cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שכונות הבריח
אדריכלות
גבעת המבתר ורחוב רמת הגולן שברמת אשכול נבנו בשיטת בנה ביתך. אלה היו אזורי בנה ביתך הראשונים בירושלים אחרי 1967, אחרי תקופה ארוכה שבה לא נבנו בירושלים שכונות בשיטה זו. רוב בתי אזורים אלה נבנו תחילה כבתים דו-משפחתיים צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספו להם קומות עליונות. מתכנני גבעת המבתר חששו מבניית בניינים גבוהים על גבעת המבתר, שבשל גובהה של הגבעה עצמה יהפכו לדומיננטיים בקו הרקיע של ירושלים ו"יגנבו את ההצגה" למבנים חשובים מהם מבחינה היסטורית ותרבותית. הדרישה לבניית מבנים נמוכים על הגבעה הובילה להקצאתה כאזור בנייה בשיטת בנה ביתך. רחובות גבעת המבתר ומרבית רחובות רמת אשכל נבנו בהתאם לקווי הגובה המקוריים של הגבעה בלא עבודות עפר רבות לשינוי מפלסם. בשתי שכונות אלה, למרבית הרחובות יש שמות בעלי זיקה למלחמת ששת הימים, כמו "רחוב מעבר המתלה".
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה בגבעה הצרפתית מתחם פרטי בשם ברוש הגבעה, הכולל 5 מגדלי יוקרה בני 14 קומות כל אחד ומדורגים. שכונת הגבעה הצרפתית נבנתה לגובה מסיבות פוליטיות (ראו סעיף היסטוריה) ובעבר הוכשלה תוכנית לבניית מלון הייאט (מלון רג'נסי ירושלים) בשולי השכונה כמגדל בן עשרים קומות.
בשכונת צמרת הבירה, שספק אם יש להכלילה בין שכונות אלה, נבנו בתים מדורגים על צלע ההר.
שינויים בבנייה עם התחרדות האזור
במהלך שנות ה-90 התחלפה אוכלוסיית רמת אשכול ומעלות דפנה לאוכלוסייה חרדית. הדבר קרה במקביל להתחזקות החרדים בעיריית ירושלים. מדיניות העירייה בשכונות אלה התבטאה בין היתר באישור מזורז להקמתן של מאות מרפסות סוכה, אשר לדעת רבים פגעו באופיה של השכונה ובייחודם האדריכלי של בתיה בפסק דין מאת השופטת מוסיה ארד נכתב כי:
בתי כנסת ומקוואות
על אף שמיום שנוסדו שכונות הבריח, חלק נכבד מתושבי שכונות אלה היו דתיים לאומיים, לקח זמן רב עד שהוקמו בהן שיכוני קבע לבתי הכנסת ולמקוואות. מבנה המקווה שברחוב פארן שברמת אשכול תוכנן באמצע שנות ה-70, ולקראת סוף שנות ה-70 בנייתו נפסקה באיבה. במקום נותר שלד מבנה נטוש שנהרס רק כעשור מאוחר יותר. על הריסות השלד הישן הוקם מקווה בשנות ה-90. שלד המקווה הנטוש היה בסגנון המקוואות דמויי הבלון שבשכונת רמות אלון א' ואילו המקווה שנבנה בסופו של דבר הוא מבנה צנוע ופשוט.
ברמת אשכול הוקם מבנה הקבע של בית הכנסת באמצע שנות ה-80, על יד גן החמישה עשר. עד אז התפללו תושבי השכונה בבתי כנסת ארעיים במבנים שנועדו לחנויות במרכזי הקניות שבשכונה.
בית הכנסת של הגבעה הצרפתית היה במבנה ארעי ליד צומת הגבעה הצרפתית עד שנבנה לו מבנה קבע בתוך השכונה, במהלך שנות ה-80. מבנה בית הכנסת הקבוע אינו מבנה גדול באופן מיוחד, אולם כאשר יסודות נחפרו, נחפרו לצדם יסודות לבית אבות ותושבי השכונה שלא ידעו על בית האבות העתיד לקום חששו שקם במקום בית כנסת ענק שלצידו ישיבה. התושבים, שחששו מיבוא חרדים לאזור לשם כפייה דתית, הפגינו נגד הקמת מבנה זה.
במשך שנים רבות היה בגבעת המבתר בית כנסת אחד בלבד, בית הכנסת על שם רייך. בית הכנסת היה מיוחד בכך שסגנון התפילה בו לא היה ייחודי לאף עדה, ותושבי השכונה הדתיים-לאומיים מכל העדות נהגו להתפלל בו יחדיו. בראשית דרכו של בית הכנסת, כל מי שקרא בקול רם, קרא בסגנונה של עדתו שלו. כעבור שנים אחדות הכירו תושבי השכונה סגנונות של עדות שונות וכל מתפלל קרא בסגנון שונה מזה שקרא בו קודמו, בלי קשר למוצאם של המתפללים. לתושבי השכונה הדתיים-לאומיים, שהבולט בהם היה אדיר זיק, היה חזון להפסקת ההפרדה העדתית בבתי הכנסת בכלל.
נוסח התפילה הייחודי התגבש כשבית הכנסת שכן באופן ארעי במרתף של רב השכונה, ד"ר זאב לב. המבנה הקבוע של בית הכנסת, שנחנך ביום ירושלים תשל"ט (1979) במעמד נשיא המדינה, יצחק נבון, צופה על נוף ירושלים מרחוב מפרץ שלמה שבשכונה. הוא הוקם בסיוע העירייה ותרומות התושבים. בשנת 2000 התגלע סכסוך קשה בקהילה, וכמה תושבים פרשו מבית הכנסת והקימו בית כנסת ספרדי ברחוב מצרי טירן הנקרא "אהבת שלום", בניית בית הכנסת הספרדי החדש הסתיימה ב-2010. עם מתפללי בית הכנסת הספרדי נמנה הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, תושב השכונה.
מחלף שער מזרח
מחלף שער מזרח, הידוע בשם "צומת הגבעה הצרפתית", נמצא בגבול הצפון-מערבי של הגבעה הצרפתית ובגבול הצפון-מזרחי של גבעת המבתר, בצומת שבו נפגש נחל צופים עם דרך שכם. זהו צומת חשוב מאוד בירושלים, המקשר בין פסגת זאב והיישובים שמצפון לירושלים, מרכז העיר וכביש 1. עד להקמת הרכבת הקלה היה הצומת הומה אדם ופקוק במשך רבות משעות היום, והייתה בו טרמפיאדה לחיילים ולתושבי חבל בנימין.
מלון דן ירושלים
מלון דן ירושלים שוכן על מדרונות הר הצופים, בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח. המלון כולל 502 חדרי שינה והוא על כן המלון הגדול ביותר בירושלים.
בית המלון נבנה בידי יזמים יהודים ממקסיקו, ונפתח ב-1987 בניהולה של רשת הייאט העולמית ונקרא "הייאט ריג'נסי ירושלים". בעת בנייתו הוחלט להנמיך את מבנה המלון, כך שלא יפגע בקו הנוף של צפון ירושלים. בהיותו החדש, הגדול והמפואר במלונות העיר, נהגו אישים בכירים שונים להתארח במלון.
במלון ספא ודיסקוטק פעיל בשם אוריינט אקספרס.
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל וקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין
בשנת 1949 שוּכּן המטה הארצי של משטרת ישראל במגרש הרוסים שבירושלים, במסגרת התוכנית להעברת משרדי ממשלה לעיר, כדי להקנות לה צביון של עיר בירה. לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1973 החלו בבניית בניין חדש למטה הארצי, ליד צומת שדרות אשכול - דרך שכם. הבניין החדש נבנה בסמוך לשכונות הבריח ולשייח ג'ראח. בקרבת בניין המטה, בתוך השכונות, בגבול רמת אשכול וגבעת המבתר נבנה מעון השוטרים, "בית השוטר", ושלוחה של משמר הגבול.
העברת המטה הארצי למקומו החדש ענתה על מספר צרכים של מדינת ישראל ומשטרת ישראל בפרט: הפגנת ריבונות במזרח ירושלים, הצורך של המשטרה להתערות בשכונות הערביות והצורך של המשטרה בשטח משרדים רב נוסף להתמודד עם גידול אוכלוסיית תושבי ישראל אחרי המלחמה ובשטח למעבדות זיהוי פלילי. את בניין המטה תכנן האדריכל דן איתן.
במהלך שנות ה-80 נבנו בצמוד אל בניין המטה הארצי בניינים למשרדי ממשלה נוספים שנקראו "קריית הממשלה". מאוחר יותר הוסב שם קבוצת בניינים זו ל"קריית מנחם בגין" על שם ראש הממשלה מנחם בגין שיזם את הקמתם. במקום נמצאים בניינים אחדים השייכים למשרד הביטחון, משרד השיכון ומשרד המדע והטכנולוגיה.
אתרי הנצחה
לצד אתר ההנצחה הבולט בגבעת התחמושת, קמו לחללי צה"ל שכבשו את האזור גם אתרי הנצחה במקומות אחרים שבהם נפלו. הגן המרכזי בשכונת רמת אשכול קרוי "גן החמישה-עשר" על שם חמישה-עשר החיילים שנפלו בעת כיבוש שטח רמת אשכול.
