cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרגיי פרוקופייב
קורות חייו
פרוקופייב שב לברית המועצות ב־1935, לאחר שבביקורו הקודם קיבל אותו המשטר החדש בזרועות פתוחות. הוא נשאר בברית המועצות עד סוף חייו, אך בשלב מסוים החליט יוסיף סטלין, שליטה הכל־יכול של ברית המועצות, לראות בפרוקופייב (ובמלחינים סובייטים בולטים אחרים) מתנגד משטר, וחייו היו למסכת רדיפות ואימה. אשתו, לינה לוברה הספרדייה, שנשא לאישה בשנת 1923 ועזב בשנת 1941, נשלחה לסיביר – והשלטונות הכריזו על נישואיהם נישואים לא־חוקיים. לינה פרוקופייב שוחררה רק בשנת 1956, ובשנת 1974 עזבה את ברית המועצות והצטרפה לשני בניהם, שערקו לבריטניה כמה שנים קודם. פרוקופייב התחתן בשנית – עם מירה מנדלסון, שהייתה צעירה ממנו ביותר מעשרים שנה – אך מעולם לא התגרש רשמית מלינה.
בדירה בסמטת קמרגרסקי בה הוא התגורר בשנים 1947–1953 נפתח בשנת 2008 מוזיאון לזכרו.
יצירתו
פרוקופייב היה יוצר ייחודי, שנהג בכתיבתו המוזיקלית בדיוק ובתכנון שאין למעלה מהם: ”פרוקופייב עובד כמו שעון“, אמר עליו סרגיי אייזנשטיין, במאי הקולנוע הרוסי, שפרוקופייב חיבר מוזיקה לסרטיו, ”אלכסנדר נייבסקי“ ב־1938 ו”איוואן האיום“ ב־1945. מאחורי הדיוק המתמטי והעמידה המוחלטת בלוח זמנים נחבא אופיו האמיתי של פרוקופייב האדם.
בשנת 1948 האשימו אותו, וכן את דמיטרי שוסטקוביץ׳ ואת אראם חאצ'טוריאן, ב”פורמליזם“ – עבירה חמורה במשטר הסובייטי – וזאת משום שהסימפוניה השישית שלו לא נשמעה חגיגית דייה לאוזני השלטונות, שציפו לתרועת ניצחון בלתי מסויגת בתום מלחמת העולם השנייה. פרוקופייב הכיר, כמתבקש ממנו, באשמתו בנמיכות רוח, אך לא התכחש ל”אני מאמין“ המוזיקלי שלו, שבו עמד על חשיבותה הראשונה במעלה של המלודיה, ועל הקושי למצוא מלודיה שתהיה מובנת למאזין שאינו בקיא במוזיקה וגם תשמור על מקוריותה ועל חיוניותה, בעת ובעונה אחת.
פרוקופייב אכן מצא את הדרך לדבר אל הקהל הרחב, מילדים ועד מבוגרים, בלי לוותר על עקרונות היצירה המודרניים שאימץ לכתיבתו, שכללה רכיבים של אירוניה ושל הומור.
בשנת 1917 סיים להלחין את האופרה ”קוביוסטוס“, על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי, אך בינתיים פרצה המהפכה, והמצב החדש דחה את העלאת האופרה על הבמה עד שנת 1929. אז נוגנה הבכורה בבריסל – הליברית הושרה בצרפתית וההרכב הכלי היה מצומצם. האופרה הועלתה בברית המועצות בפעם הראשונה רק ב־1963, עשר שנים לאחר מות המלחין. מכוונתו המקורית של פרוקופייב ליצור את אופרת הדיאלוג הראשונה ברוסית, בלי אריות מן הסוג המקובל ועם נושאים מיוחדים לייצוג כל אחת מן הדמויות, נוצרה לבסוף סוויטה תזמורתית. היא מבשרת במידת־מה את הריאליזם של ”ליידי מקבת ממחוז מצנסק“, שהלחין שוסטקוביץ׳.
האופרה ”אהבה לשלושה תפוזים“ התבססה על קומדיה דל ארטה משנת 1761 ועלילתה הייתה מבדחת במתכוון, אך המוזיקה אינה מצדיקה את התוצאה. בכורתה הייתה בשיקגו ב־1921. שיר הלכת מתוכה התפרסם מאוד, ונכלל בסוויטה תזמורתית פופולרית. בשל הפופולריות הרבה של שיר הלכת, התקין פרוקופייב גרסה שלו לפסנתר – ושיר הלכת מהאופרה היה לחלק בלתי נפרד מתוכנית הקונצרטים של פרוקופייב, לרוב בהדרן.
האופרה ”מלאך האש“ מ־1923 הועלתה בפעם הראשונה רק 30 שנה לאחר חיבורה, בשנת 1955, אחרי מות המלחין. מקצת המוזיקה שבה הושאלה לצורך הלחנת הסימפוניה השלישית שלו, וזו נוגנה בפעם הראשונה בפריז בשנת 1929, בניצוח פייר מונטה. את האופרה ”מלחמה ושלום“, שאת הלחנתה החל ב־1941, לא הצליח פרוקופייב לסיים לשביעות רצונו עד מותו. האופרה ארוכה, כבדה וטעונה צוות כביר, וגם בגרסתה המקוצרת כמעט איננה מועלית על הבמות, אך במופעיה הנדירים היא מוצאת קהל חסידים. בשנת 1973 בחרו בה לכבוד חנוכת בית האופרה של סידני.
ניסיונותיו של פרוקופייב לרצות את המשטר הסובייטי בשתי אופרות לא עלו יפה, למרות התעמולה שהחדיר בהן. עם זאת, הן עדיין מלודיות למדי למרות פשטניותן היחסית, שלא כיצירותיהם של מלחינים סובייטים אחרים, אשר הכפיפו את כישרונותיהם ואת עקרונותיהם לדרישות המשטר. יצירה אחרת שהלחין פרוקופייב, ”לחיים!“ (Здравица), לכבוד יום הולדתו ה־60 של סטלין, מאוסה כיום מחמת התעמולה הברורה שבה. ואף על פי כן גם היא איננה נטולת עניין לגמרי – למרות הטקסט ששולב בה, הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר ראה בה מופת של מוזיקה, פרי יצירתו של גאון.
הסימפוניות של פרוקופייב שונות זו מזו באופיין. הסימפוניה הראשונה שלו, ”הסימפוניה הקלאסית“, מולחנת על פי פרופורציות שהיו אופייניות לתקופתו של יוזף היידן, אך היא מודרנית בהרמוניות שלה ועצבנית במקצביה – אלפרד שניטקה שִחזר את הסגנון הזה ושם אותו לצחוק ביצירתו הוא. הסימפוניה השנייה הציגה את קלות הדעת של פריז בשנות ה־20 של המאה ה־20; בסימפוניה השלישית מוצאים רמזים לבטהובן ולשופן; הסימפוניה הרביעית ממחזרת בלא הצלחה יתרה קטעים מן הבלט "הבן האובד", שפרוקופייב הלחין לדיאגילב בשנת 1929; הסימפוניה החמישית נכתבה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשכבר היה אפשר לחוש בניצחון הקרב על גרמניה הנאצית. היא נועדה להיות שיר תהילה לרוח האדם ולגבורתו – אך לצד האופטימיות חוגגת הניצחון, נשקפות מפרקיה גם מרירות ואכזבה מברית המועצות; הסימפוניה השישית משרה הלך רוח אפל ומדוכא, הנשבר לבסוף בפינאלה, שכולו עליצות קלאסית; ואילו הסימפוניה השביעית היא תגובה על רדיפות המשטר, שערערו את בריאותו ואת מצבו הכלכלי של פרוקופייב. פתיחתה נותנת ביטוי לטרגדיה של חייו. היא מסתיימת בטון שקט ונטול כל עליצות. פרוקופייב, שהיה זקוק לכסף ורצה לזכות בפרס סטלין, בשווי 100 אלף רובל, הוסיף לה סיומת עולצת וחיובית, החוזרת על המוטיב הקליל שבפתיחת הפרק האחרון. על פי הצ׳לן (ואחר כך גם המנצח) מסטיסלב רוסטרופוביץ׳, פרוקופייב ביקש ממנו שלאחר מותו לא ינגנו עוד את הסימפוניה אלא בגרסתה המקורית בלבד, בלי כל תוספת.
הקונצ׳רטי לפסנתר של פרוקופייב מציגים פנים שונים של המלחין בתקופות שונות בחייו. השניים הראשונים, שנכתבו לפני 1914, הרתיעו את המאזינים. הראשון הוציא לו שם של ”מטורף מוזיקלי, שראוי לכפותו בכותונת משוגעים“. מקצת המבקרים ראו באנרגיה שפרצה ממנו ביטוי לניהיליזם. הקונצ׳רטו השני, שבכורתו הייתה בפבלובסק ב־1913, היה זועם יותר ולכיד פחות והפיל אימה ופחד על שומעיו, לדברי אחד המבקרים. הפרטיטורה התזמורתית שלו הושארה ברוסיה כשעזב אותה פרוקופייב, ובהיעדרו השתמשו בדפיה בטעות כבחומר בערה. פרוקופייב שִחזר את הקונצ׳רטו בפריז, ב־1923, אחרי שכבר הולחן הקונצ׳רטו השלישי. בזמן עבודת השחזור החליט פרוקופייב גם לשכתב את היצירה במידה ניכרת, עד כי הכריז לאחר השלמת השחזור שלאמיתו של דבר היה יכול לכנות את היצירה ”קונצ׳רטו מס׳ 4“ לפסנתר ולתזמורת.
