cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשיד עאלי אל-כילאני
לקראת ההפיכה
בשנת 1936 התחוללה ההפיכה הראשונה בעולם הערבי, כאשר קצין בשם בכר סדקי הכריח את המלך לפטר את ראש הממשלה יאסין אל-האשמי, ולמנות במקומו פוליטיקאי בשם חכמת סוליימן. ההפיכה הייתה תוצר של קואליציה אד-הוק בין כמה גורמים קיצוניים - קציני צבא ממורמרים, אנשי השמאל הרפורמיסטי הקיצוני, ואנשי ימין קיצוני. קואליציה זו כשלה בהשגת מטרותיה, ובצבא התגבשה קבוצה של קצינים בכירים, שעד מהרה זכו לכינוי הקולקטיבי "המרובע המוזהב" בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע', שהתנגדה לשלטונו של סדקי. כאשר חולל סדקי את ההפיכה נאלץ אל-כילאני לעזוב את עיראק, מחשש לחייו. באוגוסט 1937 נרצח סדקי, וקבוצת הקצינים בראשות א-סבאע' החזירה את השלטון הקודם למקומו. אירועים אלו ערערו לחלוטין את היציבות הפנימית בעיראק. בין 1938 ל-1941 התערב הצבא חמש פעמים לפחות בחילופי השלטון בעיראק, ומינה מועמדים מטעמו לכהונת ראש הממשלה. לרוב היו אלו אנשי הימין הקיצוני כאל-כילאני עצמו, או טה אל-האשמי, אך גם אישים כנורי סעיד הפרו בריטי הצליחו לתמרן את אנשי הצבא לטובתם.
בשנת 1939 מת המלך ראזי בתאונת דרכים, ואת מקומו החליף המלך פייסל השני שהיה אז בן 4. לפייסל מונה עוצר, דודו, עבד אל-אילה, בן נוסף לשושלת ההאשמית, שנקט באופן מובהק במדיניות פרו בריטית. כת הקצינים הלאומנית פיתחה בינתיים עמדות פרו-נאציות ואנטי בריטיות במובהק. באותה תקופה היו פעילים בעיראק מספר גורמים שהביאו להתססה ולהקצנה של קבוצת "המרובע המוזהב". עליית כוחות מדינות הציר בעולם, והתעמולה שהפיצו במזרח התיכון ובעיראק אנשים מטעם גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, וכן התעמולה שהפיץ חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי, שנמלט לעיראק לאחר המרד הערבי הגדול.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת, על פי הוראות החוזה האנגלו-עיראקי, להכריז מלחמה על אויביה של בריטניה, ולהעמיד לרשות בריטניה את מתקניה האסטרטגיים - נמלים, שדות תעופה, פסי רכבת. ההנהגה העיראקית התמהמהה ביישום מחויבויותיה. היא לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אלא רק ניתקה עמה את היחסים הדיפלומטיים, ועם הצטרפות איטליה למלחמה, בשנת 1940, לא ניתקה עמה את הקשרים. הפוליטיקאי המוביל בפוליטיקה העיראקית באותה התקופה נורי סעיד היה פרו בריטי, אך עמד בלחצים אדירים מצד קבוצת הקצינים והמופתי שדחפו לכיוון תמיכת עיראק במדינות הציר. החל משנת 1940 סבר סעיד כי אם ימונה אל-כילאני לראשות הממשלה, הדבר ישתיק את הקצינים, אך אל-כילאני יבין כי עליו להמשיך ולסייע בבריטניה, וכך יקטן הלחץ הפנימי. ב-31 במרץ 1940 מונה אל-כילאני לראשות הממשלה.
ההפיכה והמרד
ב-2 באפריל 1941 מרדו קציני "המרובע המוזהב", הם הכריחו באיומי נשק את ראש הממשלה החוקי אל-האשמי להתפטר, ונטלו לידם את השלטון. העוצר עבד אל-אילה, שחזה את ההפיכה, הצליח להימלט מבעוד מועד אל ממלכת ירדן. לאחר ההפיכה עמדה בראש המדינה העיראקית חבורה של קציני צבא ופוליטיקאים קיצוניים. אל קציני המרובע המוזהב הצטרפו רשיד עאלי אל-כילאני, נאג'י שוכת ויונס א-סבעאווי שייצגו את הקו הימני הפרו-נאצי. לכל אלו חבר המופתי. לימים, טען המופתי כי בעת שהתכנסה החבורה, קודם להפיכה, הכירה בו כמנהיגם הבלתי מעורער.
ב-10 באפריל כינס אל-כילאני את הפרלמנט באופן בלתי חוקי, שכן על פי החוקה העיראקית רק המלך יכול לכנס את הפרלמנט, והעוצר החוקי, עבד אל-אילה, לא הורה על כינוס הפרלמנט. הפרלמנט החליט על הדחתו של עבד אל-אילה, והחלפתו בקרוב רחוק בן השושלת ההאשמית, שריף שרף בין פואז. העוצר החדש הטיל על כילאני להקים ממשלה. בממשלה החדשה שימש אל-כילאני כראש הממשלה ושר הפנים, שוכת שימש כשר ההגנה, ומוסא שהבנדר כשר החוץ. בין המצביעים מאונס לטובתו בפרלמנט היו גם הצירים היהודים.
אל-כילאני החל מיד להעלות דרישות ליציאת הבריטים אל מחוץ לגבולות עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות כוחות בריטיים בשטחה על פי ההסכם מ-1930. בסופו של דבר שלח חיילים להתעמת עם אנשי ה-RAF שהחזיקו בבסיס צבאי גדול ליד חבניה, ושם מצור על הבסיס. בעלות הברית לא יכלו לוותר על עיראק, שהייתה אז נקודה אסטרטגית ראשונה במעלה, במיוחד בשל תפוקת הנפט, אך גם בשל הנמלים האסטרטגיים, קווי הרכבות ושדות התעופה שחיברו בין הנכסים האסטרטגיים הבריטים במזרח התיכון ואלו שבהודו ומזרח אסיה. העימות התפתח למלחמה גלויה, המלחמה האנגלו-עיראקית במסגרתה פלשו כוחות בריטים מארץ ישראל לעיראק, וכן הגיעו כוחות בריטים מהודו דרך נמל בצרה, והתקדמו אל בגדאד.
אל-כילאני ויהודי עיראק
חוגי הימין הקיצוני העיראקי, שאל-כילאני נמנה עמם, היו אנטישמים ופרו-נאצים. מעורבותם בפוליטיקה העיראקית של אישים כמופתי הירושלמי, וד"ר פריץ גרובה, שגריר גרמניה הנאצית בבגדאד, אך תרמה לנטיות אלו, והחריפה אותן.
בתקופת שלטונו של כילאני הפכה האנטישמיות לגלויה, ונוכחות הגרמנים הפכה למורגשת. בעריה של עיראק נערכו הפגנות כנגד היהודים, שהסתיימו לעיתים בפרעות. יהודים נכלאו ועונו על ידי השלטונות בטענות כי הם מסייעים לבריטניה במלחמה. תנועות הנוער, שהיו למעשה כנופיות אנטישמיות חמושות, קיבלו לידיהן את שמירת הסדר הציבורי. כאשר הסתיימה המלחמה בכישלון העיראקי, הפנה ההמון המוסת את זעמו אל היהודים. אחריותו האישית של אל-כילאני לפרהוד היא רבה, בשל מסע ההסתה כנגד היהודים שאפיין את שלטונו.
לאחר המלחמה האנגלו-עיראקית
ב-29 במאי 1941 עבר רשיד עאלי יחד עם המופתי אמין אל-חוסייני את הגבול לאיראן וב-30 במאי הגיעו לטהראן. לאחר שהגרמנים הבטיחו לו שיבריחו אותו מטורקיה, הוא הסכים לבסוף לשני התנאים שהציבה ממשלת טורקיה לבואו: להימנע מפעילות פוליטית וצבאית בתחומה, ולא לעזוב את אדמתה מבלי להודיע על כך מראש לשלטונות. ב-20 ביולי יצא מטהראן וכעבור יומיים, יחד עם עוזריו, חצה את הגבול לטורקיה באופן חוקי. באוגוסט 1941 התרחשה הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במגמה למנוע את נפילת איראן לידי מדינות הציר, בדומה למה שאירע בעיראק בתקופת אל-כילאני. ב-21 בנובמבר הוטס אל-כילאני מקושטא בשם הבדוי "מר וורטמן" (Herr Wortmann), כחבר במשלחת בת 8 עיתונאים במטוס של יואכים פון ריבנטרופ, כשהוא חבוש בתחבושות. לאחר שהגיע לגרמניה, הוסתר במשך כמה ימים ושהותו נשמרה בסוד, כדי לא להביך את הטורקים. אל-כילאני שהה בברלין במחיצתו של המופתי. ביזמתו של ד"ר פריץ גרובה שהיה השגריר בבגדאד בתקופת המלחמה, עמד בראש "משרד ערבי", שנועד לקדם את תעמולת מדינות הציר במדינות ערב, וקרא לעצמו "השליט החוקי של עיראק". ב־1942 חתם על מכתב עם המופתי, המביע תמיכה בגרמניה ובשאיפה לחסל את הבית היהודי בפלסטין. באותה שנה נדון למוות שלא בפניו על ידי בית דין צבאי בעיראק.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה נמלט ומצא מקלט אצל המלך אבן סעוד בערב הסעודית.
