליקר. האלבום מורכב בעיקר מקטעים אינסטרומנטליים פרט לשני שירים המכילים מילים. האלבום יצא באפריל 1992 בחברת התקליטים NMC. האלבום נכתב בעקבות מותו של בן אחיו של פוליקר, קובי, שנהרג על ידי חבר ליחידתו בצבא. פוליקר גנז את האלבום עליו עבד קודם לכן, והחל לעבוד במקום על אלבום אינסטרומנטלי. האלבום היווה מעין רקוויאם לבן אחיו, שתמונתו מופיעה בעטיפת האלבום. הקטע המפורסם ביותר מהאלבום היה "סולם יעקב". האלבום כלל גם שני פזמונים מושרים, "נד נד" שכתב יהונתן גפן ו"זינגואלה" שתרגם יעקב גלעד לפי שיר יווני של קזנג'ידיס.
שותפים באלבום
ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים אחדים, ביניהם:
הלהיטים הגדולים של האירוויזיון
האירוע התקיים ב-31 במרץ 2015, בהאמרסמית', לונדון, בריטניה. פייטרה מיידה וגראהם נורטון הנחו את האירוע, גיא פרימן היה מפיקו של האירוע, סיימון פרוקטור היה המפיק הבכיר, ג'ף פוזנר היה המנהל ודייוויד הארץ' היה המנהל המוזיקלי של האירוע. ב-6 בפברואר 2015, החלו למכור כרטיסים לאירוע.
ארגון התחרות
ב-22 באוקטובר 2014, דווח כי איגוד השידור האירופי (EBU) סיכם עם רשות השידור הבריטית, BBC, שיפיקו תוכנית מיוחדת לכבוד יום השנה השישים של תחרות האירוויזיון, בדומה לתוכנית "שיר היובל באירוויזיון" שהופקה לפני כעשור לכבוד יום השנה החמישים של תחרות האירוויזיון, בשנת 2005.
המופע
האירוע הוקלט בשידור חי ב-31 במרץ 2015, באולם "האמרסמית' אפולו", לונדון, בריטניה; הקלטת האירוע בשידור חי אפשרה לכל רשות שידור המעוניינת לשדר את האירוע במדינתה לשדר את האירוע במועד הנוח והמתאים לזמני שידורה. חמישה עשר אמנים המייצגים שלוש עשרה מדינות עם כמה מהלהיטים הגדולים ביותר בתולדות תחרות האירוויזיון, לקחו חלק באירוע הנצחת יום השנה השישים של תחרות הזמר האירופאית האירוויזיון מטעם איגוד השידור האירופי (EBU).
ג'ושוע מרטין
ג'ושוע לניר מרטין (באנגלית: Joshua Lanier Martin; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן (כפוליטיקאי עצמאי) כמושל אלבמה ה-12 בשנים 1845–1847. בשנים 1835–1839 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של אלבמה.
ביוגרפיה
ג'ושוע מרטין נולד במחוז בלונט שבטנסי. בימי נערותו הוא לימד בבית ספר ולמד משפטים בעיר מריוויל שבטנסי. ב-1819 הוא עבר לאלבמה כדי להמשיך בלימודיו. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בעיר את'נס שבאלבמה. הוא נודע כדמוקרט נלהב. לפני שנבחר כמושל אלבמה הוא שימש כמחוקק, כעורך דין כשופט נודד, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. לראשונה הוא נבחר לקונגרס ב-1835 מטעם סיעת הג'קסונים של המפלגה הדמוקרטית. עם זאת, הוא שינה את נאמנותו למפלגה הדמוקרטית כאשר נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים ב-1837.
