cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשתמוע
היסטוריה
כמו כן נזכרת העיר כאמור גם ברשימת ערי הכוהנים והלויים, =, רשימה הכוללת תשע ערים ביהודה. מההר נזכרות שש ערים, ובדרומו בלבד: חברון, יתיר, אשתמוע, חלן, דביר, יוטה. בשפלה שלוש ערים נוספות: לבנה, עשן, בית-שמש. ריכוז זה מהווה חריגה בולטת מהסכמטיות הקיצונית של הרשימה, שבה מוקצות לכל שבט ארבע ערים כך שהמניין הכולל הוא 48. המחבר או העורך המקראי מצדיק זאת בכך ששמעון ויהודה נטלו חלק אחד ברשימה, אך גם מניין זה צריך להיות שמונה ולא תשע ערים (מהן רק עשן עשויה להחשב על שמעון). גם ביהודה, כאמור, אין פיזור הערים הומוגני, ואומר דרשני. בנימין מזר סבר כי הערים הן מרכזי מינהל שארגן שלמה הצעיר בסוף ימי דוד -, כשללויים תפקיד מרכזי במינהל ולא רק בפולחן. מכלול הערים מתאים לתחום הממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, אך הן מקובצות בכמה גושים. לפי מזר, וכן יוחנן אהרוני, נועדו גושי התיישבות הלויים לחזק את ספר הממלכה או אזורים בעייתיים בתוכה. ריכוזן בדרום יהודה מכוון לפקח על האוכלוסייה ה"לא ישראלית" לדעתו - הכלבים והקנזים. ואילו נדב נאמן סבור שתיאורי נחלות השבטים אינן מבטאות מצב שבטי או מנהלי שהיה קיים אי פעם במציאות, ולדעתו רק 13 ערי בני אהרון (שביהודה ובבנימין) מהוות גרעין היסטורי לרשימה ; מחברה המאוחר נטל 13 ערים אלה והשלימן לסכימת ה-48 הבלתי היסטורית תוך שימוש בשמות שלקח מרשימות ערי המקלט ורשימת גבולות השבטים, רשימה שאף היא אינה היסטורית לשיטתו אבל משקפת היקף טריטוריאלי מימי הממלכה המאוחדת. אבי עופר מקבל את דעת נאמן על גרעינה ההיסטורי של הרשימה; ולדעתו, הנסמכת על סקר הר יהודה, ריכוז ערי הלויים בדרום יהודה נראה יותר מכל כמשקף ריכוז התיישבותי פשוטו כמשמעו, באזור בעל ייחוד אקולוגי. בולטת העובדה כי תחום ההתיישבות הוא הרחבה מסוימת של תחומי קבוצה 5 ברשימת ערי יהודה. נראה אפוא שלפנינו התיישבות בדרום ההר של משפחות הקשורות ללוי, לצד משפחות קנזיות, כלביות, קיניות ואחרות.
אשתמוע הייתה בין הערים שדוד שלח אליהן משלל עמלק: "וַיָּבֹא דָוִד אֶל-צִקְלַג, וַיְשַׁלַּח מֵהַשָּׁלָל לְזִקְנֵי יְהוּדָה לְרֵעֵהוּ לֵאמֹר: הִנֵּה לָכֶם בְּרָכָה, מִשְּׁלַל אֹיְבֵי ה'. לַאֲשֶׁר בְּבֵית-אֵל ... וְלַאֲשֶׁר בְּאֶשְׁתְּמֹעַ".
בתלמוד ירושלמי מוזכר "ר' יסא אזל לגבי חסא דאשתמוע". שמואל ספראי משער כי ר' יסא המוזכר בתלמוד הוא ר' איסי המוזכר בכתובת בבית הכנסת בסוסיא העתיקה. אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 כותב על אשתמוע: "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לחורבת עָנִים בתחום אלויתרופוליס (היום בית גוברין)". בתלמוד הירושלמי עדות על מאכל אופייני למקום: עדשים קלויות וטחונות, מטובלות בדבש ומטוגנות.
ארכאולוגיה
בכפר א-סמוע נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד. החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים.
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים ל"א מאיר וא"א רייפנברג, וחפירה נערכה בשנים 1935–1936. במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס. החפירות נמשכו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנים 1969–1970 הן הושלמו על ידי זאב ייבין. בחפירות המחודשות התגלה בסמוך לבית הכנסת מטמון כסף גדול מתקופת הברזל הקדומה. במקביל לחפירה זו פונו הדיירים שגרו מעל המבנה, ובית הכנסת הוכשר לביקורי הציבור הרחב.
האתר הקדום
אתרה הקדום של אֶשְׁתְּמֹעַ מצוי באזור בית-הכנסת, בחלקו הגבוה (גרעינו) של הכפר. עקב הכיסוי הצפוף של הכפר ניתן למצוא שברי-חרס בעיקר במדרונו הצפוני (התלול והבנוי בדלילות), שנסקר שיטתית לראשונה בסקר הר יהודה של אבי עופר. מספר האתר בסקר ישראל הוא 1/69/136{15-08}, נ"צ 15645.08965, גובה מוחלט 720 מ', גובה יחסי 20 מ', תצפית טובה; שטחו המרבי של האתר הקדום מוערך בכ-25 דונמים. תחילת יישובו בתקופות הכלקולית והברונזה הקדומה 1 (בערך 9–11 דונמים). היישוב מתחדש בתקופת הברזל, כנראה מראשיתה. בתקופת הברזל 2-1א מוערך שטחו בכ-9–10 דונמים. מתקופה זו נמצא בחפירות בכפר מטמון הכסף הגדול בתוך חמישה פכים. בתקופת הברזל 2ב מגיע האתר לשיא היקפו (כ-25 דונמים), ואז הוא האתר השלישי בגודלו בהר-יהודה כולו, והגדול ביותר בהר הדרומי. בתקופת הברזל 2ג נותר האתר בהיקף של כ-20 דונמים, ואילו בשלב 2ד חוזר ההיקף ומצטמצם מאד: כ-10 דונמים או פחות, וייתכן אף שלא נתקיים כלל (ממצא החרסים כולל שפה יחידה שייחוסה לשלב זה מסופק). נראה שבשלהי תקופת הברזל ניטש האתר עד התקופה הרומית, אז חזר ונושב עד ימינו. אותה עת עבר מרכז הכובד של היישוב למדרון הדרומי של הגבעה, המיושב בצפיפות עד היום; בממצא חרסי הסקר, שעיקרו מהמדרון הצפוני, התקופות המאוחרות דלות בייצוגן.
בית הכנסת העתיק
בחזית - שטח מוגבה אליו עולים בשלוש מדרגות. הרצפה הייתה מעוטרת בפסיפס צבעוני מאיכות בינונית. מן הפסיפס שרד רק חלק קטן ובו ציור של עץ וכתובת הקדשה בארמית. הפסיפס מתוארך למאה הרביעית לספירה הנוצרית. גודל הפסיפס - 10 X 20 מ' (200 מ"ר) והוא מורכב מחמישה צבעים. צפיפות אבני הפסיפס: 100 אבנים בדצמ"ר. בשולי האולם מעוטר עץ שעל גזעו שני ענפים גזומים, נוף העץ נושא פרות מוארכים בקצה, והכוונה הייתה לעטר אפרסק או שזיף. במרכז האולם היו מדליונים שנותרו מהם רק קצותיהם של שריגי גפן וקנוקנת.
שלושה פתחים בקיר החזית המזרחית שנשתמר לגובה של שני מטרים. קיר מערבי השתמר בגובה של שמונה מטרים (גובה יוצא דופן הנראה ברחוב הראשי של הכפר א-סמוע). בקיר הצפוני גומחה מרכזית לארון קודש ומצדדיה שתי גומחות קטנות, בימה בולטת וספסלים מאבן מסביב לאולם בית הכנסת.
תיארוך המטמון
בהשוואה בין הממצאים של מטמונים שונים בארץ ועל פי צורת הכיתוב על החפצים היה קשה לשים דגש על התקופה הנכונה שהמטמון משתייך אליה (בערך 800-1000 לפנה"ס, כלומר תקופת הברזל השנייה ).
בשנת (1998) בעקבות השוואות חדשות שערכו קלטר ובראנד, בעיקר בין פכי המטמון לקרמיקה מבאר שבע, הם הציעו לתארך את הפכים מאשתמוע לתקופת הברזל ב' (בערך המאה השמינית לפנה"ס), ואכן לפי ההשוואות שלהם זה מתאים גם לתאריך הכתובות ומציין תקופה של שגשוג.
המטרולוגיה של המטמון
זאב יבין ניסה לברר במחקרו האם יש קשר בין משקל הכסף והצורה שלו לבין הכיתוב על גבי הפכים, כלומר האם הכיתוב "חמש" קשור למשקל הכסף.
בראשית המחקר בשנת 1972 יבין הציע, כי יש להבין את הכיתוב "חמש" כמספר חמש, כלומר שבכל פך יש 5 מאנה של 100 שקלים כל אחד. כיוון שמשקל פך שלם אחד (פך מס'1) 5165 גרם ולפיו העריכו משקל שאר הפכים, יבין העריך שקל ישראלי (כלומר יחידת משקל של שקל) בתקופה זו שקל 10 גרם.