שתולים
שְׁתוּלִים הוא מושב במישור החוף הדרומי, סמוך לאשדוד, השייך לתנועת המושבים ולמועצה אזורית באר טוביה, בה הוא מהווה את היישוב המאוכלס ביותר. המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן על אדמות העיירה הערבית איסדוד שננטשה ופונתה במלחמת העצמאות.. שמו לקוח מהפסוק: "שתולים בבית ה' בחצרות אלוהינו יפריחו". שמו הראשון של המושב היה ביתניה הדרומית.
במושב מתגוררים כ-2,200 תושבים (נכון לשנת 2022).
המושב שוכן ממזרח לכביש 4, סמוך למחלף עד הלום. המושב מוקף בנחל לכיש ונחל האלה, ולכן סבל מהצפות רבות. בשנת 1951 נותק בגלל שיטפון ונזקק לסיוע צה"ל לשם קבלת אספקה. קלוב התעופה לישראל סייע לתושבים המנותקים על ידי הטלת מזון מהאוויר. המושב נותק שוב בדצמבר 1953. בעקבות זאת נסלל כביש גישה נוסף למושב דרך באר טוביה. בשנת 1967 הוצפו חלקים נרחבים מהמושב ותושבים רבים פונו מבתיהם.
בשנת 1995 החל מהלך להקמת יחידות דיור בהרחבה של המושב. במושב פועל בשנים האחרונות קן של תנועת הנוער התנועה החדשה.
מידג' יור
ביוגרפיה וקריירה
יור נולד בקמבוסלנג (עיירת פרברים של גלאזגו, במחוז לנרקשייר  בסקוטלנד).
יור הפיק וכתב להיטי סינת'פופ וגל חדש בשנות השמונים, כולל השיר "Fade to Grey" של להקת ויסאג', השירים "Dancing with Tears in My Eyes" ו-"Vienna" של להקת אולטראווקס ועוד. הוא הוציא את להיט הסולו הראשון הראשון שלו בבריטניה בשנת 1982 שנקרא "No Regrets". בשנת 1985 אלבום הבכורה הסולו שלו The Gift הגיע למקום השני במצעד האלבומים בבריטניה והשיר "If I Was" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים בבריטניה. הוא גם היה שותף לכתיבת השיר "Yellow Pearl" של פיל לינוט.
ב-1984 כתב עם בוב גלדוף את השיר "Do They Know It's Christmas?", שמטרתו הייתה איסוף כספים לנפגעי הבצורת באתיופיה. יור מחזיק בתואר "קצין מסדר האימפריה הבריטית".
ב-1985, מידג' יור ארגן ביחד עם בוב גלדוף את מופע הצדקה לייב אייד.
מורשיליש השלישי
מוּרְשִילִיש השלישי הידוע גם בשמו הקודם אוּרְחִי-תֵשוּבּ היה בנו הבכור של מוותליש השני שאותו ירש בשנת 1272 לפנה"ס. לפי חוקר החתים הידוע טרוור ברייס הוא מלך רק חמש שנים אך ככל הנראה תקופת שלטונו ארכה לא פחות משבע שנים. זאת אנו יודעים כיום מרשימותיו של חתושיליש השלישי יורשו, אשר ערך את הרשימות הללו כהצדקה לתפיסת השלטון.
מיד עם עלייתו לשלטון העביר חזרה מורשיליש את הבירה לחתושש (שחדלה לשמש כבירה בתקופת אביו). אולם פרק זמן קצר אחר כך פלשו האשורים כנראה בהנהגת מלכם אדד ניררי לתחומי ממלכת החתים וכבשו את אזור ממלכת מיתני לשעבר, בכך בעצם פגעו בלגיטימיות של מורשיליש השלישי לשלוט על הממלכה החתית.
בשנה השביעית לשלטונו השתלט מורשיליש השלישי על מספר ערים שהיו תחת שלטונו של דודו חתושיליש השלישי (שככל הנראה הציב איום על המשך שלטונו של מורשיליש) ובהן העיר נֵרִיק (צפונית לחתושש) וחַקְפִּישַש. העיר חקפישש שימשה למורשיליש כעין בירה ארעית על האזור בעוד שהעיר נריק עדיין שמרה אמונים לחתושיליש השלישי שהיה בזמנו כהנה הראשי.
לידי החוקרים הגיע מסמך חשוב מאוד מאותה התקופה ובו פניה של חתושיליש השלישי אל אחיינו:
חתושיליש השלישי הצליח ליצור כוח גדול ומשמעותי המורכב בעיקר מתושבי הערים נריק וחקפישש אך גם רבים משורות הצבא אשר זכרוהו לטובה מאז ניצחונו על מצרים בקרב קדש ב-1274 לפנה"ס. בעזרת אותו הצבא הוא הצליח בקלות רבה להביס את אחיינו ותפס את השלטון.
בהיותו מלך, מינה את אחיו של מורשיליש השלישי, קוּרוּנְתַש למושל העיר תַרְחוּנְתַשַש (העיר טרם נחשפה) כדי לזכות בנאמנותו.
בינתיים מורשיליש השלישי הספיק להימלט לממלכת מצרים אך כשחתושיליש השלישי דרש מרעמסס השני להסגיר את אחיינו חזרה לידיו סירב פרעה להיענות לדרישת המלך באומרו שלא ידוע לו שום דבר בקשר למקום הימצאו של העורק. מצרים וממלכת החתים היו כבר שנים רבות במצב של עוינות מתמדת כשרוחות המלחמה מהדהדות, אך ככל הידוע לנו היום העדיפו המלכים משני הצדדים לשמור על איפוק בקשר למאורע. איפוק זה סלל בסוף את הדרך לחתימת הסכם השלום הראשון בתולדות העולם.
מאז עריקתו למצרים אבדו עקבותיו של מורשיליש השלישי ושמו לא הוזכר שוב על דפי ההיסטוריה.
מדד גליקמי
מדד גליקמי, ערך גליקמי או אינדקס גליקמי (באנגלית: Glycemic index, בר"ת: GI) הוא מערכת דירוג לפחמימות המבוססת על השפעתן על רמת הגלוקוז בדם, שהומצאה על ידי ד"ר דייוויד ג'. ג'נקינס ב-1981.
הפחמימות שמתפרקות במהירות ובקלות במהלך תהליך העיכול, והשפעתן על רמת הגלוקוז בדם היא מהירה וחדה, הן בעלות הערכים הגליקמיים הגבוהים ביותר. פחמימות שמתפרקות לאט, ומשחררות גלוקוז באופן הדרגתי למערכת הדם, הן בעלות מדד גליקמי נמוך.
כדי לקבל מדד גליקמי עבור מזונות שונים, מחשבים את השפעתם על הגלוקוז בדם בהשוואה למזון שנבחר כבסיס להשוואה. פרסומים מדעיים נוטים להשתמש בגלוקוז כבסיס להשוואה, ולכן לגלוקוז מדד גליקמי של 100. יש לכך יתרון של יכולת השוואה פשוטה.
בדרך כלל מפרשים מדדים גליקמיים באופן הבא:
פקטורים המשפיעים על המדד
למאכלים מלאים (קמח מלא, סובין) ולמאכלים המכילים סיבים תזונתיים יש מדד גליקמי נמוך מזה של מקביליהם המזוקקים.
המדד הגליקמי של לחם לבן יכול להשתנות בהתאם לסוג הקמח והטחינה. בישול יתר של פסטה מעלה את המדד הגליקמי שלה.
נוכחות של שומן או סיבים תזונתיים יכולה לעכב את עיבוד הפחמימות, ובכך להקטין את המדד הגליקמי.
חשיבותו של המדד הגליקמי
מזון בעל מדד גליקמי נמוך משחרר את האנרגיה לגוף באופן איטי וקבוע ומומלץ לחולי סוכרת, לבעלי משקל עודף ולאתלטים העוסקים בסיבולת. מזון בעל מדד גליקמי גבוה גורם לעלייה מהירה וחדה ברמת הסוכר בדם, ולכן מסוכן לחולי סוכרת. אצל אנשים בעלי לבלב תקין, שאינם חולי סוכרת, עלייה מהירה וחדה של רמת הסוכר בדם גורמת לעלייה חדה ברמת האינסולין בדם, דבר שעלול לגרור השמנה ומחלות אחרות.
עם זאת, המדד הגליקמי אינו חזות הכול, וישנם מזונות בעלי מדד גליקמי נמוך שהם דווקא מזיקים. למשל פרוקטוז (סוכר פירות) הוא סוכר בעל מדד גליקמי נמוך, אבל הוא גורם לכבד לפתח תנגודת לאינסולין (סוכרת סוג 2) וכן לעליה במשקל ולהפרעות בכולסטרול בדם. במחקר אומניקרב (OmniCarb) שבדק השפעת תזונה עם מדד גליקמי נמוך לא נמצאה השפעה על גורמי הסיכון למחלות לב וכלי דם.
עומס גליקמי
צורה אפקטיבית לדעת כמה משפיע מזון מסוים בזמן ארוחה, הוא על ידי חישוב העומס הגליקמי. העומס הגליקמי מחושב על ידי הכפלת האינדקס הגליקמי של המזון, בכמות הפחמימות למנה, וחלוקה המכפלה ב-100.
ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל
ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, הקרויה גם ועדת מגידור, הוקמה בשנת 2005 על ידי נשיא המדינה משה קצב, ומטרותיה היו
בראש הוועדה עמד נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ´ מנחם מגידור, ובין חבריה נמנו פרופ´ איתמר רבינוביץ', פרופ´ אבי בן בסט, פרופ' שמעון שטרית, בני גאון, אורי לופוליאנסקי, דב לאוטמן, אוריאל לין, דוד ליבאי, דוד עברי, יעקב עמידרור ואחרים. פרופ' יחזקאל דרור היה חבר בוועדה אך התפטר ממנה עקב חילוקי דעות. ליוזמה זו הצטרף המרכז הישראלי להעצמת האזרח שסיפק את התשתית לפעולת הוועדה. האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב הסכימו לספק את התשתית האקדמית.
הוועדה התכנסה במהלך השנים 2005-2006. באוקטובר 2006 פורסמו מספר המלצות שיזם שמעון שטרית לצמצום סמכויות בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ). שטרית הציע שבג"ץ יוכל בעתיד להצהיר שחוקים מנוגדים לחוקה - אבל לא יוכל לבטלם. בנוסף הציע לצמצם את זכות העמידה - זכותו של אדם שלא נפגע ישירות מהחלטת רשות מסוימת, לעתור לבג"ץ נגד ההחלטה. על פי ההמלצה, רק מי שנפגע באופן ישיר מפעולות השלטון יוכל לעתור. הצעה זו פוגעת בעיקר בעותרים הציבוריים, ארגוני זכויות האדם ואיכות השלטון.
בינואר 2007 הגישה הוועדה את דו"ח ההמלצות המסכם. הוועדה המליצה לא לעבור למשטר נשיאותי, אלא לשיטת בחירות אזורית-למחצה.
המלצותיה העיקריות של הוועדה היו:
בזמן הגשת הדו"ח התנהלה חקירה משטרתית של הנשיא משה קצב שנחשד בעבירות מין, דבר שפגע ביוקרתה של הוועדה וגרם למבוכה. המלצות הוועדה לא יושמו בפועל.
אייר פורס 1
אייר פורס 1 (מאנגלית: Air Force One) הוא אות הקריאה למטוסו של נשיא ארצות הברית. "אייר פורס 1" הוא הכינוי שמקבל כל מטוס של חיל האוויר האמריקני ברגע שנשיא ארצות הברית טס בו. כשהנשיא טס במטוס של הצבא האמריקני המטוס מכונה "ארמי 1", כאשר מדובר במטוס של הצי האמריקני הוא מכונה "נייבי 1", וכאשר המטוס של חיל הנחתים האמריקני - מכונה "מארין 1".
פעילות
לרוב משמש בתפקיד מטוס מדגם 747-200B מתוצרת בואינג (למעשה ישנם שני מטוסי אייר פורס 1 זהים: SAM 28000 והמטוס התאום SAM 29000). המטוס שוכן בבסיס חיל האוויר "אנדרוז", כ-16 ק"מ מן הבית הלבן, תחת אחריות כנף התובלה 89 של חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית.
אייר פורס 1 מצויד ביכולות הגנתיות סודיות ביותר, בהן טכנולוגיה נגד טילים. באייר פורס 1 מותקנים 87 קווי טלפון נפרדים, בהם 28 קווים מאובטחים ומקודדים בעלי טווח בלתי מוגבל – הנשיא יכול לטלפן לכל טלפון בעולם בעודו טס.
אייר פורס 1 בנוי משלוש קומות – הקומה התחתונה מיועדת למטען, רוב חלל הנוסעים ממוקם בקומה האמצעית ואילו הקומה האחרונה מכילה את ציוד התקשורת ואת תא הטייס. השטח הכולל של חלל הנוסעים הוא 371.6 מטרים רבועים. מתחם המחיה של הנשיא כולל חדר שינה, חדר אמבטיה, חדר כושר ומרחב משרדי. פמליית הנשיא מתכנסת בחדר כנסים גדול המשמש גם כחדר האוכל של הנשיא. לאנשיו הבכירים של הנשיא יש חדרים משלהם. הנוסעים יכולים לעלות למטוס דרך שלוש דלתות: שתיים מהן (אחת בקדמת המטוס ואחת בחלקו האחורי) מובילות לסיפון התחתון ואילו הדלת השלישית מובילה לסיפון האמצעי.
הנשיא תמיד מגיע לבסיס חיל האוויר "אנדרוז" מצויד ב"פוטבול הגרעיני" – מזוודה המכילה את הצפנים לשיגור טילים גרעיניים.
לפני האייר פורס 1 הנוכחיים, שימשו בתפקיד זוג מטוסי בואינג 707. האחד סומן SAM 26000, והיה בשירות בין השנים 1962 ו-1998, ותאומו סומן 27000 SAM, היה בשירות בין 1972–2001 ושימש כגיבוי. הנשיא רונלד רייגן הרבה להשתמש דווקא במטוס החלופי, והוא זכה לכינוי "מטוסו של רייגן". ה-27000 SAM מוצג כיום בספרייה הנשיאותית על שם רייגן.
מטוס של חיל האוויר האמריקאי אשר נושא את סגן נשיא ארצות הברית מקבל את הכינוי: "אייר פורס 2"
חיל האוויר האמריקני יחליף עד 2024 את מטוסי הבואינג 200–747 המיושנים בבואינג 8–747.
בעתות משבר, כמו למשל בזמן התרחשות פיגועי 11 בספטמבר, אייר פורס 1 מלווה במטוסי קרב.
רוברט בייקון
רוברט בייקון (באנגלית: Robert Bacon; 5 ביולי 1860 – 29 במאי 1919), היה דיפלומט אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בשנת 1909.
ביוגרפיה
בייקון נולד במסצ'וסטס וסיים את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1880.במשך שנים רבות עבד כאיש עסקים עצמאי ובשנת 1894 היה לשותפו של ג'יי. פי. מורגן בחברת J.P. Morgan & Co., מטעמה היה שותף לייסוד תאגיד הפלדה של ארצות הברית.
בשנת 1903 פרש בייקון מפעילות עסקית וכעבור שנתיים מונה לעוזר למזכיר המדינה של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא שימש בשנים 1905 - 1909 ומילא את מקומו של מזכיר המדינה אליהוא רוט בהיעדרו מהמדינה. לאחר בחירתו של רוט לסנאט ופרישתו מהתפקיד, בייקון מונה תחתיו, ב-27 בינואר 1909,בימיו האחרונים של ממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט. על אף כהונתו הקצרה בתפקיד (37 ימים בלבד), בייקון הוא שהשיג את הסכמת הסנאט להסכמים שחתמה ארצות הברית עם קולומביה ופנמה בהסכמתן על תוואי תעלת פנמה ופתיחתה. כמו כן כינס בייקון גם ועידה סביבתית בין מדינות צפון אמריקה, כדי לדון בשימור משאבי הטבע ביבשת.
לאחר סיום תפקידו כיהן בייקון כשגריר ארצות הברית בצרפת (1909 - 1912) ועבד בשיתוף עם מפקד חיל המשלוח האמריקני ג'ון פרשינג במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הוענקה לו דרגת מייג'ור ובשנת 1917 הוצב בייקון תחת פרשינג וכעבור שנה החל לשרת כמפקד המשלחת האמריקנית למטה הכללי של הצבא הבריטי.
בייקון נפטר בניו יורק. בנו, רוברט לואו בייקון, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
גבעת יונה
גבעת יונה או גבעת יפה, היא גבעה בצפון-מערבה של העיר אשדוד המתנשאת לגובה של 49 מטרים מעל פני הים, והיא הנקודה הגבוהה בעיר. הגבעה צופה צפונה אל נחל לכיש, נמל אשדוד ועד פלמחים, מערבה אל הים התיכון ואל שפכו של נחל לכיש, דרומה אל רובע א' ועד אשקלון, ומזרחה אל אזור התעשייה של העיר. בגבעה מספר מבנים, וסביבם ועל מורדות הגבעה משתרע גן ובו שבילי הליכה, מרפסות תצפית ומסעדה.
מקור השם
על הגבעה המכונה בערבית "א-נבי יונס" נמצאים שרידי קבר שייח' שהוקם בסוף המאה ה-8 או בתחילת המאה ה-9. הגבעה מכונה גם בשם "גבעת יפה", על-שמה של יפה בן-עמי, אשתו של עובד בן עמי, אשר היה ממקימי המועצה המקומית של אשדוד במקביל לתפקידו כראש עיריית נתניה. מקור שמה של הגבעה הוא ככל הנראה במסורת מקומית, לפיה במקום זה פלט הדג את יונה הנביא אל היבשה. במפת מידבא מסומנת הגבעה בכיתוב "הקדוש יונה". לפי מסורת אחרת הנביא נקבר באתר, אם כי קיימות מסורות אחרות המייחסות את מקום קבורתו לעיר נינוה, לכפר משהד בגליל ולמקומות אחרים. מסורות אלו, הן מסורות עממיות של שבטי הבדואים באזור.
היסטוריה
בשנת 1960 נערכה בגבעה חפירת בדיקה לקראת הקמת מגדלור אשדוד, בה נחשפו ארבע שכבות והתגלו קברים מאוחרים. הממצאים כללו קרמיקה מהתקופה ההלניסטית וקרמיקה ושרידי בנייה מהתקופה הפרסית ומתקופת הברזל.
בשנת 2012 נערכה חפירת הצלה בתחומי אתר מצפה יונה, על המדרון המערבי של גבעת יונה. בחפירה, מטעם רשות העתיקות, נחשפו יסודות גדולים של מבנה מהמאה ה-9 לפנה"ס, שייתכן ששימש במצודה.