הקונצ'רטו השלישי, שנגינת הבכורה שלו הייתה בשיקגו ב־1921, הצטיין בליריות ובמבוא לקלרינט הראוי להיזכר. יצירה זו פתחה לפרוקופייב פתח לקהל הבינלאומי. הקונצ'רטו הרביעי נכתב ליד שמאל, למען הפסנתרן הגידם פאול ויטגנשטיין שהזמינהּ מפרוקופייב (וכן יצירות דומות ממלחינים אחרים, בהם מוריס ראוול, פאול הינדמית, בנג'מין בריטן, ריכרד שטראוס ואריך קורנגולד). ויטגנשטיין הודה לפרוקופייב על יצירתו, אך סירב לנגנה, מאחר שטען כי לא הבין ולו תו אחד שלה. היצירה זכתה לנגינת הבכורה רק בשנת 1956, שלוש שנים לאחר מותו של פרוקופייב. הפסנתרן היה זיגפריד ראפ, שכמו ויטגנשטיין היה גידם גם הוא. תחילה סירב ויטגנשטיין לתת לו אישור לנגן את הקונצ׳רטו (מאחר שוויטגנשטיין שילם בעד היצירה, הייתה הפרטיטורה ברשותו והזכויות לנגנה היו שלו בלבד), אך בהמשך התרצה ואִפשר לראפ לחשוף את היצירה לקהל הרחב.
את הקונצ'רטו החמישי דחה הקהל בתחילה, אחרי שפרוקופייב ניגן אותו (וגם ניצח עליו, מהפסנתר) בברלין ב־1932. ריכטר ניגן אותה כמה שנים אחר כך, לבקשת המלחין (שתהה אם פסנתרן אחר יכול להנחיל לה הצלחה רבה יותר בציבור). בתום הקונצרט התקבלה היצירה במחיאות כפיים, לתדהמת המלחין. קונצ׳רטו זה מסכם במידת־מה את כתיבתו של פרוקופייב עד אז, והוא מתאפיין בניגודים בין מקצבים נקשניים, חבטות אקורדים ושירי לכת אלימים לבין ליריות רכה ומהורהרת. לקראת סוף חייו תכנן פרוקופייב (אך מת בטרם החל במלאכה) להלחין קונצ׳רטו שישי במספר, הפעם לשני פסנתרים, בליווי כלי קשת. הוא התכוון להקדיש אותו לריכטר ולאנטולי ודרניקוב. ודרניקוב, פסנתרן מוערך בארצו אך מוכר בקושי מחוצה לה, עזר לפרוקופייב במלאכת התזמור של הסימפוניה השביעית שלו. לאות תודה הקדיש לו פרוקופייב את הגרסה השנייה של הסונאטה החמישית שלו לפסנתר (אופ׳ 135). זו הולחנה לראשונה עוד כשחי בנכר – הסונאטה היחידה שלו לפסנתר שלא הולחנה ברוסיה – וקיבלה תחילה את מספר האופוס 38 ברשימת יצירותיו. הגרסה השנייה, שהוקדשה לוודרניקוב, היא היצירה האחרונה שהספיק פרוקופייב להלחין (במקרה זה לשכתב) עד תום לפני מותו.
ריכטר ניגן את כל הסונאטות המאוחרות של פרוקופייב, החל בסונאטה השישית וכלה בסונאטה האחרונה, התשיעית – וכן ניגן פעמים רבות גם את הסונאטות השנייה והרביעית. הסונאטות השישית, השביעית והשמינית ידועות גם בכינוי ”סונאטות המלחמה“, מאחר שהולחנו בזמן מלחמת העולם השנייה. אופיין של הסונאטות נע בין מלנכוליות והתבוננות פנימית לבין תקווה לימים טובים יותר – תקווה המתפוגגת לאין בסונאטה התשיעית, האינטימית יותר, החוזרת אל הסגנון הלירי של הסונאטות המוקדמות. הסונאטה השביעית היא הידועה שבהן, וככל הנראה גם הידועה מכל תשע הסונאטות לפסנתר שהלחין פרוקופייב. פרקה המסיים הוא טוקטה עוצמתית וּוירטואוזית ביותר, המאתגרת כל פסנתרן. הסונאטה התשיעית נכתבה בשביל ריכטר והוקדשה לו. ריכטר היה הפסנתרן בבכורה של הסונאטות השישית, השביעית, וכמובן התשיעית. הוא לא ניגן מעולם את הסונאטות הראשונה, השלישית והחמישית. בסונאטה הראשונה, שפרוקופייב העניק לה את מספר האופוס הראשון ברשימת יצירותיו, טרם מזהים את סגנונו הבשל, ופסנתרנים מעטים בוחרים לנגנה (על פי רוב במסגרת הקלטת המכלול של תשע הסונאטות). הסונאטה השלישית הופיעה רבות ברפרטואר של הפסנתרן אמיל גיללס, שגם היה הפסנתרן בנגינת הבכורה של הסונאטה השמינית. ריכטר כה התרשם מפרשנותו של גיללס לסונאטה השלישית, עד כי חש שאין לו מה להוסיף ובחר שלא לנגנה. הסונאטה החמישית, לא מן המוכרות ביותר (הן בגרסתה המקורית הן בגרסתה השנייה), זוהתה עם ודרניקוב ‒ כמו הסונאטה הראשונה, מעטים הפסנתרנים אשר בוחרים לנגנה שלא במסגרת הקלטה של כל תשע הסונאטות.
יצירותיו של פרוקופייב לכינור מצאו את ביטוין הפומבי בנגינתו של הכנר הווירטואוז דוד אויסטרך, שהיה גם ידידו של המלחין. הסונאטה הראשונה לכינור, הקודרת והמאיימת בצליליה, הושלמה רק בשנת 1946 – שנתיים לאחר שהושלמה הסונאטה השנייה לכינור. שתיהן הוקדשו לאויסטרך. פרוקופייב, שהיה מעניק מספר אופוס ליצירה כבר בתחילת עבודתו, העניק לסונאטה הראשונה לכינור בעשותו כן את מספר האופוס הנמוך מהשניים (אופ׳ 80), אף שהלחנתה הושלמה שנתיים אחרי שהושלמה הסונאטה השנייה. הסונאטה השנייה אינה אלא התאמה של סונאטה אחרת שהלחין, לחליל ולפסנתר (אופ׳ 94), בגרסה לכינור במקום החליל. שתי הגרסאות פופולריות הן בקרב חלילנים הן בקרב כנרים. אף על פי שהגרסה לכינור מנוגנת לעיתים קרובות יותר, נאמר שאויסטרך עצמו חש כי היצירה הלמה יותר את החליל. את שני הקונצ׳רטי שלו לכינור הלחין פרוקופייב בשלב מוקדם יותר בקריירה. הקונצ'רטו הראשון, אופ׳ 19, נכתב עוד קודם למהפכה ברוסיה, ותרם לא מעט לפרסומו של פרוקופייב ולהכרה בגדולתו בין המלחינים. הקונצ'רטו השני, אופ׳ 63, נכתב מעט לפני חזרתו של פרוקופייב לרוסיה. זו התפרסמה מאוד גם בזכות הכנר יאשה חפץ, והקלטתו ליצירה נחשבת לפרשנות מופת. כיום הקונצ׳רטו השני לכינור הוא על פי רוב הפופולרי מהשניים, אך ברוסיה דווקא הקונצ'רטו הראשון, הלירי, פופולרי יותר מהשני.
קונצ׳רטו לצ׳לו (אופ׳ 58) שלא עלה יפה מצא את תיקונו בסימפוניה־קונצ׳רטו (המוכרת גם, בטעות, בכינוי ”סינפוניה קונצ׳רטנטה“), בסיוע רוסטרופוביץ׳. לאחר ששמע פרוקופייב את רוסטרופוביץ׳ מנגן את הקונצ׳רטו ב־1947 (בליווי פסנתר), החליט לשכתבו. גרסה סופית של יצירה זו, שנוגנה בפעם הראשונה בקופנהגן בשנת 1954 (לאחר מות המלחין), היא מן החשובות לצ׳לו ותזמורת במאה ה־20, ומהקשות ביותר ברפרטואר. גרסה ראשונה של הסימפוניה־קונצ׳רטו, שכונתה במקור ”קונצ׳רטו מס׳ 2 לצ׳לו ולתזמורת“, זכתה לנגינת בכורה עוד בחייו של פרוקופייב. הבכורה הועלתה ב־18 בפברואר 1952. רוסטרופוביץ׳ היה הסולן וריכטר ניצח על התזמורת, בהופעתו הראשונה (והיחידה) בתפקיד זה. יש הקלטה מבכורה זו, אך תפוצתה המסחרית מוגבלת ופיראטית למחצה. גרסה ראשונית זו של הסימפוניה־קונצ׳רטו דומה למדי לגרסה הסופית בפרק הראשון, וגם בזה השני (למרות כמה הבדלים קטנים בפרק השני). לעומת שני הפרקים הראשונים, הפרק השלישי והאחרון עבר עוד שכתוב, נרחב יחסית, בגרסה הסופית. ריכטר עצמו, הן בכתביו הן בזיכרונותיו, מעולם לא סלח לרוסטרופוביץ׳ על שדחק בפרוקופייב לשנות את הקודה בפרק הסיום, כדי שתישמע מבריקה יותר וסולנית יותר. הוא טען, כי אף שהקודה החדשה אפקטיבית יותר מבחינת הסולן, מבחינה מוזיקלית איבדה היצירה ממקוריותה וסופה נהפך לבנאלי מעט. עוד הלחין פרוקופייב למען רוסטרופוביץ׳ סונאטה לצ׳לו ולפסנתר, אופ׳ 119. הבכורה שלה (לפני קהל, ולא רק לפני חברי איגוד המלחינים) הייתה ב־1 במרץ 1950, עם רוסטרופוביץ׳ בצ׳לו וריכטר בפסנתר, ויש הקלטה מסחרית שלה. קונצ׳רטינו לצ׳לו (אופ׳ 132), קליל יותר בממדיו ובתוכנו מהסימפוניה־קונצ׳רטו, הולחן ברובו לפני מות המלחין, אך פרוקופייב לא הספיק להשלים את התקנת הפרק השלישי ואת תזמור היצירה כולה. רוסטרופוביץ׳, שידע פחות או יותר מה היו כוונותיו של פרוקופייב, השלים את היצירה לאחר מות המלחין, ונעזר במלחין דמיטרי קבלבסקי כדי לתזמרה. פרוקופייב אף החל להלחין סונאטה שנייה למען רוסטרופוביץ׳, הפעם לצ׳לו בלי ליווי פסנתר, אך כאשר מת לא היה בנמצא אלא כמחצית הפרק הראשון (מתוך ארבעה שתוכננו ליצירה). כעשרים שנה לאחר מותו של פרוקופייב התקין המוזיקולוג והמלחין ולדימיר בלוק השלמה לפרק הראשון הלא גמור.
