cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאטיטינגו
אספקת מי שתייה
גישה למי שתייה היא נושא חיוני הכרוך במשאבים כספיים שאין לעיר. בשנת 2014 העיר ספקה מי שתייה לפחות מ־34% מהאוכלוסייה. בשנת 2016 נעשה מאמץ מיוחד על מנת להגיע לאספקת מי שתייה ל־55% מהאוכלוסייה אך יעד זה לא הושג.
בשנים 2016–2020 נעשה מאמץ מיוחד בסיוע קרנות בינלאומיים להקים 10 נקודות לאספקת מי שתייה המסוגלות לשרת 3,150 נפש בלבד. עלות הפרויקט נעמדה על סך 239,000 יורו לא כולל עלויות שכר לצוותים שעבדו בשטח.
אפליה סטטיסטית
אפליה סטטיסטית (בהקשרים ביטחוניים נקראת גם פרופיילינג) היא אפליה הנובעת מכך שהאדם או הגורם המפלה, מודע לכך שלקבוצה א' באוכלוסייה (קבוצה אתנית, גזעית, מגדרית וכו') יש תכונות שונות בממוצע מאשר לקבוצה ב', וכתוצאה מכך מפלה בין הקבוצות.
למשל, אם מעסיק חושב שלקבוצה א' יש כישורי עבודה טובים יותר בממוצע מאשר לקבוצה ב', והעלות של מבחנים פרטניים לכל מועמד למשרה היא גבוהה והמעסיק רוצה להימנע ממנה (או שהמבחנים לא מסוגלים לבדוק את כל הכישורים בצורה טובה), המעסיק יעדיף להעסיק עובד המשתייך לקבוצה א' מאשר עובד המשתייך לקבוצה ב', על אף שייתכן שהעובד מקבוצה ב' הוא בעל כישורי עבודה טובים יותר. כך אפליה סטטיסטית תעסוקתית תיווצר באופן טבעי על ידי כוחות השוק על סמך התאוריה הכלכלית.
אפליה סטטיסטית היא סוג של גזענות ממסדית. אף על פי שאפליה זו היא "רציונלית", עדיין נהוג להתייחס גם אליה כאל בעיה חברתית וכאל דבר שיש לנסות להימנע ממנו כמה שניתן, שכן היא מקשה על לכידות חברתית ועל יצירת שוויון הזדמנויות, במיוחד בחברות הטרוגניות.
תאוריה כלכלית
המושג "אפליה סטטיסטית" (Statistical Discrimination) הוצג לראשונה בתור תאוריה בתחום הכלכלה, על ידי הכלכלנים אדמונד פלפס וקנת' ארו, במאמרים אקדמיים אותם פרסמו בשנים 1972 ו-1973. השניים פיתחו תאוריה כלכלית לפיה במציאות של היעדר מידע ישיר לגבי עניין עובדתי מסוים, עשוי מקבל החלטות רציונלי להשתמש בממוצע במקום בערך עצמו, שאינו ידוע לו. למשל, אפליה בשוק העבודה עשויה להיגרם מכך שהמעסיקים לא יודעים בוודאות את כישוריהם של העובדים, ולפיכך אין להם ברירה אלא לבסס את החלטתם לגבי אילו עובדים להעסיק על תכונות הנראות בקלות בעין, כגון שיוך לקבוצה אתנית, דתית או חברתית מסוימת. המעסיקים במקרה זה ישתמשו בכך שיש קורלציה מסוימת בין התכונות הרצויות למעסיק לבין השיוך לקבוצה זו או אחרת, על מנת לקבל החלטה מושכלת ככל האפשר, בהיעדר מידע לגבי העובד הספציפי.
מעמד משפטי והתייחסות ציבורית
באופן כללי, במדינות המפותחות אפליה סטטיסטית מחמת שיוך לקבוצה אתנית או דתית, מחמת מין, גיל, נטייה מינית, עמדה פוליטית וכו' היא אסורה, למעט במקרים חריגים בהם האפליה הגיונית ומתבקשת (כמו תחום הביטוח), או במקרים בהם יש צורך ביטחוני שלא ניתן לספקו באופן אחר.
התחום בו האיסור על אפליה סטטיסטית הוא כנראה הרופף ביותר, הוא תחום הביטוח. חברות ביטוח רשאיות בדרך כלל להפלות בין מבוטחים שונים במחירי הפוליסה אותם הם נדרשים לשלם, וזאת על סמך הערכת סיכונים עבור כל מבוטח לפי ניתוח סטטיסטי המתחשב בגילו, מינו, מקום מגוריו ועוד. עם זאת, במדינות שונות בעולם פסקו בתי משפט שגם בתחום הביטוח יש איסור בסוגים מסוימים של אפליה סטטיסטית; למשל, בשנת 2012 פסק בית הדין האירופי לצדק שאפליה במחירי פוליסה על רקע מגדרי היא אסורה ואילו בארצות הברית אסורה אפליה במחירי פוליסה על בסיס גזע, על אף שהוכח סטטיסטית שישנם הבדלים בתוחלת החיים בין לבנים לבין אפרו-אמריקאים.
ישנן גישות שונות לגבי השימוש באפליה סטטיסטית. גורמים מסוימים, בהם האו"ם, האגודה לזכויות האזרח בישראל ועוד, מחזיקים בדעה שאפליה על בסיס שיוך אתני, גזעי או דתי, גם אם יש לה הצדקה סטטיסטית, היא פסולה מיסודה ולעולם לא ניתן להצדיקה.
גישה אחרת היא שאמנם אין להפלות בהקשרים כלכליים (הפליה של לקוח, צרכן או עובד שכיר), אך מותר לעשות זאת על מנת להתמודד עם פשיעה, במיוחד כשמדובר במניעת פשיעה אלימה ופעולות טרור, והאפליה עשויה לאפשר הצלת חיי אדם. כך במדינת ישראל חוק איסור הפליה במוצרים אוסר על אפליה בהקשרים כלכליים, אבל חוקים אחרים מאפשרים שימוש בפרופיילינג בהקשרים ביטחוניים. גם בבריטניה קיימים חוקים המאפשרים לשוטרים במקרים מסוימים להתחשב בלאום או במוצא אתני של אדם, אם כי בארצות הברית אין חוק המאפשר זאת.
יש הגורסים כי כשיש קשר כמעט הדוק בין קבוצה מסוימת לבין תכונה שהמעסיק לא מעוניין בה, השימוש באפליה סטטיסטית עשוי להיות מוצדק. מאידך יש הגורסים כי דווקא במקרה שכזה הפגיעה בכבוד האדם היא קשה ביותר, עקב ייחוס התכונה באופן אוטומטי לכל חברי הקבוצה, ולכן לדעתם אפליה סטטיסטית על ידי מעסיקים אסורה בכל מצב. עם זאת, ישנה הסכמה גורפת שבמקרים בהם הקשר בין הקבוצה לבין התכונה לא הדוק במיוחד, מדובר באפליה אסורה.
אחת הביקורות על השימוש באפליה סטטיסטית היא שעל אף שהמשתמשים בה אינם מונעים על ידי רצון להפלות, כלומר הם אינם בהכרח מונעים מגזענות, שוביניזם או דעה קדומה אחרת, עדיין התוצאות בפועל אינן שונות מכל סוג אחר של אפליה. האנשים המופלים לרעה עדיין סובלים את אותו הנזק כמו של אפליה רגילה, ומרגישים פגיעה, השפלה והדרה חברתית באותה המידה.
בשוק הביטוח
בישראל חברות הביטוח מנמקות אפליה סטטיסטית על בסיס גיל ומין, וכן על בסיס מקום המגורים המשקף בעקיפין את השיוך האתני, בכך שלפי חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים אין אפליה "כאשר הדבר מתחייב מאופיו או ממהותו של המוצר". עם זאת, תחום הביטוחים הפנסיוניים מבוסס על מודל אקטוארי אחיד המשקלל גיל ומין בלבד, וגם בתחום ביטוחי הרכב לפגיעות גוף קיימת רגולציה המונעת מחברות הביטוח לתמחר את הסיכון שבמקום מגוריו של המבוטח.
בשוק התעסוקה
בישראל קיים חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, האוסר על אפליה בשוק התעסוקה על רקע מין, נטייה מינית, מעמד אישי, הריון, טיפולי פוריות, טיפולי הפריה חוץ גופית, הורות, גיל, גזע, דת, לאומיות, ארץ מוצא, מקום מגורים, השקפה אידאולוגית, השתייכות למפלגה, או שירות מילואים. על אף קיומו של החוק, סקרים שונים שנעשו לאורך השנים מראים שעדיין קיימת אפליה בהיקף מסוים בשוק התעסוקה הישראלי, דבר אותו ניתן לייחס להיעדר אכיפה, לקושי בהוכחת אפליה, לאריכות תהליך הגשת תלונה נגד מעסיק מפלה, וכן ליכולתם של מעסיקים לעקוף בצורה מתוחכמת פסיקות בית משפט בנושא אפליה. האפליה יכולה לבוא לידי ביטוי בקבלה לעבודה, בפיטורים, בגובה השכר או בקידום בעבודה.
האפליה בשוק העבודה אינה נובעת רק מאפליה סטטיסטית, אלא גם משתי סוגי אפליות נוספות: "אפליית טעמים" - אפליה עקב סלידה רגשית של המעסיק מקבוצת אוכלוסייה מסוימת, ו"אפליית טרום-שוק" - אפליה על בסיס שיקולים רלוונטיים לשוק העבודה, אשר מבטאים אפליה מחוץ לשוק העבודה (כמו הפערים בין קבוצות אוכלוסייה עקב אפליה במערכת החינוך היוצרת פערים השכלתיים).
