cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וישנו
דמותו של וישנו
וישנו הוא בעל גון עור כחול כהה או שחור. כפות ידיו ורגליו הן תמיד בצבע אדמדם. בארבע זרועותיו הוא אוחז בארבעה חפצים: קונכיית נשיפה, פרח לוטוס, אלת קרב והסודארשן-צ'קרה, גלגל האש שהוא הנשק העיקרי שלו. השניים הראשונים מיועדים לכבוד הצדיקים בעוד שני כלי הנשק הם עבור הרשעים. הוא רוכב על גארוּדה, נשר מיתולוגי (המופיע בסמל תאילנד). בחלק ניכר מהציורים מציגים אותו נח על נחש או על האוקיינוס, המסמלים שניהם את אי-הסדר.
מהתבוננות בחלקים מסוימים בוודות ניתן לפסוק כי וישנו שונה משאר האלים. הוא המקור לכלל הבריאה, ואילו ה"אלים", הדווים, הם נבראים המשרתים את וישנו לצורכי העולם החומרי. במקורות מסוימים מושווים האלים לזרועותיו של וישנו. אפשר, על פי תפיסה זו, להגדיר את וישנו כאלוהים המונותיאיסטי ואת האלים כמלאכים.
על פי הוודות, וישנו הוא המקור לברהמן, להוויה המופשטת של האלוהות. על פי תפיסה זו וישנו הוא הברהמן העליון או הבהגוואן. התפיסה הרואה כך את וישנו קרויה "וישנויזם". לעומתה, ישנה תפיסה המפרשת את הוודות כך שדווקא ההוויה המופשטת היא העליונה וכי וישנו, לצד שאר האלים, הם התגלמות צורנית נחותה שלה.
התגלויותיו של וישנו
משכנו של וישנו הוא בממלכה הרוחנית הנצחית, הוויקונטהא. על ממלכה זו נאמר כי היא מהווה את הרוב מבין כלל היש. הוויקונטהא כולל אין סוף כוכבים ועולמות, אחד עבור כל התגלות אוותארה של וישנו. על מנת לברוא את הבריאה החומרית מתגלה וישנו בפינה של הבריאה כדמות עצומה בשם מהא-וישנו ("הוישנו הגדול"). מהא וישנו שרוע לו בשנתו ותוך כדי כך כאשר הוא נושף מתרחבים מתוכו אין ספור היקומים החומריים. כאשר הוא שואף הם מתכנסים לתוכו חזרה וזהו החורבן.
בתוך כל אחד מהיקומים הללו מתגלה וישנו כגרבודקשאי-וישנו ("וישנו של מי השפיר") ומשתרע על ים הגרבודקהא ("מי השפיר") הממלא את היקום. אונו הנשגב של וישנו מתגלה כנחש בעל אלפי ראשים אשר מלופף סביב עצמו ומשמש לגרבודקשאי-וישנו כמיטה בעוד ראשיו מסוככים עליו. לאקשמי עצמה מתגלה גם היא לצידו של וישנו ומעסה את רגליו. מטבורו של גרבודקשאי-וישנו צומח פרח לוטוס אשר תפרחתו היא הכוכבים השונים ביקום. בתוכו מתגלה ברהמא, האל היוצר, והוא מופקד על ליצור את היקום מחומר הגלם שיצר וישנו.
לאחר שנברא היקום מתגלה וישנו פעם נוספת כקשירודקשאי-וישנו על כוכב בעל ים חלב וזוהי התגלותו לצורך קיום העולם.
האווטארות של וישנו
וישנו מופיע גם באווטארים, התגלמויותיו עלי אדמות:
בעקבות השפעתה של תורת הבודהיזם על ההינדואיזם מחליף לפעמים הבודהה את בלראמה כהתגלמות התשיעית של וישנו.
הפולחן של וישנו
חסידיו העיקריים של וישנו הם הוישנוים, אם כי הינדים רבים סוגדים לו כאחד האלים. סמלם של חסידי וישנו הוא שני פסים אנכיים המסומנים בחימר או אפר קדוש על המצח כשהם מחוברים בתחתיתם בחלק העליון של האף. לעיתים מסמנים אף פס אדום בחינה בין שני הפסים. שני הפסים מסמלים את כפות רגליו של וישנו ואילו הפס האדום מסמל את לקשמי.
צמח הקשור בצורה הדוקה לווישנו הוא צמח הטולסי ("בזיל קדוש"), צמח מרפא הנחשב לאהוב ביותר על ידי וישנו. עליו של הצמח מוצעים לאל כעיטורים לרגליו או מושחלים לזר המונח על צווארו. מענפיו של הצמח מכינים חרוזים המושחלים למחרוזות תפילה.
בתרבות
האסטרואיד 4034 Vishnu שהתגלה ב-1986 על ידי אלינור הלין נקרא ב-2011 על שמו. האסטרואיד הוא גוף קרוב ארץ ונחשב עם פוטנציאל להתקרבות העלולה לסכן את כדור הארץ.
וישנו מופיע בסרט הקצר "צוות העל של סנג'אי" של Walt Disney Pictures ו-Pixar Animation Studios.
קוזמוס
קוזמוס (געז: ቆዝምሰ) היה נזיר שהוביל מערכה צבאית של ביתא ישראל כנגד האימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-14.
המידע הידוע על קוזמוס, מגיע כולו מהגיוגרפיה של הנזיר האתיופי יפקרנה אגזי. לפי הגיוגרפיה זו, קוזמוס היה נזיר נוצרי שחי במנזר וינה שבתיגראי וכאשר ראה אותו יפקרנה אגזי ניבא עליו שהוא יתפקר. בעקבות אותה הנבואה ציווה אגזי להעביר בכוח את קוזמוס על נזירותו ולהשקותו ביין ולהאכילו בבשר. בתגובה לכך ברח קוזמוס לבגמדר ולאחר שלושה ימי הליכה הגיע לסמין ולצלמת והתקבל על ידי המקומיים. על פי ההגיוגרפיה:
על פי המקור, אותם יהודים החלו לראות בנזיר דמות משיחית והוא עצמו טען להיותו בן האלוהים. היהודים שבראשם קוזמוס אספו צבא ותקפו כנסיות ומנזרים בבגמדר ודמביה. לאחר שהביסו את מושל דמביה הוא הצטרף אליהם והם המשיכו לתקוף ולשרוף מבני דת נוצריים. כאשר הגיעו לאנפרז הם הרגו את המנהיגים הנוצרים יחד עם 37 תלמידיהם והרגו רבים נוספים. בתגובה לכך שלח הקיסר דווית הראשון כוח רענן בפיקודו של אקחדום מושל תיגראי שהביס את צבא קוזמוס והרגו.
סאפאקיישן
סאפאקיישן (Suffocation, בתרגום לעברית - "חנק") היא להקת דת' מטאל ברוטאלי/טכני אמריקאית שהוקמה בשנת 1988 ב-Centereach, ניו יורק. לסאפאקיישן הייתה השפעה רבה על ז'אנר הדת' מטאל, והם נחשבים לחלוצים של דת' מטאל ברוטאלי. סאפאקיישן היוו את האיזון בין צלילים אכזריים (דת' מטאל ברוטאלי) וטכניים (דת' מטאל טכני) הנשמעים לעיתים קרובות בדת' מטאל מודרני. הלהקה ידועה גם בגלל שהיו חברים בה שני נגנים אפריקאים (המתופף מייק סמית' והגיטריסט טרנס הובס), דבר נדיר בסצנת האקסטרים מטאל. המתופף מייק סמית' עזב את הלהקה עקב חילוקי דעות אישיים עם חברים בלהקה, כך שכיום טרנס הובס הוא האפריקאי היחיד בלהקה.
הלהקה התפצלה אחרי Despise the Sun ועשתה רפורמה ב-2002 עם כמה שינויים בהרכב. דאג קריטו התבקש להצטרף כשהלהקה עשתה רפורמה, אבל ככל הנראה, הוא לא היה מעוניין. מייק סמית' עזב את הלהקה שוב ב-2012 עקב חילוקי דעות אישיים עם חברים אחרים והוחלף על ידי דייב קולרוס (שניגן בעבר עם הלהקה ב-Despise the Sun). מאוחר יותר הוחלף קולרוס בקווין טאלי.
ב-2007 סאפאקיישן הוצגה בפרסומת לערוץ ההיסטוריה. הלהקה הופיעה בסרטון התדמית של ערוץ ההיסטוריה לסרט התיעודי The Dark Ages, כשהיא ניגנה את השיר "Bind, Torture, Kill".
יהדות פותי
יהודי פותי התיישבו בפותי לאחר שנת 1858, ולאחר שקיבלה מעמד של עיר. רב העיר באותה תקופה שירת גם את יהודי סוחומי ויהודי בתומי. עקב היותה עיר נמל הגיעו אל העיר מלבד יהודים אשכנזים גם יהודי סוג'ונה, יהודי בנדזה ויהודי כותאיסי. בשנת 1886 היו בעיר 161 יהודים, מתוכם 54 איש ששהו בעיר באופן זמני. משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרב בפותי הרב מיכאל אליאשווילי, שהוצא להורג על ידי השלטונות הסובייטיים.
