cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולבוז'
היסטוריה
תקופת השגשוג של העיר הסתיימה במאה ה-17. ב-1618 נשרפה וולבוז' בשריפה; ב-1655 נבזזה העיר על ידי חיילים שוודים; ובשנת 1671 העיר שוב נשרפה. לאחר האסונות הללו, וולבוז' מעולם לא התאוששה.
לאחר חלוקת פולין וקונגרס וינה, וולבוז' (מאז 1815) השתייכה לפולין הקונגרסית שבשליטת רוסיה. בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר כנגד האימפריה הרוסית, וולבוז' איבדה את מעמד העיר שלה. בשנת 1892 מנתה אוכלוסיית וולבוז' 3000 נפש, כולל 700 יהודים.
הסיוע המשפטי
הסיוע המשפטי כולל ייעוץ משפטי ואף ייצוג הלקוחות בערכאות על ידי עורכי דין הממונים על ידי הארגון. הסיוע ניתן ללא תשלום, למעט אגרה. הזכאות למתן סיוע משפטי מותנית בקיום שני תנאים מצטברים: זכאות כלכלית (על פי קריטריונים שנקבעו) וסיכוי משפטי. על החלטת הסיוע המשפטי שלא לאשר לאדם עורך דין שיסייע לו ניתן להגיש ערעור, המתברר בבית המשפט לעניינים מנהליים. מחוזות הסיוע המשפטי פועלים כיום בשש ערי מחוז: ירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע ונצרת. באפריל 2017 נפתח מחוז חדש בעיר לוד לתושבי המרכז.
בראש הסיוע המשפטי עמד בין השנים 2007-2014 עורך הדין אייל גלובוס. החל משנת 2015 ועד 2018 עמד בראש הסיוע המשפטי עורך הדין גלעד סממה, שכיהן בעברו כמנכ"ל המשרד לאזרחים ותיקים.
וולבוז'
היסטוריה
בספטמבר 1939, בקרבות עם הצבא הנאצי בקרב במכונה קרב פיוטרקוב טריבונלסקי, הגרמנים רצחו פולנים וגירשו את כל יהודי המקום לגטו לודז'.
קהילת יהודי וולבוז'
לא ידוע אם התגוררו יהודים בוולבוז' עד 1689 מאידך מוזכר שבשנה זו הבישוף מוולוצלאבק הוציא צו, האוסר רשמית על מגורי יהודים בעיר. במאות ה-17–18 התגוררו יהודים בכפר הסמוך וסולה. החל מתקופת הכיבוש הפרוסי (1793) יהודים התיישבו בקבוצות קטנות בוולבוז' עצמה, על אף איסור-המגורים וכן איסור קניית נכסי- דלא-ניידי, שהיו בתוקפם עד 1862. רבי יששכר בעריש הכהן נולד בעיר בשנת תקס"ג - 1803 לרבי משה. שהיה חתנו של הרב אברהם צבי מוולברוז'. משנת תרכ"ב - 1862 רבי יששכר בעריש הכהן החל לכהן ברבנות ובאדמו"רות בוולברוז'. הוא נפטר בפיטרקוב בא' בחשוון תרל"ח - 1878. הוא חיבר את הספרים "עבודת יששכר" "אמרי נועם" ו"סדר הזמנים".
מקורות פרנסתם של היהודים במאה ה-19 היו המסחר הזעיר והמלאכה. בשנת 1840 היו בין 10 ראשי משפחה שעיסוקם מוגדר: סוחר, 4 חנוונים, חייט, 2 בורסקאים, אופה וקצב. החל משנות ה-30 של המאה ה-19 חצר האדמו"ר שימשה מקור פרנסה ליהודי וולבוז', שאליו נהרו בחגים חסידים גם ממקומות מרוחקים. בעלי אכסניות ומסעדות מאולתרות היו מהאמידים ביותר בין יהודי וולבוז'. אחד מהם, מנחם מנדל שטראסברג, בעל אכסניה ומסעדה לחסידים, שימש כפרנס הקהילה שנים רבות לפני מלחמת העולם הראשונה.
הניסיונות הראשונים של קהילת וולבוז' לזכות בעצמאות, לאחר שהייתה כפופה יחד עם 5 הכפרים הסמוכים, לקהילת פיוטרקוב טריבונאלסקי, התחילו בשנות ה-20 של המאה ה-19. ניסיונות אלה היו קשורים בהשתקעות במקום של ר' יששכר דב בר הכהן טורנהיים, שהוכתר לימים לאדמו"ר וייסד את שושלת וולבוז'. הוא מונה באופן בלתי-רשמי כרב העיר. ב־1831 נוסדו ביוזמתו החברה- קדישא וחברת ביקור-חולים. ב־1839 נענו השלטונות בפיוטרקוב לבקשתם של יהודי וולבוז' והתירו להם לערוך בחירות להנהלת הקהילה. ב־1862 נתמנה רשמית ר' יששכר דב בר לרבה של וולבוז' ובאותו זמן קודש גם בית-העלמין. לא ידוע מתי נבנה בית-הכנסת העשוי-עץ, שערכו האמנותי היה רב. בית הכנסת עמד על מכונו עד 1928, ואז עלה באש. קהילת וולבוז' זכתה לעצמאות מלאה ב־1907. נבחרה הנהלת- הקהילה, נתמנה רב רשמי (שאינו תלוי באדמו"ר מוולבוז').
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היישוב היהודי בוולבוז' הצטמצם במידה ניכרת כתוצאה מחוסר מקורות פרנסה ומוסדות חינוך יהודיים גבוהים. לשקיעתה של הקהילה תרמה גם פעולתם המוגברת של האנטישמיים: ב־1927 חולל בית-העלמין.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, נהרסו ב־5 בספטמבר 1939, תוך הפגזה כבדה, רוב בתי העיירה. כל מי שיכל לברוח, ברח, אך לאחר שהגרמנים כבשו את העיירה, שבו יהודים רבים כולל פליטים ועקורים, לעיר. מספרם של היהודים בשנים 1940 - 1941 עלה ל־436-424 נפש.
היישוב וולבוז' חוסל באוקטובר 1942. כ־400 יהודי וולבוז' גורשו לגטו פיוטרקוב ומשם שולחו בימי חיסול הגטו בין התאריכים 15–21 באוקטובר 1942 למחנה הריכוז טרבלינקה. זמן קצר לפני חיסול היישוב היהודי בוולבוז' התגברו רדיפות היהודים. ידועה ההתעללות המיוחדת ברב דמבינסקי. הרב מת בייסורים (בא' דראש-השנה תש"ג) ונטמן בבית-העלמין בוולבוז'. רק כעשרים יהודים תושבי וולבוז' שחיו במקום בפרוץ המלחמה נותרו בין החיים לאחר המלחמה.
אוכלוסייה
התפלגות האוכלוסייה במטרופולין וולבוז', לפי גברים ונשים היא: 50.7% נשים ו-49.3% גברים. קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2002–2011 עומד על 0.13%+ בשנה. ההתפלגות לפי גילים היא: גילאי 0–17 עומד על 1,583 נפש, גילאי 18–64 עומד על 4,777 נפש וגילאי 64 + עומד על 1,470 נפש. ההתפלגות לפי עירוניים וחקלאים היא: 71.1% חקלאים ו-28.9% עירוניים.
אתרים היסטוריים
בין האתרים העיקריים בעיירה ניתן למנות את: מתחם הפארק והארמון של הבישופים של קויאביה, קולג' סנט ניקולס, בית כנסת מהמאה ה-19, בתי קברות, בתי דירות מהמאה ה-19 ושרידים של טירה בישופית (מאה ה-14).
1948 בברית המועצות
אירועים בולטים
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-40 ועד לתחילת שנות ה-50 בשטחים ליטא, אסטוניה ולטביה התנהל מאבק מזוין בין מוסדות השלטון הסובייטי לבין מחתרות מקומיות ("האחים של יערות") שנתמכו על ידי התושבים המקומיים. כמו כן, במערב אוקראינה פעל צבא מחתרתי שדגל בעצמאות אוקראינה.
צמחונות אובו-לקטו
צמחונות אובו-לקטו הוא סוג של צמחונות המתאפיין בצריכת מוצרים מהחי, כמו ביצים וחלב. בשונה מצמחודגיים (צמחונים הצורכים דגים), אנשים צמחוני אובו-לקטו אינם צורכים דגים או פירות ים אחרים. תזונה צמחונית אובו-לקטו טיפוסית עשויה לכלול פירות, ירקות, דגנים, אגוזים, זרעים, עשבי תיבול, שורשים, פטריות, חלב, גבינה, יוגורט, קפיר וביצים.
1948 בברית המועצות
אירועים בולטים
בשנת 1948 החלה הפעלת אמצעים טכניים שהיקשו על קליטת שידורי "קול אמריקה" בתחומי ברית המועצות.
צמחונות אובו-לקטו
אטימולוגיה
המינוח נובע מהמילה הלטינית lac שפירושה "חלב" (כמו "lacation", תַחֲלוּבָה), ovum שמשמעותה "ביצה", והמונח האנגלי "vegetarian", כך שהיא נותנת את ההגדרה תזונה צמחונית המכילה חלב וביצים.
