cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוקו (סרט)
פיתוח והפקה
ב-1 במאי 2013 הגישה דיסני בקשה למשרד הפטנטים והסימנים המסחריים האמריקאי במטרה לרשום את השם "יום המתים" כסימן רשום כמהלך מקדים לקראת פיתוח סרט עתידי של פיקסאר שיעסוק בחג. מהלך זה עורר גל של מחאה ברחבי העולם ובעיקר במקסיקו ובאמריקה הלטינית שם מצוין החג. בין השאר פרסם לאלו אלקרז, צייר קריקטורות מקסיקני-אמריקני, קריקטורה בשם Muerto Mouse (עכבר המוות) המתארת שלד ענק של עכבר בדמותו של מיקי מאוס מפלצתי המאיים לרשום את תרבויות העולם כסימנים רשומים. לאור הלחץ הציבורי שהופעל עליה, קריאות ברחבי רשת האינטרנט ועצומה מקוונת, החליטה דיסני למשוך את הבקשה.
צוות ההפקה של פיקסאר ביקר במקסיקו מספר פעמים במטרה להגדיר טוב יותר את הדמויות והעלילה. הבמאי לי אנקריץ' סיפר
ב-13 באפריל 2016 הודיעו דיסני ופיקסאר כי החלו לעבוד על האנימציה לסרט.
ב-10 בנובמבר 2016 העלתה להקה בשם Banda Tierra Mojada סטטוס לפייסבוק בו סיפרה כי חבריה מקליטים את המוזיקה והשירים לסרט. על אחד מדפי התווים התנוסס שמו של מייקל ג'אקינו כמלחין.
בדצמבר 2016 נמסר כי תסריטאי הסרט, אדריאן מולינה, מונה גם לתפקיד במאי משנה לצידו של אנקריץ'.
ב-13 ביוני 2017 פורסם בערוץ היוטיוב של דיסני טריילר ראשון לסרט קצר בשם "ההרפתקה של אולף" (בכיכוב הדמויות מהסרט "לשבור את הקרח"), שיוקרן לפני "קוקו". מספר ימים לאחר יציאת הסרט, הופסקה הקרנת הסרט הקצר בעקבות תלונות רבות של צופים.
בעקבות יציאת הסרט, יצאה תביעה של משפחה ממקסיקו שאירחה את הצוות של דיסני שיצא לטיול שם על מנת לאסוף מקורות והשראה, בעקבות הגילוי של בני המשפחה שהצוות של דיסני העתיק את המראה של הסבתא של המשפחה באופן מדויק על מנת ליצור את הדמות קוקו. המשפחה לא ידעה על כך וצוות דיסני לא ביקשו רשות בנוסף לעובדה שהסבתא לא רשומה בקרדיטים של הסרט ולא אוזכרה כלל בו, בקרדיטים או בכל סרטוני 'מאחורי הקלעים' שהוצגו. ברשת האינטרנט יצאה קריאה נגד דיסני על פעולה זו ותמיכה במשפחה ודרישה שהאמת תצא לאור.
פסקול הסרט
הפסקול של הסרט יצא לאור ב-10 בנובמבר 2017. את שירי הסרט כתבו והלחינו ג'רמיין פראנסקו, אדריאן מולינה רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז. מייקל ג'אקינו הלחין את הפסקול של הסרט. במקביל יצאה גרסת דלוקס ובה שני דיסקים.
השיר "Remember Me" נכתב על ידי רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז וזכה בטקס פרסי אוסקר ה-90 בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ריקודי עם בישראל
ריקודי עם בישראל הם נוהג חברתי שרווח עוד מימי העליות הראשונות, וקיבל תנופה עם קום המדינה כשהשיא היה בחג המחולות המסורתי בקיבוץ דליה. מכיוון שכמעט כל ריקודי העם בישראל, נכתבו מראש על ידי כוריאוגרפים, והכוריאוגרפים שכתבו אותם מוכרים וידועים, ההתייחסות לריקודים אלו כאל "ריקודי עם" בקרב הקהילה הבינלאומית לריקודי עם, היא לעיתים שנויה במחלוקת.
יש להבחין בין הריקודים הנרקדים על ידי להקות מחול (בדרך כלל עם תלבושות על במה בפסטיבלים ובאירועים) לבין ריקודים הנרקדים על ידי הקהל הרחב בהרקדות במאות חוגים ברחבי הארץ.
היסטוריה
ריקודי העם התחילו בארץ ישראל עם הגעת החלוצים הראשונים של העלייה הראשונה ב-1882, החלוצים הביאו איתם את הריקודים מארצות מוצאם, כמו: הורה, פולקה, קרקוביאק, צ'רקסיה ורונדו.
ריקודי העם הישראלים נוצרו כדרך לעזור ליצור תרבות חדשה בארץ ישראל, המשלבת אלמנטים מתרבויות ריקוד אחרות עם המוזיקה והתרבות של ישראל המודרנית.
ב-1924 יצר ברוך אגדתי את הגרסה הישראלית של ההורה הרומנית, שנקראה על שמו "הורה אגדתי" והייתה הריקוד העממי הישראלי הראשון, החלוצים רקדו את הריקוד במעגל בקצב מסחרר כשזרועותיהן של הרקדניות היו כרוכות סביב כתפיהם של הרקדנים והמהירות הצנטריפוגלית גרמה לכך שרגליהן ריחפו מעל הקרקע.
ב-1937 יצרה הכוריאוגרפית אלזה דובלין את ריקוד העם שמפורסם עד היום "מים מים".
בשנים 1929–1931 ארגנה גורית קדמן שני פסטיבלי מחול בכפר הנוער בן שמן, המקום בו לימדה. לקראת הפסטיבל היא יצרה את הריקוד "ימינה ימינה". ב-1944 ארגנה גורית קדמן תחרות ריקודים בקיבוץ דליה במסגרת חגיגת הביכורים בשבועות ובאותה השנה היא ארגנה את כנס המחולות בקיבוץ.
בכנס מחולות העם בדליה בשנים 1944–1968, השתתפו מאות רקדנים שיצרו את ריקודי העם הישראליים. ביניהם ניתן למנות את גורית קדמן ויונתן כרמון.
עד שנת 1945 לא רקדו בארץ ריקודי-עם ישראליים אלא רק ריקודי טקס לחגים, הורה ופולקה. בערים רקדו גם ריקודים סלונים. בשנת 1945 התקיים בארץ הקורס הראשון למדריכים לריקודי עם. 5 תלמידים סיימו את הקורס, הפכו למדריכי ריקודי עם הראשונים בארץ והדריכו רקדנים בערים ובקיבוצים.
בשנת 1951 עזבה תרצה הודס את קיבוץ חצור לתל אביב. הקימה והחלה לעבוד כמנהלת המדור לריקודי עם, ליד המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות. מדור זה היה המוסד הציבורי היחיד שטיפח את פעילות ריקודי העם בישראל עד שהופסקה פעילותו בשנת 2000. הודס ניהלה במשך 35 שנים את המחלקות לריקודי עם וקיבלה את פרס ההסתדרות לאומנויות ולמפעל חייה. היא מכונה "האמא של ריקודי העם בישראל".
אט אט הפכו ריקודי העם להיות נוהג חברתי רווח לצד השירה בציבור, המקיף ציבור גדול של האוכלוסייה, מגדול ועד קטן, ומשמש מפלט מהמציאות האישית והלאומית. בארץ פועלים מרקידים מקצועיים שהוראת ריקודי העם הוא עיסוקם, והם מפעילים חוגים במסגרות של בתי-ספר ומתנ"סים. מרקידים ישראלים פועלים גם בחו"ל ומדריכים בהרקדות של ריקודים ישראלים, המתקיימות בעיקר בערים בהן יש קהילות גדולות של יורדים. רובם של המרקידים חברים ב"ארגון המרקידים והכוריאוגרפים לריקודי עם בישראל ובתפוצות", המשמש כאיגוד המקצועי שלהם.
בסוף שנות השמונים חודשה מסורת מפגש המחולות, כאשר הכוריאוגרף יונתן כרמון והמרקידה תרצה הודס ייסדו את פסטיבל מחול כרמיאל. במהלך הפסטיבל מתקיימות הרקדות לקהל הרחב, לצד הופעות של להקות מחול בסגנונות שונים, מהארץ ומחו"ל, ותחרויות כוריאוגרפיה.
בשנת 1976 הוקם ארגון המדריכים והיוצרים לריקודי עם.
ב־30 בספטמבר 2002 הוצעה והוכרה המילה רִקּוּדַאי המגדירה מחבר ריקודי עם בנוסף ל"יוצר", "כוריאוגרף", "מחבר צעדים" ו"מחבר ריקודים". על ידי אליהו (אלי) רונן.
בשנת 2007 הוקם "ארגון הרוקדים" הפועל בהתנדבות במטרה להביא לשיפור בתחומים כגון שימור מורשת ריקודי העם והתנאים הסביבתיים בהרקדות ובפסטיבלים.
ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל בשנת 2008, ארגנו אדי חסיד וגדי ביטון את אירוע הרקדת הזוגות הגדול ביותר בעולם.
בשנת 2012 הושק האלבום הראשון של הפרויקט "צעד קדימה" שהוא פרויקט חידוש שירי ריקודי העם הקלאסיים בו לקחו חלק אמנים רבים, ביניהם יואב יצחק, שלומי שבת, אביהו מדינה, סגיב כהן, גלעד שגב ועוד. את הפרויקט יזם הכוריאוגרף גדי ביטון.