בשנת 1945 נרשמה הקהילה היהודית במקום באופן רשמי והועמד לרשותה מבנה שנבנה בראשית המאה ה-20 ושכן ברחוב צחקאיה 35. בית הכנסת פעל עד ראשית 1953 לפחות.
אליפות העולם במשקל כבד (WWE)
אליפות העולם במשקל כבד (באנגלית: World Heavyweight Championship) הייתה אחת מהאליפויות הראשיות בארגון ה-WWE והתקיימה בין השנים 2013-2002. האלוף האחרון היה רנדי אורטון.
אליפות העולם במשקל כבד נוצרה על ידי אריק בישוף לאחר שלתוכנית Raw לא היה אלוף מכיוון שאלוף ה-WWE, ברוק לסנר, עבר ל-סמאקדאון. בישוף נתן את האליפות לטריפל H מאחר שהוא היה אמור להיאבק על תואר אליפות ה-WWE נגד לסנר. טריפל H נהיה הראשון שהוכתר כאלוף העולם במשקל כבד. בסך הכל, היו 57 זכיות באליפות ו-25 אלופים שונים. המתאבק שזכה הכי הרבה פעמים בתואר זה היה אדג' עם 7 זכיות. תקופת הכהונה הארוכה ביותר הייתה של בטיסטה עם 282 ימים.
באירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות, שנערך ב-15 בדצמבר 2013, רנדי אורטון ניצח את ג'ון סינה, ואז אליפות העולם במשקל כבד אוחדה עם אליפות ה-WWE, ונוצרה אליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד, מה שגרם להפסקת השימוש באליפות העולם במשקל כבד.
מוזיאון מרמוטאן מונה
מוזיאון מרמוטאן מונה (בצרפתית: Musée Marmottan Monet) הוא מוזיאון הממוקם ברחוב לואי בויי ברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת, מציג את יצירות האמנים האימפרסיוניסטים קלוד מונה, אדגר דגה, אדואר מאנה, פייר-אוגוסט רנואר, ברת מוריזו וכן את אוסף דניאל וילדנשטיין של כתבי יד מאוירים.
היסטוריה
ב-1985 נשדדו באיומי אקדח תשעה ציורים מאוסף המוזיאון, ביניהם ציורו של מונה "התרשמות, זריחה" שהתנועה האימפרסיוניסטית שאבה ממנו את שמה. חקירה משטרתית חשפה את כנופיית השודדים, שאחד מהם היה חבר היאקוזה, והציורים התגלו במסתור בקורסיקה והוחזרו למוזיאון ב-1990.
יצירותיו של מונה
אוסף הציורים של קלוד מונה מוצג בקומה תת-קרקעית שנבנתה במיוחד למטרה זו. תמונות רבות באוסף צוירו בביתו של מונה בז'יברני שבנורמנדי ומתארות מראות האהובים במיוחד על הצייר: חבצלות המים, גן הוורדים, פרחי האיריס, ערבה בוכייה והגשר היפני. בתוך 65 העבודות שהוריש בנו של מונה כלולים כמה מציוריו המפורסמים ביותר. בסך הכול מוצגות במוזיאון כשמונים מעבודות האומן, לרבות עבודות המראות את המעבר של מונה, בסוף ימיו, לעבר הציור המופשט.
בין העבודות הרבות המוצגות כאן ניתן למצוא כמה יצירות שזכו לפרסום עולמי נרחב: התרשמות זריחה (1872), הקתדרלה של רואן - אפקט של שמש בסוף היום (1892), לונדון - הפרלמנט (1905), רכבת בשלג (1875), הטווילרי (1876), על החוף בטרוביל (1870), תחנת הרכבת סן לזאר (1877), הסירה (1877), טיול ליד ארז'נטיי (1875) וציורים רבים מסדרת חבצלות המים.
יצירותיה של ברת מוריזו
אוסף הציורים השני בגודלו המוצג במוזיאון, הוא של הציירת האימפרסיוניסטית ברת מוריזו שהייתה תלמידתו של קורו. מוריזו מציגה ציורי שמן ואקוורלים. בין היתר: דיוקן עצמי (1885), עץ הדובדבן (1891), אז'ן מאנה (1875), אז'ן מאנה ובתו (1881). אז'ן מאנה הוא צייר צרפתי, אחיו של הצייר הנודע אדואר מאנה ובעלה של ברת מוריזו.
יצירות נוספות
במקום מוצגים גם ציורים של אומנים חשובים נוספים, בעיקר בני דורו של מונה. כמו: השדרות בשלג (1879) של קאמי פיסארו, דיוקן של גברת מונה (1873), וקלוד מונה קורא (1873) שניהם של אוגוסט רנואר, דיוקן של ברת מוריזו (1873) של אדואר מאנה, אביב בסביבות פריז (1879) של אלפרד סיסלי, זר פרחים (1897) של פול גוגן (תמונה שצוירה בטהיטי), ושלוש תמונות של גוסטב קייבוט: רחוב פריזאי בגשם (1877), חרציות לבנות וצהובות (1893), שיעור בפסנתר (1879).
אוספים
עזבונו של דניאל וילדנשטיין הכולל 228 כתבי יד מאוירים מן המאה ה-13 עד המאה ה-16, המציגים אסכולות אירופאיות שונות, מהווה חלק חשוב של התצוגה במוזיאון.
בקומת הקרקע, באזור חבוי במקצת, מוצג אוסף של רהיטי האימפריה הראשונה.
פאני בולוק וורקמן
פאני בולוק וורקמן (באנגלית: Fanny Bullock Workman; 8 בינואר 1859 - 22 בינואר 1925) הייתה גאוגרפית סופרת מסעות ומטפסת הרים, בעיקר בהרי ההימלאיה אמריקאית. היא הייתה מראשוני המטפסים המקצועיים. היא לא רק חקרה, אלא גם כתבה על הרפתקאותיה. היא קבעה מספר שיאי גובה לנשים, פרסמה שמונה ספרי מסעות עם בעלה, ונלחמה על זכויות נשים. היא נולדה למשפחה עשירה, והתחנכה בבתי הספר הטובים ביותר שעמדו לרשות הנשים. אחרי נישואיה לויליאם האנטר וורקמן טיילה איתו ברחבי העולם. הם ניצלו את עושרם וקשריהם לסיורים ברחבי אירופה, צפון אפריקה ואסיה. לזוג נולדו שני ילדים, אך פאני וורקמן לא הייתה טיפוס אמהי. הם השאירו את ילדיהם בבתי ספר פרטיים עם אומנות.
פאני וורקמן ראתה את עצמה כאישה חדשה שיכולה להשתוות לכל גבר. בני הזוג וורקמן החלו את מסעותיהם בסיורי אופניים בשווייץ, צרפת, איטליה, ספרד, אלג'יר והודו. הם רכבו על אופניים אלפי קילומטרים וישנו בכל מקום שיכלו למצוא מחסה. הם כתבו ספרים על כל טיול ופאני העירה לעיתים קרובות על מצב חייהן של נשים שראתה. עלילותיהם בסיורי האופניים המוקדמים התקבלו טוב יותר מספרי ההרים שלהם.
בתום מסעי האופניים דרך הודו, בני הזוג נסעו בקיץ להימלאיה המערבית ולקראקורם, שם התוודעו לטיפוס בגובה רב. הם חזרו לאזור הזה שלא נחקר שמונה פעמים במהלך 14 השנים הבאות. אף על פי שלא היו ברשותם ציוד טיפוס מודרני, הם חקרו כמה קרחונים והגיעו לפסגתם של כמה הרים, ובסופו של דבר הגיעו לגובה של 23,000 רגל (7,000 מ ') על Pinnacle Peak, שיא גובה לנשים באותה תקופה. הם ארגנו משלחות רב שנתיות ודאגו להישאר ביחסים טובים עם המקומיים. הם הגיעו מעמדת מעמד גבוה ועושר אמריקאים, והם לא הבינו את עמדות העובדים הילידים והתקשו לנהל משא ומתן עם סבלים אמינים.
לאחר מסעותיהם בהימלאיה, העבירו הרצאות על מסעותיהם. הם הוזמנו לחברות מדעיות. פאני וורקמן הפכה לאישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון והשנייה שנאמה בחברה הגאוגרפית המלכותית. היא קיבלה מדליות כבוד רבות של מטפסי הרים אירופיים וחברות גאוגרפיות והוכרה כאחת המטפסות הבולטות בימיה. היא הוכיחה שאישה יכולה לטפס לגבהים באותה מידה כמו גבר ועזרה לפרק את המחסום המגדרי ביחס לטיפוס נשים בגובה ההרים.
