cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלהי ימי הביניים
מדרום להרי הפירנאים והאלפים
בשלב מסוים, החל הרנסאנס האיטלקי אשר התפשט בהדרגה לרחבי אירופה. בתחילת המאה ה-14 העביר האפיפיור קלמנס החמישי את מושב האפיפיור מרומא. אביניון הייתה מקום מושבו של האפיפיור בשנים 1309 עד 1376. עם שובו של האפיפיור לרומא ב-1378, התפתחה מדינת האפיפיור למעצמה חילונית גדולה, שהגיעה לשיאה באפיפיור הנחשב מושחת מבחינה מוסרית אלכסנדר השישי. פירנצה זכתה לגדולה בקרב ערי המדינה האיטלקיות באמצעות עסקים פיננסיים, ומשפחות כמו משפחת מדיצ'י הפכו למקדמים חשובים של הרנסאנס בזכות חסותן על האמנויות. גם ערי מדינה אחרות בצפון איטליה הרחיבו את שטחיהן וביססו את כוחן, בעיקר מילאנו, ונציה וגנואה. בעקבות מלחמה שפרצה אחרי המאורעות המכונים ערבית סיציליאנית, נוסדה ממלכת נאפולי בדרום חצי האי האפניני וממלכת סיציליה שכנה על האי סיציליה. האי עבר לשליטת כתר אראגון, איחוד שושלתי של ממלכות שונות. בשנת 1442, שתי הממלכות אוחדו למעשה בשליטת אראגון. בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את סרדיניה לחיימה השני, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה. רק כעבור מאה שנים סרדיניה צורפה רשמית לכתר אראגון. לפני כן, השלטון בסרדניה נע בין ערי המדינה הימיות (ג'נובה ופיזה), פולשים חיצוניים ושליטים מקומיים. בחצי האי האיברי, הממלכה המוסלמית היחידה שנותרה לאורך זמן הייתה ממלכת גרנדה ושאר חצי האי הורכב ממלכות נוצריות. הרקונקיסטה נמשכה יחד עם מאבק בין הממלכות הנוצריות ובתוכן, כגון: מלחמות כתרי קסטיליה ואראגון נגד ממלכת גרנדה, קרב סלאדו, שבו ניצחו הכוחות המשולבים של קסטיליה ופורטוגל את השושלת המרינית; כיבוש סרדיניה והמלחמות המתמשכות עם גנואה על השליטה במערב הים התיכון, לחימה בין אצילי הממלכות, כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים ומלחמת אזרחים בקסטיליה (1351-1369) בימי פדרו הראשון, שהובילה בתורה למלחמה גלויה בין כתרי קסטיליה ואראגון שהיא גם חלק מהמסגרת האירופית הכללית של מלחמת מאה השנים. מלחמה בעלת רקע דומה התקיימה גם בפורטוגל. נישואיהם של איזבלה ופרננדו (1469), וניצחון הצד שתמך בהם במלחמת הירושה הקסטיליאנית, קבעו את האיחוד השושלתי של כתרי קסטיליה ואראגון ויצרו בכך את ממלכת ספרד. תחת שלטונם, הרקונקיסטה תמה בעקבות כיבוש גרנדה ב-1492. בים, כתר אראגון התפתחה כמעצמה ימית ואזורים ביוון צורפו אליה נוסף על איים גדולים. ממזרח לאראגון, חלק מערי המדינה האיטלקיות היו שולחים צי גדול למטרות סחר. הן השיגו חזקות רבות (ששימשו כעמדות מסחר) באגן הים התיכון והיו מעצות ימיות. העות'מאנים הרחיבו את שיטחם על חשבון חזקות אלה. ממערב לאראגון, במהלכה של המאה ה-15, נקלעו קסטיליה ופורטוגל למאבק טריטוריאלי וכלכלי בתחומי מערב האוקיינוס האטלנטי. שתיהן קיבלו מידי האפיפיור מספר בולות אשר הכירו בזכיותיהן על טריטוריות באזור. שתיהן השתלטו על שטחים לחופי האוקיינוס וחיפשו נתיב שיט חדש למזרח אסיה. זאת משום שהדומיננטית ההולכת וגוברת של האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון יצרה מכשול לסחר עבור האומות הנוצריות במערב, אשר בתורן החלו לחפש חלופות.
ענת לוין (מנהלת)
ביוגרפיה
בינואר 2015 מונתה לוין למשנה למנכ"ל כלל ביטוח.
בספטמבר 2019 מונתה למנכ"לית בלאקרוק ישראל.
שלהי ימי הביניים
מצפון להרי הפירנאים והאלפים
לאחר מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1250, לא הצליחה אף אחת מהשושלות המתחרות לתפוס את הכתר, ולכן נאלצו הנסיכים הראשיים של האימפריה לבחור מספר מלכים מבתים שונים. התקופה שבין 1250, שנת מותו של פרידריך ועד שנת 1312, השנה שבה עלה לשלטון קונראד הרביעי כקיסר מכונה האינטררגנום הגדול (אנ'). הקשיים בבחירת המלך הביאו בסופו של דבר להופעת אספת הנסיכים הבוחרים, גוף פוליטי קבוע המונה שבעה נסיכים-בוחרים, אשר נוסד באופן רשמי בשנת 1356 אך אשר התקיים באופן בלתי-רשמי משנת 1256. מלכי האימפריה וקיסריה (החל מהמלך רודולף הראשון, מלך גרמניה) נשענו באופן הולך וגובר על האדמות שבשליטת משפחותיהם כאמצעי לביסוס כוחם. בניגוד לאדמות הקיסריות, שהיו מפוזרות ברחבי האימפריה ולכן קשות לניהול, השטחים המשפחתיים היו קומפקטיים יותר וקל היה לשלוט בהן. ב-1312, שנת הכתרתו של הקיסר היינריך השביעי, נכנס בית לוקסמבורג לתמונה. היינריך היה המלך הראשון מאז פרידריך השני אשר הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כל הקיסרים והמלכים ששלטו אחריו נשענו על אחוזות משפחותיהם: הקיסר לודוויג הרביעי לבית ויטלסבאך (מלך 1314, קיסר 1328–1347) התבסס על נחלות משפחתו בבוואריה; קרל הרביעי לבית לוקסמבורג, נכדו של היינריך השביעי, שאב את עיקר עוצמתו מאדמותיו שבבוהמיה. בוהמיה שגשגה במאה ה-14 אך המלחמות ההוסיטיות הכניסו אותה למשבר. בשנת 1438, מונה הקיסר מבית הבסבורג, וכך היה עד לפירוק הקיסרות בשנת 1806. אולם למרות השטחים הנרחבים שהחזיקו ההבסבורגים, האימפריה עצמה נותרה מפוצלת, וההשפעה הייתה של הנסיכויות שהרכיבו אותה. נוסף על כך, מוסדות פיננסיים, כמו ברית ההנזה, החזיקה בכוח רב, הן במישור הכלכלי והן במישור המדיני. במאה ה-15 החלה שקיעתה ההדרגתית של ברית ההנזה. מדינות לאומיות שהחלו להיווצר השפיעו על הטיית המסחר למסחר פנימי. ערי הברית, למרות מאמציה של ליבק לחזק את קשרי הברית, החלו להעדיף את קשרי המסחר הפנימי במדינותיהן או המסחר האזורי בתחומן (האזור הבלטי) על פני המסחר הבינלאומי. ערי הברית הדרומיות נפרדו מהצפוניות וערי הולנד הפכו למונופול עצמאי.
בארצות השפלה, היו מספר נסיכויות פיאודליות כמו פלנדריה, ברבנט והולנד. רוב השטח שבו שוכנות כיום בלגיה והולנד התאחד בסופו של דבר בשלטון דוכס בורגונדיה ב-1433. לעמדתה של דוכסות בורגונדיה נודעה חשיבות רבה במלחמת מאה השנים בין צרפת ואנגליה. היריבות בין דוכסי בורגונדיה לבין בית המלוכה הצרפתי אפשרה לאנגליה להשתלט על צרפת. ב-1415 הנרי החמישי מלך אנגליה פלש לצרפת עם צבאו, בעוד שז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, לא השתתף בהגנה על ממלכת צרפת.
בצרפת, בית ולואה, שהחליף את בית קאפה ב-1328, היה בתחילתו חלש למדי, תחילה בשל מלחמת מאה השנים, ומאוחר יותר בשל חוזקה של דוכסות בורגונדיה. הופעתה של ז'אן ד'ארק כמנהיגה צבאית שינתה את מהלך המלחמה לטובת הצרפתים. ב-1430, כוחותיו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה תפסו את ז'אן ד'ארק שנמכרה לאנגלים והועלתה על המוקד ב-1431. המלחמה, שתחילתה בשנת 1337 וסיומה בשנת 1453, התנהלה בסדרת מערכות נפרדות. היא החלה בטענתו של אדוארד השלישי לכתר צרפת והסתיימה בגירוש הפולשים האנגלים וביסוס בית ולואה כשושלת המלוכה הלגיטימית של צרפת. כשמת פיליפ השלישי ב-1467, הגיעה בורגונדיה לשיא עוצמתה, כדוכסות שהשתוותה במעמדה לממלכות מערב אירופה. בנו, שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ניסה לכפות את מרותו בשטחי הדוכסות ונתקל בהתנגדות במיוחד מהקונפדרציה השווייצרית הישנה שהוקמה בשנת 1291. ב-1477 נהרג בקרב על העיר נאנסי. לואי האחד עשר, מלך צרפת, השתלט על דוכסות בורגונדיה. מארי מבורגונדיה, בתו של שארל הראשון, נישאה למקסימיליאן הראשון, ארכידוכס אוסטריה, ונחלותיה של בורגונדיה בפלנדריה ובארצות השפלה עברו לידי בית הבסבורג. כך הקיץ הקץ על דוכסות בורגונדיה.