ביום העצמאות של שנת 2015, הופיעו מאות רקדנים לא מקצועיים של ריקודי עם במופע המרכזי של הר הרצל, בניצוחם של המרקיד והכוריאוגרף גדי ביטון והבמאי רן צחור.
בינואר 2017 הוקם מדור חדש לריקודי עם ופולקלור ישראלי במשרד התרבות. לראש המדור התמנה גדי ביטון.
ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל, בתאריך 20/4/2018, ה' באייר, בדיוק בשעה 16:00 שהיא השעה שבו הושמעה הכרזת העצמאות על ידי בן-גוריון, הושמעה ההכרזה המקורית בכל הכיכרות במדינת ישראל וכן במועדוני ריקודי עם ישראלים בכל רחבי העולם ומיד לאחריה פצחו עשרות אלפי הרקדנים בריקוד "הורה 70" שחובר על ידי הכוריאוגרף גדי ביטון לשיר "ישראל שלי" בביצוע ירדנה ארזי וליאור נרקיס. השיר והריקוד חוברו והולחנו במיוחד ליום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל.
הריקודים
הריקודים לקהל הרחב מתקיימים במספר מבנים: חובבי ריקודי העם לקהל הרחב גם נוהגים להבחין בין כמה קבוצות ריקודים על פי מועד חיבורם:
בין ריקודי העם הידועים בישראל (בקבוצת ריקודי הנוסטלגיה):
חוג ריקודי עם
מאות חוגי ריקודי עם פרושים בכל רחבי הארץ בהם רוקדים אלפי רקדנים מכל הגילאים.
חוג ריקודי עם מאורגן על ידי מרקיד בעל הכשרה וניסיון מתאים, המרקיד קובע את סגנון הריקודים המתאים לקהל הרוקדים בחוג.
כל חוג מאופיין במספר פרמטרים:
המרקיד נוהג ללמד מדי פעם ריקוד חדש, שחובר על ידי כוריאוגרף.
בחגים המרקידים נוהגים לקיים הרקדות מרתוניות שמתקיימות במהלך הלילה, למרתונים מגיעים לפעמים זמרים שהרפרטואר שלהם כולל שירי ריקודי עם.
בטיילות לאורך חופי הים מתקיימות הרקדות בשבתות, ההרקדות ממומנות בדרך כלל על ידי העיריות, לפעמים מתקיימות בחופי הים הרקדות שנקראות "לילה לבן" שהם הרקדות מרתון שמתקיימות לאורך הלילה.
להקות ריקודי עם
להקות ריקודי העם הישראלים החלו בפעילותן בתקופת פסטיבל המחול בקיבוץ דליה, הלהקה הראשונה שהוקמה הייתה להקת הרעי"ם בחיפה ב-1950 ומיד לאחריה הוקמה להקת כרמון, מאז הוקמו עשרות להקות, רובן להקות של רקדנים חובבים שממומנות על ידי רשויות מקומיות ומופיעות בעיקר במועדונים של אותה הרשות, וחלקן להקות הכוללות רקדנים מקצוענים ושחלק מהרפרטואר שלהם הוא ריקודי עם.
ללהקות ריקודי עם של תלמידים קוראים לפעמים בשמות כמו פצפונים, אפרוחים, ניצנים, צברים, עלומים, נעורים ועוד.
ריקודי עם ישראלים בעולם
ריקודי עם ישראלים נפוצים ברחבי העולם, היכן שישנן קהילות של ישראלים, ריכוזי יהודים או בקרב אוהבי-ישראל, כמו קהילות של נוצרים אוונגליסטים או חברי תנועת המקויה ביפן.
בתחילת שנות האלפיים התחיל להתקיים בצ'כיה בכל קיץ מחנה ריקודי עם ישראליים בן שבועיים, כאשר הרוקדים הם צ'כים ותושבי כלל מדינות אירופה, ואילו המרקידים הם ישראליים שמגיעים לצ'כיה לצורך המחנה.
המרקידים בחוגי ריקודי העם הם בחלקם ישראלים-לשעבר וחלקם מקומיים. בחוגים מבקרים מדי פעם מרקידים מישראל, המלמדים את המקומיים ריקודים חדשים. מרקידים מקומיים בחו"ל מגיעים להשתלמויות בישראל במקומות כמו פסטיבל הקמפ בתנועה באילת. כך, הפסטיבלים בישראל מהווים גם מקום מפגש למרקידים מרחבי העולם.
פסטיבלים
פסטיבל המחול הישראלי הראשון התקיים בין השנים 1929 ל-1931 בכפר הנוער בן שמן, אותו ארגנה הכוריאוגרפית גורית קדמן, מאז מתקיימים מספר פסטיבלים בערים שונות ובקיבוצים, בפסטיבלים משתתפים להקות מהארץ ומחו"ל, והם מהווים מפגש ומקום בילוי למרקידים ולרקדנים.
מצעד הריקודים השנתי
המצעד מתקיים כל שנה החל משנת 2009 על ידי היוצר והמרקיד גדי ביטון.
המצעד מתקיים במרכז ספורט המשמש כרחבת ריקודים, משתתפים בו למעלה מ-1,000 רוקדים מכל רחבי הארץ.
את האירוע מנחים שדרני רדיו, במהלך האירוע בוחרים הרקדנים את עשרת הריקודים המובילים בכל קטגוריה.
כידון (סרט)
כידון הוא סרט קומדיית פעולה ישראלי של הבמאי והתסריטאי עמנואל נקש שצולם בשנת 2013. הסרט עוסק בקבוצת אנשים, אשר מתפרסמים מעל גבי העיתונים ככאלה שאחראים לחיסולו של מחמוד אל-מבחוח, בעוד שאנשי "המוסד" מופתעים מכיוון שהם כלל אינם מכירים אותם.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה ב-24 באוקטובר 2013. הסרט הוא קו־פרודוקציה ישראלית־צרפתית.
עלילה
הסרט עוסק בתוצאות חיסולו של מחמוד אל-מבחוח, אשר מספר ימים לאחר חיסולו פורסמו תמונותיהם של המחסלים לכאורה. בתחילת הסרט מוצגות התמונות של המחסלים בעיתוני העולם, אנשי "המוסד" במבוכה מכיוון שאינם מכירים את הדמויות שפורסמו בתקשורת. ארבעת המחסלים ממוצא צרפתי כוללים: נוכל מתוחכם, גאון מחשבים, בעל רשת בתי בושת ומפיץ גלולות ויאגרה מזויפות, וסטודנטית. אנשי "המוסד" לוכדים את חוליית המחסלים אשר טוענים כי הם חלק מיחידת "כידון" של "המוסד", המתמחה בחיסולים.
ברית מנוחה
ברית מנוחה הוא ספר קבלי שמיוחס לרב אברהם ב"ר יצחק מרימון (=גרנדה) הספרדי, שחי במאה השנייה לאלף הששי (1340–1440), אך בספרות המחקר נטען שהייחוס מוטעה. הספר נדפס לראשונה בשנת ה'ת"ח. החיד"א ציין שראה את הספר בכתב יד והנדפס הוא כמחצית בלבד ויש בו טעויות, וכי יש מייחסים אותו ל"רב חמאי גאון".
הרמ"ק בספרו פרדס רמונים מצטט מדבריו בכמה מקומות ומציין את חשיבותו. בשער כ', שער השמות פרק א: "בוודאי כל דברי הספר הנחמד ההוא דברי אלהים חיים נאמרים ברוח הקודש או מקובלים מפי אנשים גדולים". בשער כ"ח, שער הנקודות פרק א: "ועוד נביא ראיה מספר ברית מנוחה והוא ספר נחמד בביאור עשר נקודות משם בן ד', ומתוך דבריו נראה ודאי היותם דברי קבלה מפה אל פה או מפי מלאך, שאינם דברים מושגים ברוב עיון או דקות שכל אלא השגה נפלאה קרוב אל רוח הקודש".
הרב חיים ויטאל בהקדמתו לשער ההקדמות ונדפסה גם בהקדמה לספרו עץ חיים: "בעניין ספרי הקבלה האמיתיים הנמצאים, אמר לנו מורי האר"י זלה"ה כו' דספר ברית מנוחה הוא אמיתי וחברו חכם גדול בתורה ובחכמה ונאמן רוח, וכיסה את דבריו בעומק, ונעשה על פי נשמת צדיק אחד קדמון שנגלה אליו אליהו ז"ל ולמדו".
מהדורות הספר
מבין המהדורות:
נמייה מפוספסת גמביאנית
נמייה מפוספסת גמביאנית או מונגוס גמביה (שם מדעי: Mungos gambianus) הוא מין בינוני ממשפחת הנמייתיים החי באזור הטרופי שבמערב אפריקה. הוא חי מגמביה עד לניגריה. הוא אינו מין נפוץ ביותר אך גם אינו בסכנה. קרוב משפחתו היחיד לסוג הוא הנמייה מפוספסת.