ראשית חייה
פאני וורקמן נולדה ב־8 בינואר 1859, בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה עשירה ומכובדת. היא הייתה הצעירה מבין שלושה ילדים. אמה הייתה אלווירה הזארד, ואביה היה אלכסנדר ה. בולוק, איש עסקים ומושל רפובליקני. פאני התחנכה על ידי מורות פרטיות לפני שלמדה בבית הספר של מיס גרהם בעיר ניו יורק, לאחר מכן בילתה בפריז, ואז בדרזדן. חלק קטן מסיפוריה שכתבה בתקופה זו שרדו ומתארים את התעניינותה בהרפתקאות. באחד מהם - היא מתארת ​​נערה אנגליה יפה ואריסטוקרטית שבורחת מביתה הופכת לאלפיניסטית מעולה ומתחתנת עם אמריקאי. הסיפור דומה לפרטים מחייה של פאני עצמה: תאוות נדידה, אהבת הרים ומחויבות לזכויות נשים. בשנת 1879 חזרה פאני לארצות הברית וב־16 ביוני 1882 נישאה לוויליאם האנטר וורקמן, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים. הוא גם היה ממשפחה עשירה ומשכילה, למד באוניברסיטת ייל וקיבל את הכשרתו הרפואית בהרווארד. בשנת 1884 נולדה להם בת, רחל.
ויליאם חשף את פאני לטיפוס הרים לאחר נישואיהם, ויחד בילו קייצים רבים בהרים הלבנים בניו המפשייר. כאן טיפסה על הר וושינגטון (6,293 רגל או 1,918 מטר) מספר פעמים. הטיפוס בצפון מזרח ארצות הברית איפשר לפאני לפתח את יכולותיה יחד עם נשים אחרות. בניגוד למועדונים אירופיים, מועדוני טיפוס אמריקאים בהרים הלבנים אפשרו לנשים להיות חברות בהן, ועודדו נשים לטפס. הם קידמו חזון חדש של האישה האמריקאית, כזו שהייתה גם ביתית וגם אתלטית. פאני וורקמן אימצה את הדימוי הזה בהתלהבות. עם זאת, שני בני הזוג לא אהבו את ווסטר, שם התגוררו, וכמהו לחיות באירופה. לאחר שהוריהם של פאני ושל ויליאם נפטרו והותירו להם אחוזות גדולות, בני הזוג יצאו לטיול האירופי הגדול הראשון שלהם, סיור בסקנדינביה ובגרמניה.
אירופה וסיורי אופניים
בשנת 1889 משפחת וורקמן עברה להתגורר בגרמניה. בריאותו הירודה של וילאם השתפרה לאחר המעבר לאירופה, והוא התאושש באופן מפתיע. ילדם השני של הזוג, זיגפריד, נולד זמן קצר לאחר שהגיעו לדרזדן. פאני בחרה לא למלא את תפקידיה המסורתיים של אשה ואם ובחרה להיות סופרת והרפתקנית היא חיה חיים נמרצים שסטו מ"הנשיות האידיאלית" של סוף המאה ה-19. כפמיניסטית, פאני ראתה עצמה דוגמה לרעיון שנשים יכולות להשתוות ולהצטיין כמו הגברים והיא גילמה את האתוס של האשה החדשה. יתרה מזאת, כפי שמציינת מילר בספרה מכיוון שהמשפחה האידיאלית של אותה תקופה הייתה גדולה ומידע על מניעת הריון לא היה קל להשיג, הידע הרפואי של ויליאם בוודאי היה לא יסולא בפז.
בשנת 1893 נפטר זיגפריד משילוב של שפעת ודלקת ריאות. לאחר מותו, על פי פאולי, פאני וורקמן, בעזרת סיורי האופניים שלה, "רדפה באגרסיביות אחר זהות אלטרנטיבית, כזו ששחררה אותה מהאחריות המקובלת של אשה ואם" הם החמיצו את חתונת בתם לסר אלכסנדר מק'רוברט בשנת 1911 בזמן שהם חקרו בקארקורם.
עבודותיהם של בני הזוג וורקמן יצאו מהשקפת עולם קולוניאליסטית בכך שהם מתארים את האנשים שפגשו וצפו בהם כ"אקזוטיים או חריגים, במקרה הגרוע - כפרימיטיביים או אפילו תת-אנושיים ". עם זאת, לעיתים הם מבהירים כי האנשים שהם פגשו ראו אותם באור דומה, הם מציינים שלעיתים היו מודעים להטיותיהם שלהם.
בין 1888 ל־1893, יצאו בני הזוג וורקמן לסיורי אופניים בשווייץ, צרפת ואיטליה. בשנת 1891 הפכה פאני לאחת הנשים הראשונות שטיפסו על מון בלאן. [26] היא גם הייתה בין הנשים הראשונות שטיפסו על היונגפראו ועל המטרהורן בשנת 1893 החליטו בני הזוג לחקור אזורים שמעבר לאירופה ופנו לכיוון אלג'יריה, הודו-סין והודו. הנסיעות הארוכות הללו היו הרעיון של פאני. הסיור המורחב הראשון של הזוג היה טיול אופניים של 4,500 ק"מ ברחבי ספרד בשנת 1895; כל אחד מהם נשא מטען של 20 ק"ג והם רכבו בממוצע 72 ק"מ ביום, לפעמים רכבו עד 130 ק"מ. לאחר מכן הם כתבו יחד על חוויותיהם באיבריה. בספרם הם תיארו את ספרד כ"כפרית, מוזרה ומקסימה ", בזיכרונות האלג'יראים פאני התמקדה ביופייה והרומנטיקה של הכפר ונמנעת מכל פרשנות על התנאים העירוניים הקשים. עם זאת, היא הדגישה את ההתעללות וההזנחה של נשים בחברה האלג'יראית.
הודו
נסיעתם של בני הזוג וורקמן להודו, בורמה, ציילון ויאווה נמשכה שנתיים וחצי, החל בנובמבר 1897, והם עברו על פני 23,000 ק"מ. באותה תקופה פאני הייתה בת 38 וויליאם 50. הם רכבו על אופניים כ־6,400 ק"מ מהקצה הדרומי ביותר של הודו ועד ההימלאיה בצפון. כדי להבטיח שתהיה להם גישה לאספקה, הם נסעו בכבישים ראשיים וליד מסילות רכבת, ולעיתים נאלצו לישון בחדרי ההמתנה של הרכבת אם לא היה מקום לינה אחר. הם נשאו עמם מינימום אספקה, שכללהתה, סוכר, ביסקוויטים, גבינה, בשרים משומרים, מים, כריות, שמיכה לכל אחד מהם, חומרי כתיבה, וערכות רפואיות ותיקון אופניים. הטיול היה מפרך. לעיתים קרובות היו להם מעט מים, הם התמודדו עם נחילי יתושים, תיקנו עד 40 ניקובי צמיגי אופניים ביום וישנו ברבעים שורצים עכברושים. ספרה של פאני וורקמן, שנכתב לאחר הטיול, הדגיש את הארכיטקטורה העתיקה שראו ולא את התרבויות המקומיות העכשוויות. בהשוואה למערביים באותה תקופה לבני הזוג היה מידע יוצא דופן על ההיסטוריה של הודו. הם קראו את ג'קאטה, מהאבהארטה וראמאיאנה לפני נסיעתם. הם היו להוטים ללמוד על התרבות שיצרה את האפוסים האלה. הם בילו יותר זמן בלמידה על ההיסטוריה העתיקה מאשר להתערות עם אנשים חיים.
סוגיות עבודה
במהלך קיץ 1898, החליטו בני הזוג לברוח מהחום ולחקור את מערב ההימלאיה וקרקורם. לאחר מכן, הם התכוונו לחקור את האזור סביב קנצ'נג'ונגה בסיקים, ואז לבסוף לנסוע אל ההרים הגובלים בבהוטן במזרח. קשיים בירוקרטיים ובעיות מזג אוויר פגעו בתוכניותיהם. הבעיות החמורות ביותר נגעו לכוח עבודה. הם שכרו 45 סבלים, הצטיידו לטיולים בסיסיים בהרים אך העלויות שלהם הרקיעו שחקים לאחר שהופצו ידיעות על אמריקאים עשירים שמסתובבים בכפרים. הם לא יכלו לעזוב עד 3 באוקטובר קרוב לעונת הקור. בני הזוג וורקמן התלוננו בכתביהם על הסבלים ששכרו, שהיה קשה לעבוד איתם. הם סירבו לעבור יותר מ 8.0 ק"מ ביום. לאחר שלושה ימים במסעם הגיעו בני הזוג וורקמן לשלג והסבלים התקוממו - הם סירבו לעבוד בתנאי קור כאלה ואילצו את כל המשלחת לחזור לדרג'ילינג.
בני הזוג וורקמן נזקקו לסבלים מקומיים לסחוב ציוד עבורם מכיוון שהם לא יכלו לשאת בעצמם כמות מספקת למסע רב-חודשים. הם נאלצו להעביר אוהלים, שקי שינה, ציוד צילום, מכשירים מדעיים וכמות גדולה של אוכל. הסבלים היו סקפטיים לגבי כל המיזם. המקומיים טיפסו לעיתים קרובות על ההרים, אבל לא היו רגילים לקבל הוראות מאישה, מה שהקשה על מצבה של פאני. בני הזוג וורקמן ניסו לפתור את הבעיות הללו בהתנשאות ויהירות. קנת מייסון טען על תולדות טיפוס הרים בהימלאיה, שנכתב בשנת 1955, כי "בני הזוג וורקמן היו במסעותיהם קורבנות של עצמם. הם היו חסרי סבלנות ולעיתים נדירות ניסו להבין את המנטליות של הסבלים וכך לא קיבלו הטובים שביניהם." בפרק שלה על משפחת וורקמן טוענת מילר כי לבני הזוג, בהיותם אמריקאים, לא הייתה אותה תחושה של קאסטה או מעמד שהיה לחוקרים בריטים. בני הזוג וורקמן, כמו רוב בני ארצם, ציפו כי האנרגיה העצומה שלהם תצליח להתגבר על כל המכשולים."