ב-1845 הוא התנגד למנהיגים האחרים של המפלגה הדמוקרטית והתמודד על משרת מושל אלבמה כמועמד עצמאי, והביס את מועמד הדמוקרטים המרכזי. הדמוקרטים לא סלחו לו על צעדו זה. עם זאת, בכך הוא מנע מהוויגים לנצח בבחירות של אותה שנה למשרת המושל. במהלך תקופת כהונתו בתפקיד, הועברה בירת המדינה מטסקלוסה לזו הנוכחית, מונטגומרי. בתקופת כהונתו גם הכריזה ארצות הברית מלחמה על מקסיקו. כמושל, ראה מרטין את פירוק הבנק המדינתי, שאותו הוא ראה כבלתי הוגן. אף על פי שבתחילה הוא הציג את מועמדותו לבחירה לתקופת כהונה שנייה ב-1847, הוא פרש מן המרוץ.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בטסקלוסה, אך כיהן תקופת כהונה נוספת בבית המחוקקים המדינתי ב-1853.
ג'ושוע מרטין נפטר בטסקלוסה ב-2 בנובמבר 1856, בגיל 56. הוא נטמן בבית הקברות אבר גרין שבעיר.
ג'וזפה קאבו דראגונה
ג'וזפה קאבו דראגונה (באיטלקית: Giuseppe Cavo Dragone; נולד ב-28 בפברואר 1957) הוא אדמירל איטלקי המשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של איטליה.
ביוגרפיה
דראגונה נולד ב-28 בפברואר 1957 וב-1976 נרשם ללימודים באקדמיית הצי האיטלקי. ב-1980 הוא סיים את לימודיו באקדמיה והחל ללמוד בבית ספר לטיסה בארצות הברית. הוא הוסמך כטייס מסוקים, וב-1981 חזר לאיטליה ושימש כטייס בצי האיטלקי. באותה שנה הוא נשלח ללבנון כחלק מכוח יוניפי"ל. ב-1991 הוא מונה למפקד קבוצת מטוסים על נושאת המטוסים "גריבלדי". ב-27 בספטמבר 2002 הוא מונה למפקד נושאת המטוסים גריבלדי. ב-27 באוקטובר 2005 הוא מונה למפקד כוח המטוסים והמסוקים של הצי. ב-13 באוקטובר 2011 מונה למפקד אקדמיית הצי. ב-26 ביוני 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצי. ב-21 ביוני 2019 מונה למפקד הצי. ב-19 באוקטובר 2021 הועלה לדרגת אדמירל, וב-6 בנובמבר של אותה שנה מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
אדיר טובול
אדיר טובול (נולד ב-3 ביוני 1979 באשדוד) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מנהל קבוצת מועדון ספורט אשדוד.
קריירה
טובול גדל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת בתור קשר שמאלי, ותוך זמן קצר הוסט לעמדת המגן השמאלי. לאחר איחוד קבוצתו עם הפועל אשדוד המשיך טובול לשחק בקבוצה המאוחדת - מועדון ספורט אשדוד, בשורותיה הופיע בליגת העל במהלך כל העשור הראשון של המאה ה-21.
בקיץ 2010 עזב המאמן יוסי מזרחי את אשדוד, ומשום כך החליט טובול לעזוב לשנה אחת את אשדוד לטובת הפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל. באשקלון שיחק ב-24 משחקי ליגה, אך הקבוצה ירדה ליגה בסיום העונה לאחר עונה אחת בלבד בליגה הראשונה. לאחר חזרתו של מזרחי בקיץ לאחר מכן השתכנע טובול לחזור לאשדוד. במדי אשדוד צבר 249 הופעות והבקיע 2 שערים, והוא נחשב לאחד הסמלים של המועדון.
בפברואר 2013 חתם טובול בקבוצת בני סכנין. ביולי 2013 חתם בקבוצת מכבי נתניה מהליגה הלאומית, ובעונה זו הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, והעפיל עמה בחזרה לליגת העל. בעונת שיחק בקבוצת מכבי יבנה מהליגה הלאומית.
ב-24 ביוני 2015 חזר טובול למועדון ספורט אשדוד, לאחר שהקבוצה ירדה לליגה הלאומית, ולאחר עונה אחת העפיל עמה בחזרה לליגת העל. בעונת 2016/2017 שותף בשני משחקים בליגת העל, ובסופה פרש ממשחק פעיל ומונה למנהל הקבוצה.
טובול לומד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
מינה זיסלמן
מינה זיסלמן (בליך) (Sisselman; 7 בנובמבר 1916 – 2 באפריל 2010) הייתה ציירת, מורה לציור, מבקרת אמנות ופסלת סביבתית ישראלית. כלת פרס דיזנגוף לציור (1958).
קורות חיים
מינה זיסלמן נולדה ב-1916 בשכונת נווה צדק שבתל אביב הקטנה, בתם של בלה לבית כהן ופינחס זיסלמן. למדה ציור בגימנסיה הרצליה אצל ישראל פלדי, ומאוחר יותר, למשך תקופות קצרות, אצל הציירים חיים גליקסברג, יצחק פרנקל ומשה קסטל. בשנים 1947–1954 שהתה בארצות הברית, שם למדה בבית ספר לאמנות שעל יד המוזיאון לאמנויות היפות בבוסטון וכן בבית הספר של אמדה אוזנפנט בניו יורק. בנוסף קיבלה הדרכה אישית ממארק שאגאל והתיידדה עמו. ב-1954 שבה לארץ וגרה במשך 4 שנים בקיבוץ עינת, ולאחר מכן חזרה לגור בתל אביב. בין השנים 1964–1980 לימדה ציור במכון אבני בתל אביב. כמו כן לימדה בסטודיו שבביתה, ברח' מנדלי מוכר ספרים 3 בתל אביב. מ-1955 עד 1970 כתבה ביקורת אמנות בעיתונים "דבר", "הפועל הצעיר" ו"על המשמר".
עבודותיה של זיסלמן נמצאות באוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון יד לבנים פתח תקווה, מוזיאון אילת ובאוספים פרטיים בישראל ובשאר העולם. יצירותיה שתוכננו למבנים ציבוריים נמצאות באתרים שונים בישראל.
בשנת 1947 נישאה לאהרן בליך. הייתה אם לד"ר ברוך בליך (מומחה לתקשורת חזותית, מרצה במסלול האקדמי המכללה למינהל ובבצלאל) ובילו בליך (נולד ב-1950; אמן ומרצה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון).
זיסלמן נפטרה ב-2 באפריל 2010.
מבצע ביזה
מבצע ביזה היה מבצע צבאי לחציית הריין בליל 23 במרץ 1945, שהושק על ידי קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי. חציית הנהר הייתה בריס, וזל, ומדרום לנהר ליפה על ידי הארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, והארמייה התשיעית של ארצות הברית בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם ה. סימפסון.
הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית ניהלה את מבצע ורסיטי בגדה המזרחית של הריין לתמיכה במבצע ביזה, והורכבה מהקורפוס המוטס ה-18, שכלל את הדיוויזיות הבריטית ה-6 וה-17 האמריקאית.
הכנות כמו צבירת אספקה, סלילת כבישים והובלה של 36 ספינות נחיתה של הצי המלכותי, הוסתרו על ידי מסך עשן מסיבי מ-16 במרץ. המבצע החל בליל 23 במרץ 1945. הוא כלל את הצנחת הכוחות במסגרת מבצע ורסיטי ליד וזל, ואת מבצע קשת, של שירות האוויר המיוחד. שטחי הנחיתה הוצפו, וקרקע חקלאית שננטשה הפכה ליער.
הקרב
4,000 תותחים של בעלות הברית ירו במשך ארבע שעות במהלך הפצצת הפתיחה. מפציצים בריטיים תרמו בהתקפות על וזל במהלך היום והלילה של 23 במרץ 1945.
בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C מגדוד ההנדסה המשוריין ה-17, חלק מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-2, הקימו רפסודות צפות כדי להכין את חציית הריין כחמישה קילומטרים מדרום לווזל. בניית הגשר החלה בשעה 9:45 בבוקר ובשעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את גשר הפונטון הצף. מעל של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים הונחו בפרויקט הבנייה של שש שעות וחמש עשרה דקות, שיא של גודל הגשר. נדרשו עשרים וחמש משאיות של 2 וחצי טון GMC CCKW כדי להעביר את חלקי הגשר לאתר הבנייה, חלק מה-Red Ball Express.
שלוש יחידות של בעלות הברית ביצעו את ההתקפה הראשונית: הקורפוס ה-12 הבריטי, הקורפוס ה-30 הבריטי והקורפוס ה-16 האמריקני. דיוויזיית השריון הבריטית ה-79 - בפיקודו של מייג'ור גנרל פרסי הוברט - עמדה בחזית הנחיתות בנורמנדי וסיפקה עזרה שלא תסולא בפז בפעולות שלאחר מכן עם כלי רכב משוריינים מותאמים במיוחד (הידועים כ-Hobart's Funnies). אחד ה"מצחיקים" היה ה"באפלו" שהופעל על ידי רגימנט הטנקים המלכותי הרביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל אלן ג'ולי, והיה כלי רכב אמפיבי חמוש ומשוריין, שהיה מסוגל לחצות קרקע רכה ומוצפת. אלו היו כלי הרכב של החי"ר בחוד החנית.
את החלק הראשון של המבצע החלה דיוויזיית הרגלים 51 (היילנד), בראשות הגדוד ה-7, רגימנט המשמר השחור (ההיילנדרים המלכותי) של החטיבה ה-154 בשעה 21:00 ב-23 במרץ, ליד ריס, ואחריה הגדוד ה-7, רגימנט ארגייל וסאטרלנד (גם של החטיבה ה-154). בשעה 02:00 ב-24 במרץ צלחה דיוויזיית הרגלים ה-15 (הסקוטית) בין וזל לריס. בתחילה לא הייתה התנגדות, אך מאוחר יותר הם נתקלו בהתנגדות נחושה מקני מקלעים. באותו יום נהרג מפקד הדיוויזיה ה-51, מייג'ור גנרל טום רני, מירי מרגמות. חטיבת הקומנדו הבריטית הראשונה נכנסה לווזל.
דיוויזיית הרגלים ה-30 האמריקאית צלחה מדרום לווזל. ההתנגדות המקומית נשברה על ידי ארטילריה והפצצות אוויריות. לאחר מכן, נחתה גם דיוויזיית הרגלים ה-79 האמריקאית. האבדות האמריקאיות היו מינימליות. ההתנגדות הגרמנית לנחיתות הבריטיות נמשכה במידה מסוימת, ונערכו התקפות נגד משוריינות. עם זאת, נמשכו הנחיתות, כולל טנקים וציוד כבד אחר. לכוחות האמריקאים היה גשר ב-24 במרץ בערב.
מבצע ורסיטי החל בשעה 10:00 ב-24 במרץ, כדי לשבש את התקשורת של האויב. למרות התנגדות כבדה להצנחות ולאחר מכן, הכוחות המוטסים התקדמו והדפו התקפות נגד. הלקחים הקשים של מבצע מרקט גארדן יושמו. אחר הצהריים, הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית) חברה לשתי הדיוויזיות המוטסות.
ההתנגדות הגרמנית העזה נמשכה סביב ביינן, צפונית לריס, שם נדרשה כל חטיבת הרגלים הקנדית ה-9 כדי להקל על רגימנט המשמר השחור. אולם ראש הגשר הוקם היטב, והיתרונות של בעלות הברית במספרים ובציוד יושמו. עד 27 במרץ, ראש הגשר היה ברוחב ובעומק.
השפעה על הכוחות והפיקוד הגרמני
למבצע בעלות הברית התנגדה ארמיית הצנחנים הגרמנית הראשונה, בפיקודו של אלפרד שלם, חלק מקבוצת ארמיות H. אף על פי שכוח זה נחשב לכוח הגרמני היעיל ביותר באזור, הוא היה מדולדל מאוד מפעולתו הקודמת בקרב הרייכסוואלד. משלא יכלה לעמוד בלחץ של בעלות הברית, ארמיית הצנחנים הראשונה נסוגה מצפון-מזרח לכיוון המבורג וברמן, והותירה פער בינה לבין הארמייה ה-15 ברוהר.
יוזף גבלס היה מודע היטב להשפעה הפוטנציאלית של המבצע מלכתחילה. ב-24 במרץ, הוא כתב ביומן שלו כי "המצב במערב נכנס לשלב קריטי בצורה יוצאת דופן, לכאורה כמעט קטלני". הוא המשיך וציין את חציית הריין בחזית רחבה, וחזה את ניסיונות בעלות הברית לכתר את אזור הלב התעשייתי של הרוהר.
