cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–ישראל
קשרי תרבות ושיתוף פעולה מדעי טכנולוגי
בשנת 1985 העניקה יפן את פרס יפן לנשיא מדינת ישראל לשעבר, אפרים קציר, על מחקרו בתחום קיבוע אנזימים. זו הייתה השנה הראשונה שבה הוענק פרס זה. נכון לשנת 2012, ישראל העניקה את פרס וולף לעשרה יפנים: קוניהיקו קודאירה, אוסאמו האיאישי, קיושי איטו, פומיהיקו מאקי, יואיצ'ירו נמבו, יאסוטומי נישיזוקה, מסטושי קושיבה, ריוג'י נויורי, מיקיו סאטו ושיניה יאמאנקה.
הוייא
הוייא (שם מדעי: Heteralocha acutirostris) היא מין של ציפור נכחדת ממשפחת הדבלולניים, שחיה בניו זילנד באי הצפוני. ציפור זו הייתה הגדולה שבבני משפחתה, והיא הזכירה במראה עורב משונה בעל מקור מוזר. היא נקראה בידי החוקר ג'ון גולד ב-1837, ופירוש שמה המדעי הוא: "אשה בעלת מקור שונה". שם המין פירושו: "בעל קצה מחודד". השם הוייא הגיעה מהשפה המאורית.
תיאור
ההוייא הייתה ציפור דמוית עורב באורך של 45 סנטימטרים בזכרים ו-48 סנטימטרים בנקבות הגדולות יותר. הייתה לה דו-צורתיות זוויגית גדולה כשמקור הזכרים היה לבן וישר, דומה למקור עורב, בעוד לנקבות המקור התארך והתעקל ודמה למקור של צופית, כשמצידי המקור שלהם השתלשל דלדל בצבע כתום. שאר הגוף נראה דומה עם נוצות שחורות עד כחולות כהות, והזנב שלהם היה ארוך ומפואר עם קצוות לבנים רחבים.
הכחדה
ההויא נכחדה עקב ציד יתר אנושי למען נוצותיה, וכן עקב כריתת היערות בהם היא חיה. הפרטים האחרונים שנראו ממנה נצפו ב-1907, אם כי נראה ששרדה עד ל-1960. היא הייתה נדירה עוד לפני הגעת האירופאים ונמצאה בעיקר סביב רכסי ההרים Kaimanawa, Remutaka, Tararua ו-Ruahine, כולם באי הצפוני.
ציפור זו נודעת בתרבות של המאורים ובייחוד במיתולוגיית המאורים, בו היא נחשבת לקדושה, והיה טאבו על נגיעה באיש שנשא את עורה או את נוצותיה, לאחר שצדו מספר פרטים.
הקורפוס ה-30 (בריטניה)
הקורפוס ה-30 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי במערכה בתוניסיה בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובצפון מערב אירופה.
היסטוריה
באוגוסט 1941 הוקם הקורפוס ה-30 לקראת מבצע צלבן, כחלק מהארמייה השמינית, והועמד תחת פיקודו של ויויאן פופ, אולם הוא נהרג בתאונת מטוס והוחלף על ידי וילוובי נורי. נורי פיקד על הקורפוס במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי בויליאם ראמסדן. בספטמבר 1942 מונה אוליבר ליס למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו בקרב אל-עלמיין השני ובקרבות בתוניסיה, בסיציליה ואיטליה. בינואר 1944 מונה ג'רארד באקנל למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו במהלך מבצע אוברלורד ובמהלך המערכה בנורמנדי, אולם לאחר כישלון מבצע פרץ' הוא הודח מתפקידו והוחלף בבריאן הורוקס. הורוקס נטל את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מן הארמייה הבריטית השנייה בעיצומו של קרב פאלז. הקורפוס ניהל מרדף מהיר אחרי הגרמנים דרך צפון צרפת ובלגיה ולכד את נמל אנטוורפן בשלמותו, עד אשר בלם אותו משבר האספקה של בעלות הברית, עקב הקושי להוביל אותה מנורמנדי לאורך קווי תחבורה שהתארכו במהירות.
הישיבה הגדולה עפולה
הישיבה הגדולה עפולה או ישיבת נחלת אברהם היא ישיבה גדולה המשתייכת לזרם החרדי ליטאי. הישיבה שוכנת בשכונת עפולה עילית, בעיר עפולה.
הקורפוס ה-30 (בריטניה)
היסטוריה
בספטמבר 1944 השתתף הקורפוס במבצע מרקט גארדן והוטל עליו להבקיע נתיב קרקעי מבלגיה אל שלוש הדיוויזיות המוטסות שהוצנחו במסגרת המבצע בדרומה ובמרכזה של הולנד. תוכנית שאפתנית מדי, נוכחות של כוחות גרמניים גדולים מהצפוי והתקפות נגד עזות מצדם (ולדעת חלק מהפרשנים, חוסר תחושת דחיפות מספקת מצד כוחותיו של הורוקס) הביאו לכישלון המבצע, והקורפוס ה-30 נמצא במהלכו במגננה מרבית הזמן. בסתיו 1944 ובחדשים הראשונים של 1945 השתתף הקורפוס בדחיקת הגרמנים בצפון גרמניה לעבר נהר הריין ובהכנעתה הסופית של גרמניה. בדצמבר 1945 מונה אלכסנדר גאלווי למפקד הקורפוס, ופיקד עליו עד לפירוקו בספטמבר 1946.
הישיבה הגדולה עפולה
הישיבה מונה נכון ל-2021, כ-220 תלמידים ומאות בוגרים.
יסוד הישיבה
גרעין התלמידים הראשון מנה 20 בחורים, ממגוון ישיבות ברחבי הארץ והשתכנה בעזרת נשים של בית הכנסת "נצח ישראל". כעבור שנה הישיבה רכשה מבנה בסמוך לאזור התעשייה בעפולה עילית. בתחילת שנת ה'תשע"ה (2014) נכנסה הישיבה לבית מדרש חדש, ובתחילת שנת ה'תשע"ט (2018) נחנכה פנימייה חדשה.
צוות ומאפיינים
ראשי הישיבה הם הרב רפאל מנחם בלום והרב אליהו מרדכי לנג, המשגיחים הם הרב בנימין ברויאר והרב יהודה בלום. ובנשיאותו של הרב אברהם אליהו וינקלר מראשי ישיבת נחלת הלויים.
דרך הלימוד בישיבה מבוססת על דרכו הלימודית והמוסרית של הרב שלמה וולבה, ובהכוונת תלמידו רבי אברהם אליהו וינקלר. בניגוד לרוב הישיבות, גם התלמידים המבוגרים, כולל ועד רביעי, שומעים שיעור יומי מהר"מים.
בבניין הישיבה קיים אוצר ספרים גדול הכולל אלפי ספרים חלקם נדירים.
הקהילה החרדית
כשנה לאחר קום הישיבה החלה הגירה גדולה של זוגות צעירים חרדים מחסידות ויז'ניץ לשכונת עפולה עילית, ובהמשך החלו להגיע למקום גם משפחות מהמגזר החרדי ליטאי. נכון לשנת 2020 מתגוררות כ-300 משפחות חרדיות בשכונת עפולה עילית. רבני הישיבה גרים בשכונת גבעת המורה, המונה כ-450 משפחות, ומאופיינת בתושבים מהזרם הליטאי.
כמו כן הוקמו באזור כוללים, שחלקם יועד גם לבוגרי הישיבה. הישיבה מהווה גרעין משמעותי להתיישבות חרדית באזור.
מטרות רשמיות של הישיבה
בין מטרותיה של הישיבה, הפצת יהדות בעיר עפולה על ידי הקמת ישיבה גדולה וישיבה קטנה, כוללים לאברכים ובעלי בתים, רשת שיעורים באזור כולו ופעילויות לבני נוער ואוכלוסייה ותיקה, עזרה לתושבים נזקקים באמצעות גמ"ח, חלוקת סלי מזון וקמחא דפסחא ותמיכות כספיות, ועוד.
קארלו רוסי
קארלו רוסי (ברוסית: Карл Иванович Росси; 29 בדצמבר 1775 - 18 באפריל 1849) היה אדריכל רוסי ממוצא איטלקי, ונמנה עם האדריכלים הבולטים ברוסיה של המחצית הראשונה של המאה ה-19.
רוסי נולד ב-29 בדצמבר 1775 בנאפולי, ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18 עבר עם משפחתו לסנקט פטרבורג. הוריו היו רקדני בלט ידועים. בשנת 1795 הוא התחיל ללמוד אדריכלות, ובשנת 1796 החל לעבוד בבניית טירת מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג. בשנת 1802 הוא נסע לאיטליה לצורך המשך לימודי אדריכלות. הוא למד במשך שנתיים. בשנת 1806 הוא קיבל תואר אדריכל, אך תחילה עבד במפעלי זכוכית וקרמיקה. בשנת 1808 הוא עבר למוסקבה, והיה אחראי על הקמת מספר מבנים חדשים שלא נשמרו עד היום. החל משנת 1815 הוא חזר לבירה וטיפל במספר פרויקטים גדולים. הוא היה האדריכל של מספר מתחמים שעיצבו את פניה של סנקט פטרבורג כבירת אימפריה גדולה, והיה בין מעצבי סגנון אדריכלי חדש - אמפיר רוסי. בשנת 1832 הוא נכנס לוויכוח עם מקורבי הקיסר וכתוצאה מכך נאלץ לצאת לגמלאות. נפטר ב-18 באפריל 1849 בסנקט פטרבורג.
