cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אימפריאליזם מודרני באסיה
יפן
יפן, כמו סין הייתה אף היא סגורה בפני זרים עת לתחילת המאה ה-19. היא בזה לתרבות המערבית וחששה מפני מסחר זר שיאפשר לזרים דריסת רגל בשיחה. כדי למנוע השפעה מערבית עליה היא נחקקו ביפן במאה ה-17 חוקים המורים על ניתוק קשרים עם הסוחרים והמיסיונרים הספרדיים והפורטוגזיים שחדרו ליפן החל מהמאה ה-16. הקשר היפני היחיד לעולם החיצון היה דרך סוחרים הולנדיים וסיניים שהורשו לסחור בנמל נגסאקי בלבד. מתוך מטרה לפרוץ את הסגירות היפנית עשתה ארצות הברית צעד מכריע ב-1853: האדמירל פרי הגיע לביקור ביפן בליווי שייטת קרב מצוידת בטכנולוגיות והמצאות רבות והציע ליפן לחתום על חוזה מסחרי עם ארצות הברית. השוגון שהיה באותה שעה חולה ואף מסוכסך עם כמה מיועציו ביקש להחזיר תשובה לאחר שנה. לאחר שנה החליטה יפן להיענות להצעה האמריקנית הן משום שחששה ממלחמה והן מההתפעלות שהייתה ביפן מההמצאות והטכנולוגיה המפותחת שהוצגו בפניה. סעיפי החוזה נתנו לארצות הברית אישורי עגינה בנמלי יפן, וזכויות אקסטרה-טריטוריאליות לסוחרים שלה.
חוזה זה הוביל לגל של חוזים דומים עם ארצות נוספות כמו רוסיה ובריטניה וכך התחילה החדירה המערבית ליפן וסיומו של הבידוד המסורתי שלה.
המודרניזציה ביפן
המהפיכה פרצה ב-1867 על רקע התנגדותם של היפנים לחוזים המסחריים שנחתמו עם מדינות המערב. המהפכנים הדיחו את השוגון והחזירו לקיסר את כל סמכויותיו. הקיסר, מוצוהיטו, ראה את עצמ כקיסר נאור ולפיכך שינה את מבנה השלטון על ידי הפקעת הזכויות השלטוניות של האצילים ושל האבירים והקמת שלטון מרכזי. המודרניזציה הקיפה תחומים רבים כמו חוק ומשפט- נוסדה חוקה פרלמנטרית ברוח המערב, כלכלה - סטודנטים נשלחו ללמוד במערב את דרכי הייצור שם, תרבות - נוסדו בתי ספר יסודיים ותיכוניים ונחקק חוק חינוך חובה ועוד.
ברית בריטניה-יפן, 1902
בשנה זו נחתמה ברית בריטניה-יפן שנכרתה בעקבות הרצון הבריטי לצאת ממדיניות הבדידות המזהרת, מדיניות שדגלה בהימנעות מכריתת בריתות עם מדינות אחרות ובנוסף לשאיפת בריטניה לבלום את ההתפשטות הרוסית במזרח הרחוק. יפן, מצידה, חששה אף היא מכוונותיה האימפריאליסטיות של רוסיה ובנוסף הייתה זקוקה לבעלת ברית עקב בדידותה הפוליטית לאחר מלחמת סין-יפן. ברית זו חיזקה את הגאווה הלאומית ביפן והגבירה את תעוזת היפנים. הלך רוח יפני זה היה אחד הגורמים למלחמת רוסיה–יפן ב-1904.
מלחמת רוסיה–יפן, 1904
יפן זעמה על ההשתלטות הרוסית על פורט ארתור ומנצ'וריה. בנוסף, על אף הסכמת רוסיה לפנות את מנצ'וריה לא נעשה אף צעד בכיוון זה. יפן שנדרכה גם בעקבות ניסיונה של רוסיה להתפשט לכיוון קוריאה ב-1903 החליטה לצאת למלחמה, מגובה בביטחון העצמי שהעניקה לה ברית רוסיה-יפן. רוסיה מצידה שאפה להשקיט את התסיסה המהפכנית שהופנתה נגד שלטונו של ניקולאי השני וראתה במלחמה מוצלחת כלי יעיל להעלאת מורל העם. המלחמה גבתה מחיר דמים גובה משני הצדדים ונגמרה בניצחון יפני גורף. מלחמה זו הובילה להתדרדרות מעמדה של רוסיה והעצמת משקלה הפוליטי של יפן. כישלון המלחמה היווה גורם ישיר לפרוץ מהפכת 1905 ברוסיה ואיבוד כושר ההרתעה שלה בעיני גרמניה. בנוסף, רוסיה, שנוכחה לדעת שהמזרח הרחוק נשמט מידה גיבשה עמדה קשוחה בענייני הבלקן. גישה זו גרמה להסלמת הסכסוכים וקירבה את מלחמת העולם הראשונה.
