cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלוקצ'יין
תפיסה וטכנולוגיה
באופן זה מצטרף הבלוק החדש כחוליה נוספת בשרשרת הבלוקים ומתחיל מאמץ חדש ליצירת בלוק חדש נוסף מעליו.
מימושים שונים של בלוקצ'יין נבדלים זה מזה בכמות המשתמשים ובסוגם, במבנה הנתונים ובאלגוריתמים.
בסיס הנתונים של בלוקצ'יין מורכב מבלוקים המחזיקים אוסף טרנזקציות ואלה מאורגנות בתצורת עץ מרקל.
היסטוריה ושימושים
טכניקת בלוקצ'יין מוזכרת לראשונה בשנת 1991 בספרות האקדמית. כפי הנראה הניסיון הראשון ליישמה היה בשנת 2009 כחלק מתשתית התוכנה של הביטקוין: ניסיון זה מיוחס לאדם או קבוצה שכינה את עצמו בשם סאטושי נאקאמוטו בקבוצת דיון אינטרנטית שעסקה בקריפטוגרפיה. נאקאמוטו הציג בפניה את המערכת שלו של כסף אלקטרוני חדש, פיתח הפעיל ופרסם אותה, ולאחר מכן נעלם. זהותו האמיתית לא נודעה מעולם.
ב-2015 השיק המתכנת ויטליק בוטרין את אתריום (Ethereum), פלטפורמת קוד-פתוח מבוססת בלוקצ'יין המבוססת על מכונה וירטואלית וה-P2P המאפשרת יצירה ושימוש בחוזים חכמים. הפלטפורמה מספקת מכונה וירטואלית הנקראת EVM שמפעילה ומריצה סקריפטים על גבי רשת בינלאומית של צמתים פומביים וזו מאפשרת אישור ואכיפה של חוזים חכמים והעברת מידע וערך באמצעותם ממשתמש אחד למשנהו. החוזים החכמים של אתריום פועלים באופן עצמאי ופרט לפעולות אחסון והעברת ערך הם גם יכולים "לתקשר" עם חוזים אחרים. המטבע הקריפטוגרפי של הרשת, האת'ר, הפך למטבע הקריפטוגרפי השני בשימושו בעולם אחרי הביטקוין.
בשנת 2016 ייסדה קרן לינוקס את מיזם הייפרלדג'ר. בהמשך הפך המיזם לקרן עצמאית בחסות קרן לינוקס שמתחתיה פועלים מיזמים שונים לבניית תוכנות בלוקצ’יין שונות. בשנת 2021 התחילה לצבור תאוצה הטכנולוגיה NFT שנוסדה ב-2017. הטכנולוגיה מאפשרת לסחור בעותקים של יצירות אמנות דיגיטלית באמצעות טכנולוגיית בלוקצ'יין. כל עותק ממוספר ולפי נדירותו נקבע ערכו. הערך של העותק הוא לא בגלל היכולת לצפות בו, שכן אפשר להעתיק אותו בקלות למקומות אחרים באינטרנט, אלא ערך של אספנות.
תפיסת הבלוקצ'יין, הנמצאת כיום בשלבי ניסוי בארגונים שונים, עשויה לחסוך זמן ועלויות ולהקטין את הסיכון של הונאה. בנוסף לאבטחת מידע משופרת נחסכת התלות בגורם הניהול המרכזי והעלות של התשלומים לאותו גורם בין היתר - בגלל שיטת ה-DEFI המאפשרת פיקוח ללא מנגנון מרכזי. כך למשל, כיום העברות כספים בין בנקים מתבצעות באמצעות האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין-בנקאית (באנגלית: SWIFT). העמלה על ההעברה גדולה יותר בגלל התיווך של SWIFT. שימוש בבלוקצ'יין עשוי לחסוך את הצורך בתיווך של SWIFT. בדומה לכך, הבלוקצ'יין עשוי לייתר עמלות סליקה נוספות שאותן גוזרים מתווכים פיננסיים. זו הסיבה העיקרית, שבנקים, חברות ביטוח וחברות פיננסיות אחרות מגלות עניין בטכנולוגיה זו, שנתפסת כ"חדשנות משבשת". כך לדוגמה בשנת 2015 הוקם קונסורציום בלוקצ'יין בשם R3, שמונה כיום 70 מהגופים הפיננסיים הגדולים בעולם, ובסוף 2016 חברות הביטוח הגדולות הקימו את קונסורציום b3i לאותה מטרה.
עם זאת, יודגש כי לצורך ספציפי של ניהול ורישום נתונים, טכנולוגיית בלוקצ׳יין נחותה משמעותית מכל מסד נתונים מסורתי שכן היא איטית מאוד, מסורבלת, מכפילה את המידע פעמים רבות, ולא מאפשרת גמישות בעריכת המידע לאחר קליטתו. יתרונה החשוב של בלוקצ׳יין, אשר ע״מ לזכות בו מסכימים לשלם את המחיר הכבד של חוסר היעילות שלה, הוא הביזור. בלוקצ׳יין פועל בלי שישנו גורם מרכזי כלשהו אשר שולט במידע ובמערכת. לכל צורך אחר, למשל ניהול של בנק או משרד ממשלתי, לניהול ע״י מסד נתונים מסורתי תהיה עדיפות אדירה על פני בלוקצ׳יין שכן אין שם צורך בויתור על שליטה מרכזית.
שימושים אפשריים נוספים של הבלוקצ'יין הם אמצעי למעקב אחרי משאבים הנעים בשרשרת אספקה, אמצעי ליצירת חוזים ולמימוש חוזים באופן אלקטרוני, וכן העברת רשומות רפואיות באופן מאובטח בין גורמים רפואיים המטפלים בחולה.
אסימון
טוקן (באנגלית: Token) הוא נכס דיגיטלי שמבוסס ומועבר על גבי רשת הבלוקצ'יין (Blockchain). טוקן הוא יחידת ערך שאינה בהכרח נחשבת למטבע; הוא יכול לשמש לכל מה שהאדם או הארגון שפיתח אותו יחליט ולהכיל בתוכו מספר שכבות של ערך. בהתאם, נהוג כיום להבחין בין שני סוגי אסימונים מרכזיים:
קפיטליזם מדיני
קפיטליזם מדיני הוא מערכת כלכלית שבה המדינה מתחייבת בפעילות כלכלית מסחרית (כלומר, למטרות רווחיות), כאשר אמצעי הייצור מאורגנים ומנוהלים כמפעלים עסקיים בבעלות המדינה (כולל תהליכי צבירת הון, עבודה בשכר ניהול ריכוזי), או כאשר קיימת דומיננטיות אחרת של רשויות ממשלתיות (סוכנויות המאורגנות על פי נוהלי ניהול עסקים) או של תאגידים הרשומים לציבור, בהם המדינה שולטת במניות.
הספרות המרקסיסטית מגדירה את הקפיטליזם של המדינה כמערכת חברתית המשלבת קפיטליזם - מערכת השכר של ייצור והפקעת ערך עודף - בעלות או בשליטה על ידי מדינה; לפי הגדרה זו, מדינה קפיטליסטית ממלכתית היא מדינה שבה השלטון שולט בכלכלה, ופועל למעשה כחברה ענקית אחת, תוך הפקת ערך עודף מכוח העבודה לצורך השקעתה בהפקה נוספת. ייעוד זה חל ללא תלות במטרות המדיניות של המדינה (גם אם המדינה היא סוציאליסטית), דבר שהוביל להעלאת טיעונים לכך כי הרפובליקה העממית של סין המודרנית היא סוג של קפיטליזם ממלכתי, או לחלופין לטיעונים כי ברית המועצות נכשלה במטרה להקים סוציאליזם, אלא הקימה קפיטליזם ממלכתי.
מונח זה שימש לעיתים קרובות לתיאור הכלכלות הנשלטות של המעצמות הגדולות בזמן מלחמת העולם הראשונה. גם הקפיטליזם המדיני מתייחס למערכת כלכלית שבה אמצעי הייצור נמצאים בבעלות פרטית, אך למדינה יש שליטה ניכרת על הקצאת האשראי וההשקעה, כמו במקרה של צרפת בתקופה של דיריגיזם לאחר מלחמת העולם השנייה. ניתן להשתמש בקפיטליזם המדיני (לעיתים בחילופין עם הקפיטליזם המונופוליסטי של המדינה) כדי לתאר מערכת שבה המדינה מתערבת במשק כדי להגן על האינטרסים של עסקים בקנה מידה גדול ולקדם אותם; נועם חומסקי, סוציאליסט, מיישם את המונח "קפיטליזם מדיני" לכלכלות כמו זו של ארצות הברית, שבה ארגונים גדולים הנחשבים "גדולים מכדי להיכשל" מקבלים מימון ממשלתי שממומן על ידי הציבור, ומפחית את הנחת הסיכון של החברות ומערער חוקי השוק, ובמקומות בהם המדינה מממנת בעיקר את הייצור הפרטי על חשבון הציבור, אך הבעלים הפרטיים מקוצרים את הרווחים.
ישנן תאוריות וביקורות שונות על הקפיטליזם של המדינה, שחלקן היו קיימות לפני מהפכת אוקטובר 1917. הנושאים המשותפים ביניהם מזהים כי העובדים אינם שולטים באופן משמעותי באמצעי הייצור ומגלים כי יחסי הסחורות וההפקה למטרות רווח עדיין מתרחשים בתוך הקפיטליזם של המדינה. ולדימיר לנין תיאר את הכלכלה של האימפריה הרוסית כקפיטליזם של המדינה. פרידריך אנגלס, בסוציאליזם: אוטופי ומדעי (1880), טען כי בעלות המדינה אינה מבטלת את הקפיטליזם כשלעצמה, אלא היא השלב הסופי של הקפיטליזם, המורכב מבעלות וניהול של ייצור ותקשורת בקנה מידה גדול בורגנית. הוא טען כי הכלים להפסקת הקפיטליזם נמצאים בקפיטליזם של המדינה.
