cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ייעוץ פסיכולוגי
ראו גם
• יועץ חינוכי
יום הנראות הביסקסואלי
יום הנראות הביסקסואלי, יום החגיגה הביסקסואלית או יום הגאווה הביסקסואלית מצוין ב-23 בספטמבר. הוא הוכרז במטרה לקדם הכרה בקהילה הביסקסואלית, בהיסטוריה ביסקסואלית, ובתרבות ביסקסואלית.
הרעיון לקדם יום גאווה ייחודי לקהילה הביסקסואלית נולד בכינוס הארגון הביסקסואלי הוותיק בארצות הברית הקרוי כיום 'BiNet USA' אך נוסד בשם 'הרשת הביסקסואלית הרב-תרבותית של צפון אמריקה' (NAMBN). בוועידה הראשונה של הארגון שנערכה בסן פרנסיסקו ב-1990 השתתפו למעלה מ-450 אנשים מ-20 מדינות בארצות הברית ומ-5 ארצות נוספות. בברכה ששלח ראש העיר לרגל הכינוס הכריז כי ב-23 ביוני אותה שנה יקיים יום גאווה ביסקסואלי עירוני.
בשנת 1999 צוין היום לראשונה באופן רשמי בכנס האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. מי שקידם את הרעיון היו שלושה פעילי זכויות בי-סקסואלים: וונדי קארי ממיין, מיכאל פייג' מפלורידה וגיגי רייבן ווילבור מטקסס. כך הסביר ווילבור: "מאז מרד סטונוול, הקהילה ההומו-לסבית גדלה בעוצמה ובניראות. גם הקהילה הביסקסואלית התחזקה, אך במובנים רבים אנו עדיין בלתי נראים. גם אני מותנה על ידי החברה לתייג זוג שהולך יד ביד באופן אוטומטי כסטרייט או הומו, בהתאם למגדר המוערך של כל אחד". הרעיון בקיום יום גאווה ייחודי, בנפרד מהאירועים הלהט"ביים הכלליים, בא בתגובה למחיקה ביסקסואלית הנפוצה לא רק בחברה הכללית אלא לעיתים גם במרחבים להט"ביים. קארי, הסבירה כי התאריך ליום זה נבחר במידה מסוימת של אקראיות: "ישבנו באחד הכנסים הדו שנתיים והוצאנו קיטור. אני חושבת שהיה זה גיגי שאמר שצריך לערוך מסיבה. כולנו אהבנו את פרדי מרקיורי, הביסקסואל הענק. יום ההולדת שלו היה בספטמבר, אז למה לא ספטמבר? רצינו יום שנופל על סוף השבוע כדי להבטיח שרוב האנשים יוכלו לעשות משהו. יום הולדתו של גיגי היה ב-23 בספטמבר, וזה נפל בסוף השבוע. אז, פוף! היה לנו יום!". כאמור, ועידת ה-ILGA העולמית נפלה על תאריך זה בשנה הראשונה בה צוין.
בתחילה צבר היום תאוצה רק באזורים עם נוכחות ביסקסואלית משמעותית, אולם כיום הוא מצוין ברחבי ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, גרמניה, יפן, ניו זילנד, שוודיה, בריטניה וישראל. בשנת 2012 הכריזה מועצת העיר ברקלי בקליפורניה על 23 בפברואר כיום המצוין באופן רשמי בעיר. ב-2013 נערך ב-23 בפברואר מפגש סגור בין נציגי ממשל לכ-30 פעילים ביסקסואליים במטרה לדון בסוגיות הרלוונטיות לקהילה זו. באותה שנה התייחס גם השר לענייני נשים ושוויון בבריטניה, ג'ו סווינסון, ליום הנראות ואמר: "אני מברך את יום הנראות הביסקסואלי המסייע להעלות מודעות לסוגיות הניצבות בפני אנשים ביסקסואלים, ומציע אפשרות לחגוג את הגיוון ולהתמקד ב-ב' שבלהט"ב".
גטו קולוז'וואר
גטו קולוז'וואר (Kolozsvár Ghetto) הוא אחד הגטאות הפחות ידועים מתקופת השואה. הגטו הוקם בשנת 1944 בעיר קולוז'וואר שבטרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה, כיום ברומניה). בגטו רוכזו יהודי מחוז קלוז', ותוך חודש הוא חוסל עם שליחתם להשמדה במחנה ההשמדה אושוויץ.
היסטוריה
תהליך כינוס היהודים בגטו החל ב־3 במאי 1944, פחות מחודשיים לאחר שהוורמאכט הגרמני הציב בהונגריה ממשלת בובות ב־19 במרץ, והסתיים תוך שבוע. היהודים כונסו במפעל הלבנים "איריס" בחלקה הצפוני של העיר. הגטו הורכב בעיקר מצריפים אשר שימשו לייבוש לבנים ואריחים, ולמעשה לא היו בו כל שירותים עבור כ־18,000 היהודים שרוכזו בו מכל מחוז קלוז'. ריכוז היהודים התבצע על ידי השלטונות המקומיים ורשויות המשטרה בשיתוף פעולה עם יועצי ה־SS. הגטו היה נתון לפיקודו של לאסלו אורבן, מפקד המשטרה של העיר. ניהולו הפנימי הופקד בידי יודנראט. כבגטאות אחרים בהונגריה, יהודים עונו על ידי המשטרה כדי שיגלו היכן החביאו את חפצי הערך שלהם.
הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ. להלן תאריכי מעבר המשלוחים בתחנת הרכבת של קושיצה ומספר היהודים בכל רכבת:
אתרי המכרות העיקריים בוולוניה
אתרי המכרות העיקריים בוולוניה שבבלגיה הם אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-2012. באתר נכללים המכרות גראן ארנו, בואה-דו-לוק, בואה דו קאזייה, ובלגן. בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי:
היסטוריה
ישנן השערות ולפיהן פחם היה הדלק ששימש כמקור האנרגיה למערות היפוקאוסט רומיות עתיקות. השימוש המתועד הראשון בפחם באזור ולוניה היה במאה ה-12 ובמאה ה-13, והיה זה אחד המקומות הראשונים באירופה שבהם נעשה שימוש בפחם. הפחם בוולוניה נוצל למטרות ביתיות ולמטרות תעשיות, ובהן ייצור זכוכית, לבנים וצבע. במהלך המאה ה-17 החל השימוש בפחם גם בתעשיית ייצור הפלדה. באמצע המאה ה-18 החל השימוש הראשוני בדלק קוק באזור לייז' ושרלרואה, ובתקופה זו נעשה השימוש הראשון במכונות מבוססות מנועי קיטור לצורך ניקוז המכרות.
הכרייה התת-קרקעית החלה להתפתח במהירות בתחילת המאה ה-19 הודות ליוזמות חקיקה צרפתיות ואימוץ שיטות כרייה בריטיות, כך שניתן היה לייצר בקלות רבה יותר קוק עבור תעשיית הפלדה ובהמשך גם לתעשיית המכונות שהחלה להתפתח באירופה. ב-1830 הפכה בלגיה למדינה עצמאית, ובעקבות כך הואצה התפתחותה של תעשיית המכרות הוולונית והיא הפכה למרכז תעשייתי חשוב באירופה של המהפכה התעשייתית. במחצית השנייה של המאה ה-19 נכנסו לשימוש תהליכים חדשניים נוספים, ובהם חיתוך סלעים באמצעות אוויר דחוס, שימוש במשאבות, ניצול הפחם בתעשייה הכימית וכדומה.
תעשיית המכרות המתפתחת באזורים שמחוץ לוולוניה גרמה לתחרות גוברת, שהגיעה לשיא בתחילת המאה ה-20. פעילות המכרות נמשכה לאורך כל השנה למרות מאורעות כגון מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול, ובעקבות הפעילות האינטנסיבית נוצר קושי לכרות את הפחם באזורים יותר ויותר עמוקים והמכרות למעשה "הזדקנו". אחדים מהמכרות בוולוניה ספגו נזקים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה החליטה ממשלת בלגיה להגביר את כריית הפחם כדי לסייע בשיקום נזקי המלחמה. החלטה זו נתקלה בקשיים לאור התדלדלות המשאבים, ותנאי העבודה במכרות הפכו לקשים ביותר. רווחיות המכרות המשיכה להתדרדר, וב-1955 נסגר מכרה גראן-הורנו. המקום היה נטוש במשך 12 שנים, שבסיומן נטלו את האחריות עליו רשויות המדינה. דוגמה לתנאי העבודה הקשים היא האסון שהתחולל בבואה דו קאזייה ב-1956, ובו נהרגו כורים אחדים.
ב-1951 הייתה בלגיה אחת מבין שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שמטרתה הייתה ללכד את משאבי הפחם והפלדה של אירופה. הייתה זו הזדמנות לחדש את הפעילות במכרות הוולונים, אך ב-1958 החלה מגמה של סגירת מכרות לא רווחיים ובתוך שנים אחדות אבדו כ-20,000 מקומות עבודה בתעשיית המכרות הוולונית. ב-1959 הוקמה חברה שמטרתה לאגד את כל המכרות הוולונים ולסגור את אלה שהפכו לחסרי תועלת, ולהפעיל רק את המכרות שעדיין ניתן היה לנצלם. בשנות ה-70 החל השימוש בשיטות מודרניות במכרות שעדיין ניתן היה להפיק מהם פחם, ובהם מכרה בלגן. עם זאת, המכרות המעטים שנותרו פעילים נאלצו להתמודד עם התחרות של ייבוא פחם זול ממקומות כגון אפריקה, ובין 1983 ל-1984 נסגרו מכרות הפחם האחרונים שעדיין היו פעילים.
