cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זרוע מגן-קנטאור
קבוצת הכוכבים קנטאור
קבוצת הכוכבים הנקראת קנטאור (Centaurus) היא קבוצת כוכבים דרומית, מהגדולות שבקבוצות כוכבים והיא כוללת את הכוכב הקרוב ביותר למערכת השמש. קבוצת הכוכבים קנטאור היא חלק מזרוע מגן-קנטאור.
לדינית
לאדינית (Ladin) היא שפה רומאנית המדוברת בצפון איטליה באזור הרי הדולומיטים (דרום טירול). שפה זו איננה ניב איטלקי, אלא שייכת לענף הרטו-רומאני של השפות הרומאניות, יחד עם השפות רומאנש המדוברת בשווייץ ופורלן המדוברת במחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבצפון איטליה.
אדגאר דה לרמינא
אדגאר דה לרמינא (בצרפתית: Edgard de Larminat; 29 בנובמבר 1895 - 1 ביולי 1962) היה איש צבא צרפתי, שהצטיין בשירות צבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
דה לרמינא הצטרף לצבא צרפת כטוראי, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1915 הוסמך לקצין ולחם בקרב ורדן. במהלך המלחמה נפצע שלוש פעמים, ופעם אחת נפגע מגז רעיל. עם תום המלחמה הגיע לדרגת קפיטן.
ב-1919 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, והצטרף לצבא הקולוניאלי. בתפקיד זה לחם כנגד מורדים במרוקו ושירת במאוריטניה ובהודו-סין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע דה לרמינא לדרגת קולונל, ושירת כסגן מפקד כוחות הצבא הצרפתי בלבנט.
מלחמת העולם השנייה
עם התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת בשנת 1940 סירב דה לרמינא להיכנע, ולהסכים לשביתת הנשק. ממקום מושבו בחלב שבסוריה ניסה לחבור אל הבריטים, ולהמשיך בלחימה. הוא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. הגנרל ארצ'יבלד וייוול שפיקד על הכוחות הבריטים במזרח התיכון סירב לשתף פעולה עם יזמה זו, והחזיר את אלו שהצליחו לעבור את הגבול וכך התגלו פעולותיו של דה לרמינא על ידי מפקדו, הגנרל אז'ן מיטלהאוזר, והוא הורה לכלוא אותו בדמשק. דה לרמינא נכלא, אך נמלט.
הוא הגיע אל ג'יבוטי, שם חבר לגנרל פול לואי לז'נטיום שהיה במצב דומה, וניסה לשכנע את הכוחות הצרפתים בסומלילנד הצרפתית להמשיך ולהילחם, אל מול המתקפה האיטלקית הצפויה על עמדות הבריטים באזור. לז'נטיום כשל, ונאלץ להימלט, וכך גם דה לרמינא. דה לרמינא הגיע למצרים והתכוון להמשיך אל לונדון, אך בדרך קיבל מהגנרל שארל דה גול את הפקודה להתייצב בליאופולדוויל בירת קונגו הבלגית. אנשי הצבא והמנהלה במושבות אפריקה המשוונית הצרפתית בהנהגת מושל צ'אד הצרפתי השחור פליקס אבואה תכננו להודיע על תמיכתם בצרפת החופשית. תפקידו של דה לרמינא היה לדאוג לכך שהמעבר לצד צרפת החופשית בברזוויל, בירת אפריקה הצרפתית המשוונית, יעבור על הצד הטוב ביותר, וכך היה. ב-28 באוגוסט 1940 הגיע לברזוויל, החליף שם את אנשי הצבא והמנהלה שהתנגדו לצרפת החופשית, וקיבל את מינויו של דה גול להיות למפקד כוחות צרפת החופשית באפריקה המשוונית הצרפתית בדצמבר 1940 החליטה ממשלת צרפת של וישי כי היא שוללת מדה גול, מלז'נטיום ומדה לרמינא את אזרחותם הצרפתית.
יחידות אלו הצטיינו במסגרת קרב גזאלה ובמיוחד נודעה לתהילה העמידה שהפגין פקודו של דה לרמינא, הגנרל פייר קניג בקרב ביר חכים. ביולי 1942 נפצע דה לרמינא בתאונת דרכים, אך המשיך בפיקודו הצבאי.
יחידות הצבא שבפיקודו של דה לרמינא השתתפו בהצטיינות בקרב אל עלמיין, אך לאחר הקרב לא המשיכו במרדף אחר הצבא הגרמני הנסוג, אלא הועברו לרענון וארגון מחדש באזור טוברוק, שם אוחדו מחדש לחטיבה אחת שנקראה הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית בראש הדיוויזיה השתתף דה לרמינא במערכה בתוניסיה, ותרם תרומה חשובה לניצחון שהביא לסיום הלחימה באפריקה.
בין יוני 1944 לאוקטובר 1944 לחם במסגרת כוח המשלוח הצרפתי שנלחם בחזית האיטלקית. לאחר מכן הגיע אל הקרבות על אדמת צרפת. באפריל 1945 ניהל את המתקפות על כוחותיו האחרונים של היטלר באזור האוקיינוס האטלנטי, סמוך לשפך נהר הז'ירונד, והעיר רויאן. לאחר כיבוש רויאן התקיף את העיר לה רושל וקיבל את כניעתו של המפקד הגרמני אדמירל שירליץ, ועמו 18,000 חיילים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה החזיק דה לרמינא בכמה משרות, ושירת בין היתר כמפקד הכללי של צבאות צרפת מעבר לים. ב-1956 פרש משירות צבאי. ב-1962 נקרא לשוב ולשרת, כחבר בית הדין הצבאי שדן את הקצינים שמרדו בדה גול במאורעות באלג'יריה בשנת 1961. בטרם התכנס בית הדין, התאבד.
ניק אומאלי
ניקולס (ניק) אומאלי (באנגלית: Nick O'Malley; נולד ב-5 ביולי 1985) הוא הבסיסט של להקת הרוק "ארקטיק מאנקיז" (Arctic Monkeys).
ביוגרפיה
אומאלי התחיל לנגן בגיטרה בס בגיל 16, לאחר ששאיפותיו לנגן בתופים ובגיטרה זכו להתנגדות מצד אביו. בתחילת דרכו ניגן בבס בלהקת רוק מקומית בשם "הדודג'מס" (The Dodgems).
ב-20 ביוני 2006, הועזב אנדי ניקולסון מהלהקה באופן סופי. בהודעתו לתקשורת אמר אלכס טרנר: "מצאנו את עצמנו בסיטואציה שרצינו להמשיך הלאה". אומאלי מילא את מקומו והפך לבסיסט הרשמי של להקת "ארקטיק מאנקיז".
רודולפו פרוידה
רודולפו פרוידה (בספרדית: Rodolfo Freude, 11 בספטמבר 1920 – 18 באוקטובר 2003) היה מדינאי ארגנטינאי, הראשון שעמד בראש השירותים החשאיים של ארגנטינה וארגון המודיעין SIDE.
ביוגרפיה
נולד בבואנוס איירס בספטמבר 1920 (על פי מקורות אחרים, ב־1922) למשפחה של ארגנטינאי, איש עסקים ממוצא גרמני בשם לודוויג פריידה (1889–1956). במהלך מלחמת העולם השנייה רודולפו סייע לאביו, שהיה נשיא המועדון הגרמני בבואנוס איירס. בשנים 1941–1945, על פי כמה מקורות, שיתף פעולה עם המשטרה החשאית של הרייך השלישי.
רודולפו היה חלק מפמלייתו של פרון, אשתו אוויטה ואחיה, חואן דוארטה.
בשנים 1944–1945, רודולפו היה עוזרו של פרון, כשהלה החזיק במשרת שר העבודה ולאחר מכן כסגן נשיא המדינה. ב־1946, כאשר פרון מונה לנשיאות המדינה, לודוויג פריידה סיפק לו תמיכה כספית, רודולפו ("רודי", כפי שהוא כונה על ידי פרון), השתתף במערכת הבחירות כמזכירו האישי של פרון, לאחר בחירתו של פרון לנשיאות הוא מינה את רודולפו למנהל השירותים החשאיים "מחלקת מידע" (בספרדית: División Informaciones), שמאוחר יותר הפכה למזכירות המודיעין והוטלה עליה המשימה לפעול כשירות המודיעין והריגול על כוחות האופוזיציה במדינה, מעקב אחר שגרירויות זרות ופעילות קומוניסטית באמריקה הלטינית. כראש המודיעין הארגנטינאי, רודולפו השתתף בפעילויות של ארגון יוצאי אס אס והענקת מחסה בארגנטינה לפושעי מלחמה נאצים כמו אדולף אייכמן ואריך פריבקה.
אחרי ההפיכה הצבאית של 1955 רודולפו לא היה מעורב עוד בפעילויות פוליטיות. הוא מת ב־2003, על פי מקורות אחרים, ב־2006.
ננצית יערות
ננצית יערות (ברוסית, השפה נקראת Ненецкий лесной) הוא ניב בשפה הננצית. הניב מדובר על ידי העם הננצי, עם המורכב משבטים שונים החיים בצפון-מערב סיביר. כיום, ננצית היערות מדוברת על ידי 1,750-1,000 איש, במחוזות ימלו-ננץ וחנטי-מנסי. הניב הננצי הנוסף, ננצית הטונדרה מדובר על ידי רוב העם הננצי. היות שננצית היערות נמצאת בסביבה דוברת רוסית, וכן בגלל מספר הדוברים הנמוך, השפה נחשבת לשפה בסכנת הכחדה. ננצית היערות החלה להיכתב רק בשנות ה-1990, ולכן השפה כמעט ולא מתועדת. כיום, רוב דוברי הננצית יודעים גם רוסית, ויחידת הכתב לשפות הננציות היא כתב קירילי.