מקורות ושימושים מוקדמים של המונח
המונח שימש לראשונה על ידי וילהלם ליבקנכט ב-1896, שאמר: "איש לא נלחם בסוציאליזם של המדינה יותר מכפי שאנחנו הסוציאליסטים הגרמניים, אף אחד לא גילה באופן מובהק יותר ממני, כי הסוציאליזם הממלכתי הוא באמת קפיטליזם ממלכתי!"
יש הטוענים כי מושג הקפיטליזם הממלכתי ניתן לייחס לביקורתו של מיכאיל באקונין במהלך האינטרנציונל הראשון של הפוטנציאל שאותה ביקר כניצול של המדינה תחת הסוציאליזם בהשראת המרקסיזם, או לטיעון של יאן ווקלב מאג'אסקי ב"אינטלקטואל וורקר" ב-1905, כי הסוציאליזם הוא תנועה של האינטליגנציה כמעמד, וכתוצאה מכך סוג חדש של חברה הוא כינה קפיטליזם ממלכתי. עבור האנרכיסטים, הסוציאליזם הממלכתי שווה לקפיטליזם של המדינה, ומכאן דיכוי ורק מעבר מקפיטליסטים פרטיים למדינה, המעסיק היחיד והקפיטליסטי.
נזרית ארוכת קוצים
נזרית ארוכת קוצים (שם מדעי: Diadema setosum) הוא מין של קיפוד ים.
מאפיינים
אורכו הממוצע של מין זה הוא 70 סנטימטרים. משקלו של קיפוד הים הוא 35 עד 80 גרמים. ניתן להבחין בין מין זה למינים אחרים מהסוג נזרית (Diadema) לפי חמישה כתמים בצבע לבן. האוכלוסייה במפרץ הפרסי מתרבה בין אפריל למאי. כמו קיפודי ים ארסיים אחרים הארס כלל לא קטלני לבני אדם והוא גורם לנפיחות וכאב. מין זה אוכל אצות והוא בעל תפקיד חשוב בשמירה על השונית מפני צמיחת יתר של אצות. בהיעדר אוכלוסייה בריאה של מין זה השונית עלולה להיפגע. הנזרית היא קיפוד ים בצבע שחור בעל קוצים ארוכים ודקים.
בית גידול
מין זה נפוץ באזור האינדו-פסיפי כולל מפרץ אילת, אוסטרליה, יפן והחוף של אפריקה המזרחית בשוניות אלמוגים, קרקע חולית ואזורים עם עשב ים ואצות. מין זה פלש לים התיכון דרך תעלת סואץ.
יחסי גרמניה–מיקרונזיה
יחסי גרמניה–מיקרונזיה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינות הפדרליות של מיקרונזיה שכוננו בשנת 1992.
היסטוריה
ניתן למצוא קשר בין שתי המדינות לראשונה בתקופה הקולוניאלית: בשנת 1885, התגלעה מחלוקת בין הקיסרות הגרמנית לבין ממלכת ספרד בשאלת קרוליין, בין היתר, לגבי הארכיפלג של איי קרוליין, המהווים חלק משמעותי בשטח מיקרונזיה של היום. המחלוקת הלכה בתחילה לטובת ספרד, שקיבלה את השלטון הקולוניאלי על האיים, אולם בשנת 1899 מכרה ספרד סוף סוף את האיים לאימפריה הגרמנית במסגרת האמנה הגרמנית-ספרדית. האיים היו שייכים לאזורים המוגנים של גרמניה בדרום האוקיינוס השקט, וביחד עם איים אחרים בדרום האוקיינוס השקט היו חלק מגינאה החדשה הגרמנית. בשנים 1910–1911 דוכאה התקוממות מצד הסוקאים. עם כיבוש האיים בידי יפן בשנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הסתיימה ההשפעה הקולוניאלית של גרמניה על מיקרונזיה.
יחסים דיפלומטיים
יחסים דיפלומטיים קיימים מ-21 באפריל 1992. לגרמניה אין שגרירות במיקרונזיה, והיא מיוצגת בידי השגרירות הגרמנית במנילה, הפיליפינים. גם למיקרונזיה אין שגרירות בגרמניה, והיא מיוצגת בה באמצעות שגרירות מיקרונזיה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
כלכלה ופיתוח
על פי משרד החוץ הפדרלי, ליחסי סחר דו צדדיים יש "נפח צנוע ביותר". בשנת 2014 היבוא לגרמניה הסתכם ב-20,000 אירו, והיצוא למיקרונזיה ב-169,000 אירו.
יוהאן פון קירכבאך אאוף לאוטרבאך
יוהאן פרדיננד פרנץ פרייהר פון קירכבך אאוף לאוטרבאך (בגרמנית: Johann Ferdinand Franz Freiherr von Kirchbach auf Lauterbach; 7 בספטמבר 1858 – 3 באוקטובר 1920) היה גנרל אוסטרו-הונגרי, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה, והיה המפקד הצבאי האחרון של וינה.
תחילת דרכו
קירכבך נולד ב-7 בספטמבר 1858 בעיר "קרונשטאט" שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרית. כיום שם העיר בראשוב, והיא נמצאת בתחומי רומניה המודרנית. משפחת קירכבך הייתה משפחת אצולה מסועפת שהצמיחה מקרבה אנשי צבא רבים בצבאות גרמניים שונים. אחיו הגדול היה קרל פון קירכבך אאוף לאוטרבאך, ששרת גם הוא בצבא האוסטרי והגיע לדרגת גנרל-אוברסט. לפיכך, כחלק מהמסורת המשפחתית, הוא נכנס בגיל צעיר למכון לצוערים. מאוחר יותר הוא למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, וב-24 באפריל 1879 התגייס לצבא בדרגת לויטננט. ב-1 במאי 1884 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 באפריל 1888 הועלה לדרגת האופטמן. ומ-1891 עד 1894 שימש כמורה לטקטיקות צבאיות באקדמיה הצבאית בוווינר נוישטאדט. ב-1 במאי 1895 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1897 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 בפברואר 1901 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מטה הקורפוס ה-14. הוא פיקד עליו עד נובמבר 1906. ב-3 במאי 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-18 באוקטובר 1910 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-55. ב-29 באפריל 1911 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וקיבל פיקוד על הדיוויזיה השמינית בבולצאנו.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה קירכבך מפקד הדיוויזיה השמינית, שנכללה במסגרת הארמייה הראשונה של ויקטור דנקל. הוא לקח חלק בקרב גליציה, ובכלל זה בקרב קרשניק וקרב לבוב. בספטמבר של אתה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס השני. ב-16 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, והשתתף בלחימה בשלזיה ובמתקפת גורליצה-טרנוב. ב-10 בינואר 1916 הועבר לכוחות המילואים, ולאחר מכן מונה לתפקיד המושל הצבאי של וינה. בתפקיד זה הוא החזיק עד סוף המלחמה.
אחריתו
לאחר המלחמה פרש קירכבך מהצבא. הוא מת בווינה ב-3 באוקטובר 1920, בגיל 62.
ניקנור (בן פרמניון)
ביוגרפיה
ניקנור היה בנו של הגנרל הידוע פרמניון, ממשפחת אצולה מוקדונית מכובדת ומוערכת בחצר המלוכה המוקדונית. היה לו אח גדול בשם פילוטאס, שהיה מחביביו של אלכסנדר, אחת מאחיותיו נישאה לגנרל קרטרוס. הוא פיקד על חיל ההיפספיסטים (Ὑπασπιστής), חיל זה גויס מקרב האיכרים המוקדונים, אך בניגוד לפזיטיירוי ששירתו בפלנקס וגויסו על בסיס אזורי, כלומר, בני אותו אזור שירתו באותה חטיבה, היפספטים גויסו מכל רחבי המדינה לשירות ביחידה אחת. בתקופתו של אלכסנדר היחידה מנתה 3,000 לוחמים מחולקים ל-3 חטיבות בנות 1,000 איש כל אחת בשם כיליארכיה. כל כילארכיה חולקה לגדוד (פנטכוסיארכיה) בן 500 חיילים.
הוא נזכר לראשונה במערכה נגד הגטים בתראקיה, הוא לקח חלק בקרבות של גרניקוס, איסוס, גאוגמלה. הוא השתתף במרדף שניהל אלכסנדר אחר דריווש השלישי מלך פרס. הוא מת ממחלה בבאקטריה, זמן קצר לאחר מותו הוצאו אחיו ואביו להורג באשמת בגידה.
שוק צף
שוק צף הוא שוק סיטונאי או קמעונאי שבו נמכרים המוצרים מדוכנים הממוקמים על גבי סירות או רפסודות, והרוכשים אף הם שטים בסירות בין דוכני השוק.
שווקים אלה התפתחו בעיקר בדרום-מזרח אסיה, והם מצויים כיום בתאילנד, אינדונזיה ווייטנאם, ומהווים אתרי תיירות בנוסף להיותם שווקים פעילים. שווקים אלה התפתחו בשפכי נהרות או באגמים, והשימוש בדוכנים צפים הקל על הבאת הסחורות אל השוק, ועל ניוד הסחורות הנרכשות.
אחד השווקים הצפים הידועים הוא השוק הצף ברטצ'בורי שבתאילנד.
הופ לאנג
הופ אליס רוס לאנג (באנגלית: Hope Elise Ross Lange; 28 בנובמבר 1933 - 19 בדצמבר 2003) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי על תפקידה בקומדיית המצבים "הרוח וגברת מוייר". הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1958 על תפקידה בסרט "פייטון פלייס".
