cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיתון לבן-שפה
פיתון לבן-שפה (שם מדעי: Leiopython albertisii) הוא פיתון בגודל בינוני, מין יחיד בסוג Leiopython, וממיני הפיתונים המוכרים פחות לאדם. למין זה שני תת-מינים. זהו נחש חנק לא ארסי שאינו מסוכן לאדם.
תפוצה ובית גידול
מוצאו של מין זה הוא בצפון אוסטרליה ובג'אווה, אך הוא הרחיב את תפוצתו לגינאה החדשה בדרום ועד איראן בצפון. כאמור, לפיתון לבן-השפה שני תת-מינים: תת-מין צפוני ותת-מין דרומי. תפוצתו של תת-המין הצפוני היא בצפון ג'אווה עד לדרום-מזרח אסיה, במדינות כמו הודו, איראן ובהוטן. תפוצתו של תת-המין הדרומי משתרעה על פני מרבית צפון-מזרח אוסטרליה והוא הרחיב את תפוצתו גם לצפון-מערב אוסטרליה ולגינאה החדשה.
פיתון זה מאכלס אזורים ביצתיים ביערות גשם טרופיים, שם מתאפשר לו לארוב לטרפו. מין זה מצוי גם ביערות דלילים בעלי עצים סבוכים, בנהרות קטנים ובמרכז יערות גשם. המדינות בהן הוא מצוי הן: אינדונזיה, אוסטרליה, הודו, בהוטן, איראן, קזחסטן ואפגניסטן. הוא התרבה מאוד בדרום-מזרח אסיה, ומצויה שם אוכלוסייה משגשגת. עם זאת, תפוצתו אינה רחבה כמו זו של מיני פיתונים אחרים. תת-המין הצפוני משגשג יותר מזה הדרומי.
אנטומיה ומראה
זהו נחש בעל גודל בינוני, המשתנה לפי תת-המינים. נקבות מתת-המין הדרומי הן הגדולות ביותר, ואילו זכרים מתת-המין הצפוני הם הקטנים ביותר. אורכם של זכרים מתת-המין הצפוני 150–185 ס"מ ומשקלם 20–30 ק"ג. אורכן של נקבות מתת-המין הצפוני 200–210 ס"מ ומשקלן 38–45 ק"ג. אורכם של זכרים מתת-המין הדרומי 195–210 ס"מ ומשקלם 37–46 ק"ג. נקבות מתת-המין הדרומי הן הגדולות ביותר: אורכן 240–300 ס"מ ומשקלן 40–60 ק"ג.
פיתון זה מופיע במגוון רחב של צבעים: צבעיו יכולים להיות בכל צבעי הקשת, תלוי בתת-המין ובגודלו של הפרט. שמו גם נגזר ממראהו: שפתו לבנה. חלקם זהובים וחלקם מגיעים לגוון כתמתם-צהבהב. גוון שחרחר הוא נפוץ, אך גוונים הדומים לו, כמו כחלחל וסגלגל, נדירים.
אורך ראשו 8.6-11.3 ס"מ אצל הנקבות ו-7.8-10.4 אצל הזכרים. לפיתון זה מספר השיניים הגבוה ביותר מכל הפיתונים: מספרן של שיניו 79–115 ואורכן 3.2-5.1 ס"מ. קוטרם של הזכרים 5–10 ס"מ ושל הנקבות 7.8-11.1 ס"מ.
רבייה
מין זה מגיע לבגרות מינית בגיל 18–48 חודשים לחייו. עונת הזדווגותו היא בסוף האביב, בחודשים אפריל-מאי. בתקופה זו, הזכרים מחזרים אחר הנקבות: הם רודפים אחריהן ומנסים לעלות עליהן, מה שמפריש את זרעם וגורם לביציה של הנקבה להיפגש עם זרעם ולהתחלת התפתחותה של ביצה. לרוב, הנקבות מטילות את ביציהן כ-3 חודשים לאחר הפרייתן. בקיץ, הנקבה חופרת גומה גדולה באדמה לחה ומטילה בה 60–85 ביצים. הנקבה שומרת על הביצים. בכל בוקר בו הביצים הוטלו אך עדיין לא בקעו, הנקבה יוצאת ממאורתה להתחמם בשמש, עד שטמפרטורת גופה 32–35 מעלות. אז, היא חוזרת למקום בו השאירה את ביציה וכורכת עצמה סביבן. דבר זה מחמם את הביצים וגורם להן להיות פוריות יותר. עם זאת, מטפלים רבים נתקלים בבעיה שבה נקבת פיתון לבן-שפה הטילה ביצים לא פוריות. זמן בקיעת הצעירים מן הביצים משתנה לפי הטמפרטורה: אם הביצים התפתחו בטמפרטורה של 32 מעלות הן יבקעו בתום 56–60 ימים, ואם ביצים אלו התפתחו בטמפרטורה של 30 מעלות, הן יבקעו לאחר 70–80 ימים.
צעירי נחש זה מגיעים למהירות 35–39 קמ"ש בעת בקיעתם, ומהירותם פוחתת עם הזמן: בגיל שבועיים מהירותם 30–33 קמ"ש, בגיל שנה מהירותם 20–23 קמ"ש ובבגרותם - מהירותם היא כ-5 קמ"ש.
ציד ותזונה
תזונתו של הפיתון לבן-השפה מגוונת, והוא נוהג לגוון אותה תדיר. פרטים בוגרים זקוקים למזון כל 7 ימים. צריך להאכילם בחולדה בעלת גודל בינוני, או אפילו בשתי חולדות. פרטים מתבגרים זקוקים לוולדת עכבר כל 3–4 ימים. בגיל 6–12 חודשים, אפשר כבר להאכילם בוולדת חולדה. בטבע, ניזון הפיתון לבן-השפה ממכרסמים, מארנבות צעירות, מדו-חיים, מלטאות גדולות, מעופות בגודל בינוני ומדגים. הפיתון אורב לטרפו בסבך היער. הוא מחכה שטרפו יתקרב אליו למרחק של כ-79 ס"מ, ואז, כשטרף זה אינו מסוגל להתגונן, הוא תוקף. בתחילת מתקפתו, הפיתון מכיש את טרפו הכשה יבשה (משום שאינן ארסי) ולאחר מכן כורך את גופו סביב הקורבן ומהדק את אחיזתו ברגע שקורבן זה נושף. לבסוף, הטרף מת כתוצאה מכשל נשמתי. לאחר מכן, הפיתון מרפה מאחיזתו ומתחיל לאוכלו. מכיוון שלנחשים אין שיניים טוחנות, זקוק הפיתון לבן-השפה לפה גמיש, ואכן יש לו פה כזה. פה זה יכול להיפתח פי 2–4 מפתיחתו הרגילה ובכך לבלוע עוף גדול כגון חוגלה, או חולדת חוף גדולה. פיתון לבן-שפה בוגר זקוק לכ-670 גרם מזון בכל שבוע, ופיתון צעיר - ל-380 גרם מזון בכל שבוע.
דרז'ה
לדרז'ה מספר שמות, באזורים שונים בעולם. באיטליה הם נקראים קונפטי. במדינות ערב ועולי ארצות אלה הם נקראים מלאבס ("מצופה" בערבית), ובמדינות רבות "שקדים ירדנים".
הגרסה הקלאסית העממית של דרז'ה הם שקדים שלמים עם קליפתם המצופים בסוכר צבוע בצבעי מאכל שונים. לממתקים הללו היסטוריה ארוכה והם מקושרים באופן מסורתי לחתונות, מסיבות אירוסין, חינה, פדיון הבן, בת מצווה ובר מצווה וחגיגות מיוחדות. באירועים מסוג זה נהוג לחלקם בתוך שקיקים שנועדו להבטיח שגשוג, פריון, אושר, ומזל טוב.
היסטוריה
דרז'ה הוא אחד הממתקים העתיקים ביותר בעולם. מקורותיו המדויקים לא ידועים, אך מקובל לחשוב שמקורו באגן הים התיכון.
אחת האגדות אודות ממתק זה מספרת על רומאי בשם Julius Dragatus שיצר את הדרז'ה הראשון במקרה, כאשר הפיל בטעות מגש שקדים לתוך סיר עם דבש. נלהב מגילויו, הוא הציע את הממתק החדש כמתנה לאורחים במסיבת ההולדת של בנו, ובכך החל מסורת ארוכת שנים והעניק לממתק את שמו.
התיעוד המוקדם ביותר של ייצור דרז'ה הוא כנראה משנת 1120, בו תואר כיצד רוקח מצפון צרפת טובל שקדים בתערובת של דבש וסוכר, ובכך יוצר ציפוי קשה.
בעיירה וורדן (Verdun) בצרפת מייצרים דרז'ה כבר מהמאה ה-13. במקור היה זה גוש עשוי סוכר מתובל, שנהגו להשתמש בו כמרכיב המסייע לעיכול לאחר הארוחה.
בסלמונה (Sulmona) באיטליה מייצרים את ה"קונפטי", שהוא גרסת השקדים המצופים בסוכר, כבר מהמאה ה-15.
השקדים המצופים מגיעים בעיקר בצבעי פסטל אביביים, כצבעי לילך, צהוב בהיר, תכלת, ירוק בהיר, ולבן. הצבעים מתקשרים באופן מסורתי עם אירועי חיים מסוימים. לדוגמה לבן - חתונה, ורוד או תכלת להולדת הבת או הבן.
שימוש בדרז'ה בחתונות ואירועים
בחתונות ואירועים משפחתיים רבים נהוג להגיש דרז'ה בשקיות בד. הסיבה לכך היא כנראה השילוב בין הטעם המריר של השקד לציפוי המתוק, שמסמל את התקווה שהזוג הצעיר או בעלי השמחה יגברו על קשיי החיים ויחוו חיים מתוקים.
