cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנשר נחת (סרט)
תקציר העלילה
הכל מתנהל בסדר עד שחייל אחד מנסה להציל ילדה שנתפסה בגלגל של טחנת קמח ובשעת המעשה נחשפים מדיו הגרמנים. הם מכנסים את כל אנשי הכפר לכנסייה כבני ערובה. פמלה מצליחה לברוח ולהגיע לג'ואנה גריי, אך זאת יורה לעברה ופמלה הפצועה מצליחה להיכנס לרכב ולהגיע למחנה הריינג'רס שם מזעיק פיטס את כל חייליו וללא תוכנית מסתער על הכפר ונערך שם קרב עקוב מדם של גרמנים ובריטים. פיטס מגיע לביתה של גריי, היא פותחת עליו באש ופוצעת אותו קשה והוא הורג אותה.
שטיינר ודבלין משחררים את בני הערובה ומתחמקים מהמקום דרך מנהרה סודית. דבלין מסתלק ושטיינר מגיע לבית בו נמצא וינסטון, יורה בו למוות ונהרג על ידי השומרים. מסתבר שזה היה כפיל של צ'רצ'יל שנמצא אותה שעה בועידת טהרן.
ניקולאי קלודט
ניקולאי קלודט (ברוסית: Николай Клодт,  14 באוקטובר  1865, - 23 בספטמבר 1918) היה צייר נוף רוסי, לאחר 1918, צייר נוף ותפאורות לתיאטרון.
ביוגרפיה
ניקולאי קלודט נולד ב-14 באוקטובר 1865 בסנט פטרסבורג למשפחה אמנותית. הפסל פטר קלודט פון יורגנבורג היה סבו. שניים מדודיו, מיכאיל פטרוביץ' ומיכאיל קונסטנטינוביץ' קלודט, היו גם ציירים ידועים. הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה שאותו סיים בשנת 1886. בין מוריו היה ולדימיר מאקובסקי.
בסוף שנות השמונים - תחילת שנות התשעים של המאה ה-19, למד קלודט אמנויות במכללה לאמנות אצל אנטולי גונסט. הוא בילה את רוב העשור בדרכים, ויצירותיו בתקופה זו הושפעו מאוד מנסיעותיו לצפון הרוסי, ולאורך נהר הוולגה.
בשנת 1900 קלודט לקח חלק בארגון ובעיצוב הביתן הרוסי ליריד העולמי של פריז, בעיקר בשיתוף פעולה עם קונסטנטין קורובין, שמילא את התפקיד העיקרי בתערוכה (ולאחר מכן הוענק לו לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת). בשנת 1901 קלודט, כעת בהשפעתו החזקה של האימפרסיוניזם, החל לעבוד כמעצב במה, עבור התיאטראות המובילים של סנט פטרסבורג ומוסקבה. בשנת 1901, עם קורובין הוא יצר את עיצוב הבמה לבלט "הסוס הקטן" מאת צ'זארה פוני בתיאטרון הבולשוי. בשנת 1903, בעבודה על תפאורות של אלכסנדר בנואה, הוא עיטר את הסצנה של "גוטרדמרונג" של ריכרד וגנר עבור תיאטרון מריאינסקי.
קלודט לקח חלק בתערוכות של קבוצות האמנות הרוסיות המובילות, כולל הנודדים (1894), האגודה לאמנות מוסקבה (1889, 1892–1895, 1897), התערוכה של שלושים ושש ( 1902, 1902, 1889 ) ואיגוד האמנים הרוסים (1903–1917).
יצירותיו העיקריות מצויות בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי, כמו גם במוזיאונים האזוריים, בפליוס, קוסטרומה ובוולוגדה.
ניקולאי קלודט נפטר ב-23 בספטמבר 1918 במוסקבה ונקבר בבית הקברות וגנקובו.
בלה קיראי
בלה קיראי (בהונגרית: Király Béla; 1912, קאפושוואר – 2009, בודפשט) היה קצין בצבא ההונגרי, היסטוריון, פוליטיקאי הונגרי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
בשנת 1930 החל קיראי בקריירה של חייל מקצועי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה זכה קיראי בצלב הברזל על שירותו בצבא ההונגרי לצד גרמניה.
בין השנים 1941–1943 גויסו עשרות אלפי גברים יהודים מהונגריה לשורות פלוגות העבודה ונשלחו לחזית המזרחית, להילחם נגד הצבא האדום, לצד הצבא ההונגרי. קיראי היה קצין בכיר בצבא ההונגרי ששרת בחזית המזרחית. בניגוד לרבים מעמיתיו הקצינים, קיראי אהד את היהודים והיה רגיש למצוקתם. הוא היה אחראי לאספקת מזון לאחת החטיבות, חטיבה 201, שלה השתייך כוח עבודה יהודי. כשהגיע לחזית, ציווה קיראי שליהודים יינתנו מדים חמים של הצבא וזאת כדי להחליף את הבגדים האזרחיים המרופטים שלבשו. כמו כן הנפיק להם סמלים של הצבא וכן נעליים, שחסרו לרבים מהם. הוא וידא שהקצבות המזון שניתנו ליהודים יהיו זהות לאלו של החיילים ההונגרים האחרים. עקב מעשיו של קיראי לא היה אפשר להבדיל בין יהודים לנוצרים ביחידות שעליהן היה קיראי אחראי, וכך, כשהרגו הגרמנים יהודים רבים ששרתו בשורות פלוגות העבודה, לא הוצאו להורג אנשי צוותו של קיראי כיהודים רבים אחרים ששרתו בצבא ההונגרי. בכך שסיפק מדים ליהודים הפר קיראי את פקודות הצבא ההונגרי.
לאחר המלחמה
בשנת 1945 הביע קיראי הזדהות עם הקומוניזם ובשנת 1949 היה ממייסדי האקדמיה הצבאית של בודפשט. בשנת 1951 נדון לעונש מוות במשפט ראווה אך עונשו הומר במאסר עולם. במאסר למד אנגלית. הוא קיבל חנינה ב-1956 והתמנה על ידי אימרה נוג' לתפקיד מפקד המשמר הלאומי ההונגרי. בשנה זו היה מפקד העיר בודפשט בעת המרד ההונגרי.
בסוף 1956 הגיע קיראי לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קולומביה. לאחר לימודיו החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה צבאית. אחרי סתיו העמים ב-1989 חזר קיראי להונגריה, נהיה חבר מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים ונבחר מטעמה לפרלמנט ההונגרי. הוא היה חבר הפרלמנט בין 1994-1990.
הכרה
בשנת 1993 הוכר קיראי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בגדי אבל
בגדי אבל הם הבגדים שלובש אדם השרוי באבל בזמן ההלוויה של קרובו שמת, או בתקופת האבל עליו. ישנם כללים שונים בדתות ובתרבויות שונות המכתיבים אלו בגדים ילבש האבל בתקופת האבל.
היסטוריה
בגדי אבל ידועים עוד מתקופת רומא העתיקה. הרומאים לבשו טוגה מצמר כהה שנקראה toga pulla. בימי הביניים באירופה רק המעמדות הגבוהים נהגו ללבוש בד קרפ לבן או שחור לאות אבל. בעיקר היה נהוג ללבוש שחור והיה זה סמל סטטוס. היה גם מנהג של אלמנות ללבוש רעלה המכסה את הפנים. המהפכות החברתיות במאה ה-18 גרמו לאנשים רבים יותר, גם ממעמדות נמוכים ללבוש בגדים בצבע שחור. בימי הביניים ג'נטלמנים ספרדיים לבשו קטיפה שחורה לאות אבל ואילו צבע שחור לצביעת בגדים נחשב יקר.
במשך ימי הביניים האצולה והאריסטוקרטיה לבשו בגדים שחורים בזמן האבל. הצבע השחור היה יקר ולכן רק העשירים לבשו בגדי אבל שחורים.
במאה ה-18 מעמד הביניים ובעיקר הסוחרים החלו ללבוש בגדים שחורים לאות אבל. המהפיכה התעשייתית איפשרה לרבים ממעמד הביניים ללבוש שחור בעת אבל.
כשהנסיך אלברט מת ב-1861 המלכה ויקטוריה לבשה בגדי אבל שחורים, ותלבושת זו חוקתה על ידי כל הנשים האבלות בבריטניה. בתקופה הוויקטוריאנית התייצב המנהג ללבוש שחורים בעת אבל. לגבי נשים היה נהוג ללבוש בגדים כהים למשך שנה. לאחר מכן ציפו מהם ללבוש בגדים כהים רק חצי שנה לאחר המוות. לאחר מכן היה נהוג ללבוש בגדים בצבע אפור, לבנדר או לבן למשך חצי שנה נוספת. הורים לילדים שנפטרו נהגו ללבוש בגדים כהים במשך שנתיים. גם מאלמנים ציפו שילבשו חליפה כהה במשך שנה. אחים שנפטר אחיהם נהגו ללבוש בגדים כהים למשך שישה חודשים ולאחר מכן למשך שנה בגדים בצבע שחור, אפור או לבן. הבגדים השחורים עלו ממון רב והאנשים העניים יותר לא יכלו להרשות לעצמם ללבוש שחורים. האבל של המלכה ויקטוריה על בעלה הנסיך אלברט ב-1861 שימש מודל ללבוש אבל של האלמנות בבריטניה הוויקטוריאנית. היא לבשה שחורים ורעלה במשך חייה עד למותה ב-1901. כשהחל העידן האדוארדי. נשות מעמד הביניים החלו ללבוש שחורים לתקופת האבל ואף להשתמש בנייר מכתבים בצבע שחור והוסיפו סרטים בצבע שחור ואף בצבע סגול לבגדי ילדיהם. לעיתים הנפטר השאיר צוואה המורה כיצד להתלבש בהלווייתו. היה קיים גם מנהג ללבוש ללוויה בגד שהנפטר אהב. האלמנות לבשו שחורים ורעלה משך שנה לאחר מות יקירם. אחרי שנה ניתן היה להשתמש במעט תכשיטים ולאחר חצי שנה להשתמש בבגדים מצבע אפור, סגול ולבן. נוצרו תכשיטים מיוחדים שהעידו על אבל. בתקופה הוויקטוריאנית פרח מסחר של בגדי אבל ואביזרים נלווים. פורסמו מודעות על בגדי אבל וכן פורסמו כתבות: כיצד להתלבש בעת אבל. למשל, ב- Sylvias Home Journal פורסמה ב-1881 כתבה שאמהות צריכות ללבוש קרפ שחור שישה חודשים אחרי מות החותן או החותנת של ילדיהם. בכתבה נכתב על זמני אבל שונים לדודים, דודות ולשאר קרובי משפחה. הבגדים נתפרו מקרפ שחור והיו פרסומות למכירת סרטים שחורים, כובעים, רעלות, ממחטות, כפפות ומניפות. מנהג לבישת בגדי אבל חדר גם למעמד הנמוך וב-1900 כמעט הכל נהגו ללבוש בגדי אבל.
