cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוני בראדלי
טוני לי בראדלי הבן (באנגלית: .Tony Lee Bradley Jr; נולד ב-8 בינואר 1998) הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
יוטה ג'אז
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר בראדלי בבחירה ה-28 על ידי לוס אנג'לס לייקרס, ומיד הועבר בטרייד ליוטה ג'אז. לאורך 3 עונותיו עם הג'אז קלע 4.4 נקודות ואסף 4.2 ריבאונדים בממוצע למשחק, ב-70 משחקים בסך הכול, כמחליפו מהספסל של רודי גובר.
פילדלפיה 76'
בנובמבר 2020 הועבר בראדלי עם סייבן לי בטרייד לדטרויט פיסטונס, אשר העבירה אותו בטרייד נוסף לפילדלפיה 76', תמורת זאיר סמית'. ב-23 במרץ 2021 קלע שיא קריירה של 18 נקודות, בניצחון מול גולדן סטייט ווריורס.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
במרץ 2021, לאחר 20 משחקים בלבד בפילדלפיה, הועבר לאוקלהומה סיטי ת'אנדר במסגרת טרייד משולש עם ניו יורק ניקס. ב-22 משחקיו עם הת'אנדר הציג יכולת טובה, והעמיד ממוצעים של 8.7 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק.
שיקגו בולס
באוגוסט 2021 חתם בראדלי על חוזה בשיקגו בולס.
גבתון (פירושונים)
ראו גם
}}
דונלד מקלין
דונלד מקלין (באנגלית: Donald Durat Maclean; 25 במאי 1913 - 6 במרץ 1983) היה דיפלומט בריטי שריגל עבור ברית המועצות. הוא היה מאנשי רשת קיימברידג', חבורת מרגלים שפעלה כנגד מעצמות המערב והעבירה את סודותיהן לסובייטים לפני המלחמה הקרה ובמהלכה. בשנת 1951, כאשר נפל עליו חשד, ערק ביחד עם איש המודיעין גאי ברג'ס חברו לרשת, לברית המועצות וחי במוסקבה עד למותו.
ראשית דרכו
דונלד מקלין נולד בלונדון בשנת 1913 כבנו של פוליטיקאי מן המפלגה הליברלית הבריטית. בצעירותו למד באוניברסיטת קיימברידג'. באוניברסיטה התוודע מקלין לסטודנטים גאי ברג'ס, קים פילבי ואנטוני בלאנט כולם תומכי הקומוניזם. ארבעתם גויסו לשירותו של המודיעין הסובייטי בשנות השלושים על ידי סוכנים מהאגף לביון חוץ בנ.ק.וו.ד בפיקודו של אברהם סלוצקי. לימים הגיעו ארבעתם לתפקידים בכירים בשירות המודיעין ובשירות החוץ בבריטניה והעבירו את הסודות הכמוסים ביותר לברית המועצות. הכינוי שניתן להם כשנחשפו ברבות השנים היה רשת קיימברידג'.
בשנת 1935 הצטרף מקלין, שהיה כבר מגויס של המודיעין הסובייטי, למשרד החוץ הבריטי. מתוקף תפקידו הוא נחשף לחומרים חסויים והעביר, באמצעות מפעיליו, כמות רבה של צילומי מסמכים חסויים למוסקבה. בשנת 1937 הגיעה אל מקלין מפעילה חדשה, קיטי האריס (Kitty Harris; 1899-1966), אז בת 38, בת למשפחה יהודית מרוסיה שהיגרה ללונדון. האריס עברה בצעירותה לקנדה, הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האמריקאית והפכה לסוכנת של השירותים החשאיים הסובייטיים.
פריז
בשנת 1938 נתמנה מקלין לתפקיד מזכיר שלישי בשגרירות בריטניה בפריז. קיטי האריס נלוותה אליו כאהובתו. הרומן ביניהם נמשך עד לשנת 1940 כאשר מקלין נשא לאשה את מלינדה מרלינג (Melinda Marling). באותה עת ערק למערב ולטר קריביצקי והיה לראשון מבכירי הביון הסובייטי שערקו למערב. בינואר 1940 הובא קריביצקי ללונדון על מנת להיחקר על ידי ה-MI5 - שירות הביון הבריטי. בין היתר מסר על 61 סוכנים סובייטים שפעלו בבריטניה שידע על קיומם אך לא ידע את שמותיהם. ביניהם מסר תיאור של שתי "חפרפרות" (אנשי שירותי הביון המוסרים מידע לשירותים זרים ועוינים), שהיטיב לתאר את דמותם והרקע שלהם. התיאורים תאמו את דמותם של דונלד מקלין וקים פילבי, חברי רשת קיימברידג', אך הביון הבריטי לא היה משוכנע בוודאות הזיהוי ולא המשיך בחקירה.
העברת סודות האטום
במאי 1940, כאשר הוורמכט התקדם בצרפת לקראת כיבושה. שב מקלין לבריטניה. הוא המשיך להעביר מידע למוסקבה מלונדון, ובספטמבר 1941, שלושה חודשים לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות דיווח למוסקבה כי בבריטניה מתבצע מיזם לפיתוח פצצת אורניום שתהיה לדבריו מוכנה תוך שנתיים. מידע זה היה נכון כי הבריטים ניסו בשלב זה לפתח נשק גרעיני במקביל לאמריקאים, אשר בסופו של דבר עלה על ידי האמריקאים לפתחו. ב-1944 נתמנה מקלין למשרת מזכיר ראשון של המחלקה לענייני גרמנית בשגרירות בריטניה בוושינגטון בירת ארצות הברית. היה זה בשיאו של פרויקט מנהטן לפיתוח פצצת אטום, כאשר ארצות הברית כבר התקדמה בו בצורה ניכרת, ומקלין מתוקף תפקידו ידע פרטים על הפרויקט והעביר על כך מידע ומסמכים חסויים לסובייטים.
עריקה
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיך מקלין בתפקידו בשגרירות בוושינגטון, וזאת עד לשנת 1948. מקלין היה מקור המידע העיקרי של סטלין על התכתובות שבין וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין רוזוולט, ובהמשך שבין מחליפיהם קלמנט אטלי והארי טרומן. אף על פי שלא העביר לסובייטים פרטים טכניים על פצצת האטום, הוא דיווח להם על ההתקדמות בפיתוחה. בשנת 1948 נתמנה מקלין לתפקיד ראש הלשכה בשגרירות הבריטית בקהיר. באותה עת הייתה בריטניה בגדר מעצמה אזורית במזרח התיכון, שהחזיקה גייסות באזור תעלת סואץ ובארץ ישראל. בשל כך הייתה משרתו של מקלין רבת חשיבות למפעיליו הסובייטים ששאפו לערער את מעמדם של בריטניה ושל מלכי ערב באזור.
ב-1951 שם מקלין קץ לחייו הכפולים וערק לברית המועצות. היה זה כאשר לחברו של מקלין ברשת קיימברידג', גאי ברג'ס, נודע כי מקלין נמצא בחקירה של MI5 בחשד לריגול. ברג'ס סבר כי גם הוא בין החשודים, וביחד עם מקלין נמלטו למוסקבה. היה זה ביום הולדתו ה-38 ב-25 במאי 1951. באותו ערב חזר מקלין מעבודתו במשרד החוץ לביתו בקנט, אז הגיע גאי ברג'ס לביתו. לאחר שסעד את סעודת יום ההולדת נפרד מקלין לשלום מאשתו ומילדיו, נכנס למכוניתו של ברג'ס, ושניהם נסעו לסאות'המפטון שם עלו על מעבורת לצרפת, הגיעו לפריז ונעלמו.
היעלמותם של הדיפלומט ואיש המודיעין הבריטים, בשיאה של המלחמה הקרה, עורר הד רב בעולם ובתקשורת. פרס של 1,000 לירות שטרלינג הוצע למי שיגלה את מקום הימצאם. 15 אלף בלשי משטרה בכל רחבי אירופה ניסו להעלות על עקבותיהם וחקרו ידיעות שונות וסותרות על מקום הימצאם, אך ללא תוצאות.
בשנת 1955 הודה משרד החוץ הבריטי כי מזה זמן ידוע לו שמקלין וברג'ס ערקו למוסקבה, לאחר שפעלו במשך שנים כמרגלים סובייטים.
חייו במוסקבה
מקלין חי חיים נוחים בברית המועצות. הוא קיבל אזרחות סובייטית, התגורר בדאצ'ה, עבד במשרד החוץ הסובייטי ובמכון הסובייטי לכלכלה עולמית וליחסים בינלאומיים. בשנת 1956 הופיעו הוא וברג'ס בגלוי במוסקבה. בשנת 1970 התפרסם בהוצאת ספרים בריטית ספרו British Foreign Policy Since Suez, 1956-68 (מדיניות החוץ הבריטית מאז סואץ, 1956-68). בספר מתח מקלין ביקורת, שנחזתה לאובייקטיבית, על מדיניות החוץ הבריטית ועל השתתפותה במבצע מוסקטר, שנערך באוקטובר 1956 על ידי כוחות משותפים של בריטניה וצרפת, שמטרתו הייתה השתלטות על תעלת סואץ בעקבות הלאמת התעלה על ידי מצרים.
שותפו של מקלין לעריקה גאי ברג'ס, שלא כמו מקלין, לא נקלט במוסקבה, הוא לא למד את השפה הרוסית, ומת כשתיין בשנת 1963.
גם במוסקבה המשיך ללוות את מקלין קונפליקט פנימי, הוא נשא דברים בפני דיסידנטים, מתנגדי המשטר ותרם כספים למשפחות אלה מהם שנאסרו. מקלין נפטר בשנת 1983 מהתקף לב. גופתו נשרפה ומעט מאפרו פוזר על קברו של גאי ברג'ס באנגליה.
