cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרק ימס
ביוגרפיה
מרק ימס נולד בעיר רגנסבורג שבגרמניה להורים ניצולי השואה. בגיל שש עלה עם אמו לישראל. הוא למד בבית הספר היסודי עומריה ובבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה בירושלים. היה חובב אלקטרוניקה וספורט וחבר בתנועת השומר הצעיר. לקראת כתה י"א עבר לחברת הנוער בקיבוץ מזרע.
בנובמבר 1965 התגייס ימס לצה"ל. הוא שירת בחיל השריון, היה תותחן טנק ומפקד טנק. לחם במלחמת ששת הימים בסיני. לאחר המלחמה השתתף בקורס קצינים והוסמך לקצין. התקדם עד לתפקיד מפקד פלוגה. באמצע שנת 1971 השתחרר מן השירות הצבאי. הוא התקבל ללימודי הנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון. לו ולאשתו, שאותה נשא במהלך השירות הצבאי, נולד בן בשנת 1972.
במלחמת יום הכיפורים
ב-18 באוקטובר השתתף ימס בהסתערות לכיבוש מתחם "אורי" המצרי בגדה המערבית של תעלת סואץ. במהלך קרב זה נפגע ונהרג. לאחר נפילתו הועלה לדרגת רב-סרן.
בקיץ 1974 הובא מרק ימס לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הניח אשה, בן והורים.
בשנת 1975 עוטר ימס לאחר מותו בעיטור המופת על פעולתו במהלך המלחמה, וצוין כי שימש דוגמה בדבקותו במשימותיו, באומץ לבו וברמת הביצוע שהפגין.
הנצחה
שמו של ימס הונצח על גבי אנדרטאות אחדות, לרבות אנדרטת יד לשריון, בגן הבנים בתל אביב, בגן הבנים בשכונת נווה שאנן בחיפה ובבית יד לבנים בתל אביב.
TRAPPIST-1
TRAPPIST-1 (ידוע גם בשם 2MASS J23062928-0502285) הוא כוכב מסוג ננס קר מאוד הנמצא במרחק 39.13 שנות אור מכדור הארץ. במערכת הפלנטרית שלו התגלו בתצפיות, שממצאיהם פורסמו ב-2017, שבעה כוכבי לכת סלעיים בגודל דומה או קצת קטן יותר מכדור הארץ, שחלקם עשוי להיות דמוי-ארץ.
גילוי
הכוכב התגלה בסוף שנת 2015 במסגרת תצפיות שערך הטלסקופ TRAPPIST, הממוקם במצפה האירופי הדרומי {European Southern Observatory} בצ'ילה ומתופעל מבלגיה על ידי אוניברסיטת לייז'. הטלסקופ התחיל לפעול בשנת 2010 וכוכב זה היה גילויו הראשון, בעוד הממצאים פורסמו בחודש מאי 2016 בכתב העת המדעי נייצ'ר שבמסגרתם צוות החוקרים בראשות מישל ז'יו הודיעו כי מצאו שלושה כוכבי לכת סביב הכוכב. לא די היה בתצפיות אלה ולכן נערכו תצפיות נוספות באמצעות טלסקופים נוספים על פני הקרקע וביניהם הטלסקופ הגדול מאוד וכן באמצעות טלסקופ החלל שפיצר שצפה בכוכב למשך 20 יום ברצף (די כדי לחזות במספר הקפות וליקויים במערכת), אף על פי שבתחילה לא יועד "שפיצר" למשימות איתור כוכבי לכת, ונאלץ לעבור התאמות ייחודיות לשם כך.
בעתיד
חוקרים אשר חקרו את הכוכב בשלב מאוחר יותר, טוענים כי הוא פולט קרינה חזקה שככל הנראה הורסת את האטמוספירה של כוכבי הלכת.
כוכבי הלכת במערכת
ב-22 בפברואר 2017 דיווחו מדעני נאס"א על גילוי המערכת, שבה שבעה כוכבי לכת בעלי מאפיינים הדומים לכדור הארץ. כוכבי הלכת במערכת נמצאים במסלולים קרובים מאוד לכוכב שלהם (סדר הגודל של המערכת קטן אף מזה של השמש וכוכב חמה), ומשך ההקפה שלהם סביבו נע בין 1.5 יום עבור כוכב הלכת הקרוב ביותר ו-12 יום עבור כוכב הלכת השישי (לגבי השביעי הנתונים לא מספיקים כדי לקבוע חד משמעית את משך המסלול שלו). בשל קרבתם זה לזה ולכוכב והשפעתם של כוחות גאות ושפל, נעולים כוכבי הלכת בחזית קבועה לכיוון הכוכב במרכז המערכת (אינם מסתובבים סביב צירם). שמות כוכבי הלכת טרם נקבעו, אולם נאס"א פנתה לעזרת הציבור שיציע שמות לאלה.
שלושה מתוך כוכבי הלכת של הכוכב נמצאים במרחק המתאים ממנו, המכונה ה"אזור הישיב", שבו מים יכולים להיות במצב נוזלי (אם כי נדרשים תנאים נוספים לכך, כגון קיומה של אטמוספירה מתאימה).
באוגוסט 2017 גילה טלסקופ החלל האבל סימנים ראשונים להימצאותם של מים בכוכבי הלכת שהתגלו.
נחל בית חורון
נַחַל בית חורון הוא נחל אכזב בשפלה ואחד מיובלי נחל איילון. אורכו כ-6 ק"מ.
שפססכאף
שפססכאף היה פרעה מצרים העתיקה. השישי והאחרון מבין פרעוני השושלת הרביעית. מלך בין 4 ל-7 שנים בסביבות שנת 2510 לפנה"ס.
ביוגרפיה
על משפחתו של שפססכאף לא ידוע דבר ודאי. הוא עלה לשלטון לאחר מותו של מנכאורע, כך שסביר להניח שהיה בנו. בהנחה שהוא אכן היה בנו של מנכאורע, אמו יכולה להיות חאמרנבטי השנייה או רקטר או אשה אחרת ששמה אינו ידוע לנו. בהתאם למנהג הפרעוני, ייתכן ושפססכאף נשא לאשה את אחותו חנטקאוס הראשונה אולם הדבר אינו ודאי כלל. המלכה בונפר נזכרת ככהנת שלו, מה שהוביל חוקרים שונים להנחה שהיא הייתה אשתו. אם כי היא יכולה להיות גם בתו. לא ידוע גם על אף צאצא ודאי שלו, אם כי ידוע כי אציל בן התקופה בשם פאהסהאפס היה נשוי לאשה בשם חמאת' הנזכרת כבת של מלך. ייתכן שהיא הייתה בתו של שפססכאף אולם ייתכן גם שהיא הייתה בתו של אוסרקף.
שפססכאף נחשב לשליט האחרון של השושלת הרביעית. מנתון מכנה אותו סברח'רס ומזכיר מלך נוסף בשם תמפתיס אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף. עם זאת, בשום מקור אחר לא נזכר שמו של תמפתיס, ולפיכך יש השוללים את קיומו, ואחרים מזהים אותו עם הפרעה דדפרע אשר תקופת שלטונו אינה ברורה. רשימת המלכים מטורינו מזכירה אמנם שליט נוסף אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף, אולם זהותו אינה ברורה. באשר לסיבות נפילתה של השושלת הרביעית, נותרו בעיקר אגדות, ונראה כי האירוע קשור לסכסוך בין הפרעה לכת כהני רע.
תקופת שלטונו אינה ודאית. ברשימת המלכים מטורינו נכתב כי מלך ארבע שנים. מנתון טוען כי מלך שבע שנים. קיומו ידוע לנו בעיקר מאזכורים אקראיים של כהני דת ששרתו תחתיו. בניגוד לקודמיו, שפססכאף לא בנה לעצמו פירמידה, אם כי שיפץ והשלים את פירמידת מנכאורע אשר בה נקבר אביו. עם זאת, באבן פלרמו צוין כי כבר בשעת שלטונו הראשונה של שפססכאף הוא בחר לעצמו מקום לבנות בו פירמידה. כנראה הוא לא סיים אותה, אולי בשל תקופת שלטונו הקצרה. קברו מזוהה כיום עם מסטבת פאראון. הועלתה השערה כי שפססכאף לא סיים את בניין הפירמידה שלו, ויורשיו החליטו להשלים אותה כמסטבה במקום כפירמידה.
במוזיאון לאמנות בבוסטון נמצא פסל ראש אשר בעבר היה מקבל לזהותו עם שפססכאף, אולם כיום מקובל להאמין כי הוא מנכאורע.
דורון ברזילי
דורון ברזילי (נולד ב־29 באפריל 1970) הוא עורך דין ישראלי אשר כיהן כראש לשכת עורכי הדין בישראל בשנים 2011–2015. כמו כן ברזילי הוא בעל משרד פרטי העוסק בתחום המיסוי, צווארון לבן, משפט מסחרי ואיסור הלבנת הון.
ביוגרפיה
ברזילי נולד בירושלים ושירת בצה"ל בחיל השריון. הוא סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת ווריק, באנגליה. בתחילת דרכו המקצועית התמחה ברזילי במחלקה המשפטית של אגף מס הכנסה במשרד האוצר ובהמשך שימש כתובע הפלילי במחלקה המשפטית ברשות המיסים. בשנת 2006 ייסד משרד עצמאי.
דורון ברזילי מתגורר בפתח תקווה, אב לשניים ונשוי לליאת, אף היא עורכת דין במקצועה.