במשך כ-500 שנים באירופה ובאמריקה שחור היה צבע האבל. המנהג נבע מהאריסטוקרטיה והמוני העם חיקו זאת.
במאה ה-19 רוב הנשים לבשו שחור אפילו שהיה זה יקר ללבוש בגדי אבל מיוחדים בצבע שחור. קרפ היה הבד בו השתמשו לבגדי אבלים. השתמשו גם בקרפ לבן לכומתה על ראש האבלים. כן נעשה שימוש בצמר קשמיר שחור ובצמר מרינו לבגדי אבל. במאה ה-19 אלמנה התאבלה שנתיים וחצי כשבשנה הראשונה ועוד יום אחד האבל היה מלא. בזמן זה הבגד היה שחור ועשוי מקרפ. לאחר השנה הראשונה האלמנה יכלה ללבוש צבעים בהירים יותר עם קישוט קטיפה שחורה או משי שחור כאשר אלו מקשטים את שולי הבגד או נענדים כסרטים וכגדילים. בששת החודשים האחרונים של האבל ניתן ללבוש בגדים רגילים בצבעים של אפור, לבן, סגול, קרם, ורדרד וכל גוני השחור. הכלל חל גם על כובעים: הצבעים הפכו בהירים יותר והרעלה הוסרה לחלוטין בתום האבל. החל משנות ה-80 של המאה ה-19 נהוג היה ללבוש בגדים שחורים ללוויות וגם בגדים כהים.
בתקופה האדוארדית חלה הקלה במנהגים אלו, והקלה ניכרת במלחמת העולם הראשונה ולאחריה שבה כל אחד התאבל על אדם אחד לפחות. ב-1918 כללי האבל שונו ולבישת בגדים שחורים הוגבלה ללוויה ולמשך החודש שאחריה.
הצורך בבגדי אבל שחורים שפרח במאה ה-19 וה-20 גרם לפריחת המסחר בהם בבתי כלבו, שכן לא ניתן היה לחכות לתופרת שתתפור בגדי אבל כשאירע מוות במשפחה. הפונקציה של בגדי אבל הייתה לאותת לסובבים שהאדם באבל, ויש להראות לו חמלה וסימפתיה על האובדן.
כללי הלבוש הללו הופרו במלחמת העולם הראשונה, כאשר התרבה מאוד מספר המתים. עם זאת עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים ללוויה של הנפטר. ניתן לראות גם בגדי אבלים בצבעים אחרים. כך ניתן היה לראות בלוויה של דיאנה הנסיכה מוולס ב-1997 את הנסיך צ'ארלס בחליפה בצבע כחול-צי בלוויה, כיוון שזה היה הצבע האהוב על דיאנה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 פסק המנהג ללבוש בגדי אבל לתקופות ארוכות, ייתכן ובגלל ריבוי החללים במלחמת העולם הראשונה, אם כי קתולים אדוקים עדיין החזיקו במנהג זה. עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים בהלוויה גם במאה ה-20.
לאחר 1950 בבריטניה נשים החלו ללבוש ללוויות גם צבעים כמו כחול-צי, אפור, ירוק בקבוק, סגול וצבעים אחרים כהים.
בתנ"ך
בתנ"ך מוזכר מנהג לבישת שק לאות אבל. ניתן לציין את אבלו הכבד של יעקב אבינו על יוסף, שהתבטא בקריעת בגדים וביגון קודר "וַיִּקְרַע יַעֲקֹב שִׂמְלֹתָיו וַיָּשֶׂם שַׂק בְּמָתְנָיו וַיִּתְאַבֵּל עַל בְּנוֹ יָמִים רַבִּים".
כמו כן, בספר יחזקאל מופיע איסור על נעילת נעלי עור. כנראה נהגו לנעול נעליים מבד או חומר אחר שאינו עור. המקור לאיסור הוא מהפסוק שנאמר ליחזקאל "וּנְעָלֶיךָ תָּשִׂים בְּרַגְלֶיךָ" מכאן הוסק שלכל העם, שהיו שרויים באותה עת באבלות, היו אסורות הנעליים.
בנוסף האבל אסור ברחיצה, סיכה וכיבוס הבגדים. המקור לכך מהפסוק: " הִתְאַבְּלִי נָא וְלִבְשִׁי נָא בִגְדֵי אֵבֶל וְאַל תָּסוּכִי שֶׁמֶן וְהָיִית כְּאִשָּׁה זֶה יָמִים רַבִּים מִתְאַבֶּלֶת עַל מֵת". מכאן לומדים שיש לקיים דין אבלות בלבישת הבגדים ולא להחליף לבגדים חדשים ומגוהצים. הרחיצה אסורה מכיוון שגם היא בכלל "סיכה" והיא נחשבת כהכנה לסיכה, כמו שנאמר "ורחצת וסכת". כשם שאבל אסור בכיבוס בגדים כך אסור לו ללבוש בגדים לבנים חדשים ומגוהצים.
תכשיטי אבל
ענידת יהלומים נחשבה מקובלת לאבל, כיוון שהם חסרי צבע. כמו כן הייתה מקובלת אבן הג'ט, כיוון שהיא שחורה. פנינים נחשבו מקובלות כי הן סימלו דמעות. בתכשיטים ניתן למצוא משכיות שהכילו שערה של הנפטר סגורה במנעול. גם דמות של אישה בוכייה נראתה בתכשיטים. התכשיטים המיוחדים לאות אבל בתקופה הוויקטוריאנית נעשו בדרך כלל ממינרל שחור. השתמשו בשיער הנפטר לתכשיט בדרך כלל לסיכת דש.
רעלה שחורה
רעלה היא צעיף שקוף המחובר לכובע המסתיר את הפנים. הרעלה באה לסמל ניתוק מהעולם החיצוני.
הרעלה שימשה כאמצעי לאישה להסתיר את יגונה ואת רגשות האבל שלה. אלמנות אמריקאיות, בעיקר עשירות, נהגו ללבוש רעלה בלוויה. בספר מידות אמריקאי נכתב שהרעלה אף מהווה פריט לבוש מפתה. הספר גם טוען שהרעלה מגינה מקשרים חברתיים לא רצויים ומהווה גם פריט אופנתי.
מקור הרעלה מבגדי הנזירות הקתוליות והיא שימשה כמגן מהמציאות וסימלה צניעות וטוהר. הרעלה הייתה שכיחה במאה ה-19 שבה, בתקופה הוויקטוריאנית אלמנות לבשו רעלות בלוויה ובתקופת האבל הרעלה הייתה שכיחה בעיקר בהלוויות של אצולה ועשירים. ניתן לראות זאת גם בציורי אלמנות מתאבלות מהמאה ה-19.
ב-1963 ג'קי קנדי לבשה בלווית בעלה ג'והן קנדי בגדים שחורים שהפכו לאיקון אופנה. היא לבשה חליפה שחורה של הוברט ג'יוונשי ורעלה שחורה שהסתירה את פניה.
באמנות
בציור של האנס הולביין מופיעה גברת ג'יין סמול בבגד שחור כבגד של אבל. בגדי האבל השחורים הפכו לבגדי אבל של מעמד הסוחרים. עם זאת, היא חבשה לראשה כומתה לבנה שאף היא אפיינה את הנשים האבלות בצרפת ובבריטניה במאה ה-16.
בציורי פורטרטים של נשים אבלות מהמאה ה-16 וה-17 ניתן לראות בגדים שחורים אך גם בגדים לבנים עם שוליים שחורים. היה יקר לנשים לקנות בגדים שחורים ללוויה ולכן השתמשו בסרטים שחורים כדי לעטר בגדים לבנים.
אנו למדים על הבגדים בלוויות מציורים ומתמונות מתקופות שונות.
למשל, תמונתה של המלכה ויקטוריה מתאבלת תמונה מ-1894 המוצגת במוזיאון לתלבושות בברוקלין.
תערוכה: בגדי אבל
תערוכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק על בגדי אבל נערכה בסוף 2014 עד תחילת 2015.
התערוכה מציגה בגדי אבל בבריטניה ובארצות הברית מ-1815 עד 1915. בגדים שחורים פשוטים סימלו צניעות, העדר אור, ניתוק מהבלי המציאות.