”פטר והזאב“, יצירה לילדים על פי אגדת עם, שגם את הטקסט שלה כתב פרוקופייב, פרסמה את שמו בקהל הרחב, מעבר לקהל שוחר המוזיקה הקלאסית. את סיפור העלילה מקריא קריין, וכל כלי ביצירה מייצג דמות מסוימת, במוטיב שמיוחד לה, להקלת זיהויה. את תפקיד הברווז, למשל, ממלא האבוב, ואת תפקיד פטר ממלאים כלי הקשת. הסב הזועף מתגלם בבסון, ואת הציפור מייצג, כצפוי, החליל. הקלטות רבות יש ליצירה זו, בשפות שונות (כולל עברית). לינה, אשתו הראשונה של פרוקופייב, אף שימשה קריינית (באנגלית) באחת ההקלטות ליצירה, וכן גם בנם אולג (עם גבריאל בנו, נכדם של סרגיי ושל לינה) בהקלטה אחרת, גם היא בשפה האנגלית. הבלט ”רומאו ויוליה“ והסוויטה ”לייטננט קיז׳ה“ תרמו לא פחות לפרסום שמו של פרוקופייב, הפעם בקרב המבוגרים.
גלגו ענק
גלגו ענק (שם מדעי: Otolemur) הוא סוג של פרימט אפריקני ממשפחת הגלגויים. בסוג זה 3 מינים.
פרימטים אלה הם פעילי לילה בעלי עניים גדולות ופרווה שעירה אפורה וחומה. הם משתמשים בזנבם הארוך והשעיר כדי לקפץ בין ענפי העצים ולמצוא לעצמם טרף. הם ניזונים מחרקים, חלזונות, עכבישים, ביצים, זוחלים קטנים ומגוון גם בכמה פירות כמו בננה ופיקוס.
הם יחידאים וטריטוריאליים במשך רוב הזמן, למעט בעונת הרבייה.
יקרונית התאנה
יקרונית התאנה (שם מדעי: Batocera rufomaculata), היא מין של חיפושית ממשפחת היקרוניתיים. מקורה באזורים הטרופים של אסיה (מלאיה, סרי לנקה, דרום מזרח הודו) ממזרח אפריקה (מדגסקר, ראוניון מאוריציוס) משם פלשה לחצי האי ערב, האזור הקריבי, למערב הודו ולישראל, לקראת סוף שנות ה-50. משם, המשיכה למדינות השכנות – לבנון, ירדן, סוריה, ומאוחר יותר, לאיראן, עיראק ובשנת 2000, פלשה גם לטורקיה.
תוארה לראשונה על ידי האנטומולוג השוודי בשנת 1775.
מאפיינים
אורך הגוף של יקרונית התאנה הוא כ-80 מ"מ וצבעה אפור בהיר. זוהי אחת החיפושיות הגדולות בישראל. על גבה כתמים צהובים ואדומים. ליקרונית התאנה כנפיים מפותחות ויש לה כושר תעופה. היא נפוצה על עצי תאנה, וניזונה מענפיהם. הזחלים הגדולים נוברים בעץ. אצל הזכר, כבכל היקרוניות, אורך המחושים עולה על אורך הגוף. נשיכת יקרונית התאנה מכאיבה מאוד, אך אינה ארסית. בעת סכנה משמיעה החיפושית קולות חיכוך מאיימים המשמשים לה להגנה.
פעילות עונתית
החיפושיות הבוגרות מגיחות בחודשי יוני–אוגוסט וחיות חודשים אחדים. היקרונית מעופפת בעיקר בלילות חמים (רמז לכך, מחושיה הארוכים). בשעות היום בדרך כלל מסתתרים הבוגרים בסדקים ובקליפות העץ. הזנת הבוגרות היא מקליפתם של ענפים צעירים, באמירי צמיחה ואף מפירות קטנים. נקבה מטילה כ-125 ביצים במשך כ-7 שבועות. אלה מוטלות בחריצים שהיא יוצרת בקליפת העץ בענפים שקוטרם גדול מ-80 מ"מ. הזחלים בוקעים כעבור 9–10 ימים וחודרים במהירות אל תוך הענף וניזונים מאזור השיפה (הסות) כשלושה חודשים. כשאורך הזחל מגיע ל-60–70 מ"מ הוא חודר ומתחיל ליזון מהעצה עד ההתגלמות. בשלב זה ניתן לראות נסורת אופיינית בתחתית העץ. הנקבות נוטות להטיל ביצים בעצים שכבר מאוכלסים ביקרוניות תאנה או בעצים מוחלשים, דבר המזרז את תמותת העץ. בחורף הזחלים אינם פעילים אך פעילותם מתחדשת בימים החמים גם בעונה זו. מחזור חיי היקרונית אורך כשנה, ובקיץ העוקב מגיחים הבוגרים מחור הגחה בגודל 18–23 ס"מ. התאנה היא עץ טרופי בעל עצה עשירה בנוטריינטים יחסית. לכן מחזור חיי היקרונית מהיר יחסית לחיפושיות ניזונות עצה אחרות.
ההיסטוריה של היקרונית בישראל
יקרונית התאנה הגיעה לישראל בסוף שנות הארבעים באמצעות יבוא בולי עץ לתעשיית הלבידים, ככל הנראה מסרי-לנקה (סימן אופייני של נקודה לבנה באמצע בית החזה). לאחר עשור של נזק קשה לעצי התאנה "נעלמה" ללא סיבה ברורה. ככל הנראה אוכלוסיית המזיק נשארה במצב רדום, ובשנות ה-90 נצפתה הופעתה המחודשת במוקדים רבים מצפון עד למרכז הארץ. זאת לאחר הגדלה משמעותית של ענף התאנים ושתילה נרחבת של עצי תאנה באותן שנים שבהן נצפתה ההתפרצות. בשנות ה-90 הידע על הדברת יקרונית התאנה היה נרחב משמעותית מבשנות ה-50 והשתמשו באמצעי הדברה להתמודדות עם היקרונית. לא ידוע מה הגורם להתפרצויות יקרונית התאנה או מהו הגורם ל"היעלמותה".
ממשק ההדברה
בהודו: בעיקר הדברה כימית, בעצי תות אשר נפגעו מהנובר נהוג לכרות את הענפים הנגועים, ולהכניס צמר גפן טבול בקוטל חרקים לחורי הנבירה.
בישראל: נגד זחלים, גיזום הענפים המאוכלסים וגדמים שנותרו על העץ מהקיץ שעבר, וזאת משום שהעץ רגיש מאוד לתקיפת הזחלים בחלקים אלו, מריחת החתכים במשחת גיזום ולאחר מכן חיטוי בתמיסת כותניון. שיטה נוספת פחות אגרסיבית לעץ – היא שליפת הזחלים מהענפים ומהגדמים, גיזום וחיתוך על פי הצורך, ולאחר מכן הזרקת דורסן לתוך המחילות וסתימתן באדמה לחה, לבסוף מריחת הגדמים בתמיסת כותניון ומשחת גיזום. למניעה – נהוג להשתמש בחומרי הדברה אשר מרוססים על הנוף (סופרתיון, דיזיקטול), בשל רגישותה של התאנה לתכשירי הדברה, המתבטאת בצריבה, יש חשיבות רבה בביצוע ניסויים מוקדמים על מנת לבחון את מידת הפיטוטוקסיות של חומרים אלו, מכיוון שגם צריבה קלה יכולה להתבטא בהוצאת הפרי מהשיווק. ממשק ההדברה הנהוג היום כולל איתור חורי ההגחה בגזע העץ הנגוע וריסוס חומרי הדברה סיסטמיים וחומרי הדברה פירטרואידים בחלל העץ – דרך חורי ההגחה. לאחר ביצוע הדברת יקרונית התאנה מומלץ לטבול צמר גפן בספירט או אלכוהול ובאמצעות חוט ברזל ארוך להחדיר אותו לחור הנבירה שבגזע, וכך לסתום אותו, ובנוסף לבצע סניטציה לענפים וגדמים נגועים במקביל להדברה הכימית.
הטיפול המומלץ היום הוא שילוב של מספר חומרי הדברה במספר יישומים שונים בהתאם למפרט הנ"ל: יש החולקים על שיטת "חוט הברזל" וזאת מכיוון שחומרי ההדברה יעילים יותר ומגיעים גם לזחלים שלא נמצאים בסריקה ויזואלית של העץ.
כמו כן קיימות שיטות הדברה אורגניות המיושמות בישראל: טיפול מניעתי הכולל, זריעת שום סביב לעץ, שתילת עשבי תבלין אשר דוחים את היקרונית (כמו לדוגמה: בזיל, זעתר, אורגנו, טימין, נענע) ועוזרים בהרחקת הפרטים הבוגרים.
בעצים שנפגעו, מומלץ לא לגזום את הענפים מכיוון שהיקרוניות מעדיפות לחדור אל העץ דרך פצעים אלו המהווים אזור הטלה נוח – מה שעלול להגביר את ההתרבות, לכן יש להיעזר בתחיבת שיני שום אל תוך המחילות או בכל חומר ארומטי מריר אחר.