בשנת 1965, הוקם על הגבעה המגדלור של נמל אשדוד, שהאיר, כאשר היה בשימוש, עד למרחק של 27 ק"מ ובראשו הוקם גם מתקן מכ"ם של חיל הים. עוד שוכנים במקום שני מגדלי מים, שהוקמו, יחד עם המגדלור, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2006, נסגר המתקן הצבאי בגבעה והוא נותר נטוש מאז.
בינואר 2016 נחנך למרגלות גבעת יונה "בית האמנים" על שם אריה קלנג.
בדצמבר 2020 הודיעה עיריית אשדוד כי במתקן שתחת המגדלור יקום מועדון נוער, לאחר שהוסדרה העברתו ממשרד הביטחון לידיה. במאי 2022 הוחלט לקרוא לו על שם אילן גילאון, חבר הכנסת לשעבר מטעם מרצ וסגן ראש עיריית אשדוד שהיה הממונה על תיק התרבות והנוער בעירייה, ופעיל חברתי בעיר בנעוריו.
אל-כותוב א-סיתה
אל-כֻּתֻבּ אָ-סִּתָּה (בערבית: ٱلْكُتُب ٱلسِّتَّة; בתעתיק מדויק: אלכתב אלסתה; פירוש: "ששת הספרים") הם שישה ספרים אשר מכילים אוספים של חדית', אוספים אשר אוגדו על ידי שישה אימאמים מוסלמים סונים, כמאתיים שנים לאחר פטירתו של מוחמד נביא האסלאם. ששת הספרים הללו ידועים גם בכינוי "א-סחאח א-סִתה" (ערבית: الصحاح الستة), שפירושו "ששת המאומתים". אף על פי שהם חוברו כבר במאה ה-9 לספירה, הם קובצו יחדיו כשישה ספרים רק במאה ה-11.
על חמישה מהספרים יש הסכמה ככלית בקרב המוסלמים הסונים, עם כי ישנה מחלוקת בנוגע לספר השישי. למשל, אנשי האסכולה המאלכית רואים ב"מואטה" של האימאם מאלכ אבן אנס הספר השישי, ועבורם הוא אף הראשון בחשיבותו אחרי הקוראן.
הספרים
ששת הספרים הם כלהלן:
ביינברידג' קולבי
ביינברדיג' קולבי (באנגלית: Bainbridge Colby; 22 בדצמבר 1869 - 11 באפריל 1950) היה משפטן אמריקאי, ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית של ארצות הברית, שכיהן כמזכיר המדינה בשלהי כהונתו של וודרו וילסון.
ביוגרפיה
קולבי נולד בסנט לואיס, מיזורי וסיים את לימודיו בויליאמס קולג' ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוסמך לעריכת דין במדינת ניו יורק.
בשנים 1901–1902 היה קולבי חבר בית הנבחרים למדינת ניו יורק. הוא עסק במשפטים ועבד בעריכת דין. בשנת 1917 מונה לעוזר לשר המשפטים האמריקני לענייני חוק הסחר החופשי. באותה שנה נשלח קולבי כנציג הממשל לכינוס מדינות ההסכמה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1920 מונה קולבי למזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלתו של הנשיא וודרו וילסון. כהונתו נמשכה כשנה, לאחריה הסתיימה כהונתו של וילסון, ובמהלכה הציג קולבי חזית אחידה עם הנשיא ותמך במדיניותו בעת שוילסון סבל מקשיים בריאותיים ושבץ. קולבי תמך בחבר הלאומים בשלביו הראשונים והיה הראשון בממשל האמריקני שלא הכיר באופן רשמי ברוסיה הקומוניסטית (אי ההכרה נמשכה עד 1933).
צרפת
צָרְפַת (נקראת רשמית: הרפובליקה הצרפתית; בצרפתית: République française, "רֶפובְּלִיק פרָאנְסֶז") היא מדינה במערב אירופה המחזיקה גם מספר טריטוריות ביבשות אחרות. היא משתרעת בין הים התיכון בדרום, מפרץ ביסקאיה במערב, התעלה האנגלית בצפון-מערב, ונהר הריין והאלפים במזרח.
צרפת המטרופוליטנית גובלת בבלגיה ובלוקסמבורג בצפון-מזרח, בגרמניה, בשווייץ ובאיטליה במזרח, במונקו בדרום-מזרח, ובאנדורה וספרד בדרום. לצרפת חיבור יבשתי מלאכותי לממלכה המאוחדת באמצעות מנהרת התעלה, העוברת מתחת לתעלה האנגלית. צרפת היא המדינה המתויירת ביותר בעולם; בשנת 2018 הגיעו אליה 89.4 מיליון תיירים זרים.
צרפת היא רפובליקה דמוקרטית, ועקרונותיה המרכזיים מבוטאים בהצהרת זכויות האדם והאזרח. כחברת ארגון המדינות המתועשות (G7) ו-G20, זוהי מדינה מפותחת אשר כלכלתה מהגדולות בעולם. היא אחת המדינות המייסדות של האיחוד האירופי ושל ברית נאט"ו, והמדינה הגדולה ביותר באיחוד האירופי מבחינת שטח והשנייה בגודל האוכלוסייה והכלכלה. צרפת היא גם אחת החברות המייסדות של האו"ם ומוענקת לה זכות וטו במסגרת חברותה הקבועה במועצת הביטחון של הארגון; צרפת היא מדינה בעלת נשק גרעיני באופן רשמי.
צרפת הוא גם שם הארץ של העם הצרפתי ושל גלגוליה הקודמים של מדינתו.
מקור השם הלועזי
השם "פרנס" מגיע מהמילה הלטינית "פרנקיה" שמשמעותה "ארץ הפרנקים". התאוריה המקובלת לגבי מקור השם "פרנקים" היא שמקורו במילה הגרמאנית "פרנקון" שמשמעותה רומח או כידון. יש הסוברים כי הוא נגזר מהגרזן הנזרק של הפרנקים - גרזן "פרנסיסקה" ששימש אותם במלחמותיהם.
מקור השם העברי
השם "צרפת" מוזכר במקרא, במלכים א' ובעובדיה. ב הוא משמש ככינוי לעיר בין צור לצידון שבארץ הפיניקים (סַרַפַנְד שבלבנון של ימינו).
ב מופיע השם "צרפת" לצד השם "ספרד", ומכאן כנראה הזיהוי שנעשה בימי הביניים בין המונח "צרפת" שבמקרא לבין הארץ הנוכחית הסמוכה לספרד. רש"י, אשר פירש פסוק זה בעובדיה לפני כאלף שנה, כתב שצרפת היא "פרנסה" וספרד היא "אספמיה". ייתכן שהזיהוי נעשה בשל עיצורי FRC והיפוכם, צר"פ, שבראש השם העברי וגם בראש הלועזי.
היסטוריה
האזור הקרוי כיום צרפת היה מיושב עוד מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-500 אלף עד 200 אלף שנה לפני זמננו, על ידי ציידים-לקטים מן המין הומו היידלברגנסיס שהשתמשו בכלי אבן של התעשייה האשלית. בתקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-130 עד 40 אלף שנה לפני זמננו, חיו באזור הניאנדרטלים, שהשתמשו בכלי אבן של התרבות המוסטרית. בתקופה הפלאוליתית העליונה, כ-35 אלף עד 12 אלף שנה לפני זמננו, החליפו בני המין האנושי המודרני את הניאנדרטלים, והותירו אחריהם כלי-אבן משוכללים, כלי עצם ויצירות אמנות פרהיסטורית מן התרבויות האוריניאקית, הגרביטית, המגדלנית ועוד. תרבויות אלו קרויות כולן על-שמות אתרים ארכאולוגים שונים בצרפת.
בעת העתיקה ישבו בצרפת הגאלים - עם קלטי. במאה ה-1 לפנה"ס יוליוס קיסר כבש את גאליה וצירף אותה לאימפריה הרומית, וכך קיבלו התושבים את התרבות והשפה הרומית (לטינית, ממנה התפתחה הצרפתית). במהלך המאה ה-5 לספירה פלשו לגאליה שבטים גרמאניים, שהבולט שבהם היה שבט הפרנקים. הפרנקים היו השבט הגרמאני הראשון שהמיר את דתו לקתוליות ולכן צרפת קיבלה את הכינוי "הבת הבכורה של הכנסייה" והצרפתים הגדירו את עצמם כ"ממלכה הנוצרית ביותר".
ממלכות הפרנקים אוחדו בשנת 771 תחת שלטונו של קרל הגדול שהוביל את מערב גרמניה, צרפת של היום וצפון איטליה למעמד של אימפריה רבת עוצמה. לאחר מותו חולקה אימפריה זו לפרנקיה המזרחית, התיכונה והמערבית. הממלכה המערבית כללה כמעט את כל השטח עליו יושבת כיום צרפת והיא הייתה בעצם הבסיס לממלכת צרפת. הקרולינגים מלכו בצרפת עד 987 אז הוגו קאפה הוכתר כמלך צרפת וייסד בכך את השושלת הקפטינגית. משושלת זו יצאו כל מלכי צרפת עד נפילתה של המונרכיה.
במאה ה-10 התפתחה באזור תרבות פאודלית, שהגיעה לשיא במאה ה-14. לאחר מלחמת מאה השנים, במחצית השנייה של המאה ה-15, עלה כוחה של המלוכה עד שהגיע למעמד של שלטון אבסולוטי. מלך צרפת המפורסם ביותר הוא לואי הארבעה עשר, המסמל את האבסולוטיזם הטהור. בזמנו של לואי ה-14 החזיקה צרפת באוכלוסייה הגדולה ביותר באירופה, והייתה המעצמה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר. כמו כן, בתקופה זו כבשה צרפת קולוניות רבות מעבר לים באמריקה, אפריקה ואסיה.
