cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאנצר
פאנצר משמעו טנק או שריון בגרמנית. הטנקים הגרמניים נקראו בפיהם של הגרמנים Panzerkampfwagen (רכב קרבי משוריין). כקיצור החלו להשתמש במונח פאנצר (משוריין), והשימוש נותר עד היום. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, השתרש בספרות האנגלית (וגם בעברית) המונח 'סימן' - Mark לטנקים הגרמניים, (כך לדוגמה הפאנצר 2 כונה פשוט "סימן 2") אף שהגרמנים עצמם מעולם לא עשו שימוש במונח זה.
היו שישה דגמי פאנצרים עיקריים:
שני הדגמים הראשונים נועדו לאימונים בלבד אולם בסופו של דבר השתתפו גם בלחימה פעילה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הפאנצרים סימן 3 וסימן 4 היו עמוד השדרה של השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הדגמים הראשונים של הפאנצרים היו נחותים מכל בחינה. בעת האנשלוס הם נתקעו במעברי ההרים. הצלחתם בפולין נבעה מהנחיתות של הצבא הפולני ובצרפת בעיקר מתפיסה שגויה של צבא צרפת שפיזר את הטנקים בין יחידות הרגלים במקום לרכזם ביחידות אורגניות. הדגמים המאוחרים של הפאנצרים, הפנתר והטיגר, היו אמנם טנקים מתקדמים ביותר בכל הקשור לשריון, כח אש, דיוק ירי, טווח ירי אפקטיבי, ואפילו אמצעי ראיית לילה, אך מצד שני הם היו מורכבים מאוד ולכן קשים יותר לייצור, וגם מועדים לתקלות רבות שנבעו מכך שבלחץ המלחמה הם הוכנסו לשירות קרבי לפני שתהליך הפיתוח שלהם באמת הסתיים, והטיגרים, בגלל משקלם הרב, גם היו איטיים וזוללי דלק, וזאת בתקופה שבה הצבא הגרמני סבל ממחסור שהלך והחריף בדלק.
כתוצאה מכך שחיל השריון הגרמני העביר בשנים האחרונות של המלחמה את רוב משאביו מייצור טנקי סימן 4 לייצור טנקי פנתר, ובהמשך בעיקר לטיגר המסובך, נפגעה תפוקת הייצור שהלכה וירדה. הטנקים החדשים היו אמנם רבי עוצמה, אבל יוצרו במספרים נמוכים מאוד ביחס לעשרות אלפי הטנקים שיוצרו בברית המועצות ובארצות הברית. רבים מהם אבדו בשדה הקרב כתוצאה מתקלות טכניות ואף כתוצאה ממחסור בדלק.
בשל נחיתות הפאנצרים הראשונים וקשיי ייצור של התעשייה, הגרמנים גם הפעילו שני סוגי טנקים צ'כוסלובקים, חלקם נלקחו שלל לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה וחלקם יוצרו במפעלים המקוריים.
ליקורגוס
ליקורגוס (ביוונית: Λυκοῦργος, בתעתיק: Lukoûrgos, חי 800 לפנה"ס-730 לפנה"ס לערך), היה המחוקק האגדי של ספרטה, שהקנה לה את משטרה הפוליטי הייחודי ושיטת חינוכה החמורה, האגוגה.
חייו וזמנו
על פי חלק מן המקורות, ליקורגוס נולד כבן או אח לאנומוס לבית אאוריפוטית, נצר למלכות והעוצר של כרילוס, ויש אומרים לאובוטס. הוא יצא מספרטה כדי למנוע שמועות זדון כי בכוונתו לרצוח את אחיינו, יורש-העצר, ולהשתלט על המלוכה; ולקח חלק במסעות רחוקים לכרתים, מצרים ואיוניה. לאחר שובו נתגלע סכסוך בין המלוכה לעם, והוא יצא אל האורקל בדלפי, ומהם קיבל את השראתו לחוקה. ליקורגוס ראה לנכון להציג את הרפורמות כחוקים מידי האל אפולו; הוא אסר על כתיבת חוקיו, ועם סיומם, הוא גרם לאזרחים להתחייב בנדר ושבועה, לציית לחוקיו ללא שינויים. הוא עזב אז את ספרטה לדלפי, ויש אומרים ששם שם קץ לחייו.
במקורות עתיקים ששרדו מוזכר ליקורגוס לראשונה על ידי הסופר היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), הטוען שהמחוקק השתייך לבית אגיס בספרטה, אחת משתי שושלות שעליהן התבססה שיטת המלוכה הכפולה בספרטה. על פי הרודוטוס,.
ההיסטוריון קסנופון (Xenophon), שכתב במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס, האמין למעשה שליקורגוס ייסד את המוסדות הספרטניים זמן קצר לאחר שפלשו הדורים ללקוניה והפכו את האכאים למעמד של צמיתים (הלוטים). באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הייתה הסכמה כללית כי ליקורגוס השתייך לשושלת האאוריפוטית, והיה העוצר של אחיינו, המלך כרילוס. על סמך זאת תיארכו החוקרים את תקופתו למאה ה-9 לפנה"ס.
ליקורגוס מופיע גם אצל ההיסטוריון פלוטרכוס. על פי מקור זה, ליקורגוס ביקש שחוקיו לא יירשמו אלא יעברו מדור לדור. בכל זאת תקנותיו נשמרו במשך מאות שנים, והפכו את ספרטה לעיר שנחשבה לחזקה ביותר ביוון העתיקה מבחינה צבאית:
בתארו את חיי ליקורגוס, שיבץ פלוטרכוס מסורות עממיות לגביו, והוא מתאר בין היתר את המסע של ליקורגוס לאיוניה, כרתים ומצרים, וטוען שליקורגוס היה זה אשר הביא את שירתו של הומרוס לספרטה.
התיארוך של חוקת ליקורגוס משתנה ממקור למקור – כפי שמוצג גם אצל פלוטרכוס, בפתח הביוגרפיה – ולכן בלתי אפשרי לאחד בין המסורות השונות ולהחליט בביטחון על גרסה אחת. ההיסטוריון בנדיקט ניזה קבע את הזמן כמחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס.
תיאורים אלה שנויים במחלוקת. קיימות גרסאות שונות לשאלת זהותו של מייסד שיטת הממשל הספרטנית ואפלטון עצמו האמין כי חוקת ספרטה הייתה פרי התפתחות הדרגתית. חוקרים מודרניים הסיקו מן הסתירות הללו כי ליקורגוס היה דמות מיתולוגית, ולא אישיות אמיתית. הם מצביעים על כך שהיוונים נוטים לייחס את מקורם של מוסדות פוליטיים וחברתיים לכוחות האישיות של מייסד יחיד. בכל אופן, היסטוריונים רבים מאמינים כי היה קיים אדם בשם זה, וכי לו יש לייחס את הרפורמות הדרסטיות אשר מוּסדו בספרטה אחרי מרד ההלוטים במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס. חוקרים אלה טוענים כי על מנת למנוע עוד הפיכה הלוטית, ייסד ליקורגוס את השיטה הצבאית הקהילתית, שהפכה את ספרטה לתופעה ייחודית בקרב ערי-המדינה של יוון.
קיימות גם מסורות הממקמות את ליקורגוס במאה ה-9 לפנה"ס. ההיסטוריון תוקידידס, שעליו מסתמך ההיסטוריון ג'ורג' גרוט מתארך את הרפורמות זמן קצר לפני 804 לפנה"ס. איסוקרטס ואפורוס מרחיקים עד 869 לפנה"ס. הכרונוגרפים חלוקים בין 821, 828 ו-834 לפנה"ס. על-פי המסורת של קסנופון, ליקורגוס היה בן זמנו של הרקלידס (Heraclides), כלומר בן המאה ה-10 לפנה"ס.
הרפורמות
פלוטרכוס מצטט את ה"רטרה הגדולה", היא הנבואה אשר קיבל ליקורגוס מן האורקל בדלפי, אשר שימשה בסיס לתיקונים במשטר בספרטה. רוב החוקרים מסכימים כי יש דמיון ניכר בין ציטוט הרטרה על ידי פלוטרכוס לבין שורות אחדות שחיבר טירטאיוס (Tyrtaeus) בשיר שנשא את הכותרת "הסדר החוקי הטוב" (εὐνομία ביו'.) שם הוא מזכיר את תוכני הנבואה מדלפוי, ומונה את שלושת הסדרים אליהם חילקה ספרטה את משטרה: המלכים, מועצת-הזקנים (גרוסיה) והעם, המיוצג באספה האזרחים.
הנחיות האורקל היו (כמובא אצל פלוטרכוס:)
חוקרים מודרניים קובעים שהרפורמה של ליקורגוס כללה גם רפורמה אגררית. להשלמת גופי הממשל מעבר לרטרה, כפשרה, הקים את מוסד האפורים, המפקחים, פקידים בכירים הנבחרים לשנה אחת, ממונים על אוצר המדינה, שופטים בפלילים וענייני מדינה, ממונים על הפיקוח של בני המעמדות הנמוכים, על חינוך הילדים והאימון הצבאי, אך בראש ובראשונה כמבקרים של המלכים. אחד האפורים הוא נותן השם לשנה.
ישנם חוקרים הטוענים כי מוסד זה של האפורים הוקם קודם להכנסת החוקה של ליקורגוס, ואחרים מייחסים אותו רק לתקופה מאוחרת יותר. הוויכוח על עניין זה התנהל כבר בעת העתיקה, ונמצא את שתי הגרסאות בנפרד אצל פלוטרכוס והרודוטס. מייחסים לליקורגוס גם רפורמות אחרות, כמו: הכנסת מטבעות הברזל והחרמת מטבעות הזהב והכסף (ייחוס אנאכרוניסטי, שהרי מטבעות נטבעו ביוון רק מאוחר יותר); חיים משותפים של הנערים ופרחי-הצבא במגורים משותפים, במחנה; ארוחות משותפות בחדרי-אוכל משותפים במסגרת כיתה/קבוצה; המיליציה אחראית לאגוגה - חינוך ואימון הצעירים (כולל מניעת מזון, כדי ללמד אותם לגנוב, חינוך ללקיחת סיכונים); לליקורגוס אף מיוחס מיסוד משכב-הזכר בין המדריך/חונך לתלמיד הנער.