ננצית היערות שייכת לשפה הננצית, המשתייכת לקבוצת השפות הננצו-אנטיות, קבוצה במשפחת השפות הסאמוײדיות (Samoyedic languages) (ששייכת לקבוצת השפות האוראליות). השפה הקרובה ביותר לננצית היערות היא ננצית הטונדרה. שפות נוספות הדומות לננצית הן השפות (מהדומה ביותר להכי פחות דומה): אנטית, נאגאסאנית וסלקופית. בנוסף, ננצית היערות מושפעת מן הניב חאנטית מזרחית (ניב השפה החאנטית), שמדובר בסמוך לאזורי הדיבור של ננצית היערות. השפעה זו של החאנטית המזרחית מהווה את אחד ההבדלים המרכזיים בין שני ניבי הננצית.
אז למה לי פוליטיקה עכשיו
אז למה לי פוליטיקה עכשיו הוא פזמון שכתב והלחין שלומי ברכה וביצעה להקת משינה. השיר יצא לאור בשנת 1990.
רקע
השיר יצא לאור בשנת 1990 ונכלל באלבום "העמותה לחקר התמותה". באלבום נכללו שתי גרסאות של השיר: הגרסה המוכרת וגרסת וידאו מיקס.
אלבום אוסף של משינה שנקרא "עסקי הרוקנ'רול" קיבל את שמו משורה בשיר זה.
תוכן השיר
השיר מבטא רצון להתרחק מן האקטואליה ומהפוליטיקה. בשיר יש רמזים לאירועים ונושאים אקטואליים משנת 1989. השורה "שמיר ופטרוזיליה מתכנסים באפלה" מרמזת על ראש הממשלה, יצחק שמיר. בשיר מוזכרים עוד רעידת אדמה בקליפורניה שפגעה בגשרים בסן פרנסיסקו, אסון רכבות גדול ברוסיה, ונפילת חומת ברלין. השורה "למה אבן ברמאללה סוטה ממסלולה", מרמזת על האינתיפאדה הראשונה, שהייתה מרובה בידויי אבנים לעבר כוחות צבא ואזרחים ישראלים, ואילו השורה "בניו-יורק המציאו זן חדש של מחלה" מתייחסת לעליית המודעות למחלת האיידס בניו יורק ולהפגנות הגדולות שהתרחשו שם באותה תקופה.
נלי טניסון קונאו
נלי טניסון קונאו (באנגלית: Nellie Tenison Cuneo; 26 באוגוסט 1869 – 23 במאי 1953) הייתה מאיירת וציירת שלמדה בלונדון ובפריז. היא הייתה נשואה לצייר והמאייר האמריקאי סיירוס קונאו ובנם הצעיר היה הצייר האנגלי טרנס קונאו.
ראשית חייה
טניסון נולדה בהמרסמית', לונדון, ב-25 באוגוסט 1869. היא הייתה הילדה השנייה להוריה, הרופא האירי אדוארד טניסון ריאן טניסון ואשתו השנייה, פרנסס סאלי טסטלין. אשתו הראשונה של אדוארד - פאני האטון נפטרה לאחר לידת בנם השלישי, והותירה אחריה שלושה בנים.
השכלה ונישואין
במפקד 1881 מופיעה טניסון (בגיל 11) כילדה היחידה בבית עם הוריה, ככל הנראה בהשגחתה של מטפלת. היא למדה בבית הספר לאמנות בצ'יזויק בשנים 1884 - 1886 ולאחר מכן, ללא תמיכת משפחתה, בבית הספר לאמנות של סר ארתור סטוקדייל קופ בדרום קנזינגטון.. ממפקד האוכלוסין משנת 1891 עברה משפחת טניסון לרחוב אוקסברידג', שעתיד היה להישאר בית המשפחה להוריה של טניסון, ולה עצמה עם ילדיהם עד מותו של סיירוס קונאו בשנת 1916.לאחר מכן היא עבדה כמאיירת עצמאית, בפרסומים כמו מגזין לודגייט.
עד 1899 חסכה מספיק כסף לנסוע לפריז ללמוד אמנות, והיא נרשמה לאקדמיה קולרוסי להתאמן אצל אבוט מקניל ויסלר. שם נפגשה עם סיירוס קונאו. הם חזרו ללונדון כדי להתחתן ב־1903. מכיוון שקונאו היה אזרח ארצות הברית, היא הפסידה את האזרחות הבריטית לאחר הנישואין. היא לא קיבלה אזרחות אמריקאית באופן אוטומטי על ידי נישואין, שכן הדבר היה כפוף לכך שהיא זכאית להתאזרחות. כך, היה גורל נשים בריטיות שהתחתנו עם אמריקאים בשנים 1870 עד 1933, כאשר החוק השתנה. לאחר מות בעלה, טניסון הגישה בקשה להתאזרחות מחדש בבריטניה וקיבלה מחדש אזרחות בריטית ב־27 ביולי 1917.
לבני הזוג נולדו שני בנים: דזמונד, שהפך למהנדס כרייה. וטרנס שהפך לצייר אנגלי ידוע.
יצירה
גם טניסון וגם בעלה עבדו כמאיירים. היא הייתה הרוסה כאשר סיירוס מת במפתיע מהרעלת דם בשנת 1916. טניסון עזבה את מה שהיה בית המשפחה ועברה תחילה להולנד פארק 152 בקנזינגטון. לאחר מכן היא עברה לדרטמור, אחר כך לקורנוול, התגוררה תחילה בהאלסטאון ולאחר מכן בסנט אייבס, שם קנתה בית אותו שיחזרה, והוא הפך לבית קפה.
טניסון הפכה לחברה באגודת האמנים של סנט אייבס בשנת 1928 ונשארה חברה עד 1945. 1934 עברו היא וילדיה חזרה לצ'יזויק, שעתיד להישאר מעונה של טניסון בלונדון עד מותה.
טניסון נפטרה ב־23 במאי 1953.
היא הפכה לחברה באגודת הנשים באמנות בשנת 1918 והייתה מציגה שם לעיתים תכופות. היא גם הציגה באקדמיה המלכותית.
משבר בני הערובה בים השחור
משבר בני הערובה בים השחור התרחש ב-16 עד 19 בינואר 1996. אוניית מעבורת ובה 232 איש שהפליגה מנמל טרבזון שבטורקיה נתפסה על ידי קבוצת חוטפים, שביקשו להביא לסיום המצור הרוסי על קבוצת חמושים צ'צ'נים, שהשתלטו על בני ערובה בכפר בגבול שבין צ'צ'ניה ודאגסטן. המשבר הסתיים כעבור שלושה ימים בשחרור כל בני הערובה שעל האונייה ללא אבדות בנפש.
התקרית
האונייה, אבראסיה (Avrasya), שהניפה את דגל פנמה, נשאה 177 נוסעים ו-55 אנשי צוות. היא עמדה להפליג מטרבזון לעיר הנמל הטורקית ארגלי (Ereğli) ומשם לסוצ'י שברוסיה. היא נחטפה על ידי קבוצה בת שבעה חוטפים, חמישה מהם טורקים ושני הנותרים צ'צ'נים. אחד מעובדי נמל טרבזון נפצע במהלך ההשתלטות על האונייה. התוקפים נשאו נשק רב וחגרו על גופם חגורות דינמיט.
החוטפים דרשו את שחרורם של כמאתיים מורדים צ'צ'נים, שתפסו ב-9 בינואר למעלה מאלפיים בני ערובה בעיירה פרמויאסקויה (Pervomayskoye), במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. הם איימו כי יפרידו בין הנוסעים הטורקים לבין הנוסעים הרוסים וכי ירצחו את 114 הרוסים שנמצאו על האונייה. שלטונות טורקיה בהנהגת ראש הממשלה טנסו צ'ילר התעלמו מדרישת נשיא רוסיה בוריס ילצין לטפל במשבר בתקיפות והעדיפו לנהל משא ומתן ממושך עם החוטפים.
במהלך השיט של האונייה החטופה נקהלו על חוף הים השחור הטורקי אלפי תומכים של המורדים הצ'צ'נים כשהם קוראים סיסמאות אנטי-רוסיות. במקביל התקיימו באיסטנבול הפגנות תמיכה במורדים הצ'צ'נים. ב-19 בינואר הגיעה האונייה לפתחו המזרחי של מצר הבוספורוס. באותו יום הבקיעו המורדים הצ'צנ'ים את דרכם אל מחוץ לטבעת המצור הרוסית על פרמויאסקויה. בשעה 17:00 באותו יום נכנעו חוטפי האונייה ושחררו את הנוסעים שעליה. כמה מהם ניסו להיטמע בין נוסעי האונייה ללא הצלחה. 13 מהנוסעים נזקקו לטיפול רפואי.
לאחר התקרית
שבעת החוטפים הועמדו לדין בטורקיה ונדונו לעונשי מאסר ממושכים. כמה מהם נמלטו מבתי הכלא שבהם הוחזקו. מנהיגם, מוחמד טוקאן, הנהיג פיגוע מיקוח נוסף באיסטנבול ב-22 באפריל 2001. הוא ואנשיו השתלטו על בית מלון בעיר על מנת להסב את תשומת הלב העולמית למלחמת צ'צ'ניה השנייה. באירוע זה נכנעו החוטפים לאחר 12 שעות ללא שפיכות דמים.