המתאבלת הידועה ביותר המלכה ויקטוריה לבשה בגד מבד טפטה שחור ומוסלין ממשי שעוטר בתחרה ובבד קרפ שחור.
לא כולם לבשו שחורים. ניתן לראות בתערוכה שמלכות צרפת לבשו לבן לאות אבל.
היו גם שלבשו בגדי אבל אפורים או סגולים כפי שהודגם בתערוכת בגדי אבל שנערכה במוזיאון מטרופוליטן בניו-יורק ב-2014.
הנסיכה אלכסנדרה, בתה של ויקטוריה, לבשה בגדי אבל לאחר מות המלכה ויקטוריה ממשי טהור שקושטו בצבע סגלגל. נשים רבות לבשו בגדי אבל לפי צווי האופנה, אף על פי שבדרך כלל נהוג היה ללבוש בגדים פשוטים.
בגדי האבל ביהדות
לפני הלוויה נערך טקס "קריעה" בו קורעים במאוזן קריעה בחולצה של האבלים מדרגה ראשונה. זהו סמל לאבל. אין להחליף בגד זה בזמן השבעה (שבעה ימים לאחר הלוויה בו האבלים מפסיקים פעולות יומיומיות ומקבלים אורחים המשתתפים עמם באבלם). בלוויה דתית נהוג שהן גברים והן נשים ילבשו כיסוי ראש.
יש הנוהגים לענוד סרט שחור על חולצתם. בתקופה זו נדרשים האבלים להימנע מרחצה, מסיכה (איפור וקרמים), מתספורת ומגילוח. יש להימנע מהחלפת הבגדים וכביסתם. בתקופת "השבעה" נהוג ללבוש את הבגדים שבהם נעשתה הקריעה בזמן הקבורה, ולא ללבוש בגדים חדשים או בגדים שגוהצו זה עתה. יש אבלים שאינם נשארים באותם בגדים בכל ימי השבעה. בזמן השבעה נהוג לשבת ללא נעליים. בתום השבעה לפני העלייה לקבר מותר להתקלח ולהחליף את בגדי האבלות.
לאחר מכן מתחילה תקופת "השלושים" – שלושים ימים מזמן הקבורה בו האבלים עדיין באבל אך חוזרים לפעילות יומיומית. כמה מהאיסורים נמשכים בתקופה זו כגון, לא ללבוש בגדים חדשים, להסתפר ולהתגלח. אם הורה מת – האבל נמשך שנה. "ביום השנה" לאבל נערכת אזכרה וכן ביום השלושים. האבלים אמורים ללבוש בגדים צנועים לטקסים אלו. אין חובה ללבוש שחורים.
יפן
המונח היפני לבגדי אבל הוא mofuku 喪服 המונח מתייחס ללבוש מסורתי בלוויות או בטקסי אבל בודהיסטיים. הצבע האדום וצבעים בהירים אינם מקובלים, כי למשל, האדום מסמל אושר בתרבות היפנית. הלבוש המקובל לנשים הוא קימונו שחור הנלבש מעל בגדים תחתוניים לבנים. גם הגברים לובשים קימונו שחור ומכנסיים שחורים או בפסים. לבוש זה מאפיין את המשפחה הקרובה וחברים קרובים מאוד של הנפטר. אנשים אחרים בלוויה לובשים שחורים בסגנון המערבי. הגברים והנשים לובשים גרביים יפניים הנקראות tabi וסנדלים הנקראים zori.
במנהגי האבל, היפנים נשענים על הבודהיזם. כתשעים אחוז מהלוויות היפניות נהוגות על פי הבודהיזם.
שחור הוא הצבע המאפיין בגדי אבלים יפניים. נשים לובשות סארי שחור. יש להימנע מקישוטים ומלמלות בבגד. הבגד צריך לכסות את הברכיים וללא מחשוף. עדיפים שרוולים ארוכים. יש להימנע מתכשיטים פרט לתכשיטי נישואין כגון: טבעת, וכן ניתן לענוד מחרוזת צנועה של פנינים.
הארנק צריך להיות פשוט, בגודל בינוני. השיער צריך להיות מסודר ולא גולש. רצוי להימנע מאיפור והשימוש בשפתון מינימלי. רצוי להימנע מבושם.
גברים יכולים ללבוש חליפה שמרנית, חולצה לבנה ועניבה שחורה. גם אפור כהה מקובל. הנעליים צריכות להיות פשוטות עם שרוכים. התכשיט היחיד המתאים לגבר האבל בלוויה הוא טבעת נישואין.
המשתתפים בלוויה בערב נותנים מעטפה עם כסף לאבלים.
תאילנד
בתאילנד אלמנות לובשות בגדים בצבע סגול במות בן זוגם. סגול וגם שחור נהוגים בתאילנד. לבישת סגול מחוץ לאבל נחשבת לא רצויה.
הודו - הינדים
בהודו נהוג ללבוש לבן ללוויה. הוא מסמל תום וטוהר. הבודהיסטים לובשים לבן לאות אבל.
יש שלב לאחר שריפת הגופה הנקרא Teravih הנמשך 30 ימים מיום שריפת הגופה שרצוי לבוש לבן. תקופת האבל נמשכת שנה.
בדת ההינדית הצבע משחק תפקיד נכבד. הצבע הלבן מסמל טוהר. הברהמינים, הקסטה ממעמד גבוה, לובשים לבן הן בחיים והן במוות. אדום מסמל אף הוא טוהר ותמימות, כך שילדות מתחת לגיל 3 ונשים נשואות מולבשות באדום כשהן מתות.
אחרי הקבורה או השריפה ההינדים רוחצים את בגדיהם או נפטרים מהם, שכן המגע עם המת מטמא אותם. כשהם חוזרים הביתה, המשפחה האבלה יכולה להחליף בגדים. המנהג הוא להתלבש בפשטות ללוויה. הבגד המועדף הוא לבן. בגד בצבעים בהירים או בשחור נחשב כחוסר כבוד לנפטרים.
מוסלמים
הנוהג הוא להתלבש בפשטות. רווח המנהג שנשים מכסות את שער ראשן. רצוי לא להשתמש באיפור.
האישה אמורה לכסות את כל גופה ושערה פרט לכפות ידיה ופניה.
גם גברים המשתתפים בלוויה צריכים להתלבש באופן צנוע.
בהלוויה מוסלמית הבגדים צנועים. אין ללבוש בגדי משי. יש לחלוץ נעליים בעת התפילה במסגד.
מאחר שנערכת תפילה במסגד לפני הלוויה, הרי יש לחלוץ נעליים ולהישאר בגרביים, רצוי בצבע כהה.
תקופת האבל היא ארבעים יום. קרובי הנפטר אמורים ללבוש שחורים. אלמנה אמורה ללבוש שחורים למשך שנה.
גם מבקרים את האבלים רצוי שילבשו בגדים צנועים ולא צעקניים.
חשיבות הצבע
צבע מסמל טראומה, אובדן ומוות.
בתעשיית אופנת בגדי האבל, לאבלים ולמלווים הצבע השחור הוא דומיננטי. בתקופה הוויקטוריאנית נהגו ללבוש שחור שנה אחרי המוות ולשאת ממחטות בצבע שחור.
נשים סיקיות בדרך כלל לובשות לבן לאבל אם כי לעיתים הן גם לובשות שחור.
בתרבויות ההינדיות ניתן למצוא בגדי אבל לבנים וגם שחורים.
השתמשו בלבן גם בלוויות נוצריות כמו בהלווייתה של המלכה ויקטוריה. גם בציורים אמנותיים ניתן לראות נשים מתאבלות בבגדים שהם שילוב של צבע שחור ולבן.
במצרים ובסין העתיקה הבגד הלבן שלט, ברומא העתיקה הטוגות היו לרוב בצבע שחור.
בלוויה קתולית ופרוטסטנטית מצופה ללבוש חליפה כהה. ניתן ללבוש שחור, כחול או אפור. רצוי לבוש פורמלי ולא ספורטיבי או "זרוק"
לוויה יהודית מחייבת לבוש בצבע כהה. לרוב נדרשת כיפה על הראש.
בלוויה הינדית גברים לובשים לבן כסמל לטוהר וכבוד. הבגד צריך להיות לא פורמלי, פשוט וקאזואל. כותנה ופשתן לבן עדיפים. המשפחה פושטת את בגדי הלוויה ומכבסת אותם מיד עם שובה הביתה כחלק מתהליך ניקוי.
בהלוויה בודהיסטית יש שוני בין ארצות שונות. ביפן: לובשים לבן אך גברים לובשים בגד שחור או כהה.
בסין – בדרך כלל שחור ולעיתים לבן על ידי המשפחה.
בתאילנד, קמבודיה ווייטנאם – הלבוש לבן. אין ללבוש אדום המיועד לחתונות ולאירועי שמחה. במקדשים בהם נערך הטקס לובשים גרביים. גם מעצבי אופנה השתמשו בצבע שחור לבגדי אבל. בעת טקס האבל בקתדרלה הגותית במילנו לגיאני ורסאצה, הנוכחים לבשו בגדים בעיצובו. כך גם בלוויה ב-2010 של אלכסנדר מקווין. הנוכחות לבשו בגדים מהאוסף הגותי המפורסם שלו.
אצל הקווייקרים הרואים בלוויה טקס המקדש חיים - הבגדים אינם שחורים אלא רגילים בצבעים שונים.
לבוש לבן בבגדי אבל
בגדי האבל המודרניים מקורם בכנסייה הנוצרית. לבוש שחור מסמל העדר שמחה.
במזרח אסיה למשל, בהודו וגם במערב ניתן למצוא אבלים הלובשים לבן. לדוגמה, ב-2004 כשהמלכה ג'וליאנה מהולנד נפטרה, בנותיה לבשו לבן לאות אבל.