קבוצת ים רוס
קבוצת ים רוס (באנגלית: Ross Sea party) הייתה חלק מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בראשות ארנסט שקלטון, אשר פעלה בין השנים 1914 ל-1917. משימתה הייתה להניח סדרה של מצבורי אספקה על פני חומת הקרח הגדולה מים רוס אל קרחון בירדמור, לאורך נתיב הקוטב שהתוו משלחות קודמות לאנטארקטיקה. חלקה העיקרי של המשלחת, בפיקודו של שקלטון, היה אמור לרדת אל חוף ים ודל מעברה האחר של אנטארקטיקה, ולצעוד לרוחב היבשת דרך הקוטב הדרומי אל ים רוס. הואיל ולא היה בכוחה של הקבוצה הראשית לשאת די דלק ומצרכי מזון לכל המרחק, עצם קיומה היה תלוי במצבורי המזון של קבוצת ים רוס, שהייתה אמורה לכסות את הרבע האחרון במסעם.
שקלטון הפליג מלונדון בספינתו אנדיורנס אל עבר ים ודל באוגוסט 1914. בינתיים התכנס סגל קבוצת ים רוס באוסטרליה, לפני יציאתם אל ים רוס בספינה השנייה של המשלחת, "אורורה". בשל בעיות ארגוניות וכספיות נדחתה היציאה עד דצמבר 1914, ודחייה זו קיצרה את העונה הראשונה שלהם להנחת מצבורים. לאחר הגעתם, נתקלו אנשי הקבוצה חסרת הניסיון בקשיים בניסיון להשתלט על אמנות המסע האנטארקטי, ותוך כדי כך איבדו את מרבית כלבי המזחלת שלהם. תקלה חמורה יותר פקדה אותם בראשית החורף הדרומי, כש"אורורה" ניתקה מכבליה בסערה עזה ולא הצליחה לחזור. אנשי הקבוצה נשארו תקועים על החוף, כשחלק ניכר מציודם נסחף הרחק מהישג ידם עם הספינה המיטלטלת בסופה ללא שליטה.
על אף העיכובים והתקלות, שרדה קבוצת ים רוס מחלוקות וסכסוכים בין חברי הצוות, מזג אוויר קיצוני, מחלות ומוות של שלושה מחבריה, והוציאה לפועל את המשימה שהוטלה עליה במלואה, במהלך העונה השנייה שלה באנטארקטיקה. ההצלחה הזאת התבררה בסופו של דבר כחסרת תכלית, משום שהמשלחת העיקרית של שקלטון לא יכלה להגיע אל היבשה ולצאת לחצייה המתוכננת אחרי ש"אנדיורנס" נמחצה בקרח של ים ודל. שקלטון הוביל בסופו של דבר את אנשיו למקום מבטחים, לאחר תלאות רבות, אך הצעידה חוצת-אנטארקטיקה לא יצאה לפועל ולמצבורי הצידה שקבוצת ים רוס הניחה לא היה שימוש. קבוצת ים רוס נשארה תקועה עד ינואר 1917, כש"אורורה", שעברה תיקונים וצוידה מחדש בניו זילנד, הגיעה לחלץ אותם. ההכרה הציבורית במאמציהם בוששה לבוא, אבל לאחר זמן ניתנו ארבע מדליות אלברט לחברים בקבוצה, לשניים מהם לאחר מותם. שקלטון כתב לאחר זאת, כי הנספים "הקריבו את חייהם למען ארצם, בדיוק כאלה שהקריבו את חייהם בצרפת או בפלנדריה במלחמת העולם הראשונה".
רקע
לאחר שכבש רואלד אמונדסן את הקוטב הדרומי בדצמבר 1911, נדרש שקלטון, שחתר להישג זה בעצמו, לשקול מחדש את שאיפותיו לכיבוש הקוטב. הוא סבר, שנותרה עוד "מטרה אחת גדולה וחשובה בחקר אנטארקטיקה - חציית יבשת הקוטב הדרומי מחוף אל חוף". באסטרטגיה מבוססת על תוכניות שפיתח קודם לכן מגלה הארצות הסקוטי ויליאם ספירס ברוס, תכנן שקלטון להנחית את החלק העיקרי של משלחתו בנקודה דרומית ככל האפשר, על חוף ים ודל. הצוות הטראנסקונטיננטלי שלו ייצא אז ברגל דרומה, אל עבר הקוטב. ואז יחצה את רמת הקוטב וירד דרך קרחון בירדמור (ששקלטון גילה עם משלחת נמרוד שלו בשנת 1909) אל חומת הקרח הגדולה. כברת הדרך האחרונה תביא אותם אל מעבר לחומה, אל מצר מקמרדו על חוף ים רוס.
שקלטון העריך, שהחצייה תכסה כ-2,780 ק"מ, מרחק גדול מכדי שהקבוצה תוכל לשאת עמה את כל הצידה שתידרש לה. לשם כך תוכננה אפוא קבוצה נפרדת, שתרד אל החוף במצר מקמרדו ותעסוק בהנחת שורה של מצבורי אספקה לרוחב 640 הק"מ של חומת הקרח, כסיוע לקבוצה חוצת היבשת בדרכה הביתה. קבוצה זו נועדה גם לבצע חקירות מדעיות. שקלטון תיאר את הנחת המצבורים כחיונית להצלחת המבצע כולו, אבל לא חשב שביצוע המשימה יציב קשיים רציניים כלשהם. הספינה שנועדה לקבוצת ים רוס הייתה "אורורה", זו ששימשה זמן לא רב קודם לכן את דאגלס מוסון ומשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה שבפיקודו.
הסגל
כמנהיג קבוצת ים רוס בחר שקלטון באניאס מקינטוש, אחרי שניסה תחילה לשכנע את האדמירליות לספק לו צוות של אנשי צי. מקינטוש, כמוהו כשקלטון, שירת קודם כקצין בצי הסוחר הבריטי והיה חבר במשלחת נמרוד עד שנקלע לתאונה, שהביאה לאובדן עינו הימנית וקטעה את השתתפותו באיבה. עוד אחד מוותיקי "נמרוד", ארנסט ג'ויס, שרכש את ראשית ניסיונו האנטארקטי במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט, מונה לפקח על המזחלות ועל הכלבים. הביוגרף של שקלטון, רולנד האנטפורד, תיאר את ג'ויס כ"תערובת משונה של רמייה, ראוותנות וכישרון", אבל עבודתו בהנחת מצבורים במשלחת נמרוד הרשימה את שקלטון. ארנסט ויילד, קצין זוטר בצי המלכותי, צורף אל הקבוצה אולי בהשתדלות אחיו, פרנק ויילד, שיצא למשלחת כמשנה לשקלטון על סיפון ה"אנדיורנס".
כמה מן המינויים בקבוצה נעשו בחיפזון והם משקפים את חלון הזמן המוגבל ששקלטון התיר לצורך הארגון הראשוני. ג'וזף סטנהאוז, קצין צעיר מחברת ספינות הקיטור של הודו הבריטית, התמנה לקצין הראשון של ה"אורורה" אחרי שהפליג מאוסטרליה ללונדון לבקש ראיון עבודה עם שקלטון. הכומר ארנולד ספנסר-סמית', כוהן דת מן הכנסייה האפיסקופאלית הסקוטית ומנהל בית ספר בעברו, הצטרף כמחליף לאחד מחברי המשלחת המקוריים, שפרש כדי להתגייס לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה. ויקטור הייוורד, מנהל חשבונות שוחר הרפתקאות, גויס על סמך עבודתו בחווה בקנדה.
אף כי משימתה העיקרית של קבוצת ים רוס הייתה לצייד מצבורי אספקה, שקלטון צירף לה צוות מדעי קטן, שתפקידו היה לבצע מחקרים ביולוגיים, מטאורולוגיים ומגנטיים באזור. המדען הראשי בקבוצה זו היה אלכסנדר סטיבנס, גאולוג סקוטי ובעברו סטודנט לתאולוגיה. ג'ון קופ, בוגר אוניברסיטת קיימברידג' בן 21, היה הביולוג של הצוות; הוא התעתד ללמוד רפואה, ובהמשך היה לרופא אונייה. עוד שני מדענים צורפו לקבוצה באוסטרליה, הפיזיקאי דיק ריצ'רדס (שחתם על חוזה בתמורה לשכר של ליש"ט אחת בשבוע) והכימאי התעשייתי קיית ג'ק. דודן אוסטרלי של ספנסר-סמית, אירווין גייז, צורף לקבוצה כעוזר כללי.
בעיות באוסטרליה
מקינטוש וגרעין הקבוצה הגיעו לסידני, אוסטרליה, בשלהי אוקטובר 1914 והתברר להם, כי "אורורה" זקוקה לשיפוץ מקיף לפני שתוכל להפליג. רישום האונייה בשמו של שקלטון לא הושלם כהלכה, וברור היה ששקלטון לא הבין נכונה את תנאי רכישתה ממוסון. מוסון שם את ידו על חלק גדול מן הציוד והאספקה שהיו על הסיפון, והיה הכרח לרכוש אחרים במקומם. יתר על כן, שקלטון הפחית את המימון שנועד למקינטוש מ-2,000 ליש"ט ל-1,000 ליש"ט, בציפייה שזה ימלא את החסר בגיוס תרומות של צורכי מזון וכדומה ובמשכון הספינה. לא היו מזומנים לכיסוי שכר העבודה והוצאות המחייה של הקבוצה.