דוב שחור אוסורי
הדוב השחור של אוסורי (שם מדעי: Ursus thibetanus ussuricus), הידוע גם בשם הדוב השחור של מנצ'וריה, הוא התת-מין הגדול ביותר של הדוב השחור האסייתי. דוב זה נפוץ ברחבי המזרח הרחוק כולל חצי האי הקוריאני.
אטימולוגיה
הדוב השחור האוסורי -כמו קרובו החום-נקרא על שם הנהר אוסורי.
אקולוגיה
הטורפים הנפגשים לעיתים קרובות עם הדוב השחור האוסורי כוללים את הדוב החום של אוסורי ואת הטיגריס הסיבירי.
תפוצה
תפוצת הדוב השחור האוסורי היא: דרום סיביר, צפון מזרח סין וחצי האי הקוריאני.
הפורום הישראלי לעירוניות
הפורום הישראלי לעירוניות (ע"ר) הוקם בסוף שנת 2014  כגוף של החברה האזרחית על ידי קבוצת פעילים מתכנני ערים, אדריכלים, עובדים סוציאליים, כלכלנים ואנשי אקדמיה, במטרה- לקדם ולטפח את הערים בישראל ולחזק תהליכים עירוניים "מלמטה למעלה". קווי היסוד של פעילות הפורום מתבססים על תפיסה חברתית הרואה את איכות החיים ורווחת האדם במרכז העירוניות, תוך קידום האג'נדה העירונית העולמית החדשה, העקרונות והיעדים הכלל עולמיים ((STG's . הוא מהווה פלטפורמה מתכללת ומקדמת שיח על עירוניות, המעודדת שיתופי פעולה בין ארגוני חברה ורווחה, תוך שיתופי פעולה בין - ארגוני חברה ורווחה, סביבה, נציגי תושבים, השלטון המקומי והמרכזי, המגזר העסקי, האקדמיה והתושבים, העמקתם והרחבתם. שיתופי הפעולה נועדו לשם יצירת מכפילי כוח ברמה המקומית והארצית בין החברה האזרחית לבין ארגונים במגזר הציבורי, ובכך, ליצור מכפילי כוח למען צמצום אי השוויון בעירוניות בישראל וקידום מנעד פעילויות הקשורות לרווחה ולאיכות חיים כוללת בערים עבור מגוון אוכלוסיות.
הפורום פועל כיום כעמותה אשר חזונה, ייעודה ומטרותיה הוגדרו בתהליך רחב ומשתף עם חברים ונציגים מהסקטורים השונים הללו, הגדרות אלה מפורטים להלן ומשמשים כמגדלור לפעילותה:
חזון
הפורום הישראלי לעירוניות הוקם במטרה ליצור במה רחבה לקיום שיח בין-מגזרי ובין-תחומי בנושאים של עיר ועירוניות. במה זו תתרום לקידום עירוניות מקיימת בחברה הישראלית, כחלק מהשיח הבינלאומי.
במישור  המקומי
תפיסת פעילות הפורום מתבססת על שלושה קני מידה: הממשק בין העיר והאזור, העיר המתכללת והמיקרו אורבניזם. כאשר המרחב הציבורי העירוני הוא תחום רוחבי המשתלב בכל קנה מידה.
נושאי תפקידים בפורום
יו"ר- נעמי צור;  מנכ"לית - חנה מורן ; ועדת ביקורת – פרופ' אמריטה ארזה צ'רצ'מן ועו"ד בלה ברקת ברדה. מזכירות וניהול אדמיניסטרטיבי- אדר' הודיה יקוטי.
הפורום פועל באמצעות מערך ארגוני: אספת חברים, ועד מנהל, ועדת ביקורת, ועדות עבודה.
משה שלי
משה שלי (נולד ב-31 ביולי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כקצין הנדסה ראשי בשנים 2007–2011.
ביוגרפיה
שלי נולד להורים שעלו מתוניס וגדל בעיר רחובות.
שלי הוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
שירות צבאי
שלי התגייס לצה"ל בשנת 1984. בגלל בעיה רפואית שמנעה ממנו לצנוח הוא הוגדר כ"פסול חי"ר" ושובץ לשירות בחיל ההנדסה הקרבית. הוא שובץ לגדוד 601 אך הצליח לעבור לגדוד המועדף עליו, גדוד 605, שהיה אז הגדוד המרכזי בפעילות המבצעית בלבנון. בגדוד 605 הספיק שלי להשתתף בפעילות בלבנון לפני הנסיגה אל רצועת הביטחון, לדבריו: "נגמ"ש המ"פ שהייתי בו, היה האחרון לעבור מלבנון אל רצועת הביטחון".
ב-1986 יצא שלי לקורס קצינים ובסיומו הוצב כמפקד מחלקה בפלוגה המבצעית של גדוד 605. בתפקיד זה מצא את עצמו בפעם הראשונה כמפקד תחת אש. באותה שנה פיקד על מחלקתו למשך תקופה קשה במוצב של צבא דרום לבנון ברכס עלי טהר. בסופה של התקופה קיבל צ'ופר ממפקד הפלוגה שלו ועל-אף הבעיה הרפואית עבר קורס צניחה. הוא התקדם לתפקיד סגן מפקד פלוגה ועד שהגיע בגיל 24 לתפקיד סמג"ד (סגן מפקד גדוד). כשסיים למלא תפקיד זה יצא לחופשה אך כעבור חצי שנה שב לצה"ל לשירות ארוך בתפקידי פיקוד בכירים: מפקד ההנדסה הפיקודי (מהנ"פ) של פיקוד הצפון ומפקד בה"ד 14 בית הספר להנדסה צבאית.
קצין הנדסה ראשי
בשנת 2007 מונה לתפקיד קצין הנדסה ראשי במקום תא"ל שמעון דניאל ותחת פיקודו עבר החייל התעצמות מסיבית:
שלי פיקד על החיל במבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 – ינואר 2009). על לחימתו זכה חיל ההנדסה הקרבית לשבחים רבים במהלך הלחימה ואחריה.
בשנת 2011 סיים את כהונתו בת 4 השנים והוחלף על ידי תא"ל יוסי מורלי.
אחרי הצבא
בשנת 2020 הצטרף לתנועת הביטחוניסטים התומכת בהחלת ריבונות על יהודה ושומרון.
בני דת משה
בני דת משה או בני דת ישראל (בצרפתית: Français de confession mosaïque, "צרפתים בני דת משה", Israélites; בגרמנית: Deutschen mosaischen Konfession, "גרמנים בני דת משה", Israeliten; בהונגרית: Mózes-hitű magyarok, "הונגרים בני דת משה", Izraeliták) היה מונח נפוץ להגדרה חיצונית והגדרה עצמית של היהודים, שאומץ במרכז ובמערב אירופה בימי האמנציפציה במאה ה-19. הכינוי שיקף את הנחות היסוד של האמנציפציה והשקפת העולם הליברלית לגבי מקומם של היהודים בחברה האירופאית המודרנית. הוא נועד להדגיש את היותם אזרחים בני הלאום המקומי, שכל נבדלותם התמצתה בהשתייכותם הדתית, במובן הצר של המונח. המושג, כמו גם האידאולוגיה שמאחוריו, זכו לפופולריות בעיקר במדינות-הלאום בעלות השאיפה להומוגניות שהייתה בהן אוכלוסייה יהודית גדולה, צרפת, גרמניה והונגריה.
ההפנמה של המעמד שווה-הזכויות הייתה כרוכה בניסיון להפוך את היהדות לדת במובן המערב-אירופאי, כלומר לעניין של אמונה פרטית, ומחיקה או התעלמות מיסודות במסורת היהודית שלא התאימו לתפישה זו. ההגדרה כ"בני דת משה" אומצה לראשונה בשלהי המאה ה-18, ונעשתה רווחה בהדרגה מראשית המאה ה-19. היא החלה להיתקל בקשיים עם עליית האנטישמיות בסוף אותה מאה, ואיבדה את תוקפה עם הסלמת שנאת היהודים בין מלחמות העולם. המונח נעלם למעשה אחרי השואה.
מודרנה ואמנציפציה
עלייתה של המדינה הריכוזית במאה ה-18 הביאה לקיצה של חברת המעמדות האירופאית הישנה. זכויות-היתר, מערכות החוק השונות והאוטונומיה של הקורפורציות למיניהן נשחקו על ידי השלטונות, שהיו להוטים לרכז את כל הסמכות בידיהם. לצד הכנסייה הקתולית, האצולה, גילדות הסוחרים והאליטות העירוניות, גם היהודים איבדו את האוטונומיה ואת המעמד הקורפורטיבי שלהם. הסמכות להטיל על חברי קהילה סוררים חרם, מיסים וענישה פיזית הלכה והוגבלה. אף הלגיטימציה שהקנתה להם הנצרות – שהוסיפה לחייב את קיומם עד הביאה השנייה – איבדה מתוקפה, כשערכי הנאורות כרסמו במעמדה של המסורת הדתית. המדינה המודרנית לא יכלה להכיר בקיומן של קבוצות בעלות עצמאות פוליטית, שאינן שוות בפני החוק ושיש להן קשרים על-לאומיים עם גופים דומים בארצות אחרות; וכשם שעקרונות יסוד אלו כפו על הכנסייה הקתולית ועל האצולה את חיסול הממד הפוליטי בקשריהן עם הכס הקדוש או עם האצילים בארצות אחרות, כך היה על היהודים להפוך מקהילה על-לאומית לאינדיבידואלים הקשורים במדינתם (להבדיל מחייבים בנאמנות קיבוצית למלך). שאלת מעמדם בעידן החדש הטרידה הן את הממשלות והן את האינטלקטואלים היהודים.