כמו הצרפתים השליטים האנגליים לבשו בגדי אבל סגולים ולא שחורים כדי לבדל אותם מהציבור.
בציור של האנס הולביין מופיעה גברת גיין סמול בבגד שחור כבגד של אבלה. בגדי האבל השחורים הפכו לבגדי אבל של מעמד הסוחרים. עם זאת היא חבשה לראשה כומתה לבנה שאף היא אפיינה את הנשים האבלות בצרפת ובבריטניה במאה ה-16.
גם למבוגרים היה יקר ללבוש בגדים בצבע שחור. לכן נהגו לקשט בגדים לבנים בעיטור שחור.
לבוש לבן ללווייה נחשב כאיחוד עם הטוהר של הנפטר. שחור ולבן נחשבים כסמליים לחיים ומוות ולכן נלבשים כבגדי אבלים.
כיום לבוש לבן של אבלים מסמל כבוד לנפטר הנחשב טהור.
בין המאה ה-15 למאה ה-20 לבוש לבן כאבל סימל קשר סימבולי למת שנחשב טהור.
בגדי הנפטר
הצבעים והבגדים בהם מולבש הנפטר מציינים את הגיל, המצב משפחתי והמעמד שלו.
ביהדות
אצל היהודים רוחצים את הנפטר ומלבישים אותו לפעמים בטלית שלו או בבד לבן. גברים רוחצים גברים ונשים רוחצות נשים. המת נרחץ במים. הטקס נקרא "טהרה". הגוף מיובש ומולבשים עליו בדים לבנים מליינן או מוסלין. אלו נקראים תכריכים. הם בדר"כ נתפרים ביד. גבר עשוי גם להיקבר עם כיפה או עם הטלית שלו. תכריכים הם הלבוש שבו מלבישים את המת כשמכינים אותו לקבורה. הוא נקרא כך מלשון "כריכה", שכן המנהג היה לכרוך סביב גוף המת רצועות של פשתן. כבר בזמן המשנה כונה לבושו של המת תכריכין. קיימים שבעה מלבושי קבורה סטנדרטים לפי סדר הלבשתם: כיסוי מרובע לראש, כיסוי לחלציים, מכנסיים בלי פתחים לרגליים ("קיטל"), כיסוי משולש, ארוך וצר לעיניים, שביס לראש וסדין מעטפת. בעזרת שלושה קשרים חיצוניים מהדקים את הרגליים והידיים בזמן העברת הגופה לקבר, כדי שהאדם יצא מהעולם כפי שנכנס אליו "ללא קשרים".
בדתות אחרות
אצל ההינדים רוחצים את הנפטר בדרך כלל בתמהיל של חלב, יוגורט, גי (חמאה) ודבש. ניתן לרחוץ אותו גם במים טהורים. מלבישים אותו בבגדים או בסדין לבן. אב האישה או אחיה מספק את הבגדים. גבר מבוגר מולבש בבגדים לבנים, נשים נשואות שנפטרו לפני בעליהן מולבשות בסארי חדש בגוונים של אדום וורוד. לפעמים מוסיפים תכשיט סביב הצוואר (mangal sutra, תכשיט שהכלה עונדת סביב צווארה ביום חתונתה). לגבר מצרפים סמלי אמונה כמו: חרב קצרה. אבקה אדומה מכורכום מפוזרת על השיער. אלמנות מולבשות בסארי בגוונים כהים. הבגדים בדרך כלל חדשים. על ראש הנפטר מולבש בד משי (rumalla). המשפחה צופה בנפטר לבוש עד שהוא מובל למשרפה.
אצל הבודהיסטים - רוחצים את המת ומלבישים אותו בבגדים רגילים.
אצל הסיקים המשפחות בוחרות את בגדי הנפטר. לגבי גברים: בדרך כלל חליפה מערבית וטורבן (לבן, שחור או צבעוני) או חליפת פאנגאבי וטורבאן. נשים מולבשות בחליפת פאנגאבי. נשים צעירות בצבעים בהירים ונשים מבוגרות בצבעים יותר חיוורים. עוטפים את ראש הנפטרת בבד משי לבן. (rumalla).
ביפן - רוחצים את גוף הנפטר ומלבישים אותו. אישה יפנית מולבשת בקימונו לבן וגבר מולבש בקימונו או בחליפה. מאפרים את הנפטר. הקימונו מולבש כך שצד ימין על צד שמאל (בניגוד לחיים בהם צד שמאל על צד ימין). פריטים יקרים לנפטר מושמים לצידו.
אצל המוסלמים רוחצים את הנפטר שלוש פעמים ומלבישים אותו בבד כותנה לבן או בסדין לבן. את שיער הנשים הנפטרות רוחצים וקולעים לצמות. נשים מולבשות בלבן וברעלה המכסה את פניהן.
אצל המורמונים מלבישים את הנפטר בבגדים בהם היה הולך לכנסייה שלו.
יש גם מעצבי בגדים למתים. למשל, פיה אינטרלנדי, מעצבת אופנה שהחלה לעצב בגדים למתים במהלך לימודי הדוקטורט שלה ב"מכון הטכנולוגי המלכותי של מלבורן" (MIRT), השיקה קו אופנה בשם Garments for the Grave, שנועד לסייע למשפחות להכין את גופות יקיריהן לדרכן האחרונה. היא פיתחה את "פרויקט החזיר", שהחל בניסוי: קבורת גופותיהם של 21 חזירים שיועדו עוד קודם לכן לשחיטה. שנה לאחר מכן, נפתחו הקברים בפרת' שבאוסטרליה מחדש, ואינטרלנדי ודאדור יכלו לבחון במעבדה מה בדיוק קרה לכל אחד מסוגי הבדים שעטפו את הגופות.
אינטרלנדי חושבת על האופן שבו הלבשתו של המת יכולה להפוך לחלק משמעותי בתהליך האבל המשפחתי. היא יזמה את "פרויקט החזיר", כדי לבחון מה הם החומרים האידיאליים לעיצוב תכריכים ובגדי קבורה מתכלים ואקולוגיים עבור בני אדם. היה לה חשוב מאוד לא להתייחס לחזירים כאל רקמות או גופות, ולכן העניקה לכל אחד מהם שם בהשראת במאי קולנוע, שחקנים או סופרים שהיא אוהבת, הכינה בגדים למידותיהם וכתבה להם מכתב שאותו הטמינה באריג לפני הקבורה".
כיום אינטרלנדי פעילה בתנועת "Death Positivity" ׁ(תנועת היחס החיובי כלפי המוות, המכונה לעיתים גם תנועת המוות הפרוגרסיבית), שמרכזה בארצות הברית. בבסיס התנועה עומדת האמונה שצריך לחנך את הציבור ולהעניק לו כלים לדבר באופן פתוח, מעמיק ואישי על נושאים כמו מוות, קבורה, המתות חסד, אבל ואובדן. "המשמעות של היחס החיובי כלפי המוות היא לא מוות זה כיף! בואו נחגוג", מבהירה אינטרלנדי. "מוות הוא תמיד טראומטי, קשה ומטלטל. אבל תנועת המוות הפרוגרסיבית מבקשת לשנות את השיח ולהבין את היופי, המשמעות והעומק שהמוות מעניק לחיים. מהבחינה הזאת, אופנה היא בסך הכל אמצעי. אני לא מתעניינת בעיצובים עצמם, אלא באופן שבו אפשר להפוך את העיצוב לחלק מתהליך האבל והקבלה. אני מבקשת מהמשפחות לבחור אריגים, לצבוע אותם בעצמם, להטביע עליהם את כפות ידיהם, לבשם אותם בריח האהוב על יקירם או להוסיף להם בדים מבגד או שמיכה שהוא או היא אהבו. כאשר הבגד מוכן אני מלבישה את המת באטיות ביחד עם בני המשפחה. זו חגיגה של אינטימיות ואהבה".
אינטרלנדי, שהספיקה לעבוד בשנים האחרונות עם עשרות משפחות שיקיריהן מתו או לקוחות שביקשו לעצב את בגדי הקבורה שלהם בעודם בחיים, היא הנציגה האוסטרלית היחידה בארגון חדש יחסית בשם "מסדר המוות הטוב". מאז הקמתו ב–2011, המסדר מאגד אנשי מקצוע שונים בתעשיית הקבורה — מנהלי הלוויות, בלוגרים העוסקים בטקסי פרידה ובמוות, קברנים, אמנים, מעצבי בגדים לגופות וכל מי שחשוב לו לקדם שיח פתוח וכן על סוף החיים. לא תמצאו כאן קברנים חמורי סבר שרזי המקצוע עוברים במשפחתם כבר חמישה דורות. המסדר הוקם על ידי הקברנית והסופרת קייתלין דותי בת ה–32. חברי המסדר נפגשים אחת לשנה ב"Death Salon" (סלון מוות) המתקיים כל שנה בעיר אחרת בארצות הברית ומשמש במה להחלפת רעיונות מקצועיים לקידום עקרונות המסדר.
בדומה לפיה אינטרלנדי, מרק מיטשל עיצב בגדים המיועדים לגופות והציג אותם בתערוכה בשם "קבורה", שהוצגה בסיאטל ב–2013. לדבריו, "התערוכה הזאת הייתה למעשה הדרך שלי לעצור ולהתאבל. אני מנסה להכניס אלמנטים קוויריים לתפיסת הקבורה באמצעות העבודה שלי. תעשיית המוות משתמשת בחניטה כדי להציג מראית עין של שלמות הגופה. אני מבקש להציע אפשרות רגישה יותר שלא מנסה להפוך את הגופה לבובת פלסטיק עם לחיים ורדרדות. עבור התערוכה יצרתי תשעה דגמים ייחודיים, שעל כל אחד מהם עבדתי שבועות או חודשים והשתמשתי בחומרים אקולוגיים מתכלים".