המונגוס בעל פרווה חומה-אפורה ובעל פס כהה לאורך הצוואר. יש לו זנב קצר ומחודד, הרגליים בינוניות באורכם לנמיות עם 5 טפרים באצבע. הפנים קצרות והשיניים לא בולטות. לנקבות 6 זוגות פטמות. אורכם של הנמיות 30-45 ס"מ והמשקל 1-2.2 ק"ג. אין בין שני המינים דו צורתיות זווגית מובהקת.
המונגוס הוא אוכל כל הניזון ממגוון יצורים קטנים כמו חרקים, עקרבים, מכרסמים וגם מנחשים, כולל ארסיים. הוא יכול להפנט את הנחש בריקוד מסובב ואז להפתיע אותו ולנשוך לו את הראש וכך להורגו.
הם חיים במאורות מתחת הקרקע ומתקשרים ביניהם במגוון של קולות גבוהים. הם מתרבים בכל השנה וכל הנקבות מולידות באותו זמן בערך. לעיתים הם גם מזדווגים עם פרטים מלהקות שכנות. הגורים שנולדו, נגמלים כעבור חודש.
נמייה מפוספסת מצויה
נְמִיָּה מְפֻסְפֶּסֶת מצויה או מונגוס מפוספס (שם מדעי: Mungos mungo) הוא מין בינוני ממשפחת הנמייתיים החי ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה והוא חי בערבות עשב וסוואנות טרופיות ולפעמים גם ביערות, אך לא במדבריות.
המונגוס הוא נמייה בינונית בעלת פרווה חומה-אפורה עד חומה כהה ועל הגב פסים שחורים (ומכאן שמו) והפרטים החיים באזורים לחים ורטובים יותר הם גדולים וכהים יותר מאלה החיים באזורים יבשים. אורכם הממוצע 30-45 ס"מ ומשקלם 1.5-2.25 ק"ג. הזנב מגיע עד לאורך 30 ס"מ. יש למונגוס ראש גדול, אף ואוזניים ורודים, זנב ארוך ורגליים קצרות ובעלות טפרים חדים. הם בעלי גפיים חזקות וחזה גבוה וצר יחסית.
המונגוס, לעומת מיני נמיות אחרות חיים בחבורות גדולות שנמצאים במאורות שונות וגם בקני טרמיטים גדולים והם מתחבאים גם בשיחים וסבכים שונים. לעיתים הם גם נפוצים על קרקעות חקלאיות מחפשים שם מזון.
הם אוכלי בשר הניזונים מיצורים קטנים כמו חרקים כמו חיפושיות, יונקים קטנים, זוחלים כמו לטאות ונחשים וגם מרבי רגליים. הם ניזונים גם מביצים שונות ונעזרים גם באבנים כדי לשבור את הביצים.
הם עצמם עלולים להיתקף על ידי עופות דורסים, אריות, צבועים וזוחלים גדולים כמו נחש הפיתון. השומרים של הלהקה מתריעים מראש מהסכנה ושאר החבורה בורחת לעבר המאורה או אזור המקלט הקרוב.
ישראפון
החברה הוקמה ב-1953 באזור על ידי האחים נפתלי אלשיך (1926–1987) וז'ק אלשיך (1923–1979). שני האחים עלו לישראל בסוף שנות ה-40 מבולגריה ופתחו בארץ מפעל למוצרי פלסטיק. ב-1958 הצליחו לזכות ברישיון הפצה מחברת התקליטים העולמית "דקה". ישראפון ייצגה והקליטה זמרים בולטים בישראל, ביניהם בני אמדורסקי, אריק איינשטיין, אילנית, ישראל יצחקי, זוהר ארגוב, שמעון בר ויוסי בנאי.
במרץ 1965 הוקם מפעל התקליטים ברחוב המרכבה 7 באזור התעשייה בחולון וישראפון החלה בייצור עבור חברת ארץ ישראל מזרחית בע"מ (שברשותה היה זיכיון לייצור והפצת תקליטי חברת התקליטים הבריטית EMI). ב-1967 הקימו ישראפון וחברת ארץ ישראל מזרחית את חברת התקליטים ישראדיסק. ישראדיסק הפיקה בין היתר את אלבומיו הראשונים של שלמה ארצי וכן אלבומים רבים לילדים, בהם אלבומי פסטיבל שירי הילדים. בסוף שנת 1995 נמחקה ישראדיסק מרשם החברות. פרט לחברת סיביאס (אחר כך אנ.אם.סי, שהיה לה מפעל תקליטים וקסטות נפרד) יצרה ישראפון לכל שאר החברות בארץ (איסטרוניקס, גלרון, ראובני ואף להד ארצי עם סגירת מפעלה ברמת גן בתחילת שנות ה-80).
איציק אלשיך, בנו של נפתלי אלשיך, הקים בשנת 1985 את חברת התקליטים "הליקון". בשנת 1993 נרשמה ישראפון תחת השם "טליסף נט (1993) בע"מ" ופעילה תחת חברת הליקון. בשנת 2009 השיקו פלאפון והליקון את קטלוג "ישראפון" שכלל את קטלוג השירים הישראליים המצליחים ביותר משנות ה-50 עד שנות ה-70. היוצר נחום היימן עסק בליקוט החומר.
נמייה לבנת-זנב
נמייה לבנת-זנב (שם מדעי: Ichneumia albicauda) היא מין יחיד בסוגה של נמייה החיה ברחבי אפריקה ובחצי האי ערב והיא למעשה הנמייה הגדולה ביותר בעולם עם אורך של 53 עד 71 ס"מ ולמשקל של 1.8 עד 5.2 ק"ג כשהממוצע הוא 3.38 ק"ג. כפי ששמה רמז זנבה הוא בצבע לבן.
מאפיינים
הנמייה חיה במרבית אפריקה שמדרום לסהרה וגם בחלק מחצי האי ערב. הם חיים במגוון בתי גידול מסוואנות טרופיות וערבות שופעות או ביצות ועד לבתות יבשות ואזורים תת-מדבריים. הם לא נוטים להימצא ביערות צפופים מדבריות או הרים.
לנמייה זו גוף גדול בצבע אפור כהה עם שערות שחורות בעיקר על גבה והזנב לבן. היא בעלת רגליים ארוכות וגבוהה יותר ממרבית הנמיות והיא בעלת טפרים חדים, אוזניים גדולות ושיניים חדות.
הנמייה היא יצור לילי הנמצא במהלך היום בין שורשים, אבנים או בגזעי עצים. הם חיים בדרך כלל לבד בטריטוריות מוגדרות, אך נקבות עם צאצאים מקימים קבוצה איתה הם שומרים על הגורים.
הנמייה אוכלת יצורים קטנים כמו חרקים, יונקים קטנים, עקרבים וזוחלים קטנים וכנפוץ אצל נמיות גם נחשים כולל ארסיים. הם גם אוהבים לאכול ביצים ונעזרים באבנים כדי לשבור אותם.
מיתוג
מִיתּוּג היא שיטה לשינוי זרימת זרם חשמלי במעגל חשמלי באמצעות מתגים חשמליים.
כשאדם נכנס לחדר חשוך, סביר למדי שירצה להדליק את האור ולכן ילחץ על מתג ההפעלה ובכך יסגור את המעגל החשמלי המפעיל את הנורה, כלומר – ידליק אותה. כשירצה לכבות את האור, יחליף את מצבו של המתג ובכך יכבה את הנורה, או, לחלופין, יפתח את המעגל. בצורה דומה, מתבצע הדבר במערכות מורכבות אף יותר בהן יש להדליק או לכבות רכיבים מסוימים או, לחלופין, להחליף בין שתי רמות מתח – גבוהה ונמוכה. בתחום זה עוסקת תורת המיתוג בחשמל ובאלקטרוניקה. לתורת המיתוג יישומים מרכזיים גם במדעי המחשב, האלקטרוניקה הספרתית והתקשורת האלקטרונית.
מיתוג במעגלים חשמליים
ברמת המעגל החשמלי, ישנם מספר רכיבים אשר תפקידם הייעודי הוא לשמש כמתגים, החל ממתגים ידניים פשוטים המאפשרים הדלקה או כיבוי של מערכות מסוימות וכלה במערכות מורכבות המשמשות פונקציות בוליאניות-לוגיות.
המתג החשמלי הפשוט ביותר הוא המתג המוכר לכולנו מחיי היום-יום, זהו מתג המיועד לרוב כדי להפעיל ולכבות מכשירי חשמל שונים. המתג אשר נמצא בכל בית ומחובר למערכת התאורה הוא דוגמה טובה לכך. מעבר לשימוש במתג החשמלי הפשוט והידני, לעיתים יש צורך בדרכים נוספות "לנווט" בהן זרם, לשם כך משתמשים ברכיבים אלקטרוניים שונים, ביניהם דיודה, טרנזיסטור ושערים לוגיים.
הדיודה היא רכיב אלקטרוני לא סימטרי המעביר את הזרם החשמלי הזורם דרכו בכיוון אחד בלבד, בתלות באופן חיבורו. הטרנזיסטור הוא רכיב אלקטרוני בעל שלושה הדקים אשר אחד מהם - הדק בשם "הדק הבסיס" - משמש כהדק בקרה אשר "מפעיל" או "מכבה" אותו בהתאם לזרם העובר בו.
בנוסף לשימוש במתגים בסיסיים בעלי שני מצבים - "ON" ו-"OFF", ניתן לבנות מעגלים המממשים פונקציות בולאניות-לוגיות מורכבות יותר. הדבר נעשה באמצעות חיבורם של דיודות וטרנזיסטורים בתצורות מסוימות או על ידי שימוש ברכיבים ייעודיים בשם "שערים לוגיים".