פעילותו הציבורית
בשנים 2005–2011 כיהן כיו"ר הוועדה של עורכי הדין הצעירים הארצית בלשכת עורכי הדין וכיו"ר ועד העובדים של המחלקה המשפטית במשרד האוצר, אגף מס הכנסה. בשנים אלה כיהן אף כיו"ר ועד מחוז תל אביב והמרכז של הלשכה.
ביוני 2011 נבחר דורון ברזילי לתפקיד ראש הלשכה והחליף את קודמו יורי גיא רון.
בין יתר תפקידיו הציבוריים, מכהן כיום ברזילי כיו"ר הוועדה המרכזי בלשכת עורכי הדין, חבר במועצה, חבר במועצת המנהלים של המוסד לבוררות, יו"ר המכון להשתלמות, יו"ר הצוות להעצמת נשים, חבר בוועדת החריגים של משרד המשפטים, חבר בנשיאות "עמותת נוער שוחר משפט עברי" וחבר באספה הכללית של ארגון "להב" לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל.
ברזילי הוביל להקמת הוועדה הציבורית לבחינת שינוי חוק לשכת עורכי הדין בראשותה של השופטת אילה פרוקצ'יה. בראשית שנת 2014, פרסמה הוועדה את מסקנותיה כגון: הפחתת דמי החבר בשיעור ניכר וייחודם לפעילויות חובה ורשות בלבד באופן שדמי החבר לא יממנו יותר פעילויות תרבות ופנאי בהן נוטלים חלק קטן מעורכי הדין; קביעת כללים ברורים של מותר ואסור בבחירות למוסדות הלשכה; הגדרת יחסי הגומלין בין המחוזות לוועד המרכזי וחיזוק כוחו של ראש הלשכה והוועד המרכזי על מנת לאפשר משילות בלשכה; קביעת אמות מידה לקביעת תקציב הלשכה על פי כללי הניהול והבקרה יעילות וחסכון. בכנס השנתי ה-14 של לשכת עורכי הדין שנערך במאי 2014 באילת, הודיעה שרת המשפטים, ציפי לבני, כי תגבש פתרון למצב הנוכחי בלשכה, בין היתר באמצעות מסקנות הוועדה ונתונים נוספים.
הצופה שנרדם
שנות הסתגלות והתשה
ביולי 1967, תקופה קצרה לאחר מלחמת ששת הימים, החלו מדינות ערב ובעיקר מצרים בפעולות נגד ישראל. הפעולה המצרית הגדולה ביותר ב-1967 הייתה הטבעת המשחתת אח"י אילת מול חופי מצרים. ישראל הגיבה בהפגזת בתי הזיקוק המצריים בעיר סואץ, שעלו באש. אירועים אלו יהיו לראשונים מבין תקריות רבות בין ישראל למצרים אשר רובן התרחשו בין מרץ 1969 לאוגוסט 1970, וכונו בישראל מלחמת ההתשה. לפי בר-יוסף הייתה מלחמת ההתשה פועל יוצא של ההכרה המצרית באי יכולתם לכבוש מחדש את חצי האי סיני בכוח, ובהבנתם כי יצירת דה-מורליזציה בקרב הישראלים היא גישה טובה וזולה יחסית בקורבנות.
מלחמת ההתשה הלכה והחריפה ככל שנהרגו יותר חיילים ישראלים במוצבים ובדרכים לאורך תעלת סואץ. המצרים הפעילו ארטילריה יעילה ומארבי קומנדו, וכתגובה הכניסה ישראל לפעולה את חיל האוויר הישראלי. מטוסי חיל האוויר תקפו בעומק מצרים במסגרת מבצעי פריחה, מולם לא הייתה למצרים תשובה. המצרים פנו לברית המועצות, וזו הסכימה להעביר למצרים דיוויזיה של כוחות הגנה אווירית.
סוללות הנ"מ החלו לפעול כבר באביב 1970. ירי הטילים הביא לדחיקת חיל האוויר מזרחה לעבר התעלה על ידי יצירת אזורים מוכי טילים שמנעו את פעולת מטוסי החיל מערבה להם. אט אט קידמו המצרים את הסוללות למרחק בו הגנו על כל השטח ממערב לתעלה. לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש באוגוסט 1970 קידמו המצרים את הסוללות עד לקרבת תעלת סואץ, והביאו לכך שמטוסי חיל האוויר לא היו יכולים לטוס כ-20 ק"מ ממזרח לתעלה (אזור שהיה בשליטה קרקעית ישראלית). הפרה זו של ההסכם אומנם הובאה לידיעת המעצמות, אך אלו לא עשו מספיק כדי לטפל בבעיה זו שתהיה אחת מהבעיות החמורות ביותר איתן התמודד צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
שנות הקיפאון: אוגוסט 1970 – אוקטובר 1972
בספטמבר 1970, כחודש לאחר סיום מלחמת ההתשה מת גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים. במקומו עלה לשלטון אחד מסגניו, לאו דווקא המועמד המוביל לתפקיד – אנואר סאדאת. סאדאת, כממשיכו של נאצר, דגל בחשיבות החזרת סיני אל מצרים, אך הבין כי אין למצרים יכולת צבאית לקחת אותו בחזרה מישראל. מכיוון שסאדאת נתפס כ"מנהיג החדש" וה"לא מנוסה" של מצרים, ובשל מידה מסוימת של פאן-ערביות שנותרה, היה לו צורך להוכיח את עצמו בפני העם המצרי והעולם הערבי ולהראות להם כי הוא המנהיג הנכון להם. סאדאת ניסה לגשת לבעיה הישראלית בשתי דרכים: האחת, לפעול בכיוונים דיפלומטים בתיווך המעצמות להשגת הסדר נסיגה ישראלי מסיני; והשנייה, לפעול לחיזוקה הצבאי של מצרים כדי שבבוא היום תהיה לו אופציה צבאית מול ישראל.
ישראל, שבאותה תקופה ניזונה ממידע מודיעיני ראשון במעלה ממצרים, הכירה את הפוליטיקה המצרית ואת דרכי החשיבה של צמרת המדינה. ישראל ידעה כי מצרים יודעת שאינה מוכנה למלחמה. על בסיס ידיעה זו התגבשה תאוריה, שזכתה בהמשך לכינוי המפורסם "הקונספציה", שהסבירה מהו סף המינימום אליו צריכה מצרים להגיע מבחינה צבאית כדי לצאת למלחמה.
לאורך השנתיים הללו המשיך צה"ל להצטייד בטנקים חדישים מסוג פטון ומטוסים חדישים, בעיקר A-4 סקייהוק וF-4 פנטום. עוצמתו של צה"ל גברה משמעותית מאז מלחמת ששת הימים, ומקבלי ההחלטות בישראל האמינו כי צה"ל הוא צבא חזק ולמעשה בלתי מנוצח בסביבתו במזרח התיכון.
חולמת (אלבום)
חולמת הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית נסרין קדרי. את האלבום הוציאה לאור ב-4 ביולי 2023 חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, והוא מונה אחת-עשרה רצועות.
הצופה שנרדם
הפער נפער: אביב – סתיו 1973
לפי בר-יוסף, סאדאת הבין ב-1972 כי ייתכן ויצטרך לפעול בכוח על מנת להתניע תהליך מדיני. זאת, לאחר כישלון יוזמות מדיניות שונות; חלקן הועלה על ידי מצרים, חלקן על ידי ישראל וחלקן על ידי האו"ם. סאדאת ידע שמצרים אינה מוכנה למלחמה עם ישראל, אך למרות זאת הודיע לסגל ההנהגה הבכיר במצרים ב-24 באוקטובר 1972 כי ייצא למלחמה גם ללא השלמת תנאי הסף שנקבעו.
חולמת (אלבום)
רקע
באפריל 2022 נישאה קדרי לבחיר לבה, רום שמיר, וב-26 באוקטובר נולד בנם הבכור. במרץ 2023 כיכבה בסדרה התיעודית על חייה, "נסרין אגדה", ובהמשך השנה נמנתה בין משתתפי רוקדים עם כוכבים. בנוסף, הופיעה בהיכל מנורה מבטחים פעם נוספת במהלך הקריירה שלה.
הצופה שנרדם
הפער נפער: אביב – סתיו 1973
סאדאת הורה להכין את הצבא המצרי למלחמה על פי יכולותיו ובהתבסס על האמצעים העומדים לרשותו. הדבר לא הציב קשיים גדולים במיוחד בפני הפיקוד המצרי, מכיוון שעמדו לרשותו שבע דיוויזיות שהיו מגויסות באופן קבוע מאז מלחמת ששת הימים. בנוסף, מערך ההגנה האנטי אווירי היה מאויש כבר בחיילים מצריים, לאחר גירוש הסובייטים באותה השנה.
חולמת (אלבום)
רקע
באלבום "חולמת" נכללים עשר רצועות, כולן בהפקת גיל ויין וטל קסטיאל בשיתוף עם יוצרים נוספים. הרצועה ה-11 שלו היא גרסת כיסוי לשיר הערבי "Maak Tamally" של הזמר המצרי עמר דיאב, שיצא בשנת 2000 וזכה להצלחה גבוהה ב. ב-2 ביולי פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה סרטון שחשף את תאריך יציאת האלבום. הוא מציג את קדרי שבאה לבדיקת אולטרסאונד שגרתית, ועל גבי צג המכשיר נכתב "4.7.23, אלבום חדש יוצא אל העולם".
