cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תמלחת
על פי הגדרות המשרד להגנת הסביבה תמלחת היא "מים המכילים מלח שמקורו בפעולה של מתקן לריכוך יונים ("תמלחת נקייה") או בתהליך ייצור של מפעל". לתמלחות השפעה סביבתית מרחיקת לכת משום שבשל מסיסותם של המלחים, הזרמת תמלחות לקרקע עלולה לפגוע בה בצורה קשה, וחלחול של תמלחת למי תהום עלול לזהמם ולהפכם לבלתי ראויים לשתייה (טון אחד של תמלחת עלול לזהם אלפי מטרים מעוקבים מים). לכן קיימות תקנות לסילוק תמלחות לים, בין אם על ידי הזרמה ישירה לים (על ידי מפעלים סמוכים לחוף) או באמצעות מכליות לאתרים מורשים על חוף הים, בכפוף להיתרים.
שימושים
תמלחות משמשות בתעשיית המזון (למשל לשימור מזון בהחמצה או בכבישה), בתעשיית העורות ועוד.
בים המלח
בישראל נוצרת תמלחת בתהליך ייצור האשלג במפעלי ים המלח, אשר שואבים את מי הים המלוחים לצורך אידוי וייצור האשלג, ומשיבים לים תמלחת בנפח של מאות מיליוני מ"ק בשנה.
בוקר טוב מיאמי
בוקר טוב מיאמי (באנגלית Good Morning, Miami) היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקנית מבית היוצר של הסדרה ויל וגרייס. הסדרה שודרה בארצות הברית בין השנים 2002 ל–2004 אך עקב הנפילה באחוזי הרייטינג באמצע העונה השנייה הופסקה שידורה אף לפני סיום שידור כל העונה. בישראל שודרו כל 40 פרקי הסדרה בערוץ 2 בשנת 2004.
עלילה
מפיק הטלוויזיה הצעיר והכישרוני, ג'ייק סילבר, מגיע למיאמי לביקור אצל סבתו, וכדי לבדוק הצעת עבודה בתחנת הטלוויזיה המקומית המפיקה את תוכנית הבוקר. הוא מגיע לביקור בתחנה, ומגלה כי זוהי תוכנית הבוקר הכי פחות נצפית במדינה. לנוכח המצב, וחוסר יכולתו לתאר את עצמו בעבודה כזו, הוא מחליט לסרב. אך אז הוא פוגש את מעצבת השיער של התוכנית, דילן מסינג'ר, ומתאהב בה נואשות. באופן מקרי היא גם חברתו של מגיש התוכנית גאווין סטון, אלכוהוליסט בגמילה. ג'ייק מחליט להישאר ולנסות לכבוש את ליבה של דילן למרות שהמצב כולו לרעתו, כאשר הוא מגלה כי היא חברתו של המנחה. לצוות מצטרפים, בנוסף לסבתו של ג'ייק המכורה להימורים, גם מנהל התחנה פרנק, שנוטה לפתח תכונות רגשיות שונות ומשונות, לוסיה המנחה הספרדייה של התוכנית לצידו של גאווין, האחות ברנדה החזאית, ופני, מזכירתו האישית של ג'ייק. בעונה השנייה של הסדרה התחנה נקנית על ידי החברה המתחרה, מופיעה מנהלת חדשה ונקמנית, והיחסית בין העובדים משתנים במהרה.
כריסטפורה השלישי, פטריארך גאורגיה
כּרִיסטֵפּוֹרֶה השלישי (בגאורגית: ქრისტეფორე III) או כּריסטוֹפּוֹרוּס השלישי (27 במרץ 1873-10 בינואר 1932) היה הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה משנת 1927 ועד למותו בשנת 1932, והארכיבישוף של האפרכיה של טביליסי-מצחתה.
כריסטפורה נולד ככּרִיסטֵפּוֹרֶה צִיצכִּישווִילִי (ქრისტეფორე ციცქიშვილი) בכפר וֵרטקוִיצַ'אלָה שבנפת חרגאולי למשפחת אנשי דת. הוא סיים את לימודיו בסמינר הרוחני של טביליסי בשנת 1895, וכיהן ככומר באובלסט טרנס-כספי, ומאוחר יותר בגאורגיה ביישובים: חידיסתאווי , סוראמי ונַאבַּאחטֵווִי. במקביל הוא לימד תאולוגיה ואת השפה גאורגית. בשנת 1918 הוא למד בחוג להיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת טביליסי. משנת 1917 היה מעורב באופן פעיל במאבק להשבת מעמד האוטוקפליה של הכנסייה הגאורגית.
ב-18 במרץ 1922 הסמיך אותו אמברוסי כבישוף האפרכיה של מנגליסי ולאחר מכן לבישוף האפרכיה של אורבניסי. לאחר מעצרו של אמברוסי בשנת 1923 הוא כיהן כממלא מקומו עד ל-26 בפברואר 1925. מ-7 באפריל 1925 הוא הועלה בדרגה ומונה לארכיבישוף המטרופוליטני של האפרכיה של סוחומי-אבחזיה.
לאחר מותו של אמברוסי ב-29 במרץ 1927, הוא מונה לממלא מקומו עד שב-21 ביוני 1927 הוא נבחר לקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה. הוא הוביל את הכנסייה הגאורגית בתקופה של לחץ כבד מהשלטונות הסובייטיים, וחידש את הקשר עם הכנסייה הרוסית, שהיה מנותק משנת 1917, גם כדי שתוכל להתמודד בהצלחה מול השלטונות הבולשביקיים החילוניים. הוא נמנע מעימות עם הכנסייה הרוסית בנושא לוח השנה היוליאני, שהיה לוח השנה המקובל בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מוחמד אבן אידריס א-שאפעי
אבו עבדאללה מוחמד אבן אידריס א-שאפעי (בערבית ابو عبد الله محمد بن إدريس الشافعي; 765 - 20 בינואר 820) היה משפטן והוגה דעות ערבי. דעותיו התגבשו לאחר מותו והובילו להיווצרות האסכולה השאפעית, הקרויה על שמו.
ביוגרפיה
תולדות חייו תועדו לראשונה בשנת 939, אך אלה נחשבות לחסרות אמינות היסטורית ואינן מפורטות. מידע רב אודות חייו ופועלו נכתב בשנת 1066, אך גם הוא עמוס גוזמאות. עם זאת נראה כי בדומה לנביא מוחמד ולעבאסים, השתייך א-שאפעי לשבט קורייש. הוא נולד בעזה או באשקלון בשנת 765 ועקר עם משפחתו למכה כאשר היה בן שנתיים. בהיותו בן עשר החל ללמוד פיקה ועסק בכך במשך שלוש שנים. בשנת 785 עקר לאל-מדינה והמשיך בלימודיו, אך שב לאחר מכן למכה. בשנת 799 נאסר והובא לבגדאד באשמת שווא של בגידה. הח'ליף הארון א-רשיד הורה לשחררו, והוא נותר בבגדאד משך שלוש שנים, ושם פיתח את המד'הב הראשון, שכונה "המד'הב העתיק של האסכולה השאפעית".
לאחר מכן שב למכה, ובשנת 814 עקר למצרים. בשנות חייו האחרונות במצרים כתב למעלה ממאה כתבים שהשתמרו, והידוע שבהם הוא ספר ההלכות "כיתאב אל-אום". דעותיו כי החדית' הוא המקור היחיד לפירוש המסורת היו שנויות במחלוקת בתקופתו, אך דעות אלה הפכו למקובלות בקרב רבים לאחר מותו. הוא מת בשנת 820, ונקבר בפוסטאט שבקהיר.
בגד ים
בגד ים הוא בגד שנוהגים ללבוש בעת השהייה והרחצה בים או בבריכת שחייה.
מטרה
מטרתו של בגד הים לכסות את האזורים האינטימיים של הגברים והנשים. בגדי ים של גברים הם בדרך כלל מכנסים קצרים המותאמים למטרה זו מבחינת החומרים מהם הם עשויים, או בגדי ים כדוגמת ספידו (בגד ים קצר ביותר וצמוד). בגדי ים של נשים הם בדרך כלל בגדי ים מלאים או בגדי ים בשני חלקים המכונה ביקיני.
בגדי ים המיועדים לשחייה תחרותית מיועדים להקטין את החיכוך בין העור והמים.
בחופי הרחצה יש המעדיפים להתרחץ בבגדים מלאים ויש רבים המתרחצים בלובשם חולצת טי על מנת להתגונן מקרני השמש.
העת העתיקה
בעת העתיקה הן שחייה בים והן רחצה בבריכות שחייה ובמרחצאות נעשו לרוב בעירום מלא. ברומא העתיקה, כפי שניתן ללמוד מציורי קיר שהתגלו בפומפיי, נהגו נשים ללבוש בגדי ים בשני חלקים, הדומים לבגד הים מסוג ביקיני שהפכו נפוצים החל מ-1960. בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית ובימי הביניים פסק הנוהג של רחצה בבגדי ים, ותושבי אירופה רחצו בעירום או בבגדיהם. בתרבויות מזרחיות נהגו לרחוץ בבגדים, אולם ביפן לבשו הגברים המתרחצים בגד הדומה לבגד הים המודרני הנקרא פונדושי.
המאה ה-18
החל מהמאה ה-18 החלה תרבות התיירות האירופאית להשפיע גם על לבוש הרחצה. בתקופה זו החלה התפתחות חופי הרחצה כאתרי נופש ופנאי. הנשים שהגיעו לחופים לבשו "בגדי רחצה" שמטרתם הייתה לשמור על צניעותן של המתרחצות. גלימות אלה נתפרו כך שלא יהפכו שקופות כשהן רטובות, וכן הוכנסו משקולות לתפרים התחתונים של השמלות על מנת שהשמלות לא יצופו במים.
בגדי הגברים באותה עת היו בגדי צמר בעלי שרוולים ארוכים בידיים וברגליים, הדומים מאוד בצורתם לחליפות הצלילה של ימינו.
המאה ה-19
במהלך המאה ה-19 נשים החלו ללבוש בגדי ים המורכבים משני חלקים - גלימה שכיסתה את גופן מהכתפיים ועד הברכיים, ומכנסיים שכיסו את הרגליים עד כפות הרגליים.
בעידן הוויקטוריאני, שבו היו חופי הרחצה פופולריים ביותר, ובשל האווירה הצנועה ששררה אז, נחשבה שחייה בגוף חשוף לבלתי צנועה, ובגדי ים מלאים ואף קרונות רחצה היו נפוצים.
המאה ה-20
בשנת 1907 ביקרה השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן בארצות הברית, והופיעה בתור "רקדנית תת-מימית" - מופע של שחייה אומנותית שבו צללה לתוך אקווריום מזכוכית. בגדי הים שלה היו בגדי גוף מלאים, אולם היו לה שרוולים קצרים ובמהלך הרחצה ראו את רגליה. קלרמן נעצרה על "התנהגות בלתי הולמת" ונאלצה לשנות את בגד הים שלה לכזה הכולל שרוולים ארוכים בידיים וברגלים וצווארון.
בעקבות אירוע זה החלו בגדי הים להיות פחות ופחות שמרניים - קודם הופיעו בגדי ים לנשים עם שרוולים קצרים ובהמשך בגדי ים המגיעים עד הגרביים.
בשל העובדה שבגדי הים חשפו את גוף האדם, ונלבשו לרוב על ידי שחיינים, הפכו בגדים אלה לחלק בלתי נפרד מעולם האופנה, והופיעו בצילומי האופנה, תצוגות האופנה ועיתוני אופנה רבים (ואף החלו לצאת עיתוני אופנה ייעודיים לבגדי ים).
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו ללבוש בגדי ים מסוג ביקיני. בגדי ים אלו החלו להתפתח מבגדי הים המלאים של שנות ה-20, כאשר בתחילה עשו מרווח צר באזור הבטן ובהמשך המרווח גדל והלך.
עד שנות ה-50, מטעמי צניעות, חלקו התחתון של הביקיני היה גבוה מספיק על מנת להסתיר את הטבור. רק בשנות ה-60 החל החלק התחתון לקטון עד שכיסה רק את אזור אברי המין.
המונוקיני שהופיע בשנות ה-60 הוא גרסה של הביקיני מבלי החלק העליון. בגד ים זה, שעוצב על ידי רודי גרנרייך לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנות ה-80 הופיעו בגדי ים מסוג חוטיני ו"טנגה" בברזיל - בגדי ים אלה התפתחו בהשראת בגדי היומיום של השבטים האינדיאנים של אזור האמזונאס.
בעוד שבמדינות אירופה ואמריקה גדלה הפופולריות של בגדי הים החשופים וחופי נודיסטים הפכו פופולריים, במדינות מוסלמיות שחייה בלבוש מלא עדיין מקובלת.
בדומה לבגדי הים של הנשים, גם בגדי הים של הגברים הלכו וקטנו מבגדי גוף מלאים ועד הספידו הדומה לחלקו התחתון של הביקיני. החל משנות ה-90 החלו בגדי ים מלאים יותר לשוב לאופנה, ובסוף המאה ה-20 בגדי ים הדומים למכנסיים קצרים או מכנסיים המגיעים עד הברכיים הם הפופולריים ביותר.
אפאצ'י קסנדרה
קסנדרה (באנגלית: Cassandra) הוא בסיס נתונים מבוזר מסוג NoSQL בקוד פתוח שנכתב במקור בחברת פייסבוק, יצא לאור כתוכנה חופשית בשנת 2010 ומפותח מאז במסגרת מוסד התוכנה אפאצ'י. השימוש העיקרי של מסד הנתונים הוא בעולם ה-Big Data, המיועד לטיפול בכמות גדולה מאוד של נתונים בנפח שמעל מאות טרה-בית, בקצבי הגעה מהירים מאוד וממקורות רבים ושונים.
בדצמבר 2018, על פי דירוג DB-Engines היה מדורג במקום ה-11 בעולם, והשני מבין בסיסי הנתונים מסוג NoSQL (אחרי MongoDB).
הוא נקרא על שם קסנדרה, נביאה במיתולוגיה היוונית, ככל הנראה בהקשר לשם "אורקל", בסיס נתונים מצליח הקרוי על שם האורקל מדלפי.
פיתוח
מערכת קסנדרה היא מערכת NoSQL. היא מספקת ממשק פשוט יותר של חיפוש ערך לפי מפתח.
קסנדרה כתובה בשפת ג'אווה. כמו כל שאר הפרויקטים של אפאצ'י, היא מפותחת בעזרת מערכת ניהול הגרסאות Subversion.
כריסטיאן רקובסקי
כריסטיאן רקובסקי (ברומנית: Cristian Racovski, בבולגרית: Кръстьо Раковски שמו בלידה Кръстьо Георгиев Станчев - קרסטו גאורגייב סטאנצ'ב, ברוסית: Xристиан Георгиевич Раковский באוקראינית: Християн Георгійович Раковський 13 באוגוסט 1873 – 11 בספטמבר 1941) היה מהפכן, פוליטיקאי ופובליציסט קומוניסטי ממוצא בולגרי, בעל אזרחות רומנית, כיהן גם כדיפלומט סובייטי וכראש הממשלה (מועצת קומיסרי העם) ושר החוץ של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית אוקראינה. היה רופא בהכשרתו.
רקובסקי נולד בגראדץ, ליד קוטל שברומליה (בולגריה היום, אז תחת שלטון עות'מאני), במשפחה בולגרית אריסטוקרטית. לאחר שסולק מכל בתי הספר התיכוניים של בולגריה, המשיך את לימודיו במערב אירופה. בנעוריו פגש את פרידריך אנגלס והתכתב איתו. הוא הוסמך כרופא במונפלייה שבצרפת. הוא התחבר עוד בנעוריו עם רוזה לוקסמבורג ועם קארל ליבקנכט והיה מקושר למנהיגים סוציאליסטים נוספים, כמו ורה זסוליץ', גאורגי ולנטינוביץ' פלחנוב (כונה בטעות ניקולאי), וילהלם ליבקנכט, פאבל אקסלרוד, ז'אן ז'ורס, ז'ול גד (Jules Guesde), קארל קאוצקי ועוד. ב-1913 אירח את טרוצקי באחוזה המשפחתית במנגליה, בעת שזה ערך סיור בבלקנים כעיתונאי.
בשנת 1908 גורש מרומניה יחד עם עוד סוציאליסטים נוספים, בתירוץ שקרא למרד האיכרים ברומניה. הוא נהיה פעיל סוציאליסטי שפקד ארצות שונות באירופה וחזר לרומניה ב-1912. בשנת 1916, עם כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, נחשד כסוכן גרמני ונעצר. החשדות התבססו על פעילותו באיטליה ב-1915 נגד ההצטרפות למלחמה. רקובסקי ניסה ב-1916, ללא הצלחה, להיבחר לפרלמנט הרומני מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. החל מ-23 בספטמבר 1916 הועמד תחת פיקוח משטרתי ונאסר עליו לעזוב את בוקרשט; לאחר שחצר המלך והממשלה נסוגו ליאשי, בגלל אילוצי המלחמה, גם מגוריו הכפויים הועברו לשם. בפברואר 1917 התרחשה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, וב-1 במאי 1917 נערכה ביאשי עצרת-עם של אוהדי המהפכה, אחריה נמלט רקובסקי לאודסה שבאוקראינה. מאז הפך רקובסקי למנהיג בולשביקי שהשתלב במנגנון. הוא המשיך להיות מעורב בענייני רומניה והציג עצמו כאחד מראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית. בברית המועצות תכננו אז להשתלט על השלטון ברומניה הכבושה חלקית בידי הגרמנים, ולהפכה לרפובליקה סובייטית. רקובסקי, יחד עם אלקו קונסטנטינסקו ומיכאי גאורגיו-בוז'ור, היו מיועדים להנהיג את ממשלת רומניה הסובייטית. כמאה סוכנים נשלחו ליאשי להכין את הפלת הממשלה, אך הקשר התגלה והוכשל, והסוכנים נעצרו. בתגובה נעצרו בברית המועצות שר רומני, ק. דיאמנדי (C. Diamandy) והנציגות הדיפלומטית, ורומניה נדרשה לשחרר תוך 24 שעות את אנשי הצבא הסובייטים בתמורה לשחרור הרומנים. הממשלה הרומנית הכחישה את מעצר אנשי הצבא הסובייטים ובהוראת רקובסקי נעצרו גם אנשי הקונסוליה הרומנית באודסה. ביום 5 בדצמבר 1917 חתמו הסובייטים על הפסקת אש עם הכוחות הגרמניים. גם רומניה חתמה על הפסקת אש עם הגרמנים ונתגלע סכסוך בין רומניה לברית המועצות בנוגע למחוז של בסרביה. ממשלתו של לנין הכריזה בשל כך מלחמה על רומניה וניתקה את היחסים עימה.
Internet Download Manager
Internet Download Manager (בתרגום חופשי: מנהל הורדות אינטרנט) או בקיצור IDM (קרי: איי.די.אם) הוא מנהל הורדות אשר מציע אפשרויות אוטומציה לתהליך הורדת הקבצים מהרשת, ומאפשר לשמור כל סוג של קובץ בתיקיה מוגדרת. מנהל ההורדות תומך בדפדפנים נפוצים, בהם אינטרנט אקספלורר, Mozilla Firefox, Google Chrome, ו-Safari. הוא מאפשר גם עצירה זמנית של הורדה של תוכן מסוים אם האתר מאפשר זאת.
דז'ה שומלו
דז'ה שומלו (במקור זילברשטיין עד 1915, בהונגרית: Somló Dezső; דיולה, 16 באוקטובר 1884 – ברית המועצות, דצמבר 1923) איש עסקים יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרט ולאחר מכן חבר ופעיל המפלגה הקומוניסטית.
ביוגרפיה
דז'ה זילברשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף זילברשטיין ושל רגינה זילברשטיין. בצעירותו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באוראדיה, ובשנים שאחרי תחילת המאה ה-20 היה מראשי המפלגה המקומית. בשנת 1904 היה אחד ממארגני ההפגנה ההמונית שפוזרה במה שמכונה "מט"ח הירי ביישוב אלשד" (מט"ח הירי באלשד ב-24 באפריל 1904 היה באלשד שבטרנסילבניה (כיום רומניה, אז הונגריה) שהתרחש בעקבות הפגנה ביישוב שדוכאה באכזריות על ידי הז'נדרמריה. באירוע היו יותר משלושים הרוגים). בגין ארגון ההפגנה נגזרו עליו 3 שנות מאסר. לאחר שריצה את עונשו, הוא פעל כתועמלן. באוגוסט 1913, ביוזמת שומלו וחברו אמיל ג'אג'ובסקי, הוקמה "ההתאחדות ההונגרית של איגודי הפועלים חובבי האמנות". משימתו של ארגון הייתה לארגן חידונים, להציג שירה, להקים במות קבועות להופעות עבור פועלים, לספק כרטיסי תיאטרון בחינם, כלומר לבדר את הפועלים ולזכות בתמיכתם. בשנים 1917 ו-1918 ערך את כתב העת המקצועי "הפועל בתעשייה הכימית" (Vegyipari Munkás). באותה השנה ייסד גם את ההוצאה לאור דנטה. בסוף 1918 עזב את ה-MSZDP והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בה הפך לחבר ב"וועד המרכזי הראשון" של המפלגה (שכלל 18 חברים מתוכם 10 יהודים). הוא היה ממנהיגי איגוד העובדים. שולו נעצר ב-22 בפברואר 1919 כמו מנהיגים רבים נוספים של המפלגה ושוחרר ב-21 במרץ 1919, וכך גם כל חבריו הקומוניסטים. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה שומלו ראש משרד הדיור בבודפשט, וב-7 ביוני 1919, ברובע 5 של בודפשט, נשא לאישה את רוזליה לאצי, בתם של יוז'ף לאצי ושל מאריה פאפ. אחרי נפילת הרפובליקה נעצר ב-14 באוגוסט 1919, בשעה 9 בבוקר. ב-20 בדצמבר 1920 נידון ל-15 שנות מאסר וכן ל-10 שנים השעיה מכל תפקיד ושלילת זכויותיו כל הפוליטיות לאותה תקופה. ב-21 באוקטובר 2021 הוא נשלח לרוסיה הסובייטית במסגרת מבצע חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי כשהיה כבר חולה סופני. בברית המועצות עבד כפקיד באיגוד הבינלאומי האדום עד מותו.
פול בנקס
פול ג'וליאן בנקס (באנגלית: Paul Julian Banks; נולד ב-3 במאי 1978) הוא זמר אנגלי-אמריקאי, סולן להקת אינטרפול. בנקס הוא גם אומן סולו שידוע תחת השם ג'וליאן פלנטי.
ביוגרפיה
בנקס נולד בעיירה קלאקטון-און-סי שבמחוז אסקס, אנגליה. כשהיה בן שלוש, עזבה משפחתו את אנגליה ועברה לבלומפילד הילס, שבמישיגן, ולאחר מכן לספרד, שם למד בבית הספר האמריקאי של מדריד. לאחר מכן עזב אביו למקסיקו, שם גם למד בנקס בתיכון אמריקאי, בו השתתף בהפקות תיאטרון, וגילם את התפקיד הראשי במחזמר סאות' פאסיפיק.
לאחר התיכון, למד בנקס באוניברסיטת ניו יורק אנגלית וספרות השוואתית. לאחר סיום לימודיו עבד כעורך במגזינים Gotham ו- Interview. לאחר מכן עבד בהזנת נתונים ובבית קפה, כדי להקדיש יותר זמן למוזיקה.
בניגוד לצליל המלנכולי של אינטרפול, בנקס היה מעריץ של מוזיקת היפ-הופ מאז שהיה בכיתה ז'. הוא עבד בתור די.ג'יי היפ-הופ, תחת הכינוי DJ Fancypants.
אינטרפול
הקול של בנקס, סגנון השירה שלו וכתיבת המילים מושווים באופן תדיר לאיאן קרטיס, סולן להקת ג'וי דיוויז'ן. בנקס לעומת זאת הצהיר, כי הוא אינו מנסה לחקות את האומנים הגדולים שהשפיעו עליו, כי הוא פשוט לא יוכל לעמוד בכך. .
בשנים 2002–2010, הוציאו בנקס ואינטרפול ארבעה אלבומי אולפן.
פרויקט סולו
באוגוסט 2009, בנקס הוציא אלבום סולו תחת הכינוי ג'וליאן פלנטי. האלבום נקרא  Julian Plenti Is... Skyscraper. בנקס אמור להוציא בשנת 2012 אלבום נוסף שיקרא "like Julian Plenti".
דיסקוגרפיה
אינטרפול
סולו
יחסי זימבבואה–מקסיקו
היסטוריה
בספטמבר 1986, שר החוץ המקסיקני ברנרדו ספולוודה אמור השתתף בכנס ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בהארארה. בנובמבר 1991 נפגשו נשיא מקסיקו קרלוס סלינס וראש ממשלת זימבבואה רוברט מוגאבה בקראקס שבוונצואלה במהלך הפסגה של קבוצת ה-15. בשנת 1998, במהלך השבעתו של נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, נפגש שרת החוץ המקסיקנית רוסאריו גרין עם הנשיא רוברט מוגאבה. במאי 2017 הגיע הנשיא מוגאבה לביקור בקנקון שבמקסיקו כדי להשתתף בוועידת קנקון של האו"ם בנושא הפחתת סיכוני אסונות, יחד עם שר החוץ סימברשה מומבנגגווי והשרה לאיכות הסביבה, אופה מוצ'ינגורי.
במאי 2013, ביקר תת-שר הכלכלה המקסיקני, פרנסיסקו דה רוזנצוויג, בזימבבואה, יחד עם שגריר מקסיקו באתיופיה, חואן אלפרדו מירנדה אורטיס, כדי לקדם את מועמדותו של ד"ר ארמיניו בלנקו מנדוסה כמנכ"ל ארגון הסחר העולמי. מאז 2008, ממשלת מקסיקו מציעה מדי שנה מלגות לאזרחי זימבבואה ללימודי תואר שני במוסדות להשכלה גבוהה מקסיקנית.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בזימבבואה
ביקורים רמי דרג מזימבבואה למקסיקו
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין מקסיקו לזימבבואה ב-1.4 מיליון דולר. היצוא העיקרי של מקסיקו לזימבבואה כולל: טרקטורים גלגליים; כרטיסים המצוידים בשבבים אלקטרוניים משולבים; יחידות בקרה ומתאמים; תירס לבן; ומינרלי אבץ. הייצוא העיקרי של זימבבואה למקסיקו כולל: ורמיקוליט; פרלייט וכלוריטים; חומרים תרמופלסטיים לריתוך; וחומרי פסלים ופיסול.
בוריהאיניים
בוריהאיניים (שם מדעי: Borhyaenidae) היא משפחה של יונקי כיס נכחדים בני הסדרה ספרסודונטה, הקרובים לתיילוקוסמיים אשר חיו בין סוף האאוקן למיוקן בסוואנות וערבות אמריקה הדרומית. פירוש שמם הוא "צבועיים מחוזקים", עקב צורת לסתותיהם הדומה ללסתות צבוע.
בני המשפחה דמו מאוד לפרובוריהאיניים (Proborhyaenidae) שהיו גדולים אף יותר (עד לגודל דוב גריזלי) מהם והיו בעלי ניבי חרב. בעבר חלקם השתייכו למשפחה זו.
קוסאמו
קוסאמו (בפינית: Kuusamo) היא עיר בצפון-מזרח פינלנד, בקצה הצפון-מזרחי של מחוז צפון אוסטרובוטניה. בעיר, ששטח השיפוט שלה כ-5,800 קמ"ר, התגוררו בשנת 2018 15,219 אלף תושבים. העיר ידועה בשל אתר הסקי רוקה המצוי בה, ושכולל מתקני ספורט חורף שונים, ומדי שנה מבקרים בה כמיליון תיירים. בשנת 2005 אירחה העיר את אליפות העולם בסקי חופשי.
היסטוריה
עד המאה ה-17 היה האזור מיושב בלאפים, שנדדו באזור בהתאם לעונות השנה. הלאפים היו ציידים-לקטים, אך התפרנסו גם ממסחר עם הפינים שאכלסו את אזור המפרץ הבוטני ועם הקרלים שחיו באזור הים הלבן.
האזור היה מצוי באותה העת בריבונות שוודית, כחלק ממחוז וסטרבוטן, אך השליטה השוודית באזור הייתה רופפת, והוא היה נתון גם להשפעה רוסית. ב-1673 הכריזה ממשלת שוודיה על פטור ממסים לתושבי לפלנד למשך 15 שנים. כתוצאה, מכך החלה הגירה של פינים שהקימו באזור יישובי קבע ראשונים, ודחקו את רגליהם של הלאפים. עד 1718 נותרו באזור רק שתי משפחות לאפיות, שאף הן התערו בחברה הפינית.
בשנת 1685 הוחל בהקמתה של קוסאמו וב-1695 הוקמה בה כנסייה. מקור שמה של העיר אינו ברור, אך ייתכן שמקורו במילים לאפיות שפירושן "יער אשוחיות". תושבי העיר התפרנסו מחקלאות ומרעיית בקר ואיילים. ועד 1770 כבר התגוררו בה כ-2,000 תושבים, ובראשית המאה ה-19 גדל מספרם לכ-3,000. שגשוגה של העיר נבלם בשל רעב ומגפת אבעבועות שחורות שפקדו אותה ב-1803 וב-1804, בהתאמה.
בדצמבר 1939, עם ראשית מלחמת החורף, פונתה קוסאמו מיושביה, מחשש לפלישה רוסית. בהסכם מוסקבה שנחתם בין רוסיה לפינלנד ב-12 במרץ 1940 נאלצה פינלנד לוותר על שטחים שונים, ובין היתר על שטח שכלל מספר כפרים באזור קוסאמו. 2,100 תושביהם של כפרים אלה שוכנו מחדש בקוסאמו. במהלך מלחמת ההמשך שימשה העיר כבסיס לצבא פינלנד ולוורמאכט. עם נסיגתו של הוורמאכט לקראת הגעתו של הצבא האדום, נקטו הגרמנים מדיניות של אדמה חרוכה, והחריבו את העיר עד היסוד.
בנייתה של העיר מחדש נמשכה בין 1945 ל-1952. עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגוררו בה כ-21 אלף תושבים. בחקלאות לא היה עוד די כדי לפרנס את כל התושבים, אך במקביל החלה להתפתח תעשיית התיירות, שהפכה למנוע הכלכלי של העיר, מאז פתיחתו של אתר הסקי רוקה ב-1954.
גאוגרפיה
קוסאמו משתרעת על פני 5,808.92 קמ"ר, אף שרק חלק קטן משטח זה מהווה את העיר גופא. כשני שלישים מהתושבים מרוכזים בעיר גופא, והיתר מפוזרים ב-33 כפרים. מתוך שטח זה, 830.81 קמ"ר (כ-14%) הם אגמים ונחלים. היא גובלת בערים סואומוסאלמי בדרום, טאיוואלקוסקי ופוסיו במערב, וסאלה בצפון, ובמזרח היא גובלת ברוסיה.
רוב שטחה של העיר הוא ברמה שגובה כ-250 מטרים מעל פני הים. גובהה של הנקודה הגבוהה ביותר, ולטווארה, 492 מטרים. כ-90% מתחום השיפוט היבשתי של העיר מכוסה ביער. כ-70% מהעצים הם עצי אורן, כ-20% עצי אשוחית וכ-10% עצים נשירים. בתחומי העיר 166 אגמים. עם הנהרות הבולטים הזורמים בה נמנים אואולנקאיוקי, קיטקאיוקי, קוסינקיוקי ופיסטויוקי הזורמים לכיוון הים הלבן, וליוקי הזורם למפרץ הבוטני.
בצפון שטח השיפוט של העיר שוכן הפארק הלאומי אואולאנקה, המשתרע על פני כ-270 קמ"ר הנחלקים בין קוסאמו לסאלה. הפארק מכוסה ברובו ביערות אורן, ונהר אואולנקאיוקי זורם בתחומו. חיים בו כ-30 מיני יונקים (בהם זאבים ושונרים) וכ-120 מיני עופות (בהם עיטם לבן-זנב).
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת בקוסאמו היא 0.3°C-. החודש החם ביותר הוא יולי, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 14.7°C. החודש הקר ביותר הוא פברואר, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 13.2°C-. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 40.8°C-. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 525 מ"מ. שלג מכסה את העיר במשך כ-200 ימים בשנה, בין אוקטובר למאי, ועומקו מגיע ל-80–90 ס"מ.
בשל קרבתה של קוסאמו לחוג הארקטי (כ-60 ק"מ), קיימת בעיר תופעת שמש חצות בין ה-14 ל-29 ביוני.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על יערנות, רעיית איילים, תיירות ותעשייה זעירה. מדי שנה מבקרים בעיר כמיליון תיירים, ובשנת 2002 היו כ-300 אלף לינות תיירים, כ-17% מהם תיירים זרים. אתר הסקי רוקה, הפועל בין אוקטובר ליוני, הוא אחד הגדולים בפינלנד, ופרט לגלישות סקי, הוא כולל גם מתקני קפיצות סקי, סקי למרחקים וסקי נורדי משולב. גם בקיץ מושכת העיר תיירים, העוסקים בפעילויות דיג, שיט קיאקים והליכה, בין היתר בטרק קארהונקיירוס ("טבעת הדב"), שאורכו 80 ק"מ.
ערער יוטה
ערער יוטה (שם מדעי: Juniperus osteosperma, או גם J. utahensis באנגלית: Utah juniper) הוא מין שיח או עץ מחטני ירוק-עד קטן בגובה 3–6 מטרים (לעיתים רחוקות עד 9 מטרים), השייך לסוג ערער ממשפחת הברושיים. הוא גדל באופן טבעי בדרום-מערב ארצות הברית במדינות יוטה, נבדה, אריזונה, מערב ניו מקסיקו, מערב קולורדו, ויומינג, דרום מונטנה, דרום איידהו ומזרח קליפורניה. הוא גדל בגבהים בינוניים בין 1,300 ל-2,600 מטרים על קרקעות יבשות, לרוב יחד עם אורן חד-מחטי (Pinus monophylla).
שורש
לערער יוטה יש שורש שיפודי החודר עמוק לקרקע (עד 4.5 מטרים), ושורשים אופקיים שיכולים להגיע עד למרחק 30 מטרים מהעץ, כמה סנטימטרים מתחת לפני הקרקע. רוב הביומסה של מערכת השורשים מרוכזת בעומק עד חצי מטר ובמרחק של פחות ממטר מבסיסו. על מנת להתמודד עם קרקעות דלות העץ מפתח רשתות נרחבות של שורשים דקים בבסיס העץ ובקצה של השורשים האופקיים. יכולת זאת מאפשר לעץ להתחרות בהצלחה על הלחות בקרקע כנגד השיחים הגדלים בצלו. לערער יוטה יש מיקוריזה עם הפטריות Glomus fasciculatum ו-Glomus mosseae.
קליפה
קליפת הגזע והענפים המכוסים קשקשים היא בגוון חום אדמדם, אבל גם אפור עד אפור אפר בשל בליה. הקליפה של הגזע מתקלפת ברצועות חום-אפור, בעוד שהקליפה של הענפים חלקה. העצה רכה יחסית ועמידה בפני ריקבון. היא פחות ריחנית ממיני ערער אחרים. עצת הירך רחבה וגונה לבן ועצת הגלעין חומה צהבהבה.
עלים
הנצרים עבים יחסית בהשוואה למרבית מיני הערער בקוטר 1.5–2 מילימטרים. העלים מאורגנים בזוגות שכל אחד ניצב ב-90 מעלות לזוג מתחתיו או בדורים של שלושה. העלים בעץ בוגר הם דמויי קשקשים בצורת מעוינון עד סגלגלים בגוון צהוב-ירוק באורך 1–2 מילימטרים (עד 5 מילימטרים בנצרים מובילים) וברוחב 1–1.5 מילימטרים. העלים הצעירים (על נבטים צעירים בלבד) הם דמויי מחט באורך 2–3 מילימטרים. כאשר ממולים את העלים הם מפיצים ריח נעים.
אצטרובלים וזרעים
ערער יוטה הוא בדרך כלל (כ-90%) עץ חד ביתי, כאשר כ-10% מהפרטים הם דו-ביתיים, כלומר העץ מכיל אצטרובלים זכריים או נקביים בלבד. העץ צומח לאט ומתחיל להתרבות בגיל 30. תקופת הפריחה מתמשכת משלהי מרץ עד תחילת אפריל. האצטרובל הנקבי הוא מעוגל בין 6 ל-12 מילימטרים בקצה של ענפים קצרים. גונו חום עד אדום-כחלחל ויש בו שישה קשקשי זרעים מחודדים. בכל קשקש של זרע יש בין ביצית אחת לשתי ביציות. אורך הפרחים הזכריים בין 2 ל-4 מילימטרים יש בהם בין 18 ל-24 אבקנים. לאחר ההאבקה הופכים קשקשי הזרעים של הפרחים הנקביים לבשרניים וגדלים לענבה כדורית בדרך כלל בגודל 8–9 מילימטרים (במקרי הקיצון בין 6 ל-13 מילימטרים). הענבות מבשילות בספטמבר שנה אחרי ההאבקה. הן מוצקות, בגוון כחול-אפרפר, לעיתים קרובות חום-אדמדם עם ציפוי שעווה דק בגוון כחול-אפרפר. לפרי היבש יש ריח עז, טעמו מתוק ויש בו תעלות שרף. הענבה מכילה זרע אחד ולעיתים נדירות שנים. הזרעים סגלגלים בעלי קליפה קשה בעלי קצה חד בצד אחד ובסיס מעוגל. אלף זרעים שוקלים סביב 91 גרם.
את הזרעים מפיצים בעיקר יונקים ועופות. יונקים כוללים ארנבות (בעיקר ארנבת שחורת-זנב), מכרסמים ובמידה פחותה יותר על ידי זאב ערבות. בין העופות המפיצים את הזרעים בולט מין הקיכלי Myadestes townsendi (באנגלית Townsend's Solitaire).
עפצים
העץ מצמיח עפצים לעיתים קרובות כתגובה להתפתחות הרימות של הזבובון Oligotrophus betheli. אלו הם מקבצים של 5 עד 20 עפצים בולטים בגוון ורוד-סגול. כל עפץ הוא בקוטר 1–2 סנטימטרים שעליו קשקשים באורך 6–10 מילימטרים וברוחב 2–3 מילימטרים.
תפוצה
תחום התפוצה הטבעי של ערער יוטה משתרע מההרים בדרום-מערב ויומינג, בדרום-מזרח איידהו, ביוטה, בנבדה, במערב קולורדו עד המדרונות המזרחיים של רכס סיירה נבדה והרי פראמינט בקליפורניה וברמות של צפון אריזונה ומרכזה. ניתן למצוא חורשות קטנות יותר בדרום מונטנה ובמערב ניו מקסיקו. מוקד ההפצה נמצא באגן הגדול, בו המין הוא מין העצים הנפוץ ביותר. הוא מין הערער השולט ביוטה. במקומות רבים במדבריות למחצה של דרום-מערב אמריקה הצפונית, מייצג ערער יוטה את מין העצים היחיד או הדומיננטי.
טקסונומיה
ערער יוטה מסווג בתוך הסוג ערער (Juniperus) תחת תת-הסוג Sabina ועל-המין Pachyphlaeoides. חוקרים אחרים מתייחסים לתת-הסוג Sabina כלעל-המין Sabina. שם מדעי נוסף ל-Juniperus osteosperma (Torr.) Little הוא Juniperus utahensis (Engelm.) Lemm. פירוש הסיומת של השם המדעי osteosperm הוא "זרע מעצם", כלומר "זרע קשה".
ערער יוטה יוצר רביית כלאיים עם ערער מערבי (Juniperus occidentalis) בצפון-מערב נבדה.
מחלות ומזיקים
ערער יוטה אינו תחת איום ממשי מצד חרקים או פטריות מזיקות. הדבקות בתת-מין של הדבקון Phoradendron juniperinum  (באנגלית juniper mistletoe) הטפיל למחצה, ממשפחת הסנטליים, נפוצות, מה שמחליש בצורה ניכרת את הצמח המארח. מין הפטרייה Phomopsis juniperovora גורם לנקרוזה של הקליפה וגורם להכחדה של הנצרים. ההדבקה קורית בעיקר במשתלות. הזחלים של מין העש Cudonigera houstonana אוכלים את העלווה של העץ.
שימושים
העצה משמשת להסקה ולייצור של עמודים לגדרות. אפשר להפיק מהעץ שמן, המשמש כמקור לריח בקוסמטיקה וכן כשמן שבו משקיעים דגימה לבחינה מיקרוסקופיות. בזמנים פרהיסטוריים ייצרו מהקליפה חבלים, שקים, סנדלים ומחצלות. האינדיאנים השתמשו בעץ כקורת גג. מהקליפה גם יצרו לפידים. הענבה אכילה כשהיא טרייה או שאפשר לייבשה לטחון אותה לאבקה ואז להוסיפה לעוגות. האינדיאנים השתמשו בעלים ובענבה למטרות ריפוי שונות כמו מחלות כליות, מחלות בשלפוחית השתן ובעצירות.
Greatest Hits (אלבום של חמישיית הג'קסונים)
Greatest Hits הוא אלבום האוסף הראשון של להקת "חמישיית הג'קסונים". האלבום יצא סוף שנת 1971 וכלל עשרה שירים הלקוחים מששת האלבומים שהוציאה הלהקה עד אז בחברת מוטאון. בנוסף לשירים אלה נכלל באלבום גם השיר "Sugar Daddy", שלא נכלל באלבומים הקודמים. השיר דורג במקום השלישי במבצעד הרית'ם אנד בלוז ובמקום העשירי במצעד שירי הפופ. מכירות האלבום ברחבי העולם הגיעו ל-5.6 מיליון עותקים.
Changed It
השיר הגיע למקום ה-29 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', ליל ויין, דיטייל, סידני סוויפט ואלכס גודווין והופק על ידי דיטייל, סידני סוויפט ומוטיב. בנוסף לכך, יצא השיר בדיוק בסמוך לצאת השירים "No Frauds" ו-"Regret in Your Tears", והיה ליחיד מביניהם שלא צולם לו וידאו קליפ נלווה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-14 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ניקי מינאז' ב-16 במרץ 2017. נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-5 מיליון צפיות.
רמי קאבלה
רמי קאבלה (בצרפתית: Rémy Cabella; נולד ב-8 במרץ 1990 באז'אקסיו, קורסיקה), הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בליל.
קריירה
קאבלה נולד באז'אקסיו שבאי קורסיקה לאם צרפתייה ואב איטלקי. את שנות הנוער הוא עשה בשתי הקבוצות של אז'אקסיו. בגיל 14 הוא עבר לשחק בקבוצות הנוער של מונפלייה במאי 2009 הוא הבקיע את השער השני של קבוצת הנוער של מונפלייה בגמר גביע גומבארדלה בניצחון קבוצתו 0–2. בקיץ 2009 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון במונפלייה אולם הוא נפצע באימוני טרום העונה למספר חודשים ורק באפריל 2010 הוא נמצא בסגל הקבוצה ויישב על הספסל מספר משחקים אולם לא נכנס לשחק בשום משחק.
ב-2010 הוא הושאל לארל-אביניון שעלתה לליגה 1. גם בתחילת עונה זו הוא נפצע והתחיל לשחק רק בדצמבר. בתום אותה עונה הוא חזר לשחק בקבוצתו מונפלייה וזוכה הייתה באליפות. הוא המשיך לשחק במונפלייה והציג יכולות גבוהות עד לעונת 2014.
ב-13 ביולי 2014 חתם קאבלה בניוקאסל יונייטד לשש שנים. הוא ערך את הופעתו הבכורה נגד מנצ'סטר סיטי בהפסד 0–2.
ב-19 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת למרסיי. ב-23 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה במקסים בניצחון 0–6 על טרואה. בסיום העונה חתם באופן קבוע בקבוצה. ב-31 באוגוסט 2017 הושאל קאבלה לסנט אטיין. ב-16 באוגוסט 2018 חתם לארבע שנים באופן קבוע בסנט אטיין.
ב-10 ביולי 2022 חתם לעונה אחת בליל.
קריירת נבחרות
ב-2011 שיחק לראשונה בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21, בה שיחק גם במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2013 אך לא העפיל עם נבחרתו לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21. ב-2014 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של צרפת והיה אחד משחקני הספסל במונדיאל 2014.
כיליד קורסיקה קאבלה משחק בנבחרת קורסיקה בכדורגל, אך שלקורסיקה אין התאחדות לכדורגל היא לא משתתפת בטורנירים רשמיים. קאבלה שיחק בשורות נבחרת קורסיקה נגד נבחרת הרפובליקה של קונגו ביוני 2009, משחק שהסתיים בתוצאה 1-1.
סער 4
ספינות סער 4 הוכנסו לשירות בשייטת ספינות הטילים בין פברואר 1973 לשנת 1979. כל ספינות סער 4 הוצאו בהדרגה משירות בחיל הים.
הספינות
ספינות "סער 4" תוכננו בחיל הים ונבנו במספנות ישראל, כשיפור של דגם סער 3. השיפורים היו במספר תחומים:
ספינות סער 4 צוידו ב-8 טילי גבריאל, תותח 76 מ"מ, תותחי 20 מ"מ ומקלעים. הן יועדו לצוות של עד 50 איש ולשהייה של עד שלושה שבועות בים.
שתי ספינות ראשונות של סער 4, מדגם "תכלית", אח"י רשף ואח"י קשת, הצטרפו לחיל הים בשנת 1973 לפני מלחמת יום הכיפורים. בין השנים 1974 ל-1975 צורפו עוד ארבע ספינות מאותו דגם. בשנים 1978 ו–1979 נוספו עוד ארבע ספינות מדגם "נדרן".
פעילות מבצעית בחיל הים
ספינות סער 4 נטלו חלק בכל המלחמות והמבצעים, השמדת ספינות אויב ותפיסת ספינות מחבלים. להלן המבצעים העיקריים: במלחמת יום הכיפורים היו בסדר הכוחות (סד"כ) של הצי הישראלי רק שתי ספינות מדגם מתקדם זה: "אח"י רשף" ו"אח"י קשת". הספינות השתתפו בקרב לטקיה (סוריה), קרב הסט"ילים הראשון בעולם. "אח"י רשף" ירתה את הטיל הקרבי הראשון בתולדות צה"ל, שפגע במטרתו, לעבר מקשת סורית. "אח"י קשת" השתתפה בקרב פורט סעיד (מצרים), אך לא הגיעה למגע עם האויב. בקרב השני בחופי מצרים, קרב דמיאט, השתתפו שתי הספינות מדגם סער 4. הפעם הייתה זו "אח"י קשת" שירתה את הטיל הראשון מהצד הישראלי ופגעה בספינת טילים מצרית. בהמשך המלחמה הופעלו ספינות סער 4 בהפגנת נוכחות במרכז הים התיכון לאבטחת השיט לישראל. וכן השתתפו, עם שאר השייטת, בהפגזת מתקני חופים בסוריה ובמצרים. בליל 11/12 אוקטובר, במסגרת הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973, פעלו זוג ספינות סער 4 כפלגה עצמאית בפיקוד אלי רהב והבעירו את מתקני הנפט הסוריים בבניאס.
במלחמת לבנון - ביוני 1982 השתתפו ספינות סער 4 באבטחת הנחיתה הראשית שנעשתה מצפון לצידון, בהפגזת מטרות מחבלים בחוף. כן קיימו אבטחה אזורית רצופה וסגירת המוצא הימי של לבנון.
מכירת ספינות סער לציים זרים והוצאה מהשירות
בדצמבר 1976 ייצאה ישראל שני סטי"לי סער 4 לדרום אפריקה. הן זכו לשמות SAS SHAKA ו-SAS SCORPION. הצוותים הדרום-אפריקניים התאמנו בחיפה והפליגו אחר כך לדרום אפריקה דרך גיברלטר.
שתי ספינות הסער הראשונות שסיימו את השירות בחיל הים הישראלי היו אח"י רומח, שנמכרה לצ'ילה בשנת 1979 ואח"י קשת שנמכרה בעקבותיה לצ'ילה בשנת 1980. הצוותים הצ'יליאנים התאמנו בשארם א שייך והפליגו לצ'ילה מהים האדום דרך באב אל מנדב.
בשנת 1997 הוטבעה אח"י כידון ליד חוף שבי ציון כדי שתשמש אתר צלילה וזיכרון ללוחמי שייטת 13 שנפלו בלבנון.
בשנת 2000 נמכרו ספינות נוספות מסדרת סער 3 וסער 4.5 (דגם חוחית) לציי צ'ילה וסרי לנקה, האחרונות שבהן אח"י מולדת ואח"י וקוממיות.
בשנת 2011 רק שתי ספינות מדגם סער 4 נותרו בשירות מבצעי, "אח"י ניצחון" ו"אח"י עצמאות", שתי הספינות מדגם נדרן אשר עברו הסבה בשנות ה-90 לתצורה המיועדת נגד צוללות, במהלך השנים האחרונות הן עברו הסבה בשנית ללחימת שטח בלבד.
ב-15 בינואר 2014 הוצאה אח"י ניצחון משירות.
ב-6 במרץ 2014 הוצאה אח"י עצמאות משירות. ב-7 ביולי 2016 היא הוטבעה באימון ירי על ידי טילי הרפון.
בנק בני ברק
בנק בני ברק אגודה שיתופית בע"מ נוסד ב-1925 על ידי ועד המושבה של בני ברק ומייסדי המושבה בראשות יצחק גרשטנקורן, בדומה לקופות הלוואה וחסכון שנוסדו אז במושבות ברחבי ארץ ישראל. גרשטנקורן תיאר את הסיבות להקמתו בזכרונותיו: "בתחילת החורף תרפ"ה ראינו צורך דחוף להקים מוסד כספי, שישמש לנו מכשיר למימון, הן למפעלי יחידים והן למפעלי הציבור. ועד המושבה היה זקוק לסכומים גדולים לצורכי היישוב בימים הראשונים, והיחיד אף הוא לא היה לו אל מי לפנות להלוואה. ננעלו בפניו דלתות הבנקים בתל אביב, שהרי הבנקים בכלל לא היו רוחשים אמון ביותר לעולים ולמתיישבים חדשים, ועל אחת כמה וכמה למתיישבי בני ברק ... יהודי בני ברק לא הוכשרו בעיניהם כראויים לכך".
נציגי החברים הורשאים של אגודת בית ונחלה מחו נגד הקמת הבנק והודיעו שאינם אחראיים לפעולותיה. עם הקמתו של הבנק יצא גרשטנקורן לפולין במסע לגיוס הון מקרב חברי אגודת "בית ונחלה" ומקרב חסידות גור שיוצאי שתי הקהילות היו ממייסדי המושבה בארץ ישראל. כן אסף גרשטנקורן השקעות בבנק בביקור באמריקה. המסעות של גרשטנקורן הוכתרו בהצלחה ובנק בני התרחב מעבר לקופה הלוואה וחסכון רגילה. האגודה היוותה המוסד הכספי העיקרי של מושבת בני ברק בשנותיה הראשונות לצורכים ציבוריים ופרטיים כאחד. בין השאר היא מימנה הקמת תשתיות מים זורמים, בתי חרושת ורכישת קרקעות ובתים. בסוף 1928 דווח ש-65% ממניות הבנק נמכרו באמריקה, 10% בפולין והשאר בארץ ישראל.
בסוף 1927 תרם הבנק מרווחיו לקרן קיימת לישראל, לקרן היסוד ולבניין בית הכנסת הגדול של בני ברק. כן השתתף הבנק של תרומת מיל לקרן הקיימת על כל הלוואה של הבנק.
הבנק נוסד בבני ברק אך כעבור כחצי שנה ראשונה של פעילות עבר הסניף המרכזי לתל אביב וד"ר זליג סוסקין החל לשמש יושב ראש ההנהלה. אולם המעבר לא הביא איתו לגיוס הון חדש ולגידול בהכנסות וכעבור כחצי שנה התפטר סוסקין והבנק חזר לפעול מבני ברק. בהמשך ניהל את הבנק ח. ד. אוירבך. בשנת 1929 הוחל בבניית בית לבנק במרכז בני ברק והבנק נכנס למשכנו במחצית הראשונה של 1930.
ב-1928 גרשטנקורן יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית ולהקמת משרד להפצת מניות הבנק בוושינגטון הבירה. במסע גיוס הון זה הוצבה מטרה למכירת מניות בשווי מיליון דולר אך התוצאות היו דלות ביותר עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
בשנת 1931 התברר שהבנק נמצא בגרעון גדול. החברה שהקימה את בני ברק הייתה בקשיים ולא עמדה במחויבותה לפרוע את הלוואותיה שקיבלה מהבנק. גם ההלוואה שניתנה לבית חרושת ברקאי נחשבה לאבודה. בעקבות זאת פוטר אוירבך מנהל הבנק ומונה לבנק מלווה מטעם בנקים אחרים שהלוו לו כספים. בניין הבנק הוצא למכירה בשנת 1932, אך הודות למסע גיוס כספים בדרום אפריקה הבנק המשיך להתקיים עוד כמה שנים.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הביאה ב-1936 להתמוטטות הבנק ולפירוקו בעקבות הגידול החד בבקשה למשיכת חשבונות.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1975
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1975 הייתה תחרות טניס שנערכה על משטח חימר במועדון הטניס ווסט סייד בקווינס. התחרויות התחילו ב-27 באוגוסט והסתיימו ב-7 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-95 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1974 ג'ימי קונורס נפגש במשחק הגמר עם מנואל אורנטס ( ספרד) והפסיד ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1974 בילי ג'ין קינג לא השתתפה. במשחק הגמר כריס אוורט נפגשה עם איבון גולגונג  וניצחה בשלוש מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה. לאיבון גולגונג זה היה הפסד שלישי ברציפות בגמר תחרות הנשים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 63 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 1974 סטן סמית' ובוב לוץ הודחו בסיבוב הראשון. במשחק הגמר ג'ימי קונורס ואיליה נסטסה ( רומניה) נפגשו עם הזוג הלא מדורג טום אוקר  ומרטי ריסן  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. לא בוצע דירוג של הזוגות.
במשחק הגמר מנצחות תחרות 1974 רוזמרי קזאלס ובילי ג'ין קינג נפגשו עם מרגרט קורט  ווירג'יניה וייד  (מנצחות תחרות 1973) והפסידו בשלוש מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 1974 פם טיגררן וג'ף מסטרס  הודחו ברבע גמר. במשחק הגמר רוזמרי קזאלס ודיק סטוקטון נפגשו עם בילי ג'ין קינג  ופרד סטולי  וניצחו ב-3 מערכות.
יחסי זמביה–מקסיקו
יחסי זמביה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לרפובליקה של זמביה. שתי המדינות חברות באומות המאוחדות.
סקירה כללית
מקסיקו וזמביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באוקטובר 1975. הקשרים התפתחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדיים.
בנובמבר 2010 שלחה ממשלת זמביה משלחת בת 41 חברים להשתתף בוועידת האקלים של האו"ם בשנת 2010 בקנקון, מקסיקו.
באפריל 2014 השתתפה זמביה עם משלחת בראשות קסונדה הנרי מווילה בפגישה הראשונה ברמה הגבוהה של הברית הגלובלית לשיתוף פעולה אפקטיבי, שהתקיימה במקסיקו סיטי.
מרקש
מרקש (בערבית: مراكش, תעתיק מדויק: מראכּש, נהגה: מוראכּוש; בברברית: ⵎⵕⵕⴰⴽⵛ, מְר'ר'אכְּש; בצרפתית: Marrakech) היא עיר מדברית בדרום־מערב מרוקו למרגלות הרי האטלס. העיר מונה כמיליון תושבים (נכון ל-2014) שרובם ממוצא ברברי, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה. מקור אפשרי לשם העיר הוא מהשפה הברברית, שבה פירוש המילים mur akuch הוא "עיר האלוהים".
העיר, המכונה גם "העיר האדומה" על שם צבעם האופייני של בנייניה (בעיקר בעיר העתיקה), מוגדרת משנת 1985 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. תיירים רבים פוקדים אותה מדי שנה והיא זכתה לכינוי "פריז של מרוקו" הודות לפניני האדריכלות הרבות בה.
העיר מחולקת לשתיים: העיר (המדינה) העתיקה והעיר החדשה (Ville Nouvelle) – המכונה גם גיליס (Gueliz) על שם של אחת השכונות. העיר העתיקה ידועה בסמטאותיה ובשווקיה הצבעוניים.
בניגוד לרבאט, שהיא הבירה הפוליטית ולקזבלנקה, הבירה הכלכלית, מרקש היא הבירה ההיסטורית והתרבותית של מרוקו. בכל ערב, עם שקיעה, מתאספים כמה מאות רוכלים, מספרי סיפורים, מרפאים, מכשפים, להטוטנים, רקדנים, מתופפים, מכשפי נחשים, שחקנים, מציגים ואחרים, אפופים עשן סמיך מעשרות דוכני המזון והגריל בכיכר המרכזית של העיר העתיקה. הכיכר, "ג'אמע אל-פנא", מוארת במאות נורות קטנות והופכת למקור משיכה לתושבי העיר, לבני יישובים אחרים ולתיירים המרותקים למספרי הסיפורים.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1069 על ידי יוסוף בן תאשפין ובן דודו אבו בכר בן עומר משושלת מוראביטון והייתה בירת האימפריה. העיר התפתחה כעיר מסחר בין ערי החוף המרוקאיות שלחוף האוקיינוס האטלנטי לבין "אפריקה השחורה". העיר מָראכֶּש שמשה מאות בשנים בירת הממלכה המרוקנית על כן היא נחשבת למרוקו בזעיר אנפין. נוסף על כך מקור שם המדינה "מרוקו", במרבית השפות המערביות ובהן בעברית הוא משם העיר "מרקש".
תחילתה של העיר בכך שיוסוף אבן תשפין בנה מסגד גדול וכמה מבנים קבועים וחומה ובכך שינה את אופיו הנוודי של שבטו. בשנת 1072 מָראכֶּש הייתה כבר עיר בהתהוות ובן תאשפין שליטה הבלתי מעורער. במשך 37 שנות שלטונו הפך בן תאשפין את מָראכֶּש למרכז מסחרי חשוב עם עורף חקלאי איתן, הוא בנה מערכת השקיה מתוחכמת, שחלקה בשימוש עד היום, המפריחה את המישורים הפוריים.
במאות ה-16 וה-17 שלטה בעיר השושלת הסעדית. הסולטן אחמד אל-מנסור בן השושלת הסעדית בנה את קברי הסעדים הבנויים בארכיטקטורה אנדלוסית ומעוטרים במוזאיקה מאריחים חתוכים, שם קבורים מלבדו עוד כ-60 מבני המשפחה.
שווקיה של מרקש
שוקי העיר מרקש הם מהססגוניים במרוקו ובעולם. אלפי סמטאות המחולקות לרבעים על פי עיסוק, הופכות את העיר העתיקה לשוק אחד, חי ותוסס. חלק גדול מהחנויות הם בתי המלאכה עצמם. השוק חב את ססגוניותו להיסטוריה של העיר ולהשפעות התרבותיות של המדינה. המיקום, בין אירופה לסהרה, על סף אחד ממעברי האטלס, הביא לעיר שיירות רבות, שגרמו להתפתחות תעשייה שלמה לסיפוק צורכי שיירות מחד, ולמסחר ער בסחורות מאידך.
מרקש חולשת על צומת דרכים חשובות שקשרו אותה עם פריפריה שהשתרעה על שטח גדול שהוא מעל שליש משטחה של הממלכה כולה. היא נמצאת במרכז התחברותם של העמקים באטלס הגבוה שבהם עברו דרכים טבעיות שהובילו למאלי ולמאוריטניה ומצד שני לערי החוף במרוקו, סאפי, מזאגן ומוגדור.
המקום הגאוגרפי והדרכים הטבעיות הפכו את מרקש מאז ייסודה לצומת דרכים ראשי לשיירות המסחר ולמרכז כלכלי חשוב לכל מחוז הדרום. בנוסף לחשיבותה הכלכלית הייתה לעיר גם חשיבות פוליטית. מרקש היא אחת מערי הבירה העתיקות של הממלכה. בזכות אקלימה המדברי נהגו השליטים העלאווים לשהות בה בחודשי החורף וכך הפכו אותה לבירה החורפית של הממלכה. הסולטאן מולאי חסן ישב בה דרך קבע.
אזורי הפריפריה שלה כללו אזורים גאוגרפיים הנוגדים זה לזה, המישור, ההר, הערבה ומבואות הסהרה. מאחר שכל אחד מאזורים אלה מתאים לסוג מסוים של גידולים, שמשה העיר מרכז גדול שבו החליפו הכפריים את סחורותיהם אלה עם אלה. תושבי הפריפריה לא היו הומוגניים, וכללו ערבים נוודים, שהתפרנסו מגידול צאן, ברברים תושבי האטלס שפרנסתם הייתה על חקלאות ומלאכה זעירה, ונוודים מהסהרה אליהם נוספו במשך השנים שחורים מסודאן וממאוריטניה.
מרקש, העיר שרכזה עד המאה העשרים את מספר התושבים הגדול ביותר במרוקו, נעדרה כל יסוד בורגני מוסלמי העוסק במסחר. הסוחרים היהודים היו האדונים הבלעדיים והיחידים המספקים את הסחורות החיוניות לקיומה של המדינה, אם כסוחרים סיטונאים ואם כסוחרים קמעוניים. המלאח היהודי הוא המפרנס והמלביש את המדינה ושם גם נמצאים הקליינטים הטובים ביותר של הסוחרים היהודים. המסחר התפתח בזכות הקשרים המיוחדים בין יהודי המחוז הכפריים שמנו במאה ה-19 כ-46 כפרים לבין הסוחרים היהודיים במרקש.
היהודים במרקש
בשנת 1393 הגיע לעיר רבי אפרים אנקווה ומצא שם קהילה יהודית מאורגנת ומסר בה דרשות.
בשנת 1492, כשהציף זרם מגורשי ספרד את ארצות צפון אפריקה הגיעו גליו עד למרקש, שהתחילה להתפתח אז בתור בירת השושלת הסעדית. השולטאן קרא ליהודים לבוא ולהתיישב בה, ואז החלו לבנות את מלאח היהודי בהוראת הסולטאן הבניה החלה ב-1578 והסתימה ב-1622 עם בניית שער למלאח. רוב הבתים במלאח הם בתי חצרים. היהודים עסקו בעיקר במסחר. בעבר היו בתי המלאח מסוידים בכחול ולבן והיו בוהקים ונקיים. עד היום נותר במלאח השער בצבע ירוק על שם ר' מרדכי בן עטר. כיום רוב יהודי מרקש עזבו, ואלה שעדיין מתגוררים שם מבוגרים מאוד ואף נזקקים ומתקיימים מתרומות הקהילה הגדולה בקזבלנקה.
כאשר הגיעו מגורשי ספרד למרקש, וביקשו להתפלל בבית הכנסת של המקומיים, על שם ר' מרדכי בן עטר במלאח הקדום של מרקש, לא קיבלו אותם המקומיים בטענם שסגנון תפילתם שונה. לאחר חיכוכים רבים בין שני המחנות קמו המגורשים, שבראשם עמד רבי יצחק דלויה, ובנו בית כנסת לעצמם, והם נקראו "המגורשים" או "המתבדלים". בית הכנסת צלאת אל עזמה נבנה סמוך לתאריך בניית המלאח בית הכנסת נמצא בתוך בית חצרים גדול, שבקומתו השנייה היו חדרי כתות ללימוד תורה לילדים. כיום מתגוררת בבית החצרים משפחה מוסלמית השומרת על המקום, החצר הגדולה ואגף אחד שלה הוא בית הכנסת, מפואר, מסודר ומרווח, מצויד בכל הציוד שדורש בית כנסת בסגנון המזרחי. צלאת אל עזמה שנבנה כנראה בשנת 1496 נחשב אצל יהודי מרקש בתור בית הכנסת הקדום ביותר, פירוש שמו הוא בית כנסת המתבדלים.
מלבד צלאת אל עזמה, פעלו במרקש, בשיא תפארתה של הקהילה היהודית בעיר, כ־34 בתי כנסת.
בבתי הכנסת במרקש, ובייחוד בצלאת אל עזמה, פעלו ישיבות גדולות, שהיוו מרכזי תורה אזוריים שהכשירו רבנים, מלמדי תינוקות, מוהלים, שוחטים וסופרי סת"ם לכל האזור. ישיבות מרקש נודעו בשיטת הלימוד העמקנית והחריפה שלהן. בין ראשי הישיבות הנודעים במרקש היו רבי יצחק דלויה, רבי יעקב פינטו, ר' אהרן חרוש, ר' אלעזר הלוי בעל "עבודת הלוי" על הש"ס, רבי דוד שלוש (אביו של הרב יוסף שלוש), רבי אברהם אביטבול, רבי יעקב דהאן, רבי שלמה הכהן, רבי דוד סויסה ועוד.
כיום, חיים במרקש כ-200 יהודים. שני בתי כנסת פעילים בעיר באופן קבוע, צלאת אל עזמה (בית כנסת מגורשי ספרד) ובית הכנסת בית אל גיליז'.
בקצה המלאח היהודי שוכן בית הקברות היהודי של מרקש הנקרא "מעארה" ובית החיים, הפעיל מאז המאה ה-12. בית הקברות משתרע כל פני שטח של כ-2800 דונם, וקבורים בו מעל ל-10,000 יהודים, בהם עשרות רבנים וראשי ישיבות, שעל קברי חלקם הוקמו 'אוהלים'. בשנים האחרונות, עובר בית הקברות שיפוץ ושימור, בשנת 2016 נדפס הספר "מצבות מראכּש" ובו צילומים תיעודיים וחקר בית העלמין ותולדות רבני העיר בשפה העברית והצרפתית (הוצאת קהילות ישראל).
בין רבניה הראשיים של העיר נמנים הרבנים: יצחק דלויה, שלמה עמאר, אברהם פינטו, יעקב פינטו משה זריהן, מכלוף אבוחצירא, מרדכי קורקוס, חיים סירירו, משה ויזגאן, דוד עובדיה, יהושע מאמאן, יצחק חרוש ועוד.
מרוץ דראג
מרוץ דראג הוא סוג של מרוץ מכוניות. זוהי קטגוריית מרוצים מסוימת שבה מתחרים כל פעם שני רכבים במרוץ ראש בראש במקצה של מסלול ישר באורך 403 מטרים (רבע מייל) כאשר המטרה היא להגיע ראשון. המרוץ מתבצע בשיטת נוק-אאוט כאשר כל מנצח במקצה עולה לשלב הבא, בו הוא מתמודד מול מנצח אחר, עד שמגיעים לגמר.
רכבי דראג הם רכבים תיקניים כביכול לנסיעה בכביש, אלא שבעליהם משפרים אותם כל העת על מנת לנצח בתחרות. לעיתים מוסיפים על רכב שמגיע מהיצרן עם עוד מאות כוחות סוס כך שישנם רכבי דראג עם מעל ל-. תפעול הרכבים יקר מאוד ולכן משתמשים ברכבים האלו בדרך כלל רק למרוץ הדראג עצמו. בחוקי המרוץ מותר לערב בתערובת הדלק כל רכיב שייתן תאוצה טובה יותר וכל שיפור שניתן להעלות על הדעת.
ליאורה גרוסמן
ליאורה גרוסמן (נולדה ב-15 באוקטובר 1966 בווילנה, שבליטא) היא מאיירת ישראלית, זוכת עיטור אנדרסן, אוצרת ומרצה.
קורות חיים
גרוסמן נולדה בשנת 1966 בווילנה, שבליטא לאנה איסקובה (במקור קוזלובסקי) - רופאה, סופרת ועיתונאית בשפה הרוסית, ולאלכסנדר גרוסמן, מהנדס. השם ליאורה הוענק לה במקור, על ידי הוריה הדיסידנטים, שקיבלו רשימה סודית של שמות עבריים באותיות קיריליות ובחרו את השם שסימן להם יותר מכל תקווה ליציאה.
המשפחה עלתה לארץ ב-1971, ואחרי שהות קצרה במרכז קליטה בבאר שבע, עברה לקראון. גרוסמן למדה בתיכון בן-צבי בקריית אונו. את שירותה הצבאי עשתה ביחידת נתיב, המסופחת למשרד החוץ, ובמקביל למדה אמנות במכון אבני. בשנת 1986 החלה ללמוד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וסיימה את חוק לימודיה ב-1991.
בין השנים 2009-1997 הרצתה לסטודנטים באקדמיות מימד, ויטל, שנקר, המכון הטכנולוגי חולון.
היא נשואה ואם לבת.
פעילותה המקצועית
בשנים 1991-1990 עבדה כמעצבת גרפית בעבור בית הספר לקולנוע קאמרה אובסקורה וכעוזרת אנימציה לחנן קמינסקי, לשעבר ראש מחלקת אנימציה בבצלאל. בשנים 1992-1991 שימשה מאיירת ומעצבת בסטודיו גבי סמלסון.
משנת 1992 עד 2004 איירה מדור קבוע – "סודות מן המטבח" לנירה רוסו בעיתון "הארץ". מ-2004 עד 2006 איירה את מדורה של רוסו "טעם החיים" בעיתון "ידיעות אחרונות". בשנים 1996-1993 עבדה כוויז'ואלייזר במשרד הפרסום "טמיר-כהן". מאז 1997 היא מאיירת עצמאית, המתמחה באיור ספרי ילדים. הקימה את סדנאות האיור במסגרת סדנאות איור וכתיבה למגזר הערבי, מטעם מרכז הספר והספריות בישראל.
פרסים
בנוסף לכך איירה גרוסמן לעיתונים וכתבי עת ובהם הארץ, ידיעות אחרונות, גלובס, מעריב לילדים, עיניים, גלילאו צעיר ועכבר העיר. כמו כן יצרה איורים מסחריים לאריזות מזון ותרופות, חוברות עבודה, קלפי משחק, לומדות מחשב, כרזה לשבוע הספר ועוד.
ב-2006 ייצגה את מדינת ישראל, בשיתוף עם נורית זרחי ודויד גרוסמן, בירידי הספרים במקסיקו סיטי ובבואנוס איירס. ב-2007 ייצגה את ישראל באירועי יום ירושלים בבוסטון, ארצות הברית.
מתקפת הטרור בנורווגיה (2011)
מתקפת הטרור בנורווגיה כללה שני פיגועים שנערכו בנורווגיה ביום שישי, 22 ביולי 2011 ושבוצעו על ידי המחבל הלאומני קיצוני, אנדרס ברינג ברייוויק, נורווגי בן 32.
את הפיגוע הראשון ביצע ברייוויק באמצעות פיצוץ מכונית תופת ברובע הממשלה (Regjeringskvartalet) בעיר הבירה אוסלו בשעה 15:26, בסמוך למשרדו של ראש הממשלה ינס סטולטנברג, שלא שהה במקום. מהפיצוץ נהרגו 8 בני אדם, מעל ל-200 נפצעו ונגרם נזק רב למבנים.
כשעה וחצי לאחר מכן, הגיע ברייוויק לאי אוּטֶיָה (Utøya; מיקום על גבי מפה) שבאגם טיראיפיור בקרבת אוסלו וביצע פיגוע ירי שבמהלכו נהרגו 69 נערים ונפצעו עשרות במחנה קיץ של מפלגת העבודה הנורווגית (מפלגת השלטון).
הייתה זו מתקפת הטרור הראשונה בתולדות נורווגיה המודרנית.
הפיצוץ מחוץ למשרד ראש ממשלת נורווגיה
בקריית הממשלה שוכנים משרד ראש הממשלה, משרד האוצר הנורווגי, משרד המשטרה והמשפטים, ומשרדי ממשל נוספים. פיצוץ מכונית התופת גרם למותם של 8 בני אדם, פציעתם של אחרים ולנזק רב למבנים. כל חלונות בנייני הממשל ברובע התנפצו לרסיסים מעוצמת הפיצוץ. הרחובות המובילים לרובע הוצפו בשברי זכוכית וענן עשן לבן היתמר במשך זמן רב מעל הרובע כתוצאה מהשרפה שהתמשכה בבניין משרד הנפט הנורווגי. מיד לאחר הפיצוץ סגרה משטרת נורווגיה את הרחוב וחיפשה אחר התקני נפץ נוספים, ונאסר על אזרחים להגיע למרכז אוסלו. בנייני ערוץ הטלוויזיה TV2 פונו לאחר שהתגלה חפץ חשוד.
הטבח באי אוטיה
כשעתיים לאחר פיצוץ מכונית התופת, הגיע אנדרס ברינג ברייוויק - נורווגי תושב אוסלו, כשהוא מחופש לקצין משטרה, אל האי אוטיה המרוחק 40 ק"מ מהעיר אוסלו, שבו נערך מחנה קיץ שנתי לנוער ולצעירים של ליגת העובדים הצעירים של מפלגת השלטון, ופתח באש על הנוכחים. 69 נהרגו, ועשרות נפצעו, רובם נערים. ברייוויק הגיע אל האי בסירה, כשהוא חמוש ברובה בעל כוונת טלסקופית ובאקדח מסוג גלוק, עטוי אפוד מגן. כאשר הגיעו דיווחים ראשוניים על היריות נשלחה יחידה ללוחמה בטרור אל האי והחשוד נעצר, אולם שאלות קשות עלו לגבי משך הזמן הארוך שנדרש עד שהגיעה היחידה אל האי ועצרה את היורה. יחידה נוספת שהגיעה אל האי ביצעה בדיקה לשם איתור או ניטרול פצצות נוספות.
לאחר מעצרו של ברייוויק הודיע ראש המשטרה הלאומית, סווינונג ספונהיים, כי ברייוויק הוא שאחראי גם לפיצוץ מכונית התופת שבוצע מוקדם יותר באותו היום. מלכתחילה הניחה המשטרה כי לאירוע באוטיה היה קשר לפיגוע במרכז הבירה, מכיוון שראש הממשלה סטולטנברג היה צפוי להגיע אל מחנה הקיץ ביום שלמחרת, ומהלך האירועים תאם את ההשערה כי סטולטנברג היה בין מטרותיו של המחבל.