cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאהב
על הספר
אדם, שהתאמץ לשכנע את אסיה ללדת עוד תינוק אחרי שבנם הבכור, ילד חירש, נהרג בתאונת דרכים בגיל חמש, מגלה בעצמו נטייה לחרטה על כך ומהרהר, שאולי טוב היה עושה לו היה נפרד מאסיה בשלב זה (עמ' 98). ברור לו, שאיננו אוהב אותה עוד וכשהוא מתאמץ שוב ושוב לתאר אותה, אחרי עשרים וחמש שנות נישואים ועשרות שנות היכרות, הוא מגלה, שהפרט היחיד שבה שנוגע אל לבו הן כפות רגליה - אותו חלק בה שהשתמר מן הילדות וכביכול זר לחלוטין לאישה הדהויה, האפרורית והמוזנחת שהיא עכשיו (עמ' 85-87). הוא איננו חושק בה וחושש מנסיונותיה להתקרב אליו, אך איננו יודע איך לנתק את הקשר. בדילמה זו הוא רואה את גבריאל כפתרון אפשרי, ולו גם זמני, של מאהב צעיר, תלוש וחסר קשרים. אסיה, במונולוגים שלה, איננה מתייחסת כלל לאדם, הבעל החי, האמיתי, המפרנס האחראי, בעל המוסך המשגשג וחשבון הבנק התופח. דאגתה נתונה לטובתו הכלכלית, שמא יוציא עליה יותר משידו משגת, ואיננה מבינה, עד כמה היא פוגעת בגאוותו כשהיא דוחה את פירות עבודתו והישגיו האמיתיים (69-73). כל כולה שקועה בחלומותיה ועניינה בשעות היקיצה נתון כולו לעבודתה. היא שקועה בעבר לא רק במקצועה כהיסטוריונית אלא גם במשיכתה לגיל הזיקנה, שהיא משתדלת כביכול להביא על עצמה בטרם עת. נסיונותיה לגלות עניין בבתה דאפי ולעורר בעצמה אחריות לשלומה מביאים אותה לחלום על דאפי כילדה קטנה, שאותה היא משדלת לשכב לישון בצהרי היום בניגוד לרצונה, לאחר שניצלה לכאורה מרוצח מסוכן והגיעה הביתה בשלום. אין היא מודעת כלל לייסוריה האמיתיים של בתה, ששנתה נודדת בלילות. עד כדי כך מנותקים ההורים מבתם המתבגרת, שגם כשהם מספרים לה על אחיה, שנהרג בתאונת דרכים לפני שנולדה, אינם מזכירים את עובדת חירשותו, דאפי מעלה בדמיונה את האח הגדול שיכול היה להיות לה, חייל כמו אחיה של חברתה אוסנת, ואינה מודעת לעובדה מהותית כל כך בחייו (עמ' 83-84).
בין בידיון למציאות
"המאהב" הוא רומן בדיוני, והדמויות המופיעות בו הן פרי רוחו של המחבר. עם זאת דמויות אחדות, המוזכרות בעמוד השני של הרומן, הן דמויות ממשיות. וכך נאמר ברומן: "למשל, גיורא. שוב ושוב חוזרת בכמה עיתונים, לאחר הפסקת האש, אותה מודעה תמוהה על גיורא שנעלם. משהו בנוסח כזה: אמא ואבא מחפשים את גיורא. תמונה של נער, ילדון כמעט, חייל צעיר בשריון, קצוץ שיער, וכמה פרטים מדהימים." גיורא זה הוא, שריונאי ישראלי שנעדר החל מהיום השני למלחמת יום הכיפורים, ורק כעבור קרוב לשנתיים, כאשר הוחזרו ממצרים גופות של חללי צה"ל, זוהה והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. הוריו, פניה ודוד מייזלר, אכן עשו מאמצים עצומים בניסיון לאתרו. בהמשך הרומן חוזר יהושע אל הבידיון וכותב: "... כי מי יערוב להם שגיורא שלהם, גיורא הבן, אינו יושב באותה שעה, מגודל שיער, בבגדים קלים, על חוף ים רחוק, בנמל של ארץ רחוקה, מסתכל בנוף הפתוח ולוגם משקה קל. אולי היו לו סיבות שלא לשוב עוד הביתה, אפילו במחיר צערם של אבא ואמא. משהו נמאס עליו פתאום, או שהפחיד אותו משהו, ולו היו הוריו שוקעים במחשבות הנכונות במקום להתרוצץ בין המשרדים הצבאיים, אולי היו מסוגלים לעלות על עקבותיו". בסרט התיעודי "גחליליות" שביים בשנת 2009 אחיו של גיורא, גילי מייזלר, מקריא א.ב. יהושע את הקטע הזה מפתיחת הרומן, ומתראיין בנושא.
עיבודים לקולנוע
הספר עובד לקולנוע לראשונה בשנת 1986, המאהב בבימויה של מיכל בת-אדם, שגם מגלמת את אסיה אשתו של אדם, אותו מגלם יהורם גאון, את דפי ביתם של אסיה ואדם מגלמת אביגיל אריאלי, ואת המאהב מגלם רוברטו פולק.
ב-1999 עובד הספר ובוים על ידי רוברטו פאנצה לסרט קולנוע איטלקי-בריטי, "L'amante perduto"., שפירשו "המאהב האבוד".
עיבודים לבמה
בשנת 1978, העלתה קבוצת הפרויקט של נולה צ'לטון עיבוד לרומן, בשם "נעים", במסגרת "במה 3" של התיאטרון העירוני חיפה. את העיבוד כתבה נולה צ'לטון, שגם ביימה את שחקני הקבוצה: חוה אוטרמן (אסיה); דליק ווליניץ (אדם); אירית בן-צור (דאפי); איציק ויינגרטן (נעים) ועפרה ויינגרטן (ודוצ'ה).
ב - 2014 העלה תיאטרון "הבימה" את "המאהב" בעיבודה של שחר פנקס ובבימוי שיר גולדברג. בין משתתפי ההפקה: יגאל שדה (אדם); הילה שלו (דאפי), רן דנקר (גבריאל) דבורה קידר/שושה גורן (ודוצ'ה); שפי מרציאנו (נעים).
בית העצמאות
בית העצמאות (בעבר: היכל העצמאות) הוא מוזיאון הממוקם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד בתל אביב, מקום הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. במרכזו נמצא אולם ההכרזה אשר שוחזר למצבו ביום ההכרזה, יום שישי ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948.
היסטוריה של הבית
סיפור הבית מתחיל בהגרלת הצדפים, שנערכה על דיונת חול ב-11 באפריל 1909, בה חולקו המגרשים בין 66 המשפחות המייסדות של שכונת אחוזת בית. באותה הגרלה עלה בגורלם של בני הזוג מאיר וצינה דיזנגוף מגרש מספר 43, עליו בנו את ביתם בשנת 1910, ובאותה שנה הוחלט ששם העיר יהיה "תל אביב". בשנת 1911 נבחר מאיר דיזנגוף לשמש כיו"ר ועד השכונה, ולאחר כעשור, כשהפכה השכונה לעיירה, היה דיזנגוף לראש העיר הראשון, תפקיד אותו מלא כמעט ברציפות עד מותו בשנת 1936.
בשנות ה-20 שופץ הבית, ונוספה לו קומה. בשנת 1930, לאחר מותה של צינה – שהייתה מורה, ציירת ופסנתרנית חובבת אומנות – החליט מאיר דיזנגוף להפוך את ביתם למוזיאון לאומנות, הראשון בעיר. המוזיאון נפתח למבקרים בשנת 1932, כשהמבנה כולל גם את דירתו של דיזנגוף בקומה העליונה. בשנת 1933 הורחב המבנה על ידי האדריכל דב הרשקוביץ, ומאוחר יותר שופץ על ידי האדריכל קרל רובין, שעיצב את המבנה בהתאם לסגנון הבינלאומי, שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה. בשנת 1936 נפתח מחדש מוזיאון תל אביב במעמד הנציב הבריטי העליון ארתור ווקופ, כשבמבנה המחודש שלוש קומות לאולמות תצוגה. בספטמבר אותה שנה נפטר מאיר דיזנגוף. בני הזוג היו חשוכי ילדים, ודיזנגוף הוריש את המוזיאון לתושבי העיר.
המוזיאון פעל במקום כמעט 40 שנה, ובשנת 1971 עבר לכתובתו החדשה בשדרות שאול המלך. במהלך שנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים, ותקופה מסוימת פעלו במבנה גם בנק לאשראי והקונסוליה הבלגית. האירוע החשוב ביותר בתולדות הבית התרחש ב-ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948 בשעה 16:00, כאשר הכריז דוד בן-גוריון על הקמת המדינה.
טקס הכרזת העצמאות
ביום רביעי, 12 במאי 1948, נתכנסה מנהלת העם לישיבתה האחרונה והמכרעת. לאחר שעות של דיונים, וברוב דחוק של שישה משתתפים אל מול ארבעה, הוחלט להכריז על הקמת המדינה. ההחלטה התקבלה חרף הלחצים הבינלאומיים לדחות את ההכרזה, ולמרות האיום בפלישת חמשת צבאות ערב. בשל חשש מפני הפצצה אווירית של הצבא המצרי, הוחלט לקיים את הטקס באולם המרכזי של מוזיאון תל אביב. האולם ממוקם בחלקו האחורי של הבניין, שקירותיו העבים וחלונותיו הגבוהים סיפקו הגנה לנוכחים. ההזמנות לאירוע נשלחו יום לפני הטקס ל-350 מנכבדי היישוב העברי. המוזמנים התבקשו לשמור את קיום הטקס בסוד, אך השמועה פשטה. אחרי הצהריים של יום הטקס, התגודדו מאות אנשים נרגשים אל מול בניין המוזיאון, שעה שבמועצת העם נמשכו הבירורים האחרונים בנוגע לנוסח הסופי של הכרזת העצמאות. אולם המוזיאון הוכן במהירות, ותוך יממה הותאם לארח את טקס ההכרזה, כאשר על המלאכה הופקד מזכיר מנהלת העם זאב שרף.