הגידול בסחר בשיא ימי הביניים גרם לאזורים מסוימים להיות תלויים כלכלית בממלכה זו או אחרת. הובלת מטענים הייתה בעיקר בים או בנהר. נורמנדי ושמפאן סיפקו מוצרים לפריז דרך הסן ויובליו ולכן הן תמכו בצרפת. מנגד, לאקיטן, שייצאה את היין שלה לאנגליה, לבריטני, שייצאה מלח לאנגלים ולפלנדריה, שייבאה צמר אנגלי, היה אינטרס לתמוך באנגלים. כך הפלמים, שרצו להימלט מלחץ המס הצרפתי, התקוממו כמה פעמים נגד מלך צרפת בתחילת המאה ה-14. העשורים מ-1335 עד 1450 הולידו סדרה של אסונות כלכליים בצרפת, עם יבול רע, רעב, מגפות ומלחמות. המלחמות הביאו לחוסר ביטחון בנתיבים המסחריים ויצירת נתיבים חדשים. החל משנות ה-50 של המאה ה-15, החל תהליך התאוששות ארוך. הפסקת התנועה החוזרת ונשנית של תעלת למאנש השפיעה מאוד על תעשיית הטקסטיל הפלמית שבתחילת המלחמות ייבאה צמר אנגלי. כדי להתמודד עם חוסר זה, האנגלים הפכו לתלויים פחות כלכלית בפלנדריה, והפכו את הצמר שלהם ישירות לבגדים. יצרני הבגדים הפלמיים ייבאו אז את הצמר שלהם מספרד והחלו לפתח חומרי גלם חלופיים, כמו פשתן. הקשרים עם צרפת פחתו בשל אובדן ההשפעה של ירידי שמפאן.
האיים הבריטיים
אנגליה בימי הביניים המאוחרים שלטה בחלק משטחי צרפת של ימינו ועל פי השיטה הפיאודלית הם היו וסאלים של מלך צרפת בשטחים אלה. עם עלייתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה ותחילת שושלת פלנטג'נט, חלק ניכר מאחזקותיו ביבשת נכבשו על ידי הצרפתים ורבים מהברונים מרדו כחלק ממלחמת הברונים הראשונה. הוא ניצח במלחמה אך המשיך להתמודד עם מרידות בתקופת מלכותו הארוכה. הסמכות המלכותית הוחזרה על ידי בנו שירש את כס המלכות בשנת 1272 בשם אדוארד הראשון. הוא ארגן מחדש את אחזקותיו, והשיג שליטה בוויילס וברוב סקוטלנד. בנו אדוארד השני הובס בקרב בנוקבורן ב-1314 ואיבד שליטה על סקוטלנד. בסופו של דבר הוא הודח בהפיכה ומשנת 1330 בנו אדוארד השלישי השתלט על הממלכה. מחלוקות על מעמדה של גסקוניה הובילו את אדוארד השלישי לתבוע את כס המלכות הצרפתי, וכתוצאה מכך החלה מלחמת מאה השנים, שבה זכו האנגלים להצלחה, לפני נצחנות צרפתיים בתקופת שלטונו של נכדו של אדוארד השלישי, ריצ'רד השני.
אנגליה בימי הביניים המאוחרים שלטה בחלק משטחי צרפת של ימינו ועל פי השיטה הפיאודלית הם היו וסאלים של מלך צרפת בשטחים אלה. עם עלייתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה ותחילת שושלת פלנטג'נט, חלק ניכר מאחזקותיו ביבשת נכבשו על ידי הצרפתים ורבים מהברונים מרדו כחלק ממלחמת הברונים הראשונה. הוא ניצח במלחמה אך המשיך להתמודד עם מרידות בתקופת מלכותו הארוכה. הסמכות המלכותית הוחזרה על ידי בנו שירש את כס המלכות בשנת 1272 בשם אדוארד הראשון. הוא ארגן מחדש את אחזקותיו, והשיג שליטה בוויילס וברוב סקוטלנד. בנו אדוארד השני הובס בקרב באנוקברן ב-1314 ואיבד שליטה על סקוטלנד. בסופו של דבר הוא הודח בהפיכה ומשנת 1330 בנו אדוארד השלישי השתלט על הממלכה. מחלוקות על מעמדה של גסקוניה הובילו את אדוארד השלישי לתבוע את כס המלכות הצרפתי, וכתוצאה מכך החלה מלחמת מאה השנים, שבה זכו האנגלים להצלחה, לפני נצחנות צרפתיים בתקופת שלטונו של נכדו של אדוארד השלישי, ריצ'רד השני.
ריצ'רד הודח על ידי הנרי מבולינגברוק ב-1399, אשר ייסד את בית לנקסטר ופתח מחדש את המלחמה עם צרפת. בנו הנרי החמישי זכה בניצחון מכריע בקרב אז'נקור ב-1415, כבש מחדש את נורמנדי והבטיח שבנו התינוק הנרי השישי יירש הן את הכתר האנגלי והן הצרפתי לאחר מותו הבלתי צפוי ב-1421. עם זאת, הצרפתים החלו לנצח במלחמת מאה השנים וב-1453 האנגלים כבר איבדו כמעט את כל שטחיהם בצרפת פרק לעיר קאלה. הנרי השישי התגלה כמלך חלש ובסופו של דבר הודח במלחמות השושנים, כאשר אדוארד הרביעי תפס את כס המלוכה כמלך הראשון בבית יורק. לאחר מותו וכיבוש כס המלכות על ידי אחיו כריצ'רד השלישי, פלישה בראשות הנרי טיודור וניצחונו ב-1485 בקרב בוסוורת'. סחר הצמר היה אחד הגורמים החשובים ביותר בכלכלה האנגלית כאשר התקופה התוססת ביותר של המסחר הייתה בין השנים 1250 ו-1350. בסוף המאה ה-13, לאחר תקופת של צמיחה, החלה הכלכלה האנגלית להתדרדר בעקבות ריבוי אוכלוסין, מחסור בקרקעות והידלדלות הקרקעות. האוכלוסייה הכפרית הייתה נתונה יותר ויותר ללחץ כלכלי וסבלה ממצב זה. לאחר מאורעות כמו המוות השחור, אוכלוסיית אנגליה קטנה בהרבה ונזקקה לפחות מזון והביקוש למוצרים חקלאיים ירד. מצד שני, שופרו תנאי החקלאי האנגלי מבחינת שכר ותזונה. הכלכלה החקלאית האנגלית נותרה בשפל כלכלי לאורך המאה ה-15. במהלך המאה ה-15 צמחה במידה ניכרת תעשיית הטקסטיל האנגלי, ומעמד חדש של סוחרים אנגלים בינלאומיים הופיע. בין 1440 ל-1480 אירופה נכנסה למיתון שבעקבותיו סבלה אנגליה אף היא. לאחר מכן, החלה הכלכלה האנגלית להתאושש.
אלכסנדר המילטון
מטהו של ג'ורג' וושינגטון
המילטון הוזמן לסייע לגנרלים חשובים. הוא סירב לעשות זאת והיה בטוח שהתהילה בשדה הקרב היא הסיכוי שלו לשפר את מעמדו. לאחר מכן קיבל הצעה לה לא יכול היה לסרב: לשרת כעוזרו של וושינגטון, בדרגת לוטננט קולונל. וושינגטון הרגיש שעוזרו חייב להיות איש אמונו, ולבצע משימות מורכבות.
במהלך המלחמה, התחבר המילטון עם כמה חיילים אחרים. מכתביו למרקיז דה לה פאייט דיברו על מיתולוגיה יוונית והיסטוריה, ורבים טענו שהתפתחה ביניהם מערכת יחסים.
כשהיה במטהו של וושינגטון, המילטון רצה לחזור לקרב פעיל. ככל שהמלחמה התקרבה אל סופה, הוא הבין שההזדמנות להשיג תהילה צבאית עמדה להיעלם. בפברואר 1781, וושינגטון נזף בו במקצת, והוא השתמש בכך כתירוץ להתפטר מתפקידו. הוא ביקש מוושינגטון ומאחרים תפקיד בשדה הקרב. בתחילת יולי 1781, שלח מכתב לוושינגטון בו איים להתפטר אם לא יקבל תפקיד ביצועי.
ב-31 ביולי 1781, הסכים וושינגטון ומינה אותו למפקד גדוד בניו יורק. בתוכנית לתקוף ביורקטאון, קיבל המילטון פיקוד על שלושה גדודים, שהיו אמורים להילחם יחד עם הצבא הצרפתי מול הגדודים הבריטים. המילטון והגדודים שלו לחמו בלילה, והצליחו להשתלט על האזור, וכך שברו את כוחה הצבאי של בריטניה בצפון אמריקה.
קונגרס הקונפדרציה
לאחר הקרב על יורקטאון, התפטר המילטון מפיקוד. ביולי 1782 מונה לקונגרס הקונפדרציה כנציג מניו יורק עם תחילת המושב בנובמבר 1782, לכהונה בת שנה. לפני מינויו לקונגרס, הוא כבר החל לבקר אותו. הוא טען שיש לשנות את הקונפדרציה שלא מתאימה למלחמה או לשלום.