חוטף אחר מהקבוצה שהשתלטה על האונייה אבראסיה הפך לפעיל בארגון IHH הטורקי והשתתף בשנת 2010 במשט לעזה על סיפונה של האונייה מאווי מרמרה. הוא נפצע במהלך השתלטות צה"ל על האונייה.
לקריאה נוספת
Phillip Null, Taking the Avrasya, CreateSpace Independent Publishing Platform, 2013. ISBN 9781478164104
מייקל קלייטון
מייקל קלייטון (באנגלית: Michael Clayton) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2007 בבימויו של טוני גילרוי, אודות העורך דין מייקל קלייטון (ג'ורג' קלוני) המתמודד עם התמוטטות עצבים לכאורה של עמיתו. בסרט משחקים גם טום וילקינסון, טילדה סווינטון וסידני פולאק. הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר שמתוכם הוא זכה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור משחקה של סווינטון.
הסרט יצא בארצות הברית באוקטובר 2007 וב-28 בספטמבר 2007 בבריטניה. בישראל הסרט יצא ב-15 בנובמבר 2007.
עלילה
קארן קראודר (טילדה סווינטון), חברת מועצת המנהלים של "יו-נורט'", מגלה שאדנס מחזיק ברשותו חומר מסווג של החברה העלול לסכן אותה. היא שוכרת שני סוכנים שיעקבו אחריו. במעקב מתגלה שאדנס צובר ראיות נגד "יו-נורט'" שבעבר הוא ייצג אותה. קראודר מחליטה לחסל את אדנס באמצעות סוכניה שמדמים את מותו להתאבדות.
בהמשך, קלייטון מגלה שקראודר אחראית למותו של אדנס. הוא מביים את מותו לאחר שמכוניתו מתפוצצת. בסוף, הוא גורם למעצרה של קראודר ומנהלי חברת "יו-נורט'" על פשעיהם בפרשה.
פלדת כלים
פלדת כלים, מתייחסת למגוון של פלדות פחמן וסגסוגת שמתאימים במיוחד לשימוש ככלים לעיבוד שבבי. ההתאמה שלהם נובעת מהקשיות הייחודית שלהם, התנגדות שחיקה ועיוות, ואת היכולת להחזיק קצה חיתוך בטמפרטורות גבוהות. כתוצאה מכך, פלדות הכלים מתאימים לשימוש בעיצוב של חומרים אחרים.
מייקל קלייטון
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 90%. הסרט זכה להיות הסרט הטוב ביותר לשנת 2007 של מגזינים רבים כמו: USA Today וטיים. הופעתים של ג'ורג' קלוני, טום וילקינסון וטילדה סווינטון זכו לביקורות מהללות. בנוסף, הסרט קיבל מספר רב של מועמדויות וזכיות לפרסים יוקרתיים.
פלדת כלים
עם שיעור פחמן בין 0.5% ל 1.5%, פלדת כלים מיוצרת בתנאים מבוקרים בקפידה כדי להבטיח את האיכות הנדרשת. ארבעת האלמנטים העיקריים בתרכובת הקרביד הם: טונגסטן, כרום, ונדיום ומוליבדן.
מייקל קלייטון
ביקורות והכנסות
הסרט הופיע לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה ולאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הוא שוחרר בהפצה מוגבלת ב-5 באוקטובר בארצות הברית ובהפצה כללית שבוע לאחר מכן. בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-10.3 מיליון דולר. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-49,033,882 מיליון דולר בארצות הברית וכ-43,957,953 מיליון דולר בחוץ לארץ.
מפרץ אוב
מפרץ אוֹבּ (ברוסית: О́бская губа́, באנגלית: Gulf of Ob או Ob bay) הוא שפך נהר של אוב, המחובר לים קארה, ים של אוקיינוס הקרח הצפוני ונמצא בצפון מערב רוסיה.
גאוגרפיה
פתחו של המפרץ בים קארה, אורכו כ-800 קילומטרים ורוחבו משתנה בין 50 ל-80 קילומטרים עם כיוון כללי צפון-דרום. מימי המפרץ רדודים יחסית, בעומק בסביבות 10 מטרים, עובדה המקשה על תנועת אוניות גדולות. בפתח המפרץ מספר איים שטוחים ונמוכים בקרבת החוף, כגון האי קאליי.
פלא יועץ אל גיבור אבי-עד שר-שלום
פֶּלֶא יוֹעֵץ אֵל גִּבּוֹר אֲבִי-עַד שַׂר-שָׁלוֹם הוא שם סמלי הניתן בספר ישעיהו למלך מבית דוד שהנביא מבשר על לידתו (אולי במשמעות סמלית של הכתרתו). הדעה המרכזית בפרשנות הרבנית מעניקה שם זה למלך חזקיהו, אולם לפי פרשנות אחרת מדובר בנבואה לעתיד לבוא על מלך המשיח. כמו כן, יש המפסקים תחבירית את הפסוק באופן כזה שחלקו הראשון של השם מתאר את נושא המשפט, אלוהים, ולא את המושא, המלך. בנצרות מקובל לפרש את התואר כנבואה אודות ישו.
זהות בעל השם
יש הטוענים כי בשם זה מתאר הנביא את הולדתו של המלך חזקיהו, בנו של המלך אחז. ישעיהו ניבא שבן זה יהיה מלך הנתון לחסדו של האל ובעל סגולות פלאיות. אם מקבלים טענה זו, אזי כישלונם של האשורים מתואר על ידי ישעיהו בנבואה שניבא בעבר לרגל הולדתו של בן המלך. הציטוט מדגיש את הציפייה שתלה העם בבן הנולד, שיוכיח את עצמו כפלאי והאל עמו. ייתכן כי נבואה זאת היא הערת העורך אשר ביקש להביע את דעתו, שבנבואתו של ישעיהו על הבן המלך התגשם בעצם הניצחון על ממלכת אשור. בנוסף, ייתכן כי דברים אלו נאמרו בלשון עבר: כלומר חזקיהו היה פלא יועץ. אחרים מסבירים את הנבואה כמשיחית, ואינה מתכוונת לאישיות מסוימת. בעקבות מפלת ממלכת אשור מתעוררות בלב העם והנביא בכללם תחושות משיחיות, והוא מקווה לבואו של המשיח, שיישב על כיסא בית דוד. הכינויים בו מכנה הנביא את הילד אינם מצביעים על זהות הדמות. אחרים רואים קשר בין "אֵל גִּבּוֹר" לחזקיהו, אך אין בכך די כדי לזהות אישיות זו או אחרת. מנגד יש הטוענים כי ישעיהו לא ציטט נבואה שניבא בעת הולדתו של חזקיהו, וזאת כי חזקיהו נולד לפני שישעיהו החל לפעול כנביא.
יש הסוברים כי ניתן לראות בשמות הללו שמות המתארים את אחד ממלכי בית דוד, וזאת על פי הפסוק: בפסוק זה מתואר המלך כבעל תכונות של אדנות וכוח רב, אשר בזמנו ישרור שלום, ובנוסף הממלכה תתקיים "מֵעַתָּה וְעַד עוֹלָם". מכאן הם סוברים שמדובר בכינויים של המלך, ולא בשמו הנוסף של האל כפירוש רש"י אשר רואה בשם תואר זה אחד מכינויי האל: "אלוהים שהוא פלא יועץ". הרך הנולד אשר ימלוך נושא בשמות רבים המבטאים תכונות המיוחסות לאלוהים, את החכמה, נתינת העצות, הגבורה, את היותו כאב לעמו ואת בשורת השלום אשר יביא עמו. תכונות אלו יסללו את הדרך ואת הצורה בה תנוהל הממלכה. תפקידו של הילד אם כן מסמלת את צורת השלטון בדמות האלוהים הנשקפת ממנה.
יש הסוברים כי נבואה זו מתבססת על פולחן הקשור בהכתרת מלכים במצרים העתיקה. לשיטתם הדוברים בפסוק הם מלאכים - פמליה של מעלה, אשר באים להודיע על הולדת הבן, כאשר הם מכנים אותו "אֵל גִּבּוֹר".
חז"ל רואים בנבואה זו נבואה שהייתה אמורה להתגשם עם עלייתו למלוכה של חזקיהו, אך נבואה זו לא התממשה. לדעת חז"ל, ה' ביקש לעשות את חזקיה משיח, אך נמנע מכך מכיוון שחזקיה לא אמר דברי שירה לאחר נפילת סנחריב, וכך לא הוגשמה הנבואה.
בדת הבהאית
הפסוק משמש בדת הבהאית כאחת מן ההוכחות לאמיתות שליחותו של בהאא אללה כהתגלות אלוהית, ובייחוד מבחינת היותו זה שעליו דובר בדתות ובנבואות קדומות. בהאא אללה עצמו הזכיר את דמותו של "אבי-עד" בנבואת ישעיהו באיגרתו אל האפיפיור פיוס ה-9. ג'ון אסלמונט בספרו על הדת הבהאית מסביר כי אמנם נהוג היה לייחס את הפסוק לישו, אך למעשה לא ממלא את התנאים המפורטים בה, ולעומתו בהאא אללה ממלא אחר כל הדרישות: כבר בשנות שליחותו הראשונות דתו הופצה בכל רחבי העולם ולא הייתה מוגבלת לאזור מסוים; בהאא אללה הביא עמו גם חוקי ממשל והנהגה (בניגוד לישו); הוא מתייחס לעצמו כהתגלות של האב השמיימי (בעוד ישו הוא הבן); ועיקר שליחותו של בהאא אללה היא להביא שלום לאנושות.