מאוחר יותר, בשנת 1990 הוצא פירוש אחר לכיתוב "חמש" כ - "חמישי" במשמעות ספציפית למיסוי או פעילות ממשלתית המטמון התפרש כמסים שלקחה ממשלת יהודה ונקבר לאחר שקילה בצורה מורכבת.
בנוסף הוא טען לגבי המטרולוגיה של המטמון, כי בעוד ששקל יהודאי היה נפוץ בתקופה זו, המטמון אינו מציג פריטי כסף במשקלים עגולים, כלומר הפריטים לא שוקלים שקל או חצי שקל וכו', אף לא של סטנדרטים אחרים, כלומר שהמשקל של הפריטים מקרי, רנדומלי.
מקריאת המאמרים ולפי המחקרים יש ספק בתרחישים קודמים, ולפיהם התכולה של כל פך במטמון זה נשקל בקפידה לפני ההסתרה.
אלא, סביר יותר שהפכים התמלאו עד השפה, ללא התחשבות במשקל המדויק. ייתכן, והכסף של המטמון נאסף על ידי מסים.
תכשיטי המטמון
תכשיטים שהתגלו בשנת 1971 בחמשת פכי החרס. תכשיטים שלמים שנחתכו באופן שווה לכל הנראה באותו כלי וזה מרמז שבעלי המטמון השתמשו בתכשיטים על פי ערכם המשקלי ולא לפי ערכם כתכשיט. כלומר שהכסף שימש כאמצעי תשלום.
מקורות הכסף
רוב מקורות הכסף מתקופת המאה השמינית בה שלטו הפיניקים בסחר הימי אך כפופים לאשורים מבחינה פוליטית. כמויות הכסף שמקורם מספרד משקפות את העושר והשגשוג ביהודה.
נוגדנים מואנשים
נוגדנים מואנשים או נוגדנים כימריים הם נוגדנים שמקורם אינו מבני האדם, אלא מבעלי חיים אחרים, שעוברים תהליך האנשה. בתהליך זה, רצפי החלבון שנלקחו מהחיות עוברים תהליך שבסופו הם נהיים דומים במידת האפשר לנוגדנים שמיוצרים באופן טבעי בבני אדם. תהליך ההאנשה מבוצע בדרך כלל על נוגדנים חד-שבטיים.
האזור המשתנה (Fv) בכל נוגדן מואנש מקורו בעכבר, ואילו היתר מקורו באדם. נוגדנים מואנשים מיוצרים בהנדסה גנטית וחשיבותם היא בכך שהם אינם מזוהים כאימונוגן (גורם זר) על ידי מערכת החיסון ולכן אינם מותקפים על ידה.
בת' ברס
אליזבת' אן "בת'" ברס (באנגלית: Elizabeth Ann "Beth" Behrs; נולדה ב-26 בדצמבר 1985) היא שחקנית אמריקאית. התפרסמה בשל תפקידה כקרוליין צ'נינג בסיטקום "מרוששות".
שנותיה המוקדמות
ברס נולדה בפנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. בתם הבכורה של דייוויד ומורין ברס. ב-1989 עברה משפחה להתגורר בווירג'יניה. מגיל קטן הופיעה בתיאטרון ושיחקה כדורגל.
בגיל 15 עברה ברס עם משפחתה למחוז מרין שממוקם באזור מפרץ סן פרנסיסקו, קליפורניה, שם למדה בחוג לדרמה בתיכון.
ברס עברה ללוס אנג'לס ב-2004 כדי ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב-2005 גילמה את תפקידה של סנדי בהפקה מקומית של המחזמר " גריז". בשנת לימודיה האחרונה כבר החלה ללכת לאודישנים וסיימה את לימודיה בשנת 2008 עם תואר ראשון בתאוריה ביקורתית.
קריירה
במרץ 2009 קיבלה ברס את תפקידה הראשון בסרט "אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה". לאחר מכן היא ביצעה הופעות אורח בסדרות כגון "קאסל" ו-"NCIS: לוס אנג'לס".
בשנת 2011 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסיטקום "מרוששות" ברשת CBS, לצדה של קאט דנינגס. הסדרה זכתה להצלחה וחודשה לשש עונות נוספות עד לביטולה במאי 2017.
במאי 2017 הוציאה לאור את ספר שכתבה בשם "The Total Me-Tox: How to Ditch Your Diet, Move Your Body & Love Your Life".
חיים אישיים
החל מ-2010 היא בת זוגו של השחקן מייקל גלדיס. ב-10 ביולי 2016 השניים התארסו, וב-21 ביולי 2018 הם נישאו.
ברס ייסדה את קרן SheHerdPower, שמחברת נשים עם סוסים, כדי להעניק טיפול לנפגעות תקיפה מינית.
שמריהו בן-צור
שמריהו בן-צור (נולד ב-25 במרץ 1944) הוא איש חינוך ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפדל.
חייו
כמורה החל בן-צור לפעול במוסדות ארגון המורים הדתיים בישראל, ונבחר לעמוד בראשו. בתפקיד זה נבחר לכהן כיו"ר האיגוד העולמי של המורים התורניים ומונה לשמש ממלא מקומו של מזכ"ל הסתדרות המורים.
בשנת 1996 נבחר מטעם המפד"ל לכנסת ה-14. לאורך כהונת הכנסת שימש כיו"ר הסיעה בכנסת, סגן יושב ראש הכנסת דן תיכון וחבר במספר ועדות בכנסת.
בבחירות לכנסת ה-17 הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל לכנסת.
בן-צור כיהן כמזכ"ל המפד"ל, ובפברואר 2011 חייב בית הדין לעבודה את המפלגה לשלם לבן צור 6.5 מיליון ש"ח בגין הלנת שכר של 5 שנים.
נכון לשנת 2018 משמש בן צור כדירקטור בבנק מסד.
רציף התמזה
רציף התמזה (באנגלית: Thames Embankment) הוא שמם הכולל של סדרת רציפים במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. הרציפים תוכננו על ידי המהנדס סר ג'וזף בזלגייט כחלק מבניית מערכת הביוב של לונדון. הרציפים נבנו לצד נהר התמזה במטרה לאסוף את מימי מערכת הביוב (שעד אז נשפכו אל נהר התמזה) ולהעבירם במורד הנהר אל מחוץ לעיר. כמו כן הרציפים שימשו לפיתוח מערכת התחבורה של העיר - מעל הרציפים נבנו דרכים, ומתחתיהם נבנו קווים עבור הרכבת התחתית של לונדון.
הרציף שופץ מספר פעמים במהלך המאה ה-20 בעקבות התמוטטות שנגרמה לרציף והביאה להצפת התמזה בשנת 1928, ומאוחר יותר בעקבות נזקים שנגרמו לרציפים במהלך הפצצות הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בצידו הדרומי של הנהר נקרא הרציף בשם רציף אלברט.
קרלי פיורינה
קרלי פיורינה (אנגלית: Carly Fiorina; נולדה ב-6 בספטמבר 1954) היא אשת עסקים ופוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הרפובליקנית. הייתה מנכ"לית חברת הטכנולוגיה היולט פקארד (HP) בין השנים 2000 ל-2005. הייתה מועמדת רפובליקנית לסנאט מטעם מדינת קליפורניה ב-2010, ומועמדת בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
ראשית חייה
נולדה כקארה קרלטון סניד באוסטין שבטקסס. היא בתו של ג'וזף סניד, פרופסור למשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין, שלאחר מכן כיהן כשופט פדרלי. היא ממוצא גרמני ואנגלי. פיורינה סיימה תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת סטנפורד. בהמשך למדה בבית ספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אולם פרשה אחרי סמסטר אחד. קיבלה תואר MBA בשיווק מאוניברסיטת מרילנד בשנת 1980. בשנת 1989 קיבלה תואר בניהול מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
הפולמוס סביב כהונתה
בשנת 2003 דורגה על ידי המגזין Fortune כאישה החזקה ביותר בעולם העסקים, עמדה שהחזיקה בה במשך 5 שנים.
לאחר פיטוריה מהיולט פקארד, מבקרים מסוימים דירגו את תקופת כהונתה כמנכ"לית כאחת מן הגרועות בכל הזמנים. פרשנים אחדים הגנו על תקופת כהונתה, וטענו כי המיזוג עם חברת קומפאק נתגלה כמצליח בטווח הארוך.
לאחר HP
בשנת 2008 הצטרפה לקמפיין של ג'ון מקיין לנשיאות. מונתה ליו"ר מערך התרומות בעבור מיזם של הוועדה הרפובליקאית הלאומית. בספטמבר נאמה בוועידה הרפובליקאית הלאומית. בנובמבר 2009 הודיעה שתתמודד על משרת הסנאט של מדינת קליפורניה, וביולי 2010 זכתה להיות המועמדת של המפלגה, אך בנובמבר 2010 הפסידה לסנאטורית הדמוקרטית המכהנת ברברה בוקסר. בשנת 2010 ביקרה בישראל במימון קואליציית היהודים הרפובליקנים.
במאי 2015 הכריזה על התמודדותה לראשות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות 2016. ב-10 בפברואר 2016, לאחר תוצאה מאכזבת בפריימריז בניו המפשייר, הכריזה על פרישתה מהמירוץ. מאוחר יותר הביעה תמיכה במועמדותו של טד קרוז. ב-27 באפריל 2016 הכריז קרוז שפיורינה תהיה המועמדת לסגנית הנשיא אם ייבחר להיות המועמד הרפובליקני בוועידת הרפובליקנים שתתכנס בקליבלנד.