כשהיה במטה של וושינגטון, התייאש מהטבע המבוזר של הקונגרס הקונטיננטלי, ובעיקר בתלות שפיתח במדינות בעבור תמיכה כספית. לפי תקנון הקונפדרציה, לקונגרס לא הייתה סמכות לאסוף מיסים או לדרוש כסף מהמדינות. חוסר במקור הכנסה יציב הקשה על הצבא הקונטיננטלי להשיג אספקה ולשלם לחייליו. במהלך המלחמה, ומעט לאחריה, הקונגרס השיג כסף ממלך צרפת, מעזרה שביקש מהמדינות (שלא תמיד נתנו) ומהלוואות אירופאיות.
תיקון לתקנון הוצע בפברואר 1781, כדי לתת לקונגרס את הכוח לאסוף מס של 5% על כל המוצרים המיובאים, אולם כל המדינות נאלצו לאשר זאת. בנובמבר 1782, דחתה רוד איילנד את החוק, וכך מנעה את העברתו. מדיסון הצטרף להמילטון בשכנוע הקונגרס לשלוח משלחת שתשכנע את רוד איילנד להסכים לכך. טענתם הייתה שלממשל הפדרלי היה הצורך ליצור חוקים מעל למדינות הרגילות. המילטון העביר מכתב שבו טען שלקונגרס היה הכוח להטיל מיסים, כיוון שניתנה לו מכמה מדינות סמכות לקביעת מחירים. אולם גם וירג'יניה דחתה את החוק, והחוק לא עבר.
הקונגרס והצבא
כשהמילטון היה בקונגרס, החיילים המורדים החלו להוות סכנה למדינה. רוב הצבא היה בניו יורק, ולא קיבל מימון לאספקה שלו. בנוסף לכך, כבר ב-1778 הובטחה לקצינים קצבה של חצי ממשכורתם כשישוחררו (בהתחלה לשבע שנים, ולאחר בגידתו של בנדיקט ארנולד קצבה לכל החיים). בתחילת העשור, בגלל מבנה הממשלה, לממשלה לא היה כוח לגבות מיסים או לשלם לחיילים. לאחר כמה חודשים בלי תשלום, החיילים שלחו משלחת לקונגרס עם שלוש דרישות: תשלום לצבא, קצבאות ותשלום חד פעמי אם הקונגרס לא יוכל להרשות לעצמו תשלום קצבאות לכל החיים. הקונגרס דחה זאת.
המילטון ואחרים ניסו לנצל את החשש מהפיכה צבאית כדי לגייס תמיכה במימון הממשלה. הם לא הסכימו לשום דבר שלא אישר לממשלה להטיל מיסים: הם לא הסכימו שהמדינות ייטלו את החוב או להטיל מכס כדי לשלם את החוב. המילטון הציע להשתמש בכוחו של הצבא כדי לגרום למדינות להסכים למיסים. המילטון הציע לוושינגטון שהוא יתווך בינו לבין הממשל, אולם וושינגטון סירב. עם סיום המשבר, הזהירו אותו מפני הסכנות שבשימוש בצבא כדי להשיג תמיכה לתוכנית.
ב-15 במרץ, נאם וושינגטון בפני הקצינים והרגיע אותם. הקונגרס פירק את הצבא באפריל 1783, והטיל מכס של עשרים וחמש שנה, אליו המילטון התנגד, שדרש את אישור כל המדינות. בנוסף, הועבר חוק ששילם קצבאות מלאות לקצינים במשך חמש שנים. רוד איילנד התנגדה לחוקים גם הפעם.
ביוני 1783, קבוצה אחרת של חיילים כועסים שלחה עצומה לקונגרס בדרישה לתת להם החזרים. כשצעדו אל פילדלפיה, הקונגרס האשים את המילטון בשלהובם. המילטון ביקש מיליציה מהמועצה של פנסילבניה אולם היא סירבה לו. המילטון הנחה את ויליאם ג'קסון, מזכיר המלחמה, לעכב את החיילים, ללא הצלחה. כשהחיילים הגיעו לפילדלפיה, הם דרשו תשלום. חשש נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, ג'ון דיקינסון, שהמיליציה המקומית אינה אמינה, וסירב לקבל ממנה עזרה. המילטון דרש מהקונגרס לעבור לפרינסטון בניו ג'רזי. הקונגרס הסכים. כשהוא כועס על חולשת הממשל המרכזי, המילטון הציג טיוטה לחידושים בתקנון הקונפדרציה. הטיוטה כללה סעיפים רבים שנכללו בחוקה העתידית, כולל ממשל מרכזי חזק עם היכולת לאסוף מיסים ולהחזיק צבא. בנוסף כללה הטיוטה הפרדת רשויות בין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
חזרה לניו יורק
המילטון התפטר מהקונגרס, וביולי 1782 חזר לעסוק בעריכת דין בניו יורק. הוא הגן על נתינים בריטים בעיקר.
ב-1784, הקים את הבנק של ניו יורק, שהפך לאחד מהבנקים הוותיקים בתולדות המדינה, והתאחד עם בנק נוסף ב-2007. המילטון הקים מחדש את קולג' קולומביה, לאחר שזה ניזוק במהלך המלחמה. הוא היה ציר בוועידת אנאפוליס ב-1786. הוא דרש ועידה חוקתית, וכך הצליח להתקרב אל חזונו, שכלל ממשל מרכזי חזק, ועצמאי מבחינה כלכלית.
ב-1786, הזמין את הנסיך היינריך מפרוסיה להיות נשיא המדינה או המלך, אולם ההצעה בוטלה לפני שהנסיך יכול היה להגיב.
ועידת החוקה ואישור החוקה
ב-1787, שימש כנציג מחוז ניו יורק במועצה המחוקקת של ניו יורק ונבחר כנציג לועידת החוקה. אף על פי שהמילטון הוביל את המאמצים לכינוס הוועידה, השפעתו הייתה די מוגבלת. המושל ג'ורג' קלינטון בחר נציגים ניו יורקרים אחרים שהתנגדו לממשל המרכזי החזק של המילטון. שניהם קבעו את הקולות של ניו יורק ומנעו שינויים לתקנון הקונפדרציה.
המילטון נאם בזכות מינוי נשיא לכל החיים (אך ללא הירושה המשפחתית של הכתר). הצירים סירבו לכך. המילטון גם דרש פרלמנט עליון המבוסס על בית הלורדים האנגלי. המילטון התנגד לייצוג שווה בסנאט, כשהוא אומר כי הרעיון הוא "מזעזע לכל הדוגל בצדק ולכל רגש אנושי". הוא גם רצה כי הסנאטורים ישרתו לכל חייהם, למעט מקרי שחיתות. ההצעות גרמו לו להיתפס כמונרכיסט. כמו כן דגל המילטון בביטול העבדות.
שלהי ימי הביניים
האיים הבריטיים
מצפון לאנגליה, מותו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1286 הכניס את המדינה למשבר ירושה, ואדוארד הראשון, מלך אנגליה, הובא לבוררות. אדוארד טען לשליטה על סקוטלנד, מה שהוביל למלחמות העצמאות של סקוטלנד. האנגלים הובסו בסופו של דבר וממלכת סקוטלנד ביססה את עצמאותה מאנגליה בזכות אישים כמו ויליאם וולאס בסוף המאה ה-13 ורוברט דה ברוס במאה ה-14. במאה ה-15 תחת שלטון בית סטיוארט, סקוטלנד החזירה לעצמה את השטח שאיבדה לפני כן והתקרבה לגבולות המודרניים שלה. בתקופה זו היא הייתה בברית הגנה עם צרפת, ברית אולד. הברית החלה עם ההסכם שנחתם על ידי ג'ון בליול ופיליפ הרביעי מצרפת ב-1295 נגד אדוארד הראשון. תנאי האמנה קבעו שאם אחת מהמדינות תותקף על ידי אנגליה, המדינה השנייה תפלוש לשטח אנגליה. הברית מילאה תפקיד משמעותי ביחסים בין סקוטלנד, צרפת ואנגליה, בשלהי ימי הביניים ולאחר מכן. ממזרח, בשנת 1267, בימי המלך הנרי השלישי, נחתם שלום מונטגומרי לפיו ניתנה עצמאות חלקית לנסיכות ויילס. הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' הרחיב את שליטתו, אם כי באופן רשמי חויב בשלמי כבוד למלך אנגליה. לאחר שאדוארד הראשון החליף את הנרי ב-1272, היחסים בין אנגליה ווילס הידרדרו, ואדוארד הכריז מלחמה על ל'ואלין ב-1276; הסכם אברקונווי משנת 1277 החליף את התנאים שנקבעו במונטגומרי וריסן קשות את כוחו של ל'ואלין. ברם ב-1282 פתח אחיו הנסיך דוויד' אפ גריפיד' במרד נגד השלטון האנגלי שהסתיים באובדן העצמאות. מרידות בתקופות מאוחרות יותר נכשלו.
בניגוד לוויילס, האנגלים לא הצליחו להשתלט על אירלנד. מסוף המאה ה-13 החל השלטון האנגלי להתערער, והשליטים והמתיישבים הנורמנים החלו להיטמע באוכלוסייה ובתרבות האירית המקומית. הלורדים הנורמנים יצרו בריתות עם הממלכות האיריות העצמאיות ועם הזמן הפכו כמוהן - שליטים עצמאיים בטריטוריות בהם ישבו, עם קשר מועט או ללא קשר בכלל לכתר האנגלי. השטח שבשליטתם הישירה של המלך והממשלה האנגלית צומצם לשטח התחום.
סקנדינביה
בשנת 1319 אוחדו ממלכת נורווגיה וממלכת שוודיה ומגנוס השביעי מלך עליהן. עם זאת, בשנת 1355 פוצל הכתר. את כתר שוודיה ירש בנו הבכור של מגנוס, אלברכט השלישי, בעוד שאת כתר נורווגיה ירש בנו הצעיר, הוקון השישי.
