cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע צוק איתן
עינויים והוצאה להורג ללא משפט
במאי 2015 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" דו"ח לפיו במהלך המבצע ביצע חמאס פשעי מלחמה נגד אזרחים פלסטינים ברצועת עזה, ובכלל זה עינויים והוצאה להורג ללא משפט של לפחות 23 אנשים.
בצד הישראלי
במהלך המבצע נהרגו 68 חיילי צה"ל, רובם בלחימה ברצועת עזה וחלקם מפגיעת רקטות ופצצות מרגמה.
סא"ל דולב קידר (גיבור הסרט התיעודי "מחכה לו") היה הקצין הישראלי הבכיר ביותר שנהרג במבצע.
5 אזרחים ועובד זר תאילנדי נהרגו מפגיעות ישירות של רקטות ופצצות מרגמה. שני אזרחים נוספים ותיירת אחת מתו מהתקף לב בזמן אזעקות. אזרח נוסף נדרס למוות בעת שנשמע להנחיות פיקוד עורף ואזרח אחר נהרג מפיגוע דריסה שאירע במהלך המבצע. דניאל טרגרמן בן הארבע מקיבוץ נחל עוז נהרג מנפילת פצצת מרגמה בזמן 'הפסקת האש'.
במבצע צוק איתן נרשם אחוז ההרוגים מתוך נפגעים הנמוך ביותר מכל מערכות צה"ל וזאת הודות לציוד רפואי חדיש ומתקדם שהיה זמין בשטח.
בצד הפלסטיני
כאלפיים פלסטינים נהרגו במהלך המבצע, אך המספרים המדויקים ובפרט ההתפלגות חמושים לעומת אזרחים שנויים במחלוקת. המקורות הפלסטינים דיווחו שרוב מוחלט (למעלה מ-70%) מההרוגים היו אזרחים לא מעורבים. עם זאת, כלי תקשורת בולטים בעולם הטילו ספק בדיווחים הפלסטינים תוך שהם מציינים שביחס למספרם באוכלוסייה רוב ההרוגים היו צעירים בגיל צבא ולא נשים וילדים, ושהפלסטינים כללו בנתונים שלהם גם פלסטינים שלא נהרגו על ידי צה"ל. לפי דיווחים ישראלים, בערך כשליש עד קצת יותר ממחצית ההרוגים היו אזרחים. ב-2019 אמר בני גנץ, הרמטכ"ל שפיקד על צה"ל במהלך צוק איתן, שבמבצע נהרגו 1,364 מחבלים פלסטיניים.
להלן נתוני ההרוגים לפי המקורות השונים:
על פי הפלסטינים 421 איש נהרגו בעיר עזה (רבים מהם בשכונת שג'אעיה), 501 נהרגו בח'אן יונס, 290 בבית לאהיה, 264 ברפיח ו-241 בדיר אל בלח. על פי דובר צה"ל נהרגו 253 פעילי חמאס, 147 פעילים מהג'יהאד האסלאמי, 65 פעילי טרור מארגונים אחרים ו-603 חמושים ששיוכם לא ידוע. בתום המבצע הודיע הג'יהאד האסלאמי על 121 פעילים בארגון שנהרגו במערכה.
בהפרות סדר שנערכו במהלך המבצע ביהודה ושומרון נהרגו 16 פלסטינים נוספים. בנוסף, חמאס הוציא להורג עשרות פלסטינים, בכיסוי פנים, שלדברי הארגון שיתפו פעולה עם ישראל. אירעו גם מקרים אחדים שבהם שיגור כושל של רקטות הביא להרג אזרחים פלסטינים. שני פלסטינים נוספים נהרגו במהלך החגיגות לאחר תום המבצע.
ישראל
העלות הצבאית של המבצע הייתה על פי מערכת הביטחון כ-9 מיליארד ש"ח. על פי משרד האוצר העלויות הצבאיות של המבצע היו 6.5 מיליארד ש"ח. האוצר בחן רק את העלויות הישירות ולא את התקציב השוטף הקיים עבור מערכת הביטחון ל-50 יום והחזרה לכשירות. לבסוף הוסכם כי צה"ל ישופה על המבצע ב-7 מיליארד שקל. העלות האזרחית נאמדת בין 10 ל-12 מיליארד ש"ח.
פיצוי לתושבי ישראל על נזק כספי במבצע
חוק מס רכוש וקרן פיצויים עוסק במתן פיצוי לישראלים שניזוקו כספית מפעילות צבאית. הטיפול במתן הפיצוי מוטל על רשות המיסים. החוק קובע את הכללים לפיצוי על נזק ישיר, כגון נזק לבתים ומכוניות שנפגעו מרקטה או נזק ליבולים חקלאיים בשדות שצה"ל חנה בהם. הטיפול בנזק ישיר נעשה כבר תוך כדי המבצע, על ידי צוותים שהעריכו את גובה הנזק. בנוסף ניתן פיצוי על נזק עקיף, כגון אובדן הכנסות ותשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם עקב המבצע (כתוצאה מסגירת מקום עבודתם בהוראת פיקוד העורף או סגירת מוסדות לימוד של ילדיהם). פיצוי על נזק עקיף ניתן, במבצע זה, רק בתחומי 40 ק"מ מרצועת עזה, בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (נזק מלחמה ונזק עקיף) (הוראת שעה), התשע"ד-2014. רשות המיסים פרסמה הנחיות מפורטות על אופן הגשת תביעות לפיצוי.
ב-3 באוגוסט 2014 נחתם הסכם קיבוצי בין מדינת ישראל ונשיאות הארגונים העסקיים לבין הסתדרות העובדים הכללית החדשה הקובע את הכללים לתשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם עקב המבצע. להסכם הוצא צו הרחבה.
חמאס
גורמים פלסטיניים מעריכים כי עלות שיקום רצועת עזה צפויה לעלות כ-7.8 מיליארד דולר. נכון ל-11 באוגוסט בעיר עזה נהרסו בין 20% ל-25% מהבתים הראויים למגורים ובבית חאנון נהרסו כ-70% מהבתים הראויים למגורים. בעיתון הניו יורק טיימס צוין כי הנזק במבצע היה גדול יותר מבשאר המבצעים, וכי הנזק במבצע זה ביחס למבצע עופרת יצוקה היה גדול פי 3.
ביקורת
ביקורת המדינה מצאה כי עד לשנת 2010 התמודדו גופי המחקר והפיתוח בצה"ל עם איום המנהרות בקצב שלא תאם את התפתחות האיום ואת הצורך המבצעי, תוך בקרה לקויה של המטכ"ל. עוד מצאה הביקורת כי מידע משמעותי והכרחי שנדרש לשרי הקבינט לצורך קבלת החלטות לא הובא לפני השרים באופן מספק בדיונים שקדמו למבצע "צוק איתן", זאת אף על פי שמידע זה עמד לרשות ראשי המדינה והצבא. איום המנהרות מרצועת עזה אף לא הוצג לקבינט במפורט אלא באמירות כלליות ומעטות בלבד, וכאשר נזכר האיום בדיוני הקבינט, שרי הקבינט לא הביעו התעניינות ולא דרשו שצה"ל יציג להם את היערכותו לטיפול באיום.
כתב עיתון הארץ, עמוס הראל, הגדיר את "צוק איתן" כמבצע שבו צה"ל התנהל "בכבדות ובחוסר יוזמה", וכי לא הייתה "הצדקה לדשדוש של צה"ל במשך 51 יום נגד חמאס, האויב החלש ביותר בסביבתה של ישראל." עוד טען כי ההכנה הלקויה לאיום המנהרות הייתה תקלה קולוסלית, גם אם לא הגיעה לממדי הכישלון במלחמת לבנון השנייה.
תגובות בציבור היהודי בישראל
מתחילת המבצע וגם במהלכו ניכרה תמיכה גורפת בקרב הציבור היהודי בישראל להפעלת הכוח הצבאי בידי הממשלה. התמיכה באה לידי ביטוי בסיקור התקשורתי, ברחוב הישראלי, וברשתות החברתיות. למרות המספר הגבוה יחסית של החללים והפצועים בקרב החיילים והאזרחים, הצביעו כל הסקרים על כך שהציבור היהודי סבור כי היציאה למבצע והמהלכים הצבאיים שלה היו הכרחיים. רוב מוחלט של חברי הכנסת תמכו בפעולות צה"ל בעזה, כולל רוב הח"כים מהאופוזיציה. תמיכת האופוזיציה באה לידי ביטוי בדבריו של ראש האופוזיציה, יצחק הרצוג, שתמך במבצע ואמר: "אין בעניין הזה מחלוקת בין אופוזיציה לקואליציה, אנחנו מנהלים מאבק צודק על דמותה של המדינה ועל דמותו של עם ישראל".
עמדה מנוגדת למהלכי הממשלה והצבא הביעו חברי הכנסת של סיעת מרצ וכן חברי הכנסת של חד"ש בל"ד ורע"מ-תע"ל. תומכי מפלגות אלה, שלום עכשיו וכן פעילי שמאל ארגנו במהלך המבצע (9 באוגוסט) הפגנה בכיכר רבין בתל אביב בה השתתפו אלפי אנשים, וביניהם הסופר דויד גרוסמן, השדרן זוהיר בהלול הזמרת מירה עוואד ואחרים. מנגד נערכו גם הפגנות ועצרות תמיכה במבצע.
