cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנקולין קטן
פרנקולינים אלה קטנים ביותר ואורכם בבגרות יכול להיות 14 ס"מ בלבד. הם בעלי כנפיים מפוספסות חומות, ראשים בהירים או צהובים, מקור צר ושחור ורגליים צהובות. הם נעים ברחבי הסוואנות או השיחים של אפריקה ומחפשים מזון כמו פקעות, גרגירים, פירות וחרקים. הם מצויים בלהקות ולעיתים הם אף נודדים בחיפוש אחר מזון ומים.
רמזאן אוזקאן
רמזאן אוזקאן (בטורקית: Ramazan Özcan, נהגה בטורקית: רמזאן אוזג'אן (או: רמזאן אזג'אן); נולד ב-28 ביוני 1984 בהוהנמס שבאוסטריה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ממוצא טורקי.
קריירת מועדונים
אוזקאן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אוסטריה לוסטנאו, בשנת 2003. אחרי שלוש עונות, בהן עמד בשערה של קבוצתו, חתם אוזקאן בקיץ 2006 בקבוצת רד בול זלצבורג. הוא בילה בזלצבורג עונה וחצי, בהן שימש כשוער שלישי בסגל, וערך בתקופה זו 2 הופעות בלבד במסגרת הבונדסליגה האוסטרית. בפגרת החורף של עונת 2007–2008, אוזקאן עבר בהשאלה לגרמניה, כאשר חתם בקבוצת הבונדסליגה השנייה הופנהיים 1899. הוא עמד בשער קבוצתו החדשה בכל יתר משחקיה לאותה העונה, 17 במספר, בהם ספג 13 שערים בלבד, וזכה עימה בהעפלה לבונדסליגה. בסיומה של עונת הבכורה המוצלחת של אוזקאן בגרמניה, הוחתם בהעברה רשמית בהופנהיים. לאחר העפלת קבוצתו, אוזקאן הורד לספסל קבוצתו, דבר שהוביל להשאלתו לבשיקטאש הטורקית בשנת 2010. גם בטורקיה לא זכה לקרדיט רב בהרכב קבוצתו הזמנית, ולא שותף באף משחק ליגה במדיה. ב-2011, עבר לקבוצת אינגולשטאדט 04 מהבונדסליגה השנייה בגרמניה, ומיד זכה למקום בהרכב הקבוצה. בסיום עונת 2014–2015, זכה עם קבוצתו בהעפלה היסטורית לבונדסליגה. בקיץ 2016, אוזקאן נרכש על ידי קבוצת באייר לברקוזן.
לבוש אקדמי
לבוש אקדמי הוא בגד מסורתי טקסי, הנלבש על ידי אנשי סגל אקדמי ובוגרי מוסדות אקדמיים בטקסי הענקת תואר ואירועים רשמים אחרים.
לבוש אקדמי מורכב מגלימה, כובע בוגרים עם גדיל וצעיף בוגר או ברדס עם בטנה צבעונית עבור בוגרי תואר שלישי ואנשי סגל אקדמי.
למסורת ללבוש בגדי אוניברסיטה טקסיים יש שורשים אירופיים. לבוש אקדמי הוא הלבוש המסורתי ההיסטורי הנלבש בחוגים אקדמיים. כיום ניתן לראות אותו רק בטקסי הענקת התואר ובטקסים חגיגיים אחרים, אך בעבר בגדים כאלה היו יומיומיים. במספר אוניברסיטאות הוותיקות לבוש אקדמי נלבש גם היום למבחנים, ארוחות רשמיות וכו'. לבוש אקדמי נמצא בשימוש גם בכמה אגודות מדעיות וארגונים אקדמיים נוספים.
היסטוריה
בהתחלה, תלמידים ומורים לבשו בגדים בצבעים שונים, אבל אז חלה מגמה של צבעים כהים, שהפכה בסופו של דבר למסורת. בשנת 1895 אימצה הוועדה הבין-אוניברסיטאית של ארצות הברית קוד לבוש אקדמי, לפיו לכל מומחיות היה צבע הגלימה שלה. כיום, במערכת החינוך האמריקאית, זה הפך למסורתי לשנות את צבע הגלימה לפי הרמה האקדמית (בוגר ומומחה - צהוב, מאסטר - בורדו). מוסדות חינוך אירופיים משתמשים באופן מסורתי בצבעי האוניברסיטאות והפקולטות שלהם בלבוש אקדמי: למשל, באוניברסיטת קוימברה בפקולטה לרפואה משתמשים בצעיפים בצבע הצהוב על הגלימה וכו'.
ברדס היה חלק אינטגרלי מהבגדים הנזירים ובהמאה ה-16, בחוגים האוניברסיטאים, ברדס הופך סמל סטטוס של בעלי תואר אקדמי. צבע הבטנה של ברדס נקבע לפי השתייכותו של מדען לתחום ידע מסוים: הלבן - מדעי הרוח ואנשי האמנות, זהב - כלכלנים, כחול - ציירים ומורים, חום - אדריכלים, ירוק - רופאים, כחול - עורכי דין וכו'.
ישראל
בישראל לא השתמשו בלבוש אקדמי עד תחילת שנות האלפיים. אוניברסיטת רייכמן (אז מרכז בינתחומי) ואוניברסיטת אריאל (אז מכללה אקדמית) הם היו המוסדות הראשונים שהנהיגו לבוש מהסוג הזה בטקסי הענקת תוארים בשנת 1998. ב-2008 היו כבר 9 מוסדות אקדמיים שהנהיגו לבוש אקדמי וב-2012 היו כבר 16 מוסדות. בסוף העשור השני של המאה ה-21 מנהג גלימות התקבע בכ-30 מוסדות להשכלה גבוה בישראל. בשליש מהמוסדות גלימות לא נלבשות לטקס אלא רק לצילום למזכרת עבור הסטודנטים המסיימים את לימודי התואר.
טכניון
בטכניון נהוגים ארבע צבעים של ביטנת הברדס (הנקרא גם אפוד):
קורט מאייר
קורט מאייר (בגרמנית: Kurt Meyer, 23 בדצמבר 1910 – 23 בדצמבר 1961) היה פושע מלחמה וקצין בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-12 במהלך המערכה בנורמנדי.
קריירה מוקדמת
קורט מאייר נולד ב-23 בדצמבר 1910 בירקסהיים. בשנת 1930 הצטרף מאייר למפלגה הנאצית, ובשנת 1931 הצטרף לאס אס. בשנת 1934 הצטרף לדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, ובספטמבר 1936 מונה למפקד גדוד הנ"ט הדיוויזיוני, עמו השתתף בסיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הפלישה לפולין לחם מאייר עם גדודו כחלק מרגימנט האס אס לייבשטנדרטה אדולף היטלר במסגרת הקורפוס ה-13, ואף נפצע במהלך הקרבות, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו מאייר במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. במהלך הקרב על יוון לחם מאייר עם גדודו במסגרת הקורפוס הממונע ה-40, ולמרות התנגדות קשה של הדיוויזיה היוונית ה-20, הצליח לנתק את דרך הנסיגה של הקורפוס היווני ה-3, ועל כך ב-18 במאי 1941 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם מאייר עם גדודו כחלק מדיוויזיית האס אס ה-1 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14, ובשנת 1942 קיבל מאייר את עיטור הצלב הגרמני בזהב. בשנת 1943 לחם עם גדודו בקרב חרקוב השלישי, ולאחר מכן מונה למפקד רגימנט בדיוויזיית האס אס ה-12. במהלך הלחימה סביב חרקוב, רצחו חיילי יחידתו של מאייר אזרחים רוסים רבים. קיימת עדות שכנגד פציעת שני קציני אס אס, הרגו חייליו ב-17 בפברואר 1943 872 אזרחים, ביניהם נשים וילדים, מתוכם 240 נשרפו חיים בכנסייה.
עם פלישת בעלות הברית לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, דיוויזיית האס אס ה-12 ודיוויזיית הפאנצר ה-21 היו הקרובות ביותר לראש הגשר של בעלות הברית, אולם כתוצאה מאי הסכמתו של היטלר לשליחת כוחות השריון, הדיוויזיה נשלחה לחזית רק כמה שעות אחרי הנחיתה הראשונית. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות כתוצאה מהפצצות מטוסי בעלות הברית בשעה שהתקדמה לעבר חופי הנחיתה. ב-14 ביוני, נהרג פריץ ויט כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית, ומאייר ירש אותו כמפקד הדיוויזיה.
הדיוויזה השתתפה בקרבות לבלימת הכוחות הקנדיים. הכוחות הקנדיים הסבו לדיוויזיה אבדות כבידות, היא נכשלה במשימתה לשבור את הכוח הקנדי והקרב הגיע למצב של תיקו. בשלב זה, שיעור האבדות בקרב הדיוויזיה הגיע ליותר משישים אחוזים.
פשעי מלחמה נרחבים בוצעו על ידי חברי הדיוויזיה באותו קרב. חיילים קנדיים הוצאו להורג אחרי שנפלו בשבי. על פי החיילים הקנדיים ששרדו את השבי, חיילי הדיוויזיה היו מלאי זעם ומתוסכלים על כישלונם בקרב. אחרי המלחמה התגלה שמאייר הוציא פקודה לחייליו שמורה להם "לא לקחת שבויים".
