cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות בוקרשט
הקהילה היהודית בתקופה שקדמה לאיחוד הנסיכויות הרומניות
בתחילת המאה ה-19 התרחשו בבוקרשט מספר עלילות דם ובחמורה ביותר, בשנת 1801, ביצע האספסוף פוגרום ביהודי המקום. במהלך הפוגרום, עד להתערבות השלטון, נרדפו היהודים ברחובות בוקרשט, נבזזו חנויות ונרצחו 128 יהודים. בשנת 1804 נזקק השליט קונסטנטין איפסילנטי לעזרת המטרופוליט (דרגה בכירה מאוד בנצרות האורתודוקסית) כדי להתייצב כנגד עלילת דם נוספת. במרץ 1808 שבר ילד נוצרי שמשת חלון של יהודי, וזה האחרון הכה אותו; מכך נפוצו שוב שמועות על ניסיון לחטוף ילד נוצרי לצורכי אפיית מצות לפסח. לשם הרגעת הרוחות היה צורך בהתערבות הקונסולים הזרים והשלטון העות'מאני. בשנת 1812, בתקופת שלטונו של יואן גאורגה קאראג'ה, ניצב במשעול הצ'ישמיג'יו בית כנסת יהודי בנוי עץ ובגינה שלו היה מקווה. בשנה שלאחר מכן, כשחיים הרש היה הסטרוסטה היהודי, קיבל קאראג'אה החלטה, לפיה רק היהודים המקומיים, הקרויים פְמְנְטֵנִי (בני הארץ), מורשים לבצע שחיטה כשרה, ואילו היהודים הזרים - לא. באוקטובר של אותה שנה נשרף בית הכנסת.
ב-1813 התיישבו בבוקרשט כאלף יהודים, שהגיעו מהונגריה ומטורקיה.
ב-1821, לאחר שחילות טודור ולדימירסקו וחילות אלכסנדר איפסילנטי (הנכד) עזבו את בוקרשט, נכנסו אליה חיילים עות'מאנים, שבזזו והתעללו בתושבים ובעיקר בשכונות היהודיות.
ידוע על עשרה בתי תפילה יהודיים, פרט לבית הכנסת הספרדי שפעלו בשנת 1832. בתי התפילה היו ממוקמים בבתים פרטיים ושבעה מתוכם עלו באש בשרפה הגדולה של שנת 1847. בשנת 1846 נתנה העירייה אישור לבנות בית כנסת מאבן, והעדה רכשה מגרש והחלה בבניית בית הכנסת הגדול של בוקרשט. בחצר בית הכנסת הוקם מבנה ששימש משנת 1852 כבית הספר היהודי הראשון ולימדו בו ברומנית.
בימי מהפכת 1848 בהונגריה הגיעה רוחה של המהפכה גם לבוקרשט, ובין המהפכנים נמצאו גם יהודים, ששאפו לשוויון זכויות עם הנוצרים. בלטו במהפכה הציירים קונסטנטין דניאל רוזנטל וברבו איסקובסקו והבנקאים דוויצ'ון באלי, הילל מנוח וסולומון חלפון. בין מטרות המהפכה נכלל סעיף הקורא להענקת זכויות אזרח לכל התושבים, ללא הבדל דת - סעיף חשוב ליהודים, מאחר שחוקי המקום לא אפשרו אזרחות מלאה למי שאינו נוצרי. לאחר כישלון המהפכה יצאו חלק מהם לגלות מחוץ לרומניה. הילל מנוח ואחריו שותפו לעסקים, סולומון חלפון, היו היהודים הראשונים שכיהנו במועצת העיר בוקרשט.
על ידי קהילת היהודים הפולנים ("לכים") בני הארץ ששינתה בהמשך את שמה לקהילת בני ישראל בעלת נוסח אשכנז. (de rit occidental). ב-22 במרץ 1857 הופיע בבוקרשט כתב העת היהודי הראשון במרחב הרומני, הישראלי הרומאני, שבועון יהודי דו לשוני, ברומנית ובצרפתית, בעריכתו של ד"ר יוליו באראש. באותה שנה נוסד בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט. כרב העיר נבחר המלבי"ם השמרן, שהסתכסך עם פלח גדול מהקהילה על רקע חדירת השפעת ההשכלה והשאיפה למודרניזציה של חיי הדת. סכסוך זה הביא להחלטת ממשלה לתמוך בגירוש הרב מלבי"ם, ולרפורמות שונות שהחילו מתנגדיו בבית-הכנסת הכוראלי.
הקהילה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה
איחוד הנסיכויות הרומניות, ממנו נוצרה רומניה, התחיל כבשורה מרנינה עבור יהדות בוקרשט, שציפתה, כמו יהדות רומניה כולה, לאמנציפציה. הנסיך, אלכסנדרו יואן קוזה, רצה להעניק זכויות אזרח ליהודים, אך בגלל ההתנגדות העזה מצד חוגים רחבים מאוד של הציבור הרומני, הודיע שתהיה זאת אמנציפציה הדרגתית. קוזה נקט אומנם בכמה צעדים ראשונים של אמנציפציה, אך הדחתו בראשית 1866 שמה סוף לתהליך. יון ברטיאנו, המנהיג הרומני הליברלי הבטיח אזרחות ליהודים, אבל שוב התקוממו החוגים האנטישמים, בעת הדיונים על החוקה יצאו המוני רומנים לרחובות בוקרשט והרסו את בתי הכנסת. לחצם נשא פרי והחוקה שהתקבלה בשנת 1866 שללה בסעיף 7 את האפשרות של הענקת אזרחות רומנית למי שאינו נוצרי. גם מינויו של ברטיאנו לראש ממשלה כמה שנים מאוחר יותר לא שינה את המצב והיהודים מצאו עצמם במצב גרוע מכפי שהיה לפני כן - הם היו במעמד של חסרי אזרחות כלשהי וחייבים בכל חובות האזרחים הרומנים, כולל שירות צבאי.
באיחור מסוים (בבראילה ובגאלאץ הקדימו והופיעו עיתונים ציוניים) הופיע ב-28 באוקטובר 1899 כתב העת הציוני הראשון של בוקרשט, השבועון "העתיד" (Viitorul). ב-23 בדצמבר הופיע השני, "געגועי ציון" (Dorul Sionului). בעשור האחרון של המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, השבועון היהודי הראשי בבוקרשט היה "השוויון" (Egalitatea) ומטרתו המוצהרת בשמו, עד סגירתו בצו ממשלתי ב-3 ביולי 1940, הייתה המאבק לאמנציפציה של יהדות רומניה.
מאוריצ'יו ברוצ'ינר, גיבור מלחמה והראשון לקבל אזרחות רומנית מבין היהודים, היה בהמשך ממנהיגי קהילת בוקרשט. גם במלחמה הבלקנית של שנת 1913 ובמלחמת העולם הראשונה השתתפו יהודי רומניה, כולל יהודי בוקרשט.
הארגון הדתי של יהדות בוקרשט
בתקופה שקדמה לאיחוד הנסיכויות הרומניות שימש הסטרוסטה של הקהילה היהודית גם כממלא המקום של החכם באשי של יאשי וגם כגובה מסי היהודים עבור השלטון. תפקיד הסטרוסטה כממלא מקום החכם באשי הפך אותו למנהיג הרוחני של הקהילה וחייב השכלה תורנית. הכנסות הקהילה מהתשלום עבור השחיטה הכשרה (התשלום נקרא גאבלה gabela) שימשו למימון מוסדות הקהילה. ראש הקהילה היהודית של בוקרשט במאה ה-18 היה אחראי גם לגביית מסי היהודים ונחשב לנציג משרד האוצר. בשנת 1764 מונה יצחק בן בצלאל לחכם באשי של בוקרשט וולאכיה והוסמך לגבות את מסי היהודים בכל החבל.
בשנת 1815 היו בבוקרשט אלף וחמש מאות משפחות יהודיות ולקהילה היה בית כנסת אחד.
קהילת יהודי בוקרשט הוכרה רשמית בשנת 1832 ובדומה ליהודי רומניה האחרים, התחלקה לשלושה זרמים עיקריים:
ב-1819 הוקם בית הכנסת הספרדי הגדול קהל גראנדה בבוקרשט, וב-1846 הוקם בית הכנסת הספרדי הקטן קהל צ'יקו בבוקרשט.
בשנת 1847, במהלך דליקה גדולה, נשרף בניין הקהילה היהודית וכל פנקסיה עלו באש. בבוקרשט הוקם בשנת 1848 בית כנסת ומרכז תורני שנקרא בהמשך על שמו של הרב מלבי"ם, רב שהגיע מפולין והנהיג את החוגים השמרניים יותר של קהילת יהודי בוקרשט. בין השמרנים בהנהגת המלבי"ם ובין החדשניים יותר בהנהגת ד"ר יוליו באראש התגלעו סכסוכים קשים. למלבי"ם הוצע פיצוי כספי כדי שיעזוב ולאחר סירובו החל מאבק מלווה בהשמצות הדדיות שבסופו המלבי"ם נעצר על ידי השלטונות וגורש מבוקרשט ביום 18 במרץ 1864. בהזדמנות זו, בשנת 1865, פירקו השלטונות את מוסד הקהילה היהודית וביטלו את ההכרה בזרם הפולני. כתחליף למוסדות הקהילה, הקימו היהודים הרבה אגודות לעזרה הדדית.