בשנת 1789 התרחשה המהפכה הצרפתית שהגיעה לשיאה עם משטר הטרור והוצאתם להורג של לואי השישה עשר, אשתו מארי אנטואנט ואלפי אזרחים אחרים. לאחר כמה שנות שלטון רפובליקני תפס נפוליאון בונפרטה את השלטון ונפתחה תקופת מלחמות נפוליאון, בהן צבאו כבש את רוב אירופה. לאחר התבוסה בקרב ווטרלו (1815) נאלץ נפוליאון לוותר על השלטון והמונרכיה חזרה לצרפת, אולם עם הגבלים חוקתיים. בשנת 1848, בעקבות התקוממות נוספת, הוכרזה רפובליקה שהחזיקה מעמד שלוש שנים ולאחר מכן תפס את השלטון עריץ נוסף, נפוליאון השלישי.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, במהלך מלחמת העולם השנייה, הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה. ב-10 במאי 1940 פלשה גרמניה לצרפת. הצבא הגרמני המודרני והממוכן השתמש בטקטיקות של מלחמת בזק והכניע תוך שישה שבועות את הצבא הצרפתי בעל הדוקטרינה המיושנת. ראש הממשלה התקיף פול ריינו התפטר, ובמקומו בא המרשל אנרי פיליפ פטן, אשר נכנע לגרמנים ב-22 ביוני 1940. הכניעה חילקה את צרפת לשני חלקים - צרפת ה"כבושה" שכללה את כל צפון צרפת ואת החוף האטלנטי, וצרפת של וישי שבה שלטה ממשלת בובות בראשות פטן, שמקום מושבה היה בעיר וישי. הגנרל שארל דה גול נמלט לאנגליה והקים שם את "צרפת החופשית" שכללה צרפתים אשר נלחמו לצד בעלות הברית. עם פלישת כוחות בעלות הברית לחוף נורמנדי ב-6 ביוני 1944, החל שחרורה של צרפת, וב-26 באוגוסט 1944 נכנס הגנרל דה גול לפריז, ששוחררה על ידי כוחות צרפת החופשית. בשנת 1945, עם כיבוש יתרת צרפת על ידי בעלות הברית, פוזרה ממשלת וישי וראשיה נאסרו.
לאחר המלחמה התחילו הקולוניות הצרפתיות להתמרד, תחילה בהודו-סין, מרד שהביא לנסיגתה של צרפת מהאזור ב-1954, ולאחר מכן באלג'יריה, שזכתה לבסוף בעצמאות ב-1962. עד היום נמנית צרפת עם המדינות המעטות שמחזיקות מושבות (גיאנה הצרפתית, קלדוניה החדשה וואליס ופטונה). המלחמה באלג'יריה גם הביאה ב-1958 לנפילת הרפובליקה הרביעית, שהייתה דמוקרטיה פרלמנטרית חלשה ופגיעה, והחלפתה ברפובליקה החמישית המבוססת על משטר נשיאותי ריכוזי וחזק. במאי 1968 התקיימה בצרפת שביתה כללית שהובילו הסטודנטים, בדרישה לחירויות רבות יותר ונגד מדיניות משטר דה גול. מחאות אלו הביאו להחלשת דה גול ולהתפטרותו באפריל 1969.
הנשיא ז'אק שיראק, אשר נכנס לתפקידו ב-1995 נקט במדיניות חוץ תקיפה ועצמאית, ועל אף שצרפת נטלה חלק פעיל בפעולות נאט"ו בבלקן בשנות התשעים, התנגד למלחמת עיראק ולמדיניותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש. נשיא צרפת בין 2007 ל-2012, ניקולא סרקוזי, נטה יותר לימין הפוליטי ובתקופתו הופשרו היחסים, שהיו קרירים קודם לכן, בין צרפת לארצות הברית. במישור הפנימי נטה סרקוזי לכלכלת שוק, דבר שספג ביקורת בקרב תומכי מדיניות הרווחה הצרפתית אך מצד שני, במהלך כהונתו הגדיל את חובה החיצוני של צרפת לסך של 1.7 טריליון אירו (לעומת החוב של איטליה למשל, שעמד על 1.9 טריליון אירו בעת המשבר הכלכלי שהביא להתפטרות ראש ממשלתה) ובשל כך הועלו חששות כי צרפת עלולה להיות הבאה בתור שתושפע מן המשבר הכלכלי, לאחר שזה פגע קשות במדינות ה-PIGS.
בשנים 2015 ו-2016 חוותה צרפת מספר מתקפות טרור גדולות שבוצעו על ידי מחבלים אסלאמיסטים: הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" והפיגוע במרכול היהודי בפריז שאירעו בינואר 2015, פיגועי נובמבר 2015 בפריז ופיגוע הדריסה בניס ביולי 2016.
פוליטיקה
כיום, על פי חוקת הרפובליקה החמישית שאושרה ב-28 בספטמבר 1958, עומד בראש המדינה הנשיא שנבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות לתקופה של 5 שנים (בעבר היה נבחר ל-7 שנים). תפקיד הנשיא לנהל את ענייני המדינה, לכרות בריתות, לפקד על הכוחות המזוינים של צרפת ולמנות ראש ממשלה.
צבא
לצבא הצרפתי היסטוריה ארוכת שנים, שהשפיעה רבות על מהלך ההיסטוריה הצרפתית. נשיא הרפובליקה הצרפתית הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של צרפת ושל ארסנל הגרעין שלה. מטרות הצבא הן:
א. הגנה על השטח הטריטוריאלי של צרפת ביבשה, באוויר ובים;
הכוחות המזוינים של צרפת מחולקים לארבעה ענפים:
מאז מלחמת העצמאות האלג'יראית היקף הגיוס לשירות חובה הופחת בהדרגה ולבסוף, בשנת 2001, בוטל שירות החובה לחלוטין על ידי ז'אק שיראק. עם צבא שמנה בשנת 2006 כ-779,450 חיילים (259,050 בשירות סדיר, 419,000 בשירות מילואים, וכ-101,400 שוטרי הז'נדרמריה הצרפתית), הצבא הצרפתי הוא הצבא הגדול ביותר באירופה וה-13 בגודלו בעולם במספר חייליו. הצבא הצרפתי הוא השני בפריסתו בכל העולם והשלישי בכמות כלי נשק הגרעיניים בעולם (לאחר ארצות הברית ורוסיה).
צרפת היא המדינה שמוציאה את האחוז הגבוה ביותר על ביטחון מבין מדינות האיחוד האירופי (כ-2.6% מהתמ"ג מעט יותר מהממלכה המאוחדת שמוציאה 2.4% מהתמ"ג). כעשרה אחוזים מתקציב הביטחון של צרפת מופנים לתוכנית הגרעין שלה. חלק גדול מהציוד הצבאי הצרפתי מיוצר בצרפת. דוגמאות לכך כוללות את מטוס הקרב דאסו ראפאל, נושאת המטוסים שארל דה גול, הטיל אקסוסט והטנק לקלרק. אף על פי שהיא פרשה מפרויקט היורופייטר צרפת עדיין משקיעה בפרויקטים צבאיים אירופאים כמו האיירבוס A400M. צרפת היא ספקית נשק גדולה ורוב ארסנל הנשק שלה, המבוסס דרך הים והאוויר, חוץ מכלי נשק גרעיניים, ניתנים לייצוא.
חלוקה מנהלית
צרפת מחולקת ל-18 חבלים (régions). 13 מהם נמצאים בצרפת המטרופולינית וחמישה נמצאים מעבר לים. החבלים עצמם מחולקים שוב ל-101 מחוזות (départements) ממוספרים ש-96 מהם בצרפת המטרופולינית וחמישה במחוזות צרפת מעבר לים. מספר זה משמש בדרך כלל במיקוד של האזור ובלוחיות הרישוי של המכוניות באזור. כאמור, חמישה מהמחוזות הללו נמצאים מעבר לים והם משמשים גם כמחוזות וגם כחבלים, אולם הסטטוס שלהם זהה לזה של החבלים ביבשת. המחוזות מחולקים ל-341 רבעים (arrondissement) ואלו שוב מחולקים ל-4,032 קנטונים. קנטונים אלו מחולקים ל-36,680 קומונות שהן רשויות מקומיות עם מועצה נבחרת. שלוש קומונות, פריז, ליון ומרסיי מחולקות שוב ל-45 רבעים מוניציפליים.
החבלים, המחוזות והקומונות נקראים כולם "קולקטיבים טריטוריאליים" (Collectivités locales), זאת אומרת שיש בהם אסיפות מקומיות ומנהלות. הרבעים והקנטונים הם רק חלוקות אדמיניסטרטיביות. אולם עד 1940 גם הרבעים היו קולקטיבים עם אספה נבחרת, עד שנוהג זה הושעה על ידי משטר וישי ובוטל על ידי הרפובליקה הצרפתית הרביעית ב-1946.
בנוסף ל-18 החבלים ו-106 המחוזות לרפובליקה הצרפתית יש גם חמישה קולקטיבים מעבר לים, קולקטיב עצמאי אחד (קלדוניה החדשה) וטריטוריה מעבר לים אחת (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת). הקולקטיבים והטריטוריות מעבר לים מהווים חלק מהרפובליקה הצרפתית אך אינם מהווים חלק מהאיחוד האירופי.
