cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה הטורקית
טורקיה גולשת לחוסר יציבות
בשש השנים שמ-1974 ועד 1980 חוותה טורקיה מסכת של טרור ואנרכיה. מספר קורבנות מעשי הטרור במחצית השנייה של העשור עמד על למעלה מ-5,000, מספר שמשמעותו כ-10 מקרי רצח בכל יום בממוצע. רוב מקרי הרצח היו על רקע מאבק אלים בין גורמי הימין הקיצוני, ובראשם ארגון הזאבים האפורים השייך למפלגת התנועה הלאומית, לבין גורמי שמאל קיצוני. במשפטים שנערכו מאוחר יותר דובר ב-5,388 מקרי רצח - מהם 2,109 פעילי שמאל ו-1,296 פעילי ימין, בעוד שאת יתר הקורבנות לא ניתן היה לשייך בוודאות לצד זה או אחר.
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע, רובם נמחצו או נדרסו במהלך הפאניקה שהשתלטה על הכיכר. ב-16 במרץ 1978 נרצחו שבעה סטודנטים בכיכר באיזיט סמוך לאוניברסיטת איסטנבול. ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה (Bahçelievler), אולם השיא היה ב-23 בדצמבר 1978 עת פעילי ימין רצחו לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה. בעקבות התקרית שנודעה כטבח קרמאנמרש הוכרז שלטון צבאי ב-14 מ-67 נפות טורקיה, ומאוחר יותר הורחב זה לשש נוספות. ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, אשר שימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet). אג'ה התפרסם שנתיים לאחר מכן בניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-1978 קמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן (כורדית Partiya Karkerên Kurdistan, PKK, טורקית Kürdistan İşçi Partisi) והצטרפה גם היא לקלחת האלימות.
ההפיכה הצבאית השלישית (1980)
ב-12 בספטמבר 1980 התחוללה ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה. בנימוק שהמדינה התדרדרה לחוסר יציבות חברתית ושלטונית, תפס הצבא בהנהגת ראש המטות המשולבים, קנן אוורן, את השלטון. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים נאסרו. החוקה מ-1961 הושעתה ובמדינה הוכרז שלטון צבאי. השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים, ולפי הערכות אמנסטי אינטרנשיונל נעצרו כרבע מיליון איש בתקופה זו, וחלקם הגדול עונה. "ארגון זכויות האדם" (İnsan Hakları Derneği) הטורקי העריך את מספר העצורים על רקע פוליטי בתקופה זו בכ-650,000 איש. אוורן שנחשד לעיתים מזומנות בהיותו ראש ארגון גרילת הנגד במדינה בכבודו ובעצמו ובקיום קשרים עם ארגון הטרור של הזאבים האפורים במטרה לתדלק את מצב "אסטרטגיית המתח" במדינה, הוציא עתה את הארגון אל מחוץ לחוק. כ-220 מאנשי הארגון כמו גם חלק מאנשי מפלגת התנועה הלאומית אליה היה מקושר ומנהיג המפלגה אלפארסלן טירקש, הועמדו לדין במאי 1981, והואשמו בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במדינה ובמטרה להקים בה דיקטטורה פשיסטית.
ב-29 ביוני 1981 מינתה החונטה אספה מייעצת לניסוח חוקה חדשה, וב-9 בנובמבר 1982 אישר משאל עם את החוקה החדשה שנוסחה במידה רבה בהתאם למידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו. בעוד שחוקת 1961 הושפעה מהחשש לאובדן אופייה הדמוקרטי של המדינה ולכן הרחיבה את מערכת האיזונים והפיקוח בין רשויות השלטון; הלך הרוח ששרר בטורקיה בתחילת שנות השמונים הושפע מהאנרכיה שהתפשטה במדינה במהלך שנות השבעים. 92% מבעלי זכות הבחירה אשר ניצלו את זכותם והשתתפו במשאל העם תמכו בחוקה החדשה, שצמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. חוקת 1982 ספגה בשל כך ביקורת ותוארה כדוגמה למידה הרבה בה יכול שלטון צבאי להכתיב את תנאי סיומו. החוקה החדשה שינתה את אופייה השלטוני של המדינה, וקרבה אותה שוב למעמד של רפובליקה נשיאותית. אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982 ובמקביל המשיך ושימש עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים.
ב-6 בנובמבר 1983 נערכו בטורקיה בחירות כלליות לראשונה מאז 1977. בחירות אלה לא היו חופשיות במובן המקובל שכן על רוב המדינאים הבולטים במדינה בתקופה שלפני ההפיכה נאסר לקחת חלק בחיים הציבוריים, ורק שלוש מפלגות הורשו להשתתף בהן - מפלגת הדרך הנכונה (Doğru Yol Partisi, DYP) ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק, מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) הישנה-חדשה ומפלגת המולדת (Anavatan Partisi, ANAP) החדשה. בבחירות ניצחה מפלגת המולדת הימנית-מתונה בהנהגתו של טורגוט אזאל (Turgut Özal).
שנות השמונים והתשעים
בשנות השמונים החל פרויקט דרום-מזרח אנטוליה, פרויקט רב-מגזרי לפיתוח אזורי בר-קיימא משולב בדרום-מזרח אנטוליה בטורקיה, אזור בעל נוכחות כורדית רבה. מטרותיו העיקריות של הפרויקט הן להעלות את איכות חייהם ורמת הכנסתם של תושבי האזור, להקטין פערים בין-אזוריים, להגדיל את התפוקה והצמיחה הכלכלית במגזר הכפרי, וכן לתרום למטרות כלכליות וחברתיות במישור הלאומי. הקשיים השונים בפרויקט נפתרו ברובם בתחילת המאה ה-21. בין הקשיים שמהן סבל הפרויקט הייתה הלחימה בין PKK לצבא טורקיה באזור, שנמשכה עד 1999. מסיבה זו, החל מיולי 1987, הוטל מצב חירום בדרום-מזרח טורקיה, צעד שנמשך עד נובמבר 2002.
בתחילת שנות התשעים חזר חוסר היציבות הפוליטית. בשנת 1991 שב סוליימאן דמירל לראשות הממשלה לאחר שניצח את מסוט ילמאז. בחירות 1995 הביאו לקואליציה קצרת מועד בין ומפלגת המולדת בראשות מסוט ילמאז למפלגת הדרך הנכונה, כעת עם טנסו צ'ילר בראש. ילמז שב לכהן כראש הממשלה ב-6 במרץ 1996 כאשר עמד בראשה של ממשלת קואליציה עם מפלגת הדרך הנכונה, אך לא לזמן רב. שלושה וחצי חודשים לאחר מכן קמה לראשונה בתולדות המדינה ממשלה בראשות מפלגה בעלת מצע מוסלמי, ונג'מטין ארבקן (Necmettin Erbakan), ראש מפלגת הרווחה (Refah Partisi), היה לראש הממשלה. שלטונה של מפלגת הרווחה היה קצר מועד, וב-1997 הצבא הביא בהתבטאויותיו להתפטרותו של ארבקן. הצבא, בהתייחס לתמיכת ממשלתו במדיניות דתית הנחשבת מסוכנת לאופיה החילוני של טורקיה, שלח תזכיר לראש הממשלה נקמטין ארבקאן וביקש ממנו להתפטר, וכך עשה. האירוע זכה לתואר "הפיכה פוסט מודרנית" על ידי האדמירל הטורקי סלים דרביסוטולו.
זמן קצר לאחר מכן, מפלגת הרווחה (RP) נאסרה ונולדה מחדש כמפלגת המעלות (FP). ממשלה חדשה הוקמה על ידי ANAP ומפלגת השמאל הדמוקרטית של בולנט אג'וויט (DSP) הנתמכת מבחוץ על ידי מפלגת העם הרפובליקנית (CHP). DSP הפכה למפלגה הפרלמנטרית הגדולה ביותר בבחירות 1999. למקום השני הגיעה מפלגת התנועה הלאומית (MHP). שתי מפלגות אלה, לצד ה-ANAP של ילמאז הקימו ממשלה. הממשלה הייתה אפקטיבית במידה מסוימת, אם לא הרמונית, הביאה לרפורמה כלכלית נחוצה מאוד, הנהיגה חקיקת זכויות אדם וקרבה את טורקיה לאיחוד האירופי.
היסטוריה עכשווית
במאה ה-21, הפוליטיקה הטורקית נשלטת במידה רבה על ידי ארבע מפלגות עיקריות. הגדולה ביותר היא מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), שהוגדרה כמפלגה שמרנית שנוטה לאסלאם. היא שלטה מאז שזכתה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 2002. מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) נותרה כמפלגה השנייה בגודלה מאז 2002, תוך תמיכה באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית וכמאליסטית. מפלגת התנועה הלאומית (MHP) שומרת על אידאולוגיה לאומנית טורקית והייתה השלישית בגודלה בפרלמנט מאז הבחירות הכלליות ב-2007. מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) נוסדה בשנת 2012. היא נתפסת במידה רבה כמפלגה פרו-כורדית ושומרת על אידאולוגיה של זכויות מיעוט ואנטי-קפיטליזם. היא עברה לראשונה את אחוז החסימה הגבוה (10%) ב-2015.
בבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר 2002, השיגה מפלגת הצדק והפיתוח רוב מוחלט באספה הלאומית הגדולה של טורקיה והצליחה לבסס קואליציה חד-מפלגתית לראשונה מאז שנת 1987. באותה שנה צומצם כוחו של המועצה לביטחון לאומי (טורקיה), הגוף שהקימו אנשי הכוחות המזוינים של טורקיה בשנות ה-60.
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003. לאחר שבתחילת שלטונו טורקיה ידעה פריחה כלכלית, המדינה נכנסה למיתון בסוף העשור השני של המאה ה-21. ב-1 ביוני 2004 הודיעה מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) כי הפסקת האש עליה הכריזה, חד צדדית, בשנת 1999, הגיעה לסיומה. העימותים המחודשים בין הצדדים היו לא פחות קטלניים מקודמיהם, ועד שנת 2012 נהרגו בהם אלפי בני אדם, מרביתם אנשי כוחות הביטחון הטורקים, ולוחמי גרילה כורדים. בשנים 2013-2015 היה תהליך שלום בין ה-PKK לממשלה. לאחר שבה האלימות בין הצדדים. היחסים בין הטורקים והכורדים הדרדרו רקע המערכה של היחידות להגנת העם" (YPG) מול דאעש בכובאני. המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה באה לידי ביטוי במגוון דרכים. היא אף יזמה את המבצעים הבאים:
ב־15 ביולי 2016 החל ניסיון להפיכה צבאית בטורקיה. קבוצה המהווה חלק מהכוחות המזוינים של טורקיה, שהייתה ממובילי המהלך, הודיעה על הקמת "המועצה הטורקית לשלום", שיועדה להיות הגוף שישלוט על המדינה. הנשיא ארדואן קרא לאזרחים לצאת לרחובות ולהתקומם נגד הפיכה זו. כמענה לקריאת ארדואן, ניסו אזרחים לחצות את גשר הבוספורוס, אך נורו על ידי כוחות צבאיים ששלטו על הגשר. יריות נשמעו ליד שדות תעופה מרכזיים באנקרה ובאיסטנבול. יותר מ-200 אנשים נהרגו בעימותים. כעבור שעות אחדות הסתמן שניסיון ההפיכה נכשל, ומאות ממשתתפיו נעצרו.
עם בחירתו מחדש ביוני 2018 והשבעתו ב-9 ביולי הוא אשרר למעשה את כהונתו לקדנציה נוספת בת חמש שנים, שבמסגרתה יורחבו סמכויותיו והוא יחזיק בסמכויות חסרות תקדים שאף מנהיג טורקי לא החזיק בהן במאה השנים האחרונות, זאת במקביל להשתלטות הדרגתית שביצע על מנגנוני האיזונים והבלמים במערכת הפוליטית הטורקית, וביצוע פעולות שנועדו למנוע ביקורת עליו, כמו מינוי נאמנים בין ראשי הצבא, ומאסר לעיתונאים ופעילי זכויות אדם שביקרו את השלטון. במשך שלוש השנים שחלפו מאז ניסיון המהפכה ארדואן עצר, כלא, העלים, הגלה או הדיח כ-500 אלף טורקים, מרביתם עובדי מדינה, אבל גם אנשי עסקים, אנשי אקדמיה, מורים, פוליטיקאים ואחרים. המדינה גם תפסה את נכסיהן של יותר מ-1,000 חברות גדולות, שנחשדו כי לקחו חלק בניסיון ההפיכה.
מריקואידודונטידה
מריקואידודונטידה המכונים לרוב אוראודונטים (שם מדעי: Merycoidodontoidea) היא על-משפחה קדומה של מכפיל פרסה בעלי כרית אשר התקיימו בין סוף האאוקן ושרדו עד לתקופת המיוקן, לפני 5–35 מיליון שנה מזמננו. המשמעות של שמם הנפוץ הוא "שיני הרים", עקב המבנה של שיניהם הטוחנות.
מאפיינים
בני קבוצה זו היו מכפילי פרסה פרימיטיביים, הקרובים מעט לגמלים והיו מגוונים בגודלם, מגודל חתול אצל הספיה, שהגיעה למשקל ארבעה ק"ג, לאפוראודון דמוי הפרה, שהגיע למשקל 118 ק"ג. חלקם מילאו את הגומחה של החזירים והפקאריים, אחרים הותאמו לתנועה מהירה בדומה לאנטילופות והסוג מריכוכרוס היה מקביל להיפופוטם והגיע למשקל מעל 440 ק"ג.
המריקואידודונטידה היו נמוכים מאוד, בעלי ניבים בולטים בלסתם והיו צמחוניים או אוכלי כל אך לא מתמחים בליחוך עשבים, כמו רוב הפרסתנים הקיימים. הם חיו בערבות הרחבות של אמריקה הצפונית עד המיוקן, אז הם נעלמו. ייתכן שהסיבה היא יובש נרחב שפגע בצמחייה השופעת וגרר שינויי אקלים קשים.
בכמה מאובנים נמצאו שרידים של יונקים אלה קבורים יחדיו, במיתה המונית ליד העיר צ'ולה ויסטה, קליפורניה ובפארק הלאומי בדלנדס.
מסגרות לטיפול ושיקום לנכים
מסגרות טיפול ושיקום לנכים הן מסגרות פעילות שנועדו לאפשר שיקום לאנשים עם נכות, בניסיון להחזרתם ככל האפשר לרמה מקסימלית של תפקוד, לאפשר להם אוטונומיה מסוימת ולהכינם לקראת השמה במקומות תעסוקה.
מטרתה של מסגרת השיקום היא לסייע לאדם באמצעות טיפולים פיזיים, טיפולים נפשיים, טיפולי רווחה, מציאת עבודה, מלגות שונות ללימודים, קצבאות הניתנות לנכים ועוד. ניתן לסווגם לשלושה סוגים של שיטות סיוע: אמצעים פיזיים (תרגילים ותנוחות שונות), מכשירי עזר מכניים, וטיפול פסיכו-חברתי.
בישראל זכאי כל אדם עם נכות לזכויות שונות על פי חוק, בתנאי שהוא משלם דמי ביטוח לאומי. מטרת זכויות אלו לשפר את איכות ורמת החיים של הנכה. לאחר שהמוסד לביטוח לאומי מכיר במגבלת האדם, נבדק אם אכן נכותו פוגמת ביכולתו לפרנס את עצמו ולקיים שגרת חיים יומיומית, ובאמצעות מבחנים שונים הנערכים על ידי המוסד נקבעים אחוזי נכות, אשר מקנים זכויות שונות. אדם בדרגת נכות של 20% ומעלה זכאי לסיוע בשיקום ואבחון מקצועי.
מטרתו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בישראל היא שילובם של נכים בעבודה והענקת העדפה מתקנת לנכים. חוק נוסף שנחקק למען הנכים הוא החוק למען נגישות הנכה בישראל, על פיו כל מבנה ציבורי חייב לכלול אמצעי גישה לנכים.
אדם עם נכות בישראל זכאי לזכויות רבות בהתאם למצבו: תו חנייה לנכה לשם הניידות והנוחות, הקלות בתשלומי ארנונה, פטור ממס הכנסה, זכויות מול כל גוף ממשלתי, הנחות שונות בכל משרד ממשלה, אגרות לימוד, קבלת סיוע בניידות, חברות סיעוד, מרכזי מגורים לשם עזרה במגורים עצמאיים והטבות וזכויות אחרות.
אליעזר דב אטינגר
בשנת 1927 הצטרף לארגון "ההגנה" והיה בוגר קורס מדריכים השני בירושלים (1928). לחם בעיר העתיקה בירושלים בזמן מאורעות תרפ"ט. בין השנים 1930–1932 שהה בברלין שבגרמניה, שם היה פעיל במסגרת ארגון "המכבי הצעיר", ותרם לארגון המכביה הראשונה בארץ ישראל. עם שובו לארץ ישראל שימש בתפקידי פיקוד והדרכה במסגרת "ההגנה", בירושלים, חיפה ותל אביב.
בשנת 1938 שימש כסגן מפקד העיר ירושלים מטעם ההגנה והיה ממארגני ההפגנות בירושלים נגד הספר הלבן. במלחמת השחרור לחם בקרבות השחרור של העיר טבריה כמפקד העיר מטעם ההגנה.
שירת בצה"ל, בדרגת סרן ובתפקיד קצין העיר במרחב נתניה.
בשנת 1941 נשא לאשה את אורה בת דב גוברמן מטבריה. בשנת 1957 מכרו בני הזוג את חלקם בבעלות במלונות המשפחתיים בטבריה.
כמה מעבודותיו של אטינגר מצויות באוסף מוזיאון ישראל שבירושלים, וביניהן רישום "דיוקן גבר ומתווה של אבל פן בחזית ובצדודית" (1924).
יוסי גז
יוסף (יוסי) גז (נולד ב-23 בדצמבר 1954) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבה 5, מפקד חטיבת יהודה, סגן מפקד אוגדת עזה, ונספח יבשה בארצות הברית.