שקלטון הפליג זה מכבר על ה"אנדיורנס" אל אנטארקטיקה והיה מחוץ להישג ידם. תומכי המשלחת באוסטרליה, ובראשם אדג'וורת דייוויד, ששירת כמדען ראשי במשלחת נמרוד, נתנו את דעתם על המצוקה שפקדה את הקבוצה ועזרו לגייס מימון לקיום המשלחת, אבל כמה מחברי הקבוצה התפטרו או הסתלקו ממנה. כמה מן המחליפים של הרגע האחרון היו טירונים חסרי-ניסיון; אדריאן דונלי, מכונאי קטרים ללא ניסיון ימי, חתם כמכונאי שני, והאלחוטן ליונל הוק היה חשמלאי מתלמד בן 18.
הנחת מצבורים, ינואר–מרץ 1915
מקינטוש סבר, כי שקלטון עשוי לנסות את מזלו ולצאת לחציית אנטארקטיקה במהלך העונה הראשונה, לכן החליט כי מוטב להניח את שני המצבורים הראשונים ללא דיחוי, האחד ב-79° דרום, סמוך לשונית מינה, סימן דרך בולט על חומת הקרח, והשני עוד הלאה דרומה, בציון הדרך 80° דרום. שני אלה היו לדעתו, הפעולות המינימליות ההכרחיות שיאפשרו לשקלטון ואנשיו לשרוד את חציית חומת הקרח. העיכוב בהגעת "אורורה" לאנטארקטיקה לא השאיר די זמן להתאקלמות, הן לכלבי המזחלות והן לאנשים חסרי הניסיון, ומצב זה הביא לחילוקי דעות בשאלה, איך להמשיך מכאן ואילך. ארנסט ג'ויס, שהיה חוקר אנטארקטיקה המנוסה ביותר, משכמו ומעלה מכל יתר הקבוצה, נטה לגישה זהירה יותר ורצה לדחות את היציאה לדרך בשבוע לפחות. ג'ויס טען, ששקלטון הפקיד אותו כממונה עצמאי על כל הפעילות כרוכה במזחלות, טענה שמקינטוש דחה ולאחר זמן הציג כחסרת בסיס. לאחר שדעתו של מקינטוש גברה על התנגדותו של ג'ויס, יצאה הקבוצה הראשונה מבין השלוש ב-24 בינואר 1915 למסע חומת הקרח, ושתי האחרות באו בעקבותיה למחרת היום. חילוקי דעות נוספים התגלעו עד מהרה בין ג'ויס למקינטוש בשאלה, לאיזה מרחק דרומה יש לקחת את הכלבים. ג'ויס רצה לקחת אותם עד השונית ולא מעבר לכך, אבל תחושת הדוחק בזמן שקיננה במקינטוש הביאה לכך, שהכלבים המשיכו לנקודת 80° דרום. עוד מכשלה התגלתה כשכשלו הניסיונות לשנע מטעני צידה באמצעות טרקטור ממונע. אומנם, בסופו של דבר הונחו המצבורים בשונית מינה וב-80° דרום, אך המבצע כולו היה משובש בקשיים ותקלות. לא כל הצידה הגיעה אל המצבורים - מתוך 100 ק"ג של מזון ודלק שתוכננו למצבור 80° הונחו רק 61 ק"ג. ניסיונות של מקינטוש לקבוע באמצעות תאודוליט את מיקומו המדויק של המצבור, כדי שיוכלו להשאיר מפות מסומנות ומפורטות במצבור האחרון במאונט הופ, עלו בתוהו בגלל בעיות טכניות. בסופו של דבר סימנו את מיקום המצבור בתלוליות שלג במרחק 800 מטר זו מזו, לאורך שמונה ק"מ משני עברי הנתיב המתוכנן של שקלטון, ממזרח למערב, וכל תלולית שנייה סומנה בדגלון. נוסף לכשל הטרקטור הממונע, גוועו ומתו בדרך חזרה כל עשרת הכלבים שנלקחו למסע. עד שחזרו והתאחדו כל הקבוצות בהאט פוינט, (בסיס "דיסקברי" הישן של סקוט בשולי החומה) ב-25 במרץ היו האנשים עצמם מותשים וסבלו מכוויות קור, והאמון במקינטוש פחת במידה ניכרת. מצב קרח הים במצר מקמרדו לא אפשר את המסע חזרה אל כף אוונס, כך שהקבוצה הייתה תקועה ללא מוצא עד 1 ביוני, בתנאים ספרטניים ותלויה בצייד כלבי ים כמקור לבשר טרי ולשומן ששימש כדלק.
לאחר זמן התברר, שהעונה הראשונה הזאת של הנחת מצבורים, על כל התלאות שנלוו אליה, הייתה מיותרת. שקלטון פסק, במכתב ששלח מג'ורג'יה הדרומית ב-5 בדצמבר 1914 (התאריך שבו הפליגה "אנדיורנס" מג'ורג'יה הדרומית אל ים ודל) אל ארנסט פריס מן הדיילי כרוניקל, ש"לא היה לו שום סיכוי לחצות בעונה זו". הודעה על כך הייתה אמורה להגיע למקינטוש, אבל "המברק מעולם לא נשלח".
אובדן "אורורה"
כשיצא מקינטוש ב-25 בינואר להנהיג את קבוצות הנחת המצבורים, הוא הפקיד את "אורורה" בידי הקצין הראשון ג'וזף סטנהאוז. המשימה העיקרית שהוטלה על סטנהאוז הייתה למצוא מעגן חורף, בהתאם להוראותיו של שקלטון שלא לנסות לעגן דרומית ללשון הקרחון, בליטת קרח בחצי הדרך בין כף אוונס להאט פוינט. חיפוש המקום המתאים התגלה כתהליך ארוך והרה סכנות. סטנהאוז שייט במצר במשך שבועות אחדים לפני שהחליט בסופו של דבר לעגון למשך החורף סמוך לבסיס הראשי בחוף כף אוונס. לאחר ביקור סופי בהאט פוינט ב-11 במרץ כדי לאסוף ארבעה אנשים שהקדימו לפרוש מקבוצות הנחת המצבורים, הביא סטנהאוז את "אורורה" לכף אוונס והבטיח את עגינתה שם בעוגנים ובכבלים חזקים, כדי שבהמשך תקפא על עמדה בתוך קרח החוף.
בליל 7 במאי פרצה סופה חמורה, שעקרה את "אורורה" מן העוגנים והכבלים ונשאה אותה אל לב ים יחד עם שדה קרח גדול. ניסיונות להתקשר עם קבוצת החוף באלחוט לא צלחו. רתוקה אל הקרח, כשמנועיה מושבתים, נגרפה "אורורה" במסע ארוך צפונה, הרחק מכף אוונס, אל מחוץ למצר מקמרדו, אל תוך ים רוס, ובסופו של דבר אל תוך האוקיינוס הדרומי. עשרה אנשים נותרו מאחור על החוף בבסיס ים רוס. בליל 23 במרץ 1916 קיבל האלחוטן אלפרד גודווין מסר מסטנהאוז, שנועד למלך ג'ורג' החמישי. במסר הדחוף הודיע סטנהאוז על מצבה הרעוע של אורורה, שאיבדה את מוט ההיגוי שלה ושסבלה מנזקים נוספים, ועל עשרת אנשי המשלחת, שנותרו על החוף בבסיס כף אוונס, ללא צידה מספקת ועם ביגוד שאיננו עונה על דרישות החורף האנטארקטי. במועד התשדורת נמצאה "אורורה" בקו רוחב 65° דרום ו-155° מזרח. סטנהאוז פנה אל המלך בבקשה, לשלוח מיד אונייה מצוידת כיאות לבסיס כף אוונס במצר מקמרדו. "אורורה" השתחררה לבסוף מן הקרח ב-12 בפברואר 1916 והצליחה להגיע לניו זילנד ב-2 באפריל.
אלתור
הואיל ומקינטוש התכוון להשתמש ב"אורורה" כמגורים העיקריים לקבוצה, נמצאו רוב חפציהם האישיים של חברי קבוצת החוף, המזון, הציוד והדלק על סיפונה כשנעקרה מכבליה ונסחפה אל הים. אף כי מנות האספקה שנועדו להעברה במזחלות למצבורים של שקלטון הורדו אל החוף, נותרו עשרת האנשים שהיו על החוף "כשרק בגדיהם לעורם". מקינטוש סיכם את המצב: "אין לנו ברירה אלא להשלים עם האפשרות, שניאלץ להישאר כאן, ללא עזרה, למשך שנתיים. איננו יכולים לצפות לחילוץ לפני מועד זה, ועל כן אנו מוכרחים לשמר את מה שיש לנו, לנהוג חיסכון קפדני, ולחפש ולהשמיש כל תחליף שנוכל למצוא." כדבר ראשון, פנו אל המזון והציוד שהשאירו סקוט ושקלטון ממשלחותיהם הקודמות. מצבורי הציוד האלה הניבו חומרים, שיכלו להשמיש ולאלתר לביגוד, הנעלה ושאר ציוד הכרחי, ובמקביל עשו שימוש בבשר ובשומן של כלבי-ים כמקורות נוספים למזון ולדלק. "המתפרה המפורסמת של ג'ויס" יצרה והתאימה בגדים מאוהל קנבס גדול שהשאירה משלחתו של סקוט. ארנסט ויילד רקח אפילו סוג של טבק - "תערובת האט פוינט" - מנסורת, תה, קפה ואי-אילו עשבים מיובשים. באמצעים אלה הצטיידה הקבוצה לקראת מסעות המזחלות שציפו להם בעונה השנייה. ביום האחרון של אוגוסט רשם מקינטוש ביומנו את העבודה שהתבצעה במשך החורף, וסיים במילים: "מחר אנחנו יוצאים להאט פוינט".
המסע למאונט הופ
העבודה בעונה השנייה תוכננה בשלושה שלבים. ראשית, כל מטעני הציוד שנועדו למצבורים - 1,700 ק"ג בסך הכל - יועברו מכף אוונס להאט פוינט, משם למצבור הבסיס בשונית מינה ולבסוף, תוכנן מסע דרומה לתגבור מצבור 80° ולהנחת מצבורים חדשים ב-81°, 82° ו-83°, ומצבור אחרון במאונט הופ, סמוך למרגלות קרחון בירדמור, ב-'30 83°.