בשנת 1389 הדיחה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, אלמנתו של הוקון השני, את המלך אלברכט מכס המלוכה השוודי. כיורשת לכס המלוכה הדני, הנורווגי והשוודי היא איחדה את תחת שלטונה את כל סקנדינביה וכן את איסלנד, גרינלנד, איי פארו, איי שטלנד ואיי אורקני. מרכז הכוח של האיחוד, שנקרא איחוד קאלמאר, היה ממוקם בדנמרק, אך המדינות נשלטו בעיקר על פי חוקים ומסורות משלהן. אינטרסים שונים (במיוחד חוסר שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד הדומיננטי שמילאו דנמרק והולשטיין) הולידו סכסוכים שהפריעו לאיחוד החל משנות ה-30 של המאה ה-15. האיחוד פורק בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה.
איסלנד נהנתה מהבידוד היחסי שלה והייתה המדינה הסקנדינבית האחרונה שנפגעה על ידי מגפת המוות השחור. ב־1264 הפכה איסלנד לחלק מממלכת נורווגיה העתיקה. לאחר מכן עברה לשליטת דנמרק בעקבות איחוד קאלמאר. בתקופה זו הביאו השינויים האקלימיים והפוליטיים להתרכזות בענף הדיג, ולנטישת החקלאות כענף עיקרי. בינתיים, המושבה הנורדית בגרינלנד גוועה, כנראה בתנאי מזג אוויר קיצוניים במאה ה-15. ייתכן שהתנאים הללו היו השפעת עידן הקרח הקטן.
מדרום לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים
האימפריה הבולגרית הייתה בדעיכה עד המאה ה-14, ועלייתה של סרביה התאפיינה בניצחון הסרבי על הבולגרים בקרב ולבז'ד בשנת 1330. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית. המלך הסרבי סטפן אורוש הרביעי דושאן ניצל את חולשת האימפריה וכבש שטחים נרחבים במערב הבלקן. עד 1346 הוכרז כקיסר. אולם הדומיננטיות הסרבית הייתה קצרת מועד; הצבא הסרבי בראשות לזר חרבליאנוביץ' הובס על ידי הצבא העות'מאני בקרב קוסובו -1389, שם נהרגה רוב האצולה הסרבית ודרום המדינה נכבש על ידי העות'מאנים, כמו רוב דרום בולגריה אשר הפך לשטח עות'מאני בקרב מריצה בשנת 1371. שרידים צפוניים של בולגריה נכבשו לבסוף ב-1396. עד אמצע המאה ה-15, מאבקי שליטה מתמידים עם שכנותיה בבלקן ויריביה הנוצרים-קתוליים הפחיתו את שטחי האימפריה הביזנטית לקונסטנטינופול, סביבתה הקרובה, חלק מהפלופונז, סביב מיסטרס, וכמה איים. יתר על כן, כשקונסטנטינופול סבלה מכמה מצורים הרסניים, אוכלוסיית העיר ירדה מכ-400,000 במאה ה-12 ל-40,000 עד 50,000 עד שנות החמישים של המאה ה-15. שדות פתוחים עצומים הפכו לחלק גדול מהאדמה בין חומות העיר.
בניגוד לביזנטים, הטורקים העות'מאנים הרחיבו את שליטתם כמעט על כל הבלקן ורוב אנטוליה, לאחר שכבשו כמה ערים ביזנטיות ממערב לקונסטנטינופול במחצית השנייה של המאה ה-14. הקיסרות הביזנטית הפכה לואסל עות'מאני בתקופה זו. הונגריה הייתה האיום האירופי העיקרי על העות'מאנים ביבשה, ונציה וגנואה שלטו בחלק ניכר מהים האגאי והשחור. הסולטן מוראד השני הטיל מצור על קונסטנטינופול ב-1422, אך הוא נאלץ להסירו כדי לדכא מרד במקומות אחרים באימפריה. בשנות השלושים של המאה ה-15 כבש מוראט שטחים נרחבים בבלקן וסיפח את ממלכת סרביה ב-1439. ב-1444 הוא הפסיד בקרב חשוב לברית נוצרית בבלקן ויתר על כס המלוכה לבנו, מהמט השני. עם זאת, הוא חזר לשלטון כעבור שנתיים לאחר שהביס את הנוצרים ונשאר סולטן עד מותו ב-1451. הצדדים הגיעו להסכם אשר קבע את הדנובה כחיץ בין העות'מאנים להונגרים, והעניק עצמאות לסרביה. יורשו, מהמט השני, צר על קונסטנטינופול וכבשוה. הוא צירף לתיאריו את התואר קיסר רומי ("Kayzer-i Rum" ). כך ירדה האימפריה הביזנטית מעל במת ההיסטוריה.
יש הרואים בנפילת קונסטנטינופול, את סיום ימי הביניים וראשית הרנסאנס ויש התולים בה את הגירת המלומדים היוונים למערב והתחדשות הלימודים הקלאסיים. נפילת קונסטנטינופול סגרה סופית, עבור הנוצרים האירופאים, את הדרך הישנה דרכה ניהלו את המסחר עם המזרח הרחוק ובמיוחד את סחר התבלינים, שהיו מרכיבים חשובים במטבח ימי הביניים אצל השכבות האמידות. האירופאים המשיכו זמן מה במסחר דרך מצרים הממלוכית, אך המחירים המאמירים שנאלצו לשלם למוסלמים רוקנו את מאגרי הזהב והכסף של אירופה. מצב זה אילץ את האירופאים לחפש דרכים חלופיות, ותרם בעקיפין לגילוי העולם החדש על כל השלכותיו.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ריכז הסולטאן מהמט השני את משאביו בהכנעת ממלכת הונגריה. מטרתו המידית הייתה מבצר הגבול של העיר בלגרד. לאחר כישלון המצור על בלגרד, מוקדה עיקר תשובת הלב בשילוב סרביה ובוסניה באימפריה. סרביה נפלה ב-1459, בוסניה ב-1463 ואלבניה הוכפפה לבסוף ב-1479 שנים ספורות לאחר מותו של סקנדרבג. בלגרד, תחת שלטון הונגרי באותה תקופה, הייתה העיר הבלקנית הגדולה האחרונה שנפלה תחת השלטון העות'מאני, במצור על בלגרד של 1521. עד סוף תקופת ימי הביניים, כל הישויות המדיניות בבלקן הפכו לווסאליות של העות'מאנים או סופחו על ידם.
מצפון לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים
באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר עלתה קרנה של נסיכות מוסקבה. בשנת 1380 ניצחו הנסיכויות הרוסיות בקרב קוליקובו. הקרב סימן את היחלשות השלטון הטטרי-מונגלי. הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה הדוכסות הגדולה של ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה.
היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, נסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית וסיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית. הוא הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480, לאחר עימות שכונה: "העמידה הגדולה על נהר האוגר". לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הרומית המזרחית, הקיסרות הביזנטית. לבסוף הם החלו לקחת על עצמם את התואר צאר, ומוסקבה תוארה בידי בני אותה התקופה כרומא השלישית.
פאודליזם
בימי הביניים המאוחרים החלה הצמיתות להיעלם ממערב לנהר הריין אפילו כשהתפשטה בחלק גדול משאר אירופה. במערב אירופה, עלייתם של מלכים רבי עוצמה, עיירות וכלכלה משתפרת החלישו את מערכת האחוזה לאורך המאות ה-13 וה-14; צמיתות הפכה נדירה עד שנת 1400. במקביל, רוב ההיבטים הצבאיים של הפיאודליזם הסתיימו למעשה בסביבות שנת 1500. זאת בין השאר משום שהצבאות עברו מצבאות המורכבים מהאצולה ללוחמים מקצועיים ובכך הפחית את תביעת האצולה לשלטון, אך גם משום שמגפת המוות השחור הפחיתה את אחיזת האצולה על המעמדות הנמוכים. אדמות שהיו פחות פוריות ננטשו, שכן ניצולי המגפה (וניצולי מאורעות נוספים כמו הרעב הגדול של 1315–1317) הצליחו לרכוש שטחים פוריים יותר. הצמיתות במערב אירופה הגיעה ברובה לסיומה במאות ה-15 וה-16, בגלל שינויים בכלכלה, באוכלוסייה ובחוקים המסדירים את יחסי אדון-דייר במדינות מערב אירופה. סגירת שדות אחוזה למרעה בעלי חיים ולחלקות עיבוד גדולות יותר הפכה את כלכלת רצועות האדמה הקטנות של צמיתים בשדות פתוחים לפחות אטרקטיבית לבעלי הקרקע. יתר על כן, השימוש הגובר בכסף הפך חכירה על ידי צמיתים לרווחית פחות; תמורת עלותה נמוכה יותר ממה שעלה לפרנס צמית, אדון היה יכול לשכור עובדים מיומנים יותר ולשלם להם במזומן. העבודה בשכר הייתה גם גמישה יותר, שכן ניתן היה להעסיק עובדים רק כאשר היה צורך בהם.
במקביל, התסיסה וההתקוממויות ההולכות וגוברות מצד צמיתים ואיכרים, כמו מרד האיכרים האנגלי ב-1381 ומרד הז'אקרי הצרפתי ב-1358, הפעילו לחץ על האצולה ואנשי הדת לשנות את השיטה. כתוצאה מכך, היה ביסוס הדרגתי של צורות חדשות של חכירת קרקעות וחירויות אישיות מוגברות מימשו במידה מסוימת את דרישות הצמיתים והאיכרים.