ז'ילינה (מחוז)
מחוז ז'ילינה הוא אחד משמונה המחוזות של סלובקיה הממוקם בצפון מערב סלובקיה. שטח המחוז 6788 קמ"ר והוא מחולק לאחת עשרה נפות בהן התגוררו נכון לדצמבר 2004 כ-694,129 תושבים, מתוכם כ-23% הם ילדים עד גיל 17.
הערים הראשיות במחוז ז'ילינה הן צ'דצה (26,000 תושבים), ז'ילינה (86,000 תושבים), דולני קובין (20,000 תושבים), רוז'ומברוק (30,000 תושבים), מרטין (59,000 תושבים), ליפטובסקי מיקולש (32,500 תושבים) וקיסוצקה נובה מסטו (16,000 תושבים).
האזורים הכפריים בנפות הצפון מזרחיות של מחוז ז'ילינה היו בעלות תשתיות מים חלקיות בלבד נכון לשנת 2003, כאשר בנפת נמסטובו רק 17.3% מהתושבים היו מחוברים למערכת ביוב בסוף שנת 2003 בנוסף לכך, במחוז ז'ילינה קיים האגם הגדול ביותר בסלובקיה, ליפטובסקה מרה.
האזורים בעמק הואה במחוז טרנצ'ין ובמחוז ז'ילינה נחשבים למעוזים של לאומנות סלובקית.
טכנורטי
טכנורטי עוקב אחרי מיליוני בלוגים ומדרג אותם על פי קריטריון ה"סמכות" אשר מבוסס על קישורים נכנסים ייחודיים אשר זוהו בפרק זמן קבוע. הכוונה היא לקישורים אשר מופיעים בתוך פוסטים, ולא לקישורים כלליים כגון אלה הנספרים על ידי גוגל.
בלוגרים מוזמנים להרשם באתר ולקשר למשתמש שלהם את הבלוגים שהם כותבים.
אתר טכנורטי מבוסס על קוד פתוח.
לידיצה
לידיצה (בצ'כית: Lidice; בגרמנית: Liditz) הוא כפר בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה), 22 ק"מ צפונית-מערבית לפראג, אשר הוחרב עד היסוד על ידי הנאצים ב־1942, כעונש קולקטיבי ראוותני על חיסולו של ריינהרד היידריך. ב־1947 נבנה הכפר מחדש.
היסטוריה
הכפר הוזכר לראשונה בכתב בשנת 1318. לאחר תיעוש האזור עבדו תושבי הכפר במכרות ובמפעלי התעשייה של הערים הסמוכות קלאדנו וסלאני.
השמדת הכפר
היידריך היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וזכה בכינוי "מגן בוהמיה", על שום חלקו בהשתלטות הגרמנית והסיפוח הגרמני של החבל הצ'כי בוהמיה בשנת 1939. בתאריך 29 במאי 1942 ארבו לוחמי המחתרת הצ'כית יוזף גבצ'יק ויאן קוביש למכוניתו של היידריך באזור הולשוביצה, בעת שהיה בדרכו לפראג, בירת צ'כיה. שני הלוחמים אומנו בבריטניה והוצנחו בדצמבר 1941 בצ'כיה כחלק ממבצע אנתרופואיד. הם זרקו רימון יד על מכוניתו של היידריך ופצעו אותו קשות. כעבור מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, הוא מת כתוצאה מזיהום בפצעיו.
בעקבות ההתנקשות הורה קורט דליגה, שנתמנה ליורשו של היידריך כ"סגן הפרוטקטור", על פעולת עונשין נגד תושבי הכפר - הריסתו והוצאת תושביו להורג. ב-10 ביוני 1942 הגיעו עשר משאיות עם חיילים גרמנים אל הכפר, אשר היה ידוע בהתנגדות תושביו לכיבוש הנאצי ונחשד כמקום מסתור לפרטיזנים מקומיים. החיילים כיתרו את הכפר והטילו עליו סגר מוחלט. לאחר מכן הם הוליכו את כל הגברים (מעל גיל 15), 173 במספר (ועוד 11 בימים הבאים), אל מאחורי אסם וירו בהם בקבוצות של עשרה בכל פעם. הנשים, 190 במספר, נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה רבנסברוק. חלקן נרצחו בגזים וחלקן נספו בשל תנאי המחנה הקשים. רק בודדות שרדו. 82 מילדי לידיצה נשלחו למחנה השמדה חלמנו שם נרצחו בגז. מספר ילדים אחרים אשר נמצאו "מתאימים מבחינה אתנית", נשלחו לתוכנית להשבחת הגזע (לבנסבורן), שנועדה לחנכם על פי עקרונות תורת הגזע כדי שיוכלו לתפקד כארים.
לאחר שהכפר רוקן מבני אדם, כל בתיו פוצצו, ואדמתו יושרה ונזרעה. שם הכפר נמחק מכל המפות הגרמניות.
כפר נוסף, לז'אקי, הוחרב גם הוא באותה שיטה בדיוק.