דיאטה
בעולם המערבי, צמחוני האבו לקטו הם הסוג הנפוץ ביותר של צמחונים. באופן כללי, כאשר משתמשים במונח "צמחוני", יש להניח שאותו הצמחוני הוא צמחוני "אובו-לקטו". צמחונים של אובו-לקטו אוכלים לרוב היטב במסעדות ובחנויות, במיוחד באזורים מסוימים באירופה ובערי מטרופולין בצפון אמריקה.
דת
הג'ייניזם אוסר על גרימת נזק לכל דבר שיש לו נשמה או חיים פוטנציאליים. באופן מסורתי זה כולל ביצים וסוגים מסוימים של ירקות, כמו גם בעלי חיים, אך מוצרי חלב מותרים. ג'נים הם אפוא לקטו-צמחונים, לא צמחונים אובו-לקטו.
בהינדואיזם, אנשים רבים גדלים כצמחונים אובו-לקטו או לקטו-צמחוניים.
הכנסייה הנוצרית של התנ"ך הייתה כת צמחונית נוצרית שנוסדה על ידי ויליאם קוהרד בשנת 1809. קוהרד היה אחד החלוצים הראשונים של האגודה הצמחונית שנוסדה בשנת 1847. הכנסייה הנוצרית התנ"כית קידמה את השימוש בביצים, חלב ודבש כנתון של אלוהים. מזון ל"ארץ זבת חלב ודבש".
חסידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי רבים הם צמחוניים אובו-לקטו. במשך למעלה מ־130 שנה המליצו אדוונטיסטים על תזונה צמחונית שעשויה לכלול מוצרי חלב וביצים.
אובו-צמחונות בהודו
בהודו, ביצים אינן נחשבות באופן כללי לצמחוניות; אלה העוסקים בצמחיית ביציות מתוארים לעיתים קרובות כ"יצרניות". כדי להכיל זאת, מוצרים המכילים ביצים מסומנים במיוחד כדי להבדיל ביניהם ממוצרי מזון צמחוניים אחרים. חלק מהיצרנים מייעצים באופן ספציפי שמוצריהם מכילים ביצים, אך לא בשר או מוצרים מן החי, כדי להימנע מלהקטין את העניין בקרב אלו המנהלים דיאטה אובו-צמחונית.
ביבליוגרפיה של חנוך לוין
רשימה ביבליוגרפית של כתבי חנוך לוין
כל כתבי חנוך לוין
כתבי חנוך לוין הוצאו לאור על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה ב-1999 בסדרה בת 16 כרכים. ב-2003 נתווסף הכרך אחרון שאיגד את רוב היצירות שלא נאספו עד כה וב-2005 יצא לאור המחזה הגנוז הרטיטי את לבי. כמה יצירות מוקדמות שאינן כלולות בסדרה זו הופיעו ברבעון מטעם 19 - ספר חנוך לוין הצעיר. מעבר לכך התסריט שלוין כתב עבור הסרט פלוך מעולם לא יצא לאור, וספר הילדים של לוין מסע הדוד מקס גם כן נפקד מסדרה זו (הטקסטים של לוין מספר הילדים הנוסף שלו - הילדה חיוּתה רואה מַמוּתה - כלולים בכרכים מה אכפת לציפור ואחרון).
פזמונים, שירים, ומערכונים
רשימה זו כוללת טקסטים שאינם מהווים חלק מיצירה גדולה יותר (מחזה, קברט או רביו).
רישרד איון
רישרד איון (צרפתית: Richard Ayoun; 23 בינואר 1948 - 30 במאי 2008) היה היסטוריון וחוקר יהודי-אלג'יראי-צרפתי. פרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בזמן העתיק, והיסטוריה של היהודים במדינות ערב. מומחה לשפות מזרחיות באוניברסיטאות בפריז.
קורות חיים
רישרד איון, יליד אלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית, היה דוקטור להיסטוריה, מוסמך לעברית על ידי אוניברסיטת פאריס - 8, ומאסטר ועידות בתרבות ישראל (העולם הספרדי) מטעם אי.נ.ל.קו. (Inalco) משנת 1982. הוא גם היה בקיא בניהול מחקר. הוא לימד את היסטורית היהודים מצפון אפריקה באוניברסיטת פאריס – 8, מ-1991 והיסטורית היהודים בעידן המודרני באוניברסיטת פאריס – 1 הסורבון מ-1984.
נושא הדוקטורט שלו היה מנהל חדש של קטלוג משרה רבנית בצרפת ובאלג'יריה במאה ה-19, עליו קבל ציון מכובד ביותר עם פרגון מהשופטים, והסמכה לנהל מחקרים: היהדות בין אסלאם ונצרות מימי הבניים לעידן החדש. (אוניברסיטת פאריס – סורבון 4).
איון נפטר בפריז בגיל 60. בכל שנות חייו חש חובה להיות נוכח בשטח כשמדובר בחיים בצוותא בין יהודים ומוסלמים, ובמיוחד כאשר מרוקו היא הסמן הימני. עבורו זה היה חיוני ומחויב המציאות. זה היה חלק במאבקו למען השלום.
בנושאים של יצירה ספרותית ומדעית ביהדות מרוקו, איון לא היסס להתכתב עם דוקטורנטים בני מרוקו במטרה להנחות אותם, באוניברסיטה בפריז. הוא היה מקבל תדיר את הכי מוכר והמועדף עליו, חסן מז'די (Hassan Majdi) ממרקש. הוא היה המנחה בתיזה שלו ועבד בצמוד לו במחקר לדוקטורט, על הנושא "אמונה בקדושים וביקור בקברי צדיקים אצל יהודי מרוקו". (Le culte des Saints et les pèlerinages des Juifs du Maroc)
עורכי התיזות האחרים, 7 במספר היו מועמדים להיות מונחים על ידי רישרד איון בשנה הבאה. הנושא שלהם היה "זכירה יהודית מרוקאית". הוא עסק בעבודתו האחרונה, בנושא האהוב עליו: "טיטואן: היהודים מבפנים ומבחוץ". עבודה זו הושלמה.
הוא כתב 449 דיווחים, תמונות מצב, 4 ספרים, השתתף בעריכת 62 עבודות ועוד 145 מאמרים הם פרי עטו, על היהדות הספרדית, על יהדות צפון אפריקה, ועל היהדות בצרפת.
4
שנת 4 היא השנה הרביעית במאה ה-1. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. לפי הדעה המקובלת כיום, שנה זו הייתה שנה מעוברת, ואורכה היה 365 ימים. דעה זו מבוססת על פפירוס מצרי, ובו רישום תנועת כוכבי הלכת באותה תקופה. מאידך, חוקרים אחרים טוענים, ששנה זו לא הייתה מעוברת ואורכה היה 365 ימים, עקב רפורמה שנעשתה כמה שנים מוקדם יותר בלוח היוליאני, על ידי אוגוסטוס קיסר. ספירת הנוצרים המקובלת כיום, החלה למעשה בשנת 525, והונהגה רטרואקטיבית. לכן, מי שחי בשנת 4, עדיין לא "ידע" שהוא חי בשנת 4. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
73 (מספר)
73 הוא המספר הטבעי הבא אחרי 72 ולפני 74.
מלון קרלטון תל אביב
מלון קַרלטון תל אביב הוא בית מלון הממוקם בלב רצועת החוף של תל אביב מול המרינה של תל אביב, בצמוד לכיכר אתרים.
היסטוריה
המלון הושלם בספטמבר 1981 ותוכנן בידי האדריכלים יעקב רכטר, משה זרחי והמהנדס מיכה פרי.
קרלטון תל אביב הוא מלון היוקרה היחיד הנמצא בבעלות פרטית של קבוצת משקיעים מחו"ל, ואינו נמנה עם רשת בינלאומית, כאשר ניהול המלון נעשה ישירות על ידי הבעלים ומנכ"ל המלון, יוסי נביא, ולא על ידי חברת ניהול חיצונית.
במהלך שנת 2012 שופץ המלון בעלות כוללת של למעלה מ-28 מיליון ש"ח וחזית המלון חוברה ישירות לטיילת של תל אביב.
בשנת 2013 פתח המלון את מתחם הקומה ה-15 הכולל בריכת שחיה מחודשת ואת מסעדת "בלו סקיי" החלבית של השף מאיר אדוני.
ביוני 2014 נפתחה במלון מסעדת לומינה הבשרית, אף היא של השף מאיר אדוני.
פרסים
בשנים 2010, 2012 ו-2013 זכה המלון בתואר המלון העסקי הטוב ביותר במסגרת תחרות ה- World Travel Awards.
לבנון במשחקים האולימפיים
לבנון משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, מאולימפיאדת מלבורן (1956), במחאה על המעורבות הבריטית והצרפתית במלחמת סיני.
האולימפיאדה המוצלחת בתולדות לבנון הייתה השנייה בה השתתפה, אולימפיאדת הלסינקי (1952). שני מתאבקים לבנונים זכו בה במדליות, כריה שיהאב במדליית כסף וח'ליל טאהא במדליית ארד. 20 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת מינכן (1972), זכה מרים המשקולות מוחמד טרבולסי במדליית כסף, ובאולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה המתאבק חסן בשארה במדליית ארד. מאז, אף ספורטאי לבנוני לא עמד על הפודיום במשחקים האולימפיים, והישגיהם של הספורטאים הלבנונים היו נמוכים למדי.