הצמיתות הגיעה למזרח אירופה מאות שנים מאוחר יותר ממערב אירופה - היא הפכה לדומיננטית בסביבות המאה ה-15. לפני אותה תקופה, מזרח אירופה הייתה מאוכלסת בדלילות רבה יותר ממערב אירופה, והאדונים במזרח אירופה יצרו סביבה ידידותית לאיכרים כדי לעודד הגירה מזרחה. צמיתות התפתחה במזרח אירופה לאחר התפרצויות המוות השחור אמצע המאה ה-14, שעצרו את הנדידה מזרחה במידה רבה. היחס הגבוה בין קרקע לעובדים שנוצר כתוצאה מכך - בשילוב עם השטחים העצומים והדלילים של האזור - סיפקו לאדונים תמריץ לקשור את האיכרים שנותרו לאדמתם. עם הגידול בביקוש לתוצרת חקלאית במערב אירופה בתקופה המאוחרת יותר, כאשר מערב אירופה הגבילה ולבסוף ביטלה את הצמיתות, הצמיתות נשארה בתוקף בכל מזרח אירופה במהלך המאה ה-17, כך שאחוזות בבעלות האצולה יכלו לייצר יותר מוצרים חקלאיים (במיוחד תבואה) עבור שוק יצוא רווחי.
אלכסנדר המילטון
ועידת החוקה ואישור החוקה
המילטון טען שהמודל האנגלי הוא המודל הטוב היחיד לרשות מבצעת. הוא טען שאין זאת מונרכיה אם אפשר להדיח את השליט. במהלך הוועידה, כתב טיוטה לחוקה אולם לא הציג אותה. הטיוטה כללה את רוב הסעיפים מהחוקה האמיתית. בטיוטה שלו, הסנאט נבחר לפי גודל האוכלוסייה, היה בגודל שתי חמישיות מבית הנבחרים, והנשיא והסנאטורים היו אמורים להיבחר בבחירות מסובכות, בהן האלקטורים יבחרו מספר מצומצם של אלקטורים. הם יחזיקו בתפקידם כל חייהם, אולם יהיה אפשר להדיח אותם בשל שחיתות. לנשיא יהיה וטו מוחלט. בית המשפט העליון של ארצות הברית יוכל לשפוט כל תביעה אמריקנית, ומושלי המדינות ימונו בידי הממשלה.
עם סוף הוועידה, עדיין לא היה מסופק המילטון מהחוקה הסופית, אולם חתם עליה כיוון שהייתה שיפור לעומת תקנון הקונפדרציה. שני חבריו למשלחת פרשו, ולכן המילטון היה הנציג היחיד מניו יורק שחתם על החוקה. הוא לקח חלק במסע להובלת אישור החוקה בניו יורק ב-1788. הוא השתמש באהדה כלפי החוקה כדי לנסות לאלץ את ג'ורג' קלינטון לחתום, אולם לא הצליח. באספה המחוקקת של המדינה, הפלג של המילטון התנגד לשינויים בחוקה בטענה שאז ניו יורק לא תוכל להתקבל לאיחוד, ואילו הפלג של קלינטון רצה לשנות את החוקה ולשמור על זכות המדינה לפרוש במקרה שלא תצליח. במהלך האספה, הפכו ניו המפשייר ווירג'יניה למדינות התשיעית והעשירית שאשררו את החוקה בהתאמה, והיה ברור שצריך פשרה. המילטון הזכיר את מכתבי הפדרליסט שלו כדי להשיג תמיכה כלפי החוקה, ולבסוף שלושים חברים תמכו באשרור החוקה לעומת 27.
ב-1788, שירת המילטון עוד כהונה במושב האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי, לפי תקנון הקונפדרציה. ב-1791, נכנס אל הקונגרס התובע הכללי ארון בר, במקום חמו של המילטון. המילטון האשים את בר בכך, וסכסוך התפתח בין השניים.
כתבי הפדרליסט
המילטון כתב יחד עם ג'ון ג'יי ועם ג'יימס מדיסון סדרת חיבורים שהגנה על החוקה המוצעת, שנודעו ככתבי הפדרליסט. הוא כתב חמישים ואחד חיבורים, כשמדיסון כתב עשרים ותשעה וג'יי חמישה בלבד. המילטון היה המפקח של כל הפרויקט והאחראי לפרסומו. כל אדם היה אחראי לתחומו: ג'יי התייחס ליחסי החוץ, מדיסון היה אחראי להיסטוריה של רפובליקות ועל מבנה הממשלה החדשה, ואילו המילטון היה אחראי לכתוב על הרשות המבצעת והרשות השופטת, וגם בנושאי צבא ומיסוי. הכתבים פורסמו לראשונה ב-27 באוקטובר 1787.
המילטון כתב את הכתבים תחת שם העט "פובליוס". ג'יי כתב את ארבעת החיבורים הבאים כדי להסביר על חולשת הקונפדרציה ועל הצורך באחדות מול אויבים מבית ומחוץ. הוא כתב גם את חיבור מספר 64. המילטון טען שאף על פי שהרפובליקות הובילו לכאוס בעברן, ההתקדמות במדעי המדינה הובילה לכך שהן יוכלו לשרוד, ובעיקר בעזרת איזונים ובלמים, הפרדת רשויות, בית משפט עצמאי ובחירת נציגים. הוא גם כתב מאמרים להגנת החוקה, ודיבר על הסנאט ועל הרשויות המבצעת והשופטת. המילטון ומדיסון תיארו גם את מצבה האנרכי של הקונפדרציה, וחלקו דעות משותפות, בניגוד לחילוקי הדעות ביניהם בעתיד. שניהם נבדלו בעיקר בנוגע לצורך בצבא קבע.
הפיוס בין ניו יורק לוורמונט
ב-1787 ויתרה ניו יורק על הרעיון של השגת ורמונט, אולם דרשה בוררות בנושא. כחבר במועצה המחוקקת של ניו יורק, תמך המילטון בהעברת חוק שיכיר בריבונותה של ורמונט, ובין 1787 ל-1789 עסק בנושא. ב-1788 נכנסה החוקה האמריקנית לתוקף, והיו אמורים לקום בית הנבחרים והסנאט. המילטון דרש שהקונגרס יעסוק קודם כל בעצמאותה של קנטקי (שעדיין הייתה חלק מווירג'יניה) כדי לרצות את הדרום, ואז לפייס את הצפון בנוגע לוורמונט. ב-1790 החליטה המועצה המחוקקת של ניו יורק לוותר על כל תביעה לוורמונט בתנאי שזאת תצטרף לאיחוד ובתנאי שיוסדר הגבול בין שתי המדינות. ב-1790, לאחר שהסכימה לשלם כסף למחכירי אדמות מניו יורק, צורפה ורמונט לאיחוד ב-1791.
מזכיר האוצר
משהעביר הקונגרס חוק שייסד את משרד האוצר, ולאחר שנועץ ברוברט מוריס, עוזרו ובן שיחו לנושאי כלכלה בזמן מלחמת העצמאות האמריקנית, מינה וושינגטון את המילטון לשר האוצר הראשון. הוא שימש בתפקיד מ-11 בספטמבר 1789 ועד 31 בינואר 1795, כהונה בזכותה נחשב המילטון לאחד המדינאים הגדולים של ארצות הברית. רוב המבנה הממשלתי נוסד באותן השנים, ובעיקר הקבינט עצמו. המילטון ראה את משרדו כשווה ערך למשרד ראש הממשלה הבריטי. הוא פיקח על חבריו לקבינט במהלך כהונתו של וושינגטון, שהתייעץ איתו בנושאים שלא היו קשורים בהכרח למחלקת האוצר של ארצות הברית. ב-1791, נבחר להיות עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. תקופתו של המילטון הייתה בסימן חדשנות, תכנון ודו"חות ערוכים היטב. ביניהם היה "הדו"ח על החוב הלאומי", חוק מכס, הדו"ח על הבנק הלאומי, הדו"ח על הקמת מטבעה, הדו"ח על הייצור והדו"ח לתמיכה באשראי הציבורי. לאחר חודש אחד בלבד בתפקיד הציע המילטון להקים זרוע ימית לצבא, על מנת לתפוס מבריחים ולהגדיל את רווחי המכס. בקיץ הבא אישר הקונגרס כוח ימי של עשר ספינות, שהיווה את תחילתו של מה שיהפוך לימים למשמר החופים האמריקאי. כמו כן היה המילטון גורם מרכזי ביצירת הצי האמריקאי בחוק הימאות של 1794.
הדו"ח על החוב הלאומי
לפני התכנסות בית הנבחרים בספטמבר 1789, ביקש הבית הצעות של המילטון לשיפור המלווה הציבורי עד לינואר 1790. המילטון עיין בכתביהם של מונטסקייה, תומאס הובס, ז'אק נקר ודייוויד יום. הוא ביקש עצות גם ממדיסון. אף על פי שהסכימו על הוספת מס על זיקוק אלכוהול, מכסים על אלכוהול מיובא ומסי קרקע, חשש מדיסון שהביטחונות של החוב הממשלתי יגיעו לידיים זרות.
בינואר 1790 פרסם את "הדו"ח על החוב הלאומי" שהיה אבן דרך בהיסטוריה הכלכלית האמריקאית, שכן סימן סוף לתקופה של פשיטת רגל כלכלית - התוכנית שהוצגה בו סיפקה אמצעים לתשלום החובות הפנימיים והחיצוניים. דמוקרטים רפובליקאים כג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון וארון בר התנגדו נחרצות לתוכניתו של המילטון, ובכל זאת היא התקבלה ברוב גדול.