ניקולאי ברדיאייב
ניקולאי אלכסנדרוביץ' ברדיאייב (רוסית: Никола́й Алекса́ндрович Бердя́ев; 18 במרץ 1874 - 23 במרץ 1948) היה פילוסוף, תאולוג והוגה דעות רוסי.
ביוגרפיה
ניקולאי ברדיאייב נולד בקייב למשפחה אריסטוקרטית. אביו היה איש צבא ואמו קתולית ממוצא צרפתי. היה לו אח אחד אשר היה מבוגר ממנו ב-15 שנה. בילדותו בילה זמן רב לבדו ונחשף לספרות רחבה בספריית אביו, בין השאר קרא את הגל, שופנהאואר, טולסטוי, דוסטויבסקי וקאנט.
בשנת 1894 החל ללמוד באוניברסיטת קייב. הוא היה מרקסיסט, כאינטלקטואלים רבים באותה תקופה, ונעצר מספר פעמים. לבסוף סולק מהלימודים עקב הפעילות הפוליטית שלו והשתתפותו בהפגנות לא חוקיות.
בשנת 1904 נישא לאשתו לידיה והזוג עבר לסנקט פטרבורג. ברדיאייב זנח את רעיונות המרקסיזם והחל להתעניין בפילוסופיה וברעיונות רוחניים ודתיים. בשנת 1907 עבר למוסקבה, שם היה חבר באגודה הפילוסופית-דתית של ולדימיר סולוביוב ונחשף לרעיונות הקשורים לפילוסופיה של הדת הנוצרית.
ברדיאייב הסתייג מהשלטון הקומוניסטי הבולשביסטי ברוסיה, אשר פגע בחופש האישי והיה בעל מגמות אלימות והאוטוריטריות. הפילוסופיה הבוגרת שלו, המתוארת כאקזיסטנציאליזם נוצרי, החלה להתגבש באותם ימים.
בספטמבר 1922 גורש מברית המועצות באוניית הפילוסופים יחד עם קבוצה של כ-160 אינטלקטואלים אשר ביקרו את השלטון. תחילה מצא מקלט בברלין ובשנת 1923 עבר לפריז, שם לימד, הרצה וכתב בנושאים של נצרות, אתיקה, אסתטיקה והפילוסופיה של ההיסטוריה. הוא המשיך להיות בקשר עם אינטלקטואלים רוסיים וכן התחבר עם הוגים נוצרים קתולים כמו גבריאל מרסל.
תל חנתון
תל חַנָּתוֹן (בערבית תַל בַּדַוִּיָה) הוא תל גדול הממוקם בחלקה הדרום-מערבי של בקעת בית נטופה, דרומית לכפר מנדא ומספר ק"מ צפון-מזרחה לקיבוץ חנתון. התל מזוהה על ידי הארכאולוגים עם חַנָּתוֹן המקראית.
היסטוריה
חנתון מופיעה במכתבי אל-עמארנה מתקופת הברונזה המאוחרת, בהם מוזכרת העיר לראשונה בהיסטוריה בשם חנתון. היא מוזכרת במכתבים א"ע 8 וא"ע 245. בא"ע 8 מספר בּוּרנַבּוּריָאש מלך בבל הכשית לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים על שיירה של סוחרים שהגיעה לחנתון והותקפה ונשדדה על ידי אנשים ששלח שליט עכו. במכתב א"ע 245 מתלונן בירידיה שליט מגידו כי מלך עכו שחרר בחנתון את לבאיה שליט שכם במקום לשלוח אותו למצרים.
השרידים הקדומים ביותר של ישוב במקום מתועדים לתקופת הברונזה התיכונה. יישוב ישראלי היה במקום מתקופת ההתנחלות, וכנראה, לכל אורך שנות קיומה של ממלכת ישראל. יישוב יהודי התקיים בחנתון מתקופת הבית השני, לאורך תקופת המשנה והתלמוד ועד לתקופה הצלבנית.
ממדי העיר (סביבות 100 דונם) מעידים על גדולתה ועוצמתה, הן מן הבחינה האסטרטגית והן מהכלכלית. ואכן עוד מראשית היווסדה ועד לתקופה הרומית היוותה חנתון מרכז אסטרטגי חשוב בעת העתיקה, וזאת בשל קרבתה למספר דרכים מרכזיות: הראשונה, חיברה את מסופוטמיה לדרך הים (ויאה מריס) ומשם לממלכת מצרים. השנייה, חיברה את יישובי השומרון עם יישובי הגליל והשלישית, חיברה את עכו (עיר נמל מרכזית בתקופה העתיקה) עם אותה רשת הדרכים (דרך החוֹרָן). גורם נוסף אשר שיחק תפקיד מכריע בשגשוגה הכלכלי של חנתון הייתה החקלאות. האדמה באזור הייתה פורייה והספקת המים הקבועה מנחל יפתחאל הקרוב אפשרה חקלאות שלחין.
בתקופת המקרא מוזכרת חנתון רק פעם אחת ובהקשר של התנחלות השבטים, שם היא נכללה בתחומו של שבט זבולון והייתה במעמד של עיר גבול, כפי שמסופר בספר יהושע: (יהושע, י"ט,י"ד).
אף על פי שחנתון אינה מוזכרת בתנ"ך פעם נוספת, החוקרים סבורים כי היישוב היהודי במקום התקיים ברציפות לאורך מרבית קיומה של ממלכת ישראל. סברה זו מקבלת חיזוק חיובי בכתובותיו של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור אודות מסע המלחמה אשר ערך בין השנים 732 ל-734 לפנה"ס ובהן מוזכרת חנתון כאחת מיני הערים הרבות אשר כבש.
חרף העובדה שאין שום אזכור המתייחס ליישוב כלשהו במקום בתקופה הצלבנית, רווחת הדעה בקרב ההיסטוריונים כי התקיימה במקום חווה חקלאית מבוצרת בשם חוצפית שהוקמה במאה ה-11 (שאת שרידיה ניתן לראות עד היום באולמות התת-קרקעיים באתר), ונועדה יחד עם ציפורי לשלוט ולהגן על מפעל החקלאות הצלבני שהתקיים לכל אורך ממלכת ירושלים הראשונה, השנייה ועד לנפילת עכו הצלבנית.
בשנות ה-30 של המאה ה-13 נכבש המקום בידי הממלוכים, אשר השמישו את המצודה הצלבנית על התל כמוצב לחיל המצב שהציבו באזור. השם הערבי של תל חנתון - תל בדויה ניתן למקום בעקבות בניית מבנה החאן הקרוי, חאן אל בַּדַוִּיה, שנבנה בתקופה העות'מאנית על ראש התל. בעבר נחשב התל כמקום מושבה של שיחין יישוב יהודי מימי בית שני והתלמוד. יישוב זה זוהה באתר ליד ציפורי.
חפירות ארכאולוגיות
בחודש יולי 2023 החלו בתל חנתון חפירות ארכאולוגיות. מנהלי החפירה הם ד"ר אסף קליינמן מאוניברסיטת בן גוריון, ד"ר רון בארי מרשות העתיקות, ואנג'ליקה ברליונג מאוניברסיטת לייפציג גרמניה. החופרים היו סטודנטים מאוניברסיטת לייפציג ומתנדבים של רשות העתיקות. ב-2 באוגוסט עשתה רשות העתיקות סיור באתר לקהל הרחב. נחפרו בו שני ריבועים ונמצאו ממצאים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל. מנהלי החפירה עשו סקר על התל לפני התחלת החפירה ועל פי שברי חרסים על פני השטח, החליטו לחפור בנקודה הספציפית, כי מטרתם הייתה להתחיל לח]ור בתקופה בפרסית. מקום ריבועי החפירה בוא בצד הצפוני של התל בחלקו העליון המשקיף לכפר מנדא.
גוקון
גוֹקוּן (Gokkun; ביפנית: ゴックン) הוא מונח יפני המתאר אקט מיני, בעיקר בסרט פורנוגרפי, בו אישה או גבר שותים נוזל זרע של אדם אחד או יותר, לרוב מכלי קיבול כלשהו כגון כוס, מבחנה או קערה. ברוב המוחלט של אקטים מסוג זה משתתפים מספר גברים. יוצרי סרטים בז'אנר זה מתחרים זה בזה, ושיא מספר המשתתפים בסרט בז'אנר זה עומד על יותר מ-200 גברים ביפן ועל 140 בארצות הברית.
המונח "גוקון" מתייחס גם לבליעת הזרע לאחר קיום מין אוראלי או השתתפות בבוקקה.
המילה "גוקון" היא אונומטופיה לצליל הבליעה.
טונג וון
טונג וון (בכתב סיני: 佟文; נולדה ב-1 בפברואר 1983) היא ג'ודוקא סינית, האלופה האולימפית מבייג'ינג 2008 וזוכת מדליית הארד מלונדון 2012. וון מחזיקה ב-8 מדליות מאליפויות העולם, בהם 7 מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
קריירה
במרץ 2000, וון זכתה במדליה המשמעותית הראשונה שלה כאשר השתתפה בטורניר 'Grand Prix Città di Roma' וזכתה במדליית הזהב לאחר שניצחה בגמר את בריז'יט אוליבייה הבלגית. כחודשיים לאחר מכן וון בת ה-17 השתתפה באליפות אסיה שנערכה באוסקה שביפן וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג כאשר גברה בגמר על קים סון-יונג הקוריאנית. באליפות העולם 2001 שנערכה במינכן, וון זכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שניצחה את פריסילה מארקס הברזילאית בקרב על המדליה.
