cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודל גינזבורג-לנדאו
מבוא
בהתבסס על תורת לנדאו, במודל גינזבורג-לנדאו טוענים כי האנרגיה החופשית F של מוליך על במעבר מן הפאזה מוליכת העל לפאזה הנורמלית ניתנת לפיתוח כטור חזקות בפרמטר סדר. במקרה זה פרמטר הסדר אותו נסמן ב־\psi מרוכב וקשור לצפיפות האלקטרונים מוליכי העל, שאינם נתונים להתנגדות והקיימים רק בפאזה מוליכת העל (כלומר שווה ל־0 בפאזה הנורמלית – כיאה לפרמטר סדר). \psi תלוי גם במרחב והוא למעשה פונקציית גל של הבוזונים הנמצאים בזרם מוליך העל כפי שמסבירה תאוריית BCS. הבחירה בפרמטר סדר שכזה נובעת מכך שתופעת הולכת העל היא תופעה קוונטית מאקרוסקופית. רושמים את האנרגיה החופשית כטור חזקות בפרמטר הסדר:
כאשר •F_n האנרגיה החופשית של המערכת בפאזה הנורמלית •\beta גודל חיובי. •\alpha פרמטר שסימנו תלוי בטמפרטורה. •\mathbf{A} הפוטנציאל הווקטורי. •e מטען האלקטרון. •m מסה אפקטיבית. •\hbar קבוע פלאנק המצומצם. •\mu_0 פרמאביליות הריק. •\mathbf{B} השדה המגנטי המקיים. הביטוי מתייחס לאנרגיה הקינטית של החלקיקים הקוונטיים ולאינטראקציית השדה המגנטי עמם והביטוי  לוקח בחשבון את האנרגיה האגורה בשדה המגנטי הנוצר על ידי זרמים הנוצרים על שפת מוליך העל והדוחים שדה מגנטי חיצוני, דבר הידוע כאפקט מייסנר. לאחר פיתוח האנרגיה החופשית לטור חזקות גוזרים אותה לפי פרמטר הסדר ולפי הפוטנציאל הווקטורי ומשווים ל-0 על-מנת לקבל את גדלים אלו במצב של שיווי משקל תרמודינמי (מצב שיווי משקל תרמודינמי מתקבל כאשר האנרגיה החופשית מינימלית). תוך שימוש בכיול קולון בו מתקיים מקבלים את משוואות לנדאו-גינזבורג: משוואת לנדאו-גינזבורג הראשונה:
כאשר מגדירים .
עומק חדירה
הצורה הכללית ביותר עבור \psi היא שמשקף כי, צפיפות האלקטרונים מוליכי העל בחומר. הצבת \psi בצורתה זו במשוואת לנדאו גינזבורג השנייה נותנת
במרכזו של חומר אחיד, n יהיה קבוע ולכן
זו אחת ממשוואות לונדון. משימוש במשוואות מקסוול מגיעים ל-
כאשר נקרא עומק החדירה ומתאר כמה עמוק יכול שדה מגנטי לחדור אל תוך מוליך העל.
אורך קוהרנציה
גזירה של האנרגיה החופשית לפי פרמטר הסדר והשוואה ל-0 תוביל לשני פתרונות אפשריים: או \psi=0
לשם פשטות נניח כי כאשר T_c הטמפרטורה הקריטית. הביטוי מחליף סימן כאשר עוברים דרך הטמפרטורה הקריטית.
מעל לטמפרטורה הקריטית: שלילי ונקבל כי הנורמה שווה למספר שלילי, דבר שאינו ייתכן ולכן נשאר עם \psi=0 המאפיין את הפאזה הנורמלית. מתחת לטמפרטורה הקריטית: חיובי ונותן את המינימום הגלובלי של האנרגיה החופשית בעוד ש\psi=0 מחזיר מקסימום מקומי של האנרגיה החופשית ולכן נקבל פרמטר סדר שונה מאפס, כלומר נהיה בפאזה מוליכת העל.
אפשר לראות כי ככל שמתקרבים לטמפרטורה הקריטית פרמטר הסדר שואף ל-0 בצורה רציפה, באופן האופייני למעברי פאזה מסדר שני.
כעת ניתן לבחון פתרונות במקרה של מוליך על שאינו אחיד ללא שדה מגנטי חיצוני, מינימיזציה של האנרגיה החופשית תוביל למשוואה
כאשר נקרא אורך הקוהרנציה, גודל נוסף בתורה זו המאפיין מוליכי על יחד עם עומק החדירה. אורך הקוהרנציה מאפיין את הסטיות משיווי משקל כפונקציה של המרחק ושולט בכמה מהר \psi מגיע לערכו המרכזי כאשר עוברים מאזור הנמצא בפאזה הנורמלית לאזור בחומר הנמצא בפאזה מוליכת העל. באמצעות שני הפרמטרים הללו אפשר להגדיר פרמטר חדש, פרמטר גינזבורג-לנדאו. לנדאו הציע כי מוליכי על מסוג ראשון יאופיינו על ידי ומוליכי על מסוג שני יאופיינו על ידי.
מוליכי על מסוג ראשון ושני
תורת גינזבורג-לנדאו מאפשרת לנו ללמוד על ההבדלים בין מוליכי על מסוג ראשון ושני יותר לעומק. נחזור לביטוי הראשוני עבור האנרגיה החופשית של לנדאו
נשים לב לכך שככל ש-\lambda, עומק החדירה, גדול יותר, כך יחדור השדה המגנטי עמוק יותר אל תוך מוליך העל, דבר שיגדיל בהתאם את ויוסיף תרומה חיובית לאנרגיה החופשית. ככל ש-\xi יהיה גדול יותר, כך נקבל צפיפות אלקטרונים מוליכי על קטנה יותר והתרומה השלילית ל- תהיה קטנה יותר.
נסתכל על חומר שחלקו מצוי בפאזה העל מוליכה וחלקו בפאזה הנורמלית.
עבור חומר בו מתקיים, לאזור מסוים בתווך בין החומר בפאזה הנורמלית לחומר בפאזה מוליכת העל תהיה אנרגיה חופשית חיובית בהינתן כי צפיפות האלקטרונים מוליכי העל בו קטנה וקיים שדה מגנטי שחודר לתוכו. במקרה שכזה הגדלת התווך בין הפאזות אינה עדיפה תרמודינמית וקוונטות שטף מגנטי המאפיינות מוליכי על מן הסוג השני לא יהיו קיימות. מכאן שמדובר במוליך על מסוג ראשון. [[קובץ:Type II superconductor phase diagram.svg|ממוזער|דיאגרמת הפאזה של מוליך על מסוג שני. בציר ה-x הטמפרטורה ובציר ה-y השדה המגנטי. אפקט מייסנר בא לידי ביטוי עבור שדה מגנטי הקטן משדה קריטי 1.בין שדה קריטי 1 לשדה קריטי 2 ישנה חדירה בלתי רציפה של שטף מגנטי.
מעל לשדה קריטי 2 החומר כבר אינו בפאזה מוליכת העל.
מקור:
Frederic Bouquet (user:Fbouquet), Julien Bobroff (user:Jubobroff) LPS, Orsay, France]] עבור חומר בו מתקיים, יכולה להיות שכבה בקרבת התווך בה האנרגיה החופשית שלילית. אם נפעיל שדה מגנטי חיצוני מספיק חזק, אותו מסמנים B_{c_1}- שדה קריטי 1, הירידה באנרגיה החופשית כתוצאה מחדירה לא רציפה של השדה המגנטי אל תוך השכבה (כלומר חדירה בנקודות מסוימות בחומר, בהן החומר לוקאלית אינו עוד בפאזה העל מוליכה) ומהיווצרות קוונטות של שטף מגנטי גדולה מאשר השארת השכבה בפאזה מוליכת העל. ולכן, נקבל חדירה לא רציפה של שטף מגנטי אל תוך מוליך העל. ככל שמגדילים את השדה המגנטי כך מקבלים כי השטף המגנטי יחדור את החומר בנקודות נוספות, עד אשר נגיע לשדה מגנטי B_{c_2} - שדה קריטי 2, עבורו החדירה תהיה למעשה רציפה והחומר עבר מן הפאזה מוליכת העל לפאזה הנורמלית. מדובר כאן במוליך על מסוג שני.
שלח (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם שלח:
ראו גם
}}
המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית
המזכיר לענייני חיילים משוחררים (באנגלית: United States Secretary of Veterans Affairs) הוא ראש המחלקה לענייני חיילים משוחררים וחבר הקבינט של ארצות הברית.
פרט למזכיר דייוויד שולקין שכיהן בממשלו של דונלד טראמפ, כל המזכירים והמזכירים בפועל היו יוצאי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אך אין זה תנאי הכרחי לכהונה בתפקיד.
אלפא רומיאו 110A
אלפא רומיאו 110A (באיטלקית: Alfa Romeo 110A) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו שיוצר בין השנים 1934–1940, ובשנת 1950.
יוצרו 34 יחידות.
לאו הראשון (אפיפיור)
לאו הראשון או לאו הגדול (בלטינית: Leo I; 400 – 10 בנובמבר 461) כיהן כאפיפיור מ-29 בספטמבר 440 ועד פטירתו. לימים הוכרז כקדוש נוצרי. לימים, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כינה את כהונתו של לאו כ"אחת הכהונות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכנסייה".