טיפוס הרים בהימלאיה
המבצע היה מאתגר מאוד: הם נאלצו להעסיק סבלים חדשים, להקים מחנה בסיס חדש ולהישאר בלילה בגובה 5,000 מטר. בבוקר הם טיפסו על קיר בגובה 370 מטר, ונחשפו לרוחות עזות. במהלך ההליכה לפסגה היו אצבעותיה של פאני כה קהות, עד שהיא לא יכלה להחזיק עוד את גרזן הקרח שלה ואחד הסבלים נטש אותם. פאולי כתבה, "שהם הגיעו לפסגה בעזרת האדרנלין והייאוש. הם נותרו שם זמן קצר רק כדי שהמכשירים שלהם יוכלו למדוד את הטמפרטורה שהייתה עשר מעלות פרנהייט [ מינוס 12 מעלות צלזיוס] והגובה שלהם היה 21,000 רגל." כשפאני טיפסה בראשית המאה העשרים, לא היה לה ציוד מיוחד כמו פיטונים או קרבינים. היא הצליחה לטפס לגבהים כאלה בגלל "ההתמדה חסרת הפשרות שלה וחסינותה למחלת הגבהים".
ברגע שהתאפשר פרסמה פאני וורקמן דיווחים על הישגיה, כמו מאמר במגזין הגאוגרפי הסקוטי. פאני כתבה על המסע הזה בהרחבה ב"עולם הקרח של הרי ההימלאיה". היא התאמצה לכלול מידע וניסויים מדעיים, והציגה את הברומטר המעודן שלה. אך מבקריה בקרב אנשי המדע לא התרשמו מהממצאים, והצביעו על חוסר הידע המדעי שלה. קוראים שאינם מדענים, לעומת זאת, נהנו מהספר, כאשר אחד מהם סיכם, "ללא היסוס אפשר לומר שד"ר וגברת וורקמן כתבו את אחד מספרי המסע המדהימים ביותר של השנים האחרונות."
בשנת 1902 חזרו בני הזוג וורקמן להימלאיה והפכו למערביים הראשונים שחקרו את קרחון צ'וגו לונגמה, החל בארנדו. הם שכרו 80 סבלים ולקחו ארבעה טון אספקה, אך מסעם הוגבל על ידי שלג כמעט קבוע וסערה שנמשכו 60 שעות. בשנת 1903 הם נסעו לקרחון הו לומבה. הם גם ניסו לטפס על ההר הסמוך שקראו לו שיא הפירמידה (לימים שונה שמו לסאנטיק, כחלק מהרי ספנטיק-סוסבון). הם חנו את הלילה הראשון בגובה 4,900 מ' והשני בגובה 5,700 מ'. סבל חולה אילץ אותם לחנות את הלילה השלישי בגובה 5,899 מ' ולא 6,100 מ'. הם בסופו של דבר השאירו אותו מאחור. הם עלו לשיא של 6,578 מ ', והעניקו לפאני שיא גובה חדש. ויליאם טיפס לעבר הצריח דמוי המחט שהיה מטרת המשלחת. עם זאת, הוא נטש את הניסיון להגיע לפסגה במרחק של כמה מאות מטרים מעליו מכיוון שהוא הבין שהם לא יהיו יכולים לרדת לגובה בטוח לפני שיקבלו מחלת גבהים.
לאחר שחזרו ממסעותיהם נסעו בני הזוג וורקמן בכל רחבי אירופה. פאני הרצתה באנגלית, גרמנית או צרפתית. בשנת 1905 הפכה פאני לאישה השנייה שהרצתה לחברה הגאוגרפית המלכותית. (איזבלה בירד בישוף הייתה הראשונה במאי 1897.) שיחתה הוזכרה ב"טיימס".
בני הזוג וורקמן חזרו לקשמיר בשנת 1906, והיו המערביים הראשונים שחקרו את מאסיב נון קון. למסע זה שכרו בני הזוג שישה סבלים איטלקים מהרי האלפים, 200 סבלים מקומיים וסאבוי חזר כמדריך. הם תכננו רצף של ארבעה מחנות מגובה 5,382 מ' עד 6,400 מ'. למרות בעיות בני הזוג וורקמן בילו את הלילה גבוה יותר מאשר כל מטפסי הרים קודמים - 6,181 מ' על ראש Z1 של נון קון - במה שהם כינו "מחנה אמריקה".
המפה שהכינו במהלך מסע זה הייתה באיכות נמוכה. לטענת מייסון, לבני הזוג לא הייתה תחושה טובה של מבנה טופוגרפי, מה שאומר שמדידותיהם לא היו מדויקות ובלתי שמישות עבור מחלקת המדידות של הודו.
פסגת פינאקל ושיא הגובה
פאני וורקמן הגנה במרץ על שיא הגובה של פיסגת פינאקל שלה נגד כל התובעים האחרים, במיוחד אנני סמית' פק. בשנת 1908 טענה פק לשיא חדש בהרי האנדים בפרו, שלדעתה היה 7,000 מ'. פאני וורקמן הייתה כה תחרותית, ששילמה לצוות מודדים צרפתים מ- Service Géographique de l'Armée שלושה עשרה אלף דולר ארצות הברית כדי למדוד את גובה ההר, שהיה למעשה 6,768 מ ', ואישר את שיאה.
קרחוני היספר וסיאכן
חקר הזוג וורקמן את קרחון רוז וקרחון סיאצ'ן באורך 72 ק"מ, בבלטיסטן באזור מסרברום בשנת 1911 ו -1912 היה ההישג החשוב ביותר בקריירה שלהם מכיוון שהוא היה הקרחון הרחב והארוך ביותר בעולם מחוץ לאזורי הקוטב. באותה העת, הוא היה גם הקרחון הכי פחות נחקר ונגיש. במשך חודשיים חקרו בני הזוג וורקמן את הקרחון הזה טיפסו על כמה הרים ומיפו את האזור. הם בילו את כל התקופה מעל 4,600 מ', כאשר נקודת השיא הייתה פסגת אינדירה קול, שאותה הם כבשו ונתנו לה את שמה. במהלך משלחת זו נפל אחד המדריכים האיטלקיים שלהם לתוך נקיק ונהרג, פאני הצליחה להחלץ במזל בתקרית זאת. פאני הובילה אותם על פני מעבר סיה לה 5,700 מטר בסמוך לראש קרחון שיאכן ודרך אזור שלא נחקר עד לקרחון קברי. חקר זה והספר שכתבו התקבל כאחד מהישגיהם הגדולים ביותר. "ד"ר האנטר וורקמן ליווה אותי, הפעם, אחראי עליי כחברת המשלחת, וצלם וקרחוניסט. אבל הייתי המנהיגה האחראית למשלחת זו, על הצלחתה או כישלונה". הם לקחו למשלחת מדריכים וסוקרים אלפיניים, כולל גרנט פטרקין וסוריאן סינג, שהשתתפותם הבטיחה שבניגוד למפות רבות אחרות שיצרו בני הזוג וורקמן במסעותיהם, המפה שלהם על קרחון שיאכן נותרה ללא עוררין במשך שנים רבות.
שנותיה האחרונות
לאחר מסעותיהם בשנים 1908–1912 חדלו בני הזוג מנסיעות והתפנו לכתיבה והרצאות. גרמה לכך בעיקר מלחמת העולם הראשונה. פאני וורקמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון בפריז. כמו כן הייתה בין הנשים הראשונות שהתקבלו כחברה בחברה הגאוגרפית המלכותית, כבוד לו זכתה משום שפרסומיה כללו רעיונות מדעיים על קרחונים ותופעות אחרות. היא גם זכתה במדליות כבוד מעשר חברות גאוגרפיות אירופאיות ונבחרה בסופו של דבר כחברה במועדון האלפיני האמריקאי, האגודה המלכותית האסיאתית, המועדון האלפיני האיטלקי, המועדון האלפיני האוסטרי והגרמני והמועדון האלפיני הצרפתי. היא הייתה מאוד גאה בהישגים האלה וציינה אותם בשערי הספרים שלה.
פעילותה מלמדת על האינטרס שלה לאורך שנים בקידום זכויות נשים ועל אמונתה שנשים הן שוות ערך גברים בכול.