אטיקט - כללי לבוש בלוויה
יש כללי סטיילינג ללבוש של גבר ולאשה בלוויה הן לאבלים והן למבקרים.
בתרבות המערבית מצופה ללבוש בלוויה בגדים שחורים או כהים ולבוש פורמלי. אם כי במאה ה-21 ניתן ללבוש בגדים בצבעים שונים ללוויות ולאו דווקא לבוש פורמלי,
עדיין ההעדפה היא לצבעים כהים ולסגנון לבוש פורמלי שמרני. יש גם העדפה ללבוש לא חשוף ולז'קט לגברים.
בלוויה דתית יש לשמור על כללי הלבוש הנהוגים לפי הדת: בגדים כפי שאדם הולך לכנסייה בלוויה קתולית דתית ובגדים כפי שאדם נוהג ללכת אתם לבית כנסת בלוויה יהודית.
כדאי לברר אם נדרש קוד לבוש מסוים ללוויה או לטקס האזכרה. למשל, יש המבקשים ללבוש בגד בצבע האהוב על הנפטר ובגד אהוב עליו. למשל, אם שחקן כדורגל נפטר, המשפחה עשויה לבקש מחבריו להתלבש בבגדי האימון שלו.
יש לוויות בהם נדרש כיסוי ראש לנשים ולגברים. (למשל, אצל יהודים או יוונים-אורתודוקסים).
קיימות רשימות של בגדים רצויים לנשים, גברים וילדים ללוויה.
סרטים על לוויות ואבל
ישנם סרטים רבים המציגים בגדי אבל ובגדים בלוויות.
למשל:
עמנו
עמנו (מאנגלית: Ameinu) היא תנועת ציונית יהודית אמריקאית. התנועה הוקמה ב-2004 כיורשתה של איגוד ציונות העבודה (Labor Zionist Alliance), נציגתה של תנועת העבודה בארצות הברית.
בשנת 1903 הוקמה תנועת פועלי ציון בארצות הברית (Poale Zion), שמטרתה הייתה לקדם התאגדויות עובדים, חינוך חילוני יהודי ביידיש. במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל הארגון להקמת הגדודים העבריים בארצות הברית ורבים מהמגויסים מארצות הברית היו שייכים לתנועה. התנועה הקימה את ארגון הנוער הLabor zionist youth organization, שהיה לימים תנועת הבונים דרור. במשך שנים הוציאה את השבועון היידי "Yiddisher Kemfer" ואת השבועון באנגלית "the Jewish Frontier".
התנועה נקטה עמדה תומכת בעבר במגוון יוזמות לקידום השלום בין ישראל לבין הפלסטינים. התנועה תומכת ביוזמת ז'נבה. התנועה הייתה בעד תוכנית ההתנתקות. התנועה יצאה בקמפיין הסברה נגד השמאל הרדיקלי, והוציאה חוברת הסברה בשם "Progressive Zionist Answers to the Anti-Israel Left" (תשובה ציונית מתקדמת לשמאל האנטי ציוני). התנועה גינתה את מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן על התבטאויותיו בנוגע להשמדת ישראל.
הסניף המרכזי של התנועה שוכן בעיר ניו יורק, וסניפים נוספים נמצאים בלוס אנג'לס, שיקגו, דטרויט, פילדלפיה, סנט לואיס ובוושינגטון די. סי. התנועה מוציאה לאור מידי כמה חודשים ביטאון בשם "Revival - The English Newsletter of the Israeli Labor Party".
התנועה תומכת כספית ואידיאולגית בתנועת הנוער הבונים דרור בצפון אמריקה. התנועה מנוהלת על ידי ועד הנבחר על ידי הפעילים, ובראשות נשיא הארגון, שכיום משמש בתפקיד בוב קנת'. התנועה חברה בתנועה הציונית האמריקאית ובועידת הנשיאים.
ישראל באירוויזיון 2006
קדם אירוויזיון 2006
קדם-אירוויזיון 2006 הייתה תחרות שירים, שנועדה לבחור את השיר שייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 2006.
הקדם אירוויזיון התקיים ב-15 במרץ 2006 באולפני הטלוויזיה רוממה בירושלים, בהנחיית יעל בר זוהר ועדן הראל.
באותה שנה רשימה של אמנים היו מועמדים להשתתפות בקדם, אך לבסוף ביטלו את השתתפותם. תחילה היה זה אבי גרייניק, ששמו השתרבב לרשימת המתחרים בטעות, ובמקומו הגיעה הזמרת ציפי משהיד. אחר כך גם השלישייה גבי שושן, שרי ועוזי פוקס ביטלה את השתתפותה וכך גם רמה מסינגר. את מקומם תפסו צביקה פיק והדר עוזרי, אך גם עוזרי הספיקה לבטל את השתתפותה ולמקומה נכנס הזמר אבי פרץ ולבסוף ביטלה את השתתפותה גם מאיה בוסקילה.
ב-5 במרץ 2006 נחשפה רשימת השירים המשתתפים בקדם.
שלב הניקוד
ההצבעה חולקה באופו הבא: הצבעת הקהל 50%, 4 מרכזי שיפוט אזוריים: ירושלים, תל אביב, חיפה ובאר שבע 10% כל אחד מהם וקהל האולפן 10%.
רקע
ישראל העפילה ישירות לגמר האירוויזיון בזכות הישגה של שירי מימון בשנה שלפני כן (מקום רביעי באירוויזיון 2005).
גמר
ישראל שובצה במקום ה-3 בסדר ההופעה, אחרי מולדובה ולפני לטביה. בתום ההצבעה קיבל השיר 4 נקודות (כולן מצרפת) והגיע למקום ה-23 מתוך 24. בעקבות זאת איבדה ישראל את הזכות להעפיל ישירות לגמר אירוויזיון 2007.
אבובכר טפאווה בלווה
חאג' סר אַבּוּבַּכַּר טָפָאוָה בָּלֵוָה (Abubakar Tafawa Balewa, דצמבר 1912–15 בינואר 1966) היה פוליטיקאי ומדינאי ניגרי, ראש הממשלה הראשון של ניגריה בין השנים 1957–1966, כאשר משנת 1960 של ניגריה העצמאית. היה מורה בהכשרתו, מנהיג של האוכלוסייה הצפונית של המדינה ואחד ממשכיליה המעטים בזמנו. בתחילת דרכו היה ספקן לגבי הסיכויים לקיומה של ניגריה מאוחדת, אך עם הזמן תמך ברעיון האחדות וגילה יחס כבוד לכל מרכיבי הפסיפס הלאומי והתרבותי של ארצו. בכל זאת העימותים הבין-אתניים ובין-דתיים הטילו צל גם על שנות שלטונו. היה נואם מוכשר והצטיין בפעילות במסגרת הארגון לאחדות אפריקה שבייסודו לקח חלק.
רקע משפחתו, לימודיו וצעירותו
טפאווה בלווה נולד בכפר טפאווה בלווה הסמוך לבאוצ'י במחוז הצפוני לרה (כיום מדינת באוצ'י), בן יחיד למשפחה מוסלמית מהמעמד הנמוך. אביו, יאקובו דאן זאלה, היה ממוצא בגארי, עבד או צמית של ה"מדאקי" מבאוצ'י. האב קודם במהלך הזמן עד לתפקיד של ראש נפה. האם, פאטימה אינה, הייתה ממוצא האוסה-פולאני.
שם הכפר בו נולד אומץ על ידיו כשם משפחה. סבורים שמקורו בשתי מילים בשפה האוסה-פולאני: "טפארי" ("סלע") ו"באלרי" ("שחור"). משום כך כונה טפאווה בלווה עצמו לפעמים "הסלע השחור". טפאווה בלווה למד קודם בבית הספר הקוראני בבאוצ'י ואחר כך בבית הספר המחוזי בבאוצ'י. היה בדרך כלל ביישן וממושמע. רק פעם אחת נתפס מעשן סיגריות עם חברים מחוץ לשטח בית הספר ונענש בהצלפת שוט, כפי שהיה נהוג באותם הימים. בדומה לבני האליטה הניגרית הצפונית, המשיך במכללת קאצינה, שאותה סיים עם תעודת הוראה (1928–1933). בחזרתו לעיר הולדתו לימד בתיכון המקומי וניהל אותו. בשנת 1944, יחד עם עוד כמה מורים מצפון הארץ, נשלח להשתלם במשך שנה במכון הפדגוגי Institute of Education של אוניברסיטת לונדון. בסיום לימודיו שם קיבל תעודת מורה להיסטוריה. אחרי ששב לניגריה מונה על ידי המנהל הקולוניאלי הבריטי לתפקיד "קצין חינוך של רשות הילידים", המקביל למפקח.
פעילותו הפוליטית
באותן השנים נכנס לפוליטיקה. בשנת 1943 ניהל חוג לדיונים פוליטיים בבאוצ'י, ואחר כך ב-1948 נבחר לסגן יושב ראש הסתדרות המורים שהייתה האיגוד המקצועי הראשון שקם בניגריה. בשנת 1946 נבחר כחבר בבית הנבחרים הצפוני של המושבה, ואחר כך, יחד עם חאג' אמדו בלו, הסרדאונה מסוקוטו, הקים בשנת 1949 את "הקונגרס של אנשי הצפון" (NPC), קודם כארגון תרבותי, ואחר כך ב-1951 כמפלגה. מטעם מפלגה זו נבחר ב-1951 לבית הנבחרים של אזור הצפון ולבית הנבחרים של ניגריה כולה גם יחד. כמחוקק נעשה דובר לאינטרסים של האוכלוסייה המוסלמית מצפון ניגריה. .