תגובת העולם
התעמולה הנאצית פרסמה בגאווה את השמדת לידיצה, בניגוד לפעולות טבח אחרות ברחבי אירופה אותן שמרה בסוד. עקב כך, עניין הטבח התפרסם במהירות במדינות בעלות הברית, ובבריטניה אף הופק עליו סרט ("הכפר הדומם", The Silent Village) תוך חודשים בודדים ביוזמת אביגדור דגן. ערים רבות ברחבי העולם אימצו את השם "לידיצה". ב־1947 הונחו יסודות חדשים לכפר, ולאחר מספר שנים הוא שוקם והפך לכפר בן 150 בתים, בעיקר הודות לתרומות מצ'כיה ומחוצה לה. כיום משמש הכפר אתר הנצחה תרבותי לאומי של צ'כיה, הכולל מוזיאון.
שנתיים בדיוק לאחר הטבח בלידיצה, ב-10 ביוני, אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו ובכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן, כך שב-10 ביוני נערכות במקביל אזכרות בשלושת המקומות.
הקמה מחדש
לאחר תום המלחמה חזרו לכפר 153 נשים ו-17 ילדים. הם שוכנו בכפר החדש באותו שם שהוקם בסמוך לכפר ההרוס. לשיקום הכפר סייעו תרומות שנאספו בסטפורדשייר שבאנגליה, תחת הסיסמה "Lidice Shall Live" ("לידיצה תחיה"). חלקו הראשון של הכפר החדש הושלם ב-1949.
969 (תנועה)
969 היא תנועה לאומנית בודהיסטית המתנגדת למה שהיא תופסת כהתפשטות האסלאם במיאנמר, מדינה בודהיסטית ברובה.
התנועה היוותה ומהווה השראה לפעולות נרחבות בתוך ומחוץ לגבולות מיאנמר כחלק ממלחמת תרבות לדידם עם האסלאם. בתקשורת העולמית התנועה זכתה ליחס ביקורתי, ה "Straits Times" אף כינה אותה קבוצה נאו-נאצית אשר אחראית על הפצת רגשות אסלמופובים.
כמה חברי איחוד הפטריוטים של מיאנמר הם גם חברים בתנועת 969.
ויראת'ו
אשין ויראת'ו, נזיר בודהיסטי בורמזי, נחשב להוגה דעות חשוב בתנועה. נאמר עליו שכאמצעי מאבק בהשתלטות אסלאמית, הוא תומך בחרמות כנגד חנויות בבעלות מוסלמים. ויראת'ו טוען כי למעשה הבודהיסטים הם הנרדפים על ידי האסלאם וכי תנועה 969 אינה אלימה כלל.
ביוני 2013, ויראת'ו הופיע על עמוד השער של TIME עם הכותרת הביקורתית "הפנים של הטרור הבודהיסטי". ויראת'ו טוען להגנתו כי "אתה יכול להיות מלא אהבה ואדיבות אך אינך יכול לישון לצד כלב שוטה ואכזר", בהתייחסו לבעיית אלימות מוסלמים בארצו.
מיאנמר ראתה בפרסום TIME פוגעני כלפי בודהיזם ככלל ואסרה על פרסום אותו גיליון בה.
פארוקסטין
פארוקסטין, הידוע גם בשמות המסחריים סרוקסט/פאקסט הוא תרופה ממשפחת מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI).
הוא משמש לטיפול בהפרעת דיכאון, הפרעה אובססיבית-כפייתית, הפרעת חרדה חברתית, הפרעת פאניקה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת חרדה מוכללת וגם הפרעה דיספורית קדם וסתית, כמו כן משתמשים בו גם בטיפול בגלי חום והזעות לילה הקשורים לגיל המעבר.
תופעות לוואי
בעת נטילת התרופה עשויות להופיע מספר תופעות לוואי: דיכוי תיאבון, בחילות וכאבי בטן, כאב ראש ונמנום הן תופעות הלוואי הנפוצות. בדרך-כלל תופעות אלה קלות וחולפות עם הזמן. חולשה והפרעה בתפקוד המיני (ההפרעה בתפקוד המיני נפוץ יותר מתרופות אחרות ממשפחת SSRI). לפעמים ישנה גם עליה במשקל בעת נטילת התרופה.
למרות תופעות הלוואי הוא תרופה די נפוצה עקב האפקט המרגיע יותר מפרוזק במקרים בהם, לדוגמה, הדיכאון מלווה בתחושת אי-שקט וחרדה.
איגור אויסטרך
איגור דוידוביץ' אויסטרך (ברוסית: И́горь Дави́дович О́йстрах, באוקראינית: Ігор Давидович Ойстрах; 27 באפריל 1931 – 14 באוגוסט 2021) היה כנר יהודי-רוסי, יליד אוקראינה.