במהלך המבצע הביעו אזרחים רבים בישראל הזדהות עם תושבי הדרום שהותקפו ברקטות בתכיפות רבה יותר מאשר תושבים באזורים אחרים. בין היתר הועלתה קריאה לקנות מוצרים ושירותים מעסקים בדרום, שפעילותם הצטמצמה בלחץ האירועים, על מנת לתמוך בהם. מוסדות ואזרחים רבים במרכז הארץ ובצפונה אירחו את תושבי הדרום. הזדהות הובעה גם עם חיילי צה"ל שהשתתפו במבצע, ואזרחים רבים התגייסו לשלוח להם ציוד רב ומגוון מחבילות שי ועד תחתונים וגנרטורים. בכל אזורי ישראל התנהלו קמפיינים על ידי גופים, והן יוזמות פרטיות לשם התארגנות המונית למטרת איסוף תרומות וחלוקתן לחיילים הקרביים על ידי הגעה אל המוצבים בגבול הרצועה. מבצע זה הגיע למצב בו פנו החיילים באמצעי התקשורת השונים אל האוכלוסייה האזרחית בהכרת תודה, אך גם בבקשה להפסיק לארגן תרומות לחיילים, מכיוון שהצטבר אצל החיילים עודף מצרכים בהם לא היה להם צורך. רבים הגיעו להשתתף בהלוויותיהם של חיילים בודדים שנהרגו בקרב. הדבר נעשה בעקבות קריאות ברשתות החברתיות באינטרנט, שנבעו מחשש שמספר המלווים בהלוויות יהיה קטן. מספר האזרחים שהגיעו לאחת ההלוויות הגיע על פי הערכה עד ל-20 אלף איש. קריאות דומות הועלו להשתתף בניחום האבלים של קרובי החיילים במהלך ימי השבעה. ברחבי הערים נתלו שלטי תמיכה במבצע ובצה"ל (כגון "איתנים בעורף, מנצחים בחזית", "חזקים ביחד" ו"העם עם צה"ל").
על רקע המצב הביטחוני החליטו תושבי הקיבוצים נחל עוז ועין השלושה, הנמנים עם יישובי עוטף עזה, לעזוב ולפנות משפחות עם ילדים ותושבים מבוגרים וזאת על אף שמספר ימים קודם לכן קרא להם הרמטכ"ל בני גנץ לשוב לבתיהם.
במהלך המבצע גבר השיח המתלהם בין הקצוות השונים של החברה הישראלית, הערבית והיהודית כאחד, והעלה לדיון את גבולות חופש הביטוי. בשל ביקורת ואמירות פוגעניות כנגד חיילי צה"ל, אזרחים יהודים וערבים פוטרו או הושעו מעבודתם, ועיתונאים אוימו ואף הותקפו. ומאידך נחקרו ואף הוגשו כתבי אישום נגד אנשי ימין שקראו לאלימות נגד ערבים, וכנגד אנשי שמאל שקראו לחיילים להפנות את הנשק כלפי הכנסת והממשלה.
ארגוני זכויות אדם כדוגמת בצלם ויש דין פנו ב-21 ביולי 2014 ליועץ המשפטי לממשלה וטענו שיש חשד להפרות חמורות של הדין ההומניטרי הבינלאומי בפעילות צה"ל בעזה. ארגונים אלו פנו ב-22 ביולי 2014 אל מועצת זכויות האדם של האו"ם בבקשה לגנות את הפגיעה הנרחבת באזרחים בעזה וברכושם, ולהקים ועדת חקירה בינלאומית עצמאית לחקירת מבצע צוק איתן בעזה.
תגובת ערביי ישראל
ערב פרוץ המבצע לווה בגל של הפגנות והפרות סדר שכללו יידוי אבנים, ונדליזם, התקפות על כלי רכב בכבישים והתקפות על תשתית הרכבת הקלה בירושלים במזרח ירושלים במחאה על רצח מוחמד אבו ח'דיר. מהומות הערבים בירושלים התרכזו בשכונות מזרח העיר עם זליגה של ירי והצתה בשכונות המערביות. במשולש, בוואדי עארה ובנצרת התקיימו גם התפרעויות של ערבים ישראלים. עם פרוץ המבצע דעכו הפגנות אלו לאיטם.
בהמשך המבצע הכריזה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל על ימי אבל ושביתת מסחר במחאה על מספר ההרוגים הפלסטינים במבצע. הכרזה זו גררה ביקורת ומחאה ושר החוץ אביגדור ליברמן שקרא לא לקנות בעסקים ששובתים במחאה על המבצע. בציבור הערבי-ישראלי אורגנו מספר הפגנות כנגד המבצע, ואף מעט הפגנות שמחה בעקבות הירי על ישראל. במספר מקומות (עכו, נצרת) קמה להפגנות התנגדות פנימית בקרב הציבור הערבי, חלקה עקב חשש כלכלי מחרם צרכנים יהודי.
בעקבות הפרות הסדר, ההפגנות, השביתה והמשכות המבצע, קטן באופן משמעותי מספר המבקרים היהודים בעסקים ערביים. לטענת גורמים שונים בקרב ערביי ישראל, המבצע גרם לגל התנכלויות כלפי האוכלוסייה הערבית, שהתבטא בפיטורי עובדים ערביים, סירוב להשכרת ומכירת דירות, והתנכלויות עוברי אורח, מאבטחים ונותני שירותים במקומות ציבוריים.
תגובות פלסטינים ביהודה ושומרון ובירושלים
על פי נתוני שב"כ חלה עליה תלולה במספר הפיגועים בזמן המבצע ביהודה ושומרון וירושלים. בחודש יולי 2014 בלבד נרשמו 507 פיגועים לעומת 100 שנרשמו בחודש שקדם לו. מרביתם של הפיגועים היו השלכת בקבוקי תבערה (424), ומיעוטן פיגועי מטען (35) וירי מנק"ל (13). במקביל חלה עלייה חדה במספר הפרות הסדר והעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים.
בהפגנה של יותר מעשרת אלפים פלסטינים ליד מעבר קלנדיה, שמתוכה נורתה אש לעבר כוחות הביטחון, נהרגו מירי שני פלסטינים. בתקריות נוספות ביהודה ושומרון נהרגו פלסטינים אחדים.
ב-4 באוגוסט ביצע פלסטיני פיגוע דריסה בירושלים, שבו נרצח אברהם וואלעס ונפצעו חמישה. בהמשך אותו יום בוצע פיגוע ירי בירושלים, ובו חייל נפצע קשה. למחרת דקר פלסטיני מאבטח באזור מעלה אדומים.
לקראת סיום המבצע החלה יוזמה פלסטינית לחרם צרכנים על מוצרים ישראלים (בעיקר על מוצרי מזון). היוזמה נתמכה על ידי רשות הפלסטינית, שהציעה הטבות שונות (כגון הנחה בתעריף החשמל) לעסקים שיימנעו לחלוטין ממכירת סחורה ישראלית. בחלק מהמקרים סומנה סחורה ישראלית במדבקות מיוחדות על ידי פעילי החרם.
סקרים שנערכו בתום המבצע, הראו עלייה בתמיכת הציבור הפלסטיני בתנועת החמאס, מול ירידה בתמיכה בפת"ח, ותמיכה בחמאס ביהודה ושומרון גבוהה יותר מברצועת עזה.
במערכת הפוליטית
הקבינט המדיני-ביטחוני התכנס עשרות פעמים במהלך המערכה ונציגיו הבכירים (נתניהו, יעלון וגנץ) הופיעו בתקשורת פעמים רבות. בפורום נוצרה הסכמה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לשרים משה יעלון, יאיר לפיד וציפי לבני לגבי מטרת המערכה שהייתה "לפגוע משמעותית ביכולות הצבאיות של חמאס ולהגיע לשקט ארוך טווח בכל הזירה הפלסטינית", ולגבי צורת ניהול המערכה כתגובה לפעילות חמאס וארגוני הטרור ("שקט יענה בשקט" ו"התשה תענה בהכתשה") בהסלמה הדרגתית ומבוקרת, לעומת השרים אביגדור ליברמן, נפתלי בנט, גלעד ארדן ויצחק אהרונוביץ', שחשבו שצריך להגדיר יעדים רחבים יותר ואף לנקוט בצעדים תקיפים יותר כמו התנגדות להפסקות אש, כניסה קרקעית, ואף "מיטוט החמאס".
שר החוץ אביגדור ליברמן הוביל את קו ההתנגדות החריף ביותר לציר של נתניהו-יעלון-גנץ. ב-7 ביולי כינס ליברמן מסיבת עיתונאים, והודיע על פירוק השותפות בין ישראל ביתנו לליכוד עקב חילוקי דעות בינו לבין נתניהו בסוגיית עזה. ב-15 ביולי ליברמן כינס מסיבת עיתונאים נוספת והודיע שהוא מתנגד להפסקת האש המתרקמת. באותו יום סגן שר הביטחון דני דנון פוטר על ידי נתניהו, לאחר שדנון מתח עליו ביקורת אישית בפומבי וטען שהוא "נכשל ומתנהל ברפיסות". הערכות סודיות של צה"ל לגבי כיבוש עזה שהוצגו בקבינט הודלפו לתקשורת על ידי אחד מהשרים.