לבנון השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), למעט האולימפיאדות שנערכו ב-1994 וב-1998. אף ספורטאי לבנוני לא זכה במדליה באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
קים קולינס
קים קולינס (באנגלית: Kim Collins ; נולד ב-5 באפריל 1976) הוא אצן ממדינת האיים סנט קיטס ונוויס, אלוף העולם בריצת 100 מטר (פריז 2003).
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים קולינס במקום 24 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.34 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה טובה יותר של 10.27 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.12 שניות.
1997
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון 1997 שם הוא התחרה בריצת 100 מטר אך לא הצליח להעפיל לשלב רבע הגמר.
2000
באולימפיאדת סידני (2000) סיים קולינס במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.17 שניות ובמקום 10 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.57 שניות. בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 20.47 שניות.
2001
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה 2001 זכה קולינס במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.20 שניות בצוותא עם שון קרופורד מארצות הברית, אחרי קונסטנטינוס קנטריס מיוון (20.04 שניות) וכריסטופר ויליאמס מג'מייקה (20.20 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.07 שניות, המנצח היה מוריס גרין מארצות הברית (9.82 שניות). בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.0 שניות.
2002
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר, אנגליה בשנת 2002 זכה קולינס במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 9.98 שניות וירד לראשונה מתחת ל-10 שניות בריצה זו. לאחר הריצה נמצא חיובי בבדיקת סמים, הוא הורחק מהמשך התחרות אך התואר לא נלקח ממנו משום שהשתמש בתרופות נגד האסתמה ממנה סבל מספר שנים והטעות שלו הייתה שלא דיווח לוועדה הרפואית. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות בציריך, שווייץ הוא השווה את שיאו בריצת 100 מטר (9.98 שניות) וחודש לאחר מכן, בתחרות בפריז הוא השווה פעם נוספת את שיאו בריצה זו.
2003
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, אנגליה במרץ 2003 זכה קולינס במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.53 שניות, אחרי ג'סטין גאטלין מארצות הברית (6.46 שניות) ולפני ג'ייסון גארדנר מבריטניה (6.55 שניות).
אלוף עולם
שבוע לפני אליפות העולם באתלטיקה, בתחרות שנערכה בציריך באוגוסט 2003 קבע קולינס בריצת 100 מטר תוצאה של 9.99 שניות והגיע לאליפות בשיא כושרו. באליפות עצמה שנערכה בפריז, צרפת הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.07 שניות, לפני דארל בראון מטרינידד וטובגו (10.08 שניות) ודארן קמפבל מבריטניה (10.08 שניות).
2004
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים קולינס במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.00 שניות.
2005
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 2005 זכה קולינס במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.05 שניות, אחרי גאטלין (9.88 שניות) ומייקל פרטר מג'מייקה (10.05 שניות).
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן 2007 סיים קולינס במקום עשירי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.21 שניות, תוצאה זהה לזו של מתחרו שעלה לשלב הגמר.
2008
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכה קולינס במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.54 שניות ביחד עם דוויין צ'יימברס מבריטניה, אחרי אולוסוג'י פסובה מניגריה (6.51 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים קולינס במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.59 שניות בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 20.25 שניות ובמקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.05 שניות, ארבע מאיות השנייה לאט מעלייה לשלב הגמר.
2009
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה 2009 סיים קולינס במקום 18 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.20 שניות ובמקום 22 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.84 שניות.
2011
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית 2011 זכה קולינס בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות, אחרי יוהאן בלייק מג'מייקה (9.92 שניות) ווולטר דיקס מארצות הברית (10.08 שניות). המועמד לניצחון שיאן ואלוף העולם יוסיין בולט מג'מייקה פסל בזינוק ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.49 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא עולם חדש של 37.04 שניות וצרפת (38.20 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.64 שניות.
2012
קולינס נבחר לשאת את דגל סנט קיטס ונוויס בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012). עם זאת, הדיח אותו הוועד האולימפי של סנט קיטס ונוויס מהמשלחת לאחר שעזב את הכפר האולימפי ועבר לגור עם אשתו בבית מלון, והוא לא הופיע למוקדמות ריצת ה-100 מטר, בהן אמור היה להשתתף.
2016
בתחרות בגרמניה קולינס שבר את שיאו האישי בריצת 100 מטר והעמידו על 9.93 שניות, תוצאה המהווה שיא עולם לגילאי 40+
2018
באליפות העולם באולם שנערכה בבירמניגהאם קולינס עלה לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר מהמקום השלישי במקצה שלו. בחצי הגמר הוא לא השתתף, ובסיומה של התחרות הוא פרש מהקריירה הספורטיבית שלו
אנה אחמטובה
אַנָּה אַחמַטובה (ברוסית: Анна Ахматова) הוא שם העט של אַנָּה אנדרייבנה גורנקו (А́нна Андре́евна Го́ренко ; 23 ביוני 1889 – 5 במרץ 1966) הייתה משוררת רוסייה, מגדולי היוצרים בשפה הרוסית במאה ה-20 ומהבולטים שביוצרי המאה הזו. הייתה מהדמויות המרכזיות במה שמכונה "תור הכסף בשירה הרוסית".
יצירתה של אחמטובה כוללת הן שירים ליריים קצרים, דוגמת "שירת הפגישה האחרונה", והן מחזורים שיריים ארוכים, דוגמת המחזור "רקוויאם" (1935–1940), המגולל את גורלו של העם הרוסי תחת שלטון הטרור של סטלין. שירתה עוסקת במגוון נושאים, החל מזמן וזיכרון, עבור דרך גורלה של האישה היוצרת, וכלה בקורותיו של העם הרוסי.
השנים הראשונות
אחמטובה נולדה באודסה במשפחת קצין צי בדימוס. בשנת 1890 עברה המשפחה להתגורר בלנינגרד.
ספר שיריה הראשון "ערב", יצא לאור ב-1912. ספר זה ייצג את זרם האקמאיזם - לו השתייכה אחמטובה, יחד עם בעלה הראשון, המשורר ניקולאי גומיליוב - בתיאוריו הפסיכולוגיים המינימליסטיים ובהקפדתו על לשון שירית קלאסית. הוא היה לאחד מספרי השירה החשובים הראשונים שנכתבו ברוסית על ידי אישה, והניע נשים רבות לכתוב שירה. עד מהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ב-1917, הספיקה אחמטובה לפרסם שני קובצי שירה נוספים וקנתה לה שם מרכזי בעולם השירה הרוסי.
תחת השלטון הסובייטי
לאחר התבססות השלטון הסובייטי בחרה אחמטובה, בניגוד לרבים מאנשי הרוח, שלא לעזוב את רוסיה. ב-1918 היא התגרשה מגומיליוב ובאותה שנה נישאה למתרגם, משורר מזרם האקמאיזם והאשורולוג ולדימיר שיליקו (Влади́мир Казими́рович Шиле́йко). החל מהמחצית הראשונה של שנות ה-20 היא סבלה מהתנכלות של המשטר החדש. בעלה הראשון, גומיליוב, הוצא להורג ב-1921 באשמת קשירת קשר נגד השלטונות. היא עצמה הוכרזה כ"אלמנט בורגני", והואשמה בכך ששירתה נוגדת את רוח הסוציאליזם. בגלל חוסר היכולת לפרסם את שיריה, היא נאלצה להתפרנס מתרגומי שירה משפות שונות. במהלך שנות ה-20 התגרשה משיליקו ונישאה לסופר ניקולאי פונין (Николай Николаевич Пунин) ממנו התאלמנה ב-1953 אחרי שמת בגולאג. ב-1938 נעצר בנה, ההיסטוריון לב גומיליוב, ונשפט לעשר שנות מאסר במחנות עבודה. חוויותיה מאותם ימים שימשו בסיס למחזור השירים "רקוויאם", שהיה אחד התיאורים הספרותיים הראשונים של תקופת ה"טיהורים" תחת שלטונו של סטלין. ב-1940 היא התחילה לכתוב את ה"פואמה ללא גיבור", בה ניסתה לשחזר את אווירת "תור הכסף" של ימי נעוריה; על גרסאותיה השונות של יצירה זו, היא עתידה לעבוד - עם הפסקות - במשך 25 שנה, ולמעשה עד סוף חייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה אחמטובה בלנינגרד המכותרת על ידי הגרמנים. היא חולצה משם במטוס בפקודתו של סטלין - שעל אף כל הרדיפות החשיב אותה כ"נכס" חשוב של התרבות הרוסית - ופונתה לטשקנט, שם שהתה עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם תום המלחמה חזרה אחמטובה ללנינגרד. תחילה נראה היה שהשלטונות עזבו אותה לנפשה, בייחוד בהתחשב בעובדה שבמהלך המלחמה היא כתבה שירים פטריוטיים שנועדו לעודד את רוח העם. אולם דבר זה השתנה במהרה; ב-1946 היא נפגשה בביתה עם ישעיה ברלין שעבד באותה עת בשגרירות הבריטית בברית המועצות. ככל הנראה (כך לפחות טענה אחמטובה עצמה), קיומה של פגישה זו, בלא אישור מהשלטון, עוררה את חמתו של סטלין. ב-1946, יצא צו מיוחד של המפלגה הקומוניסטית, שתקף בחריפות את יצירתה של אחמטובה. ב-1949 בנה, לב גומיליוב, נעצר שוב ונשפט ל-10 שנות מאסר במחנות עבודה. בעקבות מעצרו שרפה אחמטובה שירים רבים, ואף את טיוטת המחזה "אנומה אליש" (על שם המילים שבהן נפתח סיפור הבריאה הבבלי). למרות הכול, אחמטובה לא התחרטה על הפגישה עם ברלין; חלק מהביוגרפים שלה מדברים על יחסה אליו כעל אהבה נכזבת. דמותו של ברלין מופיעה ככל הנראה בגרסאות המאוחרות של ה"פואמה ללא גיבור", ואחמטובה אף הקדישה לו את מחזור השירים "פריחת ורד הבר". אחמטובה וברלין היו עתידים להיפגש שוב רק ב-1965 בעת ביקורה של אחמטובה באנגליה.