צרפת מחזיקה גם במספר איים באוקיינוס ההודי, האטלנטי והשקט.
מדיניות אקלים
ע"פ נתוני הבנק העולמי, דירוג פליטות הפחמן לנפש של צרפת לשנת 2014 הוא 4.57. לשם השוואה, דירוגה של ישראל הוא 7.86, של אוסטרליה הוא 15.39 ושל גרמניה הוא 8.89. שיעור פליטת הפחמן הנמוך יחסית, מקושר לכך שכ-75 אחוזים מיצור החשמל של צרפת מבוסס על אנרגיה גרעינית, לאחר שבעקבות משבר האנרגיה העולמי של 1973, צרפת החלה לפתח תחום זה.
כלכלה
הכלכלה הצרפתית היא אחת הכלכלות החזקות בעולם. צרפת חברה בארגון המדינות המתועשות (ה-G7) שבו שותפות 7 המדינות המתועשות החזקות בעולם (לאחר סילוקה של רוסיה מהארגון). בשנת 2010 הייתה צרפת הכלכלה החמישית בחוזקה בעולם, אחרי ארצות הברית, סין, יפן, גרמניה. צרפת הצטרפה ליוזמת האירו יחד עם 10 מדינות נוספות החברות באיחוד האירופי והחליפה את מטבע הפרנק הצרפתי המסורתי שלה באירו האירופי ב-1 בינואר 1999.
הכלכלה הצרפתית מורכבת מסקטור פרטי חזק (כ-2.5 מיליון חברות רשומות) והשקעות ממשלתיות גבוהות בסקטורים שונים כמו רכבות דוגמת ה-TGV, ענף האנרגיה (ייצור חשמל), ענף התעופה, חברות תקשורת ורבות נוספות. מאז שנות התשעים החלה הממשלה לרפות את אחיזתה בכלכלה ולהקטין את החזקותיה בחברות הענק כמו אייר פראנס (חברת התעופה הלאומית של צרפת) ופראנס טלקום (חברת הטלפוניה הגדולה בצרפת ומהגדולות באירופה), וכן בהחזקותיה השונות הכוללות חברות ביטוח, בנקים והחזקות בתעשיות שונות. וגם מחזיקה מתוך 500 החברות הגדולות בעולם ומתוך המאה החברות מחזיקה במספר החברות הרביעית בעולם והראשונה באירופה.
צרפת מדורגת כיעד התיירות מספר אחד בעולם. בשנת 2007 עמד מספר התיירים במדינה על למעלה מ-80 מיליון, יותר מאוכלוסייתה. לשם השוואה, בספרד (המדורגת כיעד התיירותי השני בגודלו) ביקרו 61 מיליון, בסין - 55 מיליון ובארצות הברית - 50 מיליון. התיירות משפיעה לטובה על ייתרות מטבע החוץ של המדינה. אחד המקומות המתוירים ביותר במדינה היא הבירה פריז. ישנם גם תיירים הפונים לתיירות החורף באתרי הסקי במדינה, ואחרים באים ליהנות מהשקט באזורים הכפריים.
לצרפת תעשייה אווירית חזקה בראשות איירבוס והיא בעלת השפעה גדולה על התעופה עולמית. בנוסף, היא המדינה היחידה באיחוד האירופי בעלת נמל חלל (מתקן שיגור לחלל). ההיצע הרחב של שטחים פוריים והסובסידיות גבוהות שהאיחוד מעניק לחקלאים הופכים את צרפת ליצרנית החקלאית הגדולה באירופה.
בעוד ששאר מדינות המערב תלויות באנרגיה המבוססת על מחצבים מתכלים, כגון נפט, גז טבעי או פחם, תלותה של צרפת במחצבים אלה מעטה, בשל השקעותיה המאסיביות בתחום הגרעין. כ-78 אחוז (נכון ל-2006) מהחשמל המיוצר בצרפת מקורו בתחנות כוח גרעיניות. השקעות אלו הן הסיבה לכך שצרפת מייצרת פחות פחמן דו-חמצני מאשר שאר שמונה המדינות המתועשות הגדולות בעולם.
מסוף מלחמת העולם השנייה השקיעה הממשלה מאמצים לשלב את עצמה עם גרמניה, הן מבחינה תעשייתית והן מבחינה מדינית. כיום יוצרות שתי המדינות את מה שנקרא "כור" של מדינות לשילוב גדול יותר באיחוד האירופי.
ב-13 בינואר 2012 איבדה צרפת, לראשונה בתולדותיה, את דירוג האשראי המושלם שלה; על פי דיווח שמסר שר האוצר פרנסואה ברואן הורידה סטנדרד אנד פורס את הדירוג מ-AAA ל-AA+.
גאוגרפיה
צרפת נמצאת במערב אירופה על חופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון. היא גובלת בספרד ובאנדורה בדרום, באיטליה, בשווייץ ובגרמניה במזרח, בלוקסמבורג ובבלגיה בצפון. בנוסף יש לה מספר מושבות בצפון אמריקה, באיים הקריביים, בדרום אמריקה, בדרום האוקיינוס ההודי, באנטארקטיקה והגדולה שבהן היא פולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט. במושבות האלו היא גובלת בממלכת ארצות השפלה על האי סן מרטן וברזיל וסורינאם בגינאה הצרפתית שבדרום אמריקה.
לצרפת המטרופוליטנית צורת משושה ושטחה 547,030 קמ"ר. יש בה מגוון גדול של סוגי נוף, ממישורים באזורי החוף ועד לרכסי ההרים של האלפים בדרום מזרח, מאסיף סנטרל בדרום והפירנאים בדרום מערב. יותר ממחצית שטח הארץ מתחת ל-250 מ' מעל פני הים, ופחות מרבע שטחה נחשב לשטח הררי. הנקודה הגבוהה ביותר בהרי האלפים, המון בלאן שגובהו 4,807 מטרים מעל לפני הים, נמצא על גבול צרפת ואיטליה. יש בצרפת גם מערכת נהרות נרחבת הכוללת את הלואר, הגארון, הסן והרון, שמפריד בין רכס ההרים המרכזי לאלפים וזורם לים התיכון בנקודה הנמוכה ביותר במדינה, הקָמַארְג. החלק המערבי והמרכזי הם מיוערים מאוד, ויש בהם מפעלים הידרואלקטריים, מקומות מרפא ואתרי ספורט חורף.
אוכלוסייה
בצרפת מתגוררים כ-, בצפיפות האוכלוסין נמוכה יחסית ורוב האוכלוסייה היא אוכלוסייה עירונית. שיעור הריבוי הטבעי בצרפת נמוך (0.23%), ושיעור הפריון הוא 1.9 צאצאים לאישה.
בשמונה הערים הגדולות ביותר בצרפת מתגוררת כשליש מהאוכלוסייה (סך הכל האוכלוסייה העירונית היא כ-80% מכלל האוכלוסייה): פריז (כ־2.15 מיליון נפש בעיר וכ-12 מיליון אוכלוסייה עירונית), מרסיי (כ-798,000 נפש בעיר וכ-1,350,000 אוכלוסייה עירונית), ליון (כ-472,000 נפש בעיר ו-1,650,000 אוכלוסייה עירונית), טולוז (כ-433,000 נפש בעיר וכ-880,000 אוכלוסייה עירונית), ניס (כ-338,000 נפש בעיר ו-935,000 אוכלוסייה עירונית), ננט (כ-277,000 נפש בעיר ו-545,000 אוכלוסייה עירונית), בורדו (כ-231,000 נפש בעיר כ-800,000 אוכלוסייה עירונית) וליל (כ-228,000 נפש בעיר וכ-1,000,000 אוכלוסייה עירונית).
בצרפת כחמישה מיליון מהגרים, מתוכם בערך לשני מיליון יש אזרחות צרפתית. צרפת היא המדינה שקולטת הכי הרבה פליטים במערב אירופה, כאשר בשנת 2005 היא קיבלה כ-50,000 פליטים.
מעמדם של הומוסקסואלים ולסביות חוקי בצרפת עוד משנת 1791. בנוסף, צרפת יחד עם הולנד יזמו את הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית וחתומות עליה. החוק הצרפתי מכיר באיחוד אזרחי החל משנת 1999, כל אדם, כולל להט"בים בודדים רשאי לאמץ ילדים בצרפת אולם אין הכרה במעמדו המשפחתי והמשפטי של בן הזוג. נישואים חד-מיניים מקובלים חוקית בצרפת מאז אפריל 2013. הומואים ולסביות רשאים לשרת בצבא ללא אפליות. קיים איסור מוחלט של אפליה על רקע נטייה מינית לרבות ביטויי שטנה ופרסומים פוגעניים.
קיימים הבדלים גדולים בצפיפות אוכלוסין באזורים שונים בצרפת. במרכז המדינה קיים אזור נרחב שנקרא האלכסון הריק.
שפה
לפי החוקה הצרפתית השפה הצרפתית היא השפה הרשמית היחידה בצרפת מאז 1992. לפיכך צרפת היא היחידה במערב אירופה (חוץ ממדינות זעירות כאנדורה או ליכטנשטיין) שיש לה רק שפה רשמית אחת בלבד. למרות זאת, בצרפת מדוברות 77 שפות אזוריות כמו ברטונית, קטלאנית, אלזסית, אוקסיטנית ועוד. מערכת החינוך בצרפת ניסתה לדכא את השפות הללו אבל כיום הן אפילו נלמדות בחלק מבתי הספר. שפות זרות כמו פורטוגזית, ערבית, שפות ברבריות שונות ועוד מדוברות על ידי מהגרים.