לאו נולד למשפחת אצולה איטלקית, והיה הראשון מבין האפיפיורים של הכנסייה הקתולית שזכה לתואר "הגדול".
קורות חיים
על פי ה"ליבר פונטיפיקליס" נולד לאו בטוסקנה.
בשנת 431 כבר הגיע לתפקיד רב השפעה בכנסייה, וראיה לכך ניתן למצוא בפנייתו של קירילוס האלכסנדרוני אליו בבקשה שיפעיל את השפעת הכנסייה הקתולית בסכסוך שבינו לבין יובנליוס הקדוש מירושלים על השליטה הפטריארכלית בארץ ישראל. מעמדו ניכר גם בכך שנבחר על ידי קיסר האימפריה הרומית המערבית להכריע בסכסוך בין פלביוס אאטיוס לבין אלבינוס - ממנהיגי האימפריה הרומית המערבית באותה עת. בעת שנעדר מרומא על מנת להכריע בסכסוך, נפטר האפיפיור סיקסטוס השלישי ב-11 באוגוסט 440 ולאו נבחר פה אחד לרשת אותו. ב-29 בספטמבר באותה שנה החל לכהן כאפיפיור.
כהונתו כאפיפיור
בשנות כהונתו פעל לאו לחזק את מעמד האפיפיור בכנסייה ואת מעמדו באימפריה הרומית. עד כהונתו הואצלו סמכויות רבות של האפיפיור לפטריארכים מקומיים. בתקופת כהונתו חיזק לאו את מעמד האפיפיור כראש הכנסייה, וכסמכות העליונה בתחום השיפוט הכנסייתי. כאשר הילריוס מארל הדיח את בישוף בזאנסון כלידונוס בגלל שהתעלם מבכירותו, כביכול, ובגלל שהתיימר לתואר מטרופוליטן של בזאנסון, הועלתה תלונה על כך בפני לאו. הלה פנה לקיסר ולנטיניאנוס השלישי וזה, לבקשתו, הוציא צו ב-6 ביוני 445 אשר הכיר בסמכויות האפיפיור (הבישוף של רומא) על יתר הבישופים, וזאת בשל חשיבות העיר רומא והיות האפיפיור יורשו של פטרוס הקדוש. צו זה הפך למעשה את פסיקת האפיפיור לחוק כנסייתי, ואת מעמדו כראש המערכת המשפטית הכנסייתית. הצו קבע כי כל התנגדות להחלטות האפיפיור תראה כבגידה, וכן הורה לראשי הפרובינקיות להשתמש בכוח ולהביא לרומא את כל מי שמסרב לציית לצו כנסייתי להגיע אל העיר. לאו השתמש בצו זה והביא לנישולו של הילריוס מארל מהזכות לקדש בישופים, לכנס ויעודים ולפקח על הכנסייה בפרובינקיה.
לאו שלח צווים לבישופים של קמפניה, פיקנום וטוסקנה בשנת 443 ודרש כי יצייתו להוראותיו, ובשנת 447 נזף בבישוף סיציליה על כך שמנהגי הטבילה שלהם שונים מהנחיות רומא.
בשנת 445 התפתחה מחלוקת בין לאו לבין דיוסקורוס מאלכסנדריה - הפטריארך של אלכסנדריה (האפיפיור של אלכסנדריה). לאו התעקש שמרכז הכנסייה צריך להיות ברומא, וזאת מאחר שמרקוס המבשר היה תלמידו של פטרוס הקדוש. דיוסקורוס ראה את מעמדם של מרקוס ופטרוס כשווה, ולכן מעמדו היה זהה, לפי עמדתו, לזה של לאו.
יוון ניצבה בין האימפריה הרומית המערבית לבין האימפריה הרומית המזרחית ולכן הן לאו והן פטריארך קונסטנטינופול ניסו להגביר את השפעתם בה. האפיפיור אינוקנטיוס הראשון יצר את תפקיד המטרופוליטן של תסלוניקי במטרה להגביר את השפעת כנסיית רומא ביוון. לאו כתב בשנת 446 לבישוף תסלוניקי, אנסטסיוס ונזף בו על התנהגותו כלפי בישופים מטרופוליטנים אחרים שהיו כפופים לו.
בועידת אפסוס השנייה שנערכה ביוזמת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 449, קראו נציגיו של לאו את ה"טומה" (בלטינית: Tome) - ה"מכתב" שהופנה לארכיבישוף פלביאנוס מקונסטנטינופול, הוועידה התעלמה מהמכתב.
במטרה להגביר את השפעתו במזרח, יזם לאו את ועידת כלקדון - ועידה אקומנית של הכנסייה שנערכה בין 8 באוקטובר ו-1 בנובמבר 451, בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס. הוועידה נערכה לאחר מותו של הקיסר תאודוסיוס השני (בשנת 450) ובהיעדר השפעתו והתנגדותו נשמעו נציגיו של לאו בוועידה, ומכתבו מוועידת אפסוס השנייה. נציגיו של לאו התקבלו בכבוד גדול, ואחד מהם היה לנשיא הכבוד של הוועידה. הוועידה קיבלה את עמדתו של לאו, שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, ופרסמה את צו כלקדון שפירט את אנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש.
במעשיו הצליח לאו להנחיל את דוקטרינת עליונות פטרוס הקובעת את עליונותו של בישוף רומא (האפיפיור) על יתר הבישופים והארכיבישופים.
אוסביוס מניקומדיה
אוסביוס מניקומדיה (ביוונית: Εὐσέβιος; מת בשנת 341) היה כומר נוצרי שהשתייך לזרם הנצרות אריאנית וידוע כמי שהטביל לנצרות את קונסטנטינוס הגדול הוא שימש כבישוף של העיר ביירות ולאחר מכן כבישוף של העיר ניקומדיה ומשנת 338 התגורר בקונסטנטינופול עד למותו.
לאו הראשון (אפיפיור)
הפגישה עם אטילה ההוני
המשך היחלשותה של האימפריה הרומית המערבית נתן ללאו הזדמנות להגביר את עוצמתו הפוליטית. בשנת 452 פלש אטילה מלך ההונים לאיטליה ואיים לכבוש את העיר רומא.
אוסביוס מניקומדיה
ביוגרפיה
ההיסטוריה לא תיעדה את ראשית חייו של אוסביוס והמקורות היחידים העוסקים בו הם כתבים של אבות הכנסייה הנוצרית.
לאו הראשון (אפיפיור)
הפגישה עם אטילה ההוני
הקיסר ולנטיניאנוס השלישי שלח שלושה נציגים לשאת ולדון עם אטילה: גנאדיוס אוויאנסו, טריגטיוס ולאו. בעקבות המשא ומתן נסוג אטילה מרומא.
נסיבות הנסיגה אינם ברורות וככל הנראה הוצעו לאטילה סכומי כסף גבוהים בתמורה לכך שלא יבזוז את העיר, לצד העובדה שחייליו של אטילה היו עמוסים ביזה, ותחינת האפיפיור להגן על המקומות הקדושים בה יצרו לאטילה מוצא של כבוד בכך שבחר שלא לבזוז את העיר הקדושה לנצרות. אף שנסיבות המשא ומתן אינם ברורים, היסטוריונים נוצריים שייכו את הצלחת המשא ומתן ללאו.
אוסביוס מניקומדיה
ביוגרפיה
הוא החל את פעילותו כאיש כמורה בכיר במינוי לבישוף של העיר הוא היה הבישוף של העיר ביירות, בזכות קשריו עם קוסטנצה, אשתו של הקיסר ליקיניוס ואחותו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול, מונה לבישוף של ניקומדיה, מקום מגוריו של הקיסר ליקיניוס, ומרכז השלטון של החלק המזרחי של האימפריה הרומית.
לאו הראשון (אפיפיור)
פטירתו וקבורתו
לאו נפטר ב-10 בנובמבר 461 ונקבר באתר קבורה ייחודי לו בבזיליקת פטרוס הקדוש. לאחר מספר שנים הועברו עצמותיו לקבר בו נטמנו ארבעת האפיפיורים שקדמו לו ונשאו את השם "לאו". במאה ה-18 הוצאו עצמותיו של לאו מהקבר המשותף, והוא נקבר בקפלה המוקדשת לו.
אוסביוס מניקומדיה
ביוגרפיה
במועצה האקומנית של ניקאה בשנת 325, הוא פעל להגן על הנצרות אריאנית שהייתה זרם בבעל משקל ומהלכים בקרב השליטים בני השושלת של קוסנטנטינוס, אך במהלך מאבקי כוח בתוך הכנסייה סומן כמינות. האריאנים נקראו על שם מייסדם, אריוס מאלכסנדריה (בערך 256 - 336; Ἄρειος). האריאנים האמינו שהאל הבן שהתגלם בבשר בישו נברא על ידי האל האב, ועל כן הוא פחות ממנו. בכך הם חלקו על הפרשנות האורתודוקסית לשילוש הקדוש, בה האב, הבן ורוח הקודש הם שווים וקדמונים באותה מידה,
לאו הראשון (אפיפיור)
קדוש נוצרי
לאו הוכרז כקדוש נוצרי בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית. יום חגו הוא ב-10 בנובמבר (בעבר נחוג יום חגו ב-28 ביוני - יום הטמנת עצמותיו בבזיליקת פטרוס הקדוש). הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית מציינת את יום חגו ב-18 בפברואר.
אוסביוס מניקומדיה
ביוגרפיה
אוסביוס היה מקורב לאריוס מאלכסנדריה ואוסביוס מקיסריה, ואיתם פעל להנחלת האידאולוגיה האריאנית. ועידת ניקיאה התכנסה בשנת 325 לספירה בעיר ניקיאה שבאסיה הקטנה ביוזמת הקיסר קונסטנטינוס על-מנת לקבוע דוגמה אחידה לנצרות, אשר הייתה כבר נפוצה ברבים. בוועידה נקבעו עקרונות הכנסייה הנוצרית, ובהם האני מאמין הנוצרי ומועד חג הפסחא. כמו כן נקבע ברוב קולות מוחץ כי האריאנים שלא קיבלו את נצחיותו של ישו לצד האל האב, הם כופרים. בתום המועצה סירב אוזסיוס מניקומדיה להתנער מהאריאניזם ונשלח, יחד עם שותפיו, לגלות על ידי הקיסר לגאליה.
בשנת 328, אוזביוס, אריוס ואריאנים אחרים הוחזרו מהגלות על ידי קונסטנטינוס, שמילא את בקשתה של אחותו קונסטנס שניתנה על ערש מותה.
בשנת 335 הוא לקח חלק פעיל בעבודתה של קתדרלת צור, שם עמד בראש פלג האיזביאנים (מצדדי אוסביוס מקיסריה) - תומכי אריוס ומתנגדיו של הארכיבישוף האלכסנדרוני אתנסיוס.
יחד עם בישופים אחרים, הוא השתתף בהטבלה של הקיסר קונסטנטינוס הגדול, שמת ב-337.
בפקודת הקיסר, קונסטנטיוס השני הנהיג את מועצת אנטיוכיה בשנת 341, בה הוכרה האריאניזם המתון כדוקטרינה רשמית באימפריה הרומית המזרחית. הוא מת באותה שנה.
קופה מרכזית לפיצויים
קופה מרכזית לפיצויים היא קופת גמל, שנועדה לשימושם של מעסיקים לשם צבירת כספים לתשלום פיצויי פיטורים לעובדיהם.
חוק פיצויי פיטורים קובע שעובד שפוטר לאחר שעבד שנה לפחות במקום עבודתו זכאי לפיצויי פיטורים בגובה משכורת חודש בגין כל שנת עבודה. זכות זו קיימת גם למי שהתפטר בנסיבות מיוחדות המפורטות בחוק, ובמסגרת הסכמי העבודה ניתנת לעיתים זכות זו גם למי שהתפטר בנסיבות רגילות. חובה זו של המעסיק מצטברת לסכומים נכבדים, ולכן נדרש פתרון שיבטיח צבירת כספים שייועדו למטרה זו.
אחד הפתרונות שניתנו לכך, החל משנות ה-60 של המאה ה-20, הוא קופה מרכזית לפיצויים - קופת גמל שבה המעסיק מפקיד מדי חודש 8.33% מהמשכורת ששילם באותו חודש - סכום השווה בקירוב לחבות הפיצויים שנוצרה באותו חודש. הפקדה זו, בהתאם לכללים שנקבעו בתקנות מס הכנסה (כללים לאישור וניהול קופות גמל) נחשבה להוצאה מוכרת, כך שהיה בה גם יתרון מיסוי. כאשר עובד סיים את עבודתו תוך זכאות לפיצויי פיטורים, משך המעסיק את סכום הפיצויים מהקופה ושילם אותו לעובד.
מסלול אחר להתמודדות עם חובת תשלום הפיצויים הוא הפקדת 8.33% מהמשכורת ששולמה מדי חודש בקופת פיצויים אישית על שם העובד. כיוון שמרבית ההסכמים לביטוח פנסיוני חייבו הפקדה של 6% בקופת פיצויים אישית התקיים גם פתרון משולב: 6% הופקדו בקופת פיצויים אישית, ו-2.33% הנותרים הופקדו בקופה מרכזית לפיצויים.
בשנת 2008, בתיקון 3 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), החל מהלך לסגירתן של הקופות המרכזיות לפיצויים. מהלך זה נעשה בעקבות החובה להעניק ביטוח פנסיוני לכל עובד, ביטוח שחלקו מבוסס על הפקדה של לפחות 72% מחבות הפיצויים החודשית בקרן פיצויים על שם העובד. במסגרת מהלך זה נאסרה הפקדה של כספים לעובדים חדשים בקופה מרכזית לפיצויים, והותר המשך הפקדה, עד סוף שנת 2010, לעובדים שכבר נצברו בגינם כספים בקופות אלה. הקופות הקיימות המשיכו לפעול עד למשיכת כל הכספים מתוכן. בשנת 2017 פרסמה רשות המיסים הנחיות למשיכה או העברה של היתרות שנותרו בקופות מרכזיות לפיצויים.
ז'אן קוראלי
ז'אן קוראלי (בצרפתית: Jean Coralli; 15 בינואר 1779 – 1 במאי 1854) היה רקדן בלט וכוריאוגרף, שנודע בעיקר בעבודתו עם ז'יל פרו ביצירת ז'יזל (1841), הבלט הרומנטי המובהק של המאה ה-19.
נעורים וראשית קריירה
קוראלי, שדנולד בשם ג'ובאני קוראלי פראצ'יני, היה בן למשפחה בולונזית שהתגוררה בפריז, שם היה אביו שחקן קומי בתיאטרון האיטלקי. כילד, למד בבית הספר לבלט של האופרה של פריז אבל בשנת 1802 בחר לעבור לווינה להופעותיו הראשונות כרקדן וככוריאוגף. זמן קצר רקד באופרה של פריז ב-1802 ובקינג'ס תיאטר בלונדון, ואחר חזר לווינה לקבל עליו את משרת מנהל הבלט בתיאטרון החצר. במהלך אותן שנים, היו הוא ואשתו הזוג המחולל הנודע, ג'ובאני וטרזה קוראלי, והופיעו לעיתים קרובות בתמונות בעיתונות התקופה. הם רקדו בתפקידים ראשיים ברוב הבאלטים שקוראלי יצר בתיאטרון החצר, בהם "הלנה ופאריס" (1807). החל ב-1809. הופיע הזוג קוראלי כרקדנים ראשיים בלה סקאלה במילאנו, בלה פניצ'ה בוונציה, ובתאטרו סאו קארלו בליסבון.
מ-1825 עד 1829 כיהן קוראלי כמנהל הבלט של תאטר דה לה פורט סן-מרטן בפריז, שם יצר עשרה בלטים באורך מלא את "דיברטיסמן" לארבעה-עשר מחזות. הלהקה שלו כללה את שארל-פרנסואה מאזורייר, רקדן קומי נודע, וכן את ז'יל פרו וז'וזף מאזילייר, רקדנים מוכשרים שיהיו שניהם לכוריאוגרפים מוכשרים. הפורט סן-מרטן נודע בתמיכתו בדרמה הרומנטית ובבלטים החדשניים שלו, שרבים מהם בישרו את הפקות האופרה של פריז. למחזה משנת 1828, יצר קוראלי כוריאוגרפיה של "מחול הסילפידות", שסימנה את ה"בלטים הלבנים" העל-טבעיים של השנים הבאות.
עבודה באופרה של פריז
בשנת 1831 עבד קוראלי כ"מנהל בלט ראשי" (premier maître de ballet) של האופרה של פריז, לאחר קדמו בתפקיד, ז'אן לואי אומר. עבודתו הראשונה שם הייתה חידוש ובימוי מחדש של יצירתו משנת 1828, "Léocadie", עם לברית חדשה מאת אז'ן סקריב, פרטיטורה חדשה מאת מישל קאראפה, ושם חדש, "L'Orgie" (1831). הבלט מספר את סיפורה של נערה צעירה, שאציל מפתה ואחר זונח אותה, נושא שקוראלי ישוב אליו ביצירות באות. לאחר זאת בא בלט לאופרה "La Tentation" (1852), שיצאה נשכרת מן האופנה הגדלה והולכת של מחזות, בלטים ואופרות עם היבט על-טבעי. הייתה זו הראשונה בשורה ארוכה של עבודות לבימת האופרה. אחריה באה יצירת בלט חשובה, "הסערה, או אי רוחות הכשפים", (La Tempête, ou L'Ìle des Génies) (1834), למוזיקה מאת ז'אן שנייצהופר. פולין דיברניי וז'וזף מאזילייר רקדו את הנאהבים לאה ופרננדו, והבלרינה הווינאית הצעירה פאני אלסלר, שהייתה אז בראשית דרכה לתהילה, ביצעה את תפקיד הפיה אלסין. אלסלר הייתה לכוכב של ממש ביצירתו הבאה של קוראלי, "השד החיגר" (Le Diable Boiteau) (1836), שם התפרסמה בביצוע "לה קאצ'וצ'ה", מחול ספרדי שאת הכוריאוגרפיה שלו ייתכן שיצרה בעצמה.
שיא הקריירה הכוריאוגרפית של קוראלי הגיע ב-1841, כשהבלט ז'יזל, או הוויליות הוצג לראשונה במהלך עונת הקיץ באופרה של פריז. הלברית, פרי עטו של תאופיל גוטייה יחד עם ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז', צורפה למוזיקה של אדולף אדם; ז'יל פרו, שהיה מעוניין בבלט, שבת חסותו קרלוטה גריזי, תככב בו, היה זה שיצר את הקשר בין קוראלי לאדם. בהצגת הבכורה רקדה גריזי מול לוסיאן פטיפה בתפקיד אלברכט, הנסיך שבגידתו מביאה לטירוף דעתה ולמותה של ז'יזל. את ה"פה דה דה (מחול השניים) של האיכרים" במערכה הראשונה, עם מוזיקה משולבת מאת יוהאן פרידריך פרנץ בורגמילר, ביצעו נתלי פיצג'יימס ואוגוסט מבילה, ואדל דומילאטר רקדה בתפקידה התובעני של מירתה, מלכת הוויליות, רוחות שוחרות נקם של נערות, שאהוביהן רימו ונטשו אותן.
גוטייה והמלחין בורגמילר שיתפו שוב פעולה עם קוראלי בבלט הבא שלו, "לה פרי" (1843), סיפור מסובך על פיה אוריינטלית, שצעיר מתאהב בה לאחר שראה אותה בחלום בהשראת אופיום. הכוריאוגרפיה של קוראלי, עם גריזי ופטיפה בתפקידים הראשיים, זכתה לשבחי העיתונות והקהל, והבלט נהנה מהצלחה רבתי. הבלט שלפני האחרון, "Eucharis" (1844), נחל כישלון, והבלט האחרון שלו,"Ozaï"  (1847), בוצע רק עשר פעמים. קוראלי פרש ממשרתו באופרה של פריז בשנת 1854 ומת רק ארבע שנים אחר כך.
לאונרדו בונוצ'י
לאונרדו בונוצ'י (באיטלקית: Leonardo Bonucci; נולד ב-1 במאי 1987 בוויטרבו שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת יובנטוס ובנבחרת איטליה.
קריירה
לאונרדו החל לשחק בצעירותו במועדון ויטרבס קאלצ'ו, לאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של אינטר מילאנו ושם שיחק במקביל בקבוצת הבוגרים, ערך את הופעות הבכורה בסרייה א' במשחק האחרון של עונת 2005/06 נגד קליארי. ב-6 בנובמבר 2006 שיחק בגמר הגביע האיטלקי נגד רומא שהסתיים בהפסד.
ב-2 ביולי 2009 עבר לבארי מסרייה ב' עבור 1,750,000 אירו. ביולי 2010 חתם בקבוצה יובנטוס המובילה על חוזה ל-4 שנים עבור 15 וחצי מיליון אירו. בונוצ'י הבקיע את שערו הבכורה בקבוצה במסגרת הליגה האירופית נגד שטורם גראץ. ב-2 באפריל 2012 חידש את החוזה ביובנטוס ל-5 שנים. ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות נגד צ'לסי, והבקיע את שערו הבכורה בליגה נגד שחטאר דונצק. בעונת 2014/15 העפיל יחד עם יובנטוס לגמר ליגת האלופות שם הפסיד עם קבוצתו 1–3 לברצלונה. לאונרדו בונוצ'י זכה בשש אליפויות עם יובנטוס שביססו את מעמדו כאחד הבלמים הבכירים בעולם.
ב-14 ביולי 2017 חתם במילאן לחמש שנים עבור 42 מיליון אירו.
ב-2 באוגוסט 2018 לאחר עונה אחת במילאן חזר בונוצ'י ליובנטוס במסגרת עסקה שבמסגרתה גונסאלו היגוואין ומאתייה קלדארה עברו למילאן. ב-19 בנובמבר 2019 פרסמה יובנטוס בפייסבוק כי הוא האריך את חוזהו עד לשנת 2024.
נבחרת לאומית
בונוצ'י ערך את הופעות הבכורה בנבחרת הלאומית של איטליה ב-3 במרץ 2010 נגד קמרון והפך לשחקן רשמי בנבחרת. הבקיע את שערו הראשון בנבחרת נגד מקסיקו ב-3 ביוני 2010 בהפסד 1–2. בגביע הקונפדרציות 2013 נוצח על ידי ספרד 6-7 בפנדלים בחצי הגמר.
בונוצ'י נכלל בסגל למונדיאל 2014 בו לא הצליח עם נבחרתו להעפיל משלב הבתים.
ב-2016 בונוצ'י פתח בכל אחד מהמשחקים ביורו 2016 ואף בישל שער לעמנואלה ג'אקריני במחזור הראשון של שלב הבתים מול נבחרת בלגיה. ברבע הגמר כבש בפנדל מול נבחרת גרמניה, במשחק שנגמר בדו-קרב פנדלים של 18 בעיטות (הארוך ביותר בהיסטוריה של היורו) כשבסופו ניצחה גרמניה בתוצאה 5–6 כשבונוצ'י מחטיא את הבעיטה שלו.
ביולי 2021 זכה עם נבחרת איטליה ביורו 2020, ואף כבש במשחק הגמר מול אנגליה את השער לזכות נבחרתו. המשחק הסתיים בתיקו 1-1 והוכרע בפנדלים.
מאן SG
MAN SG הוא דגם אוטובוס מפרקי שיוצר על ידי חברת מאן בגרמניה בשנת 1973, שכונה אז SG 192. בתחילת שנות השמונים הוגדל נפח המנוע ל-240 כ"ס ונקרא SG 240.
בישראל
בישראל נרכשו לראשונה על ידי חברת דן בשנת 1985 עשרה אוטובוסים מוגמרים מדגם SG 240, וב-1987 רכשה החברה כ-30 שלדות שיועדו להרכבה ב-מדינת ישראל על ידי מרכבים והארגז.
בין השנים 1990–1994, רכשה חברת דן 217 שלדות של SG 292. דגם זה היה ארוך מעט מקודמו עם נפח מנוע בן 240 כ"ס, ניתן לזהות דגם זה בפנסיו הקדמיים המרובעים בניגוד לקודמו (שהיו עגולים).
כאשאן
כאשאן (בפרסית: کاشان, בעברית נקראת גם קשאן) היא עיר בפרובינציית אספהאן באיראן. העיר נמצאת כ-260 ק"מ דרומית לבירה טהראן וכ-220 ק"מ צפונית לעיר אספהאן. מקור המילה הפרסית "כאשי", שפירושה "אריחים", בשמה של העיר.
היסטוריה וגאוגרפיה
כאשאן היא נווה המדבר הראשון לאורך הדרך הנמתחת בין קום לכרמאן, בקצה המדבריות המרכזיים של איראן. העיר נהנית מהניגוד בין מרחבים עצומים וצחיחים לבין ריאות ירוקות ומטופחות. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בסביבות העיר, חלקם בני יותר מ-7000 שנה, מעידים על כך שהאזור היה אחד מהמרכזים העיקריים של תרבות אנושית בתקופה הפרה-היסטורית. מממצאים אלה מסיקים החוקרים כי כאשאן התקיימה כמקום יישוב עוד בימי עילם. חלק מהממצאים שהתגלו נמצאים כיום במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון הלאומי של איראן בטהראן.
על פי חלק מהאמונות הנוצריות, שלושת האמגושים שהגיעו לבית לחם על מנת לברך את ישו לאחר לידתו - הגיעו מכאשאן.
הסולטאן הסלג'וקי מלכשאה הראשון הורה כבר במאה ה-11 על בניית מצודה במרכז העיר כאשאן. חומות המצודה ניצבות עד היום במרכז העיר. כאשאן שימשה כאתר נופש עבור מלכי האימפריה הספווית. בשטחה של העיר נמצאות מספר גינות מתקופה זו, הידועה בהן היא גינת פֿין (בפרסית: באע' פֿין). גינה זו, על הבוסתנים, המעיינות הטבעיים ובריכת השחייה שבשטחה, תוכננה עבור השאה עבאס הראשון, שופצה והורחבה בתחילת המאה ה-19 בימי פתח עלי שאה קאג'אר. ב-2012 הוכרזה גינת פֿין כאתר מורשת עולמית.
רעידת האדמה שפקדה את כאשאן בשנת 1778 החריבה אותה עד היסוד וגרמה לכ-8,000 הרוגים. מאז העיר שוקמה, והיא מהווה כיום מוקד עניין תיירותי, בעיקר בשל המבנים הגדולים שבשטחה, בני המאה ה-18 והמאה ה-19, אשר מהווים דוגמה לאסתטיקה הקג'ארית.
הקהילה היהודית בכאשאן
יהודי כאשאן היו צאצאים של גולים יהודים שהגיעו לאזור בשנת 580 לפנה"ס, לאחר חורבן בית המקדש הראשון. עם גירוש ספרד הגיעו לעיר מספר משפחות יהודיות בראשותו של ר' משה הלוי. הם הקימו בעיר ישיבה וצאצאיהם היו ממנהיגי העיר במשך דורות. קיימות עדויות לקיומה של קהילה יהודית בעיר לאורך השנים, כאשר לעיתים היוותה הקהילה מוקד מרכזי לרדיפות יהודים על ידי השלטונות הפרסיים, בדגש על שלטונו של שאה תהמאספ השני בתחילת המאה ה-18. היהודים בכאשאן עסקו בעיקר בעסקי הטקסטיל, שהיו מפותחים מאוד בעיר. במאה ה-20 זכתה הקהילה היהודית בכאשאן, יחד עם הקהילה היהודית באיראן כולה, ליחס חיובי מהשלטונות, אך השמועות אודות התנועה הציונית הביאו רבים מבני הקהילה לעלות לישראל. לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, עם עליית שלטונו של האייתוללה ח'ומייני, זורז תהליך צמצום הקהילה - רבים מיהודי כאשאן היגרו לארצות הברית, וחלקם עלו בדרך-לא-דרך לישראל.
שמות המשפחה העבריים "כאשי" ו"קשאני" הם שרידים של יהדות כאשאן.
בקרב תושביה היהודים של כאשאן נודעה שפה ייחודית - כאשאנית יהודית (נקראת גם "קאשית"), ניב של פרסית יהודית. שפה זו התבססה על עקרונות הדקדוק של השפה הפרסית, אך השתמשה באוצר מילים שונה לחלוטין, שהתבסס לעיתים על מקורות עבריים. על פי עדותם של יוצאי כאשאן, הסיבה המרכזית לשימוש בשפה זו הייתה הרצון לנהל שיחות בין חברי הקהילה היהודית מבלי שיובנו על ידי שכניהם המוסלמים. השפה הכאשאנית כמעט ואינה מדוברת כיום, והיא ידועה רק למעטים מזקני היהודים הכאשאנים.
כיום
חרף היותה מוקד תיירותי פוטנציאלי, התיירות בכאשאן אינה מפותחת יתר על המידה, ומבקרים בה מאות תיירים בלבד מדי שנה. העיירות קמסאר ואביאנה הנמצאות בסביבתה של כאשאן מהוות גם הן מוקד עניין תיירותי. חרף התיירות הדלילה, ידועה כאשאן כעיר בעלת ערך ארכיטקטוני רב, בשל המבנים הייחודיים והעתיקים בשטחה.
כאשאן זכתה בפרסום עולמי בזכות תעשיית ייצור השטיחים, המשי והטקסטיל בשטחה. בכאשאן נמצאים כיום רוב המפעלים האיראניים לאריגה ממוכנת של שטיחים. כמו כן, קיימת בכאשאן תעשייה פעילה של כריית שיש ונחושת.
כאשאן מקושרת באמצעות כבישים מהירים לאספהאן, לנתנז ולקום. בכאשאן שני מוסדות השכלה גבוהה מרכזיים - האוניברסיטה של כאשאן, ואוניברסיטת כאשאן למדעי הרפואה.
על פי מפקדי האוכלוסין שנערכו בכאשאן במשך השנים, האוכלוסייה בעיר עמדה על כ-40,000 נפש בשנת 1932, 46,490 נפש בשנת 1938 ו-58,428 נפש בשנת 1966. בשנים שלאחר מכן חל גידול ניכר באוכלוסיית העיר, ובשנת 1976 היא עמדה על 84,836 נפש. נכון לשנת 2005, מונה אוכלוסיית העיר 272,359 נפש.
מלח הארץ (חברה)
תעשיות מלח לישראל בע"מ היא חברה לייצור מלח בישראל, שהרחיבה פעילותה לתחומים נוספים והפכה לחברת החזקות. בשנת 2011 שינתה את שמה למלח הארץ בע"מ.
היסטוריה
זיכיון ראשוני להקמת מפעל מלח בארץ ישראל ניתן ל"חברת התיישבות היהודים" (יק"א) באוקטובר 1921 על–ידי וינסטון צ'רצ'יל. הקמת המפעל יצאה לדרך אחרי שניתן אישור סופי לכך מטעם הנציב העליון של בריטניה, הרברט סמואל.
הגורם הבולט, שהגה, יזם וניהל את המפעל בראשיתו היה מרדכי סורדין, שניהל מפעל מלח ברוסיה וביקש להקים מפעל דומה בארץ ישראל. בדחיפתו הנמרצת של סורדין ושותפו להקמת הפרויקט ישראל קסל, הוקמה ב-13 באוגוסט 1922 "חברת המלח בארץ-ישראל", בהשקעה של ארבעים אלף לירות מצריות, כשכל לירה מצרית שווה בערכה למניה אחת. עשרים אלף מן המניות הוקצו ליק"א, חמישה עשר אלף ל'מועצה הכלכלית באנגליה', אלפיים מניות לסורדין וקסל וארבעת אלפים מניות לשותפים נוספים.
"חברת המלח" קיבלה את האדמות לצורך הקמת המפעל סמוך למושבה עתלית, לפי הסכם חכירה ל-99 שנים. הסדר נוסף, חשוב לא פחות, הבטיח לחברה חוזה לאספקת מלח לממשל המנדט הבריטי למשך שלוש שנים. יק"א התחייבה לספק את צורכיהם של פועלי המפעל, כולל טיפול רפואי, חינוך וחדר אוכל, ככל הנראה תמורת הסדר שקבע העדפה להעסקת תושבי המושבה עתלית במפעל.
עד אמצע שנות הארבעים התבסס הייצור במפעל בעיקר על עבודת כפיים, כשהמיכון העיקרי הוא הפעלת משאבה להזרמת מי הים. כריית המלח התבצעה באמצעות אתי חפירה ומריצות. תפוקת המלח של חמש מאות העובדים שעבדו בחברה בסוף שנות הארבעים עמדה על כ-6,000 טונות בשנה.
הברון רוטשילד העביר את ניהול יק"א (אז כבר פיק"א) לבנו ג'יימס. זה הוריש בצוואתו את כל רכושו, כולל הבעלות על כמעט מחצית המניות ב"מפעל המלח", למדינת ישראל. בשנת 1957 נרכש המפעל על–ידי משפחות דנקנר וג'יניאו מממשלת ישראל. הבעלים החדשים המשיכו בתהליך המודרניזציה בייצור שהחל כבר עם קום המדינה: הוקמו בריכות חדשות בשטח של אלף דונמים, נסללו דרכי גישה לרכב והופעל ציוד מכני לאיסוף המלח, שאפשר לצמצם את תקופת האיסוף לפחות משבועיים, במקום שלושה חודשים קודם לכן. במקביל, צנח גם מספר העובדים במקום.
בשנת 1971 הצטרפו שותפים פלסטינים וישראלים לחברת המלח בחידוש העבודה במפעל האשלג הירדני בקלי"ה שבצפון ים המלח. באתר זה מופעלת שיטת אידוי סולרי להפקת מלח גולמי בהיקף פוטנציאלי של 60 אלף טון בשנה.
בשנת 1976 הוקם מפעל מלח שלישי באילת. מפעל זה התבסס על מפעל ניסיוני לייצור מלח בשיטת האידוי הסולרי, שהוקם כבר בשנות החמישים על–ידי משפחת דנקנר. אחרי פתרון הבעיות הטכניות הקשורות בייצור נמצא שטח מתאים במלחת אילת, מצפון למפעל הניסיוני ששכן על גבול ירדן. עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1978 עם הקמת 560 דונם של בריכות, והעבודה במתקני העיבוד החלה בשנת 1980. בשנים הראשונות ניזון מפעל המלח ממים שהוזרמו ממתקני ההתפלה (מפעל זרחין וחברת החשמל). לאחר מכן, סופקו המים על–ידי מפעלי ההתפלה החדשים, שהתפילו מים מליחים מקידוחים באזור, ומאוחר יותר גם במי ים ממפרץ אילת. משנת 1997 שולב בתהליך הייצור מערך ההתפלה החדש שהקימה חברת מקורות. בשנות השמונים עבר המפעל בעתלית תהליך חידוש נוסף, כשהמבנים משנות העשרים והציוד משנות השישים פינו מקומם למבנים תעשייתיים וציוד מודרני לאריזת מלח. במפעל מועסקים כיום כארבעים וחמישה איש, המייצרים כ-16 אלף טונות של מלח בשנה. המפעל באילת מפיק היום את עיקר תפוקת המלח, בהיקף של 150 אלף טונות, בשיטת ייצור העושה שימוש במכונות מונחות לייזר. "תעשיות מלח לישראל" בכללה מייצרת כ-200 אלף טונות של מלח גולמי בשנה, לצריכה בישראל ולייצוא.
בעלות בחברה
בשנת 1992 הונפקה "תעשיות מלח לישראל" בבורסה בתל–אביב. בשנת 1997 השתתפה החברה בקבוצת המשקיעים שרכשה את גרעין השליטה בבנק הפועלים ובכך הפכה למעשה מחברה לייצור מלח בלבד לחברת החזקות.
בשנת 2002 מכרו נוחי ויצחק דנקנר את חלקם בחברה תמורת כשמונים מיליון שקל. בשנת 2006 נכשלה עסקה למכירת כ-29 אחוז ממניות החברה ולאחריה כחמישה אחוזים נוספים לקבוצת "מבטח שמיר" תמורת 53 מיליון דולר.
"תעשיות מלח" הוכרזה מונופול בתחום ייצור מלח מאכל בישראל בשנת 1998. באפריל 2006 הכריזה הממונה על ההגבלים העסקיים, רונית קן, כי "תעשיות מלח לישראל" הגיעה בשנת 1999 להסדר עם חברה קפריסאית בשם מ.פ. תיאודורו, שייצאה מלח לישראל, על הפסקת ייצוא המלח והפיכתה לסוכנת של "תעשיות מלח" בקפריסין. בשנת 2008 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה לאחר שבעלת השליטה, שרי אריסון, רכשה את כל מניות הציבור. בשנת 2019 מכרה אריסון את החברה לקרן פורטיסימו קפיטל תמורת 160 מיליון שקל.
שינוי ייעוד קרקעות
בשנת 1996 קידם שמואל דנקנר תוכנית להפשרת קרקעות של תעשיות מלח בעתלית ובאילת, לטובת בנייה למגורים. העסקה הצריכה שינוי ייעוד הקרקעות, שכן בחוזי החכירה מן המדינה הם נחכרו לצורך הקמת בריכות לאידוי מלח בלבד ולא כקרקעות לבנייה למגורים. בשנת 1996 חתם מינהל מקרקעי ישראל על "הסדר עקרונות" עם "תעשיות מלח", שאפשר את שינוי ייעוד הקרקעות. ההסכם קבע כי תמורת פינוי שטח בריכות האידוי תקבל "תעשיות מלח" שטח חלופי, חמישים אחוז מזכויות הבנייה בשטח בעתלית (בהיקף של 1,300 דונם) ושלושים אחוז מזכויות הבנייה בשטח באילת (905 דונם). שווי הדירות נאמד באותה תקופה ב־150 מיליון דולר, ומינהל מקרקעי ישראל הסביר את העסקה בצורך דחוף לבנייה למגורים.
העסקה ספגה ביקורת ממבקר המדינה (בדו"ח לשנת 2000), היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ונציגי הקרן הקיימת לישראל. עיקר הביקורת הביורוקרטית נסב סביב הערכות שונות ביחס לשווי הקרקע לאחר שישונה ייעודה. מבקר המדינה אמד את שווי הקרקע בשנת 2000 בכ-90 מיליון דולר, ואילו ההסכם הצביע על הערכת שווי של 24 מיליון דולר.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2000, נקבע כי היא אינה כשרה. מבקר המדינה ציין אז כי:
יובל פלדמן
יובל פלדמן (נולד ב-1971) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וחוקר לשעבר במעבדת השחיתות ע“ש ספרא באוניברסיטת הרווארד. עומד בראש קבוצת מחקר בינתחומית על ציות וולנטרי במימון ה-ERC Advanced.
מלח הארץ (חברה)
שינוי ייעוד קרקעות
בינואר 2005 דחה היועץ המשפטי מני מזוז את בקשותיהם והורה על ביצוע העסקה. מזוז התבסס בהחלטתו בעיקר על אומדן של אגף התקציבים במשרד האוצר, שגרס כי התשלום עבור העסקה סביר וכי ביטולה יביא לכך שהקרקעות יישארו בבעלות החברה עד שנת 2040.
יובל פלדמן
ביוגרפיה
פלדמן הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה בהצטיינות, תואר ראשון במשפטים בהצטיינות, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שלישי במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. עבודת הדוקטורט שלן עסקה בתאוריה משפטית ומדיניות חברתית. התמחה בלשכת השופטת טובה שטרסברג-כהן בבית המשפט העליון. תחומי המחקר שלו הם מחקר אמפירי וניסויים במשפט, ניתוח התנהגותי של משפט ומדיניות ציבורית, קבלת החלטות אתית, רגולציה, ציות, אכיפה פורמלית ולא פורמלית ודיני עבודה.
מלח הארץ (חברה)
שינוי ייעוד קרקעות
בשנת 2006, בהיותו שר האוצר, חתם אהוד אולמרט על התוכנית בניגוד להנחיית היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז. אולמרט צוטט אז כי לא שם לב להנחיה ובסופו של דבר חזר בו אך לא ביטל את שינוי הייעוד. ב־2008 נפתח שוב הדיון הציבורי בעסקה לאחר חשיפת חוות דעת משפטית מ־2003 נגד החלטת המינהל שקבעה כי הדנקנרים קיבלו מתנה של עשרות מיליוני שקלים מהמדינה.
יובל פלדמן
ביוגרפיה
כיהן כעמית מחקר במעבדה לחקר השחיתות על שם אדמונד ספרא בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ובמעבדה לקוגניציה חברתית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה זו. ב-2014 כיהן כעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה וכראש התוכנית לרפורמות ביחסי עבודה וחוקר בתוכנית למידתיות בקבלת החלטות שלטוניות במכון. חבר האקדמיה הצעירה הישראלית.
מלח הארץ (חברה)
שינוי ייעוד קרקעות
באפריל 2010 נעצר דני דנקנר על ידי המשטרה בחשד לעבירות של מתן שוחד, קשירת קשר לביצוע פשע, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מירמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ועבירות מס עקב עסקת קרקעות תעשיות מלח.
יובל פלדמן
ביוגרפיה
עומד בראש קבוצת מחקר במימון ה-ERC Advanced על ציות וולונטרי. המחקר בוחן את ההיתכנות של ציות וולונטרי בדוקטרינות ותרבויות שונות: בחינת היבטים התנהגותיים ורגולטוריים ביכולת של ממשלות דמוקרטיות לבטוח בשיתוף הפעולה, הציות והאתיקה של אזרחיהן.
מלח הארץ (חברה)
רכישת מניות בנק הפועלים על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח
בשנת 1997 יזם נוחי דנקנר יחד עם בן דודו דני דנקנר עסקה שבה רכשה תעשיות מלח 11.6% ממניות בנק הפועלים תמורת 358 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקל). ההשקעה מומנה במלואה בהלוואה שתעשיות מלח קיבלה מבנק לאומי על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח כבטוחה להלוואה. בנק לאומי העריך את שווי הקרקעות ב־200 מיליון דולר על סמך ההסכם עם מינהל מקרקעי ישראל המקנה לתעשיות מלח זכויות בנייה נרחבות על הקרקעות.
יובל פלדמן
ביוגרפיה
נשוי למיכל פלדמן, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
מרוץ להבים
מרוץ להבים הוא מרוץ המתקיים מדי שנה, מאז שנת 1987, ברחובות להבים ומסביב לה. למרוץ מקצים תחרותיים ל-10, 5 ו-3 ק"מ, וכן צעדה עממית למרחק 3 ק"מ. המקצה ל-5 ק"מ מהווה את אליפות ישראל לנערים עד גיל 19, והמקצה ל-3 את אליפות ישראל לנערות עד גיל 19.
המרוץ מתחיל ומסתיים במרכז להבים, ובסיומו נערך טקס לזכרו של ארבלי וחלוקת הפרסים.
בשנת 2016 סיימו את המרוץ התחרותי כ-230 רצים.
היסטוריה של סוריה
היסטוריה קדומה
שטחה של סוריה של היום נשלט במאה ה-24 לפנה"ס על ידי ממלכת אכד. החפירות שנעשו בעיר אבלה מצאו ארכיון גדול שנכתבו בשפה האבלאית שהיא שפת מעבר בין האכדית לשפות השמיות המערביות. בסוריה הקדומה התקיימו מספר ערי מדינה ששלטו על שטח רחב. מארי שפרחה באלף השלישי לפנה"ס ועד המחצית הראשונה של האלף השני, כנ"ל אבלה. ערי מדינה נוספות ששלטו במרחב הסורי היו ימחד ששלטה על מרחב גדול בין המאה ה-19 למאה ה-16 לפנה"ס. וקטנה במערב שהייתה גם מרכז מדיני חשוב ששלט על שטח גדול במאה ה-19 לפנה"ס וקיימה קשרים, כולל קשרי נישואים עם מארי. צפון סוריה הייתה חלק ממלכת מיתני ששלטה על שטח גדול מאמצע המאה ה-16 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-13 לפנה"ס. ממלכת מיתני נכבשה על ידי החתים. עם נפילת האימפריה החתית ב-1200 לפנה"ס לערך, נוסדו בסוריה ממלכות ארמיות. מהמאה ה-10 לפנה"ס ועד המאה ה-7 לפנה"ס, תקופת האימפריה האשורית החדשה, נשלטה סוריה על ידי אשור ממזרח. בשנת 625 לפנה"ס נכבשה אדור על ידי ממלכת בבל והשליטה באזור עברה אליה עד לכיבושה בשנת 539 לפנה"ס על ידי כורש מייסד הממלכה האחמנית. בשנת 331 לפנה"ס הכניע אלכסנדר הגדול את הממלכה האחמנית, ושטחה של סוריה עבר לשליטת בית סלאוקוס. תושבי האזור בתקופת הממלכה הסלאוקית היו ידועים כ'סורים'.
לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae). מצפון שכנה פרובינקיה סוריה. השם 'סוריה' היה ידוע אף בתקופת האימפריה הביזנטית. כאשר עלה האסלאם, בית אומיה, הועלם מן הכתבים השם 'סוריה', אשר שימש את העולם הנוצרי, ואת מקומו תפס המונח 'א-שאם', ('שמאל' בערבית משמעו צד צפון) - אשר מתאר את מיקומה של סוריה, צפונית לחצי האי ערב, ערש התרבות המוסלמית. עם החדירה המערבית לאזור הלבנט במחצית השנייה של המאה ה-19 חזר השם העתיק 'סוריה' לקדמת הבמה. המסר מאחורי לידתו מחדש של השם העתיק הוא שיש לאזור היסטוריה הקודמת להיסטוריה הערבית-מוסלמית, ותפקידו, של המערב, להחיות עבר זה.