ב-19 ביולי הצליחה הדיוויזיה בפיקודו לעצור את התקדמות בעלות הברית במבצע גודווד, ובהמשך השתתפה בניסיון לחלץ את הכוחות הגרמנים שהיו לכודים בכיס פלאז. כשנכשל הניסיון, התחילה הדיוויזיה בנסיגתה למעבר נהר הסן, ובמהלכו נפל מאייר בשבי.
אחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה נשפט מאייר על הריגת אזרחים ברוסיה וחיסול שבויים נורמנדי, ונידון למוות. לאחר טענות רבות נגד התביעה, הומתק דינו למאסר עולם. בשנת 1951 הועבר מאייר לכלא צבאי בגרמניה, ובשנת 1954 שוחרר מהכלא. לאחר שחרורו התגורר מאייר בעיר האגן, והיה חבר באגודת HIAG - ארגון של חברים לשעבר בואפן אס-אס. ב-23 בדצמבר 1961 מת מאייר מהתקף לב, והוא בן 51 שנה. בהלווייתו השתתפו 15,000 איש, שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
שאן תומאס
שאן תומאס (באנגלית: Siân Thomas; נולדה ב-20 בספטמבר 1953) היא שחקנית ולשית. היא ידועה מהופעותיה על במת התיאטרון ובתוכניות טלוויזיה. קולה מוכר למאזינים בשל קריאת השירה ברדיו 3 של ה-BBC, ובהקלטות של ספרי שמע.
ביוגרפיה
תומאס נולדה בסטרטפורד על האייבון ולמדה משחק ב-Royal Central School of Speech & Drama. היא הופיעה בתיאטרון, בטלוויזיה ובסרטי קולנוע כגון "הארי פוטר ומסדר עוף החול" בו גילמה את אמיליה בונז.
ב-2002 הופיעה תומאס בהפקה של תיאטרון וסט אנד בלונדון של המחזה "Up for Grabs" לצדה של מדונה. המבקר מייקל בילינגטון שיבח את הופעתה במחזה.
ב-2004 שיחקה תומאס בתפקיד ראשי בדמות ליידי מקבת' בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "מקבת''" בסטרטפורד על האייבון. בילינגטון כתב עליה ש"שאן תומאס נולדה לגלם את ליידי מקבת'. יש בה את המינון הנכון של התקפה, סקסיות ודחף רגשי".
במחזמר "אביב מתעורר" שהועלה בלונדון ב-2009 גילמה תומאס יחד עם ריצ'רד קורדרי את כל הדמויות המבוגרות.
ב-2010 שיחקה תומאס בתפקיד ראשי בדמות המלכה בהפקה של התיאטרון הלאומי ויילס של המחזה "הפרסים" מאת אייסכילוס, וזכתה לשבחים בעיתון הגרדיאן.
ב-2011 גילמה תומאס את ליידי מרתה בתיאטרון נורתן סטייג' ושפילד בהפקה של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף??" מאת אדוארד אלבי.
ב-2012 החלה לגלם את אטורלופ בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "מרלין".
תומאס קראה שירה ברדיו 3 של ה-BBC בתוכנית "Words and Music". היא הקליטה ספרי שמע אחדים בהם הרומן "I Think I Love You" מאת אליסון פירסון ואת "A Short History of Tractors in Ukrainian" מאת מרינה לוויקה.
חיים אישיים
בילדותה חייתה תומאס בקנדה. אחותה היא השחקנית שרה מאיר-תומאס. בן זוגה הוא המשורר הבריטי טוני הריסון.
צ'רלי מולגרו
צ'ארלס פטריק "צ'רלי" מולגרו (באנגלית: Charles Patrick "Charlie" Mulgrew; נולד ב-6 במרץ 1986) הוא כדורגלן סקוטי המשחק בפליטווד יונייטד בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
מולגרו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סלטיק. בינואר הושאל לדנדי יונייטד עד לסיום העונה על מנת לצבור ניסיון. בדנדי הוא הוסט לעמדת המגן השמאלי ואף כבש שני שערים ב-14 הופעות, ובפברואר נבחר לשחקן הצעיר של החודש בליגה. בסיום העונה היה אמור לחזור לסלטיק, אך בסופו של דבר ב-23 באוגוסט 2006 חתם בוולברהמפטון וונדררס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-10 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד לידס יונייטד. בעקבות פציעה, הוא החמיץ את רוב העונה וגם לאחר שהחלים, קיבל מעט דקות משחק. בינואר הושאל לסאות'אנד יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה. ב-15 ביולי 2008 חזר לסקוטלנד כאשר חתם באברדין לשנתיים. ב-16 במאי 2009 קיבל כרטיס אדום במהלך המשחק נגד גלאזגו ריינג'רס לאחר שהשופט טען כי מולגרו נגח בקייל לאפרטי, שחקנה של ריינג'רס. אולם בהילוך החוזר היה ניתן לראות כי לאפרטי התחזה. בתגובה לכך הורחק לאפרטי לחודשיים הראשונות של העונה הבאה והאדום של מולגרו בוטל, ולכן לא ריצה עונש הרחקה באף משחק.
ב-1 ביולי 2010 חזר לסלטיק בה חתם לשלוש שנים, בה חזר לעמדת הבלם. ב-14 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי סלטיק בו ניצחה סלטיק 0-1 את אינברנס. ב-17 באפריל 2011 הבקיע בניצחון קבוצתו 0-4 נגד אברדין במסגרת חצי גמר הגביע הסקוטי, ואף הבקיע את השער האחרון בגמר בו ניצחה סלטיק 0-3 את מאת'רוול וזכתה בתואר. ב-25 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופאית במדי סלטיק בהפסד 3-0 נגד פ.צ. סיון. יום למחרת האריך את חוזהו עד קיץ. ב-15 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בסלטיק בתיקו 3-3 נגד קילמרנוק. ב-7 באפריל 2012 הבקיע צמד ראשון בקריירה במשחק בו ניצחה סלטיק 0-6 את קילמרנוק והבטיחה את האליפות. בתום העונה אף נבחר לשחק העונה של המועדון ושל הליגה. בסוף עונת 2012/13 נכלל בנבחרת העונה של הליגה הסקוטית יחד עם חברו לקבוצה אדם מת'יוס.
ב-16 באוקטובר 2020, מולגרו הושאל לפליטווד יונייטד.
ב-16 ביוני 2021 מולגרו חתם בדנדי יונייטד מליגת העל הסקוטית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק מולגרו בכל הנבחרות הצעירות של סקוטלנד. ביוני שקל לייצג את ארצות הברית בשל אזרחותו האמריקאית של סבתו, אך בסופו של החליט לייצג את סקוטלנד. בפברואר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של סקוטלנד, וב-29 בפברואר של אותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד. ב-6 בפברואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 במשחק ידידות נגד. ב-7 בספטמבר 2014 הורחק במהלך המשחק נגד במוקדמות יורו 2016.
חגי איזירר
הרב חגי נפתלי איזירר (ה'תש"ב, 19 בנובמבר 1941 – ח' שבט ה'תש"ף, 2 בפברואר 2020) היה דיין ישראלי, שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול בין השנים 2002–2011.
ביוגרפיה
נולד וגדל בבני ברק. בבחרותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב והתיידד עם חברו לספסל הלימודים הרב אברהם שרמן הם המשיכו ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים והמשיכו עד לבית הדין הגדול. כמו כן למד חברותא עם רבי ברוך שמעון סלומון, רבה של פתח תקווה. נישא לדבורה, בתו של הרב ברוך נאה ונכדתם של הרב אברהם חיים נאה ושל הרב יואל אשכנזי מטבריה.
גר ברחובות והיה מראשי כולל "יד ברודמן" להוראה ודיינות לבוגרי ישיבות הסדר ויוצאי צבא בעיר. שימש כר"מ בישיבת הכותל וגם עמד בראש הכולל ללימודי דיינות בישיבה. רבים מחידושיו התפרסמו בקובץ התורני "אבני משפט" שבהוצאת הכולל.
כיהן כדיין בבית הדין הרבני בחיפה, כאב בית הדין הרבני ברחובות, ובהמשך בבית הדין הרבני האזורי בירושלים. בשנת 2002 התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול, משרה בה כיהן עד פרישתו לגמלאות ב-2011.
הרב איזירר היה מקורבו של הפוסק החרדי-ליטאי הרב יוסף שלום אלישיב ונחשב כמי שהוביל קו מחמיר בפסיקותיו בבית הדין הרבני הגדול. בעיקר התבטא הדבר בתחום הגרות, הרב איזירר נקט שאין להקל בשאלת קבלת מצוות כתנאי מעכב בקבלת הגרות, לדעתו אין להקל כדברי הפוסקים שקבלת מצוות חלקית מספיקה לשם כך, בפרט כשהגר אינו מקבל על עצמו שמירת שבת. במאמרו בנושא זה העיר גם נגד המצרפים שיקולים לאומיים לסוגיה הלכתית טהורה זו, כדבריו. נאמן לעמדתו זו, עמד לצד הרב אברהם שרמן בעת פרשת הגיורים שבה קבעו בפסק דין בשנת 2008 כי יש לפסול את כל הגיורים שנעשו משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, שעמד בראש מערך הגיור, בשל בעיית קבלת המצוות.
נפטר ב-2 בפברואר 2020.
