cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת פוניבז'
ישיבות קודמות בפוניבז'
ישיבה ממוסדת במובן המודרני של המילה הוקמה בפוניבז' לראשונה בסוף המאה ה־19 בידי הרב נפתלי הרץ קרצ'מר והייתה מיועדת לילדים ולנערים צעירים. לאחר גלגולים בין בתים ובתי כנסת שונים, עברה הישיבה לבית המדרש "גליקל'ס קלויז", ביתה של גליקל'ה אלמנת רב העיר הרב יעקב הלוי, שהוקדש על ידה לשמש בית מדרש. בבית מדרש זה למד הרב שלמה עזרא מר, ואף הוא החל ללמוד עם נערי הישיבה. ישיבה זו לא הוסיפה להתקיים אחרי פטירתו הפתאומית של מייסדה ב־1913.
שנים ספורות קודם לכן, ב־1909, הוקם בעצתו של הרב חיים סולובייצ'יק "קיבוץ למצויני הישיבות", לבחורים בוגרי ישיבות ליטא. המוסד הוקם מתרומתה של הפילנתרופית האלמנה ליבא מרים גברונסקי, בתו של קלונימוס זאב ויסוצקי ואלמנת אוסיפ (אשר ברוך בנדט) גברונסקי, להנצחת בעלה. את תוכנית הלימודים קבע הנדיב רפאל שלמה גוץ, אף הוא חתנו של ויסוצקי, שתרם סכומי כסף גדולים לישיבה ולישיבות אחרות. בראש הישיבה הועמד רב העיר, הרב יצחק יעקב רבינוביץ. לישיבה התקבלו תלמידים שנבחרו בקפידה, והיא נועדה לשמונה אברכים נשואים ו־12 בחורים רווקים בלבד. מיד אחרי הקמתה ביקשו ללמוד בישיבה בחורים מצוינים רבים גם בלי לקבל את מלגת הלימודים. הישיבה גדלה ולמדו בה עשרות רבות. בסוף 1911 (חנוכה ה'תרע"ב) חגגה הקהילה היהודית המקומית את הקמתו של אולם לימודים גדול שנבנה סמוך למבנה הקלויז וחובר אליו בפרוזדור. תאורת חשמל הותקנה בכל המבנה לראשונה, והדבר אפשר את הרחבת סדרי הלימוד לתוך הלילה.
ב־1915, עם התקרב החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה לאזור ופקודת גירוש שהוצאה ליהודי הסביבה, גלתה הישיבה עם רב העיר ללוצן ואחר כך למריאופול. הלימודים והתמיכה הכלכלית של האלמנה גברונסקי נמשכו כרגיל. ראש הישיבה העביר שיעורים מדי יום, לעומת שלושה שיעורים שבועיים במתכונת השגרתית. התמיכה פסקה רק בנובמבר 1917 (ראשית שנת ה'תרע"ח) עם מהפכת אוקטובר והקמת השלטון הבולשביקי. זמן קצר לאחר מכן לא יכלה הישיבה להתקיים כלכלית ותלמידיה נפוצו. גם כאשר שב הרב רבינוביץ לפוניבז' בתום המלחמה ואתו תלמיד אחד, לא הצליח לשקם את הישיבה בשל פעילות המהפכנים שדיכאו את הפעילות הדתית בעיר. הוא נפטר ב־1919, וה"קיבוץ" לא התקיים עוד במתכונתו.
"בית אולפנא רבתא"
מי שנבחר להחליף את הרב רבינוביץ ברבנות העיר היה הרב יוסף שלמה כהנמן, בוגר ישיבת טלז, שהספיק לעמוד בראשות ישיבה בהורדנה (1916) ולסייע בתקופת המלחמה בארגון והקמת ישיבות נוספות. עוד במהלך המלחמה ביקר הרב הצעיר בפוניבז' וחידש בה את הישיבה לנערים שהקים בשעתו הרב קרצ'מר. בראשה העמיד את הרב משה ברנר, שהיה בוגר ה"קיבוץ" של הרב רבינוביץ. לאחר שמונה לרב העיר החל לעסוק הרב כהנמן בשיקום ובכינון ישיבה גדולה בעיר. הוא אסף קבוצת בחורים מבוגרים לצד בחורי הישיבה לנערים בבניין המורחב של ה"גליקל'ס קלויז". ב־1919 הכריז על הקמת הישיבה הגבוהה "בית אולפנא רבתא דפוניבז'" (תרגום חופשי מארמית: בית הלימוד הגדול של פוניבז'). עם היווסדה מנתה הישיבה 27 בחורים. הבחורים השתכנו בבתי יהודי העיר.
חיזוק משמעותי קיבלה הישיבה ב־1921, כאשר בעקבות הכיבוש הבולשביקי הגיעו אליה ארבעים מתלמידי ישיבת שער התורה שנמלטו מהורדנה, עם המנהל הרוחני הרב יוסף ליב ננדיק, שהיה ידידו של הרב כהנמן מעת לימודם המשותף אצל החפץ חיים. הרב ננדיק, שבעבר כיהן כמנהל רוחני בכמה מהישיבות הליטאיות הנודעות, הצטרף לצוות הישיבה. זמן קצר לאחר מכן חזרה הורדנה לשלטון פולני עם חתימת הסכם ריגה במרץ 1921, והרב ננדיק נענה לשוב להורדנה. חלק מתלמידיו שב עמו וחלקם נשאר בישיבת פוניבז'.
לאחר עזיבת הרב ננדיק, בא לכהן כמנהל רוחני בישיבה הרב ירוחם ליבוביץ, אף הוא מראשי תנועת המוסר בדורו ומכר ותיק של הרב כהנמן מתקופת לימודיו בראדין. הרב ליבוביץ שהה אז בווילנה עם קבוצה מבחירי תלמידיו, ובא עמם לישיבת פוניבז'. הרב ליבוביץ ועמו חלק מתלמידיו עזבו את ישיבת פוניבז' בסוף 1922 (ראשית ה'תרפ"ג) כאשר הוקמה מחדש במיר, ישיבת מיר הוותיקה, לאחר גלות ממושכת בשל המלחמה. בעקבות עזיבתו, מונה להנהלת הישיבה גיסו של הרב כהנמן, הרב אשר קלמן ברון, שהיה תלמידו של החפץ חיים וחניך התלמוד תורה בקלם. הרב ברון שימש הן כמנהל רוחני והן ר"מ והעביר שיעורי תלמוד יומיים.
התרחבות הישיבה בשנות ה־20 ומצבה הכלכלי
ב־1924 (תחילת ה'תרפ"ה) נחנך בניין הישיבה החדש שנבנה במשך כארבע שנים לצד בית המדרש הוותיק שב"גליקל'ס קלויז". המאורע נחגג בפאר בהשתתפות אישים רמי-דרג בממשל הליטאי הארצי והמוניציפלי, לצד רבנים מעיירות אחרות, וסוקר בהרחבה בעיתונות היהודית הליטאית. עיקר המימון לפרויקט הבנייה בא ממסע גיוס כספים שערך הרב כהנמן לגרמניה באוגוסט 1920. ביולי 1928 התרחבה "קריית" הישיבה שוב: בתרומתו של הגביר הפוניבז'אי יעקב דב רובינשטיין, הוקם בסמוך בניין גדול ומפואר "בית רובינשטיין" עבור הישיבה הקטנה והמכינה שלצידה. בבניין זה הוקמו גם חדרי פנימייה וחדר אוכל. כמנהל רוחני ב"בית רובינשטיין" התמנה הרב אברהם אבא גרוסברד, שכיהן לימים כמשגיח הישיבה הראשון בארץ ישראל. בחורף של שנת ה'תרפ"ט (1928–1929) נמנו בישיבה הגבוהה מאה בחורים, בישיבה הקטנה שבבית רובינשטיין – 105 בחורים, ובמכינה - ששים וחמישה.
כל אותה העת ניצל הרב כהנמן את המעמד האוטונומי שהוענק לחינוך היהודי בליטא העצמאית. הוא הקים ועד ידידים שאספו תרומות לישיבה בערים ליטאיות רבות (ב־1934 היו 200 נציגים כאלו), ונסע פעמים אחדות לארצות הברית למסעות גיוס כספים שבאחת מהן הצליח לגייס – תוך כדי המשבר הכלכלי העולמי של 1929 – קרן של 10,000 דולר מאשת העסקים היהודייה ג'ני (פסיה) מילר פיגין מפילדלפיה. על שמה נקרא בניין הישיבה "בית פעסיא". כן טווה מערכת קשרים הדוקה עם הקהילה היהודית-ליטאית הגדולה והאמידה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. למרות קשריו והתרומות הרבות שקיבל הרב כהנמן מתורמים פרטיים ומגופים ציבוריים כמו הג'וינט, הייתה הישיבה לאורך כל השנים בחובות, בשל תנופת ההתפתחות הקבועה שלה.
קריית הישיבה בפוניבז' בשנות ה־30
במחצית השנייה של שנות ה־20 נאלצו ראשי הישיבה לדחות חלק מהתלמידים שבאו ללמוד בה, גם אם התאימו לרמה הלימודית. הרב כהנמן להקמת קריה למוסדותיו, "ממלכת התורה בפוניבז'". בשנת 1930 הוצע למכירה קמפוס הגימנסיה הפולנית בעיר, שנסגרה קודם לכן. היה זה "קמפוס מודרני משוכלל עם כרי דשא וגינות נוי". משופע במזומנים ממסעו האחרון בארצות הברית, הצליח הרב כהנמן לרכוש את הנכס במחיר נמוך. הוא העביר לקמפוס את כל מוסדותיו מרחבי העיר, שם שכנו עד לשואת יהודי ליטא. הקמפוס כלל גם מגורים לצוות וספרייה תורנית גדולה.