נשים בטיפוס הרים
יחד עם אנני סמית' פק, הוכרה פאני וורקמן בראשית המאה העשרים כאחת מהמטפסות המפורסמות בעולם. היריבות שלהן הדגימה שנשים יכולות לטפס על השטחים המרוחקים והקשים ביותר על פני כדור הארץ. נשים טיפסו באופן קבוע בהרי האלפים מאז שנות ה -50 של המאה העשרים, אך בהרי ההימלאיה שלטו בטיפוס הרים גברים אנגלים אמידים. עם זאת, נשים אחרות לא טיפסו בהימלאיה עד זמן רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, למרות השיפורים בציוד וארגון שהקטינו את אופי הסיכונים והקשיים של משלחות.
פאני וורקמן, עצמה פמיניסטית נלהבת ותומכת בזכות הבחירות של הנשים, רצתה שקוראיה יבינו כיצד תרומותיה והישגיה משקפים את כל הפוטנציאל הנשי. בכתביה תיארה וורקמן את עצמה "כמאתגרת את הנורמות של הנשיות הוויקטוריאנית ". היא הדגימה שנשים הן מספיק חזקות כדי לשגשג מחוץ לבית. היא הוכיחה שאפשר לסבול פעילויות גופניות מאומצות כמו רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים במקומות חמים ולחים או לטפס על הרים בטמפרטורות קרות ובגובה רב. פאני וורקמן קראה תיגר על הדומיננטיות הגברית. עם זאת, במחקרה על טיפוס הרים ויקטוריאני, אן קולי הציעה כי אפליה מגדרית הייתה גלויה יותר בגבהים נמוכים ובחיים קבועים מאשר בגבהים גבוהים יותר, כמו בהימלאיה. בערך שלה על פאני וורקמן במילון לביוגרפיה ספרותית, טינגלי מסכם את דמותה כ"אשה תוקפנית, נחושה ובלתי מתפשרת, אמריקאית...היא הייתה תומכת בולטת בזכות הבחירה של האישה והבהירה שהיא רואה עצמה מודל לחיקוי למטיילים ומטפסי הרים אחרים."
כתוצאה מהכסף שוורקמן הותירה בצוואתה, מכללת וולסלי מציעה מלגה בסך 16,000 דולר על שם פאני וורקמן ללימודי תואר שני בכל תחום שהוא בכל שנה. הקולג' ברין מאור הקים קרן מלגות על שמה של פאני בולוק למען מטיילים, המוענקת למועמדים לתואר שלישי בארכאולוגיה או היסטוריה לאמנות כאשר הכספים מאפשרים זאת.
חקר ההימלאיה
הספרים והמאמרים הרבים שהפיקו הזוג וורקמן "עדיין מועילים" לטענת מייסון, במיוחד צילומיהם ואיוריהם, אך מפותיהם "מתעתעות ולא תמיד אמינות". [80] הערכה אחת קובעת שאף על פי שהצטיינו בתיאור התנאים המטאורולוגיים, והגלציולוגיה וכיצד גבהים נישאים השפיעו על בריאות וכושר האדם, הם היו טופוגרפיים ירודים. הם היו בין מטפסי ההרים הראשונים שהבינו שההימלאיה היא המקום לאתגר הטיפוס האולטימטיבי וחקירותיהם סייעו להתפתחות תחום טיפוס הרים מבילוי לספורט תחרותי רציני. בהערכתם הסופית אומרים איסרמן, וויבר ומולנאר "הם רשמו קילומטרים רבים יותר וטיפסו על יותר פסגות מכל אחד אחר. הם הפיקו חמישה כרכים של סיכומים מפוארים של המשלחות. בזכות המגדר שלה פאני קבעה תקדימים בהימלאיה שלא יסולאו בפז. אבל הזוג לא היו מטפסי הרים גדולים. במיטבם הם היו פטרונים נמרצים ומיומנים שעקבו אחרי מדריכיהם האיטלקיים." הם היו האמריקנים הראשונים שחקרו את ההימלאיה לעומק ושברו את המונופול הבריטי על טיפוס הרים בהימלאיה.
כתבים
ספרים מאמרים
טריומף טולדו
טריומף טולדו (באנגלית: Triumph Toledo) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית British Leyland אשר יוצרה בין השנים 1970–1976.
יוצרו 119,182 יחידות.
סנדז'ישוב
תולדות היישוב
בשנת 1326 נזכרת סנדז'ישוב כיישוב כנסייתי, ובשנת 1483 הוענקו לה זכויות עיר. פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הביאה להרס העיירה. בשנת 1856 חוברה העיירה לקו מסילות הברזל.
יהודי סנדז'ישוב
קהילה יהודית התקיימה בעיירה מסוף המאה ה-17. בעיר פעלה חסידות שנדישוב, ענף של חסידות מעליץ שהוקם על ידי הרב אברהם אבא הורוביץ. בשנת 1894 הוקמה בעיירה אגודה ציונית ראשונה.
במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה כמעט כל יהודיה, והמעטים שנשארו בה נרצחו בידי הקוזקים, תוך העלאת בתי היהודים באש וביזת הרכוש. שתי נשים יהודיות נאנסו ונרצחו. לאחר ששבו היהודים לעיירה בתום המלחמה, פרעו בהם הפולנים המקומיים, ופרעות אלה חזרו על עצמן במאי 1919.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כ-40% מתושביה, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, בית ספר עברי ותלמוד תורה.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. בקיץ 1942 רוכזו כ-1,900 יהודי העיירה וסביבתה בגטו שהוקם בה. ב-24 ביולי 1942 נערכה בגטו זה אקציה, בה נרצחו כ-400 קשישים וילדים יהודים, וכ-1,500 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בן-ציון באייער
ביוגרפיה
בשנת 1967 סיים את קורס מאמני הכדוריד השני שנערך במכון וינגייט.
כמו כן עסק בענפי אתלטיקה, התחרה בסיוף, רוגבי והורדת ידיים והשתתף במירוץ המרתון העממי.
כעורך דין הרבה באיער לייצג ספורטאים בפני קבוצותיהם וכן בבתי דין משמעתיים.
בראיון בשנת 2003, סיפר באיער כי הוא מוכתר במהדורה הישראלית של ספר השיאים של גינס, כאדם שעסק בתחומי הספורט הרבים ביותר.
באיער שימש כנשיא האיגוד הישראלי בהורדת ידיים, סגן נשיא האיגוד האירופי בהורדת ידיים וסגן נשיא האיגוד העולמי בהורדת ידיים.
נפטר ב-29 באוגוסט 2021.
סיטיים
סִטִּיִים (שם מדעי: Sittidae) היא משפחה בסדרת ציפורי השיר המכילה סוג יחיד - סיטה (Sitta). המשפחה מיוחדת בכך שציפוריה הן היחידות המסוגלות לרדת מגזע עץ בדילוגים כאשר ראשן מכוון למטה.
הסיטיים מיוצגים בארץ ישראל במין יחיד – סיטת הצוקים.
פנטוז
פֶּנְטוֹז הוא חד-סוכר בעל חמישה אטומי פחמן. הנוסחה הכימית שלו היא והמסה המולרית שלו היא 150.13 g/mol. את הפנטוזות מקובל לחלק לשתי קבוצות:
סגירת הפנטוז לצורת טבעת נותנת פוראנוז.
Desamorfosis
רקע
לאלבום קדמו ארבעה סינגלים, ביניהם "Ya Tú Me Conoces" שיצא בכל הפלטפורמות הדיגיטליות ב-24 בינואר 2020. הוא היה לשיתוף הפעולה השני שלה עם ריקי מונטנר, שכתב את הסינגל שלה "Por Lo Que Reste De Vida" משנת 2014. הסינגל השני שיצא מהאלבום היה "La Luz"; דואט עם מייק טאוורס שיצא באוגוסט 2020. הסינגל השלישי שהופץ היה "Tick Tock" ובו היא שרה עם פארינה וסופיה רייס. השיר הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד שירי הפופ הלטיניים הדיגיטליים של בילבורד.
ב-4 במאי 2021 הכריזה הזמרת שהאלבום יופץ ב-14 במאי. שלושה ימים לאחר מכן, הופץ הסינגל הרביעי מתוכו "Mojito".
גבינה צ'רקסית
גבינה צ'רקסית (בצ'רקסית: Адыгэ къуае - גבינה אדיגית) היא גבינה חצי קשה, מעט צמיגית, שניתן ונהוג להכין בבית. ניתן להכין את הגבינה מחלב בקר או צאן.
היסטוריה
הגבינה הצ'רקסית קיבלה את שמה כיוון שהמחלבה הראשונה אשר הכינה אותה בישראל למדה את אופן ההכנה מאשתו של פועל צ'רקסי בקיבוץ.
הגבינה הוכנה בעיקר במחלבות קיבוצים למשך זמן מה, אך רוב ייצורה המסחרי הופסק מפאת חיי המדף הקצרים של הגבינה.
הגבינה קלה מאוד להכנה ביתית וניתנת להכנה גם מחלב מפוסטר הנרכש בסופרמרקט.
על אף שיוך הגבינה לעם הצ'רקסי בארץ, הגבינה נפוצה מאוד במדינות רבות בעולם בשל פשטות הכנתה, כאשר בכל מקום קיבלה שם מקומי, אך הכנתה כמעט וזהה. כך לדוגמה ניתן למצוא את הגבינה ההודית פניר וגבינות רבות אחרות.