בין המבנים שתכנן ושנשתמרו כיום:
עומס חשמלי
עומס חשמלי או צרכן הוא רכיב במעגל חשמלי אשר צורך הספק חשמלי, תוך המרה של אנרגיה חשמלית לאור, חום ותנועה. לדוגמה, מנורה אשר מפיצה אור וחום, או מנוע שיוצר פעולה מכנית.
עומס מאופיין בהתנגדות, או בעכבה (בהכללה לזרם חילופין). במעגל חשמלי הוא יצויר בדרך כלל כנגד.
המונח עומס יתר מתאר מצב בו העומס שחובר למעגל אינו מתאים. ישנם שני מצבים של עומס יתר:
ריאן פוטר
ריאן פוטר (באנגלית: Ryan Potter; נולד ב-12 בספטמבר 1995) הוא שחקן מדבב ופעיל חברתי אמריקאי-יהודי. ידוע מתפקידו כמייק פוקנאגה בסדרה "סופר נינג'ה", ובשל תפקידו כביסט בוי בסדרה "טיטאנים".
ביוגרפיה
פוטר נולד בשנת 1995 בפורטלנד שבאורגון. אימו, ג'ורדנה פוטר-לב היא יהודייה-אמריקאית ואילו אביו יפני. בילדותו התגורר בטוקיו אך חזר בגיל 7 לארצות הברית וגודל על ידי אמו כאם יחידנית. בשהותו ביפן החל ללמוד קונג פו והתעסק בכך גם לאחר חזרתו לארצות הברית. שפתו הראשונה של פוטר הייתה יפנית, אולם הוא כבר לא מדבר או יודע את השפה היפנית באופן שוטף.
הוא החל להופיע בשנת 2010 בתפקיד ראשי בסדרה של ערוץ ניקלודיאון בשם "סופר נינג'ה", בו הוא משחק את מייק פוקנאגה - נער אמריקאי שמגלה שהוא נצר לשושלת נינג'ות. לצורך כך עזרו אימוניו בקונג פו. הסדרה חזרה לעונה שנייה בשנת 2012.
בשנת 2014 דיבב בסרט גיבורי העל "6 גיבורים" את הירו האמאדה, גאון רובוטים יתום המתכנת רובוטים לגיבורים. הוא השתתף גם בסדרת הטלוויזיה בעלת השם הזהה בשנים 2018 ו-2019 וכן דיבב את דמותו במשחק התפקידים Kingdom Hearts III שיצא בשנת 2019.
פילנתרופיה
פוטר פעיל בארגוני צדקה שונים בארצות הברית והקים בשנת 2011 את הארגון "Toy Box of Hope".
בשנת 2011, ייסד פוטר את ארגון "צעצוע של תקווה", ארגון צדקה המקיים אוסף שנתי לילדים במקלטים לחסרי בית ומתקני מגורים באזור לוס אנג'לס. במהלך האירוע השנתי השני בשנת 2012, פוטר דיבר על מטרת הארגון ואמר "מה שאנחנו רוצים לעשות זה לספק סדינים, מעילים וצעצועים לחסרי בית, אז הילדים האלה יהיו כמו 'וואו, למישהו אכפת, יש תקווה". כמו כן הוא פעיל בקמפיין NOH8.
ברק רובין
ברק רובין (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר. קודם לכן שימש מפקד חטיבת אלון, סגן מפקד חטיבת הנח"ל, מפקד גדוד גפן ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה
רובין, בנם של הגר ודורון רובין. התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת הנח"ל והתקבל לפלס"ר נח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלס"ר נח"ל. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 50, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בשנת 2005 מונה למפקד פלס"ר נח"ל, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה, בתפקיד זה שירת עד שנת 2006. לאחר מכן שימש כמפקד פלגה ביחידת שלדג.
ביוני 2014 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל, והוביל אותו בין היתר בלחימה במבצע צוק איתן, בתפקיד זה שירת עד שנת 2016. בהמשך שימש כמפקד גדוד גפן בין השנים 2016–2017. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2017–2019. באוגוסט 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון ובמקביל למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, תפקידים אותם סיים בשנת 2021. בשנת 2021 מונה לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר.
חיים אישיים
רובין נשוי למאיה ואב לשלושה.
האמר (קבוצה אתנית)
אנשי שבט האמר, המצוי באתיופיה, חיים בסוואנה בין נהר האומו לבין ימת צ'ו באהיר (המוכרת גם כימת סטפאני). בני השבט מאופיינים במבנה עצמות לחיים גבוהות המייחד אותם משאר שבטי העמק. עורם בהיר יחסית, הם עונדים תכשיטים רבים ותסרוקתם המיוחדת מסמלת את מעמדם החברתי. שיער הנשים מעוצב כקסדה עגולה העשויה מדרדלוקס (Dreadlocks) - צמות זעירות וצפופות, (המכונות ראסטות) ובוהקות בצבע אדום טבעי ומשומן. אנשי השבט ידועים בעיקר בזכות טקס האוקולי - טקס התבגרות שנערך עבור כל בחור בשבט על מנת שיכירו בו כגבר.
מיקום
אנשי השבט חיים באחד מהאזורים המרוחקים והקשים ביותר לגישה באתיופיה. זוהי סוואנה חמה ויבשה, הנהנית משתי תקופות גשומות בשנה, עם ממטרים כבדים (כ-1.500 מ"מ גשם בשנה). הטריטוריה שלהם תחומה בגבולות גאוגרפיים ברורים, בין נהר האומו לבין ימת צ'ו באהיר, המוכרת גם כימת סטפאני שהתייבשה והתמלחה לפני מאות אלפי שנים. גבולות אלה שמרו אותם מבודדים יחסית מפני הסביבה, עד לתקופה המודרנית בה פותחה התיירות בלב השבט.
אוכלוסייה, דת ומוצא
על פי מפקד האוכלוסין הנערך על ידי ממשלת אתיופיה, מספרם מוערך בכשישים אלף, ושבטם הוא השבט הגדול ביותר בעמק נהר האומו. מוצאם האתני נחלק בין החמיתיים ובין הנילוטים, דהיינו, תערובת של הגזע הנגרואידי והקווקזואידי. כנראה מדובר במיזוג בין קבוצה גדולה אחרת היושבת באתיופיה וקרויה סִידָמו, לבין תושביה הקדומים של היבשת – ציידים בושמנים. (אף שאנשי ההאמר התערבבו עמם, לא ניכרים בהם מאפיינים בושמניים). רובם המוחלט (כתשעים אחוזים) הם מוסלמים סונים. הם שומרים במידת מה על המצוות הבסיסיות של האסלאם, וכן הם עדיין מקיימים עקרונות רבים מדתם המקורית האנימיסטית, ולה חלק דומיננטי באורח חייהם. הדת האנימיסטית מאמינה שבגוף האדם קיים דבר נוסף שהוא הנפש. זו מסוגלת לעזוב את הגוף ולחזור אליו (למשל בשינה), להתקיים גם אחרי המוות (כדוגמת גלגול נשמות) (ד"ר שקד, 2009). היות שעל פי האנימיזם, בגופים דוממים יכולות להיות נשמות שהתגלגלו בו, אזי לצמחים תחושות ורצונות משלהם, ולעיתים אף יכולת תנועה. בני ההאמר מאמינים שלעצמים רבים בטבע (סלעים, עצים, וכו') יש נשמה. כמו כן הם מאמינים בשדים או ברוחות המסוגלים לקבל עליהם צורה של בן אנוש או של חיה ולתרגל את השפעתם העל-טבעית על אנשים.
שפה
שפת ההאמר היא האמר-באנה, שילוב של שפת השבט ושל שפתה הקבוצה השכנה – באנה (שבט הבאנה חי מצפון להם ונפרד מההאמר לפני למעלה מאלף שנים. זוהי שפה נדירה, ייחודית לאזור קטן זה).
כלכלה ואורח חיים
במקור, ההאמר התבססו כלכלית על המרעה. השינוי נעשה לפני כ-150 שנה, אז נטשו את מקל הנדודים ועברו ליישובי קבע המתבססים על חקלאות עתיקה. רוב בני השבט לא זכו להשכלה אקדמית כלשהי ולדברי סגן המושל כמות האנשים שכן זכו להשכלה מסוג זה מכלל אוכלוסיית השבט עומד על 1%. נוסף על כך, קיימים מצבים בהם בני השבט עשויים לנהל אורח חיים של נוודות למחצה (כלומר, נדידה בין אתרים קבועים בהתאם לעונות השנה).