בשעה 16:00 של יום שישי, 14 במאי 1948, פתח בן-גוריון, ראש מנהלת העם, את ישיבתה האחרונה של מועצת העם (שהפכה מעתה ל-מועצת המדינה הזמנית). הטקס נפתח בשירת התקווה, ולאחריה קרא בן-גוריון את מגילת העצמאות. עם תום ההכרזה ברך הרב פישמן-מימון 'שהחיינו', ו-25 חברי מועצת העם חתמו בתחתית פיסת קלף, תחילה בן-גוריון עצמו, ואחריו שאר חברי מועצת העם, לפי סדר הא"ב. הושאר מקום ל-12 חברי מועצת העם שהיו נצורים בירושלים, ולא נכחו בטקס. בשעה 16:32 הסתיימה הישיבה בנגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית, שישבה בקומה השנייה של המבנה בשל חוסר מקום, וקמה מדינת ישראל. טקס ההכרזה הוקלט במלואו ואף הועבר בשידור חי על ידי "קול ישראל".
בחצות הלילה בין שישי לשבת, הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, ולפנות בוקר החלה מתקפה של חיל האוויר המצרי על תל אביב, שסימלה את פתיחת השלב השני של מלחמת העצמאות, ואת פלישת צבאות ערב.
בית העצמאות היום
במרכז מוזיאון היכל העצמאות – אולם ההכרזה המשוחזר, ובנוסף אליו מספר חדרי תצוגה, בהם תמונות ומסמכים הקשורים לאירוע. במקום ניתנות הדרכות המשלבות הן את סיפורו של הבית והקמת העיר תל אביב, והן את סיפורו של טקס הכרזת העצמאות, והאירועים הדרמטיים שהובילו אליו. הסיור כולל סרט קצר על תולדות הבית, וכן הסבר באולם ההכרזה, במהלכו שומעים המבקרים קטעים נדירים מתוך טקס ההכרזה, כולל נאומו של בן-גוריון, ברכת הרב פישמן-מימון, ונגינת התקווה על ידי התזמורת הפילהרמונית.
ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל בה' באייר ה'תשע"ח החליטה ממשלת ישראל בישיבתה שהתקיימה בבית העצמאות על סגירת הבית לצורך ביצוע עבודות שימור ושיפוץ. העבודות החלו במרץ 2019.
חוק בית העצמאות
לפי חוק ממשלה מ-2009 שונה שם הבית ל"בית העצמאות" ונקבעו מטרותיו:
טבעונות
טבעונות היא אורח חיים תזונתי של הימנעות מגרימת סבל לבעלי חיים עבור מזון, ביגוד, בידור, או כל מטרה אחרת שאיננה הישרדות ישירה. מבחינה תזונתית אורח חיים זה מתבטא בהימנעות מכוונת ממזון מהחי כגון בשר בעלי חיים, מוצרי חלב, ביצים ודבש.
בחירה בטבעונות נובעת לרוב מיחס רחום כלפי בעלי חיים, אך גם משיקולים אקולוגיים ובריאותיים, וכן מסיבות דתיות, רוחניות ואחרות. ישנם גם טבעונים הפועלים על פי כמה נימוקים יחד.
על פי הנימוק המוסרי, גרימת הסבל הכרוך בגידול בעלי חיים לצורכי שחיטה (ובפרט השחיטה עצמה) או הפקת ביצים ומוצרי חלב עבור אכילה ולא עבור רבייה, פסולה מבחינה מוסרית. לרוב, ההתנגדות המוסרית לתעשיית המזון מהחי היא חלק מתפיסת עולם כללית, אשר מתנגדת להתעללות בבעלי חיים ולגרימת סבל שניתן להימנע ממנו. טבעונות כפילוסופיה דוחה שימוש בבעלי חיים כרכוש או למטרות רווח, בהתחשב בסבל שנגרם לבעל החיים. בהתאם, רבים מהטבעונים מתנגדים לניסויים בבעלי חיים (בעיקר לצרכים לא-רפואיים), לגני חיות ולשימוש צבאי בבעלי חיים וכן לשימוש בפריטי לבוש וחפצים שונים עשויים עור, פרווה וכדומה.
חלק מההוגים מרחיבים עיקרון זה וטוענים שעל האדם לכוון את פעולותיו לצמצום כל סבל, ובכלל זה סבל של חיות בר, יחד עם צמצום הסבל האנושי והסבל של חיות המשק.
לפי הנימוק הבריאותי, הסיבה לבחירה בתזונה טבעונית היא תרומתה לבריאות, בעיקר בכך שהיא מקטינה שיעורי תחלואה במחלות כרוניות נפוצות - מחלות כלי דם ולב, סוכרת וסרטן.
לפי הנימוק האקולוגי, גידול בעלי חיים לתעשיית המזון ותעשיות נוספות, במיוחד חקלאות תעשייתית, הוא לא בר קיימא.
הגדרות שונות למונח
טבעונות היא הימנעות ממזון שמקורו מן החי והימנעות מכל מוצר אחר המופק מהחי כגון אביזרי עור ואריגי צמר. האגודה הטבעונית מגדירה טבעונות בלשון זו:
המונח העברי "טבעונות" נזכר בספרו של יהושע הלוי הורוביץ, "ספר הטבעונות", משנת 1938. מתוך ההקדמה לספר, ברור שהמונח היה שגור עוד קודם לכך. המונח משמש כתרגום נפוץ למונח האנגלי Vegan (בתעתיק עברי "ויגן"), שיש לו מספר משמעויות אפשריות; למשל אדם החי על תזונה צמחית בדרך כלל, או דבר מסוים שמקורו בצומח.
המונח העברי הוא מונח מקורי רחב יותר הנוגע (במקום במילה קרובה יותר למינוח האנגלי, "צמחיות", Veganism) לאמונתם של הוגים טבעוניים ישראלים מוקדמים דוגמת הלוי-הורוביץ ואחרים, כי אורח החיים הטבעוני הוא אורח החיים הטבעי של כלל בני האדם. טבעונים אחרים חולקים על אמונה זו ומעדיפים את הטבעונות המודרנית, שבעיקרה היא גישה מוסרית וסביבתנית.
סיבות לבחירה בטבעונות
ישנן סיבות שונות לבחירה באורח חיים טבעוני; רוב הטבעונים בוחרים באורח חיים זה משיקולים מוסריים כלפי בעלי החיים. קיימים גם נימוקים בריאותיים, סביבתיים, רוחניים ודתיים לטבעונות. הסיבות אינן סותרות בהכרח, אך לא כל טבעוני בהכרח מקבל את כולן.
מוסר
מניע עיקרי לבחירה בטבעונות הוא התנגדות מוסרית לפגיעה בבעלי חיים בתעשיית המזון. הפגיעה בבעלי חיים מתבטאת לא רק בהרג שלהם, אלא גם בתנאים בהם הם מוחזקים במהלך חייהם ובהובלה לשחיטה.
מספר תאורטיקנים של המוסר מתחו ביקורת על היחס כלפי בעלי חיים המשמשים בתעשיית המזון, וקראו להחרמת מוצרים מהחי. ב-1970 הפסיכולוג הבריטי ריצ'רד ריידר טבע את המונח "סוגנות" לתיאור יחס בלתי-שוויוני שרירותי כלפי בעלי חיים שונים. המונח זכה לתפוצה רחבה יותר בספריהם של הפילוסופים פיטר סינגר, "שחרור בעלי החיים" (1975) וטום רייגן, "הטיעון לזכויות בעלי חיים" (1983). ב-2001 טבעה הפסיכולוגית החברתית האמריקאית מלאני ג'וי את המונח "קרניזם" לתיאור מערכת אמונות סמויה המצדיקה אכילת בשר, ומרגילה לראות אותה כנורמלית, טבעית ונחוצה.
תומכי הגישה המוסרית מדגישים כי ייצורם של מוצרים מן החי כרוך בסבל, בשל המתתם של בעלי החיים או בגלל גידולם בתנאים הגורמים להם לסבל, למשל כליאה בכלובים בצפיפות בסביבה מזוהמת, לעיתים ללא יכולת תנועה, פגיעות גופניות, כמו חיתוך איברים ללא הרדמה (למשל קרניים או מקור), כוויות קור, חום או כימיות למטרות סימון ושימוש בברירה מלאכותית על-מנת לטפח תכונות תורשתיות רווחיות שמעוותות את מבנה גופם של בעלי-החיים ופוגעות בתפקודם הפיזי. הם מסבירים כי גם תעשיות החלב והביצים שאינן כרוכות בהמתה לצורך הייצור, נגרם סבל רב. בתעשיית החלב מבצעים הזרעה מלאכותית של פרות, עיזים וכבשים והפרדה מהאם מיד לאחר ההמלטה (בעיקר של עגלים וגדיים), כדי שלא ינקו חלב מאימותיהן. במקרים מסוימים מומתות חיות גם בתעשיות החלב והביצים, למשל בהמתה בגז או גריסה של אפרוחי תרנגול זכרים.