2 אירו
2 אירו הוא מטבע אירו, בעל העריך הגבוה בשוויו במחזור. מטבע זה עשוי שתי סגסוגות: הסגסוגת החיצונית עשויה מנחושת וניקל, ואילו הפנימית עשויה מפליז וניקל. כמו כל מטבעות האירו, בעוד צד הנושא של המטבע נושא עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, צד הערך הוא משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם הערך.
צד הנושא
על רוב העיצובים הלאומיים מוטבעים בטבעת החיצונית 12 כוכבים כדגל האיחוד האירופי. להלן פירוט על הצד הלאומי של המטבע במספר מדינות:
שולי המטבע
שולי המטבע גם הם נתונים לעיצובה של כל מדינה, ועליהם מופיעים כיתובים שונים, למשל סיסמה הייחודית למדינה שהנפיקה את המטבע.
מטבעות זיכרון
החל משנת 2004 לכל מדינה שחברה בגוש האירו יש זכות להטביע פעם בשנה מטבעות זיכרון לציון אירועים לאומיים מיוחדים על פני צד הנושא של מטבע 2 אירו. הראשונה שעשתה הטבעה מיוחדת היא יוון בשנת 2004 לציון אולימפיאדת אתונה. משנת 2013 יש זכות לכל מדינה בגוש האירו להטביע יותר ממטבע זיכרון אחד. גרמניה חתמה על הסכם בו כל שנה במשך 20 שנה יוטבע עיצוב שלה על כל אחת מהמדינות המרכיבות אותה, ספרד עשתה בדומה לה מטבעות זיכרון לכל הקהילות אוטונומיות של ספרד המרכיבות אותה.
גם האיחוד האירופי עצמו מנפיק לכל המדינות מטבעות מיוחדים בשפות מדינות גוש האירו לציון אירוע חשוב של האיחוד האירופי. נכון להיום (2012) האיחוד האירופי הנפיק שלוש פעמים הטבעות כאלה – בשנת 2007 לציון 50 שנה להסכם רומא, בשנת 2009 לציון 10 שנים להצמדת המטבעות הראשונים לאירו וההתחלה בשימוש באירו במקביל למטבעות הלאומיים שקדמו לו ובשנת 2012 לציון 10 שנים מהיום בו האירו הפך להילך החוקי היחיד במדינות גוש האירו הראשונות.
יוהנה פרנר
יוהנה פּרֶנֶר (23 בינואר 1938 – 30 באוקטובר 2005) הייתה אשת טלוויזיה ישראלית, מחלוצות הטלוויזיה בישראל, שנמנתה עם ראשי הטלוויזיה החינוכית, ערוץ 2 וערוץ 10.
ביוגרפיה
יוהנה רומנה פרנר נולדה בשנת 1938 בוורשה שבפולין, לד"ר דוד פייגנברג, עורך דין ומפעילי הציונים הרוויזיוניסטים בפולין, ולדיאנה פייגנברג. אביה, שהיה מקורב לזאב ז'בוטינסקי, קרא לבתו על שם אשתו של ז'בוטינסקי. ב-1941, כשהייתה בת 3, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב. על השפעת ימי ילדותה על חייה העידה לימים: לאחר התיכון בתל אביב נסעה ללמוד קדם רפואה בקולג' ווסט-מרילנד (כיום קולג' מקדניאל), ליד בולטימור. בפרוץ מלחמת סיני קטעה פרנר את לימודיה בקולג' וחזרה לארץ במטרה להתגייס. היא עברה טירונות ומיד המשיכה במסלול פיקוד וסיימה קורס קצינות. לאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטת תל אביב מדעי הטבע, ולאחר שהשלימה תואר שני ותעודת הוראה, החלה ללמד ביולוגיה בגימנסיה הרצליה. בשנת 1966 הצטרפה לצוות המורים של הטלוויזיה החינוכית שהחלה לשדר במרץ אותה שנה, והגישה שם שיעורי ביולוגיה מצולמים. לאחר מכן הייתה למפיקה באותה תחנה ובמשך עשרים שנה שימשה כמנהלת התוכניות של החינוכית. במסגרת זו הייתה אחראית ליצירת תוכניות מצליחות כמו "זהו זה!", "קרובים קרובים" ו"ערב חדש".
בתחילת שנות ה-90 עברה לשוק התקשורת המסחרית. היא נמנתה עם צוות ההקמה של רדיו קול הים האדום ובשנים 1994–2000 הייתה הממונה על שידורי הדרמה בשידורי קשת בערוץ 2, שם הייתה אחראית על יצירת הסדרות "בת ים ניו יורק", "שמש" "הפוך" ו"הבורגנים".
בשנת 2000 נמנתה עם קבוצת "ישראל 10" שזכתה במכרז על הפעלת ערוץ 10, ושימשה מנכ"לית הערוץ בשנתו הראשונה, יחד עם רוני אלגרנטי. לאחר מכן עברה לעבוד בחברת תקשורת שבבעלותה.
פרנר נפטרה בשנת 2005, בגיל 67, בתום התמודדות של שנתיים עם מחלת הסרטן שבה לקתה.
לאחר מותה ייסדו בני משפחתה בשיתוף עם אורי שנער קרן לקידום היצירה על שמה, "קרן יוהנה". הקרן מתמקדת בטיפוח יוצרים בטלוויזיה ובניו מדיה.
חיים אישיים
פרנר התגוררה בתל אביב. הייתה נשואה במשך כ-45 שנה לאמנון (נפטר ב-2011), אם לבן ובת, וסבתא לנכדים.בתה, דפנה פרנר, הייתה בעבר מנהלת הפרוגרמינג והאסטרטגיה של ערוץ 10, וכיום היא אחראית התוכן והקריאייטיב בחברת הפקות.
סטויאן גאנב
סטויאן דימיטרוב גאנֶב (בבולגרית: Стоян Димитров Ганев; 23 ביולי 1955, פאזארג'יק, הרפובליקה העממית של בולגריה - 1 ביולי 2013, גריניץ', קונטיקט, ארצות הברית) היה פוליטיקאי, משפטן ודיפלומט בולגרי, אשר בין השנים 1991–1992 כיהן כשר החוץ וסגן ראש ממשלת בולגריה בממשלתו של פיליפ דימיטרוב. בין 1992–1993 כיהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
קורות חייו
סטויאן גאנב נולד בפאזארג'יק. סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת סופיה ותואר שני באוניברסיטת מוסקבה תוך שהוא מתמחה במשפט חוקתי. בין השנים 1985–1989 הועסק כמרצה למשפט חוקתי באוניברסיטת סופיה. עוד הרצה על יחסים בינלאומיים מטעם קרן קונראד אדנאואר. גאנב נודע כמתנגד בולט לשלטון הקומוניסטי בבולגריה. לאחר סתיו העמים ונפילתו של טודור ז'יבקוב, נמנה עם מקימי מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים. בנובמבר 1991, עם הקמת ממשלתו של פיליפ דימיטרוב מונה לסגן ראש הממשלה ושר החוץ. בין השנים 1992–1993 כיהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות. עם סיום כהונתו המשיך גאנב להתגורר בארצות הברית. ביולי 2001 עם מינויו של סימאון סקסקובורגותסקי לראש ממשלה, מונה גאנב לראש לשכתו וכיהן בתפקיד עד מרץ 2002. בהמשך, שב לארצות הברית וכיהן כמרצה למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת בריג'פורט בקונטיקט.
סטויאן גאנב נפטר ב-2013 מדימום מוחי לאחר מחלה ממושכת.
Half-Life: Opposing Force
עלילה
השחקן מגלם במשחק זה את רב"ט אדריאן שפרד, אשר נשלח יחד עם צוות נחתים לנטרל מתקן מחקר תת-קרקעי ענק בשם "בלאק מסה" באזור ניו מקסיקו. אף על פי כן, לאחר שמטוס התובלה של צוות הנחתים נורה ומופל שפרד מופרד מיתר חברי הצוות שלו, והוא מצטרף בהמשך לניצולים הפזורים ברחבי המתקן אשר נלחמים על חייהם.
עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה השביעית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-29 באוקטובר 1963 ותחרות הסתיימה ב-10 במאי 1964. בתחרות השתתפו 23 קבוצות. התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מהלך התחרות
בשלב המוקדם נקבעו 8 עולות לשלב שמינית הגמר בנוסף ל-6 קבוצות שהעפילו ישירות לשמינית הגמר. מנצחת התחרות בעונה הקודמת צסק"א מוסקבה העפילה ישירות לרבע הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב העפילה ישירות לשמינות הגמר והפסידה לספרטק ברנו בסיכום שני משחקים 58:60 ו-96:51.
גזרן אפריקני
גזרן אפריקני (שם מדעי: Rynchops flavirostris) הוא מין מהסוג גזרן שבמשפחת הגזרניים. הוא מצוי באפריקה שמדרום לסהרה, ובתי הגידול המועדפים עליו הם אגמים, נהרות ולגונות.
אורכו כ-36 עד 42 ס"מ, מוטת כנפיו כ-106 ס"מ, ומשקלו כ-111 עד 204 גרם. הגב, העורף והכיפה שחורים; המקור כתום, וצהבהב בקצהו (אם כי, צבע הקצה שחור אצל פרטים צעירים). שאר הגוף לבן. מבנה המקור ייחודי: חלקו התחתון ארוך הרבה יותר מחלקו העליון, ונוטה הצידה. מבנה מיוחד זה מסייע לגזרן לתפוס את טרפו ביתר יעילות.