בסוריה התיישבו בתקופות שונות שבטי ישראל, ארמים, חתים, יוונים, רומאים, ביזנטים, ערבים, וצלבנים, בטרם הוחל בה שלטון האימפריה העות'מאנית. כמו כן, סוריה היא בעלת חשיבות בהיסטוריה של הנצרות הקדומה. שאול התרסי המיר דתו לנצרות על הדרך לדמשק והקים את הכנסייה הנוצרית הראשונה בעיר אנטיוכיה בסוריה הקדומה, משם יצא למסעותיו.
כיבוש האסלאם
עם התפשטות האסלאם במזרח התיכון, היה האזור שבין הרי הטאורוס למפרץ אילת ובין חצי האי סיני והים התיכון לפרת ולחידקל - יחידה אחת שכונתה "בלאד א-שאם" (בערבית: بلاد الشام) – ארץ הצפון. האזור קיבל שם זה מפי הערבים, עבורם היה שטח זה צפונית לחצי האי ערב, בו החלה התפתחות האסלאם. בתקופת שלטון בית אומיה במאה השביעית היה אזור זה מרכז הממלכה המוסלמית, העיר דמשק הוכרזה כבירתה, ואזור זה פותח מאוד. בשנת 750 נפל שלטון בית אומיה ואת מקומו תפסה שושלת בית עבאס. בתקופת הח'ליפות העבאסית, שנמשכה עד המאה השלוש עשרה, נחשב אזור "בלאד א-שאם" כאזור סְפַר מרוחק ולא הושקעו בו משאבים רבים, אולם אחדותו המנהלית של האזור נשמרה.
אחדות זו הגיעה אל קיצה במחצית השנייה של המאה האחת עשרה. סוריה הפכה לאזור המאבקים בין המצרים הפאטמים לבין הסלג'וקים, שהיו בתקופת בניית ממלכתם והתפשטותה מזרחית לבגדאד. בנוסף, בתקופה זו השתלטו צלבנים על ארץ ישראל ומערב סוריה. סיבות נוספות לחלוקתו של אזור "בלאד א-שאם" היו התפתחותן של הכת הדרוזית וכת ה"איסמאעיליה", ובנוסף ריכוז גדול של מרונים נוצרים בהר הלבנון, כל אלה הביאו לחוסר שליטה מרכזית באזור.
בשנת 1299 גורשו מהאזור הצלבנים, שהגיעו למזרח התיכון מאירופה על מנת לכבוש את ירושלים מידי המוסלמים. עם גירושם כוננו הממלוכים את שליטתם והאזור שב להיות מאוחד. השליט הממלוכי ישב בדמשק, שלט ב"בלאד א-שאם" וכל מחוזות המשנה היו כפופים לו.
התקופה העות'מאנית
בשנת 1516 יצא הסולטאן העות'מאני סלים הראשון למסעי כיבוש שכתוצאתם הרחיב את גבולות האימפריה העות'מאנית וסיפח אליה את שטחי הממלכה הממלוכית שכללו את סוריה, לבנון וארץ ישראל. לאחר כיבושו של סלים הראשון העות'מאני, חולקה סוריה רבתי, שכללה את סוריה, לבנון וארץ ישראל, לשתי פרובינציות מנהליות שכונו איילט: איילט צפוני, שמרכזו בעיר חלב, ובו שטחים נרחבים מאנטוליה, ואיילט דרומי שמרכזו בדמשק. אולם עד מהרה הוחלט, כדי לחזק את השליטה העות'מאנית, להקים איילט נוסף באזור טריפולי ולאחר מכן הוקם גם איילט רביעי, שמרכזו בצידון.
בתקופת השלטון העות'מאני היה הקשר בין חלב לדמשק רופף. חלב היוותה חוליית קישור בין הסחר מהמזרח על ידי סוחרים מוסלמים, לבין המערב, אירופה, והשלטון באיסטנבול. דמשק לעומתה, היוותה מרכז מסחרי של דרום האימפריה העות'מאנית ושיירת החג'.
השלטון העות'מאני שלט ישירות בחלב בשל חשיבותה הכלכלית וקרבתה לאיסטנבול. המצב לא היה דומה בְּאלייט סוריה (שמו הרשמי של האלייט שמושבו בדמשק) ובהר הלבנון. באיילט דמשק, בניגוד לשכנו, ניתן חופש יחסי מהשלטון העות'מאני ונוצרה מעין אוטונומיה, שבראשה עמדה משפחת אל-עזאם. בנוסף לכך שלטה בהר הלבנון האמירות הלבנונית. בשל כך, השם "א-שאם" התייחס לאִיילט דמשק, טריפולי וצידון, ולא לאלייט חלב.
ב-1864 נחקק "חוק הוילאייטים" והוקם וילאייט סוריה במקום איילט סוריה, שכלל בנוסף גם את אלייט טריפולי ואלייט צידון. בעקבות עליית חשיבותה של ירושלים, החל מ-1887 היא הייתה לסנג'ק נפרד, הוצאה מווילאייט סוריה, והועברה לשליטה ישירה של "השער העליון". ב-1888 הוקם וילאייט נפרד שמושבו בביירות. בתקופה זו סוריה רבתי חולקה לשלושה וילאייטים: חלב, דמשק וביירות; וכן שני סנג'קים: לבנון וירושלים.
במהלך המאה התשע עשרה נעשה שימוש רחב במונח "סוריה" כשם האזור, על ידי מדינות המערב, ובהשפעתו החלו גם המקומיים להשתמש במונח זה וירד השימוש בשם הערבי המקורי "א-שאם".
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה התאספה חבורת אינטלקטואלים ערבים-נוצרים, בראשותו של בטרס בסתאני, שהגו באותה עת את הרעיון של מולדת ("וטן") סורית. אחד מאנשי חוג זה, ח'ליל אל-ח'ורי הגדיר בשנת 1866 את גבולות סוריה כדלקמן: "מן הפרת במזרח, עד הים התיכון במערב, וממדבר ערב בדרום ועד אנאטוליה בצפון". אולם הבריטים, ערב מלחמת העולם הראשונה, סברו אחרת לגבי גבולותיה של סוריה. בספר העזר של האדמיראליות הבריטית נקבע אמנם, כי "סוריה, במובנה הרחב ביותר, היא אותה ארץ השוכנת בין חופו המזרחי של הים התיכון לבין מדבריות ערב". אולם הוסף: "במובן הצר יותר מתייחס לאותו חלק של סוריה שאינו נכלל בארץ-ישראל. זהו השימוש הצרפתי הרגיל".
באותה עת התפתחה בצרפת תפישה אימפריאליסטית, הדוגלת בשליטה צרפתית באזור סוריה, לכשתתמוטט האימפריה העות'מאנית. האימפריאליסטים הצרפתים, ראו בסוריה אומה מיוחדת ושונה משאר האומות הערביות ולכן טענו שיש לדאוג להתפתחותה בנפרד. בריטניה הסכימה לתפישה זו, ונתנה לצרפת להשתלט על סוריה לאחר כיבושה במלחמת העולם.
המנדט הצרפתי
לאחר מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית התפרקה, ובשנת 1920 חבר הלאומים חילק את הוילאייטים העות'מאנים במזרח התיכון בין בריטניה שקיבלה את ארץ ישראל ועיראק ובין צרפת אשר קיבלה את סוריה ולבנון וכן את אצבע הגליל.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, עתיד האזור כולו (בין מצרים לטורקיה של היום) היה נתון לשורה של הבטחות והסכמים סותרים בין צרפת לבריטניה (סיכומים בכתב בברית לונדון, הסכם סייקס–פיקו וכן סיכומים בין לויד ג'ורג' לז'ורז' קלמנסו), ובין האחרונה לעוד גורמים (פייצל הראשון - מכתבי חוסיין-מקמהון וכן התנועה הציונית - הצהרת בלפור). אמנם הבריטים דאגו לפזר הבטחות שניסוחן לא מחייב (בראייתם), אבל זה לא מנע ממקבלי ההבטחות לדרוש אותם, כמובטח. לפי חלופת המכתבים בין חוסיין למקמהון, סוריה הייתה אמורה להיות חלק מהמדינה הערבית הגדולה שתקיף את כל חצי האי ערב, עיראק ועד גבול טורקיה, בעוד שהבריטים, ראו עצמם מחויבים יותר לעמיתיהם הצרפתים, שלהם הובטחה סוריה ולבנון.