בריאות
לפי נייר העמדה, טבעונים צורכים פחות סידן, ויטמין D, חומצות שומן (אומגה 3), אבץ, ברזל ויוד, אך אין ראייה שהכמות הפחותה היא רלוונטית מבחינה בריאותית, ולא נראה שהיא פוגמת ביתרונות הבריאותיים. בעת הצורך האיגוד ממליץ על מזון מועשר או תוספים כפי שהדבר בתזונה של אוכלי כל. ויטמין B12 כמעט נעדר בתזונה טבעונית, ונייר העמדה ממליץ על השלמתו מתוסף מזון או מזונות מועשרים.
איכות הסביבה
טעם נוסף לבחירה בתזונה טבעונית עשוי להיות משיקולים סביבתיים (אקולוגיים). בגרמניה למשל, הטיעון הסביבתי לטבעונות פופולרי לפחות כמו הטיעון המוסרי-הומאני והטיעון הבריאותי.
לטבעונות מטעמים אקולוגיים תימוכין ממספר גורמים כשהבולט בהם הוא דו"ח האו"ם "צלו הארוך של משק החי", שמציג את הנזק הנגרם מגידול חיות לצורכי שימוש בבשר. ב-2010 התפרסם דו"ח של הקרן העולמית לחיות בר בשם "כוכב הלכת החי", הכולל בתוכו קריאה להפחתה משמעותית בצריכת המזון מהחי כאחד האמצעים העיקריים להתמודדות עם בעיות סביבתיות, לפי חישוב טביעת רגל אקולוגית של מוצרים מהחי. על-פי מחקר שפורסם ב-2014, הפחתה משמעותית בצריכת המזון מהחי העולמית היא הכרחית על-מנת לעמוד ביעדים שקבע האו"ם להפחתת פליטת גזי חממה. על פי מאמר שהתפרסם ב-2015, הפחתת היקף הייצור והצריכה של מזון מהחי היא אמצעי חשוב והכרחי לשימור המגוון הביולוגי על פני כדור הארץ
בנוסף, ארגוני סביבה רבים, כמו ארגון "גרינפיס" העולמי וארגון "מגמה ירוקה" הישראלי, תומכים או פועלים למען הורדת הצריכה של מזון מהחי.
השקפה רוחנית או דתית
השקפות דתיות מסוימות מתנגדות לאכילת מוצרים מהחי. כך למשל קהילת העבריים מדימונה מקיימת אורח חיים טבעוני, בהתאם לפרשנותם ל
הקשר בין השקפות דתיות מסוימות לטבעונות יתואר בהרחבה בפרק עצמאי.
בעת העתיקה וימי הביניים
ביקורת מוסרית על אכילת בעלי חיים החלה להופיע כבר בעת העתיקה, בין השאר בתת-היבשת ההודית, בקרב הג'יינים, הבודהיזם וההינדים, וביוון העתיקה בקרב הפיתגוראים והאורפים. עם זאת, במהלך העת העתיקה הביקורת לא יצאה נגד ניצול בעלי חיים להפקת חלב, אלא התמקדה בהתנגדות לאכילת בשר בלבד. התיעוד המוקדם ביותר להימנעות כללית ממוצרים מהחי, כולל חלב, ביצים ודבש, מגיעה מהמשורר הסורי בן המאה ה-10, אבו אל-עלאא אל-מערי, שתיאר את התנגדותו לאכילה מהחי כך: במאה ה-15 אמר לאונרדו דה וינצ'י על המתה ואכילת בעלי חיים: "הגוף שלי לא יהיה קבר ליצורים אחרים." (מאנגלית: “My body will not be a tomb for other creatures.”)
דה וינצ'י היה ידוע כאיש הנלחם לזכויות הבעלי חיים והיה מתעב אכזריות כלפי בעלי חיים, אחד ממעשיו שידועים בלחימתו לחירותם של בעלי החיים, היה כשקנה בשוק באיטליה ציפורים כלואות על מנת לשחררן לחופשי.
המאה ה-19
החל מהמאה ה-19 חלה עלייה בהתעניינות בצמחונות ובטבעונות. בשנת 1806, ויליאם לם, דוקטור לרפואה אנגלי עבר לטבעונות והחל לפעול לקידום טבעונות מטעמי בריאות.
ב-1838, ג'יימס פירפונט גריבס פתח פנימייה טבעונית בלונדון. בשנת 1843, עמוס ברונסון אלקוט וצ'ארלס ליין הקימו את הקהילה הטבעונית 'פרוטלנד' בהארוורד, מסצ'וסטס, אך הפעילות שלה הופסקה תוך פחות משנה. באותה התקופה, פעל גם דודנו של עמוס ברונסון אלקוט, ויליאם אלקוט, רופא במקצועו, שקידם אורח חיים טבעוני.
ב-1847 הוקמה באנגליה האגודה הצמחונית הראשונה. בין המייסדים שלה היו גם טבעונים, מכיוון שבאותה עת עדיין לא התפתחה ההבחנה המושגית בין צמחונות לטבעונות.
המאה ה-20
ב-1944 דונלד ווטסון פרש מהאגודה הצמחונית כדי לייסד את האגודה הטבעונית הראשונה, וטבע את המילה האנגלית "Veganism" לתיאור טבעונות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 חלה התעוררות בעיסוק בזכויות בעלי חיים באקדמיה, עם הקמתה של קבוצת אוקספורד, קבוצה של אינטלקטואלים מתחום מדעי החברה והרוח שפעלו לקידום מעמד בעלי החיים. ב-1965 חברת הקבוצה בריג'יד ברופי פרסמה את המאמר "זכויותיהם של בעלי החיים". הפילוסוף פיטר סינגר, המקורב לחוג, פרסם ב-1975 את הספר "שחרור בעלי החיים" שיצא נגד תעשיית הבשר, הביצים והחלב.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, קידום טבעונות ומאבק נגד הפגיעה בבעלי חיים בתעשיות המזון הפכו למטרות מרכזיות בשביל ארגונים להגנת בעלי חיים. ב-1980 נוסד בנורפוק, ורג'יניה ארגון זכויות בעלי החיים PETA, על ידי אינגריד ניוקירק ואלכס פאצ'קו. בשנים הראשונות לפעילותו הארגון עסק בעיקר במאבק בתעשיית הפרוות ובניסויים בבעלי חיים, אבל תוך זמן קצר החל לפעול גם לחשיפת פגיעה בבעלי חיים בתעשיות הבשר, הביצים והחלב, ולקידום תזונה טבעונית.
המאה ה-21
מראשית המאה ה-21 חלה עלייה בעיסוק בטבעונות בקולנוע התיעודי ובספרות הפופולרית. בשנת 2005 יצא הסרט ארת'לינגס, סרט תיעודי בהנחייתו של חואקין פיניקס המבקר את הפגיעה בבעלי חיים בידי אדם ומעודד טבעונות. ב-2009 יצא לאור רב המכר של ג'ונתן ספרן פויר, "לאכול בעלי חיים". הספר עובד לסרט תיעודי בהנחיית נטלי פורטמן שיצא ב-2018.
סרטים תיעודיים נוספים העוסקים בטבעונות הם הסרט Home (2009) העוסק בבעיות מוסריות ואקולוגיות הקשורות בצריכת מזונות נפוצים מן החי, הסרט מזלגות במקום סכינים (2011) המעודד תזונה מהצומח מסיבות בריאותיות, והסרט כוח טבעי (2018) העוסק בתזונה מהצומח בקרב ספורטאים.
אקטיביסטים והוגים טבעוניים מוקדמים ידועים בארצות הברית למשל הם רין ברי, פיטר סינגר, טום ריגן, מרטי קיל, אלכס הרשאפט, גארי פרנציון, קרול אדמס וויל טאטל. אקטיביסטים מאוחרים יותר הם למשל גארי יורופסקי, מלאני ג'וי, פיטר דניאל יאנג וד"ר מייקל גרגר.
ישנם רבים המעריכים שבעשורים הקרובים השימוש בחיות לצורך הפקת בשר, חלב ומוצרי עור, ילך ויפחת עם התפתחות הבשר המתורבת, החלב המתורבת ותחליפי בשר, חלב, ביצים ועור צמחוניים או סינתטיים אחרים. לפי הערכות אלו ייתכן כי בטווח של 100 שנים רוב רובה של האנושות יהפוך לטבעוני.
בישראל
ישראל נחשבת למדינה שבה יש קהילה גדולה של טבעונים ופעילי זכויות בעלי חיים, ומודעות גדולה של האוכלוסייה לזכויות בעלי חיים וטבעונות. העיר תל אביב נחשבת ל"בירת הטבעונות העולמית", עם כ-400 מטבחים, מסעדות, בתי קפה ובתי עסק טבעוניים וצמחוניים. עם זאת, ישראל נמצאת במקום ראשון בעולם בצריכת עוף לנפש.
בתקופת המנדט הבריטי חיו בארץ ישראל כמה מתיישבים שדגלו באורח חיים המשקף הגדרות מסוימות של המונח "טבעונות"; בולט בין אלו היה יהושע הלוי הורוביץ אשר בשנת 1937 פרסם בארץ את המקראה בת שני הכרכים "ספר הטבעונות". לאחר קום המדינה בשנת 1969 התיישבו בישראל בני קבוצה דתית ששמה העבריים הישראלים לירושלים (הידועים גם בכינוי "העבריים מדימונה"). תחילה התיישבו בערד אך מאוחר יותר נקבע מרכזם בדימונה בה שוכן מרכז קהילתם עד היום. העבריים מדימונה דוגלים באורח חיים טבעוני למהדרין ומפעילים מסעדות שונות ורשת קייטרינג ישראלית המשווקת מזון טבעוני.
תנועת הצמחונים והטבעונים הייתה הארגון הראשון שהוקם ב-1983 ועסק בקידום הטבעונות בישראל. הארגון הוציא ביטאון בשם טבעאון.