קריירה
הרבה להופיע ברחבי העולם, הן כסולן והן ברסיטלים משותפים עם אביו, או בקונצרטים שאביו ניצח עליהם. ניגן מספר פעמים יחד עם יהודי מנוחין ועם תזמורות חשובות בעולם תחת שרביטם של מנצחים כמו אוטו קלמפרר, יוג'ין אורמנדי, קרלו מריה ג'וליני, הרברט פון קאראיאן, גאורג שולטי, לורין מאזל, זובין מהטה, סייג'י אוזאווה, גנאדי רוז'דסטוונסקי ואחרים. הופעת הבכורה שלו במערב התקיימה ברויאל אלברט הול בלונדון. בהמשך סייר איגור אויסטרך בארצות הברית, באירופה (אוסטריה, דנמרק, צרפת, בריטניה, בגרמניה המזרחית, צ'כוסלובקיה), בקנדה, דרום אמריקה, יפן ואוסטרליה ב-1964 הופיע בישראל. משנת 1968 התחיל איגור אויסטרך גם קריירה של מנצח. ניצח על התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה וסולניה. בחוץ לארץ ניצח לראשונה בקופנהגן בפברואר 1968. הוא ניצח על תזמורות סימפוניות כמו התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד, על תזמורות בלונדון, ברלין ובריסל. הקליט, בין היתר, את הקונצרט השני לכינור מאת בלה ברטוק, סונטות לכינור וצ'מבלו של יוהאן סבסטיאן באך (יחד עם אשתו, נ. זרצלובה), את הפואמה של יבגני סבטלנוב לזכרו של דוד אויסטרך. איגור אויסטרך היה חבר בחבר השופטים של תחרויות יוקרתיות לכינור כמו התחרות הבינלאומית ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה, התחרות על שם המלכה אליזבת בבלגיה, התחרות הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקו, התחרות הבינלאומית במוסקבה הנושאת את שם אביו, דוד אויסטרך.
אחרי 1996 חי עם משפחתו בבלגיה ובשנים 1996–2010 לימד בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל. בשנת 2011 חזר לרוסיה.
איגור אויסטרך נודע בפרשנויותיו המצומצמות והמודרניסטיות.
חייו הפרטיים
משנת 1960 איגור אויסטרך היה נשוי לפסנתרנית נטליה ניקולאייבנה זרצלובה (2017-1930). מעל 50 שנה היא נהגה לנגן מוזיקה קאמרית יחד עם בעלה. בנם, ולרי אויסטרך (יליד 1961) גם הוא ויולן וכנר, המלמד החל מ-1996 בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל. הנכד רוברט אויסטרך נולד ב-2012.
המשקיף
המשקיף היה עיתון יומי עברי בתקופת היישוב, ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר. עיתון "המשקיף" ראה עצמו בראש ובראשונה כמגן על שלמות המולדת ועובדה זו התבטאה במפת ארץ ישראל, שהופיעה בשער העיתון, והקיפה את שני עברי הירדן.
"המשקיף" נוסד בתל אביב בשנת 1938, והחל לצאת לאור באופן סדיר בינואר 1939 (לאחר כמה גיליונות ניסיוניים שפורסמו בחודש שקדם לראשית הופעתו הסדירה), כעיתונה של מפלגת הצה"ר הרוויזיוניסטית. קדמו לו, כעיתונים רוויזיוניסטיים, העיתונים "חזית העם" ו"הירדן".
משנת 1940 עד לסגירת העיתון בשנת 1949 היה עורך העיתון אייזיק רמבה, וצבי לוין היה עורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף". בין חברי מערכת העיתון נמנו צבי לוין, אברהם שכטרמן, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, יצחק גוריון, בנימין אליאב, יוסף ויניצקי, הלל הרשושנים ואחרים. מתוך מערכת "המשקיף" צמחו מספר עיתונאים ובכלל זה דיסנצ'יק, רוזנפלד ושניצר, שעברו לעבוד בתור עורכי העיתון "מעריב".
הוצאתו של העיתון הופסקה במהלך 1948, לאחר פרישה של חברי מערכת רבים לטובת הקמת עיתון חרות, הוצאתו חודשה לסירוגין עד שב-25 במאי 1949 נסגר העיתון סופית. העיתון נסגר בעקבות חיסולה של המפלגה הרוויזיוניסטית. חברי המערכת, שפרשו מהעיתון, הקימו את עיתון "חירות".
בנואה
בנואה (Benoit) הוא שם פרטי וכן שם משפחה שמקורו בצרפתית ומשמעותו מבורך. {{פירושונים|
ראו גם
}}
לחם שום
לחם שום (באנגלית: Garlic Bread) הוא מאפה אמריקאי המורכב מלחם, שום וחמאה ו/או שמן זית.
המאפה נפוץ במטבחים שונים בעולם ונהוג להגישו כמתאבן או כליווי לפיצה.
המאכל מורכב מלחם פריך שאותו חותכים לשתי חתיכות, מורחים חמאה מותכת או שמן זית, מוסיפים שום כתוש או אבקת שום ואופים מספר דקות בתנור אפייה.
בנוסף לתיבול הבסיסי ניתן להוסיף ללחם שום תוספות כגון: ריחן, זעתר, פפריקה, פרמזן, מוצרלה, צ'דר ועגבניות.