בחתונות באיטליה מקובל להגיש לבני הזוג חמישה שקדים מצופים, המסמלים חמש משאלות עבור החתן והכלה: בריאות, עושר, אושר, פריון ואריכות ימים.
גם בחתונות ביוון מקובל להגיש דרז'ה (koufetta ביוונית) בשקיות בד, ומקפידים לארוז בכל שקית מספר לא-זוגי של שקדים. הסיבה לכך היא שמספרים אלה לא מתחלקים לשניים, והם מסמלים את התקווה שבני הזוג יתחלקו בכל דבר ולא ייפרדו.
מנהג נפוץ במסורות עממיות רבות הוא שאישה לא נשואה נוטלת דרז'ה מהחתונה ומניחה אותו בתיקה או מתחת לכרית, כסגולה לזיווג.
סוגי דרז'ה
מלבד הסוג המסורתי של שקדים מצופים במעטפת של סוכר, במהלך השנים התפתחו סוגים שונים של דרז'ה.
באירופה דרז'ה יכול לתאר כל מרכיב של מאכל מצופה סוכר, כדוגמת אגוזים, צימוקים, שוקולד או ליקוריץ.
דרז'ה שוקולד
עם כניסתו של השוקולד לעולם הישן, הוא זכה לפופולריות גוברת, ובראשית המאה ה-19 פיתחו אמצעים לשימוש מגוון בו. אז גם החלו לייצר ממתקי שוקולד בצורת שקדים המצופים במעטפת סוכר צבעונית.
דרז'ה מתכתי
דרז'ה מתכתי היא צורה נוספת של דרז'ה. הם למעשה כדורים קטנים של סוכר, המשמשים בעיקר לקישוט עוגיות, עוגות, וצורות אחרות של מאפים. הם מיוצרים בגדלים שונים, בדרך כלל בקוטר של 3 ושל 4 מ"מ.
דרז'ה כסופים משמשים כקישוט כבר זמן רב, אולם עם הזמן נוספו להם גם גוונים מוזהבים, נחושתיים, ושלל צבעי הקשת.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי מתייחס למה שמייצר את המראה המתכתי של הדרז'ה כלא-אכיל והם נמכרים עם הודעה שהם נועדו למטרות קישוט בלבד. ייתכן ובראשית המאה ה-20 הציפוי הכסוף הכיל כספית, אך המצב אינו כך כיום. מכירת דרז'ה מסוג זה נאסרה במשך זמן רב, על אף שהם נמכרים במרבית מדינות ארצות הברית, למעט קליפורניה, זאת בשל תביעה משנת 2003 כנגד מספר מוכרים. אולם במדינות אחרות, כדוגמת בריטניה, הם מסווגים כפרטי מזון.
הרובע המוסלמי
הרובע המוסלמי (בערבית: الحي الإسلامي) הוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה של ירושלים, בצד הרובע היהודי, הרובע הנוצרי, והרובע הארמני והגדול שבהם. שמו התקבל בספרות הנוסעים והחוקרים מאז ראשית המאה ה-19. שטחו הוא 300 דונם, ומספר תושביו נכון ל-2014 הוא 28,627. רוב תושבי הרובע המוסלמי הם מוסלמים וחלק ניכר מהם ממעמד סוציו-אקונומי נמוך. כן מתגוררים בו כאלף יהודים, ומאות נוצרים בני אומות שונות הגרים במבני מוסדות ציבור.
גאוגרפיה
גבולותיו הטבעיים של הרובע הם נחל קדרון והר הבית ממזרח, נחל צולב (רחוב השלשלת) מדרום, הגיא המרכזי ממערב, וללא מכשול טבעי, אלא החומה מצפון. על פי חלק מהמקורות, כלולה בו שכונת המוגרבים שנהרסה על ידי ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, והמהווה כיום חלק מרחבת הכותל המערבי. מבחינה טופוגרפית, הרובע המוסלמי הוא הרובע השני בגובהו בעיר העתיקה לאחר הרובע הנוצרי.
הרובע המוסלמי כולל שלושה אזורים עיקריים:
העת העתיקה
בשלהי תקופת בית ראשון היה חלק מהשטח, שעליו שוכן כיום הרובע המוסלמי, בנוי ומיושב. צפונית להר הבית שכנו מגדל חננאל ומגדל המאה. בימי בית שני נקרא אזור זה 'בית זיתא' על שם נחל בית זיתא הקטן שהקיף אותו. החומה השנייה הקיפה את אזור הגיא. שאר חלקי האזור שבו שוכן כיום הרובע המוסלמי נכללו בעיר הבצורה עם הקמת החומה השלישית. בתקופת המרד הגדול והמצור שערכו גייסות הצבא הרומאי בראשותו של אספסיאנוס על ירושלים בשנת 68, היה האזור גזרתם של חיילי שמעון בר גיורא.
הכובשים הרומאים הרסו את העיר, והקימו על חורבותיה את איליה קפיטולינה. בצפון האזור נבנה הפורום של אדריאנוס. ליהודים הייתה בעיר דריסת רגל מועטה בלבד.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות ומתחמים שונים בהם כנסיית סטפנוס הקדוש מצפון לשער שכם, וכן שופצו חומות העיר. בתקופה זו לא הורשו יהודים להתגורר בעיר.
ימי הביניים
הממלוכים המוסלמים פיתחו את האזור הסמוך להר הבית בצפון והמערב, ובנו בה מבני פאר אחדים: מדרסות, אכסניות ומבנים אחרים. הם הסדירו את סתימת הגיא ואיפשרו התיישבות בדרום האזור.
הכובשים העות'מאנים הסבו את המבנים הממלוכים לשימושם השלטוני. ושיכנו בהם מוסדות שלטון חשובים ומרכזיים:בית הסראייה שימש, בין השאר, כקסרקטין לחיל המצב העות'מאני, ובית המשפט העליון ('המחכמה' במדרסת תנכזיה).
העת החדשה
בימי המנדט הבריטי רחובות הרובע המוסלמי לא היו מרוצפים, ובהיעדר מערכת ביוב מודרנית, זרמו השופכין מהבתים אל בורות המים, מהם שתו תושבי הרובע. רוב בתי הרובע לא חוברו למערכת החשמל. נפרסו מערכות מים, ביוב וניקוז חדשות, אולם רוב האוכלוסייה השתמשה בצנרת העות'מאנית הישנה, ואף בקדומה מהתקופה הרומית (פריסתה המלאה של צנרת מודרנית הושלמה רק לאחר 1967). במאורעות תר"פ תקפו פורעים ערבים את היהודים תושבי הרובע. ביום השני לפרעות נרצחו סמוך לבית ויטנברג, מיכאל גרוס יליד ירושלים והאגרונום שמואל הרמתי. בעקבות המאורעות אלו, מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט (1929) נטשו היהודים את הרובע, ונותרו בו 10 משפחות יהודיות. בשנת 1931 פעל הוועד הלאומי להשיב את ההתיישבות היהודית. כתוצאה מכך, שבו כ-150 משפחות יהודיות. אולם בשנים 1936–1939, בעקבות המרד הערבי הגדול, נמלטו היהודים מהרובע המוסלמי.
בתקופת השלטון הירדני נכסי היהודים לא הופקעו, אלא הועברו לאחריות "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". בתקופה זו היה הרובע המוסלמי לשכונת העוני של ירושלים, והאזור הדל בעיר, לאחר הריסות הרובע היהודי) שבו התיישבו פליטים ערבים. מרבית התושבים התגוררו בדמי מפתח במבנים, בהם שכר הדירה לא השתנה מאז תקופת המנדט הבריטי, שהיו בבעלות ההקדש המוסלמי (הוואקף). ההקדש לא השקיע כספים בשיפוץ ושיקום הבתים, ומצבם של המבנים הידרדר. השלטונות הירדנים לא עשו לפיתוחן של תשתיות החשמל המים והביוב. רבים מתושבי הרובע התגוררו בדירות חדר ומרתפים תת-קרקעיים, או בפחונים וצריפים, שנבנו על גגות הבתים. בתקופה זו עדיין לא היו מים זורמים במרבית הבתים, ורק במספר קטן של דירות היו בתי שימוש. רוב הרחובות לא היו מרוצפים ותושבים רבים השתמשו במנורות נפט בגלל העדר חשמל בתנאים קשים אלה, התגוררו כ-17,000 תושבים מוסלמים עד שלהי התקופה הירדנית.
לאחר מלחמת ששת הימים
תקופת השלטון הישראלי החלה במלחמת ששת הימים. השלטונות הישראלים שיפרו בהדרגה את מערכת המים והביוב, ריצפו מחדש את הרחובות והציבו שילוט בשפות אחדות. בדצמבר 1978 החלו עמותת "עטרה ליושנה" ועטרת כוהנים בחידוש היישוב היהודי ברובע המוסלמי, אותו הן מכנות בשם "הרובע היהודי המתחדש". המבנה הראשון אליו נכנסו היה בית המערבים. פעילות זו כללה חזרה לבתים נטושים שהיו בבעלות יהודית, קניית בתים באזור, מבעליהם מוסלמים ונוצרים, וקבלת בתים שהוצאו מחזקת יושביהם על ידי האפוטרופוס הכללי לפי חוק נכסי נפקדים, באמצעות חברת עמידר ומשרד השיכון.
בדרך כלל נשמר השקט ברובע המוסלמי, אך במרוצת השנים 1987–2005 נרשמו שישה מקרי רצח של יהודים על רקע לאומני. בעשור האחרון של המאה ה-20, תוגברה האבטחה ברובע; בשנת 1999 הותקנו מצלמות במעגל סגור הצופות אל רחובותיו. ומאז פחתו מעשי האלימות. תושביו היהודים של הרובע זוכים לאבטחה של יחידת לוחמים אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל, ומאז הקמתה השתפר הביטחון ברובע.
בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו צעירים ערבים מוסלמים משכילים בני הרובע, ביחד עם סטודנטים מאוניברסיטת אל-קודס להפעיל מועדונים חברתיים וקהילתיים בו. במועדונים מתקיימות פעילויות עבור ילדים ונוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ופעילויות הכשרה מקצועית לנשים. הפעילות נעשית ברובה בהתנדבות על ידי עובדים סוציאליים ופעילים בתחום הטיפול באמנויות. בין החוגים המוצעים חינם, חוגי ספורט ומחשבים, במטרה שהצעירים לא ישוטטו ברחובות הרובע ולא יתדרדרו לפשיעה.
חלק מהמועדונים ממומנים על ידי הווקף, אך רובם נתמכים על ידי ארגונים הומניטריים שונים מרחבי העולם. הפעילות הקהילתית שאורגנה עצמאית ברובע מתקבלת בעין יפה, ומתקיים שיתוף פעולה עם שירותי הרווחה העירוניים. פן נוסף של התעוררות הגרעין המקומי של הדור הצעיר והמשכיל, הוא השיפור הפיזי והאדריכלי של הבניינים. בסיוע תרומות מחוץ לארץ משופצות חזיתות בתים, ונערכים מבצעי ניקיון שכונתיים ופעולות הסברה בתחום התברואה ושימור המבנים.
ארכאולוגיה
הרובע, כמו העיר העתיקה כולה, בנוי על חורבות בתים, קמרונות ושפכי הריסות אשר נבנו ונהרסו לסירוגין במשך אלפי שנים. מתחת לבתים רבים ישנם בורות מים ומעברי ניקוז קדומים. על כן, מפלס החיים ברובע המוסלמי כיום גבוה כ-2–4 מטר ממפלס העיר בתקופה הרומית. האזור רגיש ביותר מבחינה פוליטית, עקב קרבתו הרבה להר הבית ומעמדה הבינלאומי של העיר העתיקה ובשל צפיפות האוכלוסין הרבה; לפיכך מעט חפירות ארכאולוגיות נערכו בו. מאמצע המאה ה-19, התירו העות'מאנים מחקר ארכאולוגי לאנשי הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית, אשר גילו מערכות מנהרות תת-קרקעיות לצורכי מעבר בני אדם ולניקוז נוזלים בסביבות הר הבית, קשת רובינסון, ורחוב השלשלת. בדיקות וחפירות נערכו במתחם כנסיית סנטה אנה, הכולל את בריכת בית חסדא, במתחם מנזר האחיות ציון, במנהרות הכותל הצמודות אל הכותל המערבי ומתחת לבתי תושבי הרובע ובאזור שער שכם.
אדריכלות
המבנים ברובע המוסלמי העומדים על תילם שלמים, כמו המבנים בעיר העתיקה כולה, הם מייצגים של מנעד סגנונות אדריכליים, על פי טעמם של כובשי העיר והאדריכלות האופיינית לתרבותם ולזמנם. ובהם, מבנים מהתקופה המוסלמית הקדומה (1099-638), שאדריכלותה מצטיינת בתכנון ההנדסי ובעיטורים מרהיבים חקוקים באבן ופסיפסים; מהתקופה הצלבנית (1187-1099) שנבנו לצרכים דתיים או לביצורים בסגנון רומנסקי (ובפריטיה האדריכליים אף נעשה שימוש משני במבנים חדשים); ומהתקופה הממלוכית (1517-1260) שאדריכלותה בעיר ביטאה את השאיפה האיסלאמית: "לעשות את ירושלים מרכז מוסלמי רב-לאומי לתפילה ולימודי דת". סגנונם של המבנים משלוש התקופות הללו אחיד בכול תקופה בדרך כלל. ואילו שפתם התכנונית-אדריכלית של המבנים מהתקופה העות'מאנית אינה אחידה. לצדה של הבנייה העות'מאנית הממסדית-שלטונית, כגון החומות והשערים ומתקני מים ציבוריים, הוקמו מבני ציבור על ידי אירופאים, ובשלל סגנונות: נאו-קלאסי, נאו-ביזנטי, נאו-גותי ואחרים, אשר לתכנונם העדכני לתקופתם הועסקו אדריכלים "ידועי שם בארצותיהם". תושבי הרובע נהגו לבנות בלי אישורי מהנדס ובאיכות גרועה, והתמוטטות מבנים הייתה עקב כך לחזון נפרץ. רבים מהמבנים, במיוחד המבנים למגורים פרטיים, במצב רעוע ביותר, עקב תוספות בנייה מצטברות, שנבנו זו על גבי זו, וללא תכנון הנדסי, במשך מאות שנים.
מאפיין אדריכלי בולט בתכנונם של המבנים במשך הדורות בעיר העתיקה, בין שהם מקבץ מקרי של מבנים שנבנו במשך תקופה, ובין שהם מתחם ציבורי מונוליטי מפואר שנבנה בחסות ארגון או מדינה, הוא מבנה החצר, הכולל מבואה מוליכה אל חצר פנימית, שבה נפתחות הכניסות אל בתי או דירות המתחם או המבנה. הבתים עשויים אבן ואלו שנבנו עד המאה ה-19, נתמכים בקשתות, ומחופים בכיפות אבן בדרך כלל.
אתרים ארכאולוגיים
ברובע המוסלמי מבנים ציבוריים מפוארים מהתקופה הממלוכית, חלקם שמורים היטב וחלקם במצב תחזוקתי קשה.
שווקים
בעיר העתיקה שווקים אחדים, שחלקם התמחו במשך השנים במוצרים ייחודיים, כגון מזון, טקסטיל, עורות, תכשיטים, מזכרות לתיירים ואחרים. רוב השווקים בנויים לאורך צירי העיר הרומית ההיסטורית.
אוכלוסייה וקהילות
אוכלוסיית הרובע המוסלמי כוללת קהילות אחדות. רוב תושבי הרובע הם ערבים מוסלמים, ובנוסף כוללת האוכלוסייה המוסלמית קבוצות אתניות לא-ערביות אחדות שהגיעו לעיר במהלך ימי הביניים. לרוב הקהילות ברובע המוסלמי יש מרכז דתי (מסגד, כנסייה או בית כנסת), בית ספר ומועדון קהילתי. הקבוצות האתניות ברובע הן אלה:
קול חי מיוזיק
קול חי מיוזיק היא תחנת רדיו ישראלית בעלת אופי חרדי, המשדרת במסגרת הרדיו האזורי. התחנה היא תחנת-בת של רדיו קול חי והיא משדרת מוזיקה יהודית (בעיקר מוזיקה חסידית מכל הסגנונות אך גם לא מעט מוזיקה מזרחית-דתית ומוזיקה יהודית מקורית) במגבלות המקובלות בחברה החרדית כדוגמת הימנעות משירת נשים ושידור מוזיקה ווקאלית בלבד בתקופות האבל של ספירת העומר ושלושת השבועות.
התחנה החלה לשדר 24 שעות ביממה במסגרת השידורים הדיגיטליים של רדיו קול חי במאי 2015, כשהיא משדרת אך ורק מוזיקה.
לאחר קבלת האישורים הנדרשים הושקה התחנה רשמית ב-10 בדצמבר 2017. עם הקמת תחנת הרדיו היא החלה לשדר משבע בבוקר עד שבע בערב בימי א'-ה' ובימי שישי עד סיום השידורים לקראת שבת ובמוצאי שבתות, כשבשאר השעות התדר משדר את רדיו קול חי.
כעבור כשנה האריכה התחנה את שידוריה בימים א'-ה' לשעות שש בבוקר ועד 10 בלילה.
התחנה משדרת מוזיקה ללא הפסקה, למעט הערות השדרנים ומקבצי פרסומות. עם הקמתה שידרו בתחנה השדרנים גיל ישראלוב, ירון בר, יהודה דים, אפרים קמיסר, אלי קליין, אלי פרידמן, נפתלי קמפה, מני גירא-שורץ, ישראל לובין, ארז שמואלי. בהמשך הצטרפו שדרנים נוספים לתחנה, בהם קובי ברומר ויובל סטופל. רבים מהשדרנים עוסקים במוזיקה, בהם יוצרים מפיקים וזמרים.
החל מינואר 2019 עורך המוזיקה של התחנה יעקב בלוך הצטרף לצוות השדרנים בתחנה. בלוך עורך המוזיקה של 'קול חי מיוזיק' ועורך את תוכנית הדגל 'מוצ"ש חי' ברדיו 'קול חי.
ב-2018 נסקרה התחנה לראשונה בסקר TGI, ולפיו אחוז ההאזנה לתחנה הוא 3.7%.
בשנת ה'תש"פ (2020) בעקבות מגפת הקורונה הוחלט בצוות התחנה להשמיע מוזיקה שקטה לא ווקאלית בתקופת ספירת העומר, ההחלטה התקבלה לאחר התיעצות עם רבנים. בהמשך אותה שנה הצטרף לצוות השדרנים הזמר קובי ברומר ותוכניתו משודרת ב-4 אחר הצהריים. באותה תקופה, שונו זמני השידור והתחנה החלה לשדר משבע בבוקר ועד חצות. בינואר 2020, בעקבות הסגר, החלה התחנה את מיזם 'הופעות אצלכם בסלון' בשיתוף גדולי הזמר החסידי.