פעילותו כשר וכראש ממשלה
בשנת 1952 נכנס בלווה לממשלה כשר העבודה ואחר כך כשר התחבורה. בשנת 1957 נבחר כראש הממשלה בראש קואליציה בין מפלגתו, NPC, ומפלגת המועצה הלאומית של ניגריה ושל הקמרונים (NCNC) שבהנהגת ד"ר ננמדי אזיקיווה. בשנת 1954 התקיימה בניגריה ועידה חוקתית שקבעה מסגרת פוליטית פדרלית למדינה בדרך, כאשר לכל האזורים ניתן חופש פוליטי ניכר. על בסיס עקרונות אלה חולקה בהמשך ניגריה לשלושה אזורים אוטונומיים גדולים: מזרח (1957), מערב (1957) וצפון (1959). אחרי שניגריה השיגה את עצמאותה בשנת 1960 המשיך בלווה בתפקידו כראש ממשלה ונבחר שוב בשנת 1964. בתקופתו ריכז בידיו את הנהגת המדינה בפועל. לנשיא הראשון, ד"ר אזיקיווה, המושל הכללי לשעבר ונציג האוכלוסייה מהדרום, שנבחר לפי נספח לחוקה בהצעתו של טפוואה בלווה, היה תפקיד יותר ייצוגי.
מדיניות החוץ
כראש ממשלת ניגריה זכה להערכה רבה בקרב המנהיגים האפריקאים האחרים. היה לו חלק חשוב בגיבוש הארגון לאחדות אפריקה, והוא יצר שיתוף פעולה טוב עם המנהיגים של המושבות הצרפתיות לשעבר. כן תיווך בכמה מהסכסוכים העקובים בדם שפרצו ביבשת השחורה, בעת המשבר בקונגו (1960-1964), בין מואיז צ'ומבה לבין השלטונות של רפובליקת קונגו, לאופולדוויל דאז.
בין השנים 1960–1961 מילא גם את תפקיד שר החוץ, תפקיד שעליו ויתר ב-1961 לטובת ג'אג'ה ווצ'וקו, שכיהן כשר החוץ והשר לעיניני הקהיליה הבריטית בין השנים 1961–1965.
טפאווה בלווה מחה נמרצות נגד הטבח בשארפוויל בדרום אפריקה ב-1960 ויצר ברית עם אותן הארצות החברות בחבר העמים הבריטי שהביאו לסילוקו של משטר האפרטהייד מארגון זה בשנת 1961. כן התנגד נמרצות לתוכניות צרפת לניסויים בנשק גרעיני באלג'יריה.
בתקופת כהונתו של טפאווה בלווה כראש ממשלה כוננו יחסים טובים עם ישראל. בשנת 1959 הוקמה הקונסוליה הכללית של ישראל בלאגוס, שהפכה ב-1960 לשגרירות. בהמשך נערכו ביקורים הדדיים של שרים משתי המדינות. כשמפלגתו שלו עצמו, CNP הצפונית, ובראשה מנהיגה ההיסטורי, סר אמדו בלו, ביקשו לחזור מההכרה במדינת ישראל ומהמשא ומתן על קבלת סיוע ממנה, לא הסכים לכך מתוך מחשבה על האינטרסים של ארצו בלבד, וב-16 ביוני 1959 הצהיר במסיבת עיתונאים כי ממשלת ניגריה איננה רואה עצמה חלק מהסכסוך בין ישראל ובין העולם הערבי ולא תתנגד לקבלת סיוע מאף מדינה בעולם.
מדיניות הפנים
שלטונו של בלווה סבל מהאווירה העכורה שנגרמה מהרוח הפלגנית והשנאות הבין-דתיות והבין-שבטיות ששררו במדינה. אף שבשנת 1950 תמך ברפורמה שהייתה אמורה להגביל את הסמכויות הגדולות של המנהיגים הפאודלים המסורתיים בצפון המדינה, במשך השנים תפס בלווה רק את המקום השני בהנהגת מפלגת NPC ויישר את הקו עם המדיניות השמרנית מסורתית של ראש המפלגה, חאג' אמדו בלו. משערים כי מדיניות זו הייתה בעוכריו ותרמה גם להדחתו.
בדצמבר 1964, לקראת הבחירות הפדרליות, ידעה המדינה עימותים קשים בין צפוניים מוסלמים ובין דרומיים מהאזורים מערב ומזרח, שרובם נוצרים ואנימיסטים. ביולי 1965, בדיכוי מרד בקרב אוכלוסיית ה"טיבים" ממרכז ניגריה, שמחתה נגד סילוף תוצאות הבחירות לטובת מועמדי הצפון המוסלמי, נהרגו כ-3,000 אנשים משבט זה. בלווה עורר תרעומת רבה בקרב חלק מתושבי אזור המערב כשבזמן שלטונו אחד המנהיגים הנערצים של מערב ניגריה, המנהיג משבט יורובה, אובפמי אווֹלוֹווֹ (Obafemi Awolowo) נשפט והורשע בעוון בגידה ויצירת קשר עם מנהיג גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה. אחרי הבחירות של 1965 פרצו באזור המערב פרעות קשות על רקע עימותים בין אוהדי אוולווו שהובסו בבחירות ובין אוהדיו של סמואל אקינטולה, בן בריתו המקומי של טפאווה באלווה.
הדחתו ורציחתו בהפיכה הצבאית ב-15 בינואר 1966
טפאווה בלווה נחטף ונרצח בלאגוס בהפיכה הצבאית ב-15 בינואר 1966, שאורגנה על ידי קבוצת קצינים דרומיים משבט איגבו שמרדו במה שראו כהגמוניה של העמים הצפוניים, האוסה ופולאני. בהפיכה נרצחו גם מנהיגים אחרים, בהם סר אמדו בלו, שר האוצר פסטוס אוקוטיה אֶבו וסמואל אקינטולה. בסופו של דבר, הקצינים שיזמו את ההפיכה לא הצליחו לתפוס בעצמם את השלטון, אבל הממשלה הפסיקה להתקיים. בהמשך נתפס השלטון על ידי הגנרל ג'ונסון אגוי-אירונסי, ממוצא איגבו.
בעקבות ההפיכה תמה תקופת הרפובליקה הניגרית הראשונה, וניגריה נכנסה לעידן של דיקטטורות צבאיות כמעט רצופות.
גופתו של בלווה נמצאה בשולי דרך סמוך ללאגוס, כשישה ימים אחרי שנחטף, ונקברה בבאוצ'י. טפאווה באלווה היה בן 54 במותו. הוא השאיר ארבע נשים – ג'ומאי, אומה, זיינב ולרבה – ותשעה-עשר ילדים. את אשתו הראשנה ג'ומאי, מסוקוטו, נשא כשהייתה בת 13. שבועיים אחרי מותו נולדה לו בת נוספת, זיינב.
כל אלמנותיו התחתנו בשנית, אך נישואיהן לא עלו יפה, והן חזרו להתגורר ביחד בבית ראש הממשלה המנוח בבאוצ'י. אמו, חאג'ה פאטימה אינה, נפטרה שנה אחרי מותו.
מנקין אדום-כיפה
מנקין אדום-כיפה (שם מדעי: Ceratopipra mentalis) הוא מין של ציפור ממשפחת המנקיניים אשר חיה ביערות הגשם הטרופיים עד גובה 900 מ' של אמריקה המרכזית והדרומית במדינות: בליז, קולומביה, קוסטה ריקה, אקוודור, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פרו ופנמה.
המנקין הוא עוף קטן פרוגיבור אשר לפי מחקר שבוצע בקוסטה ריקה מפיץ מעל 70 זני פירות שונים והוא מגוון בחרקים.
המנקין הזכר ידוע בהליכת הירח המוזרה שהוא מכין מעל הענפים כדי למשוך את הנקבות, תוך שהוא קורא לנקבות תוך כדי. לאחר ההזדווגות הנקבה פורשת לקנן והזכר לא עוזר לה לגדל את הגוזלים.
וסטלן
וסטלן הוא מחוז בנורווגיה, שהוקם ב-1 בינואר 2020 על ידי איחוד המחוזות הורדלנד וסון או פיורנה. המחוז ממוקם במערב נורווגיה. מרכזו המנהלי של המחוז נמצא בעיר ברגן בה שוכנת ההנהגה הביצועית והפוליטית, אך מושל המחוז שוכן בהרמנסברק. המחוז הוא אחד משני המחוזות בנורווגיה ששפתם הרשמית היא נורווגית חדשה.
גאוגרפיה
וסטלן שוכן לאורך החוף המערבי של נורווגיה. נמצאים בו כמה מהפיורדים הגדולים והבולטים ביותר בנורווגיה.
ההר הגבוה ביותר בנורווגיה והשלישי בגובהו בעולם נמצא במחוז, וכן גם המפל ווטיספוסן, שהוא אחד המפלים הגבוהים ביותר בנורווגיה עם ירידה אנכית של 275 מטר. שניהם ממוקמים בהרי יוטונהיים.
חוץ מברגן, המחוז הוא כפרי ברובו, עם אוכלוסייה מצומצמת בכל כפר. ספינות שיט מבקרות בוסטלן כל קיץ בגלל הנופים הייחודיים של המחוז.