השר נפתלי בנט ניסה לדרבן את נתניהו לנקוט בצעדים חריפים יותר בכל שלב במבצע ולתקוף את החמאס כדי להגיע להכרעה, ואף התעמת עם שר הביטחון ובכירי צה"ל אודות התנהלות בעייתית של הצבא בטיפול במנהרות שלא דווחה לקבינט. בנט היה הראשון בקבינט להתייחס לאיום מנהרות הטרור ברצועת עזה והניח תוכנית סדורה לטפל בהן, תוכנית שנתקבלה לבסוף על ידי הקבינט והממשלה, ויושמה בשטח על ידי צה"ל שהשמיד את המנהרות. ב-16 בספטמבר 2014 התפרסם כי תא"ל במילואים אביחי רונצקי הורחק ממפקדות צה"ל באזור הרצועה במהלך מבצע "צוק איתן", לאחר שלטענת גורמים צבאיים עלה חשד כי הדליף מידע לשר נפתלי בנט אודות איום המנהרות.
ב-16 באוגוסט 2014 אל"ם (מיל') רוני ברט, בכיר לשעבר במטה לביטחון לאומי, ביקר בתקשורת בחריפות את התנהלות ההנהגה הישראלית במבצע "צוק איתן", וטען כי לא נעשו דיונים רציניים בממשלה במשך שנים בהקשר לעזה, שהצבא מוביל באף את השרים לפי תפיסותיו שהיו עימות מוגבל בעזה, ושיש כשל מתמשך בטיפול במנהרות.
לאחר 50 ימי לחימה נתניהו קיבל את הפסקת האש המוצעת על ידי מצרים ללא דיון והצבעה בקבינט, ועל כך התעוררה תרעומת ופולמוס נוסף אצל כחצי מחברי הקבינט ותומכיהם, שהתנגדו למתווה הפסקת האש.
הגדרת הלחימה
עם היציאה למבצע הוא נקרא בצה"ל "מבצע צוק איתן". עם התמשכותו של המבצע והגידול בנזקים ובמספר הקורבנות בשני הצדדים, גברה ההתייחסות הציבורית אליו כאל מלחמה. התייחסות זו באה לידי ביטוי בתקשורת הישראלית והעולמית, שבהן כונה המבצע בשמות הכוללים את המילה "מלחמה", כגון "מלחמת עזה", "המלחמה בדרום", "מלחמת צוק איתן" ו"מלחמת חמישים הימים".
בעקבות המבצע
בעקבות הפסקת הטיסות הזרות לנמל התעופה בן-גוריון במהלך המבצע, שר התחבורה ישראל כ"ץ קיבל החלטה להכשיר את נמל התעופה רמון (אז נמל התעופה תמנע), שהיה בבנייה, גם לתנועת מטוסי נוסעים גדולים, בעלות שמסתכמת בכמה עשרות מיליוני שקלים.
בשל האירועים עם הנגמ"שים בצוק איתן, צה"ל החליט להאיץ את הוצאת נגמ"שי M-113 משימוש קרבי בתהליך הדרגתי. להגדיל באופן משמעותי את מספר נגמשי המרכבה, ובנוסף לבחון פיתוח נגמ"ש קרבי שיהיה זול מנגמ"ש המרכבה. צה"ל אף השקיע בשיתוף עם ארצות הברית בפתרון טכנולוגי לאיום המנהרות באמצעות אלביט ורפא"ל. בנוסף נעשה מאמץ בנושא של הגנה מפני פצצות מרגמה, וביולי 2015 צה"ל החל להפעיל מערכת התראה חדשה נגד פצמ"רים באזור עוטף עזה. בנוסף, צה״ל הכניס את תחום הלת״ק (לוחמה תת-קרקע) בהכשרות ובאימונים ביחידות שונות, ביניהן חיל ההנדסה הקרבית, חיל רגלים ויחידות מיוחדות במהלך הכשרתם.
בערב 16 בספטמבר נורתה רקטה מרצועת עזה לראשונה לאחר תום המבצע. היא התפוצצה בשטח הפתוח ליד הגדר ולא גרמה לנזק. לא נשמעה אזעקה. ארגון החמאס התנער במהירות מהירי וטען כי הוא מחויב להפסקת האש וכי עצר את משגרי הרקטה. בהמשך ערך חמאס פעמים אחדות ניסויים בשיגור רקטות אל הים ובהטסת מזל"ט. בשנה שלאחר שרר רוב הזמן שקט בעוטף עזה, שהופר מספר פעמים בודדות בכל חודש בירי רקטות ופצמ"רים. על חלק משיגורי הרקטות לקחו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ושלוחה של דאעש אחריות.
צבא ארצות הברית שלח קבוצה של גנרלים בכירים ללמוד שיטות לחימה נגד הטרור מהמבצע בסמוך לסיומו.
בעקבות בדיקה של מנגנון בירור מטכ"לי, בראשות האלוף נעם תיבון, הורה הפרקליט הצבאי הראשי על פתיחת חקירה פלילית באירועים שהתרחשו במהלך המלחמה, לאחר שהתגלה חשד סביר לעבירות פליליות מצד חיילי צה"ל. בין היתר נחקרו מות 4 ילדים בהפגזה על חוף הים ותקיפת בית הספר של אונר"א, אך בכל המקרים שנבדקו החליט הפצ"ר לסגור את תיק החקירה ללא נקיטה בצעדים משפטיים – פליליים או משמעתיים – ביחס למי מהמעורבים באירוע, בהיעדר חשד לביצוע עבירה פלילית על ידי חיילי צה"ל. ארגון עדאלה הגיש עתירה לבג"ץ נגד סגירת החקירה של הרג ארבעה ילדים ששיחקו בחוף בעזה, אך בג"ץ דחה את העתירה.
האלוף לשעבר יום טוב סמיה, ששימש כסגן מפקד פיקוד דרום בזמן המבצע, טען במאי 2015, שהוא לא זומן לשום תחקיר לגבי המבצע והמנהרות. ואף האשים את הפיקוד הבכיר "בפסטיבל של צל"שים שבאו לכסות על משהו". באוקטובר 2016 פורסם כי ועדת בדיקה פנים צה"לית, בראשות האלוף יוסי בכר, שכללה 30 מומחים מתחומים שונים, חקרה את היערכות מערכת הביטחון והדרג המדיני ל"איום המנהרות". על פי פרסום גלי צה"ל, מצאה ועדת הבדיקה כי "ערב המבצע היו המנהרות ההתקפיות עבור רוב מפקדי הכוחות המתמרנים בחזקת נעלם. הייתה הכרה של האיום, אך עוצמתו וממדיו לא נתפסו". מסקנה נוספת של הוועדה הייתה ש"ההכנות של צה"ל להתמודדות עם האיום בהיקפים גדולים, היו לקויות וגרמו למבוכה בזמן אמת. הכוחות המתמרנים יצאו למשימה זרה להם שחרגה מתכנון אופרטיבי מקורי."
מבחינה טקטית, המבצע הוכתר כהצלחה צבאית נגד הטרור תוך כדי צמצום מספר ההרוגים אזרחיים וביצוע מקצועי של חיסול מחבלים בקרבות יריות וצליפה תוך כדי פגיעה אנושה בכוח האש של החמאס והג'יהאד האסלאמי.
פעולות השיקום של רצועת עזה התקדמו בעצלתיים, ונמשכו ההכנות בה לעימות נוסף.
עימותים לאחר המבצע
לאחר המבצע השתרר שקט משני צדי הגבול. על פי המרכז למורשת המודיעין הייתה ירידה דרסטית בירי הרקטות לישראל. בסך הכל נורו בשנה הראשונה לאחר המבצע 12 רקטות לנגב המערבי. וזו הייתה השנה השקטה ביותר מאז עלה החמאס לשלטון ברצועת עזה ב-2007 ועד לאותה שנה. שקט זה הופר פעמים מעטות.
בתחילת שנת 2016 דווח באמצעי התקשורת כי הלוחמה בין החמאס לצה"ל בתחום המנהרות התת-קרקעיות לכיוון יישובי עוטף עזה נמשכת עד עצם היום הזה. בחודשים ינואר ופברואר 2016 דווח כי צה"ל מוטט מספר מנהרות עליהן ידע בתחום עוטף עזה, דבר שהוביל להריגתם של מחבלים, אשר נכחו בתוך אותן מנהרות. בחודשים אפריל ומאי חשף צה"ל בפעילות יזומה מנהרות שחדרו לתוך שטח ישראל. במהלך העבודות בשטח, נורו פצמ"רים לעבר הכוחות, דבר שגרר תקיפות של צה"ל ברצועת עזה.
ב-30 באוקטובר 2017 פוצץ צה"ל מנהרת טרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שחדרה לתוך שטח ישראל. בפיצוץ נהרגו 14 מחבלים.
ב-12 בנובמבר 2019 החל צה"ל במבצע צבאי חגורה שחורה בעקבות סיכול ממוקד של בכיר הג'יאהד האסלאמי. המבצע הסתיים ב-17 בנובמבר 2019, ולפי דובר צה"ל נהרגו בו 26 מחבלים של הג'יהאד האסלאמי.