ביוגרפיה
גז נולד בחיפה, גדל במעברת שפרעם ובקריית אתא. התגייס לצה"ל באוגוסט 1973 והחל שרותו כלוחם בסיירת גולני וכקצין בחטיבת גולני. היה מפקד פלוגת מסלול ומפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 13, סגן מפקד גדוד, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה היה קצין אג"ם של חטיבת גולני, מפקד גדוד 12 בשנים 1983–1985 וסגן מפקד החטיבה בשנים 1985–1986. בשנת 1986 יצא למכללה לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי בקמברלי שבאנגליה אותו סיים בהצלחה רבה, עם שובו הדריך בקורס מפקדי פלוגות ושימש קצין אג"ם בעוצבת הגליל, לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 5 ובמקביל פיקד על מרכז אימוני חיל רגלים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. בפיקודו של גז הוסבה חטיבה 5 לחטיבת חיר"מ ונטלה חלק בלחימה באזור יהודה ושומרון, רצועת עזה, וגבול הצפון. שימש מפקד חטיבת יהודה וסגן מפקד אוגדת עזה. במהלך מהומות מנהרת הכותל ב-1996 היה בחפיפה עם מחליפו נביה מרעי שנהרג מאש צלפים. בתפקידו הבא שירת כקצין אג"ם פיקוד הדרום. ב-1999 מונה לנספח יבשה בארצות הברית. על תפקיד זה זכה לקבל את אות לגיון ההצטיינות של צבא ארצות הברית. השתחרר משירות הקבע ביוני 2002.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד בשנים 2002–2011 בחברת רפאל. שימש ראש קו השבחת רק"ם, עמדות נשק ומשגרים, ולאחר מכן סגן-נשיא "רפאל USA" במרילנד. בתפקידו זכה לקבל את פרס השיווק של חברת רפאל.
הוא בעל חברת שיווק ופיתוח עסקי בארצות הברית וסגן נשיא חברת Mistral.
גז בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במדע המדינה, גם כן, מאוניברסיטת חיפה. הוא בעל תואר MBA מאוניברסיטת מנצ'סטר (לימים הקריה האקדמית אונו) וכן, בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל והמכללה לפיקוד ולמטה של צבא בריטניה.
נשוי ואב לשלושה.
רולי דיקמן
יִשְֹֹרָאֵל (רוּלִי) דִיקְמָן (נולד ב-20 בספטמבר 1988, ט' בתשרי ה'תשמ"ט) הוא זמר חרדי ישראלי.
ביוגרפיה
דיקמן נולד לחנה ויצחק דיקמן, גדל בבני ברק. למד בת"ת בבני ברק, בישיבה קטנה למד בישיבת "עטרת ישראל", וישיבת "חמד" לצעירים ובישיבה גדולה למד בישיבת "שערי בינה", ישיבת "ראדין", וישיבת "מיר" בירושלים.
קריירה מוזיקלית
דיקמן הוא זמר חסידי ישראלי המופיע באירועים ובחתונות חרדיות לצד אחיו המעבד יואלי דיקמן.
ב-9 בספטמבר 2013 הוציא את סינגל הבכורה שלו "קולנו תשמע", עם קליפ שצולם במחנות ההשמדה בפולין, ובחברון.
בשנת 2017 הוציא את אלבום הבכורה שלו - "כח הרצון". באלבום זה שיתף פעולה עם הזמרים דוד ד'אור ומיכאל שניצלר. האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול ברמה" בספטמבר 2018. מיד לאחר הוצאת האלבום יצא הקליפ לסינגל "כח הרצון", שצולם בכמה מדינות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוציא דיקמן את הסינגל "גדול השלום", במטרה ליצור קירוב בין המפלגות החרדיות בכנסת. מילות השיר נלקחו מטורו של משה ולדר המופיע בעיתון "בקהילה", והלחינו את השיר - רולי דיקמן ועוזר דרוק. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, ב-13 במרץ 2021, הוציא דיקמן את הסינגל "דעת תורה". הסינגל זכה במקום ה-18 (מתוך 30) במצעד המוזיקה השנתי של רדיו "קול ברמה", ובמקום ה-21 (מתוך 30) במצעד המוזיקה השנתי של רדיו "קול חי מיוזיק".
ב-1 ביולי 2019 הוציא את הסינגל "אתה מרים אותי תמיד". ב-28 בדצמבר הוציא את הקליפ לשיר - שצולם בערבות הסוואנה באפריקה. הקליפ עורר סערה עקב התוכן הלא חינוכי בו, לדעת המבקרים, ואי-הצניעות של הילידים האפריקאים שצולמו בקליפ.
ב-14 באפריל 2020, בעת הסגר שהוטל במדינת ישראל בעקבות התפרצות נגיף הקורונה במדינה, התפרסם תיעוד מתפילת שחרית מוזיקלית שהתקיימה בביתו שבבני ברק (יחד עם אחיו, המעבד יואלי דיקמן וכוכב הרשת שוקי סלומון) והועברה בשידור חי באתר "כיכר השבת", ובו נראים שוטרים מתפרצים אל תוך ביתו דרך הגג באמצעות סולם, ודורשים ממנו להפסיק את התפילה, בטענה כי ההופעה מפריעה לשכנים. לאחר דין ודברים ובסיוע גורמים מהעירייה - השוטרים עזבו את המקום והתפילה נמשכה כרגיל. לאחר המקרה, צולם קמפיין של משרד הבריאות על כללי ההיזהרות מהקורונה, בו כיכבו השניים.
ב-10 באוגוסט 2020 הוציא דיקמן את הסינגל-קליפ "ימים יפים". קליפ השיר זכה במקום השלישי בקטגוריית "קליפ השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר "כיכר השבת".
בתשרי תש"פ (ספטמבר 2020) זכה דיקמן במקום ה-11 בקטגוריית "זמר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר "כיכר השבת".
בחנוכה תשפ"ב השתתף דיקמן כשופט אורח בשלבי חצי הגמר והגמר של תוכנית הריאלטי - "כוכב המג'יק קאס", ששודרה באתר "כיכר השבת".
חיים אישיים
דיקמן נישא בשנת 2010 למרים פוקס ולהם שלושה ילדים. אחיו הוא המעבד יואלי דיקמן, אתו הוא מרבה לשתף פעולה.
דיאלקטיקה
דיאלקטיקה (מיוונית: διαλεκτική - אומנות השיחה, הדיון או הוויכוח) היא מונח פילוסופי מערבי המשמש לתיאור שיטות שונות להשגת האמת או לתיאור תנועת ההתפתחות בעולם הרוח או החומר, או שניהם יחד. השימוש הנפוץ ביותר במילה דיאלקטיקה הוא כהתפתחות מתוך קונפליקט.
דיאלקטיקה הגליאנית
ההוראה הנפוצה של 'דיאלקטיקה' מכוונת לתורתו של הגל.
על פי הגל, הדיאלקטיקה אינה רק שיטת היסק אלא התהליך עליו מושתתת התפתחות ההיסטוריה והיקום בכללו. הגל טען כי עולם הרוח והחומר מתפתחים בדרך של היווצרות ניגודים ויישובם. המונח שבו הגל משתמש לתיאור תהליך שלילה דיאלקטית הוא Aufheben, מילה בגרמנית לה משמעויות שונות: שלילה, שימור והעלאה - אשר את כולן מייחס הגל לתהליך הדיאלקטי.
לפי ההפשטה הפופולרית של היינריך מוריץ כליבאוס לתורת הגל, מדובר בתהליך משולש של מעבר מתזה לאנטי תזה, הנמצאים במאבק, עד להיווצרות סינתזה שהיא בעצם הרכב שני הקטבים. התהליך הדיאלקטי עליו מדבר הגל בכתביו, איננו תהליך משולש כפי שנוטים לייחס לו (ובאופן אירוני הוא למעשה התנגד לפורמליזם זה). הדיאלקטיקה ההגליאנית לא מתבססת על קוטביות זו של התזה והאנטי תזה. להפך – מבחינתו, שני הניגודים נמצאים זה בתוך זה, בתור חלק מתוך אחדות או שלמות כוללת המהווה את עצמה ומתפתחת כסובייקט.
ניתן לראות דמיון בין הדיאלקטיקה של הרקליטוס לדיאלקטיקה של הגל בכך ששניהם תופסים את אחדות הניגודים בתור הדבר המוביל את המהלך של העולם. מעבר לכך ניתן להבין את הדמיון בין הגל להרקליטוס בתור מימוש של הדיאלקטיקה לפי שיטת הגל עצמו, כלומר, בכתיבתו על הדיאלקטיקה הוא מקיים אותה בפועל.
דיאלקטיקה מרקסיסטית
מרקס נטל מהגל את הרעיון הדיאלקטי, השתית אותו על ההתפתחות החברתית והכלכלית ופיתח ממנו את המטריאליזם הדיאלקטי.
השלטון הקומוניסטי בברית המועצות אימץ פרשנות לניניסטית של הדיאלקטיקה המרקסיסטית. במסגרתו התפתח גם הקולנוע הדיאלקטי של אייזנשטיין, חלוץ העריכה, שפיתח את שיטת המונטאז', אך גם בהתבסס על הסכמה הפופולרית של תזה-אנטיתזה-סינתזה.
דיאלקטיקה בכתיבה עיונית
דיאלקטיקה בכתיבה באה לידי ביטוי בכתיבת רעיון או הנחה (תזה), לאחר מכן כתיבת ביקורת (אנטי תזה) ולבסוף כתיבת המסקנה (סינתזה).
הליך זה יכול להתרחש פעם אחת בספר או במאמר, ויכול להתבצע פעמים רבות ביחס לרעיונות או הנחות שונות לאורך החיבור. כדוגמה מובהקת לסופר בעת החדשה שחיבוריו העיוניים נכתבו באופן דיאלקטי, מובא קרל פון קלאוזביץ.