ב-11 במאי 2020 הושקה תוכנית המלל הראשונה בערוץ, התכנית "אזור התעשייה" בהגשת צמד המפיקים שלום וגשל וישראל לובין, בעלי חברת ההפקות "וגשלובין" באוגוסט 2020 החל להגיש המוזיקאי יובל סטופל תוכנית בימי ראשון מ-22:00 ועד חצות. בתוכנית זו מרבה סטופל להשמיע שירים נוסטלגיים, אותם הוא מכנה "השמעות בכורה" למאזינים הצעירים.
המצעד השנתי
מדי שנה משודר באחד מימי חול המועד סוכות מצעד בהגשת אפרים קמיסר ומני גירא-שורץ. במצעד זה משודרים השירים הנבחרים של השנה על פי סדר בחירתם, כשהשיר הזוכה במקום הראשון נקרא "שיר השנה". כמו כן נבחרים הזוכים בכמה קטגוריות קבועות: "זמר השנה", "אלבום השנה", "פריצת השנה", "מלחין השנה" ו"מעבד השנה", השירים והזוכים נקבעים על פי בחירת המאזינים.
אמנה בדבר שמיים פתוחים
אמנה בדבר שמיים פתוחים נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2002 וחברות בה 34 מדינות. באמנה תוכנית לטיסות ניטור ומעקב לא חמושות בכל השטח הטריטואלי של המדינות החברות. האמנה נועדה להגביר הבנות הדדיות ואמון בין כל המדינות החברות, על ידי שיתוף כל החברות, ללא קשר לגודלן, תפקיד מלא באיסוף מידע על הכוחות הצבאיים והפעילות הצבאית בה יש להן עניין. שמים פתוחים הוא אחד מן הניסיונות הרחבים ביותר לקדם פתיחות ושקיפות במידע על כוחות צבא ופעילותם. הרעיון של "תצפיות אוויריות משותפות" הוצע לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לראש ממשלת ברית המועצות, ניקולאי בולגנין, בעת ועידת ז'נבה בשנת 1955. אולם, הסובייטים דחו את ההצעה על הסף ובמשך שנים לא דנו בה. האמנה הוצעה לבסוף כיוזמה נשיא ארצות הברית וראש סוכנות הביון המרכזית לשעבר, ג'ורג' בוש בשנת 1989. לאחר משא ומתן בין נאט"ו לבין ברית ורשה, האמנה נחתמה ב-24 במרץ 1992, בהלסינקי, פינלנד.
אין קשר בין אמנה זו לבין הסכם שמים פתוחים למרות הדמיון בשמות.
חברות האמנה
34 המדינות החברות באמנה על שמים פתוחים הן: בלארוס, בלגיה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קנדה, קרואטיה, הרפובליקה הצ'כית, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גאורגיה, גרמניה, הונגריה, איסלנד, איטליה, לטביה, ליטא, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סלובקיה, סלובניה, ספרד, שוודיה, טורקיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית. קירגיזסטן חתמה על האמנה אולם לא אשררה אותה עדיין. קנדה והונגריה הן נאמנות לשמירת מסמכי האמנה, כהוקרה לתרומתן המיוחדת לקידום תהליך השמים הפתוחים.
האמנה אינה מוגבלת בזמן ופתוחה להצטרפות מדינות נוספות. בקשות להצטרפות לאמנה צריכות להיות מאושרות בקונצנזוס של הוועדה המייעצת לשמים פתוחים, שהיא הגוף המופקד על יישום האמנה, המתכנס מדי חודש במטה הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בווינה.
טריטוריה
האמנה על שמים פתוחים חלה על מלוא הטריטוריה שעליה המדינה החברה שולטת באופן עצמאי, כולל יבשה, איים, ומקווי מים יבשתיים. האמנה מציינת כי מלוא שטחה של כל מדינה חברה חייב להיות פתוח לתצפית. ניתן להגביל טיסות תצפית אך ורק מנימוקי בטיחות טיסה ולא מנימוקי ביטחון לאומי.
כלי טיס
מקורם של מטוסי תצפית יכול להיות המדינה המקיימת את התצפית, או על ידי המדינה הנצפית וזאת על פי בחירת המדינה הנצפית. כל כלי הטיס הנמצאים בשימוש במסגרת האמנה ומכשירי התצפית שעליהם, חייבים באישור ובבדיקת טרום-טיסה תקנית, כדי להבטיח שהם עומדים בתקנים שנקבעו באמנה. המטוסים האמריקנים אשר אושרו לצורכי האמנה הם מדגם WC-135 קונסטנט פיניקס אשר הותאם במיוחד למשימה זו. בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, קנדה, צרפת, יוון, איטליה, פורטוגל וספרד חולקות בעלויות ההפעלה של מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס המצוידים בציוד מעקב. זאת בהתאם למידת השימוש של כל אחת ממדינות אלה במטוסים. בולגריה, רומניה, רוסיה ואוקראינה משתמשות במטוסי אנטונוב An-30. רוסיה מפעילה אף מטוסי טופולב Tu-154 שהוסבו למטרה זו. שוודיה משתמשת במטוס סאאב 340 שהוכשר ואושר לתצפית. הונגריה משתמשת במטוס אנטונוב An-26.
חיישנים
המכשור המותר על מטוסי שמים פתוחים הוא ציוד הסרטה בווידאו, מצלמות אופטיות פנורמיות ובעלות עדשה צרה לצילום ביום, חיישני תת-אדום עם יכולת מעקב ביום ובלילה, מכ"ם מִפְתָּח סינתטי לתצפית ביום ובלילה בכל מזג אוויר. הרזולוציה האופטית של ציוד הצילום, מוגבלת בהבחנה בעצמים שגודלם מעל 30 ס"מ, ומאפשרת זיהוי של ציוד צבאי עיקרי (כך למשל, מאפשר לאבחן בין טנק למשאית). כך מובטחת שקיפות בגודל כוחות הצבא ובפעילותם. האמנה מאפשרת שינויים ושיפורים בציוד המעקב בהתאם להסכמות בין המדינות החברות. כל ציוד המעקב חייב להיות זמין באופן מסחרי לכל המדינות החברות באמנה.
הקצאות
כל אחת מן המדינות החברות באמנה מתחייבת לקבל בשטחה טיסות תצפית בהתאם ל"הקצאה פסיבית" הנקובה בנספח הראשון לאמנה, כך למשל, ההקצאה הפסיבית של ארצות הברית ורוסיה היא 42 טיסות בשנה. לכל מדינה חברה "הקצאה אקטיבית", המאפשרת לה לקיים טיסות תצפית במדינות חברות אחרות במספר השווה להקצאה הפסיבית שלה.
יישום האמנה
טיסות תצפית על פי האמנה החלו באוגוסט 2002. במהלך השנה הראשונה לאמנה בוצעו על ידי המדינות החברות 67 טיסות תצפית. בשנת 2004 גדל מספר טיסות התצפית ל-74. בשנת 2012 בוצעו 100 טיסות תצפית על ידי המדינות החברות. המידע הנאסף בטיסות אלה זמין לכל המדינות החברות באמנה, על כן המידע הזמין לכל מדינה גדול בהרבה מן המידע שאספה בכוחות עצמה.
אולימפיאדת הנכים טוקיו (1964)
אולימפיאדת הנכים השנייה התקיימה בשנת 1964 בטוקיו, יפן.
ולדימיר רסין
ולדימיר יוסיפוביץ' רֶסִין (ברוסית: Владимир Иосифович Ресин; נולד ב-21 בפברואר 1936) הוא פוליטיקאי יהודי-רוסי אשר כיהן כראש עיריית מוסקבה בפועל, ממלא מקומו של יורי לוז'קוב שפוטר בסוף ספטמבר 2010, לאחר 18 שנה בתפקיד. מ-2001 מכהן כסגן ראשון לראש העיר מוסקבה, הממונה על הבנייה בעיר. כיום הוא יועץ לאדריכלות ובנייה לראש הכנסייה הרוסית. בנוסף לכך הוא גם יו"ר מועצת המנהלים של "גלאבמוססטרוי", חברת בנייה הפועלת במוסקבה. נחשב לזקן חברי הפרלמנט ב.
קורות חיים
הוא למד במכון המכרות במוסקבה (Московский государственный горный университет) וסיים אותו ב-1958 במקצוע כלכלה וארגון תעשיית המכרות. הוא עבד בתחומי הכרייה והבינוי באוקראינה ובשנת 1960 עבר למוסקבה. ב-1968 עבד בחברת ההנדסה הממלכתית "גלאבמוסאינג'סטרוי" (Главмосинжстрой), ב-1974 היה למנהל החברה. ב-1987 היה למנהל חברת "גלאבמוספרומסטרוי" (Главмоспромстрой). ב-1988 התחיל לעבוד בעיריית מוסקבה ומ-1989 עד 1990 היה ראש ועדת הבנייה של עיריית מוסקבה.
הוא עמד בראש הוועדה להגנת מבנים היסטוריים של עיריית מוסקבה, היה סגן ראש העיר והממונה על הבנייה בעיר. מ-1990 ועד 2001 מילא תפקידים שונים בעירייה, היה סגנו של יורי לוז'קוב עד 28 בספטמבר 2010, כאשר נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב מינה אותו לממלא מקום ראש עיריית מוסקבה. ב-21 באוקטובר 2010 החליף אותו סרגיי סוביאנין. שבוע לאחר מכן מונה לסגן ראשון של ראש עיריית מוסקבה והיה לפקיד היחיד מתקופת לוז'קוב שנשאר בתפקידו בעירייה. בדצמבר 2011 נבחר לפרלמנט הרוסי, כחלק של סיעת רוסיה המאוחדת וניצחונה בבחירות.
עבור עבודתו בתחום הבנייה זכה שלוש פעמים בפרס המדינה ובמספר עיטורים.