בשנת 1880, בבוקרשט, ייסד השליח אליעזר רוקח מצפת את "האגודה ליישוב ארץ ישראל". יצחק איזיק טאובס, רבם של יהודי ברלאד, היה משנת 1894 רבם של יהודי בוקרשט. משנת 1912 הנהיג את הקהילה הספרדית הרב ד"ר יעקב נימירובר שהיה לאחר מלחמת העולם הראשונה (1921) הרב הראשי של יהודי בוקרשט ושל רומניה כולה. הרב הראשון של בית הכנסת הגדול של בוקרשט היה הרב הינריך אלפרין. לאחר מותו של נימירובר התמנה כרב ראשי של יהודי בוקרשטי ורומניה הרב הצעיר ד"ר אלכסנדר שפרן שיחד עם ד"ר וילהלם פילדרמן ניווט את הקהילה בימים הקשים של שלטון אנטישמי. אחרי מלחמת העולם השנייה, כשהרב שפרן נאלץ להימלט מרומניה הקומוניסטית, התמנה לתפקיד הרב הראשי הרב ד"ר דוד משה רוזן שהיה מקובל על השלטון הקומוניסטי ומצא שפה משותפת עם ההנהגה.
הקהילות היהודיות העירוניות ברומניה נוסדו בהסכם בין נציגי כל הארגונים והמוסדות היהודים, שבחרו את תקנון הקהילה ואת הרב הראשי שלה. סוכם שבכל עיר תהיה רק קהילה אשכנזית אחת, אבל בבוקרשט המצב היה שונה. הקהילה האשכנזית של בוקרשט בחרה הנהגה בהשפעת נציגי קהילת בית הכנסת הכוראלי ובראשה הוצב הרב יעקב נימירובר, שהיה גם רבה של הקהילה הספרדית של בוקרשט. נימירובר ניסה לאחד את שתי הקהילות, אך הספרדים התנגדו, לכן המשיכו לקיים קהילה נפרדת ובחרו לעצמם רב אחר. הסכסוך בין תומכיו הליברלים של נימירובר לחרדים השמרנים בראשות הרב חיים שור, הוביל לפרישת האחרונים ולהקמת קהילה אורתודוקסית נפרדת. אנשי "המזרחי" נותרו עם נימירובר. בבוקרשט התקיימה עוד קהילה אורתודוקסית קטנה, שהייתה מורכבת מיהודים הונגרים שהגיעו לעיר מטרנסילבניה.
החינוך היהודי בבוקרשט
בתקנון האורגני, שהוטל על הנסיכויות הרומניות בתחילת שנות השלושים של המאה ה-19, נאמר בסעיף הדן בבתי ספר, שגם ילדי יהודים יתקבלו בהם בתנאי שיתלבשו כמו יתר התלמידים. בהשפעת יוליו באראש ייסדו יהודי בוקרשט בעלי אזרחות אוסטרו-הונגרית (סודיטים) בשנת 1851 את בית הספר היהודי הראשון ושנה אחריהם עשו זאת גם היהודים המקומיים. סביב תוכנית הלימודים פרצה מחלוקת קשה בין השמרנים והרפורמיסטים.
שינוי חדש בחוק מ-23 במאי 1893, שעל פיו מי שאינו אזרח רומני (הרוב המוחלט של היהודים לא זכו לאזרחות) לא יהנה מחינוך יסודי חינם. ילד יהודי התקבל לבית הספר רק אם היה מקום פנוי ונדרש לשלם. כתוצאה מהגבלות אלה, בשנת 1890 נשארו מחוץ למסגרת הבית ספרית כעשרים אלף ילדים יהודים.
ביום 11 באוקטובר 1940 חוקק צו-חוק מספר 3438 בנושא מצב היהודים במערכת החינוך. על פי סעיף 3 של הצו מי שנולד להורים יהודים, ללא הבדל בדת התלמיד, לא יכול להתקבל לבית ספר רומני יסודי או תיכון או אוניברסיטה, לא פרטי ולא ממלכתי. בעקבות הצו סולקו התלמידים והמורים היהודים ממערכת החינוך. משיקולי נוחות הפיקוח על הצעירים היהודים, הותר ליהודים להקים בתי ספר משלהם, שיופעלו על ידי סגל יהודי עבור תלמידים יהודים בלבד. תעודות של בתי ספר אלה לא יוכרו על ידי המדינה הרומנית. כך עברה רומניה מנומרוס קלאוזוס לנומרוס נולוס לגבי יהודים במערכת החינוך.
תחת פיקוח הפדרציה הוקמו בתי ספר מכל הסוגים, יסודיים, תיכוניים לבנים בשמות Cultura A ו-Cultura B ובית הספר התיכון העיוני היהודי (Liceul Teoretic Evreesc) של אלכסנדרו גראור, שהיה יותר עצמאי. עבור הבנות הוקמו בתי הספר התיכוניים Focşăneanu ו-Ana Kreindler. סגל ההוראה הורכב מאותם יהודים שנפסלו מהוראה במוסדות הרומניים וכך זכו בתי הספר התיכוניים למורים רבים ברמה אוניברסיטאית.
עבור החינוך העל-תיכוני הוקמו קולגיום אונסקו, קולגיום אבאסון וקולגיום מרטין ברקוביץ'. בעקבות סילוק הסטודנטים והפרופסורים היהודים מהפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט, הגיש ניקולאה קאז'אל בקשה לאפשר לימודי רפואה לסטודנטים היהודים בבית הספר "קריטס", שכונה גם "בית הספר של קאז'אל". הבקשה אושרה ובמקום התנהלו לימודי רפואה ליהודים בלבד, תופעה יחידה במינה באירופה של מלחמת העולם השנייה.
חיי התרבות של יהדות בוקרשט
בשנת 1876 הגיע לבוקרשט אברהם גולדפדן וייסד את התיאטרון היהודי המקומי.
דוקטור יוליו באראש ייסד את "החברה ההיסטורית ד"ר יוליו באראש" ובמסגרתה איחד חוקרים רבים ומנוסים, מרביתם מבוקרשט, אך גם מערי השדה. החוקרים עסקו בחקר מעמיק של עבר היהודים הרומנים, איסוף נתונים וניתוח מדעי. הם חקרו תשובות הלכתיות, כתובות על מצבות, כרוניקות של הקהילות, פנקסי חברת קדישא וחומרים שהועברו בעל פה. עם המשתתפים הבולטים במחקרים אלה נמנו משה שוורצפלד (היוזם של החברה), אהרון טאובס Aharon M. Taubes, נשיא החברה, אליאס שוורצפלד, וילהלם שוורצפלד, יעקב פסנתיר, חיים בז'רנו, לאזאר שינאנו, משה גסטר ואחרים. בעבודת החברה לקחו חלק יותר ממאה חברים וסיכומיה השנתיים פורסמו ברבים.
בבוקרשט, במרץ 1941 בימי המשטר של יון אנטונסקו ברומניה, בעקבות סגירת להקות יהודיות אחדות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים, הקימו היהודים את התיאטרון היהודי באראשאום, תיאטרון יהודי בשפה הרומנית. התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו. הבניין, ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מארח החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי, שהמופעים בו הם ביידיש. תיאטרון באראשאום הפך לסמל לעמידתם הרוחנית של היהודים הרומנים תחת משטר חוקי הגזע.
בתי העלמין היהודיים
במאה ה-17, ברחוב פיליפסקולוי, שבמרוצת הזמן שונה שמו לרחוב סבסטופול, הוקם בית עלמין יהודי ששימש את כל העדות היהודיות בבוקרשט, בית העלמין היהודי סבסטופול. לאחר כמאתיים שנה נסגר בית עלמין זה בשנת 1864 בעקבות חוק עירוני שאסר קבורה בתוך העיר. והקהילות היהודיות פתחו לעצמן בתי עלמין נפרדים, בית העלמין פילנטרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי של בוקרשט ברחוב ג'יורג'יול 2. בנוסף לשני בתי עלמין אלה יש בבוקרשט בית עלמין גדול יותר, בית העלמין היהודי ג'יורג'יול, ברחוב ג'יורג'יול מספר 128 ומספר 162 ויש בו כ-35,000 עד 40,000 קברים.
הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בחוזה פריז מיום 9 בדצמבר 1918, התחייבה רומניה לתת אזרחות ושוויון זכויות למיעוטים שונים, כולל היהודים, ולשם כך הוכנס סעיף מיוחד, סעיף 7 וזו לשונו:
כדי לקיים את התחייבות רומניה, ביום 28 במאי 1919 הוציא מלך רומניה צו למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה. קבלת האזרחות המלאה סללה את הדרך ליהדות רומניה בכלל ויהדות בוקרשט בפרט, לשגשוג ופריחה חסרי תקדים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה תרבותית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והאמנציפציה שבאה בעקבותיה, נבחר מטעם בוקרשט חבר הפרלמנט היהודי הראשון, ד"ר אדולף שטרן ובהתאם לחוקה, גם הרב הראשי כיהן כחבר בסנאט הרומני. יהודי בוקרשט השתתפו בחיים הפוליטיים, הוקמה מפלגה יהודית, אך רבים מהיהודים הצביעו למפלגות האחרות ובעיקר למפלגה הליברלית.