כשנדרשו להתייחס לכך, קבעו בתי המשפט בישראל שאסור לבצע אפליה סטטיסטית על בסיס מין, כגון על סמך העובדה שלנשים בממוצע יש פחות כוח פיזי מאשר לגברים, וכן אסור לבצע אפליה סטטיסטית על סמך גיל (גילנות), על סמך העובדה שיש מתאם בין גיל לבין יופי חיצוני וכוח פיזי.
מקומות עבודה עם דרישה לסיווג ביטחוני
הסיכוי של אזרח ערבי בישראל לעבור סיווג ביטחוני נמוך משמעותית מזה של אזרח יהודי בישראל. לכן מעסיקים הדורשים סיווג ביטחוני מסוים, וצריכים לשלם על בדיקת רקע ביטחונית יקרה עבור כל מועמד, יעדיפו לשלוח לבדיקות מועמד אשר סיכוייו לעבור בהצלחה את הבדיקה גבוהים יותר, ולא מועמד אשר סיכוייו לעבור בהצלחה נמוכים. תופעה זו יוצרת אפליה כנגד ערבים בישראל במקומות בהם יש צורך בסיווג ביטחוני, וכן במקומות אשר החליטו להטיל מגבלות של סיווג ביטחוני על משרות מסוימות, לעיתים ללא הצדקה מספקת. מרכיב האפליה הסטטיסטית הוא רק הימנעות של מעסיק מלבצע בדיקה ביטחונית עבור מועמד שסיכוייו לעבור את הבדיקה בהצלחה נמוכים; אפליה הנובעת מעצם הדרישה של סיווג ביטחוני היא עניין בפני עצמו.
בבידוק ביטחוני
לפי סעיף 3(ד)(1) לחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, מותר לבצע אפליה (ובפרט אפליה סטטיסטית): "כאשר הדבר מתחייב מאופיו או ממהותו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי". על מנת שאפליה סטטיסטית בבידוק ביטחוני תהיה חוקתית, עליה לעמוד ב-3 מבחנים מצטברים: במקומות רבים בישראל בהם מתבצע בידוק ביטחוני, כגון בכניסה לקניונים, בכניסה לתחנות רכבת ואוטובוס, וכן בשדות תעופה, מתקיימת אפליה סטטיסטית כנגד אוכלוסיות אשר סטטיסטית הסיכוי שלהן להיות מעורבות בפיגועי טרור גבוה יותר (בעיקר האוכלוסייה הערבית). נהוג לקרוא לאפליה מסוג זה, אשר מפלה קבוצה בגלל שיש לפרטיה סיכוי גבוה יותר להיות מעורבים בפעילות פלילית או טרוריסטית, "פרופיילינג" (או "אפיון גזעי"). הפרופיילינג בישראל כנגד האוכלוסייה הערבית מהווה מוקד לדיון ולחילוקי דעות רבים, במיוחד בנושא הבידוק בשדות תעופה. מספר פעמים עוכבו אזרחים ערבים בשדות תעופה לפרקי זמן ממושכים במיוחד על אף שלא היה כל חשד ספציפי נגדם, וכן מספר פעמים פסקו בתי המשפט פיצויים לנוסעים שנפגעו כתוצאה מהבידוק בין היתר על בסיס חוק איסור הפליה במוצרים.
בשנת 2007 עתרה האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ בעניין אפליית ערבים בבידוק בשדות התעופה. על אף תעודת חיסיון שהוטלה על נוהלי וכללי הבידוק הביטחוני בשדות תעופה, במהלך הדיונים בבית המשפט הוצג מידע לגבי הנהלים לשופטים במעמד צד אחד. בשנת 2011 בעת הצגת הנהלים, טען השב"כ בפני בג"ץ כי מאז הגשת העתירה שופרו הנהלים על מנת להקטין את הפגיעה בנוסעים, אם כי עדיין ישנו הכרח בשימוש מסוים בפרופיילינג. לאורך הדיונים המשפטיים התברר כי עוד טרם הגשת התביעה החלו מאמצים למען הקטנת האי-שוויון בבידוק הביטחוני ולמען הקלת הבדיקות, זאת תוך הטמעת אמצעים טכנולוגיים חדשים. על מנת לאפשר את סיום הטמעת הטכנולוגיות, דחה בית המשפט את פסיקתו מספר פעמים, ולבסוף בשנת 2015 החליט שהשיפורים שנעשו משמעותיים מספיק ולכן העתירה מתייתרת, אך הותיר לאגודה לזכויות האזרח את הזכות לעתור שוב במידה והשינויים לא יביאו בעתיד ל"תוצאה הרצויה". בית המשפט לא אסר על שימוש בפרופיילינג, בניגוד לתביעת האגודה לזכויות האזרח שדרשה שהשימוש בפרופיילינג ייאסר לחלוטין.
בבידוק ביטחוני בארצות הברית
קיימות טענות רבות שקיימת אפליה סטטיסטית כנגד מוסלמים ובעלי חזות ערבית בבידוק ביטחוני של שדות תעופה בארצות הברית. עם זאת, העמדה הרשמית של רשויות ארצות הברית היא שאפליה כזו לא נהוגה, ובדיקה שנעשתה פעם אחת על ידי עיתון שעקב אחרי יותר מ-1,000 נוסעים, העלתה שכ-5% עד 10% מהנוסעים נבחרים לבידוק מקיף, ורק 2 מתוך עשרות שהיו בעלי חזות "מזרח תיכונית" נבחרו לבידוק מקיף.
עינות צוקים
שְׁמּוּרַת עֵינוֹת צוּקִים (בערבית: عين فشخة - "עין פשח'ה") היא שמורת טבע מוכרזת לאורך החוף הצפון-מערבי של ים המלח, דרומית לקיבוץ קלי"ה. השמורה הוכרזה ב-22 ביוני 1988 ביחד עם שמורת קנה וסמר. אורכה של השמורה כ-6.5 ק"מ, והיא מחולקת לשלושה חלקים: על פי רשות הטבע והגנים, זו השמורה היבשתית הנמוכה ביותר בעולם, ובשטח השמורה נמצא נווה המדבר הנמוך ביותר בעולם.
המעיינות
בשטח השמורה מאות מעיינות של מים מליחים במליחות משתנה (3.7–2.5 ppt) ובטמפרטורות שונות. נביעתם השנתית הכוללת מגיעה עד 70 מיליון מ"ק וזהו מקור המים הטבעי הגדול ביותר בישראל שאינו מנוצל על ידי אדם. מקור המים בשמורה הוא בגשמים היורדים בהרי יהודה ומחלחלים במשך עשרות עד מאות שנים עד להגיעם לשכבה עוצרת ברום של 390 מטרים מתחת לפני הים. בתהליך זה סופחים המים מינרלים שונים המעלים את מליחותם. כתוצאה מירידת מפלס ים המלח נחשפו חופים חדשים אשר היו בעבר מתחת לפני המים. נסיגת חוף הים גורמת למעיינות בשמורה לנדוד מזרחה ודרומה בעקבותיו, שכן מי המעיינות המתוקים יחסית למי הים אינם מתערבבים אלה באלה. עם נסיגת מי הים התת-קרקעיים, זורמים מי המעיינות בעקבותיהם עד למקום המפגש החדש ביניהם, ושם הם פורצים אל פני הקרקע. ערוצי הזרימה והאגמים הוותיקים הולכים ומתייבשים, וחדשים נוצרים במקומם, קרוב יותר לקו המים החדש. מי המעיינות חותרים בקרקעית החרסיתית הרכה ויוצרים מיקרו-קניונים בדרכם לים.
החי והצומח
עם הצומח בשמורה נמנים הגה מצוי, ינבוט השדה, ימלוח קיפח, ימלוח פגום, מלוח קיפח, אשל מרובע, מרור ימי, אשל היאור, קנה מצוי, גומא חלקלק, פלגית שיחנית, סוף מצוי, טיון בשרני, קנה סוכר גבוה, סמר ערבי, בן מלח מכחיל ואבפטריון הביצות.
האתר הארכאולוגי
בשמורה הפתוחה שוכן אתר ארכאולוגי קטן, שנחפר לראשונה בידי האב רולאן דה וו בשנת 1958, ובשנת 2001 נחקר בידי יזהר הירשפלד. האתר הוא חווה חקלאית מגודרת שבה מבנה מגורים ומפעל להפקת בושם האפרסמון. החווה הייתה פעילה החל במאה ה-1 לפנה"ס, היא חרבה במרד הגדול והייתה נושבת שוב עד למרד בר כוכבא. בחצר שכנו אורוות סוסים ומכלאה לכבשים. הווילה הכפרית הייתה ערוכה סביב חצר פנימית לא מקורה, ותכנונה אופייני לאזור ים המלח בתקופה הרומית. היא עשויה אבני גוויל למעט פתחיה שנבנו באבנים מסותתות, והדלתות והמשקופים עשויים מעץ תמר. ייצור בושם האפרסמון, שנחשב למוצר יקר ערך, כלל את ריסוק ענפי השיח, השריית התמציות שהופקו מענפים אלה, אחסונן ולבסוף בישולן. אל המפעל הובילו תעלות מים ממעיין שנבע מצפון לו ומלאו את מאגר המים הפתוח להשקיית שיחי האפרסמון. תעלת המים הזינה גם את בריכת ההשריה המקורה שבמבנה ואת מקווה טהרה שנבנה עבור העובדים. במבנה נמצא חדר לאכסנת התמציות, אך לא התגלו בו תנורים להשלמת ייצור הבושם. ייתכן שהתנורים שכנו במקום אחר, אולי בקומראן הסמוכה; או שהמקום כלל לא שימש כמפעל לבושם אפרסמון, אלא לייצור סילאן ויין תמרים.