העמותה הישראלית הוותיקה בישראל הפועלת לקידום אורח חיים טבעוני היא אנימלס - עמותה לזכויות בעלי חיים (לשעבר - "אנונימוס"), אשר הוקמה בשנת 1994. בנוסף עוסקת עמותת אנימלס בפעילות למען זכויות בעלי חיים, שתדלנות בנושא ותחקירים במשקים ובתעשיות מזון מן החי. בשנת 2003 הוקם יומן חייתי, שהפיץ סרטונים על טבעונות וזכויות בעלי-חיים, ובשנת 2005 הוקמה שב"י על ידי פעילים שפרשו מאנונימוס. נקודת ציון חשובה הייתה פתיחת מסעדת "בודהה בורגרס" בשנת 2006, שהייתה המסעדה הטבעונית הראשונה בישראל שכוונה לציבור הרחב, להבדיל ממסעדות קהילתיות שפעלו עוד לפניה (כגון מסעדת "טעם החיים" שאז יועדה בעיקר לקהילת העבריים מדימונה). כמו כן, בשנת 2009, בעונה השנייה של תוכנית המציאות האח הגדול נכנס מתמודד טבעוני, יוסף נתן-בכר.
גל של טבעונות החל בסביבות שנת 2010 עם הפצת הרצאתו של גארי יורופסקי, אקטיביסט אמריקאי טבעוני, ברחבי אתרי האינטרנט הישראליים והרשתות החברתיות. בשנת 2011 קמה רשת המזון הטבעוני "השווארמה הצמחונית". בשנת 2012 נערך בתל אביב, על ידי פעילי תנועת 269life, "מיצג המזרקות והראשים הכרותים". גורם משמעותי בעליית מספר הטבעונים היה פרסום תחקירים דוקומנטריים וצילומי מצלמה נסתרת, החושפים התעללות בבעלי חיים, במחלבות, במשחטות ובמפעלים בישראל. עליית מספר הטבעונים הביאה גם להקמת מסעדות טבעוניות רבות. גארי יורופסקי הגיע לישראל פעמיים לסיבוב הרצאות, כאשר ביקורו השני היה שנוי במחלוקת עקב אלימות שהפעיל לכאורה כנגד אראל סג"ל.
בעקבות המודעות הציבורית הגוברת, קמו בישראל ארגונים חדשים כמו ויגן-פרנדלי המקדמת אורח חיים טבעוני ו-269life הנחשבת לרדיקלית. בשנת 2014 נערך "הקונגרס הטבעוני הראשון" באודיטוריום דוהל שבתל אביב; גם כן בשנה זו יצא לפועל "המסע הטבעוני הראשון" בו טיילה משאית של פעילים טבעונים מקבוצות שונות (בפרט עמותת ויגן-פרנדלי והחזית לשחרור בעלי חיים), ממטולה עד אילת, והקרינה סרטים המציגים התעללות בבעלי חיים במדגרות, מחלבות, ומשחטות, בעיקר מול בתי קפה ומסעדות, בערים מרכזיות בארץ; דבר שגרם לעיתים לעימותים עם בעלי המסעדות.
בשנת 2014 הקימה עמותת אנונימוס (כיום אנימלס) את מיזם "אתגר 22", במסגרתו מתנסים בטבעונות במסגרת קבוצתית ובליווי טבעונים ותיקים ותזונאים מטעם העמותה, למשך 22 יום.
ב-2014 זכתה פעילת זכויות בעלי חיים, טל גלבוע, בגמר העונה השישית של תוכנית ה"ריאליטי" האח הגדול. במהלך התוכנית ייצגה טל גלבוע עמדה טבעונית והשפיעה באופן ניכר בנושא על צופי התוכנית. רבים ייחסו את זכייתה להערכה גוברת לקונספט הטבעוני, וטל הבטיחה שחלק נכבד מסכומי הזכייה ייתרמו למרכז השיקומי לבעלי חיים "חוות החופש" הישראלית. משנת 2013 גלבוע פעילה במסגרת תנועת שחרור מוחלט.
ב-2014 בעקבות התגברות מגמת הטבעונות בישראל, הנהיג צה"ל שורת הקלות לחיילים טבעוניים בהן הקלה בתהליך ההכרה בחייל כטבעוני, מתן כסף לקניית מזון טבעוני והנפקת לבוש טבעוני (נעליים לא מעור וכומתות טבעוניות).
נכון ל-2014, לפי סקר שנעשה בינואר, בישראל 5% מהאוכלוסייה טבעונים ועוד 8% מהאוכלוסייה צמחונים שאוכלים ביצים ומוצרי חלב/ביצים/מוצרי חלב. סקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ-2014, מצא ש-1.7% מהאוכלוסייה טבעוניים, ו-4.7% צמחונים שאוכלים ביצים ומוצרי חלב/ביצים/מוצרי חלב.
משנת 2003, נערך בישראל מדי שנה מצעד בעלי החיים, ההפגנה הגדולה ביותר בעולם למען זכויות בעלי חיים.
במסמך הודעה לתקשורת של ההלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנושא הרגלי צריכה של נשים ב-2012 צוין, כי יש יותר נשים המגדירות עצמן כטבעוניות או צמחוניות מאשר גברים, עד שיעור של פי 4,
תפוצת הטבעונות בעולם
ישראל, בריטניה, גרמניה, אוסטרליה וקנדה נחשבות למדינות בהן יש תנועה טבעונית משמעותית בהיקפה. בבריטניה קמה האגודה הטבעונית שהייתה גוף פרו-טבעוני מאורגן ראשון מסוגו בעולם, קנדה נחשבת למדינה בה יש רבים הדוגלים בסביבתנות, השקפה הקרובה לטבעונות, וישראל בולטת בכל הקשור לקולינריה טבעונית.
יהדות
המושג "טבעונות" הוא מושג מודרני, כך שאינו נמצא במקורות הקדומים של היהדות, ואין דיונים בו עד לתקופה האחרונה. עם זאת, אפשר לבחון את עמדת היהדות בנושא. על פי המקרא האדם הראשון היה טבעוני, אולם רבים מאבות האומה היו רועי צאן, וגידול חקלאי של בעלי חיים היה נפוץ בקרבם. היהדות מתירה המתת חיות ואכילת בשר ומוצרים מן החי, ומחייבת, בחלק מהקורבנות, המתת חיות ואכילת בשרן. היהדות מחייבת שימוש במוצרים מן החי בכל הקשור לכתיבת ספרי תורה, תפילין מזוזות, ושופרות, דבר שאינו עולה בקנה אחד עם עמדות נפוצות בטבעונות. עם זאת היהדות אינה אדישה לסבלם של בעלי חיים, ומצוות צער בעלי חיים אוסרת על גרימת כאב וצער לבעלי חיים שלא לצורך.
על פי דעות שונות היהדות איננה פוסלת צמחונות או טבעונות כאורח חיים, כל עוד אכילת הבשר לא נדרשת לקיום מצוות אך בולטת יותר ביהדות הגישה המובעת בפתגם "אין שמחה אלא בבשר ויין". כך למשל מערך כשרות מסועף בא לאפשר ליהודים בשר, דגים, חלב ודבש בכל מקומות הימצאם, ומאבק ניטש להבטחת חוקיות שחיטה כשרה במדינות בהן הוצאה מהחוק בטיעונים הומניטריים.
ישנם יהודים אורתודוקסיים ואחרים, המקיימים אורח חיים טבעוני מטעמים דתיים, יש המסבירים זאת כהידור למצווה למנוע צער בעלי חיים ואחרים אף רואים בכך "פרישות" והסתפקות במועט, כך נהג ה"נזיר" דוד כהן המכונה "הנזיר" בשל התנזרותו מכל מיני מנהגים וביניהם גם מאכילת בשר. על אף זאת הם לא נמנעים מקיום מצוות הנחת תפילין, קריאה בתורה ומזוזה הכרוכות בשימוש בעור בהמות.
וכן מצוטט אברהם יצחק הכהן קוק בספר ליקוטיו "חזון הצמחונות והשלום" (פ' י"ד), על שימוש בצמר הבהמה:
ועל זה כתב גם הרמב"ם בספרו "מורה הנבוכים" על צער בעלי החיים ובייחוד הפרדתם מהוריהם:
נצרות
יש הסבורים כי עם תחילתה של הדת הנוצרית היו חלק מחבריה צמחוניים אשר כינסו עצמם בשתי קבוצות חברתיות, האחת נקראה אלכסאים והשנייה אביונים אך תפיסותיהם נשארו שוליות ובקרב ההנהגה הנוצרית כמעט מעולם לא התקיים דיון משמעותי סביב הרג בעלי חיים או פגיעה בהם. כיום ישנם נוצרים טבעונים ותנועות נוצריות (בפרט רפורמיות), המקדמות אורח חיים צמחוני או טבעוני; יש מהם המדגישים את הקונספט היהודי-נוצרי של חסד (Grace) בטענה שיש להעדיף עשיית חסד עם בעלי החיים ועל כן למנוע מראש פגיעה ואף התעללות בהם. קבוצות רדיקאליות טוענות גם לעריכה מגמתית של ספר הברית החדשה שסילפה במעט את דמותו של ישו שלפי אמונתם היה רחום עוד יותר על בעלי חיים, מכפי שהוצג בספר, וכי הוא עצמו היה סוג קדום של טבעוני; תימוכין שקבוצות כאלה מביאות לעמדתן הוא הסיפור המופיע בכל ספרי הבשורה של הברית החדשה, אודות שחרור בעלי חיים שיועדו לשחיטה מתוך כלובים בחצר בית המקדש, על ידי ישו וסיעתו. טענה רדיקאלית נוספת של קבוצות אלה היא כי התיאור על נסי הדגים הם דוגמה לעריכה מגמתית של הברית החדשה ובכל הקשור לנס הלחם והדגים, לטענתם הדגים הנזכרים הם תוספת מאוחרת והדיווח המקורי הזכיר לחם בלבד.