ב־1931 עבר הרב גרוסברד לכהן בראשות ישיבה גדולה שהוקמה אז בריגה. במקומו הזמין הרב כהנמן את הרב משה דוב צפתמן, שכיהן עד אז כמשגיח ישיבת קלצק, ועם בואו לפוניבז' התמנה למנהל הרוחני הרשמי של כל מוסדות הישיבה. במקביל הורחבה ה"מכינה" לכדי תלמוד תורה לכל גילאי בית הספר היסודי, והוקם גם גן ילדים. כדי להשלים את היצע החינוך החרדי בעיר ולהציע אלטרנטיבה לגימנסיות של רשתות החינוך "יבנה" ו"תרבות", הקים הרב כהנמן גם סמינר לבנות במתכונת בית יעקב ונקרא "בית יעקב" על שם התורם, יעקב לוריא, יהודי ליטאי דרום-אפריקני תושב בלומפונטיין.
בשיאה מנתה הישיבה כ־400 בחורים, והמוסדות כולם 1008 תלמידים ותלמידות. מרבית תלמידי הישיבה נרצחו במהלך השואה.
חורבן פוניבז' והישיבה
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939) והשתלטות ברית המועצות ביוני 1940 על ליטא, הורע המצב במדינה כולה. הרב כהנמן נסע בשליחות הממשלה הליטאית החדשה במטרה להשפיע על הממשל בארצות הברית להעניק אשרת כניסה לכ־5,000 פליטים, אולם בדרך הוא השתכנע שהשליחות נועדה לכישלון. הוא חשש לחזור לליטא כי הוזהר מפני כוונות הקומוניסטים לחסל את האליטה היהודית במדינה, ולכן החליט לעלות לארץ ישראל.
המברק האחרון שהתקבל בתל אביב מבני הישיבה, נשלח שבוע לפני תחילת מבצע ברברוסה (יוני 1941), בידי הרב אשר קלמן ברון. הוא כתב:. הנאצים נכנסו לפוניבז' ב־2 באוגוסט 1941 (ראש חודש אב ה'תש"א). הם השתלטו על בניין הישיבה והקימו בו את המטה הצבאי. בחורי הישיבה שבו לבית המדרש של 'גליקל'ס קלויז', אך גורשו ממנו לבית הכנסת הגדול של העיר. יהודים רבים נכלאו, ואלו שנשארו חופשיים הוצאו מבתיהם ונתחמו לאזור קטן שהוקצה לגטו. ב־22 באוגוסט נערכה בכיכר העיר התעללות המונית ביהודים שכונתה "מחול שדים", במחול זה עונו עשרות מבחורי הישיבה והרבנים ברון וצפתמן.
בספטמבר החלה השמדה שיטתית של יהודי העיר בידי אנשי משטרת העזר הליטאית בבורות הריגה ביער פאיאסט הסמוך, שם נרצחו מאות תלמידי ישיבת פוניבז' והישיבה הקטנה "בית רובינשטיין", למעט חמישה או שישה ששרדו, וכן כל צוות הישיבה ובראשם הרב משה דב צפתמן, והרב ברון ומשפחותיהם, הרבנית פייגה כהנמן עם בתה ושני בניה ואמה הרבנית דינה רובין.
שנים ראשונות
הרב כהנמן, שכאמור עלה לארץ ישראל ב־1940, החליט לייסד את הישיבה מחדש. החשיבות המיוחדת שראה לשיקום לימוד התורה לאחר השואה מתבטאת בפסוק שהציב בפתח בניין הישיבה כמוטו:. בראש בניין "אוהל קדושים" שלמרגלות הישיבה נכתב פסוק ברוח דומה:.
הישיבה נוסדה בה' בכסלו תש"ד (2 בדצמבר 1943) ושוכנה באופן זמני בבית הכנסת "הליגמן" שבמרכז העיר. בעת פתיחתה למדו בה שבעה תלמידים, בהם האחים הרב גרשון אדלשטיין והרב יעקב אדלשטיין, הרב חיים פרידלנדר והרב אורי שרגא קלרמן. כמו כן הצטרפו שלא מן המניין גם רבי נסים קרליץ ואחיו יהושע תנחום. לראש ישיבה מונה הרב שמואל רוזובסקי, שעד אז היה ר"מ בישיבת לומז'ה, ולמשגיח הרב אברהם אבא גרוסברד שכאמור כיהן עוד בליטא (ה'תרפ"ה, 1925 – ה'תרצ"ז, 1937) כר"מ ומנהל רוחני בישיבה, והצליח לעלות לארץ ישראל.
בחורף תש"ה מנתה הישיבה כ־70 תלמידים. בחורף זה הובא ראש ישיבה נוסף, הרב דוד פוברסקי, שכיהן עד אז כר"מ בישיבת אחי תמימים בתל אביב.
הקמת הישיבה מחדש בארץ ישראל בישרה למעשה על השלב השני של העתקת עולם הישיבות הליטאי לארץ ישראל. בשלב הראשון עלו סניפי ישיבת כנסת ישראל (ישיבת חברון) וישיבת לומז'ה, ב־1924 וב־1926 בהתאמה. ישיבות אלו היו תלויות לפחות בתחילת דרכן, במורשתן ובכלכלתן, בישיבות־האם שנותרו באירופה. ישיבת פוניבז' הייתה הראשונה בגל ישיבות שהתחדשו בארץ ישראל בשנים הבאות: ישיבת סלובודקה שראשיה עלו לבני ברק, ישיבת סלונים שהוקמה מחדש ברמת גן וישיבת מיר שחלק מתלמידיה הגיע משאנגחאי לירושלים. שלמה טיקוצ'ינסקי, סבור כי ישיבת פוניבז', שרוב ככל תלמידיה היו בני היישוב החדש, "רוקנה" עם הצלחתה את הישיבות הקטנות יחסית שפעלו ביישוב עד אז, והביאה בפועל לסגירתן של כמה מהן.
משכן קבע
הנחת אבן הפינה לישיבה, נעשתה בטקס צנוע. הרב יוסף שלמה כהנמן והרב אברהם ישעיהו קרליץ, ה"חזון איש", יצקו יחד כף מלט. על מעמד זה, שנערך בעוד השואה מתחוללת באירופה, אמר הרב כהנמן לימים:.
יאקוב ואן אייק
יאקוב ואן אייק (בהולנדית: Jacob van Eyck; סביבות 1590 – 1657) היה מוזיקאי הולנדי, אחד הידועים ביותר בארצות השפלה במאה ה-17 כנגן פעמוני כנסייה, מומחה בבניית פעמונים וכוונונם, נגן עוגב, וירטואוז בחלילית ומלחין.
ישיבת פוניבז'
משכן קבע
באלול תש"ה עברה הישיבה למשכנה הקבוע על אחת מגבעות בני ברק, ששטחה היה שייך ליעקב הלפרין, מייסד שכונת זיכרון מאיר. בהקמת הישיבה ובגיוס המשאבים הכלכליים להקמתה סייעו גם אברהם קריניצי, ראש עיריית רמת גן, ואברהם הרצפלד, ממייסדי "אחדות העבודה" שלמד בצעירותו בישיבת טלז יחד עם הרב כהנמן. הבנייה נמשכה גם לאחר המעבר לבניין הקבע.
מכלול מבני הישיבה משתרע על פני 120 דונם במרכז בני ברק בניין הישיבה הנראה למרחוק תוכנן בידי האדריכל יצחק שוסטר.
יאקוב ואן אייק
ביוגרפיה
ואן אייק נולד עיוור והיה בן למשפחת אצולה שהתגוררה בעיר הקטנה הסדן (Heusden). בשנת 1625 עזב את עירו ונתמנה לנגן קאריון במגדל הפעמונים של קתדרלת אוטרכט. רנה דקארט, איזק בקמן ומדענים אחרים שבחו את הידע שלו באקוסטיקה, בניית וכוון פעמונים. במהרה החלו נגני פעמונים להגיע לאוטרכט כדי ללמוד אצלו.
ואן אייק הלחין את הספר Der Fluyten Lust-hof (גן התענוגות של החליל). מהדורות לספר זה הופיעו בדפוס בשנים 1644, 1646, 1649, 1654 ו-1656, אוסף מקיף ביותר של קטעי סולו לחלילית סופרן. היצירות מגוונות וכוללות יצירות חופשיות, שירי עם, נעימות ריקודים, יצירות כנסייתיות, פרקי תהילים ושירים מתקופתו. ברוב המקרים מופיעות המנגינות עם ואריציות שהולכות ונעשות מהירות ווירטואוזיות. היצירות החופשיות כוללות פנטסיות ופרלודים בעלי אופי אלתורי בדומה לטוקטות לכלי מקלדת מהתקופה. שירי העם הנכללים בספר הם ממקורות שונים: הולנדיים, אנגליים, צרפתיים ואיטלקיים. בספר נכללות גם וריאציות על שירים אמנותיים ידועים מתקופתו, כמו למשל מאת ג'ון דאולנד האנגלי, ג'וליו קצ'יני וג'ובאני ג'אקומו גסטולדי האיטלקים, וכן יצירות תאוריות-תוכניתיות כמו "הזמיר האנגלי" (Engels Nachiegaeltje), יצירה המחקה את ציוצי הזמיר. היצירות הכנסייתיות כוללות וריאציות על מזמורים גרגוריאניים, כוראלים פרוטסטנטיים ושירים כנסייתיים צרפתיים. בספר ריקודים מהתקופה, כגון פאוואן, גליארד, וולטה, פאסאמצו, אלמנד וקוראנט, לעיתים קרובות בלוויית וריאציות. היצירות שבספר חביבות על חליליתנים רבים בשל החן והווירטואוזיות שלהן, והן מבוצעות בימינו לעיתים מזומנות, בקונצרטים ובהקלטות.