ביהדות
בקבלה היהודית, הספירות חסד, גבורה ותפארת (חג"ת) מבטאות את עיקרון ה'דיאלקטיקה' היטב בדרך היחסים שביניהן. הדבר מתבטא סביב תיאור בריאת העולם (ספר בראשית, ושלל מדרשים נלווים) שהחסד, לכעצמו לא מאפשר לקיים עולם על פיו, וכן מדת הדין גם היא לא מאפשרת את קיומו. אך הפשרה שביניהם – היא מדת הרחמים – שהיא מתוקנת לפי י"ג מדות הרחמים של הקב"ה - מתאימה לכך. הדבר מוסבר בכך שהחסד כשלעצמו הוא נותן בלא הגבלה וצמצום,שלא בהתאם לכלים של הנברא, ומנגד, הגבורה קפדנית וקשה מדי המייצגת את מידת הדין. מדת הרחמים מאפשרת את הכללתו של החסד בתוך מסגרת של דין וחסד, כראוי ונותן מיזוג מאוזן של השניים. (האבות אברהם יצחק ויעקב מזוהים בתורת החסידות עם שלושת הקווים-חסד/גבורה/תפארת(רחמים) חב"דפדיה
מחלוקות ביהדות הם דבר נפוץ. כידוע בית הלל(חסד) ובית שמאי(גבורה)המסמלים מחלוקת לשם שמיים על כך יש אמירה ידועה "אלו ואלו דברי אלוהים חיים והלכה כבית הלל", וכן "כל מחלוקת שהיא לשם שמיים סופה להתקיים". אמירות אלו ועוד, מבטאות עיקרון מסוים שגם לשני צדדים סותרים של הבנה יש חלק באמת אחת גדולה על דרך 70 פנים לתורה, כך מסביר זאת המהר"ל מפראג בספרו דרך חיים על מסכת אבות. זה דומה לעיקרון של דיאלקטיקה הגליאנית, עד שהרב הנזיר בספרו קול הנבואה, טוען שהגל הושפע מהמהר"ל.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ׳יק בחיבורו ״איש האמונה הבודד״ מתאר את החוויה הדיאלקטית כשואפת לשלמות בין האדם היוצר לאדם הנגאל
פרשת בני הערובה בבוגוטה (1980)
פרשת בני הערובה בבוגוטה התחוללה ב-1980 כשחברי תנועת 19 באפריל השתלטו על שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית ולקחו בשבי כ-60 בני ערובה ובהם 15 שגרירים. כוחות הביטחון של אקוודור הטילו מצור על השגרירוות שנמשך 61 יום והסתיים בהסכם שהביא לשחרור בני הערובה והגליית הטרוריסטים לקובה.
רקע
תנועת 19 באפריל הייתה תנועת מחאה סוציאליסטית שפעלה באקוודור. התנועה החלה לפעול בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כדי לשפר את המערכת הדמוקרטית במדינה וזאת לאחר שעלו טענות לזיופים בבחירות שמנעו ניצחון של מפלגת שמאל. בתקופה בה התקיימה התנועה (עד השתלבותה במערכת הפוליטית בתחילת שנות ה-90) נקטו חבריה בפעולות אלימות שכללו גניבת נשק, חטיפות והוצאות להורג. אחת מאותן פעולות הייתה ההשתלטות על השגרירות בבוגוטה.
ההשתלטות על השגרירות בבוגוטה
ב-27 בפברואר 1980 ערך השגריר של הרפובליקה הדומיניקנית קבלת פנים לדיפלומטים ממדינות שונות, בנות זוגם ואורחים אחרים לכבוד יום העצמאות של ארצו. בצהרי היום פרצה קבוצה של 17 מחברי תנועת "19 באפריל", בהנהגתו של רוזמברג פבון, לשגרירות, כשהם מצוידים ברובי AK-47 וברימונים, והשתלטו על כ-60 מאורחי השגרירות ומעובדיו וביניהם שגריר ישראל בקולומביה אליהו ברק ואשתו יהודית. במהלך ההשתלטות נהרג אחד מחברי התנועה ובמקביל נפצעו 5 מהאורחים.
מייד לאחר קבלת ההודעה על האירוע הטילה משטרת אקוודור מצור על השגרירות ומינתה צוות לטיפול במשבר בראשות הדיפלומט האמריקאי אנטוני קוואינטון. המשתלטים איימו להוציא להורג בני ערובה אם לא ימולאו דרישותיהם שכללו תשלום דמי כופר בגובה של 50 מיליון דולר ושחרור 311 מחברי התנועה מבתי הכלא במדינה.
בין ה-28 בפברואר ל-2 במרץ שוחררו 28 מבני הערובה כשרוב המשוחררים היו נשים וביניהם גם אשתו של שגריר ישראל.
ב-8 במרץ הקטינו הטרוריסטים את דרישותיהם ל-10 מיליון דולר ול-70 שבויים. המשא ומתן עם הטרוריסטים המתבצרים נמשך עד ה-27 באפריל כשבמהלך תקופה זו שוחררו עוד בני ערובה בתמורה לתשלום כופר של 2.5 מיליון דולר. ממשלת ישראל סייעה בייעוץ לממשלת קולומביה על דרכים לשחרור בני הערובה.
ב-27 באפריל נחתם הסכם בין הטרוריסטים לממשלת קולומביה ובמסגרתו שוחררו חלק מבני הערובה בבוגוטה וביניהם גם שגריר ישראל אליהו ברק. שארית 12 בני הערובה יחד עם 16 הטרוריסטים המריאו להוואנה שבקובה לאחר ששליט מדינה זו, פידל קסטרו, הציע להם מקלט בארצו. לאחר הגיעם ליעדם שוחררו בני הערובה וחזרו למדינותיהם.
צלול
צלול - עמותה לאיכות הסביבה היא עמותה סביבתית ישראלית אשר נוסדה ב-1999, ושמה לה למטרה לשמור על הנחלים, הים ומקורות המים של ישראל באמצעות הגברת המודעות הציבורית, חינוך, פעילות אקטיבית ומחקר. העמותה החלה את דרכה כחלק מהמאבק להפסקת פעילות כלובי הדגים של החקלאות הימית במפרץ אילת, שלטענתם גרמו לזיהום הים ולהרס שונית האלמוגים שם. העמותה כוללת אנשי מקצוע מתחומים שונים: אנשי סביבה, אנשי אקדמיה, עורכי דין, מתנדבים ואנשי יחסי ציבור.
"צלול" נתמכת על ידי אנשי עסקים פרטיים, מספר קרנות מהארץ והעולם ועל ידי הציבור הרחב. "צלול" מסרבת לקבל כספים מגופים ממשלתיים במטרה לשמור על עצמאותה ועל אופי פעילותה. מטה העמותה שוכן ברמת גן.
מלחמה במזהמי הים
"צלול" פועלת למניעת הזרמת שפכים ומזהמים אחרים לים. בעקבות פעילות זו צומצמה כמות השפכים המגיעה לים באמצעות הנחלים וכן צומצמה כמות שפכי התעשייה המוזרמת לים ממפעלים ממאות מיליוני מ"ק שפכים בשנה בעבר, לכ-30 מיליון מ"ק כיום. ההפחתה היא תוצאה של פעילות כנגד המזהמים עצמם, אך גם תוצאה של פעילות בקרב מקבלי ההחלטות שתוצאתה הקמת הוועדה למתן היתרי הזרמה לים, המפקחת על המזרימים ("צלול" משמשת כנציגת ארגוני הסביבה בוועדה) והטלת היטל כספי על המזרימים לים, שהפך את ההזרמה ללא משתלמת לרבים מהם.
קידוחי הגז והנפט מסכנים את הים
מדינת ישראל נכנסה לעידן קידוחי הגז והנפט מבלי שנערכה לכך מבחינה חוקית, מבחינה תכנונית ומבלי שדאגה לאמצעי תגובה במקרה של אסון קידוח בים. כתוצאה מכך, הקידוחים חושפים את הים התיכון וחופיו לסכנת זיהום.
הקמת רשות ים וחופים
למרות תפקידו המרכזי של הים התיכון בחייהם של תושבי מדינת ישראל, מנוהלים משאבי הים על ידי 11 משרדי ממשלה ללא תיאום וללא יד מכוונת. צלול מציעה לממשלה להקים רשות ים וחופים שתתאם בין המשתמשים השונים: קידוחי גז ונפט, מתקני התפלה, דיג, תחבורה, צבא, תיירים, ספורטאים ועוד. הרשות תפקח, תתכנן תוכנית אב לים, תתאם בין המשתמשים השונים ותפקח עליהם.
מגני הים של עמותת צלול
"מגני הים" של עמותת צלול היא רשת מתנדבים שמטרתה להעלות את המודעות הציבורית לצורך בשמירה על הים ועל החופים, ולעודד פעילות ציבורית להגנה על הים. המתנדבים ב"מגני הים" עוסקים במגוון פעילויות בתחום המודעות והסברה וכן בפעילות כגון ארגון ניקיונות חוף, החתמה על עצומות, ארגון והשתתפות בהפגנות ועוד. "מגני הים" מדווחים לצלול על מפגעים בים ובנחלים ו"צלול" מטפלת בהסרתם. הייחוד ב"מגני הים" הוא באיחוד משאבים וביצירת כוח ציבורי משמעותי שעושה למען שמירה על הסביבה הימית בישראל.