נחום טרייביטש
רבי נחום טרייביטש (בגרמנית: Nehemias Trebitsch; ג' באלול תקל"ט, 15 באוגוסט 1779 – כ"ו בתמוז תר"ב, 4 ביולי 1842) היה אב"ד פרוסטיץ והרב הכולל (Landesrabbiner) למוראביה בניקלשבורג. מחבר הפירוש שלום ירושלים על התלמוד הירושלמי, וספר קובץ על הרמב"ם.
ביוגרפיה
נולד בפראג ביום ראשון ג' באלול תקל"ט לרבי זליג טרייביטש, שהיה שליח ציבור באלטנוישול. בילדותו למד ב"בית המדרש ילדים" של הקהילה המקומית. אביו נפטר בהיותו בגיל צעיר מאוד והוא נותר יתום ועזוב.
בשנת תקפ"ו (1826) עזב את פראג ואת משרתו כראש הישיבה בה, והתמנה לרבנות העיר פרוסטיץ. בחנוכה של שנת תקצ"א (1831), למעלה משנה אחרי פטירתו של רבי מרדכי בנט (נפטר בי"ג באב תקפ"ט), מונה רבי נחום טרייביטש במקומו כרבה של מוראביה, וקבע את מושבו בניקלשבורג.
טרייביטש המשיך במדיניות קודמו. הוא היה פתוח למרכיבים המתונים של ההשכלה, שהתמקדו בשפה העברית, אך לא מעבר לכך: גישתו הלכה ונעשתה שמרנית יותר ויותר ביחס לתנאים המשתנים בחבל. הוא השלים רק בחירוק שן עם רפורמות שנכפו עוד קודם על ידי הממשלה בחיי הקהילות, דוגמת בתי-ספר כלליים. טרייביטש היה מסוכסך עם הרב ליב שוואב מפרוסניץ, הרב הבולט ביותר ברוזנות שהחזיק בדעות ליברליות והפיץ את נוסח וינה, וניסה לשווא להכשיל את מינוייהם של תלמידו הרב צבי הירש פאסל כיורשו בעיר ההיא ושל הרב אברהם נוידא בלוישיץ. כמו כן שלל היתר הוראה, שכל מועמד לרבנות במוראביה היה חייב לקבל אישית ממנו, מהרב יהודה לייב לעף.
למרות שידע גרמנית בסיסית – יצחק מאיר וייז, שלמד בישיבתו, זכר כי היה מסוגל לתקשר בשפה אך נזקק לעזרת הבחורים לצורכי קרוא וכתוב – הוא התנגד הן לדרשות בה בבית-הכנסת והן לשילובה המלא בבתי-הספר החדשים. עמדותיו, בייחוד סכסוכו הממושך עם נוידא והצלחת יריביו להציגו כאויב הגרמנית, הובילו לכך שהשלטונות פגעו שוב ושוב במעמדו. במהלך שנותיו במשרה התעלמו ממנו בפועל רוב הקהילות מחוץ לניקולשבורג. עם מותו היה הקיטוב בין היסודות המתקדמים לאדוקים במוראביה חריף כל כך עד שנדרשו עוד ארבע וחצי שנים למצוא לו יורש, וגם אז לא היה זה רב מקומי אלא רש"ר הירש.
חומיות (אצות)
חוּמִיּוֹת או אצות חומות (שם מדעי: Phaeophyceae) הן מחלקה של איקריוטים והן הגדולות ביותר מבין האצות.
הצבע החום־ירקרק המיוחד שלהן בא מהפיגמנט פוקוקסנטין (fucoxanthin).
מסוגים מסוימים של חומיות ניתן להפיק פוקוידאן שהוא בעל תכונות רפואיות.
מבנה
לחומיות דופן חזקה העשויה מסוכרים שמגנה עליהן מפני תנאי מזג אוויר קשים. בנוסף יש להן איברים דמוי עלה הנקרא טרף (שם מדעי: blade) ואיבר דמוי גבעול הנקרא קנה (שם מדעי: stipe) ואף תחילה של מריסטמות ומערכת הובלה פרימיטיבית הנראית בחתך הקנה המכיל תאים דמויי שיפה. תפקיד הקנה דמוי הגבעול הוא לקשר בין האיבר דמוי השורש (המאפשר לאצה להיאחז במצע עליו היא גדלה) ובין שאר אברי האצה. לחלק מהחומיות שלפוחית גז (שם מדעי: bladder) המשמשת כמעין "שק אוויר" התורם לפולריות של האצה וליכולתה להישאר על פני השטח ולעשות פוטוסינתזה.
רבייה
מחזור החיים של האצה החומית מורכב וכולל חילוף בין שני דורות השונים זה מזה, כאשר הספורופיט (השלב הדיפלואידי) הוא הדומיננטי מביניהם.
במחזור הדומיננטי הדיפלואידי (הנקרא ספורופיט) החומיות עוברות מיוזה (חלוקת הפחתה) ליצירת נבגים הפלואידיים הנקראים זואוספורות.
בדור ההפלואידי הנבגים ההפלואידיים מבקיעים ויוצרים גמטות זכרית ונקבית שעוברות הפריה ליצירת זיגוטה דיפלואידית. הזיגוטה עוברת מיטוזה (חלוקת הכפלה) ליצירת האצה החומית הבוגרת.
מזון
כיום מבינים שיש תועלת במחקר מעמיק והבנה של תרומתן של אצות חומיות. מעבר לכך שהן בעלות ערך מזוני רב, במחקר שנעשה בשנת 2019 נמצא שעל-ידי מיצוי האצות הללו ניתן לשפר את איכות החומרים המזינים בשלל מקורות מזון שונים וכי המיצוי של אצות אלו יכול לסייע בהארכת חיי המדף של שלל מוצרים ע"י פעילות אנטי-חמצונית . במאמר מטא-אנליזה אחר מ-2022, מצאו שעל-ידי עיבוד של אצות חומיות ניתן להפוך אותן למקור מזון שיכול להכיל רמות גבוהות של יוד, ובכך להוות תחליף מזון טבעי אצל אנשים בעלי חוסר ביוד.
רפואה
כמו אצות אחרות, גם לאצות חומיות יש יכולת לייצר חומרים בעלי סגולות רפואיות. היכולת לייצר פוקוקסנטין ממצבת אותן כבעלות יכולת לייצר חומרים אנטי-דלקתיים, אנטי-סרטניים ונוגדי ייצור של גידולים.
Not Today
Not Today הוא סינגל של להקת הבנים הדרום-קוריאנית BTS. הגרסה הקוריאנית של השיר פורסמה בפברואר 2017, באלבום You Never Walk Alone, גרסה מחודשת של אלבומם משנת 2016, Wings. הגרסה היפנית פורסמה במאי 2017, כשיר צד ב' באלבום סינגל שכלל גם גרסאות יפניות ל-"Blood Sweat & Tears" ול-"Spring Day", ובשנת 2018 נכללה גם באלבום האולפן השלישי של הלהקה בשפה היפנית, .
הפקה
"Not Today" נכתב על ידי באנג סי-היוק, פידוג חבר BTS 4RM ואחרים, ותואר כשילוב של מוזיקת ראפ והיפ-הופ.
מבחינה לירית, "Not Today" הוא שיר מחאה העוסק בנושאי שחיתות שלטונית, אנטי-ממסדיות ותקרות זכוכית. "כתבתי את המילים עבור BTS כדי שלא נשתוק לגבי סוגיות חברתיות ואי צדק, ונמשיך לפתור ולהעלות בעיות", אמר RM.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, בבימויו של קים סונג-ווק, פורסם בערוץ היוטיוב של ביג היט אנטרטיינמנט ב-20 בפברואר 2017. הקליפ, שעוצב בהשראת ספרי "שר הטבעות", מציג את חברי הלהקה רצים ורוקדים בחניון חשוך ולאחר מכן בנוף הררי פראי, עם כ-30 רקדני רקע לבושים בשחור. הקליפ צבר למעלה מ-13 מיליון צפיות ביוטיוב ב-24 השעות הראשונות לפרסומו, ושבר את השיא הקודם לסרטון הקיי-פופ הנצפה ביותר תוך 24 שעות, בו החזיק קודם לכן הסינגל הקודם של הלהקה, "Spring Day".
גרסת כוריאוגרפיה של הקליפ פורסמה ב-27 בפברואר 2017, וכללה צילומי תקריב וזוויות נוספות של חברי הלהקה הרוקדים, באורך כמעט כפול.
הופעות חיות
BTS הופיעו עם השיר לראשונה ב-18 בפברואר 2017, בהופעה שנערכה ב- שבסיאול, במהלך סיבוב ההופעות. ההופעה הראשונה של השיר בתוכנית טלוויזיה נערכה ב-23 בפברואר, בתוכנית המוזיקה הדרום-קוריאנית של. בשלושת הימים הבאים ביצעה הלהקה את השיר גם ב-, ו-.
ב-2 בדצמבר 2017 ביצעה הלהקה את השיר ב, לצד השירים "DNA" ו-"Mic Drop". ב-29 בדצמבר ביצעה גרסת רמיקס של השיר בפסטיבל.
הערות שוליים
undefined
גיל נתנזון
גיל נתנזון (נולד ב-13 ביולי 1976) הוא שחקן ומנהל ארגון השמה לאומנים של"ש, אותו יזם בשנת 2008.