ישיבת פוניבז'
משכן קבע
משגיח הישיבה הראשון בארץ ישראל, הרב גרוסברד, איבד את אשתו וארבעת ילדיו בשואה. עם היוודע גורלם התדרדר מצבו הרפואי והוא עזב את הישיבה. הוא נפטר בירושלים זמן קצר לאחר מכן, באב ה'תש"ו, באוגוסט 1946. לימים נקרא הרחוב המרכזי בקריית הישיבה, רחוב רבי אבא, על שמו. זמן מה לאחר פטירתו, נענה הרב אליהו אליעזר דסלר שנחשב לאחד מגדולי בעלי המוסר בשיטת קלם במאה ה-20, לבקשתו של הרב מפוניבז' לעלות מגייטסהד שבאנגליה כדי לכהן כמשגיח הישיבה.
בליל שבת, 15 בפברואר 1947 לפנות בוקר חדרו שלושה ערבים לבניין הישיבה על מנת לשדוד את תכולת המחסן. כמה מתלמידי הישיבה שגילו את השודדים התחזו לישנים, אך אם הבית מנהלת מחסן ההלבשה של בתי אבות, רבקה הרצוג, ניצולת שואה אלמנה בת 42, הקימה זעקה ונרצחה בידי השודדים.
מאז הקמת מדינת ישראל מניפים דגל ישראל בראש בניין הישיבה ביום העצמאות. נוהג זה, החריג לעולם החרדי שאינו מציין את יום העצמאות, הוא בעקבות הוראתו של מייסד הישיבה, הרב יוסף שלמה כהנמן, והוא נשמר גם כיום, חרף התנגדויות פנימיות במהלך השנים.
שנות ה־50
בשנת ה'תשי"ב, 1952, מונה ראש ישיבה שלישי - הרב אלעזר מנחם מן שך, שהיה עד אז כר"מ בישיבת קלצק ברחובות, ולימים הנהיג את הציבור החרדי-ליטאי.
ביוני 1953 נחנך הבניין המרכזי של הישיבה, "היכל התורה ע"ש קרויזהאר", ובו בית המדרש המרכזי וחדרי שיעורים. הטקס החגיגי נערך בהשתתפות נשיא המדינה יצחק בן־צבי, הרב הראשי הרב הרצוג, השרים בורג ושפירא, האדמו"רים מפשמישל, מסדיגורה וממודז'יץ והרבנים הראשיים של ערי גוש דן. את הטקס הנחה השופט יצחק קיסטר. לאחר נאום ברכה של הרב זלמן סורוצקין, ראש ועד הישיבות, נאם הרב כהנמן, לראשונה בחייו בעברית. הוא אמר שמ־300 תלמידי הישיבה קודם השואה שרדו רק שניים, וכעת נבנה המשך למפעל התורה הזה בארץ ישראל. לאחריו נאם הנשיא בן־צבי. בהיכל בית המדרש המרכזי היו בעת חנוכתו 500 מקומות ישיבה ו־250 מקומות נוספים ביציע. לרגל חנוכת הבית סללה העירייה כביש מרחוב סוקולוב לגבעת הישיבה (כיום בשטח רחובות מהרש"ל וחפץ חיים).
קנאים חרדים פרסמו פשקווילים בחתימת "ותיקי ותלמידי ישיבת פוניבז'" המגנים את הזמנת האישים הציוניים לישיבה. הנהלת הישיבה תלתה את המעשה בגורמים חיצוניים המבקשים לפגוע בה. בזמן טקס חנוכת הבית התנוססו על גג הישיבה דגל ישראל ונס הנשיא.
פעילות הקנאים נגד קשרי הישיבה עם מוסדות המדינה המשיכה גם בחודשים הבאים. בעת מסע ההלוויה של משגיח הישיבה, הרב אליהו אליעזר דסלר, בסוף דצמבר 1953, הספיד אותו הרב הרצוג בהיכל הישיבה. קנאים הפריעו להספד בקריאות ביניים. הפרעה דומה נעשתה בהלוויית הרב איסר זלמן מלצר בנובמבר אותה שנה בירושלים, והרב דסלר גינה זאת. בעקבות האירוע המביך, שלחה הישיבה מברק התנצלות לרב הרצוג, שבו גינתה בחריפות את הקנאים. המברק פורסם גם בעיתונות. סיעת הפועל המזרחי במועצת העיר טענה שחברי מועצה חרדים ובהם שמעון סירוקה עמדו מאחורי תקיפת הרב הרצוג ובעקבות דרישתה הוקמה ועדת חקירה לבדיקת המקרה. בהמשך אותה שנה תקפו קנאים את הרב הראשי לתל אביב־יפו, הרב איסר יהודה אונטרמן בעת שהשתתף בחתונה שנערכה בחדר האוכל של הישיבה.
בנובמבר 1957 יצא מהישיבה מסע הלווייתו של בוגר הישיבה, בנו של חבר מועצת המדינה הזמנית מאיר דוד לוינשטיין, שנהרג בקרב המיתלה במלחמת סיני ונקבר בתחילה בבית קברות ארעי. ההלוויה יצאה ממקום התייחדות מיוחד למרגלות בנין הישיבה, משם יוצאות הלוויותיהם של אישים הקרובים לישיבה שאינם נמנים עם צוות הרבנים.
שנות ה־60
ב־1960 החל הרב כהנמן בתכנונו של מפעל הנצחה גדול ליהדות ליטא שחרבה בשואה. בשלבי התכנון הראשוניים עלתה הצעה להקמת בית מדרש ובו פינות הנצחה לקהילות ליטא, הצעה שעד סוף אותה שנה לבשה צורה בדמותו של אוהל הקדושים שהוקם במהלך שנות ה-60. סביבו היה אמור להיבנות בית קברות מיוחד לגדולי ליטא שאת ארונם תכנן הרב להעלות לישראל, בהם הגאון מווילנה והחפץ חיים. תחת רעיון זה הוקם בשנים הבאות בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' שבקבר הראשון בו נקברה הרבנית גוטל, אשת הרב שך. מלבד "נציבי הישיבה" - כינוי לתורמים שרכשו עבור הישיבה בית שמשכר הדירה שלו ממומנת פעילות הישיבה ליום בשנה, קבורים שם גם רבני הישיבה שנפטרו ורבנים מפורסמים אחרים.
בראשית אותה שנה קיבלה הישיבה תרומה גדולה של 50,000 ל"י מחברת האחים חיים ואברהם שרמן בקארדיף. מתרומה זו הוקמה ספריית שרמן, ואחד מחדרי הישיבות הגדולים בקומת הכניסה לבניין הישיבה המרכזי נקרא "אולם שרמן". לפי פרסום של הישיבה משנת 1962 עמדו הוצאות הישיבה בשנה זו על כ-1,500,000 ל"י שהיו אז כ-500,000 דולר ארצות הברית.
ב־1963 למדו בישיבה עצמה 370, בישיבה הקטנה 170 ובכולל פוניבז' 130 תלמידים.
באוגוסט 1964 חנכה הישיבה, באירוע שכלל כתיבת ספר תורה, מבנה פנימייה לילדי "בתי אבות". המבנה נבנה ברחוב הרב הירש הסמוך ובו 24 חדרים ומועדונית בשלוש וחצי קומות ששטחן 1,200 מ"ר. המבנה נקרא על שם התורמים צבי אליעזר ואסנת קרויזהאר מארצות הברית שתרמו לפני כן את הבניין המרכזי של הישיבה ומבנים נוספים. בשל תרומותיהם הרבות, הכריז הרב כהנמן לקראת חנוכת מבנה זה על קריאת שם הכיכר הסמוכה "כיכר קרויזהאר". עם סלילת הרחוב ובניית מבני המגורים לכל ארכו, כיכר זו אינה קיימת עוד. עם צמצום מספר הילדים במוסדות "בתי אבות" התרוקן המבנה והחל משמש פנימייה לבחורי הישיבה עצמה. בפנימייה זו מתגוררים בעיקר בחורים צעירים. לצד הפנימייה נבנה חדר אוכל גדול ששימש בערבים כאולם אירועים, האולם נקרא אף הוא "אולמי קרויזהאר" ושימש במשך עשרות שנים לחתונות ואירועים אחרים. בראשית העשור השני של המאה ה-21 נסגר האולם והושכר למעון יום.
בשנת ה'תשכ"ח, 1968, חלה הרב כהנמן. הוא נותח בארצות הברית. בכ' באלול ה'תשכ"ט, 3 בספטמבר 1969 נפטר. ההלוויה התקיימה למחרת בגבעת הישיבה והשתתפו בה כ־40,000 מלווים. עם תום ה"שבעה" התכנסו תומכי הישיבה בראשות אברהם הרצפלד במלון דבורה והקימו ועדה במטרה להמשיך את התמיכה הכלכלית במפעליו. בוועדה השתתפו חברי כנסת, כלכלנים ותעשיינים, והיא התעתדה לגייס קרן של מיליון דולרים בעולם. ועדת-המשנה הישראלית, התחייבה לגייס 700,000 ל"י בהתאם להצעתו של חבר הוועדה, מנכ"ל בנק המזרחי משה מן. בעקבות פטירת הרב כהנמן התהדקו קשריו של הרצפלד עם הישיבה, הוא סייע ליצירת קשרים עם תורמים ואף הגיע ללמוד בה בעצמו במסגרת "ירחי כלה" שנערכו בישיבה בחופשת הקיץ. ב-1971 הבשיל קשר כזה בתרומה של רבע מיליון ל"י שהרים התעשיין והפילנתרופ היהודי-בריטי ארתור הוברט לישיבה. על שמו נקרא אחד מחדרי הישיבות הגדולים בקומת הכניסה לבניין הישיבה המרכזי "אולם הוברט". במסיבה שנערכה לכבודו במלון דבורה בתל אביב בעקבות התרומה, נאם הרצפלד וסיפר על קשריו עם הרב כהנמן.