תהליך הייצור
הגבינה הצ'רקסית נעשית בתהליך של החמצה בלבד, ללא שימוש באנזים הגבנה, על כן ניתן להכין אותה גם מחלב מסחרי מפוסטר, למרות טמפרטורת הפיסטור הגבוהה של חלב זה. ההחמצה נעשית באמצעות מחמיץ אורגני כגון חומץ או מיץ לימון.
השימוש בגבינה
הגבינה המתקבלת יציבה וצמיגית. ניתן להשתמש בה לכריכים, אך ניתן גם לחתוך אותה לקוביות ולבשל איתה - היא אינה נמסה בחום. משמשת גם כמילוי בכיסוני מתאזה.
בייטאוניט
בייטאוניט, מינרל טקטוסיליקטי (סיליקטים במבנה מרחבי) נדיר למדי, השייך לקבוצת המינרלים הידועים בשם פלגיוקלז (סוג של פצלת השדה). המינרל זוהה לראשונה ב-1835 בבייטאון (כיום אוטווה) שבקנדה ומכאן שמו. המינרל מצוי גם בסקוטלנד ובדרום אפריקה. בדרך כלל מוצאים את הבייטאוניט בסלעי גברו.
הבייטאוניט מצוי באמצעיתה של שורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט והמכונה פְּלַגְיוֹקְלז ("שבירה נטויה").
אחות קטנה
הפיוט חובר על ידי הרב והמקובל אברהם חזן מגירונה, בן חבורתו של הרמב"ן מהמאה ה-13, שרמז את שמו באקרוסטיכון בראש בתי הפיוט.
תוכן הפיוט
הפיוט מתאר את מצבה השפל של כנסת ישראל, שמכונה בבית הראשון "אחות קטנה", כאשר היא נמצאת בגלות, והציפייה שלה לגאולה ולישועה. כל בתי הפיוט מסתיימים בשורה "תכלה שנה וקללותיה" מלבד הבית האחרון, בו ניתן ביטוי לאמונה ולשמחה בבוא הגאולה ("חזקו וגילו כי שוד גמר") והוא מסתיים במילים "תחל שנה וברכותיה". הדבר בא לידי ביטוי גם בנגינה, שבהרבה מן הקהילות משתנית בבית זה למנגינה מיוחדת יותר, הנותנת משקל מיוחד למילים אלו.
לרוב נהוג שאת המילים החוזרות בסוף הבתים אומר כל הקהל ביחד. הפיוט נאמר עם שקיעת החמה בערב הראשון של ראש השנה, כאשר השנה הקודמת מסתיימת ומתחילה שנה חדשה.
בחלק מהמחזורים הודפס הבית הרביעי המתחיל במילים "הקם משפלות לראש ממלכת" באותיות קטנות ובמחזורים אחרים הוא לא הודפס כלל מחשש שמילותיו יתפרשו כרצון למרוד בשלטון.
ארצות השפלה הבורגונדיות
ארצות השפלה הבורגונדיות הוא מונח המתייחס לתקופה שבה ארצות השפלה היו בשלטון דוכסי בורגונדיה בשנים 1384 עד 1477, וכן לוקסמבורג וחלקים בצפון צרפת של ימינו ("פלנדריה הצרפתית").
היסטוריה
חלק גדול משטחים אלו עבר בירושה ב-1384 לדוכסי בורגונדיה, ענף צעיר יחסית בשושלת ולואה של בית המלוכה הצרפתי, עם מותו של לואי לה מאל רוזן פלנדריה. היורשת שלו, מרגרטה השלישית רוזנת פלנדריה, התחתנה עם פיליפ האמיץ (1342–1404), הראשון מדוכסי בורגונדיה לבית ולואה, אשר ירש באופן זה את רוזנויות פלנדריה, ארטואה, רתל, בורגונדיה ונוור. פיליפ ומרגרטה החלו תקופה ממושכת של שלטון בורגונדי בארצות השפלה.
עם הזמן התרחבו שטחי הדוכסות בארצות השפלה, וכללו את רוזנות נאמור ב-1421, דוכסויות בראבנט ולימבורג ב-1430, רוזנויות אינו, הולנד וזיילנד ב-1432, דוכסות לוקסמבורג ב-1441 ודוכסות חלרה ב-1473. התקופה הבורגונדית באה אל קיצה ב-1477, כשהדוכס האחרון לבית ולואה, קרל האמיץ, מת בשדה הקרב ולא השאיר אחריו יורש ממין זכר: דוכסות בורגונדיה עברה לרשות הכתר הצרפתי (על פי החוק הסאלי), וארצות השפלה עברו באמצעות מארי מבורגונדיה לרשות בעלה, מקסימיליאן (ראו: ארצות השפלה ההאבסבורגיות).
שליטי ארצות השפלה הבורגונדיות
דוכסי בורגונדיה ששלטו בארצות השפלה היו
פוליטיקה
שליטי בית ולואה נאלצו להתמודד עם חבל ארץ הטרוגני המורכב ממספר רב של בישופויות וערים עצמאיות, ששררו בו נאמנויות מקומיות ושבטיות רבות, ועם כמה מערכות מקבילות של מיסוי, מידות ומשקלות, מכסי מגן וכו'. ניסיונות מצד הדוכסים להעמיק את השליטה ברמה המקומית נתקלו בניסיונות מרידה בקרב הערים העצמאיות, לעיתים בתמיכת האצולה המקומית. מרידות אלו דוכאו על ידי הצבא ביד קשה, ובאופן הדרגתי החל להתגבש ממשל מרכזי מודרני וביורוקרטיה של פקידים דוכסיים, מה שאיפשר לשליטים הבורגונדיים להפוך לפטרוני האמנויות ולנהל חיי חצר זוהרים שהשפיעו על אורח החיים המלכותי ברחבי אירופה במשך מאות שנים. פיליפ הטוב דאג להקים את ה"סטאטן-חנראל" או "סטאט ז'נרו", מועצה של נציגי הבורגנות, הסוחרים, האצולה והכמורה, ובכך השפיע השפעה מכרעת על המאורעות ההיסטוריים בארצות השפלה במאות השנים הבאות.
חצרו של פיליפ הטוב שכנה בבריסל, אך הוא פרש את חסותו גם על ערים כמו ברוז' ונאמור, ובכך ביסס את מעמדן של ארצות השפלה כלב האימפריה הבורגונדית, שמרכזה הקודם היה בדיז'ון שבצרפת. בחצרות אלו הייתה פריחה עצומה באמנות, במוזיקה ובמדע.
תחת שלטון בורגונדיה התאחדו בפעם הראשונה כל המחוזות והערים השונות בארצות השפלה תחת שלטון מרכזי אחד, ובהדרגה נוצרה כך זהות לאומית חדשה: אנשים ראו את עצמם פחות ופחות כ"בראבנטים", "זיילנדים" או "לימבורגים", ובמקום זאת החלו לחשוב על עצמם כעל נדרלנדים, כלומר "בני ארצות השפלה", או בשפות לטיניות בלגים.
מרילבון
מרילבון או סנט מרילבון (באנגלית: Marylebone או St. Marylebone ובכיתוב ארכאי Mary-le-bone "מרי - לה -בון") היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה
השכונה ממוקמת צפונית לרחוב אוקספורד, דרומית לדרך מרילבון, מזרחית לרחוב אג'וור ומערבית לרחוב פורטלנד הגדול. לעיתים נכלל בשטח השכונה ריג'נטס פארק וכן שטח שכונת ליסון גרוב.
השכונה היא, במרביתה, שטחי מגורים יוקרתיים, ונחשבת לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון.
היסטוריה
השכונה נקראת על שם הכנסייה המקומית הקהילתית שניקראה בעבר כנסיית "מריה הקדושה", וכיום נקראת הכנסייה הקהילתית סנט מרילבון. הכנסייה נבנתה על גדת פלג קטן (באנגלית: "בורן" - bourne) שנקרא בשם טייבורן, ובהתאם שם הכנסייה היה "כנסיית מריה הקדושה שעל הפלג" - "סנט מרי לה בון" ולימים קוצר השם לשם הנוכחי (ולא, כמו שמקובל לחשוב קיצור של "מרי הטובה" - Marie la Bonne בצרפתית).
חלק גדל משטח השכונה היה שייך למשפחת פורטמן וכונה אחוזת פורטמן, וחלק אחר מהשכונה (אזור רחוב הארלי) היה שטח של אחוזת משפחת דה ואלדן.
אתרים בעלי חשיבות
בשכונה עובר רחוב בייקר ובו בניין 221 B אשר, על פי ספריו של ארתור קונן דויל התגורר בו הבלש שרלוק הולמס. מוזיאון שרלוק הולמס נמצא בסמוך.
בשכונה ממוקמים בית השידור (בניין הנהלת ה-BBC), כנסיית כל הנשמות בתכנונו של האדריכל ג'ון נאש, כנסיית השילוש הקדוש מרילבון בתכנונו של ג'ון סואן, קפלת מרילבון בתכנונו של ג'יימס גיבס, מלון לנגהאם, מוזיאון מאדאם טוסו, אוסף וולאס, אולם ויגמור, מארבל ארץ' (קשת השיש), אוניברסיטת וסטמינסטר, האקדמיה המלכותית למוזיקה, המכון המלכותי לאדריכלים בריטים, יש הכוללים בשטח השכונה גם את ריג'נטס פארק (ובו גן החיות של לונדון), חנות הכולבו סלפרידג'ס, מכללת ריג'נטס ואת הייד פארק.