גנני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רוני נדלר
רוני נדלר (נולדה ב-8 ביוני 1990) היא זמרת, כוכבת ילדים, שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נדלר נולדה לבני נדלר וגדלה בגבעתיים, שם למדה בתיכון קלעי. נדלר התחילה את הקריירה שלה בתור ילדת פסטיגל בפסטיגלים של השנים 1998 ו-1999, ובמחזמר "בחדר של חני" עם חני נחמיאס. בשנת 2001 נדלר השתתפה בתוכנית האירוח של ערוץ 2 "יופי סופי", דיבבה בתוכנית "יואל החובל" ששודרה בערוץ הופ! והשתתפה בפרסומות לשניצל מחברת "מאמא עוף".
נדלר התפרסמה כשיחקה בתפקיד אור בסדרה "ארבעה בעקבות החג", ואת אוס בעונה השלישית בסדרה "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרו בערוץ הילדים.
בשירותה הצבאי נדלר הייתה זמרת בלהקת חיל האוויר ושחקנית בתיאטרון צה"ל, בנוסף היא השתתפה בתוכנית הבוקר של הופ! ילדות ישראלית "בוקר טוב ישראל". לאחר שירותה השתתפה במופע חנוכה "מותק של פסטיבל 3 - הרפתקה ביער הקסום" בשנת 2010 כדמות ראשית. בשנת 2013 נדלר השתתפה בסרט "רוק בקסבה" וביצעה את שיר הנושא שלו. באותה שנה נדלר השתתפה במחזה "שלושת המוסקטרים".
בשנת 2015 נדלר הוציאה DVD בשם "רוני והלהקה" שבוים על ידי קובי מחט. את כל שירי ולחני ה-DVD נדלר כתבה. לאחר הוצאת ה-DVD נדלר הופיעה ברחבי הארץ עם הצגה המבוססת עליו. בתור דמותה מה-DVD נדלר השתתפה במופע חנוכה "מותק של פסטיבל - יוצאים לדרך!". זו הייתה הופעתה השנייה של נדלר במופע בהפרש של 6 שנים מהופעת הבכורה שלה במופע.
בשנת 2016 נדלר שיחקה בסדרת רשת בכיכובה אותה כתבה בשם "רוני וחברים". בשנת 2017 נדלר כתבה סדרה נוספת בכיכובה בשם "התוכנית היומית של רוני וג'קי", על בסיס הסדרה יצא מופע. בשנת 2018 החלה להופיע במחזמר שמבוסס על הסרט "סאלח שבתי".
בשנת 2019 נדלר הופיעה יחד עם כוכבי סדרת האנימציה "מפרץ ההרפתקאות" בפסטיבל ניק סיטי, ברשת מלונות דן באילת ובאזורים נוספים ברחבי הארץ. באותה שנה נדלר דיבבה בסדרה "ריינבו ריינג'רס".
נדלר הוציאה מספר סינגלים, ביניהם הסינגל "את" שבקליפ שלו כיכבו דפנה דקל, חני נחמיאס, שיינה היידי, דין הפנר וריקי בן ארי.
החל משנת 2021 היא מנחה פינה קבועה בתוכנית הבוקר "העולם הבוקר".
מתגוררת בגבעתיים.
משימת החלום של קאדאת' האבודה
משימת החלום של קאדאת' האבודה (באנגלית: The Dream Quest Of Unknown Kadath) היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט. כתיבתה החלה בסתיו 1926 והסתיימה ב-22 בינואר 1927, אולם היא לא פורסמה במהלך חייו. זה הוא הסיפור ארוך ביותר מסדרת מעגל החלומות וכן היצירה ארוכה ביותר בה מככבת דמותו של רנדולף קרטר. יחד עם הסיפור "המקרה של צ'ארלס דקסטר ווארד", מהווים כתבים אלו שניים מההישגים הספרותיים המשמעותיים ביותר של לאבקרפט מאותה תקופה. "משימת החלום" משלב אלמנטים של אימה ופנטזיה לכדי סיפור אפי המצייר את גודל הפלא של יכולת האדם לחלום.
הסיפור פורסם לאחר מותו של לאבקרפט על ידי הוצאת ארקהם ב-1943. כיום הספר מפורסם על ידי ספרי בלנטיין באנתולוגיה הכוללת גם את הסיפורים "מפתח הכסף" ו"דרך שערי מפתח הכסף". הגרסה הסופית שתוקנה על ידי אס. טי. ג'ושי, מפורסמת על ידי הוצאת ארקהם באנתולוגיה "בהרי הטירוף וסיפורים אחרים" ועל ידי ספרי פינגווין באנתולוגיה "החלומות בבית המכשפות וסיפורים מוזרים אחרים".
עלילה
רנדולף קרטר חולם על עיר קסומה אך אינו מצליח להיכנס אליה. כאשר הוא מתפלל לאלי החלומות שיחשפו עבורו את מקומה של העיר, חלומותיו מפסיקים כליל. נחוש להמשיך במשימתו, קרטר מחליט להפציר באלים פנים-אל-פנים בטירת קאדאת', אך אף אחד אינו יודע היכן היא נמצאת. בחלום נוסף, קרטר מתייעץ עם כוהני המקדש הגובל בערי החלומות. הכוהנים מזהירים אותו מפני סכנה גדולה ומספרים לו שהאלים עצרו את חזיונותיו בכוונה.