אופציה אקזוטית
בכלכלה אופציה אקזוטית היא נגזרת פיננסית מסוג אופציה בעלת מאפיינים השונים מאלו של אופציות רגילות (אופציות ונילה), כגון חישוב הגמול על האופציה באופן תלוי מסלול או קיום התניות נוספות למימוש האופציה. אופציות אקזוטיות רבות הן מרכיב במוצרים פיננסים מורכבים ומשמשות בתי עסק ובנקים רבים כדי לגבות את הפקדונות המובנים ושאר המוצרים המורכבים שהם משווקים ללקוחותיהם.
בדומה לאופציות ונילה רגילות, גם באופציות אקזוטיות ישנה חלוקה בין אופציות אמריקאיות, אותן ניתן לממש בכל נקודה במהלך חיי האופציה, לבין אופציות אירופאיות, אותן ניתן לממש רק בסוף חיי האופציה, כאשר הראשונות שכיחות יותר מהאחרונות.
קשת טעמים
קשת טעמים היא רשת מרכולים ישראלית.
רקע
הרשת נוסדה בשנת 2002 על ידי אריאל לכט. החנות הראשונה הוקמה בנהריה. בהמשך נפתחו סניפים נוספים בצפון הארץ, ולאחר מכן היא התרחבה גם לעבר מרכז הארץ. הרשת מתייחדת בכך שרוב סניפיה פתוחים בשבת ונמכר בה גם מזון לא כשר.
בתחילת דרכה הרשת פנתה בעיקר לעולים מברית המועצות לשעבר, אך כיום היא פונה לקהלים נוספים.
בשנת 2018 החלה הרשת להפעיל אתר למשלוחים.
בשנה 2021 החלה "קשת טעמים" לייבא מוצרי מזון שנמכרים באופן בלעדי בסניפיה.
נכון לשנת 2023 ישנם 18 סניפים לרשת.
הרשת מפעילה גם מפעל לארוחות מוכנות בשם "מאמוצ'קה" הנמצא בכרמיאל ובאר שבע ומוצריו נמכרים ברשת.
סימפרופול
סימפרופול (ברוסית: Симферо́поль, באוקראינית: Сімферополь, בטטרית של קרים: Aqmescit) היא הן המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הפדרלי של קרים, והן בירת רפובליקת קרים בחצי האי קרים, המצוי במחלוקת בין אוקראינה, הטוענת לבעלות עליו, לבין רוסיה, שסיפחה אותו לאחר משאל עם.
העיר, השוכנת בעמק הנהר סלגיר, מנתה בינואר 2016 כ-336,000 תושבים. מזג האוויר נוח, ובעיר נושבות רוחות הרריות שמונעות זיהום האוויר. בקיץ הרוחות ההרריות מונעות יובש.
היסטוריה
ההתיישבות האנושית הראשונה על שטחה של סימפרופול המודרנית הופיעה בעידן הפרהיסטורי. בתקופה הקדומה במקום שכנה העיר נאפולי הסקיתית. בתקופת חאנות קרים במקום התקיימה עיר טטרית אקמסג'יד (מסגד לבן), ששימשה כמקום מושבו של האיש השני בממלכה.
העיר המודרנית נוסדה ב-1784 בצו מטעם הנסיך גריגורי פוטיומקין לאחר כיבוש חצי-האי על ידי האימפריה הרוסית. שמה של העיר נגזר מיוונית - "עיר שימושית" בתרגום מילולי. במהלך מלחמת קרים מוקמה בעיר מפקדה ראשית של הצבא הרוסי. בנוסף לכך נפתחו בעיר בתי החולים הצבאיים של כוחות הרוסים בחצי האי קרים. חיילים רבים שמתו ממחלות או מפציעות בבתי החולים נקברו בעיר (מספרם מוערך בכ-30 אלף). במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה בעיר המפקדה עליונה של כוחות הצבא הלבן בפיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל. העיר נכבשה על ידי הצבא האדום ב-13 בנובמבר 1920.
החל משנת 1921 ועד לפלישה הנאצית לברית המועצות ב-1941 הייתה סימפרופול בירת הרפובליקה האוטונומית של קרים. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני ב-1 בנובמבר 1941. במהלך הכיבוש הגרמני, שנמשך כשנתיים וחצי, ביצעו הנאצים כמה מעשי טבח באוכלוסייה של העיר - כ-22 אלף איש נרצחו בה.
באפריל 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום. כחודש לאחר השחרור גורשו כל תושביה הטטרים של סימפרופול לקזחסטן באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים. באותה שנה בוטלה הרפובליקה האוטונומית של קרים, היא הפכה למחוז (אובלסט) רגיל ברפובליקה הפדרטיבית הרוסית. בשנת 1954 סימפרופול, ביחד עם כל המחוז של קרים, הועברה לרפובליקה הסוציאליסטית של אוקראינה. ההעברה בוצעה לכבוד 300 שנה לאיחוד בין רוסיה לאוקראינה. משנת 1991 (לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית) סימפרופול היא שוב בירת הרפובליקה האוטונומית של קרים.
בפברואר 2014, עם שכוך אירועי יברומאידאן, חמושים פרצו לבניין המועצה העליונה של חצי האי קרים (בית המחוקקים של חצי האי) הממוקם בעיר. החמושים הורידו את הדגל האוקראיני והציבו במקומו את דגל רוסיה. לאחר מכן, במשאל עם שהוגדר כלא-חוקי על ידי הקהילה הבינלאומית, סופח חצי האי קרים לרוסיה, וסימפרופול נקבעה כבירת המחוז הפדרלי קרים. לפי שעה, קרים נחשבת כשטח מחלוקת תחת שליטה דה פקטו של רוסיה ודה יורה, לדעת הקהילה הבינלאומית, כשטח כבוש של אוקראינה.
כלכלה
העיר מהווה מרכז תעיישתי של חצי האי. רוב קשרי התחבורה דרך האוויר ומסילת רכבת עוברות דרך העיר.
בעיר פועל מטה של הבנק הלאומי הרוסי למסחר, הבנק הגדול באזור.
היו תוכניות בהסדרת תעופה אזרחית מבסיס חיל האוויר בלבק הסמוך. תוכניות אלו נכון ל-2022 טרם מומשו.
הקהילה היהודית
האוכלוסייה היהודית של העיר (כ-14,000 איש) הושמדה כליל בדצמבר 1941 על ידי איינזצגרופן ד' בפיקודו של אוטו אולנדורף. גם בעת הזו נמצאו בודדים שהצילו יהודים ובהם טטיאנה זלנסקיה ויקטרינה קולסניקובה שהצילו ילדים יהודיים והוכרו כחסידת אומות העולם.
ע'ול
ע'ול (בערבית: غول; בעברית נכתב גם ג'ול) בתרבות הערבית הוא יצור מיתי, סוג של שד או מעין מפלצת מפחידה. צורתו או תיאורו אינם ניתנים במדויק, ולעיתים משתמשים במילה לתיאור דבר מה מפחיד ולא ידוע. ספרות מודרנית משתמשת לעיתים קרובות במונח כדי לתייג סוג מסוים של מפלצת אל-מת, עם קשר הדוק לבתי קברות ולצריכה של בשר אדם.
בהרחבה, המילה ע'ול משמשת גם ככינוי גנאי כדי להתייחס לאדם שאוהב להתעסק במקברי או שעיסוקו כרוך ישירות במוות.
בפולקלור
בפולקלור הערבי אומרים שהע'ול שוכן בבתי קברות ובמקומות לא מיושבים אחרים. ע'ול זכר מכונה ע'ול ואילו הנקבה נקראת ע'ולה. יש המזהים את הע'ול הערבי כיצור נקבה המכונה לפעמים אמא ע'ול ('אום ע'ולה) או מונח יחסי כמו דודה ע'ול. היא מתוארת בסיפורים רבים כשהיא מפתה דמויות אומללות, בדרך כלל גברים, לביתה שם היא יכולה לאכול אותם.
יש הטוענים שהע'ול הוא שד השוכן במדבר, משנה צורה שיכול ללבוש חזות של חיה, במיוחד צבוע. הוא מפתה אנשים לא זהירים למקומות נטושים במדבר כדי להרוג ולטרוף אותם. היצור טורף ילדים צעירים, שותה דם, גונב מטבעות ואוכל את המתים, ואז לובש את צורתו של האדם שנאכל לאחרונה.
רק כאשר אנטואן גלן תרגם את סיפורי אלף לילה ולילה לצרפתית, המושג המערבי של ע'ולים הוכנס לחברה האירופית. גלן תיאר את הע'ול כיצור מפלצתי השוכן בבתי קברות וחוגג על גופות.
בתרבות הפופולרית
הסרט "הג'ול המשוגע" (1943; The Mad Ghoul) בבימויו של ג'יימס הוגאן מספר על פרופסור לכימיה שבעקבות ניסויים בגז הופך את עוזרו לג'ול. היצור היווה השראה לדמותו של ראס-אל-גול, דמות בדיונית ביקום של חברת DC קומיקס, ואחד מאויביו הגדולים של באטמן, אשר הופיעה בסרטו של כריסטופר נולאן, באטמן מתחיל משנת 2005, בגילומו של ליאם ניסן.