באוקטובר 2002, וון זכתה לראשונה במשחקי אסיה, כאשר זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שניצחה בגמר את מאקי טסוקאדה היפנית. ב-11 בספטמבר 2003, וון השתתפה באליפות העולם שנערכה באוסקה, התחרתה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכתה לראשונה במדליית הזהב. בשמינית הגמר ניצחה את ג'יובאנה בלאנקו מוונצואלה, ברבע הגמר ניצחה את אדג'יננסי סילבה הברזילאית, בחצי הגמר את מארה קובאצ'ביץ' הסרבית ובגמר ניצחה את קארינה בראיינט הבריטית. בשתי אליפויות העולם הבאות שנערכו ב-2005 בקהיר וב-2007 בריו דה ז'ניירו, וון זכתה במדליות הזהב בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג.
באולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008, וון התחרתה בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג וזכתה במדליית הזהב לעיני הקהל הביתי. בקרב הראשון ניצחה את תאה דונגזאשווילי הרוסייה, בשמינית הגמר ניצחה באיפון את מרינה פרוקופייבה האוקראינית כשתי דקות מפתיחת הקרב לאחר שהצליחה לרתק אותה. ברבע הגמר וון גברה באיפון על קים נה-יונג הקוריאנית לאחר ששוב כשתי דקות מפתיחת הקרב הצליחה לרתק את יריבתה למזרן. בחצי הגמר וון ניצחה את אידאליס אורטיס הקובנית ובגמר גברה על מאקי טסוקאדה היפנית. באותה השנה זכתה גם באליפות העולם במשקל פתוח כאשר ניצחה בגמר את אלנה איבשצ'נקו הרוסייה.
ב-10 במאי 2010, איגוד הג'ודו העולמי החליט להשעות את וון לשנתיים בטענה לשימוש בקלנבוטרול, סם המיועד לאנשים הסובלים מבעיות נשימה. וון נדרשה גם להחזיר את מדליית הזהב שבה זכתה באליפות העולם בשנת 2009. היא החליטה לקחת את התיק אל בית הדין לבוררות בספורט וערערה על ההחלטה של איגוד הג'ודו העולמי. בית הדין לבוררות בספורט קבע כי לא היה ניתן להוכיח סימום והורה להחזיר לה את הזכויות להתחרות באופן מיידי.
בשנת 2011 זכתה וון באליפות העולם שנערכה בפריז כאשר ניצחה בגמר את בת-ארצה הסינית קין קיאן. באותה השנה השתתפה באליפות העולם במשקל פתוח שנערכה בטיומן וזכתה במדליית הזהב השביעית שלה באליפויות העולם.
בשנת 2012 השתתפה וון באולימפיאדת לונדון בקטגוריית המשקל מעל 78 ק"ג וזכתה במדליית הארד. בקרב הראשון היא ניצחה את ונסה זמבוטי המקסיקנית, בשמינית הגמר היא ניצחה את אורסולה סדקובסקה הפולנייה וברבע הגמר ניצחה את אירינה קינדזרסקה האזרית. בחצי הגמר הפסידה לאידאליס אורטיס הקובנית ונשרה לקרב על מדליית הארד שם ניצחה באיפון את מריה סואלן אלתמן הברזילאית לאחר שביצעה תרגיל נעילת מרפק וגרמה ליריבתה להיכנע.
אשם תורם
אשם תורם (Contributory Negligence) בדיני נזיקין היא טענת הגנה משפטית של נתבע בעילה נזיקית, שיש באפשרותו להעלותה כנגד התובע במהלך המשפט. נטל הוכחת האשם התורם מוטל על כתפיו של הנתבע. על ההשפעה הראויה של התקיימות אשם תורם על תוצאות התביעה קיימות דוקטרינות שונות. על פי דוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית, הנהוגה בישראל וברוב מדינות העולם, האשם התורם מפחית את היקף הפיצויים המגיע לניזוק, בהתאם לחומרת אשמתו התורמת. לעומת זאת, על פי דוקטרינת אשם תורם כהגנה מוחלטת, משנקבע שהניזוק אחראי באופן חלקי לנזקיו, במידה שמעל סף כלשהו, הרי שאין המזיק חייב כלל בפיצויו של הניזוק.
מהות האשם
לפי פקודת הנזיקין; "אשם הוא מעשהו או מחדלו של אדם שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה שיש בצידה נזק או שהן התרשלות שהזיקה לעצמו". פקודה זו נוסחה לפי ההגדרה המקבילה מן החוק האנגלי.
הגדרת האשם מתייחסת לשני חלקים. בחלק הראשון האשם מוגדר ככזה היוצר אחריות כאשר ההתייחסות הראשונית היא למזיק. החלק השני מתייחס למעשה או מחדל שהם התרשלות שהזיקה לאדם עצמו ולכן, הוא מתייחס בעיקר להתנהגות הניזוק. חלק זה, נוגע לאשם העצמי של הניזוק וההתנהגות הדרושה לקיומו הנה התרשלות. על-כן, מרכיב יסודי במשטר האשם העצמי התורם הוא יסוד הרשלנות. ההתרשלות, על פי הפקודה, נבחנת על פי מבחן אובייקטיבי חיצוני הוא מבחן האדם הסביר.
הגדרת ההתרשלות חלה על שני סוגי האשמים; האשם יוצר האחריות שבחלק הראשון, והאשם העצמי שבחלק השני. למרות זאת, קיים שוני בין הנסיבות בהם אדם מתרשל ובכך מביא נזק לאחר, לעומת אדם אשר נבחנת רמת הזהירות שלו כלפי עצמו ורכושו. בסוגיית האשם התורם, השאלה הנבחנת היא מידת הזהירות שאדם צריך לנהוג כלפי עצמו וכלפי רכושו (תוך בדיקת סבירות ההתנהלות), בעוד לגבי אשם יוצר אחריות הדגש הוא בבחינת ההתנהגות אל מול אדם אחר. קיים הבדל מהותי בנקודת המוצא, ושוני מהותי בתפקיד החברתי שממלאים מושגים אלו. השוני ביניהם מביא למסקנה כי ייתכן והאדם הסביר נוהג, וצריך היה לנהוג, ביתר זהירות כלפי אדם אחר מאשר כלפי עצמו.
בפועל, הופחתה רמת הזהירות הדרושה לשמירה עצמית לגבי ניזוקים מסוימים אשר המשפט ביקש להגן עליהם. שלושה סוגים שכאלו זכו ליחס מועדף; עובדים, ילדים ולקויי דעת. במידה ומתקיים אשם עצמי בהתנהגות הניזוק, על מנת שיחול סעיף 68 נדרש כי אשם זה תרם לנזק העצמי. מכאן, כי יש צורך בקשר סיבתי בין ההתרשלות העצמית ובין הנזק שנגרם.
ההתפתחות ההיסטורית של האשם התורם במשפט המקובל
במאה ה-16 מושג הרשלנות כמקור לאחריות עשה את דרכו אל תוך המשפט המקובל. עם ההכרה ברשלנות כמקור להטלת אחריות התפתחה פרקטיקה שבה תובע אינו יכול לתבוע פיצויים כאשר הוא עצמו נהג ברשלנות. הדין במשפט המקובל היה, בהתאם לדוקטרינת אשם תורם כהגנה מוחלטת, כי אשמו התורם של הניזוק מעניק הגנה מלאה למזיק, וכך גם היה המצב המשפטי ששרר באנגליה ובארצות הברית עד לאמצע המאה ה-20.
עם זאת, לא כל אשם תורם נחשב כמספיק כדי לשלול את אחריות המזיק לנזקי התובע. בתי המשפט קבעו שרק אשם תורם שאירע בסמיכות להתרחשות הנזק הוא כזה אשר שולל את הפיצוי מהתובע.
עם תחילתה של המאה ה-20 החלה מתקפה על דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת. בשנת 1908 הקונגרס של ארצות הברית חוקק את "חוק אחריות המעביד", אשר עסק בעובדי מסילות הרכבת. החוק קבע את העיקרון שמכונה היום אשם תורם כהגנה יחסית, בעקבותיו נחקקו חוקים נוספים שתמכו בעיקרון האשם התורם היחסי. מדינות ארצות הברית החלו לנטוש את דוקטרינת האשם התורם כהגנה מוחלטת, והראשונה שבהן הייתה מיסיסיפי בשנת 1910 כאשר אימצה את שיטת האשם היחסי. שלוש שנים לאחר מכן מדינת נברסקה נקטה בשיטת אשם יחסי מרוככת יותר, ובשנת 1931 היה זה תורה של מדינת ויסקונסין. תהליך ההתנערות מהדוקטרינה נמשך וכיום רוב המדינות דחו לחלוטין את אשם תורם כהגנה מוחלטת. בשנת 1945, חוקק באנגליה חוק האשם התורם הנזיקי, המאפשר חלוקת אחריות במקרים של אשם תורם, בהתאם לדוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית.
נימוק
נימוקים שונים נתנו להגנת האשם התורם אך ההצדקה העיקרית שלו היא היותו "הרע במיעוטו". עם זאת, ישנם הטוענים, כמו גרי שוורץ, שמטרת הגנת האשם התורם אינה יעילות, אלא הגינות.
במשפט העברי
גם המשפט העברי מכיר באופן כללי בטענת אשם תורם, אלא שכאשר ישנה הגנה ספציפית על היזק מסוים (למשל: פטור של אב הנזק 'בור' מנזקי כלים) היא גוברת על האשם התורם ויכולה להשית את האחריות על אחד הצדדים בלבד.
אשם תורם וקטינים
במקרה של אשם תורם וקטינים עולה השאלה האם ניתן לייחס לילד אשם תורם על התנהגותו, שתרמה להיווצרות הנזק שנגרם לו על ידי אדם אחר, וכמו כן - מהו היחס המיוחד הניתן לקטינים בסוגיה זו.