שנות החיים האחרונות
לאחר מות סטלין ב-1953 פסקו הרדיפות נגד אחמטובה. ספריה שבו והודפסו בברית המועצות (אם כי בגרסאות מצונזרות) והיא פרסמה קובצי שירה חדשים. שיריה המאוחרים כתובים בשפה חופשית יותר, וניכר בהם המאמץ להחיות את קולם של אלה שהיו יקרים לה ואינם עוד בחיים.
כמו כן, המשיכה אחמטובה להפיק תרגומים לשירים בשפות שונות, בהם את שירתו של משורר היידיש הסובייטי שמואל הלקין.
ב-1964 הורשתה אחמטובה לבקר באיטליה שם הוענק לה פרס טאורמינה היוקרתי. בשנה שלאחר מכן היא ביקרה באנגליה, שם הוענק לה תואר כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
אנה אחמטובה נפטרה מהתקף לב בבית מרגוע שבו שהתה. פרסומה המשיך לגדול לאחר מותה. ברוסיה ישנן אנדרטאות לזכרה ומוזיאונים על שמה.
השפעות על הספרות העברית
שירתה המוקדמת של אחמטובה השפיעה על שתיים מהמשוררות המרכזיות בספרות העברית - רחל, ולאה גולדברג. רחל תרגמה כמה שירים של אחמטובה, ואילו לאה גולדברג הוציאה, יחד עם אברהם שלונסקי את האנתולוגיה "שירת רוסיה", שבה כלולים גם שיריה של אחמטובה, שהשפיעה מאוד על משוררי שנות ה-40 וה-50 בארץ. ניתן להבחין בהשפעתה גם בשירים של הפזמונאית רחל שפירא.
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה מבצעת שירים למילותיה של אחמטובה בעברית בתרגומם של שלונסקי, רחל, עזרא זוסמן, אורה רונן ואחרים במופע שלה "אנה אחמטובה".
שיר לדוגמה של אחמטובה
מתוך אתר פרויקט בן-יהודה.
דון ריקלס
דונלד "דון" ג'יי ריקלס (באנגלית: Donald Jay Rickles; 8 במאי 1926 – 6 באפריל 2017) היה שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי. נחשב כמלך ז'אנר הסטנד-אפ המעליב.
ילדות, שירות צבאי וראשית הקריירה
נולד בניו יורק למשפחה יהודית לאב סוכן ביטוח ולאם עקרת בית. כנער החל לעסוק בסטנד-אפ, בתחילה השתמש בחומר שנכתב מראש אך עד מהרה ראה שהקהל מעדיף את העלבונות המאולתרים שהטיח בהם. ריקלס העיד על עצמו שהושפע רבות מהקומיקאי ג'ק אי. לאונרד, הנחשב כממציא ז'אנר הסטנד-אפ המעליב. אחד מהעלבונות המפורסמים שלו באותה תקופה היה שעבד במועדון לילה בלוס אנג'לס, פרנק סינטרה נכנס וריקלס קורא לעברו: "תרגיש בבית, פרנק, תכה מישהו" תוך שהוא מכוון למזגו החם של סינטרה וקשריו עם המאפיה.
ב-1944 גויס ריקלס לצי האמריקני ושירת כספן על ה-"USS-קריין". לאחר שנתיים, ב-1946, שוחרר ריקלס מהצי והחל ללמוד דרמה ולשחק בתפקידים קטנים בטלוויזיה ובקולנוע.
ריקלס קודש לבנייה החופשית ב-6 ביוני 1953 בלשכת Service City Geba Lodge #1009, אסטוריה ניו-יורק.
הזינוק בקריירת הסטנד-אפ וטלוויזיה
ב-1965 הופיע ריקלס כאורח ב"טונייט שואו עם ג'וני קרסון". הופעה זו הייתה הראשונה ביותר מתוך מאה הופעות נוספות בתוכנית, נתון ההופך את ריקלס לאחד האורחים הפופולרים ביותר בכל תולדות התוכנית ובכולן הוא היה מטיח עלבונות משעשעים בקרסון ובשאר אורחי התוכנית. באותו אופן, ריקלס גם הופיע בתוכניות של דין מרטין ופרנק סינטרה. ריקלס הפך לאחד מאמני הסטנד-אפ האהובים ביותר בארצות הברית
ב-1970 הופיע בסרט "הנועזים בעורף האויב" לצידם של קלינט איסטווד וטלי סוואלס.
"תקרית קופסת הסיגריות"
בשנים 1976–1978 כיכב ריקלס בסדרה קומית על הצי האמריקני, "C.P.O. Sharkey" ("הרס"ר שארקי") כרב-סמל ראשון מטורלל וקשה. בזמן שידורה של הסדרה, הופיע ריקלס, כהרגלו, בטונייט שואו עם המנחה-אורח, בוב ניוהארט. במהלך הטחת עלבונות במנחה, ריקליס הלם עם קופסת הסיגריות מעץ (שקרסון שמר על שולחן המנחה) כבחותמת ושבר אותה בטעות. כאשר קרסון חזר למחרת לתוכנית מחופשתו וגילה זאת, הוא לקח צוות צילום באמצע התוכנית ועבר לאולפן הסמוך, בו צולמה הסדרה של ריקלס, ואלה הפסיקו את הצילומים שלה. קרסון, בפעם הראשונה, החל מטיח עלבונות קומיים בריקלס.
הקריירה המאוחרת
ב-2007 ריקלס הופיעה בהופעת אורח בסדרה היחידה ב-2007 ריקלס הוציא ספר בשם הספר של ריקלס (rickles book) באותה שנה יצא גם סרט דוקומנטרי על פועלו של ריקלס בשםMr. Warmth: The Don Rickles Project,שזכה באמי.
בהמשך הקריירה הופיע ריקלס בלא מעט סרטי קולנוע, ביניהם "קזינו" של מרטין סקורסזה וכמדובב בסרטי ההנפשה: "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 2", "צעצוע של סיפור 3" ו"צעצוע של סיפור 4" (בתפקיד "ראש-תפוד") של פיקסאר ו"החרב הקסומה" (בתפקיד "קורנוול") של האחים וורנר. למרות גילו המתקדם, המשיך להופיע כסטנדאפיסט בתוכניות אירוח רבות, כגון "הטונייט שואו עם ג'יי לנו", "לייט שואו עם דייוויד לטרמן" ,"לייט נייט עם קונאן או'בריין" ו"ג'ימי קימל לייב".
בשנת 2000 התארח בתוכניתו של קונאן או'בריין, יחד עם טריומף, כלב העלבונות הקומי.
ב-2014 ערוץ ספייק ערך אירוע לכבוד דון ריקלס בשם"One Night Only: An All-Star Comedy Tribute to Don Rickles". האירוע ארך שעתיים ובו השתתפו ג'רי סיינפלד,ג'ון סטיוארט, מרטין סקורסזה, רוברט דה נירו, איימי פולר, דייוויד לטרמן, ג'וני דפ, וטינה פיי.
ב-6 באפריל 2017 נפטר ריקלס בביתו ממחלת כליות.
אלפרד האיוש
אלפרד האיוש (בהונגרית: Alfréd Hajós; 1 בפברואר 1878 – 12 בנובמבר 1955) היה שחיין יהודי-הונגרי, אדריכל מפורסם והאלוף האולימפי הראשון בשחייה. הוא זכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת אתונה הראשונה בעידן המודרני בשנת 1896, והיה לזוכה הצעיר ביותר (בן 18) באותה אולימפיאדה. נוסף לכך, היה מאוחר יותר לאחד משני ספורטאים האולימפיים שזכה במדליה גם במקצוע ספורט אולימפי וגם באומנות, מדליית כסף באדריכלות (תכנון ערים ומתקני ספורט) באולימפיאדת פריז (1924).
קורות חיים
האיוש נולד בבודפשט, הונגריה בשם ארנולד גוטמן. בגיל 13 החל ללמוד שחייה תחרותית, לאחר שאביו טבע בנהר הדנובה. הוא בחר בשם המשפחה ההונגרי "האיוש" (Hajós) שהתאים, בצורה מסוימת, לעיסוקו הספורטיבי, ומשמעותו "מַלָּח".
תחרויות השחייה באולימפיאדת אתונה התקיימו בים התיכון; ואילו התקן לבריכת שחייה אולימפית נקבע רק מאוחר יותר. האיוש בן ה-18 זכה בשתי מדליות זהב בתנאי מזג אוויר קשים: טמפרטורת המים הייתה 10 מעלות, וגלים בגובה ארבעה מטר שהתנפצו על השחיינים. כל ארבעת מקצי השחייה נערכו באותו יום, ה-11 באפריל. עובדה זו פגעה בהאיוש, אשר לא זכה לאפשרות להתאושש בין המקצים, והוא נאלץ להתחרות בשני מקצים בלבד, ובשניהם זכה. את תחרות 100 מ' בסגנון חופשי ניצח בזמן של 1:22.2 דקות, ואת תחרות 1200 מטר ניצח ב-18:22.2 דקות.