ויטאלי דבידוב
ויטאלי סמיונוביץ' דבידוב (ברוסית: Виталий Семёнович Давыдов; נולד ב-3 באפריל 1939 במוסקבה) הוא שחקן הוקי קרח סובייטי לשעבר בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של דינמו מוסקבה ונבחרת ברית המועצות איתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
דבידוב נולד במוסקבה והתגורר ליד אצטדיון דינמו. אחד ממאמני המועדון ראה אותו משחק הוקי קרח והזמין אותו לקבוצת ילדים של המועדון. בשנת 1957 עבר לקבוצת הבוגרים ושיחק בה כחלוץ. באחד ממשחקי החוץ היה חוסר במגן ודבידוב הסכים לשחק בעמדה זו. מאז עבר לעמדת מגן והפך לאחד מכוכבי ההגנה של הקבוצה.
בשנת 1963 דבידוב לראשונה נכלל בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה באליפות עולם. הוא המשיך וזכה במדי הנבחרת באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת דבידוב שיחק ליד ויקטור קוזקין ואלכסנדר רגולין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
בזירה הביתית שלטה קבוצת צסק"א מוסקבה בהוקי קרח הסובייטי ללא מצרים. דינמו ודבידוב לא הצליחו ולו פעם אחת לערער את שלטונה, ודבידוב סיים את קריירת המשחק שלו ללא תואר מקומי.
בשנת 1972 פרש דבידוב ממשחק פעיל ועבר לאימון. בשנים 1976-1977 הוא היה מאמן ראשי של נבחרת הנוער של ברית המועצות. בשנים 1979-1981 הוא היה מאמן ראשי של קבוצתו דינמו מוסקבה. בשנות ה-80 הוא עבר להונגריה והיה מאמן אחד הקבוצות ונבחרת המדינה. בתקופה זו הנבחרת עלתה מדרג C לדרג B העולמי.
לאחר מספר שנים בהונגריה דבידוב חזר לרוסיה ופעל במסגרת מועדון בו שיחק.
פלדה מהירה
פלדה מהירה (באנגלית: high speed steel או HSS) היא קבוצת משנה של פלדת כלים, המשמשת כחומר גלם לייצור כלים לעיבוד שבבי, כגון להבי מסורים חשמלים ומקדחים.
פלדה מהירה החליפה את כלי הפלדה הישנים, שהיו עשוים מפלדת פחמן גבוה, שהיה בשימוש נרחב עד שנות 1940. המעבר נבע מהיכולת לעמוד בטמפרטורות גבוהות יותר, מבלי לאבד את מזגו (קשיות). תכונה זו מאפשרת לפלדה המהירה לחתוך מהר יותר מאשר פלדת פחמן גבוה, ומכאן השם 'פלדת מהירות גבוהה'. בטמפרטורת החדר, לאחר ביצוע הטיפול חום המומלץ, פלדה מהירה בעלת קשיחות גבוהה (מעל קשיות רוקוול 60) והתנגדות שחיקה (קשורה בדרך כלל לתוכן טונגסטן ונדיום המשמשים לעיתים קרובות ב- HSS) בהשוואה לפחמן ולפלדות של כלי עבודה אחרים.
ויליאם זוראך
ויליאם זוראך (באנגלית: William Zorach; 28 בפברואר 1889 – 15 בנובמבר 1966) היה פסל, וצייר יהודי אמריקאי יליד ליטא. זכה במדליית הלוגן לאמנויות. היה בין האמנים האמריקאים שאימצו את הקוביזם.
הוא בעלה של מרגריט זוראך ואביה של דהלוב איפקאר, שתיהן אמניות בפני עצמן.
קורות חיים
זוראך גורפינקל נולד בליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בשנת 1889 למשפחה יהודית ליטאית, בנו של בעל דוברה, ביורבורג, הילד השמיני מבין עשרה ילדים. זוראך (אז שמו הפרטי) היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1894. הם התיישבו בקליבלנד שבאוהיו ושינו את שמם ל"פינקלשטיין". בבית הספר שונה שמו הפרטי ל"ויליאם" על ידי המורה. זוראך שהה באוהיו כמעט 15 שנה. הוא היה נער חניך בליתוגרפיה והמשיך ללמוד ציור אצל הנרי ג'קלר בבית הספר לאמנות בקליבלנד בין השנים 1905–1907. בשנת 1908 עבר זוראך לניו יורק ונרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב. בשנת 1910 עבר זוראך לפריז עם האמן והליתוגרף של קליבלנד, אלמר ברובק, כדי להמשיך את הכשרתו האמנותית בבית הספר לאמנות "לה פאלט".
בזמן ששהה בפריז, זוראך פגש את מרגריט תומפסון (1887–1968), סטודנטית לאמנות אמריקאית, שאיתה התחתן ב־24 בדצמבר 1912 בעיר ניו יורק. הזוג אימץ את שמו הפרטי המקורי, זוראך, כשם המשפחה. זוראך ואשתו חזרו לאמריקה שם המשיכו להתנסות בסגנונות אמנותיים אחרים. בשנת 1913 נכללו יצירותיהם בתערוכת הארמורי המפורסמת, שהציגה את עבודותיו לקהל הרחב, כמו גם למבקרי אמנות ואספנים.
גם ויליאם וגם מרגריט הושפעו מאוד מהקוביזם והפוביזם. הם אמורים היו להיות בין האמנים הראשונים שהציגו את המודרניזם האמריקני והסגנונות המודרניים האירופיים. במהלך שבע השנים הבאות ביסס את עצמו זוראך כצייר, והציג לעיתים קרובות את ציוריו בתצוגות גלריה ובמקומות כמו אגודת האמנים העצמאיים ומועדון הסטודיו על שם ויטני. בזמן שמרגריט החלה להתנסות באמנות טקסטיל ויצרה שטיחי קיר גדולים ואמנותיים ושטיחי כיסוי, ויליאם החל להתנסות בפיסול, שהפך למדיום העיקרי שלו.
בשנת 1915 הרחיבו ויליאם ומרגריט את משפחתם עם הולדת בנם, טסים. בתם, דהלוב איפקאר, נולדה בשנת 1917, ובהמשך הפכה לאמנית. בזמן שמשפחת זוראך בילתה את חורפיה בניו יורק, בתקופת הקיץ הם חילקו את זמנם בין ניו המפשייר למסצ'וסטס. הם בילו כמה קייצי בפלינפילד שבניו המפשייר במושבת האומנים קורניש, ושכרו את חווה שהייתה בבעלות חברם האמן הנרי פיץ' טיילור. כאן נולדה בתם, תוך כדי ייצור הדפסים שונים המתארים את חיי המקום. הוא היה גם חבר במושבת האומנים בפרובינסטאון במסצ'וסטס. בשנת 1923 רכשה משפחת זוראך חווה באי ג'ורג'טאון שבמיין, שם התגוררו ועבדו.
זוראך נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות בשנת 1953, וקיבל תואר D.F.A. ממכללת בייטס בשנת 1964. הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בין 1929 ל-1960. המשיך לעבוד באופן פעיל כאמן עד מותו בבאת' שבמיין, ב-15 בנובמבר 1966.
יצירתו
ניתן למצוא את עבודותיו של זוראך בכמה אוספים פרטיים, ארגוניים וציבוריים, כולל המוזיאון לאמנות האמריקאית סמיתסוניאן, מוזיאון האמנות היפה, בוסטון, המוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון ויטני לאמנות, הלאומי גלריה לאמנות, אולם המוזיקה של רדיו סיטי, מוזיאון הקריירה לאמנות, גם באוספים רבים של מכללות ואוניברסיטאות.
הלמניסקטה של ברנולי
הלמניסקטה של ברנולי היא עקום המבוסס על שני מוקדים, F1 ו-F2 שהמרחק ביניהם הוא 2c, והעקום הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות P שמקיימות PF1·PF2 = c2. קרויה על שמו של יאקוב ברנולי שחקר אותה.
היסטוריה
ב-1680 חקר קאסיני משפחה של עקומים, שכעת נקראים האובל של קאסיני, אותה הגדיר כך: המקום הגאומטרי של כל הנקודות, אשר מכפלת מרחקיהן משתי נקודות קבועות, שהן המוקדים של העקום, קבועה. כאשר מחצית המרחק בין המוקדים משתווה לשורש הריבועי של הקבוע, האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה, עקום שהתיאור הגאומטרי שלו היא חיתוך של טורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס ומשיק למשטח הפנימי של הטורוס, וההגדרה האלגברית שלו היא אוסף האפסים של הפולינום ממעלה רביעית:.
ב-1694 חקר יוהאן ברנולי את המקרה שבו האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה (שכעת נקראת הלמניסקטה של ברנולי) בהקשר של "בעיית האיזוכרונות" שהוצעה קודם על ידי לייבניץ. עקומה זאת ניתנת לתיאור אנליטית על ידי המשוואה הפולינומית:.
כאשר a פרמטר קבוע כלשהו המשפיע על גודל וצורת העקום. ככל ש-a גדול יותר כך העקום גדול ומתוח יותר.
אחיו של יוהאן, יאקוב ברנולי, חקר גם הוא את העקומה באותה שנה, והוא שהעניק לה לראשונה את השם "למניסקטה". זהו מקרה פרטי של העקום שנוצר על ידי חיתוך של מישור בטורוס כאשר d=-c, מצב שקורה כאשר הלמניסקטה היא חתך של טורוס אשר החור הפנימי שלו והחתך המעגלי שלו (כלומר חתך ה"צינור" שכופף לכדי טורוס) הם בעלי אותו קוטר.
פונקציות אליפטיות למניסקטיות הן אנלוגיות לפונקציות הטריגונומטריות בעבור הלמניסקטה של ברנולי, וקבועי הלמניסקטה צצים באופן טבעי בחישוב אורך הקשת של עקומה זאת.
אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי
הקביעה של אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי מובילה לאינטגרלים אליפטיים, כפי שנתגלה במאה ה-18. בקואורדינטות קוטביות ניתן לרשום את משוואת הלמניסקטה של ברנולי בצורה:, וניתן להניח בלי הגבלת הכלליות שמשוואה זו היא:. גזירה של הפונקציה הסתומה נותנת: , או:. הנוסחה לאורך עקומה בקואורדינטות קוטביות היא:, ולכן נקבל שבמקרה זה אורך קשת הלמניסקטה בין r = 0 ל-r = s הוא:.
כלומר קיבלנו שכדי לחשב את אורך קשת הלמניסקטה יש לחשב אינטגרל אליפטי. בסביבות 1800, הפונקציות האליפטיות שהופכות את האינטגרלים הללו נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס (עבודותיו כמעט ולא פורסמו בזמנו, אולם רמזים לה ניתנו בספרו "מחקרים אריתמטיים"). סריג המחזורים של פונקציות אלו הוא בעל צורה מיוחדת מאוד, שכן נקודות הסריג הן השלמים הגאוסיים, עד כדי כפל בקבוע ממשי.
פונקציית אורך הקשת  מגדירה את הסינוס הלמניסקטי כפונקציה ההפוכה  עם מחזור. בדומה לזה מוגדר הקוסינוס הלמניסקטי. פונקציות אלה מקיימות את היחס. הן מקיימות גם נוסחאות חיבור וחיסור: ו-.
זוויות
המשפט הבא על הקשר בין זוויות בלמניסקטה של ברנולי הוכח בשנת 1843 על ידי המתמטיקאי גרהרד כריסטוף הרמן וכטמן:
Lucid Dreams
Lucid Dreams (או בשמו המלא Lucid Dreams (Forget Me)) הוא שיר של הראפר, הזמר והפזמונאי האמריקאי ג'וס וורלד. ביוני 2017, השיר פורסם לראשונה בסאונדקלאוד, ולאחר חתימתו של ג'וס וורלד בחברות התקליטים Grade A ואינטרסקופ רקורדס, השיר יצא לאור רשמית ב-11 במאי 2018. השיר הופק על ידי ניק מירה, ונכנס ישירות למקום ה-74 במצעד הבילבורד הוט 100 ; בשיאו, הגיע למקום השני במצעד. בנוסף, לשיר למעלה מ-1.4 מיליארד השמעות בספוטיפיי, ונחשב לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי ב-2018.
רקע
ג'וס וורלד תיאר את השיר כ"טיפול תרפי", בעקבות הבעיות שחווה בזוגיות שלו.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר "Lucid Dreams" פורסם ב-11 במאי 2018 בערוץ היוטיוב Lyrical Lemonade; הקליפ בוים על ידי קול בנט. בקליפ, רואים את ראשו של ג׳וס וורלד יוצא מהרצפה כשגופו תקוע מתחת. הקליפ תואר על ידי Milca P מ-HotNewHipHop כקליפ פסיכדלי. הקליפ צבר למעלה מ-890 מיליון צפיות ביוטיוב.
הצלחה מסחרית
בארצות הברית, "Lucid Dreams" היה בתחילתו להיט רדום; השיר נכנס בהתחלה למקום ה-74 במצעד הבילבורד הוט 100, ובשבוע הראשון שלו צבר 10 מיליון השמעות בארצות הברית ו-4,000 הורדות דיגיטליות. השיר המשיך לעלות, בשבוע שלאחר מכן הגיע למקום ה-35, ושבוע אחרי הגיע למקום ה-15. כשהגיע למקום התשיעי, ב-12 ביוני 2018, "Lucid Dreams" נהיה לשיר הראשון של ג׳וס וורלד בעשרת המקומות הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100; השיר היה אז עם 35.9 מיליון השמעות בארצות הברית ו-9,000 הורדות. בהמשך חודש יוני, השיר עלה למקום השלישי; במשך מספר חודשים לאחר מכן, השיר נע בין עשרת הראשונים במצעד, כשבשיא שלו הגיע למקום השני. השיר שמנע ממנו להתקדם למקום הראשון היה "Girls Like You" של מארון 5 וקארדי בי. בעקבות מותו של ג׳וס וורלד ב-8 בדצמבר 2019, ב-21 בדצמבר השיר חזר למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, ובעצם השיר "בילה" 26 שבועות (לא רציפות) בעשרת הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100.
ליים אצבע
עץ ליים האצבעות (שם מדעי: Citrus australasica), ידוע גם כליים קוויאר וכפינגר ליים (Finger Lime), הוא עץ קטן הגדל בעיקר באזור גבול החוף של קווינסלנד וניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
העץ בגובה 2–7 מטרים. העלים שלו באורך 1–6 ס"מ וברוחב של 3–25 מ"מ, העלים חלקים עם קצה קטום ומחורץ לכיוון הקדקוד. הפרחים של העץ הם לבנים עם עלי כותרת באורך 6–9 מ"מ. הפרי של העץ הוא גלילי, באורך 4–8 ס"מ, לפעמים הפרי מעט עקום, כיום קיימים מספר סוגים של הפרי בצבעים שונים כמו: ורוד וירוק.
טיפוח ושימושים
ליים האצבעות הפך לפופולרי בשל יחוסו כאוכל גורמה מסוג בושפוד (אוכל המיוחס באופן מסורתי לילידים אוסטרלים ומשמש כיום כאוכל מסורתי של האוכלוסייה האוסטרלית). הכינוי "ליים קוויאר" נבע מהדימוי של בקבוקוני המיץ העגולים של פרי ליים האצבעות לקוויאר, ניתן להשתמש בבקבוקוני המיץ לקישוט, לתיבול סלט ולהוספה למתכונים שונים. בקבוקוני המיץ הם רעננים ונותנים טעם חמצמץ כאשר לועסים אותם. המיץ שבבקבוקונים דומה לטעם של ליים רגיל. אפשר להשתמש בליים האצבעות להכנת ריבה וחמוצים. אפשר להשתמש בקליפת הפרי של ליים האצבעות כתבלין.
אפשר למצוא את פרי ליים האצבעות במספר רחב של צבעים: ירוק, צהוב, כתום, אדום, סגול, שחור וחום. לעץ ליים האצבעות יש את המספר הגדול ביותר של צבעים בין כל עצי הליים.
ב-1990 החל שימוש מסחרי בפרי ליים האצבעות להכנת ריבות. החלו לגדל לראשונה את עצי ליים האצבעות באופן מסחרי באוסטרליה, בעקבות ביקוש גדול של הפרי.
רודולף דירקס
רודולף דירקס (באנגלית:Rudolph Dirks; 26 בפברואר 1877 – 20 באפריל 1968) היה אחד מאמני הקומיקס המוקדמים והנודעים ביותר, שנודע בעיקר בזכות "קצנז'אמר קידס" (בהמשך נקרא: "הקפטן והילדים").
ביוגרפיה ויצירה
דירקס נולד בהיידה, גרמניה, ליוהנס ולמרגריטה דירק. כשהיה בן שבע, היגר אביו, חרט עץ, יחד עם משפחתו לשיקגו, אילינוי.
לאחר שמכר קריקטורות שונות למגזינים המקומיים רודולף עבר לעיר ניו יורק ומצא עבודה כקריקטוריסט. אחיו הצעיר גאס הלך בעקבותיו. [2] הוא החזיק במספר משרות כמאייר, שהגיע לשיא במעמדו אצל ויליאם רנדולף הרסט בעיתון ״ניו יורק ז'ורנל״.
מלחמת התפוצה בין ה״ז'ורנל״ לבין ״ניו יורק וולד״ של ג'וזף פוליצר הייתה במלוא עוזה. עיתון "העולם" זכה להצלחה עם גיליון "יום ראשון" שהודפס בצבע החל משנת 1895. העורך רודולף בלוק ביקש מדירקס להכין רצועת קומיקס לגיליון של יום ראשון המבוסס על סיפור של וילהלם בוש, "מקס ומוריץ". כשדירקס הגיש את האיורים שלו, בלוק כינה אותם "הילדים של הקצנז'אמר", והראשונה הופיעה ב -12 בדצמבר 1897. גאס דירקס סייע לאחיו עם "הקצנז'אמר קידס" בשנים הראשונות עד להתאבדותו ב־10 ביוני 1902.