רשויות חלשות מזהמות
סיבה מרכזית לזיהום נחלים היא תקלות להן אחראיות בעיקר רשויות חלשות שאינן מסוגלות לטפל במערכת הביוב שלהן. על-פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, כמעט בכל יום בשנה מתרחש אירוע של זיהום נחלים, כתוצאה מהזרמת שפכים או קולחים (כ-350 אירועים בשנה). הסיבה לאירועים אלה הן תשתיות ביוב ברמה נמוכה, או תחזוקה לקויה של תשתיות אלה, בעיקר על ידי רשויות עירוניות חלשות. עמותת "צלול" מציעה לרשות המים לחדול מלטפל בבעיה באמצעות פרסום "צו לתיקון מעוות", ולהקים קרן שתדאג לתקן תקלות אלה ותמנע את הנזק.
בריכות הדגים מזרימות פלט מזוהם
לאורך נחלי הארץ ובהם נחל חרוד, נחל הירדן הדרומי, נחל קישון, נחל נעמן, נחל חדרה, ונחל תנינים פועלות כ-40 בריכות דגים, המזרימות לנחלים פלט המזוהם בהפרשות דגים, חומרי הזנה ותרופות.
עמותת צלול פועלת לקידום רפורמה בענף, שתאפשר להזרים לנחלים פלט במשך שלושה חודשים בשנה בלבד, ברמת טיהור המתאימה להזרמה לנחל (בהתאם לתקנות ענבר). עלות הרפורמה, על-פי עבודה כלכלית שערכה "צלול" כ-100 מיליון שקל לכלל הבריכות. בשל התנגדות משרד האוצר לממן את מחצית הרפורמה, כ-50 מיליון שקל, ובשל הימנעות יתר משרדי הממשלה, ובראשם משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה, מלטפל בבעיה, הרפורמה אינה יוצאת לדרך וזיהום הנחלים נמשך.
המעיינות תפוסים
רוב נחלי הארץ סובלים מהזנחה וממיעוט מים, שהם תוצאה של הורדת מפלס מי תהום ותפיסת המעיינות על ידי חברת מקורות ועל ידי מפיקים פרטיים. הנזק שנגרם לנחלים בעקבות הפסקת הזרמת המים כולל התייבשות בתי גידול לחים, הכחדת מיני בעלי-חיים וצמחים והשתלטות מינים פולשים. למעלה ממחצית סוגי הצמחים ובעלי החיים שהתגוררו בנחלי הארץ נעלמו כתוצאה מהתייבשות הנחלים ובתי הגידול הלחים וכתוצאה מזיהום.
מכל האמוניה בחיפה
אחת הסכנות הגדולות לחיפה והצפון היא פעילות מכל האמוניה של חיפה כימיקלים. המכל השוכן בלב מפרץ חיפה מכיל 12 אלף טונות אמוניה, גז רעיל ומסוכן. על-פי הערכות מומחים, פגיעה במיכל על ידי טיל או רעידת אדמה, עלולה לגרום למותם של 12 אלף איש ולפציעתם של מאות אלפים. בעקבות דרישת "צלול" החליטה הממשלה (החלטה 766) להקים מפעל לייצור אמוניה במישור רותם עד לראשית 2017 ולסגור את מיכל האמוניה במועד זה. בסוף נובמבר 2014, הודיע מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, דוד לפלר, כי הקמת המפעל נדחתה ל-2018. עמותת צלול דורשת לבטל החלטה זו ולהביא לסגירת המכל המסוכן כמובטח.
קמפיינים לשיקום נחלי הארץ ולהפסקת הזרמת הזיהום לים
בעקבות חורף 2001, שהיה גשום במיוחד, אירעו הצפות קשות באזור הנחל. כלקח מהצפות אלה, הוחלט להעמיק את אפיק הנחל, כדי להגדיל את קיבולת המים. חפירה שבוצעה באפיק העלתה שהקרקעית מכוסה בבוצה מסוכנת, במרקם הדומה לפלסטלינה, שהצטברה במקום לאחר שנים רבות של הזרמת שפכים מזוהמים. (הבוצה שנחפרה בשלב הראשון נאגרה בשלוש ברכות שהוקמו לאורך הנחל, שעתה יש צורך לפנותן).
פרסים
על פעילותו בעמותה, נבחר בנג'מין קאהן, מייסד עמותת "צלול", לאחד מגיבורי הסביבה העולמיים על ידי "טיים מגזין".
לינץ'
לִינְץ' (מאנגלית: Lynch או Lynching) הוא פעולה אלימה של המון המוציא להורג אדם או עושה בו שפטים בלי הליך משפטי, בטענה כי אותו אדם ביצע פשע. הלינץ' מלווה, פעמים רבות, בעינויים ובפגיעות אחרות במוצא להורג. המונח מתייחס גם לגזר דין מחמיר או גזר דין מוות המושת על אדם בלי הליך משפטי נאות על ידי בית דין שזכה בסמכות שלא כדין.
אטימולוגיה
המילה "לינץ'" נוצרה באנגלית כקיצור למושג "חוק לינץ'" (lynch law) שמשמעותו ענישה ללא משפט. המקור המדויק למושג אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא נוצר במהלך המהפכה האמריקאית. לפי סברה אחת מקור המושג הוא בשמו של קפטן ויליאם לינץ' מווירג'יניה, שטען ב-1811 שהמילה נוצרה בהסכם שחתם עם שכניו ב-1780. אדגר אלן פו כתב ב-1836 שהוא מצא את המסמך המקורי, אך סביר להניח שהוא כתב זאת כמתיחה. אפשרות סבירה יותר היא שמקור המושג הוא שמו של בעל המטעים, קולונל צ'ארלס לינץ', שבעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית עמד בראש בית משפט ארעי שהעניש לויאליסטים (תומכי אנגליה). קיים תיעוד מ-1782 של שימוש במושג lynch law תוך התייחסות למשפטיו של צ'ארלס, לכן השערה זו סבירה יותר.
הגדרות
למושג לינץ' קיימות הגדרות שונות, והמשמעות המדויקת שלו לצרכים משפטיים, סטטיסטיים ועיתונאיים שנויה במחלוקת. המושג התפתח בהקשר של אלימות של לבנים נגד שחורים בארצות הברית. לפי כריסטופר וולדרפ, "במאבק הארוך נגד אלימות גזעית [בארצות הברית], המשמעות של המילה לינץ' הייתה זירת מאבק חשובה" בין קבוצות וארגונים שפעלו נגד התופעה ואמצו אסטרטגיות שונות לרפורמה. ההיסטוריון רוברט ת'ורסטון מסכים שהמחלוקת על ההגדרה של מעשה לינץ' "הייתה פוליטית ביותר".
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עיתונים בדרום ארצות הברית התייחסו למעשי לינץ' כתגובה למעשי פשע כנגד הערכים של השכונה או הקהילה (הלבנה בדרך כלל). העיתונאית אידה ב' וולס הייתה מהראשונות למחות כנגד גישה זו. היא קיבלה את ההנחה שמעשי לינץ' הם פעולות שנתמכות על ידי קהילות לבנות שלמות כנגד שחורים, אבל לא את הטענה שהם תגובה למעשי פשע של הקורבנות. גישה זו הפכה למקובלת על רבים בחצי הראשון של המאה ה-20, כולל ה-NAACP. לדוגמה, אנשי ה-NAACP היססו להכליל מקרים בהם שחורים שסירבו למעצר נרצחו על ידי קבוצת שוטרים, כדי להבדיל מעשי לינץ' כנגד אנשים חפים מפשע מהוצאה להורג של פושעים ללא משפט. למרות זאת, חלק מההגדרות המילוניות ללינץ', גם כיום, עדיין מתייחסות למעשי לינץ' כפעולות ענישה.
וולס החלה גם להשתמש בסטטיסטיקות כחלק מהניסיון להאיר את היקף התופעה ולהתנגד לה, דבר שהצריך הגדרות מדויקות שיבחינו בין רצח "רגיל", הוצאה להורג ומעשה לינץ'. היא ואחרים שהלכו בעקבותיה בתחילת המאה ה-20 אמצו את ההגדרה לפיה לינץ' הוא רצח שמבוצע על ידי קבוצה ונתמך ומוצדק על ידי הקהילה. גם האקטיביסטית ג'סי דניאל איימס והסוציולוג מונרו וורק  סברו שמעשי לינץ' מובחנים בכך שהתמיכה בהם לא מגיעה מפרטים ספציפיים, אלא מהאווירה הכללית בקהילה. ה-NAACP קיבל הגדרה זו בתחילת המאה ה-20, אך אימץ הגדרה פחות מחמירה בהמשך, שלפיה תמיכת הקהילה לא הכרחית על מנת שמעשה רצח ייחשב ללינץ'. שינוי זה שיקף את הרצון להכליל מעשים רבים יותר תחת ההגדרה ובכך לעורר את תשומת הלב הציבורית לתוצאות של דעות קדומות גזעניות, כמו גם את העובדה שבשנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 התרבו מקרים בהם אנשי קו קלוקס קלאן, הלגיון השחור, וקבוצות גזעניות אחרות רצחו שחורים בסתר, וללא תמיכה ציבורית ברורה של קהילותיהם. מנגד, ארגונים כמו "אגודת הנשים הדרומיות למניעת מעשי לינץ'" (ASWPL ), בהנהגת איימס, ומכון טסקיגי, בהנהגת וורק, התנגדו להרחבה של ההגדרה. לפי וולדרפ, הם חשבו שסטטיסטיקות שמראות על ירידה במספר מעשי הלינץ' ישכנעו קהילות רבות יותר שהמעשים אינם דבר מקובל שבשגרה ושיש למנוע מעשים כאלה בעתיד.