ביוגרפיה
לאנג נולדה בעיירה רדינג שבקונטיקט. בתם של מינט, שחקנית, וג'ון ג'ורג' לאנג, צ'ליסט ואמרגן מוזיקלי שעבד עם פלורנץ זיגפלד. עברה להתגורר ביחד עם משפחתה בגריניץ' וילג', שם מלצרה בנערותה במסעדה בבעלות אמה לאחר שאביה נפטר. לאנג למדה ריקוד, דגמנה ושיחקה בברודוויי מגיל צעיר. למדה במשך שנתיים ב"מכללת ריד" שבפורטלנד.
קריירת משחק
לאנג מיעטה לשחק בסרטי קולנוע בשנות ה-60, והתפרסמה רק בקומדיה של פרנק קפרה "כיס מלא בניסים" (בישראל נקראה "גברת ליום אחד") בתפקיד קוויני מרטין, חברתו של דייב (גלן פורד); ולצידו של אלביס פרסלי בדרמה המוזיקלית "Wild In The Country". לאנג זכתה בשני פרסי אמי ברציפות, בשנים 1969 ו-1970, על הופעותיה בתור האלמנה הצעירה קרוליין מוייר בקומדיית המצבים הפופולרית "הרוח וגברת מוייר".
במהלך שנות ה-70 שיחקה לאנג לצידו של הקומיקאי המצליח דיק ואן דייק בסיטקום "מופע דיק ואן דייק החדש". כן שיחקה במותחן הפשע "משאלת מוות" בתור ג'ואנה, אשתו של פול קרסי (צ'ארלס ברונסון).
בשנות ה-80 שיחקה לאנג ביצירתו האפלה של דייוויד לינץ' "קטיפה כחולה", בתפקיד אמה של הצעירה סנדי ויליאמס (לורה דרן). בנוסף שיחקה בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי" בתפקיד שריל, אמו של הצעיר ג'סי וולש.
חיים אישיים
לאנג הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה. נישואיה הראשונים, שנמשכו כשש שנים, היו לכוכב הקולנוע דון מארי, איתו שיחקה בסרט "תחנת אוטובוס"; ללאנג ולמארי נולדו שני ילדים - השחקן כריסטופר מארי והצלמת פטרישיה מארי. בעלה השני היה הבמאי אלן ג'יי פאקולה, לו הייתה נשואה במשך 8 שנים. לאנג נישאה בפעם השלישית בשנת 1986 למפיק צ'ארלס הולרית'; הזוג נשאר נשוי עד למותה של לאנג.
לאנג נפטרה ב-19 בדצמבר 2003 מזיהום בכלי הדם בבית החולים ג'ון שבסנטה מוניקה, בגיל 70.
גיל אגינסקי
גיל אגינסקי-פרץ הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד בסיס חיפה של חיל הים.
ביוגרפיה
אגינסקי התגייס לצה"ל ב-1988 ועשה את מרבית שירותו בחיל הים בשייטת הצוללות, כחייל וכקצין בצוללות מסדרת גל ומסדרת דולפין. פיקד על הצוללת אח"י תקומה. בשנים 2011 עד מאי 2015 פיקד על שייטת הצוללות. בתקופת כהונתו הוכנסה לשירות הצוללת הראשונה מסדרת דולפין AIP "אח"י תנין". בתפקידו הבא שירת כנספח חיל הים בארצות הברית. באוגוסט 2017 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה. ביולי 2020 סיים את תפקידו בצה"ל.
באפריל 2022 הצטרף לחברת טורבוג'ן, העוסקת בפיתוח מיקרו-טורבינה.
פיוניר (חברת פינטק)
פיוניר בע"מ (באנגלית: ) היא חברה לשירותי העברת כספים אלקטרונית וביצוע תשלומים במסחר אלקטרוני. מטה החברה נמצא בניו יורק, ולה סניפים במדינות נוספות, אך מרבית עובדיה מועסקים במרכז המחקר והפיתוח של החברה, הקרוי פיוניר מחקר ופיתוח בע"מ ושוכן בפתח תקווה. לחברה שיתוף פעולה עסקי עם חברת כרטיסי האשראי מאסטרקארד.
היסטוריה
בשנת 2007 חברת ההון סיכון "גריילוק" השקיעה בחברה ארבעה מיליון דולר. בשנת 2008 גייסה החברה 8 מיליון דולר וקרן ויולה ונצ'רס (אז כרמל ונצ'רס) הצטרפה להשקעה.
במרץ 2016, רכשה החברה את הסטארט-אפ האמריקאי Armor Payments, שעסק בהפחתת הסיכון הכרוך בעסקות בין עסקים שאינם מכירים זה את זה.
באוקטובר 2016 השלימה פיוניר גיוס של 180 מיליון דולר בהובלת Technology CrossOver Ventures, ובסך הכל גייסה 245 מיליון דולר מאז הקמתה.
בפברואר 2021, הודיעה החברה על תוכנית למיזוג עם חברת ספאק הנסחרת בנאסד"ק, לפי שווי חברה של 3.8 מיליארד דולר. המיזוג הושלם ב-30 ביוני 2021 והחברה החלה להיסחר בנאסד"ק. במסגרת המיזוג פייוניר קיבלה השקעה של 1.05 מיליארד דולר, מתוכם 450 מיליון דולר נכנסו לקופת החברה, 450 מיליון דולר שמשו לרכישת מניות מבעלי מניות קיימים, 135 מיליון דולר כסו את עלויות העסקה ו-40 מיליון דולר נוספים שמשו לתשלום חוב. אחד המשקיעים בחברה בתחילת דרכה הוא נפתלי בנט ולפי הערכות הרוויח כ-5 מיליון דולר על השקעתו זו.
ביולי 2021 הטיל משרד האוצר האמריקאי קנס של 1.4 מיליון דולר על החברה, עקב העברת תשלומים בניגוד לסנקציות שהטילה ארצות הברית.
במאי 2022 החלה החברה להציע Checkout Payoneer, שירות המאפשר לסוחרים לעבוד עם חנויות מקוונות ישירות לקיסומם (DTC).
פעילות
החברה מאפשרת העברת תשלומים בין עסקים ברחבי העולם באמצעות כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוב, ארנקים אלקטרוניים והעברות בנקאיות. לחברה יש שלושה מיליון משתמשים ביותר ממאתיים מדינות, והיא מבצעת עסקות ביותר מ-150 מטבעות. עם לקוחותיה נמנות החברות גוגל, Airbnb ואמזון.
תיירי בורקאר
תיירי בורקאר (בצרפתית: Thierry Burkhard; נולד ב-30 ביולי 1964) הוא גנרל של ארמייה בצבא צרפת המשמש כראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
ביוגרפיה
בורקאר נולד ב-30 ביולי 1964 בעיר דל שם אביו היה מורה בבית ספר מקצועי. הוא למד באקול פוליטקניק ואז במכינה הצבאית בלה מאן ובבית הספר הצבאי של אקס-אן-פרובאנס. בין 1985–1988 הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר ואז בבית הספר לחי"ר במונפלייה. ב-1989 הוצב ברגימנט הצנחנים ה-2 של לגיון הזרים הצרפתי. הוא השתתף במשימות השכנת שלום בעיראק, יוגוסלביה, צ'אד וגבון. בין 2002–2004 הוא היה ראש חטיבת המבצעים של הצבא הצרפתי בגיאנה הצרפתית. ב-2005 הוא הוצב במטה הכללי. ב-2006 הוא השתתף במבצע ליקורן בחוף השנהב, ובין 2007–2008 השתתף בשתי משימות באפגניסטן.
ב-2008 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-3 של לגיון הזרים בג'יבוטי, וב-2010 החל למלא תפקידי מטה בכירים במטה הכללי, וב-2018 מונה למפקח של כוחות היבשה. מינויו עורר שערורייה קטנה מכיוון שהוכרז בהפתעה בנאום של שרת ההגנה פלורנס פרלי בלי שיצאה על כך הודעה רשמית לפני כן. ב-30 בנובמבר 2019 הוא חולל שערורייה נוספת כאשר פרסם מכתב גינוי כנגד ריס, מנהל ההוצאה לאור של העיתון הסאטירי שרלי הבדו, אשר פרסם קריקטורות שלעגו למותם של 13 חיילים צרפתים בהתנגשות שני מסוקים במאלי במהלך מבצע ברקאן כנגד המדינה האסלאמית. ב-22 ביולי 2021 מונה לראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) במקומו של פרנסואה לקואנטר.
בורקאר נשוי ואב לשלושה.
נו דין דיים
נו דין דיים (בוייטנאמית: Ngô Đình Diệm ; 3 בינואר 1901 – 2 בנובמבר 1963) היה הנשיא הראשון של דרום וייטנאם בין השנים 1955 – 1963. עם תחילתה של הנסיגה הצרפתית מהודו-סין לאחר ועידת ז'נבה ב-1954, הוביל דיים את המאבק להקמת הרפובליקה של וייטנאם, על ידי גיוס תמיכה של ארצות הברית. דיים היה אנטי-קומוניסט נלהב. הוא הוכרז כמנצח במשאל העם שנערך ב-1955. משאל העם נערך באמצעים לא כשרים; דוגמה לעיוותים בו היא ספירה של כ-600,000 קולות כתומכים בדיים בבירה סייגון, כאשר הצביעו בה 450,000 איש. לאחר המשאל, החל לבנות דיקטטורה ימנית בדרום וייטנאם.