תפקידים נוספים
ולדימיר רסין הוא חבר נשיאות הקונגרס היהודי-רוסי – הארגון היהודי הגדול ביותר ברוסיה. תרם רבות ליהודי רוסיה והיה מהתומכים בהשקעות חברת אפריקה-ישראל במוסקבה. הוא גם חבר באיגוד האדריכלים של רוסיה וכתב מספר ספרים בתחום ההנדסה והבנייה.
ג'יימס מק אילרוי
ג'יימס ארצ'יבאלד מק אילרוי (באנגלית: James Archibald McIlroy 3 בנובמבר 1879 - 27 ביולי 1968) היה רופא בריטי וחבר בצוות המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון (1916-1914).
ביוגרפיה
ב-1914, הצטרף עם אלכסנדר מקלין למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, כרופאי המשלחת. מק אילרוי היה אחראי גם על צוות כלבי-מזחלת כשחברי המשלחת נאלצו להימלט מן האונייה אנדיורנס, שנלכדה בקרח בים ודל ונמחצה. הניצולים הגיעו לבסוף, אחרי מסע רב-תלאות וסכנות, אל אי הפיל, שם נדרש מק אילרוי לבצע ניתוח קטיעה לבהונותיו הנמקות של פרס בלקבורו, בעזרת מקלין, ששימש כמרדים וטיפטף בזהירות רבה כמויות זעירות של כלורופורם שהצליחו להציל ולהביא עמם, ופרנק ויילד כאח מסייע. לאחר החילוץ מאי הפיל של כל 22 חברי המשלחת שהמתינו שם לבוא המצילים, קיבל הרופא את מדליית הקוטב מכסף.
במלחמת העולם הראשונה, נפצע קשה באיפר. ב-1921 הצטרף שקלטון לעוד מסע אל הקוטב הדרומי במשלחת שקלטון-רווט; שקלטון מת בתאו בספינה "קווסט" כשעגנה לחופי ג'ורג'יה הדרומית, שם גם נקבר לבסוף, אך המשלחת השלימה את משימתה בהנהגת פרנק ויילד.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
במלחמת העולם השנייה שירת מק אילרוי על האונייה "אורונסיי", שנפגעה מטורפדו סמוך לחופי מערב אפריקה. הוא עשה חמישה ימים על סירת הצלה לפני שחילצה אותו האונייה הצרפתית "דימון ד'אורוויל". אחרי המלחמה, המשיך לעבוד כרופא אונייה עד לשנות השבעים המאוחרות שלו. הוא מת, בגיל 89, בסארי, אנגליה.
מורשת והנצחה
בשנת 1990 הנציחה הוועדה למתן שמות אנטארקטיים של הממלכה המאוחדת את שמו של מק אילרוי בפסגת הר. פסגת מק אילרוי מתנשאת לגובה 745 מטרים מערבית למפרץ הוסוויק וקילומטר וחצי דרומית למאונט בארן, ג'ורג'יה הדרומית.
1944 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1944.
Just Dance 2020
Just Dance 2020 (בעברית: רק לרקוד 2020) הוא משחק ריקוד המיוצר ומשווק על ידי חברת יוביסופט כחלק מסדרת המשחקים "Just Dance". שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם - "Just Dance".
המשחק הוכרז רשמית בכנס E3 2019 בתאריך 10 ביוני 2018, וישוחרר רשמית בצפון אמריקה ל-PlayStation 4, ל-Xbox One, ל-Wii ל-Nintendo Switch ולראשונה גם ל-Google Stadia ב-5 בנובמבר 2019. בנוסף לכך, זה המשחק האחרון שיצא לקונסולת Wii.
קסטיוס גאלוס
גַאיוּס קֶסְטיוּס גַאלוּס (Gaius Cestius Gallus; לעיתים צסטיוס גאלוס; ? - 67), היה גנרל וסנאטור רומאי שהיה פעיל בימי התהוות הפרינקיפט. היה נציב סוריה בתקופת המרד הגדול אשר הובס כשניסה לדכא את המורדים בארץ יהודה.
המאורעות שהובילו למרד
גאלוס היה הנציב הרומי בסוריה משנת 63 או שנת 65 ואילך. גאלוס היה בנו של קונסול ובעצמו קונסול בשנת 42, היה ממונה בתפקידו כנציב סוריה על נציב יהודה, גסיוס פלורוס. פלורוס היה נציב גרוע, אשר עיקר תאוותו הייתה לממון, ואשר נהג ביהודים בחוזק יד. עם זאת נמנעו היהודים מלהביע את טרוניותיהם על פלורוס ומעשיו בפני גאלוס, מפני שפחדו מזעמו של פלורוס אם יתגלה הדבר. התסיסה בממלכה הפכה לגלויה כמעט, ודבר המרד נישא באוויר.
גאלוס הבין את הסכנה הצפויה לו, והחליט להוכיח לקיסר נירון כי המדובר בסכנה של ממש. בשנת 66 לספירה הגיע גאלוס לירושלים על מנת לחגוג את חג הפסח, ביחד עם המלך אגריפס השני ועם פלורוס. כוונתו הייתה לפקוד את היהודים הבאים להקריב את הקרבנות. על פי מספר הקרבנות שהוקרבו, מנה ההמון כשלושה מיליון איש. בעת שצפה בהקרבת הקורבנות צעק אליו ההמון האשמות כנגד פלורוס. גאלוס השקיט את העם והבטיח כי ירסן את פלורוס, ולאחר מכן שב לעירו אנטיוכיה. נסיונותיו של גאלוס למשוך את תשומת לבם של שליטי רומא אל הסכנה שביהודה נכשלו, והוא לא הצליח להעביר אל הקיסר את המסר כי המדובר בעם רב העומד בפני מרידה.
על פי יוסף בן מתתיהו היה אירוע זה אירוע מפתח בהתחוללות המרד הגדול שכן פלורוס חשש מזעמו של גאלוס, וחשב שאם תפרוץ מרידה, תופנה תשומת הלב ממעשיו הפסולים אל דיכוי המרידה.
פרוץ המרד
לאחר שמעשיו של פלורוס הביאו להתקוממות המונים בירושלים, שלח גאלוס את נציגו נפוליטנוס אל העיר על מנת לבחון את טענותיהם הסותרות של הצדדים. עם זאת, עד מהרה הפכה ההתקוממות למרידה כללית, כאשר אלעזר בן חנניה, בנו של הכהן הגדול חנניה בן חזקיה, הפסיק את המנהג לאפשר העלאת קורבנות לשלום הקיסר, ומצדה נכבשה על ידי הסיקריקיים ואנשי חיל המצב הרומי שהיה שם נהרגו. פלורוס נסוג מן העיר ירושלים, והותיר אחריו גדוד אחד לשמירה על הסדר. לאחר פרוץ ההתקוממות הצטרפו אל גדוד זה חייליו של המלך אגריפס השני, שהיה מאוהדי הרומאים, אך המתקוממים הצליחו לגרש את חייליו של אגריפס, ולהרוג את כל הרומאים שבעיר, פרט למפקדם מטיליוס.
עד מהרה הפכה המרידה להתקוממות כללית, ולקרבות בין יהודים ללא-יהודים בכל רחבי הארץ. קרבות פרצו בקיסריה, בגליל ואף באלכסנדריה.
מסע גאלוס אל ירושלים
גאלוס לא יכול עוד לעמוד מן הצד, ויצא בראש הלגיון השנים עשר פולמינטה, וכן חיילים רבים מן המדינות הסמוכות לדכא את המרד. בתחילה קבע את מחנהו בעכו ומשם הדרים לקיסריה וכבש את יפו, שם הרג 8,400 איש. לאחר מכן החריב את העיר נרבתא. במקביל שלח חלק מחייליו אל הגליל. העיר ציפורי קיבלה את הרומאים בברכה, והמורדים התבצרו בהר עצמון, שם הוכרעו על ידי אנשיו של גאלוס לאחר מצור קצר.
גאלוס המשיך במסעו בארץ, וכבש את אפק ואת לוד בדרכו אל ירושלים. הוא חנה במקום הקרוי גבע, ולשם יצאו המורדים מירושלים, והתקיפו אותו. בקרב זה נפלו כחמש מאות מחייליו של גאלוס, לעומת אבדות ספורות ליהודים, שנעזרו בלוחמי חדיב (עם אשורי שהתגייר). במהלך הקרב נהדפו היהודים אל חומות העיר, אך שמעון בר גיורא הגיח מאחור עם לוחמיו וגרם לרומאים אבדות קשות.
תוך כדי שאגריפס השני שלח לירושלים שליחים, וניסה לפייס את המורדים, (אך נענה בכך שהשליחים נרצחו) המשיך גאלוס במסעו, וחנה בהר הצופים משם החליט לעלות על ירושלים. הוא הסתער על העיר, ואף כבש חלקים מצפון העיר, אך לא הצליח לכבוש את כולה. לדברי יוסף בן מתתיהו, הכישלון התרחש בשל שוחד שלקחו קציניו מפלורוס, שהיה מעוניין בהמשך המלחמה.
במשך חמישה ימים צר גאלוס על הר הבית (לאחר שהתגלה בתוך העיר קשר של בוגדים להכניסו לתוכה ללא קרב), וכאשר היה על סף הכנעת המורדים, נואש לפתע, והחליט לחזור לשפלת החוף. יוסף בן מתתיהו מותח ביקורת על החלטה זו, וטוען כי לו המשיך גאלוס במצור עוד זמן קצר ייתכן שהיה מכניע את העיר ומדכא את המרד עוד בתחילתו, אך יחסי הכוחות בין הצדדים, וביצוריה החזקים של העיר, מלמדים כי ייתכן שהחלטתו הייתה מבוססת. נראה כי בין שיקוליו היו עונת הגשמים הקרבה (המצור התחולל בחודש חשוון) וקשיי האספקה הצפויים לו. ייתכן גם כי קנאותם של הנצורים, אשר השליכו מן החומה את אלו מביניהם שרצו לפתוח את השערים בפני גאלוס, הביאה את גאלוס למסקנה כי אין בכוחו להכריעם, וייתכן שעליו לסגת ולהמתין לתגבורת.