לפי רוב ההגדרות, לינץ' מובחן גם בכך שהוא מבוצע על ידי "קבוצה" או "המון" (mob), אך לא כל ההגדרות תמימות דעים לגבי המשמעות של מילים אלה. ב-1940 היה ניסיון להגיע להגדרה מדויקת של מעשה לינץ' במסגרת ועידה באוניברסיטת טסקיגי, בה השתתפו מספר גופים מרכזיים שפעלו נגד מעשי לינץ'. הוועידה הסכימה שלינץ' הוא לקיחת חייו של אדם ללא סמכות החוק "על ידי קבוצה" שפעלה ב"אמתלה הקשורה לעשיית צדק, לגזע, או למסורת". אולם, הנציגים בוועידה לא הצליחו להסכים על הגדרה ל"קבוצה".
הצעת חוק שהונחה בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד מעשי לינץ', על ידי לאונידס סי. דאייר ב-1918, הגדירה מעשה לינץ' כ"אסופה של שלושה אנשים או יותר שפועלים יחד במטרה לקחת את החיים של אדם, ללא סמכות החוק, כמעשה ענישה, או על מנת למנוע עבירה ציבורית ממשית או משוערת". הצעת החוק, שהתקבלה בבית הנבחרים ונבלמה בסנאט, איפשרה להטיל קנסות על הקהילה כולה בעקבות מעשה לינץ', בהתאם לגישה שמעשי לינץ' נתמכים על ידי הקהילה. ההגדרה שכלולה בהצעה משמשת גופים שונים שאוספים נתונים על מעשי לינץ' בארצות הברית. מאז 1882 היו כ-200 ניסיונות להעביר חוקים דומים בקונגרס של ארצות הברית עם הגדרות שונות. ב-28 ביוני 2018 הסנאט של ארצות הברית העביר פה אחד את הצעת החוק "צדק לקורבנות מעשי לינץ'" של קמלה האריס, קורי בוקר, וטים סקוט. לפי הצעת חוק זו, מעשה לינץ' מוגדר כעבירה בה שני אנשים או יותר גרמו נזק לגופו של אדם אחר מסיבות שקשורות בגזע, צבע עור, דת, לאום, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, או נכות.
מחלוקת אחרת נוגעת לשאלה האם האופי הפומבי של מעשי לינץ' רבים הוא מהותי להגדרת המושג. לפי חלק מההגדרות, מעשי לינץ' מתאפיינים בכך שהם ציבוריים, נעשים מתוך התרסה ובאופן הפגנתי. אחת הסיבות להדגשת האופי הפומבי היא הטענה שמעשי לינץ' לא (או לא רק) נועדו להעניש את הקורבנות הישירים, אלא על מנת ליצור מערכת של שליטה חברתית או להעביר מסר פוליטי. חוקרים אחרים מתנגדים לגישה זו. למשל, ת'ורסטון מתנגד לה ומציע הגדרה מינימלית יותר, לפיה המילה "לינץ'" מתייחסת לקבוצה, שמתוך מטרה לשרת את הציבור שאליו היא משתייכת, הורגת אדם מחוץ לגבולות החוק. "אין זה משנה איך ההרג מבוצע". ת'ורסטון מבחין גם בין מעשה לינץ' לפוגרום. במעשה לינץ' המטרות הם בני אדם מסוימים בשל מעשים שביצעו לכאורה, גם אם בשורש מעשה הלינץ' קיימת דעה קדומה כלפי הקבוצה שאליה הקורבנות משתייכים, ולכן הוא מסתיים בדרך כלל עם ההריגה של אותם קורבנות. בפוגרום המטרה היא קהילה או קבוצה שלמה ללא הבחנה בין הפרטים שמרכיבים אותה.
עוד מחלוקת היא לגבי השאלה האם אלימות שאינה מביאה למוות יכולה להיחשב ללינץ', ובפרט האם ניתן להגדיר מעשים של התעללות בגופות כלינץ'. עד שנות ה-30 ה-NAACP התנגדו להכללת מקרי התעללות בגופות תחת הקטגוריה של מעשי לינץ', אולם מ-1930 הם החלו להכליל מספר מקרים כאלה בספירה של מעשי לינץ', למורת רוחם של ארגונים אחרים. גם הצעת החוק של האריס, בוקר וסקוט מ-2018 מתייחסת לפגיעה בגוף ולא להריגה כקריטריון הקובע.
כתוצאה מההגדרות השונות למושג קיימות סתירות בין הנתונים הסטטיסטיים של גופים שונים. ג'יימס צ'דבורן העיר ב-1933 שקיימות סתירות גם בין האופן בו מחוקקים מגדירים מעשי לינץ' לאופן שבו סטטיסטיקאים מגדירים אותם, וטען שהחוק לא יכול להגדיר את התופעה באופן אובייקטיבי וצריך להימנע מכך.
בעוד שהמושג התפתח בהקשר של אלימות נגד שחורים ומיעוטים אחרים בארצות הברית, הוא הפך לשגור גם בשפות אחרות (כולל עברית, ספרדית ורוסית למשל) ובהקשרים אחרים. ההרחבה של המושג אל מחוץ להקשר האמריקאי מאפשרת להתייחס למעשי לינץ' כאל תופעה חברתית חובקת חברות ותרבויות, שקודמת להיסטוריה האמריקאית ואולי קיימת משחר החברות האנושיות. השימוש במושג בעיתונות ובשיח הציבורי לא מתייחס בהכרח להגדרה כזו או אחרת של המושג. ברוב המקרים נעשה שימוש במושג כשהמון של אנשים הורג או פוגע באדם אחר במטרה להעניש או לנקום בקורבן, או מתוך שנאה לזהות, לערכים, או לקבוצה שהקורבן מייצג בעיני הפוגעים, או מתוך כוונה לשרת את הקבוצה לה משתייכים הפוגעים. במקרים רבים, אירועים שמוגדרים כלינץ' הם בעלי אופי של מפגן ציבורי של אלימות ברוטלית.
היסטוריה
פעילות זו גרמה ל"הגירה הגדולה" שבה 6 מיליון שחורים נמלטו ממדינות הדרום אל מדינות הצפון בחיפוש אחר סביבה פחות גזענית. מהאלימות הגלויה הובילה למבוכה בחלקים הליברלים והצפוניים יותר של ארצות הברית, ובהמשך הושג דיכוי השחורים באמצעות חוקי ג'ים קרואו, שדאגו להפרדה גזעית והפליה חוקית. מקרי לינץ' הפכו נדירים יותר במחצית השנייה של המאה העשרים, אך זכו להד רב על רקע המאבק לזכויות השחורים בדרום ארצות-הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בישראל ידועים המקרים של הלינץ' ברמאללה, שנערך בשנת 2000, ובו המון משולהב פלסטיני רצח שני חיילי מילואים ישראלים שנקלעו לרמאללה. הלינץ' שבוצע בעדן נתן-זדה אחרי שרצח ארבעה נוסעי אוטובוס בשפרעם, הלינץ' שבוצע בזמן הפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע בהבטום זרהום, מבקש מקלט מאריתריאה שנחשד בטעות כמחבל. הלינץ' ביגאל יהושע שבוצע על ידי ערבים ישראלי באירועי המהומות בלוד בשנת 2021 והלינץ' שבוצע באותו שבוע בסעיד מוסא, על ידי יהודים במהומות בבת-ים.
MTV Unplugged in New York
MTV Unplugged in New York הוא אלבום הופעה אקוסטי של להקת הגראנג' האמריקנית נירוונה. האלבום זכה בפרס גראמי עבור אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר לשנת 1996.
האלבום הוקלט ב-18 בנובמבר 1993, אולם הוא היה הראשון שהוציאה הלהקה לאחר מותו של סולנה קורט קוביין, באפריל 1994. מבקרים רבים שיבחו את הגישה המוזיקלית השקטה יותר שנירוונה נקטה בה בהופעה זו, ואת הטעם המוזיקלי המגוון של הלהקה. האלבום כולל גרסאות כיסוי לשירים של דייוויד בואי, הווזלינס והמיט פאפטס. מטרתו המקורית של קוביין הייתה לבחור מספר רצועות מן ההופעה ולהוציא אותן כבי-סיידס במשך 1994, והכוונה מעולם לא הייתה להוציא את האלבום במתכונת בה הוא יצא. About a Girl היה הסינגל היחיד שיצא לקידום האלבום. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקני.
דולי סיטי
דולי סיטי הוא רומן מאת אורלי קסטל-בלום המתאר את חרדת האמהוּת של דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, לאחר שמצאה תינוק בשקית אשפה והיא מגדלת אותו בעיר הדיסטופית דולי סיטי. הספר, בעריכת חיים פסח, יצא לאור בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן. נוסח חדש ומתוקן ראה אור בשנת 2007 בסדרת "הספריה החדשה".
הרומן, שבו ארבעה חלקים, מסופר כמונולוג מפיה של דולי, שבו נכללים גם ציטוטים של שיחות שניהלה עם אחרים. הרומן מתאר את חייה של דולי, במקביל לארבע תקופות בחייו של בנה, מינקות עד בגרות.