משפחתו וילדותו
דיים נולד במחוז קואנג בין, 110 ק"מ מצפון להואה, בירתה של שושלת נגויין. מוצאה של משפחתו הוא מנפת פו קאם, שעד 1975 הייתה מאוכלסת בקתולים. במאה ה-17 המירו מיסיונרים פורטוגלים את דתה של משפחתו לנצרות הקתולית. משפחתו של דיים, יחד עם קתולים וייטנאמים אחרים, סבלה מרדיפות אנטי-קתוליות מצדם של הקיסרים מין מאנג וטו דוק. ב-1880, בעת לימודיו של אביו של דיים, נו דין קה, במלאיה, בשליחותה של שושלת נגויין, כמעט ונהרגה כל המשפחה, כאשר פרצו מהומות אנטי-קתוליות בהנהגתם של נזירים בודהיסטים. מעל 100 מבני המשפחה, כולל הוריו, אחיו ואחיותיו של קה, נקברו חיים. אביו של דיים זנח את תוכניותיו להיות כומר קתולי ומונה להיות מנדרין בכיר ויועץ לקיסר טאן טאי במהלך תקופת השלטון הצרפתי. הוא גם קודם להיות שר הטקס, האחראי על משק הבית הקיסרי והאחראי על הסריסים. לקה נולדו תשעה ילדים: שישה בנים ושלוש בנות, כולם מאשתו השנייה שאותה הוא נשא לאישה לאחר שאשתו הראשונה מתה חשוכת ילדים. דיכוי האפליה כנגד הקתולים חיזק את אמונתו של קה. כקתולי אדוק, הוא לקח את משפחתו להשתתף במיסה כל בוקר. דיים נהג להתעורר כל בוקר לפני עלות השחר כדי להתפלל. משפחת נו דין האמינה הן בקונפוציאניזם והן בנצרות הקתולית. ב-1907 הדיחו הצרפתים את הקיסר טאן טאי בטענת אי שפיות, על רקע תלונותיו נגד השלטון הקולוניאלי. קה התפטר במחאה והפך לאיכר. דיים עבד בשדות האורז של המשפחה בעודו לומד בבית ספר צרפתי קתולי ומאוחר יותר עבר ללמוד בבית ספר פרטי שהוקם על ידי אביו. בגיל 15, הוא הלך בעקבות אחיו הגדול ממנו, נו דין טוק, שלימים היה הבישוף הקתולי הבכיר ביותר בווייטנאם, ונכנס למנזר. לאחר כמה חודשים הוא עזב את המנזר, מאחר שמצא את חיי הנזירות קפדניים מדי.
לימודיו התיכוניים הקנו לו ציונים הגבוהים בבחינות, והוא קיבל את הזכות למלגת לימודים בפריז, אך הוא דחה את ההצעה והתקבל ללמוד בבית הספר למנהל ציבורי ולמשפטים בהאנוי, בית ספר צרפתי שבו התחנכו בירוקרטים וייטנאמים. שם הוא חווה את היחסים הרומנטיים היחידים בחייו, כאשר הוא התאהב בבתו של אחד ממוריו.
לאחר שאהובתו התעקשה לקיים את ייעודה, כניסה למנזר, נותר דיים רווק עד יומו האחרון.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1921, לאחר שסיים כמצטיין בכיתתו, הלך דיים בעקבות אחיו הבכור, נו דין קוי, והצטרף לשירות הממשלתי. הוא החל בדרגה הנמוכה ביותר של מנדרין ובהתמדה התקדם בסולם הדרגות. בתחילה הוא עבד בספרייה המלכותית בהואה ותוך שנה הוא היה לאחראי על הנפה, כשהוא אחראי על 70 כפרים. דיים קודם להיות האחראי על המחוז בגיל 25, כשתחת אחריותו 300 כפרים. לקידומו סייעו נישואיו של אחיו הבכור לבתו של נגויין הו באי, ראש מועצת השרים הקתולי. נגויין הו באי זכה ליחס של כבוד מהצרפתים ואמונתו הדתית וקשריו המשפחתיים של דיים עשו עליו רושם רב. הצרפתים התרשמו ממוסר העבודה שלו אך הביעו חוסר שביעות רצון מקריאתו להעניק אוטונומיה לווייטנאם. דיים שקל להתפטר, אך לחץ ציבורי שכנע אותו להישאר בתפקידו. הוא נתקל לראשונה בקומוניסטים שהפיצו תעמולה ליד העיר קואנג טרי כאשר הוא רכב על גב סוס ברחבי האזור. מתוך התנגדותו להטפה למהפכה סוציאליסטית אלימה כפי שהטיפו לה הקומוניסטים בעלונים שהפיצו, הביאו את דיים לראשונה לפעילות אנטי-קומוניסטית והוא הפיץ עלונים משלו.
ב-1929 הוא סייע למעצרם של תועמלנים קומוניסטים במחוזו. הוא קודם להיות מושל מחוז בינגטחואן וב-1930 ו-1931 הוא דיכא את מרד האיכרים הראשון שאורגן על ידי הקומוניסטים, בשיתוף פעולה עם השלטונות הצרפתיים. במהלך האירועים האלימים הללו, בוצעו מעשי אונס ורצח רבים בקרב אוכלוסיית האיכרים. ב-1933, עם עלייתו של באו דאי לכס המלוכה, מונה דיים על ידי הצרפתים להיות שר הפנים שלו, בעקבות השתדלותו של נגויין הו באי. שלושה חודשים לאחר מינויו, הוא התפטר מתפקידו לאחר שנדחו הצעות שהגיש. דיים הוקיע את הקיסר באו דאי כ"כלי שרת בידיהם של הצרפתים" וויתר על העיטורים והתארים שהוא קיבל ממנו. בשלב זה איימו עליו הצרפתים במעצר והגליה.
במהלך העשור הבא חי דיים כאזרח פרטי עם משפחתו בהואה, למרות שהוטל עליו מעקב. במשך 21 השנים הבאות הוא לא מילא כל תפקיד רשמי. הוא בילה את זמנו בקריאה, בהגות, בתפילה בצייד ובעיסוק בצילום כתחביב. כשמרן מטבעו, היה דיים פעיל פוליטית בתקופה זו כשהוא משתתף בפגישות ומנהל תכתובות עם מגוון של מהפכנים וייטנאמים, בין השאר כאשר נסע מספר פעמים לסייגון כדי להיפגש עם פאן בוי צ'או. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בזירה הפסיפית, בראותו את ההזדמנות לשחרורה של וייטנאם מעול השלטון הצרפתי, הוא ניסה לשכנע את הכוחות היפנים הפולשים להכריז ב-1942 על עצמאותה של וייטנאם, אך היפנים התעלמו ממנו. הוא ייסד מפלגה פוליטית סודית ששמה היה "האגודה לתחייתה של וייטנאם הגדולה". כאשר התגלה הדבר בקיץ 1944, הכריזו הצרפתים על דיים כחתרן והורו על מעצרו. הוא נמלט מסייגון, כשהוא מחופש לקצין יפני והסתתר שם עד לתום המלחמה.
דיים המשיך לנסות לקבץ סביבו את מתנגדי הוייט מין. למרות שהוא נחל הצלחה מועטה, הוא עורר את זעמו של הו צ'י מין, שהורה על מעצרו, שממנו בקושי הצליח דיים להתחמק. בנובמבר 1946 זכה דיים להפוגה קצרה, כאשר החלו להתנהל התנגשויות בין כוחות הוייט מין לבין הצרפתים שהפכו למלחמה בהיקף מלא. דיים עבר דרומה לסייגון. הוא היה ממייסדי "הברית הלאומית של וייטנאם" שקראה לצרפתים להעניק לווייטנאם מעמד של דומיניון בדומה למעמדם של מדינות חבר העמים הבריטי. הברית הצליחה לגייס תמיכה להקמתם של עיתונים בהאנוי ובסייגון. שתי מערכות העיתונים נסגרו, עורך העיתון בהאנוי נעצר ואת העורך של העיתון בסייגון נשכרו מתנקשים כדי להורגו.
פעילויותיו של דיים צברו פרסום וכאשר החליטו הצרפתים לבצע ויתורים כדי לפייס את הפעילים הלאומניים, הם בקשו ממנו לנסות לשכנע את באו דאי להצטרף אליהם. כאשר באו דאי הגיע לסיכום על הסכם שדיים ראה בו כוותרני מדי, הוא התייאש ושב להואה. בינתיים, יזמו הצרפתים את הקמתה של מדינת וייטנאם ודיים סירב להצעתו של באו דאי להיות ראש הממשלה. הוא פרסם מנשר חדש בעיתונים שקרא לעלייתו של כוח שלישי, שונה מהקומוניזם ומהקולוניאליזם הצרפתי, אך הוא לא זכה לתמיכה רבה. ב-1950 איבדו אנשי הוייט מין את סבלנותם, דנו אותו למוות בהיעדרו והצרפתים סירבו להגן עליו. אנשיו של הו צ'י מין ניסו להרוג את דיים כאשר הוא היה בדרכו לבקר את אחיו. באותה שנה עזב דיים את וייטנאם.
גלות
דיים הגיש בקשה לנסוע לרומא לחגיגות הסילבסטר בקריית הוותיקן. לאחר שקיבל רשות לכך מהשלטונות הצרפתיים, הוא עזב באוגוסט 1950 יחד עם אחיו טוק, שלא נועד ככל הנראה להיות דמות פוליטית. בדרכו לאירופה, עבר דיים ביפן שם הוא התכוון לפגוש את קונג דיי כדי לגייס את תמיכתו לתפוס את השלטון בווייטנאם. לא ניסיון זה ולא ניסיון לקבל תמיכה מהגנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של כוחות הכיבוש האמריקנים ביפן, לא נשאו פרי. ידיד של דיים הצליח להסדיר לו פגישה עם ווסלי פישל, איש אקדמיה אמריקני ששימש כיועץ לממשלת ארצות הברית. פישל היה חסיד של הדוקטרינה לקידום הכוחות האנטי-קולוניאליים והאנטי-קומוניסטים באסיה. הוא התרשם מדיים וסייע בעדו לקשור קשרים ולתאם פגישות בארצות הברית כדי לגייס תמיכה. הזדמנות טובה עמדה לפתחו של דיים אז. פרוץ מלחמת קוריאה ועליית המקארתיזם בארצות הברית, סייעו לווייטנאמים האנטי-קומוניסטים למצוא אתה התמיכה המתאימה באמריקה. דיים התקבל לפגישה במחלקת המדינה של ארצות הברית עם מזכיר המדינה בפועל, ג'יימס וב. על פי המסופר הוא לא הרשים בהופעתו שם. אחיו טוק היה זה ששימש כדובר הראשי מטעמם בפגישה. כתוצאה מכך, לא התקיימו פגישות נוספות עם פקידים בכירים בממשל. עם זאת, הוא נפגש עם הארכיבישוף פרנסיס ספלמן, שנחשב כאיש הדת בעל ההשפעה הפוליטית החזקה ביותר באותה תקופה. ספלמן למד עם טוק ברומא בשנות השלושים והיה לאחד מתומכיו הנלהבים ביותר של דיים.