שנות ה־70–ה־90
באוקטובר 1978 נהרגו שנים מתלמידי הישיבה ונפצעו שלושה בהתהפכות רכבם בכביש החוף. בשנות ה־80 וה־90, אירעו אירועים דומים, והרב שך אסר על תלמידי הישיבות בכלל ללמוד נהיגה ולהוציא רישיונות נהיגה ואף הצהיר כי תלמידים שיוציאו רישיונות יאבדו את זכותם לבקשת דחיית שירות בצבא. ועד הישיבות אימץ הנחיה זו רק ב-1995 בעקבות מותו בתאונת דרכים של תלמיד נוסף מישיבת פוניבז'.
עד שנות ה־90 נמסרו השיעורים בישיבה ביידיש. בשנות ה־90 החלו הר"מים למסור שיעורים בעברית, למעט הרב דוד פוברסקי שהמשיך למסור שיעורים ביידיש, עד לפטירתו.
המאה ה-21 ומאבק השליטה בישיבה
מאז סוף שנות ה־90 של המאה ה־20 מתקיימים בישיבה מאבקי שליטה קשים, במשך למעלה מעשור (1997–2009) התקיימו בישיבה מתיחות וחיכוך כמעט יומיומיים בין תומכי נשיא הישיבה הרב אליעזר כהנמן וראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי (מחנה זה מכונה "שונאים", בהגיה מלעילית), לבין תומכי ראש הישיבה הרב שמואל מרקוביץ (מחנה זה מכונה "מחבלים" בהגיה מלעילית). בעקבות הסכסוך נוצר פיצול חלקי במבני הישיבה כשבני המחנות תחמו את עצמם עם הזמן למבני פנימייה שונים. במסגרת המאבק שנויים במחלוקת המינויים של אנשי הצוות החדשים משני המחנות. בין הסכסוכים גלשו לעיתים לאלימות, והמשטרה נאלצה להתערב מספר פעמים. בשלב מסוים הורה הרב אדלשטיין לאנשי מחנה כהנמן הסרים למשמעתו לוותר על תפילות השבת והחגים בהיכל המרכזי של הישיבה ולקיים אותן בהיכל "אוהל קדושים" הסמוך, כדי להפחית את החיכוך. בהמשך הופרדו גם מקומות הישיבה בחדר האוכל ובפועל מתקיימות במבני הישיבה שתי ישיבות נפרדות לחלוטין, למעט ישיבה משותפת באולמות הלימוד בשעת תפילות הישיבה. הסכסוך ממשיך להתפרץ מעת לעת, ובפרט בתחילת שנת הלימודים, כאשר מגיעים תלמידים חדשים.
מלבד ראשי הישיבה, הרבנים אדלשטיין ופוברסקי, הצליח כהנמן הנכד לגייס את תמיכתם של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, הרב נסים קרליץ, הרב חיים קניבסקי, והרב מיכל יהודה ליפקוביץ'. גיסו הרב מרקוביץ זכה לתמיכת הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך.
דיון בוררות בין שני הצדדים התנהל בפני הרכב דיינים בראשות הרב חיים צימבליסט, הרב פינחס שרייבר והרב מאיר הייזלר. הבוררות קבעה כי הבעלות הממונית על נכסי הישיבה תהיה של בנו של אברהם כהנמן, אליעזר כהנמן. ראשות הישיבה אמורה הייתה להתחלק בין הרב פוברסקי, הרב אדלשטיין והרב מרקוביץ. פסיקה זו לא כובדה במלואה עקב מחלוקת בין הצדדים הקשורה לפרשנות המעשית של ביצוע פסק הבוררות. בשנת 2005 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הבוררות במעמד צד אחד, אך כשנה לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את אישור הבוררות והחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי. בשלב מסוים פרש הבורר מטעם כהנמן, הרב פינחס שרייבר מן הבוררות כשהוא מותח ביקורת על התנהלות ההליך כולו. הרב צימבליסט שישב בראש ההרכב דחה את המהלך וקבע כי ההרכב ימשיך לדון בתיק.
עם פטירת נשיא הישיבה אברהם כהנמן, בנו של מייסדה הרב כהנמן, בשנת תשס"ט (2009), הוריש בצוואתו את זכויותיו בישיבה לרעייתו רבקה. לפי הצוואה אם לא תהיה רבקה בין החיים בשעת פתיחתה, יחולק החלק שלה בין הבן אליעזר (60%) נוסף על חלק שהקנה לו בחייו (10%), לבין הבת ציפורה אשת הרב שמואל מרקוביץ (40%). שלושים יום לאחר פטירתו ייפתה האלמנה רבקה את כוחו של בנה אליעזר לנהל בשמה את הישיבה. למרות זאת, בפועל לא השפיעה הצוואה על הסכסוך שהיה מוטל אותה עת בבוררות, והתעוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה של הצוואה והסמכויות הנגזרות ממנה. שני הצדדים טענו כי הצוואה מחזקת את מעמדם המשפטי וכי עולה ממנה כי דעת המנוח הייתה לטובתם.
בשנת 2013 פנה הרב כהנמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לפסול את הבוררים, הרב הייזלר והרב צימבליסט, שהמשיכו לדון בתיק, בטענה שפעלו שלא כהוגן ועשו יד אחת עם הרב מרקוביץ, אולם בית המשפט דחה את הבקשה. גם ערעורו על החלטה זו בבית המשפט העליון נדחה, ובשנת 2014 שבו הבוררים לדון בתיק. באפריל 2014 שיגרו שלושה דיינים מבית הדין של הרב קרליץ מכתב לבורר הרב צימבליסט ובו כתבו כי "אין להמשיך הבוררות, ואין לזה שום תוקף על פי התורה, וכל כוחם הוא רק מכח הערכאות בלבד". על המכתב חתמו גם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי. בעקבות זאת פנה הרב כהנמן לבית המשפט בדרישה לבטל את הבוררות והציג מכתב בחתימת הרב צימבליסט ובו נכתב שאם הרב שטיינמן ימצא לנכון לבקש מהבוררים שלא להתכנס יקבלו את דעתו. אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
בדצמבר 2014 ניתן פסק בוררות ובו כתב הרב צימבליסט כי הרב מרקוביץ וקבוצתו "הם ממשיכי ישיבת פוניבז' המקורית" ואילו הרב כהנמן ואנשיו הקימו ישיבה נפרדת. אנשי הרב כהנמן ערערו על פסק הבוררות ובאוגוסט 2015 ביטלה אותו שופטת בית המשפט המחוזי יהודית שבח. השופטת קבעה שמערכת היחסים בין שלושת הבוררים הפכה כה עכורה, עד שקמה עילה להעבירם מתפקידם, לאחר שיקבלו הכרעה סופית בעניין סכומי הכסף השוטפים שיועברו לרב מרקוביץ ולתלמידיו. קביעה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון, שהורה שהבוררים ימשיכו בתפקידם, ושמצופה מהם להתנהל באופן מקצועי ומכבד. בתחילת 2018 הגיש הרב כהנמן בקשה נוספת לפסול את הדיינים צימבליסט והייזלר מתפקידם, בעקבות ראיות חדשות. הבקשה נדחתה על ידי בית המשפט.
פסק הבוררות האמור הביא להתלקחות מחודשת של הסכסוך בין הצדדים, שהובילה לאלימות, להשחתה של הספרייה ולמאבקים סביב תפילת הערבית בבית המדרש המרכזי של הישיבה. ב־29 בינואר 2015 פשטה המשטרה בכוחות גדולים על הישיבה ועצרה כ־25 תלמידים ממחנה הרב מרקוביץ. כעבור מספר ימים נעצר בנו של אליעזר כהנמן, יוסף, בחשד לתקיפת הרב מרקוביץ. כדי למנוע את המאבקים בבית המדרש החליטה המשטרה על חלוקתו מדי ערב בשעה שבע בין המחנות, תוך שהיא מפקחת על כך.
עם פרוץ מגפת הקורונה ב-2020, נמנעו אנשי הרב כהנמן מקיום לימודים בהיכל המרכזי, עקב אי יכולתה לעמוד בהנחיות הבריאות בתנאים אלו. מצב זה איפשר לאנשי הרב מרקוביץ שלא הקפידו על הנחיות אלו להשתמש באופן בלעדי בהיכל המרכזי במשך קרוב לשנה, עד להתערבות בית המשפט במאי 2021, אז קבע בית המשפט כי עד להכרעה סופית בסכסוך יחולקו מקומות הישיבה בהיכל המרכזי באופן שוויוני, חציו הדרומי של ההיכל ניתן לרב כהנמן, וחציו הצפוני לרב מרקוביץ. לאחר שהצו לא כובד בשבתות, הבהיר בית המשפט באוגוסט אותה שנה כי החלוקה השוויונית הזמנית בהיכל הישיבה חלה גם על ימי השבת ונזף באנשי הרב מרקוביץ שהפרו אותו למרות שהחלוקה השוויונית היטיבה עמם כשנתנה להם מעמד שווה על אף נחיתותה המספרית של הקבוצה. במהלך סבב זה של דיונים בבית המשפט, התפטר ביולי 2021 הבורר העליון הרב צימבליסט, שהואשם במשך השנים בידי אנשי הרב כהנמן בהטיה חד-צדדית, מתפקידו. במכתב ההתפטרות מנה הרב צימבליסט לצד מצב בריאותו את התנהלות אנשי הרב כהנמן ובאי כוחו כסיבה לפרישתו, תוך שהוא מטיח האשמות קשות באנשיו של הרב כהנמן, וכן בבורר מטעמו הרב משה פרקוביץ. בעקבות פרישתו מינה בית המשפט בספטמבר 2021 את השופט בדימוס דוד חשין לשמש כבורר בסכסוך בין הצדדים.
בשנת 2012 יצא הסרט התיעודי "זמן פוניבז'" שעוקב במשך כשנתיים אחר חייהם של כמה מתלמידי ורבני הישיבה.