מיתוג במחשבים
עקרון הפעולה של המחשב המודרני כולל שימוש בשני מתחי פעולה (הנקראים "ON" ו-"OFF" או, בכתיב לוגי, '1' (קרי: "אחד לוגי") ו- '0' (קרי: "אפס לוגי") באופן סימבולי). הלכה למעשה, בתוך הרכיבים המרכזיים של המחשב כמו המעבד או האוגר והדלגלג, ישנן כמויות רבות של מתגים מבוססי טרנזיסטורים האחראיים על וויסות מתחי הנתונים, מייצגי המידע. שפת מכונה, השפה בה עובד המחשב, היא בעצם רצף סימנים בבסיס בינארי המבטאים ייצוג ספרתי של מתחי המבוא והמוצא של המעבד כאשר כל '1' מיוצג על ידי מתח גבוה וכאשר כל '0' מיוצג על ידי מתח נמוך.
מיתוג בתקשורת
בשימוש במערכות תקשורת המונים אלקטרוניות ישנו צורך להעביר מספר אותות רב מן המוענים לנמענים, לשם כך נעשה שימוש במערכות מיתוג מתקדמות העושות שימוש בטכנולוגיות שונות.
בטלפונים ישנים, למשל, נעשה בתחילה שימוש ב"נערות טלפון" אשר ביצעו מיתוג ידני של השיחות אל יעדיהן. בהמשך, עבר עולם הטלפוניה לשימוש בשיטות אלקטרומכניות על מנת לנתב את השיחות וכיום נעשה שימוש בשיטות מיתוג המבוססות על מעגלים ספרתיים.
במערכות של תקשורת ספרתית ישנו לרב צורך לטפל במספר רב מאוד של אותות המקודדים בינארית (דבר זה מתרחש במערכות טלפוניה, טלוויזיה ואינטרנט המשודרים בתקנים ספרתיים, למשל) ומערכות המיתוג הספרתיות מותאמות בהדרגה לצרכים אלה עם פיתוח הטכנולוגיה.
לימודי מיתוג
לרוב, נלמד מקצוע המיתוג במסגרת לימודי אלקטרוניקה ספרתית או במסגרת לימודי אלקטרוניקה בבתי הספר התיכוניים או באוניברסיטאות. במסגרת לימודי מיתוג נלמדים לרוב גם הלוגיקה הבוליאנית וכלים מתמטיים נלווים.
ראו גם
fa:سوئیچ کردن
היינריך פון ויטינגהוף
היינריך גוטפריד אוטו ריכרד פון ויטינגהוף (בגרמנית: Heinrich Gottfried Otto Richard von Vietinghoff; 6 בדצמבר 1887 – 23 בפברואר 1952), היה מפקד בכיר ב במלחמת העולם השנייה, ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
קריירה מוקדמת
פון ויטינגהוף נולד ב-6 בדצמבר 1887 במיינץ שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. אביו היינריך אוטו קונרד פון ויטינגהוף היה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי ואמו הייתה הרוזנת לבית שמטו. בשנת 1903 התגייס פון ויטינגהוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטינגהוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-14 (הבווארי), ובשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1937 מונה למפקח הכללי על כוחות השריון. במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון ויטינגהוף מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14. ב-26 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, במסגרת קבוצת ארמיות A. על הצלחתו בקרבות קיבל ב-24 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-20 ביוני מונה פון ויטינגהוף במקביל למפקד הקורפוס ה-46, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן כחלק מהארמייה השנייה, ובמבצע ברברוסה כחלק מקבוצת הפאנצר השנייה, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון ויטינגהוף עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, וב-22 באפריל 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-10 ביוני 1942 מונה פון ויטינגהוף למפקד הארמייה התשיעית, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-15 בחזית המערבית.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה העשירית בחזית האיטלקית, ופיקד עליה בהצלחה בהגנה בקו החורף ובקו הגותי. ב-16 באפריל 1944 קיבל פון ויטינגהוף תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. בין ה-23 באוקטובר 1944 ל-15 בינואר 1945 פיקד על קבוצת ארמיות C במקום אלברט קסלרינג שנפצע בתאונה. ב-27 בינואר 1945 מונה פון ויטינגהוף למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, אך ב-10 במרץ חזר לאיטליה כמפקד הפיקוד הדרומי, במקום קסלרינג שעבר לפקד על הפיקוד המערבי. לקראת סוף אפריל יצר פון ויטינגהוף קשר עם בעלות הברית, וב-29 באפריל חתם נציגו קרל וולף על כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה. ב-2 במאי נלקח פון ויטינגהוף לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
פון ויטינגהוף שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת גרמניה המערבית על אופן התחמשותה מחדש, וב-23 בפברואר 1952 מת פון ויטינגהוף בפפרונטן והוא בן 64 שנים.
גרינפיס
גרינפיס (באנגלית: Greenpeace) הוא ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח, הפועל למען הגנה על איכות הסביבה. מטה הארגון יושב באמסטרדם.
הארגון משתמש בשיטות של התנגדות בלתי אלימה הכוללת הפגנות, פעולה ישירה, לוביזם, מחקר ופרסום כדי לחשוף בעיות ומחדלים סביבתיים עולמיים ומקומיים כאחד, ולהציע פתרונות ראליים וברי קיימא לעתיד ירוק, נקי ובריא עבור האנושות והחי. מטרתו הבסיסית של גרינפיס היא להבטיח את יכולתו של כדור הארץ להמשיך לקיים את החיים על כל מגוונם.
גרינפיס נוסד בקנדה בשנת 1971. ראשיתו של הארגון הייתה בפעולות מחאה ומאבק נגד הניסויים הגרעיניים התת-קרקעיים שבוצעו בידי ארצות הברית באי אמצ'יטקה שבשרשרת האיים האלאוטיים שבדרום מערב אלסקה וכללה השטת אוניות לאזורים שנמצאו בהסגר צבאי. פעולות מחאה אלו נעשו בשיתוף התנועה לפירוק נשק גרעיני.
פעולותיו המפורסמות הן בתחומי הגנה על יערות העד, הפסקת ציד הלווייתנים, מאבק בשינויי האקלים ועידוד השימוש במקורות אנרגיה מתחדשים ולא מזהמים.
תקריות
בשנת 1985 שימשה ספינת הדגל של גרינפיס בשם Rainbow Warrior להפגנה נגד הניסויים הגרעיניים שערכה צרפת באטול מורורואה שבאוקיינוס השקט. בעקבות ההפגנה הורתה ממשלת צרפת לפוצץ את הספינה. בעת שעגנה בנמל אוקלנד שבניו זילנד, הוצמדו אליה שתי פצצות שגרמו לטביעתה, תוך שהן גורמות למותו של צלם שהיה על הספינה. שני האחראים למעשה, קצינים בצבא צרפת, נעצרו. לאחר לחץ ציבורי ותקשורתי שנמשך שנתיים, הסכימה ממשלת צרפת לשלם לארגון גרינפיס פיצוי בגובה 13 מיליון דולר ניו זילנדי. ב-9 ביולי 2005 פרסם העיתון הצרפתי לה מונד ידיעה כי פעולת החבלה בוצעה באישורו האישי של נשיא צרפת דאז, פרנסואה מיטראן.
גרינפיס ישראל
הארגון גם מעודד העלאת מודעות בציבור הרחב לערכי השמירה על הסביבה והגנה על כדור הארץ ברמה הגלובלית והמקומית כאחד. הארגון נוקט מאבק יצירתי ובלתי אלים ומשלב זאת עם מחקר, לוביזם ועבודה ישירה מול מקבלי ההחלטות בכל הרמות. הארגון נתמך כלכלית על ידי אנשים פרטיים בלבד על מנת לשמור על עצמאות מוחלטת ואי תלות כלכלית ופוליטית ולהימנע מניגודי אינטרסים שעלולים לסכן את יכולתו לפעול למען טובת הכלל.
גנייבושוב
גנייבושוב (בפולנית: Gniewoszów) הוא כפר במחוז קוז'יניצה שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-21 ק"מ דרומית מזרחית לקוז'יניצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב, השוכן ליד נהר ויסלה, נוסד במאה ה-17, והיה בבעלות אצולה. בשנת 1735 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
יהודי גנייבושוב
יהודים התיישבו בגנייבושוב בסוף המאה ה-18, ובשנים אלה בנו בו בית כנסת מעץ. בתחילה הייתה הקהילה ביישוב משותפת עם קהילת גרניצה הסמוכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי היישוב כתוצאה מתשלומי כופר גבוהים שהוטלו עליהם בידי החיילים הרוסים, ויהודים רבים עזבו את המקום. בשנת 1925 נמנו בכפר כ-2,530 יהודים, רוב תושביו.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, שבה תמך גם רב הקהילה, ישראל אליעזר הופשטיין. במסגרת זו פעלו בכפר תנועות נוער ציוניות, וכן חוות הכשרה של החלוץ. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-1,600 יהודים, רוב תושביו.