בני ההאמר זורעים דוּרָה (סורגום) בתחילת עונת הגשמים. מספר משקי בית מגדלים שומשום ושעועית. מכיוון שהיבול אינו זוכה לטיפול קפדני מצד בני ההאמר בדרך כלל, התוצרת דלילה. משקי בית אחרים מגדלים חיטה בכמות המספקת לכל השנה. כמו כן, הם מגדלים דוחן, ירקות, כותנה, טבק. יש חוקרים הטוענים כי הורים בשבט ההאמר יעדיפו לאבד את ילדיהם מאשר את גידולי השדה שלהם. תחומים נוספים אשר מוכרים לשבט בענף החקלאות העתיקה הם מלאכת הקדרות, הכוורנות והנפחייה, אך מרכז החיים הסוציו-אקונומיים שלהם הוא הבהמות. גודל העדר הוא מקור לגאווה ומהווה פרמטר לקביעת מעמד. רוב בני השבט מגדלים פרות, מחזיקים במעט כבשים ועזים ולעיתים גם בגמלים, המשמשים לרכיבה ולמשא. יש בשפתם 27 מילים לתאר את צבע ומרקם הבקר.
בני השבט גרים במחנות בהם מתקבצות כמה משפחות קרובות, בבקתות המסודרות במעגל. בכל מחנה בין 10 ל-15 בקתות, בנויות עץ, חומר וסכך, ללא שימוש בחומרים שאינם אורגניים או מערביים (למשל כמו פלסטיק או פח). מדי לילה, מובאות הבהמות למרכז המאהל. משק בית טיפוסי מורכב מאישה, ילדים וגבר מגן. אם הגבר נשוי לכמה נשים, הוא יכול להגן על יותר ממשק בית אחד. הגברים יכולים להינשא לכמה נשים שירצו (בדרך כלל שתיים עד ארבע), בתנאי שהנשים תהיינה בנות השבט. סדר הקמת המחנה, מתחיל בבניית המיטות עבור הנשים הילדים הקטנים ולאחר מכן נבנית מסגרת הבקתה ממוטות גמישים המסודרים על הקרקע בצורת מעגל (המוטות מכופפים כלפי מעלה, מחוברים בחלקם העליון ואז נקשרים). בעונת היובש מכוסות הבקתות בסכך ובעונת הגשמים הם מקורים במחצלות או ביריעות עשויות בד עבה. הגברים והנערים ישנים בדרך כלל בעריסות הממוקמות במרכז המחנה, על-יד הבקר.
אפיון חיצוני
להופעה החיצונית משקל רב בעיני אנשי ההאמר. גברים ונשים כאחד, נוהגים לקשט את עצמם בחרוזים צבעוניים ולשמור על הופעה מכובדת.
בת שבט האמר
הנשים מרבות ללבוש בגדים דמויי טוגה ומתקשטות בתריסר צמידים לפחות על כל אמה. התסרוקות שלהם מגוונות, והן מסמלות מעמד חברתי ואומץ לב. הנשים נוהגות לשזור צמות דקות וחרוזים על ראשיהן אותן מצפות באוכרה - אבקת אבן חול אדמדמה, המעורבת לרוב בשומן בקר. הן נמוכות קומה באופן יחסי. לפלג גופן התחתון, הן עוטות עור פרה מעוצב, המעוטר בטבעות מתכת, חרוזים צבעוניים וצדפות (שמקורן בימת סטפאני הסמוכה). סביב צווארן כרוך מעין סינר העשוי עור עזים, ומהווה, אצל הצעירות שבהן, יותר קישוט מתריס, מאשר לבוש מסתיר. הנשים הנשואות מאריכות את שערן עד הכתפיים ועושות האחת לשנייה צמות דקות הנמשחות, כמוזכר, באוכרה העשירה בתחמוצות ברזל המעניקות לה את צבעה האדמדם (חלודה), ושומן בקר. נשות ההאמר מורחות משחה זו על גופן ותפקידה להגן על עורן מפני נזקי השמש ולהפוך אותן צבעוניות יותר, מבריקות יותר ונחשקות יותר, במיוחד כאשר קיימת תחרות בין נשים שונות של אותו הגבר. הנשים הנשואות עונדות ענק עשוי עור המזכיר בצורתו איבר מין זכרי (-"אסנתא"). האישה הראשונה של הגבר עונדת על שרשרת הצוואר קולר משונן משל הנשים הנוספות ("ביגנרה"), על מנת להעניק לה את הכבוד והמעמד הראויים לה כבחירת ליבו הראשונה. שאר נשותיו של הגבר עונדות קולר טבעתי פשוט. אלה הן מתנות הנישואין המעידות על עושרו של הבעל ועליהם לענוד אותן כל ימי חייהן.
בן שבט האמר
גבר המקפיד על לבושו ילבש בגד הדומה לטוגה או בגד תחתון דמוי חצאית ולרוב יישא חנית. הגברים משקיעים זמן בסידור שיערם ומטפלים בו כדי שלא ייהרס. זוהי הסיבה העיקרית שבגינה משתמשים הגברים בשנתם, בשרפרף בתור כרית. הגבר ההאמרי משתמש בשרפרף לישיבה וכן ככרית להניח עליה את הראש בעת מנוחה מעיסוקיו הרבים, ובלבד שלא תפגע התסרוקת. נוסף על כך, חובשים הגברים כיפות מחומר, בהן נועצים נוצות יען. כמו כן הם נוהגים להתהדר בנוצות ובלוחות טיט לאות כי הרגו אויב.
לוחות טיט אלו משמשים עד לשנה לאחר המקרה, כאשר חלקם משמש לתקיעת נוצות היען. בעת ריקוד, כאשר הגבר מחזר אחר אישה, הוא מטיח בה את כיפת הנוצות שלו, והיא משיבה לו באותה הדרך. הגברים לבית ההאמר עוסקים שעות בהתקשטות הכוללת טיפוח שיער, ציור קישוטי גוף, מניקור, פדיקור וכיוצא בזה. בעבר היו מייצרים תחמושת, אך כיום הם מבוססים היטב בארצם ואינם עוסקים יותר בלחימה. הם עברו מיצור תחמושת להכנת תכשיטים. הם מתגנדרים בשורה מרשימה של עגילי מתכת בכל אוזן, שרשרת חרוזים צבעוניים, צמידי רגליים וידיים וחצאית מיני מתחת לחגורת עור אופנתית.
בית דוד (פירושונים)
{{פירושונים|
ספרים
}}
נתיב האוויר חוצה ארצות הברית
נתיב האוויר חוצה ארצות הברית (באנגלית: Transcontinental Airway System) היה מערכת של אמצעי ניווט וסיוע למטוסים שהוקמה לכל רוחבה של ארצות הברית, בין סן פרנסיסקו במערב לניו יורק במזרח. המערכת הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק מהתפתחות התעופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
רקע
בשנים אלו היו המטוסים מסוגלים לטוס למרחקים גדולים יחסית, אולם לא יכלו לשאת משקל רב. טיסות מטען ונוסעים לא היו אפשריות באותם ימים, והתועלת הכלכלית העיקרית שניתן היה להפיק מהם הייתה העברת דואר. בכך שהוא הועבר מרכבות למטוסים, החיסכון בזמן העברת דואר מחוף לחוף הגיע עד שני ימי עסקים. קו הדואר האווירי הראשון בארצות הברית הופעל לראשונה ב-18 במאי 1918, ומסלולו היה בין וושינגטון די. סי. לניו יורק. הקו לחוף המערבי נוסד ב-8 בספטמבר 1920, והוא לא הופעל בטיסה רצופה אלא רק בשעות היום, ומשכה היה כ-70 שעות. לאחר בניית הנתיב המואר עמד משך הטיסה על 34 שעות לטיסות ממערב למזרח ו-32 שעות בכיוון ההפוך.
אמצעי הסיוע
בעידן שקדם לאמצעי ניווט כגון גלי רדיו, מכ"ם וכדומה, אמצעי הסיוע העיקריים שנבנו היו מגדלורים חשמליים. הניווט בעזרתם היה מוגבל לתנאי ראות ומזג אוויר. קוטר פנסי המגדלור היה 24 אינץ' (60.9 ס"מ), והם הוצבו על מגדלים בגובה 16 מטרים ובמרחק ממוצע של כ-10 מיילים זה מזה. בהרים היו המגדלורים קרובים יותר זה לזה, ובמישורים – רחוקים יותר. עוצמת התאורה של הפנס הייתה 5 מיליון קנדלה, והוא הסתובב 6 פעמים בדקה. קצב האיתות סימן את המספר המזהה של כל מגדלור בקוד מורס.
ליד חלק מהמגדלורים נבנו חצים מבטון באורך של כ-21 מטרים כל אחד, והם נצבעו בצהוב בוהק. חלק מן המגדלורים כללו מתחם של מבני עזר על מנת להחזיק גנרטור, במקרים בהם לא היה קו מתח קרוב, ותחנות לבחינה וחיזוי של מזג אוויר. רבים מחצי הבטון פורקו בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי למנוע סיוע למפציצי אויב, במקרה שאלו יחדרו לארצות הברית.