המענה שהתגבש בהדרגה, למרות התנגדות עזה מצד גורמים שמרניים, היה הכללת היהודים כאזרחים שווים ושילובם בחברה הכללית. מהלך כזה חייב הן חיסול גורף של המאפיינים הקורפורטיביים בקהילה היהודית והן טמיעה תרבותית: מדינות אירופה המחולנות, שדיכאו את שלטון הנצרות בתוכן, עמדו על מתן חופש דת ליהודים ועל זכותם להיוותר באמונתם, אך היו נכונות להמשיך לאפשר רק את הרכיבים ה"דתיים" המובהקים בקיום היהודי. ההפרדה בין תחומים "חילוניים" ל"דתיים", ששורשיה בנצרות, הוחלה באופן שרירותי על המסורת היהודית, לה הייתה זרה. במקום ישות מעמדית-משפטית, שכל חבריה מחויבים לחוקיה הציבוריים והפרטיים מתוקף השתייכותם אליה מלידה, נדרשה היהדות להפוך ל"דת" במובן המערב-אירופאי, לעניין פולחני ואמוני אישי.
היהודים הראשונים שפעלו כדי להתאים את היהדות מתוכה לרוח זו, היו המשכילים המאוחרים בסוף ימיה של השכלת ברלין, בעשור האחרון של המאה ה-18 והראשון במאה ה-19. בעוד שטבילה לנצרות נעשתה פופולרית בקרב יהודים מהשכבות הגבוהות באותן שנים, כאמצעי להיחלץ מהמבוי הסתום שאליו נקלעו לאחר שעניינם בדת המסורתית התפוגג אך החברה הגרמנית לא קיבלה אותם, היא עדיין הייתה בלתי נתפשת עבור רוב היהודים. המשכילים היו מעוניינים בהצרת היהדות למרחב פרטי מוגבל, כדי לאפשר השתלבות אזרחית. הם גם רצו לבסס באופן עיוני את היהדות, על מנת להפריך את הדעות הקדומות הנוצריות ואת ההאשמה שמדובר בקבוצה זרה, שלא יכולה להיטמע בחברה הכללית מעצם מהותה. האמצעי בו נקטו היה חיבור קטכיזמים, רשימות קצרות של עיקרי אמונה, שהוכללו בחומר הלימוד בבתי-הספר המודרניים שהקימו בשליחות המדינה. הראשון שעשה זאת היה שאול אשר ב-1792 בספרו "לוויתן", שפירט ארבעה-עשר עיקרי אמונה. קטכיזמים כאלו, שנוסחו כדי לא לסתור את עקרונות הנאורות ושהדגישו את הממד האישי והמוסרי, החליפו את החינוך המסורתי שהציף את חניכיו מיד בכל הפרטים, ללא שיטה מסודרת או עיקרים. בדומה לקטכיזמים הפרוטסטנטיים, אותם חיקו, הם נועדו להפוך את היהדות לקוֹנְפֶסִיָה, דת סדורה המתבססת על דוקטרינות ברורות שעניינה מוסרי ופולחני. כמו כן, כבר אז הוחל בצמצום או העלמת השימוש במושג "יהודי", שנשא משמעות שלילית ביותר בלשונות אירופה, והחלפתו במושגים "בן דת משה" או "בן דת ישראל".
במקביל, דיכאה צרפת המהפכנית את הקורפורציות השונות, ועמדה בתוקף על ביטולן והפיכת כל האזרחים לשווים. ב-23 בדצמבר 1789 נדרש המרקיז דה קלרמון-טונר לשאלת היהודים באספה הלאומית, והצהיר: ב-1791 העניקה צרפת שוויון זכויות מלא ליהודים, והחלה, לפחות להלכה, לראות בהם צרפתים בני דת אחרת, במקום אומה זרה בעלת חוקים משלה.
התקבלות
ב-1806 נתנו מנהיגי היהודים בצרפת תוקף לתפישה החדשה באספת הנכבדים שהקדימה את סנהדרין פריז. הם טבעו כנראה את המושג "בני דת משה", במשמעותו המודרנית, כשענו לשאלותיו של נפוליאון על מנהגי היהודים בשם "הצירים הצרפתים המאמינים בדת משה". הם הכריזו כי "עתה, כשאין היהודים מהווים עוד עם נפרד אלא נהנים מהשתלבותם בתוך האומה [הצרפתית] הגדולה", שומה עליהם להתייחס לכל צרפתי בן דת אחרת כאח. בצרפת הותוו העקרונות שהוחלו לבסוף על היהודים במערב אירופה ובמרכזה: שוויון זכויות פוליטי והכרה בהם כחלק מהאומה המקומית, תמורת ויתור על כל היבדלות יהודית מעבר לתחום הדת במובנה הצר, כענייני פולחן המוגבלים למרחב הפרטי ולא הציבורי. עמידה נוקשה על עקרון היותם עדה דתית בלבד של "צרפתים בני דת משה", או "דת ישראל" (Israélites), הייתה לסימן היכר של יהדות צרפת.
גם בגרמניה של עידן הרסטורציה, בה האמנציפציה הייתה חלקית ומהוססת ונתפשה כתהליך מתן זכויות הדרגתי התלוי בשיפורם המוסרי ובהשתלבותם האזרחית של היהודים, העדיפו אינטלקטואלים מינוחים כמו "בני דת משה" או "בני דת ישראל". המנשר הראשון שחיבר גבריאל ריסר, מגדולי הלוחמים למען אמנציפציה, ב-1831, נשא את השם "על מעמדם של בני דת משה בגרמניה". ב-1832, כשהחל ריסר להוציא את כתב-העת der Jude ("היהודי"), הוא הותקף מיד על ידי יהודים גרמנים אחרים על כך שחזר להשתמש במונח בעל ההקשר השלילי ומעורר העוינות. ריסר הקדיש חלק גדול מהגיליון הראשון של כתב-העת להתגוננות בפני טענות אלו, ותיאר את מתנגדיו כדומים לאלו שסברו בעבר שניתן לרמות את מלאך המוות על ידי החלפת שם החולה.
בממלכת הונגריה, היותם של דוברי-ההונגרית מיעוט בארץ וחשיבותם הכלכלית של היהודים במשק מפגר, חיזקו את האינטרס של האליטות הפוליטיות בקבלתם כ"הונגרים בני דת משה". אף יותר מאשר בצרפת, אימצו הן המדינה והחברה בכללותן והן היהודים הגדרה דתית בלעדית של האחרונים, כמגיארים שאמונתם הדתית שונה. הקרע הדתי החריף בשורות היהודים עצמם, בין אורתודוקסים לנאולוגים, היה כרוך בכך באופן הדוק. החרדים במדינה, שהיו הריכוז הגדול והיחיד של יהודים אדוקים בארצות האמנציפציה, אימצו בהתלהבות את הזהות הלאומית ההונגרית לא פחות מיריביהם הליברלים. הגדרתם כאזרחים פרטיים בני האומה, ולא יחידה אוטונומית כבעבר, אפשרה להם לקיים את התבדלותם הדתית מהנאולוגים. למרות שמרנותה הנוקשה, או דווקא בגללה, קיבלה האורתודוקסיה ההונגרית באופן עמוק את הנחות היסוד המודרניות של אינדיבידואליזם וחופש דת. התפישה הישנה של השתייכות הכלל לעם הוסטה לשוליים. רק קנאים מעטים התנגדו לגישה זו: הרב חיים סופר הזהיר בתשובה לשמשון רפאל הירש שאסור ליהודי לומר שהוא משתייך לדת היהודית בלבד.
גם באיטליה שלאחר הריסורג'ימנטו, יהודים רבים אימצו תפישה של עצמם כ"איטלקים בני דת משה". בבריטניה, יציבותה של המסגרת הפוליטית הישנה, שנותרה מעמדית ואל-לאומית במידה מובהקת, מיתנה את הלחצים שכמותם הופעלו על היהודים בכל עוז ביבשת. הסרה בפועל של ההגבלות החוקיות קדמה בהרבה לאמנציפציה הרשמית, ומעטים דרשו רפורמה והתערות מקיפה של היהודים. על אף שהנטייה לכך הייתה חלשה יותר, המונח "אנגלים בני דת משה" (Englishmen of Mosaic persuasion) נכנס בכל זאת לשיח היהודי-בריטי. גם במחצית ה"אוסטרית" של אוסטרו-הונגריה, המבנה השלטוני המבוזר והטרום-לאומי במידה רבה, אפשר ליהודים לפצל את השתייכותם. הם יכלו להיות אוסטרים מבחינה פוליטית, פולנים או בוהמים וכדומה מבחינה תרבותית, ויהודים מבחינה אתנית-דתית. אף בהולנד, מסורת ארוכת-שנים של לגיטימציה לעצמאותן של הקהילות הדתיות הנפרדות מיתנה את המתח בין השתייכות לאומית הולנדית לזהות קולקטיבית יהודית. על יהודי המדינה לא הופעל לחץ של ממש להתנתק מהיסודות האלו במורשתם.
השיח הפוליטי שהשתקף במושג "בני דת משה" לא הותיר לקיום הקיבוצי היהודי שום מוצא מלבד הפיכה לזרם דתי, קונְפֶסיונליזציה, בדומה לכנסיות הפרוטסטנטיות השונות שכל תכליתן הייתה בתחומי האמונה והפולחן; הקתולים במדינות רבות היו חשופים ללחץ דומה למזער את זיקתם ההדדית העל-לאומית ואת ההיבטים ה"חילוניים", הפוליטיים והתרבותיים, של השתייכותם הדתית. שאלות האמונה הטהורות נותרו כתחום היחיד כמעט בו היה מקום לעיסוק יצירתי יהודי, על אף שהחילון המסיבי עשה את רוב היהודים לאדישים לעניינים אלה.