תשעה אנשים, בצוותים של שלושה, נועדו לצאת על גבי המזחלות. השלב הראשון, גרירה על פני קרח הים אל האט פוינט, החל ב-1 בספטמבר 1915, והושלם ללא תקלה עד סוף החודש. בשלב השני, שהיה כרוך בגרירת מזחלות הלוך ושוב בין האט פוינט לשונית מינה, נוצרו בעיות רבות, בגלל מזג אוויר שאינו מסביר פנים, פני שטח קשים למעבר על חומת הקרח, וחילוקי דעות שהתגלעו בין מקינטוש לג'ויס לגבי שיטות העבודה שיש לנקוט. הפעם היה זה מקינטוש, שהעדיף גרירה המסתייעת בכוח שרירי אדם לעומת ג'ויס, שרצה להשתמש בארבעת הכלבים הכשירים - מבין ששת הכלבים ששרדו את החורף, שתי כלבות היו מעוברות ולא יכלו לעבוד. מקינטוש התיר לג'ויס להתקדם בדרכו הוא, כמוביל קבוצה של שישה אנשים עם הכלבים, בעוד שהוא עצמו המשיך לגרור את המזחלות בעצמו עם ויילד וספנסר-סמית. שיטותיו של ג'ויס הוכיחו את עצמן כיעילות יותר במונחי המטענים שהועברו וכשירות האנשים. מצבור הבסיס בשונית מינה הונח במלואו עד 28 בדצמבר.
זמן קצר לאחר שהחל המסע למאונט הופ, ב-1 בינואר 1916, נאלצו שלושה אנשים (קופ, ג'ק וגייז) לחזור לכף אוונס בגלל קלקול בפרימוס, שם הצטרפו לסטיבנס. המדען נשאר בבסיס לעסוק במדידות מזג אוויר ולצפות לחזרת הספינה. שאר השישה המשיכו דרומה עם המזחלות, עם ספנסר-סמית שמצבו הבריאותו התדרדר והלך במהירות ומקינטוש, שהתלונן על כאבים בברכו. הם נאבקו להמשיך, הניחו את המצבורים והסתפקו בעצמם באספקה מינימלית, אף כי הקפידו, בהוראתו המפורשת של ג'ויס, להזין היטב את הכלבים: "הכלבים הם תקוותנו היחידה; חיינו תלויים בהם." כאשר הגיעו לקרבת מאונט הופ, התמוטט ספנסר-סמית ולא יכול היה להמשיך. השאר הניחו אותו לבדו באוהל קטן ועברו את הקילומטרים הספורים שנותרו עד מאונט הופ, שם הניחו את המצבור האחרון ב-26 בינואר 1916. ארנסט ויילד השאיר מכתב לאחיו פרנק, שהיה, כך חשב, במסע לחציית היבשת מים ודל עם שקלטון.
השיבה
הקבוצה פנתה לדרך חזרה ב-27 בינואר, ואספה בדרכה את ספנסר-סמית ב-29 בחודש. הוא היה באותה עת חסר-אונים מבחינה גופנית והם נאלצו לשאת אותו על המזחלת. תוך זמן קצר אזלו כוחותיו של מקינטוש, נבצר ממנו להשתתף בגרירה ובקושי יכול היה להשתרך לצד המזחלת. במועד זה עברה הנהגת הקבוצה בפועל לידי ג'ויס וריצ'רדס. ג'ויס תיאר את תלאות הקבוצה: "מעולם לא התנסיתי בתנאים מזעזעים כאלה. זה אחד הקטעים הקשים ביותר של גרירה מאז שיצאנו לדרך... כל שאנו יכולים לעשות הוא להתנהל הלאה במהירות הגדולה ביותר שאנו מסוגלים לה."
על אף הקשיים, התקדמה הקבוצה היטב עד שב-17 בפברואר, במרחק כ-16 ק"מ ממצבור השונית, עצר אותה בליזארד (סופת שלג). הם נאלצו להמתין באוהל חמישה ימים, ובינתיים אזלה צידתם. ביאושה עזבה הקבוצה את האוהל למחרת היום, אבל עד מהרה התברר, שמקינטוש וספנסר-סמית אינם יכולים להמשיך. ג'ויס, ריצ'רדס והייוורד המשיכו אפוא עם המזחלת בתוך הסופה אל השונית, והשאירו את החולים באוהל בהשגחת ויילד. המסע הלוך ושוב של כ-32 ק"מ נמשך שבוע ימים. הם חזרו עם מזון ודלק לחבריהם, והצעידה התחדשה. כעבור זמן קצר הצטרף מקינטוש אל ספנסר-סמית על המזחלת, ולא עבר זמן רב וגם הייוורד התמוטט. השלושה שעוד עמדו על רגליהם היו חלשים מכדי לגרור את שלושת החולים, ועל כן התנדב מקינטוש ב-8 במרץ להישאר באוהל בזמן שהיתר ינסו להביא את ספנסר-סמית והיוורד להאט פוינט. ספנסר-סמית מת למחרת היום, מותש עד כלות מתלאות הדרך ומן הצפדינה, וחבריו קברו אותו בקרח. ג'ויס וויילד הגיעו להאט פוינט עם הייוורד ב-11 במרץ וחזרו להביא את מקינטוש. ב-16 במרץ נמצאו כל אנשי הקבוצה ששרדו בצריפם.
מאז היציאה להובלת המטענים מכף אוונס ב-1 בספטמבר 1915 עד להגעת הניצולים חזרה להאט פוינט, עברו 198 ימים, מסע המזחלות הארוך ביותר, במונחי הזמן שנדרש להשלמתו, שעברה איזו שהיא משלחת עד אז.
חילוץ
לאחר שהגיעה "אורורה" לניו זילנד באפריל 1916, החל סטנהאוז במשימה של גיוס מימון לתיקון הספינה ולציודה מחדש, לפני שתוכל לחזור לאנטארקטיקה לחלץ את האנשים שנשארו שם. משימה זו הייתה קשה לביצוע; איש לא שמע דבר משקלטון מאז הפליגה "אנדיורנס" מג'ורג'יה הדרומית בדצמבר 1914, והיה סביר להניח, שמשלחות חילוץ יידרשו לשני פלגי המשלחת. כך או כך, המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הייתה מרוששת לחלוטין, ושום מקור מימון חלופי לא נראה לעין. בהתחשב בכאוס הפיננסי ששרר במועד יציאתה של "אורורה" מאוסטרליה, קשה היה למצוא מממנים פרטיים. לבסוף הסכימו ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה להתחלק ביניהן במימון שיקומה של "אורורה", אבל עמדו על כך, שוועדה משותפת תחזיק בידה שליטה מלאה במשלחת החילוץ.
ב-31 במאי הגיע שקלטון לג'ורג'יה הדרומית ובפיו סיפור מילוטם של אנשי המשלחת לאחר אובדן "אנדיורנס" בים ודל. בראש סדר העדיפויות שלו עמד חילוצם של יתר אנשי המשלחת, שנשארו תקועים על אי הפיל, והייתה זו כבר תחילת דצמבר כאשר הגיע לניו זילנד. הוא איחר את המועד להשפיע על ארגון חילוצה של קבוצת ים רוס; הוועדה המשותפת מינתה את ג'ון קינג דייוויס לעמוד בראש המשלחת ופיטרה את סטנהאוז ושאר קציני ה"אורורה". דייוויס היה חבר במשלחת האוסטרלו-אסייתית של דאגלס מוסון, והשיב בשלילה על הצעותיו של שקלטון ב-1914 לפקד על "אנדיורנס" או על "אורורה". כמחווה, הורשה שקלטון להצטרף להפלגה כקצין מחוץ למניין בספינה, שיצאה לדרך ב-20 בדצמבר. כשהגיעה "אורורה" לכף אוונס ב-10 בינואר 1917 נדהמו הניצולים לראות את שקלטון בא לקראתם; אז נודע להם לראשונה, כי עמל הפרך שהשקיעו בהנחת המצבורים היה חסר תועלת. לאחר שבוע נוסף שהוקדש לחיפוש ללא תוצאות אחר גופותיהם של מקינטוש והייוורד, הפליגה "אורורה" צפונה לניו זילנד ועל סיפונה שבעת הניצולים מקבוצת החוף המקורית.
לאחר מעשה
"אורורה" שרדה עוד פחות משנה לאחר מסעה האחרון מים רוס. שקלטון מכר אותה תמורת 10,000 ליש"ט ובתפקידה החדש שייטה כנושאת פחם בין אוסטרליה לדרום אמריקה. היא נעלמה באוקיינוס השקט, ב-2 בינואר 1918 או סמוך למועד זה, ולא ידוע אם נטרפה בסערה או טובעה על ידי אוניית אויב. על סיפונה היה ג'יימס פאטון מהקבוצה של ספינת ים רוס, שהמשיך לשרת עליה כרב מלחים. ארנסט ויילד נפל גם הוא קורבן למלחמת העולם הראשונה. הוא מת מטיפוס במלטה, ב-10 במרץ 1918, בעת שירותו בצי המלכותי בים התיכון. ב-4 ביולי 1923 קיבלו ארנסט ג'ויס ודיק ריצ'רדס מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת את מדליית אלברט על אומץ לבם והמאמצים שעשו להצלת לחיים במסע השני להנחת מצבורים. לארנסט ויילד ולויקטור הייוורד הוענקה אותה מדליה לאחר מותם. רבים מן הניצולים זכו לקריירות ארוכות ומצליחות. האלחוטן הצעיר, ליונל הוק, הצטרף לתאגיד האלחוט של אוסטרליה והיה אחראי למספר רב של חידושים טכנולוגיים. הוא היה למנכ"ל החברה בשנת 1945 וליושב הראש שלה בשנת 1962, לאחר שקיבל תואר אבירות על תרומתו לתעשייה בשנת 1957. מתוך ארבעת הכלבים שנותרו בחיים לאחר נתיב המזחלות, מצא קון את מותו בקטטה עם שאר הכלבים לפני החילוץ. שאר הכלבים, אוסקר, גאנר וטאוזר, חזרו עם הספינה לניו זילנד ושוכנו בגן החיות של ולינגטון, שם חי אוסקר, על פי השמועה, עד גיל 25, הנחשב כמופלג מאוד לגבי כלבים. סמוך למותו לא הביע דיק ריצ'רדס, השריד האחרון לקבוצה, כל חרטה ולא ראה את מאמציהם כחסרי תועלת. נהפוך הוא, גרס ריצ'רדס, היה זה הישג לרוח האדם, ואין לראות בשום מפעל שהתבצע עד להשלמתו מאמץ שווא.