בסוגת הפנטזיה מופיעים ע'ולים, לעיתים כדמויות משנה ולעיתים כבעלי תפקיד מרכזי יותר. בסדרת ספרי "אניטה בלייק" של לורל ק' המילטון, העו'לים הם שוכני בתי קברות מטרידים. בסדרת "ציידת הלילה" של ג'אנין פרוסט, ע'ולים תופסים מקום מרכזי אף על פי היותם אוכלי בשר אדם. גיבורת הסדרה, קתרין מנספילד עצמה, נחשדת שהיא שואפת להפוך ליצור היברידי (חצי ערפד וחצי ע'ול) בעלת כוחות מיוחדים. בסדרת "תיקי דרזדן" של ג'ים בוצ'ר מופיעים ע'ולים בעלי בינה היכולים להתחזות לבני אדם רגילים. הע'ולים מככבים גם בסדרת הספרים, משחקי המחשב והסדרה הטלווזיונית "המכשף", כיצורים הבאים לסעוד באתרים בהם רב המוות.
מנהגי שבת בתנועת החסידות
בתנועת החסידות יש מנהגים רבים הסובבים את יום השבת. חלק ממנהגי השבת בתנועת החסידות הם חידוש של מנהגים עתיקים שנרמזו בזוהר או בהנהגות האר"י, כמו טבילה במקווה בערב שבת ובבוקר השבת, לבישת בגדי לבן וריקוד בשבת (שהיה מקובל גם ביהדות אשכנז בימי הביניים). חלק אחר הם מנהגים יהודיים עתיקים שנשמרים רק או בייחוד אצל החסידים. הטעמים המרכזיים לנוהגה הייחודי של החסידות בשבת הם הדגשת יתר של חשיבותה, כבודה וקדושתה של השבת עבור האדם ועבור הבריאה כולה, של מצוות השמחה וההתעלות בשבת, וכן של ההתמסרות לקליטת השפע האלוהי וטעם הגאולה הניתנים על יד האל ביתר שאת בשבת, כמבואר במחשבת הקבלה, ובאגדה.
מהלך השבת
תנועת החסידות החלה להתפתח מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 במזרח אירופה. עיקר חידושה היה דגש על עבודת הלב ביהדות. בין המצוות שעוררו עליהם ראשי החסידות הייתה מצוות שבת. בחסידות עוררו שמלבד שמירת שבת כהלכתה, יש להדגיש את מהותו ומטרתו של היום, כיום מנוחה מעבודת ששת ימי המעשה, ועשייתו קודש. עם נתינת הדגש על יום השבת נוצרו וחודשו מנהגים רבים. המנהגים נבדלים בין פלג לפלג בתנועת החסידות אך בסיסם העיקרי נותר משותף לכל החסידויות. בין המנהגים הללו ניתן למצוא: לבושים ייחודיים לכבוד שבת ועריכת טיש בשבת על ידי האדמו"ר.
חסידים נוהגים לנסוע מפעם לפעם (בגפם, ללא משפחתם) לחצר האדמו"ר לערוך במחיצתו את השבת. השבת יחד עם הצדיק נחשבה לחוויה רוחנית מיוחדת. בשל זמני הנסיעות הארוכים בעבר, גם הנסיעה עצמה התקבעה כחוויה מיוחדת. כיום זמני הנסיעות התקצרו באופן משמעותי, אך מושג זה של נסיעה אל הצדיק ושבת במחיצת הצדיק עדיין קיימים.
ערב שבת
בחסידויות רבות נוהגים החסידים להתאסף ביום חמישי בערב ('ליל שישי') בבית הכנסת ללימוד ספרי חסידות כהכנה רוחנית לשבת. בחלק מהמקומות נהוג ללמוד בספר אור החיים. במקומות אחרים לומדים את ספרי אדמו"רי החסידות. חסידים רבים נהגו להישאר ערים ביום חמישי בלילה ולעסוק בתורה או באמירת תהילים. נוהג זו מקורו בקבלה. היו חסידים שהתנגדו לכך, מחשש שיהיו עייפים בשבת. ביום שישי הקפידו ללכת לטבול במקווה. נוהג זה אף הוא מקורו מהקבלה, ומוזכר בספר הזוהר. כמנהג קבוע, הונהג על ידי האר"י. מנהג זה נפוץ כיום גם בקרב הליטאים. עוד מנהג חסידי בערב שבת הוא, לטעום ממאכלי השבת. מנהג זה מוזכר כבר בספרי ההלכה והקבלה, מטעמים שונים. טעם ההלכה הוא בשביל לבדוק שהמאכלים מבושלים ומוכנים, ואילו טעם הקבלה והחסידות הוא להרגיש ביום שישי את טעם השבת. ההבדל בין הטעמים הוא שלפי הטעם ההלכתי יש לטעום מכל המאכלים ולפי הטעם הקבלי אין צורך בכך.
תפילת מנחה של ערב שבת פותחת במזמור תהילים (פרק ק"ז) על פי הנהגת הבעל שם טוב. לאחר מכן אומרים את פיוטו של רבי אלעזר אזכרי, ידיד נפש. בחלק מהמקומות נוהגים לומר את הקטע פתח אליהו מתיקוני הזוהר.
תפילת השבת בדרך כלל ארוכה יותר מהנהוג במגזרים אחרים. החסידים מתפללים בשבת בהתלהבות, מרבים בשירה ואף רוקדים במהלכה.
אדמו"רים רבים נוהגים ללבוש טלית בליל שבת, אף אם אינם מתפללים לפני העמוד. בחצרות קרלין וסלונים (בטבריה ואחר כך בכל הארץ), ובעקבותיהם חסידות לעלוב ובית תולדות אהרן נוהגים כל החסידים להתעטף בטלית מתפילת מנחה של ערב שבת עד אחרי ערבית. ויש נוהגים להשאיר את הטלית עד אחרי קידוש.
טיש -פאברריינגען
הטיש הוא אירוע ייחודי למגזר החסידי, ומהווה את מרכז השבת החסידית. הטיש הוא מעין מסיבה הנערכת במעמד האדמו"ר והחסידים בליל שבת, לאחר סיום סעודת ליל שבת של החסידים בביתם, כאשר תוכנה העיקרי בדרך כלל הוא סעודת ליל שבת של האדמו"ר. הטיש מאפשר את התכנסות בני הקהילה החסידית סביב האדמו"ר ויחדיו, וחסידים רבים רואים בו מקור כוח לכל שבוע חדש. הטיש מתחיל מספר שעות אחרי כניסת השבת למשך כמה שעות. במהלך הטיש מחלקים לחסידים 'שיריים' (שאריות) מהאוכל של האדמו"ר, והחסידים שרים זמירות שבת וניגונים חסידיים. על פי רוב אומר האדמו"ר דבר תורה במהלך הטיש. יש אדמו"רים שאוכלים בביתם ובטיש אוכלים קוגל ופירות.
ברוב החסידויות יש טריבונות גבוהות עליהם עומדים החסידים בטיש. הטריבונות מסודרות משלושת צדדי השולחן. האדמו"ר יושב בראש השולחן ולידו יושבים רבני החסידות, או בני משפחתו.
בחלק מהחסידויות נהוג לערוך זיץ (התאספות חסידים) כשלא נמצאים במחיצת האדמו"ר.
יום השבת
טרם תפילת השבת בבוקר כשמשכימים עם קום, נהוג ללבוש את בגדי השבת ולהגיע למקווה שם טובלים כדי להיטהר וזאת על פי מסורת האר"י הקדוש. ישנם חסידים הנוהגים להגיע למקווה בבוקר השבת כשהם לבושים עם בגדי השבת אך אינם חובשים את כובע השבת שלהם (שטריימל, קולפיק או ספודיק) אלא חובשים אותו רק לאחר היטהרותם במקווה כשהם צועדים לעבר בית הכנסת.
בחלק מהחסידויות תפילת שחרית של שבת נמשכת שעות. כחלק מעיקרי תנועת החסידות, החסידים אימצו לעצמם נוסח תפילה שונה מהמקובל. בתפילות ובעיקר ביום שבת הנחשב כיום עילאי מביעים החסידים רגשות עמוקים המתבטאות בתנועות גוף רבות ובמה שמכונה בפי החסידים 'השתפכות' כאשר התפילה נאמרת במלא הכוונה.לאחר סיום התפילה נוהרים החסידים (בדרך כלל בחסידיות גדולות) אל אולם סמוך לבית המדרש או נשארים באולם התפילה שם עורך האדמו"ר קידוש. בחסידויות רבות נערך בסעודת השבת טיש קטן בביתו של הרבי ("מיטאג טיש"), שלפעמים פתוח רק למקורבי האדמו"ר. בחסידויות בית טשרנוביל נהוג שהאדמו"ר מספר בסעודת יום השבת סיפורי צדיקים המקובלים דור אחר דור.
בשבתות בהן עורך האדמו"ר סעודת מצווה או סעודות חגיגיות לרגל ברית של בן משפחתו או לכבוד זבד הבת נערכת סעודה גדולה ומורחבת ואליה נוהרים החסידים. מוכרות יותר שבתות בהן חל יום היארצייט או שבשבוע שלהן חל יום היארצייט שהוא יום השנה לפטירת אביו של האדמו"ר או סבו של האדמו"ר וכן הלאה עד למייסד החסידות עצמו. בשבתות אלו מוזמנים החסידים לשבות במחיצתו של האדמו"ר דבר שנתפס בעיניהם כזכות לעבור את השבת בתפילות עם האדמו"ר בסעודות ולשמוע את דרשותיו.