שדות נחיתה מוארים שנועדו למקרי חירום נבנו לאורך הנתיב במרווחים של 15-20 מייל.
היסטוריה
ב-1923 הקים הקונגרס של ארצות הברית נתיב מואר למטוסי הדואר האווירי. הרעיון הוצע על ידי הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (הגוף שקדם לנאס"א) ובוצע בפועל על ידי משרד המסחר האמריקני. הניהול הופקד בידי ענף האוויר של מכון התקנים האמריקני. החלק הראשון נבנה בנתיב האוויר בין שיקגו לשאיין, בירת מדינת ויומינג. זהו החלק שנמצא במרכז ארצות הברית ולכן הוא נבחר להיות הראשון שמבוצע, כדי לסייע גם למטוסי דואר שמבצעים טיסות מחוף לחוף. טיסות כאלו המריאו לאור יום והגיעו לנתיב המואר עם רדת החשכה.
טיסות הלילה הראשונה של הדואר החלו ב-1 ביולי 1924. בסך הכל נבנו 284 מגדלורים לאורך המסלול. עד יוני 1925 הושלם מסלול באורך 2,665 מייל בין ניו יורק לסן פרנסיסקו. ב-1927 הורחב הקו גם לניו יורק-סולט לייק סיטי, לוס אנג'לס-לאס וגאס, לוס אנג'לס-סן פרנסיסקו, ניו יורק-אטלנטה ושיקגו-דאלאס, בסך הכל 4121 מייל. ב-1933 כלל הנתיב 1500 מגדלורים ב-18,000 מייל.
כיום קיימים ופעילים עדיין 19 מגדלורים במונטנה.
זכויות להט"ב ברפובליקה המרכז-אפריקאית
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה המרכז-אפריקאית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. אף על פי שפעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק. כמו כן, לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
בשנת 2011 הצביעה הרפובליקה המרכז-אפריקאית בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הפכה לאחת מ-10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
מעמד בחוק
עם זאת, על פי דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה המרכז-אפריקאית לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית,"'חוק העונשין מפליל ביטוי פומבי של אהבה בין בני אותו המין עם מאסר של 6 חודשים עד שנתיים או קנס של בין 150,000 ל-600,000 פרנק CFA. כאשר אחד המשתתפים הוא קטין, ניתן לגזור על המבוגר עונש של שנתיים עד 5 שנות מאסר או קנס של 100,000 עד 800,000 פרנק CFA. עם זאת, לא היו דיווחים על כך שהמשטרה עצרה או עיכבה אנשים בשנת 2012 על פי ההוראות האלה'."
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). לצד אי הכרתה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד בסעיף 7 מאז 2016, באומרו: "האיחוד בין גבר אחד לאישה אחת... משפחה ונישואים נמצאים תחת הגנת המדינה". בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
תנאי מחיה
דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה המרכז-אפריקאית לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי, "'לא היו דיווחים על כך שהממשלה מתמקדת בהומוסקסואלים ולסביות. עם זאת, האפליה החברתית נגד להט'ב נוכחת, בעוד אזרחים רבים ייחסו את קיומה של הומוסקסואליות להשפעה 'מערבית בלתי הוגנת'. לא היו ארגונים ידועים שתמכו בקידום זכויות להט'ב במדינה'."
יחסי סין–תימן
יחסי סין-תימן הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים והמלאים שבין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה התימנית.
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1958. בהסכם לשיתוף פעולה מסחרי, טכנולוגי ותרבותי.
על פי ההסכם של 1958, סין הלוותה לתימן הלוואה ללא ריבית של 70 מיליון פרנק שווייצרי, בה התאפשר לתימן לרכוש אספקה מסין. באותה עת, בייג'ינג הלוותה לתימן הלוואה ללא ריבית של 16.3 מיליון דולר על מנת לעזור במימון פרויקטים לפיתוח תימן.
הסכם נוסף בין המדינות נחתם ב-9 ביוני 1964 יחד עם הסכמים נוספים לשיתופי פעולה כלכלי, טכנולוגי ותרבותי. סין תמכה בבניית מפעלים וכבישים בתימן ובייג'ינג הלוותה לתימן הלוואה נוספת ללא ריבית של 16.3 מיליון דולר.
זכויות אדם
ביוני 2020, תימן הייתה המדינה ה-53 שתמכה בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
קלדון ג'ונסון
קלדון ויילדר ג'ונסון (באנגלית: Keldon Wilder Johnson; נולד ב-11 באוקטובר 1999) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA, וכן בנבחרת ארצות הברית.
קריירת מכללות
ג'ונסון נולד בעיר צ'סטרפילד שבווירג'יניה, ובנערותו למד ב"אקדמיית אוק היל", בה למדו בעבר כדורסלנים מצליחים רבים כגון כרמלו אנתוני, ראז'ון רונדו וקווין דוראנט. בשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת קנטקי, על מנת לשחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ג'ון קליפארי. בעונתו היחידה בקבוצה היה אחד משחקניה המובילים, לצד פי. ג'יי. וושינגטון וטיילר הירו, ורשם ממוצעים של 13.5 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
באפריל 2019, הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לאחר שנה אחת בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר ג'ונסון על ידי סן אנטוניו ספרס, בבחירה ה-29. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-17 משחקים בלבד ב-NBA; לאחר שקלע 4.6 נקודות בממוצע למשחק בתשעת המשחקים הראשונים שלו, זכה לדקות משחק מרובות יותר ב"בועה באורלנדו", ובשמונת המשחקים בה קלע 14.1 נקודות למשחק. במהלך העונה נשלח מספר פעמים בהשאלה לקבוצת הבת של סן אנטוניו מליגת הפיתוח – אוסטין ספרס – במדיה רשם ממוצעים של 20.3 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בחודש יולי 2021, נכלל בסגל של נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת טוקיו.
השושלת האילח'אנית
השושלת האילחאנית (פרסית: سلسله ایلخانی, מונגולית: Ил Хан улс, סינית: 伊儿汗国/伊兒汗國) או האילח'אנאת היה שמה של המדינה המונגולית שהוקמה באיראן ובמדינות השכנות על ידי הולאגו חאן בשנת 1256. בשנת 1295 המיר האילח'אן ע'אזאן את דתו לאסלאם. בשנת 1335 חדלה המדינה האילח'אנית מלהתקיים והתפצלה לנסיכויות יריבות.
משמעות התואר אילח'אן
פירוש התואר אילח'אן הוא החאן ב״ה״ הידיעה. כלומר, החאן הגדול בהתייחסותו כמושל המרחב האיראני. תואר זה אומץ על ידי הולאגו ויורשיו אחריו כדי לציין השייכות לחאן הגדול של מונגוליה. ע'אזאן אימץ לעצמו את התואר חאן במקום אילח'אן, אך גם מעשה זה לא סימל זניחה פורמלית של קשריו עם החאן הגדול.
מדד הפחד (ספר)
תמצית העלילה
לאחר שעבר בדיקה ראשונית והפצע שבראשו נתפר, מסרב הופמן להישאר בבית החולים למעקב, ונוסע לעבודתו, שם מזומנת לו פגישה חשובה עם משקיעים בקרן הגידור. בפגישה, שאותה ארגן מנכ"ל הקרן, ושותפו בבעלות עליה, יוגו קוורי, מנסים השניים לשכנע קבוצה של משקיעים פוטנציאליים להשקיע בקרן מאות מיליוני דולרים, שינוהלו באמצעות תוכנה חדשה למסחר אלגוריתמי בשם "ויקסל-4", שאותה פיתח הופמן. התוכנה מתאפיינת ביכולת למידה עצמאית, לפי כמויות עצומות של נתונים שהיא אוספת ומנתחת.
עד לפגישה מנסה הופמן לברר מי שלח לו את ספרו של דרווין. קוורי מכחיש כל למעשה, ובשיחה עם החנות בהולנד שממנה נשלח הספר טוענת המוכרת שההזמנה נעשתה בדואר אלקטרוני על ידי הופמן עצמו.
בתום הפגישה שבה דיברו הופמן וקוורי על יכולותיה של תוכנת "ויקסל-4", הם לקחו את המשתתפים לצפייה בביצועיה של התוכנית. זו החלה מהלך של מכירה נרחבת של ניירות ערך, ובין השאר מכרה אופציות של חברת תעופה בשם "ויסטה איירווייז". כעבור דקות אחדות הודיעו חדשות הטלוויזיה על התרסקות מטוס של "ויסטה איירווייז", אירוע שהוביל לצניחת שערי ניירות הערך שלה ולרווח גדול לקרן הגידור.