לאחר מלחמת ששת הימים שוחזר חלק קטן של ביצורי גבעת המבתר ששמרו על דרך שכם והוסב לאנדרטה לשמונה חיילי חטיבת השריון במילואים חטיבת הראל (עד לשיקומה הנציחה האנדרטה, בטעות, רק שבעה מהנופלים). כעבור שנים אחדות הוספו לרשימה גם חללי סיירת דוכיפת שנהרגו במרחק כמה קילומטרים מגבעת המבתר.
בראשית המאה ה-21 הורחב שטח הדרך הסמוכה ונוספו לו שלושה נתיבים של פסי רכבת קלה. על כן הוזזו האנדרטה והבונקר המשוחזר מערבה. בהזדמנות זו פותח מתחם האנדרטה לגן זיכרון ונוספה לו אנדרטה כללית לחללי חטיבת הראל ממלחמת ששת הימים.
עם השנים נוספו בשכונות הבריח אתרי הנצחה רבים לתושבי השכונות שנפלו כחיילים אחרי מלחמת ששת הימים או שנפטרו בנסיבות אחרות. לאורך שדרות אשכול הוקמו שני אתרי הנצחה: האחד במקום בו מחבל מתאבד פוצץ אוטובוס והרג ארבעה אזרחים והשני במקום בו אופנוען נהרג בתאונת דרכים.
בגבעת המבתר קמו ארבעה אתרי הנצחה לתושבי השכונה. אחד מהם, "מצפה עודד" הוקם בסמוך לפסגת הגבעה, ברום כ-800 מטר מעל לפני הים. המצפה הוקם לזכר סמ"ר עודד אבנר, מפלנ"ט צנחנים, שנהרג בתאונת אימונים בלבנון. ממצפה זה נגלית תצפית ייחודית על העיר ירושלים, הכוללת את מרכז העיר, הר הבית וגבעת התחמושת. לפני התחרדות השכונה נהגו תושביה להתכנס בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל לטקס הזיכרון השכונתי שנערך במצפה זה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בגבעת המבתר עוד שלושה אתרי זיכרון: ברחבה שממערב לבית הכנסת הוקם מגרש משחקים לזכרו של אדיר זיק שהיה פעיל בולט בבית כנסת זה ושני הצמתים בהם נפגשים הרחובות "מדבר סיני" ו"ששת הימים" נקראו על שם חיילים בני השכונה שנפלו. האחד על שם עומר שליט, שנספה באסון המסוקים והשני על שם נדב אלעד, שנהרג בפעילות מבצעית בחברון.
מוסדות חינוך
עד לתהליך ההתחרדות, בכל אחת מהשכונות קמו בתי ספר יסודיים ממלכתיים וממלכתיים דתיים, למעט גבעת המבתר שהייתה קטנה מכדי לתמוך בבית ספר יסודי משלה ושלחה את ילדיה אל בתי הספר היסודיים של רמת אשכול. במסגרת תוכנית האינטגרציה בחינוך הגיעו אל בתי הספר של רמת אשכול ושל מעלות דפנה גם תלמידים משכונת שמואל הנביא. שכונת צמרת הבירה, שספק אם נכללת בשכונות הבריח, מקבלת שירותי חינוך יסודי מהגבעה הצרפתית.
בית הספר רנה קסין נבנה על גבול רמת אשכול, מעלות דפנה וגבעת התחמושת ושירת את תלמידי ארבע שכונות הבריח.
עם התחרדותן של שמואל הנביא, מעלות דפנה, רמת אשכול וגבעת המבתר קטנה האוכלוסייה ששירתו בתי הספר הוותיקים בשכונות אלה. רנה קסין הפך לאי חילוני באזור דתי ומבנה בית הספר היסודי החילוני של רמת אשכול, יד המורה, איחד תחילה את בתי הספר היסודיים החילוניים של האזור ולאחר מכן הפך לבית ספר משולב שייבא אל האזור תלמידים עם לקויות והציע להם למידה בצד תלמידים חסרי לקות.
התיכון הממלכתי דתי ששירת את בני שכונות אלה הוא תיכון על שם ג'ינוגלי שבגבעה הצרפתית. בגבעה הצרפתית מצויים גם מכללת ליפשיץ - מכללה דתית למורות ובית ספר יסודי קונסרבטיבי על שם הזוג פרנקל.
תנועות הנוער באזור מנוהלות בחורשת האורנים שליד הגבעה הצרפתית ובגבעת התחמושת.
אוכלוסייה
האוכלוסייה שהתיישבה במקום עם בניית השכונות הורכבה בעיקר מזוגות צעירים ילידי הארץ, חילוניים ודתיים לאומיים ומעולים חדשים מארצות רווחה. על אף שהחילונים והדתיים למדו בבתי ספר שונים, לא היו מתחים בין שתי האוכלוסיות.
בשל הוזלת הקרקע לבנייה באזורי בנה ביתך, שבשכונות אלה (גבעת המבתר ורחוב רמת הגולן שברמת אשכול), גם שם התיישבו זוגות צעירים ולא אוכלוסייה מבוססת, כמצופה מאזורי בנה ביתך. השוני הראשון בהרכב תושבי השכונות החל באזורי בנה ביתך כחמש שנים אחרי אכלוסן. רבים מתושבי בנה ביתך לא עמדו בעלות אחזקת בתיהם וגם קיבלו הצעות מכירה מפתות מאוכלוסייה עשירה יותר. אזורים אלה הלכו והתעשרו בהדרגה ולבתים שבהם נוספו אגפים וקומות.
שוני נוסף בהרכב אוכלוסיית שכונות אלה חל עם התחרדותן - החלפת האוכלוסייה החילונית והדתית לאומית שבהן באוכלוסייה חרדית. תחילה התחרדו השכונות שממערב לשכונות אלה - סנהדריה, בשנות ה-70 ושמואל הנביא בסוף שנות ה-80. במהלך הליך ההתחרדות של שכונות אלה, בשנות ה-70 וה-80, נבנתה לצד שכונת רמת אשכול ולצד שכונת סנהדריה, שכונה בשם סנהדריה מורחבת. שכונה זו נבנתה מלכתחילה לאוכלוסייה החרדית ובנייתה דחתה את התחלפות האוכלוסייה ברמת אשכול ובשמואל הנביא. רמת אשכול התחרדה בראשית שנות התשעים וגבעת המבתר ומעלות דפנה התחרדו בסוף שנות התשעים ובראשית העשור הראשון של המאה ה-21. באזורי בנה ביתך התבססה אוכלוסייה חרדית עשירה יחסית.
נכון לשנת 2009, הגבעה הצרפתית טרם התחרדה. אולם, אל השכונה עברו עשרות משפחות ערביות משכונות ערביות במזרח ירושלים וכן מהגליל.
מתקפות טרור
פיגועי התאבדות באוטובוסים: ב-21 באוגוסט 1994 התפוצץ אוטובוס בקו 26 של אגד ליד בית הספר רנה קסין שבשכונת רמת אשכול. בפיגוע נהרגו ארבעה אזרחים. יוזם הפיגוע היה ארגון החמאס. האוטובוס פוצץ בשעות בוקר כשאוטובוס נוסף חלף על פניו. אוטובוס נוסף שפוצץ באזור, בצומת הגבעה הצרפתית ב-18 במאי 2003, היה קו 6 בדרכו מפסגת זאב.
פיגועי ירי: בשנות ה-90 התרחש פיגוע ירי מרכב נוסע בדרך בר לב, כשזו נקראה עוד "כביש עירוני מספר אחת". אנשי הימ"מ רדפו אחרי המפגעים לתוך גבעת המבתר וחיסלו אותם שם. המפגעים הרגו אזרחית אחת. במרץ 2004 ירו מחבלי ארגון החמאס, ממכונית חולפת, באזרח שהיה בעת ריצת בוקר, בגבעה הצרפתית. כשהתברר שאותו אזרח היה ממוצא ערבי, ארגון החמאס התנצל והציע למשפחת ההרוג לתת לבנם תואר שהיד, שניתן למי שמסר את חיו בג'יהאד. משפחת הקורבן סירבה להצעה. החוליה שרצחה סטודנט זה נתפסה חודשיים מאוחר יותר והודתה גם בפציעה קשה של אזרח אחר בגבעת המבתר ורצח אזרח נוסף. חברי החוליה היו ערבים אזרחי ישראל.
מחלף שער מזרח היה יעד מועדף לפיגועים בזמן האינתיפאדה השנייה, כשהחלה בשנת 2000. במקום היו מספר פיגועים וניסיונות פיגוע בדריסה ובירי, בטרמפיאדות לחיילים ותחנות אוטובוס. במשך כמה חודשים היה במקום כוח מאבטח גדול מצה"ל וממשמר הגבול. השקט חזר לצומת כעבור שנים אחדות, ככל הנראה הן בשל פעולות צה"ל ביהודה ושומרון והן בשל בנייתו של עוטף ירושלים. בין מתקפות הטרור בשטח שכונות הבריח בתקופה זו נמנה גם רצח השר רחבעם זאבי, במלון רג'נסי ירושלים.
בנובמבר 2009 אירע פיגוע דקירה באזור שבו הדוקר היה יהודי, הנדקר ערבי והרקע כנראה לאומני.
מוקדי תאונות דרכים
אחד מליקויי הבנייה המפורסמים בירושלים מצוי על גבול רמת אשכול ומעלות דפנה: הגשר שאמור היה לחצות את שדרות אשכול הסואנות ולהוביל תלמידים משכונת רמת אשכול אל בית הספר התיכון על שם רנה קסין, נבנה בטעות במקביל לשדרות אשכול, על כביש משני (רחוב קרל נטר). מעבר החצייה על שדרות אשכול, ליד בית ספר זה, הפך למוקד לפגיעת מכוניות בהולכי רגל.
מוקדי תאונות נוספים נמצאים בגבעת המבתר. רכב כבד שיורד בירידה התלולה שברחוב ששת הימים, מתקשה לעצור בה במקרה חירום. על כן, במשך כמה עשורים הייתה הפניה מדרך שכם אל רחוב ששת הימים אסורה, במטרה למנוע כניסת משאיות מאזור התעשייה עטרות לרחוב זה. מוקד תאונות נוסף הוא הסיבוב החד שליד הבית שברחוב מדבר סיני 67.
פחם פעיל
פחם פעיל הוא צורה של פחמן, אשר מעובד בצורה המעניקה לו נקבוביות רבות, ולפיכך שטח פנים רב, המשמש לספיחת חומרים שונים או לתגובות כימיות. בשל הכמות הרבה של הנקבוביות המיקרוסקופיות, ל-1 גרם של פחמן פעיל יש שטח פנים שנע בין 300 ל-2,000 מ"ר
יעילות הפחמן הפעיל נקבעת בעיקר לפי שטח הפנים, אך גם הרכב כימי שונה יכול לשפר את יכולת הספיחה. הפחם הפעיל מופק בדרך כלל מפחם עץ.
מאפיינים
תחת מיקרוסקופ אלקטרונים ניתן לראות כי המבנה של פחמן פעיל איננו מסודר, והוא מפותל ומלא נקבוביות. ייתכנו אזורים שלמים שבהם שתי שכבות גרפיט, אשר מפרידים ביניהם כמה ננומטרים בודדים. הפחם הפעיל מסוגל לספוח חומרים ביעילות כיוון שהוא נקשר לחומרים בעזרת קשרי ואן דר ואלס.
מאידך, פחמן פעיל אינו נקשר ביעילות לחומרים מסוימים, כגון אלכוהול, חומצות ובסיסים חזקים, מתכות ורוב החומרים האנאורגנים, כמו נתרן, ליתיום, ברזל, עופרת, ארסן, פלואור, וחומצה בורית.
אפיון יכולת הספיחה
המדד הבסיסי ביותר על מנת לאפיין את ביצועי הפחם הפעיל מתבצע בעזרת יוד (Iodine number/value), והוא מעיד בעיקר על יכולת הספיחה של מולקולות קטנות ושטח הפנים הכולל של הפחם. זהו מדד לתוכן החללים המיקרוסקופים (עד 2 ננומטר) שמתמלאים על ידי ספיחת יוד מתמיסה. המדד מייצג את כמות היוד הנספג בגרם פחם פעיל, והוא ביחידות מ"ג/גרם, כאשר הטווח האופייני לפחם פעיל נע בין 500 ל-1,200 מ"ג/גרם. על מנת לבדוק יכולת ספיחת מולקולות גדולות משתמשים במולסה וטאנין.
שימושים
פחם פעיל משמש לטיהור גזים, הפקת וגימור זהב ומתכות שונות, טיהור מים, טיהור משקאות אלכוהוליים, רפואה, טיהור שפכים, מסנני אוויר (פילטרים) במסכות גז ומסכות סינון אוויר, הלבנת שיניים ועוד.
בהתאם למחקר שבוצע ביפן פחם פעיל עוזר לחולי תסמונת צחנת הדג.
שייח'ה אל-בחר
שייח'ה אל-בחר (בערבית: شيخة البحر) היא מנכ"לית הבנק הלאומי של כווית. היא גם מכהנת במועצת המנהלים של הבנק הלאומי של קטר. אל-בחר היא גם דירקטורית בחברת התקשורת הסלולרית KSC.
אל-בחר דורגה במקום ה-85 ברשימת הנשים הכי חזקות בעולם על ידי מגזין פורבס ב-2012. בנוסף דורגה כאישה הערביה ה-8 הכי חזקה על ידי מגזין ארביין ביזנס.
אלקטרה (אוריפידס)
אלקטרה (ביוונית עתיקה: Ἠλέκτρα) היא טרגדיה יוונית מאת המחזאי היווני אוריפידס. הטרגדיה נכתבה בשנת 413 לפנה"ס לערך. לא ברור אם גרסה זו של המחזה הוצגה לפני מחזהו של סופוקלס הנקרא אף הוא אלקטרה. המחזה מתאר את סיפורה של אלקטרה מהמיתולוגיה היוונית.
רקע
כמה שנים קודם לתחילת עלילת המחזה, בתחילתה של מלחמת טרוייה, מנהיג צבא יוון העתיקה, אגממנון, נדרש להקריב את בתו איפיגניה לאלה ארטמיס, על מנת שזו תאפשר לרוחות לנשוב ולספינות הצי היווני להפליג. האלה ארטמיס הצילה את איפיגניה והביאה אותה לטאוריס. קליטמנסטרה אשת אגממנון מעולם לא סלחה לו, ועם שובו מטרויה היא ומאהבה אייגיסתוס רצחו אותו.
אלקטרה נותרת בתולה כיוון שלבקשתה החקלאי לא מימש את נישואיהם.
אחיהן של אלקטרה ואיפיגניה - אורסטס נשלח לפוקיס וגדל בבית המלוכה שם, יחד עם בן מלך פוקיס - פילאדס.
תקציר עלילה
אורסטס וחברו פילאדס מגיעים לארגוס בכוונה לנקום את מותו של אביו של אורסטס. הם מגיעים לביתה של אלקטרה כאשר הם מחופשים, במטרה להשיג מידע. הם טוענים כי הם שליחים של אורסטס, אולם המשרת הזקן שהבריח את אורסטס בילדותו מזהה אותו ומגלה לאלקטרה את זהותו.
אלקטרה רוצה לעזור לאחיה לנקום באמה ובמאהבה אייגיסתוס את רצח אביה.
המשרת הזקן מפתה את קליטמנסטרה לבוא לבית אלקטרה כשהוא מספר לה שנולדה לה נכדה. אורסטס הורג את אייגיסתוס וחוזר עם הגופה. עם שובו אורסטס משנה את דעתו ומחליט שלא להרוג את אמו. בינתיים קליטמנסטרה מגיעה אל אלקטרה ואלקטרה רוצחת אותה.
בסוף המחזה מגיעים אחיה של קליטמנסטרה - קסטור ופולידאוסס שהפכו לאלים, ומספרים שקליטמנסטרה אכן קיבלה את העונש המגיע לה, אולם האחים חטאו בכך שרצחו את אמם, ועליהם לטהר את עצמם בשל המעשה.
תרגומים
המחזה תורגם לעברית בידי אהרן שבתאי ויצא לאור בהוצאת שוקן. בשנת 1964 הוא הוצג בתיאטרון הקאמרי
מנשר התשעים ושלושה
מנשר התשעים ושלושה הוא כינויו של המִנְשָׁר "קריאה אל העולם התרבותי" ("Aufruf an die Kulturwelt") – מנשר של תשעים ושלושה פרופסורים ואנשי רוח גרמנים אשר יצא באוקטובר 1914 כנגד הפרסומים על פשעי מלחמה גרמנים בתחילת מלחמת העולם הראשונה בבלגיה וטען שמדובר בשקרים.
תולדות המנשר
לאחר הריסת לוון על ידי הצבא הגרמני במטרה להפחיד את אזרחי בלגיה, עלה קול זעקה ברחבי העולם כנגד פשעי המלחמה של הצבא הגרמני. אקדמאים אנגלים וצרפתים קראו לעמיתיהם הגרמנים להרחיק את עצמם מהמיליטריזם הפרוסי ומהאימפריאליזם הגרמני. קריאות אלו הביאו דווקא לתוצאה הפוכה, ולהבעת תמיכה של אינטלקטואלים גרמנים במולדתם. המנשר נכתב על ידי הרמן זודרמן ביחד עם לודוויג פולדה וגאורג רייקה ולאחר מכן נעשתה פנייה לחותמים פוטנציאליים בבקשה לחתום על המנשר. לחלק מהחותמים נעשה פנייה בטלפון או במברק שנוסחו:
ב-4 באוקטובר 1914 פורסם המנשר, חתום על ידי 93 אנשי מדע ורוח גרמנים שייצגו את כל הקשת הפוליטית הגרמנית למעט הסוציאל-דמוקרטים. שמותיהם של מספר אישים גרמנים חסרים מהמנשר וככל הנראה הם סירבו לקחת בו חלק. אלו כוללים את אלברט איינשטיין, אלברכט קוסל, קונסטנטין קרתיאודורי ודויד הילברט.
לאחר פרסום המנשר בקשו 8-10 מהחותמים שראו את תוכן המנשר לראשונה להסיר את שמותיהם מהמנשר. אלו כוללים את וילהלם פרסטר, לויו ברנטנו, פליקס ויינגרטנר ווילהלם הרמן.
לאחר המלחמה, פנה פרופסור הנס ורבורג אל 78 החותמים שנותרו בחיים ושאל אותם לעמדתם לגבי המסמך. מתוך 55 תשובות שקיבל, 16 אמרו שהם עדיין עומדים מאחורי הדברים, לעומת 39 שאמרו שהמנשר אינו תואם את העובדות כפי שהן ידועות היום והביעו חרטה על שחתמו עליה. חלקם טענו שלא ידעו את הנוסח המדויק לפני שחתמו בהסכמה טלפונית או טלגרפית. למשל, פליקס קליין טען שהוא נתן את הסכמתו רק לקריאה לאינטלקטואלים של העולם התרבותי לשמור על גישה אובייקטיבית במהלך המלחמה וראה את תוכן המנשר רק לאחר פרסומו בעיתון עם חתימתו. פליקס ויינגרטנר סיפר שהוא צירף את חתימתו למנשר במענה למברק לעיל.
16 אלו שהמשיכו לתמוך בנוסח המנשר גם לאחר המלחמה כללו את הרמן זודרמן, זיגפריד וגנר, אדוארד מאייר, וילהלם דֶרְפְּפֶלד ומקס לנץ.
תוכן המנשר
קריאה אל העולם התרבותי!
כנציגים של המדע והאמנות הגרמנית, אנו מוחים בפני העולם התרבותי על השקרים והעלילות בהם אויבינו מבקשים להכתים את הכבוד הגרמני, במאבק הקשה על השרדות שנכפה עליה. המאורעות הזמו את השמועות השקריות על תבוסות גרמניות; ובעקבות זאת עיוותים ועלילות נכנסו לפעולה ביתר שאת. כמבשרי האמת אנו נושאים את קולנו כנגד אלו.
איננו יכולים להוציא את הנשק המורעל של השקר מידי אויבנו. כל שנוכל לעשות הוא להצהיר לכל העולם שאויבנו מעידים שקר נגדינו. אתם המכירים אותנו, שביחד איתנו הגנתם על האוצרות הקדושים ביותר של האדם, אנו קוראים לכם: תנו בנו אמון! האמינו שנמשיך במלחמה הזאת עד סופה כבני תרבות שמורשתם של גתה, בטהובן וקאנט יקר לנו כבתינו ומשפחתנו.
החותמים
החותמים היו אנשי מדע ורוח מהשורה הראשונה בגרמניה, שכללו שנים עשר זוכי פרס נובל (תשעה לפני החתימה ושלושה לאחר החתימה) ובין השאר את:
בלאדס
הבלאדס מורכבים מתתי קבוצות שונות המכונות "מערכות", שביניהן קיימים הבדלים משמעותיים, כגון צבעים, ביגוד, פעולות ורעיונות פוליטיים העשויים להיות בסכסוך גלוי זה עם זה. מאז הקמת הכנופיה היא הסתעפה ברחבי ארצות הברית.
היסטוריה
כנופיית הדמים הוקמה בתחילה כדי להתחרות נגד השפעתם של הקריפס בלוס אנג'לס. היריבות נוצרה בשנות השישים כאשר ריימונד וושינגטון וקריפס אחרים תקפו את סילבסטר סקוט ובנסון אוונס, שני תלמידים בבית הספר התיכון Centennial בקומפטון, קליפורניה. כתוצאה מכך הקים סקוט את חבורת הרחוב פירו, חבורת "הבלרדס" הראשונה. לאחר מכן הקים אוונס את כנופיית מערב פירו. בתחילה הוקמה הבלאדס כדי לספק לחברים הגנה מפני הקריפס. רבות מכנופיות שאינן קריפ נהגו לכנות זו את זו "דם". ב-21 במרץ 1972, זמן קצר לאחר קונצרט בהשתתפות וילסון פיקט וקרטיס מייפילד, 20 צעירים המשתייכים לקריפס תקפו ושדדו את רוברט באלו ג'וניור מחוץ לפלדיום בהוליווד. באלו הוכה למוות לאחר שסירב לוותר על מעיל העור שלו. הסיקור התקשורתי המרעיש על הפשע וההתקפות המתמשכות על ידי הקריפס הגבירו את ידועה לשמצה. כמה כנופיות שאינן קריפס שנוצרו במהלך תקופה זו לא היו תואמות את הקריפס והיו מודאגות מהתקפות הקריפ המחריפות. הפירוס, פסטונס השחורים, אתונה פארק בויז וכנופיות אחרות שלא התיישרו עם הקריפס התנגשו איתם לעיתים קרובות. ב -5 ביוני 1972, שלושה חודשים לאחר רצח באלו, פרדריק "ליל קאנטרי" גארט נרצח על ידי קריפ בווסטסייד. זה סימן את הרצח הראשון של קריפס נגד חבר כנופיה אחר והניע כנופיות שאינן קריפ להתיישר זו עם זו. הברימס פגע ב -4 באוגוסט 1972 ברצח תומאס אליס, קריפ ווסטסייד מקורי. בסוף שנת 1972 קיימו הפירוסים פגישה בשכונתם כדי לדון בלחץ הקריפ וההפחדה הגוברים. כמה כנופיות שחשו קורבנות על ידי הקריפס הצטרפו לפירוס כדי ליצור פדרציה חדשה של שכונות שאינן קריפס. ברית זו הפכה לבלאדס. הפירוסים נחשבים לפיכך כמייסדי הבלאדס.
אומת הדם המאוחדת
"בלאדס" הוא מונח אוניברסלי המשמש לווסטים של חוף המערבי ולאומת הדם המאוחדת (UBN, המכונה גם הבלאדס של החוף המזרחי). שתי קבוצות אלו מובחנות באופן מסורתי, אך שתיהן מכנות את עצמן "בלאד". הרווחים של חלוקת הסדקים אפשרו לבלאדס להתפשט במדינות אחרות. UBN החל בשנת 1993 במרכז המעצרים ג'ורג 'מוטשן (GMDC) באי רייקרס (Rikers Island) כדי ליצור הגנה מפני המלכים הלטיניים ו- Ñetas שהיו מכוונים לחברי כנופיה אפרו-אמריקאית. UBN היא קונפדרציה רופפת של כנופיות רחוב אפרו-אמריקאיות בעיקר. לאחר ששוחררו מהכלא, מנהיגי ה- UBN חזרו לשכונותיהם בניו יורק, שם שמרו על שם הבלאדס והחלו לגייס חברים. UBN מונה בין 7,000 ל -15,000 חברים במזרח ארצות הברית. היא עושה את הכנסותיה באמצעות פעילויות פליליות שונות, כולל חלוקת קראק קוקאין והברחת סמים לכלא.
חֲבֵרוּת
הבלאדס הם אגודה מובנית באופן רופף של כנופיות רחוב קטנות יותר, המכונות "מערכות", שיש להן תרבות כנופיות משותפת. לכל מערכה יש מנהיג משלו ובדרך כלל פועל ללא תלות באחרים. רוב חברי הבלאדס הם גברים אפרו-אמריקאים, אם כי בחלק מהמערכות גייסו חברות כמו גם חברים מגזעים אחרים וממוצא אתני. החברים נעים בין גיל העשרה המוקדם לאמצע שנות העשרים, אך חלקם ממלאים תפקידים מנהיגותיים בסוף שנות העשרים לחייהם ולעיתים שלושים.
אין מנהיג לאומי ידוע של הבלאדס, אך מערכי הבלאדס בודדים הם בעלי מבנה מנהיגות היררכי עם רמות חברות שניתן לזהות. רמות חברות אלה מעידות על מעמד בתוך כנופיה. מנהיג, בדרך כלל חבר מבוגר עם רקע פלילי נרחב יותר, מנהל כל מערכה. מנהיג קבוע לא נבחר אלא מצהיר על עצמו על ידי פיתוח וניהול מפעלים פליליים של הכנופיה באמצעות המוניטין שלו באלימות וחסר רחמים ובכריזמה שלו. רוב חברי הקבוצה נקראים "חיילים", שהם בדרך כלל בני 16 עד 22. לחיילים יש תחושת מחויבות חזקה למערך שלהם ומסוכנים ביותר בגלל נכונותם להשתמש באלימות הן כדי להשיג את הכבוד של חברי הכנופיה והן כדי להגיב. לכל אדם ש"לא מכבד "את המערכה. "מקורבים" אינם חברים מלאים, אלא מזדהים עם הכנופיה ומשתתפים בפעילויות פליליות שונות. אם נשים שייכות לחבורה, הן בדרך כלל מקורבות ונוטים לשמש את עמיתיהם הגברים לשאת נשק, להחזיק סמים או לזנות את עצמם כדי להרוויח כסף עבור המערכה שלהם.
גיוס מושפע לעיתים קרובות מסביבת המתגייס. בלאד מתגייס בכבדות בקרב בני נוער בגיל בית הספר בקהילות אפרו-אמריקאיות עניות. חברות בכנופיה מעניקה לבני הנוער תחושת שייכות והגנה. הוא מציע גם סיפוק מיידי לבני נוער מקופחים כלכלית הרוצים במצבים של חיי כנופיה, כגון תכשיטי זהב, מזומנים, ביגוד ספורט יקר. לקבוצות הבלאדס מבנה דרגות רופף בהתבסס על משך הזמן שאדם מעורב במערכה מסוימת. הדרגות אינן מסמלות מנהיגות או שליטה על המערכה; הם רק מסמנים כבוד לאלה שהיו יותר בערכה ושרדו הכי הרבה זמן. לבעלי דרגה גבוהה יותר אין מעמד של סמכות על בעלי דרגה נמוכה יותר.
חברי בלאדס מכנים את עצמם בדרך כלל CKs (עבור Crip-Killer), MOBs (חבר בבלאדס), דובס או בלטרים (כלומר סוחרי סמים). הכנופיה מונה כ 15,000 - 20,000 פעילים ב 123 ערים וב 33 מדינות ארצות הברית, בעיקר בחוף המערבי. במידה פחותה, אזור האגמים הגדולים ודרום מזרח. כנופיות כוללות בלאדס תועדו בצבא ארצות הברית, בבסיסים בארצות הברית ובחו"ל מערכות הבלאדס פועלות גם בערים הקנדיות מונטריאול וטורונטו.
זיהוי
חברי בלאדס מזהים את עצמם באמצעות אינדיקטורים שונים, כגון צבעים, ביגוד, סמלים, קעקועים, תכשיטים, גרפיטי, שפה וסימני יד. צבע החבורה של הבלאדס הוא אדום. הם אוהבים ללבוש בגדי ספורט, כולל ז'קטים שמראים את צבע החבורה שלהם. הסמלים הנפוצים ביותר בבלאדס כוללים את המספר "5", הכוכב המחומש והכתר המחומש. סמלים אלה נועדו להראות את זיקתם של הבלאדס לעם קואליציה גדולה של שלוחות שנוצרו כדי להגן על חברי הברית בכלא הפדרלי והממלכתי. ניתן לראות סמלים אלה בקעקועים, בתכשיטים ובבגדיהם של חברי כנופיות, כמו גם בכתובות הגרפיטי בהן הבלאדס מסמנים את שטחם. כתובות גרפיטי כאלה יכולות לכלול שמות כנופיות, כינויים, הצהרת נאמנות, איומים על כנופיות יריבות, או תיאורים של מעשים פליליים בהם הייתה הכנופיה מעורבת.
גרפיטי בבלאדס יכולים לכלול סמלי כנופיה יריבים (במיוחד אלו של הקריפס) שנמשכו הפוך. הכוונה היא כעלבון לקבוצה היריבה ולסמליה. לחברי הדם יש סלנג מובהק. הם מברכים זה את זה באמצעות המילה "דם" ולעיתים קרובות נמנעים משימוש במילים באות "C". הדמים משתמשים בסימני יד כדי לתקשר זה עם זה. סימני יד עשויים להיות תנועה יחידה, כמו האות האמריקאית בשפת הסימנים "B", או סדרת תנועות המשתמשות ביד אחת או בשתי הידיים לביטויים מורכבים יותר. יוזמי האומה המאוחדת (UBN) או יוזמי החוף המזרחי, מקבלים לעיתים קרובות סימן כפה לכלב, המיוצג על ידי שלוש נקודות שנשרפות לעיתים קרובות עם סיגריה, על כתף ימין. סמלים אחרים של UBN כוללים בולדוג ושור.
חברים מפורסמים בכנופיה
מספר זמרי ראפ היו חברים בעברם בכנופיה בהם דקל אליסון-טרי טופ פיירו
בשנת 2004 יצא משחק המחשב Grand Theft Auto: San Andreas, המתאר את כנופיית הבלאדס ככנופיית ה-Front Yard Ballas עם בנדנות סגולות, ואת כנופיית הקריפס ככנופיית ה-Grove Street Families עם בנדנות ירוקות.
פארק הרצליה
פארק הרצליה הוא פארק בשטח 700 דונם בהרצליה, ליד קניון שבעת הכוכבים, ספורטק הרצליה ואצטדיון עירוני הרצליה. אזור הפארק תחום בין רחוב ז'בוטינסקי במזרח, נתיבי איילון במערב, שדרות מנחם בגין בצפון ושדרות בן ציון מיכאלי מדרום.
היסטוריה
שטח הפארק נקבע בתוכנית המתאר של הרצליה שאושרה בשנת 1974, בכל השטח שממערב לרחוב ז'בוטינסקי ועד מסילת החוף. חלקו על שטחה של שלולית חורף רחבה, שקרויה "הבאסה". אולם עיריית הרצליה החליטה לקדם תחילה בשטח את בנייתם של מתקני ספורט, כולל המרכז האולימפי הלאומי לקליעה (שנפתח ב-1983) והאצטדיון עירוני (שנחנך ב-1985) ואחר כך ספורטק הרצליה.
בדצמבר 2006, דחתה סופית ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, ערר נוסף של בעלי הקרקע הפרטית שהתנגדו לתוכנית להקמת הפארק. שבמקביל כבר פורסם מכרז להקמתו.
בשנת 2015 זכו, על תכנון פארק הרצליה, אדריכלית הנוף ברברה אהרונסון בשיתוף האדריכל איתי אהרונסון בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף. באותה שנה נפתח שלב ג' בדרומית לשלב א' ובשלב ג' נמצא: בית קפה, גינת כלבים, חנייה ומסלול ופארק חבלים.
בפברואר 2016 הושקה רכבת לילדים המבצעת סיור בפארק.
בעלי הקרקע שעליה הוקם הפארק המשיכו במשך שנים רבות בהליך המשפטי לקבלת פיצויים על ההפקעה. בפברואר 2017 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי עיריית הרצליה תפצה את בעלי הקרקע על ירידת הערך ואובדן הפוטנציאל של שינוי ייעוד הקרקע לבנייה, בסכום של 45 אלף דולר לדונם, או 120 מיליון שקל בסך הכל.
מבנה הפארק
הפארק כולל אזורי מדשאות רחבים, אזור למנגל, בית קפה, פאב, אגם, מתקני כושר, עמדות תצפית על ציפורים ומתחם מתקני שעשועים, הכולל גם אומגה. בפארק יש במה ואמפיתיאטרון שבהם מתקיימות הופעות, ובכלל זה מופעי מוזיקה קלאסית ומופעים המשלבים מוזיקה קלאסית ומוזיקה פופולרית בניהולו של המנצח גיל שוחט.
בפארק יש מסלול הליכה וריצה באורך 1,000 מטר ושביל אופניים באורך 1,200 מטר, שמתחבר לשבילי אופניים אחרים באזור. את הפארק פוקדים באופן יומיומי מבקרים לשם פעילות ספורטיבית וריצה, וכן לפעילויות פנאי.
בית קינן
בקרן הרחובות ז'בוטינסקי ואלתרמן נמצא "בית קינן" בתוך פארק המהווה חלק מפארק הרצליה.
ב-1946 הפך הבית למגוריהם של בנו דוד שהתגורר בו עם רעייתו עפרה וילדיו במשך 60 שנים.
ב-2007 עבר הבניין והשטח לידו לבעלות עיריית הרצליה. הבניין שופץ וניטע פארק גדול לידו. הבית נקרא "בית קינן" ונערכות בו פעולות חברתיות בתחום הקהילה, הטבע והסביבה.
ביולה לואיז הנרי
ביולה לואיז הנרי (באנגלית: Beulah Louise Henry; 11 בפברואר 1887 – פברואר 1973) הייתה ממציאה ואשת עסקים אמריקאית. בשנת 1930 קיבלה את הכינוי "הגברת אדיסון" כהוקרה על המצאותיה הרבות. המצאותיה כוללות מכונת תפירה ללא כפתור הפעלה, מקפיא לגלידה המבוסס על ואקום ועוד. לאורך חייה רשמה 49 פטנטים, ולזכותה נזקפו כ-110 המצאות. ב-2006 הנרי נכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים. חלק לא מבוטל מהמצאותיה נגעו לחייהן של נשים.
שנים ראשונות והשכלה
הנרי נולדה בצפון קרולינה, בתם של וולטר אר. וביולה הנרי, ונכדתו של מושל קרוליינה הצפונית ויליאם וודס הולדן אשר היה צאצא ישיר של פטריק הנרי. מ-1909 עד 1912 למדה במכללת North Carolina Presbyterian College וכן במכללה לנשים אליזבת קולג', בשרלוט, צפון קרולינה. כבר במהלך לימודיה האקדמיים הוענקו לה פטנטים ראשונים עבור המצאותיה.
אחת מהמצאותיה הראשונות הייתה תיק יד שניתן לשנות את הכיסוי וכך מונע את הצורך להחזיק מספר תיקים.
קריירה כממציאה בניו-יורק
ב- 1924 הנרי המציאה מנגנון סגירה למטריה שהיה להצלחה גדולה ופורסם ב- סיינטיפיק אמריקן. היא מכרה את הפטנט ב-50,000$, סכום שאפשר לה לבנות מעבדה. באותה השנה, הנרי עברה לניו יורק, והקימה שתי חברות ועבדה כממציאה גם בחברת Nicholas Machine Works משנת 1939 עד 1955.
בשנות השלושים של המאה ה-20 הנרי הקדישה את זמנה לשיפור במכונות תפירה ובמכונות כתיבה. היא המציאה את הפרוטוגרפ (Protograph) חיבור למכונת כתיבה שיצר ארבעה עותקים ללא צורך בנייר פחם ומכונת תפירה שיוצרת תפר כפול. כמו כן שימשה כיועצת עבור חברות רבות, אשר ייצרו והשתמשו בהמצאותיה. בין החברות להן תרמה מניסיונה ויכולתיה הייתה חברת ייצור הבובות הבינלאומית Mergenthaler Linotype. הנרי התגוררה בניו יורק, בבתי מלון, הייתה חברה במגוון רחב של מועדנים חברתיים ומדעיים, ומעולם לא נישאה.
המצאות
רשימה חלקית של המצאות של ביולה לואיז הנרי:
הכרה
הנרי צורפה להיכל התהילה של הממציאים National Inventors Hall of Fame ב-2006.
המלון של פולטי
המלון של פולטי (באנגלית: Fawlty Towers) הייתה סדרת טלוויזיה קומית, שהופקה על ידי רשת BBC הבריטית. הסדרה כללה 12 פרקים ששודרו בשתי עונות, בשנים 1975 ו-1979 בערוץ BBC Two. הסדרה נכתבה על ידי ג'ון קליז וקוני בות', שגם מככבים בה. על אף שהסדרה הייתה קצרה מאוד ,היא זכתה להצלחה רבה ומתמשכת בשידוריה החוזרים בבריטניה ובשאר העולם. בישראל, שודרה הסדרה בערוץ הראשון בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. הסדרה שודרה בארץ גם בתחילת שנות האלפיים,במסגרת שידורי ערוץ BBC Prime בכבלים והלוויין.
עלילה
סיביל ובזיל פולטי מנהלים בית מלון קטן ,בעיירת החוף הבריטית, טורקי (Torquay). בזיל, אדם מתוסכל, חסר סבלנות, חצוף ושמרן שחושב שהוא יכול היה לנהל מלון מוצלח, אלמלא היו האורחים מפריעים לו כל הזמן. לעיתים, התנהגותו הבוטה ותגובותיו הקיצוניות גורמות להטרדת האורחים תוך כדי פגיעה בפרטיותם. בזיל מרשה לעצמו לפלוש לחדרם בעודם נמצאים בו על מנת לבדוק חשדות העולים במוחו למעשים לא ראויים מצד האורחים. יחסיו עם אשתו סיביל תמיד עולים על שרטון בעקבות התנהגותו המשוגעת. דווקא סיביל היא זו שמצליחה לנהל את המלון ביד רמה למרות שנראה שאת רוב זמנה היא מבלה בטיפוח עצמי ובשיחות טלפון ארוכות עם חברתה אודרי וגם פלירטוטים עם חלק מאורחי המלון. היא מוצאת לעצמה זמן לנהוג כך, בזמן שיש שעת צ'ק-אין עמוסה באורחים שמגיעים או עוזבים את המלון. לא אחת היא זוכה לקבל הערות מעליבות מבעלה, שמזלזל ברמת שכלה ושמכנה אותה בכינויים כמו "הדרקון" או "דג הפיראניה הקטן שלי". פולי שרמן, המלצרית/חדרנית היא קול השפיות במלון והיא זו שמנסה לעזור לבזיל לצאת מהמצבים המביכים אליהם הוא נקלע בכל פרק, בין אם זה פתרון בעיות מול סיביל ובין אם זה פתרון בעיות מול אורחי המלון. לעיתים היא מתמודדת לבדה מול כולם בזמן שבני הזוג פולטי יוצאים מהמלון לסידורים. מנואל, המלצר/סבל שהגיע מברצלונה ובקושי מדבר אנגלית, גורם לתקשורת לקויה בינו לבין צוות המלון/האורחים/ספקי השירותים. כאשר הוא לא מבין מה נאמר לו הוא שואל בספרדית Que? (כלומר: מה?). עקב כך, הוא חווה התקפות זעם מצדו של בזיל וכן גם נזיפות מהאורחים וספקי השירותים.
DAPA
DAPA (ראשי תיבות של: Defense Acquisition Program Administration, בהנגול: 방위사업청) היא זרוע ביצועית של ממשלת דרום קוריאה. היא הוקמה ב-1 בינואר 2006 תחת משרד ההגנה הלאומית לצורך ניהול פרויקטים לשיפור יכולת ההגנה, רכש של חימוש, טיפוח של התעשיות הביטחוניות המקומיות.
פרויקטים גדולים
DAPA מנהלת מגוון רחב של פרויקטי רכש גדולים. ביניהם:
ראשוני סיבובי
מספר ראשוני סיבובי הוא מספר ראשוני שאם מסובבים את ההצגה העשרונית שלו על ידי העברה של קבוצת ספרות מן הסוף להתחלה, מתקבל תמיד מספר ראשוני. התכונה תלויה בבסיס ההצגה, וייתכן שמספר יהיה ראשוני סיבובי בבסיס אחד ולא בבסיס אחר.
לדוגמה, המספר 1193 הוא ראשוני סיבובי, כיון שהוא ראשוני וגם 1931, 9311, ו-3119 הם מספרים ראשוניים.
המספרים מסוג זה הידועים כיום הם: 2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 37, 79, 113, 197, 199, 337, 1193, 3779, 11939, 19937, 193939, 199933, R19, R23, R317, R1031
Rn מבטא מספר שכל n ספרותיו הן 1 (לדוגמה R2=11).
לא ידועים יותר מספרים מסוג זה עד 1022.
כתכונה התלויה בשיטת הספירה, לא מיוחסת לה חשיבות מתמטית, והעיסוק בראשוני סיבובי הוא במסגרת העיסוק בשעשועי מתמטיקה.
פאלון (נבדה)
פאלון (באנגלית: Fallon) היא עיר במחוז צ'רצ'יל שבמדינת נבדה, ארצות הברית. שטח שיפוטה הוא 7.9 קמ"ר, ובשנת 2000 התגוררו בה 7,536 תושבים. העיר ממוקמת בעמק להונטן.
היסטוריה
בשנים לאחר מכן המקום התפתח והמקומיים כינו אותו "העיירה של ג'ים", על שמו של ג'ים ריצ'רדס שבשנת 1896 היה בעל חנות בסמוך לבית החווה ולדואר של מייק ואליזה פאלון.
בשנת 1903, סנטור המדינה וורן ו. ויליאמס העביר רשמית את מושב המחוז מסטילווטר לעיירה החדשה פאלון, עובדה שהובילה לצמיחה מהירה של המקום
במקום עדיין קיימים בתים משוחזרים, בין היתר ביתו של רוברט ל. דגלאס שנבנה בשנת 1904 ושימש בעבר כבית חולים, ובית המשפט של מחוז צ'רצ'יל שנבנה בשנת 1903.
ממזרח לפאלון נמצא האתר הארכאולוגי גריימז פוינט בו נמצאו פטרוגליפים שנוצרו על ידי העמים שישבו באזור לפני ההתיישבות האירופית.
מסחר ותעשייה
ענף הייצור הראשוני בפאלון הוא אספסת המשמשת למספוא. כמו כן, מועסקים רבים מתושבי העיר בבסיס האווירי של הצי האמריקני. במרכז העיר חולף כביש מספר 50, הידוע כדרך הבודדה באמריקה, ובעיר עסקים רבים המשמשים את העוברים בדרך זו. העיר היא בירת מחוז צ'רצ'יל ובה ממוקמים משרדי ההנהלה ובית המשפט המחוזי.
אקלים
האקלים בפאלון ממוזג ויבש. הקיץ מאופיין בטמפרטורות גבוהות, מעל 30 מעלות ביום, והחורפים קרים ומושלגים.
שמורת הטבע הלאומית סטילווטר
שמורת הטבע ממוקמת בעמק להונטן שבצפון מרכז נבאדה בסמוך לפאלון, שישים קילומטרים ממזרח לרינו. השמורה מהווה מוקד משיכה מרכזי למינים רבים של ציפורים, בין היתר חרטומנית ארוכת-מקור, תמירון שחור-צוואר, סייפן אמריקאי, שקנאי אמריקני, קורמורן מצויץ, מגלן לבן-פנים ומינים שונים של אנפתיים, שחפיתיים ועופות מים אחרים.
ניסויים בנשק גרעיני
המעבדה הלאומית לוס אלמוס בשיתוף מחלקת ההגנה של ארצות הברית ביצעו ניסוי תת-קרקעי כ-45 ק"מ דרום מזרחית לפאלון ב-26 באוקטובר 1963. במהלך הניסוי בפרויקט "שואל", שהיה חלק מפרויקט ולה, בוצע פיצוץ של פצצה במשקל 12.5 קילוטון כ-360 מטרים מתחת לפני השטח.
פרנץ' גולץ'
פרנץ' גוּלץ' (באנגלית: French Gulch, מילולית "נקיק הצרפתים") הוא יישוב לצורכי מפקד אוכלוסין במחוז שסטה בקליפורניה בארצות הברית. אוכלוסייתו מונה 373 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של 2020, עלייה מ-346 ממפקד האוכלוסין של 2010.
היסטוריה
העיירה פרנץ' גולץ' נוסדה על ידי כורים צרפתים בשנת 1849 והפכה לאחד מאזורי הפקת הזהב העיקריים של קליפורניה. העיירה הפכה למקום אספקה מרכזי כאשר הפכה לנקודת הקצה של הסעיף המערבי של. פרנץ' גולץ' נרשמה כ ב-1935.
פרנץ' גולץ' הייתה נפה חשובה, מוקדמת, של כרייה בסלעים קשים. מערכת העורקים של וושינגטון (Washington vein system) התגלתה בשנת 1852, ופעלו לחלץ זהב ממנה לסירוגין עד 1914 בערך. לפי ההערכות היא הפיקה כ-100,000 אונקיות של זהב. על פי ההערכות, הפיק מכרה ניאגרה (Niagara Mine) כ-50,000 אונקיות מפעילותו בעבר. בשנת 2008, חודש ייצור מוגבל ממכרות וושינגטון וניאגרה. חברת המכרות (Bullion River Mining Corp) פשטה רגל ב-2010, וחברת French Gulch Nevada Mining Corp המשיכה את הכרייה ב-2011.
ב-14 באוגוסט 2004 פונתה כל העיירה פרנץ' גולץ' עקב שרפת יער אשר יצאה מכלל שליטה בחלק גדול ממחוז שסטה. השרפה שרפה 52.6 קילומטרים רבועים והרסה 26 בתי מגורים, בניין מסחרי אחד ו-76 מבנים נסמכים. הפינוי נמשך 3 ימים, ואיפשר לתושבים לחזור הביתה ב-17 באוגוסט 2004. בסך הכל 1,345 לוחמי אש סייעו להשתלט על השריפה. הסיבה מעולם לא נקבעה.
ב-22 ביולי 2018, פונתה פרנץ' גולץ' שוב עקב, שהתחילה עקב תקלה ברכב. החל מ-2 באוגוסט, צוותי אוויר וקרקע המשיכו לעבוד באזור כדי להגן על העיירה מפני השרפה, ורבים מהמבנים, כולל המלון ההיסטורי, המשיכו לעמוד על תילם. ב-8 באוגוסט הוסר צו הפינוי של פרנץ' גולץ' והסביבה, והתושבים הורשו לחזור לבתיהם.
גאוגרפיה
פרנץ' גולץ' שוכנת ב-40.70137°N, -122.63785°W, כמה קילומטרים צפונית-מערבית ל, העיירה שוכנת לאורך כביש טריניטי מאונטיין (Trinity Mountain Road) היוצא צפונה מ של מדינת קליפורניה כשמרכז העיירה כ-5 קילומטרים צפונית ל-299, וכ-30 קילומטרים ממרכז העיר.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית יש ליישוב שטח כולל של 32 קילומטרים רבועים, 99.70% ממנו קרקע ו-0.30% ממנו מים.
2000
במפקד האוכלוסין של 2000 היו ביישוב 254 נפשות, 109 משקי בית ו-72 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 7.9 אנשים לכל קילומטר רבוע. היו 130 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 4.1 לקילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של היישוב היה 92.91% לבנים, 3.94% אינדיאנים, 0.79% אסייתים, 0.39% מגזעים אחרים ו-1.97% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 2.76%.
מתוך 109 משקי הבית ל-21.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 56.0% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-6.4% הייתה בעלת בית רווקה, ו-33.9% היו לא-משפחות. 24.8% ממשקי הבית הכילו אדם אחד ו-11.0% היו אדם אחד בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.33 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.71.
התפלגות הגילאים הייתה 20.9% מתחת לגיל 18, 2.0% מ-18 ל-24, 24.0% מ-25 ל-44, 39.0% מ-45 ל-64, ו-14.2% מ-65 ומעלה. הגיל החציוני היה 47 שנים. על כל 100 נקבות, היו 104.8 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 101.0 גברים.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 27,083 דולר וההכנסה החציונית של המשפחה הייתה 31,250 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 41,250 דולר לעומת 33,750 דולר לנשים. ההכנסה לנפש ביישוב הייתה 11,943 דולר. כ-21.6% מהמשפחות ו-24.3% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 22.7% מאלו מתחת לגיל שמונה-עשרה ו-11.8% מאלו שישים וחמש ומעלה.
2010
במפקד האוכלוסין של 2010 היו בפרנץ' גולץ' 346 תושבים. צפיפות האוכלוסייה הייתה 10.8 תושבים לקילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של פרנץ' גולץ' היה 296 (85.5%) לבנים, 3 (0.9%) אפרו-אמריקאים, 15 (4.3%) אינדיאנים, 3 (0.9%) אסייתים, 1 (0.3%) מאי האוקיינוס שקט, 8 (2.3%) מגזעים אחרים, ו-20 (5.8%) משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 17 אנשים (4.9%).
היו 147 משקי בית, ל-32 (21.8%) היו ילדים מתחת לגיל 18, 71 (48.3%) היו זוגות נשואים ממין השני שחיו יחד, ל-12 (8.2%) הייתה בעלת בית רווקה, 10 (6.8%) היה בעל בית רווק. היו 13 (8.8%) שותפויות לא נשואים בני המין השני, ו-0 (0%) זוגות נשואים או שותפויות חד מיניים. 42 משקי בית (28.6%) היו אדם אחד וב-16 (10.9%) היה אדם שגר לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.35. היו 93 משפחות (63.3% ממשקי הבית); גודל המשפחה הממוצע היה 2.80.
התפלגות הגילאים הייתה 64 אנשים (18.5%) מתחת לגיל 18, 23 אנשים (6.6%) בגילאי 18 עד 24, 54 אנשים (15.6%) בגילאי 25 עד 44, 141 אנשים (40.8%) בגילאי 45 עד 64, וכן 64 אנשים (18.5%) שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 49.6 שנים. על כל 100 נקבות, היו 104.7 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 102.9 גברים.
דינמו בוקרשט
דינמו בוקרשט (ברומנית: Dinamo Bucureşti) היא קבוצת כדורגל רומנית, מעיר הבירה בוקרשט. הקבוצה, אחת משלוש קבוצות בכירות מהעיר, משחקת בצבעים אדום ולבן ומארחת את משחקיה באצטדיון דינמו.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-14 במאי 1948, כאיחוד של שני מועדונים מהעיר בוקרשט, תחת חסותו של משרד הפנים הרומני, שהיה ממונה על המשטרה. אחד משני המועדונים היה מכבי בוקרשט, שייצג את הקהילה היהודית ברומניה. שנים רבות היו שחקני דינמו (בכל מדינה קומוניסטית) מקבלי משכורת כאנשי משטרה. במשך שנתיים ייצגו את המועדון שתי קבוצות בכירות, "דינמו א'" ו"דינמו ב'", אך בשנת 1950 נדד המועדון השני לערים אחרות, עד אשר התיישב בבקאו בשנת 1958. כשלוש שנים וחצי לאחר הקמת המועדון, ב-14 באוקטובר 1951, נוסד אצטדיון דינמו, בו משחקת הקבוצה עד היום.
בשנת 1956 זכתה דינמו באליפות ליגת העל הרומנית לראשונה. בסתיו התמודדה בגביע אירופה לאלופות ואף ניצחה את גלאטסראיי בסיבוב המוקדמות אך הפסידה לצסק"א סופיה בסיבוב הראשון והודחה מהטורניר. שלוש שנים מאוחר יותר זכתה בגביע הרומני לראשונה.
בשנים 1962–1964 זכתה דינמו בשלוש אליפויות, כולל דאבל בשנת 1964, לאחר ניצחון בגמר 3–5 על סטיאווה בוקרשט.ב-1965 שיחקה מול אינטר מילאנו בגביע אירופה לאלופות, ואף ניצחה אותה 1–2 בבוקרשט, אך בעקבות הפסד 0–2 במילאנו הודחה מהטורניר.
ב-1968 זכתה דינמו בגביע לאחר ניצחון בגמר על ראפיד בוקרשט. בסתיו 1970 עברה את פנאתינאיקוס בגביע אופ"א אך הודחה על ידי ליברפול.
בעונת 1981/1982 עבר המועדון את אינטר מילאנו בגביע אירופה לאלופות, והפסיד לגטבורג השוודית אשר זכתה לבסוף בגביע. בעונת 1983/1984 הגיעה דינמו לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הפסידה לליברפול. בעונת 1989/1990 הגיעה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הפסידה לאנדרלכט.
Melkus RS 1000
Melkus RS 1000 היא מכונית ספורט בעלת מרכב פיברגלס, תוצרת סדנת מכוניות המרוץ "Melkus" בניהולו של נהג מרוצי המכוניות לשעבר היינץ מלקוס מגרמניה המזרחית, דרזדן, אשר יוצרה בין השנים 1969–1979.
סך הכול יוצרו 101 יחידות.
מיאקויים
מיאקויים (שם מדעי: Miacoidea) היא על-משפחה נכחדת הקרובה לסדרת הטורפים (כמה חוקרים משייכים אותם לסדרה זו), וכלולים יחד איתם בקבוצה דמויי טורפים שבקבוצת הפריה (שבה גם הקראודונטים הנכחדים). טורפים אלה היו רחוקים מדמויי החתולים ומדמויי הכלבים ולמעשה אין להם קרובים חיים.
המיאקויים היו טורפים שדמו מעט לגחן או סמור אשר היו בעלי גולגולת מוארכת מעט ומבנה ניבים ושיניים נוספות שדמו לרוב הטורפים. הם היו טורפים של חיות קטנות יותר כמו זוחלים, עופות ומכרסמים. מבנה הגפיים מרמז שחלקם הותאמו לחיים על העצים אך חלקם חיו על הקרקע.
הם נכחדו בסוף האאוקן, אולי כתוצאה מתחרות קשה יותר על מזון או שינויי אקלים. מהמיאקויים התפתחו שאר הטורפים.
שמואל מיזס
שמואל מיזס (בגרמנית: Samuel Mieses; נובמבר 1841 – ינואר 1884) היה שחמטאי יהודי-גרמני.
מיזס היה דודו של ז'ק מיזס. למד רפואה באוניברסיטה של וורצלב והיה אחד מתלמידי השחמט של אדולף אנדרסן. בשנת 1867 הפסיד לו בדו-קרב 4.5-0.5 והתמודד לעיתים קרובות מול יוהנס צוקרטורט ויעקב רוזנס.
מתחרויותיו
.
הר נשף
הר נשף הוא הר בגובה 899 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם על גבול ישראל–מצרים, כשני קילומטרים מדרום־מערב לקניון האדום וכ־15 קילומטרים מצפון־מערב לאילת. כביש 12 חולף ממזרח להר. הר נשף הוא ההר הגבוה ביותר מבין הרי אילת.
תיאטר אן דר וין
תיאטר אן דר וין (בגרמנית: Theater an der Wien), "התיאטרון על נהר וינה", הוא תיאטרון היסטורי בווינה שתוכנן במקור בסגנון הקיסרות. הקים אותו אמרגן התיאטרון הווינאי עמנואל שיקאנדר, שנודע בעיקר כליבריתן ושותפו של מוצרט ביצירת האופרה "חליל הקסם", שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1791. התיאטרון נפתח ב-13 ביוני 1801 בפרולוג שכתב שיקאנדר ואחריו הצגת האופרה "אלכסנדר" מאת אלכסנדר טייבר.