בודהיזם
זרמים מסוימים בבודהיזם הם צמחוניים ומיעוטם מדגישים אורח חיים טבעוני. הבסיס לכך הוא איסור פגיעה בבעלי חיים המופיע בתורת הבודהה. לנזירים בודהיסטים במזרח אסיה היה חלק בפיתוחם של תחליפי בשר ומנות צמחוניות וטבעוניות שונות במטבחים של אזור זה; כך למשל בסין נפוץ תחליף לבשר אווזים (הנפוץ במזרח אסיה) העשוי מסייטן ונקרא מוק דאק (בסינית מפושטת:焖斋鸭). כמו הסייטן גם השימוש הרב בטופו, טמפה, ותחליפי בשר וגבינה אחרים, קשור למנהג ההתנזרות מבשר (ולעיתים גם מדגים), הנפוץ במזרח אסיה, ולרצון שלא לצער בעלי חיים, בדת זו.
אורח החיים הטבעוני
טבעונים מטעמי מוסר רואים את אורח החיים הטבעוני מעבר לסוגיית התזונה וימנעו מתוצרים של פעולות הגורמות פגיעה בבעלי חיים. כך למשל טבעונים רבים נמנעים מללבוש בגדים העשויים עור או פרווה משום שהשימוש בהם כרוך בהכרח בהמתתן של החיות. אחרים לא ירצו להשתמש גם בצמר (המכסה את גוף הכבשים וחיות אחרות), מאחר שתהליך הגזיזה פוגעני ופוצע את בעלי החיים ומזיק להם, וגידולם מבוצע באופן הפוגע ברווחתם.
טבעונים מטעמי מוסר מתנגדים לשימוש בבעלי חיים בקרקסים משום הכאב הגופני הכרוך באילוף חיות לבצע פעולות שאינו מתאימות למבנה גופן (כגון, הושבת פילים בתנוחה אנושית, ביצוע ריקוד עם דוביים, או האצת טורפים מסוימים לזנק מתוך חישוק בוער). טבעונים רבים מתנגדים גם לציד כפעילות ספורטיבית. יש טבעונים המתנגדים להצגת חיות ב"פינת ליטוף" ורואים בכך כהתאכזרות לבעלי החיים, מאחר שהן סגורות בכלוב קטן, והמפגש עם הילדים פוגע ברווחתן.
טבעונים רבים נמנעים מלהשתמש בכריות המלאות בנוצות ובמקום זאת יעדיפו כריות המלאות בתערובת העשויה מחומר דומם משום הכאב שחשים בעלי כנף כאשר תולשים מהם את נוצותיהם, פעולה הנעשית בדרך כלל כאשר בעלי הכנף בהכרה מלאה. כמו כן, טבעונים נמנעים מלרהט את ביתם בספות עור או בצמר.
טבעונים אשר מאמינים שטבעונות נותנת ערך מוסף לבריאותם עשויים להקפיד על תזונה המעדיפה מזון אורגני, ומזון שאינו מעובד. בין הדברים שטבעונים אלה מקפידים עליהם:
כמו כן ישנו מגוון דיאטות שבסיסן טבעוני אך כוללות רעיונות נוספים אודות התאמת התזונה לבריאות (דיאטות טבעוניות מוגדרות אשר עשויות להיות מאוד שונות זו מזו), בנוסף לעקרונות הכלליים של הטבעונות.
מאכלים טבעוניים
התזונה הטבעונית מתבססת על רכיבים צמחיים, ומהם מוכנים מאכלים שונים. במטבח הישראלי והים-תיכוני למשל ישנם מאכלים טבעוניים, המבוססים על שילוב של קטניות, דגנים וירקות, כגון: אורז עם שעועית, פלאפל, שניצל טבעוני, חומוס, פיצה, כרובית בפירורי לחם, מג'דרה, קובה, סלט סלק, מקרוני. מטבחים רבים מכילים מגוון רחב של מנות טבעוניות, דוגמת המטבח ההודי, המטבח היפני, המטבח הקוריאני-הנזירי, המטבח הווייטנאמי ועוד.
ישנם טבעונים המבקשים להסב מתכונים הכוללים מרכיבים מן החי. כך למשל בשימושים רבים מחליפים חמאה בשמן. כאשר יש צורך בשומן מוצק, משתמשים במרגרינה, שמן קוקוס או שמן זית (או שמנים נוספים המתמצקים בקירור). לצורך קשירת-תערובות באפייה, במקום ביצים משתמשים בעמילנים, בקטניות או בקמחי קטניות, בטחינה או בזרעי פשתן. אקוופאבה מחליפה חלבון ביצה במתכונים הדורשים הקצפה. מקמחי קטניות ניתן להכין גם חביתות טבעוניות שמוגשות בבתי קפה רבים כארוחת בוקר טבעונית.
יש טבעונים הכוללים בתפריטם מאכלים המקבילים למאכלים מן החי, כולל תחליפי בשר, חלב צמחי, וגבינות טבעוניות.
יש טבעונים המתנגדים לשימוש בתחליפים כאלה, אם מסיבה הבריאותית, מאחר שתחליפים אלה הם מזון מתועש, או מאחר שהם רואים במזון מהחי עניין פסול שאין צורך לחקות אותו ובכך לספק לכאורה תמיכה לאכילה שלו. אחרים, בעיקר כאלה שהיו מורגלים באכילת בשר, נעזרים בתחליפים כדי להחליף מזונות אליהם התרגלו בעברם.
דגל הטבעונות
דגל הטבעונות הוא דגל אזרחי יבשתי שאומץ על ידי הקהילה הטבעונית הבינלאומית כדי לסמל את הטבעונות. הדגל מורכב משלושה משולשים בצבעי כחול וירוק שיוצרים ביניהם את האות V, האות הראשונה במילה Vegan - טבעונות באנגלית. הדגל עוצב על ידי גד חכימי, מעצב ישראלי בוגר בצלאל ופעיל בתחום הטבעונות, בשיתוף עם קבוצת פעילים ומעצבים גרפיים ממספר מדינות.
אורי (קנטון)
אורי (בגרמנית: Uri, ) הוא קנטון במרכז שווייץ, והוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ. בשטח הקנטון נמצא נהר רויס שבין מעבר סנקט גוטהרד וימת ארבעת הקנטונים. האוכלוסייה בקנטון היא קתולית והשפה המדוברת בו היא גרמנית.
גאוגרפיה
הקנטון ממוקם במרכז המדינה. אדמות הקנטון הן עמק הנהר רויס וגדותיו העיקריות של הנהר. השטח הכולל של הקנטון הוא 1,077 ק"מ². יערות מכסים שטח ניכר מהקנטון, ויותר מעשרים אחוז מהשטח הלא יצרני באורי מכוסה קרחונים. הפסגה הגבוהה ביותר באורי היא הדאמסטוק (3,630 מ '), צפונית למעבר פורקה.
היסטוריה
אורי מוזכר לראשונה ב-732 כשייך לרייכנהאו. ב-853 הוא ניתן למנזר בציריך על ידי לואי הגרמני.
נהוג לחשוב שהשם "אורי" בא מהמילה הגרמנית העתיקה ל"שור בר" ("אורוקס" - Aurochs, Ur או Urus). השערה זו נתמכת על ידי העובדה שבסמל המסורתי של הקנטון מוצג ראש של שור.
ב-1243 למחוז הייתה חותמת ידועה. עד 1274, רודולף מבית הבסבורג הכיר בפריבילגיות האלו. אורי הוא אחד משלושת הקנטונים המקוריים בשווייץ, שראשיו חתמו על מכתב האיחוד ב-1291. ב-1386 אורי השתתף בניצחון על האוסטרים בסמפך. כתוצאה מכך סיפח אורי את שטחי "אורסרן" ב-1410.
הקנטון שרד את הרפורמציה ונשאר קתולי. בזמן הרפובליקה ההלבטית היה אורי חלק מארבעת חלקי הקנטון "ולדשטטן" (Waldstätten). לאחר מכן, ב-1803, קיבל אורי חזרה את עצמאותו. כל ניסיונות של שינוי דתי או חוקתי נדחו.
פוליטיקה
החוקה הנוכחית נוצרה ב-1888, ושונתה ב-1929 כשהקונגרס הפתוח נוסד. בירת הקנטון היא אלטדורף.
כלכלה
השדות המעובדים של הקנטון ממוקמים בבקעת נהר הרויס. ישנם שדות מרעה במדרונות התחתונים של ההרים. מכיוון שרוב השטח הוא הררי, הוא אינו טוב לעיבוד. באלטדורף יש מפעלים לייצור כבלים וגומי.
תיירות היא מקור הכנסה חשוב בקנטון אורי. רשת מצוינת של כבישים תיירותיים מצויה בהרים, המובילים למעברי הרים ומעניקים גישה לקנטונים סמוכים. הרכבת הראשית היא קו סנט גוטרד, וחלק ניכר מהכוח ההידרואלקטרי המיוצר על ידי מפעלים בנהר הרויס משרתים את תוואי הרכבת.
גוידו אהרן מנדס
גוידו אהרן מֶנדֶס (באיטלקית: Guido Aaron Mendes; 18 באוגוסט 1876, פירנצה – 19 ביולי 1965, רמת גן) היה רופא וגנרל בצבא איטליה, אשר התמחה בטיפול במחלות ריאה וניהל בית חולים ברומא. כיהן כיו"ר הקרן הקיימת לישראל ברומא, מרצה לרפואה באוניברסיטת רומא ומפקח מיוחד של חיל הרפואה האיטלקי. ממקימי בית הספר לקציני ים עבריים בצ'יויטהווקיה שליד רומא.