ביוגרפיה
גיל נתנזון נולד וגדל ברעננה. את שירותו הצבאי מילא בלהקת הנח"ל, ומיד אחר כך החל את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" כמו כן למד משחק מול מצלמה בהוראת רות דייכס. במהלך לימודיו בבית צבי, שיחק נתנזון בתפקידים ראשיים בהצגות "בריטניקוס" (בריטניקוס), מאת ז'אן ראסין (בבימוי ארתור קוגן), "אליזבת מלכת אנגלייה" (לורד אסקס), מאת פרדיננד ברוקנר (בבימוי עידו ריקלין), "קרנפים" (דודאר) מאת אז'ן יונסקו (בבימוי יוסף פיצ'חדזה), "אבות ובנים" (יבגני בזארוב), מאת בריאן פריל (בבימוי עידו ריקלין), "עקומים", "חפש והשמד", "הוליווד".
בתיאטרון הספרייה כיכב נתנזון בתפקיד הראשי בהצגות "דויד" (בתפקיד דויד), "הבחורים בדלת ממול" (ברי קלמפר), "שיער" (ברגר). עם סיום לימודיו עבר נתנזון לשחק בתיאטרון בית ליסין, שם שיחק בהצגות "מירל'ה אפרת" (דוניה), מאת יעקב גורדין ובבימוי מיכה לבינסון. ההצגה זכתה בתואר הצגת השנה בטקס פרסי התיאטרון, כמו כן שיחק בהצגה "צור וירושלים" (העלם), בבימוי יוסי ישראלי. נתנזון שיחק בתפקיד ראשי ב"תיאטרון הרצליה" במחזמר "רחוב טוב" (גיא), מאת חנן פלד. והופיע במחזמר "בת הים הקטנה" (הנסיך) ובאופרה "הנגנים מברמן" (הנסיך) ובאופרה "על אדונים ומשרתים", בתפקיד ווספונה המספר.
במסך לקח חלק בסדרות הטלוויזיה "משחק החיים" ששודרה בערוץ 3, ב"טיפול נמרץ"ששודרה בטלעד, וב"כנגד כל הסיכויים".
ב-2010 שיחק במיני-סדרה "נבלות", ב"קרטושקס" ובפרסומת להיינקן, ב-2016 לוהק לסדרה "עקרון ההחלפה".
בקולנוע שיחק בתפקיד ראשי בסרטים "הנעלם", "שישה מיליון רסיסים", "יום חמישי" ו"חנות האבידות והמציאות של אלקלעי". מ-2003 משמש נתנזון כמדבב, ובין השאר דיבב את מנהיג הצבים לאונרדו בסדרה "צבי הנינג'ה" ואת ריבן ב"מועדון ווינX".
כמו כן הוביל את הפרסומות ל"מעריב לנוער", ל"yes הטלוויזיה בלוויין" (רומיאו), ל"קוקה-קולה" ב-2004, ל"חיש גד" ב-2006 ול"ילו" ב-2007.
בשנת 2005 לקח נתנזון חלק בהקמתו של ארגון השחקנים של"ש - שחקנים למען שחקנים. הארגון נועד לסייע לשחקנים ולשחקניות במציאת עבודה בתחום המשחק. הארגון פועל על בסיס חופש המידע והעיסוק. ארגון השחקנים הוכר רשמי בשנת 2008.
חבורה ספרותית
חבורה ספרותית היא קבוצה של משוררים, סופרים ואנשי רוח המקיימים ביניהם קשרי יצירה וקשרים חברתיים. בדרך כלל קיימת בין החברים הסכמה רחבה לגבי התכנים והשיטות הצורניות ליצירה ספרותית ושירית ולרוב הסכמה זו גם מנוסחת כמניפסט שלאורו יוצרים חברי הקבוצה. לרוב עוסקים חברי החבורה הספרותית לא רק בספרות אלא גם בנושאים קרובים כאמנות פלסטית, פילוסופיה, פסיכולוגיה וכדומה.
החבורה הספרותית היא יצירה של המודרניזם אולם שורשיה נעוצים עוד במוסד הסלון הספרותי, שהיה כינוס של חבורת אינטלקטואלים לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. תופעה שרווחה בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה. חבורות ספרותיות מודרניות (החל מסוף המאה ה-19) היו מקובלות בעיקר באנגליה, צרפת, רוסיה וגרמניה ומדינות שהושפעו מתרבותן של אלה.
עם החבורות הספרותיות המשפיעות ניתן למנות את קבוצת בלומסברי של הסופרים וירג'יניה וולף וא.מ. פורסטר, הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס ואחרים. את החוג שהתקבץ סביב ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר ואת החבורות הספרותיות של הספרות העברית ברוסיה ובארץ ישראל.
מאפיינים
חוקרת הספרות נורית גוברין מונה מספר מאפיינים לחבורה ספרותית. החבורה מורכבת מ"גרעין קשה" שמורכב ברובו מגברים. סביב הגרעין הקשה, המונה בין ארבעה לשמונה חברים, מתקיימת "פריפריה" של חברים פחות מחויבים. לרוב מונהגת החבורה על ידי גבר דומיננטי או זוג המקיים בינו לבין עצמו יחסי התמודדות. החבורה מורכבת בדרך כלל מאנשים צעירים יחסית המאמינים כי הם יודעים היטב כיצד יצירה ספרותית צריכה להיראות ומנסחים את משנתם בביטחון עצמי רב. פגישות החוג מתקיימות לעיתים מזומנות במקומות קבועים (בתי קפה, בתי חברים, סלון של אדם מבוגר ובעל מעמד המארח צעירים יצירתיים וכדומה). החבורה דנה ביצירות האישיות של כל אחד מחבריה וביצירות אחרות בדרך של ביקורת. לעיתים מתקיימת גם יצירה קבוצתית כגון ניסוח מאמר משותף, העלאת מופע קברט, תערוכה וכדומה. לרוב החבורות הספרותיות יש כתב עת שבתוכו מתנסחת האידיאולגיה של החבורה ובו מתפרסמים חיבורי חבריה וחיבורי יוצרים קרובים לה בדעתם.
רוב החבורות הספרותית התקיימו כעשור והתפרקו על רקע חילוקי דעות ואף מריבות בין חבריהן, על רקע הבדלים בהשקפת עולם, שיקולי אגו ואף סכסוכים רומנטיים. עם זאת, חלק מהחבורות נוטות "להתמוסס" ואינן מתפרקות בסכסוך גדול.
ליונל המפטון
ליונל לאו המפטון (באנגלית: Lionel Leo Hampton; 20 באפריל 1908 - 31 באוגוסט 2002), מוזיקאי ג'אז, חלוץ נגני הוויברפון בג'אז, פעל גם כמתופף, פסנתרן, מוביל ביג בנד ושחקן, ניגן עם כל גדולי הג'אז, מלואי ארמסטרונג ובני גודמן ועד צ'ארלי פארקר וקווינסי ג'ונס.
תקופת ילדותו ונעוריו
להמפטון לא הייתה תעודת לידה והוא גודל על ידי סבתו. לפיכך לא ידוע בדיוק תאריך ומקום לידתו. ב-1916 עבר להתגורר בשיקגו ובהיותו כבן 16 כבר ניגן כמתופף במועדונים שונים בעיר. ב-1927 או 1928 עבר לקליפורניה וניגן ב"מועדון הכותנה" (מועדון מקומי שנקרא על שם מועדון הכותנה המקורי בניו יורק), שם הכיר לראשונה את הוויברפון, כשניגן בלהקת דיקסילנד ג'אז. המפטון החליף את התופים בוויברפון והתגלה על ידי לואי ארמסטרונג שהתלהב מהצליל החדש ושכר אותו כנגן ליווי. הפופולריות הרבה לה זכה ארמסטרונג תרמה הן להיכרות של הציבור עם הוויברפון ככלי והן עם המפטון כשם נרדף לכלי זה.
המשך הקריירה
עד 1934 למד המפטון מוזיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה, באותה שנה עזב את האוניברסיטה והחל להנהיג ביג בנד משלו, עמו הופיע, בין היתר, עם הזמר בינג קרוסבי.
ב-1940 עזב המפטון את גודמן כדי להקים את "התזמורת של ליונל המפטון" (Lionel Hampton Orchestra). התזמורת, שניגנה בעיקר סטנדרטים ששילבו ג'אז ורית'ם אנד בלוז זכתה לפופולריות רבה בשנות הארבעים והחמישים והופיעה בהרכב נגנים משתנה עד אמצע שנות השבעים. התזמורת היוותה "חממה" לכישרונות ובין היתר החלו בה את דרכם אמנים כצ'ארלי מינגוס, וס מונטגומרי, דיינה וושינגטון, דיזי גילספי, קווינסי ג'ונס ורבים אחרים שיצאו ממנה לקריירות מפוארות. במקביל המשיך המפטון להופיע ולהקליט בהרכבים קטנים ושיתף פעולה עם אוסקר פיטרסון, ארט טאטום, סטן גץ ואחרים. רבות מהופעותיו הסתיימו בג'אם סשן ארוך שהלהיב את הקהל.
הוא הרבה להופיע בעולם במסגרות שונות להפצת תרבות בחסות האו"ם ומחלקת המדינה האמריקאית. ב-1953 יצאה תזמורתו למסע הופעות נרחב באירופה עם קווינסי ג'ונס כמעבד וחצוצרן וב-1968 הופיעה בקריית הוותיקן בפני האפיפיור פאולוס השישי.