סקסונים טרנסילבנים
הסקסונים הטרנסילבנים (בגרמנית: "זיבנבירגר זאקסן" Siebenbürger Sachsen; בהונגרית: ביחיד "סאס" ברבים "סאסוק", "ארדיי סאסוק" - Erdélyi Szászok, ברומנית - ביחיד: "סאס", ברבים: "סאש (י)" Saşi), הם קבוצה אתנית גרמנית החיה בעיקר בטרנסילבניה, מאז המאות ה-12–13. אף על פי שמוצאם לא היה ממש מחבל סקסוניה בימי הביניים נקראו בתעודות לטיניות והונגריות "סקסונים", אחד השמות שבהם כונו הגרמנים בפי עמים אחרים. במהלך הזמן הם עצמם אימצו את השם הזה. קיימים גם "סקסונים" מגלי הגירה במאות 12–13, באזורים שכנים בצפון הונגריה, וכן בסלובקיה, במחוז מרמורש ובדרום בוקובינה. אוכלוסייה זו מכונה "סקסונים ציפסרים", או בקיצור "ציפסרים". לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בעידן השלטון הקומוניסטי ואחרי נפילתו במחצית השנייה של המאה ה-20 פחתה אוכלוסייה זו בעקבות הגירה המונית למולדת ההיסטורית - גרמניה, שם היא ממשיכה לשמור על מורשתה.
התיישבות ה"סקסונים" במזרח וצפון-מזרח טרנסילבניה החלה באמצע המאה ה-12 ביוזמתו של מלך הונגריה גזה השני. מלכתחילה נועדו המתיישבים הגרמנים להגן על גבול הממלכה ההונגרית. בין המתיישבים עד סוף המאה ה-13 נמנו גרמנים, ולונים, פלמים ומעט צרפתים. חלק נכבד מהם היו חברי המסדר הטבטוני. שטח הטריטוריה בה ישבו המתיישבים הגרמנים בדרום טרנסילבניה היה כ־30,000 קילומטרים רבועים. ב-1224 העניק המלך ההונגרי אנדראש השני לסקסונים הטרנסילבנים כתב זכויות בו ניתנה להם אוטונומיה מנהלית, טריטוריאלית ודתית.
הקיסרית מריה תרזה גירשה ממולדתם אלפי אוסטרים פרוטסטנטים, שסירבו לשוב לחיק הכנסייה הרומית-קתולית; המגורשים (כ-2670 במספר) יושבו בין השנים 1752–1757 בטרנסילבניה.
שנים לאחר התיישבותם והתבססותם באזור צברו הסקסונים כוח רב למדי; עדות לכך ניתן לראות בכהונתו של סמואל ברוקנטל כמושל טרנסילבניה. הערים הסקסוניות הראשיות היו קרונשטאדט, הידועה ברומנית כבראשוב והרמנשטאדט, הידועה כיום בשמה הרומני: סיביו.
מספטמבר 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, החלה הגירה לאוסטריה של רבבות רומנים דוברי גרמנית, כולל אלפי סקסונים טרנסילבנים; ב-1998 חיו באוסטריה כ-12,000 סקסונים טרנסילבניים.
על פי אגדה של הסקסונים הטרנסילבניים מקורם בילדים, שהלכו אחרי החלילן מהמלין, נכנסו למערה ולאחר הליכה ממושכת מתחת לאדמה, יצאו באזור בראשוב, שם הקימו את היישוב הראשון.
פוסום מפוספס (סוג)
פוסום מפוספס (שם מדעי: Dactylopsila) הוא סוג של יונקי כיס החיים ביערות צפון אוסטרליה וגינאה החדשה ושייכים למשפחת הכיסנאיים. הסוג פוסום ארך-אצבע שויך בעבר לסוג זה עד שהוקצה עבורו טקסון מונוטיפי; בטקסונומיות רבות הוא עדיין מוכר כמין בסוג.
מאפיינים
אלו יצורים שוכני עצים הפעילים בעיקר בלילות. הם בעלי פרווה כהה או מפוספסת בשחור ומזכירים במראם סנאים בעלי כיס. אורכם 17-32 ס"מ ומשקלם 250-550 גרם. הם בעלי זנב ארוך ושעיר ועיניים גדולות.
יצורים אלה ניזונים מחרקים שוכני עצים כמו חיפושיות וזחלים של חרקים שונים. הם מוציאים אותם החוצה בעזרת טופרי אצבעותיהם הגדולות. בנוסף הם ניזונים גם מעלים, פירות ולעיתים גם מחולייתנים קטנים. את מזונם הם מוצאים באמצעות חוש ריחם המפותח.
ג'ון אליוט גרדינר
סר ג'ון אליוט גרדינר (באנגלית: Sir John Eliot Gardiner; נולד ב-20 באפריל 1943 בפונטמל, דורסט, אנגליה) הוא מנצח בריטי בולט. התפרסם ביותר בניצוח על מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים.
לגרדינר יש יותר מ-250 הקלטות. הוא ייסד את מקהלת מונטוורדי ואת סולני הבארוק האנגלי. רשימת הקלטותיו מקיפה יצירות החל מקלאודיו מונטוורדי וכלה בבנג'מין בריטן וכוללת, מלבד מוזיקה עתיקה ומוזיקת בארוק, שבהן הוא נודע ביותר, גם מגוון רחב מן התקופה הקלאסית במוזיקה ומן המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית. בין היצירות שהקליט תשע הסימפוניות של בטהובן, "קללת פאוסט" של ברליוז ו"פלסטף" של ורדי. כמנצח אורח הופיע גרדינר עם כמה מן התזמורות הראשונות בחשיבותן בעולם, ביניהן תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, תזמורת הקונצרטחבאו והפילהרמונית של וינה.
חיים וקריירה
התנסותו הראשונה של גרדינר במוזיקה הייתה בעיקר בשירה עם משפחתו ובמקהלת הכנסייה של עיר הולדתו. בהמשך ללימודי מוזיקה בכוחות עצמו ולנגינה בכינור, החל ללמוד ניצוח בגיל 15. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד היסטוריה, ערבית וספרדית של ימי הביניים בקינג'ס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו לתואר ראשון בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', החל בקריירה של מנצח בביצוע Vespro della Beata Vergine של קלאודיו מונטוורדי משנת 1610, בקפלת קינגס קולג', ב-5 במרץ 1964. ביצוע זה הוביל, או מילא תפקיד חשוב, בייסוד מקהלת מונטוורדי, שעמה הופיע לראשונה בלונדון, בויגמור הול בשנת 1966.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' ניצח גרדינר על זמרי אוקספורד וקיימברידג' במסע קונצרטים במזרח התיכון.
בשנת 1969 ניצח גרדינר לראשונה על אופרה, בביצוע חליל הקסם מאת מוצרט באופרה הלאומית האנגלית. כעבור ארבע שנים, ב-1973, הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוח על איפיגניה בטאוריס של גלוק. "סולני הבארוק האנגליים" הופיעו עמו לראשונה באופרה בשנת 1977, בפסטיבל למוזיקה עתיקה של אינסברוק, בביצוע אותנטי של אציס וגלתיאה מאת הנדל. הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה בשנת 1979, כאשר ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס. משנת 1980 עד 1983 כיהן כמנצח הראשי של תזמורת הרדיו של ונקובר בקנדה.
גרדינר נודע בהימנעותו מביצוע המוזיקה של ריכרד וגנר: "אני באמת מתעב את וגנר - כל מה שהוא מייצג - ואני אפילו לא מאוד אוהב את המוזיקה שלו".
משפחה
גרדינר היה נשוי לכנרת אליזבת וילקוק משנת 1981 עד 1997; נולדו להם שלוש בנות. בשנת 2001 נשא לאישה את איזבלה דה סאבאטה, נכדתו של המנצח ויקטור דה סאבאטה. בזמנו הפנוי, גרדינר מנהל בצפון דורסט חווה אורגנית, שהקים דודו-זקנו, המלחין הנרי בלפור גרדינר.
ישיבת לומז'ה
ישיבת לוֹמְזָ'ה (מבוטאת לוֹמְזֶ'ה) הייתה ישיבה שפעלה בעיר לומז'ה. הישיבה הוקמה בשנת 1883 על ידי רבי אליעזר שולביץ שהיה מתלמידי רבי ישראל מסלנט - ועל כן הייתה אחת מישיבות תנועת המוסר. כששכנה בעיר לומז'ה הישיבה מנתה בממוצע כחמש מאות תלמידים וכמה עשרות אברכים. סניף של הישיבה הוקם בפתח תקווה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הישיבה בלומז'ה נסגרה בשואה וזו שבפתח תקווה הפכה לכולל אברכים.
היסטוריה
בפולין שהייתה רובה ככולה חסידית, פעלו מעט ישיבות בהן למדו תלמוד בצורה אינטנסיבית, והישיבות שהיוו בתי-יוצר לתלמידי חכמים באותה התקופה פעלו בעיקר בליטא ובבלארוס. רבי אליעזר שולביץ החליט להקים ישיבה שתהווה מרכז למדני בפולין ובחר בעיר לומז'ה שהייתה ליטאית בחלקה. בתחילת דרכה עברה הישיבה ממבנה למבנה, אולם בשנת תרמ"ט (1889) הצליח רבי אליעזר שולביץ, באמצעות אדם עשיר ורבי זרח ראובן ברוורמן, לאסוף די כסף כדי לבנות קומפלקס שכלל בניין מרכזי וסביבו בניינים קטנים לאחסון התלמידים. באיסוף הכסף להקמת הישיבה וגם בהמשך לצורך האחזקה השוטפת, הסתייע רבי אליעזר שולביץ במשולחים שהסתובבו באירופה.