חינוך
החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת. בתי ספר הממומנים או מופעלים בידי הממשל הלאומי והאזורי אינם יכולים לכפות חינוך דתי על תלמידיהם. הם צריכים להיות פתוחים בפני ילדים מכל דת שהיא.
בית הספר הצרפתי מצפה מתלמידיו להשאיר את אמונותיהם הדתיות והאחרות, כמו גם את זהותם האתנית הנפרדת, מחוץ לבית הספר. לא מתאפשר להם להיעדר מבית הספר בשל חגים דתיים. החינוך הצרפתי הוא אחיד, ואין בו כל מקום לווריאציות דתיות או אזוריות, הנובעות מדת, תרבות או מוצא אתני (על אף שכל בתי הספר ה"ציבוריים" בצרפת הם חילוניים, המדינה מממנת רשת של בתי ספר קתולים פרטיים. כן קיימות מערכות פרטיות של בתי ספר יהודים, מוסלמים, ואף לותרנים ומתודיסטים, שאינה ממומנת על ידי המדינה). בתי הספר מלמדים לפי תוכנית לימודים אחידה, שאינה כוללת התייחסות לדת, ומלמדת גרסה אחידה של ההיסטוריה הצרפתית, שמטרתה ללמד את התלמידים להיות "צרפתים", ולפתח זהות אזרחית צרפתית, המעצבת במודע ערכים "רפובליקנים", "דמוקרטים" ו"אזרחיים".
דתות
בצרפת יש דתות רבות, כאשר חופש הדת היא זכות חוקתית. על פי סקר מ-2019, האוכלוסייה בצרפת מתחלקת מבחינה דתית בצורה הבאה: 41% הם קתולים, 6% הם נוצרים אחרים, 40% אינם שייכים לדת כלשהי (כולל אתאיסטים ואגנוסטים), 5.6% מוסלמים, 6% בני דת אחרת או לא הצהירו, ו-0.8% יהודים.
אסלאם בצרפת
קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 ושנות ה-70 הביאו לעלייתה של דת האסלאם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הדת הקתולית. הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת נעות בין 3 מיליון ל-4 מיליון מוסלמים כ-5-6%, מתוך אוכלוסייה כוללת של כשישים ושמונה מיליון נפש. נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור הילודה הגבוה אצלם לעומת זה של שאר הצרפתים, הביאו ליצירת תת-תרבות מוסלמית צעירה ודומיננטית. באזורים מסוימים של צרפת האורבנית מהווים המוסלמים בין חצי לשליש מן התושבים בקבוצות הגיל הצעירות.
יהדות צרפת
בצרפת חיים כיום כ־500 אלף יהודים ויהדות צרפת היא השנייה בגודלה בגולה אחרי יהדות ארצות הברית. לרוב בני הקהילה זיקה חזקה לדת היהודית ולישראל. הקהילה היום היא ספרדית ברובה, בעיקרה יוצאת צפון אפריקה: מתוניסיה, ממרוקו ומאלג'יריה, מתוקף היותם אזרחי צרפת בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בצפון אפריקה. קיימים גם יסודות ספרדיים אחרים כגון מהגרים מטורקיה, יוון ומבלקן, ממצרים וספרד. האשכנזים מהווים היום 40 אחוז רובם חילונים בקרב יהודי צרפת. היהודים מעורים היטב בחברה ובכלכלה, ועם זאת בולטת תופעת האנטישמיות בצרפת הרבה מעבר למקובל במדינות מערביות אחרות - זאת בגלל האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בצרפת.
הפרדת הדת והמדינה
בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה לתעדף או לממן כל דת שהיא. מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות - "laïcité".
ההבדלים בין הדתות בצרפת הביאו בעבר לפיצול עמוק בחברה במשך מאות שנים, החל ממלחמות הדת בצרפת של המאה ה-16, עד לפרשת דרייפוס במאה ה-19, וכלה בעימותים עם האסלאם בימינו אנו. הכנסייה הקתולית הייתה הדת השלטת עד למהפכה הצרפתית ב-1789, שבה העם התנער לא רק משלטונם של האצילים, אלא גם מכל המבנה הפוליטי והחברתי הישן, לרבות מעמדה המסורתי המבוסס של הכנסייה, משענתה העיקרית של המונרכיה האבסולוטית של בית בורבון. האידאולוגיה הרפובליקנית החדשה הדיחה את הכנסייה ממעמדה המועדף, מעמד של רשות נפרדת בעלת רכוש משלה וכוח רב. נכסי הכנסייה הולאמו לרשות המדינה, ואנשי הכמורה חויבו להישבע אמונים לממשלת צרפת. הייתה זו התחלת התפתחות האידאולוגיה החילונית הרפובליקנית בצרפת.
הקתוליות הוכרה כאמונתם של רוב אזרחי צרפת הרפובליקנית, אך נפוליאון העניק גם ליהדות ולכנסיות פרוטסטנטיות מעמד של דתות המוכרות על ידי המדינה. ארבע הדתות הרשמיות (קתולים, יהודים, לותרנים וכנסיות הרפורמה) קיבלו מן המדינה מימון והגנה, עד לשנת 1905, אך שום דת לא הוכרה כ"דת המדינה". צרפת החלה לראות באמונה הדתית את עניינו האישי של האדם, ולא נושא שלמדינה יש בו עניין כלשהו.
הזהות שטופחה לאחר המהפכה הייתה זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת זהות דתית עניין שאינו רצוי. עובדי המדינה בצרפת אמורים להיות אדישים לאמונות דתיות בשעת מילוי תפקידם, ולא להשמיע הצהרות העשויות להתפרש כפוליטיות או דתיות.
הגישה הצרפתית אינה נוגעת רק להפרדת הדת מהמדינה ככזו, אלא לזהות הלאומית הצרפתית. צרפת היא מדינת הגירה, ובשנת 1988 גילה הסוציולוג הצרפתי ז'ראר נוארייל (Gerard Noiriel) כי לפחות אחד מהורי הוריו של כל צרפתי רביעי נולד מחוץ לצרפת. אך המדיניות כלפי גלי ההגירה היא מדיניות של הטמעה בזהות הצרפתית, השוללת כל גילוי של זהות שאינו תואם את הלאומיות הגאלית ההיסטורית המועלית על נס כדרך החיים הצרפתית. בסיסה של החברה הצרפתית לפי תפיסה רפובליקנית קיצונית זו, הוא הזהות הצרפתית הרפובליקנית המשותפת, ועל זהות זו יש להגן מפני כל איום, פנימי או חיצוני. צרפת הפכה לארץ הגירה, אך אינה רואה את עצמה ככזו. גישה זו עזרה להטמעת גלי הגירה מאיטליה, מפולין, וממזרח אירופה, מסוף המאה ה-19 ובין מלחמות העולם, אך היא נתקלת בקשיים כאשר מנסים ליישמה כלפי מיליוני המהגרים מצפון אפריקה, שהגיעו לצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
אדריכלות
אין סגנון אדריכלי הנקרא "אדריכלות צרפתית", אף על פי שהאדריכלות הגותית בזמנה נקראה "אדריכלות צרפתית". המונח "גותי" הופיע רק בתקופת הרנסאנס כתואר לסגנון נחות.
בצפון-מזרח צרפת נמצאות חלק מהקתדרלות והבזיליקות הגותיות החשובות באירופה, ביניהן בזיליקת סן-דני (בה נקברו מלכי צרפת), קתדרלת ריימס (בה הוכתרו המלכים), קתדרלת שארטר, קתדרלת אמיין, וקתדרלת נוטרדאם דה פארי. בנוסף למבנים דתיים, שימשה האדריכלות הגותית גם לבניית ארמונות, החשוב מביניהם הוא ארמון האפיפיורים באביניון. במהלך ימי הביניים האצילים הפאודלים בנו לעצמם טירות מבוצרות כדי להראות את כוחם. גם ערים מבוצרות היו שכיחות (כמו קרקסון ומון סן-מישל), אך רוב הטירות מאותה תקופה לא שרדו עד ימינו. טירות חשובות מאז שניתן לראות גם היום הן טירת שינון, טירת אנז'ה, טירת המלך רנה בטרסקון וטירת ונסן.
סופה של מלחמת מאה השנים סימל שלב חשוב בהתפתחות הארכיטקטורה הצרפתית; אז החל הרנסאנס הצרפתי כאשר הוזמנו אמנים מאיטליה וספרד לחצר הצרפתית, ונבנו ארמונות מגורים רבים, בעיקר באזור עמק הלואר, שהושפעו מן הסגנון האיטלקי. כיום נשארו ארמונות רבים מהרנסאנס, הכוללים את ארמון שמבור, ארמון שנונסו, ארמון אמבואז ועוד. לאחר הרנסאנס האדריכלות המקובלת הייתה בסגנון הבארוק. בצרפת השתמשו בסגנון זה בעיקר לבניה חילונית, ולא במבנים דתיים. הכנסייה הקתולית השתמשה באדריכלות הבארוק כדרך למשוך את ההמונים ולייפות את הכנסייה (דוגמה טובה לכך היא בזיליקת פטרוס הקדוש בותיקן), אך תוכנית זו לא הצליחה כל כך בצרפת. הבארוק הצרפתי היה מקור ההשראה למאפיינים רבים בארמון ורסאי, והמפקח על העבודות בארמון, ז'ול ארדווין מנסאר, נחשב לארכיטקט החשוב ביותר בצרפת של תקופת הבארוק. מנסאר היה אחראי גם לבניית הכיפה המרשימה של ארמון האינווליד בפריז. מבנים מרשימים מתקופת הבארוק יכולים להימצא גם באזורים שבאותה התקופה לא היו שייכים לצרפת, כמו ארמון סטניסלאס בננסי.