פרוטוקול להקטנת נזקי היקרונית ללא חומרי הדברה
על פי הקביעה הנכללת תחת הכותרת "פעילות עונתית" בערך זה, "היקרונית מטילה ביצים בחריצים שהיא יוצרת בקליפת העץ בענפים שקוטרם גדול מ-80 מ"מ". ובשים לב לכך שעצי התאנה, מטבעם, מעדיפים לגדל לא גזע אחד בלבד, אלא מעגל חוטרים שהופכים לגזעים רבים שצומחים מסביב לגזע המרכזי. כל הגזעים האלה בהכרח הנם דקים יותר, אם לא כורתים אותם, ורובם, אם לא כולם, יהיו דקים מ-80 מילימטר, ולכן היקרונית לא תטיל את ביציה בהם. גם אם היקרונית תמצא גזע אחד שקוטרו מעל 80 מילימטר, ותטיל בו את ביציה, הגזע הזה ייפול או ייכרת, ושאר הגזעים הדקים יותר יתפסו את מקומו ללא טראומה לעץ. עצי התאנה הגדולים המוכרים לנו הפכו לכאלה בשל כריתה של החוטרים מסביב לגזע המרכזי, על ידי המטפחים שלהם. שינוי ההנחיות של מחלקות הגינון, כך שתופסק כריתת החוטרים של עצי התאנה, בכל מקום שבו הדבר מתאפשר, יקטין את נזקי יקרונית התאנה באופן משמעותי, בשל ריבוי הגזעים הדקים, שלהם היקרונית לא תזיק. (פרוטוקול זה הוצע על ידי בנימין זית ב-2023).
מושל כללי
מושל כללי (באנגלית: Governor General, בצרפתית: Gouverneur général) הוא המשרה הממלכתית הגבוהה ביותר בחלק מהמדינות החברות בחבר העמים הבריטי, בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים ובמושבות הכתר הבריטיות. 14 מהמדינות החברות בחבר העמים הבריטי הן ממלכות, לכל אחת מהן יש בית מלוכה נפרד והמונרך הוא ראש המדינה. כתוצאה מההיסטוריה המשותפת שלהן כחלק מהאימפריה הבריטית כיום המונרך בכולן הוא צ'ארלס השלישי.
באופן רשמי מייצג המושל הכללי את המלך (או המלכה) היושב דרך קבע מחוץ לגבולות הממלכה. בפועל, אישורו של המלך למינוי הוא פורמלי בלבד. המושל הכללי מתמנה מבין תושבי המקום לפי המלצת הממשלה המקומית, המלצה שהמלך מקבל תמיד. תפקידיו של המושל הכללי הם בעיקר סמליים ודומים לתפקידיו של המונרך במערכת השלטונית של הממלכה המאוחדת, או של נשיא ברפובליקה פרלמנטרית.
דודג' אומני 024
דודג' אומני 024 (באנגלית: Dodge Omni 024) היא מכונית קופה בתצורת 3 דלתות הצ'בק, אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1979–1982. ==דגמים==
קווין הקדוש
קווין הקדוש (498? - 618) היה קדוש נוצרי שהיה אב מנזר גלנדלוך ב שבאירלנד. הוא ידוע גם בשמו האירי קואמגן (Coemgen, לטינית Coemgenus).
אגדות רבות נקשרו לקווין הקדוש, אך מעט מידע עובדתי הנוגע אליו קיים. נטען כי הוא היה צאצא ממשפחת מלוכה וניתן לו השם "קווין" שמשמעו "נולד בטוב". בנוסף, נאמר כי התחנך אצל פטריק הקדוש, כאשר זה היה באירלנד. הוא היה בדיזרט-קואמגן זמן מה ואחר–כך ייסד כנסייה משל עצמו בגלנדלוך. המנזר שלו הוליד מנזרים נוספים ולבסוף הפך, עם שבע הכנסיות שבו, לאחד מאתרי העלייה לרגל המרכזיים באירלנד.
לפי האגדה קווין הקדוש חי 120 שנה.
יום החג שלו במסורת הקתולית ובכנסייה מזרחית אורתודוקסית הוא ה-3 ביוני.
סעפת
סעפת (באנגלית: Impetigo; לפי האקדמיה ללשון העברית: גַּלֶּדֶת) היא מחלת עור מדבקת ונפוצה הנגרמת עקב זיהום, ומתבטאת בהופעת שלפוחיות מוגלתיות או פצעונים/חבורות שיטחיים על הפנים (בעיקר באזור האף והפה) ובידיים.
שם המחלה נגזר מהמילה הלטינית impetere, שפירושה להתקיף. המחלה נודעת גם כ"פצעי בית ספר" (school sores).
סוגי המחלה
המחלה מתחלקת לשני סוגים:
בתחילה מופיעים פצעים אדומים ומגרדים במקבץ או פריחה על העור. אחר כך מופיעות שלפוחיות שמתמלאות בנוזל צהבהב והאזור הנגוע הולך ומתרחב במידה ולא ניתן טיפול מתאים.
גורמים וקבוצות סיכון
הסעפת נפוצה בעיקר אצל פעוטות בגילאים 2-6 ובעיקר בחודשי הקיץ. אנשים העוסקים בספורט הכולל מגע קרוב כמו רוגבי, פוטבול והיאבקות אולימפית/מקצוענית מועדים אף הם ללקות בה, ללא קשר לגילם. בדרך כלל היא מתפתחת אחרי פציעת/מחלת עור קודמת כמו אקזמה, עקיצות ואלרגיה לסבון או איפור.
הידבקות מתאפשרת בעקבות מגע ישיר או עקיף בפצע (למשל מגע עם בגדים שלבש החולה). גרוד הפצע יגרום בדרך כלל להרחבתו.
אי-טיפול במחלה עלול לגרום לצלקות באזור ובמקרים קיצוניים לאי-ספיקת כליות עקב התפשטות הזיהום.
טיפול ומניעה
מתן טיפול מתאים יכול להקל על הסימפטומים ולהביא להחלמה מלאה במידה וניתן בזמן.
אם האזור הנגוע קטן, הרופא יכול לרשום משחה אנטיביוטית. אם האזור הנגוע גדול יותר, יש צורך בטיפול אנטיביוטי הניתן בכדורים או נוזל. השיפור צפוי להתרחש תוך מספר ימים.
יש לשמור על היגיינה ולהשתמש בסבון מחטא מדי יום. כדי למנוע הדבקה של אזורים נוספים בגוף, מומלץ לחבוש את האזור בפד גאזה. יש להשתמש במגבות נפרדות משל שאר דיירי הבית כדי למנוע הדבקה.
אמצעי מניעה כוללים היגיינה אישית: ניקיון יומי עם סבון, מקלחת וקציצת ציפורניים.
קרב איסאנדלוואנה
קרב איסאנדלוואנה (באנגלית: Battle of Isandlwana), שהתרחש ב-22 בינואר 1879, היה אחד הקרבות החשובים במלחמת הזולו, במהלכו הצליחו בני הזולו החמושים בחניתות להביס כוח בריטי גדול. זהו אחד הקרבות היחידים בהם ילידים החמושים בנשק פרימיטיבי הצליחו להביס כוח אירופי גדול ומצויד היטב.
הפלישה הבריטית
בהתאם לתוכנית הפלישה, הצבא הבריטי התחלק לארבע עוצבות עצמאיות, כאשר שלוש מהן היו אמורות לפלוש לזולולנד ואילו העוצבה הרביעית נמצאה בעתודה מבצעית ליד הגבול בפיקודו של קולונל דרנפורד. ב-11 בינואר לורד צ'מספילד, המפקד העליון של כוח הפלישה הבריטי, הורה לעוצבתו של גלין לחצות את הגבול. העוצבות האחרות חצו את הגבול למחרת.
ב-20 בינואר הצטרפו לורד צ'מספילד ומטהו לעוצבתו של גלין, והבריטים החלו להקים מחנה באיסאנדלוואנה שישמש כבסיס ארעי ממנו יוכלו לשלוח סיורים ולסרוק את השטח. הבריטים נהגו ביהירות ושלחו רק סיורים מעטים, ולכן הצליחו לאתר רק מספר יחידות קטנות של בני הזולו שעסקו בחיפוש אחר מזון. הם לא גילו את הכוח המרכזי שכלל את רוב הצבא של בני הזולו, שמנה בין 20,000 ל-22,000 לוחמים. כתוצאה מרשלנות זו, היה המודיעין שבידי הפיקוד הבריטי לקוי ביותר.
למחרת, במטרה לאתר את הזולו, פילג לורד צ'מספילד את הכוח ושלח 16 פלוגות של ילידים מ-NNC (ראשי תיבות של Natal Native Force), שהיוו כמחצית מכל הכוח שהיה ברשותו. כוח אחר בפיקודו של דרטנל, שכלל פרשים מבני פרובינציית נאטאל הלבנים, נשלח לכיוון אחר. כוח אחר שכלל גדוד אחד בפיקודו של פולין נשאר להגן על המחנה. לורד צ'מספורד עצמו יצא לכיוון שלישי, עם הכוח העיקרי וכל הארטילריה. התוכנית הייתה לסרוק את השטח ולכנס את הכוח מחדש בנקודה שאליה יגיע הסיור הרכוב.
לורד צ'מספורד חשד שלוחמי הזולו נמצאים בסביבה, ולכן הורה לקולונל דרנפורד, מפקד עוצבת העתודה, להצטרף אל מחנהו באיסאנדלוואנה. דרנפורד הגיע לשם למחרת, 22 בינואר. עוצבת העתודה כללה כוח פרשים גדול, רגימנט של חיל עזר אפריקני שאיכותו הייתה נמוכה, וסוללת רקטות. סך הכל, כ-1,000 לוחמים שהצטרפו לגדוד בן כ-500 לוחמים שכבר היה במחנה. דרנפורד חשד שיש נוכחות של כוחות צבאיים של הזולו שמנסים לאגף את הכוח העיקרי מכיוון מזרח, ולכן יצא לכיוון זה על מנת לבלום אותם. כתוצאה מכך, התרחקו אנשיו מבסיסם, טעות גורלית שבהמשך הובילה לתבוסתם.