אחרית ימיו
בשנות השבעים דעכה הפופולריות של סגנון תזמורות הביג בנד ושל המפטון עצמו. עם זאת, זכה ליונל המפטון לשלל כיבודים כמו למשל קריאת פסטיבל איידהו לג'אז על שמו (Lionel Hampton Jazz Festival), בשנת 1985 (בפסטיבל הופיעו ומופיעים אמנים מהשורה הראשונה כאלה פיצג'רלד, שרה ווהן, אלווין ג'ונס, דיזי גילספי, פרדי הברד, סטן גץ, דיאנה קראל, וינטון מרסליס ועוד). באותה שנה הוכרז המפטון על ידי האומות המאוחדות כשגריר המוזיקה.
ב-1991 התמוטט המפטון במהלך הופעה בפריז ואובחן כסובל משבץ. השבץ, בנוסף לדלקת מפרקים כרונית ממנה סבל, הובילו להפסקה כמעט מוחלטת של הופעותיו.
חייו האישיים
בשנת 1936 נשא לאשה את גלדיס, שהייתה למנהלת האישית שלו עד מותה ב-1971. לזוג לא היו ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקרב המפטון ליהדות, גייס כספים לטובת מדינת ישראל והלחין סוויטה בשם "המלך דוד", שנוגנה בבכורה בהופעה בישראל. המפטון ביקר בישראל ב-1955 עם התזמורת שלו שניגנה מדי ערב לפני קהל של אלפים בזירתרון ברמת גן. המפטון היה האמן הגדול הראשון מתחום המוזיקה הפופולרית שהופיע במדינה הצעירה והתקבל בחום רב. הוא נפגש עם הרב הראשי לישראל, יצחק הרצוג וכאורחו של עמנואל זמיר השתתף אף במפגש של ותיקי המחלקה הערבית של הפלמ"ח. בשנת 1957 הוא הופיע במשחק כדורסל בין נבחרת ישראל ונבחרת ישיבה יוניברסיטי.
טראיאן בססקו
טראיאן בססקו (ברומנית: Traian Băsescu; נולד ב-4 בנובמבר 1951) הוא פוליטיקאי רומני, נשיא רומניה בשנים 2004–2014. בטרם היבחרו למשרה כיהן כראש עיריית בוקרשט, מיוני 2000 ועד דצמבר 2004. רב חובל בהכשרתו.
רקע המשפחתי
בססקו נולד בחבל דוברוג'ה ברומניה, בכפר בסאראב (Basarabi), כיום חלק מהעיירה מורפטלר, אז כפר קטן ונמל בתעלת הדנובה ליד העיר קונסטנצה. מוצא משפחתו של אביו מבסשט, כפר במחוז מרמורש בצפון רומניה. ביתו אלנה בססקו הייתה חברה בפרלמנט האירופה כנציגה עצמאית.
קריירה אזרחית
בססקו סיים את לימודיו במכון לימאות ע"ש מירצ'ה הזקן בקונסטנצה, בפקולטה לימאות, המחלקה המסחרית. ב-1976 קיבל מינוי כקצין בצי הסוחר. בין 1981 ובין 1987 שימש כקפטן של אוניות סוחר רומניות. ב-1984 קודם לתפקיד קפטן במכלית הנפט "בירוניצה", מכלית הנפט הגדולה בצי הרומני. ב-1989 עבר לבלגיה, ועמד בראש הנציגות של חברת הספנות הרומנית נברום באנטוורפן. בשנת 1995 עשה קורס השתלמות בנורווגיה בעזרת מלגה ממדינה זו.
קריירה פוליטית
כדי לקדם את הקריירה שלו בחברת הספנות הרומנית, הצטרף בססקו למפלגה הקומוניסטית. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי היה לחבר במפלגת השלטון, "מפלגת ההצלה הלאומית" בראשות יון איליאסקו. ב-1992 לאחר שהמפלגה התפצלה לשתי מפלגות, הצטרף בססקו למפלגה הדמוקרטית בראשות פטרה רומאן, וב-1992 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הרומני. ב-1986 עד שנת 2000 נבחר בשנית.
ב-2001 נבחר בססקו כראש המפלגה הדמוקרטית, בהביסו בבחירות פנימיות את פטרה רומאן. ב-2003 הוביל בססקו את מפלגתו לשיתוף פעולה עם המפלגה הליברלית הלאומית תוך יצירת גוש ימני כנגד מפלגת השלטון, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לבית התחתון של הפרלמנט הרומני. ב-1986 עד שנת 2000 נבחר בשנית.
ראש עיריית בוקרשט
בשנת 2000 נבחר בססקו לראש עיריית בוקרשט, זאת ברוב זעום ביותר. למרות זאת בבחירות 2004 נבחר שוב לקדנציה נוספת כראש העיר. תקופת כהונתו נחשבה כתקופה הטובה ביותר מאז רעידת האדמה בבוקרשט ב-1977. פעולותיו החשובות ביותר היו הפחתת מספרם של הכלבים המשוטטים ברחובות בוקרשט שהגיע למספרים עצומים של כ-200 אלף עד 300 אלף כלבים. כמו כן שיפר את מערכת המים והחשמל בבוקרשט.
נשיא רומניה
בעקבות פרישתו המפתיעה של תאודור סטולוז'אן מהמרוץ לנשיאות בבחירות 2004, נכנס בססקו למרוץ בראש רשימת "הצדק והאמת". המתמודד העיקרי כנגדו היה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אדריאן נסטאסה, שבדומה לבססקו אף הוא היה חבר לשעבר במפלגה הקומוניסטית. אף על פי שנסטאסה זכה בסיבוב הראשון של הבחירות ברוב - עם עודף של 7% קולות, בססקו השיג ניצחון מפתיע בסיבוב השני וזכה ב-12 בדצמבר ברוב בפער של 2.46% וב 51.23% מתוך כלל הקולות.
בהתחלת כהונתו הפך בססקו מאוד פופולרי ברומניה, זאת בעקבות ססגוניותו, פתיחותו וקבלת ההחלטות המהירה. לאחר בחירתו לנשיאות פרש בססקו מהמפלגה הדמוקרטית, זאת כמתחייב בחוק. למרות זאת נשאר מעורב בפוליטיקה היום יומית ובעקבות זאת הואשם לעיתים על ידי האופוזיציה בחציית הקווים המותרים מבחינת החוק בהתערבותו של נשיא. כנשיא, בססקו התמקד בשיתוף פעולה בין רומניה לארצות הברית, שיתוף פעולה שהוגדר בקמפיין הבחירות של 2004 כ-"ציר של בוקרשט-לונדון-וושינגטון" במונחים מציאותיים ציר זה בא לידי ביטוי בהמשך הצבת כוחות רומנים באפגניסטן ובעיראק. בדצמבר, 2005 נחתם חוזה עם ארצות הברית אשר התיר לכוחות צבא ארצות הברית שימוש במתקנים צבאיים ברומניה באזור הים השחור. בססקו וראש ממשלתו לשעבר קלין פופסקו-טריצ'אנו התמקדו גם בשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, מדיניות שנשארה כמדיניות עיקרית במאמצים של רומניה להיכנס לאיחוד האירופאי.
בפוליטיקה המקומית תפסה המלחמה בשחיתות מקום מרכזי. באביב 2005 בססקו הביא לסיום המשבר של העיתונאים הרומניים החטופים בעיראק, עם שחרורם. בהצפות ב-2005 וב-2006 התערב בססקו למען הנפגעים ומחוסרי הבית.
בעקבות יריבות ארוכה בין פופסקו-טריצ'אנו לבין בססקו, נאלץ הפרלמנט הרומני לדון בהצעתו של קלין פופסקו-טריצ'אנו להדיח את בססקו מתפקידו. בססקו אכן הושעה מתפקידו, אך זכה לאמון מחדש לאחר משאל עם שנערך ב-19 במאי 2007.
בבחירות של שנת 2009 במוצאי יום הבחירות מאזן הקולות נראה על סמך מדגמי סקר מטה במקצת לטובתו של מירצ'ה ג'ואנה שהיה המתחרה של בססקו, אך בסופו של דבר התברר שהנשיא בססקו זכה בבחירות בשנית עם 50.3% מהקולות, בעוד שבעד ג'ואנה הצביעו רק 49.66% מהבוחרים. בית המשפט החוקתי של רומניה אישר את התוצאות.