הספר יצא לאור גם בהולנדית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, שוודית, יוונית, איטלקית, וספרדית.
עלילה
דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, מתגוררת בדולי סיטי, אותה היא מתארת:
דולי מתגוררת בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אליה היא מגיעה ב"מעלית הזכוכית הגלילית, אשר יורדת ועולה בתנועות ספירלה מיותרות כדי לחסוך באנרגיה".
כאשר קברה את כלבתה שמתהּ, מצאה תינוק פצוע בשקית אשפה. היא טיפלה בפצע והתקינה לתינוק מקום בביתה. היא מספרת: "קראתי לתינוק בֵּן, כדי שאם יקראו לו אי פעם בן זונה - הוא יוכל להכניס מכות כפל כפליים". דולי התעוררה חרדה לגורלו של התינוק, והיא מחסנת אותו מכמה שיותר מחלות. החרדות לגורלו ממשיכות להטריד אותה. כדי לוודא שהתינוק בריא היא מנתחת את התינוק ובוחנת את איבריו הפנימיים. היא מתקינה סורגים בכל חלון ובכל מרפסת, אך מסירה אותם משום שהרסו את הוויוּ.
דולי מתארת את אחד הניתוחים:
דולי מגיעה למסקנה שלבן חסרה כליה, והיא משתילה בו כליה שלקחה מילד אחר בדיסלדורף. "ומה אם לילד לא הייתה חסרה כליה?" עולה בה הספק. היא מנתחת אותו וסופרת את כליותיו: "יותר מאלף פעמים ספרתי. פעם יצא לי שתיים, ופעם שלוש. פעם אחת יצא לי ארבע ועוד פעם - אחת".
כשהתינוק הגיע לגיל שנה, החלה החרדה שאולי הוא מפתח סרטן. "למרות שלא היה לו סרטן, החלטתי בכל זאת לתת לו טיפול כימותרפי, וכמויות גדולות של ויטמין A. רציתי ללכת על בטוח." דולי מדגישה: "חשוב לי שלא ייווצר הרושם שלקחתי ילד והרסתי אותו. רק רציתי להגן עליו מפני הדברים הרעים. רציתי שיחיה עד מאה ועשרים, ומה רע בכך?"
הדאגה לשלומו של הילד נמשכה גם בהמשך חייו:
לאחר שפסיכיאטר מעוניין לאשפז אותה, דולי בורחת מביתה, ואת הילד מגדלת אמהּ, המתגוררת ברחובות. כאשר חזרה לביתה, גילתה שחמולה של פליטים כורדיים התנחלה בו.
כדי להיות עם הילד, מספרת דולי, "הלכתי לנגר זקן, וביקשתי שידביק את הילד לגבי. קודם כל לא אראה אותו, שכבת הדבק תחצוץ בינינו, כך שגם לא ממש אגע בו. שנית, הוא יגדל על גבי, לאט לאט ייהפך לחלק ממני, ואני לחלק ממנו, ואז, כאשר הגבולות ביני לבינו יפּרצו לחלוטין, אוכל לבלוע את קיומו ולשכוח אותו, ושוב לא אצטרך לדאוג כל כך".
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי (בערבית: عبد القادر الجزائري, 6 בספטמבר 1809- 26 במאי 1883) היה מנהיג סופי אלג'ירי שהנהיג את המרד נגד הכיבוש הצרפתי בין השנים 1832–1847. עבד אל-קאדר כונה לרוב בתואר "אמיר" או "שייח'". הכינוי "אל-ג'זאירי" נוסף לאחר יציאתו לגלות, ומשמעותו בערבית היא "האלג'יראי".
דולי סיטי
עלילה
כשהילד הגיע לגיל שש הפרידה אותו דולי מגבה, אך המשיכה לשוטט איתו עד שאחותה היחידה, נטאשה, הגיעה ולקחה אותו, בהודיעה: "אני פותחת מעון לילדים מוכים, אחות. ילדים להורים סוטים, הורים מסוכנים, אחות. אני לוקחת ממך את הילד, אני מפקיעה אותו, את יודעת למה ...".
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
שנותיו הראשונות
עבד אל-קאדר נולד באלג'יריה בכפר אל-קיטנה שליד העיר מועסכר, הרחוקה כ-95 קילומטר מעיר הנמל אוראן. אביו, מוחיי א-דין אל-חוסייני, מצאצאי הנביא מוחמד, היה שייח' סופי מזרם הקאדריה. בילדותו קיבל עבד אל-קאדר חינוך אסלאמי, ומסופר עליו כי בילדותו כבר שינן את הקוראן בעל-פה. בשנת 1825 יצא לחג' במכה עם אביו, שם נפגש עם האימאם שאמיל. אחר כך המשיך לדמשק ולבגדאד, שם ביקר בקברי מנהיגים מוסלמים ידועים. בדרכו חזרה מן החג' התרשם עבד אל-קאדר מן הרפורמות שהנהיג מוחמד עלי במצרים. חודשים ספורים לאחר חזרתו כבשו הצרפתים את אלג'יריה.
דולי סיטי
עלילה
כשהילד הגיע לגיל 13 פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה. כדי לוודא שזהו בנה בחנה את גבו:
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
המרד נגד הכיבוש הצרפתי
בשנת 1830 נכבשה אלג'יריה על ידי צרפת ובכך תמה האוטונומיה האלג'יראית בחסות האימפריה העות'מאנית. בשנת 1832 בחרו זקני השבטים האלג'יראיים בעבד אל-קאדר להנהיג את המרד בצרפתים. המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד 1847 עם מספר הפסקות אש טקטיות. מסופר כי עבד אל-קאדר נהג בהגינות במלחמתו עם הצרפתים, ואף שחרר שבויים מאחר שלא היה ברשותו די אוכל על מנת להזינם.
שלבי המרד
בזכות תושייתו הדיפלומטית והצבאית הצליח בתוך זמן קצר מתחילת המרד להבטיח את תמיכתם של רוב שבטי אלג'יריה. מבירתו תלמסאן בנה עבד אל-קאדר מדינה אסלאמית המבוססת על הקהילות השבטיות, בתמיכת הארגונים האסלאמיים. עד שנת 1839 שלט ביותר משני שלישים משטח אלג'יריה, ממשלו קיים צבא סדיר ומאורגן, מערכת חינוך, ומערכת בירוקרטית לגביית מסים והשקעות בתשתיות ציבוריות. כל אותו הזמן ניהל עבד אל-קאדר מלחמת התשה נגד צבא צרפת.
דולי סיטי
עלילה
פרצה מלחמה, ומטוסים צרפתים הפציצו את דולי סיטי. גם גרמנים לחמו נגד דולי סיטי. דולי ניגשה לקצין העיר ושמעה ממנו שהמשחתת של בנה טובעה. בייאושה עלתה על גשר וקפצה לנהר, אך בו היה בנה בחליפת אמודאי והציל אותה. הבן אשפז את דולי בת ה-45 בבית מחסה לקשישים בדולי סיטי. דולי מספרת: "הקשר שלי עמו היה קיים בקושי. הוא השתחרר ממני, לא היה ספק, היה אדון לעצמו, ואני לא הטרדתי יותר את עצמי בו". ביום הולדתה ה-49 קראה דולי בעמוד הראשון של העיתון שבנה ניסה לחטוף מטוס של חברת התעופה הלאומית בי-עף ללוקסמבורג. תפסו אותו אך הוא ברח וירו עליו, ושהו המשיך להימלט. ודולי מסכמת: "ידעתי שאחרי כל מה שעשיתי לו, כדור או סכין בגב - זה לא דבר שהוא לא יכול להתמודד איתו".
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
שלבי המרד
בעקבות המרד תוגבר הצבא הצרפתי עד לכדי 108 אלף חיילים שהיוו כשליש מן הסד"כ הצרפתי בתקופה האמורה. הצבא הצרפתי כלל את כוחות לגיון הזרים הצרפתי שהוצבו באלג'יריה החל מ-1831. אף על פי שכוחותיו הובסו על ידי הצרפתים ב-1836, הצליח עבד אל-קאדר להשיג הסכם הפסקת אש לטובתו בשנת 1837. על פי ההסכם הכירו הצרפתים בריבונות המדינה האסלאמית. הצרפתים הפרו את ההסכם בשנת 1839 בכך שכבשו את העיר קונסטנטין, עבד אל-קאדר הגיב בחידוש הלחימה, השמיד מושבות צרפתיות והתקדם לעבר הבירה אלג'יר. על פי עקרונות הגרילה תקף עבד אל-קאדר נקודות מבודדות וחלשות ונמנע מתקיפת נקודות חזקות.