כף דוקור
הכף מהווה את הקצה הצפוני של חצי האי קוקרל.
גוידו אהרן מנדס
ב-1938 עזב את איטליה בעקבות חוקי הגזע, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בסוף אותה שנה אחרי התערבות מיוחדת של הוותיקן בעינינו. היה פעיל במאבק להדברת השחפת בישראל.
כף דוקור
גילוי הכף
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית השנייה לחקר אנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1837–1840, בפיקודו של קפטן ז'ול דומון ד'אורוויל.
הכף מופתה על ידי המשלחת הצרפתית השנייה ב-27 בפברואר 1838.
גוידו אהרן מנדס
פעילותו באיטליה
נולד למשפחה אמידה בפירנצה. אביו, משה מאוריציו מנדס, היה בנקאי מצאצאי דונה גרציה מנדס ופרנציסקו מנדס). חונך בטובי בתי הספר האיטלקיים ומיד בסיום התיכון החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת רומא. הוסמך כרופא כללי בשנת 1900 ופנה להתמחות במחלות ריאה ונשימה.
כף דוקור
גילוי הכף
הכף מופתה בשנית על ידי משלחת מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאה ממפרץ התקווה בשנת 1946.
גוידו אהרן מנדס
פעילותו באיטליה
לאחר כמה שנים התגייס לצבא איטליה והשתתף במלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1911-1912) ובמלחמת העולם הראשונה בחזיתות הצפוניות. בתחילת שנות ה-20 הועלה לדרגת רב-סרן. במהלך המלחמה התמחה בטיפול בנפגעי התקפות נשק כימי ופעל רבות ליצירת שיטות טיפול חדשות בתחום זה.
כף דוקור
מקור השם
ד'אורוויל קרא ללשון היבשה על של לואי דוקור (Louis Ducorps), חבר המשלחת.
גוידו אהרן מנדס
פעילותו באיטליה
במהלך המלחמה יצר קשרים אמיצים עם גורמים בכירים בוותיקן והצלב האדום. בשנת 1926 נתבקש לעזוב את הצבא זמנית כדי לנהל את בית החולים למחלות ריאה ברומא. במהלך כהונתו קצר שבחים, הצלחה ועיטורים מהוותיקן וגורמים בממשל האיטלקי. הוביל את הקמתה של שרשרת בתי חולים ומרפאות לטיפול בשחפת. ב-1936 הועלה לדרגת גנרל בצו מיוחד של בניטו מוסוליני ומונה לאחד משלושת המפקחים הבכירים של חיל הרפואה האיטלקי. כאות כבוד לפועלו מונה על ידי האפיפיור ל"רופא הכס הקדוש".
כף דוקור
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 332
גוידו אהרן מנדס
העלייה לישראל
מעט לפני חקיקת חוקי הגזע באיטליה התפטר מנדס מתפקידו כמנהל בית החולים. מאוחר יותר הסביר את הרקע להתפטרותו בכך שלא היה יכול למלא את תפקידו במדינה שבה מתבצעת רדיפה על רקע גזעני. ב-1938 זומן אל האפיפיור פיוס ה-12, שהיה חבר לכתה מימי בית הספר. האפיפיור יעץ למנדס ומשפחתו לעזוב את איטליה לפני שלא יוכלו לצאת מגבולותיה. מנדס מצדו ביקש לקבל אשרות כניסה מיוחדות לארץ ישראל. אשרות אלו הושגו על ידי מעורבותו של יוג'ינו פאצ'לי, לימים האפיפיור פאולוס ה-6, ומונסיניור מונטיני, שלימים היה למזכירו האישי של פאולוס ה-6. בזמן ההמתנה לאשרות התגוררו משפחת מנדס במשך כחצי שנה בשווייץ.
פיוס הראשון
פיוס הראשון (בלטינית: Pius I; מת ב-154 לספירה) היה האפיפיור מ-142 עד 154. פיוס מונה לכס הקדוש לאחר מותו של קודמו היגינוס. לפי המסורת הקתולית, הוא כיהן בתפקיד בזמן שלטונם של אנטוניוס פיוס ומרקוס אורליוס. מועד סיום כהונתו איננו ידוע לאשורה, והאסמכתה היחידה כיום בנושא היא שנת מותו של פוליקרפוס הקדוש, שהייתה ככל הנראה 155 או 156. פוליקרפוס ביקר ברומא שנה לפני מותו שלו וגילה כי אניקטוס, יורשו של פיוס, יושב על הכס הקדוש. מכאן נתקבעה הסברה כי מותו של פיוס חל בערך בשנת 154.
גוידו אהרן מנדס
העלייה לישראל
לאחר העלייה לארץ בשנת 1939, התגוררה משפחתו של מנדס בגדרה, שם ניהל בין השנים 1940–1948 סנטוריום לטיפול בשחפת, אשר הקים בשנת 1929 הד"ר אריה בן גפן. בשנות ה-40 עבר עם משפחתו לרמת גן. שם התגורר עד פטירתו בשנת 1965.
כף דוקור
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 140
גוידו אהרן מנדס
פעילות ציונית והדברת השחפת
לאורך שנות שירותו הציבורי היה מנדס פעיל בארגונים ציוניים ומונה כיו"ר הקרן הקיימת לישראל עד שעזב את איטליה. גולת הכותרת בפעילותו הציונית הייתה הקמתו של בית ספר לקציני ים עבריים בצ’יויטהווקיה, נמל על חוף הים ליד רומא. בבית הספר הזה אשר קלט יהודים מכל רחבי העולם, הוסמכו רבים מקציני חיל הים בראשית דרכו, כולל מפקד חיל הים האלוף שלמה אראל, המספר על כך בספרו "לפניך הים".
כדי לקבל את אישור השלטונות באיטליה להקמת בית ספר יהודי לקציני-ים, ניצל הגנרל, פרופ' מנדס את קשריו האישיים עם ראש ממשלת איטליה, מוסוליני. מוסוליני אשר האמין בכישרון וביכולת של העם היהודי, חשב כי קשריו יעזרו לו בבוא היום בהגשמת חלומו לחידוש האימפריה הרומית. והאישור ניתן.
Jerusalem Studies in Arabic and Islam
Jerusalem Studies in Arabic and Islam (מכונה בקיצור JSAI) הוא כתב עת מדעי בינלאומי היוצא לאור מטעם הקרן ע"ש מקס שלזינגר שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הקרן ע"ש מקס שלזינגר הוקמה מכספי העזבון של ד"ר מקס שלזינגר ורעייתו מרים כדי לסייע במימון פרסומם של חיבורים ערביים, מחקרים על האסלאם ועל הלשון הערבית וספרותה ועל תולדות המזרח התיכון. מלבד JSAI, מפרסמת הקרן שלוש סדרות: מונוגרפיות על ההיסטוריה והתרבות המוסלמית, אסופות מחקרים בערבית ובאסלאם, ופרסום מקורות ערביים שטרם ראו אור בדפוס.
בשנת 2015 ראה אור כרך 42 של JSAI. חלק מן המאמרים בכרך זה הוצגו לראשונה בכינוס "מג'אהליה לאסלאם" שנערך במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתאריכים 24–28 ביוני 2012. גליונות 43–44 (לשנים 2016–2017) כוללים בין היתר מאמרים שהוצגו בכינוסים הבין-לאומיים בירושלים וברומא בנושא Written Arabic and writing Arabic. גיליון 46 (2019) כולל מאמרים שהוצגו בכינוס הבין-לאומי "מג'אהליה לאסלאם" ה-13 שנערך באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בירושלים, 4–6 ביולי 2016. גליונות 49–50 (2020–2021) הם מאמרים לכבוד פרופ' אלה לנדאו-טסרון ופועלה המחקרי.
חסם הולכה עלייתי-חדרי
חסם הולכה עלייתי-חדרי (באנגלית: Atrioventricular block או A.V. Block) הוא מצב בו נפגע מסלול הולכת החשמל התקין בלב האדם כתוצאה מפגיעה בהעברת הדחף החשמלי בקשר הפרוזדור והחדר (AV node). ההפרעה מחולקת לשלוש דרגות עיקריות כאשר כל אחת מהדרגות מאופיינת בתצורה קלינית שונה.
מסלול העברת הדחף החשמלי בלב במצב התקין מתחיל מקוצב הסינוס (SA Node). קוצב הסינוס מייצר דה-פולריזציה מוקדם יותר מכל שאר תאי הלב. הוא מכניס בכך את כל שאר תאי הלב ל"תקופה רפרקטורית מוחלטת" במהלכה הם אינם מסוגלים לייצר דה פולריזציה עצמונית. הדחף החשמלי היוצא מקוצב הסינוס עובר בסיבי ההולכה השונים בעליות ומשם הוא יורד אל הקוצב המשני - "Atrioventricular Node". הקוצב המשני מהווה את נקודת הקישור היחידה שבין העליות לחדרים. באדם בריא ובמצב התקין מתעכב הזרם בקוצב המשני לפרק זמן של בין 120-200 מילישניות (3-5 משבצות בתרשים המוניטור). מהקוצב המשני ממשיך הדחף החשמלי אל חדרי הלב דרך סיבים המכונים "סיבי פורקנייה". הוא עובר באלומת הפרוזדור והחדר, המכונה גם "סיב ההולכה על שם היס", ממשיך אל צרור ההולכה הימני והשמאלי ומשם ממשיך אל סיבי ההולכה הסופיים המפושטים לאורכם ולרוחבם של חדרי הלב.