בחקירת התקיפה של הופמן מגלה המפקח לקלרק שקודם להקמת קרן הגידור עבד הופמן ב-CERN וסבל שם מהתמוטטות עצבים. לקלרק סיפר זאת לאשתו של הופמן, גבריאל, שהופתעה לשמוע מידע זה. בגלריה שבה נפתחת תערוכה של יצירות אמנות שלה היא משוחחת על כך עם הופמן, שמתייחס לכך בביטול. תוך כדי אירוע הפתיחה מתברר שקונה אלמוני רכש את כל היצירות המוצגות בה. גבריאל חושדת שהופמן הוא הקונה, ומתמלאת כעס עליו. הופמן מצליח לאתר במלון זול את האלמוני שתקף אותו. הוא שואל את האלמוני מדוע תקף אותו, וזה עונה שעשה זאת לפי הזמנה מפורשת של הופמן, שאף נתן לו את קודי הכניסה לביתו. במאבק שמתפתח ביניהם הופמן הורג את התוקף, מממקם את הגופה כך שהאירוע יראה כהתאבדות, נוטל את המחשב הנייד של התוקף ומסתלק. המפקח לקלרק, המוזעק לזירה, מגיע למסקנה שהופמן הרג את התוקף.
המסחר בניירות ערך נראה תנודתי, ותוכנת "ויקסל-4" נראית כנוטלת סיכונים גדולים מדי בהחלטות המסחר שלה. גנפאתי רג'מאני, סמנכ"ל הסיכון של קרן הגידור, מוחה על הסיכון החריג ומוטרד מהיעלמותו של הופמן, ובתגובה לכך קוורי מפטר אותו לאלתר.
הופמן חוזר למשרדו, ושם הוא מגלה שמישהו שתל מכשירי מעקב במשרדי החברה. בירור עם מנהל האבטחה מעלה שהדבר נעשה לפי דרישתו במייל של הופמן, שגם שכר מבנה תעשייתי גדול בפרוורי העיר. הופמן מופתע מאוד לשמוע זאת, וחשדו שמישהו מנסה לשטות בו הולך וגובר. הופמן מגיע למסקנה שפעילות "ויקסל-4" השתבשה במידה מסוכנת, וכדי להפסיק את פעולתה הוא מנתק מהחשמל את המחשבים שעליהם היא פועלת. למרבה ההפתעה, כיבוי המחשבים אינו מפסיק את פעולת התוכנה. הופמן מבין שהתוכנה ממשיכה לפעול מהמתקן התעשייתי ששכר, והוא יוצא להשבית מתקן זה באמצעות שריפתו. לקלרק וגבריאל, הרודפים אחרי הופמן, מגיעים למתקן הגיבוי, אך אינם מצליחים למנוע ממנו להגשים את תוכניתו, והמתקן עולה באש. הופמן עצמו ניצל ברגע האחרון לאחר שקפץ מגג המתקן ונפצע קשה. לקלרק וקוורי מגיעים למסקנה שהופמן היה במצב פסיכוטי שגרם לו למעשים שכלל לא היה מודע להם.
תוך כדי אירועים אלה התרחשה בוול סטריט התרסקות הבזק של שערי ניירות הערך. קוורי משוכנע שהשתוללות של "ויקסל-4" וגורלו של הופמן יביאו לחיסול קרן הגידור, אך כשהוא מגיע למשרדי החברה על מנת להודיע זאת ללקוחות הוא מופתע לשמוע שפעולתה של התוכנה בשעות האחרונות הביאה לרווח של 4.1 מיליארד דולר. למרבה הפלא, למרות השמדת מתקן הגיבוי "ויקסל-4" ממשיכה לפעול ממקום מסתורי, ונראה שזכתה לחיים עצמאיים, ללא תלות באנשים הסובבים אותה.
שם הספר
שם הספר, "מדד הפחד", הוא הכינוי של VIX - מדד התנודתיות, האומד את התנודתיות הצפויה במדד המניות S&P 500 ומחושב באופן שוטף על ידי בורסת האופציות של שיקגו (CBOE).
עיבוד לסרט
האריס עיבד את הספר לתסריט, שישמש בסיס לסרט שהיה אמור להיות מבוים על ידי פול גרינגראס, בהפקת פוקס המאה ה-20. הסרט מעולם לא נוצר, וב-5 בפברואר 2020, הוכרז כי אולפני סקיי יעבדו במקום זאת את הרומן לטלוויזיה כסדרה בת 4 פרקים, בכיכובם של ג'וש הארטנט, ליילה פרזד, ארשר עלי וגרגורי מונטל. הסדרה הוצגה לראשונה ב-10 בפברואר 2022.
נבחרת צרפת בכדורגל נשים
נבחרת צרפת בכדורגל נשים מייצגת את צרפת בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית. כיום נחשבת הנבחרת לאחת מנבחרות הנשים הטובות בעולם, והישג השיא שלה הוא ההגעה למקום הרביעי במונדיאל 2011.
למרות עליונותה כיום, בעבר נחשבה הנבחרת לבינונית וחסרת יכולת השפעה על הנבחרות הגדולות בעולם. הוכחה לכך היא הכישלון בהעפלה לשלושת גביעי העולם הראשונים ולשש אליפויות אירופה הראשונות. השינוי הגיע עם תחילת המאה החדשה, כשבתחילתה צרפת זכתה להעפיל בפעם הראשונה לגביע העולם. בנוסף, מאז שנת 2000, צרפת העפילה לרבע גמר אליפות אירופה בשניים משלושת הטורנירים האחרונים. בשנים 2012 ו-2014, זכתה צרפת בגביע קפריסין - אחד מטורנירי הנשים הנחשבים בעולם.
הקפטנית הנוכחית של הנבחרת היא הקשרית, סנדרין סובריינד. ב-29 באוקטובר 2009, ערכה סובריינד את הופעתה ה-143 בנבחרת, ובכך שברה את שיאו של ליליאן תוראם כשחקן הצרפתי בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת הלאומית.
השנים הראשונות
ב-1919, החליטה התאחדות כדורגל הנשים הצרפתית (ה-FSFSF) על ייסוד אליפות כדורגל בינלאומית ראשונה מסוגה. ב-29 באפריל 1920, הנבחרת הצרפתית בהנהגתה של אליס מיליאט נסעה לאנגליה, על מנת לקיים את משחק כדורגל הנשים הבינלאומי הראשון אי פעם. המשחק נערך בפרסטון אל מול קהל של 25,000 צופים, והפגיש את הצרפתיות עם קבוצת דיק, קר'ס ליידיס ששימשה כמעין "נבחרת אנגליה". צרפת ניצחה במשחק 0-2, וסיימה את הטורניר עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד. בשנה שאחריה, קיימה נבחרת צרפת מספר משחקים עם קבוצות אנגליות, כשהיריבה העיקרית הייתה דיק, קר'ס ליידיס. המשחקים נערכו בשתי המדינות, והיוו נקודת ציון חדשה ביחסי צרפת-אנגליה.
למרות החרם שהטילה התאחדות הכדורגל האנגלית בדצמבר 1921 על משחקי הנשים, המשיכה הנבחרת הצרפתית לנסוע לאנגליה למשחקי ידידות עם הקבוצות המקומיות. ב-1932, משחקי הנשים בוטלו גם בצרפת, וליגת הכדורגל שהוקמה ב-1919 על ידי ה-FSFSF, פורקה. המשחק הבינלאומי האחרון שנערך באותה תקופה היה ב-3 באפריל 1932, בו סיימה הנבחרת הצרפתית בתיקו מול נבחרת.
לקראת סוף שנות ה-60, בעיקר בעיר ריימס, החלו מספר קבוצות מקומיות במאבק להחזרת כדורגל הנשים לתודעה הציבורית. ב-1970, החליטה התאחדות הכדורגל הצרפתית להחזיר את כדורגל הנשים למצב בו היה שרוי בשנות ה-20, ובאפריל 1971, ערכה צרפת את המשחק הבינלאומי הרשמי הראשון שלה. באותה שנה השתתפה צרפת בגביע העולם הלא-רשמי שנערך במקסיקו, והמשיכה לשחק בטורנירים הלא-רשמיים עד 1991 - השנה בה ייסדה פיפ"א את טורניר גביע העולם הרשמי הראשון.
תחיית הנבחרת
ב-1975, הוקמה מחדש ליגת הכדורגל לנשים, הפעם בתמיכה של ההתאחדות הצרפתית. סטאד ריימס נחשבה לקבוצה הטובה במדינה במהלך שנות ה-70 וה-80, ושחקניות הקבוצה היוו את הרוב בנבחרת צרפת. לגביע העולם הלא-רשמי שנערך ב-1978 בטאיוואן, הוזמנו לסגל הנבחרת כל שחקניות הקבוצה. בשנות ה-80, נכשלה הנבחרת בהעפלה לאליפויות אירופה שנערכו ב-1984 וב-1987, בעקבות הפסדים כבר בסיבוב הראשון. במוקדמות אליפות אירופה 1989, הצליחה הנבחרת לעבור את הסיבוב הראשון, אך הפסידה לנבחרת ברבע הגמר ולא העפילה לטורניר הגמר שנערך במערב גרמניה. ב-1997, אחרי כמעט עשור של כישלונות וחוסר הגעה לטורניר גדול, החליט מאמן הנבחרת, איימה מיגנו להתפטר, ובמקומו מונתה שחקנית הנבחרת בעבר, אליזבט לוייזל.