הישיבה נתקלה בהתנגדות מקומית משתי סיבות: הן כי הייתה ישיבה ליטאית באופייה בלב פולין החסידית, והן כי סחפה אחריה צעירים רבים - דבר שהוביל לירידת קרנן של הישיבות המקומיות הוותיקות. התנגדות זו לא הובילה לעצירת התפתחותה המהירה ודעכה עם הזמן, ולבסוף גם ראשי הישיבה המקומיים עודדו את תלמידיהם להמשיך בישיבת לומז'ה.
כבר עם הקמת הישיבה החליט רבי אליעזר שולביץ על מספר צעדים שיעזרו לבסס את מעמדה של הישיבה ולהביא אליה את טובי התלמידים. הוא הקים באזור 12 ישיבות קטנות, ראשי הישיבות הקטנות הללו המליצו בפני רבי אליעזר שולביץ על תלמידיהם הטובים, והוא מצידו גם ערך ביקורי פתע בהן. כל תלמיד שניגש לבחינת כניסה לישיבה היה צריך להביא עמו המלצות מרב העיר וממורהו, וכן את רשימת המסכתות שלמד. בעת המבחן היה צריך התלמיד לקרוא ולהסביר קטע אקראי מתוך אחת המסכתות שברשימה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הישיבה נדדה ונתפזרה בעיירות שונות במרחבי אוקראינה: חרקוב, פרילוקי, סמיאטיץ ולבסוף חזרה ללומז'ה. אך מאז הידרדר מצבה של הישיבה והיחס כלפיה וכלפי יהודים בכלל היה נגוע באנטישמיות. בעקבות כך, עלה רבי אליעזר שולביץ בשנת תרפ"ב (1922) לארץ ישראל, ובמקביל לפעילות הישיבה בעיר לומז'ה הקים בשנת תרפ"ו (1926) סניף בפתח תקווה. מעמד חנוכת בית המדרש של הישיבה נערך בכ"א בסיון תר"צ בנוכחות הראי"ה קוק והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. באותה תקופה למדו בישיבה כ-60 בחורים.
ראשי הישיבה בפתח תקווה היו רבי יחיאל מרדכי גורדון עד שעזב לארצות הברית וחזר שנתיים לפני פטירתו. תשכ"ה (1965) - ורבי ראובן כץ, שכיהן כרב העיר, נתבקש על ידי הרב גורדון לקחת את המושכות בראשות הישיבה, בשנים אלו ישיבה פרחה ובסיועו של רבי ראובן הצליחו לעלות ארצה טרום מלחמת העולם השנייה, טובי הלמדנים שבישיבות באירופה, שלאחר מכן הפכו לראשי ישיבות ורבני ערים, כמו כן עמד הרב משה לייב עוזר, גם הוא חתן של הרב שולביץ, שנוסף על כהונתו כר"מ, שבה החל עוד בלומז'ה, עסק גם בניהול הישיבה בפועל עד פטירתו בז' באדר ב' תשכ"ה. הרב אלעזר מנחם שך שימש כר"מ בישיבה, עד שעבר ללמד בישיבת פוניבז'. לאחר פטירת רבי ראובן כץ מונה לכהן בראשות הישיבה בנו רבי אהרון כץ שכיהן לצידו של רבי יחיאל מרדכי גורדון שחזר ארצה, אולם הישיבה לא שרדה לאורך זמן ובמקום ישנם כוללי אברכים.
שיטת המוסר בישיבה
כבר עם הקמת הישיבה הנהיג בה רבי אליעזר שולביץ גינונים אופייניים לישיבות תנועת המוסר. התלמידים השתדלו להקפיד על דיבור רציני, אי-הרמת קול, תפילת שמונה עשרה בשקט ובריכוז ופעולות נוספות שנועדו להפוך את הלימוד וסדר היום למשמעותיים יותר.
היו גם סדרי-מוסר בישיבה שנערכו בין מנחה לערבית ובחורף אחר ערבית, בהם למדו התלמידים מספרי המוסר השונים. המשגיח (הרבנים אגולסקי, שוורץ או רוזנשטיין) לעיתים היה מכנס את התלמידים ומטיף להתנהגות מוסרית והקפדה במצוות, ולאחר מכן היו יושבים כל התלמידים בדממה ועורכים חשבון נפש. עם ריבוי עבירות המשמעת של התלמידים החליט רבי משה רוזנשטיין על מינוי "מפקחים". לתפקיד זה מונו התלמידים הטובים והקפדנים, והם רשמו את שמות התלמידים שנעדרו או שאיחרו. התלמידים שלא אהבו את המפקחים היו מגיעים לעיתים לחדרו בלילה ומתנקמים בו.
אנקדוטה המבהירה היטב את אורח החיים הקפדני שהנהיג בישיבה רבי משה רוזנשטיין מובאת במאמרו של יום-טוב לוינסקי. הוא מתאר את ביקורו של הלל צייטלין שהיה תלמיד חכם וחזותו הייתה רבנית-מסורתית. ביקורו השפיע על התלמידים והם רצו לקרוא את ספריו, אך הרב משה רוזנשטיין כינס את כולם והירצה בפניהם על הפסוק שלעיתים לעיניים אדם נראה כצדיק אולם בתוכו הוא רשע.
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין נעים הליכות.
צוות הרבנים
רבי אליעזר שולביץ היה הדמות המרכזית והמשפיעה בישיבה, אך היו לו שני חתנים ששימשו בתפקידי מפתח בישיבה: רבי יהושע זליג רוך ששימש כר"מ בכל הכיתות בישיבה והיהבעל כושר הסברה ייחודי, ורבי יחיאל מרדכי גורדון שאסף כספים לישיבה והיה דמות להערצה בקרב התלמידים. השפעתו הייתה רבה וישראל רבינוביץ, בוגר הישיבה ורב בה, מתאר אותו באופן הבא:
דמות משמעותית נוספת היה רבי משה רוזנשטיין ששימש כמשגיח בישיבה. הוא היה איש תנועת המוסר ונהג מנהגים שלא היו מקובלים, כך מתאר אותו הרב ישראל רבינוביץ:
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין דמות משפיעה על אופייה של הישיבה ושיחותיו על המוסר היו פופולריות. הוא גם הנהיג "ועד" של תלמידים שהתכנסו פעם בשבוע לשיחה עמו. בפגישה השבועית הוא גם היה קונס את התלמידים שלא הקפידו מספיק על ביצוע החובות המוטלות עליהם.
הווי
בישיבה פעל גמ"ח שדאג לתלמידים נזקקים ולאינטרסים המשותפים של התלמידים. הגמ"ח הלווה כסף לתלמידים נזקקים בערבות של תלמידים אמידים יותר. פעילות נוספת של הגמ"ח הייתה קניית גוש-קרח שיקרר בקיץ את חבית המים לשתייה שעמדה בפתח בית המדרש. הכסף הגיע בחלקו מהנהלת הישיבה אולם בעיקר מתושבי העיר לומז'ה.
חדר מילי דעלמא היה חדר שנועד לרצות את דרישת הממשל הפולני ללמוד לימודים כלליים בישיבה. בעקבות דרישת הממשל נסע רבי אליעזר שולביץ לחפץ חיים וזה יעץ לו שלא לסגור את הישיבה והשתמש בפסוק כלומר, למרות שמדובר בהפרת דבר מן התורה בכל זאת מדובר במצב חירום בו ההפסד יהיה רב על הרווח ומותר לעבור על דברי התורה. רבי אליעזר שולביץ שיחד את המורה המקומי וזה מצידו לא הלשין. כשבא המפקח המחוזי היו לוקחים קבוצת תלמידים דוברי רוסית ומביימים שיעור בשפה הרוסית.
מלבד סדר יום שגרתי בישיבה, בלילות אורגנה תורנות של תלמידים על מנת שלא יישאר בית המדרש ריק ולו לזמן קצר. התורנות הייתה בשתי משמרות. משמרת ראשונה מהשעה 23:00 עד 3:00 והשנייה מהשעה 3:00 עד 6:00.
בוגרים ידועים
בלומז'ה:
עזרא החיצוני
בתרגומי התנ"ך הוא נקרא בשמות שונים: עזרא א', עזרא ב' ואף עזרא ג', כל זאת על פי החשיבות שראו בספר המתרגמים השונים, ועל פי המקום שקבעו לו בביבליה שלהם. אברהם כהנא מכנה את הספר "עזרא החיצוני". הספר נראה כלא שלם, והחוקרים סבורים כי ראשו וסופו חסרים.
הספר נחשב למקור היסטורי חשוב ומהימן, ומאשש את הידע ההיסטורי המועט בדרך כלל על תקופת שיבת ציון. אברהם כהנא ציין במבוא לתרגומו לספר: "לנו, היהודים, חשוב הספר הרבה משום שהוא משמש לנו מקור שני לגבי עזרא־נחמיה להבנת אותה התקופה הנפלאה שבדברי ימינו שיחידה היא לנו ואין עוד חבר לתקופה זו מבחינת התהוותה של היהדות לשם אלפי השנים הבאות לאחר גלות בבל."
מקור הספר
הספר עוסק בתיאור מקביל לזה של ספרי עזרא ונחמיה שבמקרא ולזה של ספר דברי הימים. בספר נושאים החוזרים על מה שמסופר במקרא אולם גם נושאים ועניינים חדשים, שאינם מופיעים בתנ"ך. החוקרים סבורים כי מחבר הספר לא הכיר את ספרי עזרא ונחמיה המקראיים או את המסופר בדברי הימים, אלא חיבר את ספרו מתוך מקורות כתובים שהיו בפניו, ואולי גם על פי מסורות שבעל פה. כך או כך, מקור הספר הוא בוודאות יהודי.