תחרות בקומיקס
דירקס לקח פסק זמן מעבודתו בכתב העת כדי לשרת את ארצו במלחמת ספרד -אמריקה ובהזדמנויות אחרות. בשנת 1912, הוא ביקש חופשה של שנה לסיור באירופה יחד עם אשתו. הבקשה הובילה לקרע עם כתב העת. לאחר מאבק משפטי ממושך, קבע בית המשפט הפדרלי כי לדירקס יש את הזכות להמשיך לצייר את דמויותיו לרשת עיתונים יריבה, אף שכתב העת "הז'ורנל" שמר את הזכות לכותרת "ילדי הקצנז'אמר".
ההצלחה של הקומיקס של דירקס נבעה לא רק ממזל. דירקס היה קריקטוריסט מחונן בעל תזמון מעולה וגלריה צבעונית של דמויות שונות, כולל הנס ופריץ, הקפטן, הפקח והאמא. באמצע שנות החמישים הוכנסה דמות נוספת - רמאי רומנטי בשם Fineas Flub.
רצועות קומיקס
דירקס תרם תרומות משמעותיות לשפה הגרפית של רצועות קומיקס. אף שלא היה הראשון שהשתמש בפאנלים או בלוני דיבור עוקבים, הוא השפיע על האימוץ הרחב שלהם. הוא גם המציא סמלים בקומיקס כמו קווי מהירות, "לראות כוכבים" בגלל כאב ו"ניסור עץ" לנחירות.
כהובי, דירקס הפיק ציורים רציניים הקשורים לאסכולת אשקאן. כמו רבים מעמיתיו, הוא היה שחקן גולף נלהב. דירקס העביר את תפקידי הציור שלו באופן הדרגתי לבנו ג'ון דירקס, שהשתלט על הקפטן והילדים בסביבות 1955.
רודולף דירקס מת בניו יורק בשנת 1968.
מוני חמל
ביוגרפיה
חמל נולד בחיפה, ילד שלישי להוריו בתיה ואברהם שעלו לארץ בראשית 1920 מאודסה שבאוקראינה. ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, ירדה המשפחה ליוהנסבורג שבדרום אפריקה. ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר לארץ ישראל, ועבד בחקלאות בבית הערבה ובנהלל. בעת עבודתו בבית הערבה ביוני 1946, ולאחר פיצוץ גשר אלנבי (ליל הגשרים) על ידי הפלמ"ח, נעצר מוני ביחד עם חברי בית הערבה והם נשלחו למעצר בלטרון. בעת שהותו בלטרון, ועקב שליטתו באנגלית, שימש כמזכירו האישי של משה שרת למשך כשלושה שבועות. באותה שנה פגש את לולה גולדין, ויחד הם החליטו להתחתן ולהצטרף לגרעין של חיילים משוחררים מהצבא הדרום-אפריקאי ובוגרי הבונים ששהו בכפר גלעדי, וקיבלו את הכשרתם לפני עלייה להקמת יישוב חדש. במרץ 1947, בסיום תקופת ההכשרה, עלה הגרעין והקים את קיבוץ מעיין ברוך. בשנת 1965 נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד כלכלה חקלאית בפקולטה לחקלאות ברחובות. ב-1968 נשלח מוני כנציג המדינה לסמינר בינלאומי שאורגן על ידי האו"ם ושנושאו היה "פיתוח אזורים כפריים". כמו כן, שימש חמל במשך כ-20 שנה כבורר מטעם המוסד לבוררות וגישור של התנועה הקיבוצית.
פעילות כראש מועצה
כראש המועצה קיבל ממשרד הביטחון ומהרמטכ"ל את אות מלחמת יום הכיפורים ותעודת הערכה על תפקודה היעיל של המועצה בזמן המלחמה.
חיים אישיים
למוני ולולה נולדו שישה ילדים בקיבוץ מעיין ברוך. בשנת 1981 נהרג בנם במהלך שירות מילואים. בשנת 2014, לאחר 67 שנות נישואים, נפטרה לולה.
חמל נפטר בביתו שבמעיין ברוך ב-14 באוקטובר 2022, שבוע לפני יום הולדתו ה-96. עד למותו המשיך ללמוד כשלושה ימים בשבוע ב"בית ותיקי הגליל" שבתל-חי.
בריכת רמב"ם
בריכת רמב"ם הייתה בריכת שחייה שנבנתה בגבעת רמב"ם בשנת 1945 – הבריכה הציבורית הראשונה שהוקמה ביישוב העברי, בשטח עיריית גבעתיים. עם השנים הבריכה חודשה, אך כיום היא סגורה בהוראת משרד הבריאות וטרם נמצא לה זכיין מפעיל.
היסטוריה
בריכת השחייה נחנכה בתחילת אוגוסט 1945, בשכונת גבעת רמב"ם על ידי "החברה לפיתוח בריכות שחייה", בתכנונו של האדריכל מאיר הורמן. הקמת הבריכה היא פרי יוזמה של אלי פביאן, מורה לחינוך גופני, וישראל טייבר, "מוכתר גבעת רמב"ם", שאמר בנאום בטקס החנוכה:.
בריכת רמב"ם הקדימה את בריכת גלי גיל שנפתחה שנה מאוחר יותר. בטקס חנוכת הבריכה גזרה את הסרט הגברת סוניה אמירוב והשתתפו ילדים מ"הפועל" מ"מכבי-עתיד". גודלה של הבריכה הוא 25 מטר לאורך ו-12.5 מטר לרוחב ועומקה מתחיל מ-90 ס"מ ועד ל-2.5 מטר. לצידה ניבנתה בריכה קטנה לפעוטות.
שבוע לאחר חנוכת הבריכה, נערכה בה תחרות שחייה ראשונה לעיני כ-1,000 צופים ובהשתתפות השחיין הבינלאומי מהפועל תל אביב צבי כתבי, שקבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא הפועל חדש ויונה לדזינסקי שקבע במשחה ל-100 מטר גב שיא הפועל חדש נוסף. בסיום תחרות השחייה נערך משחק כדורמים בין קבוצה של חיל התעופה הבריטי ממצרים לקבוצת הפועל תל אביב. בסיום המשחק ניצחה הקבוצה האורחת ממצרים 5–4. (תוצאת המחצית הייתה 4–1 לטובת הפועל תל אביב).
בשנת 2018, נסגרה הבריכה בהוראת משרד הבריאות, מכיוון שלא עמדה בתקנים וטרם נקבע היזם שיפעיל אותה מחדש. במבנה פועל מכון כושר וסטודיו.
קרחון בינדשאדלר
קרחון בינדשאדלר (באנגלית: Bindschadler Glacier) הוא קרחון בחלקו הצפון- מערבי של רכס החברה המלכותית באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון בין הר טייבל לבין מצוק פלטפורם.
קרחון בינדשאדלר נשפך אל קרחון עמנואל.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1992 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם חוקר הקרחונים רוברט איי. בינדשאדלר (Robert A. Bindschadler), שהיה החוקר הראשי של מחקרי מרכז טיסות החלל גודארד של נאס"א מאז שנת 1983 עבור תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, במסגרת חקר יריעת הקרח המערב אנטארקטית, וכן חקר את זרמי הקרח בחוף סיפל הסמוך, והאינטראקציה שלהם עם מדף הקרח רוס, ואת התפקיד של יריעות קרח הקוטב והשפעתם על התחממות האקלים העולמית.
לקריאה נוספת
• Qiang Shen, Hansheng Wang, C. K. Shum, Liming Jiang, Houtse Hsu, Fan Gao & Yingli Zhao (2021), Antarctic-wide annual ice flow maps from Landsat 8 imagery between 2013 and 2019, International Journal of Digital Earth, 14:5, 597-618, DOI: 10.1080/17538947.2020.1862317
Suicide Squad: The Album
Suicide Squad: The Album (בעברית: יחידת המתאבדים: האלבום) הוא פסקול הסרט "יחידת המתאבדים". הפסקול יצא לאור ב-5 באוגוסט 2016 על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. מתוך הפסקול יצאו ארבעה סינגלים.
רקע והוצאה
הפסקול הופק על ידי אלכס דה קיד, בוטץ' ווקר, גריימס ואריק יאקובסן. בפסקול משתתפים סקרילקס, ריק רוס, ליל ויין, ויז קאליפה, אימאג'ין דראגונז, לוג'יק, טיי דולה סיין, קלאני ועוד.
ורייזון תקשורת
חברת ורייזון תקשורת (באנגלית: .Verizon Communications Inc) היא חברת תקשורת אמריקאית רב-לאומית, המספקת שירותי תקשורת סלולרית, טלפוניה, מערכות מידע, ושירותי פס רחב ללקוחות בארצות הברית ובעולם.
מטה החברה ממוקם בבניין ורייזון אשר במנהטן, ניו יורק.
פעילות החברה מאורגנת בארבע חברות עסקיות:
לחברה גם שיתוף פעולה עם יאהו!, להשקת שירותי אינטרנט מהיר.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1983 בשם בל אטלנטיק (Bell Atlantic) כחלק מהליך הפיצול שכפתה ממשלת ארה״ב על מונופול הטלפוניה הארצי של תאגיד AT&T שנוסד במאה ה-19 בידי ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל. לפני הפיכתה ל-Verizon, בל אטלנטיק התמזגה בשנת 1997 עם חברת NYNEX (שגם היא הייתה אחת החברות שפוצלו מ-AT&T באמצע שנות השמונים).
במאי 2015 הודיעה החברה על רכישת ספק שירותי האינטרנט AOL תמורת 4.4 מיליארד דולר.