הגורמים לחסם הולכה עלייתי-חדרי מגוונים וכוללים בתוכם איסכמיה, מחלות ניווניות של הקוצב המשני, מיוקרדיטיס, פריקרדיטיס, גורמים תורשתיים, השפעת ארס נחשים מסוימים (שרף עין גדי לדוגמה), גירוי וגאלי או שימוש בתרופות מסוימות. סוגים מסוימים של חסם הולכה עלייתי-חדרי עשויים להופיע גם באופן תקין אצל ילדים או אצל ספורטאים.
חסם הולכה מדרגה ראשונה
הדרגה הראשונה והקלה ביותר של חסם הולכה עלייתי-חדרי. בחסם הולכה מסוג זה הדחף החשמלי הנוצר בקוצב הסינוס עובר מהעליות אל החדרים דרך קוצב ה-AV בכל פעימה ופעימה כמו אצל אדם בריא. הבעיה בסוג זה של חסימה היא עיכובו של הדחף החשמלי בקשר הפרוזדור והחדר לפרק זמן העולה על 0.2 שניות. חולה עם חסם הולכה מדרגה ראשונה יהיה לרוב א-סימפטומטי. קצב הלב צפוי להיות סדיר והחסם לא צפוי לגרום לברדיקרדיה יוצאת דופן. ההפרעה עשויה להתגלות בבדיקת א.ק.ג. אקראית שהתבצעה מכל סיבה אחרת והחולים יכולים לחיות עם חסם הולכה זה ללא פגיעה או שינוי באורח החיים.
תרשים המוניטור בסוג חסם זה ידגים הארכה של מקטע PR. מקטע PR הוא המקטע הנמצא בין גל ה-P - המייצג את מעבר הזרם בעליות, לבין קומפלקס QRS - המייצג את מעבר הזרם בחדרים. מקטע זה מבטא את עיכוב הדחף החשמלי בקוצב ה-AV.
חסם הולכה מדרגה שנייה
בחסם הולכה מסוג זה מעוכב הזרם החשמלי בין העליות לחדרים לזמן רב יותר מאשר הוא מעוכב בחסם מדרגה ראשונה. הפרעה זו מחולקת לשני סוגים:
חסם הולכה מדרגה שלישית
חסם הולכה מדרגה שלישית הוא סוג החסם החמור ביותר. חולים הסובלים מסוג זה של חסם יסבלו לרוב מסימנים וסימפטומים שונים כגון חולשה, סחרחורות, לחץ דם נמוך, דופק איטי, התעלפות וכאבים בחזה. הם יזדקקו לטיפול רפואי מיידי ודחוף שלרוב יכלול השתלת קוצב לב.
אליגטור
אליגטור (שם מדעי: Alligator) הוא סוג זוחל טורף ממשפחת האליגטוריים החי בביצות ובמקווי מים מתוקים. האליגטור דומה מעט לתנין וקיים בלבול רב ביניהם, אך הוא בעל לסתות רחבות יותר, שיניים פחות בולטות והוא נפוץ רק באזורים מוגבלים למזרח ארצות הברית ובסין.
מיון
הסוג כולל כיום שני מינים:
בעבר נכללו בסוג עוד 6 מינים:
תיאור
האליגטורים מאופיינים בחוטם רחב יותר מאשר חוטמם של חברי משפחת התניניים, וכן בכך שעיניהם ממוקמות קרוב יותר לגבם. צבעם של שני המינים החיים כהה יותר משל התניניים, ועל אף התלות במים בהם הוא חי, צבעו נוטה להיות בגווני שחור. מים עם הרבה אצות מביאים לצבע ירוק יותר, בעוד אליגטורים הגדלים במים הרוויים בטאנין (tannic acid) נוטים להיות בעלי צבע כהה יותר. כאשר לסתותיו סגורות, ניתן לראות רק את שיניו העליונות, בניגוד לתניניים, שאצלם ניתן לראות במצב מקביל הן את השיניים התחתונות והן את השיניים העליונות, אם כי יש פרטים היוצאים מכלל זה. כאשר תוארנה, עיניו של אליגטור בוגר יזהרו בצבע אדום, בעוד שעיניו של אליגטור צעיר יזהרו בצבע ירוק. תכונה זו מנוצלת לזיהוי אליגטורים בלילה.
משקלו הממוצע של אליגטור אמריקני הוא, ואורכו ארבעה מטרים. לפי האתר של הפארק הלאומי אוורגליידס, האליגטור הגדול ביותר שנצפה אי פעם בפלורידה היה באורך של 5.3 מטרים, ואילו הפרט הגדול ביותר שנצפה אי פעם בעולם נראה במארש איילנד (Marsh Island), לואיזיאנה ואורכו היה. הפרטים הגדולים ביותר עשויים להגיע למשקל של יותר מטון.
האליגטור הסיני קטן יותר באופן ניכר: אורכו לרוב לא עולה על ומשקלו הוא.
אזורי מחיה
שתי המדינות היחידות בהן חיים אליגטורים הן ארצות הברית וסין. האליגטור הסיני נמצא בסכנה, וחי רק בעמק נהר היאנגצה. עם זאת, בזמן האחרון מספר פרטים מוחזקים בשבייה בדרום לואיזיאנה בניסיון לשמר את המין.
התנהגות
אליגטורים זכרים גדולים הם בעלי חיים טריטוריאליים וחיים בגפם. אליגטורים קטנים יותר יכולים להימצא לעיתים קרובות בקבוצות גדולות יותר ובסמיכות רבה יותר זה לזה. האליגטורים הגדולים ביותר, זכרים ונקבות גם יחד, יגנו על שלמות הטריטוריה. לאליגטורים הקטנים יותר יש סובלנות רבה יותר כלפי פרטים בגודל דומה לשלהם.
לאליגטורים גוף כבד ומטבוליזם איטי, ולמרות זאת הם יכולים להגיע לזמן קצר למהירויות שעולות על 45 קילומטרים בשעה. הטרף העיקרי של האליגטורים הוא חיות קטנות יותר מהם, אותן הם יכולים להרוג בנשיכה אחת. עם זאת, הם מסוגלים לתפוס חיות גדולות יותר, ואז לגרור אותן למים ולהטביע אותן למוות. כדי לעכל מזון שדורש יותר מנגיסה אחת, האליגטורים יתנו לו להירקב, או שינשכו אותו ויסחררו אותו עד לקריעתו לחתיכות קטנות.
תזונה
האליגטורים הם אכלנים סתגלניים, באוכלם את מרבית מה שביכולתם לתפוס. כשהם צעירים, הם אוכלים דגים, חרקים, שבלולים וסרטנים. ככל שהם גדלים, כך הם ניזונים מבעלי-חיים גדולים יותר, ביניהם דגים גדולים יחסית (כמו דגי תנין, Lepisosteidae), צבים, יונקים שונים, עופות וזוחלים אחרים. בקיבותיהם נמצאות לרוב אבני קיבה. במידת הצורך והרעב הם יאכלו אפילו פגרים. אליגטורים בוגרים יאכלו חזירי בר ואיילים, ולעיתים אף יהרגו ויאכלו אליגטורים קטנים וחלשים יותר. במקרים מסוימים נודע כי האליגטורים צדו פומות הרים בפלורידה ודובים, עובדה שהופכת אותם ל"טורפי-על" בתחום תפוצתם. ידוע על מספר מועט של מקרים בהם תקפו האליגטורים בני-אדם שחדרו לתחום מחייתם. בניגוד לתניניים גדולים, האליגטורים לא רואים באדם טרף טבעי.
מספר המקרים בהם גרמו אליגטורים למוות של בני אדם גדל לאחרונה. בעוד שבין שנות ה-70 לשנות ה-90 של המאה ה-20 התרחשו כתשע תקיפות קטלניות בארצות הברית, מ-2001 ועד 2006 נהרגו 11 אנשים. האליגטורים אכן פוחדים מבני אדם, אולם פלישה מתגרה לבית הגידול של האליגטור יכולה להביא בסופו של דבר לתקיפת הפולש.
רבייה
הגיל בו מגיע האליגטור לבגרות מינית תלוי יותר בגודלו הפיזי מאשר בגילו. אליגטור נחשב לבוגר מינית כאשר הוא מגיע לאורך של מטר ושמונים סנטימטרים או יותר. האליגטורים הם מתרבים עונתיים. עונת הייחום מתרחשת באביב כאשר המים חמים. הנקבה בונה קן הבנוי מצמחייה שנרקבה, ושם היא דוגרת על הביצים. הנקבה תגן על הקן מפני טורפים, ותסייע לצאצאיה להגיע למים מרגע שהם בוקעים מהביצה. היא תשמור עליהם במשך שנה במידה ויישארו באזור מחייתה.
המועצה המלכותית
המועצה המלכותית המכובדת ביותר של הוד מלכותו (אנגלית: His Majesty's Most Honourable Privy Council), ובקיצור המועצה המלכותית, היא גוף של יועצים לריבון הממלכה המאוחדת. רוב חברי המועצה הם פוליטיקאים בכירים שכיהנו או שמכהנים בבית הנבחרים או בבית הלורדים.
המועצה המלכותית, שהחליפה את המועצה המלכותית של אנגליה, הייתה בעבר מוסד בעל כוח רב, אך כיום מדיניותה נתונה תחת בקרה של קבינט ממשלת בריטניה. המועצה מייעצת לריבון הבריטי בנוגע להפעלת סמכויותיו המלכותיות, ומוציאה צווים הידועים כ"דבר המלך במועצה" או "צווי המועצה". צווים במועצה קובעים תקנות ומינויים בממשלת בריטניה. הם ניתנים תחת היתר מיוחד בחוק הבריטי, המאציל למועצה סמכויות שונות, ובדרך כלל משמשים לצורך בקרה על מוסדות ציבוריים. המועצה מייעצת גם בנוגע למתן צ'ארטרים מלכותיים, שלפיהם מוענק מעמד מיוחד לגופים מאוגדים ומעמד עיר או רובע לעיירות.