לאחר המהפכה הצרפתית הרפובליקאים העדיפו את הסגנון הנאו-קלאסי, אף שסגנון זה הגיע לצרפת עוד לפני המהפכה במבנים כמו הפנתאון של פריז או הקפיטול של טולוז. שער הניצחון וכנסיית מדלן בפריז מייצגים בצורה הטובה ביותר את הסגנון הזה בתקופת נפוליאון.
תחת שלטונו של נפוליאון השלישי החל גל חדש של בנייה אורבנית מסודרת ומתוכננת, ושיאו היה בבנייה מחדש של פריז תחת שרביטו של הברון אוסמן. אחד המבנים המרשימים ביותר שעוצבו כחלק מהבניה החדשה הזו הוא בית האופרה גרנייה שנבנה על ידי שרל גרנייה. בסוף המאה ה-19 גוסטב אייפל תכנן גשרים רבים ברחבי צרפת אך עבודתו המפורסמת ביותר היא מגדל אייפל, שנבנה לכבוד התערוכה העולמית בפריז ב-1889.
במאה ה-19 הודות למאמציהם של אנשי רוח, ארכאולוגים, אדריכלים ומשמרים כגון ויקטור הוגו, פרוספר מרימה ואז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק החלה צרפת לשפץ, לשקם ולשמר מבנים עתיקים מימי הביניים ובפרט מבנים גותיים שחלקם ניזוקו במהפכה וחלקם עקב פגעי הזמן. גל התחייה הגותית סחף את צרפת ובמסגרתו שוקמו, שופצו, שוחזרו והושלמו קתדרלות וכנסיות גותיות רבות, בהן: קתדרלת נוטרדאם דה פארי, סנט שאפל, קתדרלת קלרמון-פראן, קתדרלת רואן, כנסיית סנט אואן, בזיליקת סן-דני ועוד.
במאה ה-20 עיצב האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה מבנים רבים בצרפת כמו כנסיית נוטרדאם די או. בתקופה האחרונה האדריכלים הצרפתים מערבבים בין סגנונות אדריכלות חדשים וישנים. הדוגמה הבולטת לכך היא פירמידת הלובר.
ספרות ושירה
במאה ה-19 קמו סופרי הנובלות הגדולים כמו ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא וז'ול ורן, שהיו מהסופרים החשובים והפופולריים בעולם. סופרים חשובים נוספים בצרפת של המאה ה-19 היו אמיל זולא, גי דה מופאסאן, וסטנדל. השירה הסימבולית הייתה תנועה חשובה בשירה הצרפתית של המאה ה-19, עם יוצרים כמו שרל בודלר ופול ורלן.
במאה ה-20 הסופרים הצרפתיים הפופולריים ביותר בצרפת ומחוצה לה היו אנטואן דה סנט-אכזופרי, לואי פרדינאן סלין ואלבר קאמי.
ספורט
ענפי הספורט הפופולריים ביותר בצרפת הם כדורסל, כדורגל, כדוריד ורוגבי. צרפת אירחה את המונדיאל בכדורגל בשנים 1938 ו-1998 וב-2007 אירחה את אליפות העולם ברוגבי. הסטאד דה פראנס הוא האצטדיון הגדול בצרפת. מרוץ האופניים המפורסם בעולם, הטור דה פראנס, מתקיים מדי שנה בצרפת. אירועי ספורט חשובים נוספים בצרפת כוללים את מרוץ 24 השעות של לה מאן וטורניר הרולאן גארוס.
המשחקים האולימפיים חודשו בצרפת בסוף המאה ה-19 לאחר העלאת הרעיון על ידי הברון פייר דה קוברטן. פריז הייתה העיר הראשונה שארחה את האולימפיאדה אחרי אתונה בשנת 1900, והיא גם הייתה משכנו הראשון של הוועד האולימפי הבינלאומי בטרם עבר ללוזאן. בסך הכול צרפת אירחה את המשחקים האולימפיים חמש פעמים, פעמיים את משחקי הקיץ ושלוש פעמים את משחקי החורף.
קולנוע
צרפת היא מקום הולדתו של הקולנוע והייתה אחראית לרבות מהתרומות משמעותיות המוקדמות לקולנוע. כמה מהתנועות החשובות שתולדות הקולנוע (כמו הגל הצרפתי החדש) הגיעו מצרפת והצלחתו של הקולנוע באה באופן חלקי כתוצאה מתמיכתה של ממשלת צרפת.
מלבד המסורת הקולנועית החזקה והחדשנית שלה, צרפת הייתה גם מקום מפגש לאמנים מכל רחבי אירופה והעולם. מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי לעיתים כרוך גם בקולנוע של מדינות זרות. אמנים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי), ארגנטינה, רוסיה, אוסטריה (מיכאל הנקה), וגאורגיה. במאים ממדינות אלו בולטים בשורות הקולנוע הצרפתי. לעומת זאת, למספר במאים צרפתיים הייתה קריירה פורה ובעלת השפעה במדינות אחרות, כגון לוק בסון, ופרנסיס ובר שפעלו בארצות הברית.
מוזיקה
לצרפת היסטוריה מוזיקלית ארוכה ומגוונת. היא חווה תור זהב במאה ה-17 בזכות לואי הארבעה עשר, שהעסיק מספר מוזיקאים ומלחינים מוכשרים בחצר המלוכה. המלחינים הנודעים ביותר בתקופה זו כוללים את מארק-אנטואן שרפנטייה, פרנסואה קופרין, מישל-ריצ'רד דלנדה, ז'אן-בפטיסט לולי ומרין מארה, כולם מלחינים בחצר המלך. לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, איבדה היצירה המוזיקלית הצרפתית את הדינמיות, אך במאה הבאה המוזיקה של ז'אן-פיליפ רמו הגיעה ליוקרה מסוימת, והיום הוא עדיין אחד המלחינים הצרפתים הנודעים ביותר. ראמו הפך למלחין הדומיננטי של האופרה הצרפתית ולמלחין הצרפתי המוביל בצ'מבלו.
מלחינים צרפתים מילאו תפקיד חשוב במהלך המוזיקה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, הנחשבת לעידן המוזיקה הרומנטית. מוזיקה רומנטית הדגישה כניעה לטבע, קסם לעבר ולעל טבעי, חקר צלילים יוצאי דופן, מוזרים ומפתיעים, והתמקדות בזהות לאומית. תקופה זו הייתה גם תור זהב לאופרות. המלחינים הצרפתים מהתקופה הרומנטית כללו את: הקטור ברליוז (הידוע בעיקר בזכות הסימפוני הפנטסטי שלו), ז'ורז' ביזה (הידוע בעיקר בזכות כרמן, שהפכה לאחת האופרות הפופולריות והמבוצעות לעיתים קרובות ביותר).
המוזיקה הצרפתית עקבה אחר כך אחר הופעתה המהירה של מוזיקת פופ ורוק באמצע המאה ה-20. אף על פי שיצירות דוברות אנגלית זכו לפופולריות במדינה, מוזיקת הפופ הצרפתית, המכונה שאנסון פרנסייז, נותרה גם כן פופולרית מאוד. בין האמנים הצרפתים החשובים ביותר במאה הם אדית פיאף, ז'ורז' בראסנס, ליאו פרה, צ'ארלס אזנבור וסרז' גינסבורג.
בשנת 1994 עדכנה צרפת את חוק שידורי הרדיו שלה והכניסה בו את תיקון "פלשה". לפי התיקון, חייבים לפחות 40% מן השירים המשודרים בתחנות הרדיו בשעות האזנת השיא להיות בשפה הצרפתית, זאת במטרה להגן ולטפח את תעשיית המוזיקה המקומית.
פמיניזם דתי (יהדות)
פמיניזם דתי הוא זרם אידאולוגי המבקש לשלב ערכים פמיניסטיים עם המחשבה וההלכה היהודיות וליצור הזדמנויות דתיות רחבות יותר לנשים יהודיות, בין היתר בתפילה, בלימוד תורה, בשותפות בממסד הדתי ועוד. בפמיניזם הנשי כמה זרמים. תת-זרם של הפמיניזם הדתי סבור כי העובדה שהפסיקה הייתה נתונה רובה ככולה בידיים גבריות גרמה לכך שההלכה מפלה נשים ושואף לשנות זאת. תת-זרם אחר שואף דווקא לחזק את התפיסות המסורתיות לגבי תפקידיה של האישה, כל עוד היא בוחרת בכך, ואינה שואפת לשוויון של זהות הלכתית, אלא לשויון מעמדי, כשכל מין עוסק במצוות הנוגעות לו.
היסטוריה והתפתחות
סימנים ראשונים לשינוי הנוגע למעמד האישה בחוגים היהודיים המסורתיים ניתן למצוא בפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ייסודה של רשת בתי הספר והסמינרים לנשים בית יעקב, בברכת רבנים בני סמכא ומכובדים ביותר. תוכנית הלימודים במערכת החינוך העל-יסודית לנשים ובמסגרות להכשרת מורות של בית יעקב כללה לימוד אינטנסיבי של הלכה מעשית ושל טקסטים מקראיים.