הידע שקרטר צבר על ערי החלומות ומנהגיהן הופך את מסעו לפחות מסוכן מאשר אם היה חובבן, אך הוא בכל זאת בוחר להתייעץ במספר ישויות בעלות מוניטין מסוכן. הזוגים, גזע של מכרסמים טורפים, מכוונים אותו לעיר אולת'ר שם הוא ימצא את הכוהן אתאל. משהוא מגיע לאולת'ר מלאת החתולים, אתאל מזכיר בדבריו הר ענקי שאחד מצדדיו מכוסה כולו בחריטות המציגות את צורתם הכללית של האלים. קרטר מבין שצאצאי בני האנוש והאלים (הנפילים) יחלקו צורה זו בדומה לאבותיהם, וכי ייתכן שהם שוכנים ליד קאדאת'. בזמן שקרטר מתכונן להמשך מסעו, הוא נחטף על ידי סוחרי עבדים חובשי טורבן אשר לוקחים אותו לירח בכוונה להעביר אותו לידי מפלצות נוראיות המשרתות את האל המרושע ניארלאת'וטפ. למרבה מזלו החתולים של אולת'ר, בני בריתו הטובים, מגיעים בזמן כדי להצילו.
בתום מסע ארוך מצליח קרטר למצוא את ההר המדובר ולזהות את זרע האלים בדמותם של סוחרים אשר הטילו עוגן בעיר סלפאיס, אך לפני שהוא מספיק לפעול הוא נחטף שנית בידי יצורים מכונפים וחסרי פנים הנקראים כחושי-לילה (Nightgaunts) ונזרק על ידיהם בעולם התחתון כדי למות. ע'ולים ידידותיים, וביניהם חברו הטוב של קרטר ריצ'רד פיקמן, מסייעים לו לשוב אל פני השטח דרך התגנבות בעיר המאוכלסת ביצורים אוכלי אדם בשם "גאגים". לאחר שהוא מסייע לחתולים להביס התקפה של זוגים, קרטר עולה על ספינה המפליגה לסלפאיס ולומד מהמלחים שמקום לידתם של הסוחרים בני האלים הוא העיר אינגנוק, מקום קר, אפל ונטול חתולים.
קרטר פוגש את מלכה של סלפאיס, חברו קורנס, אשר נהפך לתושב קבע בערי החלומות לאחר מותו בעולם האמיתי. מייחל לשוב לביתו, הוא חלם חלקים מממלכתו כך שיידמו לביתו בקורנוול. קורנס מכיר את מלכודותיהן של ערי החלומות היטב אך לא מצליח לשכנע את קרטר לסגת ממשימתו. לאחר שהוא מעמיד פנים שברצונו לעבוד במחצבותיה המפורסמות, קרטר מצליח לעלות על ספינה המיועדת להגיע לאינגנוק.
בהתקרבם לסיום ההפלגה, קרטר מזהה אי חסר שם ממנו הוא שומע יללות מוזרות. מאוחר יותר, באחת הפסגות באינגנוק בסמוך למחצבות, הוא נתקל באחד הסוחרים שפגש לפני כן בסלפאיס. ציפורי ענק מפלצתיות לוקחות אותם בטפריהן למישור לנג, אזור הררי המאוכלס על ידי יצורים דמויי סאטירים.
הוא מובא אל המנזר בו יושב הכוהן הגדול שאותו "אין לתאר", שם הוא לומד שאנשי המקום מסתירים את קרניהם מתחת לטורבנים ושהם, הלכה למעשה, סוחרי העבדים שחטפו אותו קודם לכן. כמו כן הוא מגלה שכחושי הלילה כלל לא משרתים את ניארלאת'וטפ כפי שחשב, אלא את האל "נודנס", ממנו פוחדים אפילו האלים של כדור הארץ. קרטר רועד בפחד משהוא מגלה את זהותו האמיתית של הכוהן הגדול לובש המסכה, ונמלט משם דרך מסדרונות דמויי מבוך בהם הוא תועה בחשכה מוחלטת עד שלמזלו הוא מגיע ליציאה.
לאחר שהוא מסייע למספר ע'ולים שנחטפו בידי אנשי לנג, לוחמים קרטר וכוח תגבור ע'ולי במפלצת ירח ובורחים. בעיר שכנה נעזרים הוא וחבריו בקבוצת כחושי לילה כדי שייקחו אותם לטירתם של האלים בקאדאת'. הם מגיעים לאחר טיסה ארוכה אך מוצאים אותה ריקה. תהלוכה ארוכה של אנשים המובלת על ידי אדם מלכותי המזכיר במראהו את פרעה מגיעה. הפרעה חושף את עצמו כלא אחר מאשר ניארלאת'וטפ ומספר לקרטר שהעיר מחלומותיו היא למעשה אוסף זיכרונות ילדותו מפרובידנס, בה הוא נולד. אלי כדור ארץ ראו את העיר של חלומותיו והפכו אותה לביתם, נוטשים את קאדאת' ואת אחריותם.