התנועה הרפורמית, שעלתה בגרמניה, יזמה שינויים רדיקליים ומוצהרים כדי להתאים את הדת לעידן האמנציפציה. תפילות שנגעו לקיבוץ הגלויות בהנהגת המשיח, או שהדגישו את הפן הפוליטי של היהדות, נמחקו או שונו. הרפורמים היו חריגים בנכונותם לערוך שינויים מופגנים במסורת, ובעניין שלהם בשינויים כאלו, אך הרוב המוחלט של רבני מרכז ומערב אירופה הכלילו את השיח החדש לתוך תפישתם הדתית. נושאים כמו שליחותם האוניברסלית של היהודים והיותם "אור לגויים", הדגשת הפן המוסרי של היהדות, והאחווה עם בני הארץ הנוצריים, הפכו לעיקר המסר שנשאה ההנהגה הדתית לציבור הרחב. הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, לדוגמה, אמנם עמדה על שימור התפילות והמסגרת ההלכתית, אך גם אימצה עולם מושגים שהדגיש את היות היהודים למעשה זרם דתי, קיבל בהתלהבות את הפטריוטיזם הגרמני, והתעלם מההיבטים הפוליטיים שנעלמו עם מתן שוויון הזכויות; בית המדרש לרבנים בברלין כלל לא לימד את "חושן משפט". בצרפת, שהנהגתה היהודית הדתית הייתה שמרנית ואדישה לסוגיות אידאולוגיות, קיבלו רבני הקונסיסטואר את הנחות האמנציפציה מבלי לנסות להתאים בינן לנוסח התפילה, שעניין אך מעט את צאן מרעיתם המחולן בכבדות. בדרשת ראש השנה תר"ג (1843) בפריז, הכריז הרב אליעזר ווג ש
השוויון האזרחי העלה גם את שאלת יחסן של יהדויות מרכז ומערב אירופה ליתר היהודים. על אף המחויבות הגמורה של הממסד היהודי-צרפתי לערכים הרפובליקניים, בימי עלילת דמשק ב-1840, הקונסיסטואר הפעילה את כל האמצעים שברשותה כדי להתערב בנעשה. היא עשתה כן בחשאיות רבה, ללא הצהרות או אידאולוגיה. ב-1860 הוקמה בפריז אגודת אליאנס, ששמה לה למטרה לקדם את זכויות היהודים המופלים בכל מקום בתבל. האליאנס נוסדה בידי אינטלקטואלים מתבוללים שהיו מנוכרים לממסד, ושבו להזדהות יהודית פעילה בגיל מאוחר. מחויבותה הגלויה לסולידריות יהודית עולמית הייתה כמעט חתרנית, וצרמה להנהגה הקהילתית; מאידך, גם זו נוסחה במונחי שיח האמנציפציה הליברלי, והדגישה את הצורך בכך שיהודי העולם ישתלבו כאזרחים שווים במדינותיהם, לקראת עתיד של אחווה אוניברסלית בין כל בני-האדם. גם בגרמניה, למרות הזרות והרתיעה שהפגינו היהודים המקומיים כלפי יהדות מזרח אירופה, הם הגישו לה סיוע והפגינו בה עניין שהקשה על קבלת התפישה האזרחית הרשמית לגבי מעמדם בארצם.
ההגדרות והציפיות של עידן האמנציפציה יצרו מחד הזדהות כנה ונלהבת עם מדינות-הלאום, ובמקביל עוררו לא מעט מתחים וקשיים. אינטלקטואלים ויהודים מן השורה הזדהו עם הלאומיות וההיסטוריה של ארצותיהם; ההיסטוריוגרפיה שיצרו מלומדים ממסדיים יהודים מיצחק מרדכי יוסט והלאה, שהדגישה את השתייכות היהודים למדינותיהם, אפשרה להם לטעון לנישה בזיכרון הלאומי הקולקטיבי. למרות השתמרותה של אפליה רשמית חוקית בתחומים מסוימים, ושל התנשאות ובוז כלפיהם, רובם האמינו שמדובר בשרידים מן העבר שייכחדו עם התגברות הקידמה.
אך הקביעה הליברלית שהיהודים נעשו חלק מן הלאום בכל דבר פרט לאמונתם, לא התיישבה עם המציאות בה הם נותרו חטיבה חברתית מובחנת; הותרת הדת הצרופה כשדה הכמעט בלעדי בו ניתן היה לבטא נפרדות יהודית בהווה, לא יכלה לטשטש את העובדה שרוב גדול מקרב היהודים התעניין בה אך מעט, ושההבדלים בינו ליתר האוכלוסייה היו מקצועיים-כלכליים, תרבותיים ופסיכולוגיים. בהונגריה, חוקרי ספרות הצביעו על חשש עז ליצור רושם של זהות אינטרסים יהודיים בסוגיות החברתיות הרלוונטיות, מחוץ לענייני הדת. כותבים מהמעמד הבורגני היהודי – שהיה קיים בפועל, אך לא היה יכול להיות מוכר ככזה בשיח הלאומי-ליברלי הרשמי – נטו לאמץ כמושאי הזדהות קבוצות מופלות כמו נשים או פועלים, ולדברר את מאבקיהן, משום שהתייחסות לעצמם כגוף מובחן הייתה בלתי-נתפשת. גם הרשויות עצמן לא היו עקביות תמיד באימוץ עולם המושגים שהחילו. פוליטיקאים הונגרים התייחסו ליהודים תדירות בתור "עם-גזע", ודוברי-היידיש בחבלים הצפון-מזרחיים נרשמו כקבוצה אתנית ולא רק כדת.
אינטלקטואלים, רבנים ומחנכים יהודים רבים הצביעו בכתביהם על הסתירות הפנימיות בניסיון להציג את היהודים כקונפסיה. אנשי הרוח של הממסד הנאולוגי בהונגריה, או כותבים שביקרו את האווירה הקהילתית היהודית בצרפת, הרבו לציין שהקהל של "בני דת משה" נזקק לזיקה דתית פורמלית כדי להעניק לגיטימציה כלשהי לשונותו ולזהותו. מבלעדי ההשתייכות ה"כנסייתית", נותרו אך ההבדלים האובייקטיביים, כמו חזות אופיינית, נטייה בולטת למקצועות החופשיים או לעיסוקים מסחריים, צידוד כמעט-מאונס בליברליזם גורף ברמה הפוליטית, קומפלקסים פסיכולוגיים ואפילו שפת גוף שונה, וזרות מסוימת למורשת הלאומית הרומנטית שהייתה אמורה להיות גם שלהם. אלו חסרו תוכן פוזיטיבי של ממש, ושימשו בעיקר פתחון פה למתנגדי היהודים, ובכלל זה לאנטישמים שהחלו להופיע בשנות ה-1870. עוד מימי היינריך היינה, תיארו מבקרים נוקבים את ההוויה היהודית שלאחר היציאה מן הגטו כמשוסעת בנפשה וכסובלת מצביעות והעמדת פנים.
שקיעה
הפיכתה של האנטישמיות לכוח קבוע בחיים האירופיים למן שנות ה-90 של המאה ה-19, כחלק מהיחלשות הליברליזם ועליית כוחות רומנטיים ואנטי-רציונליסטיים לעמדות השפעה, איימו על פרדיגמת היסוד של האמנציפציה שעמדה בבסיס הזהות של "בני דת משה".
במקביל, גם יהדות מזרח אירופה הנחשלת, שסבלה מרדיפות ומאפליה קשה, החלה להשתנות בלחץ המודרנה שהגיעה אליה לבסוף. יהודי המזרח המרובים שימרו עדיין מאפיינים אתניים ותרבותיים מובהקים (כמו הדיבור ביידיש); בניגוד למרכז ומערב אירופה, בהם הפכה היהדות מקורפורציה לדת, במזרח אירופה היא הפכה מקורפורציה ללאום. אפילו בקרב האליטה הקטנה בין יהודי מזרח אירופה שעברה טמיעה מקיפה יחסית, כמעט לא היו מהלכים לתפישה שיש להפוך לזרם דתי. בסביבה בלתי-ליברלית ובלתי-סובלנית, ששילבה הדוקות בין לאומיות אתנית שוביניסטית להשתייכות דתית, אלו שרצו להיטמע הונעו כמעט תמיד להתנצרות, וגם המטיפים להשתלבות אזרחית היו רחוקים מלראות ביהודים כנסייה דתית בלבד. רק בפולין פעלה לתקופה קצרה אגודה קטנה של "פולנים בני דת משה" (Polaków Wyznania Mojżeszowego).
מבין התנועות הלאומיות היהודיות במזרח אירופה, רק הציונות, ששאפה לייצג את כלל יהודי תבל, הכילה במצעה עניין מובהק בקהילות המערב. התאורטיקנים הציונים ראו בטמיעה ובקונפסיונליזציה לא יותר מכסות דקה להשפלה והתכחשות עצמיות במטרה לזכות בחסדי הגויים, שיכלו להוביל רק לבוז מצדם ולתסביכים פתולוגיים בנפש פנימה. לתיאור מצב זה נטבע המונח "התבוללות", שהפך לכינוי גנאי ציוני כלפי מתנגדיהם במערב ללא קשר לרמת מחויבותם היהודית. פעילים ציונים מרוסיה שלמדו באוניברסיטאות במערב חיברו מספר רב של סאטירות על הליכותיהם של היהודים המקומיים, והציגו אותם כשטחיים ומנוונים; הידועה מביניהן היא "גרמנים בני דת משה" של יעקב קלצקין, אותה חיבר אודות הקהילה האורתודוקסית בפרנקפורט. גם חיים ויצמן לעג למנהל החרדי שהעסיק אותו בגרמניה:
הופעתם במערב של מהגרים ממזרח אירופה (שכונו אוסטיודן בגרמניה ו-Juifs, "יהודים", בצרפת), שהביאו את השקפותיהם הלאומיות ואת שונותם האתנית הבולטת, ערערה את ביטחונם של "בני דת משה" בזהותם ההיברידית. הם התקשו לתפוש תבחין אחר ליהודיות מלבד דת, והשתוממו לראות חילונים אידאולוגיים מובהקים מבין המהגרים, או להבין כיצד לאומיות יהודית אפשרית בכלל. ב-1922 תמה העיתון הציוני-דתי המזרח-אירופאי "המזרחי" על יהודי הונגריה:
כמו הציונים, אף האנטישמים לעגו לאפשרות שיהודי יוכל להשתייך ללאום המקומי, שנשען לתפישתם לא על תבחינים ליברליים של אזרחות ותרבות אלא על יסודות מהותניים אורגניים, גזעיים במידה כלשהי. בין מלחמות העולם, עם עליית משטרים רודניים ותנועות ריאקציונריות מהונגריה ועד צרפת, חקיקה רשמית נגד היהודים או לפחות התעצמות ולגיטימציה של האנטישמיות, התאיין המושג של "בני דת משה" והפך חסר רלוונטיות.