באלול ה'תשע"ח (אוגוסט 2018), פתח הרב כהנמן בסמוך לישיבת פוניבז' הקטנה, את ישיבת "חיים אברהם" לצעירים מעדות המזרח, כאשר חלק מתלמידי 'בתי אבות' של פוניבז' ממשיכים שם את לימודם.
נושאי תפקידים
שלושת הר"מים הראשונים - הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב שך, שימשו כראשי הישיבה שנים רבות עד לפטירתם. בשנותיה הראשונות של הישיבה מונו כר"מים נוספים שלושה מבוגרי הישיבה: הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בה'תש"ח), הרב שלמה ברמן והרב ברוך דב פוברסקי, בנו של הרב דוד פוברסקי. בשלהי זמן חורף של שנת תשמ"ח מונו לר"מים הרב שמואל מרקוביץ והרב אשר דויטש, באותה שנה מונה הרב יונה זלושינסקי, ובהמשך בשנת תשנ"ה מונה גם הרב דוד מילר.
המנהלים הרוחניים והמשגיחים הבכירים שכיהנו בישיבה הם הרב אבא גרוסברד, הרב אליהו אליעזר דסלר והרב יחזקאל לוינשטיין. כמו כן כיהנו כמשגיחים הרב בן ציון במברגר, הרב חיים פרידלנדר, הרב דוד זינגרביץ והרב ראובן יהושע גינזבורג (חתנו של הרב לוינשטיין).
בנוסף לבעלי התפקידים הרשמיים, הביא הרב יוסף שלמה כהנמן לישיבה מספר תלמידי חכמים יוצאי ישיבות ליטא שילמדו בישיבה ויהוו דוגמה לבחורים. גם כיום לומדים בישיבה מספר אישים כאלו, בהם הרב חיים ברמן (אחיו של הרב שלמה, המוסר לבחורים) והרב אהרן יהושע צוקר.
לאחר פטירתו של הרב יוסף שלמה כהנמן התמנה כנשיא הישיבה בנו אברהם, ולאחר פטירתו הוא הוריש את הישיבה לידי רעייתו רבקה. בעקבות מחלוקת ממושכת בישיבה שהחלה בשנת תשנ"ח, בסוף שנת תשס"ה התפצלה הישיבה, כך שלמעשה פועלות באותו מבנה שתי ישיבות. בישיבה האחת, בנשיאות הרב אליעזר כהנמן (בנו של הרב אברהם כהנמן וחתנו של הרב שלמה ברמן), משמש כראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי. לצידו שימשו כראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ג, והרב חיים שלמה ליבוביץ משנת ה'תשס"ז עד לפטירתו בחורף ה'תשע"ו. לישיבה הצטרפו כר"מים הרב דוד מילר, הרב חיים פרץ ברמן (בנו של הרב שלמה ברמן, וחתנו של הרב ברוך דב פוברסקי שמונה לר"מ לאחר פטירת אביו, כחצי שנה לפני הפילוג), ובהמשך מונו לר"מים נוספים הרבנים שמואל יהודה מלר (מה'תש"ע) והרב דוד לוי (חתנו של הרב גרשון אדלשטיין, מונה בשנת ה'תשע"א). בתשע"ז מונה הרב יעקב אפשטיין לראש ה"קיבוץ", בגיל 28. המשגיח בישיבה זו היה הרב אליעזר גינזבורג (בנו של המשגיח הקודם הרב ראובן, וחתנו של הרב שלמה ברמן), עד לפטירתו. באלול ה'תשע"ז (ספטמבר 2017) מונה למשגיח הרב עזרא רוטשילד, ולצדו מונה בהמשך הרב אליהו אליעזר קלרמן.
בראשות הישיבה השנייה עומד הרב שמואל מרקוביץ (חתנו של הרב אברהם כהנמן), בישיבתו המשיכו לשמש כר"מים הרב אשר דויטש והרב יונה זלושינסקי, ששמשו כרמי"ם בישיבה עוד קודם הפילוג. ובשנת תשס"ט מונו לר"מים נוספים הרב יחיאל דזימיטרובסקי והרב חנוך הבלין. המשגיחים הרב אהרון זאב גרוסברד שמכהן מאז שנת תשמ"ה בישיבה, הרב אליהו אליעזר דסלר, בני משפחה של המשגיחים מהדורות הקודמים - המשיכו לשמש כמשגיחים בישיבה זו. בהמשך מונה הרב אהרן זלזניק כמשגיח קטן. בהמשך מונו לר"מים הרב מיכאל קופמן (חתנו של הרב מרקוביץ) והרב אהרן דוד מלאכי (אחיו של ח"מ עיריית ב"ב משה מלאכי) והרב אהרן יוסף קלרנשטיין.
מאז ראשית 1962 מאוגדים עובדי הישיבה בהסתדרות העובדים הכללית.
שיטת וסדרי הלימוד בישיבה
דרך הלימוד בישיבה דומה ביסודה לצורת הלימוד בישיבות ליטא. מבין ראשיה בעבר ובהווה השפיע בעיקר הרב שמואל רוזובסקי. דרכו התבססה על הקפת הנתונים בכל סוגיה תלמודית, עימותם ההדדי ומסקנות חדשניות. גם לאחר פטירתו, בשנת תשל"ט (1979), הייתה דרכו הפופולרית ביותר בישיבה, עד למחצית השנייה של שנות ה־90, אז התרופפה השפעתו של הרב רוזובסקי ופינתה לצדה מקום לדרכים אחרות. סדרי הלימוד בישיבה הם כמקובל בשאר הישיבות הליטאיות. בפועל מתקיים הלימוד בבית המדרש לכל אורך שעות היממה.
בישיבה נהוג שגם ראשי הישיבות מוסרים שיעור יומי, וכן נהוג שבכל שנה מתחלפים לכל שיעור שלושה רבנים (אחד בזמן אלול וחצי זמן חורף, אחד בחצי זמן חורף ואחד בזמן קיץ), וכל רב מוסר שיעורים רק בשני שלישים של שנת הלימודים.
בהקמת הישיבה, תכנן הרב כהנמן שהתלמידים יסיימו את כל הש"ס בתקופת הלימודים בה. בעקבות זאת למדו בשנים הראשונות בחורי הקיבוץ אחרי הצהריים ובערב מסכתות אחרות מאלה הנלמדות בדרך כלל בישיבות הליטאיות, אך בסופו של דבר התקשו התלמידים לעמוד בתוכנית והיא בוטלה.
בעבר קצב הלימוד היה למעלה מעמוד גמרא ליום. כך למשל, בהקמת הישיבה בכסלו תש"ד למדו מסכת בבא מציעא, ועד לסוף הזמן חורף כעבור ארבעה חודשים, הגיעו עד דף נ', ובקיץ למדו עוד כשלושים דפים - קצב של 10–12 דפי גמרא בחודש. בהמשך ירד הקצב בהדרגה, ולאחר פטירת הרב כהנמן הוא הגיע לתשעה דפים לחודש. כיום הקצב של הרב אדלשטיין הוא של כ־5 דפים לחודש, אך מרבית התלמידים אינם לומדים בקצב זה אלא לאט יותר.
בשנים הראשונות של הישיבה מסר הרב כהנמן שיעור בשולחן ערוך אורח חיים עם מגן אברהם.
בשנות ה־70 נקבע שהתלמידים החדשים בשיעור א' ילמדו בשעות הערב עם עמיתיהם מהקיבוץ. חברותא זו מכונה "אילן". בשנת ה'תש"ע ביטל הרב אדלשטיין את הנוהג, והוא מתקיים כיום רק בישיבה בראשות הרב מרקוביץ'.
ארון הקודש מאיטליה
בשונה מן המקובל ברוב ארונות הקודש בעולם, הארון אינו נושא את סמל לוחות הברית. בעולם היהודי קיימים כמה העתקים של הארון, בהם בשטרסבורג ובניו סקוור.
אולמות הלימוד
היכל הישיבה - שוכן בבניין המרכזי ובו כשש מאות וחמישים מקומות. לומדים בו בחורים משתי הישיבות.
תלמידי ישיבתו של הרב אדלשטיין לומדים גם בעזרת הנשים של הבניין המרכזי (כמאתיים מקומות), ביציעים של בניין אוהל קדושים ובחדר שלידו (כ-400 מקומות) וב"היכל הגרח"ש" באותו בניין (כ-500 מקומות). הם לומדים גם בבית הכנסת "אהבת חסד" ועוד בתי מדרשות סמוכים.
תלמידי ישיבתו של הרב מרקוביץ לומדים גם בהיכל הכולל הישן ("פרלמן", כ-200 מקומות), ב"אולמי סגל" שבבניין המרכזי (כמאה מקומות) וכן בבית המדרש "התימנים" ברחוב מהרש"ל ועוד בתי מדרשות סמוכים.
קריית ישיבת פוניבז' - אשדוד
בשנות ה־60 של המאה ה־20 הוקמה שלוחת ישיבת פוניבז' על קרקעות שרכש הרב כהנמן באשדוד. בנובמבר 1963 הונחה אבן הפינה לקריה, והחלה הקמת 1,400 יחידות דיור ומוסדות חינוך. לקראת פתיחת שנת הלימודים ה'תשכ"ו נחנכו שם שלושה מוסדות:
ישיבות ברוח הישיבה
רבות מהישיבות הליטאיות הגדולות הפועלות בישראל משנות ה־80 וה־90 של המאה ה־20, נוסדו על ידי בוגרי ישיבת פוניבז'. מחזור הלימודים ושיטת הלימוד (בעיקר של הרב שמואל רוזובסקי) הם כבישיבת פוניבז'. ברובן של ישיבות אלה (כמו גם בתי כנסת שנפתחו על ידי בוגרי הישיבה) גם ניגוני התפילות בימים הנוראים הם כמקובל בישיבת פוניבז', מיסודם של משה פורטמן (על בסיס נוסח ישיבת טלז) והרב צבי אייזנשטיין (ראש ישיבת תפארת ציון).