הצופה שנרדם
הפער נפער: אביב – סתיו 1973
למרות התחמשות הצבא והכנתו למהלך קרבי המשיך סאדאת ללחוץ בכיוון של פשרה מדינית באמצעים דיפלומטיים. ב-25 בפברואר נפגש חאפז איסמעיל, יו"ר המועצה לביטחון לאומי של מצרים, עם מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר. בשיחות אלו, האחרונות לפני פרוץ המלחמה, הציעו המצרים יותר ממה שהציעו בעבר, אך הצעות אלה עדיין כללו דרישות שלא היו יכולות להתקבל על ידי הצמרת המדינית-ביטחונית המצומצמת של ישראל ("המטבח של גולדה"). השיחות הסתיימו באופן מזורז וללא הסכמות, והדרך למלחמה נראתה ברורה מתמיד.
חולמת (אלבום)
רקע
קדרי אמרה על האלבום:
הצופה שנרדם
הפער נפער: אביב – סתיו 1973
החל מראשית 1973 החלו להגיע לישראל ידיעות על כוונתן של מצרים וסוריה לתקוף את ישראל. ההתרעות החשובות ביותר במחצית השנה הראשונה הגיעו באמצע אפריל 1973, ובראשן התרעתו של אשרף מרואן, "המלאך", אשר קבעה כי מתקפה משולבת מצרית-סורית על ישראל אמורה להיפתח ב-19 במאי 1973.
חולמת (אלבום)
רקע
לדברי ויין וקסטיאל:
הצופה שנרדם
הפער נפער: אביב – סתיו 1973
בניגוד למחשבה המקובלת כי במסגרת הכוננות גויסו גם כוחות מילואים, גורס בר-יוסף כי הדבר אינו נכון. לדבריו חטיבות השריון שגויסו באפריל 1973 גויסו על מנת שיהיה ניתן לשחרר את החטיבות הסדירות לצורך מצעד יום העצמאות.
בסופו של דבר לא פרצה מלחמה במאי 1973, בעיקר מכיוון שסוריה, שותפתה של מצרים, לא הייתה מוכנה לקרב. נשיא סוריה חאפז אל-אסד נפגש עם סאדאת ב-23 באפריל 1973 והסביר כי אינו מוכן למלחמה מפני שמערך ההגנה האווירי שלו אינו מוכן. סאדאת ואסד החליטו על דחיית המלחמה לסתיו, וסאדאת טס למוסקבה כדי לסייע לסורים ברכישת סוללות הטילים הנחוצות להם.
השקט שלפני הסערה: קיץ 1973
בר-יוסף מתאר, כי התקופה בין "כוננות כחול לבן" עד לסוף אוגוסט 1973 הייתה השלווה ביותר בחזית המצרית מאז סיום מלחמת ההתשה. הדבר נבע מכך שסאדאת השקיע מאמצים רבים בשמירת סוד היציאה למלחמה, אפילו מראשי צבאו ומאנשיו הקרובים ביותר. הכוחות המצריים הגדולים שהיו מוצבים בקרבת התעלה לא נתפסו כאיום על צה"ל, מכיוון ששהו שם כבר כשש שנים. תזוזות של כוחות לא ניכרו באופן משמעותי ונדמה היה כי המצרים אינם מתכוונים למבצע מהלכים מאיימים.
גורם נוסף שתרם לתחושת השלווה, על פי בר-יוסף, הייתה הקונספציה, שהשתרשה עמוק בהשקפת העולם של הממשלה והצמרת הצבאית. על פי התפיסה כי מצרים אינה מוכנה למלחמה בגלל תנאי הסף שעדיין לא מולאו, היה אמ"ן בטוח שהמלחמה אינה באופק. איש באמ"ן לא האמין כי המצרים באמת יצאו למלחמה בלעדי אותם תנאי סף.
בעוד מצרים וסוריה קולטות ציוד סובייטי חדיש, מאמנות כוחות רבים ושומרות בקנאות על סוד הפתיחה באש, ישראל הייתה עסוקה בקיץ 1973 בעיקר בבחירות המתקרבות. הבחירות היו אמורות להיות סיומה של הקדנציה הראשונה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ואווירת "מצבנו מעולם לא היה טוב יותר" הייתה אמורה להביא את הניצחון בבחירות שוב למערך.
עד 1 באוקטובר
החשש העיקרי של צה"ל ושל הצמרת המדינית ממתקפת פתע היה מחדירה סורית לאורך הגבול ברמת הגולן, לביצוע מחטף של יישוב או מוצב צה"ל. ב-13 בספטמבר 1973 הופלו על ידי חיל האוויר 12 מטוסי מיג 21 סוריים בשני קרבות אוויר שהתפתחו בעקבות גיחת צילום של חיל האוויר בסוריה. אירוע זה גרם להעלאת מצב הכוננות בצבא סוריה ולא גרר חשדות מצידה של ישראל ש"הבינה" את הגורמים לכך.
ב-25 בספטמבר הגיע חוסיין מלך ירדן לפגישה דחופה עם גולדה מאיר. חוסיין מסר כי הסורים והמצרים מתכננים לתקוף את ישראל, והבהיר שהוא סירב לשתף עמם פעולה. גולדה מאיר העבירה את המידע לשר הביטחון, משה דיין, ולראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. ואולם, אלה הרגיעו אותה שאין מקום לדאגה, וטענו כי המידע שהעביר חוסיין מקורו בטעות.
למרות זאת החליט הרמטכ"ל לתגבר את החזית ברמת הגולן בעוד שתי פלוגות טנקים מחטיבה 7 (כ-20 טנקים), כדי לסייע לשני הגדודים של חטיבה 188 שהוצבו שם דרך קבע. ב-30 בספטמבר הגיעה לאמ"ן ידיעה על תרגיל המתחיל במצרים, האמור להסתיים בצליחת התעלה. הידיעה לא הועברה לגורמים אחרים. לאחר המלחמה יתברר שהייתה מדויקת.
1 באוקטובר
ביום זה החל במצרים תרגיל תחריר (שחרור) 41, תרגיל עצום בהיקפו שנועד לדמות את כיבוש סיני מידי ישראל. אנשי גדוד 68 של החטיבה הירושלמית, גדוד מילואים שאייש את המעוזים על התעלה במסגרת תעסוקה מבצעית, היו יכולים לראות בבירור תנועות גדולות של כוחות צבא מעבר לתעלה.
ביום זה הגיעה אל שר הביטחון ואל המטכ"ל הידיעה שהגיעה לאמ"ן ביום הקודם. הידיעה הועברה על ידי אלי זעירא בישיבת הבוקר, והוחלט להעלות עוד כוחות לרמת הגולן. בסך הכל תוגבר הכח ברמה ל-113 טנקים פעילים, ועוד גדוד מזווד (כלומר טנקים מצוידים ומוכנים לקרב) אך ללא צוותים. בסיני החלה היערכות להעברת חטיבה 460 של בית הספר לשריון לסיני, ולעבות את הכוח בחצי האי לכ-300 טנקים.
3 באוקטובר
ביום זה נסע שר המלחמה המצרי אחמד איסמעיל עלי לדמשק, לדון עם הנשיא חאפז אל-אסד על המועד המדויק של פתיחת המלחמה. סוכם על ה-6 באוקטובר, בשעה 14:00. יחסי הכוחות בחזית הסורית הגיעו ביום זה ל-1:10 בשריון ול-1:50 בארטילריה לרעת צה"ל.
4 באוקטובר
תצלומי אוויר נוספים שהגיעו ביום זה החלו לעורר חששות באמ"ן, ולפוגג את אווירת הביטחון העצמי והשאננות. הצילומים הראו מערך חירום בסוריה ומערך מאיים של הכוחות המצריים בגדה המערבית של התעלה. הוחלט לתגבר את כוחות צה"ל ברמה בשני גדודי שריון נוספים.
לקראת 22:00 הגיעה ידיעה לאמ"ן שמסרה כי היועצים הסובייטים שהיו מוצבים במצרים עולים עם משפחותיהם על מטוסי חברת התעופה אירופלוט וחוזרים לברית המועצות. עזיבה מיידית ופתאומית זו הדליקה נורה אדומה באמ"ן בקשר למתרחש במצרים, אך לא הביאה לשינוי מערכתי בתפיסה.
5 באוקטובר
יום שישי, 5 באוקטובר היה ערב יום הכיפורים תשל"ד. מדינת ישראל התכוננה ליום הקדוש, אך עם זאת באמ"ן נערכו פעולות קדחתניות כדי להבין את פשר העזיבה של הסובייטים ואת הקשר שלה עם ההתראות המלחמתיות. במקביל הודיע ראש המוסד צבי זמיר, על כך שהוא עומד לנסוע להיפגש עם "המלאך" בלונדון, בקשר למידע קריטי וחשוב.
בבוקרו של היום התכנסה ישיבה של המטכ"ל ובה נסקרו האירועים האחרונים. נדמה היה כי הכוננות ליציאה למלחמה אצל צבאות ערב נמצאת ברמה גבוהה מאוד, וכי ישראל איננה מוכנה מספיק מולם. עם זאת, ראש אמ"ן אלי זעירא עדיין עמד על דעתו כי מלחמה אינה עומדת לפרוץ. למרות עמדתו של זעירא הוחלט על ביטול חופשות יום כיפור של חיילים רבים, ויחידות ובסיסים נדרשו להעלות את רמת העירנות והכוננות.