עיר בירה
פעמים רבות עיר הבירה היא עיר הראשה או העיר הגדולה במדינה או בטריטוריה, ולרוב היא בעלת תפקיד מרכזי מבחינה כלכלית, חברתית ותרבותית.
אטימולוגיה
המילה מופיעה בתנ"ך מספר פעמים, ככל הנראה במשמעות של "מצודה" או "ארמון". בספר נחמיה מוזכרת "הבירה אשר לבית", ובספר דברי הימים מופיעה "בירה" בדברי דוד במעמד הכתרת בנו שלמה. בחלק מהמקומות נראה שהביטוי מתייחס לבית המקדש, על פי הפרשנים, במשמעות של "מגדל" או "ארמון". בדברי הימים נזכרות גם "בירניות" שנבנו על ידי מלכי יהודה.
המצודה שבפינתו הצפון-מערבית של הר הבית נקראה "מצודת הבירה", ובימי השלטון הרומי שונה שמה ל"מצודת אנטוניה".
שינויים של עיר הבירה
לאורך המאה ה-20 מספר מדינות החליפו את עיר הבירה שלהן:
בעשור השלישי של המאה ה-21, מספר מדינות פועלות לשינוי עיר הבירה שלהם:
משמעויות סמליות של עיר הבירה
בלשון הדיבור יכול שם עיר הבירה להחליף את שמה של המדינה. במספר שפות, שמה של הבירה מתחלף עם שמה של המדינה גם בשפה התקנית: "מצר" היא מצרים וגם קהיר, "אש-שאם" (או: "אלשאם", "א-שאם") הוא אחד משמותיה של דמשק וגם כינוי לסוריה. גם השם "ציון" מופיע במקורות כאחד משמותיה של ירושלים והפך בהדרגה כינוי לארץ ישראל.
הבירה נתפסת כמייצגת הסמלית של מדינתה וגם לעיתים שער הכניסה של אותה המדינה, ולכן ניתן למצוא במרבית ערי הבירה מונומנטים ונופים סמליים וייצוגיים: שדרות רחבות, ארמונות, אנדרטאות, אתרי הנצחה, וביטויים נוספים במרחב הבנוי לערכים הנתפסים על ידי השלטון כחשובים.
סוגים ומאפיינים
ניתן לחלק את ערי הבירה בעולם לפי קריטריונים שונים - ערים שהן ערי בירה היסטוריות (כדוגמת ברלין, פריז ולונדון), ערי בירה חדשות שנועדו לבטא סדר יום לאומי חדש (למשל ברזיליה, אסטנה ואנקרה), ערי בירה שהן גם העיר הראשה במדינתן (כגון וינה, בגדאד ומקסיקו סיטי), ערי בירה קולוניאליות (מרבית בירות אפריקה), ערי בירה פדרליות - שהן בדרך כלל ערי מינהל ואינן הערים הגדולות במדינתן, ואינן שייכות לחלק מוגדר של הפדרציה (כגון קנברה, ניו דלהי ווושינגטון די. סי.), ערי בירה שהן גם המרכז הכלכלי של ארצותיהן (לונדון), ערי בירה בעלות משמעות דתית (ירושלים, רומא).
במספר מדינות ישנן שתי ערים מרכזיות החולקות דה-יורה או דה פקטו את מעמד הבירה. בהולנד, למשל, הבירה היא אמסטרדם, אך מושב המלכה הוא בהאג, בישראל נמצאות מרבית השגרירויות בתל אביב בשל המחלוקת הפוליטית על מעמדה של ירושלים. לדרום אפריקה נקבעו מיום הקמתה שלוש ערי בירה: פרטוריה (בירה מנהלית, מקום מושבה של הממשלה), קייפטאון (בירה תחיקתית, מקום מושבו של הפרלמנט), בלומפונטיין (בירה משפטית, ומקום מושבו של בית המשפט העליון).
בירות משנה
ערי בירה קיימות גם בדרגות מינהליות נמוכות יותר מאשר מדינה - למשל, מדינת מחוז (כמדינות המרכיבות את גרמניה, את רוסיה) או מחוזות אוטונומיים (כמו בספרד), ואף מחוזות ונפות.
בירת ישראל
מספר הצעות עלו בראשית ימי המדינה, בהנחה שירושלים לא תוכל לשמש כבירה: גולדה מאיר הציעה את העיר חיפה, בשל ההרים שבה המזכירים את ירושלים ובשל הנמל החיוני שבה ומרכזיותה; העיר הרצליה הציעה את עצמה כמי שנושאת את שמו של חוזה המדינה, ואילו בן-גוריון הציע להקים למדינה בירה חדשה ליד העיר הנבאטית ממשית, שכן היא נמצאת בנקודה המרוחקת ביותר מכל גבול.
הנשיא הראשון חיים ויצמן ישב ברחובות, ורק עם מותו ובחירת יצחק בן-צבי לנשיא עבר מושב הנשיא לירושלים.
בחוקים השונים (ובעיקר בחוקי היסוד) העוסקים ברשויות המדינה, נקבע גם מקום מושבם - בירושלים. חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל התקבל בשנת 1980 וקובע כי ירושלים היא בירת ישראל ומושב מוסדות השלטון. החוק גם מחייב את הממשלה לשקוד על פיתוחה של העיר באמצעות 'מענק הבירה', שהוא מענק שנתי מתקציב המדינה. בעקבות חקיקת החוק (ההצהרתי ברובו) עקרו מעט השגרירויות שהיו בעיר (ביניהן שגרירות הולנד ושגרירויות מרבית מדינות דרום אמריקה) לתל אביב, בעקבות לחץ מדיני כבד.
הומו נאלדי
הומו נאלדי (שם מדעי: Homo naledi; "הומו" מלטינית = "אדם", "נאלדי" מססוטו = "כוכב") הוא מין נכחד של אדם קדמון, שעצמותיו המאובנות התגלו בשנת 2013 במערת "רייזינג סטאר" (באנגלית: Rising Star - "הכוכב העולה") באזור ערש המין האנושי בדרום אפריקה.
למעלה מ-1,600 שברי עצמות ושיניים, המייצגים לפחות 18 פרטים, מבוגרים וילדים, חולצו מתוך שני חדרים נפרדים במערה, שהגישה אליהם קשה מאוד. השרידים נחקרים על ידי צוות חוקרים בינלאומי גדול בראשות הפלאואנתרופולוג לי ברגר מאוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, שפרסמו והגדירו את המין בספטמבר 2015. מאסף העצמות במערה הוא המאסף העשיר ביותר של שרידי הומינינים מאובנים באפריקה, ואחד העשירים בעולם. הוא תוארך לתקופת הפליסטוקן התיכון, בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו, באמצעות שילוב של מספר שיטות תיארוך.
לא התגלה כל סימן אחר להתיישבות אנושית בתוך המערה, כגון כלי אבן או עצמות בעלי חיים שנאכלו. בשל כך ולפי מצב השימור של העצמות הציעו החוקרים כי גופות המתים הושלכו למערה במכוון על ידי חבריהם, פעולה הרומזת על אינטליגנציה גבוהה, המתקרבת לזו של האדם המודרני. לעומת זאת, כמה מתכונותיו האנטומיות של שלד הומו נאלדי רומזות על מוצא קדום באבולוציה של האדם, כמו מוחו הקטן כדי שליש עד מחצית בלבד ממוחות בני-אדם בני-ימינו, והתאמת בית החזה ואצבעות הידיים שלו לטיפוס על עצים.
גילוי
בספטמבר 2015 פורסמו הממצאים לראשונה בשני מאמרים מדעיים, אחד מהם שהגדיר ותיאר מין חדש של אדם קדמון - הומו נאלדי – והשני שתיאר את הגאולוגיה של המערה והחדר. הגילוי זכה לכותרות ראשיות באמצעי התקשורת בעולם, וכוסה בסרט תיעודי של רשת הטלוויזיה PBS. בסך הכל הוצאו מן החדר, עד זמן הפרסום בספטמבר 2015, 1,550 ממצאים הכוללים 1,413 עצמות שלמות או שברי עצם ו-137 שיניים. הם שייכים ל-15 (לכל הפחות) פרטי הומו נאלדי - תינוקות, צעירים ובוגרים - ושברי עצם רבים נוספים עדיין לא הוצאו מן החדר. זהו המצבור היחיד הגדול ביותר של עצמות הומינינים שנמצא עד כה ביבשת אפריקה, ואחד הגדולים בעולם. כל העצמות שנמצאו הן עצמות הומינינים, פרט למספר קטן של עצמות עופות ומכרסמים, אשר ייתכן שהשתייכו לדורסי לילה שקיננו פעם במערה ולטרף שהביאו עמם. נמצאו מספר דוגמאות מכל עצם ושן בגוף האדם (פרט לעצם הלשון) אשר השתייכו לזכרים ולנקבות, לבוגרים, לצעירים ולתינוקות.