בשנת 1920 אושרה באופן רשמי התארגנות הקהילה המערבית של בוקרשט (הקהילה היהודית הקודמת בוטלה בתקופת הוויכוחים בין המלבי"ם ובין המתקדמים), נערכו בחירות וביום 6 בפברואר 1921 פורסם בעיתונות היהודית שמו של נשיא הקהילה היהודית: הבנקאי אלי ברקוביץ. בשנת 1931 הוכרה רשמית הקהילה היהודית כנציגת יהודי בוקרשט. אוכלוסיית הקהילה גדלה ומ-38,000 יהודים בשנת 1912 הגיעה לכפליים, 76,480 בשנת 1930, (12% מכלל האוכלוסייה) ולכ-95,000 בשנת 1940. לשירות הקהילה פעלו 40 בתי כנסת, 2 בתי עלמין, 19 בתי ספר, 2 בתי חולים, מרפאה, שני מושבי זקנים, שני בתי יתומים, ספרייה ומוזיאון.
ציירים ומשוררים יהודים הביאו לכך, שבוקרשט שבין מלחמות העולם הייתה לבירת הסוריאליזם. איסאק פלץ, שביתו ברחוב טראיאן היה בית ועד לסופרי בוקרשט, תיאר בספריו את בוקרשט ויושביה ובעיקר את השכונות היהודיות. אחוז היהודים באוכלוסיית בוקרשט היה ניכר ובחוגי האמנות, בין האינטלקטואלים, בתקשורת ובמסחר, ברפואה ובין עורכי הדין, אף עלה ייצוגם על אחוז זה.
למרות הפריחה, מפעם לפעם התרחשו התפרצויות אנטישמיות, במיוחד מצדם של חברי התנועה הלגיונרית, כמו זעזועים המקדימים את רעידת האדמה העתידה לבוא. בשנת 1936, חוליה של שלושה חברי התנועה הלגיונרית ביצעה התנקשות בחיי הרב הראשי של יהדות רומניה, הרב נימירובר, שניצל בפציעה קלה בלבד.
הקהילה בתקופת הממשלות האנטישמיות
ב-21 בינואר 1938 בתקופת ממשלתם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קוזה, הוצא צו מלכותי מס' 169, המיועד לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה. מעשית נדרשו 617,396 יהודים, שהיוו 84% מיהודי רומניה (מתוך 728,115 יהודים), להוכיח מחדש את זכאותם לאזרחות, תוך 20 ימים. רק בתחום הרגאט ניתנה הארכה ופקידים רבים הקשו על היהודים, אם מתוך כוונה להרע, אם מתוך רצון לסחוט שוחד ואם מתוך בירוקרטיה גרידא. יהודים רבים לא הצליחו אפוא לעמוד במשימה ו-225,222 מתוכם איבדו את אזרחותם וסווגו כתושבים זרים. לתושבים זרים אלו ניתן אישור, שדרש חידוש לאחר שנה. זו הייתה רק יריית הפתיחה של שורת חוקים, אשר שללו את זכויות היהודים ותחילתם עוד לפני עליית התנועה הלגיונרית לשלטון. בצו חוקים אלו חולקו זכויות היהודים לקבוצות מיוחסות יותר ומיוחסות פחות, בהדרגה נשללו מהם זכויות בסיסיות, הם סולקו מעבודתם, סולקו ממקום מגוריהם ונגזלו מהם נכסיהם: מבתי חרושת, קרקעות, אוניות וטחנות קמח עד למקלטי רדיו ואופניים. הם חויבו בעבודה למען הציבור ושימשו בעבודות הקשות והבזויות ביותר, הוטלו עליהם מיסים מיוחדים חדשות לבקרים, מיסים המלווים באיום כי מי שלא ישלם יוגלה לטרנסניסטריה. יהודים מבוקרשט שנחשדו באהדה לקומוניסטים או שלא התייצבו לעבודות הכפייה הוגלו לטרנסניסטריה. שואת יהודי רומניה פגעה גם ביהודים תושבי בוקרשט, שהיו בביקור משפחתי או עסקי בבוקובינה או בבסרביה בתקופת ההגליות, הם נעצרו והוגלו עם יתר האוכלוסייה ולא עזר להם הטיעון שהם תושבי בוקרשט.
לפי צו מיום 15 בנובמבר 1940 הוצאו הרופאים היהודים מאיגוד הרופאים ונאסר עליהם לטפל בחולים שאינם יהודים. נידוי הרופאים היהודים פגע גם באוכלוסייה הרומנית, מתוך 3,115 רופאים שפעלו בבוקרשט באביב 1941, 970 היו יהודים. ב-10 בנובמבר 1940 התרחשה רעידת אדמה קשה ברומניה וכתוצאה ממנה נהרגו בבוקרשט 300 בני אדם ואלפים נפצעו. הרופאים היהודים של בוקרשט התייצבו בבתי החולים כדי לעזור, אך הרופאים הרומנים הכו אותם, גירשו אותם והיו אף מקרי עינויים.
גם החיים בבוקרשט גופא לא היו בטוחים, בחודש נובמבר 1940 נרצחו בבוקרשט 4 יהודים ובמהלך ינואר 1941, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נרצחו לפחות 120 מהם. אלפים הוכו, נשדדו ורבים עונו כדי להסגיר את רכושם לידי הלגיונרים. מבני ציבור השייכים לקהילה היהודית נתפסו על ידי הלגיונרים, כולל בתי ספר ובתי כנסת ואפילו בתי עלמין. הקהילה היהודית נדרשה לסלק מבתי העלמין הנוצריים את גוויותיהם/שרידי עצמותיהם של מי שנולדו יהודים, התנצרו ולאחר מותם נקברו שם. הילדים היהודים סולקו מבתי הספר הממלכתיים ושחקני התיאטרון היהודים הורשו להופיע רק בהתיאטרון היהודי באראשאום. בעלי מקצועות חופשיים, כמו רופאים, עורכי דין וכדומה, הורשו לטפל רק בלקוחות יהודים. הטרור הלגיונרי הגיע לשיאו עם מרד הלגיונרים, מרד שבמהלכו הלגיונרים פגעו קשה מאוד בשתי השכונות היהודיות הגדולות, וקרשט ודודשט, שרפו והרסו בתי כנסת, ספרי תורה וחפצי קודש והקימו מרכזי עינויים ליהודים. לבסוף ניצח את המורדים והפסיק את הטרור הדיקטטור הרומני, יון אנטונסקו, אך דיכוי היהודים נמשך כמקודם ואף הוגבר, באמצעים שהיו "חוקיים" למראית עין.
ביום 3 בספטמבר 1941 נמסרה הוראה לפדרציה של הקהילות היהודיות (Federaţia Uniunii Comunităţilor Evreieşti din România), לפיה כל היהודים (גברים, נשים וילדים) בשטח הבירה חייבים לשאת טלאי צהוב לפי מפרט מסוים. מנהיג יהדות רומניה, ד"ר וילהלם פילדרמן, פנה בכתב ליון אנטונסקו (חברו לספסל הלימודים) ולמנהיגים דתיים ופוליטיים רומנים, כדי לבקש את ביטול ההוראה. ביום 8 בספטמבר התקבל לראיון אצל אנטונסקו ובראיון זה הצליח לשכנעו לבטל אותה (אף כי במחוזות רומניים רבים מחוץ לבירה נמשכה נשיאת הטלאי).
חרף הגזרות שהונחתו על הקהילה היהודית, הגירושים לטרנסניסטריה וההגירה, האוכלוסייה גדלה כמותית, בעיקר בגלל גירוש היהודים מהכפרים ומהעיירות השכנות - בשנת 1942 היו בבוקרשט 98,048 יהודים שהיוו 9.9% מהאוכלוסייה.
הקהילה בתקופה הקומוניסטית
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נכבשה רומניה על ידי הצבא האדום, המשטר של יון אנטונסקו הופל והממשל החדש החליף צד במלחמה. תחת הכיבוש הסובייטי השתלטה בהדרגה המפלגה הקומוניסטית הקטנה (שכללה יהודים רבים) על השלטון. אופי המשטר הקומוניסטי השפיע גם על הקהילה היהודית ובעיקר על נכונות היהודים להיות חלק ממנה. לפי הדוגמה הקומוניסטית, היהודים ברומניה היו במעמד של רומנים בני הדת היהודית. המשטר הקומוניסטי דיכא בחריפות כל סממן של לאומיות יהודית, התייחס בבוז והכביד על הריטואל הדתי (גם של הדתות האחרות). במציאות זו, היהודים הלא דתיים, שהיוו את רוב מניינה של יהדות בוקרשט, השתדלו להצניע או להסתיר לחלוטין את יהדותם והתנהגות זו השליכה ישירות על חיי הקהילה כקהילה.