למועצה יש גם תפקידים שיפוטיים, המואצלים בדרך כלל לוועדה השיפוטית. הוועדה מורכבת משופטים בכירים הממונים על ידי היועצים המלכותיים: שופטי בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת ובתי משפט בכירים באנגליה, בוויילס, בסקוטלנד ובצפון אירלנד. בעבר שימשה המועצה בית משפט לערעורים עבור האימפריה הבריטית בכללותה, והיא עודנה דנה בערעורים מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים, משטחי בסיס ריבוניים, משטחי חסות וממדינות מסוימות בחבר העמים הבריטי.
היסטוריה
בתקופת שלטונם של המלכים הנורמנים קיבל הכתר האנגלי ייעוץ מחצר המלוכה, שהורכבה ממגנאטים, אנשי דת ופקידי ממשל בכירים. מטרתה המקורית של המועצה הייתה לייעץ לריבון בנוגע לחקיקה, ניהול ומשפטים. עם השנים תפסו גופים נפרדים תפקידים ייחודיים, שהתפתחו מחצר המלוכה. בתי המשפט נטלו על עצמם את הטיפול בנושאים משפטיים, ואילו הפרלמנט הפך למחוקק העליון של הממלכה. למרות זאת שמרה המועצה על הסמכות לדון במחלוקות חוקתיות, כערכאה ראשונה או כערעור. יתר על כן, חוקים שנקבעו על ידי הריבון לפי עצת המועצה, ולא בעצה אחת עם הפרלמנט, היו תקפים.
ריבונים חזקים נהגו להשתמש במועצה על מנת לעקוף את בתי המשפט והפרלמנט. לדוגמה, במאה ה-15 הקימה המועצה ועדה, לימים בית המשפט של חדר הכוכב, שהייתה בעלת סמכות להטיל כל עונש למעט עונש מוות, תוך היותה פטורה מסדר הדין הפלילי. הנרי השמיני היה יכול לחוקק חוקים באמצעות הכרזה בלבד, בתנאי שהתייעץ עם המועצה. הבכירות החקיקתית של הפרלמנט הושבה רק לאחר מותו של הנרי. למרות שנותרו ברשותה סמכויות חקיקתיות ושיפוטיות, הפכה המועצה לגוף אדמיניסטרטיבי בעיקרו. ב-1553 מנתה המועצה 40 חברים, אך הריבון נטה להסתמך על ועדה קטנה יותר, שלימים הפכה לקבינט ממשלת בריטניה המודרני.
ב-1659 בוטלה מועצת הפרוטקטור, זמן קצר לפני השבת המלוכה. צ'ארלס השני החזיר את המועצה המלכותית, אך בדומה למונרכים הקודמים של בית סטיוארט בחר להסתמך על ועדת יועצים קטנה יותר. בתקופת ג'ורג' הראשון הועברו סמכויות נוספות לוועדה. היא החלה להיפגש גם בלא נוכחות הריבון, והעבירה אליו את ההחלטות שקבעה. באופן זה חדלה המועצה כולה לשמש כחבר יועצים חשאיים לריבון, והתפקיד עבר לאחת מוועדותיה, היא קבינט ממשלת בריטניה.
הרכב המועצה
הריבון, כשהוא פועל לפי עצת המועצה, ידוע כמלך במועצתו או כמלכה במועצתה. חברי המועצה ידועים בכינוים הקולקטיבי "הלורדים של המועצה המלכותית המכובדת של הוד מלכותו", או "הלורדים ואחרים של...". האישיות הבכירה במועצה היא הלורד נשיא המועצה, שהוא התפקיד הרביעי בחשיבותו בממשל הבריטי. הלורד נשיא המועצה הוא חבר הקבינט, ובדרך כלל מדובר ביושב ראש בית הנבחרים או ביושב ראש בית הלורדים. תפקיד נוסף בעל חשיבות הוא זה של פקיד המועצה, שחתימתו מופיעה על כל הצווים המוצאים על ידה.
חברי המועצה מכונים באנגלית Privy Counsellor או Privy Councillor. הכינוי הראשון הוא המועדף על משרד המועצה המלכותית (הגוף המספק למועצה שירותים אדמיניסטרטיביים), כיוון שהוא מדגיש את השימוש האנגלי במילה יועץ כאחד שנותן עצה, וזאת בניגוד למי שהוא חבר במועצה. יועץ מלכותי "מושבע ל" חבר המועצה כשהוא מצטרף אליה לראשונה.
הריבון הבריטי יכול למנות כל אחד ליועץ מלכותי, אך בפועל מבוצעים המינויים רק בהסכמת הממשלה, ואלה שמתמנים הם לרוב חברים בכירים בפרלמנט, הכנסייה האנגליקנית או הרשות השופטת. אין מגבלה על מספר החברים המושבעים למועצה, ונכון לאוגוסט 2008 היו בה 538 חברים. אולם, לחברי המועצה אין זכות להשתתף בכל פגישותיה, ורק חלקם מזומנים לכל פגישה, בדרך כלל לפי החלטתו של ראש הממשלה.
אולם, עיקר חברי המועצה הם פוליטיקאים. לפי החוק יש חובה להשביע למועצה מיד עם המינוי את ראש ממשלת בריטניה, שרים בקבינט ויושב ראש האופוזיציה. למועצה מושבעים גם ראשי המפלגות הגדולות בבית הנבחרים, ראשי הממשלות האוטונומיות של ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד, שרים בכירים שאינם חברי הקבינט, ולעיתים פרלמנטרים בכירים. היועצים המלכותיים מחויבים לפי השבועה שלהם לשמור את כל העניינים הנדונים בפגישות בסוד, כשהמינוי של ראשי מפלגות האופוזיציה מאפשר לממשלה לחלוק עמם מידע סודי "בתנאי המועצה המלכותית". דבר זה קורה בדרך כלל בנסיבות מיוחדות, כגון נושאים הקשורים לביטחון הלאומי של הממלכה.
החברות במועצה פוקעת עם פירוקה, המתרחש בדיוק שישה חודשים לאחר מות המונרך. קודם לכן הוביל מות המונרך לפירוק מיידי של המועצה, אך הדבר תוקן בתקופת שלטונה של המלכה אן. אולם, ישנה מוסכמה שהריבון ממנה מחדש את כל חברי המועצה לאחר פירוקה, ולפיכך החברות היא בפועל לכל החיים.
לריבון הבריטי יש סמכות לסלק מהמועצה את אחד מחבריה לפי בחירתו, ולחבר המועצה הנדון יש זכות להתפטר על מנת להימנע מגירוש. חבר המועצה האחרון שפרש מרצונו היה ג'ונתן אייטקן, שעזב אותה ב-25 ביוני 1997 בעקבות חשד לעדות שקר שדבק בו. הוא היה אחד משלושת חברי המועצה שעזבו אותה במאה ה-20, כשלפניו עשו זאת ג'ון פרופיומו (26 ביוני 1963) וג'ון סטונהאוס (27 באוגוסט 1976). חבר המועצה האחרון שגורש ממנה בניגוד לרצונו היה סר אדגר ספייר, שסולק מהמועצה ב-13 בדצמבר 1921 בעוון פעילויות פרו-גרמניות במלחמת העולם הראשונה.
שבועת המועצה
במשך שנים רבות נחשב פרסום הנוסח הסודי של שבועת המועצה לעבירה פלילית. עם זאת, ב-28 ביולי 1998 פורסם לראשונה נוסח השבועה, בתגובה לשאלה שהופנתה בפרלמנט ללורד נשיא המועצה. הנוסח שלהלן הוא זה שאומרים חברי המועצה מיד עם השבעתם לתפקיד:
פגישות
פגישות המועצה המלכותית נערכות אחת לחודש, במקום מגוריו של הריבון. הקוורום, לפי משרד המועצה המלכותית, הוא שלושה חברים, אך תקנות אחרות קובעות כי הוא דווקא שני חברים.
הריבון הבריטי משתתף בפגישות המועצה, אם כי הוא יכול לשלוח במקומו שני יועצי מדינה או יותר. לפי חוקי המלוכה של 1937 עד 1953, מי שכשירים להיבחר כיועצי המדינה הם בן או בת הזוג של הריבון, וארבעת האנשים הבאים בסדר הירושה לכתר הבריטי שגילם מעל 21 שנים, או 18 שנים עבור יורש העצר. מקובל שהריבון עומד במהלך הפגישה, ועל כן חברי המועצה האחרים לא רשאים לשבת והפגישות נמשכות זמן קצר. הלורד נשיא המועצה מקריא רשימת צווים שצריכים להינתן, והריבון אומר "מאושר" או לא לכל צו.
רק אחדים מחברי המועצה משתתפים בפגישותיה הסדירות. הנוהג המקובל היא שפגישות יומיומיות של המועצה נערכות בהשתתפות של ארבעה חברים, בדרך כלל השרים האחראים לעניינים הנדונים. הלורד נשיא המועצה הוא בדרך כלל אחד מהחברים הנוכחים, אלא אם הדבר נמנע ממנו מסיבה כלשהי. לפי המוסכמות המודרניות של הממשלה הפרלמנטרית והמונרכיה החוקתית, כל צו שניתן על ידי המועצה מנוסח על ידי המחלקה הממשלתית הרלוונטית, ומאושר על ידי השרים האחראיים. הפעולה הננקטת על ידי המלכה במועצה היא צעד פורמלי הנדרש לצורך אימוצו הרשמי של החוק.