בהנהגתה של לוייזל, ובעזרתו של מאמן נבחרת הגברים - איימה ז'אקה, עברה נבחרת הנשים למתקן האימונים קליירפונטיין, שם זכו השחקניות למתקני אימון ברמה הגבוהה ביותר. בעקבות המעבר לקליירפונטיין, עוד ועוד נשים החלו לשחק ולהתעניין בכדורגל, והתוצאות לא איחרו לבוא. ב-2003, העפילה הנבחרת בפעם הראשונה בתולדותיה לגביע העולם, אחרי ניצחון כפול על נבחרת במשחקי המוקדמות. בגביע העולם עצמו, הודחה צרפת כבר בשלב הבתים, כשבמאזנה ניצחון אחד, תיקו אחד והפסד אחד. שנתיים לאחר מכן, העפילה הנבחרת לאליפות אירופה שנערכה באנגליה, אך גם שם הודחה בשלב הבתים. ב-2007, התפטרה לוייזל בעקבות חוסר העפלת הנבחרת לגביע העולם.
הנבחרת תחת ברונו ביני
את משרת מאמן הנבחרת תפס שחקן העבר, ברונו ביני. לפני שהחל לאמן את הנבחרת הבוגרת, אימן ביני את נבחרות הנשים של צרפת לגילאי 16, 18, 19 ו-20. שנתיים לאחר הגעתו, העפילה צרפת לאליפות אירופה, כשבשלב המוקדמות היא ספגה רק שני שערים. באליפות עצמה, שובצה צרפת ל"בית המוות" ביחד עם אלופת העולם, נבחרת וביחד עם הסקנדינביות,  ו. למרות התחזיות המוקדמות, העפילה צרפת בפעם הראשונה בתולדותיה לרבע הגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים ל.
משימתו הבאה של ביני הייתה העפלה לגביע העולם 2011 שנערך בגרמניה. בבית המוקדמות הראשון כבשה הנבחרת 50 שערים ולא ספגה אפילו שער אחד. בפלייאוף ההעפלה, ניצחה צרפת 2-3 את, והעפילה לגביע העולם בפעם השנייה בתולדותיה. בטורניר עצמו, שובצה צרפת לבית עם גרמניה, ו. היא ניצחה את שתי האחרונות, הפסידה לגרמניה, והעפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית. ברבע הגמר ניצחה צרפת את יריבתה הנצחית, אנגליה, אך נעצרה בחצי הגמר על ידי. שלוש משחקניות הנבחרת נבחרו לקבוצה המצטיינת של הטורניר: סוניה בומפסטור, לורה ג'ורג' ולואיזה נסיב. בעקבות תוצאותיה הגבוהות בגביע העולם, העפילה הנבחרת אוטומטית לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון 2012.
פארק המים מאנסו
פארק המים מאנסו (בקוריאנית: 문수물놀이장) הוא פארק מים הממוקם במזרח פיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית, ומופעל על ידי ממשלת קוריאה הצפונית.
הפארק, אשר נפתח לציבור בחודש נובמבר 2013, משתרע על שטח של כ-150 דונם ופועל לאורך כל חודשי השנה, גם במהלך החורף.
השקת הפארק
הטקס החגיגי של השקת הפארק התקיים ב-15 באוקטובר 2013, ובו לקחו חלק ראשי המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של קוריאה הצפונית, יחד עם פקידי ממשלה בכירים, ביניהם ראש ממשלת קוריאה הצפונית, פאק פונג-ג'ו.
מתקני הפארק
הפארק כולל בריכות שחייה מקורות וחיצוניות, 14 מגלשות מים, מגרש כדורעף, מגרש כדורסל, קיר טיפוס, וכן מתקנים כגון מספרה, מסעדה, בית קפה ובר.
בכניסה לבריכת השחיה המקורה ניצב פסל בגודל טבעי של המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און.
תרנגול הודו מצוי
תרנגול הודו מצוי (שם מדעי: Meleagris gallopavo) הוא מין של תרנגול הודו גדול-ממדים, במשפחת הפסיוניים ולמעשה המין הגדול יותר בסדרת התרנגולאים. תת-המין המצוי בטבע הוא אביו הקדמון של תת-המין המבוית המגודל בחוות. הוא נפוץ בטבע ביערות ואזורים הרריים באמריקה הצפונית, בארצות הברית ובמקסיקו. הוא קיבל את שמו בעברית עקב הטעות של מגלים אמריקה שחשבו שהגיעו להודו. באותו אופן הכינוי האנגלי "turkey", התפתח בשל בלבול בין תרנגול ההודו לבין הפנינייה, שמקורה באפריקה והיא נודעת כנראה לאנגלים דרך סוחרים טורקיים.
מאפיינים
לתרנגול ההודו יש רגליים ארוכות אפרפרות-ירוקות ונוצות שחורות או חומות. לקראת הזנב הנוצות חומות יותר והזנב קצר ומעוגל עם נוצות ארוכות מאוד הנפרשות לצורת מניפה גדולה. לזכרים ראש חשוף מנוצות ורדרד ולעיתים גם כחול עם דלדלים וגרון חשוף ואדמדם. כאשר התרנגול ההודי נרגש הוא חושף גדילי עור על חזהו וראשו וצווארו מאדימים כמעט לגמרי. במצבים כאלה תרנגול ההודו נרגש וכנראה יתעמת עם תרנגול הודו אחר, מה שעלול להיות מאוד מסוכן לשניהם עקב הדרבנות הארוכים של הרגליים החזקות.
בניגוד לתת-המין המבוית, לתרנגולי הודו בטבע יכולת תעופה לא רעה והם עפים לעבר ענפים נמוכים כדי להימלט מאויבים.
תרנגול ההודו הוא התרנגולאי הגדול ביותר בעולם - משקל הזכרים מגיע ל 5-11 ק"ג ואורכו ל-100-125 ס"מ. הנקבות כמו רב התרנגולאים קטנים הרבה יותר מהזכרים ומגיעות למשקל 2.5-5.4 ק"ג ואורכה 76-95 ס"מ. מוטת הכנפיים באורך 1.25-1.44 מ'.
תרנגול ההודו המצוי בוית לפני 2,000 שנה לפחות על ידי תושביה הילידים של מסו-אמריקה, ככל הנראה באזור שכיום הוא מרכז מקסיקו. תרנגול ההודו נודע לאדם הלבן והובא לאירופה רק בעקבות גילוי אמריקה. לתת-המין המבוית יש נוצות לבנות כמעט לגמרי והוא כבד הרבה יותר מקרובו ויכול להגיע למשקל של 40 ק"ג. עם זאת הוא לא מסוגל לעוף.
ביל/ביין
ביל/ביין (בגרמנית: Biel, בצרפתית: Bienne, באיטלקית: Bienna, ברומאנש: Bienna, בלטינית: Belenus; הכיתוב הרשמי הוא שילוב של השמות בגרמנית ובצרפתית: Biel/Bienne) היא עיר הבירה של המחוז הנושא את שמה שבקנטון ברן שבשווייץ.
העיר שוכנת על הגבול שבין החלק הדובר גרמנית שבשווייץ לבין החלק הדובר צרפתית והיא עיר דו-לשונית. שמה של העיר הוא כאמור בשתי השפות, הוא נכתב Biel/Bienne, והוא שמה הרשמי מאז 1 בינואר 2005 ובאופן בלתי רשמי הוא נכתב Biel-Bienne. עד אז נקראה העיר רק בשמה הגרמני.
ביל/ביין שוכנת למרגלות רכס ההרים הראשון של אזור הרי היורה, על המעבר היחיד באזור אל הרי היורה, על החוף הצפון-מזרחי של אגם ביל (ביין) והיא חולקת את הקצה המזרחי של האגם עם העיר האחות שלה, נידאו. ממערב לביל/ביין שוכנת העיר נשאטל, ממזרח שוכנת העיר זולותורן ומדרום-מזרח לה שוכנת בירת שווייץ, ברן. אוכלוסיית העיר מונה מעל 50,000 תושבים ויחד עם הערים המקיפות אותה היא מונה כמעט 90,000 תושבים.
התקופה הפרהיסטורית
חופיו של אגם ביל היו מיושבים לפחות מאז התקופה הנאוליתית. שרידיהם של שני יישובים נאוליתיים התגלו ב-1874 בוינגלץ. אלה הפכו להיות האתר הארכאולוגי של וינגלץ/האפן, שהוא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים שהוכרז ב-2011 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו. מזרחית לאתר וינגלץ, התגלו שרידי יישוב מתקופת הברונזה. לאחר הכיבוש הרומי היה האזור חלק מהפרובינקיה הרומית גרמניה עילית. במהלך התקופה הרומית עברה הדרך הרומית מפטינסקה (Petinesca) אל פייר פרטואיס (Pierre Pertuis) או אל סלודורום (Salodurum, כיום זולותורן), דרך הכפר מט (Mett) שהוא כיום חלק מביל/ביין. יסודות המבנים ובית הקברות במט מהמאה ה-4 הם מסוף התקופה הרומית או תחנת משמר צבאית מראשית ימי הביניים.