הגזרן ניזון בעיקר מדגים. הוא עף בקו ישר מעל המים, כשמקורו נוגע בהם. הלסת התחתונה נסגרת במהירות כשהמקור נוגע בדג, שנבלע במהלך התעופה או אחריה. הגזרנים פעילים בעיקר בשעות הזריחה, השקיעה והלילה; במהלך היום הם נחים, כי בזמן זה הסבירות לתפיסת דגים נמוכה יחסית.
במערב ומזרח אפריקה, עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, ומעבר לקו המשווה, בחלקה הדרומי של אפריקה, עונת הרבייה היא בין יולי לנובמבר. הגזרן מקנן בלהקות, שמכילות בדרך כלל פחות מ-50 פרטים. הנקבה מטילה 2-3 ביצים, ב"קן" שהוא למעשה גומה בחול. היא והזכר דוגרים על הביצים, אם כי הנקבה דוגרת על הביצים בדרך כלל יותר זמן מהזכר. הדגירה נמשכת כ-21 יום, ולאחריה בוקעים הגוזלים, שמכוסים בפלומה לבנה-אפרפרה. מכיוון שהאקלים בבתי הגידולח שלהם חם בדרך כלל, ישנם גזרנים שמתרטבים במים לפני חזרתם לקן, על מנת לקרר את הגוזלים. הגוזלים מואכלים על ידי הוריהם, עד פריחתם בגיל כארבעה שבועות.
דודו דגמי
דוד (דודו) דִגְמִי (כיום דוד לוי; נולד ב-1974) הוא עבריין ישראלי שהואשם והורשע במגוון עבירות. דגמי נחשב לסוחר הנשים הגדול ביותר שנתפס בישראל. מוערך כי הצליח להבריח לישראל מאות נשים ממדינות שונות ממזרח אירופה למטרת העסקתן בזנות.
ביוגרפיה
דגמי נולד וגדל בתל אביב. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פתח מספר מכוני ליווי בתל אביב. בשנת 2002 החל לעסוק בייבוא נשים מרוסיה וקזחסטן דרך מצרים. היה גם שותף במועדון החשפנות "בייבידולס". במקביל עסק בזיוף כרטיסי אשראי, סחר ברכוש גנוב והחזקת קוקאין ואקסטזי.
ב-2004 נעצר בבלגיה כשברשותו דרכונים מזויפים הרשומים על שם נשים מחבר העמים, אותן היה אמור להעביר למדינה אחרת. הוא נשפט ונידון לשלוש שנות מאסר. לאחר פחות משנה ברח להולנד, ובעזרת דרכון מזויף שב לישראל.
בשנת 2007 נעצר באילת בחשד לניסיון אונס וסחר בנשים. הוא הפך לעד מדינה תמורת מחיקת 24 תיקים חמורים בגין סחר בנשים, ניסיון אונס, סרסרות, סחיטה באיומים והחזקת סמים. דגמי העביר הקלטות של שותפיו, ואלו הובילו להרשעתם של ארבעה שנדונו לעונשי מאסר של 3–18 שנים. במסגרת הסכם עד המדינה שנחתם עמו נאסר שמו לפרסום אולם מאוחר יותר הותר לפרסמו ובעקבות כך שינה את שמו לדוד לוי.
ב–2011 דגמי הורשע בסחיטה באיומים במסגרת עבודתו בנדל"ן. הוא נדון לשלושה חודשי עבודות שירות. לאחר שטען שקיים חשש לחייו, העונש הומר בקנס בסך 20,000 ש"ח.
דגמי החל לעסוק בנדל"ן כאשר רכש דירות לצורך מכוני הליווי. היקף נכסיו מוערך בעשרות נכסים והוא פועל במסגרת חברות רבות. בין היתר, הקים וניהל את חברת "ד.ד. מיזמים" (שמה שונה לחברת "אורבן נדל"ן י.ד.") אשר עוסקת במיזמי תמ"א 38. יאיר סגל רכש את חלקו של דגמי בחברה.
ביוני 2020 נדחתה תביעת הדיבה של דודו דגמי נגד עיתונאית הארץ לשעבר, שרון שפורר.
דגמי נשוי.
פריז (כדורסל)
פריז כדורסל (בצרפתית: Paris Basketball) הוא מועדון כדורסל צרפתי מפריז, בירת המדינה, המשחק ב-LNB Pro A (ליגת העל הצרפתית), וביורוקאפ.
היסטוריה
המועדון התחיל כפרויקט להביא מועדון כדורסל גדול לעיר פריז, בראשותו של דייוויד קאהן, לשעבר מנהל מינסוטה טימברוולבס מה-NBA. ביולי 2018 הוכרז על הקמת המועדון המקצועי. בחשיפה הוכרז שהשאיפות של המועדון הן להעמיד קבוצה ביורוליג, הליגה האירופית הבכירה, עד 2022. האולם הביתי העתידי של הקבוצה מיועד להיות בפורט דה לה שאפל, שנבנה לאולימפיאדת פריז 2024. הקבוצה העפילה מיד עם הקמתה ל-LNB Pro B, הליגה השנייה, כשהמועדון קנה את הרישיון של יר-טולון. המועדון משחק את משחקי הבית שלו בהאל ז'ורז' קרפנטייה עד שתסתיים בניית האולם החדש.
בעונת 2020/21 סיימה פריז במקום השני ב-LNB Pro B ובכך עלתה ל-LNB Pro A בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
זיפזיף
זיפזיף, בעברית ישראלית, הוא שם גנרי לחול שפת הים, הכולל גרגירי חול, חלוקי אבנים ממקורות שונים, ושרידי יצורי הים, כגון צדפים, קונכיות, הנפלטים אל חוף הים בכוח תנועת הגלים.
פריז (כדורסל)
היסטוריה
הקבוצה נבחרה לשחק בעונת 2022/23 של היורוקאפ, המפעל המשני של יורוליג בסקטבול.
זיפזיף
עד מחצית המאה ה-20, היה מקובל בארץ ישראל לכרות זיפזיף בחוף הים ולשאת אותו על גבי בהמות הובלה, במיוחד גמלים או בעגלות, אל אתרי בנייה ואתרי יציקת לבנים. רבים מלבני הבתים שנבנו באותן שנים בתל אביב, עשויים מזיפזיף מעורב בחומרי הדבקה, כגון מלט. הובלת הזיפזיף נעשתה על ידי מובילים ערבים, שנקראו גמלים, ובשל חשיבותה אז לבנייה החדשה, הייתה אחת העבודות אשר החלוצים ניסו להשתלם ולהשתלב בהן, כחלק מהשאיפה לעבודה עברית, בעשור השלישי והרביעי של המאה ה-20. בשנת 1963 מינה שר הפיתוח והשיכון, יוסף אלמוגי, ועדה בראשות פרופ' בן-חור. על הוועדה (ועדת הזיפזיף) היה לבדוק האם כריית הזיפזיף בחוף הים משפיעה על "נסיגת" החוף. בדו"ח הוועדה שהוגשו לשר בפברואר 1964 הומלץ להפסיק כל כריית זיפזיף בשפת הים. לכן בשל המודעות לשמירה על משאבי הטבע, ובשל חסרונותיו של הזיפזיף, העשוי חומרים אורגניים, זנחו אותו האדריכלים והבנאים לטובת חומרי בנייה אחרים. כיום רוב השימוש בו הוא לדקורציה ונוי של מבנים וגנים.
פריז (כדורסל)
תארים
LNB Pro B
נפרדנו כך (שיר של אבנר גדסי)
נפרדנו כך הוא פזמון שכתבה סמדר שיר, והלחין וביצע אבנר גדסי. השיר יצא לאור במרס 1973. השיר הוקלט במקור ב-1971 במילים אחרות ותחת השם "הלכת לבד" אך לא זכה להצלחה.
רקע וכתיבה
בתחילת שנות ה-70 היה אבנר גדסי זמר מתחיל, ששר במועדונים ומבצע גרסאות כיסוי לשירים. בשנת 1972 הציע עיתונאי הספורט מיכה דר להפיק לגדסי תקליט שדרים. גדסי כתב שיר והוציא אותו לרדיו בעיבוד מוזיקלי של יגאל חרד. השיר לא התקבל בברכה על ידי תחנות הרדיו, ולא הושמע. גדסי המאוכזב פנה בעצת מיכה דר למעבד המוזיקלי אלדד שרים. שרים זיהה את הפוטנציאל בשיר, אך אמר לגדסי שמילות השיר אינן טובות ויש להחליפן, כמו גם לשנות את העיבוד של השיר.
שרים פנה למשוררת תרצה אתר והציע לה לכתוב מילים חדשות לשיר. אתר הציעה במקום זאת שאת מילות השיר תכתוב נערה דתייה צעירה בשם סמדר שיינמן, שאותה הכירה.
סמדר שיינמן כתבה את השיר תחת שם העט "סמדר שיר" בו נהגה להשתמש, על מנת שלא תזוהה ככותבת תכנים לא ראויים לבית הספר הדתי בו למדה.
מילות השיר הוחלפו כולן. כך לדוגמה, המילים שכתב גדסי בתחילת השיר "הלכת לבד, אל מצולות הים" שונו ל"נפרדנו כך, הייתה דממה". שם השיר "הלכת לבד" שונה ל"נפרדנו כך". בעיבוד החדש לשיר התווספו טרומבונים, חצוצרה, חליל, גיטרה קלאסית וקולות מקהלה. הגרסה החדשה זכתה להצלחה רבה. ההקלטה של השיר המקורי "הלכת לבד" (למילותיו של גדסי), אבדה.