הממסדים הקהילתיים והאינטלקטואלים היהודיים, כחלק מחשבון-הנפש שערכו והחיפוש אחר נרטיבים חדשים עבור קהלם, החלו לבקר קשות את התפישות הליברליות שעמדו לנגד עיני הדורות הקודמים. שמעון שוואב, לדוגמה, פרסם ב-1934 מאמר בשם "שיבה ליהדות" בו גינה את מורשת הרש"ר הירש, תיאר את חיי האורתודוקסים הגרמנים כ"שמירת מצוות מתבוללת" והטיף להתכנסות-מחדש לגטו. בצרפת, תנועות נוער חדשות זנחו את ההגדרה הדתית הנוקשה של "בני ישראל" ושילבו ילידי צרפת ותיקים עם בני מזרח-אירופאים בדגש על היות היהודים עם. כפי שציין ההיסטוריון גיא מירון, ההתנערות הייתה רחוקה מלהיות מוחלטת: במאמר שכתב זמן קצר לאחר ליל הבדולח, אמנם האשים דז'ה (דוד) קוראין, מראשי ארגון הקהילות האורתודוקסי הארצי בהונגריה, את יהודי גרמניה ב"התבוללות-יתר" ובזניחה ניהיליסטית של מסורתם הדתית; אך גם שם הוסיף קוראין להטיף לאינטגרציה בחברה וטען שבניגוד ל"התבוללות דתית", שסופה אסון בהכרח, "התבוללות לאומית" באומה המגיארית היא חיובית. הוא הוסיף לדבוק בעמדות אלו גם במאמר שפרסם בשלהי 1943, רק כמה חודשים לפני שואת יהודי הונגריה.
דורותי פיטמן יוז
אופרה ווינפרי קראה לפיטמן יוז אחת "האמהות הגדולות" של אמריקה.
ביוגרפיה
דורותי פיטמן יוז נולדה בשנת 1938, בלמפקין, ג'ורג'יה. כשהייתה בת עשר אביה הוכה למוות וגופתו הושארה על מפתן הבית. המשפחה מאמינה שהאב נרצח על ידי הקו קלוקס קלאן. יוז, כילדה, החליטה כתגובה לאירועים הקשים שמשפחתה עברה להקדיש את חייה לשיפור חייהם של אנשים. לאחר שסיימה את הלימודים בתיכון, בשנת 1957, פיטמן יוז עבר מג'ורג'יה לניו יורק ועבדה כזמרת במשך כעשור.
קריירה ואקטיביזם
פיטמן יוז החלה את דרכה כאקטיביסטית באיסוף תרומות לשחרור פעילי זכויות אדם שנעצרו בהפגנות. היא לקחה חלק בקמפיין לנשיאות של ג'ימי קארטר והקימה מעונות יום בתקופה שבה בה היו מעט מעונות. לדבריה, יותר מדי נשים נאלצות לעזוב את ילדיהן לבדם בזמן שהן עובדות על מנת להאכיל את משפחותיהן.
ב-1971 הקימה ביחד עם גלורייה סטיין את המגזים Ms., כתב עת פמיניסטי ליברלי. המגזין החל לצאת לאור ב־1972. באותה השנה היא לקחה חלק בהקמת המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו יורק וייסדה את סוכנות להתפתחות הילד, יוז גם ייסד עם גלוריה סטיינם את הפעולה של נשות ברית, חלוצי לאומי מרכז מידע, אשר התמחה nonsexist, גזעיות חינוך ילדים, בשנת 1971.
בשנת 194 הייתה יוז חלק מהכח המוביל של תוכנית שקידם ממשל קלינטון שיעדה 300 מיליון דולר פדרלי, מדינתי ועירוני לטובת לפתוח הארלם. היא הייתה חלק מצוות המחקר וההקמה של מרכז השקעות ופיתוח עסקים קטנים בבעלות מקומית בהארלם. עם זאת יוז הפכה בהמשך למבקרת התוכנית משום הביאה תאגידי ענק לאזור על מנת ליצור מקומות עבודה אך בסופו של דבר הם פגעו בעסקים הקטנים והבינוניים.
הממלכה האוסטרוגותית
הממלכה האוסטרוגותית (בלטינית: Regnum Italiae; ממלכת איטליה) הייתה ממלכה שהתקיימה תחת שליטתם של האוסטרוגותים הגרמאניים בחצי האי האפניני ובאזורים הסמוכים לו בשנים 493 עד 553.
תחת תיאודריך הגדול, מלך הממלכה האוסטרוגותית הראשון, הגיעה הממלכה לשיאה, והשתרעה מדרום צרפת המודרנית במערב ועד למערב סרביה המודרנית בדרום מזרח. רוב המוסדות החברתיים של האימפריה הרומית המערבית המאוחרת נשתמרו בתקופת שלטונו. תיאודוריך קרא לעצמו Gothorum Romanorumque rex ("מלך הגותים והרומאים"), והוכיח את רצונו להיות מנהיגם של שני העמים.
אוסטרוגותים
מוצאם של האוסטרוגותים הוא מגוטלנד (Gotland) שבשוודיה, סקנדינביה. השבט השפיע על אירועים מדיניים בשלהי ימיה של האימפריה הרומית. במקביל לו, פעל שבט גרמאני נוסף, אף הוא מצאצאי הגותים (Gothi), והוא הויזיגותים (Visigothi), שכונו "גותים אציליים" או ה"מערב-גותיים". שני השבטים הם מצאצאי הגותים, שבט שהתהווה במזרח גרמניה, שנטל חלק באירועים המדיניים של אותה עת.
האוסטרוגותים היו הענף המזרחי של הגותים. הם התיישבו והקימו מדינה רבת עוצמה בדאקיה, אך במהלך סוף המאה ה-4 הם נכנסו לשליטתם של ההונים. לאחר התמוטטות האימפריה ההונית בשנת 454, מספר גדול של אוסטרוגותים התיישבו במחוז הרומאי של פאנוניה כפוידרטוס.
אודואקר (476–493)
ב-476, אודואקר, מנהיג הפוידרטוס במערב, ביצע הפיכה נגד צבאו של, שביקש להכיר בבנו של אורסטס, רומולוס אוגוסטולוס, כקיסר האימפריה הרומית המערבית במקום הקיסר יוליוס נפוס. אודואקר שמר על המערכת המנהלית הרומית, שיתף פעולה באופן פעיל עם הסנאט הרומי, ושלטונו היה יעיל ומוצלח. הוא גירש את הוונדלים מסיציליה בשנת 477, ובשנת 480 כבש את דלמטיה לאחר רצח יוליוס נפוס.
כיבוש איטליה על ידי הגותים
תיאודוריק יצא ממואסיה בסתיו 488, עבר דרך דלמטיה וחצה את האלפים היוליאניים לאיטליה בסוף אוגוסט 489. העימות הראשון עם צבאו של אודואקר התרחש בנהר איזונצו ב-28 באוגוסט. אודואקר הובס ונסוג לכיוון ורונה, שם נערך קרב נוסף חודש לאחר מכן, שהביא לניצחון גותי עקוב מדם, אך מוחץ.
תיאודריך רוצח את אודואקר
רק בשנת 492 הצליח תיאודוריך להשיג צי ולכבוש את נמלי רוונה, ובכך ניתק לחלוטין את התקשורת עם העולם החיצון. ההשפעות של זה הופיעו שישה חודשים לאחר מכן, כאשר החל משא ומתן בין שני הצדדים, בתיווכו של בישוף העיר.
תיאודריך הגדול (493–526)
כמו אודואקר, תיאודוריך היה לכאורה פטריקי ונתין של הקיסר בקונסטנטינופול, ששימש כמשנה למלך איטליה, תפקיד שהוכר על ידי קיסר האימפריה הביזנטית אנסטסיוס הראשון ב-497. למעשה, תיאודריך פעל כשליט עצמאי, אם כי בניגוד לאודואקר, הוא שמר בקפדנות על עמדתו.
אנדראה לדסם
אנדראה ג'קלין לֶדְסַם (באנגלית: Andrea Jacqueline Leadsom; נולדה ב-13 במאי 1963) היא פוליטיקאית בריטית מהמפלגה השמרנית.
ביוגרפיה
לדסם נולדה כאנדראה סלמון באֵיילְסְבְּרִי שבבקינגהאמשייר. היא התחנכה בבית-הספר המכין לבנות בטנברידג'. הגיעה לדרגת עמיתת מחקר למדע המדינה באוניברסיטת ווריק שבקובנטרי. מ-1993 ועד 1997 הייתה מנהלת פיננסית בכירה בברקליס, ולאחר מכן באינווסקו.