כמו כן בשכונה נמצאות הכיכרות מנצ'סטר, מונטאגו ורחוב הארלי.
גדליהו סטרומזה
ביוגרפיה
סטרומזה הוא בן למשפחה ספרדית: אביו ז'ק סטרומזה הוא יליד סלוניקי, ואמו ילידת אתונה. שני הוריו, ניצולי השואה (אביו שרד באושוויץ ואמו שרדה בברגן-בלזן), נפגשו במחנה פליטים במרסיי. גי סטרומזה נולד בפריז וגדל בפרבריה עד לגיל 18. למד חמש שנים בתיכון כללי ואחר כך בתיכון יהודי (הסמינר למורים של כי"ח), שם הושפע מאוד ממנהלו, עמנואל לוינס, שלימד אותו פילוסופיה ותלמוד. למד שנה כלכלה ומשפטים באוניברסיטת פריז, ואחר כך עלה ארצה. למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה ומחשבת ישראל. שם הושפע מאוד מפרופסור שלמה פינס. לאחר שרותו הצבאי, למד לתואר שלישי במדע הדתות באוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו התמודדה עם התהוותה של המיתולוגיה הגנוסטית. סיים את הדוקטורט ב-1978, והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית. ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1991 מונה כמופקד הקתדרה לדתות משוות על שם מרטין בובר. סטרומזה הקים את המרכז לחקר הנצרות באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון. באוקטובר 2009 מונה כמופקד הקתדרה לדתות אברהם בליידי מרגרט הול, אוניברסיטת אוקספורד ופרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית.
שהה בשבתונים כחוקר וכפרופסור אורח בדאמברטון אוקס שבוושינגטון, בוולפסון קולג' שבאוקספורד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטאות מונטריאול, ז'נבה, פרנקפורט, בולוניה, פנסילבניה, פרינסטון, קיימברידג', באוניברסיטת קומפלוטנסה שבמדריד, בקולג' דה פראנס שבפריז. סטרומזה חבר בוועדה המדעית של כעשרה כתבי העת מדעיים.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך על תרומתו לחקר שורשי הספיריטואליות האירופית. בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזכה בפרס אלכסנדר פון הומבולדט מקרן הומבולדט בגרמניה.
נשוי לפרופ' שרה סטרומזה, פרופסור אמריטה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, ומופקדת הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט, ולשעבר רקטור האוניברסיטה (2012-2021). לזוג שתי בנות וחמישה נכדים.
תיאור מחקריו
מחקריו של גדליהו סטרומזה עוסקים בעיקר בדינמיקה של מפגש הדתות, גם המסורת הדתית וגם הקהילות הדתיות באימפריה הרומית ובשלהי העת העתיקה, באזור הים התיכון והמזרח התיכון. הגנוסיס, המאניכאיזם והנצרות הקדומה העסיקו אותו במשך שנים, כי הוא רואה בדתות אלו מעבדה נדירה להבנת תהליכי גיבושן של דתות חדשות. חקר דתות שלהי העת העתיקה (תקופה ארוכה אשר הוזנחה במשך זמן רב על ידי חוקרי העולם הקלאסי, שגם התייחסו בזלזול מסוים לדתות מונותאיסטיות הנחקרות על ידי "תאולוגים") זכה בדור האחרון לפריחה רבה. החוקרים למדו להכיר, בין השאר, בחשיבותה של היהדות על כל היבטיה להבנה נאותה של הפסיפס המורכב המתגלה בכל המזרח התיכון והים התיכון מימי ישו ועד מחמד. בעבודת הדוקטורט שלו, חקר את התהוותה של המיתולוגיה הגנוסטית, והצביע על מקורותיה בשולי היהדות ופרשנות המקרא. במחקריו מאז הוא העלה תאוריות ששוברות מסגרות דיסציפלינאריות מסורתיות (כגון חקר אבות הכנסייה, "פטריסטיקה" בלע"ז), המבוססות לעיתים על זהויות דתיות והמסתירות את הפרספקטיבות הרחבות וההשוואתיות החיוניות לחקר התופעות הדתיות. הגישה ההשוואתית מאפשרת, לדעתו, לגלות את המכניזמים אשר אפשרו את "המהפכה הדתית" של שלהי העת העתיקה. זוהי תקופה שבה באו לקיצם כמה מיסודות כל הדתות בעת העתיקה (כגון קרבנות דם) וגובשו מערכות חדשות, העומדות ביסוד האסלאם והנצרות במזרח ובמערב.
כחוקר של התופעות הדתיות, סטרומזה מקדיש חלק ניכר ממאמציו גם לאפיסטמולוגיה ולהבנת מעמדו והתהוותו של מדע הדתות. בספר חדש, הוא טוען שראשיות הדיסציפלינה נמצאות בראשית העת החדשה ולא (כפי שרגילים לחשוב) במחצית השנייה של המאה ה-19, כשהוקמו קתדראות אוניברסיטאיות למקצוע.
זרע אחר: מחקרים במיתולוגיה גנוסטית
זהו ספרו הראשון של סטרומזה (Another Seed: Studies in Gnostic Mythology). הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 1984. כותרת הספר "זרע אחר" לקוחה מ. טענתו המרכזית של סטרומזה בספר היא שניתן לראות כיצד המיתולוגיה הגנוסטית נולדה מפרשנות המקרא, מן הפרקים הראשונים של בראשית ובעצם נוצרה בשולי היהדות. ייתכן שהגנוסטים הראשונים היו יהודים, או אנשים בשולי היהדות, שעסקו במשחקים פרשניים כדי להתמודד עם בעיית הרע .הם בדרך כלל מסבירים את קיום הרע דרך בניית מיתולוגיה שנוצרה מפרשנות.
דעת וגאולה: מסורות יהודיות ופיתויים דואליסטיים בנצרות הקדומה
זהו ספרו השני של סטרומזה (Savoir et salut: traditions juives et tentations dualistes dans le christianisme ancien) שראה אור ב-1992 בהוצאת לה סרף בפריז. הספר מבוסס על מאמרים הדנים בתרכובות של מסורות יהודיות, גנוסטיות, מנכאיות ונוצריות בשלהי העת העתיקה, אותן מנסה סטרומזה לקרוא בעת ובעונה אחת.
בפרק 3 ("צורות האל: מטטרון וכריסטוס") מנסה סטרומזה להראות שגם דמותו של ישו בנצרות הקדומה וגם הדמות של מטטרון ביהדות באות לפתור את הבעיה של פעולת אל טרנסנדנטי בעולם, כלומר שצריך דמות אמצעית בין האל העליון לפעולתו בעולם.
פרק 18 ("האתגר המאניכאי לנצרות המצרית") חוקר את לידת הנזירות בנצרות. מדובר בבעיה סבוכה: בסוף המאה ה-4 מופיעים נזירים נוצרים גם בסוריה וגם במצרים, ללא הכנה ברורה. סטרומזה מציע שהמנכאים קדמו לכך בזמן והיו בהם נזירים וכי זוהי השפעה בודהיסטית. אכן מאני הצעיר, מייסד הדת, הגיע למלכויות בודהיסטיות בצפון מערב הודו, וכל הסטרוקטורה של הדת המניכאית מקבילה לזו של הבודהיזם. מיסיונרים נזירים מנכאים הגיעו גם מצרים וכך גם השפיעו על הנוצרים.
פרק 11 ("גיבושו של האדם בנצרות") מנסה להראות איך בגלל דמותו של ישו, שהוא גם אל וגם אדם והוא קם לתחייה בגוף, הנצרות הקדומה מפתחת יותר ממה שהיה בפילוסופיה היוונית את המושג של אחדות האדם, גוף ונפש.
החוכמה הנסתרת: מסורות אזוטריות ושורשי המיסטיקה הנוצרית
זהו ספרו השלישי של סטרומזה (Hidden Wisdom: Esoteric Traditions and the Roots of Christian Mysticism) שראה אור ב-1996 בהוצאת בריל בליידן, מהדורה שנייה שלו פורסמה ב-2005, והוא תורגם לאיטלקית ונמצא בתהליך תרגום לטורקית. התזה המרכזית המונחת בבסיס הספר היא שלדתות העת העתיקה בכלל הייתה מסורת אכזוטרית (גלויה) ומסורת אזוטרית (סודית ליחידי סגולה). סטרומזה מנסה להראות שגם בנצרות הקדומה היו מסורות סוד, יהודיות במקורן, שהתפתחו והפכו לתפישות גנוסטיות ושהנצרות השתחררה מהן אחר כך. כי המושג של תורה אזוטרית לא התאים לדת שנותנת גאולה לכל העולם ואנחנו מוצאים את השרידים של המסורות האלה באוצר המילים של המיסטיקה הנוצרית הקדומה.