לממצא שנבחר כממצא ה"הולוטייפ" (היינו, המגדיר את המין הומו נאלדי) ניתן הציון הקטלוגי DH1 (ראשי תיבות של "דינאלדי הומינין מספר 1"). DH1 כולל כיפת גולגולת חלקית, לסת עליונה חלקית ולסת תחתונה שלמה כמעט לגמרי עם כל שיניה, שהשתייכו ככל הנראה לזכר בוגר. בנוסף ל-DH1 גם הממצאים שצוינו DH4, DH3, DH2, ו-DH5 הם גולגולות חלקיות של בוגרים, הדומות זו לזו בחלקים האנטומים החופפים שלהן, פרט לאותם חלקים השונים בין גולגולות זכרים ונקבות. לפי גולגולות אלו הוכן דגם כולל של גולגולת הומו נאלדי, שתמונתו התפרסמה באמצעי התקשורת. עוד ממצאים ראויים לציון הם H1 - כף יד שלמה על כל עצמותיה, ו-F1 - כף רגל שלמה כמעט לגמרי.
במאי 2017 דיווחו חוקרי המערה על גילוי 133 עצמות נוספות בחדר אחר במערת רייזינג סטאר, המכונה חדר "לסדי" (Lesedi) - "חדר האור" בשפת ססוטו. חדר לסדי הוא החדר המרכזי במערה, ועומקו כ-30 מטר מתחת לפני השטח. הוא מרוחק מחדר דינאלדי כ-60 מטרים בקו אווירי וכ-145 מטרים במסלול הקצר ביותר בתוך המערה, והמאובנים בו מהווים איפוא מצבור נפרד. הם מיוחסים לשלושה פרטים לפחות מן המין הומו נאלדי, שני בוגרים וצעיר אחד. יחד עם ממצאי דינאלדי מספר הפרטים הכללי שהתגלה במערה הוא לפחות 18, אך החוקרים ציינו שרק חלק קטן מחדר לסדי נחפר עד לפרסום, וקרוב לוודאי שיש בו ממצאים נוספים. הממצא הבולט ביותר בחדר לסדי הוא השלד היחיד המפורט ביותר שנמצא עד כה במערה, שקיבל מן החוקרים את הכינוי "נאו" (Neo) - "מתנה" בשפת ססוטו. נאו הוא גדל-גוף יחסית למין נאלדי, וככל הנראה היה זכר בוגר. הגולגולת שלו המסומנת LES1 כוללת את הלסת התחתונה, והיא המפורטת ביותר שהתגלתה במערה. נפח המוח שלה מוערך כגדול מעט מאלו של הגולגולות בחדר דינאלדי.
תיארוך
עקב קשיים טכניים רבים, לא פורסם בתחילה תיארוך של שרידי חדר דינאלדי, והשערות שהציעו חוקרים שונים נעו מכמה עשרות אלפי שנים ועד למעלה משני מיליון שנה לפני זמננו. בעיתיות טכנית בביצוע תיארוך אופיינית לממצאים באתרי ערש המין האנושי, בעיקר משום שבניגוד לאתרי הומינינים באתיופיה ובקניה, בדרום-אפריקה נדירות מאוד שכבות גאולוגיות של אפר געשי, המאפשרות תיארוך בשיטות ארגון-ארגון ואשלגן ארגון. חוקרי הומו נאלדי לא ביצעו תיארוך בשיטת פחמן 14 משום שלשם כך יהיה צורך להשמיד כמה מן העצמות. בכל מקרה, תיארוך פחמן 14 ישים רק לתקופות של עד 50 אלף שנה לפני זמננו. במקרה הסביר שהעצמות עתיקות יותר, תיארוך פחמן-14 יאפשר איפוא לקבוע רק חסם תחתון לגילן. מרבית שיטות התיארוך קשות ליישום על שרידי חדר דינאלדי, בעיקר עקב קשיי הגישה לחדר. הפלאואנתרופולוג ג'ון הוקס, אחד מחוקרי הומו נאלדי, סיפר בראיון בספטמבר 2015 שהחוקרים החליטו לפרסם תיארוך רק כשיהיו בידיהם תוצאות משתי שיטות תיארוך בלתי-תלויות לפחות.
במאי 2017 פרסמו חוקרי המערה הערכת תיארוך המבוססת על שילוב של תיארוך רדיומטרי אורניום-תוריום, פלאומגנטיזם ותרמולומינסנציה בשכבות שונות בחדר דינאלדי, וכן תהודה מגנטית אלקטרונית בכמה מן השיניים שהתגלו. שילוב השיטות הוליך אותם להערכה שכל מאובני הומו נאלדי בחדר שייכים לאותה שכבה שגילה בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו.
אנטומיה ומורפולוגיה
גובהו של הומו נאלדי הוערך על פי אורכה של עצם הירך השלמה ביותר שהתגלתה ב-144 עד 149 ס"מ. משקלו בעת שהיה בחיים הוערך על פי 8 עצמות ירך ב-39 עד 56 ק"ג. מידות גוף אלו דומות לשל הקטנים מבין בני-האדם החיים היום, כגון פיגמים מאיי אנדמן, וכן לאלו של מאובני דמאניסי ולאלו של הגדולים מבין מיני הסוג אוסטרלופיתקוס. האנטומיה של האגן, מפרק הירך וכף הרגל מעידות שהומו נאלדי הלך על שתיים בקומה זקופה, בדומה לשאר מיני האדם וגם לשאר מיני האוסטרלופיתקים. אך כפות רגליו ועצמות הקרסול של הומו נאלדי דומות יותר לאלו של מיני הסוג אדם מאשר לאלו של האוסטרלופיתקים.
אף אחת מגולגלות חדר דינאלדי אינה שלמה דיה למדידה מדויקת של נפח המוח, אך ריבוי הגולגולות שנמצאו מאפשר הערכה סבירה של טווח נפחי המוח בזכרים ובנקבות. נפח המוח בבוגרים מוערך בכ-465 סמ"ק אצל הנקבות הקטנות יותר ועד כ-560 סמ"ק בזכרים הגדולים יותר. הגולגולת הכמעט מושלמת LES1 שהתגלתה לאחר מכן בחדר לסדי היא מעט גדולה יותר, ונפח המוח שלה מוערך ב-610 סמ"ק. זהו נפח מוח קטן בהרבה משל האדם בן-זמננו (בממוצע כ-1,350 סמ"ק). הוא גם קטן משל כל גולגולות הומו ארקטוס הידועות פרט לשתי גולגולות ממאובני דמניסי, וממרבית גולגולות הומו הביליס הידועות. מבין מיני סוג האדם, נפח המוח בנאלדי גדול רק מזה של הומו פלורסיינסיס הגמדי (417 סמ"ק בנקבה אחת). הוא דומה לזה של מיני אוסטרלופיתקוס, וכן לזה של קופי גורילה בני-ימינו, שמשקל גופם גדול פי שניים ויותר ממשקל גופו של נאלדי.
שלד כף היד של נאלדי מצטיין באגודל חזק וארוך כשל האדם המודרני, וגם מורפולוגית שורש כף היד שלו דומה לזו של האדם המודרני. תכונות אלו נחשבות כהתאמות להחזקת חפצים ולטיפול בכלים. עם זאת, עצמות האצבעות של נאלדי ארוכות ומעוקלות מאלו של האדם המודרני ואף מאלו של מרבית האוסטרלופיתקים, ודומות בכך לעצמות האצבע של קופי אדם המצטיינים בטיפוס כמו הגיבון, הסיאמנג והאורנגאוטן. תכונה זו רומזת כי נאלדי השתמש בידיו לטיפוס על עצים, למרות קומתו הזקופה. גם תצורת בית החזה של נאלדי שונה מזה של האדם ורומזת על התאמה לטיפוס.
אורח חיים
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של נאלדי, שכן מערת רייזינג סטאר ככל הנראה לא שימשה כמקום מגורים, לא נמצאו בה כלי אבן שסיתת או עצמות בעלי-חיים שמהם ניזון. סביר להניח שנאלדי, בדומה לכל שאר מיני סוג האדם הידועים כיום (ובכללם אפילו פלורסיינסיס קטן המוח), סיתת כלי אבן והשתמש בהם.
בדומה לכל מיני סוג האדם, נאלדי הלך על הקרקע בקומה זקופה, אך מבנה בית החזה שלו ואצבעות כף היד המעוקלות מעידים שבדומה לאוסטרלופיתקים, ואולי גם למיני האדם המוקדמים הביליס ורודולפנסיס, הוא עדיין שמר על יכולת טובה של טיפוס על עצים.
היעדרותם הכמעט מוחלטת של שרידי בעלי-חיים אחרים מחדר דינאלדי אינה תואמת להסבר שמצבור העצמות נוצר משאריות של ארוחות טורפים - ההסבר המקובל כיום למצבורים אחרים של מאובני בעלי-חיים ומאובני אוסטרלופיתקים שנמצאו בדרום-אפריקה. במקום זאת היא רומזת על האפשרות שהגופות הושלכו לחדר לאחר המוות על ידי חבריהם החיים. התנהגות כזו מעלה על הדעת מנהגי קבורה ואמונה בחיים לאחר המוות, הנחשבות כהתנהגות טקסית מתקדמת, אשר עד עתה היה מקובל לייחסה רק להומו ספיינס ולהומינינים מאוחרים יחסית באבולוציה האנושית. למשל, סילוק גופות הוא הסבר מקובל למצבור עצמות ההומינינים בארובת הסלע סימה דה לוס ווסוס (Sima de los huesos) בהרי אטאפוורקה בספרד, אשר מיוחס להומו היידלברגנסיס, הומו ספיינס ארכאי או ניאנדרטלים ארכאיים, והגולגולות שנמצאו בו הן בנפח ממוצע של כ-1200 סמ"ק, פי שניים ויותר מנפח מוחו של נאלדי. לכן רמזים להתנהגות מתקדמת כזו אצל נאלדי הם מפתיעים ויוצאי דופן.
מסיבה זו, ב-2016 טענו חוקרים אחרים שהעדויות להטמנת גופות מכוונת בחדר דינאלדי עדיין אינן מספקות; ייתכן ששרידי ההומינידים הגיעו לחדר כאשר עדיין הייתה פתוח ונגיש, על ידי טורף גדול, נפילה, או תהליך אחר. לחדר היה עשוי להיות פתח נוסף גדול יותר (שהתמוטט ונסתם מזמן) כפי שמרמזים שיירי עצמות של מכרסמים - אולי שרידי צניפות של דורסים שקיננו במערה. רמז נוסף להשתנות המערה במהלך הזמן הוא סימני כרסום של חרקים שאינם שוכני מערות על עצמות האדם. חוקרי המערה והשרידים אינם מקבלים טענות אלו, וסבורים שלא ייתכן שהיה לו בעבר פתח נוסף. המחקר הטפונומי של העצמות, בשילוב עם תיארוך הממצאים ולימוד ההיסטוריה של המערה, עשויים לספק תשובה לבעיה זאת.