בין ישיבות אלו: ישיבת מאור התלמוד, ישיבת בית מתתיהו, ישיבת אור ישראל, ישיבת כנסת יצחק, ישיבת באר התורה וישיבת אורחות תורה.
בוגרים בולטים
לישיבה בוגרים בולטים רבים, בהם ראשי הישיבה כיום וכן:
הרב חיים יהודה ברינגר משגיח ישיבת גרודנא.
ראו גם
זמן פוניבז' - סרט תיעודי שעקב במשך כשנתיים אחר חייהם של כמה מתלמידי ורבני הישיבה.
קרמון מאז'ר
קרמון מאז'ר (326 אחה"ח - 421 אחה"ח) הוא דמות בדיונית מסדרת ספרי רומח הדרקון ומי שמהווה את אחד הגיבורים הראשיים בה. קרמון, היה אחד מגיבורי מלחמת הרומח אשר עזרו להביס את מלכת האופל וצבאות דרקוניה. לאחר המלחמה, שב קרמון לעיר מולדתו, מרגוע, כדי לסייע בהקמתה מחדש של העיירה, לאחר שזו נהרסה במהלך המלחמה ונישא לטיקה ויילן. מספר שנים לאחר מכן, היה קרמון לדמות מפתח, כאשר מנע מאחיו התאום, רייסטלין מאז'ר, להרוס את העולם כאשר שאף להפוך לאל. כאשר שב למרגוע בשנית, הפכו קרמון ואשתו לבעלי פונדק הבית האחרון, בו חיו חיים משגשגים וארוכים. קרמון נפטר ביום אמצע הקיץ כתוצאה מהתקף לב.
ילדותו
קרמון נולד לגילון ורוזאמון מאז'ר בעיירה מרגוע בשנת 326 אחה"ח, ונקרא על שם אב סבו. הוא הבכור מבין התאומים, כאשר אחריו הגיח לעולם תאומו, רייסטלין מאז'ר. משמעות שמו היא "כוח עצי הוואלן" (עצי ענק אשר מאפיינים את העיירה בה נולד). בניגוד לאחיו שנטה לחלות, קרמון היה תינוק בריא אשר הפך לנער חזק תחת השגחת אחותו ואמו. מאחר שרוזאמון הייתה מועדת למצבי טראנס ותרדמת וגילון היה חוטב עצים אשר היה נוהג לעבוד רבות מחוץ לעיירה, התאומים גדלו בעיקר תחת השגחת קיטיארה. כנער, היה קרמון פופולרי בין בני גילו בעיירה ושיחק עימם רבות, והגן על אחיו השברירי מפני בריונים.
כאשר היו בני שש, הופרדו התאומים לראשונה, כאשר רייסטלין נלקח על ידי אביו ללמוד את אומנות הקסם תחת השגחת אדון תיאובלד. במקביל, עזבה גם אחותם קיטיארה את הבית אך חזרה לפרקים כדי לבדוק את מצבם תוך שהיא נושאת בידה מתנות לקרמון, כגון חרב עשויה עץ, ומדריכה אותו כיצד להשתמש בה. כאשר היה בן שמונה, קרמון התחבר לילד גדול בשם סער בהיר-להב, אשר הגיע לעיירה, כפליט מארץ סולאמניה. כאשר הנערים גדלו, הם התיידדו גם עם חצי אלף בשם תניס חצי-אלף וחבריו, גמד בשם חלמיש כור-אש, אשר היה חרש מתכת וקנדר בשם גדילן קוץ-רגל, עימם היו יוצאים למסעות באזור העיירה. חבורה זו התפצלה לראשונה בשנת 346 אחה"ח, כאשר רובם חפצו לצאת למסעות אישיים. הם קבעו להיפגש כעבור חמש שנים בפונדק הבית האחרון.
מבחנו של רייסטלין
במסע הראשון של קרמון ואחיו התאום לאחר פרידתם מחבריהם, הם שמו פעמיהם לעבר יער ויירת' המכושף, שם עמד אחיו בפני מבחן הכישוף הנעלה. כך, בעודו בן 20 בלבד היה רייסטלין למכשף הצעיר ביותר שעמד להיבחן. בחירה זו נעשתה על ידי ראש מועצת המכשפים, פר סליאן, אשר ראה את התכנסות הזדון בקרין, והיה זקוק ל"חרב" להילחם בו. התאומים הצליחו לבסוף למצוא את היער, אולם למקום זה הייתה השפעה נפשית על קרמון.
בזמן המבחן, רייסטלין עמד בפני אתגרים רבים, אך אף אתגר לא היה גדול כמו האלף האפל מולו התמודד כמשימה האחרונה במבחנו. באותו הזמן, הוא פגש ברב המג, פיסטנדנטילוס, אשר העמיד בפניו בחירה - או שישלם לרב מג בחלק מכוח נשמתו ובתמורה יעזור לרייסטלין לעבור את המבחן, או להיות מושמד על ידי האלף האפל. למרות שיכול היה לעבור משימה זו בלא עזרתו של פיטנדנטילוס, רייסטלין הסכים לעסקה עם אדון האופל, והשמיד את האלף האפל. אולם, פר סליאן החליט כי על רייסטלין לעבור עוד משימה אחת. רייסטלין, שכבר שכב גוסס על האדמה, ראה לפתע את אחיו, קרמון. כאשר הגיח אויב נוסף וניסה להתקיף את שניהם, קרמון השתמש במטה ענבר וחתיכת פרווה מתיקו, והטיל לחש קסמים כדי להשמיד את אויבם, דבר שמעולם לא עשה ואף לא ידע שבכוחו לעשות. רייסטלין שחמתו וקנאתו בערו בו, השתמש במעט הכוח האחרון שנותר לו והרג את אחיו. אך למעשה, גם זה היה חלק מהמבחן, ודמותו של קרמון הייתה יציר כפיו של פר סליאן, אשליה ותו לא, כדי ללמד את רייסטלין מהי חמלה. פר סליאן גם הכריח את קרמון לצפות בחלק זה של המבחן.
מערכת היחסים בין שני האחים השתנתה ללא היכר, לאחר המבחן, כאשר שניהם יודעים כי רייסטלין הרג את אחיו במבחן. קרמון ראה גם כי אחיו השתנה חיצונית בצורה קיצונית: עורו הפך זהוב מתכתי, שערו הלבין לגמרי, אישוניו הפכו לצורת שעון חול ובריאותו התרופפה וגרמה לו להתקפי שיעול קשים, כאשר הדבר היחיד שהקל עליהם, היה תה עשבים מיוחד שקרמון נהג להכין לו.
אחים לנשק
בשנת 347 אחה"ח, הצטרפו התאומים לשירותי הברון מלאנגטרי הידוע גם כברון המטורף. הם התיידדו עם הקנדר למחצה בשם שנורר, ורייסטלין הפך למכשף קרבות תחת פיקודו של האדון הורקין. צבאו של הברון נשלח ליישוב "קץ התקווה" כדי לעצור מרד. צבאו של הברון הגיע לשם והצליח להביס את צבאותיו של המפקד כולוס ולמעשה להגן על אנשי הכפר. קרמון ואחיו נשארו עם צבאו של הברון זמן מה, ולאחר מכן פרשו והמשיכו במסעם בחיפוש סימנים לאלים האמיתיים, כשבדרכם הם מצליחים לחשוף כוהנים ואנשי דת שרלטנים כמו כוהנה של לארניש. הם עזרו לאביר הסולאמני גאוויין לשבור את קללת מצודת המוות. במהלך הרפתקה זו, התחברו לקנדר בשם אוזנן, ולאחר מכן המשיכו לעבר העיירה מרקלאר, שם הפוגשים באדון החתולים באסט, ומקבלים לידם מידי מועצת העיירה לחקור מעשי רציחות בעיר. לאחר חקירה מאומצת, גילו כי ראש העיירה, הגבירה שאבאס היא הרוצחת ומבינים כי היא למעשה אל מת. רייסטלין מצליח להביסה בערמה ולגרום לקסם האפל של הגבירה לחזור אליה ולהשמידה. באסט מודה לאחים, ולאחר מכן הללו ממשיכים בגפם.
רשומות רומח הדרקון
עיקר עלילותיו של קרמון וחבריו מתרחש בטרילוגית ספרים זו. קרמון ורייסטלין שבים למרגוע להתאחד עם שאר חבריהם, שהתפצלו חמש שנים קודם לכן. בגיל 25, קרמון התנשא לגובה מטר ושמונים, שרירי, פניו שלוות, ושערו החום ארך. הוא היה לבוש שריון טבעות וקסדת דרקון מכונף.
אל זק טרות וחזרה
בלילה הגורלי ההוא, בני החבורה למעט קיטיארה התאחדו בפונדק הבית האחרון, ואליהם הצטרפו מי-נהר וסהר-פז משבט קה-שו. אולם, בעקבות אירועים שהחלו בעקבות איש זקן, נאלצו בני החבורה להימלט דרך מטבח הפונדק ושמו פעמיהם לביתה של טיקה ויילן. לאחר היתקלות קצרה עם מספר גובלינים, קרמון וחבורתו נמלטו מהעיירה, עברו דרך אגם הבדולח, ושם התכוונו להגיע אל העיירה מפלט. בדרכם, הותקפו על ידי אנשי דת משונים, אשר התגלו כדרגונים. משם, המשיכו ליער הקודר, בו פגשו קרמון וחבריו בראש האדונים, אשר שלחה אותם לזק טרות כדי להשיג את דיסקיות מישאקאל, כהוכחה לקיומם של האלים העתיקים.