דולי סיטי
על כתיבת הספר
על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום בריאיון לאילת נגב:
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
שלבי המרד
למרות הצלחתו הזמנית של המרד, במשך הזמן צבר הצבא הצרפתי הישגים צבאיים. הטקטיקה הצרפתית כללה אימוץ שיטות לחימה ברוטליות, בכללן מדיניות האדמה החרוכה - לאחר הריסת בסיסיו של צבא המרד השמידו הצרפתים את אמצעי המחיה של האוכלוסייה האזרחית, בכללם הרס יבולים ועדרים. במקרים רבים רצחו כוחות צרפתיים אזרחים אלג'ירים לא חמושים. גם שיטות הגרילה של אל-קאדר הפכו חסרות ערך משום שחיילי הלגיון שהיו כוח הלחימה של הצרפתים היו נעים ללא שירות אספקה ולכן היה קשה לתקוף אותם מן המארב. בזה אחר זה נפלו מעוזי המרד, ומנהיגיו נפלו או נשבו. רבים מן השבטים, בייחוד אלו במזרח אלג'יריה, החליפו נאמנות, ובשנת 1843 התמוטטה המדינה המוסלמית, עבד אל קאדר ברח למרוקו, והמרד הוגבל למלחמת גבול. ב-21 בדצמבר 1847 נאלץ עבד אל-קאדר להיכנע לחיל המצב הצרפתי. בניגוד לסיכום מוקדם עם השלטונות הצרפתיים, לפיו יוגלה למצרים, הוגלה עבד אל-קאדר ונאסר בצרפת.
דולי סיטי
רקע אוטוביוגרפי
ההקדשה שבפתח הספר היא: "לבתי, אסנת". על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום שבמרץ 1986 נחנקה בתה התינוקת, והיא נאלצה להביאה במהירות לבית החולים, כשהיא לבדה בעיר לא מוכרת, והוסיפה:
פרטים אוטוביוגרפיים נוספים הבאים לידי ביטוי בולט בספר הם עבודתו של אביה של קסטל-בלום במחלקת המשכורות של חברת התעופה הלאומית "אל על" ופטירתו מסרטן, כשש וחצי שנים טרם צאתו לאור של הספר. בדומה לאחותה של דולי, גם אחותה של קסטל-בלום היא עובדת סוציאלית.
העיר דולי סיטי
הסיפור מתרחש בעיר הדיסטופית דולי סיטי. דולי מספקת תיאורים אחדים של העיר, ובהם:
דולי סיטי היא דמוקרטיה, שבה שתי מפלגות גדולות, הביורוקרטיה והפרוצדורה. תושביה מחולקים לקבוצות: החנטרישים, המדליקים, האפוסטרופים, פחדנים, ארכיטיפים, בונבונים, ובעיקר "כאלה".
דולי סיטי איננה תל אביב, משום שהספר עוסק במפורש בדמיון שבין שתי הערים: "הלכתי לרחוב הנרייטה סולד שבדולי סיטי. יצאתי מנקודת הנחה שאם בתל אביב יש רחוב הנרייטה סולד, אז גם בדולי סיטי יש." גם בדולי סיטי נמצאים שוק הכרמל ואף השוק השחור של רחוב לילינבלום. לאור מידע זה רואה אורציון ברתנא את דולי סיטי כ"בבואתה הגרוטסקית של תל אביב".
על הזיקה העמוקה שבין דולי סיטי לדולי עמד מוטי נייגר:
דולי
דולי היא רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, המתגוררת בעיר דולי סיטי, תחילה בדירה משלה, בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אחר כך ברחוב, אחר כך בבית משוגעים, ולבסוף, בהגיעה לגיל 45 - בבית מחסה לקשישים. את בחירתה בלימודי רפואה באוניברסיטת קטמנדו היא מייחסת לאביה, שבלילה האחרון לחייו אמר לה: "תלמדי משהו, תלמדי רפואה, תלמדי אפילו רפואה בקטמנדו, רק תלמדי". את חרדותיה בעת גידולו של בן מתארת דולי כ"מחלת האפשרויות האינסופיות, נחישות הדעת של הספק".
סמדר שיפמן מתארת את דולי:
שיפמן מציינת שדולי נבלעת מרצון בתפקידה הנשי השמרני:
מפת ארץ ישראל
באחד הניתוחים חתכה דולי על גבו של בן את מפת ארץ ישראל השלמה, של תקופת התנ"ך. כאשר אחותה של דולי לוקחת ממנה את הילד, דולי שואלת "ומתי תחזירי לי אותו?" והאחות עונה: "מתי שתחזרי לגבולות 67'". ואכן, כעבור שנים אחדות, כשהילד הגיע לגיל 13, פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה, וראתה שמישהו עדכן את המפה וחזר לגבולות 67'.
תיאור יצירתה של המפה הוא מהתמונות הבולטות ביותר שבספר. אורי ש. כהן כתב על כך:
גישה פשוטה לעניין המפה רואה בה אמירה פוליטית, אודות הצורך של ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. חיזוק לכך ניתן למצוא בדבריה של דולי על הטירוף שאחז בה: "ואם מדינה כמו מדינת ישראל לא מצליחה להשתלט על ערביי השטחים, מדוע שאני, בן אדם פרטי, אוכל להשתלט על ה-occupied territories שבקרבי?"
מוטי נייגר רואה בסיפור הפוסט-מודרני "דולי סיטי" משל על היצירה הספרותית, שבו יחסי אם-בן מסמלים יחסי יוצר-יצירה. ברוח פרשנות זו הוא מציין: "ואם תינוק שווה יצירה – החזרה להיגיון, לגבולות 1967, היא החזרה לגבולות סופרי שנות השבעים והשישים, כלומר לגבולות המודרניזם".
ריאליזציה של מטפורה
"ריאליזציה של מטפורה", מכנה אורי ש. כהן את השימוש שעושה קסטל-בלום במטבעות לשון, לא במשמעותם המטפורית אלא כפשוטם. דוגמאות לכך:
שחיטת פרות קדושות
בסיפור פזורים רמזים אירוניים למיתוסים ישראליים ויהודיים. דוגמאות:
עיבוד למחזה
הרומן "דולי סיטי" עובד פעמיים למחזה בשם זה:
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
גלות
עבד אל קאדר ומשפחתו גורשו מאלג'יריה ונכלאו בעיר הנמל הצרפתית טולון ולאחר מכן הועברו לערים פו (Pau) ואמבואז (Amboise). לפני צאתו למלחמה, הפקיד אל קאדר את כל אוצרותיו ותכשיטיו בידי משפחה יהודית מכובדת באלג'יר (קרובתו של פייר בלוך) והיא החזירתם לו בשלמותם בתום המערכה. בשנת 1852 שוחרר עבד אל-קאדר על ידי נפוליון השלישי לאחר שנשבע לעולם לא לקחת חלק בענייניה של אלג'יריה. בשנת 1855 היגר לדמשק, שם התיידד עם ליידי ג'יין דיגבי ועם איזבל וריצ'רד פרנסיס ברטון. ב-1860, בעקבות סכסוך עקוב מדם בין הדרוזים לנוצרים המרונים בהר הלבנון, רצחו פורעים מוסלמים מעל 3,000 נוצרים בדמשק. עבד אל-קאדר ואנשיו הצילו כ-12 אלף מן הנוצרים שבעיר, ובכללם הקונסול הצרפתי ואנשיו, בכך שהבריחו אותם למצודת העיר, הרחק מן ההמון הפורע. בתמורה למעשה זה הוענק לעבד אל-קאדר מן הממשלה הצרפתית אות לגיון הכבוד וכן פנסיה בסך 4,000 לואי. ב-1864 הצטרף עבד אל-קאדר לבונים החופשיים. משנה זאת הקדיש את זמנו לכתיבה והגות. מעמדו הציבורי בדמשק גרם למנהיג המרוני הגולה ברומא, יוסוף כרם, לבקשו ב-1877 לעמוד בראש מדינה ערבית שתקום על חורבות האימפריה העות'מאנית המתמוטטת. ב-1878 חזרה ההצעה, הפעם מפי מנהיגים סורים ולבנונים מכל העדות: סונים, מרונים ודרוזים, באירוע שלימים נקרא "ועידת דמשק". למרות זאת לא השתתף עבד אל-קאדר בהתארגנויות הלאומיות הערביות עד מותו בשנת 1883. עם כיבוש דמשק במלחע"ה הראשונה על ידי הכוחות הבריטיים התנגדו עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי להמלכת הנסיך פייסאל למלך על סוריה אך השבטים הבדואים וביניהם נורי שעאלן מנהיג שבטי הרוולה העדיפו את הנסיך פייסאל והוא הומלך.
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נקבר סמוך למאוזולאום של אבן ערבי בדמשק, אך עצמותיו הועברו לקבורה באלג'יריה ב-5 ביולי 1966, לאחר שאלג'יריה השיגה את עצמאותה ובדיוק במלאת 136 שנה לתחילת הכיבוש הצרפתי. שמו של עבד אל-קאדר מונצח במסגד שנקרא על שמו בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה.
לימים נחשב אל-ג'זאירי לגיבור עצמאות אלג'יריה. דגלו הלבן-ירוק אומץ על ידי תנועות השחרור של אלג'יריה והמדינה האלג'ירית העצמאית. על אף שלא ראה עצמו לאומן ערבי אלא לוחם ג'יהאד נגד הכיבוש האירופאי, נחשב עבד אל-קאדר לאחד ממבשרי התנועה הלאומית הערבית.
קשריו עם היהודים
על פי הסאגה של משפחת עבו עוד באלג'יריה נודעו הקשרים החמים בין עבד אל-קאדר למשפחה. גם לאחר שהגר לדמשק, בה התבסס מעמדו כלוחם לחירות הערבים - מעין צלאח א-דין בן המאה ה-19 ורכש קרקעות רבות בחורן, בעמק הירדן ובגליל שמר על קשריו עם המשפחה שעלתה לארץ ישראל וקבעה מושבה בצפת.