בדו"ח, טען המילטון שהחוב של ארצות הברית שהושג במהלך המלחמה היה מחיר חירותה. הוא טען שהחירות הולכת יד ביד עם שגשוג ושעל הממשלה לכבד את איגרות החוב, שהיו הבסיס של המוסריות הציבורית והפרטית. המילטון טען שהחזרת הלוואות סבירה תאפשר לאמריקה ללוות כספים בשיעורי ריבית נמוכים, צעד שיעזור לכלכלה.
המילטון חילק את החוב לחוב לאומי ולחוב מקומי, ואת החוב הלאומי חילק לחוב חיצוני ולחוב פנימי. הייתה הסכמה בנוגע לטיפול בחוב החיצוני (בעיקר לצרפת), אולם לא הייתה הסכמה בנוגע לחוב הפנימי. במהלך המלחמה, האזרחים השקיעו באיגרות חוב, ויוצאי הצבא קיבלו תשלום באיגרות חוב שמחירן צנח. בתגובה, מכרו החיילים את האגרות לבעלי הון במחיר נמוך של כעשרים אחוז משוויין.
המילטון הרגיש שיש לשלם את הכסף על איגרות החוב לבעלי ההון ולא לחיילים שמכרו אותן, כיוון שלטענתו מכירת האגרות העידה על חוסר אמון בעתיד המדינה. המילטון הציע כי הממשל הפדרלי ישלם את חובותיהן של המדינות השונות, חובות שרובן הונפקו באיגרות חוב שנמכרו לציבור הרחב כדי לממן את מלחמת העצמאות. מדיסון וג'פרסון התנגדו גם לתוכנית זו, בטענה שהתוכנית מפלה מדינות מסוימות בברית, שכן בעוד שהמימון הגיע מקופת כל המדינות, היו באותה עת מדינות, במיוחד בדרום, שכבר שילמו את חובותיהן (למשל וירג'יניה), ומדינות, בעיקר בצפון, שלא עשו כן (למשל ניו יורק).
בחלק האחרון של הדו"ח, המליץ על חיסול החוב בעזרת קרן חיסכון שתחסל חמישה אחוזים מהחוב בכל שנה עד שזה ישולם. כיוון שאיגרות החוב נסחרו מתחת לערכן, רכישת האגרות תעזור לממשלה.
כשהדו"ח הוצג בפני בית הנבחרים, הוא עורר התנגדות עזה. הוא הזכיר למתנגדיו צורת ממשל בריטית, ובנוסף הקטנת כוחם של נציגי המדינות לטובת הממשלה לא הייתה לרוחם של חברי בית הנבחרים. בנוסף, נטען שכמה חברי קונגרס היו בחברות טובה עם בעלי ההון שרכשו את איגרות החוב.
מחלוקת זו יושבה, כך על פי תומאס ג'פרסון, בפגישה אישית ביניהם שנערכה ב-21 ביולי 1790, בה הסכים המילטון לתמוך בהקמת הבירה הפדרלית של ארצות הברית (לימים וושינגטון די. סי.) על גדת נהר הפוטומק, בתמורה לתמיכה של ג'פרסון ועמיתיו הדרומיים בתוכניתו.
מאוחר יותר טען ג'פרסון כי התחרט על הסכמתו, וזאת משתי סיבות: האחת, מפני שלטענתו משבר האשראי היה חמור פחות מכפי שהציגו המילטון, וזאת כדי לשכנע את האחרים לתמוך בו. השנייה, מפני שלטענתו המילטון השתמש בתוכנית כדי להעשיר מספר בעלי הון - על פי ג'פרסון, לפני שהמילטון הוציא לפועל את תוכניתו לתשלום איגרות החוב, הוא מסר מידע אודות התוכנית לבעלי הון, אשר רכשו מהציבור את האגרות בהנחה משמעותית, כיוון שמרבית הציבור סבר שאגרות אלה לא ישולמו לעולם. לאחר שבעלי ההון קנו את איגרות החוב, הודיע המילטון על התוכנית לפדיונן בידי הממשל הפדרלי, ובעלי ההון גרפו רווח ניכר. ג'פרסון טען כי מדובר בבגידה בציבור הפטריוטי שתמך במלחמה בידי האליטה השלטת ובעלי ההון.
העובדה שמרבית התומכים בדו"ח (כמו רופוס קינג) היו ידידותיים לספקולנטים לא סייעה לו, אף על פי שלהמילטון עצמו לא היה קשר לחוב. מדיסון התנגד לדו"ח בפברואר 1790. אף על פי שלא התנגד למתן רווח למחזיקי איגרות החוב, הוא רצה שהחובות ישולמו לחיילים. מדיסון לא הרגיש שהחיילים איבדו אמון במדינה, אלא שהיו מיואשים ולכן מכרו את איגרות החוב. הפשרה של מדיסון לא זכתה לתמיכה רחבה.
בניגוד לדעה מקובלת, המילטון לא האמין כי כדאי למדינה להישאר בחוב לאורך זמן רב. הוא חשב כי זוהי חולשה שיש להימנע ממנה, וכתב מאמרים רבים המתנגדים לחוב ממשלתי לטווח ארוך.
הדו"ח על הבנק הלאומי
הדו"ח של המילטון לגבי בנק לאומי הוצג בדו"ח הראשון על החוב הלאומי. המילטון רצה בנק לאומי עוד ב-1779, ואסף רעיונות בנוגע להקמתו, כשהוא נסמך על בנק אנגליה ועל ניסיונו כבנקאי.
המילטון הציע לקונגרס להסמיך בנק לאומי עם הון של עשרה מיליון דולרים, כשחמישית מהם יהיו בבעלות הממשלה. לממשלה לא היה כסף, והרעיון היה שהממשלה תלווה את הכסף מהבנק, ותחזיר את ההלוואה בעשרה תשלומים שנתיים ושווים. השאר יהיה זמין למשקיעים פרטיים. על הבנק יפקחו עשרים וחמישה נאמנים שייצגו את רוב מחזיקי המניות הפרטיים. המילטון הציע מיסים למימון הבנק: מכסים על רום, וויסקי וליקר מיובאים.
החוק עבר בסנאט בלי בעיות, אולם נעצר בבית הנבחרים. רבים טענו שהמילטון ייצג את צפון מזרח המדינה בעזרת הבנק, ושהחקלאים לא ירוויחו ממנו. מדיסון וג'פרסון התנגדו לבנק גם כן, אולם הבינו שעיר הבירה לא תעבור לדרום אלמלא פילדלפיה תקבל פיצוי בדמות הבנק. מדיסון טען שהחוקה לא הסמיכה את הממשלה ליצור את הבנק, אולם החוק עבר ברוב של 39 מול 20 ב-8 בפברואר 1791.
שלהי ימי הביניים
פאודליזם
גורם נוסף לעליית הצמיתות במזרח אירופה במאה ה-15, בדיוק כפי שהצמיתות נעלמה במערב אירופה, נובעת מההשפעה הפוליטית הגוברת והפריבילגיות הכלכליות של האצילים באזור, ומהפחתת התחרות על כוח העבודה מהערים. הערים דעכו עקב קריסת רשתות הסחר של ברית ההנזה והמסדר הטבטוני ושיבושי סחר כתוצאה ממלחמה. אצילים ממזרח אירופה החלו לסחור ישירות עם הסוחרים האנגלים וההולנדים, תוך עקיפת ערי המסחר.
עד אמצע המאה ה-14, אירופה חוותה עיור מתגבר בהתמדה. גם ערים נהרסו על ידי המוות השחור, אך תפקידם של אזורים עירוניים במערב אירופה כמרכזי למידה, מסחר וממשל הבטיח צמיחה מתמשכת.
הכנסייה
בין פיליפ הרביעי, מלך צרפת, לבין האפיפיור, בוניפקיוס השמיני, התפתח סכסוך. פיליפ הטיל מיסים על אנשי הכנסייה בצרפת בלי אישור האפיפיור. האפיפיור מצדו פרסם בשנת 1302 הוראה מיוחדת ובה אסר על אנשי הכנסייה לשלם מיסים למלך בלי אישורו. בתגובה, החליטה אספת המעמדות, שכינס פיליפ באופן חד-פעמי, להדיח את האפיפיור. על כך הגיב האפיפיור בהטלת חרם על המלך. המצב התדרדר, ושליחי המלך חדרו לטירתו של האפיפיור ברומא ואסרו אותו באשמת שחיתות, רצח וניאוף. בחסות פיליפ נבחר לתפקיד האפיפיור בישוף צרפתי, והוא נאלץ לשבת באביניון שבדרום צרפת ולא ברומא. מאותה תקופה ישבו האפיפיורים במשך 70 שנה באביניון, והיו נתונים להשפעת מלכי צרפת. תקופה זאת, המסמלת את ירידת כוחם של האפיפיור והכנסייה ואת עליית כוחם של המלך והמדינה, כונתה אפיפיורות אביניון.
גרגוריוס האחד עשר העביר את הכס הקדוש בחזרה לרומא ב-1378 ומת שם. בשל המחלוקת על יורשו, כיהנו שני אפיפיורים במקביל ואף שלושה. בעבר היו כבר אפיפיורים מתחרים, וטוענים לכס שמונו על–ידי סיעות יריבות שונות, אך כאן המנהיגים המוכרים והלגיטימיים של הכנסייה, הם מי שמינו שני אפיפיורים יריבים. המנהיגים השונים באירופה היו חייבים להזדהות ולהכיר באחד מהם ולדחות את השני. הקרע, המכונה הקרע המערבי, הגיע לקיצו בוועידת קונסטנץ בשנת 1417. היו ניסיונות מאוחרים יותר בתוך הכנסייה לחזק את מעמדה של ועידה אקומנית על חשבון כוחו של האפיפיור. ניסיונות אלו נכשלו.