במהלך השנים הבאות ירדה הפופולריות שלו ושל מפלגתו PDL בשל מדיניות קיצוצים וגזירות כלכליות שכללו הפחתה ב-25% של השכר במגזר הצבורי והפחתה ב-15% של הקצבאות ושל דמי האבטלה. בקיץ 2012 חלק מחברי הפרלמנט מטעם מפלגתו עברו למחנה היריב. כך ב 3 ביולי 2012 בית הנבחרים והסנאט הדיחו את היושבי ראש שלהם, שניהם תומכי הנשיא. הועלו נגדו האשמות כי בתקופת כהונתו חיזק מעבר למקובל את מעמד הנשיא, התערב בהחלטות הממשלה, הפעיל לחצים על בתי המשפט, חסם סמכויות ממשלתיות מסוימות. ראש הממשלה החדש ויקטור פונטה, שנתקף בהאשמות על טוהר המידות בנוגע לעבודת דוקטורט שכתב בזמנו והתחרה עם בססקו על ייצוג ארצו בפורומים של האיחוד האירופי, הרגיש כי הנשיא מנסה להכשיל את פעילותו ושל ממשלתו. ב-6 ביולי 2012 בתי הפרלמנט התאחדו והצביעו בעד השהייתו השנייה של הנשיא מתפקידו, עם רוב של 256 חברי פרלמנט. את מקומו מילא זמנית קרין אנטונסקו, יושב ראש הסנאט החדש ויריב פוליטי. המהלך המהיר עורר תרעומת בקרב מנהיגים פוליטיים מערביים, לרבות בכירים של האיחוד האירופי. ב-29 ביולי 2012 המשך כהונתו של הנשיא עמד למשאל עם. אולם, למרות רוב קולות בעד הדחתו (87.52%), השתתפו פחות ממחצית מבעלי זכות ההצבעה ולכן משאל העם נפסל על ידי בית המשפט החוקתי. בעקבות כך ב-27 באוגוסט 2012 שב בססקו לכהן כנשיא.
אורן בלפור
אורן בלפור (שם מדעי: Pinus balfouriana) או אורן זנב-שועל (באנגלית: Foxtail Pine) הוא מין עץ אורן נדיר הגדל בגובה רב, שהוא מין אנדמי למדינת קליפורניה בארצות הברית. הוא קרוב משפחה לאורן האצטרובל הזיפני של האגן הגדול (Pinus longaeva) ול"אורן האצטרובל הזיפני של הרי הרוקי" (Pinus aristata). שלושתם הם מינים אנדמיים למערב ארצות הברית והם מקובצים לעל-המין Balfourianae. שתי אוכלוסיות נפרדות של האורן המרוחקות זו מזו נמצאות האחת בדרום הרי קלאמת שבצפון המדינה (תת-המין balfouriana), והשנייה בדרום רכס הסיירה נבדה (תת-המין austrina). כמו אורן האצטרובל הזיפני העץ מאריך ימים, כשהפרט העתיק ביותר הידוע הוא בן למעלה מ-2,110 שנים.
צורה
אורן האצטרובל הזיפני הוא עץ מחטני ירוק-עד המגיע לגובה עד 21.3 מטרים וקוטר בגובה חזה ממוצע של עד 2.6 מטרים. בממוצע הוא מגיע בבגרותו לגובה בין 6 ל-15 מטרים, ולקוטר בגובה חזה בין 30 ל-60 סנטימטרים. צורת הגזע ונוף העץ בלתי סדירים מכיוון שהמין כמעט שאינו גדל בחורשות סגורות וחשוף לרוחות. עם זאת, מכיוון שבסיס הגזע חזק המין שומר על מנח זקוף אפילו קרוב לקו העצים, כשלעיתים הוא גדל בצורה אלכסונית. הענפים של קצה הצמרת ארוכים יחסית. גוון העצה הוא צהוב-חום.
מחטים וניצנים
הניצנים סגלגלים מחודדים בקצה, גונם חום-אדום בהיר באורך עד סנטימטר והם מכילים שרף. העלים הם מחטים באורך בין 1.5 ל-4 סנטימטרים, ובעובי בין 1 ל-1.4 מילימטרים המסודרים בדור של חמישה, לעיתים נדירים ארבעה, מחטים צפופים. הם גדלים קרוב לענף, מעוקלים מעט כלפי מעלה, גונם כחול עמוק עד צהוב-ירוק עמוק, הם נוקשים יחסית, וקצותיהם חדים. בצד העליון שתי תעלות של שרף ובצד התחתון של העלה יש כמה שורות לבנות של פיוניות. אורך החיים של העלים נע בין 10 ל-20 שנים. אורך הנדן של העלה בין 0.5 ל-1 סנטימטרים והוא נושר בשלב מוקדם. כאשר ממולים את העלים הם מפיצים ריח נעים.
אצטרובלים וזרעים
אורן בלפור הוא עץ חד ביתי. העץ מתחיל להתרבות בגיל 20. צבע האצטרובל הזכרי המכיל את האבקה הוא אדום וצורתו סגלגלה. אורכו בין 6 ל-10 מילימטרים הוא מפיץ את האבקה באמצעות הרוח מיולי עד תחילת אוגוסט.
צבעם של האצטרובלים הנקביים בתחילה שחור כחול ולאחר ההבשלה בספטמבר עד אוקטובר שנתיים אחרי ההפריה חום-אדמדם. אורכם בין 7 ל-13 סנטימטרים, ורוחבם עד 5 סנטימטרים כשהאצטרובל סגור כשהבסיס הוא האזור הרחב ביותר והם צמודים לענף. הקשקשים מרובעים ויוצא מהם זיף מעוגל מאוד קצר עד מילימטר אחד. לשרף הניגר מהאצטרובל יש גוון ענבר. האצטרובלים נפתחים כשהם מבשילים ומשחררים את הזרעים מיד, ונושרים זמן קצר אחר כך.
הזרעים סגלגלים בגוון חום חיוור, מנומרים בכתמים אדומים באורך עד 10 מילימטרים וצמודה אליהם כנף באורך בין 10 ל-12 מילימטרים. הזרעים מתפזרים בעיקר בעזרת הרוח ובניגוד לאורן האצטרובל הזיפני ההפצה כמעט שאינה נעזרת במין העורב קיק אגוזים אמריקאי שנוהג להחביא זרעים באדמה כמטמון מזון שלעיתים הוא שוכח על קיומו והזרעים נובטים. אלף זרעים שוקלים 27 גרם.
תפוצה
אורן בלפור הוא מין אנדמי לקליפורניה וגדל בשני אזורים. האחד בצפון מערב המדינה החל בהרי סיסקיו (Siskiyou Mountains) והרי יולה בולי (Yolla Bolly Mountains) בדרום וכלה בהרי קלאמת, הרי סקוט (Scott Mountains) והרי השיש (Marble Mountains) בצפון. האזור השני שוכן במדרונות המזרחיים של דרום רכס סיירה נבדה, בעיקר בתחומי הפארק הלאומי קינגס קניון והפארק הלאומי סקוויה. קבוצה מבודדת נתגלתה על המדרונות הצפוניים של פסגת סירטה (Siretta Peak). קיימים גם דיווחים על עצים בעמק אוניון מעל אינדפנדס בעמק אוונס ועל המדרון המזרחי של הר ויטני. העץ כמעט ואינו גדל באירופה. בגנים הבוטניים של אדינבורו יש שני פרטים עתיקים.
אורן בלפור הוא עץ אוהב שמש וגדל במקומות גבוהים. עונת הגדילה אורכת לא יותר מחודשיים וכוללת תקופה יבשה בקיץ. העץ סביל לקור עז ולשלג עמוק, חום עז ורוחות בלתי פוסקות. פני השטח שבהם הוא גדל מבותרים וסלעיים ואספקת המים היא בעיקר מהפשרת שלגים. הוא גדל על מדרונות סלעיים, רכסים וקווי רכסים חשופים וצחיחים, לרוב בלי כיסוי של קרקע. הוא גדל בגבהים שבין 1,500 ועד מעל ל-3,000 מטרים. העץ כמעט שאינו גדל בחורשות ובדרך כלל גדל לבד. בגבהים נמוכים הוא גדל בחברת אורן לבן-קליפה, אורן מפותל, ערער מערבי ( Juniperus occidentalis), ערער יוטה (Juniperus osteosperma), אשוח אדום וצוגה הררית.
שימושים
אין ולא היו לאורן בלפור שימושים בשל הקושי להגיע למקומות הגבוהים והמרוחקים בהם הוא גדל.
מחלות ואיומים
בתנאים שבהם גדל אורן בלפור, גובה רב ואקלים צחיח יחסית הוא מוגן ממחלות. בתנאי מעבדה נבדקה עמידות האורן למחלה סופנית הקרויה שלפוחית החלודה של האורן הלבן הנגרמת על יד פטרייה מהמין Cronartium ribicola, שיובאה בטעות מאירופה והתברר שהעץ פגיע אליה מאוד. לכן נראה שהגובה הרב שבו גדל העץ והטמפרטורות הנמוכות בשל כך מגינים מטפיל מזיק זה. הפתוגן Arceuthobium cyanocarpum (באנגלית Limber pine dwarf mistletoe – "דבקון ננסי של אורן גמיש"), מין דבקון ננסי חי כטפיל על ענפי העץ. הטפיל מתקיף הן עצים צעירים והן עצים זקנים, בעיקר באזורים יבשים יותר, ומזיק להם באמצעות התנפחות של הענפים ויצירת תופעת מטאטא מכשפה. הידבקות בטפיל זה מחלישה את האורן פוגעת באיכות העצה ומקטינה את תוחלת חייו. העץ נדבק גם במין דבקון נוסף, דבקון אמריקני מערבי (Arceuthobium campylopodum).
טקסונומיה
אורן בלפור שייך לעל-המין Balfourianae השייך לקבוצה Parrya בתת-הסוג Balfourianae בסוג אורן (Pinus). המין תואר לראשונה ב-1853 על ידי ג'ון האטון בלפור (John Hutton Balfour; 1808–1884), בוטנאי סקוטי במסגרת הספר של אנדרו מוריי (Andrew Murray): "משלחת בוטנית לאורגון" ("Botanical expedition to Oregon"), כרך 8 עמוד 1. סיומת השם המדעי מנציחה את בלפור.