פקס תרקס ותורברדין
חמושים במידע על האלים העתיקים, חוזרים בני החבורה למרגוע, שם הם נשבים על ידי צבאות הדרקונים, אשר תקפו את העיר והחריבו אותה במהלך אותו זמן. קרמון חבריו נכלאו בשיירת קרונות המיועדת למכרות פקס תרקס, אך בדרכם שוחררו על ידי מארב של אלפים, בני שבט הקאלינסטי. הם נלקחים אל עיר הבירה של ממלכת האלפים המערבית, קאלינוסט, ושם מחליטים על שחרור העבדים הכלואים בפקס תרקס. הם חודרים למצודה בדרך סודית הידועה לאלפים, ושם מצליחים לשחרר את העבדים מהמכרות, להביס את שר הדרקונים קטב מרירי ונמלטים אל הרי כרוליס, כאשר צבא הדרקונים הכחול בעקבותיהם.
לאחר שעברו, ורייסטלין אחיו הצליח בעזרת קסמיו למוטט את המעבר בהרי כרוליס, המשיכו קרמון, רייסטלין וסער בגפם אל מצודת הגולגולת שם רייסטלין האמין כי יוכל למצוא את הכניסה לממלכת הגמדים, תורברדין. שם, מצא סער את קסדת גְרָאלֵן, וכאשר חבש אותה, השתלטה עליו רוחו של הנסיך גראלן, אשר התעקש לחזור לממלכתו ולאביו, המלך דאנקן. משם פגשו קרמון וחבריו גם בטיקה וגדילן. קרמון וחבריו החליטו לשלוח את טיקה חזרה אל שאר חבריהם ולספר להם את מהלך האירועים, ואילו הם המשיכו אל עבר המלך דאנקן בעזרתו של גיבור הגמדים, ארמאן כאראס. סער הצליח להשתחרר מקסם הקסדה, אך אז החליט חלמיש לחבוש אותה. החבורה הובאה בפני מועצת שבטי הגמדים, ושם סיפר הנסיך גראלן אודות מקבת כאראס האגדית. חלמיש וארמאן הצליחו למצוא את המקבת, ורייסטלין הציע כי ישמרו את המקבת לעצמם ועותק שלה, שהיה בידיו של ארמאן כאראס יישאר בידי הגמדים. אולם שרשרת אירועים הובילה לכך שחלמיש השאיר את המקבת האמיתית בידי הגמדים, דבר שהרתיח את אחיו של קרמון. לאחר כל זאת, הרשה המלך דאנקן לבני החבורה ופליטי פקס תרקס לשהות בממלכה התת-קרקעית בזמן החורף.
טרסיס וסילבנסטי
במהלך החורף, החליטו בני החבורה להגיע אל עיר הנמל טרסיס כדי לנסות לחכור שם ספינות כדי להעביר את הפליטים בחזרה לאבנסיניה. אולם, בהגיעם לעיר, הם גילו כי העיר מוקפת יבשה, היות שהים נסוג משם בזמן החורבן הגדול, וכי העיר נשלטת על ידי צבאות הדרקונים. זמן קצר לאחר הגיעם לעיר, התפצלה החבורה, לאחר שהם מתוקפים במשותף על ידי צבא הדרקונים האדום וכוח סיוע של צבא הדרקונים הכחול המונהג בידי הגבירה הכחולה. קרמון, רייסטלין, תניס, סהר-פז ומי-נהר ניצלו על ידי אלהנה צפריר, נסיכת אלפי סילבנסטי ונלקחו לממלכת האלפים המזרחית, שם הם הותקפו על ידי הסיוט המכושף של לוראק קלדון, אביה של אלהנה, והדרקון הירוק, כרתי רועץ-דם. לאחר הבסת הסיוט, לקרמון הוענקה החרב שן-אדם.
פרידה וסיום המלחמה
לאחר מכן, נעו קרמון וחבריו צפונה לעיר הכבושה סחף, שם הם שכרו ספינה בשם פֶּרֶשׁוֹן כדי להגיע בעזרתה לעיר פלנתאס. אולם, הגבירה הכחולה וכמה מדרקוניה עקבו אחריהם באזור ים הדם של איסטר ורדפו אחריהם, ובלית ברירה, קברניט הספינה משך את ההגה אל מערבולת הדם, אשר ניפצה את הספינה. בזמן שהמערבולת עמדה לחרוץ את גורלה של הספינה, רייסטלין, בעזרת הידע שרכש עם הזמן, הצליח להימלט בדרך קסומה ולהיעלם מן הספינה, ובכך להפנות עורף לאחיו, דבר אשר שבר את קרמון ולראשונה סיפר לתניס את אשר אירע בצריח הכישוף הנעלה. כאשר הספינה טבעה, חולצו קרמון וחבריו על ידי אלפי ים, אשר הרשו להם לשהות זמן קצר בחורבות איסטר אשר מתחת לים הדם. בזמן זה, התוודו קרמון וטיקה על אהבתם האחד לשנייה. לאחר מכן, הביאו אותם האלפים לחופי העיירה קאלאמן, אשר נכבשה על ידי כוחות האבן הלבנה מידי צבאות הדרקונים. שם, התאחדו קרמון וחבריו עם חלמיש וגדילן, ולמדו על דבר לכידתה של לאורנה, המצביאה הזהובה, על ידי האויב ודבר הבאתה על מקדשה של מלכת האופל בנראקה.
קרמון וחבריו, יחד עם האיש המסתורי ברם, איש הנצח, עזבו את קאלאמן כדי לחלץ את לאורנה. בדרך, הצטרף אליהם שנית פיזבן, בעודם נמלטים מכוחות צבאות הדרקונים. במהלך המנוסה, חלמיש סבל מהתקף לב קטלני והוא נפטר בזרועותיו של ברם. כאשר הגיעו לשערי נראקה, הם צפו בכוחות צבאות הדרקונים נאספים בהמוניהם לכבוד חזרתה של מלכת האופל אל העולם. תאניס, בצעד מיואש, הצטרף אל קיטיארה, כדי לנסות לחלץ את לאורנה בדרכו שלו. בה בעת, נכלאו קרמון וחבריו במרתפי המקדש. אולם, תניס הצליח (בעזרת רייסטלין וללא ידיעתו) לקטול את אריאקס, קיסר אנסאלון ונטל את כתר העוצמה שלו. בזמן המהומה שהשתררה, עזרו קרמון וחבריו לברם להגיע אל אבן היסוד של המקדש ולגאול את ברם מיסוריו ובכך למנוע את חזרתה של טאקיזיס לעולם, ואז נמלטו קרמון, טיקה וגדילן מהצינוק בעזרת רייסטלין, שכעת ענד את הגלימות השחורות, והיה זה שהגן על אחיו כעת. אף תניס הצליח להיחלץ עם לאורנה מידיה של קיטיארה. לאחר מנוסתם, רייסטלין נפרד מאחיו לשלום, ורכב על דרקונו, כרתי רועץ-דם, מותיר את אחיו שבור לב.
טרילוגיית אגדות
התמקדות נוספת בקרמון וביחסיו עם אחיו נמצאת בטרילוגיה המרכזית השנייה של רומח הדרקון, אשר מתחילה כחמש שנים לאחר מאורעות הטרילוגיה הראשונה.
השברון והמשימה
במהלך חמש השנים, שבו קרמון וטיקה לעיירה מרגוע ונישאו זו לזה. במשך ששת החודשים הראשונים סייע קרמון בבניית העיירה מחדש. הוא וטיקה עברו לנהל את פונדק הבית האחרון מידיו של אוטיק, אביה המאמץ של טיקה. אולם, לאחר שהעיירה חזרה לקדמותה, אף אחד לא הזדקק לעזרתו של קרמון, והוא החל להטביע את יגונו בכוהל גמדים במסבאה מוזנחת בשם "קסת הדיו" בפרברי מרגוע. כתוצאה מכך, מראהו החסון החל לרפוף והוא עלה במשקלו. לאחר שנזרק מביתו על ידי טיקה, קרמון וגדילן קוץ-רגל נשלחו עם כוהנת פלאדין, קריסניה טאריניוס, כדי להגן עליה במסעה לצריח הכישוף הנעלה בוויירת. בדרכם לצריח, קריסניה הותקפה על ידי אביר המוות לורד סות', אך ניצלה בזכות התערבותו של האל פלאדין. קרמון וגדיל נשאו אותה לצריח, ובו נערכה פגישה של מועצת המכשפים כדי לקבוע את גורלה. במהלך הפגישה, קיבלה המועצה דיווח על ידי המרגל דאלאמר האפל אודות פטרונו (ואחיו של קרמון), רייסטלין מאז'ר, ועל כוונותיו לקרוא תיגר על טאקיזיס. חרף זאת, המכשפים החליטו לשלוח את קרמון וקריסניה בחזרה לעבר, לזמנו אל המלך הכוהן טרם החורבן הגדול כדי שירפא את קריסניה. למרות שנאסר על גדילן לבוא עימם (כיוון שחוקי הקסם אוסרים על מסעם של קנדרים בזמן), הוא גם מצליח לבוא עימם, והשלושה מופיעים בסמטה בתחומי העיר איסטר.
איסטר
קרמון, גדיל וקריסניה הופיעו ומייד הואשמו השניים ב"תקיפתה" של כוהנת פלאדין. קרמון הושלך אל הכלא יחד עם הקנדר והם נמכרו בשוק עבדים באיסטר לאראג, אדון המשחקים, כדי שיילחמו כגלאדיאטורים בזירה. באמצעות תזונה נוקשה ומשטר אימונים, חזר קרמון לכושרו והוא הפך ל"אלוף" ונערץ על ידי הגבירות שבאו לצפות במשחקים בזירה. בשל עליית מעמדו, קיבלו קרמון וגדיל חופש תנועה בעיר בתנאי שלא יברחו. הוא גילה כי קריסניה רופאה על ידי המלך הכוהן ושאחיו מתחזה לפיסטנדנטילוס בחצרו של המלך. בהבינו את תפקידו במנוסתם של קריסניה ורייסטלין מפני החורבן הקרב, קרמון נלחם בקרב האחרון בזירה ביום בו הכה הר האש באיסטר. הוא נשלח לזירה כדי להילחם בחבריו לקרב, קירי ופרגאס, אך השלושה התאחדו והרגו את אראג ועוזרו ראאג. קרמון הגיע למקדש פלאדין, שם הטיל רייסטלין לחש כדי להעביר את עצמו, אחיו וקריסניה לצריח הכישוף הנעלה בפלנתאס מאה שנה קדימה (וכ-250 שנה לפני זמנם שלהם).