שפת המקור, זמן חיבורו וזהות המחבר
אין לחוקרים ספק כי הספר נכתב במקורו עברית בארץ ישראל. ניתוח הספר מראה כי הוא קדום מאוד, כנראה עוד לפני חתימת חיבורו של התנ"ך.  אברהם כהנא סבור כי ייתכן וזמנו קדום אף מזה של ספר עזרא המקראי. יוסף בן מתתיהו הכיר את הספר כספר קדום בן מאות שנים ונתן לו עדיפות על פני ספרי עזרא ונחמיה המקראיים כמקור ההיסטורי שלו לכתיבתו על אותם שנים.
ה'קע"ד
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
עזרא החיצוני
תוכן הספר ומשמעותו
בספר שמונה נושאים:
פרשת זרובבל
זהו סיפור שאינו מופיע בתנ"ך, ומתאר כיצד עלה זרובבל לגדולה.
במקבילה מעניינת (סיפורית ולשונית) למגילת אסתר, מתחיל הסיפור במשתה גדול שעורך המלך דריווש לכל שריו ועבדיו, ולכל האחשדרפנים ופרתמי פרס ומדי. דריווש אוכל ושותה בכלי זהב, ונרדם.
שלושת הנערים שהיו שומרי ראשו של המלך מתערבים ביניהם: כל אחד מהם יאמר מה גובר על הכל, ולכשייקץ המלך, ישפוט מי מהם נתן את התשובה החכמה ביותר. זה אשר יתן את התשובה החכמה ביותר, יזכה לכבוד מנצחים, מתנות גדולות ויהפוך למשנה למלך. כולם כותבים את דבריהם ומניחים אותם למראשותי דריווש הישן.
האחד כתב - "היין גובר". השני כתב - "המלך גובר". והשלישי כתב - "הנשים גוברות והאמת מנצחת על הכל".
חבר השופטים, הכולל את דריווש ושלושת פרתמיו, מתכנס לשפוט בתחרות. קהל עצום של כל גדולי הממלכה מתכנס לצפות בתחרות באולם המועצה של הארמון. המתמודדים מתייצבים לתחרות ונדרשים לנמק את תשובותיהם.
הראשון מנמק כי היין גובר מאחר שאינו מפלה בין עבד ואדון ובין עני לעשיר. כולם משתכרים באותה מידה, מאבדים את זכרונם, עושים מעשי שטות וכאשר הם מתפכחים, לא זוכרים מאומה.
השני, חנפן, אומר שהמלך גובר על הכל, כי כולם חייבים להשמע לו ולמלא את פקודותיו, אפילו פקודה שאינה הגיונית.
השלישי, הלא הוא זרובבל, אומר - אמנם גדול המלך וכוחו רב ועצום, אולם מי שולט במלך? הנשים! נשים ילדו את המלך ואת כל בני העם, הנשים מסחררות את מוחם של הגברים והם מוכנים לתת את כל היקר להם כדי לזכות באשה יפת תואר. הגבר אוהב את אשתו יותר מאשר את אביו ואמו, והוא מוכן אף לפשוע למען אהובתו. ואכן, אומר זרובבל, רבים יוצאים מדעתם אובדים ותועים בגלל הנשים. לראיה, אומר זרובבל שראה את פלגשו של המלך נוטלת את כתרו מעליו וסוטרת על לחיו, והמלך נשאר פעור פה ונותן לה לעשות בו כחפצה. אולם, מוסיף זרובבל, במה שנראה ניסיון של הסופר לתת גם קצת תוכן מוסרי לסיפור, האמת גוברת על הכל, וכולם רועדים ממשפטה. "ברוך אלהי האמת!" מסיים זרובבל את הצהרתו, ומוכר מיד כזוכה הבלתי מעורער בתחרות.
הזוכה בתחרות, זרובבל, שהיה עדיין נער, יוצא החוצה, נושא תפילה קצרה לאלוהים ויוצא לבבל לממש את הזכייה.
לקריאה נוספת
Z. Talshir, I Esdras – From Origin to Translation, SCS 47, Atlanta 1999, pp. 31-34. Z. Talshir, I Esdras – A Text Critical Commentary, SCS 50, Atlanta 2001
מערך (כדורגל)
בכדורגל, המושג מערך המתאר את התפרסות השחקנים על מגרש המשחק. מערך נהוג לציין בעזרת מספרים, באמצעותם מציינים כמה שחקנים מאיישים את עמדות ההגנה, הקישור וההתקפה. לדוגמה, כאשר המערך כולל 4 שחקני הגנה, 4 שחקני קישור ו-2 שחקני התקפה נרשום 4-4-2 (שוער לא מצוין כי הוא תמיד בעמדה קבועה).
4-4-2
מערך ה-4-4-2 היה המערך הנפוץ ביותר בקרב קבוצות כדורגל (בעיקר באירופה) בשנות התשעים ובתחילת שנות ה-2000. הוא כולל 4 שחקני הגנה (בדרך כלל 2 בלמים קדמיים ושני מגנים), 4 קשרים (מסודרים בצורות רבות) ו-2 חלוצים (בדרך כלל מסודרים זה לצד זה או זה מאחורי זה).
4-1-2-1-2
מערך זה, הידוע גם כ"יהלום" או "מעוין", הוא מקרה פרטי של 4-4-2. כאשר בחוליית ההגנה המגנים משמשים גם כשחקני אגף תוקפים, ואילו שני הבלמים אחראים על מרכז ההגנה. בקישור בא לידי ביטוי ה"יהלום": ישנה הפרדה בין השחקנים, כאשר תפקיד הקשר האחורי הוא לבלום התפתחות התקפות יריב, ואף לבנות התקפות חדשות. הקשר ההתקפי (הקדמי) הוא המסייע העיקרי להתקפה במרכז השדה, ושחקני האגף מסייעים להתקפה מהאגפים. באופן זה חוליית הקישור פעילה הן בהגנה והן בהתקפה יותר ממערכים אחרים. החלוצים בדרך כלל מסודרים בשורה, אך לעיתים אחד החלוצים הוא חלוץ מטרה, והוא מוצב בעמדה קדמית יותר מאשר החלוץ השני, שתפקידו מבוסס במקרים אלה על סיוע לחלוץ המטרה בהבקעת השערים.
במערך עשו שימוש מילאן, זוכת ליגת האלופות לשנת 2003 ו-2007, וריאל מדריד, אלופת אירופה בעונת 2000/01.
4-3-3
מערך זה החל לתפוס תאוצה מאז שנות השישים. נבחרת ברזיל זכתה במונדיאל 1962 בעזרת מערך זה. המערך נחשב להתקפי בכדורגל המודרני כיוון שברוב המקרים נעשה שימוש בשחקן אחד או שניים בקו ההתקפי, בניגוד לשלושה במערך 4-3-3. במערך זה נהוג להשתמש כאשר לקבוצה יש חלוצים מהירים המסוגלים לשמש גם כקשרי כנף. למערך מספר וריאציות עם מיקומים שונים של שלושת החלוצים והקשרים. להלן שתי דוגמאות:
4-2-3-1
המערך הזה, שעיקרו בקישור, נפוץ בעיקר במערכים הגנתיים יותר, או בהתמקדות בקישור. במקרה שההגנה לא נועדה רק לשם הגנה, והקישור בא כדי להיות חלק ממערך ההתקפה, המערך יסודר כמו בתמונה שבצד.
המערך שבצד נוטה יותר להתקפה, כאשר הבלמים אחראים על מרכז ההגנה והמגנים משמשים בעיקר כשחקני הגנה, אך גם מסייעים לקישור. מטרתם של שני הקשרים האחוריים היא מניעת התקפות יריבות ובניית התקפות, הם לא חלק מההתקפה עצמה. הקיצוניים הם המסייעים העיקריים להתקפה, כאשר לעיתים אחד מהם אף משמש כ"חלוץ צד". הקשר ההתקפי הוא אחד משחקני ההתקפה החשובים במערך זה, ומטרתו לסייע לחלוץ או להבקיע בעצמו. החלוץ הוא חלוץ בודד, ולכן הוא חלוץ מטרה.
4-2-4
מערך זה הוצג לראשונה בגמר מונדיאל 1958. לגמר זה הביא איתו מאמן נבחרת ברזיל, ויסנטה פאולה, שיטת 4-2-4 שהייתה אמורה להתמודד עם המערך הוותיק 3-2-2-3 (W-M). המערך כולל קו הגנה חזק בן ארבעה שחקנים, שני שחקני מרכז שדה השולטים במהלך הכדור ומכוונים אותו לשני חלוצים קיצוניים ושניים מרכזיים. מערך זה דורש קשרים מהירים ובכושר טוב עקב תפקיד משמעותי הן בחלק הקדמי והן בחלק האחורי.
5-4-1
מערך זה מתמקד יותר בצד ההגנתי. הוא נועד לעבות את מרכז ההגנה וזאת במצב כשידוע שהקבוצה היריבה היא קבוצה התקפית מובהקת וכזו שיש לה את היכולת להבקיע הרבה שערים. במערך זה מוצבים במרכז ההגנה שלושה בלמים, אחד אחורי ושניים קדמיים כשאחד מהם שומר אישית על החלוץ של הקבוצה היריבה. השחקנים בצידי ההגנה הם מגינים לכל דבר ויש להם את האפשרות לתמוך גם בהתקפה. בקישור מוצבים ארבעה שחקנים כששניים מוצבים בצדדים ושניים במרכז, כאשר אחד הגנתי ואחד התקפי. בהתקפה מוצב שחקן אחד שהוא החלוץ.