הסוף לקורבנות: תהפוכות דתיות של שלהי העת העתיקה
ספרו זה של סטרומזה (La fin du sacrifice : Mutations religieuses de l'antiquité tardive) ראה אור בפריז בשנת 2005 והוא תורגם לאיטלקית, לאנגלית, לגרמנית ועברית (קץ עידן הקורבנות, הוצ' מאגנס 2013, תרגם משה בלידשטיין).
הספר הוא עיבוד של ארבע הרצאות שנשא סטרומזה בקולג' דה פראנס. בספר זה טוען סטרומזה שאם אנחנו מסתכלים על הדת בין המאה ה-1 ל-5, בים התיכון ובמזרח התיכון, מאיראן ועד לספרד, אנחנו רואים שקרבנות הם הפולחן המרכזי בכל הדתות בעת העתיקה, גם ביהדות וגם בכל הדתות הפוליתאיסטיות.
בסוף המאה הרביעית אסרו הקיסרים הנוצריים על הקורבנות. סטרומזה טוען שאפשר לראות בכך מהפכה של ממש במהות הדת – ולא רק מעבר מפוליתאיזם למונותאיזם. סטרומזה מנתח תהליך זה בארבעה אופנים: א. הוא מנסה להראות שדמות האדם, הפסיכה האנושית, נתפשת בצורה חדשה. ב. מדגיש את המקום המרכזי שתופש הספר בדת ובפולחן הדתי, דבר שלא היה קודם, חוץ מאצל היהודים. ג. בוחן את הריטואל, סוף הקורבנות. ד. מראה את מקומה של הדת בקהילה, את התפקיד החדש של הקהילה הדתית ולא של כל החברה. הדת קיימת בעיקר בקהילה.
מדע חדש: גילוי הדת בתקופת הנאורות
ספר זה (A New Science: The Discovery of Religion in the Age of Reason) יראה אור ב-2009 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד. סטרומזה מנסה לבדוק כהיסטוריון של הדתות איך נולד מדע הדתות בעת החדשה. זהו ספר היסטוריוגרפי וגם אפיסטמולוגי במהותו. החוקרים נוטים לראות את ראשית חקר הדתות המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-19, עם הקמתן של הקתדראות למדע הדתות. בניגוד לכך סטרומזה טוען שהניצנים הראשונים ובניית הקטגוריות הגדולה של הדיסציפלינה החדשה הזו, חקר השוואה היסטורי של הדתות, שהוא אינו דתי, החל במאות ה-18-17. לדעתו נובע הדבר מכמה סיבות, ביניהן התגליות הגדולות, לידת הפילולוגיה המודרנית ולימוד השפות והשפות המזרחיות, ולבסוף מלחמות הדת בעקבות הרפורמציה, שהובילו חוקרים גם קתולים וגם פרוטסטנטים להבין את מגבלות הנצרות. מאמרים בנושא ראו אור באכסניות שונות.
מחקרו העכשווי
סטרומזה חוקר עכשיו את שלהי העת העתיקה, גם אצל הפגנים וגם אצל נוצרים, בין המאה ה-2 למאה ה-8. הוא מנסה לבחון איך התייחסו מסורות חוכמה מן המזרח, כלומר מבבל, איראן, הודו, ישראל ומצרים. כלומר העמים העתיקים הגדולים של העת העתיקה ואיך התייחסו למסורות החוכמה שלהם.
ספרים שכתב
1. Another Seed: Studies in Gnostic Mythology (Nag Hammadi Studies 24; Leiden : Brill, 1984)
2. Savoir et salut: traditions juives et tentations dualistes dans le christianisme ancien (Paris: Le Cerf, 1992)
3. Hidden Wisdom: Esoteric Traditions and the Roots of Christian Mysticism (Studies in the History of Religions 70; Leiden: Brill, 1996) [revised and augmented paperback edition, 2005] = La sapienza nascosta: Tradizioni esoteriche e radici del misticismo cristiano (Rome: Arkeios, 2000) Turkish translation forthcoming (Istanbul: Shamballa Books)
4. Barbarian Philosophy: The Religious Revolution of Early Christianity (Tübingen: Mohr Siebeck, 1999)
5. With Jacques Le Brun, Les juifs présentés aux chrétiens: textes de Léon de Modène et de Richard Simon, introduits et commentés (Paris: Belles Lettres, 1998)
6. La formazione dell'identita cristiana (Brescia: Morcelliana, 1999)
7. Kanon und Kultur: Zwei Studien zur Hermeneutik des antiken Christentums (Berlin, New York: de Gruyter, 1999)
8. La fin du sacrifice : Mutations religieuses de l'antiquité tardive (Collège de France; Paris: Odile Jacob, 2005) = La fine del sacrificio: Le mutazioni religiose della tarda antichita (Turin: Einaudi, 2006) = The End of Sacrifice: Religious Transformations of Late Antiquity (Chicago: Chicago University Press, forthcoming)
9. Le rire du Christ et autres essais sur le christianisme antique (Paris: Bayard, 2006)
10. A New Science: The Discovery of Religion in the Age of Reason (Cambridge, Mass.: Harvard University Press, forthcoming).
11. Stroumsa on Religions of Late Antiquity: Collected Works (Contemporary Thinkers on Religion; Aldershot: Ashgate, forthcoming)
ספרים שערך
1. With Sh. Shaked and D. Shulman: Gilgul: Transformations, Revolutions and Permanence in the History of Religions, in Honor of R. J. Z. Werblowsky (Suppl. to Numen 50; Leiden: Brill, 1987)
2. With Sh. Shaked and I. Gruenwald: Messiah and Christos: Studies in the Jewish Origins of Christianity, presented to David Flusser at the Occasion of his Seventy Fifth Birthday (Tübingen: Mohr Siebeck, 1992)
3. With O. Limor: Contra Judaeos : Ancient and Medieval Polemics Between Christians and Jews (Texts and Studies in Medieval and Early Modern Judaism: Tübingen: Mohr Siebeck; 1995)
4. With H. G. Kippenberg: Secrecy and Concealment: Studies in the History of Mediterranean and Near Eastern Religions (Studies in the History of Religions 65; Leiden: Brill, 1995)
5. Shlomo Pines, Studies in the History of Religion (The Collected Works of Shlomo Piines, volume IV; Jerusalem: Magnes, 1996), edited by Guy G. Stroumsa
6. With G. Stanton: Tolerance and Intolerance in Ancient Judaism and Early Christianity (Cambridge: Cambridge University Press; 1998; Paperback edition, Cambridge, 2008)
7. With A. Kofsky: Sharing the Sacred: Religious Contacts and Conflicts in the Holy Land, !st.-15th Cent. (Jerusalem: Ben Zvi; 1998)
8. With A. Baumgarten and J. Assmann, Soul, Self, Body in Religious Experience (Studies in the History of Religions; Leiden: Brill, 1998)
9. With D. Shulman: Dream Cultures: Explorations in the Comparative History of Dreaming (New York: Oxford University Press, 1999)
10. With J. Assmann, Transforming the Inner Self in Ancient Religions (Leiden: Brill, 1999)
13. With O. Limor, Christians and Christianity in the Holy Land: From the Origins to the Latin Kingdoms (Turnhout: Brepols, 2006)
מגלן ירוק
מגלן ירוק (שם מדעי: Mesembrinibis cayennensis) הוא מין יחיד בסוגו של מגלן, שמצוי במרכז ובדרום אמריקה, מהונדורס דרך ניקרגואה, קוסטה ריקה, ועד לצפון ארגנטינה ופרגוואי.
מין זה תועד טקסונומית לראשונה על ידי יוהאן פרידריך גמלין ב-1789, סמוך לקאיין שבגינאה הצרפתית; גמלין קרא למין זה Tantalus cayennensis, וכך מיקם אותו בסוג של מגלנים מהעולם הישן. ב-1930, האורניתולוג האמריקאי ג'יימס לי פטרס מיקם את המגלן הירוק בסוג חדש, Mesembrinibis, בו נמצא רק מין זה. שם הסוג הוא הלחם של המילים היווניות "דרומי" (mesēmbrinos) ו"מגלן".
המגלן הירוק בינוני ביחס לשאר המינים במשפחתו. רגליו קצרות, ומקורו ארוך ומעוקל. אורכו כ-45 עד 60 ס"מ, ומשקלו כ-700 עד 890 גרם. הזכר והנקבה דומים במראם ובאורכם, אם כי הזכרים לעיתים קרובות גדולים מהנקבות. בניצוי הרבייה של זכרים בוגרים, נוצות הגוף שחורות-ירקרקות בוהקות, הרגליים ירוקות בהירות, והפנים אפורות. גופם של פרטים צעירים צבעוני פחות, אך רגליהם קצרות יותר וכנפיהם רחבות יותר מאלה של המגלן החום.
המגלן הירוק פעיל ביותר בשעות הדמדומים, ונצפה בדרך כלל בקבוצות קטנות או בזוגות. הוא ניזון בעיקר מדגים, צפרדעים ובעלי חיים מימיים, כמו חרקים. הקן בנוי מזרדים, ומוקם על עץ.