ספלמן סייע לדיים לגייס תמיכה בקרב החוגים הקתולים הימניים. דיים סייר ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית, נאם באוניברסיטאות וטען שווייטנאם יכולה להיוושע רק אם ארצות הברית תתמוך בממשלה של הלאומנים שהתנגדו הן לוייט מין והן לצרפתים. הוא מונה להיות יועץ למשרד המחקר הממשלתי של אוניברסיטת המדינה של מישיגן, שם עבד פישל. האוניברסיטה ניהלה תוכניות סיוע במימון ממשלתי לבעלי ברית בתקופת המלחמה הקרה ודיים סייע לפישל להניח את היסודות לתוכנית שמאוחר יותר יושמה בדרום וייטנאם, "קבוצת הייעוץ לווייטנאם של אוניברסיטת מדינת מישיגן" (Michigan State University Vietnam Advisory Group). עם ירידת כוחו של הממשל הצרפתי בווייטנאם, עלתה התמיכה בדיים בארצות הברית.
לאחר קרב דיין ביין פו ב-1954, קרס השלטון הצרפתי בווייטנאם ובאו דאי נזקק לסיוע בינלאומי כדי שמדינת וייטנאם תשרוד. בהבינו את הפופולריות של דיים בקרב קובעי המדיניות האמריקנים, הוא בחר באחיו הצעיר של דיים, נו דין לוין, שלמד אז באירופה, להיות חלק מהמשלחת שלו לועידת ז'נבה לקביעת עתידה של הודו-סין. לוין ייצג את באו דאי בדיונים עם האמריקנים, שהבינו בכך הם יביאו לידי ביטוי את האינטרסים של דיים. בגיבויו של ממשל אייזנהאואר, נקב באו דאי בשמו של דיים כראש ממשלתו. המינוי זכה לגינוי רחב בחוגי הממשל הצרפתי, שחשו שדיים היה פסול מבחינתם. ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס, הכריז שדיים הוא קנאי.
במילותיו של אחד ההיסטוריונים: "האטרקטיביות של דיים לפטרוניו האמריקנים הראשונים נגזרה משלוש תכונות: הוא היה לאומן אנטי-קומוניסט נאמן, הוא היה קתולי והוא ידע את השפה האנגלית". ידיעת האנגלית הייתה תכונה נדירה בקרב הווייטנאמים באותה תקופה.
גיבוש כוחו
דיים ציפה ללא יותר מ-10,000 פליטים, אך עד אוגוסט נמנו מעל 200,000 איש שהמתינו לפינוי בהאנוי ובהייפונג. תנועת ההגירה הזו סייע לדיים להרחיב את בסיס התמיכה הפוליטי בו. לפני פיצולה של וייטנאם, רוב האוכלוסייה הקתולית במדינה התגוררה בצפון.
איש ה-CIA, אדוארד לנסדייל, שהוצב בווייטנאם כדי לחזק את כוחו של דיים, הוביל מסע תעמולה שיעודד מספר רב ככל האפשר של פליטים שיעברו דרומה. דיים גם עשה שימוש בסיסמאות כמו "ישו עבר דרומה" ו"מריה הבתולה יצאה מהצפון", וגרם לטענות אנטי-קתוליות מצדו של הו צ'י מין. מעל 60% מהאוכלוסייה הקתולית בצפון עבר לדרום וייטנאם, ובכך הבטיחו בסיס תמיכה נאמן לדיים.
מעמדו של דיים היה אז חלש. באו דאי סלד מדיים ומינה אותו בעיקר עקב אילוצים פוליטיים. הצרפתים ראו בו כאויב וקיוו ששלטונו יקרוס.
בעיר הבירה המצב היה גרוע, שם ארגון הפשע בין שיין (Bình Xuyên), החזיק צבא של 40,000 איש ושלט באימפריה של בתי בושת, בתי קזינו, סחיטת דמי חסות ובתי חרושת לאופיום, שלא היו דוגמתם בכל אסיה. באו דאי נתן לארגון את השליטה על המשטרה הלאומית תמורת סכום של מיליון ורבע דולרים. למעשה, שליטתו של דיים לא הגיעה מעבר לגדרות ארמונו.
באוגוסט, שיגר הגנרל הין סדרה של התקפות פומביות על דיים, בטענה שדרום וייטנאם זקוקה למנהיג חזק ופופולרי. הין התרברב שהוא מתכנן הפיכה. תוכנית זו סוכלה כאשר לנסדייל ארגן חופשות מעבר לים לקציניו של הין.
ייסוד הרפובליקה של וייטנאם
דיים התמנה לתפקידו לאחר שהצרפתים הובסו בקרב דיין ביין פו והיו נכונים לסגת מהודו-סין. בתחילתה של שנת 1955 פורקה הודו-סין הצרפתית ולדיים הושארה השליטה הזמנית בדרום. נקבע משאל עם ל-23 באוקטובר 1955 שיגדיר את עתיד הדרום. השאלה שעמדה במרכזו של משאל העם הייתה אם להשאיר את המלוכה על כנה, כפי שרצה באו דאי, או שהמדינה תהייה רפובליקה, כפי שרצה דיים. משאל העם התקיים, כשאחיו של דיים, נו דין נו, מנהיג המפלגה של המשפחה, קאן לאו (Cần lao), נותן את בסיס התמיכה בדיים ומארגן ומפקח על התנהלות המשאל. ניהול תעמולה לטובת עמדתו של באו דאי נאסרה ומי שעשה כן הותקף על ידי אנשיו של אחיו של דיים. בספירת הקולות התברר כי 92.8% הצביעו בעד עמדתו של דיים, תוצאה בלתי סבירה שיכלה להיות מושגת רק באמצעות מעשי הונאה. מספר הקולות הכללי שנמנו בהצבעה היה גבוה ב-380,000 ממספר בעלי זכות הבחירה. לדוגמה, 450,000 איש היו רשומים כבעלי זכות בחירה בסייגון לבדה, אך 605,025 קולות של תומכים ברפובליקה נמנו בהצבעה. שלושה ימים לאחר מכן הכריז דיים על הקמתה של דרום וייטנאם, או כפי שנקראה באופן רשמי, "הרפובליקה של וייטנאם". על עצמו הכריז דיים כנשיא הראשון של המדינה. על פי הסכמי ז'נבה, הייתה אמורה וייטנאם להתאחד מחדש לאחר בחירות שהיו אמורות להתקיים ב-1956. דיים, בהסתמך על הטענה שדרום וייטנאם לא הייתה צד להסכם, ביטל את הבחירות הללו. בנוגע לשאלת האיחוד מחדש, המשלחת האנטי-קומוניסטית התנגדה בתוקף לפילוג המדינה בכל צורה שהיא, אך דעתם לא התקבלה לאחר שהצרפתים נעתרו להצעה של המשלחת מטעם הוייט מין, שהציעה שווייטנאם תאוחד בסופו של דבר לאחר בחירות שיתקיימו בפיקוחן של "ועדות מקומיות". ארצות הברית הציגה את מה שנקרא "התוכנית האמריקנית" בתמיכתה של דרום וייטנאם ושל הממלכה המאוחדת. על פי התוכנית היו הבחירות אמורות להתקיים תחת פיקוח האו"ם, אך להצעה זו התנגדו ברית המועצות וצפון וייטנאם.
לאחר שהופעלו עליו לחצים פנימיים ולחצים אמריקנים, הסכים דיים לקיים בחירות לגוף מחוקק באוגוסט 1959 בדרום וייטנאם. העיתונים לא הורשו לפרסם את שמותיהם של המועמדים העצמאיים ואת קווי המדיניות שלהם ונאסר קיומן של אספות פוליטיות שמספר המשתתפים בהן עלה על חמישה אנשים. מועמדים נפסלו על סמך טיעונים קלי ערך. באזורים הכפריים, מועמדים שהתמודדו בבחירות, ספגו איומים שהם יואשמו בשיתוף פעולה עם הוייטקונג, עבירה שהעונש עליה היה גזר דין מוות. פאן קוונג דאן, המבקר הבולט ביותר של הממשלה, הורשה להתמודד בבחירות. למרות שכוח של 8,000 חיילים של צבא דרום וייטנאם נשלח למחוז הבחירה של דאן, הוא עדיין זכה ביחס של שש לאחד, וכשהתכנס הפרלמנט, הוא נעצר.