בהוראת השלטונות הקומוניסטיים נסגרה העיתונות היהודית של בוקרשט ופורקו או התפרקו מרצון המסגרות הפוליטיות השונות של יהודי הקהילה. בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20 נוהלו משפטי בוקרשט נגד פעילי התנועה הציונית הרומנית. ממשטר העריצות הקומוניסטי נפגעו גם יהודים שלא היו ציונים, כמו איסאק פלץ שנעצר, בעקבות הלשנה, כ"אויב המשטר" ונאלץ להעביר שנים בבתי הכלא, למרות התגייסות רחבה של חוגי הסופרים הרומנים למענו. חרף המשפטים ולמרות דיכוי הלאומיות היהודית, יהודים רבים כמהו לארץ ישראל והיגרו אליה בהמוניהם.
עוד לפני ינואר 1948 נאלצו מנהיגי יהדות בוקרשט, הרב ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר וילהלם פילדרמן להימלט מרומניה. אברהם לייבה זיסו, שנשאר, הגיע לבית הכלא הקומוניסטי, כמו מאות פעילים ציונים נוספים. בית ספר בו לימדו ביידיש נפתח בשנת 1949, אך נסגר כעבור שנים מעטות. כך נפתחו ונסגרו שני עיתונים שנועדו ליהודים, האחד ביידיש והשני ברומנית. בעיר היו 14 בתי כנסת, תלמוד תורה, חברת לומדי ש"ס והופץ ביטאון יהודי כתוב עברית, יידיש ורומנית. עיקר הפעילות התרבותית התרכזה בתיאטרון היידי שנתמך על ידי המדינה. בשנת 1976 עדיין היו בבוקרשט כ-40,000 יהודים ובפברואר 1977 נהרגו כמאה יהודים ברעידת האדמה הגדולה. בשנת 1997 נותרו בבוקרשט רק 6,000 יהודים. אחוז גבוה מאוד של עוזבי העיר היהודים הגיע למדינת ישראל במסגרת העלייה מרומניה והשתלב בה.
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפור של הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978. זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה. במופע הראשון בבוקרשט, כשהתחילה לשיר את השיר "ירושלים של זהב" בעברית, קמו מאזיניה על רגליהם, הושיטו כלפיה ידיים בתנועת תחינה וחלקם התחילו לבכות. זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט ורק אז נודע לה, שזו הפעם הראשונה שהורשתה שירה עברית על במה רומנית, מאז עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
הקהילה של היהודים הספרדים בבוקרשט, מהיותה קטנה מחברתה האשכנזית, הייתה הראשונה שהפסיקה לתפקד. תחילה איבדה את עצמאותה והפכה למחלקה בתוך הקהילה היהודית והרב יעקב אלמולי היה רבה האחרון. בניו של אלמולי, שלא היו רבנים, המשיכו לנהל את בית הכנסת הספרדי עד 1988, כשפורק סופית.
הקהילה בהווה
בשנים 1993–1996 כיהן כרב העיר הרב אשר אהרנפלד.
נכון לחודש אפריל 2007 הקהילה היהודית של בוקרשט כוללת 3,154 משפחות. המשפחות מורכבות מ-4,443 יהודים ו-870 בני זוג וצאצאים שאינם יהודים. 3,505 מבני הקהילה הם מעל גיל 60.
המוסד היהודי המייצג והמנהל את ענייניה הפנימיים של יהדות בוקרשט קרוי "קהילת יהודי בוקרשט" וכתובתו: Comunitatea Evreilor din BUCURESTI Sediul: Str. Sf. Vineri, 9 -11, sector III Telefon/Fax: 021/ 3131782
נשיא הקהילה הוא אוסי לאזאר (Ossy Lazar).
בית הכנסת כורל של בוקרשט ועוד שני בתי כנסת פתוחים יום יום ובית כנסת נוסף פתוח רק בשבתות. לקהילה יש מקווה, תלמוד תורה בו מלמדים עברית והיסטוריה יהודית, חברה קדישא, שלושה בתי עלמין, מועדונים שונים, מקהלות ותזמורות, מחסני מזון לצרכים דתיים (מצות ויין כשר), מרפאה, בית מרקחת, מסעדה כשרה, מטבח כשר, בית מטבחיים כשר וספרייה.
הנתונים המספריים לגבי גודל האוכלוסייה היהודית של בוקרשט, בדומה לאוכלוסייה היהודית של רומניה כולה, סותרים לעיתים בגלל דרכים שונות לקביעת "מי הוא יהודי". במפקדים רבים היו יהודים מתבוללים שהצהירו על עצמם כרומנים או כהונגרים ולעומת זאת, בתקופת הממשלות האנטישמיות יצאו חוקים גזעניים שספרו את בעלי "הדם היהודי", כולל נוצרים בני נוצרים שרק הסב או הסבתא היו יהודים. החוקים הגזעניים השתנו כמה פעמים, לכן גם ספירת היהודים השתנתה. מסיבה זו, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט מספר היהודים שנרצחו לפי נתוני הקהילה היהודית, נמוך במקצת מהמספר שמסרו השלטונות.
אנשי עסקים יהודים רבים (בעיקר ישראלים) באים לבוקרשט כדי לנהל עסקים במדינה מתפתחת זו.
ציר
{{פירושונים|מתמטיקה, גאומטריה ומכניקה:
דיפלומטיה ופוליטיקה:
אחר:
ראו גם
}}
ולקחת לך אישה
"ולקחת לך אישה" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויים של השחקנית רונית אלקבץ ואחיה שלומי אלקבץ, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, הוא סרט הביכורים של שניהם כבמאים, והוא מהווה מעין אוטוביוגרפיה משותפת. הוא הוקרן במדינות רבות, וזכה בהערכה עולמית רבה.
רונית אלקבץ הייתה מועמדת לפרס אופיר על משחקה בסרט.
בשנת 2008 יצא החלק השני בטרילוגיה שהתחיל "ולקחת לך אישה", סרטם המשותף השני של רונית ושלומי אלקבץ, "שבעה", ובשנת 2014 יצא החלק השלישי - "גט".
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעיר חיפה של שנת 1979, ומגוללת את סיפורה של ויויאן, אישה הכלואה בנישואין חסרי אהבה, שנקרעת בין המחויבות שלה לתא המשפחתי ובין מאהב מהעבר שחוזר במפתיע. אירוע זה מצליח לערער את שיגרת חייהם האפורה של בני הבית, ולחשוף את האמת העגומה של חייהם.
פיאט 500
המיתלים של דגם הזגאטו זאל נלקחו מדגמי פיאט 500 ופיאט 124.
על בסיס "פיאט 500" יוצר בגרמניה בין השנים 1959–1963 דגם NSU / פיאט וינסברג 500 על ידי יצרנית הרכב הגרמנית "NSU-Fiat" שייצרה ברישיון "פיאט". מפעל הייצור בעיר היילברון נרכש על ידי "פיאט" מחברת NSU בשנת 1929.
פיאט 500 החדשה - מכונית רטרו
במרץ 2007 הציגה פיאט דגם חדש שגם כונה "500", בדיוק 50 שנים אחרי הצגת הדגם המקורי. עיצוב ה-500 החדשה מבוסס על פיאט 'טרפיונו' קונספט, משנת 2004, שכלל אלמנטים עיצוביים שהזכירו את דגם ה-500 המקורי.
פיאט 500 חשמלית
במרץ 2020 הוצגה הפיאט 500 החשמלית בישראל, מרחק הנסיעה עם סוללה טעונה במלואה מתחיל ב-195 ק״מ ויכולה להגיע עד 320 ק״מ, תלוי בדגם.
מכירת חצר
מכירת חצר, נקראת גם מכירת גראז' (מאנגלית: Garage sale; Yard sale), הוא אירוע פרטי, חד פעמי ולא פורמלי בו סחורה משומשת נמכרת על ידי אנשים פרטיים בבתיהם ולעיתים רבות אף בחניה המקורה הפרטית של המוכרים ומשום כך זכו האירועים הללו לכינוי "Garage sale". מכירות חצר נפוצות במיוחד בארצות הברית.
בדרך כלל הסחורה אשר נמכרת ב"מכירת חצר" כוללת פריטים ביתיים אשר לא נחוצים יותר במשק הבית כאשר בעל הרכוש הוא זה שאחראי על ניהול מכירת החצר. לעיתים רבות המוצרים שנמכרים הם חדשים / במצב כמו חדש / במצב שמיש ומוצעים למכירה פשוט משום שהבעלים שלהם איננו רוצה או צריך יותר את הפריט ומעוניין למכור אותו בעיקר כדי לצמצם את כמות הרכוש שברשותו או בשביל להרוויח כספים.
הפריטים אשר נמכרים לרוב במכירות חצר כוללים בגדים, ספרים, צעצועים, תקליטורים, כלי גינה, ציוד ספורט, ומשחקי לוח. כמו כן, לעיתים רבות נמכרים גם פריטים גדולים יותר כגון ריהוט ומכשירי חשמל ביתיים. מכירות חצר נפוצות בעיקר באזורים פרווריים בסופי השבוע כאשר מזג האוויר הוא טוב ובדרך כלל נערכות בטווח שעות מוגדר. מכירות החצר מושכות אליהן לעיתים רבות אנשים אשר מחפשים אחר עסקאות טובות או אחר חפצים נדירים או יוצאי דופן.