היסטוריה
בחודש יוני 2008 כילתה שריפת ענק חלקים נכבדים מהשמורה, ומאז מתקיימת בה הקפדה ניכרת על הדלקת אש וחונה בה דרך קבע כבאית.
בספטמבר 2018 הוצתה השמורה נגרם לה נזק כבד, ובעלי חיים רבים מתו בשריפה.
התרנגולים
התרנגולים הייתה להקת זמר ישראלית מצליחה שפעלה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20.
תולדות הלהקה ותוכניותיה
להקת "התרנגולים" החלה לפעול בשנת 1960 בבימויה ובהדרכתה המוזיקלית של נעמי פולני, והורכבה מיוצאי להקות צבאיות. היוזמה להקמת הלהקה באה מצד חיילים בלהקות הצבאיות שעבדו עם פולני במהלך שירותם הצבאי, ורצו להמשיך את העבודה המשותפת.
התוכנית הראשונה
הופעת הבכורה של התוכנית הראשונה נערכה במאי 1961 במסגרתה השתתפו יהורם גאון, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר, צביקה גרטל, יוסי צמח ושייקה לוי. היא הורכבה מפזמונים מוכרים של הלהקות הצבאיות, ושל הרכבים כגון "בצל ירוק" ו"רביעיית מועדון התיאטרון". בנוסף, הלהקה ביצעה שירים חדשים שנכתבו עבורם על ידי סשה ארגוב וחיים חפר. את השם "התרנגולים" הגה דן בן אמוץ. על העיבודים המוזיקליים הופקד משה וילנסקי בעוד כל שאר העבודה היוצרת, מלבד כתיבת השירים עצמם, הונחה על כתפי נעמי פולני.
העורך המוזיקלי מנשה סעד טען כי "צורת העבודה היא המשך ופיתוח של הלהקות הצבאיות עד אז בנוסף להשפעות הצרפתיות". השפעות פרנקופיליות (הערצת התרבות הצרפתית) ניכרו במספר שירים בתוכנית זו: "חולשה של בת" התבסס על שירו של הצוות הצרפתי ה"פרר ז'אק" וכך גם "הסיירים". "אין כמו יפו בלילות" הוא שיר של פ. לוריס, "כבוד עצמי" הולחן על ידי ג. לאפארג' ו"אוהבי הטבע" הולחן על ידי פ. פיליפ. פולני הושפעה בתוכנית זו מלהקת ה"פרר ז'אק" בעלת המאפיינים הבימתיים שעסקו באנשים פשוטים בקטעים תיאטרלים. שאר השירים בתוכנית הראשונה היו: "שיר התרנגול", "שיר השוק" (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות: שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), "זמר אהבה לים", "הגנרל המקסיקני קסטנייטס", "כבוד עצמי", "זאת מרחוב פנורמה", "בראשית", "האם אמרו לך פעם", "ערב במסחה", "שיר החמור" ו"אליפלט".
פולני לא קיימה בחינות כניסה פתוחות לקהל. בהיותה במאית מנוסה מן הלהקות הצבאיות, היא שאבה כישרונות מאותן הלהקות, וכך קל יותר היה לה להשליט את הלך רוחה האומנותי והייחודי על החיילים המשוחררים. הצוות הראשון החזיק מעמד בשלמותו רק לאלבום אחד.
התוכנית השנייה
כל השירים בתוכנית נכתבו במיוחד ללהקה על ידי חיים חפר, דן אלמגור וע. הלל והולחנו על ידי סשה ארגוב. השירים בתוכנית השנייה שהתווספו לרפרטואר הקודם היו: "הכל זהב", פנס בודד, "אם תרצי" "הורה אהבה", "משעמם" ו"שיר אהבה חיילי" של חפר, "שיר החתולים", "ככה סתם", "יוסי ילד שלי מוצלח" של ע. הלל ו"כשאת אומרת לא" של אלמגור.
פולני חילקה את המופע לנושאים שונים, וביקשה מהיוצרים לכתוב על אותם נושאים. כך, בנושא "שכונה", שילבה הלהקה בין השירים מערכונים שהציגו תמונות מחיי השכונה, בין היתר את שיר-המערכון "שיר השכונה". בנושא "צבעים" בוצעו השירים "השמלה הסגולה" ו"הכל זהב".
התרנגולים הופיעו ברחבי הארץ ללא הגברה, היות שהתנאים המקצועיים לא אפשרו סאונד לשבעה אנשים וכן לא היו בנמצא מיקרופונים ניידים, כך שהשירה הייתה עלולה להיעלם בשל התנועה המתמדת על הבמה.
ב-1963 זכתה הלהקה בפרס כינור דוד.
פירוק והמשך
לאחר סיום התוכנית השנייה התפרקה הלהקה. ליאור ייני, עליזה רוזן, חנן גולדבלט ויהורם גאון התקדמו כזמרים ושחקנים בממסד התרבות הישראלי. האמרגן אברהם דשא (פשנל) הרכיב משלושת חברי הלהקה פולי, גברי ושייקה את הרכב הבידור המצליח ביותר בישראל, "הגשש החיוור".
בשנת 1998 יצרה פולני את המופע "התרנגולים חוזרים" עם הרכב של זמרים צעירים, שביצעו את שירי הלהקה המקורית. ביניהם היו יותם ייני, בנה של פולני וירון אלדמע, בנו של גיל אלדמע, שעיבד את השירים לתוכנית השנייה.
בשנת 2010 התקיים מופע מחווה מיוחד לנעמי פולני לרגל קבלת פרס מפעל חיים. במופע השתתפו הראל סקעת, קרן פלס, אלון אולארצ'יק, רועי בר נתן, שני כהן ואמנים נוספים. בהופעה מיוחדת שרו הבנים של חברי התרנגולים המקוריים אריאל פוליאקוב ובועז בנאי את "פנס בודד". בריאיון לקראת המופע הם סיפרו על החששות מהכניסה לנעלי ההורים.
בסוף שנת 2019 העלתה תזמורת המהפכה מופע בשם "התרנגולים - הרמיקס". במופע בוצעו שירי התרנגולים תוך שילוב קטעי וידאו ארט המבוססים על הקטע היחיד המצולם של הטלוויזיה הפלמית עם פרשנות מוזיקלית של המלחין והמעבד אמיר לקנר ובהשתתפות מקהלת העפרוני ו-7 זמרים וזמרות. ההופעות נקטעו בגלל מגפת הקורונה בישראל וחודשו ביוני 2021.
הערכה וחשיבות
"התרנגולים" שיקפו במידה רבה את ההווי הצברי והיא מהווה סמל לתמימות של החברה הישראלית בראשיתה. כפי שהדבר התבטא במילות השירים של חיים חפר וע. הלל אשר נחשבים כמודל לצבריות, כך גם דרך הלחנים של סשה ארגוב והבימוי של פולני. הזמרים הצעירים, מזרחים ואשכנזים, בוגרי הלהקות הצבאיות, מטופחים וחייכנים היוו סמל חיוניות עבור המבוגרים וסמל שובבות וזוהר עבור הצעירים. המורשת של הלהקות הצבאיות השפיעה רבות על אופי הצוות. הן הסוגה הבידורית והן השילוב העממי של מוזיקה, שירה וריקוד בישראל צמחו ממורשת הלהקות הצבאיות של תחילת חיי המדינה.
השירים
שירי "התרנגולים", בעידודה הפעיל של פולני, היו כמעט תמיד הומוריסטיים, שנונים ושואפים לשורת מחץ. כאמור, חלק מהשירים המצויים ברפרטואר של "התרנגולים", בעיקר מהתוכנית הראשונה, בוצעו כבר לפני כן, אם על ידי ה"פרר ז'אק" בצרפתית ואם על ידי הרכבים ישראליים כמו להקת הנח"ל, רביעיית מועדון התיאטרון ו"בצל ירוק". מבחינה טקסטואלית בלבד, השפה העתירה בדימויים, שמות, מצבים סיפוריים בנראטיבים השיריים היטיבו עם הזיקה התיאטרלית ושפת השיר הססגונית.
הלהקה ביצעה את שיריהם של מיטב היוצרים הגדולים של התקופה: סשה ארגוב, חיים חפר, ע. הלל, דן אלמגור ועוד. מבחינת אבני דרך מוזיקליות של הלהקה, ניתן לציין את "שיר השוק" של נעמי שמר שמתקרב יותר לקטגוריה של שיר עם מכל שיר אחר של התרנגולים, השיר "בראשית" (חפר-ארגוב), במקור של "בצל ירוק" שהציג את סיפור הבריאה ככישלון חרוץ של המין האנושי ומתאר חזון אפוקליפטי והשירים "יוסי ילד שלי מוצלח" ו"שיר השכונה", שהפכו מיד לשירים קלאסיים לתיאור הילדות השכונתית האורבאנית ששלטה בארץ עד סוף שנות השמונים עם הגעת עידן הטלוויזיה, המחשב והאינטרנט.
התנועה
להקת התרנגולים התמקמה בתחילת שנות השישים בישראל במקום ייחודי בשילוב המוזיקה והדרמה. מדובר בשילוב ברמת הג'סטה שמושפע מזרמים מחוליים ודרמטיים שונים, שיוצר מבע "תרנגולי" ייחודי. בהיבט התאטרלי של "התרנגולים", אופן המשחק אינו תואם אף סוגה מרכזית בתאוריות המשחק השלטות, אלא מוצא דרך ביניים בין המחזמר, הקברט, תיאטרון התנועה, וחבורות הזמר.