היסטוריה של ונצואלה
ההיסטוריה של ונצואלה מתחילה באכלוסה של הטריטוריה בהגירה הפרהיסטורית ליבשת אמריקה. ההיסטוריה הכתובה של ונצואלה ראשיתה בהגעתם של ראשוני הספרדים בסוף המאה ה-15. ונצואלה הפכה לישות מדינית ב-1777 עם יסוד הקפיטניה הכללית ונצואלה (Capitanía General de Venezuela), שהיוותה את המשכה של הקולוניה של האימפריה הספרדית שנוסדה ב-1527.
ונצואלה הייתה בין המדינות הראשונות באמריקה הלטינית שהכריזו על עצמאותן, כבר ב-1811; אם כי רק ב-1821 היא השתחררה סופית מהשלטון הספרדי בתור חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
ב-1830 היא הפכה למדינה עצמאית, ועד אמצע המאה ה-20 היא סבלה מאי יציבות של דיקטטורים מצד אחד, וקאודיז'וס מהצד השני.
מאז 1958 היא נהנתה ממספר תקופות של שלטון דמוקרטי.
משברים כלכליים בשנות ה-1980, ה-1990, ובעיקר ה-2010; הובילו למשברים פוליטיים, למהומות הקרקאסו (Caracazo) ב-1989, שני ניסיונות הפיכה ב-1992, והדחת הנשיא קארלוס אנדרס פרס (Carlos Andrés Pérez) ב-1993 בשל מעילה. חוסר יציבות זו הובילה לבחירתו של הוגו צ'אווס לנשיא ב-1998, ולהמהפכה הבוליברית - שורה של שינויים רדיקליים בחוקה, בכלכלה, בפוליטיקה, ובשם המדינה שהפכה לרפובליקה הבוליברית ונצואלה.
עם פטירתו של צ'אבס ב-2013 החליף אותו ניקולאס מאדורו שבמהלך תקופת שלטונו ונצואלה התדרדרה לקריסה כלכלית חסרת תקדים, מיליוני תושבים היגרו ממנה, והשלטון נשאר דמוקרטי רק למראית עין.
התקופה הפרה-קולומביאנית
מקובל שהאדם הגיע לטריטוריה בה שוכנת כיום ונצואלה לפני כ-30,000 שנה, מאגן האמזונאס, הים הקריבי, והאנדים.
התקופה הפרה קולומביאנית מתחלקת לשלוש:
היישובים הראשונים והתקופה המצו-אינדיאנית
קבוצות של נוודים המגיעות בתקופת הפליסטוקן לוונצואלה, כנראה מהצפון, מתיישבים בחלק הצפוני של החוף. טאיימה טאיימה (Taima-Taima), מואקו (Muaco) וחובו (Jobo) הם חלק מהמקומות בהם נמצאו שרידים שלהם. התיישבות זו ראשיתה בסביבות 13,000 לפנה"ס. תושבי אזור פלקון גרו בתוך פאונה שכללה מגתריום, גליפטודון, וטוקסודון. הפאונה בתקופות הפרהיסטוריות הייתה מורכבת בחלקה מטפירים, בעלי ניבי חרב, וארמדילי ענק.
הארכאולוגים מתארכים את התקופה ההמצו-אינדיאנית החל מ-7000-5000 לפנה"ס וכלה ב-1000 לפנה"ס. בתקופה זו קבוצות הציידים עוברים למבנים של שבטים מאורגנים יותר.
התקופה הנאו-אינדיאנית
ההתפתחות שהחלה בסביבות 1000 לפנה"ס באזורים שונים, מוכרת כתקופה האינדיאנית, וראשיתה בהתפתחות החקלאות.
האוכלוסייה הגיע לכמיליון בסוף התקופה, עם הגעת הספרדים. העמים העיקריים היו הצ'יבצ'אס (chibchas) באנדים (בוונצואלה) ובחוף הקריבי, האראוואקוס (arawakos) בחופים הדרום-מזרחיים, והוואיואו/גואחירוס (wayúu/guajiros).
הטריטוריה של ונצואלה של היום הייתה אז מאוד מגוונת מבחינה לשונית, ודיברו בשפות שחלקן היו קשורות זו לזו לשונית, וחלקן ייחודיות. האזורים המזרחיים, גווייאנה, חלק מסוליה והמישורים (llanos) בלב הארץ היו מיושבים בשבטים קריביים מאגן האמזונאס שבברזיל, אף על פי שבעקבות מלחמות טריטוריאליות עברו לחוף הצפון מערבי של דרום אמריקה. האראוואקוס (arawakos) שהגיעו ממעלה האמזונאס במערב, ישבו באמסונאס, בחלקים נרחבים במערב. הוואראוס (waraos) שכהו בשפך האורינוקו. הטימוטו-קוויקאס (timoto-cuicas) באנדים של ונצואלה, והינומאניס (yanomanis) ביערות האמאזונאס.
במהלך הזמן החלו לחדור קבוצות המזוהות כצ'יביצ'אס (chibichas) מקולומביה של היום, לאזור האנדים. מגיעות קבוצות של קוקטיוס (coquetios) מפרגואנה (Paraguana) שבפלקון וקבוצות אחרות שמאכלסות את אגן האורינוקו ומקומות נוספים. כשהגיעו הספרדים כבר דיברו בשלל שפות ממשפחות ומקורות שונים.
הילידים השתמשו בטכנולוגיות בסיסיות למגורים, טרסות חקלאיות, סכרים, תעלות השקיה ועוד. הם התיישבו באופן ארעי כנוודים ובאופן קבוע כחקלאים, גידלו תירס תוך פיתוח פתרונות השקיה ומניעת שיטפונות, צדו טפירים ופרות ים, אספו חלזונות ים, ודגו תוך שימוש בסירות מגזעי עצים.
לא הייתה להם היכולת להביא חומרים ממקומות מרוחקים, ולכן פתרונות הדיור הותאמו למה שהיה מצוי במקום: בתי אבן בהרים, בתים על כלונסאות על גדות אגמים, ענפי דקלים במישורים וכו'.
שבט הקריניה (Kariña) גידלו כותנה, יוקה, עצי פרי וטבק. יצרו כלי קרמיקה וסלי קש, והכינו תכשיטים מכסף, זהב, פנינים, ושיריוני צבים.
הביגוד הותאם לגידולים ולצמחייה בכל אזור - מהם הפיקו סיבים, ולצרכים בהתאם לאקלים.
החיים בכל קבוצה היו קהילתיים, בישלו ואכלו, ועבדו וצדו ביחד. עם זאת, פרצו מלחמות בין השבטים, ויש עדויות לקרבות בהן השתתפו עד 40,000 איש בין הקאטוצ'ס (catuches) והטקס (teques).
באזור אחר, שבט הווראו (Warao) נמלט מנחלת אבותיו בקריביים לדלתה של האורינוקו. הארגון החברתי השתנה בהתאם לאזור, והיו גם שבטים עם ארגון היררכי, לצד שבטים עם ארגון שוויוני בו רק לשמאן היה מעמד בכיר.
המסעות הראשונים וממשלי קומאנה (Cumaná) וקוקיווקואה (Coquivacoa)
ונצואלה התגלתה לראשונה לעיני האירופאים באוגוסט 1498, כשקולומבוס, במסעו השלישי, הפליג סמוך לשפך האורינוקו, ומטרינידד עד חצי האי גואחירה (Península de La Guajira) בין ונצואלה לקולומביה. עד אז הוא הגיע רק לאיים שבים הקריבי ולא ליבשת עצמה.
על פי המסופר, קולומבוס כינה את ונצואלה "ארץ החן" (Tierra de Gracia), ודימה אותה לגן העדן בשל נהרותיה, צמחייתה, ועושרה.
מקור השם ונצואלה
למסע של אוחדה ב-1499 הצטרף אמריגו וספוצי, שהבתים על כלונסאות על גדות שפך אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה הזכירו לו את ונציה, והוא טבע את השם ונציה הקטנה (Veneziola באיטלקית, Venezuela בספרדית). לימים, בשנת 1528, כשקרלוס החמישי ימנה את משפחת וולסר למושלים בטריטוריה בה בקירוב שוכנת כיום ונצואלה, הוא ישתמש בשם ונצואלה, שבמקור התייחס רק לכפר האינדיאני.
גרסה חלופית ופחות מקובלת של גאוגרף מהמאה ה-16 היא שמקור השם בשפות הילידיות ופירושו "מים גדולים".
לאחר שהפכה למדינה עצמאית, שמה השתנה מספר פעמים:
המאה ה-16
במחצית הראשונה של המאה ה-16 מוקמת העיר הראשונה נואווה קאדיס (Nueva Cádiz) באי קובאגואה (Cubagua), והמקום שימש מרכז להפקת פנינים ולסחר בעבדים, וכן למסעות לתוך היבשת.
עם הריסתה באסון טבע ב-1541, המרכז עובר לאי מרגריטה), שהספרדים שיעבדו את אוכלוסייתו הילידית וגרמו להשמדתה לצורך הפקת פנינים.
עד אמצע המאה, האוכלוסייה האירופאית מגיעה לכ-2,000 איש.