ב-1 באוגוסט 2016 הודיעה ורייזון על כוונתה לרכוש את Fleetmatics Group PLC מדבלין שבאירלנד תמורת 2.4 מיליארד דולר.
ב-13 ביוני 2017 הושלמה רכישת יאהו!. יאהו! נרכשה תמורת 4.48 מיליארד דולר, זאת לאחר הפחתה של כ-350 מיליון דולר בשל פרצות אבטחה חמורות שנתגלו בשרתי יאהו! בשנים 2013 ו-2014. פרצות אבטחה אלו גרמו לדליפת נתוניהם האישיים של למעלה ממיליארד משתמשים.
אברהם ריין
אברהם ריין (1913 – ינואר 1997) היה עסקן חרדי, מראשי צעירי אגודת ישראל (צא"י).
ריין היה מראשי הציבור החרדי בפתח תקווה, נציג אגודת ישראל במועצת העיר וסגן ראש העיר.
תולדותיו
נולד בווילנה לנחום ולאה-מלכה ריין. למד בצעירותו בישיבת רמיילס בווילנה אצל הרב שלמה היימן, יחד עם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ והרב חיים שאול קרליץ. לאחר מכן, בעצת שכנו החזון איש, עבר ללמוד אצל הרב אלחנן וסרמן בישיבת אוהל תורה בברנוביץ'. כמו כן למד כשנה וחצי בישיבת קמניץ בראשות הרב ברוך בער לייבוביץ.
בשנת 1938 עלה לישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה במשך ארבע שנים. עמד בראש הנוער האגודתי והיה פעיל מרכזי במסגרת צעירי אגודת ישראל. שהה שנתיים בארצות הברית בשליחות תנועתו. היה ביחסים הדוקים עם חבר הכנסת שלמה לורנץ ופעל עמו במסגרת תנועת צא"י.
בשנות ה-40 ייסד וניהל את ישיבת חפץ חיים בכפר סבא, ובעצת החזון איש מינה כראש ישיבה את הרב אהרן לייב שטיינמן. בסוף שנות ה-50 היה ממייסדי ישיבת נחלת יהודה בכפר הנוער שדה חמד. היה ממייסדי תיכון בית יעקב בפתח תקווה.
היה חבר מועצת עיריית פתח תקווה שנים רבות ובמהלכן אף כיהן כסגן ראש העיר. בשנת 1990 נבחר ליקיר העיר פתח תקווה. נפטר בינואר 1997.
חתנו הרב שרגא פלדמן, משמש משגיח בישיבת נחלת דוד.
הנצחה
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר ונבנה בית כנסת בשם "אוהל אברהם" בשכונת הדר גנים בעיר.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
ברברה גיטינגס
ברברה ברוקס גיטינגס (באנגלית: Barbara Brooks Gittings; 31 ביולי 1932 – 18 בפברואר 2007) הייתה פעילה להט"בית מובילה בארצות הברית. היא הקימה את התא בניו יורק של בנותיה של ביליטיס (DOB - Daughters of Bilitis) והובילה אותו בין השנים 1958 ל-1963. היא ערכה את כתב העת הארצי של DOB, "הסולם" (The Ladder), ועבדה יחד עם הפעיל פרנק קמני במשך שנות ה-60 בשביתות ובמחאות הראשונות שהעלו לכותרות את האיסור שהיה נהוג על ידי ממשלת ארצות הברית בהעסקת הומואים ולסביות - כאשר הממשלה הייתה באותה העת המעסיק הגדול ביותר במדינה. גיטינגס עבדה במהלך כל חייה עם ארכיונים וספריות, והקימה את השדולה הגאה הראשונה במסגרת אגודה מקצועית באיגוד הספריות האמריקאי, שמטרתה הייתה לקדם הכללה של ספרות חיובית בנושא הומוסקסואליות בספריות. היא הייתה חלק מהתנועה שהביאה להסרת הומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש של האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה. מטרת חייה, כפי שהיא הגדירה אותה, הייתה "להסיר את מעטה בלתי-הנראות" שמכסה את קיום ההומוסקסואליות, וגורמת לה להיות מזוהה עם פשיעה ומחלות נפש.
איגוד הספריות האמריקאי העניקה לגיטינס חברות לחיים, ואף יסדה פרס שנתי לרומן ההומו-לסבי המצטיין על שמה. הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) גם מעניקה פרס לאקטיביזם על שמה. בטקס הזיכרון לאחר מותה, מנכ"ל כוח המשימה הלהט"בי הלאומי מאט פורמן אמר, "מה אנו חייבים לברברה? את הכל".
חיים מוקדמים
גיטינגס נולדה לאליזבת ברוקס וג'ון סטרט גיטינגס בווינה, אוסטריה, שם עבד אביה בשליחות דיפלומטית עבור ממשלת ארצות הברית. בבית הספר היסודי למדה בבית ספר קתולי במונטריאול, והייתה כל כך מעורה בדת שאף שאפה להיות נזירה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, משפחתה חזרה לארצות הברית, ועברו לגור בוילמיגנטון, דלאוור. למרות שכבר בילדותה הייתה מודעת למשיכתה לילדות אחרות, היא שמעה את המילה "הומוסקסואל" בפעם הראשונה כאשר בתיכון דחו את קבלתה לחוג המצטיינים. למרות שהיא הייתה תלמידה מצטיינת, המורה האחראית על הארגון אמרה לה שאופייה הטוב נתון בשאלה, בהתבסס על מה שהמורה האמינה שהן "נטיותיה ההומוסקסואליות".
באוניברסיטה, גיטינגס למדה בחוג לדרמה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם רקמה קשרי חברות עם סטודנטית אחרת. למרות שמערכת היחסים שלהן לא הייתה מינית, התהלכו עליהן שמועות שהן לסביות. בעקבות זאת, גיטינגס החלה לבחון את הנטייה המינית שלה, ואף קיבלה אישור על היותה לסבית מפי פסיכיאטר שהציע לרפא אותה. למרות ששקלה טיפול, לפחות בתור חלק מחקר המיניות שלה, לא היו לגיטינגס האמצעים לממנם. בינתיים, חברתה התרחקה ממנה בעקבות השמועות. גיטינגס חיפשה ספרות בנושא, אך כל מה קראה בספרות רפואית או פסיכולוגית תיאר הומוסקסואלים כ"סוטים" "לא נורמלים" או חולי נפש, בעוד מקורות כלליים יותר היו מלאים בסטריאוטיפים מוזרים כגון שהומוסקסואלים אינם יכולים לשרוק, או שיש להם זיקה לצבע ירוק. בנוסף, כל המידע הזמין התמקד רק בגברים הומוסקסואלים. ההתעסקות בנושא הזהות והמיניות שלה טבעו את כל זמנה ומרצה, וכתוצאה היא נכשלה ללימודיה, פרשה מהאוניברסיטה, וחזרה לבית הוריה.
גיטינגס הייתה נחושה ללמוד את הנושא, על אף המחסור בחומרים. היה לה קשה להישאר בבית הוריה, כי היא לא יכלה לספר להם - ובמיוחד לאביה הדתי מאוד - את הסיבה לפרישתה מלימודיה. יום אחד מצא אביה את הספר תהום הבדידות, רומן מחתרתי לסבי משנת 1928, והוא כל כך נחרד שהוא ציווה עליה לשרוף את הספר, אך עשה זאת באמצעות מכתב, מכיוון שלא יכל להביא את עצמו לדבר איתה פנים מול פנים. גיטינגס הבינה שבמסגרת חיי המשפחה שלה היא לא תמצא את התשובות שהיא מחפשת, ועזבה את הבית ועקרה לפילדלפיה.
בסופי שבוע, נהגה גיטינגס להתלבש כגבר ולבקר בברים של הומואים, כיוון שהאמינה שלהתלבש בלבוש דראג זו הדרך היחידה להראות את ההומוסקסואליות שלה. באותה תקופה, לדבריה, מצאה שני סוגים של נשים בברים גאים - נשים "בוצ'ות" עם שיער קצר ולבוש גברי, ונשים "פמיות" בשמלות, איפור ועקבים גבוהים. גיטינגס לא מצאה את עצמה בסביבה הזו, ולאחר שגם ראתה חבר הומו מוכה בצאתן מהבר, החליטה להדיר עצמה מהסביבה הזו, ולהתמקד באיסוף ספרים על הומוסקסואליות.
בנותיה של ביליטיס
ב-1956, נסעה גיטינגס לקליפורניה כדי לבקר ארגון הומופילי חדש שקם, בשם .One, Inc, אשר מטרתו הייתה תמיכה בהומואים בארצות הברית. שם היא פגשה את פיליס ליון ואת דל מרטין, אשר הקימו יחד את ארגון בנותיה של ביליטיס (DOB) בסן פרנסיסקו, הארגון האמריקאי הראשון שפעל למען זכויותיהן של לסביות. גיטינגס הביעה התנגדות לשם הארגון, וסברה שהוא אזוטרי, קשה להגייה, ושהוא מתייחס לדמות מיתולוגית שהיא בכלל ביסקסואלית ולא לסבית.
אך גיטינגס התלהבה מקיום הארגון, וכשמרטין וליון ביקשו ממנה להקים תא ניו-יורקי ב-1958, היא נענתה להן. היא שירתה כיו"ר התא למשך שלוש שנים, והייתה נוסעת מפילדלפיה לניו יורק כדי לקיים שם מפגשים.
DOB שימשה כאלטרנטיבה חברתית להכרויות בברים, אך חברות הארגון נאלצו להיזהר מאוד לא לתת את הרושם שהמפגשים הם ל"מטרות לא מוסריות". באותה תקופה, נושא ההומוסקסואליות לא היה מדובר בתקשורת כלל, ואף לא היו ארגונים פוליטיים וחברתיים רבים שעסקו בנושא באופן גלוי. בזמן שעמתה בראש DOB, היו מגיעות למפגשים הדו-שבועיים בין עשר לארבעים נשים. במפגשים הנשים אירחו רופאים, פסיכולוגים, אנשי כמורה, עורכי דין, ואחרים - גם אם אלה באו לדבר בגנות לסביות והומוסקסואליות.
בתחילת הדרך, DOB עודדה את חברותיה לנהוג באופן שמרני, ולא לאתגר את החברה ההטרונורמטיבית, מתוך אמונה שאם רק יוכלו להראות לחברה שאנשים הומוסקסואלים אינם שונים מהם במהות, זה יוביל לקבלה.
בתקופה זו התפרנסה גיטינגס מעבודות מזכירות. היא הייתה נוהגת לשלוח עלונים של DOB במערכת הדיוור של החברה שעבדה בה - היא הייתה משתמשת במעטפות המודפסות של החברה, ומכסה את שם החברה במדבקה. יום אחד ב-1959 החברה קיבלה מכתב תלונה שהביאה לתשומת לבה שפעילות לסבית נערכת ממשרדם. גיטינגס הייתה בטוחה שתפוטר, אך המנהלת שלה אמרה לה שהיא "מכירה את הנושא" ורק הזהירה אותה לנקוט ביתר זהירות.
The Ladder (הסולם)
מ-1963 ועד 1966, גיטינגס ערכה את כתב העת של DOB, שנקרא "The Ladder" ("הסולם"). גיטינס נהנתה מהכוח לעצב תכנים ולהשפיע על דעתן של הקוראות. לפני שנהייתה העורכת, המגזין היה לפעמים כולל מאמרים מאת פסיכולוגים או פסיכיאטרים שהיו מתייחסים להומוסקסואליות כאל מחלה. וכך גם בכנס הומופילי שסוקר ב"הסולם" ב-1963, הופיע בפני הקהל הפסיכיאטר אלברט אליס, אשר טען שכל מי שהוא באופן בלעדי הומוסקסואל הוא מן ההכרח פסיכופת. אך אחריו נאם הפעיל הגאה פרנק קמני, אשר טען כי אין סיבה לחפש מרפא או גורמים להומוסקסואליות, מכיוון שאין שום ראיה שמדובר במחלה מלכתחילה. דבריו של קמני השפיעו רבות על גיטינגס, שזו הייתה הפעם הראשונה ששמעה התייחסות להומוסקסואליות כשוות ערך להטרוסקסואליות. והיא החליטה שלא תמשיך להרשות לתכנים הומופוביים למצוא את דרכם לדפי "הסולם".
כעורכת המגזין, גיטינגס הוסיפה את תת-הכותרת "ביקורת לסבית" לשם כתב העת, והחליפה את האיורים שהופיעו עד כה על השער בצילומים של לסביות אמיתיות. חלק מאלו צולמו על ידי בת זוגה, קיי להוסן. גם בתכנים גיטינגס חוללה שינויים, והחלה לפרסם מאמרים בנושאים שנויים במחלוקת בכוונה לכונן דיון ער, לדוגמה, המאמר "אני שונאת נשים", שדיבר על נשים שאינן מעורבות פוליטית, ו"לפעול או ללמד?" שבדק אם יותר נכון לנסות לערוך שינוי דרך חינוך או דרך פעולה ישירה.
את כתב העת הפיצה גיטינגס בעיקר בחנויות ספרים באזור ניו יורק ופילדלפיה.
מחאות
גיטינגס נטלה חלק ברבות מהפעולות המוקדמות למען זכויות להט"ב בארצות הברית. ב-1965, גיטינגס צעדה במחאות אל מול הבית הלבן ומשרד החוץ בוושינגטון הבירה, ומול היכל העצמאות בפילדלפיה, בנגד מדיניות ממשלת ארצות הברית, אשר הפלתה בהעסקת אנשים הומוסקסואלים. גיטינגס נשאה שלט עליו היה כתוב, "העדפה מינית אינה רלוונטית לתעסוקה פדרלית". המוחים אימצו קוד לבוש מתואם לעבודה במשרדים ממשלתיים - הגברים לבשו חליפות ועניבות, והנשים לבשו שמלות, גרביונים, ונעלי עקב. התגובות מהציבור שראה את המחאות היו מגוונות. תייר אחד העיר שבוודאי זוהי בדיחה, ואילו תלמיד תיכון פלט, "אבל הם נראים כל כך נורמלים". איש אחר הורה לילדיו לסתום את אפיהם שלא יריחו את "הסירחון", והופנו גם הערות כלפי המוחים שעליהם פשוט להתחתן ולעשות ילדים כמו כולם. אך היו גם אנשים שהופתעו לגלות שניתן לפטר עובדים הומוסקסואלים בלי סיבה אחרת, וחלק אף התרעמו.
על פי גיטינגס, המחאות הפומביות היו רוויות סיכונים. "פחדנו. הפגנות לא היו טקטיקה פופולרית באותה תקופה. והמטרות שלנו נתפשו כזרות ומוזרות, אפילו לרוב האנשים הלהט"בים". אך כאשר מזכיר המדינה הודיע על כך שתהיה למחרת הפגנה מול משרדיו, גיטינגס ראתה בכך הצלחה אדירה לגבי הנראות של המחאות.
איגוד הספריות האמריקאי
במהלך שנות ה-70, גיטינגס המשיכה בחיפושיה בספריות אחר מקורות שמתייחסים באופן תומך וחיובי להומוסקסואליות, ובתקופה זו החלה גם למצוא כאלה. ב-1970 נוסדה קבוצה גאה באיגוד הספריות האמריקאי, השדולה הגאה הראשונה בארגון מקצועי. ב-1971 הפכה לרכזת השדולה, ופעלה למען ניראות מוגברת של הומואים ולסביות במקצוע הספרנות. בכנס האגודה בדאלאס, היא איישה דוכן נשיקות תחת הבאנר "Hug a Homosexual" (חבק/י הומוסקסואל/ית), עם שלט "נשים בלבד" בצד אחד, ו-"גברים בלבד" בצד השני. כאשר לא הייתה היענות, היא והסופרת הלסבית אלמה רוטסונג (שם ספרותי: איזבל מילר) התנשקו מול מצלמות טלוויזיה. למרות שרוב התגובות היו שליליות, גיטינגס תיארה את האירוע כהצלחה באמרה: "היינו חייבות קהל, אז החלטנו, בואו נראה אהבה גאה בלייב. הצענו בחינם - ממש בחינם - חיבוקים ונשיקות חד-מיניים. תאמינו לי, המעברים היו מלאים עד אפס מקום, אבל אף אחד לא נכנס לדוכן לקבל חיבוק. אז חיבקנו ונישקנו אחת את השנייה. והראו את זה בחדשות הערב, ושוב במהדורת הבוקר. זה שם אותנו על המפה".
גיטינגס הופיע בתוכנית האירוח של פיל דונהיו ב-1970, ובתוכנית של דייוויד סוסקינד ב-PBS ב-1971, יחד עם עוד שש לסביות. הן היו בין הלסביות הראשונות שהופיעו בטלוויזיה בארצות הברית, והן אתגרו סטריאוטיפים רווחים על הומוסקסואלים ולסביות.
האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה
ב-1972, גיטינגס וקמני ארגנו דיון עם האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה תחת הכותרת: "פסיכיאטריה: חבר או אויב להומוססואלים: דיאלוג", שבו פאנל של פסיכיאטרים התדיינו בנושא הומוסקסואליות. כשבת זוגה של גיטינגס, לי טובין, ראתה שכל חברי הפאנל הם הטרוסקסואלים, היא התנגדה בתוקף, בטענה שזה מציב רופאים נגד הומואים, כאילו שאלו קטגוריות נפרדות, במקום למצוא דוברים שהם גם וגם. יו"ר הפאנל, ד"ר קנט רובינסון, הסכים להוסיף פסיכיאטר הומו, אם יימצא כזה. גיטינגס וטובין התקשרו וכתבו מכתבים לפסיכיאטרים וארגונים ברחבי ארצות הברית, אך בהתחשב ברוח התקופה, לא היה להן מענה. לבסוף, הסכים פסיכיאטר הומו מפילדלפיה להשתתף בפאנל, אך רק בתנאי הסוואת מראהו וקולו. הוא זוהה בפאנל רק כ"ד"ר אנונימוס". לימים פורסמה זהותו כג'ון א. פרייר, פסיכיאטר שנאלץ לנהל את הקריירה שלו כשהוא עמוק בארון. גיטינגס הקריאה מכתבים מפסיכיאטרים שמאנו להשתתף מפחד פגיעה מקצועית והדרה. לדבריה, האירוע היה "מכונן". היא, טובין, ופרייר טענו בפאנל שהמחלה שצריך לטפל בה היא ההומופוביה, ולא הומוסקסואליות. בעקבות הפאנל הזה, האגודה הפסיכיאטרית מינתה ועדה לבדוק האם יש ביסוס מדעי לטענה זו.