ב-1918 ממלכה ערבית עצמאית סורית נוצרה תחת שלטון המלך פייסל הראשון מהשושלת ההאשמית, אשר לאחר מכן מלך על עיראק. הבריטים העלימו עין מהצעד הזה, שכן הצרפתים עוד לא היו מוכנים לשלוח כוחות לממש את שלטונם על האזור מפני המחסור בחיילים ובתקציב, עקב המלחמה בשטחה נגד גרמניה, שאך זה הסתיימה. הממלכה הערבית של סוריה לא שרדה זמן רב. כעבור שנתיים בלבד, הצרפתים שלחו כוחות ללבנון, והבריטים, שהממלכה הסורית פעלה בחסותם, התפנו משם כדי לממש את הבטחתם. פייצל לא ויתר, ושלח את צבאו להיאבק בצרפתים. לקראת סיום מלחמת סוריה-צרפת, הוא הובס בקרב מייסלון, והצרפתים כבשו את סוריה, ולאחר מכן קיבל כיבוש זה גושפנקא של מנדט חבר הלאומים. המנדט עיצב מחדש את גבולותיה של סוריה. ראשית, נוצרה המדינה החדשה לבנון. שנית, נמסרו לידי טורקיה חלקים ממחוז חלב, וכן מחוז אלכסנדרטה, לאחר מכן.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה (צרפת של וישי), נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטים, וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש שטחים אלה, והחלת שלטון אנשי צרפת החופשית במקום זה של צרפת של וישי.
סוריה הכריזה על עצמאות בשנת 1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית. תחת לחץ של לאומנים סוריים פינו הצרפתים את כוחותיהם ב־17 באפריל 1946 (ותאריך זה נחשב ליום חגה הלאומי של סוריה) והשאירו את הארץ בידיה של הממשלה הסורית שנוצרה עוד בזמן המנדט.
מעצמאות סוריה ועד לשנת 1970
למרות שהכרזת העצמאות הסורית לוותה בפיתוח כלכלי מואץ, הפוליטיקה הסורית עד לשנות השישים המאוחרות הייתה בסימן של תוהו ובוהו. בין 1946 ו-1956 סוריה נשלטה על ידי 20 ממשלות שונות, וקיבלה ארבע הצעות שונות של חוקה.
בשנת 1948 הייתה סוריה מעורבת במלחמת העצמאות נגד ישראל. הצבא הסורי גורש משטח ישראל, אך הצליח לבצר מתחמים ברמת הגולן, ולשמור על הגבולות הבינלאומיים. התבוסה במלחמת העצמאות, וזרם הפליטים הפלסטינים שזרם אל סוריה, גרמו לתחושות של יאוש ואכזבה. תחושות אלו ערערו את המשטר, שהיה בלתי יציב ממילא. סדרה של הפיכות צבאיות שהחלה בשנת 1949 העלתה לבסוף לשלטון את הקולונל אדיב א-שישכלי בשנה זו. ב-1954 איבד הקולונל שישכלי את כיסאו, לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטים.
אל מול ישראל הייתה מדיניות סוריה תחת כל המשטרים מדיניות עוינת ואגרסיבית. סכסוכים על מקורות המים, פשיטות והפגזות על יישובים הסמוכים לגבול, הביאו לפעולות תגובה כגון מבצע כנרת ב-11 בדצמבר 1955, במהלכה פשט צה"ל על מוצבים סוריים שחלשו על הכנרת, ותוצאתה הייתה עשרות הרוגים ושבויים סוריים.
במלחמת סיני ב-1956 הוכרז משטר צבאי בסוריה. יחידות צבא סוריות ועיראקיות הוזרמו אל ממלכת ירדן על מנת למנוע פלישה ישראלית. יחידות אלו היו בין הגורמים באפריל 1957 לניסיון הפיכה פרו נאצריסטי בירדן, אשר נכשל.
בנובמבר 1956 חתמה סוריה על ברית צבאית עם ברית המועצות ובכך איפשרה לברית המועצות מעוז נוח בליבו של המזרח התיכון. הברית איפשרה לצבא הסורי אספקה של מטוסים וטנקים חדישים.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים לסוריה. ב-1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל כוותלי על איחוד בין שתי המדינות ועל הקמת הקהילייה הערבית המאוחדת (קע"מ). המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד – הוא גמאל עבד אל נאצר.
הקמת הרפובליקה היוותה סיכון למדינת ישראל, והמדיניות העוינת מצד סוריה לא פסקה. ב-30 במרץ 1958 התנהלו באזור הכנרת קרבות ארטילריה ושריון בין כוחות סוריים לכוחות ישראליים. הפגזות אלו המשיכו, והגיעו לשיא בנובמבר 1958.
האיחוד לא היה הצלחה. מבחינת הסורים, האיחוד התאפיין בעיקר בשלטון ריכוזי של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. האידאולוגיה הפאן ערבית, אשר דגלה באיחוד כלל המדינות הערביות, סבלה ממכה קשה בשל חוסר הצלחת קע"ם. מנהיגי מפלגת הבעת', מישל עפלק וצלאח א-דין אל ביטאר, חרף תמיכתם ברעיון הפאן ערבי, תמכו בפירוק קע"ם. לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית. אי שקט ליווה את הקמת המדינה, ובמשך השנה וחצי שלאחר מכן בוצעו לא פחות מ-18 הפיכות, עד 8 במרץ 1963 – כאשר קצינים סורים הכריזו על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, שתפסה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי. בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר הסורי בשם חאפז אל-אסד. המהפכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית, מפלגה לאומנית בעלת גוון שמאלי, שפעלה בסוריה ובמדינות ערב אחרות כמו עיראק, החל משנות הארבעים.
הפיכת הבעת' בסוריה לוותה בהפיכה דומה בעיראק, כמה שבועות לאחר מכן. הממשלה הסורית החדשה החלה במגעים על איחוד משולש: סוריה - עיראק - מצרים, אך מגעים אלו נכשלו. שיחות על איחוד בילטרלי בין סוריה לעיראק לא הצליחו אף הן, ובנובמבר 1963 נפל משטר הבעת' העיראקי. במאי 1964 הכריז הנשיא אמין אל-חאפז על חוקה זמנית. בתוך הבעת', היו שתי קבוצות עיקריות. קבוצה אחת, שבה היו המנהיגים המסורתיים של הבעת', עפלק וביטאר וכן אל אמין אל-חאפז, דגלה בפאן ערביות. קבוצה שנייה, אשר הורכבה בעיקר מאנשי צבא וביניהם חאפז אל-אסד וסלאח ג'דיד, נקראה "המחוזיים" ותמכה ביתר עצמאות של המחוזות בתוך האומה הערבית (סוריה נחשבה מחוז). ב-23 בפברואר 1966, הקבוצה השנייה בראשותו של סלאח ג'דיד לקחה לידיה את השלטון והדיחה את אמין אל-חאפז, במהלך שתואר כניסיון ל"טיהור אידאולוגי" של המשטר, מכיוון שסטה מהקו של מפלגת הבעת'. במשטר זה קיבל חאפז אל-אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה לשליט סוריה מאחורי הקלעים. ההנהגה הוותיקה של הבעת' הוגלתה, אך עדיין נחשבה להנהגה הלגיטימית על ידי הבעת' בעיראק, וזה היה מקור לסכסוך בין שתי המדינות במשך שנים רבות.
סוריה הצטרפה לנאצר ולמצרים במלחמת ששת הימים נגד ישראל. עם תחילת המלחמה, ב-5 ביוני 1967, הושמד חיל האוויר של סוריה בעודו על הקרקע. ב-9 ביוני 1967 החל צה"ל לנוע לכיוון רמת הגולן, והרמה נכבשה תוך שעות ספורות.
תקופת שלטונו של חאפז אל-אסד
ב-22 בפברואר 1971 הכריז אסד על עצמו כ"נשיא", ו"משאל עם" שנערך כביכול, אישר ב-12 במרץ את בחירתו. לאחר מכן הכריז על חוקה, אשר אושרה במשאל עם בשנת 1973. החוקה החדשה כללה סעיף לפיו על הנשיא להיות מוסלמי, לשם כך השיג אסד פתווה מהאימאם השיעי מוסא א-צדר, שהכיר בכת העלווית כמוסלמים שיעים לכל דבר. בסיס הכוח של משטרו של אסד היה הצבא, וזאת מיום עלייתו לשלטון. הצבא נשלט בידי כת קטנה של קצינים ממוצא עלווי. העלווים מהווה כיום כ-12% מתושבי סוריה. התקוממויות עממיות כנגד משטרו של אסד דוכאו ביד קשה.
מלחמת יום הכיפורים
ב-6 באוקטובר 1973 פתחה סוריה במלחמת יום הכיפורים אשר תואמה מראש עם הנשיא המצרי אנואר סאדאת, אשר עלה על כיסאו של נאצר לאחר פטירתו בשנת 1970. בתוך 24 שעות הצליחו כוחות סוריים לפרוץ את הקו הישראלי בנקודות רבות, וכבשו שטחים נרחבים ברמת הגולן, וכן את מוצב החרמון. רק לאחר קרבות בלימה קשים, והרוגים רבים, הצליחו הכוחות הישראליים להדוף את המתקפה, ולהעביר את הלחימה אל שטחה של סוריה.
הסורים ראו בכך הישג משמעותי. בפעם הראשונה מאז מלחמת ששת הימים, הצליחו להכות בצה"ל, להפתיעו, ולכבוש שטח ניכר של אדמה. הייתה זו זריקת עידוד עבורם ושבירת המיתוס מבחינתם של העוצמה הצה"לית הבלתי מעורערת, וסוף לנחיתות של הלוחם הערבי אל מול הלוחם הישראלי.