הקרב
התוכנית של הזולו הייתה אופיינית לטקטיקת לוחמתם - האימפי שלח זוג "קרניים" לאיגוף הבריטים, בעוד עיקר הצבא המכונה ה"חזה" נועד לרתקם. ה"חזה" הורכב מארבע חטיבות ותיקות, והוא התפרש לאורך הקו הבריטי, מרחק של 1.5 ק"מ לערך. הקרן השמאלית, שכללה שלוש חטיבות של חיילים צעירים, סך הכול כ-3,000 לוחמים, עקפה את הכוח הבריטי והגיעה לעורפו במטרה למנוע כל אפשרות בריחה. הקרן הימנית כללה שתי חטיבות חסמה את אפשרות הנסיגה לכיוון שממנו הבריטים באו מלכתחילה. יתר הכוח, שכלל שלוש חטיבות של חיילים ותיקים נשאר בעתודה.
הבריטים, שלא היו מאורגנים כראוי, נתקלו בצבא של בני הזולו והתרחש קרב מבולבל. לפי אחד הדיווחים (ראו להלן), בשלב כלשהו התחמושת שהייתה בידי הבריטים החלה לאזול ונשלחו רצים להביא אספקה חדשה. לרוע מזלם של הבריטים, המרחק הגדול מהמחנה הקשה על הרצים. בנוסף לכך, הקו הבריטי היה פרוש יתר על המידה. במקום לעמוד כתף אל כתף, הם התפרשו בריווח של מספר מטרים בין חייל אחד למשנהו וכתוצאה מכך, גדל עוד יותר המרחק שהרצים היו צריכים לכסות. יתר על כן, חלק גדול מהכוח הבריטי היה מורכב מחיל עזר אפריקני שחימושו היה לקוי. דרנפורד ניסה לעכב את הזולו בעזרת הרקטות, אך הן התבררו כלא יעילות.
לוחמי הזולו הצליחו להתקרב לאגפי הכוח הבריטי ולעורפו, ולפני שחיילים בריטים רבים הספיקו להצמיד כידונים או ליצור מבנה קרבי שיתאים להדיפת ההסתערות, שתי פלוגות, ה-A ו-F נמחקו מהמצבה וכמעט כל אנשיהן נהרגו. גורל דומה פקד את פלוגות E ו-H. פלוגה G כמעט והצליחה לחמוק, אך לוחמי הזולו השיגו אותה וגם אנשיה נהרגו. דרנפורד נהרג כשניסה לחפות על נסיגת חייליו. הקרבתו לא הועילה, ורק קומץ חיילים בריטיים הצליח להימלט מהקרב.
מספר שעות אחר-כך, עלה כוח של בני הזולו על המוצב העורפי רורק'ס דריפט, שבו שהו בשעת ההתקפה 139 חיילים ועוד פצועים מהקרב על איסנדלוואנה. הקרב הסתיים בהדיפת בני הזולו ובהסבת אבדות כבדות. 11 צלבי ויקטוריה הוענקו בעקבות הקרב הזה, שיחד עם הקרב על איסנלדוואנה גרמו להחלשה משמעותית של בני הזולו.
הסיבות לתבוסה הבריטית
ההסבר המסורתי גורס שלבריטים היה קושי לפרוק את התחמושת. על פי גרסה זו, הארגזים היו סגורים בברגים, ובידי הבריטים לא היו די מברגים, כך שלא הספיקו לפרוק את התחמושת במהירות הנדרשת.
גישה אחרת טוענת שהצורה שבה התפרסו הבריטים הייתה לקויה. לטענתם, הייתה לבריטים תחמושת בכמות מספיקה, אבל המרחק הרב שבין החיילים הבריטים אפשר לזולו להסתנן בין השורות ובעזרת התמרון הזה להכריע את הקרב. סברה אחרת מתייחסת למנגנון הירי של הרובים הבריטיים. אחרי ירי ממושך, הבריח היה נפגע וקצב האש היה יורד בצורה דרסטית.
השלכות הקרב
מטרת הפלישה הבריטית לזולולנד הייתה ניטרול הצבא האדיר של בני הזולו. הנציב הבריטי העליון במקום, סר בארטל פריר, חשש מקיום מדינה בעלת צבא כה חזק לצד מושבה בריטית והנהיג מדיניות לעומתית כלפי הזולו, כשכל חצייה מקרית של הגבול עם נאטאל, גררה קנסות כבדים של עשרות ראשי בקר. לבסוף מלך הזולו, סטוואיו, סירב להיכנע לדרישות הבריטיות, דבר שהוביל לעימות בלתי נמנע.
הבריטים אמנם הובסו באיסאנדלוואנה, והניצחון ברורק'ס דריפט היה זניח, אך שני הקרבות עלו לזולו באבדות רבות. סטוואיו תיאר את הניצחון באיסנדלוואנה כ"תקיעת חנית בבטן האומה", ואת ההפסד ברורק'ס דריפט כ"סיבוב החנית בפצע". האירועים הללו גרמו לאבדן הביטחון העצמי של בני הזולו ולהיחלשות צבאם. הם המשיכו להילחם, אך הוכרעו סופית ב-4 ביולי בקרב אולונדי.
למרות התוצאות החיוביות לכאורה של המלחמה, המלכה ויקטוריה ראתה אותה כמיותרת. בני הזולו נתפסו עד לאותה מלחמה כאומה חיובית החפצה ביחסים טובים עם הבריטים. אנשים ששהו בקרבם ודיברו אל ליבה של המלכה, תיארו את צבא הזולו המפואר והמאומן כאמצעי לשימור המסורת בשבט, ולא כאיום על המושבות הבריטיות. בנוסף, תוך כדי הלחימה באיסנדלוואנה, הוציא בית המשפט בבריטניה פסק דין בנוגע לסכסוך קרקעות בין נאטאל לבין הזולו, אשר הכריע לטובת הזולו. יוצא, שהסגות הגבול שהיוו את העילה למלחמה, לא היו הסגות גבול כלל. כתוצאה, נענש פריר וסמכות השיפוט שלו הוגבלה למושבת הכף בלבד.
שדה וקטורי סולנואידי
באנליזה וקטורית, שדה וקטורי סולנואידי (לעיתים נקרא גם שדה וקטורי אי-דחיס, בהקשר למכניקת הזורמים) הוא שדה וקטורי v עם דיברגנץ אפס בכל הנקודות במרחב:
באופן אינטואיטיבי ניתן לומר שקווי השדה של שדה סולנואידי אינם "מתכנסים" לאף נקודה, כלומר שאין להם מקורות או בולענים (sink).
תכונות
המשפט היסודי של האנליזה הווקטורית קובע שכל שדה וקטורי ניתן לבטא כסכום של שדה אי-רוטציוני ושדה סולנואידי. התנאי של דיברגנץ אפס מתקיים רק כאשר לפוטנציאל המתאים לשדה וקטורי v יש מרכיב של פוטנציאל וקטורי בלבד, זאת כיוון שמההגדרה של הפוטנציאל הווקטורי A:
נובעת אוטומטית הזהות הווקטורית:
הטענה ההפוכה גם תקפה: בעבור כל שדה סולנואידי v קיים פוטנציאל וקטורי A כך ש- (ראו גם פירוק הלמהולץ ).
משפט הדיברגנץ מספק הגדרה אינטגרלית שקולה לשדה סולנואידי; לכל משטח סגור, השטף הכולל של שדה וקטורי סולנואידי v דרך המשטח חייב להיות אפס:
כאשר dS הוא הווקטור הנורמל לאלמנט שטח.
דרך הדואר הגדולה
הדרך נסללה בתוך שנה אחת, 1808, במהלך ימי שלטונו של הרמן וילם דנדלס כמושל המושבה. היא נסללה בפקודתו של לואי בונפרטה, שהיה שליט ממלכת הולנד הנפוליאונית בשנות קיומה, 1806-1810. למרות שמה היא נועדה בעיקר לאפשר העברה מהירה של חיילים ואספקה לרוחב החוף הצפוני של האי, על מנת להתמודד עם אפשרות של התקפה בריטית עליו ממלזיה במהלך המלחמות הנפוליאוניות בינה לבין צרפת. בחלקו המערבי של האי השתרעה הדרך בפנים הארץ על מנת לעקוף מכשולים טבעיים ליד קו החוף.
המצב הכספי של המושבה היה דחוק, והמושל בג'אווה התמודד גם עם התקוממויות מקומיות ביישובים באנטן ו שבחוף הצפוני. בעקבות זאת החליט המושל דנדלס לסלול את הדרך באמצעות העבדת עובדי כפייה מקומיים. תנאי העבודה הקשים הביאו למותם של רבים מהם (ההערכה הגבוהה ביותר נקבה במספר של 12,000 מתים).
סלילת הדרך לא מנעה בסופו של דבר את פלישת הבריטים לג'אווה, והם שלטו בה בשנים 1811-1814.
הדרך היוותה עורק תחבורה חשוב באי במהלך המאה ה-19 ולאחריה. היא חיברה בין רוב עריה החשובות של ג'אווה, וביניהן בטאוויה (היום ג'קרטה), סמרנג וסורביה. קיומה גם תרם להתפתחותן של ערים נוספות ששכנו לצידה, וביניהן באנדונג.
דרך החוף הצפונית של ג'אווה - אחד הכבישים הראשיים של האי, שאורכו 1,430 קילומטר - משתרעת כיום על פני מרבית התוואי המקורי של דרך הדואר הגדולה. באתרים מסוימים באי מצויים קטעים מן הדרך המקורית.