ניארלאת'וטפ מתרשם מנחישותו של קרטר להגיע ליעדו ומציע לו מעבר לפרובידנס כדי שיוכל להחזיר את אלי הארץ למקומם, אך מרמה אותו ובמקום זאת שולח אותו לבית המשפט של אזאתות' הנמצא במרכז היקום. מיואש ומאמין שגורלו נחרץ, נזכר לפתע קרטר שהוא חולם חלום, ומתעורר.
השראה
בדומה לספרו הלא גמור של לאבקרפט "אזאתות'" (נכתב ב-1922, פורסם ב-1938), נראה כי "משימת החלום של קאדאת' האבודה" הושפעה רבות מיצירתו של ויליאם תומאס בקפורד, ואת'ק (1786); "הדמיון הקיים בין השתיים הוא הפנטזיה האקזוטית הנכתבת כפי שהיא וללא חלוקה לפרקים". המבקרים וויל מארי ודייוויד אי. שולץ אף הציעו ש"משימת החלום" הוא ניסיון לכתוב מחדש את סיפורו הנטוש של לאבקרפט.
אף על פי שהשפעת הפנטזיות של לורד דנסאני על לאבקרפט מוזכרות לעיתים קרובות, טוען רוברט מ. פרייס שקיימת השפעה ישירה יותר על "משימת החלום" מצד שישיית הספרים על מאדים (בארסום) של הסופר אדגר רייס בורוס מ-1927. אם כי יש לציין כי לא קיים דמיון רב בין ג'ון קרטר, הגיבור הקלאסי של סדרת מאדים, לוחם מרהיב המציל נסיכות, ובין רנדולף קרטר, דמות מלנכולית ושקטה המעבירה את רוב זמנה בהרהור, לעולם לא נלחמת באויביה ולעיתים קרובות נזקקת לעזרת זרים כדי להיחלץ מצרותיה. פרייס מוסיף שייתכן כי הקוסם מארץ עוץ של ליימן פרנק באום מ-1900 היווה גם הוא מקור השפעה חשוב על "משימת החלום", ומצביע על כך שבשני הספרים הדמות הראשית בוחרת בסוף לשוב הביתה מאשר להישאר בחלום.
האנציקלופדיה של סיפוריו של ה. פ. לאבקרפט מצטטת את עבודותיו של נתניאל הות'ורן סאטיר השיש מ-1860 ופני האבן האדירים מ-1852 כמקורות השראה נוספים.
דמויות
לאבקרפט מציג בסיפורו אלמנטים ודמויות מסיפורים קודמים שרבים מהם הושפעו מספרותו של הלורד דנסאני, אם כי הוא לא תמיד מתאר אותם בעקביות.
ביקורת
"משימת החלום" עורר טווח רחב של תגובות, "חלק מהמעריצים של לאבקרפט מצאו אותו לא-קריא בעוד שאחרים השוו אותו לגדולתם של ספרי אליס בארץ הפלאות ולפנטזיות של ג'ורג' מקדונלד". ג'ואנה רוס התייחסה לסיפור כ"מקסים, אם כי.. הוא מעולם לא שוכתב או לוטש".
לאבקרפט עצמו אמר על סיפורו ש"הוא לא טוב במיוחד, אבל הוא מהווה אימון טוב לניסיונות אותנטיים יותר של כתיבת סיפורים שלמים". הוא הביע דאגה בזמן שכתב אותו מפני שאולי "הרפתקאותיו של רנדולף קרטר מתחילות לעייף את הקורא, או שאולי שפע התמונות המוזרות הרס את הכוח של תמונה יחידה ליצור את הרושם שרציתי".
ב-1948 ארתור סי. קלארק שלח ללורד דנסאני עותק של מגזין "מובחרי ארקהם" אשר הכיל חלקים מ"משימת החלום". דנסאני אמר בתגובה: "אני רואה שלאבקרפט השאיל את סגנוני, ואני לא נוטר לו טינה על כך".
צבי שיפרין
צבי (הרולד) שיפרין (נולד ב-26 בספטמבר 1922) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי מזרח אסיה ולסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ואבי לימודי מזרח אסיה בישראל, חתן פרס ישראל למדעי המזרח הרחוק.