אף על פי שברוב המקרים המחיר של הפריטים במכירות החצר נקבע על ידי המוכרים מראש והם הצמידו תוויות מחיר לפריטים לעיתים רבות הקונים נוהגים להתמקח על מחירי הפריטים ומצליחים להוריד את המחיר של הפריטים. לעיתים רבות הפריטים במכירת החצר עשויים אף להיות ללא תוויות מחיר משום שהמוכר מעדיף להתמקח עם הקונים על מחיר הפריטים.
לעיתים נערכות מכירות חצר על ידי מספר משפחות אשר מרכזות את הפרטים במקום אחד בו מתבצעת המכירה או על ידי מספר משפחות אשר מתגוררות בשכנות ומחליטות לערוך את מכירות חצר באותו המועד.
יהודיה (רמת הגולן)
יָהוּדִיֶה (בערבית: يهودية) הוא כפר נטוש ובו אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, כ-5 קילומטרים מדרום לקצרין. בתי הכפר הבנויים אבני בזלת נמצאים סמוך לצוק מעל ערוץ נחל יהודיה. בעבר התקיים בו יישוב יהודי, ובתקופות מאוחרות יותר הוא יוּשב וננטש לסירוגין.
יישוב יהודי קדום
על פי עדויות שונות התקיים יישוב יהודי במקום גם לאחר הכיבוש הערבי ובתקופת הצלבנים. עברו היהודי של היישוב היה ידוע לערבים שהתיישבו בו מאוחר יותר, ומכאן שמו.
יש המזהים ביהודיה את מקומה של סוּגַנֵי, אחת הערים שביצר יוסף בן מתתיהו לקראת המרד הגדול בקיסרות הרומית. תיאורו - - הולם את המכשול הטבעי שמספק ליישוב המצוק מעל נחל יהודיה. תיאור זה ושרידי החומה תומכים בזיהוי, אם כי לא נמצאו ממצאים שיכולים לאשש אותו. חוקרים אחרים הציעו לזהות במקום את כפר יהודה הנזכר בתוספתא (כלאיים ב', י"ב), ומקום בשם זה שנזכר בספר "אלה המסעות" של יעקב השליח במאה ה-13, אולם זיהוי זה מתבסס בעיקר על הדמיון בשם, ואין לו סימוכין נוספים.
בעת החדשה
חורבות הכפר כלולות כיום בשטח שמורת יער יהודיה, אחת משמורות הטבע הגדולות ביותר בישראל, שמשתרעת על פני 66 קמ"ר. מהחניון ליד הכפר יוצאים מסלולי סיור רגליים אל נחל יהודיה ונחל זוויתן.
קורין הרמס
קורין הרמס (בצרפתית: Corinne Hermès, נולדה כקורין מילר, Corinne Miller; נולדה ב-16 בנובמבר 1961 בלנגי-סור-מארן) היא זמרת צרפתייה, שייצגה את לוקסמבורג באירוויזיון 1983 שנערך במינכן שבגרמניה עם השיר Si la vie est cadeau (בעברית: אם החיים הם מתנה) וזכתה במקום הראשון עם 142 נקודות.
קריירה
הרמס החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1974 לאחר שזכתה בתחרות, ב-1979 הוצע לה תפקיד ראשי במחזמר לאחר שמפיק התרשם מקולה.
בשנת 1994 הייתה בחבר השופטים של תחרות מיס צרפת.
בשנת 2000 השתתפה הרמס בחבר השופטים האסטוני באירוויזיון ובשנת 2001 היא הציגה את החלטת חבר השופטים הצרפתי באירוויזיון.
פוליטיקה של ארצות הברית
הפוליטיקה של ארצות הברית מתנהלת במסגרת של רפובליקה נשיאותית, שבה הנשיא של ארצות הברית הוא ראש המדינה ושל מערכת דו-מפלגתית נבחרת מחוקקת. הממשלה הפדרלית (מרכזית) חולקת ריבונות עם ממשלות מדינות ארצות הברית, ועם בית המשפט העליון בארצות הברית המאזן את הזכויות של כל גוף.
בראש הזרוע הביצועית עומד הנשיא והיא עצמאית מהזרוע המחוקקת. כוח מחוקק מופקד בידם של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, הסנאט ובית הנבחרים. כוח שיפוטי מופעל על ידי הזרוע השופטת (מערכת בתי המשפט), שכוללת את בית המשפט העליון ובתי משפט פדרליים נמוכים יותר. תפקיד הזרוע השופטת הוא לפרש ולהסביר את חוקת ארצות הברית, כמו כן את החוקים והתקנות הפדרליים. זה כולל פתרון מחלוקות בין הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית. הממשלה הפדרלית של ארצות הברית יוסדה על ידי החוקה. מאז מלחמת האזרחים האמריקנית, הפוליטיקה האמריקנית נשלטה על ידי שתי מפלגות, המפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית, אף על פי שתמיד התקיימו גם מפלגות פוליטיות אחרות בעלות חשיבות פוליטית פחותה.
ההבדלים העיקריים בין המערכת הפוליטית של ארצות הברית לבין אלו של המדינות הדמוקרטיות המפותחות האחרות הם כוחו של הסנאט, כבית העליון יותר של הזרוע המחוקקת, שדה הפעולה הרחב של בית המשפט העליון, הפרדת הסמכויות בין הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית, והשליטה של שתי המפלגות הראשיות; ארצות הברית היא הדמוקרטיה המפותחת היחידה ללא מפלגה ראשית שלישית.
הרשות המחוקקת
הסמכות הראשית שמוענקת לקונגרס, היא סמכות החקיקה, והיא מוקנית באופן שווה לשני בתי הקונגרס, למעט בענייני מיסים, בהם החקיקה חייבת להתחיל בבית הנבחרים. סמכות חשובה, שאינה מופיעה במפורש בחוקה, היא הסמכות לקיום שימועים בוועדות וזימון עדים. הקונגרס משתמש בסמכות זו גם על מנת לקבל מידע לצורך תהליך החקיקה אך גם לשם פיקוח על הממשל. היכולת של הקונגרס לחייב עדים להתייצב בפני וועדותיו ולהעיד בשבועה, ולהעניש על זילות הקונגרס במקרה של סירוב לעדות ועל עדות שקר, הפכה את השימועים לאחד הכלים החשובים של עבודת הקונגרס. לקונגרס יש את הסמכות להדיח בעלי תפקידים ברשות המבצעת והשופטת, כולל את נשיא ארצות הברית בהליך של הדחה. בהליך זה יש חלוקת סמכויות בין שני בתי הקונגרס: ההליך מתחיל בבית הנבחרים שמחליט ברוב רגיל האם לפתוח ב"משפט הדחה", ואם ההצעה מתקבלת המשפט נדון בפני הסנאט שם יש צורך ברוב מיוחד של שני שלישים על מנת להרשיע את בעל התפקיד ולהדיח אותו מתפקידו. שתי סמכויות נוספות שנתונות בידי הסנאט באופן בלבדי היא הסמכות לאשר מינויים של הנשיא לתפקידים בממשל ובבתי המשפט הפדרלי, והסמכות לאשרר חוזים בינלאומיים ברוב מיוחס של שני שלישים.
הרשות המבצעת
בראש הרשות המבצעת עומד נשיא ארצות הברית. מסמכויותיו, למנות שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון ואת שאר פקידי הממשל הפדרלי (על כל המינויים דרוש אישור של הסנאט). הוא מקבל את כתבי ההאמנה של שגרירים ונציגים זרים אחרים. הנשיא הוא המפקד העליון (Commander in Chief) של הצבא, הצי ושל המשמר הלאומי של כל מדינה בארצות הברית, כאשר זה מגויס לשירות הממשלה הפדרלית. מתפקידו לחתום על אמנות בינלאומיות (זקוקות גם לרוב של שני שלישים בסנאט). בעל האפשרות להמלצה על חוקים שידונו בקונגרס, ומחויב למסור בפניו דיווח על מצב האומה. בנוסף, יש לו זכות וטו (ביטול) על החלטות וחוקים של הקונגרס (אולם הקונגרס יכול להתעלם מזכות וטו זו אם יצליח להשיג רוב מיוחס של שני שלישים). סמכות נוספת של הנשיא, היא הענקת חנינה על עבירות של חוקים פדרליים.
השלב הראשון בתהליך הבחירה המודרני לנשיאות הוא הבחירות המקדימות ("פריימריס") שעורכות שתי המפלגות, ובהן נבחרים המועמדים לנשיאות. המועמד המנצח בוחר את מועמדו לתפקיד סגן הנשיא, ובהמשך נערכות הבחירות הכלליות לנשיאות. שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הזוכה הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא "אלקטורלית". כלומר לכל מדינה ערך שונה. בנוסף, בכל המדינות למעט נברסקה ומיין, מועמד שזכה ברוב הקולות במדינה מסוימת, גורף את כל קולות האלקטורים של אותה מדינה. מסיבה זאת, מערכת הבחירות של שני המועמדים מתמקדת בעיקר במדינות ה"מתנדנדות", בהן אין יתרון ברור למפלגה מסוימת. מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי גודל האוכלוסייה, ולכן ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (למשל במקרה אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' בוש).