בסביבות השעה 17:00 הגיעה לקצין התורן ביחידה 848 (שמה הקודם של יחידה 8200, יחידת ההאזנות של צה"ל) ידיעה ודאית ממקור שכונה "יחמור" (ועל כן נקראה הידיעה "ידיעת יחמור"), על פיה הסובייטים עזבו לאחר שקיבלו הודעה רשמית ממצרים וסוריה על כוונתן לתקוף את ישראל. הידיעה הופצה לאמ"ן מחקר ב-17:15. הקצין התורן הבין את משמעות הידיעה והתלבט לגבי הפצתה; בשעה 23:00 קיבל הוראה מראש אמ"ן לא להעביר את הידיעה. הרמטכ"ל, דוד אלעזר, טען לאחר המלחמה כי אם הידיעה הייתה מגיעה אליו עוד באותו הערב, הוא יכול היה להורות על גיוס מילואים ועל הזזת כוחות סדירים, וכך היה ניתן למנוע את הבקעת הקו ברמת הגולן ולצמצם מאוד את ההישג המצרי.
6 באוקטובר עד 14:00
בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר הגיעה לישראל הידיעה שהביא צבי זמיר מפיו של אשרף מרואן, על הכוונה הסורית והמצרית לפתוח במלחמה בשעה 18:00. המטה הכללי של צה"ל התכנס עוד לפני 06:00 במוצב הפיקוד העליון ("הבור"). הדיון הדחוף עסק באפשרות של מכה מקדימה של חיל האוויר ויכולתו של חיל האוויר לבצע את המתקפה, ובשאלת גיוס המילואים והיקפו הנדרש. שר הביטחון דיין רצה לגייס מספר קטן של אנשי מילואים ואילו הרמטכ"ל, דדו, רצה בגיוס מלא של מערך המילואים, חמש אוגדות.
בשעה 08:05 החל הדיון בלשכת ראש הממשלה בשאלות גיוס המילואים ועל המכה המקדימה. ראש הממשלה סירבה לאשר מכה מקדימה, מחשש שפתיחת מלחמה ביוזמה ישראלית תפגע ביחסיה עם ארצות הברית, ותביא לסירוב מצידה לסייע לישראל. מנגד אישרה גולדה את דרישתו של הרמטכ"ל לגיוס מלא של מערך המילואים. הוחלט גם על מבצע "ילד", לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן.
מלחמה: 7-6 באוקטובר 1973
ממשלת ישראל גילתה על המלחמה הקרבה רק בישיבת ממשלה חסויה שכונסה בתל אביב בשעה 12:00. בשעה 14:00 נשמעה האזעקה באולם הישיבות.
בחזית הצפון היו לצה"ל 177 טנקים, ובסיני היו 300 טנקים. רק חטיבה אחת בסיני הייתה קרובה באופן יחסי לתעלה. במעוזי קו בר-לב היו קצת פחות מ-500 חיילים, רובם חיילי גדוד 68 מהחטיבה הירושלמית, שהייתה חטיבת מילואים. המתקפה המצרית-סורית החלה בהרעשה ארטילרית של כחצי שעה, ולאחריה החלו כוחות סוריים לחצות את הקו הסגול ולפלוש לשטח ישראל. חיילים מצריים החלו לחצות את תעלת סואץ בסירות גומי ולהקים ראש גשר במזרחה.
אוגדה 252 בפיקודו של אלברט מנדלר, לא הספיקה להיערך לכוננות שובך יונים להצלת המעוזים, כיוון שמועד הפתיחה באש היה אמור להיות 18:00. כאשר החלו הטנקים של צה"ל להתקרב לתעלה הם החלו להיפגע מאש נ"ט שנורתה עליהם על ידי חי"ר מצרי. הכוחות של אוגדה 252 לא נעו בצורה מרוכזת, מכיוון שכל מחלקה נעה אל המעוז שעמו הייתה צריכה לחבור בעת חירום. עקב כך לא נוצר "אגרוף שריון" מסיבי שיכול היה להדוף את הצליחה המצרית, והשריון הישראלי ספג אבדות כבדות.
ברמת הגולן החלו כוחות שריון וחי"ר סוריים לתקוף בדרום ובצפון רמת הגולן. מולם עמדו חטיבה 188, שאיישה את הקו, וחטיבה 7 שהייתה בעתודה. חטיבה 7 החזיקה מעמד בזכות תוואי השטח הנוח יותר בצפון הרמה, אך חטיבה 188 שלחמה בעיקר בדרום הרמה ספגה אבדות כבדות ונסוגה אל מרכז הרמה. למרות נחיתותם המספרית העצומה הצליחו הכוחות הישראליים להסב אבדות כבדות לכוחות הסוריים התוקפים, אך אלה המשיכו בתנופתם והגיעו למחרת עד למחנה נפח. רק עם הגעת כוחות המילואים נהדפה ההתקפה הסורית.
תובנות
ספרו של בר-יוסף סוקר את השתלשלות האירועים המדיניים, החברתיים והצבאיים שהביאו מ"אופוריית ששת הימים" ל"קטסטרופה של מלחמת יום הכיפורים". בר-יוסף מתמקד בהשוואה בין ההיערכות הישראלית לזו הערבית. הוא מדגיש את השאננות הישראלית מול הסודיות והקפדנות הערבית.
בר-יוסף טוען עוד כי גם כאשר ברור היה כי הערבים מתעצמים צבאית, קברניטיה של מדינת ישראל לא היו מסוגלים להשתחרר מקיבעון "הקונספציה", וזו משלה בכיפה של המחשבה האסטרטגית. בר-יוסף מציג את רצף ההתראות שהתקבלו באמ"ן ובמוסד טרם המלחמה, אשר לטענתו היו די והותר כדי לשכנע בצורך בגיוס מילואים לפחות כמה ימים לפני ה-6 באוקטובר.
האשם העיקרי במחדל ההפתעה במלחמת יום הכיפורים על פי בר-יוסף הוא המודיעין הישראלי. בר-יוסף מתייחס מעט פחות לכישלון הדוקטרינה הצבאית הישראלית בנקודות ספציפיות. זאת לעומת פרשנים אחרים הרואים בו כישלון לא פחות קריטי.
השמש תוציא הכל לאור היום
השמש תוציא הכל לאור יום (בגרמנית: Die klare Sonne bringt’s an den Tag) הוא סיפור שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 115 במעשיות האחים גרים. הסיפור הוא אחד מארבעת הסיפורים שליקטו האחים גרים, שבו יהודים לוקחים חלק פעיל. אך בניגוד ל"העסקה הטובה", "היהודי בקוצים", ו"הסחבה הטובה", בסיפור זה היהודי מתואר לא כגנב ורודף בצע אלא כקרבן חף מפשע.
תוכן הסיפור
שוליית חייטים צעיר מסתובב בעולם עני מרוד. בדרך הוא פוגש יהודי וחושב "לזה יש כסף רב". הוא שודד את כספו של היהודי, אולם לאכזבתו הוא מגלה שליהודי היו רק 8 פרוטות. הוא מכה עד מוות את היהודי, שמכריז זמן קצר לפני מותו "השמש הבהירה תוציא הכל לאור יום". לאחר מכן ממשיך החייט בדרכו. ומתחיל לעבוד אצל אומן שהייתה לו בת יפה. הוא נישא לה, ולאחר מותם של החותן והחותנת עוברת הנהלת העסק לידיו. יום אחד כאשר הוא שותה קפה, פוגעת קרן שמש בקפה ומרצדת על הקירות. הוא נבהל ומכריז שהשמש רוצה להוציא הכל לאור יום אולם לא מצליחה. אשתו מסתקרנת ומבקשת ממנו הסבר למשפט התמוה. הוא מספר לה את הסיפור, ומבקש ממנה לא לפרסם אותו. אולם היא לא עומדת בפיתוי, ומספרת לחברתה. כעבור כמה ימים ידעה את הסוד כל העיר, והחייט נענש. "וכך אכן הוציאה השמש את הכל לאור היום".
התפתחות הסיפור
ניתן למצוא גרסאות דומות לסיפור בין היתר האגדה הידועה אודות העגורים של איביקוס לפי האגדה המשורר היווני איביקוס הותקף בידי שודדים וברגעיו האחרונים הכריז "נקום ינקמו העגורים את נקמתי" כלפי להקת עגורים שחלפה בסמוך כעבור זמן מה אכן הובילו העגורים למציאת הרוצחים. כמו כן ניתן למצוא משפט דומה באודיסיאה להומרוס.
נאום בר-אילן
נאום בר-אילן הוא נאום שנשא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבמתחם אוניברסיטת בר-אילן ב-14 ביוני 2009, ובו פרש את חזונו המדיני בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין-השאר הביע נתניהו תמיכה עקרונית בהקמת מדינה פלסטינית, אותה סייג בהכרה פלסטינית במדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי, פתרון בעיית הפליטים מחוץ לגבולות מדינת ישראל, ופירוז המדינה הפלסטינית העתידית מנשק. הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נתניהו מפורשות על תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית.
רקע
ב-20 בינואר 2009 הושבע ברק אובמה לנשיא ארצות-הברית, ב-31 במרץ באותה השנה החל בנימין נתניהו לכהן כראש ממשלת ישראל. מתחילת כהונתם הפעיל אובמה לחץ גדול על נתניהו לקדם צעדים להקמת מדינה פלסטינית.
ב-18 במאי 2009 נפגשו אובמה ונתניהו לראשונה בבית הלבן. בפגישה הבהיר אובמה לנתניהו כי הוא עומד על מימוש פתרון שתי מדינות לשני עמים, ודרש ממנו להקפיא את הבנייה בההתנחלויות.
ב-4 ביוני 2009 נשא אובמה נאום באוניברסיטת קהיר שכותרתו A New Beginning (בעברית: התחלה חדשה). בנאום, שנתפס על יד רבים כשינוי בתפיסתה של ארצות-הברית כלפי העולם המוסלמי, הביע אובמה תמיכה בפתרון שתי מדינות לשני עמים, וקרא להפסקת הבנייה בהתנחלויות, ולכינון שלום בין ישראל לפלסטינים.
בהתחשב בנסיבות אלו גברה התכונה בישראל ומחוצה לה לקראת נאומו המתוכנן של נתניהו באוניברסיטת בר-אילן, בו התעתד לשאת את משנתו המדינית. כלי התקשורת עסקו בניחושים והשערות לקראת הנאום, שכונה 'מכונן' עוד בטרם שנישא, וכבר קיבל את הכינוי נאום בר-אילן. נתניהו ערך סבב פגישות עם אישים שונים עמם התייעץ על תוכן נאומו. כך למשל נפגש עם הנשיא שמעון פרס ועם הסופרים דויד גרוסמן ואייל מגד. את הנאום עצמו כתבו אורי אליצור, עורך המשנה של העיתון "מקור ראשון" ומי שכיהן בקדנציה הראשונה של נתניהו כראש לשכתו, רון דרמר יועצו המדיני של נתניהו, ישראל בכר, וניר חפץ, ראש מערך ההסברה של נתניהו.
הנאום
נתניהו נשא את הנאום בשעה 20:00, במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבמתחם אוניברסיטת בר-אילן, בפני קהל של מרצים, סטודנטים ועיתונאים.
בפתח הנאום הציג נתניהו שלושה אתגרים בפניהם עומדת מדינת ישראל: האיום האיראני, המשבר הכלכלי וקידום השלום.
בהמשך תיאר את ההיסטוריה של הסכסוך, כאשר הוא מאשים את העולם הערבי בדחיית מתווה האו"ם ב-1948, בהתקפות על ישראל לאורך השנים, ובדחיית מתווי השלום שהוצעו להם. נתניהו הוסיף:
נתניהו הוסיף והאשים את הפלסטינים בכך שאינם מוכנים להודות בזכות העם היהודי למדינה, ובחוסר רצון לסיום הסכסוך. אחר-כך טען כי בלתי אפשרי לעשות הסכם שלום עם זכות השיבה:
לאחר מכן שב נתניהו והציב את שני העקרונות החשובים בעיניו למדינת ישראל בפתרון השלום, הכרה פלסטינית במדינת ישראל כמדינה יהודית, ופירוז המדינה הפלסטינית העתידית מכל נשק.
התגובות במדינת ישראל לנאום
נאום בר-אילן זכה לתגובות מעורבות במדינת ישראל, הן מצד הימין והן מצד השמאל.
שר הביטחון אהוד ברק כינה את הנאום "נאום חשוב הפותח פתח אמיתי למשא ומתן רציני של שתי מדינות לשני עמים", ושיבח את נתניהו שלדבריו "הפגין רצינות, אחריות ואומץ לצד שיקול דעת ועיניים פקוחות במציאות הסבוכה במזרח התיכון".
מפלגת קדימה, המפלגה הגדולה באופוזיציה פרסמה הודעה כי: "נתניהו עשה היום צעד בכיוון הנכון, אך בשל התנהלותו ואפילו האופן בו הציג את דבריו הערב - מבחנו יהיה במעשיו ולא במילותיו".
יו"ר סיעת העבודה, חבר הכנסת דניאל בן סימון הביע גם הוא אופטימיות רבה ואמר "אני חושב שבנימין נתניהו עשה צעד ענק מבחינתו לטובת ההסדר... אם הדברים יתנהלו כשורה, בעוד כמה שנים יגידו שב-14 ביוני 2009 נוסדה בבר-אילן המדינה הפלסטינית בנאומו של נתניהו".
חברי כנסת אחרים מסיעות השמאל גילו התלהבות פחותה בהרבה. יו"ר סיעת מרצ, ח"כ אילן גילאון אמר: "כל-כך הרבה הכנות בשביל לא כלום. נתניהו הוכיח שוב שהוא סרבן השלום מספר אחת". חבר הכנסת חיים אורון ממפלגתו אמר על הנאום כי הוא "מעט מדי, מאוחר מדי". חבר הכנסת זאב בוים ממפלגת קדימה התאכזב: "במקום לומר בפשטות שהסדר שלום צריך שיתבסס על עיקרון שתי מדינות לשני עמים, הוא הערים שורה של תנאים מוקדמים שמראש מסכלים אפשרות לחידוש המשא ומתן. ככה לא פורצים דרך".
גם בימין הפוליטי נחלקו התגובות. שר החוץ אביגדור ליברמן אמר: "ראש הממשלה עמד בנאומו על האיזונים בין שאיפותינו לשלום ובין שמירה על הביטחון". גם שר החינוך גדעון סער הביע קורת רוח באמרו כי הנאום: "ביטא באופן מזוקק את הקונצנזוס הישראלי המדיני והביטחוני".
חברי כנסת שונים ממפלגת הליכוד הביעו התנגדות לחלקים מן הנאום, כך חברי הכנסת דני דנון, איוב קרא ויריב לוין.
אחרים במחנה הימין התנגדו נחרצות לתוכן הנאום, ולהסכמתו העקרונית של נתניהו להקמת מדינה פלסטינית. חבר הכנסת אריה אלדד ממפלגת המחנה הלאומי אמר: "נתניהו איבד היום את הנהגת המחנה הלאומי כשחצה לא רק את הקווים האדומים של הבטחותיו לבוחריו אלא גם המיר את דתו שלו". גם חבר הכנסת מיכאל בן ארי ממפלגת האיחוד הלאומי תקף את הנאום: "נתניהו בגד ברצון הבוחר הישראלי. נאום הכניעה הוכיח שההחלטות האמיתיות מתקבלות בוושינגטון ולא בירושלים".
התגובות בעולם לנאום
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הגיב לנאום למחרת, ואמר כי "שמח על כך שנתניהו נשא את הנאום". הנשיא הביע קורת רוח מכך שנתניהו הכיר בצורך בשתי המדינות, והוסיף כי אף על פי שנתניהו הציב תנאים רבים ברור כי במשא ומתן יש לדון בהם, אך רואים לפחות אפשרות לפתוח מחדש בשיחות רציניות.
שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר אמר כי הנאום מהווה צעד קדימה ברעיון המדינה הפלסטינית, והוסיף כי צרפת תפעל יחד עם אירופה וארצות הברית לחידוש תהליך השלום. שר החוץ השוודי התרעם על ההתניות שהציב נתניהו למדינה העתידית, אך טעו כי "העובדה שנתניהו השתמש במילה 'מדינה' היא צעד קטן קדימה".
בעולם הערבי הגיבו בזעם לנאום. מזכיר הוועד הפועל של אש"ף, יאסר עבד רבו, כינה את הנאום "שווה לאפס" ואת נתניהו "נוכל, רמאי ושקרן". הוא קרא לעולם להחרים ולהתעמת עם מדיניות נתניהו. שר העבודה של הרשות הפלסטינית, אחמד מג'דלאני, שלל את האפשרות כי הנאום מהווה בסיס לשלום עתידי: "נתניהו הזמין את הנשיא עבאס למשא ומתן אך הסיר את התשתית שיכולה לאפשר משא ומתן כזה כמו גם בפנייתו למנהיגים הערבים.. זה היה נאום שמפוצץ את כל היסודות המדיניים של תהליך השלום".
Last Night
Last Night הוא אלבום האולפן השמיני של היוצר האמריקאי מובי, שזכה למועמדות בטקס פרסי הגראמי בקטגוריית האלבום הדאנס/האלקטרוני הטוב ביותר. באלבום מופיעים חמישה עשר שירים חדשים. האלבום הוא אלבום קונספט, המתאר לילה שלם של שמונה שעות בעיר ניו יורק. הווקאליסטים באלבום, בניגוד לאלבומים הקודמים, הם אומנים לא מוכרים מהסצנה הניו יורקית, שמובי חושב שעוד יפרצו למיינסטרים בעתיד. האלבום הוקלט כולו באולפן הביתי של מובי בניו יורק.
נאום בר-אילן
התגובות בעולם לנאום
נשיא מצרים חוסני מובארק, הגיב לנאום ואמר שאיש לא ייענה לדרישת מהפלסטינים להכיר במדינת ישראל כמדינה יהודית, לא במצרים ולא במקום אחר.
Last Night
האלבום מכר בחודש הראשון לצאתו כ-200,000 עותקים ברחבי העולם. האלבום זכה לביקורות מעורבות וקיבל ביקורת של ארבעה כוכבים מתוך חמישה מהמגזינים רולינג סטון והטיימס. את האלבום קידם מסע ההופעות "Live:Remixed" באירופה ובצפון אמריקה.
נאום בר-אילן
אחרי הנאום
אובמה המשיך במאמציו ליזום הסכם שלום בין ישראל לפלסטינים, כצעד מקדים דרש מנתניהו להקפיא את הבנייה ביהודה ושומרון. ב-25 בנובמבר 2009 הודיע נתניהו על הקפאת הבנייה בהתנחלויות למשך עשרה חודשים. שיחות השלום הללו, כמו עוד רבות שניהל אובמה במהלך כהונתו, לא הבשילו לבסוף לכדי תוצאה ממשית.
נאום בר-אילן נחשב לאחד מן האירועים המכוננים בהעמדת משנתו המדינית של בנימין נתניהו. לאורך השנים המשיכו להישמע דעות חלוקות בנוגע לכוונתו האמיתית של נתניהו בנאום, והאם חזר בו ממנה. נאום בר-אילן שב ועולה בטענות המופנות כלפי נתניהו, בעיקר מצד אנשי ימין הקוראים לו לחזור בו מדבריו, אך גם מאנשי שמאל שמאשימים אותו על שחזר מהם.
נתניהו עצמו התבטא התבטאויות הסותרות לכאורה דברים שאמר בנאומו, והביע מספר פעמים את דעתו נגד הקמת מדינה פלסטינית בעת הנוכחית, אך מעולם לא חזר בו במוצהר מדעתו העקרונית להקמתה כפי שהובעה בנאום בר-אילן. בריאיון לאתר nrg ערב הבחירות ב-2015 אמר נתניהו כי אם ייבחר לא תקום מדינה פלסטינית. מיד לאחר הבחירות שב נתניהו והבהיר בריאיון לערוץ האמריקאי MSNBC כי אינו חוזר בו מנאום בר-אילן והוא עדיין תומך בפתרון שתי המדינות. את דבריו לפני הבחירות נימק: "המציאות השתנתה.. אבו מאזן סירב להכיר במדינה היהודית וחתם הסכם עם חמאס שקורא להשמדתנו".
נתניהו שב והצהיר כי עמדתו לא השתנתה בפגישה עם שרת החוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, במאי 2015, ובריאיון לתוכנית '60 דקות' ב-CBS בדצמבר 2016.
בתדרוך לכתבים לאחר פגישה עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בספטמבר 2017 אמר נתניהו: "לא שיניתי את עמדתי מאז נאום בר-אילן".
ב-28 בינואר 2020 פרסם הנשיא טראמפ את תוכנית השלום לסכסוך שגיבש ממשלו. נתניהו הביע תמיכה בתוכנית, ואף פרסם מאמר בו טען שעסקת המאה היא "הזדמנות היסטורית שלא תחזור: לשמור ולהגן על מדינתנו, לקבוע את גבולותינו, להבטיח את עתידנו". יש שטענו כי תוכנית טראמפ זהה למתווה שהציג נתניהו בנאום בר-אילן. אנשי ימין שונים השתמשו בהשוואה בין תוכנית טראמפ לנאום בר-אילן כדי לתקוף את התוכנית ואת נתניהו. בשנת 2022 הוציא נתניהו את ספרו ביבי: סיפור חיי, בו טען בעצמו כי הנאום סיפק מסגרת ראשונית לתוכנית טראמפ.
Leviathan
לוויתן (באנגלית: Leviathan; מוכרת גם בשם הקיצור: APT40) היא קבוצת תקיפה סינית המבצעת פעולות סייבר התקפיות נגד ארצות הברית, קנדה וגורמים מערביים.
פעילותם ומיקומם של חברי הקבוצה הוא בעיר הדרומית האיקואו, מחוז האינאן.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד אתרים ממשלתיים ואוניברסיטאות המבצעות מחקרים בתחום הרפואה, רובוטיקה ומחקר ימי ונגד חברות מתחרות של ארגונים סינים.
מלבד השם הרשמי, חברות אבטחת מידע נתנו לקבוצה שמות נוספים כגון: GreenCrash, Gadolinium, Bronze Mohawk, Feverdream, Kryptonite Panda.
היסטוריה
על פי מחקר שנעשה על ידי חברת FireEye, קבוצת התקיפה פועלת משנת 2013 ופועלת בחסות ממשלת סין.
מטרתה העיקרית של הקבוצה איסוף מידע אשר באמצעותו יפתחו הסינים את יכולותיהם בתחום האזרחי והצבאי.
בחודש יוני 2021, האשימה ממשלת בריטניה את סין בכך שהיא עומדת מאחורי פעולות סייבר התקפיות שנעשו על ידי הקבוצה וביניהן פריצת שרתי Exchange.
בחודש יולי 2021, משרד המשפטים האמריקאי הגיש כתב אישום נגד ארבעה אזרחים סינים בכך שהיו חלק מקבוצת תקיפה שפרצה לגופים ממשלתיים ואוניברסיטאות בארצות הברית.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 2012
הבחירות הכלליות ביפן 2012 נערכו ב-16 בדצמבר 2012 עבור 480 המושבים של בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן. זאת הייתה מערכת הבחירות לבית התחתון ה-46 ביפן מאז 1869. המפלגה הליברלית-דמוקרטית זכתה ברוב מוחץ בבחירות והדיחה את המפלגה הדמוקרטית מהשלטון אחרי שלוש שנים. זאת הייתה התבוסה הרביעית בגודלה של מפלגת שלטון ביפן.
טופי והגורילה
טופי והגורילה היא תוכנית שנוצרה על ידי ארז הימן ושאול בצר ושודרה בערוץ ביפ בשנת 2008 ומנתה כ-12 פרקים. הסדרה החלה כגרסה אינטרנטית באתר פליקס ועברה לטלוויזיה בראשית 2008. התכנית הורכבה מקטעים שבהם טופי (שחר רוזנצוויג) אישה הלבושה בלבוש מינימלי, ובובת גורילה, "מלמדים" כביכול את ילדי ישראל היסטוריה ואזרחות. התכנית הובילה לתלונות רבות מצד צופים אל חברת HOT, בין היתר בשל לבושה המינימלי של טופי. הביקורות הובילו את ביפ לשדר את התכנית בשעות מאוחרות. התכנית היא בעצם פרודיה על תוכניות הילדים כאשר כל פרק עוסק בנושא אחר ממוות, דרך ארצות הברית, ועד רייטינג, ויש שראו בפרובוקטיביות שבה ביקורת על החברה והתקשורת הישראלית.
פגיעה ברגשות הנוצרים
במאי 2011 דייוויד דיוק, אחד הדמויות המובילות והרדיקליות בארצות הברית בעד הימין הלבן-הנוצרי בארצות הברית, החל לשדר באתר שלו וכן ביוטיוב נאומים ובהם הוא מציג קטעים פוגעניים בעיני נוצרים מתוך תוכניות של ערוץ הצחוק, המציגים שנאה לנצרות ולישו, ובראשם סצנה של צליבת שוקי הגורילה בידי טופי. הקטעים הוצגו כמביעים את הדעה הרווחת בישראל. אתרים אנטי ישראלים ואנטי יהודיים שונים החלו אף הם להציג ולצטט מתוך קטעים אלו, במסגרת מסע תעמולה המראה את השפעת היהודים על 'דרדור מוסריותה של ארצות הברית' לכיוונים אנטי נוצריים ואנטי לבנים כמו פתיחות בלתי מוגבלת להגירה, פורנוגרפיה, חופש ההפלה, ובעיקר שנאת הנצרות והנוצרים. עניין זה עלה באותה תקופה (2011) גם בשלטים בהפגנות נגד ישראל, בהם משתתפים לכאורה נוצרים המתנגדים לישראל. בנאומו של לארי קרון, כומר המלווה את מסע הבחירות של שרה פיילין, הוא התייחס ליחס הישראלי המזלזל בנצרות כפי שניתן לראות מהתוכן בערוץ, וטען שפיגועי החבלה הקטלניים בירושלים הם עונש על יחסם זה של הישראלים והיהודים בעולם, וסירובם לקבל את ישו.
מונורכיזם אפשרי של אדולף היטלר
האפשרות כי לאדולף היטלר היה רק אשך אחד הייתה נושא שוליים בקרב היסטוריונים ואקדמאים החוקרים את הפיהרר הגרמני. ייתכן שהשמועה היא מיתוס אורבני, שמקורו אולי במארש הבריטי הישן "Hitler Has Only Got One Ball".
רופאו של היטלר ארווין גיסינג ורופאו האישי תיאודור מורל הכחישו בתוקף את תאוריית המונורכיזם של היטלר ואמרו כי אין בעיה עם אשכיו. עם זאת, היטלר סירב לעיתים קרובות להתפשט לבדיקות רפואיות. בשנת 1970 טענה ברית המועצות שנתיחה שלאחר המוות הראתה שלהיטלר חסר אשך; הדיוק ההיסטורי של הדוח שנוי במחלוקת. בדצמבר 2015 דווח כי ברשימות הרופאים מכלא לנדסברג נכתב כי להיטלר הייתה טמירות אשכים מצד ימין. על פי עדויות מבדיקה רפואית שנכפתה שעבר היטלר ב-1923.
תיעוד רפואי ממלחמת העולם הראשונה
בנובמבר 2008 פורסמה בעיתונות עדות של חובש צבאי שטיפל בהיטלר לאחר שנורה בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פי עדות זו, חובש לשעבר בצבא הקיסרות הגרמנית בשם יוהאן ימבור מסר עדות לכומר פולני והיסטוריון חובב, פרנסיסק פאולאר, בשנות ה-60, כיצד הציל את חייו של היטלר בשנת 1916 לאחר שנפצע פציעה במפשעה וראה שאיבד אשך. ימבור אמר שכאשר הם סחבו את היטלר משם, הם נתקלו באש צרפתית ונאלצו לנטוש אותו באופן זמני, ועל כך הוא החל לצרוח בקול רם מאוד, הפציר בהם לחזור ואיים עליהם במשפט צבאי אם ישאירו אותו מאחור. תיעוד השיחה של פאולאר עם ימבור התגלה על ידי קרובי משפחתו של פאולאר ופורסם על ידי הסופר הפולני גז'גורז וואוצ'ני. העיתון בילד טען שעל פי ימבור, "בטנו ורגליו היו מכוסות בדם. היטלר נפצע בבטן ואיבד אשך. השאלה הראשונה שלו לחובש הייתה: 'האם אני עדיין יכול להביא ילדים?'"
תיעודים צבאיים מראים כי היטלר אכן נפצע בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום, במה שתואר כפצע במפשעה או בירך שמאל כאשר פגז התפוצץ בשוחה של רצי משלוח. היסטוריונים אחרים, עדכניים יותר, כמו איאן קרשו, מסיקים אף הם שהפצע היה בירכו השמאלית של היטלר.
תיעוד מהכלא
בדצמבר 2015 פורסם כי מסמכים מכלא לנדסברג אמורים להיחשף ולהתאגד לספר. אחד מהם היה מסמכו של רופא הכלא, יוזף ברינשטיינר. על פי דיווחים, הלה בדק את היטלר ב-1923, וציין כי יש לו טמירות בצד ימין.
ניתוח סובייטי
בשנת 1968 פרסם העיתונאי הסובייטי לב בז'מנסקי את ספרו "מותו של אדולף היטלר". בספר הוא מתאר נתיחה גופנית משפטית סובייטית לכאורה ופרסם את נתוני הנתיחה לכאורה שנערכה על ידי פאבסט שקרבסקי. בספר נאמר, כי מסמך זה נכתב זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה. על סמך בדיקת השרידים שנחשדו כשייכים להיטלר, הוסק כי הוא היה מונורכיד. שקרבסקי קבע בדוח הנתיחה:
רוברט ג.ל. ווייט, גיבה טענות אלה בספרו "האל הפסיכופתי: אדולף היטלר" (1978):
היסטוריונים הגיעו למסקנה שמאז 1945, ברית המועצות הציגה גרסאות שונות באשר למצבו של היטלר. דבר ההוביל לחשש שמסקנות הנתיחה הוטו בשל תעמולה. העיתונאי רון רוזנבאום טוען בספרו "Explaining Hitler" כי לא ניתן לקבל את נתיחת הגופה הסובייטית של היטלר כסמכותית ועניינית מכיוון שנאמר כי גופתו של הפיהרר הוצתה כמעט לחלוטין לאחר התאבדותו בתוך הפיהררבונקר. לא היו שרידים מספקים לביצוע ניתוח ראוי כלשהו. רוזנבאום מציע כי בהתבסס על מידע מהרופא של היטלר עצמו וביטולים של מחברי הטופס שפורסם, דוח הנתיחה הסובייטי הוא בדיה.
שיר
במהלך מלחמת העולם השנייה, השיר "Hitler Has Only Got One Ball" היה פופולרי בקרב אזרחי בריטניה. הסופר הבריטי דונאו אוב'ריאן אמר שאביו, טובי אוב'ריאן, כתב את מילות השיר מקוריות באוגוסט 1939 כחלק מתוכנית התעמולה הרשמית של המדינה. דבר שהוביל לחשד שמקור המיתוס הזה נובע מהשיר הבריטי.
הרמזים מודרניים
חברי להקת Violent Femmes בריאן ריצ'י וויקטור דלורנצו החלו את דרכם המוזיקלית יחד כשניגנו בהרכב בשם "Hitler's Missing Testis" (אשכו החסר של היטלר).
הקומיקאי הארלד שמידט השתמש בשמועה על פיה היטלר איבד את האשך שלו כתוצאה מפציעה ממלחמת העולם הראשונה כחומר לפרודיה על היטלר משנת 1999 בתוכניתו, "Die Harald Schmidt Show". על פי המערכון, היטלר התחיל את המלחמה רק כדי למצוא את "הביצה החסרה" שלו. המערכון הפך לאחד הידועים מבין מערכוני התוכנית. הסרטון אף היה לאחד ממאה הסרטונים הנצפים בגוגל וידאו לשנת 2007.
המונורכיזם של היטלר שימש כביצת פסחא במשחקי וידאו של Sniper Elite.
נושא המונורכיזם אף משמש כבדיחה בסרט "ג'וג'ו ראביט" משנת 2019, שבו קפטן דירץ מהגסטפו אומר לג'וג'ו: "ייתכן שאתה וחבריך שמעתם שמועה שלהיטלר יש רק ביצה אחת. אלו שטויות. יש לו ארבע".
אלנתן הורוביץ
הרב אלנתן (אלי) הורוביץ (כ"ט באב תשי"א, 31 באוגוסט 1951 - ד' באדר ב' תשס"ג, 7 במרץ 2003) היה רב בישיבת שבי חברון, לימד הגות יהודית, ופעל לגשר בין קצוות בחברה הישראלית, בין היתר במפגשים עם אנשי "דור שלום". נרצח בפיגוע עם רעייתו דינה בביתם בקריית ארבע.
ביוגרפיה
נולד בכפר הרוא"ה ב-1951 ללאה ולרב משה, מורה בישיבה בכפר הרא"ה ובישיבה התיכונית במירון. כשהיה בן כמה חודשים נתגלה גידול שפיר בראשו, ולצורך הבדיקות עברה משפחתו והשתקעה מיאמי ביץ' שבארצות הברית, ומשה ניהל את בית הספר היהודי שם.
בגיל 16 יצא בשאלה, עלה לבדו לישראל והתגורר בבית דודיו בקיבוץ חולתה. שירת בצה"ל במסגרת חטיבת הצנחנים, ולחם בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את דינה וולף, שעלתה לארץ ולמדה במכללה לבעלות תשובה בירושלים, לאחר שחזרה בתשובה במיאמי ביץ' על ידי משפחתו. בעקבותיה חזר בתשובה, למד בישיבת מרכז הרב, בין היתר אצל הרבנים צבי יהודה הכהן קוק, צבי טאו, ועודד וולנסקי, והתחתן עם דינה בי' באב תשל"ג.
לאחר נישואיו לימד בישיבת שבי חברון, בישיבת מעלה אליהו, במדרשת הרובע, בישיבת מצפה רמון, במכון בנין שלם, ותקופה מסוימת גם בישיבת ההסדר ירוחם. שיעוריו עסקו בעיקר בהגות יהודית, על פי בית מדרשם של הרב קוק ושל הרצי"ה. הגותו התאפיינה בהתמודדות עם דעות ועמדות בחברה הישראלית ובעולם, בין היתר עם התנועה הפמיניסטית, עם תנועות השלום הישראליות, עם הציונות החילונית ועוד.
רעייתו דינה הורוביץ לימדה באולפנה בקריית ארבע ובמדרשת הרובע, הייתה מדריכת כלות וליוותה נשים בהליכי גיור. במהלך השנים התמודדו השניים עם הפלות טבעיות, ומכתב שכתבה פורסם בספר "כחלום יעוף" העוסק בהתמודדות עם הפלות.
פעילות ציבורית
לאחר רצח רבין הוקמה תנועת דור שלום שפעלה בין השאר לגישור על התהום שנפערה בחברה הישראלית. באותה תקופה נוצר קשר בין אנשי דור שלום לבין הרב חיים גנץ מישיבת תל אביב והרב אלי הורוביץ, והוחל בסדרת מפגשים. המפגשים החלו בתדירות שבועית, ולאחר מכן דו שבועית, והשתתפו בהם אנשי דור שלום, הרבנים גנץ והורוביץ, ואברכים מהישיבה. המפגשים נערכו בעיקר בתל אביב ובמסגרתם התארחה הקבוצה בבית משפחת הורוביץ בקריית ארבע. אנשי דור שלום ציינו, בראיון שנערך לאחר הירצחו, כי הידע הכללי הרחב שלו ופתיחותו המחשבתית, אפשרו דיאלוג פורה "איתו היה לנו הכי קל לדבר, השפה שלו הייתה קרובה מאוד לשפה שלנו".
הירצחו
בליל שבת, 7 במרץ 2003, חדרו שני מחבלים תושבי חברון לקריית ארבע, פתחו באש ופצעו קשה תושב קריית ארבע. לאחר מכן חדרו לבניין 35, בו התגוררה משפחת הורוביץ. הם רצחו את הרב אלי ודינה הורוביץ, ופצעו תושבים נוספים מהבניין. לשמע היריות הוקפצו מבתיהם חברי כיתת הכוננות של קריית ארבע, ויחד עם חיילי צה"ל שהגיעו למקום ניהלו קרב עם המחבלים, וחיסלו אותם. לאחר הרצח, פרסם ארגון הטרור חמאס כרוז בו נטל אחריות על רצח בני הזוג הורוביץ וכן על הרצח שאירע בחיפה באותו שבוע.
פציעה מוסרית
פציעה מוסרית היא פגיעה שנגרמת לעולמו המוסרי והערכי של אדם כתוצאה ממה שנתפס אצלו כאקט של חריגה ממה שהוא תופס כמוסרי. פציעה זו יוצרת תחושה עמוקה של אשמה ובושה, ובמקרים מסוימים יכולה אף ליצור תחושה של בגידה וכעס. פציעה מוסרית יכולה גם להביא אדם למצב של חוסר התמצאות מוסרית ואובדן הוודאות לגבי מה נכון או לא מבחינה מוסרית.
הגדרה
המושג "פציעה מוסרית" מדגיש את ההיבטים הפסיכולוגיים, החברתיים, התרבותיים והרוחניים של הטראומה. שלא כמו בפסיכופתולוגיה, פציעה מוסרית היא תגובה אנושית נורמלית לאירוע טראומתי לא נורמלי. על פי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, הספרות משתמשת במושג זה בהקשר לבריאות הנפש של אנשים, אשר היו עדים או גרמו לפעולה בקרב, שהפרה את אמונותיהם וציפיותיהם המוסריות. בקרב מומחי בריאות, המושג "פציעה מוסרית" מתייחס למצוקה מוסרית שלא טופלה, דבר העלול להוביל להתפתחות של קונפליקט פנימי משמעותי. קונפליקט מעין זה עלול לגבור על תחושותיו של אדם באשר לטוּב בעולם.