שטחו של המחוז אינו אחיד, בכך שעל קו החוף יש בעיקר הרים נמוכים, אך ככל שמתרחקים, ההרים גדלים ומגיעים לגובה של יותר מ-2,200 מטר. כמות המשקעים במחוז גבוהה מאוד לעומת שאר נורווגיה.
ממשל
מחוז (בנורווגית: fylke) הוא האזור המינהלי המקומי הראשי בנורווגיה. כל המדינה מחולקת ל-11 מחוזות. מחוז הוא גם אזור בחירות, עם הצבעות המתקיימות כל 4 שנים. הממשל במחוז כולל 65 חברים שנבחרים להקים מועצה מחוזית (Fylkesting). בראש הפילקסטינג עומד ראש עיריית המחוז (fylkesordførar). מאז שנת 2020 ראש עיריית המחוז הוא ג'ון אסקלנד.
במחוז יש גם מושל מחוז (fylkesmann) שהוא נציג המלך והממשלה של נורווגיה. לארס ספונהיים הוא מושל המחוז הנוכחי של וסטלן.
במחוז יש 43 נפות מתוכן 18 מסון או פיורנה ו25 מהורדלנד.
טורסטן ראפ
בו טורסטן ראפ (בשוודית: Bo Torsten Rapp; 20 באפריל 1905 - 23 במרץ 1993) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) הרביעי של צבא שוודיה.
ביוגרפיה
ראפ נולד בסטוקהולם ב-20 באפריל 1905. ב-1923 הוא התגייס לצי השוודי והחל בהכשרה כקצין. ב-7 באוקטובר 1926 הוא הוצב כפהנריך (סגן משנה), וב-1928 הוא עבר לחיל האוויר השוודי. ב-1 ביולי 1930 הוא הועלה לדרגת לויטננט. ב-30 ביוני 1937 הוא הועלה לדרגת האופטמן. ב-1938 הוא מונה למפקד דיוויזיה בקורפוס האווירי רולסגאן. ב-1941 הוא מונה לממלא מקום ראש מחלקת הארגון של חיל האוויר, ובנובמבר 1942 הועלה לדרגת מאיור. ב-1943 הפך תפקידו לקבוע וב-1944 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-23 ביוני 1944 הוא מונה למפקד כנף בלקינגה של חיל האוויר, וב-1 ביולי 1947 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1948 הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר. ב-25 בנובמבר 1950 הוא מונה למפקד קבוצת האוויר הרביעית, וב-1 באפריל 1951 עבר לפקד על קבוצת האוויר השלישית. ב-1 ביולי 1954 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-15 בינואר 1960 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד חיל האוויר. ב-10 במרץ 1961 הוא מונה להמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הצבא השוודי. הוא סיים את תפקידו ב-30 בספטמבר 1970.
אדמונד ת'ורנטון קרופורד
אדמונד ת'ורנטון קרופורד (באנגלית: Edmund Thornton Crawford; 1806 – 27 בספטמבר 1885) היה צייר נוף וים סקוטי.
ביוגרפיה
קרופורד נולד בקאודן, ליד דאלקית' (דרום-מזרח סקוטלנד), בשנת 1806. הוא היה בנו של מודד קרקעות. הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בניהולו של אנדרו וילסון, שם פגש עמיתים כמו דייוויד אוקטביוס היל, רוברט סקוט לאודר ואחרים. ויליאם סימסון, שהיה אחד מהתלמידים המבוגרים יותר, הפך לחברו הקרוב ביותר. ממסעות הציור שלהם ספג קרופורד רבות מהתכונות המקצועיות מאותו אמן.
ציוריו המוקדמים הוצגו במוסד המלכותי, ותרומותיו הראשונות לתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית הסקוטית היו ב-1831, שתיים מהן הציגו את נוף השפלה בסקוטלנד, והשלישית דיוקן של אישה. אף שלא נמנה עם מייסדי האקדמיה, קרופורד היה אחד מחבריה הנבחרים הראשונים, אך רק ב-1839 הפך ל"מקורב" בדרגתו. בינתיים, הוא ביקר בהולנד, אליה נסע עוד מספר פעמים וחקר מקרוב את המאסטרים ההולנדיים, שהשפעתם בגיבוש סגנונו הציורי נראתה כמעט בכל מה שצייר.
החומרים הרבים שהוא אסף בהולנד ובארץ מולדתו העניקו נושאים לשורה ארוכה של נופים וסצינות חוף, בעיקר סקוטיים. בשנת 1848, הוא נבחר ל"אקדמאי", והפיק את התמונה הגדולה הראשונה שלו, 'Eyemouth Harbour', והמשיך עם יצירות אחרות באיכות גבוהה שביססו את המוניטין שלו כאחד הציירים החשובים של נוף בסקוטלנד.
הוא גם צייר בצבעי מים, בדרך כלל עבד על נייר בעפרון חום בהיר. הוא היה גם מורה לאמנות. התמונה היחידה שהוא תרם לתערוכה בלונדון הייתה 'נוף של הנמל והביצורים של קאלאו ותפיסת הפריגטה הספרדית אזמרלדה' באקדמיה המלכותית בשנת 1836.
את מאפייני אמנותו ניתן לשייך לאסכולה הישנה של ציור נוף סקוטי. הנופים לא היו מציאותיים בפרטים כמו באסכולה המודרנית. בשנת 1858 עזב קרופורד את אדינבורו והתיישב בלאסווייד, והמשיך לתרום באופן קבוע לתערוכות השנתיות של האקדמיה עד 1877. הוא שמר על המיקום הגבוה והמוערך שצבר מוקדם בחייו.
הוא נפטר בלאסוואד ב-27 בספטמבר 1885. הוא נקבר בבית הקברות החדש בדאלקית'.
הנרי אטלן
הנרי (אנרי) נפתלי אטלן (Henri Atlan; נולד ב-27 בדצמבר 1931 בבלידה, אלג'יריה) הוא ביופיזיקאי ופילוסוף, היה פרופסור ומנהל המחלקה לביופיזיקה רפואית באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור באוניברסיטת פריז.
קורות חיים
נולד למשפחה יהודית בבלידה שבאלג'יריה. למד רפואה באוניברסיטת פריז וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1958. אחר כך עבר לאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, שם ערך מחקרים בנושאים מוטציות והזדקנות. בין השנים 1966 ל-1968 היה חוקר במרכז נאס"א בקליפורניה. אטלן סיים דוקטורט בביופיזיקה באוניברסיטת פריז (1973).
בשנת 1952 נישא לסופרת ליליאן כהן (נולדה ב-1932), אולם התגרש ממנה. אב לשני ילדים.
גורגו, מלכת ספרטה
ביוגרפיה
גורגו הייתה בתו של קלאומנס הראשון מלך ספרטה, ושל אשה לא ידועה. על ילדותה לא ידוע דבר.
רוב מה שידוע עליה הוא אגדות שאמינותן ההיסטורית שנויה במחלוקת. האזכור הראשון שלה הוא כאשר אריסטגורס ממילטוס הגיע אל ספרטה בבקשה לתמוך במרד האיוני. קלאומנס סירב בנימוק שהמרחק גדול מדי. הרודוטוס מספר שאריסטגורס לא התייאש, והתגנב אל ביתו של קלאומנס ובנוכחות גורגו שהייתה בת תשע שנים ניסה לשחד את קלאומנס. הוא העלה את הסכומים עד שקלאומנס שקל להיענות להצעה. אולם גורגו פנתה אל אביה ואמרה: קלאומנס נהנה מפקחותה של בתו ודחה את ההצעה. פלוטרכוס מוסר סיפור אחר על פי אשה זרה הצהירה פעם בפניה של גורגו שנשות ספרטה הן היחידות ששולטות בגברים שלהן. גורגו השיבה לה
קלאומנס הודח לבסוף בידי אחיו לאונידס, וקלאומברוטוס. הוא התאבד בכלאו, ולאונידס הפך למלך. הוא נשא לאשה את גורגו שהייתה אחייניתו למחצה, והיא ילדה לו את פליסטרכוס. הרודוטוס מוסר אגדה על פיה כאשר דמרטוס רצה לדווח לספרטנים על פלישתו הקרבה של חשיארש הראשון מלך פרס, הוא כתב את הדברים על לוח וכיסה אותו בשעווה כדי שהשומרים הפרסיים לא יגלו את מה שכתוב עליו. הספרטנים לא הצליחו לפענח דבר, עד שגורגו יעצה להם לגרד את השעווה, וכך העבירו הספרטנים את הבשורה ברחבי יוון.
גורגו בתרבות
גורגו נזכרת לעיתים רבות בסרטי קולנוע וברומנים שונים. עצם העובדה שהייתה בתו של מלך ממלכי ספרטה, אשתו של האחר, ואמו של מלך נוסף, הפכה אותה למפורסמת. כמו גם העובדה שהיא אחת הנשים הבודדות שהרודוטוס מזכיר בשמן הפרטי.
גדות האוהיו
גדות האוהיו (באנגלית: Banks of the Ohio) היא בלדת רצח (מוֹריטָאט) עממית אמריקאית מהמאה ה-19 שמחבריה אינם ידועים. בשיר מספר הדובר שהזמין את אהובתו לטיול קצר לגדות נהר האוהיו, וכשזו לא שעתה להצעת הנישואים שלו, רצח אותה.
השיר דומה דמיון שטחי לכמה בלדות רצח אחרות כדוגמת "Omie Wise" ו-"Pretty Polly", שגם הן נמסרות מפי מְסַפֵּר גיבור רוצח בשם וילי. ואולם הבדל משמעותי נמצא בנרטיב: הרוצח מסביר למה הרג את אהובתו, וחלק ניכר מהשיר הוא ביטוי של הצער והחרטה שלו בעקבות המעשה. מבחינה מוזיקלית השיר מיוחד בפזמון החוזר שלו, שבו מבטא הדובר את אהבתו ואת תקוותו לעתיד משותף עם האהובה. מרכיב זה מעניק לשיר ממד פסיכולוגי שונה, וכן מאפשר לזמרי הליווי (או לקהל) להצטרף בשירה בפזמון.