ב-2003 פתחה בקריירה פוליטית כחברת מועצה בדרום אוקספורדשייר. ב-2005 התמודדה מטעם הטורים על מושב הפרלמנט במחוז נוזלי דרום והגיעה למקום האחרון, עם רק 4,492 מתוך 36,444. בבחירות מאי 2010 הצליחה להיבחר לראשונה מטעם מחוז דרום נורת'המפטונשייר, ברוב גדול. בתחילה הייתה חברה בוועדה מיוחדת במשרד האוצר, ובאפריל 2014 קודמה למזכירה הכלכלית של השר. במאי 2015 מונתה לתת-שרה במשרד לאנרגיה ושינויי אקלים.
במהלך משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016) תמכה במחנה המצדד בפרישה. לאחר התפטרות ראש הממשלה דייוויד קמרון הכריזה ב-30 ביוני על מועמדותה להנהגת המפלגה ולראשות הממשלה, אך פרשה מההתמודדות ב-11 ביולי.
ביוני 2017 התמנתה לתפקיד הלורד נשיא המועצה בממשלתה של תרזה מיי. ביולי 2019 מונתה לשרת המסחר, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית בממשלתו של בוריס ג'ונסון. היא פוטרה בפברואר 2020.
הורטדן
הורטדן (באזרית: Xortdan; בטורקית: Hortlak; בטובאנית: Хортан) הוא יצור מיתולוגי על-טבעי, הנפוץ בפולקלור העמים הטורקים, ובעיקר במיתולוגיה הטורקית והמיתולוגיה האזרית.
ההורטדן הוא נשמתו הטרודה של מת העולה מן הקבר. חלקם מההורטדנים מתלבשים בדמות אדם, ויש להם מגוון תכונות מיוחדות, כגון שינוי מראה למראה של בעל חיים, היעלמות מהעין והנטיה להרוג את קרבנותיהם באמצעות ניקוז דמם.
הם ידועים גם בשם "הערפדים בני האלמוות".
אטימולוגיה
משמעות השם "הורטדן" או "הורטלאק" מגיע מפועל בטורקית שמשמעותו "לצאת", ובעיקר "לצאת מן הקבר".
היסטוריה
בראשית המיתולוגיה האזרית ההורטדן תואר כייצוג של רוח רעה, רוחם של המתים.
במשך הדורות איבדה האגדה את מהותה המקורית, וההורטדנים הפכו בפי העם לערפדים צמאי-דם.
הפלגת מוניטין
מבצע מוניטין הוא כינוי להפלגה שביצעו ספינות חיל הים של ישראל, ספינות סער, מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל במשך 35 ימים (מתוכם 28 ימי הפלגה). הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת הפליגו מחיפה לשארם א-שייח' מסביב ליבשת אפריקה, מ-25 בפברואר 1974 ועד 1 באפריל 1974.
מטרת המבצע
בחיל הים הוחלט לבסס כח ימי כדי לשלוט במרחבי הים האדום לאחר שמצרי באב אל-מנדב נחסמו במלחמת ששת הימים על ידי חיל הים של מצרים ללא יכולת של כוחות חיל הים, שכללו נחתות וספינות סיור קלות מדגם דבור להתמודד עם משימות רחוקות מחופי ישראל. על סמך הניסיון שנצבר מהפעלת ספינות הטילים שנרכשו בצרפת נערך חיל הים הישראלי לייצר בישראל ספינות טילים. ספינות סער 4 תוכננו ונבנו מלכתחילה לשרת בזירת הים האדום. הספינות מתאימות למשטר הגלים בים האדום ובעלות יכולת שהייה ארוכה בים. לאחר שתעלת סואץ נסגרה למעבר אניות בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967. האפשרות היחידה שנותרה היא הפלגה סביב יבשת אפריקה.
הספינות אח"י קשת ואח"י רשף נבנו חומשו ועברו אימון ראשוני. תוכננה הפלגה שתצא ב-15 באוקטובר 1973. מלחמת יום הכיפורים פרצה והספינות השתתפו בהכרעת ציי מצרים וסוריה בזירת הים התיכון. לאחר המלחמה חודשה המשימה להעברת הספינות. משימה נוספת הייתה סיוע לשיווק ביטחוני וכן הצגת הספינות ואמצעי הלחימה של חיל הים הישראלי למערכות הביטחון של דרום אפריקה.
הכנות להפלגה
ההפלגה תוכננה למחצית אוקטובר 1973 וכונתה "מבצע צלופח". אח"י קשת שהושקה בסוף חודש אוגוסט 1973 הצטרפה לאח"י רשף לאימונים לקראת המבצע. חודש ספטמבר ותחילת אוקטובר 1973 הוקדשו לאימוני שהייה ארוכה וימאות, בהפלגות למרכז הים התיכון. ב-4 באוקטובר חזרו הספינות מהפלגה ארוכה והצטרפו לתרגיל גדול שערך חיל הים.
בכניסה לנמל ב-5 באוקטובר נקטעו ההכנות להפלגה והספינות נערכו לקראת המלחמה שבפתח. ביום שבת, 6 באוקטובר, יום הכיפורים, בשעות הבוקר יצאו הספינות לים עם כלל שייטת ספינות הטילים והשתתפו בקרבות הימיים, הפגזות חופי מצרים וסוריה וליווי אניות אספקה לישראל. פעילות הליווי המשיכה עד דצמבר 1973.
להפלגה שכונתה "מבצע מוניטין" ותוכננה למרץ 1974 לא היה צורך באימונים מיוחדים. צוותי הספינות היו מנוסים, מיומנים ומגובשים מהפעילויות המבצעיות ושהייה ארוכה בים כולל בקרבות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
אספקת דלק - במגמה לשמור על חשאיות ההפלגה, נעשו הכנות לתדלוק במערב אפריקה באמצעות האוניה ״טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי (רב חובל אברהם ארז), עליה הוצב קצין קישור מחיל הים רס"ן יעקב אלון, ובמזרח אפריקה באמצעות האניה ״נהריה״ בפיקודו של רס"ן רפי אפל.
איוש כלי השייט
מפקד המבצע נקבע סא"ל גדעון רז, מפקד פלגה 35 באח"י קשת. מפקד אח"י קשת היה רס"ן דוד הרפזי שקיבל את הפיקוד ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים מסא"ל אלי רהב מפל"ג 35 ומפקד אח"י קשת בפועל מיום ההשקה. רס"ן יעקב אפיק התלווה להפלגה וקיבל את הפיקוד על אח"י קשת בדרום אפריקה. מפקד אח"י רשף היה רס"ן מיכה רם פיקד על הספינה מהשקתה. קברניט אניית הליווי ״א/מ טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי היה רב חובל אברהם ארז שעבר שירות מלא בחיל הים. מפקד האניה נהריה שתדלקה את הספינות באוקיינוס ההודי היה רס"ן רפי אפל. קצין קישור לכח בנמלי דרום אפריקה נקבע רס"ן אברהם בן שושן. קצין קישור על האוניה ״טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי הפליג רס"ן יעקב אלון.
רקע
פלגה 35 בשייטת ספינות הטילים כללה את שתי הספינות החדישות שניבנו בישראל עבור חיל הים. אח"י רשף שהושקה בפברואר 1973 ואח"י קשת שהושקה באוגוסט 1973. זמן קצר לפני המבצע התמנה סא"ל גדעון רז למפקד הפלגה. הוא החליף את סא"ל אלי רהב שהיה מפקד פלגה 35 מהקמתה, הוביל אותה בקליטת הספינות והצוותים, אימונים, בקרבות מלחמת יום הכיפורים ובתקופה שלאחר המלחמה במשימות אבטחת השיט לישראל והגנת החופים. סא"ל אלי רהב יועד אז להיות מפקד שייטת ספינות הטילים וקיבל מגדעון רז את פלגה 33.
התוכנית
יציאה לים מחיפה ב-21 בפברואר 1974 וכניסה לשארם א-שייח' ב-31 במרץ. הפלגה מערבה לאורך הים התיכון מצפון לחופי אויב, מעבר לאוקיינוס האטלנטי והפלגה ממערב לאפריקה עד דרום אפריקה לשהייה בה. יציאה לים מדרום אפריקה והפלגה צפונה ממזרח לאפריקה עד למפרץ עדן, מעבר במצרי באב אל-מנדב והפלגה בים האדום לאורך חופי אויב ממזרח וממערב עד שארם א-שייח'. תדלוק, קבלת מזון ומים תוכנן להתבצע מאוניות סוחר בנקודות מפגש שנקבעו מראש.
מהלך ההפלגה
המתיחות המדינית והצבאית הייתה גבוהה זמן לא רב אחרי מלחמת יום הכיפורים. השאיפה הייתה להגיע לשארם א-שייח' מבלי להתגלות ככל הניתן. לאורך הים התיכון; מול מצרים, לוב, תוניסיה ומרוקו הפליגו הספינות בטווח פעולה התקפי של חילות האוויר והים של האויב. ממערב וממזרח לאפריקה הפליגו הספינות מחוץ לטווחי פעולה התקפיים של האויב ושל מדינות לא ידידותיות לישראל. בזירת הים האדום הפליגו הספינות בסמוך לחופי סומליה, תימן, אריתראה, ערב הסעודית, סודאן ומצרים בטווח הפעולה של חיילות האויב. כוחות הצי הסובייטי והאמריקאי שהו במספרים ניכרים בים התיכון, בקרן אפריקה ובמפרץ עדן.
משטר כוננות ועמדות קרב נשמר לאורך חופי אויב. הפליטה האלקטרונית הייתה מזערית. דיווח מחלקת המודיעין של חיל הים ביום המבצע הייתה על הצלחה במשימה זו. הגעת הספינות לאזור שארם א-שייח' הייתה הפתעה מלאה לאויב ולציי המעצמות.