תבוסתו של גאלוס
נסיגתו של גאלוס אל שפלת החוף נתנה למורדים הזדמנות להביסו. הנסיגה הייתה בהולה, ובדרך השליכו חייליו של גאלוס חלק מכלי נשקם, ואת בהמות המשא שלהם. גאלוס הגיע אל בית חורון שהייתה מעבר צר בין הרים. היהודים סגרו את שני פתחי המעבר, ומן ההרים שבצדי המעבר המטירו על הצבא הרומאי מטר של אבנים וחצים.
כאשר הבין גאלוס כי הוא מצוי בצרה, הותיר מאחוריו את כלי המצור הכבדים וחיל משמר בן ארבע מאות איש, אשר הורה לו להניף את דגלי הלגיון כאילו הלגיון כולו מצוי במקום, ונמלט במהירות עם יתר צבאו בשעת הלילה. בבוקר גילו היהודים כי גאלוס נמלט, הרגו את ארבע מאות החיילים שהותיר מאחור, ולקחו שלל את כלי המצור. גאלוס ואנשיו הגיעו לשפלת החוף, כשהם מותירים מאחוריהם ששת אלפים הרוגים. נסיגתו של גאלוס הסתיימה בח' חשוון שנת 66.
המורדים השיגו את כלי הנשק הכבדים של הרומאים, את קופת הכסף של הלגיון, ואת נשר הלגיון. הייתה זו תבוסה מחפירה, ועידוד למורדים, אשר עתה היו עטורי ניצחון. גאלוס שלח אל הקיסר נירון את נכבדי היהודים התומכים ברומאים, אשר נמלטו מירושלים לאחר תבוסתו, על מנת שאלו יפילו את האשמה בתבוסה על פלורוס.
על פי טקיטוס מת גאלוס בשנת 67, "אם בדרך הטבע, או כתוצאה מן הרוגז".
עדה פגיס
ביוגרפיה
עדה פגיס (במקור רוקמן), נולדה בקאליש שבפולין לעזריאל ורבקה רוקמן. ילדותה עברה עליה בקאליש, שבאותן השנים חוותה התפרצות רחבת היקף של אנטישמיות, עוד בטרם המלחמה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה עם אמה ואחותה מזרחה לברית המועצות. מאוחר יותר הוגלו לסיביר, במסגרת שיתוף פעולה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית. במהלך הגלות בסיביר נפטרה אמה של פגיס בעקבות תנאי המחיה הקשים. לאחר סיום המלחמה הורשו אלפי היהודים שהוגלו לסיביר, ללכת לדרכם. היא ואחותה הבכורה, שתי נערות צעירות, עברו לבדן דרך מדינות אסיה עד שחזרו לוורשה. בוורשה הופתעו פגיס ואחותה למצוא את אביהן, עזריאל, אשר חשבו שנרצח על ידי הנאצים בפולין. יחד הם עלו לישראל במסגרת עליית הנוער.
עם הגעתה ארצה, למדה בגימנסיה העברית "הרצליה", ולמדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיה פגשה את המשורר דן פגיס ונישאה לו. לזוג נולדו שני ילדים.
פגיס עבדה במשך מספר שנים ביד ושם והייתה מורה לספרות והיסטוריה בבתי ספר תיכונים בירושלים.
כתיבתה מתמקדת בתקופת השואה בסגנון ספרותי המשוחרר מחוויות אוטוביוגרפיות ספציפיות:.
ספרה לב פתאומי הוכנס לרשימת יצירות החובה בלימודי הספרות בהיקף 2 יח"ל בכלל בתי הספר התיכוניים בישראל.
פגיס מתגוררת בתל אביב.
תרגומיה
תרגמה ספרים אחדים, בעיקר מפולנית לעברית:
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על יצירתה:
שפות אוסטרו-אסיאתיות
שפות אוסטרו-אסיאתיות היא משפחת שפות המדוברות בעיקר בדרום-מזרח אסיה. המונח הוא הלחם המילים היווניות שמשמעותן "דרום אסיה". למשפחת שפות זו שטחי תפוצה מפוצלים, המופרדים על ידי אזורים בהם מדברים שפות ממשפחות לשוניות אחרות. פרט לארצות המוגדרות כחלק מדרום-מזרח אסיה, דוברים של שפות אלה חיים גם בהודו, בבנגלדש, בנפאל ובאזור הסְפר הדרומי של סין.
מקרב השפות האוסטרו-אסיאתיות, רק לשלוש שפות – וייטנאמית, חמרית ומון – יש היסטוריה ארוכה של תיעוד כתוב. לשתיים מהן, וייטנאמית וחמרית, יש מעמד של שפות לאומיות מודרניות רשמיות – בווייטנאם ובקמבודיה בהתאמה. במיאנמר לשפה וא יש בפועל מעמד של שפה רשמית של מדינת וא. שאר השפות מדוברות על ידי קבוצות מיעוט ואין להן מעמד רשמי.
מאגר אתנולוג מזהה 168 שפות אוסטרו-אסיאתיות, המתחלקות ל-13 קבוצות (או 14 אם מביאים בחשבון את שומפן) תחת שתי תתי-משפחות: מון-חמרית ומונדה. בשיטות מיון אחרות מוגדרות שלוש תתי-משפחות: מונדה, חמרית גרידא וחאסי-חמואית.
משערים כי השפות האוסטרו-אסיאתיות הן שפות של אוכלוסייות ילידות בדרום-מזרח אסיה ובדרום הודו, במובן שדובריהן קדמו לגלי ההגירה של דוברי השפות טאי-קדאי, אוסטרונזיות, דראווידיות, סינו-טיבטיות והודו-אירופיות.
הועלו תאוריות באשר לקשר של שפות אלה למשפחות שפות אחרות, בעיקרן התאוריה האוסטרית – של שמידט (1906) ועד לקשר הדרום-מזרחי של סגארט-סטארוסטה (2005).
מספר דוברי השפות האוסטרו-אסיאתיות חצה בתחילת המאה ה-21 את ה-100 מיליון.
פריצת ציר
בהנדסה צבאית פריצת ציר היא פעולה של הכשרת תוואי דרך בטוח לתנועת כוחות צבא, שנקרא "ציר תנועה" או בקיצור "ציר". פריצת הציר כוללת "ניקוי" הציר ממטעני חבלה (ובמיוחד מטעני גחון ומטעני צד) ומוקשים, וכן יישור ופילוס מכשולים טבעיים הפוגעים בעבירות. את פעולות פריצת הציר מבצעים כוחות חיל הנדסה המצוידים בדחפורים ורכבי הנדסה קרבית, בסיוע גששים שמחפשים מטענים, וכוחות חיל רגלים וחיל שריון שמאבטחים את לוחמי ההנדסה בעבודתם. פריצת ציר נעשית הן בזמן מלחמה או מבצע צבאי והן כחלק מפעילות ביטחון שוטף. גם צירים שנפרצו דורשים תחזוקה, ובפרט סריקה וניטרול חוזרים ונשנים נגד מטעני חבלה. המונח פתיחת ציר משמש לעיתים כשם נרדף לפריצת ציר, אך יש לו גם משמעות משלו: סריקת ציר שכבר נפרץ הנדסית כדי לוודא שאין בו מלכודות ומטעני חבלה.
בצה"ל
את הציר המיועד לפריצה סורקים לוחמי הנדסה קרבית (כגון לוחמי יהל"ם ופלסים של גדודי ההנדסה), ולעיתים בסיוע גששים המתמצאים בשטח הרלוונטי. אם הסורקים מאתרים מטעני חבלה ישנן שתי גישות לטיפול בהם: השמדתם או נטרולם מרחוק באמצעות אמצעים הנדסיים ייעודיים (כגון רקטות ריצוף, רובוט חבלה או ירי תחמושת 0.5 מרחוק), והגישה השנייה היא פשוט לתת לדחפורים הפורצים את הציר לעלות על המטען ולפוצץ אותו, וזאת בזכות העמידות הגבוהה מאוד של דחפורי ה-D9 המשוריינים לפיצוצי מטענים. אחרי הסריקה וניטרול המטענים דחפורי ה-D9 "חורשים" את הציר, כאשר ה"סכין" שלהם (כף הפלדה שבחזית הדחפור) ננעצת בקרקע וגורפת אותה. בעת הפריצה הדחפורים גורפים כל מה שנקרה בדרכם ודוחפים את הנ"ל הצידה כדי שלא יפריע לתנועה. הדחפורים נדרשים לבצע עבודה מדויקת על מנת לא לפספס נקודות קרקע שיכולות להיות ממולכדות. אם הפריצה נעשית כהלכה הדחפורים משאירים אחריהם תוואי בטוח ש"זוכה" ממטענים. בנוסף לניקוי המטענים הדחפורים מיישרים את הקרקע, מסלקים מכשולים טבעיים ודואגים שהיא תהיה עבירה לכלי רכב ורכב קרבי משוריין, לרבות טנקים ומשאיות. בדרך כלל מספר דחפורים עובדים ביחד וכן כדי לשמש גיבוי אם אחד הדחפורים נתקע או נפגע.
על כוחות ההנדסה הפורצים את הציר מחפים לרוב כוחות חיל הרגלים וחיל השריון. הנגמ"ש הכבד נגמחו"ן שמאופיין במיגון כבד (כולל לוח מיגון לגחון) וצריח תצפית מוגבה, התגלה כשימושי ביותר לפריצת צירים וחיפוי ופיקוח על הדחפורים. בזמן הלחימה בדרום לבנון (1985–2000) והאינתיפאדה השנייה התבצעו פתיחות צירים רבות על ידי דחפורי D9 ונגמחו"נים.
לעיתים יש לפתוח ציר תוך כדי לחימה ואין זמן לסריקה מקדימה שלו. במקרה זה צמד דחפורי D9 משוריינים מוביל טור משוריין הכולל טנקים ורכבי הנדסה קרבית. ה-D9 מפוצץ כל מטען שנקרה בדרכו וכלי הרכב המשוריינים נוסעים בעקבות ה"קוליסים" ("קוליסים" זה כינוי לעקבות שמשאירים הזחלים) שלו. הטנקים בטור המשוריין מספקים חיפוי לדחפורים.
כאשר אין כוחות הנדסה ודחפורים זמינים, ובייחוד בציר שכבר סלול והוכשר הנדסית לתנועה, מסתפקים בסריקה רגלית של הציר על ידי כוח רגלי הכולל פלסים, גששים וסיירים. פעולה כזאת נקראת "פתיחת ציר". בפעילות ביטחון שוטף נהוג כל בוקר וכל ערב לסרוק את הצירים העיקריים ודרכי הפטרולים ולוודא שאין בהם מלכודות ומטעני חבלה, ופעולה זו מכונה אף היא "פתיחת ציר".
אוניברסיאדת באפלו (1993)
אוניברסיאדת הקיץ ה-17 נערכה בבאפלו, ארצות הברית ב-1993; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון האוניברסיטאי שנבנה לקראת האירוע. במשחקים השתתפו כ-3,300 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-12 ענפי ספורט: אתלטיקה (43 תחרויות), בייסבול, התעמלות מכשירים (14 תחרויות), טניס (5 תחרויות), חתירה (13 תחרויות), כדורמים, כדורסל (2 תחרויות), כדורעף (2 תחרויות), כדורגל (2 תחרויות), סיף (10 תחרויות), קפיצה למים (8 תחרויות) ושחייה (34 תחרויות).
סך הכול הוענקו 410 מדליות, מתוכן 73 לארצות הברית.
AXA
אקסה (באנגלית: AXA) היא חברה רב לאומית צרפתית, המציעה שירותי ביטוח, ניהול השקעות ושירותים פיננסיים.
סרוויוס
מאורוס סרוויוס הונוראטוס (Maurus Servius Honoratus) היה מדקדק משלהי המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5 לספירה, בעל המוניטין כיום של האיש המלומד ביותר בדורו באיטליה. הוא היה מחברה של סדרת פרשנויות על יצירותיו של ורגיליוס. חיבורים אלה, In tria Virgilii Opera Expositio, היוו את ספר האינקונבולה הראשון שהודפס בפירנצה, על ידי ברנארדו צ'ניני, בשנת 1471.
AXA
המטה הראשי של החברה נמצא ברובע השמיני של פריז, צרפת. מלבדו מפעילה החברה סניפים במדינות מערב אירופה, צפון אמריקה, המזרח התיכון ואפריקה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1816 בשם אנסיין מוטוואל (Ancienne Mutuelle) כחברה המספקת שירותי ביטוח.
סרוויוס
ב"סאטורנליה" של מקרוביוס, סרוויוס מופיע כאחד מבני השיח; הרמיזות ביצירה זו ומכתב מסימאכוס  לסרוויוס, מצביעים על כך שהוא לא היה מומר לנצרות.
פרשנות לוורגיליוס
הפירוש לוורגיליוס (In Vergilii Aeneidem commentarii) שרד בשתי מסורות כתבי יד שונות. הראשונה היא פרשנות קצרה יחסית, המיוחסת לסרוויוס בכותרת בכתבי היד ועל ידי עדויות פנימיות אחרות. סוג שני של כתבי יד, שמקור כולם במאות ה-10 וה-11, משבצים את אותו הטקסט בפרשנות נרחבת מאד. התוספות הרבות עומדות בניגוד לסגנון המקור; אף אחד מכתבי היד הללו לא נושא את שמו של סרוויוס, והפרשנות ידועה באופן מסורתי בשם Servius auctus או Servius Danielis, על שמו של פייר דניאל (Pierre Daniel) שפרסם אותו לראשונה בשנת 1600. על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, נושא זה "הוא ללא ספק עתיק, מתוארך לזמן אך מעט שונה מזה של סרוויוס, ומבוסס במידה רבה על ספרות היסטורית ועתיקה שאבדה כעת. הכותב הוא אנונימי וככל הנראה נוצרי". אלא אם, כפי שמוצע לעיתים קרובות, הוא אייליוס דונאטוס. סוג שלישי של כתבי יד, שנכתבו ברובם באיטליה, מעניק את טקסט הליבה עם סכוליה משובצת בתוכו, מה שמדגים את המשך התועלת של ה-Virgilii Opera Expositio.
AXA
היסטוריה
בשנת 1978, רכשה את חברת הביטוח הצרפתית - Compagnie Parisienne de Garantie ושינתה את שמה למוטוואלס יוני (Mutuelles Unies).
בשנת 1982, התמזגה עם קבוצת דורות (Drouot) ושינתה את שמה למוטוואלס יוני/דורות (Mutuelles Unies/Drouot).
סרוויוס
פרשנות לוורגיליוס
הפרשנות האותנטית של מאורוס סרוויוס הונוראטוס היא למעשה המהדורה השלמה היחידה ששרדה של מחבר קלאסי שנכתבה לפני התמוטטות האימפריה במערב. היא בנויה במידה רבה בשיטה של מהדורה מודרנית, ומבוססת בחלקה על ספרות ביקורתית ורגילית רחבה, שרובה ידוע רק מתוך הקטעים והעובדות שנשמרו בפרשנות זו. ההערות בטקסט של ורגיליוס, אף על פי שהן לעיתים רחוקות או כלל לא מוסמכות לנוכח כתבי היד הקיימים, החוזרים לתקופה של סרוויוס, או אפילו מעבר לכך, בכל זאת מספקות מידע רב ערך בנוגע למהדורות העתיקות ולביקורת הטקסטואלית העתיקה על ורגיליוס. בפרשנות הדקדוקית לשפת מחברו, סרוויוס אינו מתעלה מעל הדקויות הנוקשות והמסובכות של זמנו; בזמן שהאטימולוגיות שלו, באופן טבעי, מפרות כל חוק מודרני של צליל וחוש לטובת תרחיב נספח יצירתי.
AXA
היסטוריה
בשנת 1985, החליפה החברה את שמה לאקסה (AXA) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בשנת 1991, רכשה אקסה את חברת Equitable בסכום שלא פורסם.
סרוויוס
פרשנות לוורגיליוס
סרוויוס התנגד לשיטות האלגוריות הרווחות של חשיפת טקסט. עבור חובב העת העתיקה וההיסטוריון, הערך החשוב של חיבורו טמון בשימורן של עובדות בהיסטוריה, בדת, בעתיקות ובשפה הרומית, אשר בלעדיו ייתכן והיו נעלמות. לא מעט מהלמדנות החרוצה של וארו ושל חוקרים קדומים אחרים שרדה בדפיו.
AXA
היסטוריה
בשנת 1996, הפכה אקסה לתאגיד הביטוח הגדול ביותר בצרפת לאחר שרכשה את חברת Union des Assurances De Paris ושינתה את שמה ל-AXA-UAP.
בחודש פברואר 1999, רכשה את חברת הביטוח הבריטית Guardian Royal Exchange תמורת כ-5.7 מיליארד דולר.
סרוויוס
עבודות אחרות
מלבד הפרשנות הוורגיליאנית, שרדו יצירות אחרות של סרוויוס: אוסף הערות על הדקדוק (Ars grammatica) של אייליוס דונאטוס; מסה על סיומות מטריות בחרוזים (De finalibus); וחיבור על המשקלים השונים (De centum metris).
AXA
היסטוריה
בשנת 1999, חזרה למיתוג המקורי תחת השם AXA.
בשנת 2000, רכשה אקסה את כל המניות של חברת Sun Life & Provincial Holdings.
סרוויוס
עבודות אחרות
המהדורה של גאורג תילו (Georg Thilo) והרמן האגן (Hermann Hagen) (1878–1902), נותרה המהדורה היחידה של כל עבודתו של סרוויוס. מהדורה של הרווארד נמצאת כעת בפיתוח (Servianorum in Vergili Carmina Commentariorum Editio Harvardiana), ומבין חמישה כרכים מתוכננים, הופיעו עד כה שניים, i (Aeneid 1-2), 1946; II (Aeneid 3–5), 1965.
AXA
היסטוריה
בחודש יולי 2006, רכשה אקסה את קבוצת ווינטרטור (Winterthur Group) מחברת קרדיט סוויס תמורת כ-9 מיליארד אירו.
בחודש ספטמבר 2018, רכשה אקסה את קבוצת הביטוח האמריקאית אקס אל (XL Group Ltd) תמורת כ-15.3 מיליארד דולר.
בחודש מאי 2021, הצהירה החברה שהיא מפסיקה להפיק פוליסות ביטוח שכוללות תשלומי כופר להאקרים.