נשיאותו
עם התגברות ההתנגדות לשלטונו של דיים בדרום וייטנאם, החלה להתקיים התמרדות בקנה מידה קטן ב-1957. בסופו של דבר, בינואר 1959, תחת לחץ של פעילי הווייטקונג בדרום שנלכדו על ידי המשטרה החשאית של דיים, הוציא הוועד המרכזי בהאנוי החלטה סודית לאפשר את קיומה של מרידה חמושה בדרום ולהעביר לטובת מרידה זו כוחות ואספקה מהצפון. ב-20 בדצמבר 1960 על פי הנחיות מהאנוי, הקימו הקומוניסטים בדרום את "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם", שנקראה גם הוייטקונג, כדי להפיל את ממשלת הדרום. הווייטקונג היה מורכב משתי קבוצות נפרדות: אינטלקטואלים דרום וייטנאמים שהתנגדו לממשלה והיו לאומנים בהשקפתם וקומוניסטים שנשארו בדרום לאחר פיצול המדינה ב-1954 בנוסף לכאלה שהגיעו לדרום אחר כך ולאיכרים מקומיים. בעוד שהיו לא-קומוניסטים רבים בווייטקונג, הם היו נתונים לשליטה של פעילי המפלגה ובהדרגה הם נקטו באותה עמדה עם התמשכות העימות. עם זאת, הם אפשרו לווייטקונג להציג את עצמו כארגון לאומני בעיקרו, יותר מאשר ארגון קומוניסטי, למרות שהארגון היה בשליטה כמעט מלאה של המשטר בצפון וייטנאם. תחילתה של פעולת הנגד של דיים הייתה תוכנית בשיתוף האמריקנים שבמסגרתם אוחדו 14,000 כפרים ל-11,000 יישובים מאובטחים. יישובים אלה נועדו לבודד את הווייטקונג מהאוכלוסייה הכפרית שהייתה המקור שלהם לגיוס כוח אדם, לאספקה ולמידע.
ניסיונות התנקשות
על פי החלטה של הקומוניסטים בדרום נאמר: "אם נצליח להרוג את נו דין דיים, מנהיג ממשלת הבובות הרודנית הפשיסטית, המצב לאורך הקווים יהיה לטובתנו".
ב-22 בפברואר 1957, כאשר קיים דיים ביקור ביריד כלכלי בבון מא טאוט, הגיע לשם פעיל קומוניסטי בשם הא מין טרי, שקיבל הוראה לרצוח את הנשיא. הוא התקרב לדיים וירה באקדח מטווח קצר, אך החטיא ופגע בזרועו השמאלית של המזכיר לרפורמות חקלאיות. לאחר ירי הכדור הראשון, חל בנשק מעצור ואנשי הביטחון השתלטו על טרי לפני שהוא הצליח לירות כדור נוסף. דיים נותר אדיש לאירוע.
מקרה נוסף של ניסיון להתנקש בחייו של דיים ושל משפחתו אירע ב-1962 כאשר שני טייסים בחיל האוויר, שפעלו בתאום, הפציצו את ארמון הנשיאות.
מדיניות הקרקעות
במהלך המלחמה נגד הצרפתים בשנים 1946 – 1954, הוייט מין, שהשיג שליטה על חלקים של דרום וייטנאם, יזם רפורמת קרקעות. במהלך המלחמה, עמד שיעור הגבייה של דמי החכירה על 50% עד 70%. הוייט מין גרמו לבעלי הקרקעות לחפש מקום מבטחים בערים, הפקיעו מהם את הבעלות על הקרקעות וחילקו אותם בין האיכרים. כשדיים עלה לשלטון, הוא ביטל את המהלך הזה, שכן אנשי אצולת הקרקע היו חלק מבסיס התמיכה האידאולוגי בו. בשטחי דלתת המקונג, 0.025% מבעלי הקרקעות החזיקו בבעלותם 40% מהקרקעות. רוב בעלי הקרקעות לא התגוררו באזורים שבבעלותם והקרקעות עובדו על ידי אריסים. מצב זה גרם להתמרמרות בקרב האוכלוסייה, שכן הבעלות על הקרקע הייתה ערך חשוב מאוד בחברה הווייטנאמית. דיים הכריז שבעלי הקרקעות יוכלו לגבות לא יותר מ-25% מהיבולים, אך החלטה זו לא יושמה ובמקרים מסוימים היו דמי החכירה גבוהים יותר מאלה שהיו נהוגים בתקופת השלטון הצרפתי. בעקבות לחץ אמריקני, הגביל דיים ב-1956 את השטח המקסימלי שיכול כל אדם להחזיק בבעלותו ל-1.15 קמ"ר. את בעלי הקרקעות שהחזיקו בבעלותם שטחים גדולים יותר, הוא פיצה על שטחי הקרקע העודפים, שאותם הוא מכר לאיכרים. בעלי קרקעות רבים התחמקו ממהלך זה על ידי העברת חלקים משטח הקרקע שלהם לבני משפחתם. בנוסף, המגבלה הזאת הייתה גדולה פי 30 מזו שהייתה נהוגה בקוריאה הדרומית ובטאיוואן ושטחי האדמה בגודל של 1,500 קמ"ר שהיו בבעלות הכנסייה, היו פטורים ממגבלה זו. כתוצאה מכך, רק 13% מהקרקעות בדרום וייטנאם, עברו את תהליך הרפורמה ובסוף תקופת שלטונו של דיים, רק 10% מהאיכרים קיבלו חלקות קרקע, וגם זאת במחירים גבוהים. כישלון מדיניות זו עוררה זעם ובעקבותיה התעוררה אהדה לוייט מין שחילק לאיכרים קרקעות בחינם. בסוף תקופת שלטונו של דיים, 10% מאוכלוסיית דרום וייטנאם החזיקה בבעלותה 55% מהקרקעות.
בהאמינו שהרמות המרכזיות של וייטנאם היו בעלי חשיבות אסטרטגית לווייטקונג או שהם היו נתונים לאיום פוטנציאלי לפלישה מהצפון, החליט דיים לבנות "קו מאז'ינו" של יישובים. האזור היה מיושב בבני עם הדגאר (Degar), תושביה המקוריים של וייטנאם, שבעבר זכו למידה מסוימת של אוטונומיה, והם לא נתנו אמון בווייטנאמים המקומיים. דיים יזם תוכנית להגירה פנימית של 210,000 וייטנאמים, בעיקר קתולים, שהתיישבו ביישובים מבוצרים על קרקעות הדגאר. כאשר אלה האחרונים מחו, החרימו כוחות הצבא של דיים את החצים והקשתות שלהם ששימשו אותם לצייד. מאז מתמודדת וייטנאם עם תנועה בדלנית של בני עם הדגאר.
אלקטס
אלקטס (ביוונית: Ἀλκέτας; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני, ששרת בצבאו של אלכסנדר הגדול. היה אחיו של פרדיקס, ולחם לצידו במלחמות הדיאדוכים.
נו דין דיים
המדיניות הממשלתית כלפי הבודהיסטים
במדינה שבה גודלו של הרוב הבודהיסטי הוערך ב-70% עד 90% מהאוכלוסייה הכללית, צעדי המדיניות של דיים גרמו לטענות על מתחים דתיים. כבן למיעוט הקתולי, מתייחסים רוב ההיסטוריונים לדיים כמי שקידם צעדי מדיניות פרו-קתולית שקוממה עליו בודהיסטים רבים, מאחר שהקהילה הקתולית הייתה אנטי-קומוניסטית. באופן כללי, הממשלה נתפשה כמי שהעדיפה את הקתולים בשירות הציבורי ובצבא, לצד העדפות בהקצאת הקרקעות, בעסקים ובמיסוי. באחת הפעמים אמר דיים לפקיד בכיר, כשהוא שוכח שהאיש מחזיק באמונה הבודהיסטית, "שים את הפקידים הקתולים שבאחריותך במקומות הרגישים. עליהם ניתן לסמוך". קצינים רבים של צבא דרום וייטנאם המירו את דתם לקתוליות מתוך אמונה שקידומם הצבאי תלוי בכך.
אלקטס
ביוגרפיה
אלקטס היה בנו של אורונטס, אציל מוקדוני וצאצא לשושלת נסיכים עצמאיים בפרובינציה אורסטיס. היה לו אח גדול בשם פרדיקס. הוא נזכר לראשונה במהלך פלישת אלכסנדר הגדול להודו. לאחר מותו של אלכסנדר ותחילת מלחמות הדיאדוכים, צידד באחיו פרדיקס, ואף רצח את הנסיכה קיננה למענו. נסיבות האירוע מסתוריות ואינן ברורות די צרכן. כאשר יצא אחיו למסע נגד תלמי, הותיר אותו יחד עם אאומנס להיאבק בקרטרוס. אחיו נהרג במהלך המלחמה במצרים, ובהסכם טריפרדיסוס הכריזו שאר הדיאדוכים מלחמת חרמה על נאמניו. דיכוי אלקטס הופקד בידי אנטיגונוס מונופתלמוס, השניים התנגשו בקרב על רכס הרים בפסידיה, אלקטס ארב לאנטיגונוס התקיף אותו וכמעט שחיסל את צבאו לחלוטין, אולם אנטיגונוס עם 6,000 פרשים מובחרים הצליח להבקיע את מחנה האויב ולהביס את צבא אלקטס. זה האחרון נמלט עם כמה מנאמניו משדה הקרב.
נו דין דיים
המדיניות הממשלתית כלפי הבודהיסטים
חלוקת כלי הנשק למיליציות ההגנה של הכפרים כוונה להדוף את לוחמי הווייטקונג, אך כלי נשק אלו חולקו רק לקתולים. קידומם של בודהיסטים בצבא נעצר לעיתים קרובות אם הם סירבו להמיר את דתם. בכמה כפרים שאוכלוסייתם הייתה בודהיסטית, בוצעו המרות דת קבוצתיות כדי לקבל סיוע ממשלתי או כדי להימנע מיישוב מחדש על ידי משטרו של דיים. הכנסייה הקתולית הייתה בעלת הקרקעות הגדולה במדינה והחוק שהונהג עוד בימי השלטון הצרפתי, שעל פיו נדרש אישור רשמי לעריכת פעילויות בודהיסטיות פומביות, לא בוטל מעולם על ידי דיים.