השיר הוקלט פעמים רבות במרוצת עשרות שנים, החל בהקלטות קאנטרי מסחריות מ-1927 (הראשונה שבהן של להקת Red Patterson's Piedmont Log Rollers) ולאורך שנות השלושים, עבור דרך הקלטות לקהל תחיית מוזיקת הפולק האמריקאית (בעיקר בשנות החמישים והשישים) וכלה בהקלטות בעשור השני של המאה ה-21. בין המבצעים הבולטים: ג'ואן באאז, שהקליטה את השיר מספר פעמים (1959, 1961 ו-1968); פיט סיגר; ג'וני קאש עם משפחת קרטר; ואוליביה ניוטון-ג'ון, שהקליטה אותו לאלבום הסולו הראשון שלה ב-1971 (השיר עצמו הגיע למקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בבריטניה ובאוסטרליה). בחלק מהמקרים שבהם הושר השיר בפי נשים (כמו זה האחרון) עובדו המילים כדי להתאימן למבצעת אישה.
יהלום (שיר)
יהלום הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט. השיר יצא לאור ב-31 בינואר 2021 על ידי חברת התקליטים "z.i הפקות". השיר נכתב והולחן על ידי עידו נצר, עמית מרדכי וים רפאלי.
רקע
השיר נחשב לשיר פופי עם סממנים פמיניסטים. השיר היה לשיר הראשון שבוחבוט הוציאה תחת מיתוג שמה החדש, "Agam". אתר מאקו השווה את אחת התלבושות שבוחבוט לבשה בקליפ לזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה.
קב ונקי (ניב)
קב פירושו מידת נפח קטנה, ונקי פירושו שהוא מזוקק ואינו מכיל פסולת כגון קמח מנופה עד שהוא נקי, ללא מוץ ולכלוך. הביטוי שגור לכינוי של דבר איכותי וממצה.
בשכונת מקור ברוך שבירושלים ישנו רחוב בשם קב ונקי. קיים פירוש למשנה בשם "קב ונקי".
בגמרא
הביטוי מוזכר במסכת יבמות לגבי רבי אליעזר בן יעקב:
והכוונה שם שאמנם לא מובאות הלכות רבות בשמו של רבי אליעזר, אך הלכה כמותו בכל מקום שהובאה (מכיוון שמשנתו קב ונקי).
ניתוח קיסרי
ניתוח קיסרי (נקרא לעיתים גם "לידת חתך"), הוא הליך ניתוחי בו חותכים את בטנה ורחמה של אישה הרה כדי להוציא מתוכם את העובר או העוברים ואת שלייתם. ההליך משמש חלופה ללידה נרתיקית או חלופה להפלה מלאכותית, במקרה של היריון מחוץ לרחם. מקורו של הביטוי העברי "יוצא דופן", הוא בכינוי שניתן לניתוח זה בספרות חז"ל.
סוגי ניתוח קיסרי
לפי נתוני המרכז הרפואי הדסה הסיבות העיקריות לניתוח קיסרי הן: לידה קודמת בניתוח קיסרי, לידה במַנָּח או מצג שמקשה או אינו מאפשר לידה נרתיקית, או כשהניסיון להיפוך העובר נכשל, זיהוי מצוקה עוברית במהלך הלידה, בלידה קשה או כשגודל העובר חריג. סיבות אלו, במקובץ, הן הסיבות הנקובות ל-77.7 אחוז מההוראות לביצוע ניתוח קיסרי. סיבות נפוצות פחות הן ריבוי עוברים, בקשת היולדת או לידה מוקדמת. ניתוח קיסרי מסיבות טבעיות אלו עשוי להיות נחוץ בכ-10 עד 13 אחוז מהמקרים, אך הרבה רופאים ויולדות נוטים לבצע ניתוח קיסרי גם מסיבות נוספות: הימנעות מכאבי הלידה, רצון ללדת בתאריך נקוב, וסיבות אחרות. שיעור היולדות בניתוח קיסרי בישראל, לפי המרכז הרפואי הדסה, עמד ב-2006 על 19.4 אחוז.
חלק ניכר מהניתוחים הקיסריים מוזמנים מראש (אלקטיביים), שכן חלק ניכר מסיכוני הלידה הנרתיקית ידועים מראש: לדוגמה, ניתוח קיסרי קודם, מצג פתולוגי, היריון מרובה עוברים, שיליית פתח, ועוד. במקרים כאלה נקבע הניתוח סביב השבוע ה-39 להיריון. ניתוחים קיסריים אחרים הם ניתוחי חירום, שסיבתם, בדרך כלל, לידה פעילה שנוצרו בה סיבוכים.
תעשיית הפרוות
תעשיית הפרוות היא כינוי לכלל העסקים שעיקר פעילותם היא תעשיית ייצור ביגוד או מוצרים נלווים מחומר גלם, שמקורו בפרוות או עורות של בעלי חיים שניצודו או שגודלו במיוחד למטרה זו, במפעלים שיועדו לכך או מסחר במוצרים שיוצרו מחומרי גלם אלה.
היסטוריה
אף שבני אדם צדו בעלי חיים והשתמשו בפרוותם למטרות ביגוד והתגוננות מקור כבר בתקופת האבן, חוות הפרווה התעשייתיות הראשונות הופיעו באמריקה הצפונית בשנות ה-60 של המאה ה-19. מבחינה היסטורית, סחר הפרוות באמריקה הצפונית שיחק תפקיד כלכלי חשוב בארצות הברית ובקנדה. ציידי בעלי חיים לשם מכירת פרוותם היו אלה שחקרו וגילו חלקים נרחבים באמריקה הצפונית. אופנת כובעי הבונים הביאה לתחרות אינטנסיבית על אספקת חומרי הגלם שנדרשו לייצורם.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, נמתחה ביקורת קשה על יצרני ולובשי הפרוות, בטענה כי שיטות לכידת החיות, גידולן ושיטת הפשטת עורותיהן כרוכות באכזריות רבה. זמינותן של פרוות מלאכותיות חיזקה את הביקורת שטענה שתעשיית הפרוות אינה הכרחית. תומכי תעשיית הפרוות מצביעים על העובדה שפרוות טבעיות הן משאב מתחדש, בניגוד לפרוות מלאכותיות.
תעשיית הפרוות כיום
כיום, כ-85% מהפרוות בעולם מגיעות מחיות שמגודלות בחוות של תעשיית הפרוות. חווה שכזו מחזיקה בדרך כלל אלפי בעלי חיים, ושיטות הגידול שלהן דומות ברחבי העולם. חוות הפרווה העיקריות נמצאות בדנמרק, נורווגיה, פינלנד והולנד. סין היא מייצאת הפרווה הגדולה בעולם. מדינות אחרות אוסרות על קיום התעשייה בשטחן, כגון אוסטריה, קרואטיה, בריטניה ושווייץ. בישראל הועלתה במרץ 2009 הצעת חוק על ידי חבר הכנסת ניצן הורוביץ המבקשת לאסור על סחר בפרוות בישראל אך הצעה זו לא התקבלה על ידי הכנסת. ביוני 2021 השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל חתמה על תקנה האוסרת על סחר בפרוות למעט למטרות דת או מחקר מדעי, ובכך הפכה ישראל למדינה הראשונה לאסור על סחר בפרוות לתעשיית האופנה.
המספר הכולל המוערך של החיות המומתות במשקי פרוות מדי שנה הוא כ-31 מיליון. 26 מיליון חורפנים, 4.5 מיליון שועלים, רבע מיליון צ'ינצ'ילות, 150 אלף צובלים ומאות אלפי חיות ממינים נוספים, בהם מכרסמים וטורפים כגון חתולי בר וכלבי בר.
ניתוח קיסרי
מהלך הניתוח
חלקו השני והארוך יותר של הניתוח כולל את תפירת הרחם והשכבות החיצוניות עד לעור.
בסך הכול אורך ניתוח קיסרי בימינו כ-40 דקות, והוא מצריך עבודת צוות של שני גינקולוגים, מרדים, מיילדת ורופא ילדים. בניתוח קיסרי בגישה הנקראת "עור לעור" (בניגוד לשיטה השמרנית, שלפיה קיים חוצץ בזמן הניתוח אשר לא מאפשר ליולדת לראות את הניתוח), המיילדת נוטלת את התינוק מידיו של הגניקולוג, מניחה אותו על פלג גופה העליון של האם ומשגיחה על האם והתינוק בזמן שהגניקולוג ממשיך לתפור את הרחם ואת החתך של הניתוח.
ההכנה לניתוח כוללת צום של שמונה שעות, ומתן אנטיביוטיקה חד פעמית (למשל, צפלוספורין).
מקור השם
במקומות רבים נטען כי מקור שמו של הניתוח הקיסרי נובע מכך שבשיטה זו יילדו את יוליוס קיסר, שליט רומא. הסבר זה שגוי, שכן המושג "ניתוח קיסרי" קדם בכ-700 שנה להולדתו של יוליוס קיסר. מלבד זאת, באותה תקופה אימהות שילדו בניתוח כזה היו מתות סמוך ללידה, כך שאילו נולד יוליוס קיסר בשיטה זו הייתה אימו מתה, אלא שידוע כי אימו של יוליוס קיסר חייתה עדיין כאשר היה מפקד הצבא.