אחת התאוריות לשמו של היישוב היא שהוא לקוח משמו של האל מהמיתולוגיה הקלטית, בלנוס, והיא מתבססת ככל הנראה על קיומו של המעיין המקודש הסמוך. יחד עם זאת לא נותרו מקורות כתובים שיאשרו תאוריה זו. על פי תאוריה נוספת העיר צמחה סביב למבצר מהתקופה הרומית המאוחרת. בעוד ששרידים למבצר כזה לא התגלו, כמה יסודות למבנים רומים התגלו ממזרח לעיר מימי הביניים.
העיר מוזכרת במקור משנת 1142 בשם apud belnam, שהיא עדות לכך על מקור שמה משמו של האל בלנוס. על פי הדעה העממית, שמה של העיר קשור למילה גרזן (בדיאלקט של ברן בשפה הגרמנית: bieli), ואמונה זו משתקפת בשני הגרזנים המופיעים בסמלה של העיר.
ייסוד העיר
במאה ה-5 לספירה פלשו לאזור הבורגונדים ובימי הביניים הוא היה חלק מבורגונדיה העילית. במאות ה-6 וה-7 עברו לאזור סביב לנהר ביל האלמאנים דוברי הגרמנית אלמאנית ויצרו את הגבול הלשוני הקיים עד היום. במאה ה-8 הייתה האוכלוסייה הדוברת גרמנית לרוב על הגדה המזרחית של האגם. ב-999, בתקופה בה עוצבה האימפריה הרומית הקדושה, העניק רודולף השלישי, מלך בורגונדיה את האדמות סביב לאגם ביל לבישופות של בזל. באמצעות הבישוף של בזל, החלו הרוזנים של נשאטל, ומאוחר יותר הרוזנים של נשאטל-נידאו, לבסס את שלטונם על הגבעות שלמרגלות הרי היורה. ב-1140 בנו הרוזנים את טירת נידאו שבעיירה נידאו השכנה כדי לאבטח את אדמותיהם שעל הגדה המזרחית של האגם. ביל נבנתה ככל הנראה על ידי היינריך השני פון תון, הבישוף של בזל, בין השנים 1225 (מוזכרת אז בשם domum de Bilne) ו-1230 (מוזכרת אז בשם in urbe mea de Beuna). טירת ביל נבנתה זמן קצר לפני או אחרי ייסודה של העיר, כדי להוות גיבוי לטירת נידאו.
כנסיית העיר, כנסיית בנדיקטוס הקדוש, מוזכרת לראשונה ב-1228. הכנסייה הנוכחית נבנתה בין השנים 1451 – 1470 והיא נחשבת, לאחר קתדרלת ברן, למבנה מהתקופה גותית המאוחרת השני בחשיבותו בקנטון ברן.
חלק מהקונפדרציה השווייצרית
למרות שהעיר נותרה חלק מאדמות הבישופות של בזל, החל מהמאה ה-13 החלה ביל לכרות בריתות עם אנשי האצולה והערים השכנות. ב-1279 היא כרתה ברית עם ברן. לאחר מכן נכרת ב-1311 ברית עם פריבור, ב-1334 עם זלותורן, ב-1342 עם מורטן וב-1395 עם לה נובוויל. ב-1352 הפכה הברית עם בזל לנצחית, שכן בזל עצמה הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה. המחויבויות המנוגדות לבישוף של בזל ולברן הובילו לפריצתה של מלחמה ב-1367. במהלך המלחמה הועלתה ביל באש וטירת הבישוף הוחרבה. לאחר היכחדות השושלת של רוזני נושאטל-נידאו ב-1375, החלה השפעתו של הבישוף סביב לאגם ביל לדעוך. ב-1388 השיגה ברן שליטה על טירת נידאו ועל העיר נידאו. אף על פי כן, החזיר הבישוף לעצמו את השליטה להלכה על בין. שני הכוחות שנאבקו זה בזה על השליטה בביל במשך 400 שנים ומנעו מהעיר להיות עצמאית באופן מלא.
העת החדשה
המהפכה הצרפתית שינתה את מעמדה הפוליטי של ביל/ביין. ב-1793 כבש צבא המהפכה הצרפתי את הבישופות של בזל וסיפח את ביל לשטח צרפת. ב-1797, לאחר שהם כבשו את עמק מוטייר ואת ארגואל, הגיעו הצרפתים לשערי ביל/ביין. ב-6 בפברואר 1798 צעדו כוחות צרפתים דרך שער העיר הפתוח לקול מצהלות תושבי העיר. ביל/ביין והיישובים השכנים אוגדו ל"קנטון ביין" במסגרת המחוז הצרפתי של מונטה-טריבל ברפובליקה הצרפתית הראשונה. שנתיים לאחר מכן, ב-1800 היא הועברה למחוז או-רן בראשותו של ראש העיר זיגמונד וילדרמת, בזל קיבלה את ההוראות ישירות מפריז.
לאחר קריסתה של הקיסרות הראשונה, נשלח מטעם בין/בייל גאורג פרידריך הילמן ב-1814 כנציגה בקונגרס וינה כדי לדחוף ליצירתו של הקנטון העצמאי של ביל. אף על פי כן, משימתו לא צלחה והקונגרס העניק את רוב שטחה של הבישופות של בזל לקנטון של ברן. ביל הייתה יכולה להתנגד לאיחוד עד אשר ברן נאותה להשיב לביל כמה מהזכויות ההיסטוריות שלה. ב-1815 הצטרפה ביל סופית לקנטון של ברן כחלק מהמחוז של נידאו. מועצת העיר נאבקה להפוך את ביל לבירת המחוז. בסופו של דבר, ב-1832 הוקם מחוז ביל והעיר הייתה לבירתו. הרפורמות הדמוקרטיות של תקופת התחייה בשווייץ סייעו לאזרחי ביל להזדהות עם התחושה שהם חלק מקנטון ברן.
בראשית המאה ה-20 החלו קבוצות אנרכו-סינדיקליסטיות, שראו בשביתות ובמעשי חבלה כאמצעים לגיטימיים להשגת שינויים, להשפיע על תנועת העובדים בביל. השביתה הראשונה בקנה מידה גדול הייתה שביתת עובדי הבניין ב-1902. השנים הבאות עמדו בסימן מאבקים מרים בתחום יחסי העבודה. השביתה הגדולה ביותר הייתה שביתת עובדי ענף הנגרות ב-1907, שארכה כמעט שנה. באותה שנה נבחר שר העבודה, גוטפריד ריימן מהמפלגה הסוציאל –דמוקרטית, לתפקיד ראש העיר. בחירתו ציינה את הפעם הראשונה שבה נבחר סוציאל-דמוקרט לתפקיד כה חשוב בשווייץ.
מלחמת העולם הראשונה ציינה עצירה בפעילותה של תנועה העובדים, למרות ששווייץ לא הייתה מעורבת ישירות במלחמה. השכר ירד באופן משמעותי עם פרוץ המלחמה והאינפלציה גרמה לעליית יוקר המחיה. ביולי 1918 התפתחה הפגנה של עובדים רעבים למהומות רחוב שהצריכו פעולה צבאית לצורך דיכויים.
ב-1919 נוסדה בביל המפלגה הקומוניסטית של שווייץ, אך היא נותרה כוח חסר השפעה בעיר. ב-1921, זכו הסוציאל-דמוקרטים ברוב דחוק במועצת העיר. תחת מנהיגותו של ראש העיר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, גווידו מילר, החלה "ביל האדומה" בסדרה של ניסיונות קהילתיים סוציאליסטיים. במהלך שנות השלושים התפתחה השכונה סביב לתחנת הרכבת על פי תאוריות התכנון הסוציאליסטיות של התקופה. בית העם (Volkshaus), שנבנה בניהולו של אדוארד לנץ בין השנים 1928 – 1932 הוא דוגמה לסגנון הבנייה החדש והוא סמל לתקופה הסוציאל-דמוקרטית בעיר.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, החלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאבד מכוחה. בשנה האחרונה שלפני המלחמה השיגה מפלגת העבודה של שווייץ תשעה מושבים במועצת העיר ושמה קץ לרוב של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר התפטרותו של ראש העיר מילר ב-1947 עברו כמעט 30 שנה עד שב-1976 נבחר שוב ראש עיר מטעם הסוציאל-דמוקרטים.
בעת ההיבדלות של קטנון ז'ורה, הוצע לביל להיות בירתו, אך העיר נותר חלק מהקנטון של בקרן.