אף על פי שהמבצעים לא היו רקדנים וללא ידע בתנועה, הם ביצעו את השירים בסגנון ייחודי של תנועה שאתגר וייחד את הכוריאוגרפיה בלהקה. כתב התנועה שפיתחה נעמי פולני התבסס על חוויות ודימויים אישיים והיא הצליחה להעביר את רצונותיה למבצעים עצמם. התנועה נבעה מהאסוציאציה שהמוזיקה שהמלים נותנות או מגרסה משולבת. השיר אינו מהווה רק יחידת מופע נטו אלא חלק במערכת גדולה יותר שמהווה תמה מרכזית לאירוע הבימתי. הג'סטות התנועתיות היו בידוריות- הסיום המתאים לנושא- מיצוי הג'סטה והאמצעים התנועתיים היו מינימליים ביותר. חברי הלהקה הרבו לספר על העבודה האינטנסיבית עם פולני ועל חזרות שנמשכו כחצי שנה לפני עליית המופע. פולני טענה כי "השירים, שמהווים חומר תאטרלי לבמה, הם חומרים שניתן לחוות אותם יום יום. השחקנים נבחנים גם על פי אהבת העבודה והמלאכה הנקייה מאשר אהבת החשיפה."
המבע ה"תרנגולי" מתבטא גם באופן שבו נקודות ההתייחסות הבימתיות הן רבות, מגוונות ולא תלויות בכל גורם אומנותי באופן בלעדי: הטקסט, המשחק, הג'סטה והמוזיקה מתקיימות בד בבד ואין למבע ה"תרנגולי" קיום ללא תשלובת מעין זאת.
נונאטאקי מאנינג
נונאטאקי מאנינג (באנגלית: Manning Nunataks) הם קבוצה של נונאטאקים המצויים בצד המזרחי של החלק הדרומי של מדף הקרח אמרי שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקטים מצויים 37 קילומטרים צפונית מזרחית מנונאטאק פיקרינג.
הנונאטאקים מצויים בגובה של 4 מטרים מעל פני הים.
גילוי הנונאטאקים
הנונאטאקים התגלו בצילומי אוויר שבוצעו על ידי משלחות המחקר הלאומיות האוסטרליות בשנת 1957.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
הנונאטאקים נקראו על שם סמל א. ס. מאנינג (A.S. Manning), מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, ששירת בתחנת מוסון בשנת 1958.
לקריאה נוספת
• S.L. Harley, I.C.W. Fitzsimons, Y. Zhao, editors, Antarctica and Supercontinent Evolution, P 102
• W. F. Budd, M. J. Carry, T. H. Jacka, Results from the Amery Ice Shelf Project
• Kim A. Krebs, The Morphology and Dynamics of the Lower Lambert Glacier and Amery Ice Shelf System
• W. BUDD, 1. LANDON SMITH and E. WISHART, The Amery lee Shelf, P 449
סבסוד צולב
סבסוד צולב הוא כינוי להוזלת מחיר של שירות לפלח אוכלוסייה אחד, על חשבון העלאת המחיר לאותו שירות לפלח אוכלוסייה אחר, כך שייווצר לספק השירות רווח בחשבון הכולל.
סבסוד צולב נפוץ בעיקר בתחומים מסחריים כמו ענף התקשורת, התחבורה (הציבורית), המזון אך קיים אף בתשלומי המיסים המוניציפליים.
כך, מחירי נסיעה באוטובוס בקווים ציבוריים שאינם בעלי היתכנות כלכלית לא ישקפו את המחירים שהיו נהוגים בהיעדר סבסוד צולב. ההכנסות מקווים רווחיים יותר (בינעירוניים או קווים "מבוקשים" יותר) מכסים את העלויות ואובדן הרווחים בקווים הפחות אטרקטיביים, וזאת על מנת לאפשר את המשך פעילות אותם קווים חיוניים.
כך נעשה שימוש בסבסוד צולב בתחומים נוספים, למשל, מימון שיחות טלפון פנים ארציות, שנחשבות חיוניות, על ידי גביית מחירים גבוהים יותר במחירי השיחות הבינלאומיות, שהתעריף בהן אינו משקף בהכרח את המחיר שהיה מושג בתחרות חופשית, על מנת לאפשר את השירות החיוני.
דוגמאות אלו הן כחלק ממדיניות הרגולטורים לאפשר שירותים חיוניים במחירים נמוכים יחסית. סבסוד צולב מאפשר לחברות מסוימות גם לנצח במכרזים למתן שירותים או סחורות על ידי הצעת מחיר זול מהמתחרים בכך שפער הרווחים הנמנע יושג באמצעות תחומים אחרים רווחיים יותר.
גאהניט
גאהניט הוא מינרל נדיר השייך לקבוצת הספינל. נוסחתו הכימית היא ZnAl_2O_4. הוא מופיע בגבישים בצבעים ירוק, כחול, צהוב, חום או אפור. המינרל נתגלה לראשונה במכרה נחושת בעיירה פאלון (Falun) שבמחוז דלרנה בשוודיה, שם הוא מופיע בפגמטיטים ובסלעים מותמרים. המינרל נמצא גם במספר אתרים בארצות הברית.
הגאהניט תואר לראשונה ב-1807 ונקרא על שמו של יוהאן גוטליב גאהן מגלה המנגן.
אוסטין לואד סטאר
אוסטין לואד סטאר (באנגלית: Austin Loadstar) היא משאית בעלת שתי תצורות הנעה: 4x2, והנעה כפולה 4x4.
"אוסטין לואד סטאר" מתוצרת יצרנית הרכבה-בריטית "Austin Motor Company" אשר יוצרה בין השנים 1949–1959.
פסגת ולדימיר פוטין
פסגת ולדימיר פוטין (בקירגיזית: Владимир Путин атындагы чоку) היא פסגת הר בקירגיזסטן, שממוקמת ברכס ההרים של טיין שאן בשטח מחוז צ'וי.
בשנת 2011 החליטה ממשלת קירגיזסטן לקרוא לפסגה על שמו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
מיקום
הפסגה ממוקמת בהרי טיין-שאן. הראות מהפסגה הוא עד 20 קילומטרים. על המדרון הדרומי של ההר זורם נהר קרטס (יובל של נהר אקסו).
המהפכה השלישית (ספר)
"המהפכה השלישית – עקרונות המשנה המשיחית, החותרת להפוך את ישראל למדינה יהודית שהתורה חוקתה – וכיצד מונחלים ערכיה" הוא ספר מאת יאיר נהוראי המספק פרשנות על ציבור הציונות הדתית בארץ, מניעיו ומטרותיו דרך פרויקט המכינות הקדם צבאיות ובראשן בני דוד בעלי.
הספר יצא בשנת 2022.
שם הספר
שם הספר לקוח מתוך ציטוט של הרב אלי סדן, ראש מכינת בני דוד בעלי ואבי המכינות הקדם צבאיות, שבו הוא טוען כי המהפכה הראשונה היא הרב קוק, השנייה היא הרב צבי יהודה והמהפכה השלישית היא "אנו, בני דוד, (...) התחלנו לשלוח אנשים לצבא, ואחר כך התחלנו לדבר לאנשים אחרי הצבא".
ביקורת
העיתונאי רן אדליסט כתב כי הספר מהווה "נוקאאוט מנומק ועובדתי בבטן הרכה של הציונות הדתית: הניסיונות להסתיר את האידאולוגיה האמיתית שמניעה את הזנב הפוליטי שמכשכש בכלב הממלכתי".
דון פריי
דונלד פריי (Donald Frye ; נולד ב-23 בנובמבר 1965) הוא לוחם MMA אמריקני, מתאבק ושחקן. פריי, המכונה "הטורף" (The Predator), זכה פעמיים ב"אליפות הלחימה האולטימטיבית", ופעם אחת היה הסגן. הוא פרש מ-MMA בשנת 1997 והפך למתאבק בליגת NJPW ביפן, ובמהרה הפך ל"נבל" הראשי בליגה. לאחר 4 שנים בתור אחד מהמתאבקים הזרים הטובים ביותר, חזר לאמריקה כדי להתחרות בקרבות "Pride". המשיך להתחרות בקרבות K-1 ו-"Hero". נכנס להיכל התהילה של אליפות הלחימה האולטימטיבית ב-2016.
ז'קט
ז'קט (בעברית: מִקְטורֶן), הוא פריט לבוש נפוץ. סוגי ז'קט שונים משמשים הן כלבוש רשמי, הן כלבוש מהודר והן כלבוש לצורכי עבודה. הז'קט נלבש על פלג הגוף העליון, ושרווליו ארוכים בדרך כלל. הז'קט הוא פריט לבוש צמוד יחסית לגוף ומחמם פחות מאשר ממעיל.
מקור השם
השם "מקטורן" מופיע בלטינית בהגיית: אמיקטורום amictorum בהוראת: פריט-לבוש. מקורו של השם "ז'קט" אינו ברור. לפי אחת הסברות, מקורו בצרפתית עתיקה: jaquette הוא הקטנה של המילה jaque, סוג של טוניקה קצרה. מקור מילה זו הוא, ככל הנראה, בשם הפרטי הנפוץ Jacques, ששימש כשם גנרי לאיכר הצרפתי. אטימולוגיה זו היא הבסיס לתרגום המילה ז'קט לעברית כ"יעקובית".
לפי סברה אחרת, מקורו בספרדית עתיקה; jaco הוא שריון, ובצרפתית של ימי הביניים היה jaque de mailles כינוי למעיל קצר.
דון פריי
חיים אישיים
פריי גרוש ולו 2 בנות.
ז'קט
היסטוריה
בעיתון הנשים Corriere delle Dame באפריל 1857 בישרו על הופעתו של המקטורן (גרסה מוקטנת של מעיל הבוקר), בגד שיהפוך לחלק חשוב מהתלבושות הגברית והנשית מכאן והלאה.
קרקו
הקרקו (באנגלית: Caraco) הוא ז'קט המיועד לנשים, אשר היה נפוץ בעיקר במאות ה-18 וה-19.