מלחמת שער הגמדים
בעוד הצבא פוסע דרומה, הוא הלך וגדל. בהתקרבו לים החדש, גנרל קרמון, כפי שכונה, גייס צבא של ברברים בהנהגתו של צל ליל (אב קדמון של מי-נהר) וצבא גמדי גבעות בראשות רגהר כור-אש (סבו של חלמיש). צבאו של קרמון החל פוסע לאורך מישורי אבנסיניה. במקביל, ובלא ידיעתו של קרמון, רייסטלין כרת ברית עם מנהיג שבט הדוואר של גמדי ההרים, כדי שיבגוד במלך דאנקן ויגרום לפריצת החומות של פקס-תרקס. הם אכן ביצעו זאת, והצבא הצליח לפרוץ את המצודה ולהתקדם דרומה לעבר תורברדין ומצודת זהמאן, מטרתו האמיתית של רייסטלין.
במהלך שהייה לילית במישורים, הותקפו שלושתם בידי קבוצת גמדים לוחמים בהנהגתו של כראס. קרמון וקריסניה נפצעו קל, אך רייסטלין נפגע באופן אנוש, וקריסניה הצליחה לרפא אותו. לאור התקפה זו, המשיך הצבא במתקפותיו לעבר זהמאן, ורייסטלין במקביל החל את הכנותיו שלו. אולם, כאשר גילה רייסטלין את גדילן והגנום, גנימש, הוא רצח את הגנום והחזיק את הקנדר בשבי מתחת למצודה. גם צבאו של קרמון סבל מבעיות - צבא גמדי הגבעות המשיך לעבר תורברדין בגפו, הברברים חזרו לשבטם ואנשיו של קרמון נבגדו בידי גמדי הדוואר. קרמון נמלט בעזרת גדילן, והשניים המשיכו למעמקי המצודה כדי להתעמת עם רייסטלין וקריסניה. רייסטלין שחרר את קרמון מעליו והסביר לו כיצד להשתמש באביזר המסע בזמן כדי לחזור להווה. אולם, השימוש באביזר על ידי קרמון ורייסטלין התרחש ברגע בו הטיל רייסטלין את קסמו על מנת להיכנס עם קריסניה לשאול. התוצאה ההרסנית הייתה פיצוץ מצודת זהמאן ומישורי דרגות', עליהם מצאו אלפים מצבא פיסטנדנטילוס את מותם.
עתיד עגום
בעוד רייסטלין וקריסניה הצליחו להיכנס בעד השער, קרמון וגדילן הועתקו לעתיד, שנתיים קדימה מהזמן בו אמורים היו להגיע, לשנת 358 אחה"ח. במקום למצוא את העיירה מרגוע כפי שזכרו אותה מההווה אותו עזבו, הם גילו רק שממה ואדמת טרשים. השמיים היו חרוכים על ידי סופות ברקים מוזרות, שכנראה הרגו כל אחת ואחד על פני האדמה. השניים שמו פעמיהם לעבר צריח הכישוף הנעלה בוויירת' כדי לנסות להבין את אשר אירע, שם פגשו באסטינוס רושם הרשומות עומד לסיים את הכרך האחרון של רשומות (תיעוד תולדות קרין) בעוד האל החדש, רייסטלין, מענה את פר סליאן. מג הגלימות הלבנות הורה לקרמון לא לאפשר לאחיו לעזוב את השאול ולמנוע את העתיד/הווה מלהתרחש. ברגע האחרון לפני סוף העולם, הצליחו קרמון וגדילן לחזור שנתיים אחורה, אל ההווה, לפלנתאס.
מלחמת הגבירה הכחולה והקורבן
קרמון מצליח לגנוב את הכרך האחרון מידיו של אסטינוס, לפני שהוא שב להווה, בה הוא לומד על מלחמתה של הגבירה הכחולה והוא מורה לגדילן למנוע מתניס חצי-אלף להוביל את המגננה על שערי העיר פלנתאס. גדילן מצליח לשנות את תוכניותיו של קרמון לעבור את שדרת שוויקאן. קרמון ותניס משתמשים באביזר הקסום לחדור למצודה המעופפת המרחפת מעל לעיר. הם נלחמים על חייהם במצודה ומגלים כי גדילן הצליח לחדור למצודה בעזרת דרקון הארד קירסה (הבזק אש). השלושה מצליחים להשתלט על המצודה בעזרת גמד אשפתות בשם ראונס. ראונס וגדילן מצליחים להנחית את המצודה לעבר צריח הכישוף הנעלה. קרמון ותניס מזנקים לעבר מעקה הגג, ולאחר שנכנסים, מגלים את דאלאמר וקיטיארה נעולים בקרב קטלני במעבדתו של רייסטלין. תניס ניגש לטפל בהם, בעוד קרמון נכנס מבעד לשער אל השאול כדי לעצור בעד אחיו.
הוא מגלה את קריסניה הגוססת, שם הותיר אותה רייסטלין למות. הוא מציל את חייה בכך שמחזיר אותה אל המעבדה, ופונה חזרה לעבר אחיו. הוא מצליח לגרום לרייסטלין לגלות מה העתיד שטמון בכך שינצח את מלכת האופל. ברגע של תבונה עמוקה ביניהם, רייסטלין מושיט לקרמון את מטה מגיוס המכושף, כדי שינעל את השער בעודו לכוד עם אלת הזדון ובכך מקריב רייסטלין את חייו, בעוד תניס ודאלאמר צופים בכך. העיר פלנתאס מצליחה לעמוד במתקפת צבא הגבירה והצבא נסוג. קרמון שב לביתו זמן קצר לאחר מכן, לשקם את חייו עם טיקה. הוא משפץ את הפונדק ואת ביתם, ומותיר חדר אחר ריק לזכרו של אחיו.
נישואיו ומשפחתו
בשנים שלאחר מלחמת הרומח, הקימו קרמון וטיקה משפחה ולזוג נולדו חמישה ילדים: תאנין מאז'ר, שנקרא על שמו של חברם, תניס חצי-אלף; סער מאז'ר, לזכרו של סער בהיר-להב; פאלין מאז'ר, על שם האל פלאדין; לאורה מאז'ר (על שם לאורנה קנן), שברבות הימים תגדל לנהל את הפונדק; ודזרה מאז'ר. בשנת 378 אחה"ח, תניס וקרמון הגיעו למצודת סער תחת זהות בדויה, כשנענו לבקשתה של שרה דאנסטן, שביקשה שיסייעו להושיע את בנו היחיד של סער, פלד מאבירי טאקיזיס. הם כשלו במשימתם זו, אך הצליחו לטעת מעט ספק בנשמתו של פלד.
אירועים אפלים אירעו בחייו של קרמון, כאשר חמש שנים לאחר מכן, התרחשה מלחמת הכאוס בה נספו שניים מבניו, תנין וסער, ובנו הצעיר נשבה על ידי אבירי טאקיזיס. פלד בהיר-להב החזיר את גופותיהם של תנין וסער לידי קרמון ואשתו. באותה המלחמה, אוחד קרמון עם אחיו, רייסטלין, לזמן קצר. רייסטלין ופאלין, בסיועם של פלד וגדילן, הצליחו לסייע בעד האלים לגרום לאביהם, כאוס, לעזוב את העולם. לאחר שנחנך קבר הגיבורים האחרונים שנה לאחר מכן במרגוע, קרמון נאם נאום לזכרו של גדילן.
אחרית ימיו
טיקה הלכה לעולמה בשנת 420 אחה"ח, וקרמון מספר חודשים אחריה. קרמון מת ביום אמצע הקיץ, בעת שלקה בהתקף לב כאשר ראה על סף הפונדק את ידידו משכבר הימים, גדילן קוץ-רגל.
בובספוג: הסרט
בובספוג: הסרט (באנגלית: The SpongeBob SquarePants Movie) הוא סרט אנימציה משנת 2004 המבוסס על סדרת האנימציה "בובספוג מכנסמרובע". הסרט, בבימויו של סטיבן הילנבורג, משלב דמויות מצוירות עם שחקנים חיים. בישראל הסרט יצא לראשונה בDVD בדצמבר 2005 בדיבוב לעברית. ב11 לאפריל של אותה שנה, הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בשפה המקורית עם כתוביות בעברית.
עלילת הסרט
בתחילת הסרט מפליג שודד ים זקן בשם בארט, כאשר אחד ממלחיו מוצא תיבת אוצר ובה כרטיסים לסרט "בובספוג: הסרט". הם מפליגים לבית הקולנוע הקרוב וצופים בסרט.
הסרט הוא המשך העלילה של הסדרה. בתחילת הסרט בובספוג מכנסמרובע חולם חלום בו הוא מנהל את הסניף השני של מסעדת הסרטן הפריך. כשהוא מתעורר, הוא נזכר שהגיע היום הגדול בו ייבחר מנהל למסעדת הסרטן הפריך 2. לצערו מר קראב (מנהל המסעדה) בוחר דווקא בסקווידוויד התמנון (הקופאי), ואומר לבובספוג שכדי להיות מנהל הוא צריך להיות גבר ולא ילד. בינתיים, פלנקטון מחליט להוציא לפועל את "תוכנית ת'". התוכנית היא לגנוב את הכתר של נפטון מלך הים, למכור אותו לעיר הצדפים, ולהפליל את קראב. פלנקטון קיווה שבעקבות זאת קראב יוצא להורג, וכשזה יקרה הוא יוכל לגנוב את המתכון הסודי של מסעדת הסרטן הפריך וליהנות מהתהילה לה מעולם לא זכה.