עד לשנת 2004 היה שמה הרשמי של העיר "ביל", למרות שהצירוף הדו-לשוני "ביל-ביין" כמה היה בשימוש עוד קודם לכן. מאז 2005 השם הרשמי של העיר הוא "ביל/ביין" (עם לוכסן).
בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר 30,000 תושבים. ב-60 השנים הבאות היא הכפילה את עצמה והגיעה לשיא של 65,000 תושבים באמצע שנות השישים. בין שנות השבעים לשנות התשעים חלה ירידה הדרגתית ובשנת 2000 היא ירדה לפחות מ-49,000 ועלתה למעט יותר מ-50,000 במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. 89,000 תושבים נוספים חיים בערים הסובבות את ביל/ביין.
גאוגרפיה
שטחה של ביל/ביין הוא 21.3 קמ"ר. מתוכם 8% משמשים לחקלאות, 45.4% הם שטחים מיוערים, 45.5% הם שטחים בנויים, 0.6% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.7% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת למרגלותיהם הדרומיים של הרי היורה על הקצה המזרחי של אגם ביל. היא כוללת את הכפר ביל/ביין, את ויגלץ (מאז 1900), את בוזינגן (מאז 1917) ואת מדרטש ומט (מאז 1920).
שרה קולאק
שרה קולאק (בקרואטית: Sara Kolak; נולדה ב-22 ביוני 1995) היא אתלטית קרואטית האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בהטלת כידון.
ביוגרפיה
קולאק נולדה בלודברג שבקרואטיה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2012 סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 48.15 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה ברייטי, איטליה ב-2013 היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 57.79 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-2014 היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 55.74 מטר. באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באותה שנה היא סיימה במקום ה-21 במוקדמות בתוצאה של 52.51 מטר. בשל פציעה בכתף החמיצה קולאק את כל עונת התחרויות ב-2015.
בפברואר 2016 קבעה שיא לאומי חדש של 60.24 מטר, במרץ שיפרה שוב את השיא ל-62.75 מטר והשיגה את הקריטריון האולימפי. באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה, היא זכתה במדליית ארד בשיא לאומי חדש של 63.50 מטר, אחרי טטיאנה קלדוביץ' מבלארוס (66.34 מטר) ולינדה סטאל מגרמניה (65.25 מטר).
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית זהב בשיא לאומי של 66.18 מטר, לפני סנטה ויליון מדרום אפריקה (64.92 מטר) והאלופה היוצאת ושיאנית העולם בארבורה שפוטאקובה מצ'כיה (64.80 מטר).
ביולי 2017 זכתה בתחרות ליגת היהלום בלוזאן בשיא אישי של 68.43 מטר. בהמשך החודש זכתה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה בבידגושץ'. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 64.95 מטר.
יוסף ליבר
יוסף ליבר (1901–1975) היה השדכן המודרני המפורסם הראשון בארץ ישראל ובמדינת ישראל (פעל מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20).
ליבר, היה "שדכן מודרני", הוא יצר שילוב בין שיטת השדכן המסורתי, לבין מודעות השידוכים בעיתונות שהיו מקובלות באירופה. ליבר נפגש עם אנשים, ריכז שמות ונתונים רבים. ליבר יצר מאגר מגוון ורחב למדי ובחשאיות גמורה, בהתאם לשאיפותיהם וצורכיהם של המועמדים לשידוך.
ביוגרפיה
ליבר נולד בפולין בתחילת המאה ה-20, עבד כספן על אניות ברחבי העולם במשך כעשור. בשנת 1929 בזמן שאונייתו עגנה בחופי ארץ ישראל עלה לארץ.
ליבר התגייס למשטרת היישובים העבריים בגליל, עבד כפועל בניין וכמלצר בתל אביב, וכשוטר במשטרת המנדט הבריטי.
התחתן והתגרש, ובשנת 1935 ליבר נישא בשנית לברוניה לבית פיראנקה (בעלת מסעדה). לזוג נולד בן ראובן.
בקום המדינה התגייס לצה"ל.
השדכן ליבר
ליבר נכנס לעסקי השדכנות בשנת 1929. אפשר היה לכתוב אליו אל משרדו בתל אביב (ולצרף בולים בסך 10 מא"י בשביל תשובה), לבוא למשרדו ואפילו למעונו הפרטי. מרגע שהיה אפשר, ליבר היה זמין ללקוחותיו דרך הטלפון.
בשנת 1938 פרסם ליבר את ספרון מודעות השידוכים בתל אביב. בחיבור "שיחה קצרה אודות הנשואין" שפרסם ב"השדכן המודרני – מדריך מודרני לנישואין בארץ" כתב:
ליבר התעקש לגשר בין המסורת לבין העידן המודרני. הוא נפגש עם לקוחותיו באופן אישי (לעיתים יחד עם אשתו ברוניה ולעיתים לבד), התעניין בדרישותיהם, הקשיב למאוויהם והתאמץ לרדת אל מעמקי נפשם וגם, אל עומק כיסיהם.
את ה"אני מאמין שלו" על חיי הנישואין והאהבה הוא חיבר בצורת שיר ופרסם בכל החוברות שלו:
פעילותו כשדכן
בשנת 1929 ייסד ליבר את משרד "השידוכים" ברחוב ברנר 3 בתל אביב.
ברבות השנים, לאחר שנישא לברוניה העסק פעל מביתם ברחוב מכבי 3 בתל אביב והיה קרוי: "המקשר בחיים"
ליבר פתח "משרד מודרני עם כרטיסיות מסודרות ובהן תצלומי המועמדים והמלצות, משרד עם טלפון. ליבר לא הסתפק בתל אביב ופרסם מודעות על מועדי ביקוריו בחיפה וירושלים.
ליבר נהג לפרסם את מודעותיו בעיתונים "הצופה", "מעריב" "עיתון מיוחד" ו"המשקיף". שעות הקבלה היו מ-10 בבוקר עד 10 בערב"
לצד מודעות בעיתונים וחלוקת פתקים בחוף הים ליבר נהג לתלות כרוזים ברחבי העיר.
ליבר נהג לכנות את עצמו:
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים ליבר את "אגודת השדכנים" ועמד בראשה. האגודה קבעה מחירים אחידים לשידוכים, הוציאה לאור ספרות מקצועית, קבעה נוהלי התנהגות, והקימה בית דין לברור סכסוכים.
בשנות החמישים שינה ליבר את שם משרדו: "משרד למזל טוב - משרד מודרני".
ליבר נפטר ב-26 בנובמבר 1975, נטמן ב-בית העלמין הדרום (בת ים).
טרור בצרפת
צרפת חוותה פעולות טרור לאורך שנותיה. במשך המאה ה-20 והמאה ה-21 יצאו פיגועים לפועל מקשת גדולה של ארגוני טרור, ביניהם תנועות לאומיות ופרטיזניות של מושבות צרפתיות לשעבר, כמו באלג'יריה ובלבנון; ארגוני טרור פלסטינים; ארגוני טרור אסלאמיים ואנשים ששאבו השראה מהם; ארגונים שהתנגדו להגירה לצרפת ותמכו בלאומיות; איליץ' רמירס סאנצ'ס, שנודע כ"קרלוס התן" ומקורביו, וארגוני שמאל רדיקלי ואנטי ממשלתיים.
ריצ'רד קליינדינסט
ריצ'רד גורדון קליינדינטס (באנגלית: Richard Gordon Kleindienst; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת פרשת ווטרגייט.
קורות חייו
ריצ'רד קליינדינסט נולד בווינסלו, אריזונה לגלדיס (לבית לאב) ואלפרד ר. קליינדינסט. בשנים 1943–1946 הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית. לאחר מכן הוא למד בקולג' הרווארד ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו ב-1950.
בשנים 1953–1954 היה קליינדינסט חבר בית הנבחרים של אריזונה וב-15 השנים שלאחר מכן הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי. במקביל הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באריזונה בשנים 1956–1960 ו-1961–1963. ב-1964 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל אריזונה ובבחירות הכלליות הפסיד לסם גודארד.
לובין
{{פירושונים|
ריצ'רד קליינדינסט
המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית
ב-1969 השעה קליינדינסט את עיסוקו בעריכת דין כדי לקבל את משרת המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית, שאליה הוא מונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. במסגרת תפקידו זה הוטלה עליו האחריות על ניהול התביעה של הממשלה נגד חברת ITT. ניקסון ועוזרו, הורו לו לוותר על התביעה, וכך נוצר הרושם שהם הפרו את מחויבויותיהם האתיות לטובת החברה, וקליינדינסט עצמו, כתובע, היה מחויב לדווח על הכשלים האתיים הללו ללשכות עורכי הדין המדינתיות בתחומי השיפוט הרלוונטיים. אך בתוקף תפקידו הרשמי ככמשנה לתובע הכללי, הוא הודיע שוב ושוב לקונגרס שאף אחד לא היה מעורב בטיפול של מחלקת המשפטים בניהול התיק, ולא הזכיר לא את ניקסון ולא את ארליכמן בהקשר זה.
לובין
אישים ששמם לובין: