cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של טורקיה
1950 עד 1974
ההפיכה בוצעה על ידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה, ושעות ספורות לאחר מכן הם מינו את הגנרל בדימוס ג'מל גירסל לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה. ראשי המפלגה הדמוקרטית נעצרו והועמדו לדין בגין בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה. מנדרס ושני אחרים נדונו למוות והוצאו להורג בתלייה ב-17 בספטמבר 1961, ואילו באייר והיתר נשלחו למאסר. המפלגה הדמוקרטית פוזרה ופעילותה נאסרה. חוקת טורקיה מ-1924 בוטלה וב-9 ביולי 1961 אושרה חוקה חדשה במשאל עם. לפי חוקה זו הפכה טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית והנשיא היה לבעל תפקיד ייצוגי. הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית. בנוסף הוקמה המועצה לביטחון לאומי דבר שביסס באופן חוקי את כוחו של הצבא בטורקיה והעניק לו את הרשות להתערב בפוליטיקה. עוד הוקם בית המשפט לחוקה אשר לו הזכות לבחון את חוקיותם של כל החוקים במדינה ואת התאמתם לחוקה.
ב-10 באוקטובר 1961 הסתיים השלטון הצבאי בלחצו של גירסל עצמו שהיה לנשיא הרביעי של טורקיה, אולם גם השנים שלאחר השבת השלטון לעם אופיינו בחוסר יציבות פוליטית. הדברים החלו משתנים כאשר סוליימאן דמירל התמנה למנהיגה של מפלגת הצדק והצעיד אותה לניצחון בבחירות ב-1965 וב-1969. החל ב-1969 הלך וגבר חוסר השקט במדינה, בעיקר בקרב חוגי השמאל, ומהומות רחוב התחוללו ברחביה. בשל כך ובשל חששו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי גורמים שמאלניים קיצוניים מתכננים לתפוס את השלטון, הוא הודיע במזכר לנשיא ג'וודט סונאי, ב-12 במרץ 1971, כי אם דמירל לא יפזר את ממשלתו ותוקם ממשלה יציבה, יתפוס הצבא את השלטון במדינה. דמירל הגיב בהתפטרות בו ביום וההפיכה זכתה בשל כך לכינוי "הפיכת המזכר". ניהאט ארים, משפטן, עיתונאי וחבר מפלגת העם הרפובליקאית, מונה כראש ממשלה "על-מפלגתי" ב-26 במרץ 1971 וכיהן בראשה של ממשלת אחדות לאומית חלשה עד 22 במאי 1972. לאחריו כיהנו שתי ממשלות ממונות קצרות טווח וב-26 בינואר 1974 היה בולנט אג'וויט לראש ממשלת טורקיה. שנים אלה התאפיינו ברדיפת ארגונים שמאלנים ומעצר פעילי שמאל.
1974 עד 1983
ב-15 ביולי 1974 ובעידודה של החונטה הצבאית השולטת ביוון, תפס "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי השני" את השלטון בקפריסין במסגרת הפיכה צבאית. מדיניותו הברורה של ארגון זה אשר תמך באיחוד האי עם יוון הביאה את ממשלתו של אג'וויט לפלוש לקפריסין ב-20 ביולי 1974. הלוחמה הסתיימה באמצע אוגוסט 1974, והצבא הטורקי כבש שליש מהאי. קו הפסקת האש שנודע לימים כקו הירוק חצה את האי ואת העיר ניקוסיה. בעקבות חלוקת האי נערכו בו חילופי אוכלוסייה שהזכירו את חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון לאחר הסכם לוזאן מ-1923. בנוסף היגרו עשרות אלפי טורקים אל חלקו הצפוני של האי מטורקיה, ושנה לאחר מכן הכריזו הטורקים על הקמתה של המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין בצפונו של האי, שהייתה 8 שנים לאחר מכן לרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. מדינה זו המוכרת על ידי טורקיה בלבד, מתפקדת כמדינה וסאלית שלה.
אולם גל האופוריה ששטף את טורקיה בעקבות המערכה המוצלחת לא הביא מזור לחוסר היציבות הפוליטי במדינה, וממשלתו של אג'וויט לא הוציאה את שנתה הראשונה. החל ב-1975 ועד 1980 כיהנו בטורקיה חמש ממשלות. סוליימאן דמירל ממפלגת הצדק ובולנט אג'וויט ממפלגת העם הרפובליקאית החליפו זה את זה בראשות הממשלה עד שהצבא שם לכך קץ בהפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-12 בספטמבר 1980. בשש השנים שמ-1974 ועד 1980 חוותה טורקיה מסכת של טרור ואנרכיה. מספר קורבנות מעשי הטרור במחצית השנייה של העשור עמד על למעלה מ-5,000 ורוב מקרי הרצח היו על רקע מאבק אלים בין גורמי הימין הקיצוני, ובראשם ארגון הזאבים האפורים השייך למפלגת התנועה הלאומית, לבין גורמי שמאל קיצוני.
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע. ב-16 במרץ 1978 נרצחו שבעה סטודנטים בכיכר באיזיט סמוך לאוניברסיטת איסטנבול. ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה, אולם השיא היה ב-23 בדצמבר 1978 עת פעילי ימין רצחו לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה. בעקבות התקרית שנודעה כטבח קרמאנמרש הוכרז שלטון צבאי ב-14 מ-67 נפות טורקיה, ומאוחר יותר הורחב זה לשש נוספות. ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי.
ב-1978 קמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן והצטרפה גם היא אל קלחת האלימות. לכל אלה הצטרפה "המדינה העמוקה" (derin devlet) כינוי שניתן ל"גורמים" ול"כוחות" בקרב מוסדות השלטון, הצבא, הארגונים החשאיים ואפילו הפשע המאורגן, אשר תפקדו כ"מדינה בתוך מדינה". בולנט אג'וויט התוודה כי למד לראשונה על קיומו של ארגון סודי רב כוח אותה כינה "גרילת הנגד" (Kontrgerilla) ב-1974 ("גרילת הנגד" הוא הכינוי שניתן לשלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של ארגון נאט"ו, אך סביר שזהו רק אחד מהיסודות של המדינה העמוקה). גם סוליימאן דמירל התבטא בראיון ידוע ב-17 באפריל 2005 אודות המדינה העמוקה ומהותה, ולאחרונה גם ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן. למרות התבטאויות אלה של ראשי ממשלות טורקיה בעבר ובהווה והאמונה בקיומה של מדינה עמוקה בקרב רבים בטורקיה, טיבה וזהותה המדויקים נותרו אמורפיים. אלה המאמינים בקיומה של המדינה העמוקה קושרים אליה חלק ניכר מההתרחשויות בטורקיה החל בשנות השבעים של המאה ה-20 ועד ההווה ממש. לפי תאוריה זו פועלת המדינה העמוקה לפי דוקטרינת אסטרטגיית המתח שמטרתה לשלוט על דעת הקהל ולנווט אותה באמצעות פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב). בדרך זו מבקשת המדינה העמוקה לבסס את שליטתה במדינה הגלויה ולקדם את האינטרסים בהם היא תומכת ומאמינה. למדינה העמוקה מיוחסת מעורבות פעילה, אם לא עיקרית, בהפיכות הצבאיות של 1971 ו-1980, בהפיכה הפוסט-מודרנית של 1997 וחלק ניכר אם לא כל מעשי הטרור ומאבקי הימין בשמאל ששטפו את המדינה במהלך שנות השבעים.
ב-12 בספטמבר 1980 התחוללה ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה. בנימוק שהמדינה התדרדרה לחוסר יציבות חברתית ושלטונית, תפס הצבא בהנהגת ראש המטות המשולבים, קנן אוורן, את השלטון. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים נאסרו. החוקה מ-1961 הושעתה ובמדינה הוכרז שלטון צבאי. השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים. ב-29 ביוני 1981 מינתה החונטה אספה מייעצת לניסוח חוקה חדשה, וב-9 בנובמבר 1982 אישר משאל עם את החוקה החדשה שנוסחה במידה רבה בהתאם למידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו. החוקה החדשה צמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. החוקה החדשה שינתה את אופייה השלטוני של המדינה, וקרבה אותה שוב למעמד של רפובליקה נשיאותית. אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982.
ב-6 בנובמבר 1983 נערכו בטורקיה בחירות כלליות לראשונה מאז 1977. בחירות אלה לא היו חופשיות במובן המקובל שכן על רוב המדינאים הבולטים במדינה בתקופה שלפני ההפיכה נאסר לקחת חלק בחיים הציבוריים ורק שלוש מפלגות הורשו להשתתף בהן - מפלגת הדרך הנכונה ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק, מפלגת העם הרפובליקאית הישנה-חדשה ומפלגת המולדת החדשה בהנהגתו של טורגוט אזאל, שניצחה בבחירות.
1983 עד ההווה
עד המאה ה-21, הממשלות בטורקיה היו נשענות על קואליציות, חלקן קצרות מועד. במקביל החל מאבק בין הממסד הטורקי למפלגת הפועלים של כורדיסטן. המאבק כלל גם תקופות של הפסקת אש ונמשך גם במאה ה-21.
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003. בימיו הייתה מפלגת הצדק והפיתוח המפלגות הגדולה באספה ובדרך כלל השיגה רוב באספה.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה טורקיה מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה: היא קלטה כשלושה מיליון פליטים סורים שברחו לתחומה, וקיימה פעילות צבאית בשטח סוריה, במיוחד נגד המורדים הכורדים שם.
ב-16 באפריל 2017 התקיים משאל העם בטורקיה על ביצוע תיקונים בחוקה. התיקונים אושרו ברוב דחוק. המשטר בטורקיה הפך ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי.
בית החולים העירוני (ירושלים)
בית החולים העירוני (בערבית: المستشفى البلدي, בתעתיק: אל-מוסתשספא אל-בלדי; נקרא בפי תושבי ירושלים ה"בלדייה", א-סאחייה ("הבריאות") או פשוט: אל-מוסתשפא ("בית החולים")) היה בית חולים עירוני ממשלתי שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בין 1891 ל-1917. מאז ימי המנדט ועד ימינו שוכנת במקום לשכת הבריאות המחוזית. הבניין ממוקם ברחוב יפו 86. למתחם המבנה והחצר האחורית שלו קיימת תוכנית עתידית להסבתו למלון שישמר את המבנה אך יוסיף אגף חדרי אירוח בחצר האחורית שלו המשמשת בהווה כחניון.
"בית החתן המת"
לפי עדויות רבות, בהן של ברטה ספפורד-וסטר מן המושבה האמריקאית והרופאה הלנה כגן, המבנה הוקם על ידי משפחה ערבית נוצרית בסביבות 1881 עבור זוג שעמד להינשא, אולם החתן נפטר ערב החתונה. ביום החתונה המיועד (הוא יום הלוויה) ערכה אם החתן מוכת היגון חתונה בין הכלה, בבגדי הכלולות שלה והחתן, שגופתו הולבשה בבגדי החתונה. ה"חתונה" המזעזעת נותרה חקוקה בלב רבים מאנשי ירושלים. הבית שעמד קרוב להשלמתו ננטש, ואיש לא הסכים להתיישב במקום ולשקמו.
כך עמד המבנה נטוש כעשר שנים, עד שהוקם במקום בית החולים העירוני ביוזמת ראש העיר חג' סלים אל-חוסייני, שרכש את הקרקע והמבנה שעליה לצורך זה. בית החולים היה המוסד הציבורי הראשון והיחיד שהקימה הממשלה העות'מאנית לשירות תושבי ירושלים.
תיאור המבנה
המבנה הוא בניין אבן מאסיבי בן שתי קומות ומרתף, עשוי בתבנית האות ח', כאשר חזיתו פונה לרחוב יפו. בין שני אגפיו נמצאת חצר פנימית צרה ומאחוריה חצר רחבה. במקור היו בחצר זו שני בורות מים, שנסתמו ברבות השנים. כן הוקמו בחצר מבנים שונים במהלך הזמן כחדר מתים, מגורי סגל, חדר לחולים במחלות מידבקות, מעבדת חיסונים וכדומה.
המבנה מוקף חומה ובה שער אבן מפואר לכניסת הולכי רגל מרחוב יפו. משני צידי השער חקוקים באבן יצורים דמויי דולפין, סמלים אלו, האופייניים לבנייה נוצרית יכולים להעיד על כך שהשער ועיטוריו הם פריט מקורי מן המבנה שתוכנן לזוג הצעיר. מעל בית השער, המכיל גומחות עבור השומרים, הייתה מרפסת אליה הובילו שני גרמי מדרגות מעוגלים. מרפסת זו מונצחת בתצלומי מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ממסע וילהלם השני לארץ ישראל (נובמבר 1898), כאחד מאתרי התצפית על תהלוכת הקיסר. כיום המרפסת אינה קיימת עוד, אך גרמי המדרגות השתמרו. בנוסף לשער האבן קיימים בחומה שני שערים ששימשו לכניסת עגלות.
תיאור כללי
בית החולים נחנך באפריל 1891 (לפי דיווחי ההיסטוריונים עארף אל-עארף ואברהם משה לונץ ומודעה בעיתון הצבי) במטרה לשרת את כלל האוכלוסייה ללא הבדל דת וללא תשלום. רוב המתרפאים היו ערבים מוסלמים עניים מירושלים ומכפרי הסביבה, בעוד שחולים יהודים, נוצרים ומוסלמים אמידים פנו לבתי החולים שברחוב הנביאים, איש-איש לפי השתייכותו. מימון בית החולים הגיע ממיסי הדרך (ג'פר) שניגבו על ידי העירייה מהעגלות שעברו ברחוב יפו. הפעלת קו הרכבת יפו-ירושלים בשנת 1892 הביאה לירידה בהכנסות ולאחר שבוטל מס הדרך נותר בית החולים ללא אמצעי מימון, ואף התעורר חשש שייסגר.
בבית החולים היו בין 32 ל-40 מיטות אשפוז, בחלוקה שווה לגברים ולנשים. לפי דו"ח על המינהל, הכלכלה ומוסדות חינוך ובריאות בלבנט משנת 1896 שירתו בו מנהל כללי רפואי, אקונום (מנהל אדמיניסטרטיבי), רופא במשרה מלאה, מנתח, רוקח, לבלר (פקיד), שלוש נזירות רחמניות, שבעה אחים ואחות אחת. אל בית החולים הועבר בית המרקחת העירוני המרכזי ששכן לפני כן ברחבת שער יפו. כמו כן פעלה בבית החולים קליניקה ("מרפאת חוץ") לשירות יומי ומחלקה לרפואה משפטית (נתיחה שלאחר המוות למטרות חקירה משטרתית).
פוטיוס אפקלידס
מנהלו הראשון של בית החולים היה ד"ר פוטיוס אפקלידס (1864–1916; בשל הקושי לביטוי שמו, כונה על ידי תושבי ירושלים ד"ר פוטי), יווני יליד העיר בורסה שבטורקיה. הוא הגיע לירושלים לאחר שסיים לימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול והפך מקורב לבני כל העדות בעיר. בנוסף למשרתו כמנהל בית החולים העירוני והרופא הראשי בבית החולים כיהן גם במשרת "רופא העירייה" וכנושא בתפקיד ממלכתי לבש גלימת שרד רקומה, עמה הופיע באירועים רשמיים, עוטה מדליות ציון לשבח על תפקודו. על אף שלחם במגפות הרבות שפקדו את העיר נפטר בעצמו מהתפרצות של מחלת טיפוס הבהרות. הוא נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי שבהר ציון.
הלנה כגן
ד"ר כגן, לימים חלוצת רפואת הילדים בירושלים, התקבלה לעבודה בבית החולים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. משום שכאשה לא יכלה לקבל רישיון לעבוד ברפואה, היא התקבלה תחילה כאחות וכמדריכה ראשית לאחיות, לאחר שהאחיות הנוצריות-צרפתיות (ממנזר סן ונסן דה פול) גורשו מן הארץ כנתינות ארץ אויב. בהמשך טיפלה בשבויי מלחמה ואסירים, ששוכנו בחצר בית החולים ולאחר שנפטר, קיבלה על עצמה את תפקידו של ד"ר פוטיוס אפקלידס, כממלאת מקום הרופא הראשי. קבלת רופאה יהודיה לתפקיד מנהלת ה"בלדייה" הייתה מקרה נדיר באותה תקופה. ייתכן שבאותה תקופה שירת בבית החולים גם ד"ר מנחם שטיין.
לאחר מספר חודשים הגיע לנהל את בית החולים ד"ר מוניר ביי (ערבי נוצרי מלבנון שהתאסלם). הוא גילה כי כגן תלתה סדין לבן לצד מיטתו של האסיר ישראל שוחט, מראשי ארגון השומר, שהיה מאושפז בביתן האסירים בתנאים קשים ביותר. מוניר ביי קבל בפני הנציב העליון הטורקי גמ'אל פאשא על היחס המועדף אותו העניקה כגן לאסיר והיא נאלצה להתפטר.
מנחם שטיין
בשנת 1915, בהיותן בן 60 גויס ד"ר שטיין (מנהל בית החולים שער ציון ביפו) אל הצבא העות'מאני ונשלח לבית החולים "למחלות מידבקות" בירושלים, ככל הנראה מדובר בבית החולים העירוני. בשנת 1916, שנה מאוחר יותר, נדבק שטיין בטיפוס הבהרות מאחד מחוליו ונפטר בחג הראשון של פסח. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
מלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה הזרימה לבית החולים פצועים, אסירים וחולים במגפת טיפוס הבהרות. ובית החולים הוגדר כבית חולים לטיפוס הבהרות ולאסירים. לשם כך אושפזו חולים גם בביתנים בחצר, ביתן לאסירים ושבויי מלחמה וביתן לחולים במחלות מידבקות. מדיווחי הלנה כגן וחיילי חיל המשלוח הבריטי שאושפזו כשבויים פצועים בבית החולים עולה כי בבית החולים פעלו בעת המלחמה 60 מיטות רעועות, ללא תנאים היגייניים מינימליים, ללא מעבדה, ללא חדר טיפולים, כמעט ללא תרופות וציוד רפואי בסיסי. מזון ומים (שנשאבו מבורות) ניתנו לחולים במשורה. הצוות הרפואי התעלל בחולים ולא הקפיד על כל הפרדה בין חולים במחלות שונות, וכאשר הם רחצו באמבט המשותף הם הדביקו אלה את אלה.
מחלקת הבריאות המנדטורית
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים נמסר בית החולים לצלב האדום האמריקאי. בפברואר 1919 התמקם בו המשרד הראשי של מחלקת הבריאות המנדטורית. במקום פעלה בין השאר מעבדה לרפואה משפטית של מחלקת הבריאות המנדטורית בה התקיימה חקירת גופותיהם של קרבנות פרעות תרפ"ט בחברון. כן פעלה במקום מעבדה לייצור חיסון לאבעבועות שחורות ומעבדה כימית ובקטריולוגית ובמקום טופלו נשוכי כלבים בטיפול מונע למחלת הכלבת.
בית חולים עירוני/ממשלתי בריטי נפתח בבניין אביחיל שבמגרש הרוסים.
לשכת הבריאות המחוזית
עם קום מדינת ישראל השתכנה במקום לשכת הבריאות המחוזית של מחוז ירושלים, הפועלת למתן שירותים לציבור כ"טיפת חלב", מרכז חיסון, מרכז מידע, ביצוע בדיקות גילוי נשאות לטאי זקס וכדומה.
נער השליחויות
נער השליחויות (באנגלית: The Delivery Boy) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1931 בבימויו של ברט גילט, בהפקת וולט דיסני הפקות ובהפצת סרטי קולומביה. זהו הסרט הקצר ה-29 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והחמישי באותה השנה.
עלילה
מיקי מאוס נוהג בעגלה רעועה הרתומה לחמור שעמוסה בשלל כלי נגינה, כשלצידו רץ הכלב שלו פלוטו. הם עוצרים כשהם מגיעים לביתה של מיני מאוס, ומתבוננים בה בזמן שהיא מכבסת ותולה בגדים. היא שרה את "In the Shade of the Old Apple Tree", וההתלהבות שלה כל כך מדבקת שאפילו הכביסה פוצחת בריקוד. מיקי מתחבא בשובבות בתוך זוג גדול של בלומרס התלויים על החבל, מתגרה בה בכך שהוא מצטרף לשירתה ופורט בזנבה. כשהיא קולטת את הטריק שלו, היא מפילה אותו לתוך האמבט, שנשבר מיד כשמיקי מתרסק עליו.
לא נרתעת מהאסון הזה, מיני מבקשת ממיקי לנגן עבורה בפסנתר, והם פורצים לדואט נמרץ של "כוכבים ופסים לנצח". כל חיות החווה מנגנות יחד, והכל עליז עד שפלוטו חוקר את עבודתם של צוות פועלי הכביש הסמוך, ומרים מקל דלוק של דינמיט. פלוטו מחזיר את מקל הדינמיט למיקי ומיני העסוקים בלהט הניגון, והפיצוץ מעיף את העכברים לשמיים. ואפילו זה לא מצליח להרגיע את רוחם, והם מסיימים את המופע עד תומו.
הפקה
הרצף של מחול הצ'ארלסטון הונפש על ידי דיק לנדי, מומחה הריקוד של הסטודיו.
פיט רגל-עץ ערוך הופעת קמאו כאחד מצוות פועלי הכביש.
לפני שפלוטו מגיע לאזור העבודה בכביש הוא חוצה מספר שלטים, הכתובים במספר שפות, המזהירים את עוברי הדרך מהסכנה. בשלט הראשון כתוב באנגלית "סכנה פיצוץ" (DANGER BLASTING), בשני בצרפתית כתוב "מוות" (MORT), בשלישי כתוב בגרמנית "סכנה! דינמיט" (Achtung! DYNAMITE), ברביעי בספרדית כתוב "סכנה TNT" (!PELIGRO! TNT) ובאחרון כתוב בשפה העברית "צָרָהם" (שככל הנראה הכוונה היא למילה 'צרה'). וכשפלוטו מתקרב לשלט האחרון הצב, שקודם היה בתוך שריונו ונראה כמעין כיפה על השלט, פוצח בריקוד חסידי לקול נעימת כליזמר.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "סרט קצר זה משמח כמו שהוא משעמם. אחרי שלוש שנים של שבלונות של שיר-ריקוד, זה כבר החל להימאס. יתר על כן, סרטים מצוירים כמו 'בעיות תחבורה' ו'ציד האיילים' הוכיחו שמיקי יכול להסתדר טוב מאוד בלעדיהם... קו העלילה של פלוטו, קצר ככל שיהיה, הוא ההיבט המעניין ביותר בסרט, מכיוון שהוא מכיל את התפתחות הרעיון של הגמר הגדול. ואכן, פלוטו יגרום שוב להרס בסרטים שלאחר מכן, כמו 'מיקי צועד החוצה' (1931), 'מיקי מקוצץ' (1931) ו'נער המכולת' (1932). בסרטים אלו שגרת השיר-ריקוד תפנה את מקומה לסופי גמר מלאי צחקיקים בנויים היטב, מהם זה ב'נער השליחויות' הוא רק גרסה ראשונית".
מטען ייעודי
מטען ייעודי (בראשי תיבות: מטע"ד; באנגלית: Payload) הוא המטען השימושי הנישא על ידי פלטפורמות כגון כלי טיס מאוישים ובלתי מאוישים, כלי שיט, רכב קרבי משוריין כגון טנקים ושריוניות ולוויינים. המטע"ד יכול לכלול פצצות וטילים, מטען מדעי או טכנולוגי ונועד להגשמת מטרת הפלטפורמה הנושאת.
לדוגמה, המטע"ד בלוויין צילום הוא המצלמה.
מדד חשוב ביכולותה של פלטפורמה, הוא משקל המטע"ד אותו היא מסוגלת לשאת. ככל שהמטען הייעודי כבד יותר, יכולת התנועה של הפלטפורמה מוגבלת יותר.
לדוגמה: לאנטונוב An-225 יש יכולת נשיאה של מטע"ד במשקל 225,000 ק"ג למרחק של 4,000 ק"מ, וללא מטע"ד טווח המטוס גדל ל-15,400 ק"מ. לסטורן 5, יש יכולת נשיאה של מטע"ד למסלול לווייני נמוך של 118,000 ק"ג, אולם למסלול לווייני לירח יכולת הנשיאה של מטע"ד היא רק 47,000 ק"ג.
במהלך שנות האלפיים חלה מהפכה בכל הקשור ליכולות מיזעור מטע"די החיישנים מצד אחד ובמקביל שיפור הביצועים מצד שני. הדבר בולט במיוחד בתחום הרחפנים עם מטע"די מצלמות יום ואמצעי ראיית לילה לגילוי מטרות ביום ובלילה איכותיים וקלי משקל.
פיל דאנסטר
פיליפ ג'יימס דאנסטר (באנגלית: Philip James Dunster; נולד ב-31 במרץ 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
דאנסטר נולד בנורת'המפטון. הוא למד בבית הספר לייטון פארק ברידינג. הוא שיחק רוגבי כילד, אם כי הבין בגיל חמש עשרה שהוא קטן מדי לאחר ניסיון כושל עבור ששיחק עבור "London Irish". הוא גם שקל ללכת בעקבות אביו ואחיו ולהצטרף לצבא. הוא המשיך להתאמן בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק, וסיים את לימודיו עם תואר ראשון במשחק ב-2014.
קריירה
בשנת 2015, גילם דאנסטר את קלאודיו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בהפקת תיאטרון רידינג. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בקומדיית המצבים "קטסטרופה" של ערוץ 4, וגילם את דיקי בייקר בסרט דל התקציב "The Rise of the Krays", תפקיד שיחזור לשחק בשנה שלאחר מכן בסרט "The Fall of the Krays".
דאנסטר כיכב בתור ארתור במחזה "Pink Mist" בתיאטרון בריסטול אולד ויק ותיאטרון בוש בלונדון, עליו היה מועמד לפרס אוליבייה בשנת 2016. באותה שנה, הוא הופיע במחזה "The Entertainer" בתיאטרון גאריק ובשני פרקים של דרמת הפשע, "Stan Lee's Lucky Man".
בין השנים 2017–2018, שיחק דאנסטר בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ" בתור רב-טוראי וויל ג'נסן בעונה השישית שלה. דאנסטר שיחק גם לו בתפקידים חוזרים בסדרת הדרמה "נעלמת" ובעונה השלישית של סדרת המדע הבדיוני של ערוץ 4, "אנושיים". הוא הופיע גם בסרטים "מייגן ליווי", ו"רצח באוריינט אקספרס". בשנת 2019, הוא הופיע במיני סדרת הטלוויזיה "יקתרינה הגדולה" וכן בסרטים "ג'ודי - מעבר לקשת" ו"השקרן הטוב".
בשנת 2020, דאנסטר החל לככב בתפקיד ג'יימי טארט בקומדיית הספורט "טד לאסו". הוא גם שיחק את ג'יימי קול בדרמה הקומית "The Trouble with Maggie Cole" והופיע בערוץ BBC One בסדרת הטלוויזיה "דרקולה". בשנת 2022 הוא גילם את מייק סטפנס במותחן הטלוויזיוני "שעת השטן".
ארך
אוּרוּכּ או אֶרֶךְ, בשומרית:  (URUUNUG), וביוונית עתיקה: Ορχόη או Ωρύγεια), הייתה עיר עתיקה בשומר, ששכנה כ-300 ק"מ דרומה מהעיר בגדאד של ימינו, בין בבל לאור. היא הייתה אחת מהערים העתיקות והחשובות ביותר בשומר.
המקום שבו נמצאים שרידי העיר נקרא היום בערבית "וַרְכּא" (وركاء), וממוקם כ-30 ק"מ מזרחה מסמאווה, במחוז אל-מות'נא שבעיראק.
השערה נפוצה היא שהשם המודרני עיראק נגזר מהשם אורוכ, אף שחוקרים זיהו את עיראק עם משמעות "אדמות שפלה" בפרסית אמצעית, והאזכור המוקדם ביותר לעיראק כאזור בבל והדרום מופיע בערבית רק בשנת 1200 לערך. בקערת השבעה קדומה בעברית שנמצאה בעיראק מופיע אזור הקרוי אירג:
גילגמש האגדי היה מלכה של אורוכ, ולפי ספר בראשית, העיר ארך הייתה מראשית ממלכתו של נמרוד בארץ שנער.
היסטוריה של העיר
לוגלזגיסי כבש את כל הערים השומריות ואיחד אותן תחת שלטונו, אך סרגון מאכד לחם בו וכבש את שומר מידיו.
העיר סבלה קשות במאבקם של השומרים עם העילמים עד לשנת 2004 לפנה"ס. זכרונות מעימות זה באו לידי ביטוי בעלילות גילגמש.
ארך ידעה עליות וירידות רבות באלפי השנים שבהן עמדה על תילה. עם מפלת הממלכה הסלאוקית והכיבוש הפרתי הלכה ודעכה. ב-300 לספירה נותרו בה תושבים מעטים, ועד 700 לספירה ננטשה לגמרי. ייתכן שגורם עיקרי בחורבנה הוא שינוי במסלולו של נהר הפרת.
התפתחות הציוויליזציה
במשך "תקופת אורוכ" (בערך 4,000 עד 3,100 לפנה"ס), אורוכ עברה מספר שלבים של התפתחות, החל ממה שמכונה "תקופת אורוכ המוקדמת" עד ל"תקופת אורוכ המאוחרת" (המאה ה-34 עד המאה ה-32 לפנה"ס).
בתקופה זו צמח סגנון החיים העירוני במסופוטמיה. אורוכ נחשבת לאחת הערים הראשונות בעולם עם אוכלוסייה צפופה, והיא מסמלת את המעבר ממגורים בכפר חקלאי קטן למגורים במרכז עירוני גדול. בשיאה התגוררו באורוכ, ככל הנראה, בין 50,000 ל־80,000 תושבים, שהתגוררו ב-6 ק"מ רבועים מבוצרים, והיא הייתה העיר הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה. לשם השוואה, ערים אחרות באותה תקופה היו בגודל של כעשירית ק"מ רבוע.
בתקופת אורוכ המאוחרת צמח בה בהדרגתיות כתב היתדות, והיא הפכה למרכז אזורי למסחר, לאומנות ולכתיבה, ואפשר למצוא בה קדרות נרחבת ואת הלוחות הכתובים העתיקים ביותר הידועים היום.
העיר נכבשה על ידי חמורבי שהרחיב את תחום שלטונה של בבל מהמפרץ הפרסי בדרום ועד מארי ואשור בצפון. לאחר עליית שמשו-אילונה בנו של חמורבי לשלטון פרץ כנגדו מרד שתחילתו בלרסה ולאחר מכן התפשט ל-26 ערים נוספות ביניהן ארך, אור, איסין ועוד. במסגרת מלחמתו של שמשן-אילונה במרד הוא הרס את חומותיה של ארך. המאבקים והמרידות השונות נוצלו על ידי עילם. כותורנחונתא הראשון (Kuturnahunte I) מלך עילם, ניצל את ההזדמנות ותקף את העיר ארך שהייתה חסרת חומות. הם שדדו את פסלה של האלה איננה. פסל זה הוחזר לעיר על ידי אשורבניפל מלך אשור 1,100 שנים לאחר מכן.
העיר קיימה התיישבויות ששימשו שלוחות שלה במעלה הפרת, דוגמה לכך היא ההתיישבות חבובה כבירה, בצפון סוריה של היום במרחק של 1,300 ק"מ שנבנתה ב-3500 לפנה"ס.
האתר הארכאולוגי
מיקומה של אורוכ התגלה ב-1849. החפירה המשמעותית הראשונה במקום הייתה של קבוצה גרמנית לפני מלחמת העולם הראשונה. הקבוצה חזרה ב-1928 והמשיכה לחפור עד 1939, ולאחר מכן חזרה ב-1954, ומאז החפירות במקום שיטתיות.
חפירות אלו חשפו שכבות שונות של העיר. השכבה המאוחרת ביותר היא ככל הנראה מתקופת אורוכ המאוחרת (3,200-3,000 לפנה"ס), ובנויה על מבנים מתקופות קדומות יותר. כמו כן החפירות חשפו מסמכים שומריים עתיקים, ואוצר גדול של לוחות מהתקופה הסלאוקית.
נרקיס שחור
נרקיס שחור (באנגלית: Black Narcissus) הוא סרט דרמה בריטי בצבעי טכניקולור משנת 1947 בהפקתם ובבימוי של צמד "הקשתים": אמריק פרסבורגר ומייקל פאוול שגם כתבו את התסריט שמבוסס על הרומן "הנרקיס השחור" של רומר גודן (1939). בתפקידים הראשיים - דבורה קר, סאבו, קתלין ביירון, פלורה רובסון ודייוויד פאראר.
העלילה היא על חמש נזירות אנגליקניות שנשלחות למקום מבודד בהימלאייה כדי להקים שם בית ספר לילדי המקום והבעיות הקורות שם על רקע רומנטי-ארוטי.
הצילומים נערכו בבריטניה ואירלנד והעיצוב של נופי ההימלייה על גבי ציורים ענקיים שנותנים תחושה של הרים ועמקים זיכו את הסרט ב-פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - צבע.
ב-2020 הופקה מיני סדרה "נרקיס שחור" בטלוויזיה שצולמה בנפאל ובה השתתפה דיאנה ריג (סרטה האחרון).
"נרקיס שחור" הוא שם של בושם צרפתי שפותח ב-1911 ומופיע במהלך העלילה ("Narcisse Noir") ואחד ממרכיביו הוא נרקיס.
הסרט היה להצלחה גדולה בארצות הברית כמו גם בבריטניה. דבורה קר זכתה בפרס המבקרים של העיר ניו יורק כשחקנית השנה.
תקציר העלילה
חמש נזירות ממנזר בקולקטה נשלחות להקים כנסייה, בית ספר ומרפאה בארמון מופו במקום גבוה ומרוחק בהרי ההימלאיה. הנזירה הבכירה היא האחות קלודה (דבורה קר) ואתה האחיות פליפה (פלורה רובסון) בריוני (ג'ודית פרס) האני (ג'ני לירד) ורות (קתלין ביירון).
הן נשלחות לשם בהזמנת הרג'ה המקומי (אסמונד נייט) המכונה "הגנרל". הארמון היה לפנים הרמון נשים של מהרג'ה ועל הקירות יש ציורים ארוטיים. במקום גרה אישה בשם אנגו איה (מיי האלאט). מטעם הגנרל מנהל את המקום מר דין (דייוויד פאראר) שגר בעמק למטה.
האחות בריוני ממונה על המרפאה, האחות רות על בית הספר והאחות פליפה על הגן בו היא מגדלת ירקות במקום פרחים.
כאשר רות נותנת לתינוק שחלה תרופה והוא מת, מחרימים הילדים את המקום.
מר דין הוא גבר נאה והופעתו מעוררת רגשות ותשוקות אסורות. קלודה מורה להסיר את הציורים האירוטים אבל נתקפת במחשבות על עברה. היא הייתה מאורסת באירלנד ועמדה להתחתן אבל בן זוגה עזב אותה והיא נותרה לבד והפכה לנזירה. האחות רות נמשכת לדין וכועסת על קלודה שגם לדעתה נמשכת אליו.
דין מביא למקום נערה בשם קנצ'י (ג'ין סימונס) כדי שתועסק על ידי הנזירות.
למקום מגיע הגנרל הצעיר (סאבו) שמבקש ללמוד אצל האחיות וקלודה מקבלת אותו בחוסר ברירה. הוא אוחז במטפחת גדולה טבולה בבושם "נרקיס שחור". איה תופסת את קנצ'י בגניבה ומלקה אותה אך הגנרל הצעיר מתאהב בה ולוקח אותה משם.
התאהבותה של רות במר דין גורמת להחלטתה לעזוב את המסדר. היא מחליפה את בגדיה ומתייפה והולכת לביתו של דין. הוא לא מקבל אותה כאישה ומורה לה לחזור לארמון. רות חוזרת ומאשימה את קלודה במצבה. היא מוצאת את קלודה מפעילה את הפעמון ומנסה להפיל אותה לתהום. מתחולל מאבק בין שתיהן שבסופו צונחת רות אל מותה.
קלודה מבקשת לעבור למנזר אחר ובעקבותיה שאר האחיות והמקום ננטש שוב.
הוסטל (מגורים נתמכים)
הוֹסטֶל (בא מהמילה הלטינית עבור "אכסניה") היא מסגרת מגורים מותאמת, עבור אנשים בוגרים עם לקות, שמצד אחד אינם יכולים לגור כאנשים עצמאיים, אך מצד שני, אינם זקוקים למסגרת אשפוזית מלאה. על פי רוב, הוסטל הוא דירה בבית משותף רגיל, עם דיירים אחדים עם לקויות, שאליה מגיעים מדריכים ומטפלים. בחלק מהמקרים, ניתן בהוסטל סיוע מטעם המדינה, או מתורמים, בתשלום שכר הדירה. הוסטלים רבים מנוהלים בידי עמותות.
הוסטל עשוי להיות מסגרת שיקומית, שהדיירים נמצאים בה עד שהם לומדים להתמודד עם לקותם והופכים לאנשים עצמאיים. במקרים אחרים, הדיור בהוסטל הוא דיור מוגן ואין אפשרות פשוטה לפנות משם דייר שאינו מתאים עוד להוסטל. הבחירה באופי ההוסטל תלויה לעיתים קרובות בפרוגנוזה של הדיירים.
אנשים, שעשויים לגור בהוסטל, בישראל:
אנשים מפלחי אוכלוסייה אחרים, שעשויים לגור בהוסטלים, במקומות אחרים בעולם:
No (שיר של שאקירה)
No (בעברית: לא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Fijación Oral, Vol. 1. השיר יצא לאור ב-2 ביולי 2005, כסינגל השני מתוך האלבום. בנוסף לכך, השיר והקליפ נכללו במארז התקליטורים שהוציאה שאקירה בשנת 2006, Oral Fixation, Vol. 1 & 2.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-11 במצעד השירים הלטיניים, וה-2 במצעד שירי הפופ הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה וגוסטבו סראטי, והופק על ידי שאקירה, לסטר מנדז וגוסטבו סראטי. מילותיו של השיר מדברות על אישה המנסה לקטע מערכת יחסים עם בן זוגה, אך הוא לא מרפה ומנסה בכוח להמשיך את הקשר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, בוים על ידי ז'אומה דה לאיגואנה, הופק על ידי סרג'י סיורו ואסתר אודאיטה, ונערך על ידי אנה אוריול. תחילה, תכננו לצלם את הקליפ בין ה-26 ל-27 ביוני 2005, במספנה שבברצלונה, ספרד, אך לבסוף הוחלט לצלם אותו ב-4 ביולי.
הקליפ צולם בצבעים אלו מכיוון שלגונה רצה להמחיש את העצב שבו שרויה שאקירה, בתוך אותה מערכת יחסים כואבת. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את שאקירה, כשהיא בוכה, ולבסוף לגבה מחוברות כנפיים שאיתן היא עפה הרחק מהמקום האפל שבו הייתה (מערכת היחסים), ובעצם הופכת בצורה מטפורית לחופשייה, כפרפר.
נכון לאוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-105 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר הצליח להיכנס לשני מצעדים סוף שנה, ובנוסף לכך גם לשני מצעדים שבועיים.
אני (שיר של עומר אדם)
אני הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם. הוא יצא לאור כסינגל ב-21 בדצמבר 2022. את השיר כתבו והלחינו אדם והזמרת אודיה. הוא הופק על ידי אופק יקותיאל ומשה בן אברהם.
רקע וכתיבה
לאורך השיר, אדם מונה שערוריות שהתרחשו בקריירה המוזיקלית שלו והביקורת שהופנתה כלפיו. בין היתר, אדם מתייחס לזיוף גילו בתוכנית המציאות "כוכב נולד" ("התחלת בשקר נולדת בכוכב"), המחלוקות על הופעתו בפארק הירקון יחד עם ניקי ג'אם ("הפורטוריקאני על במה מתפרקת") ועל שירו "קאקדילה" בקרב יוצאי ברית המועצות והביקורת של שרת התחבורה מרב מיכאלי ("אני לא נלחם על הביקורת משרת התחבורה") וזוגיותו המתוקשרת עם הדוגמנית יעל שלביה ("אולי זה זמן לחתונה בדיוק הכרת את יעל"). בנוסף, הוא מתייחס לעזיבתו לדובאי יחד עם שלביה וטוען: "אני לא עוזב אני לא בורח / נוסע לחפש את הנשמה שלי / אולי אחזור הרבה יותר שמח / אמצא ברחובות את השלווה שלי באמת").
על השיר סיפר אדם: "רציתי לספר לכם קצת ממה שעובר עליי בתקופה האחרונה", ואף צירף מסר לקהל: "להוציא שיר בשבילכם ובשבילי ולהגיד לכם בעצמי: 'אני לא עוזב אני לא בורח, נוסע לחפש את הנשמה שלי'. מוזיקה ואתם זה החיים שלי".
תגובות
השיר התקבל באופן חיובי על ידי הקהל ואף זכה לתמיכה מידוענים שונים, ובהם מגיש הטלוויזיה חיים אתגר, השף טום אביב והזמרת מאיה בוסקילה, ששיבחו את פתיחותו של אדם בתוכן השיר.
קבלה ביקורתית
מבקרי המוזיקה נתנו לשיר ביקורות מעורבות. דודי פטימר ממעריב טען ש"השיר הזה הוא בעיני אחד הגרועים שאדם הוציא". הוא ציין שהניסיון של אדם לכתוב "אוטוביוגרפיה מוזיקלית" לא נחל הצלחה: "לצערי במקרה של השיר הזה אדם בעיקר מסכם לנו את מה שמדורי הרכילות כתבו ופמפמו לנו יומם וליל אודותיו ועם זאת הוא בעצם לא מחדש וגם לא מגיב אלא די מתבכיין כמו ילד קטן על מחיר הפרסום שהוא משלם". אף על פי כן, רונן טל מהארץ ציין את השיר לחיוב ויצא להגנתו של אדם: "האם עומר אדם זכאי להנחה מיוחדת בגלל שהוא מוצא זמן לשמח ילדים אצלו בבית? כי הפרסום והתהילה גובים מחיר? ברור שלא. אבל אולי בכל זאת כדאי להקשיב לו כשהוא שר 'נוסע לחפש את הנשמה שלי/ אולי אחזור הרבה יותר שמח'".
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה בעיקר בשירותי ההסטרימינג, ובמצעדים של ספוטיפיי ויוטיוב, הגיע השיר למקומות הראשונים. גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, והגיע בשיאו למקום הראשון במצעד העשירייה של כאן גימל, החמישי במצעד הרשמי של גלגלצ והשביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
אמורדאד
אמורדאד (באווסטה: Amərətāt; בפהלווי: Amurdād ; בפרסית: امرداد או مرداد - ״אלמוות") היא אחת הישויות האלוהיות בקבוצת אמשה ספנטס התומכת באהורא מזדא, במאבקו נגד אהרימן וקבוצת תומכיו המכונה דיווים.
אמורדאד היא אלת חיי הנצח ומגינת הצמחייה במיתולוגיה הפרסית. בלוח השנה הפרסי מוקדשים לה החודש החמישי והיום השביעי. היא מופיעה תמיד יחד עם הורדאד, אלת הבריאות והשלמות האחראית על המים. בשל תחומי אחריותן, השתיים מעניקות מברכתן למזון ולשתייה.
אמורדאד היא אויבתה של אלת הזקנה זאריך.
בתרבויות אחרות
באסלאם, מוזכר הצמד "הארות ומארות" בקוראן (סורה 2, פס' 96); ככל הנראה זהו עיבוד של השמות האיראניים.
במיתולוגיה הארמנית הצמד הורדאד ומורדאד הפכו לזוג אוהבים. הפרח הנקרא hawrot-mawrot על שם שתי הישויות האלה מסמל אהבה.
M134 מיניגאן
M134 מיניגאן (באנגלית: Minigun), שנקרא גם GAU-17 בחיל האוויר האמריקאי, הוא מקלע רב-קני בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת ארצות הברית.
המיניגאן הוא מקלע רב-קני בעל קצב אש גבוה במיוחד: בין 2,000 ל-6,000 כדורים בדקה. בדומה לתותחים אוטומטיים רב-קניים ומקלע גאטלינג, מנגנון הפעולה של המיניגאן הוא מערכת קנים מסתובבת מונעת באמצעות מקור כוח חיצוני. בתרבות הפופולרית, השם "מיניגאן" משמש בדרך כלל לכל מקלע גאטלינג המונע באמצעות מקור כוח חיצוני ובעל קליבר של רובה ולא של תותח אוטומטי. מבחינה מקצועית, השם "מיניגאן" מתייחס למקלע M134 של ג'נרל אלקטריק, והקידומת "מיני" באה לציין שהוא קטן יותר מכלי נשק דומים של ג'נרל אלקטריק, בעיקר מה-M61 וולקן המפורסם בקליבר 20 מ"מ.
רקע: מקלע גאטלינג המופעל על ידי מנוע חשמלי
האב הקדמון של המיניגאן המודרני הומצא בשנות ה-60 של המאה ה-19 (בסביבות 1860). ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג החליף את מנגנון הפעולה שהופעל ידנית במקלע גאטלינג למנגנון המופעל על ידי מנוע חשמלי, שהיה המצאה חדשה יחסית בזמנו. גם אחרי שגאטלינג האט את קצב הסיבוב של המנגנון, למקלע גאטלינג החשמלי היה קצב אש תאורטי של 3,000 כדורים לדקה, שזה בערך פי 3–4 מקצב האש של מקלע מודרני בעל קנה בודד. מקלע גאטלינג החשמלי נרשם כפטנט #502,185 ב-25 ביולי 1893. למרות השיפור שהכניס גאטלינג במקלע שלו, הוא ננטש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לטובת מקלעים קלים וזולים יותר שהפיקו ירי אוטומטי על ידי מנגנון מופעל-רתע או מנגנון מופעל-גז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גרמניה פיתחה את הפוקר-ליימברגר (Fokker-Leimberger), מקלע בעל 12 קנים בקליבר 7.92 מ"מ המופעל על ידי מנוע חיצוני ומסוגל לקצב אש תאורטי של 7,000 כדורים לדקה, אך הקנה שלו נהרס מהירי. אף אחד ממקלעים אלה לא נהפך למבצעי במהלך המלחמה, למעט מקלע תוצרת סימנס שנחל ניצחון בחזית המערבית כאשר שימש לקרב אוויר. ברם, הפוקר-ליימברגר היה זה ששימש בפיתוח של המקלע שנהפך בסופו של דבר למיניגאן.
המיניגאן: מ-1960 ועד ימינו
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הכוחות המזוינים של ארצות הברית החלו בבדיקת גרסאות מודרניות למקלע מסוג מקלע גאטלינג החשמלי בעל זר קנים מסתובב. בדיקות אלו נערכו עקב צורך בנשק אוטומטי בעל קצב אש גבוה במלחמת וייטנאם. כוחות ארצות הברית בווייטנאם השתמשו במסוקים כאמצעי תחבורה עיקרי להעברת חיילים וציוד דרך הג'ונגלים הדחוסים, אך מסוקים אלה היו פגיעים לאש רובים ומקלעים וכן לרקטות נגד טנקים כאשר הם האטו במטרה לנחות. אף על פי שהמסוקים היו חמושים במקלעים חד-קניים, הם סבלו לעיתים מהתחממות הקנה ומעצורים כאשר שימשו בהם לטהר שטחים ומסתורים מתוקפים אפשריים.
כדי לפתח נשק אמין יותר בעל קצב אש גבוה יותר, חברת ג'נרל דיינמיקס פיתחה גרסה מוקטנת של ה-M61 וולקן, תותח אוטומטי בעל זר קנים מסתובב בקליבר 20 מ"מ, גרסה זו הייתה בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו. התוצאה הייתה מקלע רב-קני מסתובב שזכה לציון M134 אך נודע יותר בשמו הפופולרי "מיניגאן" ויכל לירות בקצב של 4,000 כדורים לדקה מבלי לסבול מהתחממות יתר. במקור, תוכנן המקלע לקצב אש של 6,000 כדורים בדקה, אך מאוחר יותר הונמך הקצב רק ל-4,000 כדורים בדקה. המיניגאן הותקן על עמדות OH-6 Cayuse ו-OH-58 Kiowa בדפנות המסוקים וכן בצריח וכנפי הצד של ה-AH-1 קוברה, וכן על עמדות במסוקי ה-UH-1 יואי ומגוון מסוקים אחרים כולל ה-H-53 (שנהפך ל-MH-53) ומשפחת ה-UH-60 (שכיום נודעת בעיקר בזכות ה-UH-60 בלקהוק), HH-60 ועוד.
מספר כלי טיס גדולים יותר צוידו במקלעי מיניגאן לשם סיוע אווירי קרוב: A-37 דרגונפליי עם מקלע פנימי וכן פודי מקלע על הכנפיים, וA-1 סקייריידר גם הוא עם פודים על הכנפיים. עוד מטוסים שכללו את המיניגאן היו AC-47 ספוקי, פיירצ'יילד AC-119 ו-AC-130.
קישורים חיצוניים
מדיה ניסוי ירי של מיניגאן בכספת חסינת כדורים
פרחי הרע
פרחי הרע (בצרפתית: Les fleurs du mal) הוא ספר שירה של המשורר הצרפתי שארל בודלר. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1857 והיה יצירה בולטת בזרם הספרותי הצרפתי של ה"דֵקַדֵנס", המכונה אף זרם הסימבוליזם. בשירה שבספר בולטים נושאי הניוון והארוטיקה.
במהדורה המקורית הספר חולק לחמישה שערים נושאיים:
ההקדמה לספר, בה מהלל בודלר את השטן ומגנה את השעמום כגרוע בעינויים, מכניסה את הקורא לאווירתו של הספר ולנימה המלווה אותו לכל אורכו:
הבית המסכם בשיר הפתיחה "פתח דבר" פונה בהתרסה ישירה לקורא
בודלר והמוציא לאור של הספר הועמדו לדין על ידי משטר הקיסרות השנייה בצרפת באשמת "עלבון להגינות הציבור". בודלר נידון לתשלום קנס של 300 פרנק. שישה מן השירים בספר צונזרו והוטל איסור פרסומם בצרפת. איסור זה נותר בתוקפו עד לשנת 1949. מצד שני, לאחר שקרא ביצירתו של בודלר, הכריז ויקטור הוגו כי בודלר יצר זעזוע מרתק בספרות. השיר "הברבור", המופיע בספר, מוקדש לוויקטור הוגו.
לאחר העמדתו לדין של בודלר, יצאה מהדורה שנייה של הספר בשנת 1861 שאליה התווספו 32 שירים חדשים והוצאו מן הספר ששת השירים שנאסרו לפרסום. השירים שהתווספו קובצו בשער השני לספר תחת השם "תמונות פריז".
בשנת 1868, לאחר מות בודלר, יצאה מהדורה שלישית של הספר עם הקדמה של תאופיל גוטייה (שלו הקדיש בודלר את הספר כולו). במהדורה זו נכללו אף מספר שירים חדשים שלא פורסמו במהדורות קודמות.
בעברית ראה הספר אור לראשונה בהוצאת י' צ'צ'יק בתרגום אליהו מייטוס, בשנת 1962. לאחר מכן יצא שוב בהוצאת "יבנה", בשנת 1975. בשנת 1997 יצא תרגום חדש של מבחר שירים מהספר, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום דורי מנור.
הוי אן
הוי אן (ווייטנאמית Hội An) היא עיר קטנה, הנמצאת לחוף ים סין הדרומי, במרכז וייטנאם. העיר ממוקמת בשפך הנהר ט'ו בון (Thu Bon), לחופה המזרחי של וייטנאם, ליד מחוז קואנג נאם, כ-600 ק"מ מדרום להאנוי, ובמרחק דומה מצפון להו צ'י מין סיטי, לשעבר סייגון. אוכלוסייתה מונה כ-121,716 נכון ל-2008.
היסטוריה
העיר צמחה בשפכו של נהר, על בסיס של אדמות סחף וטיט שנסחפו על ידי הנהר. נמצאו באתר שרידים קדומים של תרבות סא הווין (Sa Huynh), המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה. יורשיהם של בני תרבות סא היון היו בני אומת צ'אמפה ששלטה במרכז ודרום וייטנאם. הוי אן, שנקראה באותה תקופה לאם אפ פו (Lâm Ấp Phố) התפתחה להיות אחד הנמלים הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
במאה ה-16 ובמאה ה-17 התפתחה העיר כמרכז סחר חשוב, במקביל להתפתחות המסחר באזורים הפנימיים של הארץ. ישבו בה סוחרים סיניים ממחוזות שונים, יחד עם סוחרים יפניים, הולנדים והודים. בתקופה זו נקראה העיר האי פו (Hai Pho), "עיר חוף". חלק מן העיר היה מושבה יפנית, שהייתה מחוברת לשאר העיר בגשר; הגשר (Chùa cầu) הוא מבנה ייחודי, מקורה לכל אורכו בקירוי שנבנה על ידי היפנים, ובקצהו פגודה בודהיסטית. מיקומה של העיר שוב הועיל מאוד בתקופה זו, הן בשל היותה עיר נמל, והן בשל מיקומה על הדרך בין הצפון לדרום. עד סוף המאה ה-18 זכתה העיר לפריחה כלכלית.
האירופים - צרפתים, ספרדים, פורטוגזים והולנדים - הכירו את הוי אן בשם פייפו (Faifo). הוצעו מספר הסברים לשם זה; יש הטוענים שזהו שיבוש השם האי פו; אחרים טוענים שהשם בא מקיצור השם הוי אן פו (Hội An-phố) שפירושו "העיר הוי אן"; השם קוצר להוי פו, ומשם הגיע השיבוש פייפו.
לקראת סוף המאה ה-18 החלה הוי אן לרדת מחשיבותה. במהלך המאה ה-19 גדלה הוי אן, אך חשיבותה המשיכה לרדת, עד שאבדה לקראת סוף המאה, והעיר הפכה לעיר קטנה ובעלת חשיבות נמוכה.
ב-1999 הוכרזה העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. העיר זכתה להכרזה זו משתי סיבות: היותה דוגמה לשימור מוצלח של עיר נמל מסחרית בדרום-מזרח אסיה, מן המאות החמש עשרה עד התשע עשרה, וכן בשל השילוב ייחודי בין סגנון הבנייה המקומית לבניינים שנבנו בהשפעה זרה.
העיר כיום
הוי אן היא עדיין עיר קטנה כיום, אך היא מושכת אליה מספר רב של תיירים, ומהווה נקודה קבועה במסלולי טיול של תרמילאים. מבקרים רבים מגיעים בשל חנויות אמנות ומלאכת יד המצויות בה, כמו גם האווירה המערבית ביחס לערים אחרות של וייטנאם.
אתרי העיר
העיר מתוירת ומלאה בבתי מלון קטנים ובמסעדות המגישות אוכל מערבי.
אזור מוכר בהוי אן הוא "רובע התופרות" שבגללו העיר כולה מכונה לעיתים "עיר החייטים". הרובע מורכב מכמה רחובות והצטלבויות ומכיל למעשה הרבה מתפרות קטנות, לרוב ביתיות שבהן תופרים ותופרות מקבלים הזמנות יומיומיות לרוב מתיירים שמגיעים למקום ומבקשים לרכוש בגדים מעוצבים אישית, הן בבד ובגזרה, ומותאמים למידותיהם. הרובע מפורסם בשל איכות התפירה הגבוהה ביחס למחיר הזול. קיימות גם סנדלריות שבהן ניתן לרכוש נעליים בהתאמה ובעיצוב אישי.
195 יוריקליה
195 יוריקליה (בשמו הרשמי: 195 Eurykleia) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שהתגלה ב-19 באפריל 1879 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה ממצפה הכוכבים בווינה. הוא נקרא על ידי האסטרונומים אשר התכנסו באירוע "Astronomische Gesellschaft" (מגרמנית: "החברה האסטרונומית") בספטמבר 1879, על שם יוריקליה, האומנת של אודיסאוס מהמיתולוגיה היוונית.
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1,785.5 ימים (4.89 שנים) וקוטרו הממוצע 63.34 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 17.54968146 קמ"ש בזווית של 6.96866º.
שירות המבחן
שירות המבחן למבוגרים הוא שירות ממלכתי סוציאלי במינהל סיוע לבתי משפט ותקון שבמשרד הרווחה והביטחון החברתי הקיים ופועל מכוח חוק סדר הדין הפלילי. להלכה ולמעשה הוא חלק ממערכת אכיפת החוק ובלשון הפסיקה המשפטית הוא מכונה "זרועו הארוכה של בית המשפט. השירות אחראי על מתן שירותי אבחון ופיקוח, וכן טיפול במעורבים באירוע פלילי (חשודים, נאשמים ונפגעי עבירה בני 18 ומעלה) ובשיקומם. עובדי השירות מכונים "קציני מבחן" והם עובדים סוציאליים בהכשרתם. שירות המבחן מיועד להפחית את הסיכון לחברה, בכלל ובפרט, על ידי בחינת המקרים שבטיפולו. הוא בוחן את התאמתם של עונשים לנאשמים במשפטים פליליים ובכלל זה מציע חלופות לענישה ולמעצר. הוא מופקד על שיקום העוברים על החוק בקהילה, ומטרתו למנוע ולפחות לצמצם את שיעורי העבריינות החוזרת.
שירות המבחן ובית המשפט
במהלך הדיון בתביעה פלילית בבית המשפט, ישנם מקרים שבהם מחליט בית המשפט, לפני הדיון בגזר הדין של נאשם, לבקשת בא כוח הצדדים או ביוזמתו של בית המשפט, ובהתחשב בנסיבות אישיות של הנאשם ונסיבות מקלות אחרות, לבקש תסקיר מטעם שירות המבחן. האבחון בשירות כולל מפגש עם הנאשם אשר לגביו התבקש תסקיר שירות מבחן. במפגש זה נאספים פרטים כגון מיהו הנאשם, מהות העבירה ונסיבות ביצועה, סביבתו של הנאשם אחרי ריצוי עונשו. שירות המבחן שם את הדגש על שיקום העבריין ועל עתידו בחברה, שעה שבית-המשפט חייב לשוות לנגד עיניו לא רק את נקודת המבט על הנאשם אלא גם את האינטרס הציבורי.
בית המשפט אמור לשקול את הסיכוי לתיקון הנאשם שהרשיע (ולחלופין - הסיכוי שיחזור לבצע עבירות) והתנאים והאמצעים לשיקומו. בנקודה זו חשיבות רבה נודעת לתסקיר שירות המבחן, במיוחד כאשר התסקיר הזה מבוסס על התרשמות קציני המבחן מתוך שיחות פנים אל פנים שהם מנהלים עם נשוא התסקיר ועם המקורבים לו. תסקיר קצין המבחן המוגש לבית המשפט ועדותו באים לסייע לביהמ"ש בקביעת טיב העונש ומידתו.
משהוגש התסקיר לבית המשפט, רשאי בית המשפט להרשיע את הנאשם או להימנע מהרשעתו, בכפוף למתן צו מבחן. הרשיע בית המשפט את הנאשם, יחליט להטיל עליו אחד או יותר מהעונשים הבאים: מאסר בפועל שהנידון יישא בעבודות שירות; מאסר על תנאי; קנס; שירות לתועלת הציבור; התחייבות להימנע מעבירה.
על שירות המבחן מוטלים תפקידים נוספים, לבד מהכנת תסקיר נאשם, ובכללם, בעת הצורך, הכנת תסקירי מעצר, פיקוח על צווי מבחן בתחום הפלילי והכנת תסקירי קורבן עבירה.
מבנה השירות
המטה: מנהל השירות – קצין מבחן ראשי, סגן מנהל, מפקח ארצי תסקירי מבחן וערעורים, מפקח ארצי מעצרים, ראש ענף ורכזת לשכה. המחוזות: השירות ניתן בפריסה ארצית בארבעה מחוזות ובנפותיהן: חיפה והצפון, תל אביב והמרכז, ירושלים, ובאר שבע והדרום. בכל מחוז מספר נפות, סה"כ 21 נפות ברחבי הארץ.
תפקידים במחוזות: קצין מבחן מחוזי, סגנים, מפקחים מחוזיים, מדריכים, מדריכים למתמחים בעבודה סוציאלית, קציני מבחן מעצרים – עובדים סוציאליים בכירים מעצרים, קציני מבחן בכירים, קציני מבחן, מתאמי שירות לתועלת הציבור ועובדי מינהל.
הצוות המקצועי
קציני המבחן למבוגרים הם עובדי מדינה המתמנים לתפקידם על פי חוק. הם עובדים סוציאליים מומחים, בעלי הכשרה מיוחדת לאבחון, פקוח, טיפול ושיקום עוברי חוק במגוון עבירות. בשירות כ-300 תקנים של קציני מבחן למבוגרים בכל התפקידים והדרגים, כ-43 תקנים של עובדי מנהל ו-8 תקנים של מתאמי "שירות לתועלת הציבור".
עקרונות תהליך העבודה
התהליך מתחיל בשלב האבחון, שבמהלכו נקבע כוון ההתערבות. ההמלצות מוגשות בתסקיר קצין המבחן. ההתערבות מבוצעת במסגרת צווים של בתי משפט הדנים בפלילים: צווי מבחן, צווי מבחן סמים, צווי מבחן אלימות במשפחה, צווי שירות לתועלת הציבור, צווי פיקוח מעצר ופקוח אלקטרוני וכן טיפול באנשים אשר הוחלט לגביהם על עיכוב הליכים משפטיים או אי העמדה לדין.
לצד שירות המבחן למבוגרים פועל שירות המבחן לנוער.
איגור זלטנוביץ'
איגור זלטנוביץ' (בסרבית: Игор Златановић; נולד ב-10 בפברואר 1998) הוא כדורגלן סרבי, המשחק בעמדת החלוץ במכבי נתניה.
קריירה
זלטנוביץ', התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד. בקיץ, הושאל לטלאופטיק, קבוצת המילואים של המועדון במדיה רשם 23 הופעות וכבש 9 שערים.
בקיץ, זלטנוביץ' חתם ברדניק סורדוליצה. ב-6 באוגוסט 2016, זלטנוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ספרטק סובוטיצה. ב-29 באוקטובר, זלטנוביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לפרטיזן בלגרד. בשתי העונות שלאחר מכן, הבקיע 13 שערים בכל עונה.
את עונת, זלטנוביץ' התחיל ברדניק, אך ב-31 ביולי 2019, חתם לארבע שנים במאיורקה מליגת העל הספרדית וכעבור שבועיים הושאל לנומנסיה מהליגה הספרדית השנייה. ב-18 בספטמבר 2019 הושאל לקאסטיון.
ב-29 ביוני 2021, זלטנוביץ' סיכם במכבי נתניה מליגת העל. ב-2 באוקטובר 2021 כבש שער בכורה בניצחון 1-3 על בני סכנין. במשחק הפתיחה של עונת 2022/23 הבקיע שלושער ובישל את השער הנוסף בניצחון 4–1 על בית"ר ירושלים. בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו לעונת 2022/23.
גלריית בלייכר
גלריית י"מ בלייכר היא גלריה לאמנות שהוקמה בתל אביב על ידי ירחמיאל מיטק בלייכר (20 בדצמבר 1909 - 8 ביוני 1999) באמצע שנות הארבעים.
ירחמיאל בלייכר
בלייכר נולד בפולין, בשנות העשרים היגרה משפחתו לגרמניה ובשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון, עלה עם אשתו לארץ. כמה שנים לאחר עליית הזוג ארצה, בהיותו של בלייכר חובב אמנות, הוא פתח את גלריית י"מ בלייכר ברחוב בן-יהודה 6 שבתל אביב, גלריה אשר התקיימה עד תחילת שנות התשעים.
לבלייכר היה קשר אישי ומיוחד עם שמעון פרס ובנובמבר 1997 אף קיבל מפרס במתנה מכתב הוקרה הכתוב על גבי תמונת דיוקנו.
ירחמיאל מיטק בלייכר נפטר בישראל ב-8 ביוני 1999 בגיל 90.
הגלריה
הגלריה של בלייכר כללה, בין השאר, חפצי אמנות מסוגים רבים ובעיקר תמונות שמן ונייר של אמנים ישראלים, אירופאים ורוסים. אחד המקומות האהובים על בלייכר היה נמל יפו, שבו ביקר לעיתים תכופות. בנמל, מצא וקנה בלייכר את מיטב הסחורות מעולים חדשים שהגיעו ארצה והיו זקוקים לכסף כדי להתחיל את דרכם החדשה בארץ. בלייכר נחשף לאינספור יצירות אמנות שעברו תחת ידו: עבודות אמנות של אמנים הונגרים, צרפתים, רוסים ואקספרסיוניסטים גרמנים. מתוכן בחר את יצירות האמנות הטובות ביותר ואותן הוא החזיק בדירתו שברחוב בן יהודה 6, מעל הגלריה.
בין זרמי האמנות החשובים שאת יצירותיהם החזיק בלייכר בדירתו היו:
גלריות בשנות הארבעים והחמישים
העלייה הגרמנית הביאה עימה לא רק ציוויליזציה גרמנית, אלא אף אישים תרבותיים שהסתכנו בפתיחת בתי מסחר לספרים, כגון "בלומשטיין מעיין" שברחוב אלנבי, בתי מסחר לספרים ברחוב בן יהודה ואף גלריות. אחת הגלריות הראשונות הייתה "גלריה משכית" שברחוב אלנבי 30. ב-1946 נפתחה גלריית "מקרא סטודיו" שפעלה עד 1956 ברחוב אלנבי 56. רחוב בן יהודה התחיל להתחרות ברחוב אלנבי ובאמצע שנות הארבעים נפתחה בו גלריית י"מ בלייכר.
במחצית שנות הארבעים פתח ה' בַּהְם, גם הוא עולה מגרמניה, סדנה שעסקה בהתקנת מסגרות, אך התמחתה גם בעריכת תערוכות. בשנים ההן, בתל אביב, לא היה קל למכור תמונה לגלריה והיה בלתי אפשרי להתקיים מעריכת תערוכות בלבד. לציבור לא היה כסף לשם השתתפות בתערוכות כך שמסגור תמונות היה עסק מכניס יותר מאשר מסחר באמנות. ב-1950 ייסד ז'אן תירוש גלריה לעתיקות ברחוב בן יהודה 110 וב-1952 הוא העביר אותה לרחוב דיזנגוף 100. גלריה זו נסגרה כעבור כמה שנים. ב-1959 פתח בהם גלריה ביפו העתיקה. הגלריה זכתה לפרסום רב, ובה היה אפשר למצוא את מיטב התמונות של צייריה היהודים של אסכולת פריז ומבחר יצירות גדול של ציירי ישראל. לאחר מותו של בהם, נמצא אדם שהמשיך את דרכו של בהם וניהל את הגלריה עד שנות התשעים.
גלריה וולנר התקיימה ברחוב דיזנגוף, בין שדרות בן-גוריון ורחוב ארלוזורוב, בין שנות החמישים והשבעים. לוולנר היה מאגר לא מבוטל של תמונות מטובי הציירים בארץ ובעולם, אלא שלתמונות לא נמצאו רוכשים. רק סמוך לנעילת הגלריה 'התנפלו' קונים על הגלריה וכמעט רוקנו את תכולתה. וולנר, שאפילו לא ידע מה יש לו בכל פינה של הגלריה, היה צריך לחטט כדי למצוא את המבוקש.
המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים
המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים, קיצור הרוסית: ИКИ РАН, IKI RAN) הוא הארגון המוביל של האקדמיה הרוסית למדעים בנושא חקר החלל לטובת מחקר בסיסי. היה ידוע בעבר כמכון מחקרי החלל של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (רוסית ИКИ АН СССР, IKI AN SSSR).
המכון ממוקם במוסקבה וכולל צוות של 289 מדענים העורכים מחקר מדעי בתחומי אסטרופיזיקה, מדעים פלנטריים, פיזיקה סולארית, יחסי שמש - אדמה, פלזמה קוסמית וגאופיזיקה. המכון מפתח ובודק גם טכנולוגיות חלל בשיתוף האקדמיה הרוסית למדעים וסוכנות החלל הפדרלית הרוסית.
המכון הוקם ב-15 במאי 1965 על פי צו מועצת השרים של ברית המועצות מספר 147–392. בשנת 1992, שנה לאחר פירוק ברית המועצות, המכון אורגן מחדש בשמו הנוכחי.
מחקר
המכון עוסק במחקר בתחומים הבאים:
ריקליס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Rous sarcoma virus
Rous sarcoma virus הוא נגיף מסוג רטרו-וירוס והוא האונקווירוס הראשון שתואר. נגיף זה אחראי לסרקומה בתרנגולות. כמו רטרו-וירוסים אחרים, נגיף זה הוא בעל גנום RNA המשועתק לאחור ל-cDNA לפני שעובר אינטגרציה ל-DNA של התא המארח.
הנגיף תואר לראשונה על ידי פייטון רוס ב-1911 בעת שעבד באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. רוס הזריק לתרנגולת בריאה תסנין חופשי מתאים שלקח מגידול בתרנגולת אחרת, ומצא כי התסנין יכול לגרום להתפתחות סרטן בתרנגולת הבריאה. הגידול היה מורכב מתאים של רקמת חיבור (סרקומה). על גילוי זה זכה רוס ב-1966 בפרס נובל.
על פי מיון בולטימור RSV שייך לקבוצת נגיפי VI, נגיפי RNA בעלי גנום מובן (sense +) שיש שלהם DNA ביניים במחזור החיים.
לרוב רטרו-וירוסים שעוברים רקומבינציה מאבדים חלק מהגנום שלהם בתהליך כך שהם לא יכולים ליצור ויריונים חדשים בעצמם, אך במקרה זה הגנום של הווירוס נשמר.
בגנום של RSV יש רצפי LTR, המאפשרים את האינטגרציה שלו לגנום התא המארח וכן תורמים לביטוי יתר של הגנים של RSV.
הגן src יכול לגרום לגדילה לא מבוקרת של תאים והוא אונקוגן. נמצא כי גן זה מופיע בממלכת בעלי החיים עם רמות גבוהות של שימור בין מינים. הגן נרכש על ידי RSV, ונכנס לגנום שלו, וכך מעניק לו את היכולת לגרום למיטוזה לא מבוקרת של תאי המארח. גן זה אינו חיוני לפרוליפרציה של RSV, אולם מגביר מאוד את הווירולנטיות שלו.
מפרץ מון
מפרץ מון (באנגלית: Moon Bay ; מילולית: מפרץ הירח) הוא מפרץ בצד המזרחי של האי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ 13 קילומטרים.
אל המפרץ נשפכים הקרחונים: הדום הקרח סופוט, קרחון איסקר, קרחון יורון, קרחון סטרומה, קרחון קאליאקרה, קרחון פאנגה, ו-קרחון דבלט.
בתוך מפרץ מון ממוקמים האי האף מון, ושונית אלמאג.
היסטוריה
המפרץ התגלה על ידי ציידי כלבי ים בשנת 1821.
המפרץ מופה מחדש בשנת 1935 על ידי אנשי חקירות דיסקברי (Discovery Investigations), מהאונייה דיסקברי II (Discovery II).
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי אנשי משלחת חקירות דיסקברי, ככל הנראה בשנת 1935. המפרץ נקרא על שם האי האף מון, הממוקם בשפכו של המפרץ. האף מון משמעו באנגלית "חצי סהר". שם זה ניתן לאי בשל צורתו.