במהלך המאות ה-16 וה-17, המשנים למלך בתת ממלכת פרו ובתת ממלכת ספרד החדשה (מקסיקו) מתעניינים יותר במכרות הזהב המקומיים ולא בכלכלתה החקלאית של ונצואלה, והיא מוזנחת על ידיהם.
הממשל הגרמני בוונצואלה: תקופת משפחת וולסר (Welser)
קארלוס הראשון מלך ספרד העניק למשפחת הבנקאים וולסר מאאוגסבורג, גרמניה את הזיכיון על ונצואלה בתמורה לעזרתם הכספית, והתנה זאת בפיתוח האזור וישובו במהגרים, אך הם בחרו להשקיע את מאמציהם בחיפוש אל דוראדו ובשיעבוד האינדיאנים.
המושל הראשון של הפרובינציה ונצואלה היה חואן מרטין דה אמפואס (Juan Martín de Ampués) בשנים 1527–1529. יורשו בתפקיד\ אמברוסיו אלפינחר (Ambrosio Alfinger בספרדית, Ambrose von Alfinger בגרמנית), יסד את מרקאיבו ב-1529 לאחר שכבש את האזור מידי האינדיאנים.
בשנים 1529–1538 בני משפחת וולסר מייצאים מעל אלף עבדים אינדיאנים, אף על פי שהמלך אסר על העבדות. הדבר גורם בין היתר לנטישתה של קורו שהם היו אמורים לעמוד בראשה ובמקום זאת ניצלו את תושביה. לבסוף, בינואר 1545, המושל חואן דה קרווחאל (Juan de Carvajal) מעביר את תושבי קורו ומייסד את אל טוקויו (El Tocuyo) באזור שאדמותיו טובות יותר לחקלאות ואקלימו נוח.
פעולה זו מובילה לעימות אלים בין אנשיו של קרווחאל לנאמנים למשפחת וולסר שאחדים מהם נהרגים. קרווחאל נשפט והוצא להורג בשל כך, אבל שלטונה של משפחת וולסר בוונצואלה הסתיים.
המחצית השנייה של המאה ה-16
תום שלטונו של קרל החמישי בספרד, הוביל לאובדן זכויותיהם של הגרמנים בוונצואלה.
ב-1561 מגיע לוונצואלה לופה דה אגירה (Lope de Aguirre), הרפתקן שבמהלך חיפושיו אחר אל-דורדו מרד בספרד. הוא כובש את האי מרגריטה, מפליג משם לבורבורטה (Borburata) שבמדינת קראבובו (Carabobo), ומשם דרך ולנסיה לברקיסימטו; שם הוא נרצח בידי הנאמנים לו, לאחר שהטיל אימה על כל סביבותיו.
במהלך המאה ה-16 נוסדות ערים רבות:
שודדי ים בריטים, צרפתים ואף הולנדים תוקפים את ערי החוף במשך כמאתיים שנה. בין השודדים ניתן למצוא את ג'ון הוקינז ופרנסיס דרייק שעוסקים גם בסחר עבדים.
בסוף המאה ה-16 השלטון הקולוניאלי מתייצב, כולל מוסדות כמו הקבילדו (מועצת העיר), הכנסייה, והמשטר הכלכלי הפיאודלי בו בעלי אחוזות ספרדים העסיקו והעבידו אינדיאנים.
בשנת 1576 המושל קבע את מקומו בקראקס בשל אקלימה הנוח והיותה מוגנת מהפיראטים שתקפו את ערי החוף, ובהמשך עוברים לשם הבישוף של ונצואלה ובעלי תפקידים אחרים; וכך היא הופכת לבירה.
המסחר בחיטה פורח, וכך הבקר, כריית זהב, עיבוד עורות; ובמקביל מייבאים עבדים לחקלאות ולעבודות הבית.
פרובינציית ונצואלה 1528
במהלך הכיבוש והקולוניזציה של הטריטוריה, נוצרו בה מספר ממשלים או פרובינציות, שלא התקיימו זמן רב.
הפרובינציות היו אמורות להיות כפופות לממשל המרכזי שתוכנן לקום בסנטו דומינגו ., אולם משגוף זה לא קם - החליף אותו הממשל שקם בבוגוטה (כיום- קולומביה); בהתחלה כחלק מתת ממלכת ספרד החדשה (Virreinato de la Nueva España), ובהמשך - תת ממלכת גרנדה החדשה (Virreinato de la Nueva Granada).
המאה ה-17
במהלך המאה ה-17, הקקאו הפך למוצר היצוא העיקרי, ולצידו קנה הסוכר, הטבק, המלח, והעורות. בשל הגידול באוכלוסייה, גידול החיטה כולו משמש לתצרוכת מקומית.
החל מ-1618 מוקמים כפרי אינדיאנים שנועדו לאפשר שליטה טובה יותר בילידים, העבדתם, והמרתם לנוצרים; כל זאת בעצה אחת עם מלך ספרד, הבישוף, והמושל.
בערי החוף מוקמים מבצרים כדי להתגונן מפני שודדי הים, ורובם קיימים עד היום.
ב-1632 נפתח מכרה הזהב הראשון בז'אראקוי (Yaracuy), בו הועסקו עבדים אינדיאנים מקומיים, ולאחר מכן עבדים מאפריקה.
ב-1637, הבישוף עובר מקורו (Coro), בה שכן מאז 1530, לקרקאס; והחל מאמצע המאה, המסדרים השונים - כמו הישועים והפרנציסקנים, מנצרים את הילידים ופועלים בקרבם.
רעידת האדמה בקרקאס ביוני 1641 הורס את העיר וסביבותיה.
פרצו מספר מגיפות של כולרה, חצבת, שפעת ודבר, שאחת הקשות ביניהן התרחשה ב-1657
מוסד האנקומיינדה ממשיך לפעול בקרב האינדיאנים, אבל נעלם באופן הדרגתי עד 1780.
המאה ה-18
ב-1728, הסופר בן גרנדה החדשה חוסה דה אוויידו אי בניוס (José de Oviedo y Baños, בוגוטה 1671 - קרקאס 1738) כותב את ה-"היסטוריה של הכיבוש והיישוב של הפרובינציה של ונצואלה" (Historia de la Conquista y Población de la Provincia de Venezuela) שעד היום נחשב ליצירה קלאסית על ההיסטוריה של ונצואלה.
באמצע המאה ה-18 נוסדות ערים כמו אנגוסטורה (Angostura' 1764) על גדות האורינוקו, וסן פרננדו דה אפורה (San Fernando de Apure 1788) ואחרות ממשיכות להתפתח.
ב-1766 הישועים מגורשים מהמושבות הספרדיות ביבשת אמריקה בהוראת המלך.
ב-1777 הפרובינציות השונות מאוחדות תחת ממשל מרכזי (Gobernación de Venezuela) שיהפוך בהמשך לקפיטניה הכללית של ונצואלה ( Capitanía General de Venezuela), זו שתהפוך בבוא העת למדינה עצמאית. בית המשפט הגבוה שמוקם בקרקאס בסוף המאה (Real Audiencia de Caracas) מחליף את זה שבסנטו דומינגו (Audiencia de Santo Domingo)
החברה המלכותית מגיפוסקואה
ב-1728 מתחילה לפעול "החברה המלכותית מגיפוסקואה" (.Real Cmpañía Guipuzcoana או Compañía de Caracas) שנוסדה בידי בסקים ומקבלת מספרד מונופול בתחום יצוא הקקאו ויבוא היין, החיטה, הבדים, והברזל.
מצב זה פגע ביצרנים ובצרכנים המקומיים, והוביל להתמרמרות כלפי התנהלותה של החברה. עם זאת, החברה משקיעה ומפתחת את התשתיות התומכות במסחר הבינלאומי ובכך תורמות למשק המקומי, והדברים אמורים בעיקר לגבי הנמלים המקומיים בפוארטו קבז'ו (Puerto Cabello), מרקאיבו, קורו, ולה גוואירה (La Guaira).
במהלך שנות ה-70 של המאה, מופסקת פעילותה של החברה מגיפוסקואה, והסחר הופך לחופשי.
הקפיטניה הכללית ונצואלה (Capitanía General de Venezuela)
הפרובינציות הבאות אוחדו לקפיטניה בשנת 1777:
ב-8 בספטמבר 1777 נוסדה קפיטניית ונצואלה בפקודת קרלוס השלישי, מלך ספרד; ובירתה - קרקאס.
הקפטניה שלטה בהיבטים השונים של הפרובינציות שהרכיבו אותה - צבא, כלכלה, פוליטיקה וכו'; אך מבחינה משפטית היא המשיכה להיות כפופה לסנטו דומינגו; והמושלים שלה התמנו ישירות בידי מלך ספרד.
הממשל המרכזי בקרקאס, בה שכן המושל, הכפיף את הפרובינציות השונות למרותו; אף על פי שהיו להם ממשלים מקומיים.
הכלכלה של הקפיטניה מתבססת על יצוא עורות, חיטה, טבק, ובעיקר קקאו - שמוביל להתעשרותם של הקריאולים
במהלך המאות ה-17 וה-18.
התפתחות מערכת החינוך התקופה הקולוניאלית
האימפריה הספרדית הזניחה והגבילה את קידום החינוך בקולוניות. ונצואלה שסבלה ממיתון לאחר דעיכת הפקת הפנינים במרה ה-17, לא העניקה שום חינוך לבני הילידים.
ב-1721 נוסדה האוניברסיטה הראשונה בוונצואלה