חוקרי המערה גם סבורים שכניסה לחדר כה עמוק וחשוך מעידה על שימוש באש לתאורה אצל הומו נאלדי, אף שלא דווח רשמית על אפר או סימני אש אחרים במערה. עדויות לשימוש באש אצל הומו ארקטוס מוכרות מאתרים עתיקים יותר באפריקה, בישראל ובסין, עד כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו, אך לא אצל מיני סוג האדם קטני-מוח, כמו הומו פלורסיינסיס. בדצמבר 2022 אמר ברגר בהרצאה במכון קרנגי למדע בוושינגטון הבירה כי הצוות גילה שרידי פיח רבים על קירות המערה, עצמות ואבני כיריים שרופות, והראה מספר תצלומים שלהם. ואולם ממצאים אלו לדבריו עדיין נחקרים, ולא פורסמו כמקובל במאמר מדעי שעבר ביקורת עמיתים. הפלאואנתרופולוג כריס סטרינגר מן המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון מתח ביקורת על ההודעה בטרם פרסום מדעי.
אבולוציה
בעקבות תיארוך השרידים ממערת רייזינג סטאר (ראו פרק תיארוך) לתקופת הפליסטוקן התיכון, אין מחלוקת בתחום הפלאואנתרופולוגיה על הכללתו של הומו נאלדי בסוג האדם, בדומה למינים מוכרים כמו הומו ספיינס, הומו ארקטוס והומו הביליס. תכונות שלד מובהקות המשייכות את הומו נאלדי לסוג האדם הן רגליים ארוכות מן הזרועות, מאחזי עצם המצביעים על שרירי עכוז מפותחים, כפות רגליים מודרניות בצורתן, כף יד מותאמת לאחיזה עדינה, קופסת מוח גבוהה יחסית ודקת-דופן, וקשת שיניים בעלת צורה פרבולית, עם שיניים קטנות הדומות לשיני הומו ספיינס ושונות מאוד משיני אוסטרלופיתקים. האנטומיה של הומו נאלדי מפגינה אמנם מספר תכונות "פרימיטיביות" האופייניות לאוסטרלופיתקים, כמו התאמות לטיפוס על עצים בשלד אצבעות כף היד ובכתף, ונפח-מוח קטן מזה של מרבית מיני האדם. ואולם גם מיני האדם הומו הביליס והומו רודולפנסיס הם בעלי תכונות שלד המפגינות התאמה מסוימת לטיפוס, ונפח המוח של הומו פלורסיינסיס קטן אף מזה של הומו נאלדי.
עם זאת היו חוקרים שהביעו ספק לגבי סיווג שרידי מערת רייזינג סטאר כמין חדש, והציעו לסווגם לאחד המינים המוכרים בסוג האדם. טים וייט הציע שהשרידים מייצגים צורה קטנת-קומה ופרימיטיבית של הומו ארקטוס. מנגד הציע ג'פרי שוורץ, פלאואנתרופולוג בעל שם מאוניברסיטת פיטסבורג, שהעצמות במערה משתייכות ליותר ממין אחד של אדם. ואולם הצעות אלו לא התבססו על מחקר יסודי של העצמות, וג'ון הוקס, אחד מחוקרי הומו נאלדי, התנגד להן.
בעקבות התיארוך של שרידי דינאלדי לזמן מאוחר יחסית, בין 335 אלף שנה ל-236 אלף שנה לפני זמננו, נאלדי הוא הדוגמה הידועה היחידה של אדם קטן-מוח בתקופת הפליסטוקן התיכון באפריקה, ולמעשה בכל מקום בעולם פרט לאי פלורס באינדונזיה, שם נמצאו שרידי פלורסיינסיס שמוחו קטן אף יותר. בתקופה זו נפח המוח הטיפוסי של בני הסוג אדם מן המינים ארקטוס והיידלברגנסיס היה כפול בגודלו ממוח נאלדי. התיארוך של נאלדי מספק ראייה נוספת לכך שהאבולוציה של סוג האדם (הומו) הייתה מסועפת ו"דמוית שיח", ולא קווית "דמוית סולם". מתקופתם של שרידי דינאלדי ידועות כבר מספר שושלות נוספות בסוג האדם: האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי, ארקטוס, היידלברגנסיס ופלורסיינסיס, ומתקופה קצרה לאחר מכן, כ-200 אלף שנים לפני זמננו, נמצא במזרח-אפריקה המאובן הידוע הקדום ביותר של הומו ספיינס מודרני אנטומית.
למרות התיארוך המאוחר יחסית של ממצאי חדר דינאלדי לפליסטוקן התיכון, חוקרי מערת רייזינג סטאר סבורים שהתכונות הפרימיטיביות של נאלדי ובייחוד מוחו הקטן מעידים על מוצא קדום יותר של המין בפליסטוקן המוקדם, ביחד עם המינים הפרימיטיבים יותר של סוג האדם כמו הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס. באפריל 2017, לפני פרסום התיארוך של שרידי דינאלדי, ערכו פלאואנתרופולוגים אוסטרלים ואמריקנים ניתוח פילוגנטי קלדיסטי על-פי 133 מאפייני גולגולת, שיניים ושלד במאובנים של מספר מיני אדם ואוסטרלופיתקוס, ובכללם הומו נאלדי. למרות שימוש במספר שיטות שונות לפענוח העץ הפילוגנטי במחקר זה, בכולן סווג נאלדי באופן חלש אך עקבי לענף אחד עם הומו גאורגיקוס, ובנפרד מן הענפים של ארקטוס, הומו ארגסטר, הומו הביליס או הומו ספיינס.
אבק שרפה
אבק השרפה הוא חומר בעירה שהומצא, ככל הנראה, על ידי הסינים במאה ה-9. עם זאת, קיימים אזכורים לשימוש בחומר דמוי אבק שרפה בתקופות מוקדמות יותר. האזכור הראשון ביותר לאבק שרפה הופיע בשנת 142 לספירה על ידי האלכימאי הסיני וויי בוייאנג, שכתב על חומר עם תכונותיו של אבק שרפה. בספרו "קרבת השלוש" (ספר טאואיסטי בנושא אלכימיה) הוא תיאר תערובת של שלוש אבקות אשר "עפה ורוקדת" בפראות כאשר מציתים אותה. למרות שלא ניתן לדעת האם הוא אכן התייחס לאבק שרפה, אין בנמצא חומרי נפץ אחרים שהם תערובת של שלוש אבקות.
כבר במאה ה-10 השתמשו הסינים ברומח אש עבור מטרות צבאיות. במאה ה-13 גילו גם האירופים את הפוטנציאל ההרסני הגלום באבקה והשתמשו בה למטרות צבאיות, תותחים ורובים. המקור להגעת הטכנולוגיה לאירופה ולארצות ערב הוא ככל הנראה באימפריה המונגולית, ששיא פריחתה היה באמצע המאה ה-13, ושטחה כלל חלקים מאירופה ומהמזרח התיכון.
ישנם סוגים שונים ומגוונים של אבקות שרפה. במשפחה זו נכללים חומרים דליקים המשחררים בעת בעירתם אור, חום וגזים.
אבק שרפה שחור
אבק השרפה השחור (אבש"ש) הוא הראשון מבין הסוגים השונים של אבקות השרפה. עד לאמצע המאה ה-19 השתמשו באבק השרפה למטרות שעשוע (זיקוקין די-נור) ולמטרות צבאיות. במחצית השנייה של המאה ה-19 הופסק השימוש הצבאי באבק השרפה השחור ובמקומו הגיע האבש"ר (אבק שרפה נטול עשן). אבק השרפה השחור משמש בעיקר בתחום הפירוטכניקה.
אבק השרפה השחור מכיל גופרית, אבקת פחם (התורמת את הפחמן לתהליך הבעירה) ואשלגן חנקתי המשמש כמחמצן של התערובת.
ניסוח מדויק יותר, אם כי עדיין פשטני, הוא כדלהלן:
10(KNO3) + 3S + 8C → 2K2CO3 + 3K2SO4 + 6CO2 + 5N2
תוצרי הבעירה מלמדים כי אין מדובר בתגובה פשוטה. תוצרי הבעירה של אבק שרפה שחור הם כ־55.91% מוצקים (לרבות אשלגן פחמתי, אשלגן גופרתי, גופרית, אשלגן חנקתי ופחמן); 42.98% תוצרים גזיים (בהם פחמן דו-חמצני, חנקן, פחמן חד-חמצני, מימן גופרתי, מימן ומתאן); 1.11% מים.
היחס האופטימלי ליצירת אבק שרפה שחור הוא 74.64% אשלגן חנקתי, 13.51% אבקת פחם ו-11.85% גופרית (במסה).
התקן הנפוץ ביותר בקרב יצרני חומרים פירוטכניים מכיל 75% אשלגן חנקתי, 15% אבקת פחם ו-10% גופרית. סוג הפחם הטוב ביותר הוא פחם שיוצר מעץ ערבה, אך ניתן גם לעשות שימוש בפחם אורן, אלון, צפצפה, שזיף או אדר.
איכות אבקת השרפה נמדדת על פי מהירות שריפתה, זו תלויה בסוג הפחם וגודל גרגירי האבקה.
גודל גרגירי האבקה הוא גורם חשוב מאוד במהירות השרפה. בין הגרגירים ישנם מרווחי אוויר שבהם הגזים יכולים לעבור ולהצית עוד מהתערובת בצורה מהירה יותר.