בשואה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובית הכנסת המקומי הוסב לאורוות סוסים. בהמשך מונה ביישוב יודנרט, בראשות יעקב דינר, שנצטווה לספק לגרמנים מדי יום כוח אדם יהודי לעבודות כפייה.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם במקום, אליו הועברו גם יהודים רבים מערי מערב פולין, ובעיקר מקרקוב ומראדום, ומספר יושביו הגיע לכ-7,000 נפש. בתקופה זו חויבו יהודי הגטו בתשלום סכום כופר גבוה לגרמנים, והם צוו לגלח את שער ראשם וזקניהם.
באוגוסט 1942 בוצעה בגטו גנייבושוב אקציה, במהלכה הועברו כ-5,000 יהודים לגטו זבולן, וממנו למחנה ההשמדה טרבלינקה, וכ-600 צעירים יהודים נלקחו למחנה עבודה באזור דמבלין.
כאלף יהודים שנותרו בגטו בגנייבושוב שולחו לטרבלינקה בנובמבר 1942.
אושוויץ
מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ (מגרמנית: Auschwitz ) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה. היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים. בשיאו היה אושוויץ קומפלקס שכלל 45 מחנות שהשתרעו על 40 קמ"ר.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים: מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
שער הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ I, שמעליו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת" (בגרמנית: Arbeit macht frei), כמו גם פסי הרכבת המובילים לפתח מחנה ההשמדה אושוויץ II בירקנאו, נחקקו בזיכרונם של רבים כסמל מרכזי לשואה ולהשמדתם של היהודים. המונח "אושוויץ" הפך לשם נרדף לשואה, ולסמל לרוע ולאכזריות האדם, לעינויים ולסבל.
ב-1979 הוכרז אושוויץ אתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מיקום
מחנות אושוויץ שכנו סמוך לעיר הפולנית אושוויינצ'ים (בנוסח הגרמני, אושוויץ), שבדרום פולין, כ-50 קילומטר ממערב לקרקוב, וכ-290 קילומטר מדרום לוורשה. העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הוויסלה.
מיקומה הגאוגרפי של אושוויינצ'ים, מדרום לשלזיה הפרוסית-גרמנית הוביל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בחבל מאז חלוקת פולין, למקם לידה צומת רכבות חשוב. עם כיבושה של פולין על ידי גרמניה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, סופחה שלזיה העלית המזרחית לגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בנוסף להיותה אתר מחנה ריכוז, עבודה והשמדה, נועדה העיר אושוויץ לתפקד כחלק מהאוטופיה הנאצית על התיישבות גרמנית במזרח. אדריכליו של היינריך הימלר תכננו את אושוויץ כ"עיר לדוגמה", מודל להתיישבות גרמנית במזרח, כחלק ממימוש התפיסה הנאצית בדבר תפקידו של אזור מזרח-אירופה בהיסטוריה הגרמנית. הימלר תיאר את המלחמה בברית המועצות ובגזעים הסלאבים כהמשך למלחמותיהם של הגרמנים בשבטים המונגולים במאה ה-13. מטרת המלחמה הייתה "לטהר" את סביבת המחיה של "הגזע הארי" מיסודות אתניים בלתי רצויים, כמו הסלאבים והיהודים, וליישב במזרח גרמנים "טהורי-גזע". מחנה אושוויץ נועד לספק כוח עבודה יהודי, סובייטי ופולני לבניית העיר הגרמנית העתידית אושוויץ ולהפעלת התעשיות ומסילות הרכבת, ואילו העיר אושוויץ נועדה לספק כוח אדם גרמני לפיקוח על כוח האדם שבמחנה ולהוות שלב בשיקומה של הנוכחות הגרמנית במזרח. בחזונו של הימלר, היו לאושוויץ שני תפקידים במקביל: מחנה השמדה ועיר גרמנית. ההשמדה הייתה אמורה להסתיים בשלב מסוים. אך העיר אושוויץ נועדה להתקיים לנצח, כחלק מחזון זה, של מזרח גרמניה.
הקמת המחנה
לאחר פלישת הצבא הנאצי לפולין בספטמבר 1939 חילקו הגרמנים את שטחי פולין אותם כבשו לשני חלקים. החלק המערבי (ורתלנד) ובו כ-10 מיליון בני אדם סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין (הגנרלגוברנמן) המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי. בחלק המערבי, בו הוקם מאוחר יותר אושוויץ, נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"אריזציה" של הטריטוריה החדשה בהתאם לאידאולוגיה של "מרחב מחיה". מיד לאחר הכיבוש רצחו הגרמנים 15,000 מבני האינטליגנציה הפולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש. בנוסף גורשו מבתיהם שני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים. עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית. מטרת הנאצים הייתה ליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים (פולקסדויטשה).
באביב 1940 העלו אנשי האס אס יחד עם רשויות המשטרה הגרמנית בשלזיה את הצורך בהקמת מחנה ריכוז, מכיוון שלטענתם בתי המעצר ובתי הכלא לא יכלו לעמוד בעומס שנוצר כתוצאה מהפעילות ההולכת וגוברת של המחתרת הפולנית.
ב-27 באפריל 1940 הורה היינריך הימלר, ראש האס אס, על הקמת מחנה ריכוז ליד העיר אושוויינצ'ים. זאת, לאחר שקיבל דו"ח חיובי על אפשרות הקמת מחנה במקום מוועדה של האס אס, בראשות האופטשטורמפירר (סרן) רודולף פרנץ הס, שיהיה מפקדו הראשון של המחנה. תוך זמן קצר הוחל בעבודות הבנייה. המחנה נבנה סביב מחנה צבאי פולני נטוש סמוך לעיר, בפרוור זאסולה. במחנה היו בתחילה אחד עשר מבנים חד-קומתיים, וסביבו חיו כ-1,200 תושבים בבקתות. הגרמנים גירשו את התושבים שחיו באזור, והחלו בהכשרת הקסרקטין עצמו כמחנה ריכוז. 300 יהודים מהעיר ומסביבתה הובאו למקום למטרה זו באפריל 1940. יחד עמם הובאו למחנה 30 פושעים פליליים ממחנה הריכוז זקסנהאוזן. אסירים אלו נועדו להיות ראשי האסירים, ולשמש כחלק ממנגנון הכליאה במחנה הריכוז. ב-14 ביוני 1940 הובא למחנה משלוח ראשון של אסירים, 728 אסירים פולנים מהעיר טרנוב שבגליציה שהיו רובם ככולם אסירים פוליטיים. ב-1 במרץ 1941 נמנו במחנה למעלה מ-10,000 אסירים.
הגרמנים הועידו את המחנה לכליאת אסירים פולנים, מהמחתרת הפולנית ומהשכבות הגבוהות יותר באוכלוסייה הפולנית, אותם ביקשו הגרמנים להשמיד. בשל כך, הלך והוגדל המחנה. במרץ 1941 החליט הימלר על הגדלת קיבולת המחנה ל-30,000 איש, ועל הקמת מחנה שבויים ענק בבירקנאו, סמוך למחנה המקורי. המחנה החדש נועד להכיל 100,000 איש, בעיקר לכליאת שבויי מלחמה סובייטיים במהלך מבצע ברברוסה שנועד להיפתח באותו קיץ. המחנה הראשון נקרא אושוויץ I, והשני - אושוויץ II. הימלר הודיע על תוכניותיו בסיור באושוויץ במרץ. לסיור נלווה גם נציג של הקונצרן אי גה פארבן, והימלר הודיע על הקמת מפעלים של התשלובת בשטח המחנה המיועד, שלהם יסופקו לפחות 10,000 אסירים. לצורך הרחבת המחנה גורשו מבתיהם כל תושבי פרוור זאסולה, ותושבי הכפרים הסמוכים - באביצה, בודי, ראייסקו, ברושקוביץ, פלאווי, הארמזה, ובז'ז'ינקה, שעל אדמותיו נבנה מחנה בירקנאו. שטח בגודל 40 קילומטרים רבועים נסגר כולו לצורך המחנה ההולך ונבנה.
אושוויץ I
אושוויץ I שימש, כאמור, כמרכז המנהלי של כלל מערכת המחנות. המחנה הוגדר על ידי הגרמנים כשטאמלאגר (בגרמנית: Stammlager), מחנה ראשי, וסומן I. בתחילה שימש המחנה למאסר אינטלקטואלים פולנים וחברי תנועת ההתנגדות בפולין, ואחר כך נאסרו בו גם שבויים סובייטיים, פושעים רגילים, "אלמנטים אנטי-חברתיים" וכ-50 הומוסקסואלים גרמנים. גם יהודים נשלחו למחנה כבר מהקמתו. במחנה היו בדרך כלל בין 13 ל-16 אלף אסירים, אך ב-1942 הגיע מספרם לכ-20 אלף.
המחנה היה מלבני בצורתו, כשצלעותיו הארוכות הן בציר צפון מזרח-דרום מערב. אורכו היה כ-300 מטר ורוחבו כ-200 מטר, והוא שכן סמוך לנהר סולה, יובל של הנהר ויסלה. המחנה היה מוקף כולו בגדר חשמלית כפולה בגובה ארבעה מטרים. עם הקמתו היו בו 20 מבנים חד-קומתיים, אך הגרמנים הוסיפו תשעה מבנים נוספים, והוסיפו קומה שנייה למבנים הקיימים. בסך הכול היו במחנה 29 מבנים, "בלוקים", המסודרים בשלוש שורות; במרכז השורה הצפונית עמד המבנה שהיה מטבח המחנה, ולידו שער הכניסה. על שער הכניסה הוצב (ועדיין ניצב) השלט הציני "Arbeit macht frei" ("העבודה משחררת").