3-5-2 או 5-3-2
מערך זה הוא מערך קלאסי שנועד מצד אחד לנטרל צמד חלוצים איכותי בהגנה ומצד שני יציאה מהירה למתפרצות. במערך בדרך כלל יהיה בלם אחורי אחד ושניים קדמיים שישמרו אישית על צמד החלוצים של היריב, כמו כן שני שחקני כנף בצדדים יהיו יותר מגינים אבל בגלל ריבוי הבלמים יהיו חופשיים לתת תמיכה לשחקני הקישור וההתקפה. מערך זה הוא מהמערכים האהובים על שלמה שרף מאמן נבחרת ישראל בכדורגל לשעבר והוא היה נוהג להשתמש רבות במערך זה כשנבחרת ישראלית הייתה משחקת מול נבחרת עדיפה בהרבה, כולל הניצחון על צרפת 3–2.
3-4-3
מערך זה הוא מערך התקפי, קבוצות משתמשות בו בעיקר אם הן בפיגור. במערך זה 3 בלמים שנמצאים במרכז החלק האחורי, שני קשרים מרכזיים שאחראים על הנעת הכדור ומניעת הנעת הכדור מהיריב (בהגנה), שני קשרי כנף שאחראים על האגפים ו-3 חלוצים שמטרתם היא להבקיע שערים (הם בדרך כלל לא יורדים להגנה).
2-3-5
מערך 2-3-5, שנודע בתחילה בשם הפירמידה, היה המערך הנפוץ בבריטניה ובקבוצות רבות בעולם בשנות ה-90 של המאה ה-19. עם מספר וריאציות היה זה המערך הנפוץ ביותר ברמות המקצועיות עד שנות ה-40 של המאה ה-20.
היה זה המערך הראשון שהושג איזון בין הגנה והתקפה. בעת הגנה על השער, שני שחקני הגנה, המגנים, שמרו על שחקני הכנף של היריבה (שחקני ה"חיצון"), בעוד הקשרים (שנקראו אז "halfbacks") שמרו על שלושת שחקני ההתקפה האחרים. הקשר האמצעי היה שחקן מפתח במערך בכך שתפקידו היה הן ארגון התקפת הקבוצה והן שמירת החלוץ המרכזי של היריבה, שהיה אז השחקן המסוכן ביותר בכל קבוצה.
נבחרת אורוגוואי השתמשה במערך הפירמידה כשזכתה במונדיאל 1930, המהדורה הראשונה של גביע העולם. במשחק הגמר גברה על נבחרת ארגנטינה, שהשתמשה גם היא במערך.
3-2-2-3 (WM)
מערך ה-WM הומצא על ידי הרברט צ'פמן, מאמנה של ארסנל, בשנות ה-20 כתגובה לשינוי בחוק הנבדל ב-1925 - מספר שחקני ההגנה שצריכים להימצא בין שחקן התקפה המקבל לבין השער כך שלא יהיה נבדל הוקטן משלושה לשניים.
במערך החדש היו שלושה שחקני הגנה, במקום שניים - הבלם הוצג לראשונה, ומטרתו הייתה לעצור את חלוץ המטרה של היריב. בקישור מוקמו שני שחקנים, כך שחיבור קווים דמיוניים בינם לבין שחקני ההגנה ייצור צורה הדומה לאות M, ובהתקפה חמישה שחקנים, מסודרים כך שחיבור קווים דמיוניים בינם לבין עצמם ייצור צורה הדומה לאות W. המערך הציג איזון רב יותר בין ההגנה להתקפה מהטקטיקות שהיו נהוגות קודם לכן.
מערך ה-WM היה מוצלח מאוד, ובסוף שנות ה-30 כמעט כל מועדוני הכדורגל האנגלים השתמשו בו. את המערך ניתן לייצג כ-3-2-5 או 3-2-2-3.
2-3-2-3 (WW)
WW היה פיתוח של WM שנוצר על ידי המאמן ההונגרי מרטון בוקווי מי שהפך את 3-2-5 WM "במהופך". חיסרון של חלוץ מרכזי בקבוצה שלו חייב להעביר את השחקן בחזרה לקישור כדי ליצור playmaker, הקשר עם הוראה להתמקד בהגנה. זה יצר 3-2-1-4 אשר השתנה לתוך 3-2-3-2 כאשר הפסידה החזקה בכדור, ותוארה כסוג של קשר גנטי בין WM לבין 4-2-4. מערך זה שימש בהצלחה את גוסטב סבז בנבחרת הונגריה של שנות ה-50 המוקדמות.
טוטאל פוטבול
בשנות ה-70 של המאה ה-20 המציא מאמן הכדורגל ההולנדי רינוס מיכלס מערך שנודע בשם טוטאל פוטבול. פירוש הביטוי "טוטאל פוטבול" הוא שכל השחקנים משתתפים במשחק ההגנה וכל השחקנים משתתפים במשחק ההתקפה של הקבוצה. במערך זה השחקנים מחליפים עמדות במהלך המשחק ומחפים אחד על השני (כשאחד יוצא מהעמדה המקורית שלו ועד שהוא חוזר), ובנוסף גם משנים את מערך הקבוצה תוך כדי המשחק. יוהאן קרויף, שהיה אחד השחקנים תחת מיכלס, הנחיל ופיתח את שיטת הטוטאל פוטבול שאפיינה את הקבוצות בהם שיחק.
עקב שטף המשחק של הקבוצה המשתמשת במערך זה, ריבוי המסירות, ומסירות קרובות וזריזות של השחקנים, מכונית השיטה בלשון צופי הכדורגל "טיקי-טאקה" - כינוי שהיה מזוהה בעיקר עם תקופתו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה שהשתמשה בשיטה המתבססת על הטוטאל פוטבול באופן בולט בשנים 2008 - 2012.
שיטה זו דורשת תיאום רב בין השחקנים, וכמו כן דורשת מהשחקנים יכולת לבצע גם תפקידים הגנתיים וגם התקפיים ברמה גבוהה במשך כל המשחק, ולכן השיטה המקורית כמעט ואינה בשימוש בכדורגל המודרני, אם כי מספר קבוצות אירופאיות מבצעות את יסודות השיטה באופן חלקי, ומנסות לפתח ולהתאים אותו לכדורגל המודרני.
בונקר
"בונקר" (באנגלית מכונה: "Park The Bus" בתרגום מילולי: "חנה את האוטובוס") הוא כינוי למערך וסגנון משחק הגנתי מתוגבר בו כמעט כל שחקני הקבוצה עוסקים אך ורק בהגנה בחצי המגרש שלהם, ולעיתים קרובות בסמוך לרחבת ה-16, וכמעט שלא יוצאים להתקפות אלא על מנת להבקיע שער בודד בהתקפה מתפרצת בצורה מהירה שתפתיע את הגנת היריבה התוקפת. הטענה העיקרית של מבקרי שיטה זו היא שכאשר הקבוצה במערך זה מחזיקה בכדור או יוצאת הקבוצה להתקפות, היא עושה זאת במטרה לבזבז את זמן המשחק ולמשוך אותו עד לשריקת הסיום, הרבה יותר מאשר היא מעוניינת להבקיע שער, והופכת את המשחק למשחק משעמם לרוב הצופים, שרובו הוא סיכול התקפות היריבה, ביצוע עבירות, ומסירת כדורים סתמיים על מנת להחזיק בכדור ולמנוע מהיריבה ליצור התקפות שיסכנו אותה. לרוב קבוצות נוטות לשחק "בונקר" בעיקר כאשר הן מתמודדות מול קבוצה עדיפה בהרבה, אך לעיתים גם קבוצה שלא נחותה בהרבה מיריבתה תשחק "בונקר" בחלק מהמשחק, הרבה פעמים לקראת סיומו, על מנת לשמור על תוצאה שטובה לה (למשל, כאשר היא מובילה בהפרש דחוק של שער אחד בלבד או שהיא מחזיקה בתיקו שיקרב אותה לזכייה בתואר בעקבות שמירה על התוצאה הנוכחית).
המאמן המוכר ביותר המזוהה עם השימוש בשיטה זו כיום הוא ז'וזה מוריניו הפורטוגלי, אם כי הרבה מאמנים לפעמים ישתמשו בשיטה זו בסיטואציות מסוימות.
פוסום הסנאי
מאפיינים
זהו יונק קטן באורך 33 ס"מ, כולל הזנב. הוא דומה לכיסנאי הדואה מיערות צפון אוסטרליה וכמותו הוא טפסן עצים מתמחה. הוא פעיל בלילות ומבלה בחבורות של עד 12 פרטים, אך מכיל זוגות רבייה מונוגמיים. כמו רוב הכיסאים, הנקבות נושאות את הצעירים בכיס שבתחתית בטנם.
הוא אוכל-כול הניזון מלשד של עצי שיטה, טל דבש ומגוון פרוקי-רגליים הכוללים חיפושיות, טרמיטים, עכבישים וצרצרים. מעל 80% ממזונו מורכב מלשד צמחים.
הפוסום מצוי בסכנה גדולה בטבע עקב בתי הגידול הקטנים שלו שכוללים 70–80 ק"מ של יער הררי בדרום מדינת ויקטוריה. יערות אלה נהרסים לעיתים בגלל שריפות וגם נכרתים בשביל ייצור דפים. מחוץ ליערות ישנם פוסומים בתוך מרכז השימור יילינגבו (Yellingbo Nature Conservation Reserve), בו 50 פוסומים.
מגדל א-ראיה
מגדל א-ראיה (באנגלית: Arraya Tower; בערבית: برج الراية) הוא גורד שחקים בגובה של 300 מטר בעיר כווית סיטי, שבכווית. הבניין היה המגדל הגבוה ביותר בכווית עד הקמת מגדל אל-חמרא ב-2011. ב-19 בינואר 2010, המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (CTBUH) הודיעה כי מגדל א-ראיה הוא הבניין הרביעי בגובהו שהושלם ב-2009.