ב-27 במרץ הועבר הפיקוד על ארמיית הצנחנים הראשונה לידי גינתר בלומנטריט, בעקבות פציעתו של שלם. בלומנטריט והממונה עליו, יוהנס בלסקוביץ, שניהם הכירו בכך שהמצב אבוד. חזית הצבא לא הייתה שלמה, לא היו עתודות, ארטילריה חלשה, ללא סיוע אווירי ומעט טנקים. התקשורת הייתה חלשה, ואכן, עם קורפוס אחד מעולם לא נוצר קשר. התגבורות היו כל כך גרועות שהגנרלים החליטו שלא להשתמש בהם, כדי למנוע אבדות מיותרות.
אף על פי שלבלומנטריט היו פקודות קפדניות מהפיקוד העליון להחזיק ולהילחם, מ-1 באפריל, הוא נסוג עם מינימום נפגעים, ובסופו של דבר נסוג מעבר לתעלת דורטמונד-אמס ליער טאוטובורג. תוך שבוע מתחילת המבצע, בעלות הברית לקחו 30,000 שבויי מלחמה מצפון לרוהר.
וינסטון צ'רצ'יל
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל נכח במטהו של פילדמרשל מונטגומרי ליד פנלו ערב המבצע. לאחר מכן, צ'רצ'יל ומונטגומרי צפו בנחיתות של הכוחות המוטסים של מבצע ורסיטי ב-24 במרץ.
למחרת, 25 במרץ, ביקרו צ'רצ'יל ומונטגומרי במטה של הגנרל דווייט ד' אייזנהאואר. לאחר ארוחת צהריים ותדרוך, הפמליה הלכה לבית עם שקי חול המשקיף על הריין ועל קטע שקט ובלתי מוגן של גדת הנהר שבידי גרמניה. לאחר עזיבתו של אייזנהאואר, צ'רצ'יל, מונטגומרי וקבוצה של מפקדים ושומרים חמושים אמריקאים לקחו כלי נחיתה LCVP וצלחו למשך 30 דקות בשטח האויב, ללא בעיות. לאחר מכן הם ביקרו בגשר הרכבת ההרוס בווזל, ועזבו כאשר נראתה ארטילריה גרמנית מכוונת אליהם.
יריבויות צבאיות
מבצע גזל בשבוע השלישי של מרץ תוכנן כהסתערות העיקרית על פני הריין, אך בוועידת מלטה בתחילת פברואר 1945, הוחלט להוסיף מעבר נוסף מדרום לרוהר. המעבר הנוסף נועד לשאוב כל ריכוז של כוחות המתנגדים לצליחה. שני מעברים קודמים למעשה התרחשו.
ב-7 במרץ, כוחות אמריקניים כבשו באופן בלתי צפוי את גשר לודנדורף במהלך קרב רמאגן. במהלך 10 הימים הבאים הקימו שש דיוויזיות ו-25,000 חיילים ראש גשר בצד המזרחי של הריין.
ב-22 במרץ, הגנרל ג'ורג' ס. פטון שלח את הארמייה השלישית שלו מעבר לנהר הריין, בניירשטיין, כדי להקים ראש גשר נוסף. הממונה עליו, גנרל עומר בראדלי, פרסם חדשות על המעבר הזה לעיתונות "בזמן שנועד לקחת חלק מהזוהר מהחדשות על המעבר של מונטגומרי". מאוחר יותר בראדלי נזכר שפטון דחק בתוקף בהודעה שאמרה "אני רוצה שהעולם ידע שהארמייה השלישית צלחה לפני שמונטי התחיל".
נימרוז
נימרוז (בפרסית/דארי: ولایت نیمروز, בפשטו: نيمروز ولايت) הוא מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בדרום אפגניסטן וגובל במחוזות פארה מצפון והלמנד ממזרח כמו גם בגבולות בינלאומיים עם מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן ומחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן. נימרוז הוא מבין המחוזות המדבריים יותר של אפגניסטן ובכללו מאוכלס בדלילות יחסית עם 156,600 איש בלבד.