כאחד הזוכים במדליית זהב הוזמן לארוחת ערב רשמית עם נסיך הכתר, לימים, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ששאל אותו "היכן למדת לשחות כל כך טוב?" תשובתו המפורסמת של האיוש לנסיך הייתה "במים". האיוש היה צעיר הזוכים באולימפיאדת אתונה.
עוד קודם לזכייה זו, זכה האיוש במקום הראשון באליפויות אירופה בשנים 1895 ו-1896, בתחרויות 100 מטר בסגנון חופשי. בהיותו אתלט רב תחומי, זכה בשנת 1898 במקום הראשון באליפות הונגריה בריצת 100 מטר, וכן בריצת 400 מטר משוכות ובזריקת דיסקוס. בשנים 1901–1903 שיחק בתפקיד חלוץ נבחרת הכדורגל הלאומית של הונגריה, ובשנת 1906 שימש מאמן הנבחרת ההונגרית.
בשנת 1924 כבר היה האיוש מוכר כאדריכל בעל שם בתכנון מתקני ספורט. הוא הוזמן להשתתף בתחרות לתכנון ערים ומתקני ספורט באולימפיאדת פריז (1924). בתחרות עצמה הוא זכה במדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב). לפיכך הוא אחד משני זוכים אולימפיים בלבד שזכו מעולם במדליה אולימפית הן בספורט והן באומנויות. האצטדיון האולימפי שהיה שותף בתכנונו נחשב כיצירה ארכיטקטונית מרשימה. מתקן הספורט המפורסם ביותר אותו תכנן היה אצטדיון השחייה האולימפי באי מרגיט שבבודפשט. אצטדיון זה שנבנה בשנת 1930 שימש באליפויות אירופה בשחייה, ב-1958, ב-2006, ב-2010 ובאליפות העולם בכדור-מים בשנת 2006.
אחיו הצעיר, הנריק האיוש, אף הוא שחיין אולימפי, זכה באולימפיאדת אתונה (1906) במדליית זהב במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי.
יום הארי פוטר הבין-לאומי
יום הארי פוטר הבין-לאומי הוא יום המצוין מדי שנה ב-2 במאי לזכר הקרב על הוגוורטס. סדרת ספרי "הארי פוטר", היא סדרת ספרי פנטזיה אפית, מאת ג'יי קיי רולינג. הסדרה מכילה שבעה ספרים, הראשון מביניהם ("הארי פוטר ואבן החכמים") פורסם בשנת 1997, ואחרון ("הארי פוטר ואוצרות המוות") פורסם בשנת 2007. הסדרה גרפה הצלחה רבה ברחבי העולם, ומכרה במצטבר כ-500 מיליון עותקים.
תאריך
התאריך 2 במאי נבחר מכיוון שביום זה הסתיים הקרב על הוגוורטס, שבו נספו דמויות רבות, ביניהן סוורוס סנייפ, פרד ויזלי, נימפדורה טונקס, רמוס לופין, קולין קריווי, ובסרטים אף לבנדר בראון. ומהצד ה"אפל": וולדמורט, בלטריקס לסטריינג', וינסנט קראב ונגיני. ביום הזה הובס לורד וולדמורט, שנחשב למכשף הרשע והגדול בכל הזמנים. התאריך מוזכר בספר השביעי, הארי פוטר ואוצרות המוות, שבו נערך הקרב. היום נחגג בשל הניצחון בקרב, אך נחשב גם ליום אבל וזיכרון לדמויות שנספו במלחמה.
פעילות לציון היום
היום מצוין בקרב מעריצי סדרת הספרים בכל רחבי העולם, בעיקר ברשתות החברתיות. ב-2015, ג'יי קיי רולינג, כותבת הספרים, החלה מנהג שבו היא מפרסמת ברשת החברתית "טוויטר" התנצלות על מות אחת הדמויות שנספו בקרב ,התנצלה על כך ש"הרגה" את פרד ויזלי (בן למשפחת ויזלי, משפחת קוסמים), והדגישה שהיא מבינה ומצדיקה את כעס קהל הקוראים.
שש
{{פירושונים|* 6 (מספר)
אישים:
ראו גם
}}
אלגוריתם ויטרבי
אלגוריתם ויטרבי (באנגלית: Viterbi Algorithm), אלגוריתם תכנון דינמי למציאת רצף המצבים החבויים הסביר ביותר, שתוצאתו היא רצף תצפיות נתון. בין שימושיו הנפוצים - מציאת רצף המצבים בהנחת מודל מרקוב חבוי, פיענוח קודי קונבולוציה ועוד רבים. תחת זאת, משמש באופן תדיר במערכות תקשורת, כגון IEEE 802.11.
יתרונו הבולט של האלגוריתם הוא הורדת סיבוכיות המציאה של הרצף הסביר ביותר - מהמימוש הנאיבי (בעל סיבוכיות מעריכית בגודל הרצף) למימוש היעיל של האלגוריתם (בעל סיבוכיות ליניארית בגודל הרצף).
היסטוריה
האלגוריתם פותח לראשונה על ידי אנדרו ויטרבי בשנת 1967 לטובת פיענוח קוד קונבולוציה מעל ערוץ תקשורת רועש. הוא פותח באופן בלתי-תלוי על ידי מספר גורמים אחרים.
פסאודו-קוד
במהלך פעולתו, האלגוריתם משתמש בשתי טבלאות בגודל K \times T:
כאשר A_{ki} ו-B_{iy_j} מוגדרים מטה.
function VITERBI for each state do end for for each observation do for each state do end for end for for  do end for return X end function
סיבוכיות האלגוריתם היא.
דוד ברגר
דוד מרק ברגר (ג' בתמוז תש"ד, 24 ביוני 1944, ארצות הברית – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
חייו
ברגר נולד למשפחה אמידה מהפרוור שייקר הייטס של העיר קליבלנד שבאוהיו שבארצות הברית שם גדל והתחנך. עוד מימי בית הספר הצטיין ביכולתו האתלטית. ב-1962, בזמן שלמד באוניברסיטת טוליין החל לפתח קריירה בהרמת משקולות. הוא ניצח בתחרות הרמת משקולות למשקל עד 67 קילוגרם של ה-NCAA. ב-1966 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טוליין. לאחר מכן למד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר שני במנהל עסקים ודוקטורט במשפטים. בזמן לימודיו המשיך לעסוק בהרמת משקולות במשקל בינוני קל.
ברגר נחטף, ביחד עם עוד חברי המשלחת הישראלית, על ידי ארגון ספטמבר השחור בכפר האולימפי במינכן ב-5 בספטמבר 1972. המחבלים דרשו את שחרורם של מחבלים ואיימו כי אם דרישתם לא תיענה, יוציאו להורג את בני הערובה. ממשלת ישראל סירבה לדרישה, ואילו ממשלת גרמניה הסכימה לאפשר לחוטפים ולחטופים להגיע במטוס לקהיר. התוכנית הגרמנית הייתה כי במהלך המעבר למטוס בשדה התעופה ישתלטו כוחות הביטחון על החוטפים וישחררו את החטופים. ניסיון החילוץ נכשל כישלון צורב. ב-6 בספטמבר 1972 נרצח ברגר במה שנודע כטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ובבדיקות שלאחר המוות נמצא כי נפטר כתוצאה משאיפת עשן. דוד השאיר אחריו זוג הורים, אח, אחות וארוסה. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, שלח מטוס של חיל האוויר האמריקאי כדי להביא את גופתו של דוד לקבורה בעיר הולדתו בארצות הברית.
שבע
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ליל המסכות: 20 שנה אחרי
ליל המסכות: 20 שנה אחרי (בעברית: Halloween H20: 20 Years Later) הוא סרט סלאשר אמריקאי, אשר בוים על ידי סטיב מינר ובו מככבים ג'יימי לי קרטיס, אדם ארקין, מישל ויליאמס וג'וש הארטנט. זהו הסרט השביעי בסדרת סרטי ליל המסכות אשר מהווה המשך לשני הסרטים הראשונים בסדר ונעשה לציון 20 שנה מאז יצא הסרט הראשון בסדרה, הסרט מתמקד בהתאוששות של לורי מאורעי ומחליטה לזייף את מותה על מנת להסתתר ממייקל אך הוא מוצא אותה שוב.
הסרט יצא לראשונה ב-5 באוגוסט 1998 בארצות הברית וגרף 75 מיליון דולר כנגד תקציב של 17 מיליון דולר. הביקורות על הסרט היו חיוביות ברובם אשר רבים מהמבקרים ראו את הסרט כטוב ביותר בסדרה. בשנת 2002 יצא סרט נוסף בסדרה.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת יציאתו, באותה תקופה לורי נחשבת כנעדרת לאחר שעברה תאונת דרכים וככל הנראה נהרגה. בינתיים מייקל מגיע אל בית הפנסיה של ד"ר סם לומיס בלנגדון, אילינוי. עמיתתו לשעבר של לומיס, מריון צ'יימברס, שטיפלה בד"ר לומיס עד למותו, מגיעה ומגלה כי התיק על לורי נעלם. לאחר מכן מייקל רוצח אותה, את שכנתה המתבגרת ג'ימי ואת חבר טוני, ולאחר מכן הוא עוזב עם התיק של לורי.