פייטון ווטסון
פייטון טיילר ווטסון (באנגלית: Peyton Tyler Watson; נולד ב-11 בספטמבר 2002) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בדנוור נאגטס.
קריירה
ווטסון נולד וגדל בקליפורניה,  ובחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בעונתו היחידה באוניברסיטה לא קיבל ווטסון הרבה הזדמנויות מהמאמן, והעמיד ממוצעים של 3.3 נקודות ו-2.9 ריבאונדים ב-12.6 דקות בלבד למשחק, כשהוא קולע 32.2% מהשדה ו-22.6% מהשלוש. בתום העונה הכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר ווטסון בבחירה ה-30 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר והועבר בטרייד לדנוור נאגטס יחד עם שתי בחירות סיבוב שני עתידיות בדראפט תמורת ג'מייקל גרין ובחירת סיבוב ראשון ב-2027.
פרנקו אלפאנו
פרנקו אלפאנו (באיטלקית: Franco Alfano, 8 במרץ 1875 - 26 באוקטובר 1954) היה מלחין ופסנתרן איטלקי, שפרסומו העיקרי בא לו מהשלמת האופרה הלא-גמורה של ג'אקומו פוצ'יני "טורנדוט" בשנת 1926.
חייו
אלפאנו נולד בפוזיליפו, סמוך לנאפולי. עד לתקופה האחרונה קבעו את תאריך הולדתו שנה מאוחר יותר, ב-1876. הוא למד פסנתר באופן פרטי אצל אלסנדרו לונגו (1864–1946) והרמוניה והלחנה אצל קאמילו דה נארדיס (1857–1961) ופאולו סראו (1830–1907) בקונסרבטוריון סאן פייטרו א מאג'לה בנאפולי. אחרי סיום לימודיו השתלם בהלחנה אצל האנס זיט (1850–1922) וסלומון יאדאזון (1831–1902) בלייפציג. בתקופת עבודתו שם פגש את המלחין הנורווגי אדוורד גריג וכתב מספר רב של יצירות לפסנתר ולתזמורת. את האופרה "מירנדה", שעדיין לא יצאה לאור, השלים בשנת 1896. את הליברית לאופרה זו כתב בעצמו, על פי רומן של אנטוניו פוגאזארו. יצירתו "המעיין של אנסקיר" La Fonte Di Enschir (ליברית מאת לואיג'י אילקה) נדחתה על ידי המוציא לאור ריקורדי אך הוצגה בורוצלב (אז ברסלאו) בשם Die Quelle von Enschir ב-8 בנובמבר 1898 בהצלחה מסוימת.
מקובל לראות בשלוש האופרות הבאות את החשובות ביצירותיו:
משנת 1918 היה מנהל הקונסרבטוריון של בולוניה ומשנת 1923 ניהל את הקונסרבטוריון של טורינו ואחר את זה של פאלרמו. בהפצצה של בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה איבד את נכסיו.
פרספקטיבה היסטורית
עבודתו של אלפאנו להשלמת "טורנדוט" של פוצ'יני הייתה אמורה לבצר את המוניטין שלו, אך לא כך היה. תגובתו הראשונית של ארטורו טוסקניני הייתה לדחות את הסיום שכתב ולסרב לבצע אותו וכאשר ניצח בכל זאת על האופרה, התייחס אל התוספות של אלפאנו בפראות, שהרסה את המוזיקה וביטלה את לכידותה. במשך שנים רבות תלו באלפאנו את האחריות לסיום המקוטע, עד שבשנת 1982 הוציא המו"ל ריקורדי לאור את הפרטיטורה המקורית של אלפאנו וגילה לעין כל את טיב העבודה שעשה המלחין ביצירה, תוצאה של מאמצי פיענוח הסקיצות שפוצ'יני כתב לדואט הסיום, במשך תשעה חודשים עד למותו, בכתב בלתי קריא כמעט.
האופרה "שקונטלא", העוסקת במזרח הרחוק העידה על נטייה לאקזוטי ולתזמור עשיר. היא התקבלה בביקורת נוקבת. יצירותיו האחרות היו בלט קומי בשם "נאפולי" ומוזיקה לשלושה שירים של רבינדרנת טאגור.
חואן קרלוס פררו
חואן קרלוס פררו' (בספרדית: Juan Carlos Ferrero Donat ; נולד ב-12 בפברואר 1980) הוא טניסאי עבר ספרדי. בשיאו (ספטמבר 2003), דורג במקום הראשון בעולם. הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה (2003) ובסך הכל ב-16 טורנירים ליחידים.
חואן קרלוס פררו החל לשחק טניס בגיל שבע עם אביו. בשנת 1998 הוא הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה לצעירים. בהמשך השנה הוא עבר למקצוענות וזכה בתחרות הראשונה.
בשנת 2002 הוא הגיע לגמר, אך הפסיד לאלברט קוסטה. בשנת 2003 הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה. באותה שנה הוא הגיע לגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה, אך הפסיד לאנדי רודיק.
חואן קרלוס פררו היה שותף לזכיית נבחרת גביע דייוויס של ספרד בשנים 2000, 2004 ו-2009. בשנת 2012 הודיע על פרישה סופית.
לאחר הפרישה בשנת 2017 הוא עוסק באימון.
סנאי זהוב
סנאי זהוב או סנאי פרסי (שם מדעי Sciurus anomalus) הוא מין מכרסם ממשפחת הסנאיים. נפוץ בעיקר בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה: ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה, יוון, איראן, עיראק, ירדן, לבנון, סוריה, טורקיה וישראל. מקום מחייתו הטבעי הוא יערות וחורש באקלים ממוזג.
אורך כל גופם (של סנאים בוגרים) נע בין 32 ל-36 ס"מ שבתוכם כלול הזנב, שאורכו נע בין 13 ל-18 ס"מ. משקלם נע בין 250 ל-410 גרם. צבע פרוות הגוף העליון נע בין חום אפרפר לאפור חיוור, ואילו הפרווה בפלג גופם התחתון הוא חום צהבהב, הצבע של הזנב, נע בין חום צהוב לאדום עמוק. הציפורניים שלהם קצרות יחסית, לעומת אלה של סנאי עצים אחרים, ולנקבות יש שמונה או עשר פטמות.
בעבר הסנאי הזהוב היה נפוץ באזור הגליל, אך הוא נכחד כמעט לגמרי מישראל עד סוף המאה ה-19. עד שנות ה-80 של המאה העשרים נותרה אוכלוסייה שרידית של סנאים אלו בסביבת החרמון, אך בעשורים האחרונים לא תועדו סנאים ממין זה בארץ, ולא ידוע אם נותר זכר לאוכלוסיית הסנאי הזהוב בשטח מדינת ישראל. בגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב נעשים ניסיונות להרבות סנאים זהובים בשבי במטרה להחזירם לטבע.
דנוטה לאטו
דנוטה לאטו (בפולנית: Danuta Lato; נולדה ב-25 בנובמבר 1963) היא דוגמנית, שחקנית וזמרת פולנייה.
ביוגרפיה
דנוטה לאטו נולדה בפולין בשנת 1963. בשנות השמונים עברה לגרמניה במטרה להפוך לדוגמנית ובסופו של דבר, התפרסמה כדוגמנית עירום. החלה בקריירת קולנוע קצרה. צילומים שלה הוצגו מספר פעמים בכתבי עת ובמגזינים; כמה מהם ארוטיים.
משנות השמונים המאוחרות ועד שנות התשעים פיתחה קריירה מוזיקלית. כזמרת, זכתה להצלחה מסוימת באירופה עם הסינגל שלה, "Touch My Heart". שיריה האחרים יצאו בסינדיקציה בדיסקים אירופיים של אוסף שירי דיסקו איטלקי בשנים אלה. היא הופיעה בדיסק-אוסף עם שתי דוגמניות עירום אחרות שהפכו לזמרות: סמנתה פוקס וסברינה.
לאטו התפרסמה בישראל (בשמה הפרטי, דנוטה) עקב הופעתה בשני סרטי מתיחות של יהודה ברקן, חלק מסדרת סרטים מסוגה זו שיצר וזכו להצלחה רבה. שיחקה גם בסרט "נשיקה במצ"ח".
נווה גן (פתח תקווה)
נווה גן היא שכונת יוקרה בצפון־מערב פתח תקווה. השכונה הגובלת בצפון בשכונות אם המושבות, אם המושבות החדשה, בדרום בשכונת רמת ורבר, במערב בקריית אריה ובמזרח בשכונת קרול.
בשכונה גרים כ-15,000 תושבים, ומקור שמה הוא על שם החברה הקבלנית שבנתה את בנייניה הראשונים.
היסטוריה
השכונה הוקמה בסוף שנות ה-90 כשכונה עם בנייה לגובה של עד 8–9 קומות, ובשנים האחרונות היא עוברת לבנייה רוויה מואצת לגובה רב (16 קומות ומעלה).
תחבורה
הקו האדום של הרכבת הקלה אמור לעבור בגבול הדרומי של השכונה, כאשר תחנת דנקנר צפויה להיות התחנה היחידה לאורך גבול השכונה.
סביבה
במרכז השכונה נמצא פארק רחב ידיים שנקרא על שמה של תמר בורנשטיין-לזר. בפארק יש ציטוטים מכמה ספרי קופיקו שלה.
הטריטוריות של ארצות הברית
הטריטוריות של ארצות הברית (באנגלית: Territories of the United States) הם יחידות מינהליות תת-לאומיות שמפוקחות ישירות בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. שלא כמו במדינות ארצות הברית ושבטים אינדיאניים, שיש להם ריבונות לצד הממשלה הפדרלית, רק לטריטוריה אחת יש ריבונות. השטחים מסווגים בין אם הם "משולבים" (או "מאוחדים" כלומר, חלק מארצות הברית) ובין אם יש להם ממשלה "מאורגנת" על ידי חוק אורגני שהועבר על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
נווה גן (פתח תקווה)
סביבה
כמו כן, בצפון-מערב השכונה נמצאת גם חורשת אקליפטוסים, וישנו מספר גינות משחק קטנות יותר ושטחים ירוקים אחרים.