במשך שנים סירבה סמדר שיר לספר על מי השיר נכתב. רק בשנת 2009, לאחר מותו של דודו טופז, סיפרה שיר בטור בידיעות אחרונות שהשיר נכתב בעקבות פרידה מטופז. הרומן, בין סמדר שיר בת ה-14 ודודו טופז בן ה-25, הסתיים לאחר התערבות אמה של שיר, שגילתה את הרומן והביאה לקצו בשל פער הגילאים ביניהם.
השיר מתכתב עם שירה של לאה גולדברג בעל שם דומה - נפרדנו כך (שיר אהב"ה). גם שורת הטקסט "נפרדנו כך, הרחוב המה" נלקחה משם.
השיר בגרסתו החדשה נכלל בתקליטו הראשון של גדסי, "אבנר גדסי", שיצא לאור בשנת 1972.
החיים הם חלום
החיים הם חלום (בספרדית: La vida es sueño) הוא מחזה שנכתב בשפה הספרדית בידי פדרו קלדרון דה לה ברקה. הוא ראה אור לראשונה ב-1635 (או אולי בראשית 1636),
זוהי אלגוריה הדנה במצב האדם ובמסתורין החיים.
במרכז המחזה ניצבת דמותו של זיגיזמונד, נסיך פולין, המחזה מתמקד בעימות בין הרצון החופשי לגורל. זהו אחד ממחזותיו הידועים והנחקרים ביותר של קלדרון.
פתיחת המחזה
אשתו של מלך פולין כרעה ללדת ובחלומה היא ראתה את בנה הופך לרע ואכזר. כשילדה אותו, היא נפטרה בלידתה, באותו היום השמיים קדרו. בזיל, מלך פולין, ראה כל זאת כאות לכך שבנו יגדל להיות אדם רע ושליט רע, הוא הודיע בפומבי שבנו נולד מת ובסתר כלא אותו במגדל, שם גדל. רק קלוטלד, יועצו הנאמן של המלך הורשה להיכנס לתחומי המגדל והוא גם הופקד על חינוכו של הבן, ששמו זיגיזמונד. המלך ציווה שיש להמית כל אדם אחר שייכנס לתחומי המגדל.
המחזה נפתח ביום בו בזיל, המלך הזקן, עומד להכריז על יורשו העתידי. הוא מזמין לחצר את שני אחייניו: הנסיכה אסטרלה ואסטולף, דוכס מוסקבה. אבל הוא מחליט להעמיד במבחן את זיגיזמונד בנו ולבדוק האם צדק בניבוי העתיד. הוא מורה לקלוטלד להעביר את זיגיזמונד בשנתו לארמון וכשיתעורר לגלות לו את עובדת היותו הנסיך ויורש העצר. הוא מזמן את שני אחייניו ומספר להם כל זאת ואומר שאם יחלוף יום וטבעו של זיגיזמונד יתברר כטוב, הוא יהיה יורשו החוקי, אם יחלוף היום ויתברר שטבעו הוא רע, הוא יעביר את כס השלטון לשני אחייניו. במקרה כזה, זיגיזמונד יורדם, יושב לכלאו במגדל למשך שארית חייו וכשיתעורר ייאמר לו שהכול היה חלום.
עלילת המשנה
רוזאורה, בת למשפחת אצילים נמוכת דרג ממוסקבה מגיעה לפולין בלוויית משרת קלרין. היא ניהלה פרשיית אהבים עם אסטולף נסיך מוסקבה וזה נטש אותה כי מעמדה היה נמוך משלו. היא מספרת זאת לאימה ואימה אומרת לה למצוא את אסטולף ולהכריח אותו להינשא לה ואם לא תנקום ותהרוג אותו. אמה של רוזאורה מפקידה בידיה חרב ואומרת לה שאת החרב קיבלה ממאהבה, שנשט אותה מאותה סיבה ופרי אהבתם הוא רוזאורה. היא מספרת לה שאביה נמנה עם אצילי החצר של מלך פולין ואם תראה לו את החרב יעזור לה. רוזאורה ומשרתה קלרין טועים בדרך ומגיעים למגדל בו כלוא זיגיזמונד, רוזאורה חדורת הנקם, שומעת את סיפורו מר הגורל של זיגיזמונד ורחמיה נכמרים עליו. קלוטר אוסר אותם, רוזאורה מספרת לו את סיפורה ומראה לו את החרב, ומבין שהוא אביה. הוא אינו מספר לה זאת כי נאמנותו למלך גוברת על נאמנותו לבתו. קלוטרד מביא אותם למלך כדי שיחרוץ את גורלם, המלך מורה לשחררם.
המשך המחזה
זיגיזמונד מתעורר בארמון וקלוטרד מספר לו שהוא הנסיך יורש העצר ומציע לו שיתנהג בדרך ארץ, אחרת יתעורר ויגלה שכל מה שקרה לו לא היה אלא חלום. זיגיזמונד מלא זעם, מטביע למוות את אחד השומרים. בינתיים רוזאורה מצליחה להיכנס לארמון נעשית בת לווייתה של הנסיכה אסטלה השוהה בארמון. היא עושה זאת על-מנת להתקרב לנסיך אסטולף, השוהה גם הוא בארמון, כדי להכריחו להינשא לה. היא נקלעת במקרה לחדר בו זיגיזמונד נמצא, הוא מוקסם מיופייה ומנסה לאנוס אותה. קלוטרד ששומע זאת מנסה להגן עליה וזיגיזמונד מכה אותו. לחדר מגיע אסטולף מכניע את זיגיזמונד. המלך מוזעק לחדר ומחליט להשיב את זיגיזמונד לכלאו למאסר עולם וממליך את דוכס מוסקבה אסטולף ואת הנסיכה אסטרלה. כשזיגיזמונד מתעורר משנתו ונזכר בקורותיו בארמון קלוטרד מספר לו שהוא חלם חלום.
סיום המחזה
למגדל מגיעים חיילים, מספרים לזיגיזמונד שהוא הנסיך החוקי שלהם ושהם אינם רוצים את אסטולף, השליט הזר שימלוך עליהם. למגדל מגיע קלוטרד, החיילים שובים אותו, זיגיזמונד זועם בתחילה, אך עוצר בעד זעמו. זיגיזמונד מציע לקלוטרד להיות יועצו, אבל קלוטרד אומר שהוא נאמן למלך, זיגיזמונד משחרר אותו ואומר לו שהם ייפגשו בשדה הקרב. צבא סר למרותו של זיגיזמונד והוא יוצא להילחם באביו המלך ובאסטולף. הוא פוגש בדרכו את רוזאורה, הוא מוקסם מיופיה, אך עוצר בעד עצמו ולא נוגע בה לרעה. זיגיזמונד מביס את צבא המלך, כובש את הארמון ושובה את אביו ושני הנסיכים. אביו כורע לפניו ברך וזיגיזמונד מקים אותו כורע לפני אביו ואומר לו שהוא נתון לחסדיו. אביו אומר לו:
רוזאורה מתפרצת בשאגת קרב למקום וזיגיזמונד מבקש מאסטולף לקיים את הבטחתו לרוזאורה, כשאסטולף מביע ספקות, אומר לו קלוטרד שרוזאורה אצילה לא פחות ממנו כי היא בתו ואסטולף מבקש את ידה. אחר-כך זיגיזמונד מבקש את ידה של אסטרלה. הנוכחים משבחים את זיגיזמונד על חוכמתו ובסיום המחזה הוא אומר:
אודות המחזה
החיים הם חלום היא אחת מהעבודות הידועות והנלמדות ביותר של קלדרון. העניין נובע לא רק מהפילוסופיה המורכבת של המחזה, אלא גם מהמבנה הדרמטי שלו.
כמה רעיונות מרכזיים מרכיבים את הנושאים הפילוסופיים של המחזה: הניגוד בין הגורל לחירות, נושא החיים כחלום, וסוגיית הרצון החופשי. תמות אלה מאפילות על תמות אחרות שקיימות במחזה, כמו חינוכם של נסיכים, מודל השליט, כוח וצדק.
דבריו של זיגיזמונד מייצגים את תפישתו של קלדרון: "וחלומות כשלעצמם אינם אלא חלומות של חלומות", בכך הוא מתייחס ומדגיש לטבעם החולף של חיי האנוש והקיום הפיזי.
המחזה בישראל
המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון החאן ב-17 בספטמבר 2005, בבימויו של מיכאל גורביץ'.
יוצרים
השחקנים
היינץ לינדנר
היינץ לינדנר (בגרמנית: Heinz Lindner, נולד ב-17 ביולי 1990) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פ.צ. סיון מליגת העל השווייצרית ובנבחרת אוסטריה.
קריירת מועדונים
ב-13 ביוני 2017 חתם בגראסהופרס מליגת העל השווייצרית.