אלקטס
ביוגרפיה
אלקטס נמלט אל העיר טרמסוס, אנטיגונוס איים בהתקפה אם לא יוסגר לו, וזקני העיר רצו לעשות זאת, אולם אלקטס הסית נגדם את הצעירים והצליח לשכנע אותם להישאר נאמנים לו. הזקנים הציעו לאנטיגונוס לערוך התקפה קצרה על העיר, ובמהלכה בעוד הצעירים יהיו עסוקים, יוכלו הם לשבות את אלקטס ולהביא לו אותו. אנטיגונוס קיבל את ההצעה, ובעוד הצעירים שקועים בקרב, התגנבו המבוגרים אל ביתו של אלקטס שנותר ללא שמירה, כאשר אלקטס ראה אותם הוא מיהר להתאבד. בלית ברירה הביאו את גופתו לאנטיגונוס, זה התעלל בגופה משך שלושה ימים, ולאחר מכן השליך אותה בביזיון ללא קבורה, אולם צעירי טרמסוס דאגו לו לקבורה מכובדת.
נו דין דיים
המשבר הבודהיסטי
הבודהיסטים דרשו הסכם של חמש נקודות: החופש להנפת דגלים דתיים, הפסקת המעצרים השרירותיים, פיצוי למשפחות קורבנות הטבח בהואה, ענישת האחראים, ושוויון דתי. דיים כינה את הבודהיסטים כ"שוטים ארורים" על כך שדרשו דבר שמבחינתו הם כבר קיבלו אותו. הוא אסר על קיום הפגנות והורה לכוחות הביטחון לעצור את אלה שהיו מעורבים באי ציות אזרחי. ב-3 ביוני 1963, ניסו מפגינים לצעוד לכוון פגודת טו דאם. שישה גלים של גז מדמיע ושל כלבי תקיפה שהפעילו כוחות הצבא לא הצליחו לפזר את ההמון, ובסופו של דבר הותזו חומרים כימיקלים חומים-אדומים על המפגינים שהתפללו, וכתוצאה מכך 67 מהם אושפזו בבית חולים עקב פציעות. לאחר מכן הוטל עוצר.
נקודת המפנה במשבר חלה ביוני, כאשר נזיר בודהיסטי בשם טיץ' קואנג דוק, הצית את עצמו במרכזו של צומת סואן בסייגון, במחאה על מדיניותו של דיים. תמונות שצולמו באירוע זה הופצו ברחבי העולם ועבור אנשים רבים הם ייצגו את כישלון משטרו של דיים. בעקבותיו של דוק הלכו נזירים נוספים והציתו את עצמם ובהדרגה החלה ארצות הברית להיות מתוסכלת מתדמית הבלתי פופולרית של המנהיגים הן בווייטנאם והן בארצות הברית. דיים עשה שימוש בטיעון אנטי-קומוניסטי שנוי במחלוקת, וזיהה את המתנגדים כקומוניסטים. כשההפגנות נגד משטרו של דיים המשיכו במשך כל הקיץ, ניהלו באוגוסט הכוחות המיוחדים שהיו נאמנים לאחיו של דיים, נו, פשיטות על פגודת שא לאוי בסייגון. פגודות הושחתו, נזירים הוכו ושרידיו השרופים של טיץ' קואנג דוק, שכללו את ליבו שלא התכלה בשריפה ונחשב כשריד קדוש, הוחרמו.
גיסתו של דיים, מאדאם נו, שהייתה למעשה הגברת הראשונה של דרום וייטנאם, עקב רווקותו של דיים, החמירה את המצב כאשר היא התייחסה בלעג למעשי ההתאבדות. כבודהיסטית שהמירה את דתה לקתוליות, היא התייחסה למעשי ההתאבדות כאל ברביקיו, בציינה ש"אם הבודהיסטים ירצו לערוך ברביקיו נוסף, אשמח לספק להם את הדלק". הפשיטות על הפגודות עוררו אי שקט ציבורי בסייגון. סטודנטים באוניברסיטת סייגון החרימו את השיעורים והשתתפו במהומות, מה שהוביל למעצרים נרחבים ולסגירת האוניברסיטה. מצב זה נשנה באוניברסיטת הואה. כאשר הצטרפו להפגנות גם תלמידי תיכון, בוצעו מעצרים גם בקרבם. מעל אלף תלמידים מבית הספר התיכון הראשי של סייגון, רובם ילדיהם של פקידי ממשלה, נשלחו למחנות לחינוך מחדש, כולל, על פי הדיווח, ילדים בני חמש, באשמת צביעת כתובות גרפיטי בגנות הממשלה. שר החוץ בממשלתו של דיים, וו ואן מאו, התפטר וכאות מחאה גילח את שיער ראשו כמו נזיר.
כאשר הוא ניסה לצאת מווייטנאם כדי לקיים עלייה לרגל בהודו, הוא נעצר והושם במעצר בית.
ההפיכה וחיסולו
ביולי 1963, עם החמרתו של המשבר הבודהיסטי, החלו הלאומנים הלא-קומוניסטים ואנשי הצבא בהכנות להפיכה. בוי דיים, לימים שגריר דרום וייטנאם בארצות הברית, דיווח בזיכרונותיו שגנרל לי ואן קים ביקש את עזרתו בהבנה מה כוונתה של ארצות הברית לעשות בנוגע לממשלת דיים. לדיים היו קשרים הן בשגרירות ארצות הברית בסייגון והן עם עיתונאים בכירים בדרום וייטנאם, כמו דייוויד הלברשטאם מהניו יורק טיימס, ניל שיהאן מ-UPI ומלקולם בראון מ-Associated Press. ב-20 באוגוסט 1963, פשטו כוחות הביטחון בפיקודו של נו, אחיו של דיים, על פגודת שאל לאוי בסייגון. הם בחרו ללבוש מדי צבא במהלך הפשיטה כדי שהיא תראה כפעולה שהצבא עומד מאחוריה. כוחותיו של נו עצרו מעל 400 נזירים שישבו ברגליים משוכלות לפני פסל של בודהה. במקביל נעצרו אלפי נזירים בכל רחבי המדינה.
הנרי קבוט לודג' הבן, שגריר ארצות הברית בסייגון, סירב להיפגש עם דיים. בשומעו שמתוכננת הפיכה של הגנרלים של צבא דרום וייטנאם בהנהגת גנרל דון ואן מין ובתמיכת ה-CIA, העביר לודג' מסר סודי לגנרלים שארצות הברית לא תתערב. איש ה-CIA, לוסיין קונין, היה איש הקשר בין השגרירות לבין הגנרלים שהונהגו על ידי דראן ואן דון. קונין העביר לקבוצת הגנרלים סכום של 42,000 דולר כדי שיבצעו את ההפיכה וצירף הבטחה שכוחות ארצות הברית לא ינסו להגן על דיים.
ב-1 בנובמבר 1963 הדיחו הגנרל מין ושותפיו לקשר את הממשלה בהפיכת בזק.
בו ביום, כשרק צוות האבטחה של ארמון הנשיאות נותר להגן על דיים ועל אחיו נו, התקשרו הגנרלים לארמון להציע לו אפשרות שהוא יצא לגלות אם הוא ייכנע. בכל אופן, באותו ערב נמלט דיים יחד עם פמלייתו דרך מעבר תת-קרקעי לרובע צ'או לון שבסייגון, שם הם נלכדו למחרת בבוקר. נו דין דיים ואחיו נו נרצחו יחדיו בחלקו האחורי של נגמ"ש M-113 באמצעות כידון רובה ואקדח תופי על ידי קפטן נגויין ואן נונג, על פי הוראות מהגנרל מין עצמו, בדרכם למפקדת המטה הכללי של צבא דרום וייטנאם. דיים נטמן בקבר לא מסומן בבית הקברות בסמוך למעון שגריר ארצות הברית.
אחרית דבר
לאחר שנודע להו צ'י מין על הדחתו ורציחתו של דיים, הוא אמר: "אני כמעט שלא יכול להאמין שהאמריקאים יכולים להיות כה טפשים". הפוליטביורו של צפון וייטנאם, אמר זאת בצורה יותר מפורשת:
לאחר רצח דיים, לא הצליחה דרום וייטנאם להקים ממשלה יציבה ומספר הפיכות התרחשו לאחר מותו. בעוד שארצות הברית המשיכה להשפיע על ממשלת דרום וייטנאם, הרצח חיזק את ניסיונותיהם של הצפון וייטנאמים להגדיר את הדרום וייטנאמים כ"תומכי הקולוניאליזם".
Janet Remixed
Janet Remixed (מעוצב: janet. Remixed) הוא אלבום הרמיקסים השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'נט ג'קסון, אשר יצא לאור על ידי חברת התקליטים ויריג'ין רקורדס ב-13 במרץ 1995. אלבום רמיקסים זה יוצא שמונה שנים לאחר צאת אלבום הרמיקסים הראשון של ג'קסון, Control: The Remixes.
עם יציאתו נכנס אלבום הרמיקסים אל המקום ה-15 במצעד האלבומים הבריטי.
אביחי שטרן
אביחי שטרן (נולד ב-25 בדצמבר 1985) הוא ראש עיריית קריית שמונה. עורך דין במקצועו.
Janet Remixed
רקע
אלבום הרמיקסים יצא על גבי תקליטור רגיל שלווה עם שני סינגלי בי-סייד המכיל שני שירים חדשים: "And On and On" כאשר האיי-סייד שלו היה השיר "Any Time, Any Place" והשיר "s'70 Love Groove" אשר הבי-סייד שלו לווה ברמיקסים מהאלבום.