אח"י רשף ואח"י קשת יצאו לים מבסיס חיל הים בחיפה ביום שני 25 פברואר ב-15:00. מזג האוויר היה סגרירי ומעונן ובים סערה מערבית שנמשכה כשלושים שעות. ההפלגה בים הסוער נמשכה עד אזור סיציליה. ב-28 בפברואר בוצע תדלוק בים מאוניית-אם שסיפקה גם מזון ומים. אוניית הסוחר "טנג'רין קור" של החברה הימית להובלת פרי ושני הסטי"לים נפגשו במפרץ מלגה (צפונית מזרחית לגיברלטר) וביצעו תדלוק ע"פ לוח הזמנים שתוכנן בהצלחה. המעבר במצר גיברלטר היה בלילה תוך התחמקות ממערך הגילוי הבריטי במקום. מפגש שני לתדלוק וקבלת אספקה עם האונייה "טנג'רין קור" בוצע מערבית לליבריה מצפון לקו המשווה. טקס חציית המשווה נערך ב-6 במרץ על סיפוני הספינות לפי מסורת יורדי הים, תוך כדי הפלגה. המפקד המיועד יעקב אפיק וקצין המכונה הפלגתי יצחק אפק הסמיכו את חברי הצוות, בטבילה ומריחה בתערובת שמני מכונה ובערב בקבלת "תעודת אביר הים".
ביום שישי 8 במרץ, בפורים, עגנו הספינות במפרץ קרוס ביי שבאוקיינוס האטלנטי לקראת הכניסה לנמל וולביס ביי בדרום אפריקה. תופעת הגאות ושפל גדולה באזור זה ובעת השהייה בנמל היה צורך לשחרר ולמתוח חבלים ככל שהספינות עלו או ירדו עם גובה הים יחסית לרציף. בכניסה לנמל ובתוכו הייתה אוכלוסייה גדולה של כלבי ים והספינה הייתה צריכה להפליג ביניהם בכניסה לנמל וביציאה ממנו. ביום שלישי 12 במרץ, ב-19:00, לאחר מעבר כף התקווה הטובה בים שקט יחסית עם גלי גיבוע גבוהים, נכנסו הספינות למעגן הצי של דרום אפריקה בסיימונס טאון שמדרום לקייפטאון.
נערכו סיורים בספינות למשלחות של חיל הים של דרום אפריקה, הצוות התארח אצל הקהילה היהודית של קייפטאון וערך סיורי תיור בקייפטאון והסביבה. הספינות יצאו להפלגת הדגמת ביצועים עם נציגי ממשל וביטחון של דרום אפריקה וביצעו תרגולות וירי. שר הביטחון של דרום אפריקה התרשם מהתצוגה ואמר שהוא מעוניין מאוד בספינות כולל אנשי הצוות.
ביום חמישי 14 במרץ, התקיים טקס החלפת פיקוד באח"י קשת. רס"ן יעקב אפיק - שהפליג בספינה עוד מחיפה כנלווה - החליף את רס"ן דוד הרפזי שפיקד על הספינה בקרבות מלחמת יום הכיפורים. ביום ראשון 17 במרץ יצאו הספינות לים ב-09:00 לכיוון הנמל בדרבן שבאוקיינוס ההודי. הים היה רוגש, רוח של כ-50 קשר וגלים בגובה של 5 מטר ויותר מכיוון מערב (מ"השליש האחורי" של הספינות) דבר שאפשר לשמור על המהירות, אם כי היו תופעות "התחפרות" בהם שקע החרטום אל מתחת למים, תוך טלטול חריף של הספינות. למחרת, 18 במרץ, בצהריים נכנסו הספינות לנמל דרבן.
לאחר יממה ב-19 במרץ יצאו הספינות מדרבן לכיוון צפון. סימני הסערה באזור עדיין הורגשו, הים רגש והיה בצבע אפור חום ועצמים רבים נראו צפים, כגון בולי עץ וארגזים. בשעה 19:25, החלו רעידות באחד מצירי המדחפים של אח"י רשף, הסתבר שחבל בקוטר 22 מ"מ התלפף על הציר והמדחפים ופגע ביכולת ההפלגה של הספינה. הספינות עגנו במפרץ לוציה לבדיקה, וחיפוש פתרון הבעיה. במשך 4 ימים נעשו עבודות על ידי הצוללים, שהופסקו מדי פעם בגלל נוכחות כרישים סקרנים. אוניית האם "נהריה" הגיעה לנקודת המפגש וסיפקה שירותי מסגרות בבית המלאכה שבאונייה לסיוע בעבודות חילוץ המדחף. בהפגנת רמת ימאות, תושייה וכושר ואלתור, הוסר אחד המדחפים מהציר ואח"י רשף חזרה להפליג תוך מגבלות מועטות.
ב-25 במרץ חידשו הספינות את ההפלגה. הן עקפו את קרן אפריקה, נכנסו למפרץ עדן. את מצרי באב אל מנדב עברו בלילה. ומשם הפליגו צפונה בים האדום לאורך חופי מצרים וערב הסעודית. ב-1 באפריל עגנו הספינות סמוך לאי טיראן להתארגנות ותאום זמנים לקראת הכניסה לנמל בשארם א-שיך. מפקד חיל הים האלוף ביני תלם הגיע בספינת דבור ועלה על סיפון שני הסטי"לים לברך את הצוותים באופן אישי. אח"י רשף ואח"י קשת נכנסו למעגן חיל הים בשארם א-שייח' ונקשרו לרציף. בטקס קבלתן השתתפו הרמטכ"ל דוד אלעזר, מפקד חיל הים אלוף ביני תלם וקצינים בכירים.
סיכום
צוותי הספינות תפקדו ברמה גבוהה בתנאי צפיפות (57 איש בכל ספינה) למשך זמן ממושך. הספינות הוכיחו את עצמן מכל ההיבטים. תדלוק וקבלת מזון ומים בים נעשו בנקודת המפגש כפי שתוכננו. הספינות לא נתגלו במהלך המסע ופרסום הגעתן לבסיס חיל הים במפרץ שלמה הפתיע צבאות זרים.
היחידה הוגדרה כפלגה 45 שהתבססה בבסיס מפרץ שלמה. פעילות ספינות הסער פתחה עידן חדש בזירת הים האדום. הספינות השיגו שליטה ימית במפרצי סואץ ואילת ועדיפות קרבית בכל רחבי הים האדום עד מיצרי באב אל-מנדב בואך מפרץ עדן.
אנרי מנסווי
ביוגרפיה
אנרי מנסווי הצטרף לשירות הגאולוגי של הודו-סין שהוקם ב-1898, ויחד עם מנהל השירות אונורה לנטנואה הקים את המוזיאון הגאולוגי בהאנוי בתחום השירות. המוזיאון הושלם ב-1914, ופועל גם בימינו.
ב-1906 חפר מנסווי במערה בנפת בין גיה (Bình Gia) במחוז לאנג סון (Lang Son). האתר הכיל חפצים של כלי אבן וקדרות המתוארכים לשלהי התקופה הנאוליתית. 15 שנים מאוחר יותר הוא גילה יחד עם הארכאולוגית מדלן קולאני (Madeleine Colani 1866-1943) 27 אתרים עם חפצים דומים השייכים לתרבות באק סון (Bắc Sơn culture). במערה נתגלו גם שרידים של שלדים אנושיים.
בין השנים 1907 ל-1912 הוא השתתף במחקר הגאולוגי יחד עם אונורה לנטנואה והגאולוג ז'אק דפרה באזור שהוכרז מאה שנים אחר-כך כאתר מורשת עולמית בשם אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג. השלושה פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים.
ב-1917 הוא הצטרף לאונורה לנטנואה בהאשמה כלפי עמיתם ז'אק דפרה בטענה של זיוף מאובנים. הם טענו שדפרה הבריח מאובני טרילוביטים מבוהמיה וצרף אותם לאוסף המאובנים שלו מהודו-סין. הפרשה הסתיימה ב-1919 כאשר ועדה הרשיעה את דפרה בזיוף וגרשה אותו מהחברה הגאולוגית של צרפת. שנים רבות אחר-כך התברר שהאשמה הייתה שגויה ושמו של דפרה טוהר.
יאמנה
יאמנה, הידוע גם בשם יגאן, הוא אחד משבטי הילידים של דרום קונוס שבדרום אמריקה, שנחשב לעם הדרומי ביותר בעולם. השטח המסורתי שלו כולל את האיים מדרום האי הגדול של ארץ האש, וכיום כולל גם את כף הורן. הם היו שם במשך יותר מ-10,000 שנים.
במאה ה-19, בני השבט היו ידועים בתור פגויאנס על ידי העולם דובר האנגלית, אך מונח זה אינו בשימוש כיום מפני שהוא יכול להתייחס לכל העמים הילידים של ארץ האש. חלקם עדיין מדברים את שפת יאמנה אשר נחשבה שפה מבודדת; אמנם, רובם דוברי ספרדית. החל משנת 2012, כריסטינה קלדרון, המתגוררת בשטח צ'ילה, ידועה כדוברת האחרונה של שפת יאמנה בצורה שוטפת.
יאמנה היו נוודים מסורתיים, שהיו ציידים-לקטים. הם נסעו על ידי סירות בין האיים כדי לאסוף מזון: הגברים צדו אריות ים, ואילו הנשים צללו לאסוף רכיכות.
ברוב השבטים בעולם גובהם של האנשים הוא כ-180 סנטימטר בממוצע, אך גובהם של שבט היאמנה הוא כ-136 סנטימטר בממוצע. עורם מעט צהבהב ועינהם עגולות. רוב אנשי השבט אוהבים לענוד צמידים ושרשראות.