קריירה בינלאומית
לינדנר ערך את הופעת הבכורה שלו באוסטריה ב-1 ביוני 2012, במשחק הניצחון 2–3 מול אוקראינה במסגרת משחק ידידות. הוא נכלל בסגל הנבחרת האוסטרית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
ולדימיר קיסנקוב
ולדימיר סרגייביץ' קיסנקוב (ברוסית: Владимир Сергеевич Кисенков; נולד ב-8 באוקטובר 1981 בקלוגה שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים
התחיל לעסוק בכדורגל בלוקומוטיב קלוגה. ב-2004 עבר לויטיאז פודולסק. בשנים 2007–2010 שיחק בספרטק נלצ'יק. באוגוסט 2010 חתם בדינמו מוסקבה, אך בשל פציעה שקיבל באימון אחרי התנגשות עם קווין קוראני לא שיחק במועדון החדש עד סוף העונה, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו רק במחזור הראשון של העונה הבאה מול לוקומוטיב מוסקבה. במשחק זה הקבוצה ספגה 2 שערים בעיקר בגלל טעותיו, וולדימיר עצמו קיבל הישנות פציעה. עד היום אותו משחק הוא היחיד שקיסנקוב ערך במדי דינמו. ב-12 ביולי 2012 הושאל לרוסטוב.
החל מעונת 2013/2014 החל לשחק בטום טומסק.
אפיון משחק
ידוע בשל בעיטותיו החזקות ממרחק. מאמנו הקודם מספרטק נלצ'יק יורי קרסנוז'אן ועוד אמן בעיטות ממרחק דמיטרי מולוש מכנים אותו כבעל אחת הבעיטות הכי חזקות בליגה הרוסית.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Anna von Österreich; 7 בספטמבר 1683 - 14 באוגוסט 1754), הייתה בתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-7 בספטמבר 1683 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, והייתה אחותם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-27 באוקטובר 1708 התחתנה מריה אנה עם ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, והביאה עמה כנדוניה 100,000 כתרים. בשנת 1742 מונתה מריה אנה לעוצרת הממלכה, לאחר שבעלה ז'ואאו החמישי עבר אירוע מוחי ששיתק אותו באופן חלקי. בשנת 1750 מת בעלה ז'ואאו החמישי, ובנה ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו. ב-14 באוגוסט 1754 מתה מריה אנה ונקברה בליסבון, בעוד שלבה נשלח לקבורה בקריפטה הקיסרית בווינה.
משפחתה
בשנת 1708 התחתנה מריה אנה עם ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
צ'טנוגה
צ'טנוגה (באנגלית: Chattanooga) היא בירת מחוז המילטון במדינת טנסי בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר טנסי, בין אגם צ'יקמאוגה (Chickamauga) ואגם ניקג'ק (Nickajack), בקרבת הגבול עם ג'ורג'יה בדרום-מזרח מדינת טנסי. בעיר מתגוררים 177,571 תושבים (הערכה ל-2016), והיא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בטנסי, אחרי נוקסוויל, נאשוויל וממפיס. במטרופולין של העיר מתגוררים כ-550,000 תושבים (הערכה ל-2016).
היסטוריה
ב-1838 אילץ הממשל הפדרלי של ארצות הברית את האינדיאנים המקומיים לעבור לטריטוריה האינדיאנית (באוקלהומה של היום) במה שנודע כ"מסלול הדמעות" (Trail of Tears).
ב-1839 הקימו המתיישבים הלבנים באזור את צ'טונגה. ההתיישבות גדלה במהירות, הודות למיקומה האסטרטגי בנהר שדרכו התבצע מסחר בקנה מידה גדול. ההתפתחות הואצה עוד יותר כשב-1850 נבנתה מסילת רכבת לעיר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשו מספר קרבות בעיר ובסביבתה. העיר נכבשה על ידי צבא האיחוד לאחר הפצצה ארטילרית בקרב צ'טנוגה השני בסביבות חודש ספטמבר 1863. כעבור מספר חודשים צבא הקונפדרציה הביס את צבא האיחוד בקרב צ'יקמאוגה. כוחות האיחוד נסוגו לצ'טנוגה ולאחר מכן החלה מערכת צ'טנוגה, במהלכה כוחות האיחוד בפיקוד יוליסס ס. גרנט הצליחו לשמר את השליטה בעיר. לאחר המלחמה העיר התאוששה במהירות והפכה לצומת רכבות חשוב ומרכז תעשייתי גדול.
ב-1867 עלה נהר טנסי על גדותיו והציף את העיר כולה. מאז הקמת מערכת הסכרים של רשות עמק טנסי, שנוסדה ב-1933, לא היו שיטפונות גדולים כל-כך של הנהר באזור צ'טנוגה.
כלכלה
כלכלת צ'טנוגה מתבססת בעיקר על תעשייה, ובמידה פחותה יותר גם על תיירות. בעיר נמצאים מפעלים רבים של חברות גדולות, כמו מפעל של יצרנית הרכב הגרמנית קבוצת פולקסווגן, היחיד של החברה בארצות הברית.
אקלים
צ'טנוגה, כמו מרבית טנסי, נמצאת באזור בו שורר אקלים סובטרופי גשום. החורפים בדרך כלל מתונים יחסית ואילו הקיצים חמים וגשומים. ממוצע המשקעים השנתי עומד על 1,333 מילימטרים.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת טנסי בצ'טנוגה ואוניברסיטת טנסי טמפל.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה צ'טנוגה מטרופוליטן, הנמצא במרחק של 8 קילומטרים מזרחית למרכז העיר.
בעיר עוברים הכבישים הבין מדינתיים 24, המקשר את צ'טנוגה למדינת אילינוי, ו-75, המקשר בין העיר מיאמי בפלורידה ובין גבול ארצות הברית-קנדה במישיגן. כמו כן, בקרבת העיר בצדו השני של הגבול עם ג'ורג'יה מתחיל כביש בין-מדינתי 59, שמגיע לניו אורלינס בלואיזיאנה.
חסידי מצרים
חסידי מצרים היו יהודים שהשתייכו לתנועה רוחנית במצרים שבין המאות השתים-עשרה והארבע-עשרה, אשר חרתה על דגלה אורח-חיים של מצוינות דתית ומוסרית שתכליתו חידוש הנבואה. התנועה שמה דגש על פרישות והתבודדות, ואף קלטה אל תוכה השפעות ברורות של המיסטיקה האסלאמית המכונה סופיות. בראש התנועה עמדו חמישה דורות של צאצאי הרמב"ם, מבנו רבי אברהם ועד נכד-נינו רבי דוד ברבי יהושע הנגיד.
היסטוריה
ממצאים מתוך הגניזה הקהירית בראשית המאה העשרים, הביאו חוקרים רבים להתחקות אחר עקבותיה של תנועה רוחנית של חסידים במצרים שבין המאות השתים-עשרה והארבע-עשרה, תנועה שנקראה בשם "חסידי מצרים". הממצאים מהגניזה כללו הן חיבורים והן מכתבים אישיים המפרטים תפיסה תאולוגית ופרקטיקות רוחניות הדומות למדי לאלה שהיו מקובלות בקרב הסופים. נמצאו גם טקסטים המועתקים בערבית יהודית של מיסטיקנים סופיים מוסלמים שונים, הן מתונים כאל-ע'זאלי והן אקסצנטריים ויוצאי-דופן כאל-חלאג', המיסטיקן המוסלמי שהוצא להורג על ידי האורתודוקסיה המוסלמית בעוון כפירה. מאגרות אישיות יותר ניתן ללמוד כי התואר "חסיד" ניתן רק לבעלי מעלה רוחנית המתנהגים לפי "דרך החסידות".
החסידים נהגו להתפלל בבתי-כנסת נפרדים משלהם ובהם הנהיגו מנהגי פולחן ייחודיים, רבים מהם בהשראת המנהגים המוסלמים. התופעה עוררה התנגדות עזה כנגדם מצד גורמים שמרניים בקהילה היהודית במצרים. החסידים פנו לבנו של הרמב"ם, רבי אברהם, שחמיו רבי חננאל החסיד היה מאנשי התנועה, והצליחו להשפיע עליו להצטרף אל שורותיהם. רבי אברהם הנהיג בעקבותיהם מנהגי פולחן ייחודיים בבית הכנסת שעמד בראשו, וכתב תשובות הלכתיות המגנות על אימוץ דתי זה, ומתגוננות כנגד הטענה שהוא עובר בכך על איסור "חוקות הגויים". רבי אברהם אף יצר שילוב מקורי ומעניין בין משנתו הפילוסופית של אביו לבין הדרך הרוחנית-מיסטית של החסידים.
המחלוקת כנגד התנועה ומנהגיה הייחודיים הייתה עזה, והיו אף שפנו לשלטון המוסלמי בטענה שרבי אברהם מנהיג מנהגים מהפכניים שאינם תואמים את ההלכה היהודית, והוא מהווה, במשתמע, גורם חתרני. סמכותו וכוחו הפוליטי של רבי אברהם, ששימש בין היתר כנגיד יהודי מצרים וכמנהל בית-החולים הכללי בקהיר, הגנו עליו מפני ההאשמות, והתנועה החסידית המשיכה לשגשג תחת הנהגת צאצאיו. ההתנגדות לתנועה לא שככה, והיוותה גורם מרכזי לשקיעת התנועה במאה הארבע-עשרה, בצירוף חדירת הקבלה מאזור ספרד שירשה את מקומה כתנועה רוחנית-מיסטית. לפי מסורת מסוימת, אף בניו של רבי דוד בן יהושע, אחרון הנגידים משושלת צאצאי הרמב"ם שעמדו בראש התנועה החסידית, נלקחו בשבי והנהגת התנועה נחלשה באופן משמעותי, מה שהיווה גורם נוסף לשקיעתה.