בסאמר גלן, קליפורניה, לורי, לאחר שזייפה את מותה כדי להתחבא ממייקל, חיה תחת שם בדוי, ומנהלת קריירה באקדמיית הילקרסט, פנימייה פרטית. עם זאת, לורי רחוקה מלהיות מאושרת, מכיוון שהאירועים הטרגיים משנת 1978 עדיין רודפים אותה והיא חיה בפחד שמייקל יחזור אליה. בינתיים מייקל נראה גונב מכונית ובקמפוס האקדמיה התלמידים יוצאים לטיול, ומשאירים רק את לורי, וויל יועץ ההדרכה, המאבטח רוני ג'ונס, בנה של לורי, ג'ון, וחברתו מולי קרטוול. איתם בנוסף גם נשארו חבריהם לכיתה צ'רלי דברו וחברתו שרה וויינתרופ (ג'ודי לין אוקיף), שעורכים מסיבת ליל כל הקדושים במרתף בית הספר.
לורי מצליחה להביא את ג'ון ומולי למקום מבטחים, לפני שהיא מתכנתת להתמודד עם מייקל. לאחר מכן לורי מתעממת עם מייקל, היא דוקרת את מייקל פעמים רבות ודוחפת אותו מעל המרפסת. היא מתכוננת לדקור אותו שוב, אך רוני, ששרד את הירי, משכנע אותה לעצור. המשטרה מגיעה למקום והם מכניסים את מייקל לתוך טנדר של חוקר מקרי המוות, אך לורי גונבת את הטנדר כדי להרוג את מייקל לתמיד. מייקל מתעורר ותוקף את לורי, שבולמת בפתאומיות, וגורמת למייקל לעוף על השמשה הקדמית. לאחר מכן היא ממשיכה לנסוע במורד גבעה תלולה. בגבעה לורי מפילה את האוטו מהגבעה והאוטו מתרסק בתוך עץ. מייקל נלכד מייקל בין העץ לטנדר ולורי מנצלת את ההזדמנות בשביל לערוף את ראשו בגרזן.
הצלחה מסחרית
הסרט גרף 75 מיליון דולר (כנגד תקציב של 17 מיליון דולר) ובכך הפך לסרט שגרך הכי הרבה כסף בסדרת סרטי ליל המסכות עד לאותה עת. בארצות הברית הוא גרף כ-55 מיליון דולר כאשר כבר בסוף השבוע הראשון ליציאתו גרף 16 מיליון דולר ו-24.7 מיליון דולר סך הכל בשבוע מלא. בגרמניה הסרט זכה גם להצלחה גדולה במיוחד כאשר גרף כ-3.5 מיליון דולר. סך הכל הסרט גרף 20 מיליון דולר בכל העולם.
ויליאם לם
ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני (באנגלית: William Lamb, 2nd Viscount Melbourne, ידוע בדרך כלל בכינוי לורד מלבורן; 15 במרץ 1779 – 24 בנובמבר 1848) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים וכראש ממשלת בריטניה. הוא ידוע בעיקר בשל החניכה בנבכי הפוליטיקה שהעניק למלכה ויקטוריה בשנות מלוכתה הראשונות. היסטוריונים אינם מדרגים אותו כאחד מראשי ממשלת בריטניה הבולטים, שכן בתקופות כהונתו לא נלחמה בריטניה במלחמות כלשהן, לא היו ענייני פנים בוערים על הפרק, לא הושגו הישגים משמעותיים ולא נוסחו רעיונות חשובים, אך הם מציינים שהוא היה אדם ישר שלא חיפש לקדם את עצמו.
ראשית חייו
לם נולד בלונדון למשפחה אריסטוקרטית מחוגי המפלגה הוויגית. הוא היה בנם של פניסטון לם (Peniston Lamb), ויקונט מלבורן הראשון, ושל אשתו אליזבת'. הוא התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' שבקיימברידג' והתחבר לקבוצת רומנטיקנים רדיקלים כמו פרסי ביש שלי ולורד ביירון. ב-1805 הוא ירש את אחיו הבכור בתור יורש העצר לתוארו של אביו ונשא לאישה את ליידי קרוליין פונסונבי. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לפרלמנט כנציג המפלגה הוויגית מטעם מחוז הבחירה של לאומינסטר (Leominster). בבחירות של 1806 הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה של הדינגטון (Haddington) ובבחירות שנערכו שנה לאחר מכן הוא נבחר מטעם מחוז פורטרלינגטון (Portarlington), שאותו הוא המשיך לייצג עד שנת 1812.
לם עלה לראשונה לתודעה הציבורית מסיבות שהיה מעדיף להימנע מהן: אשתו ניהלה רומן עם הלורד ביירון. השערורייה הייתה לשיחת הכלל בבריטניה של שנת 1812. ארבע שנים לאחר מכן פרסמה קרוליין לם רומן גותי בשם "גלנרבון" (Glenarvon), שתיאר הן את נישואיה והן את הרומן עם הלורד ביירון בצורה מחרידה שאף גרמה לוויליאם למבוכה גדולה יותר והוא הושם ללעג בקריקטורות שפורסמו אודות הפרשה אז. בסופו של דבר התפייסו בני הזוג, ואף שב-1825 הם נפרדו, מותה של קרוליין ב-1828 השפיע על ויליאם קשות.
ב-1816 הוא הביע את דעתו שכוויגי הוא מחויב לעקרונותיה של המהפכה המהוללת, אך הוא התנגד לרפורמות בשיטת הבחירה והצביע בעד השעייתו של חוק הביאס קורפוס ב-1817 כאשר פרצו בבריטניה מרידות.
שר הפנים
כאשר הוקמה הממשלה הוויגית בראשותו של הלורד גריי בנובמבר 1830 מונה לם כשר הפנים. במהומות שאירעו בשנים 1830–1832 הוא פעל במרץ ובנחישות. הוא סירב להיעזר בכוחות הצבאיים לדיכוי המהומות והעדיף להשתמש בכוחות השיטור ובתי המשפט.
ראש ממשלה
לאחר התפטרותו של הלורד גריי מתפקיד ראש הממשלה ביולי 1834 נאלץ המלך למנות מחליף משורות המפלגה הוויגית, שכן הטורים לא היו חזקים מספיק כדי להשיג רוב בבית הנבחרים. מלבורן היה האיש שהיה מקובל הן על המלך והן על המפלגה. הוא היסס כשקיבל את ההזמנה לדון עם המלך על הקמת ממשלה חדשה. מלבורן חשב שהוא לא ייהנה מעומס העבודה שכרוכה בתפקיד, אך הוא לא רצה לגרום לחבריו ולמפלגה לשקוע.
שם המשחק ברבות מהפעולות וההחלטות שביצע מלבורן היה פשרה. כאריסטוקרט הוא העדיף לשמור על הסטטוס קוו. הוא התנגד לחוק הרפורמה של 1832 שהוצע על ידי הוויגים, בטענה ששוויון הזכויות לקתולים לא מומש במלואו, אך הוא הסכים באי רצון מתוך צורך למנוע איום של מהפכה. מאוחר יותר הוא התנגד לביטול חוקי הדגן בטענה שלא רק ששוויון הזכויות לקתולים נכשל, אלא גם שחוק הרפורמה לא היטיב את מצבו של העם.
התנגדותו של המלך ג'ורג הרביעי לרפורמה של הוויגים הובילה לפיטוריו של מלבורן בנובמבר. לטורים תחת הנהגתו של רוברט פיל ניתנה ההזדמנות להרכיב ממשלה. כישלונו של פיל לזכות באמונו של בית הנבחרים שנבחר בבחירות של ינואר 1835, גרם לכך שמלבורן חזר לתפקידו כראש ממשלה באפריל. הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך בריטי ניסה למנות ממשלה בניגוד לדעתו של הרוב בפרלמנט.
סחיטה
בשנה שלאחר מכן היה שוב מלבורן מעורב בשערוריית מין. בפעם הזאת הוא היה הקורבן לניסיון סחיטה מבעלה של ידידה קרובה, אשת החברה והסופרת היפהפייה קרוליין נורטון. בעלה דרש 1,400 ליש"ט וכאשר הוא נדחה הוא האשים את מלבורן בניהול רומן עם אשתו. באותה תקופה שערורייה כזאת הייתה יכולה לחסל את עתידו של פוליטיקאי בכיר. המלך והדוכס מוולינגטון האיצו במלבורן להישאר בתפקידו. לאחר שנורטון הפסיד בבית המשפט, היה זה ניצחונו של מלבורן, אך הוא ניתק את קשריו עם קרוליין נורטון.