החוקה קבעה שמשך כהונת הנשיא (בין הבחירות) הוא ארבע שנים, אך לא הגבילה את תקופת הכהונה המצטברת בתפקיד (אם ייבחר מחדש). התיקון ה-22 לחוקה, שהתקבל בשנת 1951, הגביל את תקופות הכהונה האפשריות לשתיים.
הרשות השופטת
המשפט האמריקני נחשב לאחד המפותחים ביותר בעולם. השילוב – של הכרה בזכויות אדם (כפי שאלו הוצהרו במגילת הזכויות) שאין שנייה לה בעולם, מערכת חינוך משפטי מובילה, ויותר ממאתיים שנים של תקדימים שנקבעו בבתי משפט פדרליים ומדינתיים – חבר לדומיננטיות של ארצות הברית על בימת העולם, והפך את המשפט האמריקני למקור עיקרי של ציטוטים במשפט השוואתי ואף לנושא אהוד בתחומי התרבות הפופולרית.
בארצות הברית קיימות, למעשה, חמישים ואחת מערכות שיפוט שונות: 50 של המדינות ומערכת פדרלית אחת. למערכת הפדרלית יש שיפוט מקורי (original jurisdiction) על פי מפתח נושאי (לדוגמה, עבירות פדרליות, כפי שהן מוגדרות ב-United States Code), וכן במחלוקות בין אמריקנים לאזרחים לא-אמריקניים; יש לה שיפוט לא-מקורי בערעורים על החלטות של בתי המשפט המדינתיים.
בית המשפט העליון הוא המוסד השיפוטי העליון של מדינות ארצות הברית. סמכותו הוקנתה לו בחוקת ארצות הברית. נשיא בית המשפט כיום הוא השופט ג'ון רוברטס. בהרכב יושבים לצד הנשיא עוד שמונה שופטים. בית המשפט יושב תמיד בהרכבו המלא, כך שלמעשה כל שופט נותן פסק דין בכל תיק.
ממשל מדיני ומקומי
הישות הפדרלית, שנוצרה על ידי החוקה, היא המאפיין הבולט של המערכת הממשלתית האמריקנית. למרות זאת, כל אדם מחוץ לעיר הבירה, וושינגטון, נתון ללפחות שלושה גופי שלטון: הממשלה הפדרלית, המדינה, או שלטון מקומי, בדרך כלל של מחוז. בתוך ישות מאוגדת, כמו עיר, האדם נתון גם לשלטון המקומי וייתכן גם למחוז. לכל רמה יש את השיטה הפוליטית שלה (הכפופה למעצורים ברמות גבוהות יותר).
ריבוי הסמכויות השיפוטיות משקף את ההיסטוריה של ארצות הברית. הממשלה הפדרלית נוצרה על ידי המושבות הראשונות שהתבססו והתווסדו בנפרד ומשלו על עצמן ללא תלות באחרות. בתוך המושבות האלו היו מחוזות ועיירות ברמות שונות של התפתחות ומכאן צרכים מנהליים שונים. במקום לשנות את מערכות החוק של המדינות לשלטון יחידי, המוסכמה הפרלמנטרית הייתה להשאיר את השלטון העצמי של המדינות. בעוד ארצות הברית התרחבה, היא קיבלה מדינות נוספות, שעוצבו על פי המדינות שהתקיימו כבר.
ממשל מדיני
באופן כללי (רוב הזמן), עניינים ששוכנים לחלוטין בתוך גבולות המדינה הם דאגתם הבלעדית של ממשלת המדינה. זה כולל קשר פנימי (דרכי תקשורת בתוך גבולות המדינה); בקרה וניהול עניינים הקשורים לנכסים, מפעלים, עסקים, ושירותים ציבוריים; החוק הפלילי של המדינה; ותנאי עבודה בתוך המדינה. בהקשר לכך, הממשלה הפדרלית דורשת שממשלת המדינה תהיה בצורת רפובליקה (כלומר, שראשי המדינה ונציגיה ייבחרו על ידי האזרחים) ושהמדינה לא תאמץ חוקים שסותרים או פוגעים בחוקה הפדרלית או בחוקים וההסכמים של ארצות הברית.
ישנם, הרבה שטחים שבהם מתקיימת חפיפה בין תחום השיפוט הפדרלי והמדינתי. כמו הממשלה הפדרלית, לממשלות המדינתיות יש שלוש זרועות: ביצועית, מחוקקת, ושופטת; זרועות אלו שוות בצורה גסה למקבילותיהן הפדרליות, בתפקוד ובכר-הפעולה של כל אחת. ראש הזרוע המבצעת של המדינה הוא המושל, שנבחר על ידי הצבעה המונית בדרך כלל לכהונה של ארבע שנים (בכמה מדינות הכהונה היא בת שנתיים). למעט נברסקה, שלה גוף מחוקק אחד (שנודעת כ"רשות מחוקקת חד-ביתית"), לכל המדינות יש רשות מחוקקת דו-ביתית, כשהבית העליון בדרך כלל נקרא סנאט והבית התחתון נקרא בית הנבחרים, בית הנציגים, או האספה הכללית. בנוסף לכך, כמה מדינות קוראות לכלל החקיקה המדינתית כאספה הכללית, על שני בתיה. ברוב המדינות, סנאטורים משרתים במשך ארבע שנים, וחברי הבית התחתון משרתים במשך שנתיים.
החוקות של שלל המדינות חולקות אחת על השנייה בכמה פרטים אבל בדרך כלל עוקבות אחר דפוס הדומה לזה של החוקה הפדרלית, לרבות הצהרה על זכויות האזרחים ותוכנית לארגון הממשלה. בעניינים כמו תפעול עסקים, בנקים, שירותים ציבוריים ומוסדות צדקה, חוקות מדינתיות לעיתים קרובות יותר מפורטות וברורות מהחוקה הפדרלית. כל חוקה מדינית, בכל אופן, מעניקה את הסמכות הסופית לאזרחים.
ממשל מקומי
ישנם 87,000 שלטונות מקומיים בארצות הברית, הכוללים 3,034 מחוזות, 19,498 רשויות מקומיות, 16,500 עיירות, 13,500 אזורי בית-ספר, ו-35,000 אזורים מיוחדים אחרים. במידה רבה יותר מהרמה הפדרלית או המדינתית, השלטונות המקומיים משרתים ישירות את צורכי העם, ומספקים הכל החל ממשטרה ומכבי אש לקודים הגיינים, תקנות בריאות, חינוך, תחבורה ציבורית, ודיור.
גברים בשחור: אינטרנשיונל
גברים בשחור: אינטרנשיונל (באנגלית: Men in Black: International) הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי אמריקאי, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "הגברים בשחור" מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס. הסרט יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2019 על ידי סרטי סוני והוא סרט המשך לסרט "גברים בשחור 3".
פוליטיקה של ארצות הברית
ממשל עירוני
בערך 28% מהאזרחים בארצות הברית גרים בערים שבהן האוכלוסייה גדולה מ-100,000. שלטונות העיר מוסמכים על ידי המדינות, וכתב-הזכויות (צ'רטר) שלהם מפרט את המטרות והסמכויות של השלטון העירוני. אבל בהרבה היבטים העיר פועלת עצמאית מהמדינה. לרוב הערים הגדולות, בכל אופן, שיתוף פעולה עם הארגונים הפדרליים והמדינתיים הוא הכרחי כדי לענות על צורכי התושבים.
סוגים של שלטונות עירוניים משתנים בהיקף נרחב על פני ארצות הברית. בכל אופן, לכמעט כולם יש סוג של מועצה מרכזית שנבחרה על ידי הבוחרים, ומנהל ביצועי, שנעזר במספר ראשי מחלקות, כדי לנהל את ענייני העיר. אלו הם שלושת הסוגים הכלליים של שלטונות עירוניים: ראש עיר-מועצה, הסמכה, ומועצה-מנהל. אלו התבניות הראשונית; ערים רבות פיתחו צירוף של שניים או שלושה מהן.
גברים בשחור: אינטרנשיונל
הפקה
בספטמבר 2017, דווח שהאולפנים מתכננים סרטי ספין אוף עם שחקנים צעירים, שיתמודדו עם עלילה של פלישת חייזרים בקנה מידה עולמי. לצורך כתיבת התסריט נשכרו ארט מרקם ומאט הולוויי עם פ. גארי גריי כבמאי. במרץ 2018, דווח שסטיבן ספילברג ישמש כמפיק בפועל, עם כריס המסוורת' וטסה תומפסון שיגלמו את התפקידים הראשיים. במאי 2018, ליאם ניסן הצטרף לצוות השחקנים, כאשר וולטר פארקס ולורי מק'דונלד ישמשו כמפיקים. באוגוסט 2018 צורפה רבקה פרגוסון לצוות השחקנים.
פוליטיקה של ארצות הברית
ממשל עירוני
שיטת מנהל העיר אומצה על ידי מספר הולך וגדל של ערים. בשיטה זו, מועצה נבחרת קטנה מעבירה את חוקי העיר ומחליטה על מדיניות, אבל שוכרת מנהלן בתשלום, שנקרא גם מנהל העיר, להוציא לפועל את החלטותיה. המנהל מכין את תקציב העיר ומפקח על רוב המחלקות. בדרך כלל, אין זמן קצוב לכהונתו; המנהל משרת על עוד המועצה מרוצה מעבודתו.
גברים בשחור: אינטרנשיונל
הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2019.
פוליטיקה של ארצות הברית
ממשל מחוזי
המחוז הוא תת-חלוקה של המדינה, ולרוב – אך לא תמיד – מכיל שתי עיירות או יותר וכמה כפרים. העיר ניו יורק כל כך גדולה עד שהיא מחולקת לחמישה רבעים, כל אחד מהם מחוז בפני עצמו. מצד שני, במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, מעבר לנהר הפוטומק מוושינגטון, די.סי, יש גם אזור עירוני וגם פרברי, הנמשל על ידי מינהל מחוז מאוחד. בערים אחרות, ממשל העיר והמחוז התמזגו, ויצרו ממשל עיר-מחוז חזק ויציב.
גברים בשחור: אינטרנשיונל
קישורים חיצוניים
ביקורות
פוליטיקה של ארצות הברית
ממשל מחוזי
ברוב מחוזי ארצות הברית, עיירה או עיר אחת מצוינת כעיר המחוז, ובה פקידי הממשל נמצאים, ומועצת הממונים או המפקחים נפגשים. במחוזים קטנים, המועצה נבחרת על ידי המחוז בשלמותה; במחוזים גדולים יותר, המפקחים מייצגים אזורים מיוחדים או עיירות. המועצה גובה מיסים בשביל הממשל המקומי והמדיני; לווה ומקצה כסף; קובעת את שכר עובדי המחוז; משגיחה על הבחירות; בונה ומתחזקת כבישים וגשרים; ומספקת תוכניות רווחה לאומית, מדיניות ומחוזיות. במחוזים קטנים מאוד, גם הכוח המבצע וגם הכוח המחוקק יונח בידיו של נציב בודד, שנעזר במועצה המפקחת על המיסים והבחירות. בכמה ממדינות ניו אינגלנד, למחוזות אין תפקוד שלטוני כלשהו והם פשוט שיטה של חלוקת האדמה.
זכות הצבעה
חוקת ארצות הברית קובעת שזכות ההצבעה לא תישלל בשל מוצא אתני, צבע עור, מין, או בשל גילם של אזרחים המבוגרים מ-18 שנים. מעבר לכך המחוקקים במדינות השונות זכאים גם להסדיר את זכות ההצבעה של הבוחרים האמריקנים. לדוגמה, מדינות מסוימות אוסרות על פושעים מורשעים להצביע בבחירות במשך תקופה קצובה או ללא הגבלה זמן. מספר האמריקנים אשר איננו זכאי להצביע בשל הרשעות נאמד בסביבות 5.3 מיליון בני אדם. לנשים בארצות הברית הוקנתה בשנת 1920 זכות הבחירה כאשר הוכנס התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
הליך הבחירות
בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים, בשיטה המפורטת בסעיף הראשון שבפרק השני של חוקת ארצות הברית ובתיקון ה-12 לה.
לכל מדינה בארצות הברית מוקצים אלקטורים במספר השווה למספרם של נציגיה בקונגרס, המורכב משני נציגיה בסנאט ומספרם המשתנה של נציגיה בבית הנבחרים (שנקבע בכל עשור על פי מפקד). אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים מטעמם. לכל מדינה הזכות לקבוע בעצמה את דרך חלוקת האלקטורים שלה. הרוב המוחלט של המדינות מעניק את כל האלקטורים של המדינה למועמד שזכה ברוב הקולות במדינה. האלקטורים של כל מדינה מתכנסים בבירת המדינה במועד שנקבע על ידי הקונגרס - יום שני שחל בין 13 ל-19 בדצמבר. על פי התיקון ה-12 לחוקה, כל אלקטור מצביע עבור מועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן נשיא.
אף שהחוקה אינה מחייבת את האלקטורים להצביע עבור המועמד שזכה במרבית הקולות במדינתם, ביותר מ-99% מהמקרים הצביעו האלקטורים בהתאם להכרעת הרוב.
לאחר שנספרים הקולות, טופסי ההצבעה המפרטים את התוצאות נחתמים ונשלחים לנשיא הסנאט – הוא סגן הנשיא המכהן. עם כינוס הקונגרס החדש, נפתחים טופסי ההצבעה של האלקטורים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו זכה עבור תפקיד הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כנשיא. אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט, ההחלטה עוברת מיידית להצבעה בבית הנבחרים, שבוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הקולות האלקטוראליים הגבוה ביותר. אולם ההצבעה מתנהלת באופן מדינתי, כך שלכל מדינה יש קול אחד שנקבע על ידי הצבעה בתוך המשלחת של המדינה לבית הנבחרים (אם יש תיקו בהצבעה זו, המדינה נמנעת). מועמד צריך לזכות ברוב מוחלט של הצבעות משלחות המדינות בשביל להיבחר. אם אין רוב כזה, נערכים סיבובים נוספים עד שהוא מושג. אם לא הצליח בית הנבחרים להגיע להכרעה בבחירת הנשיא עד לזמן הקבוע בחוק (צהריי 20 בינואר), ישרת סגן הנשיא הנבחר כנשיא בפועל, עד שתתקבל ההחלטה.
מפלגות פוליטיות
לאורך רוב שנותיה, עיקר הפוליטיקה של ארצות הברית נשלטה על מערכת דו-מפלגתית שמורכבת מהמפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית. ישנן עוד מפלגות צדדיות במגרש הפוליטי של ארצות הברית, למשל: המפלגה הליברטריאנית, המפלגה הירוקה, המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
על אף שדבר זה אינו מחייב, המפלגה הדמוקרטית דוגלת יותר במדיניות שמאל בעוד שהמפלגה הרפובליקנית לרוב דוגלת במדיניות ימין.
קבוצות לחץ פוליטיות
בארצות הברית ישנן קבוצות אינטרס מיוחדות שונות שמנסות להשפיע על החלטות המתקבלות על ידי הרשויות בנושאים מסוימים. קבוצות האינטרס משתמשות בשיטות מגוונות כדי לנסות להשיג את מטרותיהן, בהן: שדלנות, קמפיינים תקשורתיים, תרגילי יחצנות, כמו גם עריכת סקרים ומחקרים. חלק מהקבוצות נתמכות על ידי חברות או אנשי עסקים בעלי ממון רב אשר מנסים להשפיע במידה ניכרת על התהליך הפוליטי בדרכים שונות. ישנן לדוגמה קבוצות אינטרס של חברות שונות אשר מנסות לקדם או לשמר את המצב בו החברות בארצות הברית ישלמו מיסים נמוכים ושזכותם של העובדים לשבות תוגבל, בעוד שמנגד ישנם גם איגודים מקצועיים שונים הפועלים לקבוע בחוק שכר מינימום לעובדים ופועלים לשמר את ההסכמים הקיבוציים באופן שבו לא יקפחו זכויות העובדים. כמו כן קיימות גם קבוצות אינטרס פרטיות מסוימות המייצגות את האינטרסים של קבוצות אתניות מסוימות המנסות להשפיע על החלטות שעשויות להיות בעלות השפעה רבה על אותה הקבוצה.
עם הזמן, כמות הכספים אותם משקיעות קבוצות האינטרסים בארצות הברית ממשיכה לגדול באופן משמעותי, שכן הקמפיינים הנשיאותיים בארצות הברית הפכו ליותר ויותר יקרים עם השנים. אמריקנים רבים סבורים כיום כי קבוצות האינטרס הללו הן כה עשירות וכה בעלות עצמה, עד שאזרחים מן השורה אינם יכולים לעשות הרבה כדי לנטרל את השפעותיהן.
יחסי חוץ
מאז הקמתה, ידעו יחסי החוץ של ארצות הברית עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. בשנותיה הראשונות, היא נחשבה למדינה ממוצעת ומטה, ולא הרבתה להתערב בענייני העולם, כל עוד הדברים לא נגעו לה במישרין, אך לאורך הזמן ארצות הברית עלתה כמעצמה (כיום היא נחשבת למעצמת העל היחידה בעולם), והגבירה את ממדי התערבותה בעולם.
אין הנחתום מעיד על עיסתו
אין הנחתום מעיד על עיסתו הוא ביטוי שנטבע בצורתו זו בספרות העברית החדשה ומשמעותו היא שלא ראוי שאדם יעיד על איכות מוצריו מכיוון שהוא אינו אובייקטיבי.
מקור הפתגם
הרעיון שהתהילה של האדם צריכה לבוא מאנשים זרים, שרואים את התוצאות האמיתיות של המעשים שלו, ולא מפיו שלו עצמו, שכן הוא לא יכול להעריך את פעולותיו באופן אובייקטיבי מובע גם במשלי: ""יְהַלֶּלְךָ זָר וְלֹא פִיךָ, נָכְרִי וְאַל שְׂפָתֶיךָ".
שימושים בעברית המודרנית
לביטוי משמעות דומה לזה של "יהללך זר ולא פיך", אך כפי שמובא למעלה, יכול לשמש גם במקרים בהם האדם מעיד על יצירתו שהיא גרועה.
לביטוי משמעות נוספת, לפיה אין להסיק מהמוניטין של אדם (או, במובנים מודרניים יותר, המוניטין של חברה או של מותג) על איכות מוצריו, אלא יש לשפוט כל מוצר במנותק מהיצרן.
בעיתון "על המשמר" משנת 1943 נכתב: "בדרך כלל מקובל כי אין הנחתום מעיד על עיסתו. אולם כפי הנראה שאמרה זו מופנית רק כלפי פשוטי העם... מה שאין כן רמי היחש והמעלה. הם מעידים השכם והערב על טיב עיסתם: 'אני הנני הלוחם הוותיק והיחיד לאחדות, לאחווה, חירות ודמוקרטיה, אני ואין בלתי...".
ב"מעריב" משנת 1986 מופיעה כתבה על דוד מגן. כשנשאל איזה ראש עירייה היה, הוא ענה: "אין הנחתום מעיד על עיסתו... אבל לא שכח להזכיר שלאחרונה נבחר בקולותיהם של יותר משבעים אחוז מהמצביעים".
ב"הארץ" משנת 2018, בכתבתה של חברת הכנסת מירב בן-ארי, טוען יולי אדלשטיין כלפי האשמותיו של העיתונאי גדעון לוי: "אמנם אין הנחתום מעיד על עיסתו, אך את מה שהספקתי לעשות בקדנציה הזאת, שהיא הראשונה שלי, לא יוכל לוי לקחת ממני. בשלוש השנים האחרונות שיניתי את החיים לאנשים במדינה...".
פתאום כשלא באת
פתאום כשלא באת הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי שלמה ארצי בדואט עם גרי אקשטיין.
רקע
השיר הוקלט באולפני טריטון ונכלל באלבום דרכים שיצא לאור בשנת 1979.
עת הקליט ארצי את השיר באולפן, הוא התקשה לשיר את הקולות הגבוהים. באולפן ההקלטות פגש את אקשטיין, עמו הייתה לו הכרות קודמת, ואשר הקליט באותו זמן אלבום משלו. ארצי הציע לו להשתתף בהקלטה. על כך סיפר אקשטיין: "שלמה ארצי הקליט באולפן את 'פתאום כשלא באת' בסולם גבוה מדי. הוא ביקש שאשיר איתו, כדי שיהיה לו במה להיתלות. שרנו יחד עם הפלייבק ונולד דואט". מסר השיר, לפי רז שכניק, הוא ש״אנחנו מבינים את חשיבותם של אהובינו בחיינו רק אחרי שהם הולכים מאיתנו״.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד שירי שלמה ארצי שערכה גלגלצ בשנת 2007.
דני ליטני הוציא גרסת כיסוי לשיר, וכך גם אבנר גדסי, שהוציא גרסה מחודשת לשיר בשנת 2011 במסגרת פרויקט "שני צדדים למטבע". ליאור פרחי הוציא גרסת כיסוי לשיר ב-2016.
STS-28
STS-28, היא משימה בתוכנית המעבורות של נאס"א, הטיסה הראשונה של מעבורת החלל קולומביה מאז אסון צ'לנג'ר.
המשימה
STS-28 היא המשימה הרביעית שמוקדשת למשרד ההגנה האמריקאי, הטיסה ה-30 בתוכנית המעבורות של נאס"א, ו והטיסה הראשונה של מעבורת החלל קולומביה מאז אסון צ'לנג'ר. רוב הפרטים של המשימה נוגעים לביטחונה של ארצות הברית ולכן מסווגים. אולם משימה זו כנראה הכניסה למסלול שני לוויינים שאחד מהם הוא דור שני ללוויין Satellite Data System. ככה"נ במסלול אליפטי בעל פריגיאה נמוכה ואפוגיאה גבוהה 1989-061B על הלוויין השני אין הרבה מידע. נחשד שהוא לוויין ריגול, ייתכן Advanced KH-11 שמעביר תמונות בתקשורת דיגיטלית. לוויין זה הוכנס מסלול לווייני נמוך, ככל הנראה במסלול קוטבי כדי לאפשר ללוויין לצלם הכי הרבה מפני השטח של כדור הארץ.
במהלך הטיסה כיבו האסטרונאוטים את המדחף במערכת הבקרה התגובתית בגלל סימן של נזילה.
בדיקת הנתונים לאחר הטיסה גילתה שבעת הכניסה לאטמוספירה אריחי מגן החום התחממו בצורה חריגה מאוד. דו"ח המשימה מצא כי היו לוחיות בולטים ברווחים של אריחי מגן החום בזמן ההמראה (בזמן הדבקת האריחים שמים את הלוחיות הללו לשם שמירת מרווח בין האריחים, אך את אלו אמורים להוציא לפני ההמראה). במשימת STS-114 "חזרה לחלל" (26 ביולי 2005) היה מקרה דומה אך לוח זה הוסר בהליכת החלל מגחון המעבורת.
משפט רייס
משפט אורז, או רייס (מאנגלית: Rice), הוא משפט מרכזי בתחום החישוביות, שעוסק ביכולת של אלגוריתמים לחקור אלגוריתמים אחרים. המשפט אומר שאין תוכנית מחשב שמקבלת כקלט תוכנית מחשב אחרת, ומכריעה האם הפונקציה שמחשבת תוכנית מחשב זו היא בעלת תכונה מסוימת "לא-טריוויאלית" או לא (כלומר, תכונות אשר מאפיינות חלק מהפונקציות שמחושבות בידי תוכנית מחשב, אך לא את כולן). יש לשים לב שהתכונה היא תכונה של הפונקציה, ולא של תוכנית המחשב עצמה. באופן אינטואיטיבי המשפט טוען שתוכנית מחשב אינה יכולה לדעת כמעט מאום על הפלטים של תוכניות מחשב הנתונות לה כקלט.
בנוסף, אם מתקיים כי    אזי השפה אינה כריעה למחצה.
הקבוצה \ S תחשב טריוויאלית אם היא הקבוצה הריקה (אינה מכילה אף שפה), או קבוצת כלל השפות מזוהות טיורינג. הסימון מציין מחרוזת בינארית המהווה קידוד של מכונת טיורינג \ M.
הוכחת המשפט
הוכחת המשפט מפרידה בין שני מקרים, תוך שימוש בפונקציה הריקה. הפונקציה הריקה היא פונקציה שתחום של פונקציה שלה ריק. אלגוריתם מחשב את הפונקציה הריקה אם ורק אם הוא לא עוצר על אף קלט, כלומר נכנס תמיד ללולאה אינסופית או שערכי הביניים של האלגוריתם גדלים תמיד ללא הגבלה.
מקרה ראשון: הפונקציה הריקה אינה בעלת התכונה
נניח בשלילה שקיים אלגוריתם \ Q שמכריע האם הפונקציה שמחשב אלגוריתם נתון היא בעלת התכונה, ונראה כי ניתן לפתור בעזרתו את בעיית העצירה.
מכיוון שהתכונה לא טריוויאלית, קיים אלגוריתם כלשהו \ A המחשב פונקציה שיש לה את התכונה הזו. בעזרת \ A נבנה תוכנית שתפתור את בעיית העצירה. התוכנית מקבלת את הקלט הסטנדרטי עבור בעיית העצירה: אלגוריתם \ M וקלט \ x, ומטרתה לומר האם \ M מסיים את ריצתו על \ x או ממשיך לרוץ לנצח.
התוכנית שלנו תיצור מ-\ M ו-\ x אלגוריתם חדש, \ M_x, שפועל בצורה הבאה על הקלט \ w:
כלומר, האלגוריתם \ M_x מורכב משני שלבים שאינם קשורים זה בזה. החשיבות של השלב הראשון בכך שהוא מהווה אבן בוחן לשאלה האם \ M עוצר על \ x; אם הוא אינו עוצר, \ M_x לא יגיע לעולם לשלב השני.
בשל אופן הבנייה שלו, \ M_x מחשב אחת משתי פונקציות: אם \ M לא עוצר על \ x, הרי ש-\ M_x מחשב את הפונקציה הריקה - שכן ללא תלות בקלט \ w, הוא פשוט רץ לנצח. אם לעומת זאת \ M_x כן עוצר על \ x, הרי שהוא יחשב בשלב הבא את פעולת הפונקציה של \ A על הקלט \ w.
מכיוון שהפונקציה הריקה אינה בעלת התכונה, ואילו \ A כן בעלת התכונה, נובע מכך שהכרעה בשאלה האם \ M_x מקיימת את התכונה מכריעה גם את השאלה האם \ M_x עוצרת על \ x. לכן כל מה שהתוכנית שלנו עושה כדי לפתור את בעיית העצירה הוא לבדוק באמצעות \ Q האם \ M_x בעלת התכונה, ולענות כמוהו. כלומר, מצאנו פתרון לבעיית העצירה - וזה בלתי אפשרי, בסתירה להנחה הראשונה שקיים אלגוריתם שבודק את קיום התכונה.