תאולוגיה
חסידי מצרים האמינו, בדומה לאמונה הסופית, כי ישנה דרך רוחנית ייחודית, הכוללת הן הקפדה מיטבית על חוקי ההלכה והן מנהגי פרישות ומצוינות מוסרית, שבסופה ניתן להגיע לידי נבואה והתאחדות עם האל. הם אף סברו, גם זאת באופן דומה למדי לסופים, שהידע הקדוש של "ההגעה אל האור האלוהי" עבר בירושה מאדם הראשון לשת, דרך האבות עד משה רבנו שהעניק לישראל חוק דתי גלוי לצד הנהגה רוחנית ייחודית ליחידי סגולה. חסידי מצרים היו משוכנעים כי הידע הקדוש נשתכח במרוצת השנים והגלויות, אך נשתמר במידה רבה בקרב הסופים (או "פרושי האסלאם" כפי שמכנה אותם רבי אברהם בן הרמב"ם).
השאיפה הרוחנית של חסידי מצרים הייתה לשחזר את הידע הרוחני הזה וכך להגיע לידי נבואה. בין היתר בעקבות מסורת משפחתית שעברה בקרב משפחת הרמב"ם (מסורת אותה מצטט הרמב"ם ב"איגרת תימן"), האמינו החסידים כי העת היעודה לחידוש הנבואה קרבה ובאה, ולפיכך מוטלת עליהם החובה לנסות לשחזר את הדרך להגיע אליה. לשם-כך, פנו לחפש עקבות למסורת הרוחנית-נבואית הן במקורות היהדות הקלאסיים (מקרא וספרות חז"ל), והן בקרב המסורת הרוחנית הקרובה אליהם במרחב – המסורת הסופית המיסטית.
פרקטיקות דתיות
חסידי מצרים אימצו בבתי-הכנסת שלהם מנהגי פולחן חריגים בנוף היהודי המקומי, רבים מהם בהשפעה מוסלמית, כמו למשל: כריעות והשתחוויות בתפילה, נשיאת כפיים כלפי מעלה, בכיות במהלך התפילה, עמידה בטורים כמנהג המוסלמים, ריבוי בצומות וביקיצה מוקדמת לתחינות ליליות. יש הטוענים אף שהחסידים אימצו את טקס ה"דִ'כְּר" הסופי, בו מזכירים את שמות האל באופן מדיטטיבי כדי להגיע לידי דבקות בו.
בנוסף, אימצו חסידי מצרים את האידיאל הסגפני מהסופים, וקראו לפרישות מתענוגות העולם ולהרבות בהתבודדות. יש מהם שאף המליצו על פרישות מינית עד גיל ארבעים, אז נחלשת התשוקה המינית. רבי אברהם בן הרמב"ם הרבה לנסות לבסס עד האידיאל הסגפני על מקורות היהדות, ואולם הוא מודה בפה מלא ש"פרושי האסלאם" הם המגשימים כיום הלכה למעשה אידיאל עתיק זה שהוא ירושה, לדעתו, מנביאי ישראל. החסידים, שוב בדומה לסופים, האמינו שישנה דרך (טַרִיקָה) אתית-רוחנית בעלת תחנות רוחניות, שעל החסיד לעבור בדרכו להשגת רוח הקודש. התחנות הן רחמים, נדיבות, אבירות-הלב, ענווה, אמונה, הסתפקות במועט, פרישות והתבודדות.
הוגים בולטים
ההוגה הבולט הראשון בקרב חסידי מצרים היה רבי אברהם החסיד, שרבי אברהם בן הרמב"ם קרא לו "מורי בדרך אל האל". מחיבוריו שנתגלו בגניזה הקהירית ניתן ללמוד כי רבי אברהם החסיד חיבר פירוש מיסטי לשיר השירים, האמור לשמש כמדריך רוחני לנשמה בדרכה אל אהובה האל. רבי אברהם הניח תשתית לפרשנות המיסטית של שיר-השירים כמתאר מערכת-יחסים בין הנשמה ליוצרה, ולא בין עם-ישראל לאלוהיו כפי שהיה מקובל בספרות חז"ל. הוא הושפע בכיוון זה מן הסופים, אשר שמו דגש על עלייתו הרוחנית של הפרט, ושאף הדגישו רבות את חשיבות האהבה לאל, עד כדי תחושת התאחדות מיסטית עמו. נמצא בגניזה גם חיבור עצמאי שלו אודות "השגת הידע הנבואי". הכתיבה של רבי אברהם החסיד רוויה בטרמינולוגיה סופית הבלולה במושגים פילוסופים מבית מדרשם של הרמב"ם ורבי יהודה הלוי.
ההוגה המרכזי והמשפיע ביותר בתולדות תנועת חסידי מצרים היה רבי אברהם בן הרמב"ם (1237-1186). ראב"ם חיבר חיבור מקיף בערבית יהודית בשם "כַּאפִיָה אלעַאבְּדִין" (תורגם לעברית בשם "המספיק לעובדי השם"). חלקו הראשון של החיבור, העוסק בהלכה ובטעמי המצוות, לא הגיע לידינו, אולם חלקו השני העוסק בדרך החסידות הגיע לידינו, וניתן למצוא בו דברי מוסר ופרשנות המקרא וחז"ל ברוח הסופיות. בהכרזתו בפה מלא על ההגשמה של הסופים המוסלמים את האידיאל הנבואי, בולט רבי אברהם לעומת הוגים יהודיים הקודמים לו כדוגמת רבנו בחיי אבן פקודה, שלמרות שבספרו "חובות הלבבות" הושפע מההגות הסופית במידה מכרעת, נמנע מלהזכיר את מקורות ההשפעה שלו. על בנו של ראב"ם, רבי עובדיה בן מימון (1265-1228) לא ידוע רבות מלבד שהיה מפורסם כחסיד ובעל נסתרות, ושחיבר ספר בשם "מאמר הבאר" (מַאקַלַה אלחַוְצִ'יַה) בו הוא מדמה את הלב לבאר שיש לטהר קודם שייכנסו לתוכו מימי החכמה. למרות שרבי עובדיה מסתמך על אביו וסבו במידה רבה, הגותו מתאפיינת במידה עמוקה יותר של מיסטיות.
הנגידים הבאים, רבי דוד ורבי יהושע, הלכו גם הם בדרך חסידי מצרים, ואולם לא ידוע בוודאות על חיבורים שחיברו ברוח זו. אולם אחרון הנגידים מצאצאי הרמב"ם, רבי דוד בן רבי יהושע המימוני (1409-1335 לערך), כתב ספר בשם "מורה הפרישות ומדריך הפשיטות" (אלמֻרְשִׁד אִלַי אלתַּפַרֻד ואלמֻרְפִד אִלַי אלתַּגַ'רֻד), ובתוכו נכלל מאמר מוסר בשם "מאקלה פי דרך החסידות". ספרו זה שואב ממקורות סופיים רבים, ואף מציין בשמם המפורש של מיסטיקנים סופים כדוגמת אל-חַלַאג', אל-קושַיירִי, אל-מַכִּי, אל-ע'זאלי ואל-סוּהרְוַהרְדִי. לעומת אבותיו שהדגישו יותר את הפן הסגפני של דרך החסידות, רבי דוד נותן דגש רב יותר על שלמותו הרוחנית של היחיד ומסעו בדרך להפיכתו ל"אדם שלם". רבי דוד היה מצוי בקשר טוב עם המנהיגים הסופיים במצרים, כפי שניתן ללמוד ממכתב שנמצא בגניזה, בו פונה אישה לרבי דוד שיפעיל את קשריו עם השייח' הסופי מוחמד אלכּוּרַאנִי, כדי שימנע מבעלה לזנוח את משפחתו ולקבוע מגוריו בקרב הסופים.
קנטראמה גהיגירי
קנטראמה גהיגירי (בצרפתית: Kantarama Gahigiri ; נולדה ב-13 בדצמבר 1976 ) היא יוצרת סרטים רואנדית ושווייצרית. בין סרטיה הידועים ביותר הם Tapis rouge, Me + U, Me + U.
קריירה
סרטה העלילתי הראשון של גהיגירי, Tapis Rouge, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ז'נבה, והיא זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של צ'לסי. נכון לסוף 2018, יש לה סרט חדש בפיתוח, Tanzanite, סרט אפרו-פאלפ דיסטופי.
פילמוגרפיה
כשחקנית
זיתא
זיתא (בערבית: زيتا) היא עיירה פלסטינית בנפת טולכרם במערב יהודה ושומרון, הממוקמת 11 ק"מ צפונית-מזרחית לטולכרם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית זיתא מנתה בשנת 2008 כ-2,852 תושבים. 21.5% מאוכלוסיית זיתא היו פליטים בשנת 1997.
היסטוריה
זיתא הוא כפר עתיק ובו נמצאו כותרות קורינתיות במקאם מקומי.
המקום נזכר כישוב שומרוני בתקופת המרד של בבא רבה במאה הרביעית לספירה. על-פי יצחק בן-צבי, במקום גר המנהיג והזקן השומרוני "הכהן לוי".
בנוסף על כך, נמצאו שרידים מן התקופה הביזנטית, המוסלמית ומן ימי הביניים. בשנת 1265 היה זיתא מבין הכפרים שהסולטאן ביברס הקצה לאמיריו לאחר שגירש את הצלבנים. מחצית מזיתא הוענק לאמיר ג'מאל אלדין איידוגדי אל-עזיזי, רבע לאמיר שמס אלדין אילדיקוז אלקאראקי, ורבע לאמיר סייף אלדין קיליג 'אל-בגדדי.