המלכה ויקטוריה
מלבורן היה ראש הממשלה כאשר המלכה ויקטוריה עלתה לכס המלוכה ביוני 1837. בהיותה חודש לאחר יום הולדתה ה-18, היא השתחררה זה עתה מהשפעתה הדומיננטית של אמה, הדוכסית מקנט ושל היועץ שלה ג'ון קונרוי (Conroy). בארבע השנים הבאות מלבורן הדריך את המלכה במסתרי הפוליטיקה והשניים נעשו ידידים. ויקטוריה צוטטה כאומרת שהיא מחשיבה את מלבורן כאביה (אביה שלה מת בהיותה בת שמונה חודשים ובתו של מלבורן מתה בגיל צעיר). למלבורן ניתנה דירה פרטית בטירת וינדזור ושמועות בלתי מבוססות נפוצו באותה תקופה שהמלכה תינשא למלבורן המבוגר ממנה ב-40 שנה. חניכתה של ויקטוריה הייתה השיא של הקריירה של מלבורן. הוא בילה 4–5 שעות ביום בפגישות עם המלכה ובהתכתבות איתה והיא מצידה הגיבה בהתלהבות וספגה את החוכמה שהוא העניק לה.
במאי 1839 הובילה התפטרותו של מלבורן למה שנקרא "משבר חדר השינה". ראש הממשלה המיועד, רוברט פיל ביקש שהמלכה תפטר כמה מבנות הלוויה שלה שהיו נשותיהם ובנותיהם של חברי הפרלמנט מהמפלגה הוויגית בטענה שהמלכה צריכה להימנע ממשוא פנים כלפי המפלגה שבשלטון. כאשר ויקטוריה סירבה להיעתר לדרישה, סירב פיל להרכיב ממשלה חדשה ומלבורן שוכנע להישאר בתפקידו כראש ממשלה.
מלבורן הותיר אחריו שורה ארוכה של חקיקות, לא כמו זו של הלורד גריי, אך החוקים שחוקק היו חשובים למדי. בין הפעולות שנקט הממשל שלו היו הפחתת מספרן של העבירות הכלכליות, רפורמה בממשל המקומי והרפורמה בחוק העניים. ב-25 בפברואר 1841 התקבל מלבורן כחבר בחברה המלכותית.
סוף חייו
לאחר התפטרותו הסופית באוגוסט 1841 המשיכה המלכה להתכתב איתו, אך ההתכתבות נפסקה בסופו של דבר, שכן היא נתפסה כמעשה לא ראוי. תפקידו של מלבורן כחונך של המלכה הסתיים כאשר היא החלה להסתמך על בעלה הנסיך אלברט וכן על עצמה. על שמו של מלבורן קרויה העיר מלבורן שבאוסטרליה, שהוקמה בעת כהונתו כראש ממשלה.
אורלי גולדקלנג
אורלי גולדקלנג (נולדה בכ"ו בכסלו ה'תשל"ב, 13 בדצמבר 1971) היא עיתונאית ישראלית, סגנית העורך הראשי של מקור ראשון, ובעלת טור בעיתון.
ביוגרפיה
גולדקלנג נולדה בבת ים, להורים שעלו מארגנטינה לישראל עם שלושת ילדיהם הגדולים. למדה באולפנת בהר"ן. נשואה לאלכס, אם לשישה ילדים ומתגוררת בעפרה. גולדקלנג מחזיקה בהשכלה אקדמית, כדלקמן:
בחודש פברואר 2005 החלה לשמש עורכת המשנה של מוסף האקטואליה "יומן" של עיתון "מקור ראשון", תפקיד בו שימשה כחמש שנים, אז מונתה לעורכת המוסף המגזיני "דיוקן" ושימשה בתפקיד זה כחמש שנים נוספות. ביולי 2014 מונתה לצד אלעד טנא, כסגניתו של חגי סגל, העורך הראשי החדש של העיתון, תפקיד שהיא ממלאת עד היום.
לצד עבודתה בעיתון, הנחתה גולדקלנג את התוכניות, "רוח נשית" ו"דרכי חיים במשפחה", ב"ערוץ מאיר" של מכון מאיר, ואת תוכנית הרדיו "השבוע שהייתה" עם מוריה קור ברדיו גלי ישראל.
בנוסף מרבה גולדקלנג להופיע בתקשורת ולהציג את עמדות והשקפות הימין. כך הייתה חברת פאנל קבועה בתוכנית "שיחת היום" בהגשת לוסי אהריש בערוץ 13, הופיעה בתוכניות "תיק תקשורת", כתבה טורים למגזין ליברל ועיתון גלובס.
לאחר פיזור הכנסת ה-21 חשפה כי אביגדור ליברמן סירב להצטרף לקואליציה, ובכך הוביל לבחירות נוספות, משום שנתניהו הפר סיכום סודי לאיחוד מפלגת ישראל ביתנו עם הליכוד לאחר הבחירות.
בפברואר 2022 תרמה כליה ממניעים אלטרואיסטיים לאישה שלא הכירה קודם לכן.
חג'
העלייה לרגל עצמה מתבצעת בין היום השמיני ליום השנים עשר של חודש ד'ו אל-חיג'ה, החודש השנים עשר בלוח השנה המוסלמי.
המילה הערבית חג' פירושה כשלעצמה עלייה לרגל, והיא נגזרה כנראה מאותו שורש שממנו נגזרה המילה העברית "חג". היא משמשת גם לתיאור צליינות נוצרית לארץ ישראל. יהודי פרס משתמשים במילה זו לפעמים כדי לתאר עלייה לרגל של יהודים לארץ ישראל. בהקשר המוסלמי (בפרט אצל הסונים) המילה חג' מתארת את סדרת הטקסים שיש לקיים במכה ובסביבותיה בתקופה מסוימת של השנה. סוגים אחרים של עלייה לרגל (עלייה לרגל למכה שלא בתקופה המסוימת בשנה, עלייה לרגל למקומות קדושים אחרים) מכונים בשמות אחרים. ישנו צמח הגה מצויה הנקרא בין השאר ערבית אל-חאג', משום שהוא מצוי בצידי הדרכים של העולים לחגוג את החג.
ממשלת ערב הסעודית מוציאה ויזות מיוחדות לזרים לצורך העלייה לרגל, שמתבצעת בחודש המוסלמי ד'ו אל-חיג'ה. אולם, הכניסה לעיר עצמה אסורה על לא-מוסלמים, והעיר כולה נחשבת כאתר קדוש לאסלאם. קיום חג' יותר מפעם אחת הוא "תטווע" - מצוות רשות.
היסטוריה
החג' מבוסס על עלייה לרגל שנחשבה קדומה גם בזמנו של מוחמד במאה ה-7. לפי החדית' ניתן לעקוב אחר חלקים מהחג' עד לתקופתו של אברהם, סביב 2000 לפני הספירה, אשר, לפי האמונה, צווה על ידי אלוהים (אללה) לעזוב את אשתו הגר ובנו ישמעאל במדבר. בזמן שהגר רצה שבע פעמים הלוך ושוב בחיפוש אחר מים לבנה, ישמעאל בכה ורקע באדמה עם רגלו ומים מבור הזמזם החלו לזרום (בור מים זה זוכה לכבוד עד היום בערב הסעודית). בכל שנה שבטים מכל חצי האי ערב היו מתרכזים במכה כחלק מהעלייה לרגל. דתם הספציפית של השבטים הייתה לא רלוונטית לעצמם קיום העלייה לרגל. שבטים נוצרים לקחו בה חלק בדיוק כמו שבטים פגניים. היסטוריונים מוסלמים קוראים לתקופה הזאת של לפני מוחמד "הג'אהִליה". בתקופה זאת הכעבה כללה בתוכה מאות פסלים אשר ייצגו את האלילים של כל שבטי חצי האי ערב וכן פסלים של ישו ומרים.
יום האוקיינוסים העולמי
יום האוקיינוסים העולמי הוא מועד בין-לאומי החל ב-8 ביוני כל שנה, ומתקיים כדי לתת הזדמנות לאנשים לכבד את האוקיינוסים, ולהזכיר לאנשים שחשוב לשמור עליהם, מכיוון שהם מספקים לנו משאבים כגון: גלישה, חופים, נוף ושמורות גידול לבעלי חיים בסכנת הכחדה.
חג'
היסטוריה
מוחמד היה ידוע כמי שנסע פעמים רבות לערים מרכזיות, אפילו לפני שזכה להתגלויות. כמו כן באופן היסטורי מוסלמים רבים היו נפגשים בערים גדולות ועולים לרגל יחדיו במסות שמנו עשרות אלפי אנשים, למכה. שתי הנקודות המפורסמות ביותר למפגשים להתחלת מסעות כאלה היו קהיר ודמשק.
יום האוקיינוסים העולמי
היסטוריה
מאז 2002 עבדו יזמי היום בשיתוף עם כמאות ארגונים ורשתות כדי לעזור לגבש וללכד את העולם סביב ה-8 ביוני עבור האוקיינוסים. במהלך עשרים השנים הרשת העולמית גדלה לכ-2,000 ארגונים וכיום ביום האוקיינוסים מתקיימים אירועי ענק, בהם אנשים מנקים את החופים.. בשנת 2021, הוכרז ביום זה האוקיינוס הדרומי כאוקיינוס החמישי, על ידי ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק..
חג'
היסטוריה
ב-632, כאשר מוחמד הוביל אנשים מאל-מדינה למכה זה היה לחג' הראשון המבוצע על ידי מוסלמים בלבד, ולחג' היחיד שמוחמד אי פעם ביצע. בנקודה זאת החג' הפך להיות חלק מחמשת עמודי האסלאם. הכעבה טוהרה מפסלוני אלילים ומוחמד הכריז עליה כבית האל.