אורך הקרקו הוא לרוב עד הירך, הוא פתוח בחלקו הקדמי ובעל שרוולים צמודים באורך שלושה רבעים או שרוולים ארוכים.
בלייזר
הבלייזר (באנגלית: Blazer) מזכיר את הז'קט המהווה חלק מחליפה, אך הוא ספורטיבי יותר, יש לו בדרך כלל כפתורי מתכת, והוא נתפר מבד עמיד.
הוא משמש לעיתים קרובות כחלק מן התלבושת האחידה בבתי ספר ובמוסדות נוספים.
ג'רקין
הג'רקין היה נפוץ בקרב גברים במאות ה-16 וה-17. מקור השם "ג'רקין" במילה ההולנדית Jurk, שפירושה "שמלה".
ז'קט ג'ינס
ז'קט העשוי מבד דנים או מג'ינס. הומצא גם הוא על ידי לוי-שטראוס מהיצרנים הראשיים של בגדי הג'ינס. מוצר זה היה בשימוש הצבא האמריקאי.
ז'קט עור
ז'קט העשוי מעור של בעל חיים. על פי רוב צבוע בצבע שחור או חום. המוצר הפך ללבוש יוניסקס ולבגד אייקוני, ונמצא בשימוש צבאות רבים, בתוכם גם חיל האוויר הישראלי.
ז'קט בומבר
ז'קט שמקורו בלבוש טייסי חיל האוויר האמריקאי והפך לאופנתי בשנות ה-70.
שקופיה לוקה
שקופיה לוקה (בסלובנית: ; בגרמנית: Bischoflack, בישופלאק) היא עיירה בצפון-מערב סלובניה באזור קרניולה עילית. העיירה היא אחד היישובים שהוקמו בימי הביניים בסלובניה המשמשים מוקד משיכה לתיירים.
גאוגרפיה
שקופיה לוקה שוכנת בצפון-מערב סלובניה, כ-26 קילומטר מעיר הבירה ליובליאנה, בגובה של 354 מטר. העיירה יושבת על מפגש הנהרות Poljane Sora ו-Selca Sora. על רמה מעל העיר ניצב מבצר לוקה שנבנה בשנת 1202 ובתוכו כיום מוזיאון.
בשנת 2013 התגוררו בעיירה כ-12,000 תושבים.
מקור השם
שקופיה לוקה הוזכרה לראשונה בשם "לונקה" על פי יישוב סמוך בשם "סטארה לוקה", ונודעה בשמות נוספים: לוקה, לאק ובישופלקה. את שמה הנוכחי קיבלה בשנת 1274. השם לוקה, פירושו הוא "אזור דשא רטוב ליד מים". מאחר שהיו קיימים מספר יישובים בשם לוקה בסלובניה, התווספה לשם התחילית "שקופיה". פירוש השם "שקופיה לוקה" הוא "כרי הדשא של הבישוף".
היסטוריה קדומה
העיר הוענקה על ידי אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבישופים של פרייזינג. תושבי העיר היו סלובנים וגרמנים שעסקו במלאכות שונות ובמסחר. מבצר וצריח נבנו מעל העיר למטרות הגנה והפכו מאוחר יותר למקום מושבו של המושל של הבישוף, במאה ה-11 וה-12. הקיסר אוטו השלישי העניק לבישופים את הזכות להוציא מטבע ולגבות מכסים. שקופיה לוקה תועדה לראשונה כבעלת זכויות שוק בשנת 1248, וכבעלת זכויות עיר בשנת 1274.
סביב העיר נבנתה חומה במאה ה-14. ב-1457 הדוכס יאן ויטובץ פלש בעיר והעלה אותה באש. ב-1476 הותקפה העיר על ידי העות'מאנים. בתקופה זו סבלה העיר ממגפה ודליקות.
מרידות של איכרים התרחשו בשנים 1488, 1492 ו-1515. ב-1511 נהרסה העיר ברעידת אדמה שמוקד הרעש שלה היה באזור. העיר שוקמה מחדש במהרה הודות למאמצים של הבישוף פיליפ.
בשנים 1660 ו-1698 נפגעה שקופיה לוקה קשות כתוצאה מדליקות שפרצו בה.
העת החדשה המאוחרת
לקראת סוף המאה ה-18 תושבי העיר עברו לגור מחוץ לחומות כיוון שהעיר גדלה במהרה. בשנת 1894 הוארו לראשונה רחובות העיר באמצעות נורות חשמל.
במלחמת העולם השנייה
שקופיה לוקה נכבשה על ידי כוחות איטלקיים ב-13 באפריל 1941. שלושה ימים לאחר מכן השלטון ביישוב עבר לידי גרמניה הנאצית. כחודש לאחר מכן נעצרו תושבים ראשונים במקום על ידי הגסטאפו, ולאחר מכן 26 משפחות גורשו לסרביה. במהלך המלחמה פעלו באזור יחידות של פרטיזנים כנגד הגרמנים. בפברואר 1944 ירו הכוחות הגרמנים ב-50 בני ערובה לאחר שחייל גרמני נהרג על ידי כוחות ההתנגדות. לאחר המלחמה שימש המבצר בעיירה כמחנה שבויים וכבית חולים צבאי. העיירה קיבלה בעלות על המבצר ב-1959.
לאחר מלחמת העולם השנייה
שקופיה לוקה הייתה לאחר המלחמה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ב-1987 הוכרזה כאתר בעל ערך תרבותי. משנת 1991 לאחר שסלובניה הכריזה על עצמאותה, שקופיה לוקה היא חלק ממדינת סלובניה.
אבני איתן
אַבְנֵי אֵיתָן (בתעתיק לטיני: Avne Etan) הוא מושב של תנועת הפועל המזרחי בדרום רמת הגולן.
מקור השם
מייסדי המושב קראו שמו "אבנ"י אית"ן" ראשי תיבות שמותיהם של שבעה מחבריהם:
א - - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור בסיני בנ -  - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור ברמת הגולן י - - קצין נח"ל מוצנח שנהרג במלחמת יום כיפור ברמת הגולן
א - אילנה בולה י - יונה סובר ת - תמר נחמה דרור - שלוש חברות גרעין אית"ן שנהרגו ממוקש בשדות רמת מגשימים בגולן ן - נגר עשירה - חברת הקבוצה שנפטרה ממחלה קשה.
היסטוריה
הגרעין המייסד עלה בשנת 1974 למחנה זמני בנוב הסמוכה. ב-1978 לאחר תום בנין ישוב הקבע עברו חברי היישוב ליישובם. בשנת 2006 קלט היישוב 16 משפחות בעיקר מהיישוב נצר חזני, לאחר תוכנית ההתנתקות.
כלכלה
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות (מטעי תפוחים, אפרסקים, נקטרינות, משמש, אבוקדו, גפן ושזיפים), פרות לחלב ולבשר, יקב ליין וגידול צאן ועופות.
ביישוב יש פעילות תיירותית: סדנאות הכנת סבונים, טיולי אופניים, חמורים ורכב שטח. מגוון שירותי הלנה, אוהלים, בונגלוס, אוהלים אינדינים וצימרים. כמו כן, היישוב היה שותף, יחד עם ארבעה יישובים דתיים אחרים בגולן (רמת מגשימים, יונתן, נוב, ואלוני הבשן), בהקמת בית המלון "כינר - גליל" על חוף הכנרת.
ילדי המושב לומדים בבתי הספר בסביבה, היסודי בבית הספר הממלכתי דתי שבחספין, בתלמוד תורה שבחספין, בבית הספר האנטרופוסופטי שבנטור - מעיינות, בבית הספר המכיל והמשולב בנטור - שורשים, ובבית הספר לבנות בקשת - ׳ואהבת׳.
במושב גם מתנהל סניף של בני עקיבא
נור אל-עין
נוּר אֶל-עֵין (בערבית מצרית: نور العين, תעתיק מדויק: נוּרֶ (א)לְעֵין; בעברית: "אור העין") הוא אלבום מוזיקת פופ ערבית של הזמר המצרי עמר דיאב שיצא לאור ב-1996. אלבום זה הוא האלבום שהצליח ביותר מבין אלבומיו של הזמר.
הפקה ופרסום
האלבום פורסם בשנת 1996 וזכה להצלחה הן במזרח התיכון והן בשאר העולם. הוא היה האלבום הנמכר ביותר באותה תקופה מבין שאר האלבומים של אמנים מזרח-תיכוניים.
שיר הנושא באלבום, חביבי יא נור אל-עין ("אהובי אור העין"), זכה להצלחה בינלאומית, בין היתר, בפקיסטן, הודו, ברזיל, איראן, אפגניסטן, ארגנטינה, צ'ילה, צרפת, ודרום אפריקה. גרסת הרמיקס של השיר זכתה לפופולריות רבה ברחבות ריקודים באירופה.
הווידאו קליפ שהופק עבור השיר יחד עם להקת עַאלַם אֶל-פַן (عالم الفن)  היה אחת ההפקות המפוארות והיקרות ביותר במזרח התיכון באותם ימים.
האלבום הוכר בפרסי המוזיקה העולמיים כאלבום הנמכר ביותר במזרח התיכון בשנת 1996.
רצועות האלבום
האלבום מכיל שמונה רצועות:
מחפשת את מר גודבר
מחפשת את מר גודבר (באנגלית: Looking for Mr. Goodbar) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע משנת 1977 בבימויו של ריצ'רד ברוקס עם דיאן קיטון, טיוזדיי ולד וריצ'רד גיר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ריצ'רד ברוקס, והוא מבוסס על הספר "מחפשת את מר גודבר" של ג'ודית רוסנר משנת 1975. הספר| מבוסס על מקרה אמיתי של רוזאן קווין שנרצחה בשנת 1973. היא חייתה חיים כפולים, ביום הייתה מורה מכובדת, ובלילה הייתה מבלה במועדונים מפוקפקים עם גברים רבים וסמים.
מר גודבר (Mr. Goodbar) הוא שם של ממתק מתוצרת חברת הרשי בצורת טבלה של שוקולד ואגוזים. זה ממתק נפוץ ונחפץ בארצות הברית והכוונה בביטוי "מחפשת את מר גודבר" היא לבחורה שנכנסת לבר ותרה בעיניה אחרי גבר מתוק ונחפץ כמו הממתק "מר גודבר".
תקציר העלילה
תרזה דאן (דיאן קיטון) היא צעירה הלומדת הוראה בקולג' בשיקגו ובכוונתה להיות מורה לילדים חרשים. היא מוצאת חן בעיני המרצה מרטין (אלן פיינסטיין) ומסכימה להיענות לחיזוריו, ולאבד את בתוליה. בילדותה סבלה מסקוליוזיס ועברה סדרת ניתוחים שהותירו צלקת בגבה. כשהסתבר לה שזה תורשתי, בקשה מהכירורג שלה (בריאן דנהי) לעבור ניתוח עיקור.
אחותה הבכורה, קתרין, (טיוזדיי ולד) עזבה את הבית ומנהלת אורח חיים פרוע של נישואים, גרושים, בגידות, אורגיות ועוד. תרזה גרה עדיין אצל הוריה. אביה (ריצ'רד קיילי) הוא טיפוס שמרן ותקיף ומבקש שתתחתן רק עם קתולי. כאשר היא מבקרת אצל אחותה עד שעה מאוחרת הוא גוער בה קשות והיא עוזבת את הבית ושוכרת דירה בבית בו גרה קתרין.
טוני מתחיל בהתנהגות אלימה, ותרזה מצליחה לגרש אותו. היא ממשיכה בביקוריה הפרועים בברים, שוכבת עם גברים רבים, שאף משאירים לה כסף וצורכת סמים.
הסוף הטרגי קורה כשהיא פוגשת את גארי (טום ברנג'ר) שהוא ביסקסואלי. כאשר הוא לא מגיע לזיקפה, היא מעירה לו וזה מעורר את חמתו. הוא חונק ודוקר אותה למוות.
נבחרת גביע דייוויס של יוגוסלביה
נבחרת גביע דייוויס של יוגוסלביה הייתה נבחרת טניס הגברים הלאומית של יוגוסלביה שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1927 כנבחרת של ממלכת יוגוסלביה. לאחר מלחמת העולם השנייה זה הייתה נבחרת של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בתחילת שנות ה-90 יוגוסלביה התפרקה למספר מדינות, ונבחרתה הפסיקה להתקיים.
במהלך התקופה היא שיחקה 152 משחקים וניצחה ב-85.
הישגים
1991
מיכאל צור
מיכאל צור (נולד ב-1 במאי 1923) היה מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, יו"ר דירקטוריון צים ומנכ"ל החברה לישראל. הורשע בעבירות כלכליות ונדון ל-15 שנות מאסר. זה היה העונש הכבד ביותר בתולדות המדינה על עבירות צווארון לבן, אך לבסוף שוחרר לאחר שש שנים וחצי בזכות השבת רוב כספי הגניבה.
ביוגרפיה
צור נולד בגרמניה כמיכאל ליברמן במקור ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בשנת 1941 היה ממקימי נוער מזרחי ובמשך כעשור היה פעיל בנוער המזרחי ובמזרחי בכלל. בין השאר היה ממקימי מדרשית נעם.
בשנת 1951, בעת שהרמן הולנדר היה מנכ"ל משרד המסחר והתעשייה שימש צור כעוזרו האישי. הוא התבלט במשרד ובשנת 1953 הושאל למשרד האוצר תחילה כסגן המפקח על מטבע זר ולאחר מכן כראש המחלקה למימון היבוא והיצוא באוצר. לקראת סוף שנת 1955 חזר למשרד התעשייה והמסחר כמתאם היבוא והייצוא במשרד ומנהל יחידת סחר חוץ. בתפקידו זה תמך צור במעבר מרישיונות יבוא ליבוא חופשי עליו מוטל מכס.
ביוני 1958 מינה אותו השר פנחס ספיר למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה והוא בן 35 בלבד. בתפקיד זה זכה לכותרות רבות ויחס שונה מאנשים שונים. היו שהתייחסו אליו כ"הפקיד המבריק ביותר של המנגנון הממשלתי" ואחרים ראו בו "אוהב שררה". צור היה איש אמונו של ספיר במשרד וזכה בסמכויות נרחבות, במיוחד לאחר שספיר עבר לכהן גם כשר אוצר. במהלך 1965 כיהן במשך מספר חודשים גם כמנהל מרכז ההשקעות. לאחר הבחירות לכנסת השישית והתמנותו של חיים צדוק לשר המסחר והתעשייה, ביקש צור לפרוש מתפקידו והוסכם שימונה ליו"ר פעיל בשכר של דירקטוריון צים במקום מנכ"ל משרד האוצר שלא היה פעיל, לאור ההפסדים הכבדים של צים. נפתלי וידרא, מנכ"ל החברה, ראה במינוי אי אמון בו והתפטר מתפקידו. צור חילק את זמנו בין תפקיד יו"ר צים ויו"ר דירקטוריון בתי הזיקוק.
באפריל 1969 מונה למנכ"ל החברה לישראל. החברה הייתה חייבת לגייס השקעות בגובה של 30 מיליון דולר עד אמצע שנת 1972 על מנת לזכות בהטבות שאושרו לה בחוק החברה לישראל. צור פעל לגייס את הכסף בארצות הברית אך נכשל. בהמשך סייע לו טיבור רוזנבאום לגייס את הסכום ממשקיעים גרמניים, שהתברר שקבלו את הכסף בהלוואה מרוזנבאום.
בכלא היה שותף לתא עם דן ורד ב"הילטון" של בית סוהר איילון והתנדב בסיוע בשיקום אסירים. לאחר שחרורו של ורד נותר בתאו לבדו וסירב להצעות לעבור לבית סוהר מעשיהו ובסוף 1980 הועבר למעשיהו בניגוד לרצונו.
בשנת 1978 עלתה הצעה לקצר את עונשו של צור בחנינה, אולם היא לא קודמה. הצעה נוספת עלתה בינואר 1980 והפעם ההצעה נתקבלה ועונשו קוצר ל-11 שנים. בין השאר נומקה ההחלטה בכך שצור החזיר כל חובותיו הכספיים לחברה והתנהגותו בכלא הייתה למופת. ביוני 1981 קוצר עונשו שוב ועם ניכוי שליש הוא שוחרר באוגוסט 1981. לאחר צאתו מהכלא היה יועץ בהתנדבות לשירות בתי הסוהר לגבי שיקום אסירים. צור הציע לאפשר לאסירים בכלא לעבוד, לרכוש מקצוע ולחסוך וכך יוכלו בצאתם מהכלא להיות גורם יצרני ויעיל. כן הציע להתיר שימוש בחשיש שלטענתו מהווה את השורש של הפשע המאורגן ואינו מזיק יותר מסיגריות.
לוב האיטלקית
לוב האיטלקית או צפון אפריקה האיטלקית הייתה מושבה של ממלכת איטליה שהוקמה בשנת 1934, מאיחוד של טריפוליטניה האיטלקית וקירנאיקה האיטלקית, אשר הוקמו בשנת 1912, לאחר ניצחונה של איטליה ב. במהלך מלחמת העולם השנייה נערכה בשטחי המושבה המערכה במדבר המערבי, ובסיומה נכבשה המושבה בידי הצבא הבריטי, והועברה לשליטה של בריטניה וצרפת, אשר שלטו במושבה עד לשנת 1951, אם כי איטליה ויתרה באופן רשמי על המושבה רק בחוזה פריז בשנת 1947.
כיבוש
המאמצים האיטלקיים ליישב את לוב החלו בשנת 1911, והתאפיינו בתחילה במאבקים גדולים עם מוסלמים לוביים שנמשכו עד 1931. בתקופה זו שלטה ממשלת איטליה באזורי החוף בלבד. בין השנים 1911 ל-1912 שירתו ביחידות קרביות יחד עם חיילים אריתראים ואיטלקים במלחמת איטליה-טורקיה, מעל 1,000 סומלים ממוגדישו, בירת סומלילנד האיטלקית דאז. מרבית הכוחות הסומלים נותרו בלוב עד שהועברו חזרה לסומלילנד האיטלקית לקראת הפלישה לאתיופיה בשנת 1935.
לאחר שכבשה האימפריה האיטלקית את טריפוליטניה העות'מאנית (לוב העות'מאנית), במלחמת איטליה-טורקיה 1911–1912, בחלק גדול מהתקופה הקולוניאלית המוקדמת ניהלה איטליה מלחמת דיכוי נגד אוכלוסיית לוב. האימפריה העות'מאנית מסרה את שליטתה בלוב בחוזה לוזאן משנת 1912, אך ההתנגדות העזה לאיטלקים נמשכה מהמסדר הפוליטי-דתי הסנוסי, קבוצה לאומנית מאוד של מוסלמים סונים. קבוצה זו, בתחילה בהנהגתו של עומר אל-מוח'תאר, אשר התרכזה בהרי ג'בל אכדר בקירנאיקה, הובילה את תנועת ההתנגדות הלובית נגד ההתיישבות האיטלקית בלוב. כוחות איטלקים תחת הגנרלים פייטרו באדוליו ורודולפו גרציאני ניהלו מערכת ענישה באמצעות נשק כימי, הוצאות להורג המוניות של חיילים ואזרחים ומחנות ריכוז. רבע מאוכלוסיית קירניאקה שמנתה 225,000 איש מתו במהלך הסכסוך. לאחר כמעט שני עשורים של מסעות דיכוי הכוחות הקולוניאליים האיטלקיים טענו לניצחון.
בשנות השלושים המדיניות של הפאשיזם האיטלקי כלפי לוב החלה להשתנות, וגם קירנאיקה האיטלקית וגם טריפוליטניה האיטלקית, יחד עם פזאן, אוחדו ללוב האיטלקית בשנת 1934.
מסעות הרגעה
בשנת 1923 ארגנו מורדים מקומיים הקשורים למסדר הסנוסי את תנועת ההתנגדות הלובית נגד ההתיישבות האיטלקית בלוב. המרד דוכא על ידי הכוחות האיטלקיים בשנת 1932, לאחר מה שמכונה "מסע הרגעה", שהביא למותם של רבע מאוכלוסיית קירניאקה שמנתה 225,000 איש. איטליה ביצעה פשעי מלחמה גדולים במהלך הסכסוך, כולל שימוש בכלי נשק כימיים בלתי חוקיים, מקרים של סירוב לקחת שבויי מלחמה ובמקום זאת הוצאתם להורג של לוחמים שנכנעו והוצאות להורג המוניות של אזרחים. הרשויות האיטלקיות ביצעו טיהור אתני על ידי גירוש בכוח של 100,000 בדואים מקירנאיקה, כמעט מחצית מאוכלוסיית קירניאקה, מיישוביהם, ומסרו אותם למתיישבים איטלקים.
בין השנים 1930–1931 הוצאו להורג 12,000 קירנאים, וכל העמים הנודדים בצפון קירנאיקה הוצאו בכוח מהאזור והועברו למחנות ריכוז ענקיים בשפלה הקירנאיקית. תעמולה של המשטר הפשיסטי הכריזה כי המחנות הם דוגמה של הציוויליזציה המודרנית ומנוהלים ביעילות - אולם במציאות היו במחנות תנאים סניטריים ירודים שכן במחנות היו בממוצע כ-20,000 בדואים יחד עם גמליהם ובעלי חיים אחרים, אשר הצטופפו בשטח של קילומטר רבוע אחד. המחנות התקיימו בשירותי רפואה ראשוניים בלבד, כאשר במחנות סולוך וסיסי אחמד אל מגרון, לפי ההערכות, כ-33,000 אסירים טופלו רק על ידי רופא אחד. טיפוס ומחלות אחרות התפשטו במהירות במחנות כיוון שהעצירים נחלשו פיזית ממנות מזון דלות שסופקו להם ועבודות כפייה. עד לסגירת המחנות בספטמבר 1933, 40,000 מתוך 100,000 העצירים מתו במחנות.
הסכמים טריטוריאליים עם מעצמות אירופה
[[קובץ:Territorial growth of Italian Libya.svg|250px|שמאל|ממוזער|תהליך התרחבות לוב האיטלקית:
ירוק כהה: 1912 – מהאימפריה העות'מאנית, במסגרת חוזה לוזאן (טור') שסיים את המלחמה האיטלקית–עות'מאנית
המגן
{{פירושונים|
לוב האיטלקית
הסכמים טריטוריאליים עם מעצמות אירופה
בעקבות לחימת ממלכת איטליה במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה: – אפור: 1919 – מאלג'יריה הצרפתית ומאפריקה המערבית הצרפתית, במסגרת חוזה ורסאי – לבן (מחוז כופרה): ב־1923 נמסר רשמית מהאימפריה העות'מאנית במסגרת הסכם לוזאן, אך למעשה נכבש מהסנוסים רק ב־1931 – ירוק בהיר: 1926 – מממלכת מצרים – אדום בהיר: 1934 – מסודאן האנגלו-מצרית – אדום כהה: 1935 – מאפריקה המשוונית הצרפתית, במסגרת ההסכם הצרפתי–איטלקי. עם זאת, מסירה זו לא קיבלה תוקף חוקי איטלקי. ]] המושבה התרחבה לאחר וויתורים מהמושבה הבריטית סודאן והסכם טריטוריאלי עם מצרים. מחוז כופרה צורף להלכה על ידי הבריטים בעת כיבוש מצרים עד 1925, אבל למעשה, נותר המרכז למען ההתנגדות הסנוסית עד שנכבש על ידי האיטלקים בשנת 1931. ממלכת איטליה דרשה בוועידת השלום בפריז לקבל חלק מהמושבות הגרמניות, אך כפיצוי, בריטניה העניקה לה את אולטר ג'ובה וצרפת הסכימה לתת כמה שטחים במדבר סהרה ללוב האיטלקית.
לאחר דיונים ממושכים בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשנת 1935 במסגרת הסכם מוסוליני-לוואל קיבלה איטליה את רצועת אוזו, שנוספה ללוב. עם זאת, הסכם זה לא אושר מאוחר יותר על ידי צרפת.
בשנת 1931 עברו מספר עיירות לשליטת איטליה. מצרים הבריטית מסרה את אל־כופרה וא־גרבוב ללוב האיטלקית ב-6 בדצמבר 1925, אך רק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 זכתה איטליה בשליטה מלאה במקום. בשנת 1931, במהלך המערכה בירנאיקה, כבש הגנרל רודולפו גרציאני בקלות את מחוז אל־כופרה, שנחשב לאזור אסטרטגי, והוביל כ-3,000 חיילי חי"ר וארטילריה, שנתמכו על ידי כעשרים מפציצים. מטאן א-סהרה הועבר לאיטליה בשנת 1934 כחלק ממשולש סהרה לאיטליה הקולוניאלית על ידי השלטון המשותף האנגלי-מצרי, אשר ראה את האזור כחסר ערך, לבניטו מוסוליני. במהלך תקופה זו, הכוחות הקולוניאליים האיטלקיים בנו מבצר בסגנון מלחמת העולם הראשונה באל טאג באמצע שנות השלושים.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 קיבלו הלובים באזורי החוף אזרחות איטלקית כחלק מהמאמצים הפשיסטיים ליצור את איטליה הקיסרית בטריפוליטניה ובקירנאיקה. זה הפחית את ההתנגדות של תנועת ההתנגדות הלובית, אשר נותרה מרוכזת בעיקר באזור פזאן, אבל נותרה היה כמעט אפסית עד להגעת כוחות צרפתיים באזור בשנת 1942.
לאחר התרחבות לוב האיטלקית עם רצועת אוזו, כיוונה איטליה הפשיסטית להמשך הרחבה דרומה. ואכן התוכניות האיטלקיות, במקרה של מלחמה נגד צרפת ובריטניה הגדולה, הציגו את הרחבת לוב עד דרום אגם צ'אד והקמת גשר יבשתי רחב בין לוב למזרח אפריקה האיטלקית. במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה תמיכה חזקה באיטליה מצד לובים מוסלמים רבים שנרשמו לצבא איטליה. כוחות לובים אחרים (סווארי [גדודי הפרשים] והספאחי או שוטרים רכובים) נלחמו למען ממלכת איטליה מאז שנות העשרים. מספר קרבות גדולים התרחשו בלוב במהלך המערכה בצפון אפריקה. בספטמבר 1940 החלה הפלישה האיטלקית למצרים מלוב.
בדצמבר אותה שנה, הארמייה הבריטית השמינית פתחה במתקפת נגד בשם מבצע מצפן והכוחות האיטלקיים נדחקו חזרה ללוב. לאחר שאיבדה את כל קירנאיקה וכמעט את כל הארמייה העשירית שלה, איטליה ביקשה סיוע גרמני כדי לסייע למערכה הכושלת שלה.
בתמיכת גרמניה, השטח הלובי האבוד הוחזר במהלך מבצע זוננבלום ובסיום מבצע "בריביטי" נכנסו כוחות גרמנים ואיטלקיים למצרים. המצור הראשון על טוברוק באפריל 1941 סימן את הכישלון הראשון בטקטיקות הבליצקריג של רומל. בשנת 1942 נערך קרב גזאלה כאשר כוחות הציר כבשו סופית את טוברוק ודחפו שוב את הכוחות הבריטיים המובסים לעבר מצרים. תבוסה במהלך קרב אל עלמיין השני במצרים הטילה אבדון על כוחות הציר בלוב והביאה לסיום המערכה במדבר המערבי.
בפברואר 1943 נאלצו כוחות גרמניים ואיטלקיים נסוגים לנטוש את לוב כשהם נדחקו מקירנאיקה וטריפוליטניה ובכך הסתיימה השליטה האיטלקית בלוב. פזאן נכבשה על ידי צרפת החופשית בשנת 1943. בסיומה של מלחמת העולם השנייה, הבריטים והצרפתים שיתפו פעולה כנגד התנגדות חדשה קטנה.
עצמאות
בין השנים 1943–1951, טריפוליטניה וקירנאיקה היו תחת ממשל צבאי בריטי, ואילו הצרפתים שלטו בפזאן. על פי תנאי הסכם השלום עם בעלות הברית משנת 1947, ויתרה איטליה על כל התביעות בלוב. נערכו דיונים לשמירה על מחוז טריפוליטניה כמושבה האיטלקית האחרונה, אך אלה לא צלחו.
אף על פי שבריטניה וצרפת התכוונו לחלק את האומה בין האימפריות שלהן, ב-21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה לפיה לוב צריכה להיות עצמאית לפני ה-1 בינואר 1952. ב-24 בדצמבר 1951 לוב הכריזה על עצמאותה כממלכת לוב המאוחדת, מונרכיה חוקתית ותורשתית.
שנדור קישפלודי
שַנְדוֹר קִישְׁפַלוּדִי (בהונגרית: Kisfaludy Sándor; 27 בספטמבר 1772 – 28 באוקטובר 1884) היה משורר לירי הונגרי, יצירתו הידועה ביותר היא "אהבותיו של הימפי" (Himfy szerelmei). קישפלודי כתב גם מחזות, שלא זכו להצלחה. הוא נחשב ל הראשון מהונגריה. הוא היה אחיו של קארוי קישפלודי. יצירותיו הולחנו על ידי זולטאן קודאי.
ביוגרפיה
קישפלודי נולד למשפחת אצולה הונגרית בעיירה שימג, במחוז זלה. אביו היה מיהאי קישפלודי (1743–1825), בעל אדמות ושופט ראשי (főszolgabíró), ואימו הייתה הגברת האצילה אנה שנדורפי (1755–1788). אחיו הצעיר היה המשורר והמחזאי קארוי קישפלודי. הוא התחיל לראשונה לבנות קריירה כקצין צבאי. הוא שירת בווינה כקצין ב, ולאחר מכן השתתף במלחמה נגד נפוליאון בונפרטה, והשתתף בהגנה על מילאנו. ביוני 1796, במהלך המצור על במילאנו, הוא נלקח בשבי והועבר לצרפת, שם הועבר ל. על הימים שבילה כאן ועל היכרותו עם ז'ולי-קרולין ד'אסקלפון (Julie-Caroline d'Esclapon) כתב ביומנו: "השבי הצרפתי שלי" (Francia fogságom). הודות לנערה המשכילה הוא החל לכתוב שירה בהשפעת פרנצ'סקו פטרארקה והליריקה הצרפתית. הוא שוחרר בחילופי שבויים ולאחר מכן חזר לשירות, אך לאחר שסיים את שירותו הצבאי בווירטמברג, הוא שוחרר מהצבא.
אשתו הראשונה הייתה רוזה סגדי דה מזסגד (Róza Szegedy de Mezőszeged, 6 באפריל 1774 – 18 במאי 1832), שלדעתו הייתה המוזה של ההשראה החשובה ביותר שלו. הם נישאו ב-1800 והם היו נשואים, ללא ילדים, במשך 32 שנים עד מותה.
בין יצירותיו הנוספות: Regék a magyar előidőből ("אגדות מקדמוניות ההונגרים"), 1807, אסופת שירים על העבר המפואר של האצולה ההונגרית. הוא כתב גם מחזות, בעיקר טרגדיות.
צלילי העוד
צלילי העוּד הייתה להקה ישראלית שהוקמה ב־1974 על ידי רמי דנוך. הלהקה ניגנה מוזיקה יוונית,מוזיקה תימנית,מוזיקה טורקית,מוזיקה מרוקאית, ושילבה כלי נגינה מערביים בנגינת מוזיקה מזרחית.
היסטוריה
בשנת 1973, עם נישואיו, עבר דנוך להתגורר בקריית אונו. הוא פגש בגינה ציבורית את קרוב משפחתו, יהודה קיסר, אשר סבותיהם אחיות. דנוך הציע לקיסר, שנהג עד אז לנגן בעיקר מוזיקה עם השפעות מערביות, להקים עמו להקה. ההרכב נקרא בתחילה בשם "צלילֵי העוּד והנֵבֶל", שעל אף שמו לא כלל נגינת עוּד. הלהקה שילבה כלי נגינה מזרחיים ומערביים וניגנה בחפלות, חתונות ובמועדונים. דנוך היה הסולן, קיסר הגיטריסט וחברים נוספים בלהקה היו נגן הקאנון דוד גזלה ונגן כלי ההקשה דוד יסין. הלהקה הקליטה קלטת שהופצה באופן לא מסחרי בקרב מכריהם וחבריהם. הקלטת הושמעה בתחנה המרכזית בתל אביב והגיעה לידי האחים אזולאי, שהחתימו אותם והפיקו עבורם אלבום מסחרי, עם אותם השירים אך בהפקה מקצועית יותר.
האלבום הראשון, "ביצוע מקורי תקליט מספר 1", יצא ב-1975 וכלל את השירים "איילת חן", "חסידה צחורה", "בזוכרי מימים ימימה", "לנר ולבשמים", "שלום לבן דודי" ו"חנהל'ה התבלבלה". עטיפת התקליט עוטרה באיור של רקדנים ממוצא תימני ושל נרגילה גדולה. השירים שהוקלטו לאלבום היו הושרו בחפלות ולא נכתבו במיוחד ללהקה. להקת צלילי הכרם, שקמה אף היא באותה תקופה, הוציאה זמן קצר לאחר מכן אלבום, שבו ארבעה מהשירים היו זהים לשירים שהקליטו צלילי העוד ("חסידה צחורה", "בזכרי ימים ימימה", "איילת חן" ו"חנה'לה התבלבלה"), מה שהוביל לסכסוך מתוקשר בין שתי הלהקות. "צלילי העוד" הוחתמה למסע הופעות על ידי יהודה טלית, כאשר דודו אלהרר ביים את המופע ויעקב בנאי ביצע קטעי קישור.
התקליט השני של הלהקה, "ביצוע מקורי תקליט מספר 2", הוקלט ב-1975 וכלל את הפיוט "יודוך רעיוני" שגם אותו הקליטו צלילי הכרם. השירים הגיעו ממקורות עממיים, שירי רבי שלום שבזי, שירים שכתב והלחין אביהו מדינה ושירים שכתבה סמדר שיר. על העיבודים המוזיקליים באלבום הופקדו אלדד שרים ואצ'י שטרו. ב-1976 הוציאה הלהקה את האלבום, "ביצוע מקורי תקליט מספר 3" שכלל את הלהיט "אני גדליה" ("גדליה רבע איש"), סורו מני (שזכה לאינספור ביצועים), "יער זקן" הקלאסי ונעימת הנושא של הלהקה "נעימת פופ-עוד", שהיה קטע הפתיחה של הלהקה בהופעות חיות. עיבודי האלבום, שנעשו על ידי מרקו בכר (למעט השיר "אין לי מה לומר לך" שהולחן ועובד על ידי אלדד שרים), נטו יותר לכיוון הפופ-רוק. בין כותבי המילים לשירים: אילן גולדהירש, סמדר שיר (בשיר "החייל" שהלחין דנוך), ויורם טהר לב. מלבד דנוך וגזלה הוחלפו כל הנגנים באלבום. בהקלטות האלבום השתתפו, בין היתר, גם האחים פיאמנטה: יוסי פיאמנטה בגיטרה חשמלית, עם אחיו אבי שניגן בחליל. באותה שנה יצא אלבום נוסף ללהקה הכולל אוסף של שיריה בעבר ושיר נוסף "ילה ילה ביתר" שהוקלט לרגל זכייתה בשנה זו של בית"ר ירושלים בגביע המדינה בכדורגל. ב-1977 הקליטה הלהקה את תקליטה החמישי. בשנה זו הוזמנה הלהקה להופיע במשדר יום העצמאות המרכזי של הטלוויזיה הישראלית וביצעה את "חנה'לה התבלבלה". האלבום החמישי שילב בין סגנון המוזיקה המזרחית והפופ-רוק, ובו בלטו השירים "בגלל בנות", "יומא" ו"זה לא פייר" שכתב יורם טהר לב והלחין אלדד שרים. ב-1978 הוציאה הלהקה את "ביצוע מקורי תקליט מספר 6". העיבודים של גזלה נטו לכיוון מוזיקה טורקית ומרוקאית והשפעות ממוזיקה לבנונית.
בשנת 1981 הוציאה הלהקה אלבום נוסף בחברת תקליטים חדשה ותחת האמרגן והמפיק אלי בנאי. שם הלהקה הוחלף בשנה זו מצלילי העוד ל"ללהקת העוד ורמי דנוך". על העיבודים הופקד גיטריסט הלהקה יואב חייבי. הקאנון הוחלף בכלי נשיפה ולצליליו התווסף פסנתר. רוב שירי האלבום נכתבו על ידי דנוך. בין השירים שכתב ""בלדה לחבר הרצל" ללחן עממי שהוקדש לנהג המונית של הלהקה הרצל מזרחי, "את לי כל חיי" ו"נגילה עם נרגילה". שירים בולטים מהאלבום היו "אופירה" שהוקדש לשארם א שייח ו"עופרה", ללחן טורקי עממי.
ב-1982 השתתפה להקת העוד ורמי דנוך בדואט עם משה ענקי בפסטיבל הזמר המזרחי בשיר "קסם המזרח". במקום הראשון בתחרות זכה זוהר ארגוב בשיר הפרח בגני. האלבום האחרון של הלהקה, "בנתיב הזכרונות", הוקלט בשנת 1984 בחברת "התקליט". על העיבודים באלבום היו אחראים ננסי ברנדס ויהודה גבאי.
C++
היא שפת תכנות מרובת פרדיגמות המבוססת על שפת התכנות C, שפותחה בשנות ה־80. מיישמת עקרונות של תכנות פרוצדורלי, תכנות מונחה־עצמים ותכנות גנרי. שפה זו היא מהשפות הפופולריות בקרב מתכנתים בעולם, ושפות פופולריות אחרות (כגון Java ו־#C) הושפעו ממנה במידה רבה.
צלילי העוד
היסטוריה
תקופת הזוהר של הלהקה נמשכה עד סוף שנות ה-70, ולאורך השנים התחלפו חברי הלהקה. בין חבריה לאורך השנים: דנוך, יהודה קיסר שניגן בלהקה עד תקליטה השני, דוד גזלה, דוד יסין, אבי הרשקו, האחים אבי ויוסי פיאמנטה, אבי שם טוב ומרקו בכר. בשנת 1984 הודיע נגן הקאנון דוד גזלה על עזיבתו והלהקה התפרקה. לאחר פירוק הלהקה המשיך דנוך בקריירת סולו.