אביחי שטרן
ביוגרפיה
שטרן נולד בקריית שמונה לאהרן וז'ורז'ט, הקטן מבין ארבעת ילדיהם. סבתו הנצ'ה (אדל) שטרן (47) ובתה (דודתו של אביחי) רחל (8), נרצחו בקריית שמונה בפיגוע הטרור ב-11 באפריל 1974.
למד בבית הספר היסודי תל חי בקריית שמונה ובתיכון דנציגר בעיר. שירת בלשכת הגיוס בטבריה בתפקיד עוזר לראש מדור בריאות הנפש. הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. ברשותו גם תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית עם התמחות בביקורת. הוא בוגר קורס דירקטורים.
שימש מנכ"ל ודירקטור של מפעלי אגודת הסטודנטים באוניברסיטת חיפה - "יוזמה", וחבר הוועד מנהל של עמותת "אתגר בדרך" לזהירות בדרכים. שימש גם כמרצה בפקולטה למשפטים ב.
שטרן זכה במקום השלישי בעונת ה-VIP בתוכנית הריאליטי "נינג'ה ישראל" בשנת 2020.
פוליטיקה מקומית
בשנת 2013, התמודד שטרן למועצת העיר קריית שמונה כשהריץ רשימה משותפת של הצעירים עם התנועה של יעקב בנציון, אך נבחר למקום השלישי ברשימה שקיבלה שני מנדטים. בשנת 2015 נבחרה יפעת שאשא-ביטון, שהייתה במקום השני ברשימה, לכנסת ה-20 מטעם מפלגת כולנו, ושטרן החל לכהן כחבר מועצת העיר בקריית שמונה במקומה. בהמשך יושב הראש יעקב בנציון החליט לפרוש ושטרן החליף אותו כיושב הראש של הרשימה במועצה.
שטרן היה ממקימי "ארגון צל"ע" - ארגון צעירים למען עירנו.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד על ראשות העיר קריית שמונה. בסיבוב הראשון קיבל 38.1% מקולות הבוחרים, בעוד ראש העיר המכהן, ניסים מלכה, קיבל 28.5% מקולות הבוחרים. בסיבוב השני קיבל 63% מקולות הבוחרים. הוא נכנס לתפקידו ב-4 בדצמבר 2018.
חיים אישיים
שטרן נישא בשנת 2019 לסבטה (סבטלנה) פדולסקי.. בשנת 2020 נולדה לזוג בת.
עונת 2019/2020 בליגת העל ההולנדית
עונת 2019/2020 הייתה העונה ה-64 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. עונה זו הופסקה בחודש מרץ 2020 עקב מגפת הקורונה בהולנד כאשר מרבית הקבוצות בליגה היו במחזור ה-26 ולא הוכרזה אלופה, כמו כן לא היו יורדות לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו ספרטה רוטרדם, ואלבייק וטוונטה שעלו מליגת המשנה) עקב מגפת הקורנה, הליגה הופסקה לאחר המחזור ה-26 לרוב קבוצות הליגה והמחזור ה-25 לארבע קבוצות, כלל הקבוצות השלימו את הסיבוב הראשון בין 17 משחקים אך לא את הסיבוב השני.
אמסטריס
אמסטריס הייתה בתו של אוטאנס, שיחד עם דריווש הראשון וחמישה אצילים נוספים הפילו את שלטונו של המאגוס והעלו לשלטון את דריווש. לאחר עלייתו לשלטון חיתן דריווש את בנו חשיארש עם בתו של אוטאנס, אמסטריס, להם נולדו חמישה ילדים - ביניהם דריווש השני וארתחששתא הראשון.
תיאורה ההיסטורי
בפי ההיסטוריונים היוונים, אמסטריס מתוארת כמלכה אכזרית ונקמנית, אך אצל כל היסטוריון דרך סיפורים שונים.
קטסיאס מתאר אותה דרך מספר סיפורים בו היא נוקמת על מות ילדיה. אחד הסיפורים הוא על בתה אמיטיס, אשר לפני מותה ממחלה קשה ביקשה מאמסטריס לנקום ברופא אפולונידאס אשר שידל אותה לשכב איתו בטענה שמעשה זה ירפא אותה. אמסטריס קיבלה אישור מבנה השליט דאז ארתחששתא הראשון לנקום, ואכן עשתה זאת. היא עינתה את אפולונידאס במשך חודשיים ולאחר מכן קברה אותו חי.
הרודוטוס באחד מסיפוריו מתאר, שכמנחת תודה לאל היושב מתחת לאדמה קברה אמסטריס 14 נערים ממשפחות פרסיות נכבדות בעודם חיים.
השפעותיה בשלטון
בכתביו של הרודוטוס, מתואר סיפור בו אמסטריס נוקמת בארטאינטה, אשתו הנוספת של חשיארש. בתמורה על התענוגות שהעניקה לו ארטאינטה, הפציר בה חשיארש שתבקש כל שתחפוץ ואף נשבע לממש כל בקשה. ארטאינטה ביקשה ללא בושה את המעיל המהודר אשר אמסטריס ארגה במיוחד לחשיארש, ולמלך לא הייתה ברירה אלה למלא אחר בקשתה. לאחר שאמסטריס גילתה את שקרה, החליטה לנקום, אך ידעה כי אסור עליה לפגוע פיזית בארטאינטה, ולכן כנקמה, היא  כולאת את אמא של ארטאינטה (אשת מאסיסטס, אחיו של חשיארש) בביתה, מענה את גופה ואף עוקרת את לשונה, אפה ואוזניה, ולאחר מכן שולחת אותה מושחתת חזרה לביתה. מעשה זה כמעט ויצר מרד בשלטון כיוון שמאסיסטס תכנן נקמה בחשאריש על מעשיה של אמסטריס לאשתו, בכך שימריד את מחוז באקטריה (מחוז בו הייתה לו אהדה) כנגד המלך. חשיארש מנע את המרד בכך שהספיק להרוג את מאסיסטס אחיו טרם הספיק להגיע לארץ הבאקטרים, אך איבד את אחיו וערער את שלטונו בעקבות האירוע המצער. אותו סיפור היווה דוגמה להשפעתה של זוגיות שלטונית הרסנית בה המלך והמלכה מתנהגים בצורה חסרת פרופורציות ואף מפלצתית במקרים מסוימים.
בתור אמו של ארתחששתא הראשון, בתקופת שלטונו, נקמה אמסטריס את מות בנה אחאמנידאס שנהרג כאשר הוביל כוח פרסי בניצחון מול מצרים (בראשם עמד אינארוס הלובי) יחד עם שותפים מצי היוונים אשר ניסו למרוד בשלטונו של ארתחששתא. אמסטריס רצתה נקמה באינארוס והיוונים, אך,  ארתחששתא לא אישר לה זאת כיוון שהייתה הבטחה מצד מגאביזיוס ,מפקד בצבאו, ליוונים ולאינארוס לחזרה בשלום הביתה. אולם אחרי 5 שנים בהם לא הרפתה מבנה ומרצונה לנקום, קיבלה אמסטריס את האישור מארתחששתא. אם האישור, כלאה  אמסטריס את אינארוס ושיפדה את גופו על שלושה שיפודים, לאחר מכן ערפה את ראשם של כמה שיותר יוונים שיכלה כלוא, כ-50 סה"כ. לאחר מעשיה של אמסטריס נכנס מגאבזיוס לאבל גדול כיוון שהבטחתו הופרה. דבר זה גרם לו לפתוח במרד כנגד ארתחששתא עם כוח של 150 אלף איש.
הקבלה למגילת אסתר
גם במחקרים הטוענים כי תקופת שלטונו של חשיארש הראשון בפרס היא התקופה המתוארת כשלטון אחשוורוש במגילת אסתר, אין סברה כלשהי הטוענת כי אסתר היא אמסטריס. שכן, אמסטריס היא בתו של אוטאנס, אחד משבעת האצילים שהעלו את דריווש לשלטון.
So Beautiful
"So Beautiful" הוא סינגל שנכתב, כחלק מהאלבום Truly Madly Completely: The Best of Savage Garden, על ידי הזמר-יוצר האוסטרלי, דארן הייז, והמפיק המוזיקלי האמריקאי, רוברט קונלי , ויצא ב-31 באוקטובר 2005. השיר נכתב לכבוד בן זוגו של הייז, ריצ'רד קולן, שאיתו נישא בטקס אזרחי בלונדון ב-19 ביוני 2006. הוידאו קליפ לשיר פורסם בחשבון היוטיוב של הייז ב-25 באוקטובר 2009, והוא בוים על ידי ספייק סטנט.
יער לנדוי
יער לנדוי (המוכר גם בשם "יער השומרים") הוא יער השוכן בפאתי קריית טבעון שבאזור הגליל המערבי. היער קרוי שמו של שמואל חיים לנדוי, הוגה דעות ומראשי תנועת הפועל המזרחי.
היער הוקם בשנת 1931 על ידי קק"ל בשיתוף חברי מושב שדה יעקב.
פונטיאק מונטנה
פונטיאק מונטנה (באנגלית : Pontiac Montana היה קרוי גם : פונטיאק מונטנה SV6 (משנת 2005)) הוא מיניוואן אשר יוצר על ידי חטיבת הרכב פונטיאק, מבית ג'נרל מוטורס בין השנים 2009–1997 בארצות הברית
מאפיינים
בשנת 2005 עוצב הדגם של "פונטיאק מונטנה" מחדש עם אף גבוה פחות, ופחות אווירודינמי כך שהיה דומה לרכב שטח. גם השם "מונטנה" שונה ל"מונטנה SV6". הייצור הופסק לאחר שנת הדגם 2006 בארצות הברית בגלל מכירות איטיות, אך הדגם המשיך להימכר בקנדה ובמקסיקו עד 2009.
מאז הצגתם היו המיניוואנים של פונטיאק המיניוואנים הפופולריים ביותר של "ג'נרל מוטורס" בקרב הצרכנים בקנדה.