סעודה שלישית ומוצאי שבת
לעת ערב מתקבצים החסידים פעם נוספת בבית המדרש, כדי להתפלל תפילת מנחה של שבת. אחר כך הם ניגשים לעריכת סעודה שלישית בראשות האדמו"ר. סעודה שלישית היא מן הסעודות הייחודיות ובעלת משמעות רוחנית נעלה מיוחדת בייחס לשאר סעודות השבת. הסעודה משולבת בשמיעת דברי תורה מפי האדמו"ר, ושירת שירי רגש והשתפכות. בסיומה בחלק מהחסידויות נהוג להוסיף ניגוני ריקוד.
בחסידויות רבות מאריכים בזמן הסעודה השלישית. הסיבות לכך הן, הארכת השבת ככל הניתן, בשל קדושתה ומעלותיה האחרות, וניצול הזמן החשוב לתשובה והתעוררות הלב בעבודת השם. כמו כן, בהשפעת ספרות חז"ל, הקבלה והאגדה, המספרות כי ביום השבת נושבת מן העולם הבא אל העולם הזה רוח התעוררות ושכינה רבה ושובת אף הגיהנום וכלל הנפשות השוהות בו משוחררות לצאת אותו עד צאת השבת, רואים החסידים בהארכת השבת ערך נוסף שיש בו מגאולת היקום והארתו.
חלק מהאדמו"רים נהגו להאריך את זמן השבת ככל שניתן, ולערוך הבדלה רק בסביבת שעת חצות הלילה. כך גם נוהגים האדמו"רים מחסידויות תולדות אהרון, סקולען, ועוד.
בחסידויות רבות נוהגים החסידים לאכול יחדיו גם סעודת מלווה מלכה, וכך נוהגים בחסידות פשעווארסק ועוד.
ניגונים ופיוטים חסידיים
בטיש עומדים החסידים על הפרנצ'ס (טריבונה) במשך שעות ושרים שירים חסידיים. הדגש בשירה הוא לא על מקצועיות השירה והתאמת הקולות, אלא על פנימיות השירה, הדבקות השמחה וההתלהבות המתווספים לשירה. כאשר מצטרף האדמו"ר אל שירת השירים ניתן בדרך כלל להבחין בהתגברות השירה. לעיתים, בחצרות מסוימות (כמו קרלין וחב"ד) חוזרים על שירה מסוימת פעמים רבות.
גם בעת תפילות השבת משמשת השירה ככלי מרכזי, בתפילת ערבית של שבת שרים ב"לכה דודי", בתפילת שחרית של שבת שרים ברוב החצרות את הפיוט אל אדון על כל המעשים ולעיתים גם בקדושת שחרית ובקדושת כתר בתפילת מוסף של שבת.
השבת בחסידות ויז'ניץ
בחסידות ויז'ניץ יש דגש מיוחד על יום השבת והוא נחשב כמוטיב מרכזי בעבודת השם, אביו של האדמו"ר הקודם, ר' חיים מאיר הגר אמר, בשירת 'מנוחה ושמחה' בליל שבת אני מבחין על בחורים כיצד הם למדו במשך השבוע". חסידות תולדות אברהם יצחק שבראשה עומד רבי שמואל יעקב קאהן תלמידו של רבי חיים מאיר מויז'ניץ מתאפיינת בשיטה דומה.
השבת בחסידות תולדות אהרן
כמו בחסידות התאומה תולדות אברהם יצחק המניחה דגש ייחודי על קדושתה של השבת. כך גם אחותה, חסידות תולדות אהרן. הרב דוד קאהן ייסד מנהגים הייחודים אך ורק לחסידותו. לדוגמה, כדגש על אהבת יום השבת הוא עורך את טקס ההבדלה שעות רבות לאחר צאת השבת (בדרך כלל לאחר חצות הליל). כמוהו גם נוהג האדמו"ר מחסידות לעלוב-ארצות הברית אשר נוהג לערוך את טקס ההבדלה בשעה 02:00 בלילה. האדמו"ר מתולדות אהרן, דוד קאהן נואם בישיבת תולדות אהרן ונפגש עם רבנים ואדמו"רים מצאת השבת ועד עריכת ההבדלה. המנהג הזה מדגיש את אהבתו של האדמו"ר ואת אהבתם של החסידים ליום השבת והדבר בא לידי ביטוי בכך שהם רוצים שהשבת תישאר אצלם כמה שיותר זמן ועל כן עורכים את ההבדלה בשעה מאוחרת.
ניתן להבחין באהבה ליום השבת בחסידות תולדות אהרן גם בתפילות הארוכות שהאדמו"ר עורך ובטישים הנערכים עד השעות הקטנות של הלילה בערב שבת. תפילותיו הארוכות של האדמו"ר מראות את הדגש ליום השבת, מה גם שבחסידות תולדות אהרן נהוג להתעטף בטליתות בתפילת ערב שבת, דבר שמסמל את קדושתו וחשיבותו המשמעותית של יום השבת.
בגדי שבת
אחת ממצוות השבת היא מצוות כבוד שבת,. אצל החסידים כבוד שבת מתאפיין בכמה מנהגים ואחד מהם הוא לבישת לבוש שבתי מיוחד.
כך גם בתלמוד מובא: (לפי רש"י - מנהג של עשירים באותה תקופה, להאריך את הבגדים כלפי מטה).
הלבוש החסידי לשבת כולל שטריימל וקפוטה. בחלק מהחסידויות נהוג ללבוש מכנסיים מיוחדים שנקשרים אחרי הברך, וגרביים לבנים שהנשואים גורבים. יש השערות שונות אודות מקור הלבוש החסידי לשבת. חסידי ירושלים אימצו את הלבוש הירושלמי שמקורו מהערבים, הכולל כתונת פסים זהובה, חגורה רחבה לבנה (אבנט) ומעיל חום (ג'ובה). בשונה משאר חצרות החסידים, אצל החסידים הירושלמים פריטי הלבוש לשבת מונהגים ללבישה כבר מגיל הבר-מצווה (למעט הגרבים שנשארות שחורות כבימי חול) בעוד שבשאר החצרות החסידיות הן מונהגים מהנישואין.לכל אדם חסידי בין אם היא אישה או גבר, בין אם נשוי או רווק בין אם ילד או ילדה או נער בגיל בר מצווה ישנן נורמות לבגדי שבת ובחלק מהחסידיות הביגוד הוא תקנות שחובה לציית להן.
בדורות הראשונים לחסידות, רוב האדמו"רים לבשו בגדים לבנים. מנהג זה מקורו בקבלה, וכן נוהגים עד היום מקובלים רבים. כיום רוב האדמו"רים אינם לובשים בגד לבן אך חלקם לובשים בגדים צבעוניים. אדמו"רי בית תולדות אהרן וחלק מאדמו"רי בית נדבורנא לובשים בגד לבן. חלק מהאדמו"רים לובשים בגד לבן בחגים מיוחדים כמו בשמחת תורה ובשבועות או שהם לובשים את הקיטל.
דיר אל-חטב
דיר אל-חטב (בערבית: دير الحطب, כלומר "מנזר עצי ההסקה") הוא כפר פלסטיני השוכן מזרחית לשכם ושייך לנפת שכם ברשות הפלסטינית. דיר אל-חטב שוכנת למרגלות ג'בל בילאל. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,685 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מבנה מקאם שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם. מדרום, ח'רבת איבן נ'סיר (חורבת אבן נצר), במקום נמצאו חרסים מתקופת הברזל ושרידי מבנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית, על ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968. מדרום מזרח, ב"ח'רבת כפר ביתא" נמצאו 5 מערות קבורה מפוארות בהם עיטורי פרחים ("רוזטות").
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: "במקום מערכת של בורות מים עתיקים שלא הייתה בשימוש, ואספקת המים לתושבי הכפר הייתה מ"עין אל כבירה" שממזרח".
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 234 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-277 מוסלמים אשר שכנו ב-51 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 11,532 דונם. בכפר היו גם פרדסים ומטעי בננות.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של דיר אל-חטב הייתה 481 נפש.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין לחברי "גרעין אלון מורה" שהם יכלו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם. לצורך כך נוהלו מגעים רבים עם גורמים בממשלה. בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין שלא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, עלו מתנחלים מגוש אמונים להתנחלות באזור חווארה. בדצמבר 1978, לקראת תום שלושת החודשים, דרשו בגרעין אלון מורה להקים את היישוב ממזרח לשכם וב-31 בדצמבר 1978 יצאו במסע עצמאי להר חווארה. המסע נעצר בידי צה"ל. במאי 1979 נערך גרעין אלון מורה לחידוש המאבק, לאור ההתמהמהות בהקמת ההתנחלות ליד שכם. במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך. בתחילת יוני 1979 בוצעה הפקעה של אדמות מהכפר הסמוך רוג'ייב, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית. ממשלת ישראל החליטה להעביר את התנחלות "אלון מורה" סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), כקילומטר מצפון לדיר אל-חטב, זאת לאחר שהוכרזה כאדמות מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
ב-7 באפריל 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, מזכיר היישוב אלון מורה, גרשון מסיקה ועוד מספר מתושבי אלון מורה נכנסו לכפר כשהם חמושים בנשקם האישי, לאחר שהבחינו בשני דגלי פלסטין שהיו מונפים על גג בניין. בהגיעם אל הכפר הם לקחו איתם שניים מהתושבים אל הבניין שעליו היו מונפים הדגלים. בדרכם אל הבניין ירו מסיקה וחבריו באוויר. לאחר מכן הורידו שני הערבים את הדגלים בהוראת מסיקה. לאחר הורדת הדגלים, הציתו מסיקה והאחרים את הבניין, שהכיל תבואה. אחר כך הכניסו את אחד התושבים לכלי-הרכב שלהם, השכיבו אותו בתוך הרכב כשפניו למסה והכו אותו בגבו. בנובמבר 1989 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב על הצתה ותקיפה.