היסטורית התפתחות המושג
המושג "מצוקה מוסרית", נהגה לראשונה על ידי הפילוסוף אנדרו ג'מטון ב-1984, בספרו העוסק בסוגיות סיעודיות - Nursing Practice – Medical Issues, על מנת לתאר קונפליקטים פסיכולוגיים שאחיות חוות בעת "דילמות אתיות". הוא כתב ש"מצוקה מוסרית נוצרת כאשר האדם יודע מה עליו לעשות, אבל אילוצים מוסדיים גורמים לכך שכמעט אי אפשר לנקוט את הפעולה שהאדם רואה כנכונה".
בשנות ה-90 טבע הפסיכיאטר יונתן שי ושות' את המושג "פציעה מוסרית", בהתבסס על דיווחים רבים של מטופליו אשר היו חיילים בשירות פעיל או בעברם, שהביעו תחושות של אי צדק שנגרמו לתחושתם מהזנחה פושעת של מפקדיהם. לפי שי, הפציעה המוסרית יכולה להתרחש באירועים של מצב סיכון גבוה, שגרמו לבגידה במה שנכון מוסרית מהבחינה האישית ועל ידי מישהו שבידיו מסורה הסמכות החוקית על הנפגע.
ב-2009 פותח המושג, כיוון שאבחנות מתחום בריאות הנפש כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא יכלו להתמודד עם מצוקות שנבעו מפציעות מוסריות שחוו חיילים לאחר חזרתם מלחימה, והוא הוגדר כ"ביצוע, אי מניעה, או נוכחות בפעולה המפירה אמונות וציפיות מוסריות. לטווח ארוך, כל זה עלול להיות מזיק מבחינה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וסוציאלית". בשונה מהתמקדות PTSD בתסמינים הקשורים לפחד, מתמקדת הפציעה המוסרית בתסמינים הקשורים לאשמה, בושה, כעס ותיעוב. עם זאת, הבושה איתה מתעמתים אנשים רבים כתוצאה מפציעה מוסרית, עלולה להיות הקדמה לקראת הופעת תסמינים של פוסט-טראומה.
ב-2011, על רקע אי היכולת האמורה של אבחנות קיימות להתייחס לחרדה הנובעת מפציעה מוסרית, החל עולם המחקר לעסוק ב'קונפליקט המוסרי' בקרב יוצאי צבא.
נכון ל-2017, טרם נערכו סקירות שיטתיות או מטה-אנליזות על מבנה הפציעה המוסרית. עם זאת, נערכה סקירת הספרות בהקשר להגדרות השונות של המושג "פציעה מוסרית".
ההיבט הפסיכולוגי
ליטץ ואחרים התמקדו בהיבטים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והרגשיים של הפציעה המוסרית. על פי תפיסתם, אחרי שהתנהגות מסוימת נתפסת כהפרה מוסרית מתרחש דיסוננס קוגניטיבי, מה שמביא לייחוסים יציבים, פנימיים וגלובליים של האשמה, ובעקבותיהם לתחושה של בושה, אשמה או חרדה, מה שעלול להוביל לריחוק חברתי. בנוסף, מצב רוח ירוד, פגיעה וחבלה עצמית שעלולות להתעצם אצל האדם הסובל מפציעה מוסרית מעלות את הסיכון לנטיות אובדניות.
לבסוף, המחקר מדווח על נטייה לבושה ונוירוטיות כגורמי סיכון אפשריים לפציעה מוסרית. לעומת זאת, הערכה עצמית גבוהה ואמונה בהיפותזת העולם ההוגן מהווים לפי המחקר גורמים המגנים מפני פציעה מוסרית.
ההיבטים הסוציאליים והתרבותיים
החל מ-2018, מחקרים של האנתרופולוגית טינה מולנדייק הראו שמכיוון שסכסוכים פוליטיים לא פתורים יוצרים מצבים פוטנציאליים לפציעה מוסרית לחיילים בשטח, אזי "חוויות של בגידה של השלטונות" ו"מאמצים של אנשי צבא לשעבר לקבל פיצויים כתוצאה מכך", יכולים גם הם להיות חלק מפציעה מוסרית.
ההיבט הרוחני
ריטה נקשינה ברוק (Rita Nakashima Brock) וגבריאלה לטיני (Gabriella Lettini) מדגישות את הפציעה המוסרית כ "... נפש בייסורים, לא הפרעה פסיכולוגית". פציעה זו מתרחשת כאשר חיילים לשעבר נאבקים בתחושה של אנושיות שאבדה, אחרי שהופרו אמונותיהם המוסריות. "המרכז לריפוי הנשמה" בבית הספר לתאולוגיה "ברייט" -Brite Divinity School מוקדש לטפל בפציעות מוסריות מנקודת ראות רוחנית זו.
טיפול
על פי שי תהליך ההחלמה יכיל "טיהור" באמצעות "קומונליזציה של הטראומה". קומונליזציה של הטראומה היא תהליך שמסתיים בכך שניצולי טראומה חשים כי מספיק אלמנטים מהחוויה שלהם הובנה, נזכרה ונאמרה מחדש. כמו כן, על פי שי יש לקדם את האדם להשתלבות בתרבות בה האדם הוא מקובל, מוערך ומכובד, וחווה תחושה של מקום, מטרה ותמיכה חברתית.
על פי ליטץ, על מנת שזה יתרחש, על הכלל להיות פתוח לשמוע את חוויות יוצאי הצבא ללא דעה קדומה. התרבות הרווחת בצבא מדגישה קוד מוסרי ואתי, הרואה הריגה ואלימות בזמן מלחמה כתופעה נורמאלית. למרות זאת, החלטות שיקבלו אנשי צבא העוסקים בהרג ובאלימות דרך עדשה תרבותית זו עדיין יחוו פגיעה פסיכולוגית ורוחנית.
ההנחה היא שיש צורך לטפל בבושה הקיימת ברקע. מחקרים מראים שהעדר טיפול בתחושות הבושה הללו עלולים לגרום לנזקים חמורים. כמו כן, בושה עלולה להקשות על זיהוי פציעות מוסריות באנשי צבא, מכיוון שלבושה נטייה להתעצם עם הזמן. בנוסף, נמצא קשר בין בושה למגוון קשיים ואתגרים כגון, אלימות, דיכאון ואף התאבדות. ב-2015 כתבו גודט (Gaudet) ושות' על העדר התערבות טיפולית ייעודית לפציעה מוסרית זאת על אף הצורך הרב בה. כמו כן, הרחיב גודט על כך שאין זה מספיק לטפל בפציעה מוסרית באותו אופן בו מקובל לטפל בדיכאון או ב-PTSD.
למרות היעדר מחקרים על טיפול בפציעה מוסרית, ייתכן וערכים כגון ענווה, הכרת תודה, כבוד וחמלה יכולים להוות כמגן מפני פציעה מוסרית אפשרית. בגלל אופייה של הפציעה המוסרית, הטיפול בפציעה מוסרית תואר כ"תיקון הנשמה".
אף על פי שפציעה מוסרית אינה מוגבלת לאנשי צבא, מרבית המחקרים בנושא התמקדו באנשי צבא. בקרב אנשי צבא במיוחד, חיפוש תמיכה נפשית בעקבות פציעה מוסרית עלולה להוות אתגר. פציעות מוסריות קשורות לעיתים קרובות לרגשות של נסיגה חברתית, כגון אשמה ובושה. רגשות מעין אלה עלולים להפחית את הסיכוי שאנשים יפנו לחפש עזרה, מחשש שאחרים יידחו או ישפטו אותם. בנוסף, ייתכן שאנשי צבא יהססו לבקש עזרה עקב השלכות אמיתיות או מדומות על הקריירה שלהם. מחקרים בנושא שנעשו, הראו שאנשי צבא שהיו חשופים לחוויות עם פוטנציאל לפציעה מוסרית, נטו יותר מאחרים שחוו קשיים אחרים, להימנע מבקשת עזרה וסיוע של שירותי בריאות הנפש הצבאיים והעדיפו לחפש עזרה בשירותי בריאות הנפש האזרחית.
אצל מעניקי שירותי בריאות
מצוקה מוסרית בקרב מעניקי שירותי בריאות המושגה לראשונה ב-1984 על ידי אנדרו ג'מטון. מאז, המושג נחקר בהדרגה במהלך 36 השנים שחלפו, הן בספרות העוסקת בנותני שירותי בריאות והן בספרות העוסקת באנשי צבא לשעבר. עם זאת, ההגדרות היו שונות בחלקן.
בספרות שירותי הבריאות, המושג פציעה מוסרית מיוחס להצטברות של אפקטים שליליים הנוצרים מחשיפה ממושכת למצבים המזעזעים את עולמו המוסרי של האדם.
ב-2018 נטען שפציעה מוסרית עלולה להופיע בקרב רופאים ומעניקי שירותי חירום אחרים, מה שעלול להשפיע לרעה על הבריאות הנפשית וכן גם על תחושות הרווחה שלהם. הדיון אודות פציעה מוסרית בקרב שירותי בריאות, הוא בעצם הרחבה של הוויכוח אודות compassion fatigue ו-, burnout בהם דנו לראשונה ד"ר סימון ג'. טלבוט וד"ר וונדי דין.
רופאים בארצות הברית נקלעו למצבים שמנעו מהם לעשות את הראוי על פי תפיסתם, כלומר לטפל היטב בפציינט. במקום זה הם נלכדו במצב של סתירות כפולות, משולשות ומרובעות בין מחויבותם לרשומות רפואיות אלקטרוניות, הלוואות הסטודנט שלהם, דרישות בית החולים לגבי עומס (מספר) המטופלים לרופא, מספר הפרוצדורות שנעשו ועוד.