נהר וין, שזרם לפנים ליד אתר התיאטרון, אינו נראה עוד לעין במקום זה. הזרם כוסה ומעליו נבנה ה-Naschmarkt, שוק פתוח.
שיקאנדר קיבל בשנת 1786 כתב הרשאה קיסרי לבניית תיאטרון חדש, אבל רק ב-1798 הרגיש שביכולתו לממש את ההיתר. את הבניין תכנן האדריכל פרנץ ייגר, והבנייה הסתיימה בשנת 1801. הבניין תואר במילים "התיאטרון המפואר ביותר באביזריו ואחד הגדולים בדורו.".
רק חלק מן הבניין המקורי קיים עדיין: "שער פאפאגנו" הוא יד זיכרון לשיקאנדר, המתואר בו כשהוא משחק בתפקיד פאפאגנו ב"חליל הקסם", תפקיד שכתב לעצמו. הוא מוצג שם עם שלושת ילדיו, המגלמים את שלושת הנערים באופרה.
הצגות בכורה בתיאטרון
כתיאטרון חשוב בעיר שוקקת חיי תרבות ואמנות, התיאטר אן דר וין משמש בית להצגות בכורה של יצירות דרמה ומוזיקה רבות, עד עצם היום הזה, ביניהן:
עוד ביצועי בכורה של בטהובן:
לציירת היהודייה מאלווה שאלק שהתפרנסה כציירת בווינה, היה סטודיו מעל התיאטרון. היא גורשה לאוושויץ ונספתה.
שנות דעיכה וההתחדשות לאחר המלחמה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נפתח במתחם התיאטרון אולם למופעי קברט גרמני.
התיאטרון חווה תור זהב בשנות השגשוג של האופרטה הווינאית, ובין השנים 1945 ל-1955 שימש כאחד הבתים הזמניים של האופרה של וינה, שמשכנה נהרס בהפצצה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1955 נסגר התיאטר אן דר וין מסיבות בטיחות. הוא עמד ללא שימוש במשך שנים אחדות, ובראשית שנות ה-60 צץ איום על עצם קיומו, כשעלתה הצעה להפוך את האתר לחניון רכב (הייתה זו אותה תקופה של "התחדשות עירונית", שכמעט החריבה את קרנגי הול באמריקה).
חזרה לתפקוד כבית אופרה במשרה מלאה
בשנת המאתיים למוצרט הציג התיאטר אן דר וין סדרה של האופרות החשובות של מוצרט, ומאז הוא משמש באופן מלא לביצועי אופרות וצורות אחרות של מוזיקה קלאסית, בניהולו של רולנד גייר. האופרה הראשונה שהוצגה שם הייתה "אידומנאו" של מוצרט.
גייר צוטט כמי שאמר שהוא שואף "להציג במאים פורצי-דרך והפקות מעניינות" ושלושת התחומים העיקריים שבהם יתמקד יהיו אופרות בארוק, אופרות מודרניות ומוצרט.
גזפרום גרמניה
גזפרום גרמניה (בגרמנית: GAZPROM Germania GmbH) היא חברה הרשומה בברלין, גרמניה, הפועלת ביותר מ-20 מדינות ועד 2022, הייתה חברת בת של חברת הגז הטבעי הגדולה בעולם, גזפרום.
סקירה כללית
קבוצת גזפרום גרמניה פעילה במכירות ושיווק של גז טבעי, סחר, מחקר וייצור וכן בפרויקטים לאחסון תת-קרקעי. חברות הקבוצה פועלות באירופה, ארצות הברית, מרכז אסיה וסינגפור.
בעקבות הסנקציות שהוטלו על גזפרום כתגובה ל, ניהול גזפרום גרמניה הועבר לידי ממשלת גרמניה, ב-31 במרץ 2022.
חברות בת
קבוצת גזפרום גרמניה מחזיקה במניות ב:
נותן חסות
בנוסף לפעילויות העיקריות שלה בהרחבת פעילותה של גזפרום בשווקים זרים, קבוצת גזפרום גרמניה היא נותנת חסות פעילה לקידום התדמית של גזפרום ורוסיה באירופה. החברה נותנת חסות של פארק אירופה בעיר רוסט (פארק השעשועים הגדול ביותר בגרמניה), מועדון הכדורגל הגרמני המפורסם שאלקה 04, אירועי תרבות רוסים שונים בגרמניה, כמו פסטיבל הקולנוע הרוסי והבאת תזמורות רוסיות מפורסמות לאירופה.
ביקורת
בעדות של הסנאט האמריקני, עליה פיקח הסנאטור ג'ו ביידן, צוין: "גזפרום, עם התמיכה השקטה של הקרמלין, הקימה כחמישים חברות ביניים, הקשורות בעקיפין גזפרום ופרושות בכל אירופה – כאשר החלק מרכזי של אותן חברות ורשת חברות הבת של גזפרום, שהן להן כל ערך שווה לגז הרוסי ונמכרים בשווקים האירופיים; עם זאת, סכומי עתק הופיעו בחברות מדף בקפריסין ובליכטנשטיין"
חקירות גרמניות העלו חששות מקשרים קודמים בין מנהלים בכירים בחברה, ממשלת מזרח גרמניה והשטאזי.
ניהול
מנכ"ל החברה הוא ולדימיר קוטנייב. לפני שמונה למנכ"ל גזפרום גרמניה, עבד מר קוטנייב בשירות החוץ הרוסי. בשנים 2004–2010 מר קוטנייב היה שגריר רוסיה בגרמניה.
המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014)
המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל (2014) הם הסלמה במהומות אלימות, הפרות סדר, ונדליזם ופיגועי טרור מצד ערביי ישראל ופלסטינים ממזרח ירושלים בשנת 2014, במקביל להתגברות הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון. בקיץ 2014 (יוני-אוקטובר) חל זינוק דרסטי בכמות ועצימות האירועים בעקבות חטיפת ורצח שלושה נערים ישראלים, רצח מוחמד אבו ח'דיר ומבצע צוק איתן.
רקע
המהומות בירושלים החלו עוד בשלהי 2012 כחלק מ"הטרור העממי" שפרץ ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים על רקע המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) וכשלונו. טרור זה כלל בעיקר יידוי אבנים ובקבוקי תבערה אך גם פיגועי דקירה ופיגועי ירי. בירושלים, יהודים הותקפו בתקופה זו על ידי פלסטינים ממזרח העיר ומוקדי החיכוך היו הר הצופים ליד עיסאוויה, העיר העתיקה, הגבעה הצרפתית, שועפאט ופסגת זאב.
ההסלמה הנוכחית של המהומות החלה בחודש יוני 2014 על רקע החיפושים והמעצרים במבצע שובו אחים בעקבות חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים היהודים בידי מחבלי חמאס. המהומות התגברו באופן ניכר ב-2 ביולי בעקבות רצח מוחמד אבו ח'דיר בשועפט בידי 3 יהודים. המהומות התגברו גם עקב מותם של פלסטינים מירי שוטרים בהפרות סדר ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים במהלך מבצע צוק איתן, כגון מותו של מוחמד סנוקרוט מירי כדור ספוג משטרתי בוואדי ג'וז (ראו מבצע צוק איתן).
על פי נתוני שב"כ חלה עליה תלולה במספר הפיגועים ביהודה ושומרון וירושלים בזמן מבצע צוק איתן. בחודש יולי 2014 בלבד נרשמו 507 פיגועים לעומת 100 שנרשמו בחודש שקדם לו. מרביתם של הפיגועים היו השלכת בקבוקי תבערה (424), ומיעוטן פיגועי מטען (35) וירי מנק"ל (13). במקביל חלה עלייה חדה במספר הפרות הסדר והעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים.
בסמוך למבצע צוק איתן ועל רקע מעשי גזענות ואלימות כלפי תושבים ערבים התפשטו המהומות ליישובים ערבים נוספים ברחבי ישראל ובדומה למהומות הר הבית (1990) ואירועי אוקטובר 2000 כללו חסימת כבישים - ציר נחל עירון, תקיפת כלי רכב ועוברי אורח יהודים, הזדהות עם ארגון הטרור חמאס וקריאות למעשי נקמה בישראל וביהודים.
תיאור המהומות ומאפייניהן
המהומות התרחשו בעיקרן בשכונות מזרח ירושלים ומחנה הפליטים שועפט עם זליגה לשכונות במערב ירושלים. המהומות כללו את שרפת תחנת המשטרה בהר הבית, הצתת תחנת דלק בגבעה הצרפתית השחתה של תוואי הרכבת הקלה, קרונותיה וציודה הטכני, חסימת כבישים, פיגועי יידוי אבנים על הרכבת הקלה, מארבי יידוי אבנים ובקבוקי תבערה כולל יידוי אבנים ובקת"בים על אוטובוסים, זריקת בקת"בים על עמדות של מג"ב, ירי לעבר השכונות היהודיות, הטרדת נשים יהודיות בדרכן לקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, השחתת קברים בבית הקברות בהר הזיתים, ירי זיקוקים, ריסוס כתובות נאצה וצלבי קרס ותקיפת יהודים באלימות. מאז יולי התקריות האלימות התרחשו בתדירות יומיומית וכללו למעלה מ-10,000 אירועי אלימות וטרור (נכון לאוקטובר 2014).