הטריטוריות של ארצות הברית
נכון לשנת 2018, לארצות הברית יש שישה-עשר שטחים בים הקריבי, בדרום האוקיינוס השקט, ובחלק המערבי של צפון האוקיינוס השקט. חמישה מהם מאוכלסים בתושבי קבע ומסווגים כשטחים "בלתי משולבים". אחד-עשר האחרים הם איים קטנים, אטולים, ושוניות ללא אוכלוסייה ילידה או קבועה. מבין האחד-עשר המוזכרים לעיל, רק אחד מסווג כשטח "משולב".
נווה גן (פתח תקווה)
סביבה
השכונה קרובה לפארק יד לבנים שברמת ורבר.
הטריטוריות של ארצות הברית
טריטוריות מאורגנות מאוגדות
בשלבי ההקמה של ארצות הברית הוגדרו שטחים מיושבים כמאורגנים (בעלי מוסדות ממשל, שיפוט ואכיפה) ומאוחדים עם ארצות הברית של אמריקה, לפני שהוגדרו כמדינה. ישויות אלה יכלו להישאר במצב של טריטוריה מאורגנת מאוחדת בין עשרות שנים לשנים ספורות, בטרם חולקו או התקבלו כמדינות.
נווה גן (פתח תקווה)
חינוך
בשכונה נמצאים כ-40 גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים, וסניפים של תנועות הנוער עזרא, בני עקיבא, והנוער העובד והלומד, כאשר סניף זה עבר אל שכונה זו לאחר ששכן בשכונת אם המושבות החדשה. כיום הוא מקבל חניכים מבתי הספר השונים בשתי שכונות אלה.
פסגת מילר (אריזונה)
פסגת מילר (באנגלית: Miller Peak) היא הר בהרי הואצ'וקה במחוז צ'וציז במדינת אריזונה שבארצות הברית.
גובהה של הפסגה 2,879 מטרים מעל פני הים, והיא הפסגה הגבוהה ביותר בדרום ארצות הברית. בחודשי החורף נפוצות סופות שלגים באזור, ובקיץ נפוצות סופות רעמים, ושיטפונות.
הפסגה מתנשאת לגובה של 1,526 מטרים מעל סביבתה.
הפסגה ממוקמת 16 קילומטרים דרומית לעיר סיירה ויסטה.
הפסגה היא הנקודה הגבוהה ביותר בשטח הבר מילר שביער הלאומי קולורדו.
בשנת 2011 נשרף אזור הפסגה בשרפת יער, ומרבית עצי האורן שהיו על הפסגה נשרפו.
מסלולי הליכה
ניתן להגיע לפסגת ההר במספר מסלולי הליכה. המסלולים קשים להליכה מאחר שנדרש עליה של 1,100 מטרים, ואורכם של המסלולים נע בין 14 ל-18 קילומטרים. שביל מונטזומה הוא הפופולרי בשבילי ההליכה.
פירוג
פירוג או פירוגה (בצרפתית: Pirogue) הוא כלי שיט צר וארוך, המיוצר מגזע עץ אחד.
את הפירוג/ה מייצרים על ידי כריתת גזע עץ, ללא ענפים ושורשים, יצירת חלל על ידי הוצאת החלק הפנימי של הגזע (לרוב בעזרת אש) ועיצוב חיצוני מתאים.
הפירוג היה מכלי השיט המוקדמים ביותר בשימוש האדם והשימוש בו נמשך עד ימינו בפולינזיה, בדרום-מזרח אסיה, באפריקה ובאזורים מסוימים באמריקה.
הקאנו היה במקורו פירוגה.
וויט סורס
וויט סורס (מאנגלית: White Source) היא חברה המפתחת טכנולוגיה לניהול ואבטחה של תוכנות קוד פתוח. החברה הוקמה ב-2011 על ידי רון רימון, עזי כהן ורמי שש.
החברה מפתחת פלטפורמה אשר מאפשרת ניהול של רכיבי הקוד הפתוח בחברות המפתחות תוכנה. החל מתאריך 25 במאי 2022, החברה שינתה את שמה וכעת נקראת Mend
גיוסי הון
בין השנים 2011–2021 גייסה החברה במצטבר כ-121 מיליון דולר ממשקיעים בארבעה סבבי גיוס, מתוכם 75 מיליון דולר בגיוס שהתקיים ב-4 באפריל 2021. את הסבב הובילו קרן הון הסיכון פיטנגו, והשתתפו המשקיעות M112, סאסקוהאנה (Susquehanna Growth Equity) ו-83נורת'.
מוצר
החברה הוקמה בשנת 2011, לאחר שרון רימון, עזי כהן ורמי שש, מייסדי החברה, מכרו את חברתם יוריקיפאי (Eurekify). כחלק מהמכירה, במהלך תהליך גילוי נאות, התבקשו לייצר דו"ח מלאי של הקוד פתוח של תוכנתם. יצירת דו"ח זה דרשה זמן עבודה ומאמץ רב, מתוך ניסיון זה, הרגישו המייסדים כי עליהם לייצר תוכנה אשר תתמוך בצורך זה.
התוכנה מאפשרת למפתחים, אנשי אבטחת מידע וקציני ציות לאבטח ולנהל את רכיבי הקוד הפתוח בתוכנה המפותחת על ידם.
מוריס ראוול
מוריס ז'וזף ראוול (בצרפתית: Maurice Joseph Ravel; 7 במרץ 1875 – 28 בדצמבר 1937) היה מלחין צרפתי, נחשב לאחד משני המלחינים המרכזיים בזרם האימפרסיוניסטי של המוזיקה הצרפתית (ביחד עם קלוד דביסי).
ביוגרפיה
מוריס ראוול נולד בסיבור (Ciboure), באזור ביאריץ (Biarritz) שבחלק הצרפתי של חבל הבסקים, על גבול ספרד. אימו הייתה עקרת בית ממוצא בסקי, ואביו היה ממציא ותעשיין ממוצא שווייצרי, אשר כמה מהמצאותיו זכו להוקרה בינלאומית. כאשר מלאו לראוול שבע שנים, עברה המשפחה לפאריס ושם התחיל ראוול את לימודי הפסנתר שלו. לאחר חמש או שש שנות לימוד, התחיל ראוול להלחין יצירות, שחשפו את כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן. הוריו, אשר התגאו בבנם המוכשר, עודדו אותו לפתח את כישרונו ושלחו אותו ללמוד בקונסרבטואר של פריז, שם למד ארבע עשרה שנים תחת הוראתו של גבריאל פורה.
במהלך לימודיו בפריז הצטרף ראוול לקבוצה של אמנים צעירים ומרדניים, אשר כינו את עצמם "חוליגנים" ובילו את מיטב שעותיהם בשתיית אלכוהול ובבתי הזונות של פריז.
ראוול היה פסנתרן מחונן, ויצירותיו הרבות לפסנתר ידועות בווירטואוזיות בלתי רגילה. הסונטינה שלו, הפאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה ובייחוד "גספאר של הלילה", אחת היצירות הקשות ביותר ברפרטואר לפסנתר, ממחישות זאת. בנוסף, הוא היה בדומה לדביסי מתזמר מחונן (הוא תזמר את היצירה הידועה "תמונות בתערוכה" של המלחין הרוסי מוסורגסקי, שידועה היום בעיקר בזכות התזמור יוצא הדופן), והשתמש בצורה יצירתית מאוד בכלי העץ ובמיתרים כדי ליצור את הגוונים הצליליים שהפיק בפסנתר. בנוסף, הוא הרבה להשתמש בנבל ובכלי הקשה. דביסי הביקורתי, שקטל בביקורותיו מלחינים גדולים ונערצים כמו צ'ייקובסקי וברהמס, אף הרחיק לכת וכתב עליו שיש לו את "האוזן הטובה ביותר בנמצא", מחמאה אדירה ממלחין ומתזמר דגול כמו דביסי, שבעצמו היה חדשן מאוד.
יצירתו הגדולה ביותר היא הבלט "דפניס וכלואה" שכתב לכוריאוגרף הנודע סרגיי דיאגילב. יצירה זו, המורכבת ממערכה אחת בשלוש תמונות ומשכה הכולל כשעה, מציגה באופן הטוב ביותר את ההרמוניות הנועזות של ראוול, שאף התעלו על "אבי תנועת האימפרסיוניסטים", דביסי, וגם את תזמורו הנועז, תוך כתיבת תפקיד וירטואוזי ביותר לחליל.
בשנת 1920 לאחר שעבד עם סרגיי דיאגילב, העניקה הממשלה הצרפתית לראוול את אות לגיון הכבוד, אך הוא סירב לקבלו בעקבות סכסוכו עמם.
ראוול ידוע בעיקר בזכות יצירתו המפורסמת "בולרו". למרות שזוהי יצירה שכלל לא מאפיינת את סגנון כתיבתו. זוהי ראשית ראשיתה של תנועת המינימליזם, אך בצורה קליטה ויפהפייה שבזכותה היצירה ידועה עד היום. היצירה מורכבת משתי נעימות נושא, שעוברות בין הכלים השונים, שבכל פעם הליווי לנושא הולך וגדל. בתחילה, הנושא עובר בין הכלים השקטים, כמו חליל, אבוב וטרומבון, ולאחר מכן עובר לכלים היותר חזקים, כמו הקלרינט והחצוצרה, וגם לכלים לא שגרתיים לתזמורת, כמו צ'לסטה. לבסוף, כל התזמורת מנגנת ביחד את נעימות הנושא, ובמעבר נועז (מסולם דו מז'ור לסולם מי מז'ור) ובמטח כלי הקשה וכלי נשיפה ממתכת, מסתיימת היצירה בעוצמה. היצירה שובצה וצוטטה בפעמים רבות מאז נכתבה, למשל בסרטים רשומון ו-"10".