זהו הבניין ה-128 ברשימת גורדי השחקים הגבוהים בעולם.
בורוו
בורוו (Borvo) שנקרא גם בורמו (Bormo) או בורמאנוס (Bormanus) או בורמאניקוס (Bormanicus) או בורבאנוס (Borbanus) או בורואובואנדואה (Boruoboendua) או ואבוסואה (Vabusoa) או לאבונוס (Labbonus) או בורוס (Borus), היה אל הבריאות ואל המעיינות במיתולוגיה הקלטית.
מרכזי הפולחן של בורוו היו בבורבון-לה-בן שבגאליה (כיום בצרפת) בה התגלו עשר כתובות המוקדשות לבורוו. כתובות נוספות התגלו באזורים רבים בצרפת, וכן באוטרכט שבהולנד ובפורטוגל.
עם המפגש בין התרבות הרומית לתרבות הקלטית, זוהה בורוו עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
על פי המיתולוגיה הקלטית, זוגתו של בורוו הייתה האלה דאמונה (לפי חלק מהכתובות), או האלה בורמאנה (על פי כתובות אחרות שהתגלו). ייתכן שאימו הייתה האלה סירונה.
בוישי שבצרפת התגלה תגליף של האל לבוש קסדה ושריון, דמות האלה ישובה, ומתקדם לעברו נחש שלראשו קרן (ייתכן שמדובר בבסיליסק).
ייתכן ומקור שמו של האל במילה הפרוטו קלטית "ברו" שמשמעה "לרתוח" - וזאת בשל שיוכו למעיינות מרפא חמים.
אלג'ין ביילור
אלג'ין גיי ביילור (באנגלית: Elgin Gay Baylor; 16 בספטמבר 1934 – 22 במרץ 2021) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA במשך 13 עונות בקבוצת מינאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס, בעמדת הסמול פורוורד. שימש כג'נרל מנג'ר של לוס אנג'לס קליפרס במשך 22 שנים, בין 1986–2008. כשחקן, ביילור היה קלע מחונן, ריבאונדר חזק ומוסר מוכשר. כונה "Mr. Inside" בזכות קליעות הפנים שלו, בניגוד לחברו לקבוצה ג'רי וסט שכונה "Mr. Outside" בזכות קליעותיו מבחוץ. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA הם 27.4 נקודות, 13.5 ריבאונדים ו-4.3 אסיסטים למשחק.
נעורים וקריירת מכללות
כילד, ביילור לא היה תלמיד מוכשר ואפילו פרש מלימודים לפרק זמן מסוים לטובת עבודה בחנות רהיטים, בזמן ששיחק בליגות כדורסל מקומיות. יכולת לימודית לא הולמת השאירה אותו מחוץ לקולג', עד שחבר ארגן לו מלגת לימודים במכללת איידהו, שם היה אמור לשחק כדורסל ופוטבול. לאחר עונה אחת הקולג' פיטר את מאמן הכדורסל והגביל את המלגה, וביילור עבר לאוניברסיטת סיאטל. בשנת 1958 הוביל ביילור את קבוצת הכדורסל של המכללה לגמר אליפות המכללות, אך הפסידה לאוניברסיטת קנטקי בתוצאה 72–84. בשתי עונותיו בסיאטל רשם ממוצעים של 31.2 נקודות ו-19.8 ריבאונדים למשחק.
קריירת משחק
ביילור נבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA לשנת 1958 על ידי קבוצת מיניאפוליס לייקרס, לאחר שסיימה את העונה הקודמת במאזן של 19 ניצחונות ו-53 הפסדים. ביילור חתם בקבוצה על חוזה בגובה 20,000 דולר, סכום גבוה מאוד לאותה תקופה. בעונת, עונת הרוקי שלו, סיים ביילור רביעי בליגה בין הקלעים עם 24.9 נקודות למשחק, שלישי בליגה בריבאונדים עם 15 למשחק, ושמיני בליגה באסיסטים עם 4.1 למשחק. הוא אף קלע שיא של 55 נקודות במשחק יחיד, התוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה באותה העת. ביילור זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA והזניק את הלייקרס מהמקום האחרון ישירות לגמר ה-NBA, שם הפסידה לבוסטון סלטיקס בתוצאה 0–4, שהיה ה"סוויפ" הראשון בגמר ה-NBA. במהלך הקריירה שלו סייע ביילור להוביל את הלייקרס לגמר ה-NBA שמונה פעמים, ללא אף זכייה.
ב-1959, בעת ביקור עם קבוצתו בעיר צ'ארלסטון, במדינת וסט וירג'יניה, סירב להופיע במשחק ראווה מול קבוצה מקומית כמחאה על מדיניות ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה באותה העת במדינה. בכך הפך לשחקן ה-NBA הראשון שמחרים משחק במחאה על שוויון זכויות.
בעונות עד  קלע ביילור 34.8, 38.3 ו-34.0 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. העונה בה קלע 38.3 נקודות למשחק היא עונת השיא לכל שחקן שהוא מלבד וילט צ'מברלין. ביילור, שהיה חלק מכוחות המילואים של ארצות הברית, נקרא לשרת במדינת וושינגטון במהלך אותה עונת שיא, ושיחק בה רק 48 משחקים. עם זאת, קלע באותה עונה סך של למעלה מ-1,800 נקודות. ב-15 בנובמבר 1960 קלע ביילור 71 נקודות במשחק, שיא של כל הזמנים באותה עת. כמו כן קלע ביילור 61 נקודות במשחק מספר 5 בגמר ה-NBA של עונת, הישג שעדיין מהווה שיא קליעה לשחקן יחיד במשחק בסדרת גמר ה-NBA. ביילור, לצד וילט צ'מברליין וקובי בראיינט, הוא אחד משלושה שחקנים בלבד בתולדות ה-NBA, שקלעו לפחות 45 נקודות למשחק בארבעה משחקים ברציפות.
בעונת החל ביילור לסבול מבעיות ברכיים, שהגיעו לשיאן בפציעה חמורה בברך בפלייאוף של עונת. הפציעה פגמה ביכולותיו של ביילור, שלא השיג שוב עונות של מעל ל-30 נקודות בממוצע למשחק. הלייקרס הוסיפו להיות כוח מרכזי בליגה, אולם המשיכו לחסות בצלם של הסלטיקס.
ביילור פרש ממשחק תשעה משחקים בתוך עונת, בשל הפציעות המציקות. פרישתו לוותה בשני ציוני דרך אירוניים: ראשית, המשחק הראשון שלאחר פרישתו ממשחק היה הניצחון הראשון של הלייקרס מתוך סדרה של 33 ניצחונות רצופים, הישג שיא בליגה. שנית, בסיומה של אותה עונה זכו הלייקרס באליפות, דבר שביילור לא השיג מעולם. הוא סיים את הקריירה שלו עם סך של 23,149 נקודות, 11,463 ריבאונדים ו-3,650 אסיסטים, ב-846 משחקי עונה סדירה. ביילור נבחר 10 פעמים לחמישיית העונה ו-11 פעמים למשחק האולסטאר. בשנת 1977 נבחר ביילור להיכל התהילה של הכדורסל. בשנת 1996, בחגיגות היובל של הליגה, לאחר ששיחק במשך 14 עונות ב-NBA, נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
לאחר הפרישה
נפטר ב-22 במרץ 2021.
מלחמת האראוקו
מלחמת האראוקו (בספרדית: Guerra de Arauco) הוא שמו של עימות ממושך, שנמשך כ-350 שנה בדרגות שונות של אינטנסיביות, בין הכובשים הספרדיים ובני הרפובליקה של צ'ילה אחריהם, לבין בני המפוצ'ה (אותם כינו הספרדים "אראוקנים") בדרום צ'ילה.
נהוג לציין את תחילתה של מלחמת האראקו בקרב רינוגוואלן (Reynogüelén), שהתחולל בשנת 1536 בקרבת מפגש הנהרות ניובלה (Ñuble) ואיטאטה (Itata), בין המשלחת של דייגו דה אלמגרו (Diego de Almagro) לבין לוחמים מאורגנים היטב מבני המפוצ'ה. החל משנת 1609 ערכו מושלי צ'ילה "פרלמנטים" (Parlamentos) עם ראשי שבטי המפוצ'ה, בהם דנו על תנאי שימור הסטטוס קוו בין הצדדים, אולם תקופות שלום אלו הופרעו לעיתים קרובות בידי שני הצדדים. רק בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, השלימה המדינה הצ'יליאנית המודרנית את התהליך שנודע כהרגעת אראוקניה (Pacificación de la Araucanía), שסיים את מלחמת האראוקו ארוכת השנים.
מלחמת האראוקו הייתה גורם מעצב חשוב בהיסטוריה של צ'ילה ותרמה ליצירתה של חברה מיוחדת בדרום הקולוניה, והמדינה אחריה. המלחמה סיפקה גם אחדים מהמיתוסים המכוננים של צ'ילה, החל באפוס מסוף המאה ה-16, לה ארוקאנה (La Araucana), פרי עטו של אלונסו דה ארסייה (Alonso de Ercilla), המתאר את השלב הראשון במלחמת האראוקו, וכלה באחדים מהמנהיגים הצבאיים של המפוצ'ה, הטוקיס (toqui) לאוטארו וקאופוליקאן.
הכיבוש הספרדי
הדעה הרווחת היא שהקונפליקט החל ב-1536 עם קרב ריינוגיואלן (Reynogüelén). הקרב נערך ליד מפגש נהרות הניובל והאיטטה.