יאן הוס הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ. מבחינות מסוימות הוא היה אחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית למרות שוני בהשקפת העולם. בהשפעת ג'ון ויקליף קרא לתיקונים נרחבים באורחות הכנסייה הקתולית, שדחתה את הצעותיו והביאה לנידויו ב-1411. בשנת 1420 הוציא האפיפיור מרטינוס החמישי בולה אפיפיורית המנדה את חברי התנועה ההוסיטית בבוהמיה ואת תנועתו של ג'ון ויקליף. הדבר פתח מלחמות דת בבוהמיה שכונו "המלחמות ההוסיטיות". חלק מחברי התנועה השיגו אוטונומיה דתית שנשענה על הבנות שסוכמו בוועידת בזל.
בתקופה זו, האפיפיורות מילאה תפקיד בעל חשיבות חילונית במערב אירופה, לעיתים קרובות פעלה כבוררים בין מלכים נוצריים והפעילה סמכויות פוליטיות נוספות. האפיפיור היה מעורב בארגון מלחמות במזרח, נגד האימפריה העות'מאנית המתרחבת, אלה שהוגדרו על ידו כמסעי צלב.
האפיפיורות הושפעה מהרנסאנס האיטלקי. לאחר שהאפיפיור שב לרומא מאביניון הוא החל לשקם את הכנסיות הרעועות, הארמונות, הגשרים ומבני הציבור האחרים בעיר. לשחזור זה הוא העסיק כמה אמנים מפורסמים מטוסקנה, ובכך הניח את היסודות לרנסנאס ברומא. האפיפיורים הבאים חתרו להפוך את רומא לבירת הנצרות באמצעות אמנות, אדריכלות וספרות והאפיפיורות כונתה אפיפיורות הרנסאנס.
אלכסנדר המילטון
הדו"ח על הבנק הלאומי
וושינגטון היסס לחתום על החוק, בעצת התובע הכללי אדמונד רנדולף ותומאס ג'פרסון. ג'פרסון טען שאין צורך בבנק לאומי. לבסוף חתם וושינגטון על החוק.
יצירת המטבעה של ארצות הברית
ב-1791, הגיש המילטון לבית הנבחרים דו"ח על יצירת מטבעה. רוב רעיונותיו נבעו מהכלכלנים האירופאים, החלטות מהקונגרס ומאנשים כתומאס ג'פרסון. כיוון שהמטבע הספרדי היה המטבע הכי נפוץ בארצות הברית, הציע המילטון הטבעה של דולר אמריקני במשקל זהה כדי להציג לציבור את המטבע. המילטון רצה שהמערכת האמריקנית תהיה מבוססת על חלוקה של הדולר לעשרות. אף על פי שהעדיף את תקן הזהב, הוא הסכים להצמדת הדולר גם לכסף, בשיעור שתאם את המדינות האירופאיות. ההבדל היה שהוא הגדיל את ערך הזהב כיוון שהיה סבור שהמערב יביא לארצות הברית כסף רב. המילטון חפץ להטביע מטבעות כסף בערכים נמוכים כדי להקל על העניים. אחת ממטרותיו היו שהציבור יתרגל לעסוק בכסף באופן קבוע.
ב-1792, הצעותיו התקבלו בידי הקונגרס והפכו לחוק, שהוביל ליצירת מטבעת ארצות הברית. היו צריכים להיווצר מטבע של עשרה דולרים מזהב, מטבע דולר מכסף, וכסף אחר בין חצי סנט לחמישים. הכסף והזהב הוטבעו ב-1795.
שירות ספינות המכס
עוד לפני המהפכה, ההברחות בחופים האמריקניים הפכו לבעיה רצינית, ולאחר המהפכה הבעיה גברה. יחד עם ההברחה, נוצרה בעיה בשליטה על ספינות, שוד ימי וחוסר איזון בהכנסות. בתגובה, הציע המילטון להקים את שירות ספינות המכס של ארצות הברית, שיפטרל בימים ויעזור לגובי המכס בהחרמת סחורה מוברחת. בנוסף, השירות נועד לחזק את השליטה במכס, את הכלכלה ואת צי הסוחר.
המילטון הציע להציב עשר ספינות באזורים שונים במדינה, בין ניו אינגלנד לג'ורג'יה. לכל אחת מהספינות יהיו עשרה רובי מוסקט וכידונים, עשרים רובי פיסטול, שני אזמלים, גרזן רחב אחד ושתי עששיות. המפרשים היו אמורים להיארג בידי תעשיות אמריקניות. כך נולד משמר החופים של ארצות הברית.
וויסקי כהכנסה ממס
אחד ממקורות ההכנסה המרכזיים שהציע המילטון היה מס בלו על וויסקי. בחוק המכס הראשון של ינואר 1790, הציע לגייס שלושה מיליון דולרים לצורך הוצאות תפעוליות וריבית על החוב הפנימי והחיצוני בעזרת העלאת מכס על יינות, תה, קפה ומשקאות מזוקקים. הקונגרס סירב לכך (פרט למס על וויסקי). מדיסון הציע במקום מכס על סחורות מיובאות.
כיוון ששלושה רבעים מההכנסה הממשלתית הייתה מסחר עם בריטניה, וכתוצאה מההכנסות הצונחות, החליט המילטון לכלול בדו"ח על החוב הלאומי ב-1790 הצעה למס על אלכוהול ומכס יבוא על אלכוהול. שיעור המס היה מדורג. המילטון ידע שהמס לא יתקבל טוב בקרב האזורים הכפריים, אולם סבר שהמס עדיף על פני מס קרקע.
ההתנגדות הגיעה מבית הנבחרים של פנסילבניה. המחוקקים לא הצליחו לאכוף את חוקי המכס. המילטון היה מודע לכך וניסה להנחות פקחים לחפש סחורה מוברחת ולהחרימה. המילטון העדיף משפט עם חבר מושבעים למי שימצא אשם בהברחה. ב-1791, המקומיים החלו לאיים על הפקחים בטענה של חדירה לפרטיות. הם כיסו את הפקחים בזפת ונוצות והלקו בהם. המילטון ניסה להקטין את ההתנגדות ולהוריד את שיעורי המס, ללא הצלחה.
ב-1794 התעוררה התנגדות חריפה של הציבור למיסוי משקאות חריפים אשר הביאה למרד הוויסקי במערב פנסילבניה ווירג'יניה, שהיה המוצר החיוני ביותר לכלכלה המקומית. המילטון שראה בציות לחוק ערך חשוב, ליווה את גנרל הנרי לי השלישי ואת הנשיא וושינגטון על מנת לדכא את המרד. צעדיו של המילטון לתשלום החוב החיצוני של ארצות הברית היו חשובים לא רק בשל הניסיון החשוב והמוצלח להתמודד עם הבעיות הכלכליות של המדינה הצעירה, אלא גם משום שהביאו למפלגות הלאומיות הראשונות. המרד הסתיים ללא שפיכות דמים.
ייצור ותעשייה
הדו"ח הבא של המילטון היה הדו"ח על הייצור. אף על פי שהקונגרס ביקש ב-15 בינואר 1790, דו"ח בנוגע להגדלת העצמאות הכלכלית של המדינה, הדו"ח הוגש רק ב-5 בדצמבר 1791. בדו"ח, ציטט מ"עושר האומות" והתנגד לאסכולה הפיזיוקרטית ולחקלאות. הוא גם סירב לרעיונותיו של אדם סמית' בנוגע לאי מעורבות ממשלתית, שתזיק לסחר עם מדינות אחרות. הוא טען שהתמקדות בחקלאות תגרום לחיסרון בסחר מול אירופה. כלפי החקלאים, טען המילטון שהתעשייה תקדם את ענייניו ושהתעשייה פרודוקטיבית גם היא.
הצעותיו כללו תוכניות למכסי יבוא ובלו להעלאת רווחי המדינה על מנת לשלם את חוב המלחמה, כמו גם הצעות בענייני ימאות. בחבילה שהציג בפני הקונגרס האמריקאי ב-1791, הציע המילטון צעדים להגנה על התעשיות האמריקאיות שהיו אז בחיתוליהן. מכסים אלו סייעו רבות בהתפתחותה של התעשייה האמריקאית ב-150 השנים הבאות, בהן נשארו המכסים הגבוהים בתוקפם עד להתייצבות תעשייה אמריקאית מבוססת וחזקה.
המילטון היה בין הראשונים להכיר בשינויים הגדולים בתעשייה ובקפיטליזם בתקופתו, ובמיוחד במגמת התפתחות התעשייה בקנה מידה גדול שממומנת על ידי הון חיצוני. ב-1778 ביקר במפלים הגדולים על נהר הפסייק בניו ג'רזי, וסבר כי ניתן לנצל את אנרגיית המים לפיתוח תעשייה במקום. כשר האוצר קידם רעיון זה על ידי יִסוּד "האגודה להקמת תעשיות מועילות". על אף שהאגודה לא הגשימה את מטרתה הראשונית, היא החכירה את האדמות שסביב המפלים למפעלים מסוגים אחרים, והמשיכה לפעול במשך מאה וחמישים שנה. העיר שצמחה במקום – פטרסון, ניו ג'רזי, הפכה לאחד ממרכזי התעשייה החשובים לכותנה, פלדה ומשי, עד לדעיכתה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המפלגות
המילטון הקים קואליציה לאומית שתתמוך בממשל ובתוכניותיו הכלכליות, ובעיקר בנייטרליות של וושינגטון בין בריטניה וצרפת. לעומתו, תומכי ג'פרסון התנגדו לבנקים ולערים ותמכו בצרפת. הם בנו קואליציה משלהם. שניהם קיבלו תמיכה מקומית, שניהם פיתחו עיתונים מפלגתיים שתקפו את היריבים. ב-1801 הקים המילטון עיתון יומי, שהפך ל"ניו יורק פוסט".