בשנת 1928 פתח ראוול בסיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית. בניו יורק, כך סיפר, הוא זכה לתשואות ולהערצה גדולה יותר מבכל מקום בו הופיע בצרפת. באותה שנה, זכה לתואר כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
ראוול מעולם לא נישא, ולא ידוע כי היה אי פעם במערכת יחסים אינטימית עם מישהי או מישהו. בשנת 1932 נקלע ראוול לתאונת דרכים שבעקבותיה סבל מאפזיה, שמנעה ממנו לדבר ולהלחין. הוא נפטר בשנת 1937, בעקבות ניתוח כושל לתיקון הנזק למוחו. סטרווינסקי אמר על מותו: "דיאגילב מת בצרחות, גוגול מת בקול צחוק, אך ראוול מת לאט, וזהו המוות הקשה מכול".
השפעות מוזיקליות
ראוול היה ביסודו מלחין קלאסיציסט, בכך שהשתמש בצורות המוזיקליות הקלאסיות (דוגמת הקונצ'רטו) כדי להציג את חידושיו ההרמוניים. ראוול ידוע במיוחד במוזיקה האימפרסיוניסטית שחיבר, שבה שילב מרכיבים של ג'אז אמריקני, שירי עם בסקיים ומוזיקה ממזרח אסיה. עם זאת, ראוול המשיך גם את המסורת הפסנתרנית הווירטואוזית של ליסט אל תוך המאה ה-20.
וילם ברנץ
וילם ברנץ (בהולנדית: Willem Barentsz; נולד ב-1550 לערך באי טרסכלינג שבהולנד; מת ב-20 ביוני 1597 בנובאיה זמליה, רוסיה) היה מגלה ארצות הולנדי, קרטוגרף ומנהיג משלחות לצפון הרחוק.
מוריס ראוול
השפעות מוזיקליות
יש אומרים כי ראוול הושפע רבות מן המלחין קלוד דביסי, בעוד ראוול בחר לציין דווקא את השפעתם של ממוצארט וקופרן מהתקופה הקלאסית ומתקופת הבארוק, על יצירתו, השפעה שבא לידי ביטוי, בין היתר, בבחירת הנושא ליצירה "קברו של קופרן".
וילם ברנץ
קורות חיים
וילם ברנץ נולד באי ההולנדי טרסכלינג בשנת 1550.
ב-1594 עזב ברנץ את אמסטרדם עם שתי ספינות, על מנת לחפש את המעבר הצפון-מזרחי למזרח אסיה. הוא הגיע לחוף המערבי של נוביה זמליה, והמשיך עמו לכיוון צפון, כשהוא נאלץ לשוב על עקבותיו בקרבת הקצה הצפוני של החוף.
שנה לאחר מכן הוא יצא בראש שבע ספינות, אשר הגיעו למצר יוּגוֹרסקי שבין החוף האסיאתי והאי וייגאץ', אבל הגיע מאוחר מדי מכדי למצוא מעבר ימי. מסעו השלישי נכשל גם כן, והוביל למותו. במסע זה הוא פיקד על שתי ספינות, וכבר ביציאתו למסע זיהה את "אי הדובים" ואת סבלברד (שפיצברגן), שם נפרדו הספינות. ספינתו של ברנץ, שהגיעה לצפון נוביה זמליה וניסתה לשוט לכיוון צפון, נתקעה בקרח, והצוות נאלץ לבלות שם את החורף, תוך שהוא משתמש בעצי הספינה על מנת לבנות מחסה. בתחילת 1597, לאחר שהספינה לא שוחררה מן הקרח, ברנץ וצוותו נטשו את הספינה בשתי סירות קטנות ב-13 ביוני 1597. מרבית חברי הצוות הצליחו לשרוד, אך ברנץ עצמו נפטר ב-20 ביוני 1597.
נגר האוניה, חריט ון ויר, פרסם ביומנו את עלילות החורף הנורא שבילו בנובה זמליה, ותיאר לראשונה תופעה אטמוספירית הנקראת כיום "אפקט נובאיה זמליה" (מצב שבו השמש נראית כמשולש, ונראה כאילו היא זורחת מוקדם מכפי שהיא אמורה).
בשנת 1871 התגלה המחסה שבנו ברנץ ואנשי צוותו על חצי האי, עם שרידים רבים, המוצגים בהאג וב-1875 נמצא חלק מיומנו של ברנץ.
אורגניזם
אוֹרְגָּנִיזְם (בעברית: יְצוּר) הוא כל דבר חי המסוגל להתקיים ולהתרבות בכוחות עצמו ולבצע חילוף חומרים. בהגדרה אחרת, כל מה שיש בו תא אחד לכל הפחות. אורגניזם הוא פרט בדיד שגדל, מתפתח ועל פי רוב גם מתרבה.
האורגניזם מקיים במהלך חייו במו גופו את פעילויות החיים של המין אליו הוא שייך. חלק מהאורגניזמים (למשל אלמוגים ודבורי דבש) לא יכולים להתקיים בצורה עצמאית, אלא רק כחלק ממושבה.
האורגניזמים משפיעים על סביבתם בצורות שונות (חילופי גזים, הפרשות וכדומה). בתוך גופו של אורגניזם מתקיים הומאוסטזיס, כלומר התנאים הפיזיקליים והכימיים השוררים בתוך גופו נשמרים ברמה יציבה שמתאימה לפעילותו המיטבית, גם אם בסביבה שוררים תנאים שונים.
כל האורגניזמים מתחלקים לשלוש על ממלכות: איקריוטים, חיידקים אמיתיים וחיידקים קדומים.
לגבי הגדרת הנגיפים כאורגניזמים, קיימת מחלוקת פילוסופית בדבר. הם אמנם מכילים חומר גנטי ומסוגלים להתרבות בתוך תא פונדקאי, אולם מצד שני הם אינם מקיימים כל פעילות מטבולית ואינם מתרבים מחוץ לתא הפונדקאי. למעשה, הם אינם מכילים דבר מלבד חומצת גרעין, מספר חלבונים ולעיתים אף מעטפת ליפידית. לכן, היום רוב החוקרים אינם מגדירים אותם כאורגניזמים.
מסעותי עם דודתי
עלילת הספר
ראשיתו של הרומן בהלווייתה ושריפת גופתה של אמו הקשישה של הגיבור הראשי, הנרי פולינג. במהלך הלוויה, הוא פוגש לראשונה זה עשרות שנים את אחותה הצעירה, דודתו אוגוסטה. המפגש בין איש ואישה אלה, השונים באופיים, רחוקים בגילם, וזרים גמורים זה לזה, מוביל בניגוד לצפוי למערכת יחסים שמשנה בהדרגה את חייו האפורים של הנרי מן הקצה אל הקצה.
הנרי השמרן והמיושב מובל על ידי דודתו למעשים ולמקומות שלא היה מגיע אליהם בלעדיה. הוא מאבד את אפרה של אמו, נחקר על ידי המשטרה בחשד להחזקת סמים אסורים בכד האפר, ומגלה מפיה לראשונה שמי שחשב כאמו ונפטרה זה עתה לא הייתה אמו הביולוגית. מסיבות שאינן ברורות לו, הוא נשאב לאיטו לעולמה של דודתו.
המסע המטפורי של הנרי מחייו הישנים, הבריטיים מאוד, לעולמה של דודתו הקוסמופוליטית, מתבטא בסדרת מסעות ממשיים, ההולכים ומרחיקים אותו מביתו הפרוורי ומתחביבו היחיד, גידול פרחי דליה.
יעדם הראשון היא עיר הקיט ברייטון, שלחופי התעלה האנגלית. במסעם השני הם טסים לפריז ומשם נוסעים באוריינט אקספרס עד איסטנבול. בשובו ממסע זה חוזר הנרי למשך מספר חודשים לביתו ולחייו השקטים, אולם נתק זה אינו מחזיק מעמד, ומסתיים במסע שלישי ואחרון, שיעדו הסופי פאראגוואי הדיקטטורית (שגם מופיעה בספר קונסול של כבוד שיצא שנים מעטות אחר כך). טיול שלישי זה הופך למסע בכיוון אחד, כאשר הנרי נענה להצעתה של אוגוסטה להשתקע בדרום אמריקה, עמה ועם אהובה מר ויסקונטי. הרומן מסתיים עם סופו של המסע האחרון, כאשר הנרי מקבל עליו סופית את אורח החיים של דודתו.
כדרכם של נוסעים, מעבירים הנרי ודודתו את זמנם במסעותיהם בשיחות ובסיפורים, אולם דומה שלהנרי אין כלל מעשיות לספר לדודתו, והוא רק שומע את שלה. סיפוריה מגלים בפניו את חייה הסוערים, מסעותיה הרבים בעקבות מאהביה, מעשי הפשע שביצעו הם ושביצעה היא יחד עמם, עושר של הרפתקאות מסמרות שיער, פרידות והתחלות חדשות במקומות חדשים. כן הוא דולה ממנה, פה ושם, פרטים על חייהם של אמו ואביו (שמת בעת שהנרי היה ילד). יחד הם נוסעים גם למסע-זוטא, שבו הם עולים לקברו של אביו ביום השנה לפטירתו, ופוגשים את אחת מאהובותיו.
בעמודו האחרון של הרומן שם גרין בפיו של הנרי את התגלית שנרמזה כבר קודם לכן, שדודתו אוגוסטה היא אמו הביולוגית. לאור חשיפה זו, נראים מסעותיהם כדרכה של אוגוסטה בשלהי חייה לתבוע אותו מחדש כבנה, לאחר שהפקידה אותו בעודו תינוק בידי אחותה הגדולה.