המבנים השונים במחנה סומנו במספרים. חלקם נועדו למגורים, וחלקם למטרות אחרות, שנודעו לשמצה כשהתגלו זוועות המחנה. בין בלוקים אלה היו:
המחנה לא היה מוגבל בין גדרות התיל שהקיפו אותו, וסביבו היו מבנים רבים שהיו שייכים למחנה. בהם היה מבנה גדול שניצב בסמוך לצלעו הצפון-מערבית של המחנה, שבו נעשה רישום ומיון האסירים, וכן סדנאות ומחסנים שנבנו גם הם מצפון-מערב לגדר המחנה. לאורך הגדר הצפון מזרחית של המחנה עמד מבנה ששימש כתא הגזים הראשון במחנה, שנקרא "קרמטוריום I". במבנה זה הייתה גם משרפה. באותו צד של הגדר עמדו גם משרדי הגסטאפו, מגורי השומרים ומגוריו של מפקד המחנה. בצדדים שונים של המחנה היו אזורי הוצאה להורג, כמו הגרדום שניצב ליד קרמטוריום I. חלק מן ההוצאות להורג נעשו גם בתוך המחנה, בגרדום שעמד ליד מטבח המחנה.
הנשים הראשונות הגיעו למחנה ב-26 במרץ 1942. באותו תאריך הובאו למחנה 999 נשים גרמניות ממחנה ראוונסבריק, ואלף נשים יהודיות מסלובקיה ששולחו יום קודם לכן מתחנת הרכבת פופרד-טטרי. באוגוסט אותה שנה הועברו הנשים, שמספרן הגיע ל-6,000, למחנה אושוויץ II.
ביולי 1944 לצורכי מכבי אש הוקמה בריכת מים שבהמשך האסירים המיוחסים קיבלו אישור להשתמש בה לשחייה.
אושוויץ II (בירקנאו)
אושוויץ II (בירקנאו) הוא המחנה המוכר בדרך כלל בשם "אושוויץ". במחנה נכלאו מאות אלפים ונרצחו בו למעלה ממיליון בני אדם, בעיקר יהודים וצוענים (ראו להלן לגבי הערכת מספר הנרצחים). בירקנאו נקרא על ידי הגרמנים מחנה אושוויץ II, ומוקם כ-3 ק"מ ממערב למחנה אושוויץ I, בכפר בז'ז'ינקה (בגרמניתːבירקנאו), שפונה מיושביו. בניית המחנה החלה באוקטובר 1941. בתחילה נועד המחנה לאכלס את שבויי המלחמה הסובייטיים שנפלו בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, אך עם הפעלת "הפתרון הסופי", וכשהוחלט לסגור את מחנות מבצע ריינהרד (בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה), הפך מחנה בירקנאו לאתר ההשמדה המרכזי.
מבנה המחנה
מחנה בירקנאו היה בנוי כמלבן שאורכו (מצפון לדרום) 2.5 ק"מ ורוחבו (ממזרח למערב) 2 ק"מ, לא כולל האזור הצפוני, "מקסיקו" (ראו להלן). מידות אלה היו גדולות משמעותית מאלה של מחנה אושוויץ I. כמו באושוויץ I, גם כאן הוקף המחנה בגדרות חשמליות בגובה כארבעה מטרים, שבשל מידות המחנה נמתחו לאורך כולל של כ-9 ק"מ. מעבר לגדרות הוקף המחנה בתעלות באורך כולל של 13 קילומטרים. אושוויץ I ואושוויץ II היו מוקפים בעמדות שמירה שכונו Postenkette, עמדות קדמיות, ובהם שמרו וסיירו אנשי אס אס עם כלבים, יחידה שנקראה "גדוד הכלבים", Hundestaffel.
המחנה נבנה על ידי שבויי מלחמה סובייטיים החל מאוקטובר 1941. היה צורך בבנייה מהירה של המחנה, בשל הצפיפות הרבה שהייתה בו; אלפי שבויים מתו תוך כדי הבנייה בשל התנאים האיומים שבהם עבדו. מתוך 13,000 שבויים סובייטיים שהובאו לאושוויץ באוקטובר 1941, שרדו רק 945 במרץ 1942.
הכניסה הראשית למחנה הייתה מן הכביש והמסילה שהגיעו ממזרח, מכיוון אושוויץ I. הכניסה הייתה דרך בניין המשמר של האס אס; תמונת פסי הרכבת הנכנסים אל תוך המחנה דרך מבנה השער היא מן התמונות המפורסמות ביותר של אושוויץ. למעשה הוקמה תחנת הרכבת בתוך המחנה רק במאי 1944, ולפני כן הורדו האסירים מחוץ למחנה והוכנסו פנימה.
מסילת הרכבת שעברה דרך שער הכניסה חילקה את המחנה, מצפון לדרום, לשני אזורים עיקריים: BI, מדרום למסילה, ו-BII, מצפונה. בשנה האחרונה לקיום המחנה הוחל בהקמת אזור שלישי, BIII, מצפון לאזור BII. אזור זה נקרא "מקסיקו" בפי האסירים, אך מעולם לא הושלם. אזורים BI ו-BII חולקו לתתי מחנות, כמפורט להלן, שהיו מופרדים בגדרות תיל. בכל מחנה היו שורות של "בלוקים", מבני עץ מוארכים שנועדו לאסירים; היו אלה צריפים שתוכננו כאורוות ל-52 סוסים בכל אחת מהן, אך במקום זאת שוכנו בכל בלוק למעלה מ-400 אסירים.
החלוקה הפנימית של בירקנאו
אזור BI חולק לשני תתי מחנות, עוד ב-1941: בניית גזרה זו הושלמה בשנת 1942. בכל אחד מן המחנות הוחזקו עד 20,000 אסירים ולעיתים אף יותר.
כאמור לעיל, הקמת אזור BIII, הצפוני מבין שלוש גזרות המחנה, החל בשנת 1944, אך בנייתו לא הושלמה. בקיץ 1944 נכלאו בחלק מגיזרה זו נשים יהודיות מהונגריה.
תאי הגזים והמשרפות בבירקנאו
בינואר 1944, שנה לפני חיסול המחנה, היו כלואים בבירקנאו 80,839 בני אדם. ואולם, תכליתו העיקרית של המחנה לא הייתה מאסר (כמו אושוויץ I) או עבודת כפייה (כמו באושוויץ III, ראו להלן) אלא השמדה. לאחר תחילת ההשמדה בגז בקרמטוריום I, באושוויץ I, כמפורט לעיל, הוחלט על הרחבת השימוש בגז ציקלון B ועל הקמת תאי גזים נוספים בתכנון האדריכל וואלטר דאיאקו. בשלב הראשון לא נתנו ראשי האס אס את דעתם על פינוי הגופות.
בונקר 1 ובונקר 2
כאמור לעיל, הוחל בבניית בירקנאו באוקטובר 1941, ולקראת אמצע 1942 הוחל ברצח המוני בשני תאי גזים ארעיים, שנבנו בבקתות של איכרים שפונו מביתם, בכפר בז'יזינקה. הראשון בתאים אלה נקרא בפי האס אס "בונקר I", וכונה "הבית האדום הקטן", בשל צורתו של הבית בו שכן. בתא גזים זה ניתן היה להמית 800 בני אדם בכל פעם. כמה חודשים לאחר מכן הוכשר תא גזים נוסף בבקתה אחרת, שנקראה בהתאם "בונקר II", וכונתה "הבית הלבן הקטן", גם כאן בשל צורתו של הבית; בתא גזים זה ניתן היה להכניס 1,200 קורבנות. ליד בונקרים אלה לא היו משרפות; לאחר שהקרבנות הומתו בגז, הוצאו הגופות מן התאים ונקברו בקברי אחים. החל מספטמבר 1942 הוחל בהוצאת הגופות מהקברים ובשריפתן, במה שנקרא מבצע 1005, בפיקודו של שטנדראנפירר פאול בלובל. עד סוף נובמבר 1942 רוקנו כל קברי האחים, ולפי ההערכה נשרפו כ-100,000 גופות. עם תחילת הפעלתם של תאי הגזים העיקריים במחנה, באביב 1943, הופסקה הפעלתם של שני הבונקרים. בונקר 1 נהרס, והאזור כולו נחרש ויושר. בונקר 2 לא נהרס, והופעל שוב במאי 1944, עם גירושם של יהודי הונגריה. לאחר הפסקת ההשמדה בנובמבר 1944 (ראו להלן) נהרס גם בונקר זה, וכל העקבות טושטשו.
משרפות II עד V
בבירקנאו פעלו ארבע משרפות, אשר סומנו בספרות II, III, IV ו-V (משרפה I פעלה, כאמור, באושוויץ I). בעליית הגג שלהן התגוררו אנשי הזונדרקומנדו. הימלר, בביקורו באושוויץ במרץ 1941, הורה על הרחבת המחנה כדי להכיל 125,000 אסירים. כחלק מתוכנית ההרחבה דרש הימלר גם הקמת משרפה שתוכל לשרוף 1,440 גופות ביממה. כאשר הוחלט על הרחבת השמדת היהודים, הוחלט להקים ליד המשרפה גם תא גזים להשמדה. בהמשך, הוחלט על הקמתן של עוד 3 משרפות.