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-58% הם שטח C.
בשנת 1996 נסלל על אדמות הכפר כביש עוקף להתנחלות אלון מורה – כביש 555. הנסיעה על הכביש אסורה לתושבי הכפר ונמנעת מהם הגישה אל אדמות הכפר שמעבר לכביש. החל מ-2006 השתלטו מתנחלי אלון מורה על אדמה חקלאית פרטית של תושבי הכפר באזור הכביש ונטעו בה גפנים.
גאוגרפיה
המעיין הראשי של הכפר – עין אל-כבירה, ממוקם במדרון שמעל הכפר. ליד המעיין קיימת ניקבה עתיקה מהתקופה הביזנטית ולצידה בריכה, ששימשו להגברת זרימת המים. אורך הניקבה כ-70 מטר, היא מצופה אבנים מסותתות ומקורה בקשתות ובקמרונים מחודדים מאבן. כמו כן, ישנם שרידים עתיקים של אמת מים שהובילה מים לעיר שכם ו-5 ברכות גדולות (כ-100 קוב כל אחת). גובה קמרונות הנקבה נע בין 1 ל-2 מטרים ורוחבה כחצי מטר. המעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושבי הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 השתלטו מתנחלי אלון מורה על המעיין ובנו בו בריכת בטון. בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה שנבנתה ללא אישורים. אך באפריל 2011 נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת. מאז אין לתושבי הכפר גישה למעיין.
כלכלה
פרנסתם של תושבי הכפר התבססה במשך מאות שנים על עיבוד האדמה ועל מרעה בשטחי אל-ג'בל אל-כביר, ובוואדיות הסובבים אותו. במשך השנים נתפסו רוב אדמות החקלאות והמרעה של הכפר, על ידי הכרזה עליהן כאדמות מדינה, הכרזה על "שמורת טבע הר כביר" ומאחזים לא חוקיים. הניתוק מהאדמות החליש את כלכלתם של תושבי הכפר ורובם נאלצים להתפרנס כפועלים מחוץ לכפר. גם הגישה למקאם שייח' בילאל נחסמה עם הכללתו בשטח ההתנחלות אלון מורה.
מרחב מנה
בטופולוגיה, מרחב מנה הוא מרחב טופולוגי שנוצר על ידי "צמצום" של מרחב טופולוגי על ידי פונקציה, יחס שקילות או פעולת חבורה. הטופולוגיה של מרחב המנה עבור פונקציה, יחס שקילות או חבורה פועלת נתונים, נקראת טופולוגיית המנה.
הגדרה על ידי פונקציה
בהינתן מרחב טופולוגי וקבוצה Y (שעליה אין בהכרח טופולוגיה), עם פונקציה  שהיא על, נגדיר טופולוגיה על Y על ידי. טופולוגיה זו נקראת טופולוגיית המנה, ופונקציה כזו נקראת פונקציית מנה. בדרך זו אנו מכריחים את הפונקציה להיות רציפה, על ידי בניית טופולוגיה מתאימה על המרחב השני: טופולוגיית המנה על Y היא הטופולוגיה העשירה ביותר שבעבורה f רציפה. כלומר, אם X,Y שניהם מרחבים טופולוגיים ו-f:X \to Y רציפה, אז הטופולוגיה הנתונה של Y עשויה להיות דלה יותר מטופולוגיית המנה.
כאשר X מרחב קומפקטי ו-Y מרחב האוסדורף, ו-f פונקציה רציפה ועל, אז הטופולוגיה של Y היא טופולוגיית המנה עבור f.
הגדרה על ידי יחס שקילות
דרך נוספת להגדרת טופולוגיית המנה היא על ידי יחס שקילות. אם X מרחב טופולוגי שמוגדר עליו יחס שקילות R, מרחב המנה הוא קבוצת מחלקות השקילות ביחס R, אותה נסמן X/R, כאשר הטופולוגיה עליה מתקבלת כמו בהגדרה לעיל על ידי פונקציה, עבור פונקציית ההטלה למחלקות השקילות. כלומר,, כאשר היא הפונקציה.
מרמיטות
מרמיטות (שם מדעי: Marmotini) הוא שבט של מכרסמים ממשפחת הסנאיים מתת-משפחת סנאיי קרקע והשבט הגדול בקבוצה. המרמיטות חיות ברחבי אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה באקלימים ממוזגים ולעיתים מדבריים או אף ארקטיים.
בני הקבוצה מזכירים במראם מרמיטות והם חיים על הקרקע ולא בין העצים כמו שאר הסנאים. רבים מהם גדולים יחסית למשפחתם והגדולה שבהם היא המרמיטה האלפינית ששוקלת לעיתים עד 8 ק"ג. רבים מהם חיים מתחת לאדמה בקהילות גדולות ומתקשרים ביניהם באמצעות שריקות ואיתותים. מאורות גדולות כאלה יוצרים למשל הנובחניות של אמריקה הצפונית שעומקן לעיתים 5–10 מטרים.
סנאים אלה ברובם אוכלי צמחים שניזונים מעשב, פירות ואגוזים אך יגוונו בחרקים, ביצים ויצורים קטנים נוספים לרבות מכרסמים אחרים. הם עצמם מושכים אליהם מגוון טורפים ביניהם עופות דורסים, שועלים וסמוריים ולכן נוטים שלא להתרחק מהמאורות ולתצפת על הסביבה. כשזקיף רואה טורף הוא מפעיל צעקת אזעקה שמזהירה את חבריו והם נמלטים למאורות.
דבורה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דניס פלקון
דניס פלקון (באנגלית: Dennis Falcon) הוא אוטובוס אשר יוצר בשתי תצורות: חד-קומתי ודו-קומתי, מתוצרת יצרן כלי הרכב המסחריים (אוטובוסים, כלי רכב ייעודיים לשדות תעופה, רכב לפינוי אשפה וכבאיות) "Dennis Specialist Vehicles Limited" הבריטי בעיר "Guildford" אשר יוצר בין השנים 1987–1993.
סך הכול יוצרו 139 יחידות.
יוסוף אבו דורה
יוסוף סעיד אבו דורה (בערבית - يوسف سعيد أبو درة; הוצא להורג ב-1940) היה מנהיג כנופיה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. היה ממנהיגיו הבולטים של המרד הערבי הגדול.
ביוגרפיה
אבו דורה, פלאח מהכפר סילת אל-חארית'יה שליד ג'נין, בצפון הר-שומרון, היה אחד ממנהיגי המרד הערבים בתקופת מאורעות 1936–1939. עד לשנת 1935 עבד בחברת הנפט העיראקית במפרץ חיפה. בימי המאורעות קיבל את הפיקוד על כנופיה מאנשי הכפרים בצפון, מאנשיו של השייח' עז א-דין אל-קסאם שפעלה בעיקר בגזרת ג'נין-חיפה. הפיקוד על הכנופיה נמסר לידיו אחרי מותו של מפקדה הקודם, שייח' עטיה עוואד. עוזרו של אבו דורה היה מפקד חבורה, יוסוף אל-חמדאן מאום אל-פחם. אבו דורה פיקד על האזור מעמק יזרעאל עד לחיפה. רוב אנשיו התחנכו על תורתו של עז א-דין אל-קסאם. הכנופיה פעלה נגד היישוב היהודי בצפון ארץ ישראל, נגד מתנגדי המופתי ח'אג אמין אל-חוסייני מקרב הערבים, נגד אנשי חמולת זועבי הערבית בצפון שהיו בקשרים טובים עם שכניהם היהודים, ונגד יישובי הדרוזים על הר הכרמל.
ב-23 ביוני 1936 נחטפו שלושה מתושבי גבעת עדה ובהם ילד בן 12 בשם, על ידי 6 ערבים מזוינים. החקירה העלתה כי החטופים הובלו לכיוון נחל עירון. מפי השמועה נודע כי שני המבוגרים מבין החטופים נרצחו והנער נלקח על ידי אבו דורה להרים. רק ב-29 במרץ 1940 נתגלו שרידי גופותיהם של השלושה בבור בכפר באזור ג'נין.
ב-18 במאי 1938 הודיעו שלטונות המנדט הבריטי על כך שאבו דורה מבוקש על ידם בשל חלקו בפעולות הרצח והחטיפה שביצע בארץ בראש כנופייתו והקציבו פרס של 550 לא"י על ראשו.
ב-10 ביולי 1938 תקפה חוליה מאנשי כנופייתו של אבו דורה את גבעת עדה. אנשי הכנופיה חדרו אל תוך חצר היישוב, ורצחו שלושה מאנשי היישוב, גבר ושתי נשים. ההתקפה נהדפה בקושי רב. כעבור ימים אחדים שלחה "ההגנה" לגבעת עדה יחידת אנשי פו"ש שהשתכנה ביישוב ובלילות יצאה לסיורים ופגעה בערבים שהסתובבו בקרבת היישוב.