גאוגרפיה
הטופוגרפיה של המחוז היא שטוחה ברובה עם שטח מדברי ניכר. אגם מרכזי, המון סאברי ממוקם בנפת קאנג, בדרום המחוז ומשמש בתור מקור המים המרכזי של המחוז כמו גם בתור נווה מדבר. עיר הבירה המחוזית היא זרנג' הגובלת עם איראן. העיר נמצאת בגובה של 476 מטר מעל פני המים ואוכלוסייתה 49,851, לערך שליש מכלל אוכלוסיית המחוז.
אוכלוסייה
לאורך העשור השני של המאה ה-21, פליטים בלוצ'ים שנלחמו על עצמאותם מפקיסטן וגורשו בידי הכוחות המזוינים של פקיסטן, ברחו ומצאו מקלט במחוז נימרוז, מה שהגדיל את אוכלוסיית המחוז מ-118,000 ל-156,000 איש בתוך פחות מעשור.
המושל המחוזי מוחמד סמיאללה קיבל את תואר ההנדסה שלו מאוניברסיטת קאבול. לטענתו, אין לו שום זיקה פוליטית. הוא מונה למושל על ידי אשרף גאני אחמדזאי במאי 2016. לממשלה האפגנית ישנה החזקה יציבה יחסית על המחוז ופעולות הטליבאן נראות לרוב בצפון המחוז, בקירוב למחוז הבעייתי והלא יציב פראה.
ביטחון
65 אירועים הקשורים למורדים התרחשו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.1 אירועים בשבוע). דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות נגד אל-קאעדה ותקיפות אוויריות נגד הטליבאן ומפעלי הייצור הנרקוטיים שלהם בכשרוד, שכן ישנה תעשיית אופיום במחוז. כן דווח על עימותים מזוינים בין כוחות הביטחון האפגניים לטליבאן בצפון המחוז. כמו כן דווח על תקיפה של טליבאן במחסומים משטרתיים אפגנים. דווח על 82 נפגעים אזרחיים (18 הרוגים ו-64 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 45 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר על ירידה של 17% בהשוואה לשנת 2017.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 86 אנשים ממחוז נימרוז. באותה תקופה עקרו 617 אנשים למחוז נימרוז עקב השקט היחסי בתוכו. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, מחסומי טליבאן לגביית מיסים על כלי רכב הנושאים סחורות. באוקטובר 2018 דווח גם על חסימות דרכים בידי מורדים להשפעה על הבחירות המחוזיות. כמו כן מדווחים על התקפות טליבאן נגד פרויקט ממשלתי לבנות סכר.
חוף באקוטיס
חוף באקוטיס (באנגלית: Bakutis Coast) הוא חוף בארץ מרי בירד במערב אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה.
החוף משתרע בין הנקודה שמול האי דין, לבין כף הרלאקר; ובין חוף הובס שממערב לו וחוף וולגרין שממזרח לו.
לחוף חוף באקוטיס מצוי מדף הקרח גץ ממנו פורצים מספר איים גדולים המכוסים קרח.
בחוף באקוטיס מצויה נקודת האדלי.
כ-500 קילומטרים מין החוף, בפנים היבשת מצויה תחנת בירד.
גילוי החוף
החוף התגלה על ידי אנשי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, שחקרו את האזור בין השנים 1941–1939. החוף מופה באמצעות תצלומי האוויר שצולמו במהלך מבצע קפיצה לגובה (בין השנים 1947–1946). שניי פרויקטי חקר אלה בוצעו תחת פיקודו של אדמירל ריצ'רד בירד.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה לחלוטין את החוף בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1959.
מקור השם
שמו של חוף בקוטיס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
החוף נקרא על שמו של אדמירל הימייה פרד אי. באקוטיס (Fred E. Bakutis), שהיה מפקד הכוחות התומכים של חיל הים האמריקאי באנטארקטיקה בין השנים 1967–1965.
ישיבת אוהל יוסף (קרית ספר)
ישיבת אוהל יוסף היא ישיבה גדולה חרדית-ספרדית השוכנת במודיעין עילית.