המשרפות כולן (II עד V) מוקמו בצדו המערבי של המחנה. משרפות II ו-III הוקמו במתחם נפרד, מגודר ומוסווה בעצים ושיחים. הן מוקמו במקביל לחלקו הדרומי של המחנה, משרפה II מול מחנה BI, ומשרפה III מול חלקו הדרומי של מתחם BII. משרפות IV ו-V מוקמו במקביל לחלק הצפוני של מחנה BII, וגם הן הוסוו וגודרו באותה דרך.
מתחמי תאי הגזים והמשרפות היו בנויים כולם בצורה דומה: מלתחה, חדר תת-קרקעי להתפשטות, במשרפות II ו-III, שהכיל כ-2,000 מקומות, צמוד לתא גזים עם ראשי מקלחות מדומים, ומשרפה שהייתה חלק מהבניין בקומה העליונה, שקושרה על ידי מעלית לפינוי הגופות. הרעל ציקלון בה שוחרר מפתחים בתקרת תא הגזים או דרך עמודי תווך שהיו בהם חורים, דרכם התפשט הגז. במשרפות II ו-III היה תא גז אחד גדול (אחד לכל משרפה, אך הייתה יכולת לחלקו לשניים בטרנספורטים קטנים) ובמשרפות IV ו-V היו שלושה תאי גזים קטנים יותר לכל משרפה. משרפות אלו היו בנות קומה אחת, ללא מרתף. לאחר רצח הקורבנות בגז, היו הגופות מועברות למשרפה. סך הכול פעלו 46 תנורי שרפה בארבע המשרפות, הספק כל תנור היה 3 גופות בכ-20 דקות. לעיתים, כאשר התנורים לא התגברו על עומס הגופות המחכות לשרפה, או כאשר קרו תקלות במשרפה (כמו התבקעות הארובה מחמת החום), היו הגופות נערמות בחצר המשרפה ונשרפות שם במדורה. המשרפות החלו את פעולתן באביב 1943: משרפה IV ב-22 במרץ, משרפה II ב-31 במרץ, משרפה V ב-4 באפריל ומשרפה III ב-25 ביוני.
עד חודש יוני 1944 היו משלוחי האסירים מגיעים ברכבות אל תחנת הרכבת שבאושוויץ I, כ-2.5 קילומטרים מתאי הגזים (כאמור לעיל, רק ב-1944 נבנתה מסילת רכבת שנכנסה אל תוך המחנה עצמו). על תהליך ההשמדה ראו בהמשך. בחודש יוני 1944 הושלמה הקמתה של תחנת הרכבת בבירקנאו, על שלושת רציפיה, ומאותה עת הגיעו המשלוחים עד לתחנה זו, הסמוכה מרחק הליכה קצר למשרפות I ו-II. בניית התחנה בבירקנאו, לצד עבודות שיפוץ מיוחדות במשרפות, נעשו בדחיפות לצורך השמדת יהודי הונגריה על פי לוח הזמנים שקבע השלטון הנאצי.
"הסאונה" ו"קנדה"
בחלקו המערבי של המחנה, מצפון למשרפות II ו-III ומדרום למשרפות IV ו-V, הייתה "הסאונה" - מקלחות לטיהור וחיטוי האסירים שהוכנסו למחנה. לידה היה אזור שבו רוכז ומוין הרכוש שהביאו עמם היהודים למחנה. למקום זה נכנסו האסירים בתור בני אדם, ובתהליך של מקלחת, גזיזת שיער וקעקוע מספר הפכו לאסירים. במקום הצטברו כמויות עצומות של רכוש; ההערכה היא כי ערכו של הרכוש שנשדד מהיהודים הגיע למאות מיליוני מארק גרמני. אזור זה נקרא בפי האסירים "קנדה", על שם העושר העצום שנבזז מהקורבנות והצטבר שם - האסירים סברו שקנדה היא סמל לעושר.
אושוויץ III והמחנות הנלווים
בוועידת ואנזה, שנערכה ב-20 בינואר 1942, דנו בכירי הממשל הנאצי ביישום הפתרון הסופי, שההחלטה לגביו נתקבלה אצל ראשי הרייך קודם לכן. הדיון לא הזכיר במפורש השמדה, אך דן בגירוש היהודים מזרחה לעבודת כפייה, "שבה, יש לקוות, ימותו הרוב". מטרתו העיקרית של מחנה בירקנאו הייתה השמדה, ועבודת הכפייה כמכשיר להשמדה השתלבה במטרותיו. עם השנים, נוספו עוד ועוד מחנות משנה למתחם העצום שמרכזו המנהלי היה אושוויץ, וכל כולו נשען על עבודת כפייה של אסירים.
אושוויץ III
עוד באביב 1941 הוקם ממזרח לעיירה אושווינצ'ים, ליד העיירה מונוביץ, מפעל של הקונצרן הגרמני אי גה פארבן. המפעל נועד לייצור גומי סינתטי ודלק נוזלי, ונקרא "בונה-ורקה". החברה הגרמנית השקיעה בהקמת המפעל למעלה מ-700 מיליון רייכסמרק (כ-1.4 מיליון דולר בערכי 1942), וביקשה לנצל את מיקומה הנוח של העיירה מבחינת זמינות התחבורה אליה ואת קרבתה למכרות השונים בשלזיה, אך בעיקר את זמינות כוח האדם של מחנות הריכוז הסמוכים. הימלר התחייב לספק לאי גה פארבן 10,000 אסירים; ממאי 1941 עד אוקטובר 1942 הוצעדו אסירים לעבודה בבתי החרושת, ומאוחר יותר הוסעו לשם ברכבות. החל ממאיhttps://encyclopedia.ushmm.org/content/en/article/auschwitz 1942 שוכנו האסירים שנועדו לעבודה בבתי החרושת הללו במחנה אושוויץ III (50.0275°N, 19.28806°W), שנקרא גם בּוּנָה או מונוביץ.
המחנה עצמו הוקם במרחק כ-5.5 ק"מ ממזרח למחנה אושוויץ I. המחנה נבנה כמלבן שצלעותיו הארוכות הן ממזרח למערב, והיה ממוקם מדרום לעיירה מונוביץ; בתי החרושת של אי גה פארבן היו ממערב ומצפון לעיירה. בשיאו היו במחנה כ-12,000 אסירים; בתי החרושת נועדו להפעלה בידי האסירים בלבד, עם סגל אס אס ושומרים שנועדו לפקח עליהם, השומרים היו בחלקם אסירים פליליים גרמנים ופולנים. לאסירים ניתן מחסה מועט, וציוד מצומצם בלבד; מוות מרעב, מקור ומתנאי העבודה האיומים היה נפוץ מאוד, אך כוח אדם חדש תמיד סופק למחנה.
עד נובמבר 1943 נחשב אושוויץ III כחלק ממחנה בירקנאו, ומאותו חודש הופרד המחנה מבירקנאו, ונחשב במנהל האס אס כמחנה בפני עצמו. עם זאת, השמדה שלא על ידי עבודת כפייה לא נעשתה בבונה מונוביץ; רופאים מאושוויץ II ביקרו במועדים קבועים באושוויץ III, ובחרו את האסירים החלשים והחולים שנשלחו לתאי הגזים בבירקנאו. באושוויץ III נכלאו גם אסירים לא יהודיים, במה שהוגדר "מחנה לחינוך לעבודה"; אסירים אלו נתפסו כמי שפגעו במשמעת העבודה הגרמנית.
מחנות המשנה
ממערב ומצפון לאושוויץ הוקמו מחנות משנה רבים, שנועדו לאסירים שעבדו בעבודות כפייה במפעלים הרבים באזור. המפעלים מוקמו באזורי התעשייה בשלזיה, וחלקם גם בתוך צ'כוסלובקיה; המפעלים שהעסיקו את היהודים השתייכו לחברות תעשייה מהגדולות בגרמניה. רוב המחנות סייעו למפעלים שהיו קשורים לתעשיית החימוש הגרמנית: בתי יציקה ומפעלי מתכת, מכרות פחם, מפעלים כימיים, תעשייה קלה, מפעל לחומרי בניין ומפעל לעיבוד מזון. במחנות אחרים נשלחו אסירים לעבודה בבנייה, יערנות, בחקלאות, ועוד. מחקרים שנערכו אחרי המלחמה הראו שעבודת האסירים, שנעשתה בתנאים פיזיים קשים ביותר, לא התקרבה כלל ליעדים אותם קבעו הגרמנים לעצמם, וכל מערכת המחנות הייתה למעשה כישלון חרוץ.
ההגעה למחנה
יהודים נשלחו לאושוויץ מכל רחבי אירופה: מנורווגיה בצפון עד רודוס, בדרום אירופה, ומטולוז בדרום צרפת ועד אוקראינה במזרח. רוב האנשים הגיעו למחנה ברכבת, לעיתים קרובות אחרי נסיעה קשה ביותר בקרונות בקר חתומים, שנמשכה כמה ימים, ואף מעל שבוע והורדו לרמפה היהודית. עד יוני 1944 הגיעו הרכבות לרציף הרכבות שממערב לעיירה אושוויינצ'ים; מאותו תאריך הגיעו האסירים אל תוך מחנה בירקנאו, בשלוחת מסילה שנבנתה לצורך זה.