המאבק בין המילטון וג'פרסון הוא אחד מהגדולים בתולדות ההיסטוריה הפוליטית האמריקנית, ושניהם רצו במשרת היועץ הראשי של וושינגטון.
הסכם ג'יי ובריטניה
כדי להימנע ממלחמה, נשלח נשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי לנהל משא ומתן עם הבריטים. המילטון הנחה את ג'יי, שהגיע להסכם שאותו הרפובליקנים דחו. המילטון השיג תמיכה להסכם, שעבר בסנאט ב-1795 לאחר חילוקי דעות רבים. ההסכם פתר את הבעיות מימי המהפכה, מנע את המלחמה, ואפשר עשור של סחר בין ארצות הברית ובריטניה.
כמה מדינות אירופאיות החליטו ליצור ברית נייטרלית שתמנע הפרת זכויותיהן. הקבינט התייעץ בנוגע להצטרפות אליה, והחליט שלא. המילטון חשף את ההחלטה החשאית במכתב לשגריר הבריטי. למרות זאת, הבריטים לא ראו בברית איום רציני.
הבחירות הנשיאותיות של 1796
פרישתו של המילטון ממשרד האוצר ב-1795 לא הוציאה אותו מהחיים הציבוריים. כששב לעסוק בעריכת דין, נותר המילטון קרוב לג'ורג' וושינגטון כיועץ וכחבר, ומקובל להניח כי המילטון השפיע על ניסוח נאום הפרידה של וושינגטון.
בבחירות של 1796, לפי החוקה באותה התקופה, יכול היה כל אחד מהאלקטורים להצביע פעמיים לשני אנשים שונים. מי שהיה מקבל הכי הרבה קולות היה הופך לנשיא, וזה שאחריו לסגנו. המערכת לא לקחה בחשבון את יצירת המפלגות. התכנון היה שכל הפדרליסטים יתמכו בג'ון אדמס, סגן הנשיא, ושכולם פרט לאחד יתמכו בתומאס פינקני.
אדמס התנגד להשפעה של המילטון על וושינגטון, והמילטון חשב שאדמס לא יהווה יורש ראוי לוושינגטון ולא היה יציב מבחינה רגשית. הוא לקח את הבחירות כהזדמנות: הוא הנחה את כל הצירים הצפוניים לתמוך באדמס ובפינקני, כדי למנוע מג'פרסון להיכנס לתפקיד. אולם הוא גרם לכך שהצירים מקרולינה הדרומית יתמכו בג'פרסון ופינקני. הרעיון היה שפינקני ישיג יותר קולות מאדמס, יהפוך לנשיא ואילו אדמס יישאר בתפקיד סגן הנשיא. לאחר שהפדרליסטים גילו על כך, הפדרליסטים הצפוניים תמכו באדמס ולא בפינקני, מה שהוביל לכך שהגיע למקום השלישי, וג'פרסון הפך לסגנו של אדמס.
הרומן עם מריה ריינולדס
ב-1794 ניהל המילטון קשרים אינטימיים עם מריה ריינולדס, פרשה שפגעה בתדמיתו ומנעה את התקדמותו במעלה הסולם הפוליטי. בעלה של ריינולדס, ג'יימס, סחט מהמילטון כסף תוך שהוא מאיים עליו כי יחשוף את הבגידה בפני אשתו. כשנעצר ג'יימס ריינולדס בגין זיוף כספים, הוא בא במגע עם כמה רפובליקנים ג'פרסונאים בולטים, ביניהם ג'יימס מונרו וארון בר, ורמז להם כי המילטון מעורב במעשי שחיתות. הללו העלו את החשדות ויתר הרמזים שסיפק להם ריינולדס בפני המילטון, אשר עמד על דעתו כי לא עבר על החוק, אך נאלץ להודות ברומן עם מריה ריינולדס.
המלחמה הבלתי רשמית מול צרפת
לקראת המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בין 1798 ל-1800, ובתמיכת וושינגטון (שמונה להנהיג את הצבא למקרה של פלישה צרפתית), מינה אדמס בחוסר רצון את המילטון לתפקיד מייג'ור גנרל. המילטון שירת כמפקח כללי של הצבא החל מ-18 ביולי 1798 ועד 15 ביוני 1800, כיוון שוושינגטון סירב לעזוב את אחוזתו שלא לצורך פיקוד בשדה הקרב. המילטון היה זה שהוביל את הצבא בפועל, לכעסו של אדמס. במקרה של מלחמה, טען המילטון שיש לכבוש את הקולוניות הצפון אמריקניות של בעלת בריתה של צרפת, ספרד, בגבול ארצות הברית. המילטון היה מוכן להצעיד את הצבא גם בדרום ארצות הברית, אולי כדי לחסל התנגדות לו ולאדמס בווירג'יניה.
כדי לממן את הצבא, ביקש המילטון מימון בעזרת מס ישיר. לאחר מכן עבר מס על בולים, בדומה למס שהטילו הבריטים, ומיסים על קרקע, בתים ועבדים בשיעורים שונים לפי מדינות. פנסילבניה התנגדה לכך.
המילטון סייע בפיתוח הצבא, ולאחר מותו של וושינגטון, הפך לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, אולם אדמס ניהל משא ומתן עם צרפת ומנע את המלחמה. לאחר שגילה אדמס שחברי הקבינט צייתו יותר להמילטון, הוא פיטר כמה מהם.
הבחירות ב-1800
בבחירות של 1800, ניסה המילטון לא רק לנצח את המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים, אלא גם את ג'ון אדמס ממפלגתו. בנובמבר 1799, חוקי הזרים וההסתה השאירו רק עיתון דמוקרטי-רפובליקני אחד בניו יורק סיטי. כשהעיתון פרסם כתבה בה נאמר שהמילטון ניסה לרכוש עיתון בפילדלפיה כדי לסגור אותו, תבע המילטון את העיתון והכריח את הבעלים לסגור אותו.
במאי 1800, נבחרה המועצה המחוקקת של ניו יורק שתבחר את האלקטורים. מועמדיו של בר הצליחו לנצח בבחירות והמילטון שכנע את המועצה המחוקקת היוצאת להעביר חוק לבחירות מיוחדות, בהן יבחר כל מחוז באלקטור. בנוסף תכנן מפה עם כמה שיותר מחוזות פדרליסטיים. ג'ון ג'יי, שהפך למושל, סירב לכך.
לאחר עימות אישי עם אדמס, פרסם המילטון עלון בו ביקר את אדמס, אף על פי שלכאורה הודיע על תמיכתו בו. הוא שלח את העיתון לפדרליסטים המובילים, אולם העתק הגיע אל הדמוקרטים-רפובליקנים שהפיצו אותו. נסיונותיו של המילטון למנוע את תמיכת המפלגה הפדרליסטית באדמס פיצלה את המפלגה ועזרה לניצחונם של הרפובליקאים הג'פרסוניים בבחירות לנשיאות ב-1800. מעמדו של המילטון נהרס בקרב הפדרליסטים.
ג'פרסון ניצח את אדמס, אולם גם הוא וגם סגנו, ארון בר, קיבלו 73 אלקטורים (אדמס היה במקום השלישי, פינקני ברביעי, וג'יי קיבל אלקטור אחד). לאחר התיקו ביניהם, נאלץ בית הנבחרים לבחור בין שניהם. כמה פדרליסטים שהתנגדו לג'פרסון תמכו בבר, ובמשך שלושים וחמישה הסיבובים הראשונים, לא השיג ג'פרסון רוב. בית הנבחרים היה מפוצל ובר ניסה לקבל את תמיכת הפדרליסטים, אך המילטון תמך בג'פרסון, וכך גרם לאחד מהפדרליסטים להימנע בהצבעה. דבר זה הבטיח את בחירתו של ג'פרסון בסיבוב השלושים ושישה. אף על פי שהמילטון לא רצה את ג'פרסון כנשיא, הוא צוטט כאומר ש"לפחות ג'פרסון היה ישר" בניגוד לבר, שעליו טען שהוא אויב מר. בנוסף לכך, בר היה מהצפון ולא מווירג'יניה, ולכן רבים תמכו בו עד שהמילטון שכנע אותם. בר הפך לסגן הנשיא. ג'פרסון עצמו סירב להעמיד את בר לכהונה נוספת כסגן הנשיא, ולכן ניסה לרוץ למשרת מושל מדינת ניו יורק ב-1804, תחילה כפדרליסט ולבסוף כעצמאי. המילטון השתמש במלוא כוחו כדי להביס את בר.
דו-קרב עם בר
הדו-קרב החל עם שחר, וסגן הנשיא בר ירה בהמילטון מתחת לחזה. המילטון ירה באוויר והחטיא בכוונה (לאחר מכן נמצאו שני מכתבים שלו שבהם היה כתוב, כי לא ינסה לפגוע בירייה הראשונה שלו). לאחר פציעתו הקשה פונה המילטון לביתו של חבר במנהטן, שם שהה עד למותו ביום שלמחרת. המילטון נקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש במנהטן.