הכפר נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית עם שאר ארץ ישראל בשנת 1517. בתיעוד המס העות'מאני משנת 1596 הכפר הופיע בשם זיתא, שנמצא בקאקון נהיה, בסנג'אק בשכם. הכפר הורכב מ-91 משקי בית מוסלמים ו-7 נוצרים. תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית- כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עזים בסך הכל הכפר שילם כ-3,440 אקצ'ות. כלי חרס מן התקופה נמצאו בכפר בחפירות ארכאולוגיות.
הכפר מופיע בגיליון 45 במפתו של ז'קוטין שנוצרה במהלך פלישתו של נפוליאון בשנת 1799, אם כי מפה זו אינה נחשבת למדויקת.
במהלך מרד האיכרים בשנת 1834, רדף אבראהים פאשא אחר המורדים עד לזיתא. תשעים מורדים נהרגו בו, ואילו השאר ברחו לדיר אל-ע'וסון הסמוך. בשנת 1838 צוין הכפר באזור המנהלי אש-שעראוויה צפונית לשכם. בשנת 1882 הכפר הוזכר במפת הקרן לחקר ארץ ישראל כ"כפר על אדמה גבוהה בקצה המישור. מוקף בגני תאנים, עם זיתים מדרומו. נראה כי זהו מקום עתיק שיש בו קברים במזרח. אספקת המים היא בעיקר מבארות, אך יש מעיין קטן בדרום מערב. [...] שני מקומות קדושים קיימים בצד הדרומי של הכפר."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנה זיתא כ-1,087 תושבים – כולם מוסלמים. מספר התושבים גדל במפקד 1931 ל-1,165 נפש החיים ב-237 בתים. בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 1,814 נפשות.
FMP בלגרד
מועדון כדורסל FMP (בסרבית: Кошаркашки клуб ФMП) המכונה בדרך כלל KK FMP או FMP Meridian מטעמי חסות, הוא מועדון כדורסל סרבי מבלגרד, המשחק בליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית וליגת האלופות. המועדון נוסד בנובי סאד בשנת 1970 בשם '''ק.ק. רדניצ'קי (KK Radnički'''), ולאחר מכן עבר לבלגרד.
המועדון מחשיב את עצמו כיורש של מועדון FMP ז'לזניק בלגרד המקורי, שהתמזג עם הכוכב האדום בלגרד ב-2011.
1970–2009: נובי סאד
המועדון הוקם בשנת 1970 בשם KK Radnički בנובי סאד. המועדון עלה לליגה הסרבית הראשונה ב-2007 ושיחק בה בשתי העונות האחרונות של המועדון בנובי סאד (2007/08 ו- 2008/09.
2009–2013: בלגרד
בשנת 2009, רדניצ'קי הועברה לבלגרד ושינתה את שמה ל- KK Radnički Basket כדי להבדיל בינה לבין רדניצ'קי בלגרד. שנתיים לאחר מכן, המועדון שינה את שמו ל-KK Radnički FMP.
FMP (2013-הווה)
בעונת 2016/17, ערכה FMP את הופעת הבכורה שלה בליגה האדריאטית וסיימה במקום התשיעי. הפאוור פורוורד ג'ונה בולדן זכה בתואר הטופ פרוספקט לאחר שהעמיד ממוצעים של 12.9 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק בעונתו הראשונה בליגה.
בדצמבר 2020, המועדון הפך לבעל מניות של איגוד הכדורסל האדריאטי, בעקבות העברת מניות ממטאלאץ ולייבו. ב-18 בנובמבר 2021, המועדון שינה את שמו ל-FMP Meridian לעונת 2021/22 מטעמי חסות.
ביוני 2022, FMP הצטרפה לליגת האלופות לעונת 2022/23 ותשתתף במוקדמות.
תארים
מאז 2013, המועדון רואה את עצמו כיורש של FMP "המקורי" FMP ולכן מחשיב את התארים הבאים, בהם זכתה ז'לזניק FMP בלגרד, ברשימת התארים שלו:
חן וינקלר
חן וינקלר (נולד ב-1969) הוא אמן ופסל ישראלי, קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה
וינקלר נולד וגדל בנתניה. שירת בצה"ל בחטיבה 188 ושימש כסמח"ט שריון במילואים. למד פיסול באבנים והוכשר בקורסים מתקדמים בבתי-ספר בישראל ובעולם. כן למד לימודי הנדסאי אדריכלות.
וינקלר מתכנן, מפסל ובונה אנדרטאות ופסלים באבן, בשיש ובחומרים נוספים. מרבית החומרים בהם הוא יוצר הם חומרים טבעיים שמקורם בישראל. עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם ומוצבות במוזיאונים, בגנים ציבוריים ובמבנים. הקים עשרות אנדרטאות ומאות מצבות אומנותיות ברחבי הארץ לאנשים ומוסדות פרטיים, ליישובים ולמשרד הביטחון.
אחת מעבודותיו הידועות היא אנדרטת "הכנפיים" - אנדרטת הניצחון בנתניה, שהוקמה בשיתוף פסלים רוסים לציון ניצחון הצבא האדום על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
וינקלר מתמחה בפיסול סביבתי ומשתמש בפיסולו בשיטת המיחזור הירוקה, ההופכת פסולת תעשייתית למוצרי אמנות שימושיים. במסגרת מימוש חזון זה הקים חברה שבה מוסבים מדי יום כ-8 טון פסולת תעשייתית לאלמנטים מעוצבים.
בשנת 2019, יזם אירוע הוקרה למערך המילואים ובו תערוכת האמנות ״מילואים: יומן מסע״. שלושה שבועות של אירועי תרבות, תוכן ופנאי שעוסקים ומנגישים את מערך המילואים לכלל בכניסה חופשית ללא עלות. לרגל האירוע הוקם קמפיין גיוס המונים.
בשנת 2020 יצר קולקציית תכשיטים בעיצובו האישי והייחודי, מעוצב ומפוסל, המשלב בין אבנים מארץ ישראל או אבנים מאבני החושן וצורפות בכסף וזהב.
בשנת 2021 נבחר וינקלר לכהן כיו"ר איגוד האומנים של נתניה.
בשנת 2022 ערך וינקלר יחד עם בנו, אשד וינקלר, את תערוכת "אבן סגולה" - תערוכה המציגה לראשונה פיסול בקריסטלים וביקרו בה למעלה מ-30,000 איש.
וינקלר הוא מורה מוסמך ליוגה וסיים לימודי הילינג וטיפול בקריסטלים.
מריאנה ויקטוריה מספרד
מריאנה ויקטוריה מספרד (31 במרץ 1718 - 15 בינואר 1781), הייתה בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה
מריאנה ויקטוריה נולדה במדריד ב-31 במרץ 1718, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה, ונקראה על שם סבתה מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1721 נערך הסכם נישואיה של מריאנה ויקטוריה ללואי החמישה עשר, מלך צרפת, והיא נשלחה לצרפת, אולם בשנת 1725 הוחלט לשלוח את מריה אנה ויקטוריה בחזרה לספרד והסכם הנישואים בוטל. בעקבות כך נוצר קרע בין ממלכת צרפת לממלכת ספרד, וספרד כרתה ברית עם אוסטריה בהסכם וינה נגד צרפת.
בשנת 1729 התחתנה מריאנה ויקטוריה עם ז'וזה, נסיך ברזיל, בעוד אחיה למחצה פרננדו, נסיך אסטוריאס התחתן עם אחותו של ז'וזה ברברה מפורטוגל. נישואי הזוג היו מוצלחים, על אף בגידותיו הרבות של ז'וזה, והם אהבו לצאת למסעות ציד ביחד, וכן אהבו מוזיקה - מריאנה הייתה זמרת מוצלחת.
בשנת 1758 נפצע ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל בניסיון התנקשות. משפחת טאבורס ודוכס אביירו הואשמו במעשה, והוצאו להורג לאחר משפט קצר. סבשטיאאו דה מלו האשים גם את אנשי מסדר הישועים בבגידה ובקשירת קשר לניסיון ההתנקשות, מה שפגע קשות בדעת הקהל וביחסי הציבור של הישועים בעידן האבסולוטיזם הנאור. שנה לאחר מכן גורשו הישועים מפורטוגל. דה מלו לא הראה שום מידה של רחמים, והעמיד לדין כל אדם שהיה מעורב, אפילו נשים וילדים, אולם מריאנה ויקטוריה ובתה מריה, נסיכת ברזיל התערבו והצילו כמה מהנשים והילדים.
לאחר שסבל ז'וזה הראשון מכמה התקפים, מינה ב-29 בנובמבר 1776 את מריאנה ויקטוריה לעוצרת הממלכה במקומו. ב-24 בפברואר 1777 מת בעלה ז'וזה הראשון, ובתה עלתה לשלטון במקומו כמריה הראשונה, מלכת פורטוגל. מריאנה ויקטוריה נטלה על עצמה את שיקום היחסים בין פורטוגל לספרד, ולצורך כך נסעה ב-28 באוקטובר 1777, ושהתה שם כשנה. בהיותה בספרד חוותה מריאנה ויקטוריה התקף של שיגרון, ובנובמבר 1778 חזרה לפורטוגל. מצבה של מריאנה ויקטוריה המשיך להתדרדר, וב-15 בינואר 1781 מתה מריאנה ויקטוריה בארמון בליסבון.