בליל 16–17 באוגוסט 1938 התקיפו כ-200 מאנשי כנופייתו של אבו דורה מחנה מעצר ליד עתלית, שבו כלאו הבריטים את אנשי הכנופיות הערביות והעבידו אותם בפרך. מטרת ההתקפה הייתה לשחרר את הכלואים. מטרה זו לא הושגה, אך אנשי הכנופיה הצליחו לחטוף את סגן מפקד המחנה, הקצין היהודי, את אשתו ושלושת ילדיו ואת גיסו. לאחר שלושה ימים, שחרר אבו דורה את שלושת הילדים, אך שלושת המבוגרים נרצחו על ידי אנשי הכנופיה. החטיפה, הרצח ומקום קבורת הגופות שלא נודע עוררו הד רב ביישוב. במשך 25 שנים נותר מקום הקבורה בלתי ידוע ונתגלה רק בשנת 1963, בבור ביער עין חוד, כתוצאה מחקירתו של שלמה בן אלקנה, חוקר המשטרה, בעל ניסיון בפענוח פרשיות עלומות בתולדות היישוב ומומחה בגילוי נעדרים.
בקיץ 1938 הכפריים שהיו נתונים למרותה של חמולת זועבי בגליל התחתון סמוך לעמק יזרעאל, מאסו בסיפוק דרישותיו החוזרות של אבו דורה, והקימו בהנהגת השיח' נאיף א-זועבי חבורה שהשתתפה במרד, אך בעיקר הגנה על הכפרים מפני חבורתו של אבו דורה.
באוקטובר 1938 כתב אבו דורה מכתבי פקודה ואזהרה מטעם "המפקדה הראשית, צבא המורדים בפלסטין", עליהם חתם לפני שמו: "עבד דתו ומלדתו". ב-2 באוקטובר נשלח נוסח מכתב שכזה אל עשרות חשודים בבגידה, שהוזהרו שאם ימשיכו בפעולתם "נגד הלאום והמולדת", יוצאו להורג. ב-14 באוקטובר פרסם כרוז תעמולה שכותרתו "כרוז המנהיג הגדול של הלוחמים על מעשי זוועה הבריטיים", בו קרא לערביי פלסטין: "עליכם להוכיח לבריטים, שאינכם עבדים אלא שאתם נכדי אומות הגיבורים". לבריטים קרא באותו כרוז: "עתה הוא הזמן שתבינו שאין להתגבר על הערבים במעשי אונס, הם לא יוותרו על זכויותיהם. הם לא יפקפקו לקחת נקם אפילו לאחר מספר שנים".
בנובמבר 1938 התנגד לפשרה שעשו המורדים עם הפרדסנים, שבה הם הוחרגו מהחרם שהוטל על השימוש ברישיונות התחבורה המיוחדים שהבריטים ציוו על כל המשתמשים ברכב לשאת עמם. בנושא זה נכנס לעימות עם עארף עבד אל-ראזק, הטוען לתואר המפקד העליון של המורדים, שתמך בפשרה.
בעת עבודתו של אבו דורה בחברת הנפט העיראקית יצר קשרים עם פועלים דרוזים. בהנהיגו את הכנופיה ניסה לגייס אליה דרוזים. הדרוזים לא נענו וב-28 בנובמבר 1938 תקפה כנופייתו של אבו דורה את היישובים הדרוזים עספיא ודלית אל-כרמל ורצחה שלושה מתושביהם. בנוסף לכך גנבו אנשי הכנופיה שני סוסים, השמידו רכוש, חיללו את מקומות הפולחן של הדרוזים ושרפו ספרי קודש. הכוחות הבריטים הדפו את התוקפים וגרמו להם אבדות. באותה תקופה הצליח אבו דורה להימלט מיחידת משטרה שרדפה אחריו על סמך מידע שמסרה משפחתו של המוח'תאר של הכפר רומאנה, שנרצח על ידי אבו דורה.
בדצמבר 1938 מינתה "הוועדה המרכזית" של המרד, שישבה בדמשק, משכילים עירוניים שישמשו כמזכירים לצדם של מפקדי הכנופיות הכפריים, שתפקידם היה כשל הפוליטרוקים הסובייטים. לצדו של אבו דורה מונה אמין א-שרקאוי מחיפה.
כמו מפקדים חשובים אחרים במרד, גם אבו דורה לבש מדים וענד על עצמו דרגות, שני כוכבים וכתר, וזאת למרות שפעל במסגרת מחתרתית. בעקבות גילוי כל מאגר הנשק של כנופייתו בכפר בשומרון, עזב אבו דורה את ארץ ישראל המערבית לעבר הירדן המזרחי. ביוני 1939 האשים כרוז של יריבי המרד (שהתחזה לכרוז של מפקדי מורדים) את אבו דורה שכשיצא לחוץ לארץ לקח עמו סכומי כסף גדולים שסחט מהאוכלוסייה. ב-24 ביולי 1939, בשעות הלילה, הבחין סיור של משטרת המדבר העבר ירדנית בשלוש דמויות חשודות שנעו במדבר ליד העיר כרך, מזרחית לים המלח האנשים נעצרו ונתברר כי אחד מהם הוא יוסוף אבו דורה המבוקש על ידי הבריטים. ארבעה ימים לאחר מכן החליטה ממשלת האמירות שלא להסגירו לידי שלטונות המנדט, אך שמו אותו במעצר בית בכרך. שלושה חודשים קודם לכן ברח אבו דורה מהארץ ומצא מקלט בדמשק. עם תפיסתו בעבר הירדן נתברר כי הגיע לאמירות כדי לחצות ממנה את הגבול לארץ ישראל, וליטול מחדש פיקוד על כנופייתו. ברשותו נתגלו כרוזי הסתה ופקודות מבצע, ועל אף שהיה לבוש בבגדים אזרחיים, נשא עמו תיק ובו מדים של גנרל עם חפתים וכותפות אדומות, שאותם עמד ללבוש לאחר חציית הירדן. למרות הבטחתם של השלטונות שלא להסגירו לידי הבריטים, הוצא לבסוף צו הסגרה נגדו והוא הוסגר לידי הבריטים. בקרב תושבי עבר הירדן שררה התנגדות להסגרתו וכאשר הוסע למשפט בארץ ישראל המערבית, המונים הריעו לו בחוצות הערים. מכל פשעיו ומעשי הרצח שלו, הוא הועמד לדין בבית המשפט לעניינים פליליים בירושלים על רציחתם של שני נכבדים ערבים, אחד מהם מוח'תאר הכפר רומאנה. אבו דורה נדון למוות והוצא להורג בתלייה בשנת 1940.
Yo! Bum Rush the Show
'Yo! Bum Rush the Show' הוא אלבום הבכורה של להקת הראפ פאבליק אנמי שיצא לאור ב-1987. אלבום זה הוא אחד מהאלבומים שהתוו את הדרך לז'אנר ההארדקור היפ הופ המפורסם של ימינו. האלבום נחשב לקלסיקת ראפ, עוסק גם בפוליטיקה, ומנסה לעורר מחאה חברתית בדרך יצירתית ושופעת קללות. האלבום נמצא במקום ה-497 במצעד 500 האלבומים הטובים ביותר של כל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
סאליבנס איילנד
היסטוריה
שמו המקורי של האי היה או'סאליבנס איילנד על שמו של קפטן פלורנס או'סאליבן אשר תפעל את המגדלור אשר שכן על האי בסוף המאה ה-17. קפטן או'סאליבן היה הקברניט של אחת הספינות של הצי האנגלו-אירי אשר הביא את המתיישבים הראשונים לקרוליינה הדרומית. בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 שימש האי כתחנת פריקה של ספינות העבדים אשר הביא מטעני עבדים למושבות הבריטיות באמריקה הצפונית וכ-40% מיבוא העבדים, כ-200,000 במספר, עברו דרך תחנה זו.
ב-28 ביוני 1776 ניטש במקום קרב בין הכוחות הקולוניאליים בפיקודו של קולונל ויליאם מולטרי לבין כוחות בריטים בפיקודו של הגנרל סר הנרי קלינטון והקומודור פטר פרקר. זירת הקרב הייתה מצודה בנויה למחצה העשויה מגזעי עץ הדקל המקומי ושכבות של חול ים, אשר הדפו את פגזי הבריטים וזיכו את המדינה קרוליינה הדרומית בכינוי "מדינת הדקל" ואת מוטיב הדקל אשר מוטען על דגלה. לאחר סיומה של מלחמת העצמאות נשלטה ההיסטוריה של האי על ידי פורט מולטרי אשר נבנה על שטחה ושימש, על לסגירתו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כמפקדת ההגנה של אזור המפרץ.
בין שתי ערים (סרט, 1922)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט דרמה אילם בריטי שביים וולטר קורטני ראודן. בסרט מככבים קלייב ברוק, אן טרוור וג'יי פישר וייט. זהו עיבוד לרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1859. בסרט המתרחש בתקופת המהפכה הצרפתית, מסופר על עורך דין בריטי אכול קנאה שמתחלף עם אריסטוקרט צרפתי שנידון למוות בגיליוטינה. הסרט נוצר כחלק מסדרת סרטים לפי ספרים ("Tense Moments with Great Authors Series").