ביצוע החג'
אנשים רבים הולכים למכה בקבוצות עם חבריהם או משפחתם, או עם חברים מהמסגד המקומי, על מנת לחסוך בכסף. יש חברות תעופה שמשווקות חבילה מיוחדת למוסלמים הנוסעים למכה. בשל חוקי ערב הסעודית, ומחשש לביטחונן, אסורה על אישה ההגעה למכה ללא ליווי של קרוב משפחה: עליה להיות עם אביה, בעלה או אחיה. אלפים מערביי ישראל עולים למכה מדי שנה, תוך שימוש בדרכונים ירדניים זמניים שניתנים לצורך החג'.
ברגע שמגיעים אל ה"מקאת" (הנקודה האחרונה לפני מכה, אשר בה חייבים להיכנס למצב של "אחראם") אומרים את ה"נייה", היא הכוונה, האם אני מתכוון לבצע חג' או עמרה (חג' קטן) ומתחילים לומר את ה"תלבייה" :"לפקודתך, לפקודתך אין לך שותף". את התלבייה יש לומר עד אשר רואים את מכה באופק, אז מפסיקים.
בזמן שהם במכה, על עולי הרגל להיכנס למצב של "אחראם", זהו מצב טהור, על הגברים ללבוש בגד לבן אשר לא נגעו בו החוט והמחט, החלק העליון נקרא "אזאר" והתחתון נקרא "רדאא'", על יד ימין להישאר חשופה וכן על הראש, על מנת שדבר לא יפריד בין המאמין לשמים. ישנן הסתייגויות ממאכלים מסוימים וכן אסור קיום יחסי מין.
טקסים במכה
כשהוא מגיע למכה, העולה לרגל ('חאג'י') מבצע סדרה של פעולות פולחניות שמסמלות את חייו של הנביא מוחמד, ואת הסולידריות עם המוסלמים בעולם כולו. אלה הן:
יש להחליף בגדים במיקאת.
פולחנים אלה משלימים את ה"עמרה", המכונה לפעמים "החג' הקטן". כעת, עולה הרגל רשאי לפשוט את האחראם וללבוש את בגדיו הרגילים. אם כי אין זה חלק מהפולחן, רוב עולי הרגל שותים מים מבאר זמזם כשהם מסיימים את העמרה.
יש העוצרים בעיר מנא (מינא) ומתפללים שם במסגד אלח'יף ועם הבוקר ממשיכים לכיוון הר ערפאת, ליד הר ערפאת יש מישור גדול אשר יכול להכיל אלפים ושם מבצעים את הווּקוּף (وُقوف) במעמד האמאם. הווקוף נחשב לטקס המרכזי של החג'. חכמי דת מוסלמים אשר דנו בתוקפו של החג' במצבים שבהם טקס זה או אחר לא בוצע כראוי, הגיעו למסקנה כי קיום הווּקוּף כהלכה הכרחי בכל מקרה.
לאחר שקיעת השמש (על מנת להימנע מעבודת אלילים וסגידה לשמש) יש לקבל את ה"אג'זה" (إجازة), אישור מהאמם לנהירה המונית, "אפאדה"(إفاضة) המסמלת את תחילת החזרה לכיוון מכה (יש עצירות נוספות בדרך טרם ההגעה למכה).
העצירה הבאה היא מקום בשם מוזדליפה (בין 9–10 לחודש) משם מתפללים את תפילת הערב ואוספים 70 אבנים בהר קזח (בו הייתה אש תמיד בתקופת הג'היליה), על מנת לרגום את תלי האבנים במנא ביום המחרת. טרם זריחת השמש (שוב להימנע מעבודת אלילים) מתחילים את המסע בוואדי לכוון הר ת'ביר, מבצעים "ווקוף" (התפילות) נוסף ורוגמים את שלושת התלים, במשך 4 ימים, סקילה זו מייצגת את סקילת השטן. הראשון והגדול ביותר מציין את המקום בו השטן פיתה את אברהם שלא להקריב את ישמעאל, השני הוא במקום בו פיתה את אשתו של אברהם, הגר, למנוע ממנו את ההקרבה, והשלישי הוא היכן שפיתה את ישמעאל שלא יוקרב. השטן הושב ריקם וננזף בכל שלוש הפעמים, וזריקת האבנים מסמלת את הנזיפה הזו, כל אבן הנזרקת היא כתפילה העולה השמיימה.
הרגימה היא השלב הראשון ליציאה ממצב האחראם למצב של "תחלול" - מצב של חול.
השלב השני ליציאה ממצב האחראם הוא השחיטה - "אל-נחר", העלאת הקורבן, הכבש, לזכר אותו הכבש אשר לבסוף שלח אללה לאברהם שיעקד במקום ישמעאל. ליד תל אלעקבה (התל הגבוה מבין השלושה) על פי המסורת יש מסגד בשם מסג'ד אלכבש (במקום שחיטה ניתן לתת כסף לעניים).
הטקס השלישי אשר מעביר את עולי הרגל ממצב של קדושה למצב של חול הוא ה"חלק" - התספורת והגילוח אצל הגברים, וגזרת קווצת שיער (סמלית) אצל הנשים, פעולת הנשים נקראת "תקצר" (תקציר). עם ביצוע ה"חלק" מבוטלים כל האסורים מלבד האסור על יחסי מין. על פי המסורת ביצע מוחמד את ה"חלק": קודם צד ימין ואז צד שמאל.
לאחר הטקס השלישי ישנה עוד יציאה המונית, "אפאצ'ה" לכיוון מכה, שם מבצעים "טוואף" (הקפות סביב הכעבה) נוסף, מטהרים במי הזמזם וכך נשלמת היציאה אל ה"תחלול" מן ה"אחראם". אז חוזרים למנא, לימי החגיגה כי החג עדיין לא נגמר (בין 11–13 לחודש), במנא חוזרים מדי יום על רגימת התלים ויש פירושים האומרים כי יש לחזור על שמו של אללה ולאחר הימים במנא חוזרים למכה ומבצעים הקפה נוספת סביב הכעבה, ושוב שותים ממי הזמזם ושוב נוגעים באבן הקדושה (אך יש מסורות אשר מורידות זאת).
ה"עמרה", היא החג' הקטן, ממוקדת לכעבה בלבד וכוללת: כניסה למצב של אחראם, את ה"טוואף" (ההקפות מסביב לכעבה) אחר כך את ה"סעי" (ריצה בין המרווה לצפא) את ה"חלק" (התספורת והתקצר) וסיום האחראם. יש המבצעים את העמרה בזמן שהם מבצעים את החג', זה אפשרי, יש אשר אומרים כי אין לבלבל בין השתיים, חג' עושים כמצוות חובה והעמרה היא "תטווע" - רשות בלבד. יש הטוענים כי שתיהן חובה ולכן מכניסים את העמרה אל תוך החג'. בקדם אסלאם, תקופת הג'היליה, בוצעה העמרה ב-27 לחודש רג'ב. ישנן מסורות הגורסות כי זהו חטא גדול לבצע עמרה בתוך החג'. ישנן מסורות הגורסות כי זה בסדר לשלב וזה בסדר לא לשלב וכי מוחמד עשה זאת פעמים, גם עמרה בעת צום הרמצ'אן וגם בחודש רג'ב. השיעים ממליצים לבקר במקום בשם ע'דיר חם - שם לפי המסורת השיעית הכריז מוחמד על עלי כיורשו.
את ה"חג' הקטן" אפשר לבצע כל השנה, אך את ה"חג' הגדול" יש לבצע בחודש ד'ו אל-חיג'ה. רוב עולי הרגל מבצעים את שני החג'ים בזמן החג' הגדול בשל העלות והקושי שבנסיעה למכה. לעולי רגל רבים (במיוחד אלה שמתקשים לנסוע מסיבות כספיות או בריאותיות), העלייה לרגל היא אירוע של פעם בחיים.
רוב עולי הרגל נוסעים לאחר העמרה לעיר מדינה, לבקר במסגד הנביא, שם הוא קבור ליד אבו באכר ועומר בן אל-ח'טאב, אף שאין זו חובה כחלק מהחג'.
החג' מבחינה הלכתית
הגדרתו הלשונית: לעלות לדבר המועצם.
הגדרתו ההלכתית: לעלות לרגל לבית אללה הקדוש, ועשיית הפולחנים והמנהגים והטקסים הקבועים לעלייה לרגל, בין אם זה לעשות הקפות, או ההתהלכות הלוך ושוב בין גבעות א-ספא ואל-מרווא, ושאר המנהגים והיענות לצו אללה.
הראיות להלכות של החג'
עלייה לרגל היא אכן יסוד מיסודות ההלכה האסלאמית, והראיות לכך הן:
א.     מהקוראן:  פסוק 97 מפרק 3 "האנשים מצווים בפני אללה, לעלות לרגל אל הבית, אכן זאת חובה על כל היכול לצאת לדרך".
ב.     מהמסורת: "הוי האנשים, מצווה עליכם העלייה לרגל, על כן תעלו לרגל".
ג.      ההסכמה הגורפת של הפוסקים: מאז ימי הסחאבה ועד ימנו אנו, הסכימו פוסקי ההלכה שהחג' הוא חובה פעם אחת בחיים.
תנאי חובת העלייה לרגל
1.     האסלאם: החג' לא חובה על הלא מוסלמי.
2.     השכל: החג' לא חובה על זה שיצא מדעתו.