אבק שרפה נטול עשן
אבק שרפה נטול עשן (אבש"ר) מורכב בעיקר מניטרוצלולוזה ומניטרוגליצרין, אינו מייצר עשן בזמן בעירתו, יכול לפתח לחצים גבוהים ביותר ובעל מקדם איכות נמוך. משתמשים בו בעיקר בתחום הצבאי, כחומר הודף בתחמושת רובים ואקדחים.
ייצור
בתחילת המאה החמש-עשרה התגלה מתכון לתרכובת אבק-שרפה גבישי (Corned-powder), אשר מתכלה לאט יותר. לתרכובת זו היה פוטנציאל ליצור אנרגיית פיצוץ חזקה. המתכון וההוראות לייצור תרכובת גבישית נכתבו לראשונה בספר "עבודה עם אש" ("Feuerwerkbuch"), אשר יצא לאור אחרי שנת 1411 בנירנברג. אופן הכנת התרכובת הגבישית היה: כתישת שלושת הרכיבים הבסיסיים והוספת אלכוהול, על מנת להפכה למשחה. לאחר מכן המשחה יובשה ונדחסה לכדי גביש מוצק. את הגביש ניתן היה לאחסן ולכתוש לפירורים בהתאם לצורך. בנוסף, השיטה עזרה לאבק שרפה לספוח פחות אדי מים מהאוויר והיא נשמרה לאורך זמן רב יותר כתוצאה מכך.
לתרכובת האבק-שרפה הגבישית היו שלושה יתרונות נוספים פרט לעוצמת פוטנציאל הפיצוץ המוגדל. היא הייתה חסכונית, משום שאפשרה להפחית בכמות המְלֵחַת, אשר נחשב ליקר מבין הרכיבים; ניתן היה לנייד אותה בקלות וכן לאחסן אותה לזמן ארוך יותר. .
עד מלחמת העולם הראשונה אחד הרכיבים בייצורו של קורדיט (סוג של אבקת שרפה ללא עשן) היה אצטון טבעי. ד"ר חיים ויצמן, כימאי נודע באותם ימים, המציא שיטה לייצור אצטון בתהליך ביוטכנולוגי, כך שהבריטים ובני בריתם יכלו להילחם באימפריה האוסטרו-הונגרית, בגרמנים ובאימפריה העות'מאנית.
אחסנה
באחסנת אבק השרפה מתמודדים עם שלוש בעיות: על האבקה להישאר יבשה ומוכנה לשימוש, יש למנוע פגיעה חיצונית בחומר בידי אויבים ויש למנוע את הנזק במקרה של תקלה ופיצוץ. בעקבות פיצוץ מחסן אבק השרפה בעיר לוצרן ב-1701, הוחלט לחלק את חומר הנפץ בין שני מגדלי אחסנה.
ב-1751 גרם פיצוץ של כמה חביות אבק שרפה בעיר לבוב, כנראה כתוצאה מרעידת אדמה, למותם של 36 אנשים, ביניהם אשתו ובתו של מנהיג היהודים בעיר הרב יעקב יהושע פלק (פני יהושע).
אבק השרפה מאוחסן כחלק מהתחמושת אותה הוא מרכיב, ב"בונקרים" - מחסנים תת-קרקעיים ששכבת האדמה ולפעמים גם מתכת ובטון אמורים לספוג הן את הפגיעות החיצוניות מידי האויב, והן את ההדף במקרה שמחסן כזה אכן יוצת, ובכך למנוע נזק לסביבה. התחמושת עצמה בדרך כלל אטומה ללחות ומים, ושמורה בארגזים אטומים, ובהם סיליקה ג'ל לספיחת הלחות.
אנטיגן
מקור המונח אנטיגן באנגלית, והוא מורכב מחלקן הראשון של שתי מילים: תחילת המילה Anti body, שפירושה בעברית "נוגדן", ומתחילת המילה Gen erate, שפירושה "לייצר", כלומר: יוצר נוגדנים.
האנטיגן מפעיל את מערכת החיסון בעזרת הדטרמיננטה האנטיגנית (מכונה גם אפיטופ) שלו. הגוף מזהה את הדטרמיננטה כלא-עצמית (זרה), ותאים שונים המשתתפים בתגובת מערכת החיסון מתחילים לפעול נגדו.
אפיטופ הוא אזור של רצף חלבוני קטן באנטיגן, שאליו נקשר נוגדן באופן ייחודי, ובכך מעורר תגובה חיסונית.
הבסיס המולקולרי
האנגד הוא לרוב חלבון או רב-סוכר, אבל גם מולקולות קטנות כמו הפטנים יכולות להוות אנגדים.
אנגדים (אנטיגנים) בגידולים סרטניים
בגידולים סרטניים, יש אנגדים המוצגים על גבי פרודות היסטוקומפטביליות מסוג I. לעיתים אנגדים אלה יכולים להיות מוצגים רק על ידי תאי גידול ולא על ידי תאים בריאים. אנגדים אלה נקראים ספציפיים לגידול - או: מסוימים לגידול (tumor-specific).
נפוצים יותר אנגדים המוצגים הן על תאים בריאים והן על תאי גידול - ונקראים אנגדים קשורים לגידול (tumor-associated). תאי T ציטוטוקסיים יכולים לזהות ולחסל תאים אלה לפני שהגידול מספיק להתפשט.
אנגדים עלולים להופיע גם על גבי גידול בצורת קולטן שעבר מוטציה. תאי B יכולים לזהות אנגדים מסוג זה.
היסטולוגיה
הִיסְטוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Histology, על פי האקדמיה ללשון העברית: תּוֹרַת הָרְקָמוֹת, חֵקֶר הָרְקָמוֹת) היא תחום בביולוגיה ורפואה החוקר את מבנה ותפקוד הרקמות. רקמה מוגדרת באופן בלתי-נוקשה כאסופת תאים בעלי תפקוד משותף. על פי רוב לתאים הללו יש מקור התפתחותי משותף, אם כי לא מדובר בתנאי מחייב, וישנן רקמות בעלות תאים ממקור אמבריונלי שונה. אף על פי שישנן רקמות רבות בגוף האדם וביצורים רב-תאיים אחרים, נהוג לחלקן ל-4 קבוצות מרכזיות:
שיטות היסטולוגיות
במסגרת הבדיקה ההיסטולוגית נאספות דוגמיות מבני אדם, בעלי חיים או צמחים, אותן חותכים לפיסות בעובי 15-5µm. לימוד מבנה הרקמה נעשה בעזרת מיקרוסקופ. לרוב התאים ברקמה הם חסרי צבע, ולכן כדי לאפשר את זיהויים יש צורך בצביעה של הדגימה. קיימות שיטות צביעה שונות המאפשרות להדגיש סוגי תאים ונוכחות מבנים וחמרים שונים ברקמה הנבדקת. בשיטות היסטולוגיות משתמשים בבדיקות רקמות שנלקחות מן החי (ביופסיה) או בדגימות מניתוחים שלאחר המוות. עיקר התרומה ניתנת למחקר סרטן ובדיקה של חולים שקיים חשש שחלו בסרטן.
לאחר הצביעה ניתן לחקור את המבנה במיקרוסקופ.
תותח
תותח הוא כלי נשק חם הנועד להמטיר פגזים על אויב הנמצא במרחק ממנו. פגז התותח מונע מכוח הפיצוץ של אבק השרפה בעת הירי. מקובל להגדיר כתותח, כל כלי ירייה חם שהקליבר שלו הוא 20 מ"מ ומעלה. לצד התותחים הכבדים קיימים גם תותחים אוטומטיים, קטנים יחסית (כגון M61 וולקן), היורים מאות ואף אלפי פגזים קטנים לדקה.
עקרון פעולה
עקרון הפעולה של התותח דומה לעקרון הפעולה של נשק קני חם אחר. הצתת אבק השרפה יוצרת תגובה כימית מהירה המשחררת כמות גדולה של גזים בתחתית הקנה. לחץ הגז הפתאומי שנוצר דוחף את הפגז במעלה הקנה (הכיוון הפנוי היחיד) ומעביר אליו כמות גדולה של אנרגיה קינטית עד לשחרורו של הפגז מלוע התותח. בחלק מהתותחים מוכנס אבק השריפה במארז נפרד מהפגז (בשק או באמצעי קיבול רך אחר) וזאת בשונה מכלי נשק קניים קטנים שבהם מוחדר תרמיל מתכת ביחד עם הקליע המורכב בקצהו (תחמושת אחודה). הדיפתו של הפגז יוצרת רתע בעוצמה שקולה למסתו של הפגז המוכפל במהירותו.
תקופה עתיקה
הקרב המתועד הראשון בו נעשה שימוש בכלי ירי עם אבק שרפה, אירע בסין, כאשר ב-28 בינואר 1132. בחיבור רשומות על הגנת ערים (Shǒuchéng lù, 1172 守城錄,), נכתב על מצור על העיר דֶה-אָן (德安,Dé'ān), במחוז הֶבֵּיי של ימינו. מחבר הספר צֶ'ן גוּי (陳規, Chén Guī 1072-1141) היה מפקד הכוחות המגנים. בעת הלחימה נעשה שימוש בעשרים כלי ירי שהמחבר כינה בשם רומח-אש (火槍, huǒqiāng). צֶ'ן גוּי ציין כי זהו מוט עץ או מתכת שבקצהו גליל חזרן, הפולט אש, עשן רעיל ושבבי חרס או ברזל. אשר נישא על ידי שני חיילים. מטרת השימוש בכלי הייתה לשרוף את כלי המצור, או כל מטרה במרחק עשרה צעדים.
התותח העתיק ביותר ששרד עד היום, נמצא במנצ'וריה בפרובינציית הֵילוֹנְג ג'יָאנְג (Hēilóngjiāng) ומתוארך לשנת 1289.זהו תותח יד מארד יצוק. הוא נתגלה במטמון שהכיל כלי ארד נוספים, כגון: כלי בישול וכלי נוי. אורך הקנה 34 ס"מ, קוטר קדח-הקנה 26 מ"מ ומשקלו הוא 3.5 ק"ג.