עם הגיעם אל הרציף הורדו היהודים מהרכבת באלימות ובכוח. אסירים מיחידת קומנדו-קנדה היו אחראים לפריקת הנוסעים מקרונות הרכבת והפרדתם ממטלטליהם, תוך הבטחה שהחפצים יושבו להם במחנה; נאסר על אסירים אלה לספר למגיעים על גורלם. על הרציף הופרדו הגברים מהנשים והילדים. רופא מהאס אס, שלעיתים קרובות היה ד"ר יוזף מנגלה, עם עוד קציני אס אס היו מבצעים מיון - סלקציה - של המגיעים על פי מראם, לאלה הכשירים לעבודה ואלה שנשלחו ישירות להמתה. הסלקציה נעשתה בשטחיות ובמקריות בדרך כלל; על פי הערכות, כ-10% עד 20% מהגברים נבחרו לעבודה, והשאר נידונו להמתה מיידית. ילדים קטנים נלקחו מאמותיהם וצורפו לנשים מבוגרות יותר, יחד עם החולים, החלשים והזקנים, שנשלחו למוות. משלוחים מסוימים נשלחו כמות שהם לתאי הגזים, ללא מיון כלשהו; כך, משלוחים של פגועי נפש מכל רחבי אירופה נשלחו ללא כל מיון מתחנת הרכבת הישר אל תאי הגזים.
עד לבניית התחנה בתוך המחנה, נשלחו כל הנידונים למוות שהגיעו לאושוויץ בלילה במשאיות אל תאי הגזים. בשעות היום נאלצו האסירים לצעוד, ורק האסירים שלא היו מסוגלים ללכת הוסעו במשאית. אלה הכשירים לעבודה הלכו ברגל אל המחנות. ב-1944 הייתה תחנת הרכבת באושוויץ תחנת הרכבת העמוסה ביותר באירופה. תזמורת של אסירות לבושות בחולצות לבנות וחצאיות כחולות ניגנה מנגינות עליזות בשעת בוא הרכבות, כדי להסיח את דעת האסירים מהצפוי להם.
ההשמדה
ההמתה בגז החלה באושוויץ I ב-3 בספטמבר 1941. סגן מפקד המחנה, קארל פריטש, החליט ביוזמתו להמית 600 שבויי מלחמה רוסיים וכ-250 אסירים מבין החולים שבמחנה. הם רוכזו במרתף בלוק 11, והומתו באמצעות ציקלון בה. מפקד המחנה, רודולף פרנץ הס, לא שהה במחנה באותה עת, אך מששב סמך את ידו על היוזמה, והוחלט להשתמש בשיטת השמדה זו. תא הגזים באושוויץ I, שנקרא "קרמטוריום 1", הופעל מ-15 באוגוסט 1940 עד ליולי 1943. עם הפעלת תאי הגזים באושוויץ II הופסקה בהדרגה ההשמדה במבנה זה. תאי הגזים והמשרפות בבירקנאו החלו בפעילותם מאביב 1942.
תהליך ההשמדה החל עם הורדת היהודים מן הרכבות לרציפים. למרות הלחץ והאלימות שבהם הורדו היהודים מהרכבות, עשו הגרמנים מאמץ להסוות את כוונתם ואמרו להם שהם צריכים להתקלח ואף הביאו להם סבון. הם הסתירו עד הרגע האחרון את גורלם. אנשי האס אס הקפידו על שקט ועל כך שהיהודים לא ידברו ביניהם, כדי שלא תיווצר תסיסה. כמו כן, הוזהרו האסירים היהודים מיחידת "קנדה", שעסקו בפריקת הציוד, שלא לדבר עם היהודים שהגיעו. העובר על הוראה זו נענש במוות מיידי. על הרציף נערכה סלקציה, והנשלחים למוות הוצעדו או הוסעו לתאי הגזים. גם בהליכה לתאי הגזים נשמרה התדמית הנינוחה. את היהודים ליווה אמבולנס של האס אס, שיצר אשליה של ליווי רפואי. למעשה, בתוך האמבולנס הובלו פחיות הרעל, ציקלון בה.
לאחר ההתפשטות הוכנסו היהודים לתאי הגזים. בדרך כלל הוכנסו נשים וילדים ראשונים. עם התמלאות תאי הגזים נסגרו הדלתות באמצעות בריחים ואף הוברגו. אנשי האס אס שפכו את גבישי הציקלון דרך פתחים בגג, והגבישים הפכו לגז עם המפגש עם האוויר הדחוס והחם שבתוך תאי הגזים (כאשר היה האוויר קר נמשך התהליך זמן רב יותר, והגרמנים ניסו לחמם את אוויר התא במקרים כאלה בשיטות שונות). האנשים שעמדו ליד פתחי הגז מתו מיד בדרך כלל, והאחרים מתו בתוך כ-20 דקות לכל היותר.
לאחר כחצי שעה נפתחו דלתות התאים, ומאווררים הופעלו כדי להוציא את האוויר הרווי באדי הגז, ועובדי הזונדרקומנדו, חבושים במסכות גז, החלו בפינוי הגופות. פינוי הגופות היה כרוך בביזתן: מן הגופות הוסרו משקפיים, איברים תותבים, שיני זהב וכתרים בשיניים. שער הנשים נגזז, ותכשיטים הוסרו מן הגופות. הגופות הועמסו על מעלית מיוחדת, והועלו לכבשנים. כל התהליך, עד לסיום שריפת כל הגופות, נמשך כארבע שעות. במשרפות II ו-III נשרפו ביממה אחת 2,500 גופות בכל אחת, ובמשרפות IV ו-V נשרפו 1,500 גופות ביממה בכל אחת. העומס הרב יצר תקלות רבות במשרפות, ובשלבים מסוימים נשרפו חלק מהגופות גם בבורות שרפה מחוץ למשרפות.
היהודים הראשונים שהובאו להשמדה בבירקנאו היו יהודים משלזיה. במהלך 1942 הגיעו משלוחים של יהודים מסלובקיה, מצרפת ומהולנד, ומאוחר יותר במהלך השנה מבלגיה ומיוגוסלביה. לקראת סוף 1942 הגיעו יהודים ששולחו מיוון ומביאליסטוק שבפולין. משלוחים מפולין המשיכו להגיע גם בתחילת 1943, ועמם משלוחים מברלין וממדינות שונות. באמצע 1944 הגיעה ההשמדה לשיאה: מאמצע מאי החלו להגיע יהודי הונגריה, והשמדתם נמשכה עד ליולי 1944. בין המשלוחים האחרונים שהגיעו היה משלוח מגטו לודז', שהיה הגטו האחרון בפולין וקורפו.
עבודת הכפייה
האסירים (נשים וגברים) שלא נשלחו להמתה מיידית בגז נשלחו ל"זאונה", לחיטוי. שערם גולח וניתנו להם מדי אסיר - חולצה ומכנסיים מפוספסים. משם נשלחו האסירים למחנה ההסגר. כל האסירים שאפו לצאת במהירות ממחנה זה, שכן תוחלת חייו של אסיר בהסגר הייתה שבועות אחדים בלבד. אסיר שנשלח לעבודה יכול היה לשרוד יותר, כמה חודשים, ובתפקידים מסוימים לשרוד אף יותר.
כאשר הוצא אסיר ממחנה ההסגר ניתן לו מספר, שנרשם ברישומי המחנה. המספר קועקע על גופו, בדרך כלל על האמה השמאלית - נוהל ייחודי למחנות אושוויץ. היהודים שנשלחו למוות לא קיבלו מספר, וגם אסירים שנשלחו מאושוויץ לעבודת כפייה במחנות אחרים (כמו גרוס-רוזן או שטוטהוף) לא נרשמו. מספר האסירים שנרשמו באושוויץ בסך הכול הוא 405,000 איש ואישה, יהודים ולא יהודים.
יומו של האסיר החל לפנות בוקר, בשעה 4:00 או 4:30. לאחר ההשכמה, שהייתה לעיתים קשה ואלימה ניגשו האסירים במהירות למחראות; זמן לרחצה לא היה. המחראות והשימוש בהן העידו על התנאים הסניטרים האיומים ששררו במחנה: הן היו חדר ארוך וגדול, ובו שלוש תעלות בטון ארוכות ובהן חורים; עובדי הכפייה נאלצו לעשות את צורכיהם באותה עת עם כל שאר האנשים. מועד ההליכה אליהם היה קבוע, ולא ניתן היה להתפנות בספונטניות. במקביל, נדרשו האסירים לסדר את מיטות הקש שלהם, בצורה קפדנית. לאחר מכן התקיים אפלפלאץ ("מסדר", בגרמנית: Appell) - אחד מן השלבים המפחידים והקשים מבחינת האסירים. המסדר נמשך במשך שעות, ברוח, בקור ובשלג, כשהאסירים לובשים רק את מדיהם הדקים והקרועים; אסיר שנפל במסדר נורה מיד או שנשלח לתאי הגזים.
לאחר המסדר יצאו האסירים לעבודה, שם עבדו במשך שעות בעבודת פרך. ניתנו להם כמויות קטנות מאוד של מזון, שלקבלתו היו צריכים להמתין בתורים ארוכים. לאחר חזרתם למחנה הועמדו האסירים במסדר, כמו בבוקר.