פעילות בישראל
כיום, לחברת אקסה אין משרדים בישראל, אך היא משתפת פעולה עם חברות ישראליות מתחומים שונים:
ארווין מרטון
ארווין מרטון (במקור פרייס, בהונגרית: Marton Ervin; בודפשט, 17 ביוני 1912 – פריז, 30 באפריל 1968) היה צלם, גרפיקאי ופסל יהודי-הונגרי. משנת 1937 הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות האמנותית הפריזאית. מרטון היה צלם בעל הכרה בינלאומית, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של דמויות מפתח רבות באמנות, בספרות ובמדע שפעלו בפריז, כמו גם ב"תמונות הרחוב" הכנות שלו. עבודותיו הוצגו בקביעות בפריז, וכן גם בבודפשט, בלונדון ובמילאנו; ניתן למצוא את עבודותיו בגלריה הלאומית של הונגריה, בספרייה הלאומית של צרפת, במוזיאון הצילום ההונגרי, בתאגידים גדולים ואצל אספנים פרטיים באירופה ובארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן הכיבוש הנאצי של פריז, הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית יחד עם מהגרים רבים אחרים. אמנים ואנשי רוח לקחו חלק במשימות הסיוע לפליטים, הדפיסו הודעות סודיות לשמירה על המורל הלאומי הצרפתי וזייפו תעודות זהות לאנשים שניסו להימלט מהנאצים. לאחר המלחמה, קיבל מרטון את מדליית הרזיסטנס מממשלת צרפת.
העניין המחודש באמנים ההונגרים של פריז במאה ה-20 הוליד תערוכות משמעותיות במאה ה-21 של ארווין מרטון ובני דורו. היו תערוכות כאלה בווינה (2004), בקצ'קמט (2004) ובבודפשט (2007, 2010). תמונות הרחוב של מרטון מפריז הוצגו בקליפורניה (2009) יחד עם הצלמים של המאה ה-20 אינגה מוראט האוסטרית ומקס יבנו האמריקאי. בשנים 2010–2011, הציבור יכול היה לראות את תמונות העירום הנשי שלו יחד עם תמונות של אמנים אחרים במכון ליסט בפריז.
קורות חיים
ארווין מרטון נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של אישטוואן קלמן פרייס (1887–1945), זבן, ושל ינקה צ'ילג (1886–1945). היו לו שתי אחיות והוא התחיל לצייר ככבר כילד, וכנער החל גם לצלם, אף על פי שמעולם לא למד במסגרות פורמליות.
הצייר לאיוש טיהני (1885–1938) היה קרוב משפחתו, והיה חבר בקבוצת האמנים ההונגרית הידועה בשם השמונה (1909–1918 בודפשט), טיהני הפך לצייר וליטוגרף מפורסם. בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא היגר לווינה, ולאחר מכן נסע לברלין, שם התיידד עם בראסאי ועם אמנים וסופרים הונגרים צעירים אחרים. לאחר המהפכה ההונגרית והרוסית, היגרו לברלין אמנים ואינטלקטואלים רבים ממזרח וממרכז אירופה. בתחילת שנות ה-20 נוצרה שם סינתזה "קצרת מועד" בין האוונגרד הבינלאומי לאמנים ואינטלקטואלים ממערב אירופה. טיהני היגר לבסוף לפריז ב-1924, כמו אמנים הונגרים רבים אחרים, כגון בראסאי והצלם אנדרה קרטס. לאחר שגם מרטון ארווין עבר לפריז ב-1937 (היה כבר בן 25), טיהני הכיר לו את חוג החברים הנרחב שלו.
מרטון סיים את בחינות הבגרות בשנת 1931, ובשנת 1933 המשיך את לימודיו בבית הספר לציור של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בהדרכתו של הצייר מנו ווסטרוצי. בין השנים 1934–1937 למד בבית הספר לעיצוב תעשייתי ברחוב אורוסלאן. הוא בילה בקביעות כל קיץ בין השנים 1935–1937 בעיר קלוצ'ה. מרטון הוקסם מהצוענים, אותם הנציח ברישומים, בציורים ובצילומים.
קריירה
את תערוכותיו הראשונות הציג בגלריות של בודפשט בשנות ה-30. בשנת 1936, בחלל התצוגה של סטודיו ברחוב לאיוש קושוט (Kossuth Lajos utca), תערוכת הגרפיקה שלו שאורגנה במשותף עם אלדאר פרקש וזכתה לשבחים על ידי ארתור אלק, מבקר כתב העת האמנותי והספרותי החשוב ניוגט, והסופרים מריה דוטקה ואדן גרה. היסטוריונית האמנות אדית הופמן קנתה שתיים מיצירותיו של מרטון (Figures, Harakiri), שלימים הפכו לבעלות הגלריה הלאומית של הונגריה. שמו של אביו היה פרייס (Preisz) וארווין מרטון נשא את השם הזה עד 1946, בינתיים חתם לפעמים על יצירותיו בשם Paál).
שנות מלחמה בפריז
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים וכבשו את צרפת (1940–1944). מרטון היה בין המהגרים הרבים שהצטרפו להתנגדות הצרפתית. הם עבדו בקבוצה קטנה יחד עם הונגרים וזרים נוספים, שרבים מאוד מהם היו יהודים. כחבר בקבוצת F.T.P. - M.O.I. בפריז, הוא צייר והפיץ כרוזים שהופקו ביוזמת רוב קבוצות הפרטיזנים כדי לשמור על המורל האזרחי הלאומי.
יחד עם לאיוש פאפ, הוא השתתף במספר פעולות מסוכנות להכנת מסמכים מזויפים למבוקשים כדי לעזור להם להסתתר מהנאצים. בין הנעזרים היה סופר ועריק גרמני, וכן הצייר ההונגרי פרנץ וארגה. (וארגה היה חברו של מרטון, אחיינו של הסופר המפורסם ז'יגמונד מוריץ).
בתנועת ההתנגדות השתתפו אמנים ואינטלקטואלים יהודים-הונגרים צעירים רבים, ביניהם הצייר שאנדור יוז'ה, הפסל אישטוואן היידו (בצרפתית: אטיאן היידו), העיתונאים לאסלו קרשי ואימרה ג'ומאי, הצלמים אנדרה (אנדראש) שטיינר ולוסיאן ארווה (אז כבר אזרח צרפתי), וכן לדיסלס מאנדל המומחה לדפוס.
שלושה יהודים הונגרים היו חברים בקבוצת מנושיאן בהנהגת מיסאק מאנושיאן ושל יוסף אפשטיין (Manouchian Group), שהפכה לאגדה באירועי ה-Affiche Rouge, "הכרזה האדומה". הם נלכדו, הורשעו במשפט ראווה והוצאו להורג יחד עם 18 מחבריהם ב-1944. הגרמנים צילמו אותם ופרסמו את פניהם בכרזה ממוסגרת בהאדומה כדם עם הידיעה על הוצאתם להורג ברחובות הערים והכפרים הצרפתיים. האזרחים השתמשו בכרזות כסמל להתנגדות, "Mort pour France!" (מתו למען צרפת!), סומנו כרזות אלה. מרטון הפיק גרפיקה עבור הקבוצה לזכר שלושת היהודים-הונגרים שנהרגו מקבוצת מנושיאן. הסופר הספרדי חורחה סמפרון, ששירת גם הוא ברזיסטנס, התייחס לקבוצתו של מרטון ברומן שלאחר המלחמה.
הוריו של מרטון אמנם שרדו את השואה בבודפשט, אבל הם נחלשו כל כך מהמחסור שהם מתו מדלקת ריאות זמן קצר לאחר תום המלחמה. שתיים מאחיותיו ניצלו על ידי ראול ולנברג, אך אחד מילדי אחותו לא שרד את השואה.
משפחתו
לאחר המלחמה, הוא הכיר את אשתו לעתיד, מרתה רודאש (בשם נעוריה: זפיר) שהיגרה מבודפשט לפריז. היא הייתה צאצא של החתם סופר (הרב משה שרייבר). בשנות המלחמה הסתתרה בבודפשט בחדר עם שתי אחיותיה ואחיינית קטנה. בעלה הראשון, ג'רג' רודאש, מת בשואה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). מרטון ומרתה התחתנו ב-1949 ונולדו להם שני בנים. פייר, אמן וידאו/ניו מדיה, פרופסור וסופר, ואיב שהוא אנתרופולוג שלימד גם קפואירה.
ולודז'ימייז' לובאנסקי
ולודז'ימייז' לאונרד לובאנסקי (נולד ב-28 בפברואר 1947) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת החלוץ, לובאנסקי הוא סגן מלך השערים בכל הזמנים של נבחרת פולין אחרי רוברט לבנדובסקי. לובאנסקי אף נחשב לכובש השער הצעיר ביותר בתולדות גביע אירופה לאלופות, לאחר שכבש שער נגד דוקלה פראג הצ'כית ב-13 בנובמבר 1963, כשלובאנסקי היה בגיל 16 שנים ו-258 ימים.
קריירה
ב-21 באפריל 1963, רשם לובאנסקי את הופעת הבכורה שלו עבור גורניק זאבז'ה במסגרת הליגה, במשחק הביתי נגד ארקוניה. בדקה ה-72 של המשחק, הוא אף כבש את שערו הראשון בליגה, והעלה את הקבוצה ליתרון 3–0; המשחק הסתיים בניצחון 4–0 לטובת גורניק. במהלך עונת 1962/1963, לובאנסקי שיחק 8 משחקים, כבש 4 שערים וזכה באליפות פולין הראשונה.
לובאנסקי היה מלך השערים בליגה ארבע פעמים ברציפות (1969-1966), ואף זכה פעמיים בתואר "כדורגלן השנה בפולין" בשנים 1967 ו-1970.
ב-1970, נציגי ריאל מדריד פנו לגורניק זאבז'ה, בהצעה לרכוש את לובאנסקי בסכום של כמיליון דולר, שהיה סכום שיא באותה תקופה. עם זאת, הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת דחה את ההצעה.