בני יאמנה נקראים גם הקאנוארוס, את רוב יומם הם מקיימים בבוציות, מכיוון שמגורם באיים המערביים של ארץ האש. הם שטים הרבה בשביל לדוג דגים ולאכול אותם. הם שטים בסירות באורך שישה מטר לרוב וחכות דייג מעץ. כלי הנשק שלהם הם: צלצלים, רמחים וסכינים. הצלצלים והרמחים עשויים מעץ ועצמות לוויתן. הסכינים עשויים מאבן צור. עם כלים אלו הם דגים ליוויתנים דגים וחיות מים. כיום חיים פחות מ-2000 אנשים בארץ האש כולה.
באהבה, רוזי
באהבה, רוזי (באנגלית: Love, Rosie) הוא סרט דרמה קומית-רומנטית בריטי-גרמני משנת 2014, שביים כריסטיאן דיטר. את התסריט כתבה ג'ולייט טאוהידי על-פי רומן ששמו בתרגום לעברית הוא "בקצה הקשת בענן", מאת הסופרת האירית ססיליה אהרן. בתפקידים הראשיים משחקים לילי קולינס וסם קלאפלין, ולצידם ג'יימי וינסטון, כריסטיאן קוק וסוקי ווטרהאוס.
עלילה
עלילת הסרט נפרשת על פני כ-12 שנה. במהלך מסיבת יום ההולדת ה-18 של רוזי, בעוד היא ואלכס שתויים כדבעי, הם מתחילים להתנשק, אך רוזי מתעלפת, מובהלת לחדר מיון ועוברת שטיפת קיבה. למחרת בא אלכס לביתה כשהיא בהנגאובר, ורוזי מבקשת ממנו לשכוח את אשר קרה ולא לספר לאיש. אלכס מבין מדבריה שהיא מתחרטת על הנשיקה ומבקשת להמשיך להיות חברים ותו לא.
גרג, החתיך של השכבה, מזמין את רוזי להיות בת זוגו בנשף סיום הלימודים. בתחילה היא דוחה את ההזמנה משום שבכוונתה ללכת לנשף עם אלכס, אך כאשר היא מבינה שהיפהפייה שבחבורה, בת'אני ויליאמס, מגלה עניין באלכס, היא מדרבנת אותו להזמין את בת'אני לנשף, ונענית להזמנתו של גרג. הנשף מתקיים בבית מלון. רוזי וגרג שוכרים חדר ומקיימים יחסי מין. הקונדום של גרג מחליק ונשאר תקוע בנרתיק של רוזי, והיא מזעיקה את אלכס שלוקח אותה לבית חולים לשלוף את הקונדום החוצה.
אלכס מתקבל ללימודי רפואה בהרווארד, ודוחק ברוזי להצטרף אליו למסצ'וסטס וללמוד ניהול בתי מלון באוניברסיטת בוסטון. כאשר רוזי מתקבלת ללימודים בבוסטון, היא אצה לביתו של אלכס לבשר לו את הדבר, אך הוא עסוק בסקס פרוע וקולני עם בת'אני בחדרו. רוזי נתקפת בחילה ומסתלקת משם. כאשר הבחילות גוברות והמחזור החודשי שלה מאחר, היא פונה לעזרת חברתה רובי העובדת בבית המרקחת של הוריה, ומתברר שרוזי בהריון מגרג, בגלל הקונדום שהחליק. היא לא יכולה לעשות הפלה מכיוון שהוריה הקתולים יתנגדו, ולבסוף היא מחליטה לא לספר לאלכס על ההריון, פן יוותר על תוכניתו לנסוע לארצות הברית. כאשר היא נפרדת ממנו בשדה התעופה, רוזי אף מבטיחה להצטרף לאלכס בקרוב. היא יולדת תינוקת ומתכוונת למסור אותה לאימוץ, אך מחליטה לגדל את התינוקת, ומעניקה לה את השם 'קייטי'. רוזי יוצאת לטייל עם קייטי בעגלה, ונתקלת בבת'אני שמופתעת להיווכח שרוזי לא נסעה עם אלכס לבוסטון. אלכס מגיע במפתיע לביקור, ורוזי נאלצת להתוודות כשמתברר שבת'אני הזדרזה לשתף את אלכס ברכילות.
חולפות חמש שנים. אלכס הכיר בבוסטון את סאלי, בחורה אמריקאית אמידה. הם הפכו לזוג והוא עבר להתגורר איתה. רוזי יצאה מבית הוריה ומצאה עבודה כחדרנית בבית מלון, שם עובדת גם רובי בדלפק הקבלה. רוזי מוצאת באחד מחדרי המלון גיליון של המגזין "לוק", ולתסכולה הרב, על שער הגיליון מתנוססת תמונתה של בת'אני שהייתה לדוגמנית מצליחה. הזוגיות של אלכס עולה על שרטון, ומתברר שסאלי נוירוטית, שטחית ויהירה שלא מבינה אותו. אלכס מתגעגע לרוזי, ושולח לה כרטיס טיסה לבקר אותו בבוסטון. הוא פוגש אותה בשדה התעופה, ומיד הם יוצאים לבלות ולטייל עד בוקר המחרת, למגינת לבה של סאלי. בעת ארוחת הערב, סאלי מבשרת שהיא בהריון, למבוכתם של אלכס ורוזי. אחר כך הם יוצאים לתערוכה של אמן בשם הרב, ידיד של סאלי שמרחיקה את אלכס מרוזי ומקרבת אותו אל מנתח לב חשוב, כדי לקדם את הקריירה שלו. ברחוב מתפתחת בין השניים סצנת קנאה הדדית: רוזי אומרת לאלכס שחייו אינם מאושרים כפי שהוא מדמה לעצמו, והוא מטיח בה שלתינוק שלו לפחות יהיו שני הורים. פגועה ונסערת, רוזי חוזרת לאנגליה ומתפייסת עם גרג שהרחיק לברוח עד איביזה כשנודע לו על ההריון שלה. רובי נוזפת ברוזי על המהלך הזה, אחרי שגרג זנח אותה, אך רוזי מסבירה שהיא וקייטי זקוקות לבן-זוג ולאב.
רוזי וגרג נישאים ב-21 במרץ 2009. לקייטי בת ה-5 יש חבר בן גילה בשם טובי. היחסים בין קייטי לטובי משעתקים לעיני רוזי את ילדותה המשותפת עם אלכס. אחרי שאלכס לא הגיע לחתונת רוזי, מתברר שהוא וסאלי נפרדו ביום החתונה, מכיוון שלסאלי הייתה פרשת אהבים עם הרב, האמן. הרב הוא אבי התינוק שלה, ולא אלכס. לבית המלון שרוזי עובדת בו מגיעה בת'אני שנמצאת בסבב תצוגות אופנה בעולם, והיא בדרכה לבוסטון. רוזי מציעה לה לחפש את אלכס בהגיעה לשם, כי הוא בוודאי ישמח לראות פנים מוכרות.
רוזי ורובי, ואיתן קייטי וטובי בני ה-12, עולות למטוס, אך הטיסה מתעכבת בכמה שעות והם מגיעים לכנסייה אחרי שהטקס הסתיים. בקבלת הפנים אחרי הטקס, רוזי נושאת נאום ברכה שבו היא מביעה את אהבתה לאלכס "כאח וחבר", אומרת שהיא תמשיך לאהוב אותו, היכן ועם מי שהוא יהיה, ופורשת הצידה לבכות. בעת הריקודים טובי מפתיע את קייטי בנשיקה. הילדה מסרבת לו ובורחת החוצה מהאולם, מזועזעת מכך שהחבר הכי טוב שלה נישק אותה. אלכס רואה ומבין מה קרה, והוא ורוזי ממהרים אחריה. הם מדברים על לבה שלא תחמיץ את ההזדמנות עם טובי, ובעצם מבקשים להניא אותה מהטעויות שהם עצמם עשו. קייטי מתרצה, וכשטובי בא להתנצל, היא משתיקה אותו בנשיקה על פיו. תוך כדי כך, אלכס מבין שרוזי כלל לא זכרה את נשיקתם ביום הולדתה ה-18, אלא רק התביישה שהשתכרה והתעלפה, ואילו הוא הבין שהיא לא מעוניינת באהבתו, ולכן הזמין את בת'אני לנשף הסיום במקומה, ומכאן התגלגלה שרשרת ארוכת שנים של החמצות. בפרידתם בשדה התעופה, בת'אני רואה את החיבוק של אלכס ורוזי במבט של מנצחת.
בכסף שירשה מאביה, רוזי מגשימה את חלומה ופותחת מלון בוטיק קטן על שפת הים באנגליה, ביחד עם רובי, שמופקדת על דלפק הקבלה. בעיצומו של אירוע חנוכת המלון, מופיע אלכס ומבקש במבוכה חדר ליחיד, מאחר שנישואיו לבת'אני נכשלו. הוא מספר לה על חלום שחוזר בשנתו, ובו שניהם נמצאים יחד. לבסוף הם מתנשקים.
הפקה
שלב הצילומים התחיל ב-13 במאי 2013 ונמשך שמונה שבועות. בשבוע הראשון התקיימו צילומים בטורונטו כדימוי לבוסטון, מסצ'וסטס, ולאחר מכן נמשכו הצילומים עד תומם בדבלין וסביבותיה, לצורך דימוי נופים באנגליה.
הסצנות המתקיימות בשדות תעופה, צולמו בנמל התעופה דבלין. על מנת לדמות שדות תעופה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, נעשו במקום התאמות בשיתוף פעולה עם החברה האירית המפעילה את הנמל, "רשות נמל התעופה דבלין" (DAA).
הבניין המשמש כמלון שפותחת רוזי בסוף הסרט, הוא בית מגורים מהתקופה האדוארדית, שבו שוכן מלון הבוטיק "טארה הול" בהאות', פרוור כפרי של דבלין, השוכן על חצי אי בצפון מפרץ דבלין.
הפצה
בכורת הסרט התקיימה בלונדון ב-6 באוקטובר 2014. בישראל יצא הסרט לבתי הקולנוע ב-30 באוקטובר באותה שנה.