ביוגרפיה
צבי שיפרין נולד ב-1922 ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, בארצות הברית. בשנת 1943, בעודו סטודנט בקולג', התגייס לצבא האמריקני ונשלח לחזית האוקיינוס השקט. בעקבות צורכי המלחמה, נשלח ללמוד סינית ותרבות סין באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה (1944-1943), ועם סיום לימודיו הוצב במנילה, שבה הייתה אז קהילת מהגרים סינית גדולה. בשנת 1948 עלה לישראל במסגרת מח"ל. בשנים 1957-1955, לאחר שקיבל מלגה, חזר לברקלי, שם עבד עם פרופסור רוברט סקאלאפינו, מגדולי חוקרי אסיה וסין. לאחר שהשלים תואר שני בחר לשוב לארץ כדי לסיים בה את לימודי הדוקטורט (בהנחייתו של ש"נ אייזנשטדט). בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור מהמחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, ונסע למחקר פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, ולאחריו השתלב בסגל ההוראה של האוניברסיטה העברית. כבר מ-1958 החל שיפרין להציע באוניברסיטה העברית קורסים בהיסטוריה של סין. עוד בשנות השישים, כשלימוד ההיסטוריה והשפות של סין ויפן נחשב עיסוק אזוטרי לחלוטין, עמד שיפרין על חשיבותו של אזור מזרח אסיה בכלל וסין בפרט לזירה הבינלאומית הפוליטית והכלכלית. בשנת 1968 הקים את החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית] (שנקרא אז החוג ללימודי סין ויפן; את יפן ייצג פרופ' אברהם אלטמן). הוא לימד בחוג זה עד לפרישתו מהאוניברסיטה העברית בשנת 1990, וגם אחר כך המשיך לחקור ולהיות מעורב בחיי החוג, האקדמיה והחברה.
שיפרין הניח את תשתית המחקר וההוראה בתחום הסינולוגיה בארץ, והוא ותלמידיו הכשירו את מרבית הסינולוגים הישראלים הפעילים כיום בארץ ובעולם. כמו כן הכשיר רבים מאנשי משרד החוץ, לרבות שגרירות ושגרירים, וכן אנשים משירותי הביטחון ומעולם העסקים בישראל. שיפרין מילא שורה של תפקידים ציבוריים באוניברסיטה ומחוץ לה. בין היתר עמד בראש בית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית (1970-1968), כיהן כראש המכון למחקר ע"ש הארי ס' טרומן למען קידום השלום (1987-1979); והיה ראש קרן החינוך ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט, 1987-1980). כן התפרסם בפעילותו - במישור המקומי והבינלאומי - בנושא העלייה מברית המועצות ושחרור אסירי ציון. שיפרין היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד (1963-1962) ובאוניברסיטת ברקלי (1989-1988), והוזמן להיות פרופסור אורח של האקדמיה הסינית למדעי החברה בבייג'ינג עוד בשנת 1982, עשור לפני כינונם של יחסים דיפלומטיים בין סין וישראל. בשנת 2010 בחרה בו הספרייה הלאומית הסינית לאחד מ"מאה הסינולוגים הגדולים ביותר בכל הזמנים."
בשנת 2015 הוכרז שיפרין כחתן פרס ישראל למדעי המזרח הרחוק.
שיפרין היה נשוי לרות עד למותה ב-2022, ואב לשתי בנות.
מחקר
שיפרין הוא מומחה בעל שם עולמי למהפכת שינהאי ששמה קץ לקיסרות הסינית ולסון יאט-סן (1866-1925 Sun Yat-sen 孙中山), אבי הרפובליקה הסינית ומייסדה של סין המודרנית. שיפרין מתמחה בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של סין המודרנית, במיוחד בתקופת המעבר שבין שלהי הקיסרות לרפובליקה וממנה לסין העממית (1949-1840).
א. סון יאט-סן ומקורותיה של המהפכה הסינית: במחקר זה משחזר שיפרין את חייו של סון (1925-1866) אבי המהפכה הסינית עד שנת 1905 בה הקים את מפלגת ה-טונג מן הוי וחיבר את מצעה הידוע כ"שלושת העקרונות של העם". שיפרין מציג את סון - בן איכרים שקיבל חינוך מערבי ולא חינוך סיני קלאסי - כמנהיג אינסטרומנטלי, שבכוח פעילותו המהפכנית המתמשכת והעובדה שמצעו טען שבאמצעות אימוץ ממשל רפובליקני מתקדם תצליח סין לא רק להדביק את פיגורה מול המערב אלא גם להשיגו - הצליח לזכות גם באהדת האינטלקטואלים הסינים. הספר משחזר את העולם המורכב של סין של שלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, על השושלת השוקעת, הכוחות הסיניים המקומיים וההשפעה הזרה בדרום סין, ומציג את פעילותו של סון (בסין, באירופה, ביפן, ובקרב"הסינים שמעבר לים") בהקשרה הפוליטי, החברתי והאינטלקטואלי. שיפרין היה החוקר המערבי הראשון שעשה שימוש בעיתונות שפרסמו הגולים הסינים ביפן, דבר שתרם רבות למחקרו. הספר זכה בפרס ע"ש גוהן קינג פיירבנק ללימודי מזרח אסיה מטעם החברה ההיסטורית האמריקאית לשנת 1969; יצא בסינית בסין ובטאיוואן והודפס מחדש - בארצות הברית ובסין - בשנת 2010.
ב. סון יאט-סן - מהפכן בעל כורחו: ספר ההמשך מהווה ביוגרפיה מלאה של סון יאט-סן, מנתח את תפקידו במהפכת 1911 ולאחריה כמקים מפלגת העם (הגואו-מין-דאנג Guomindang 国民党) ובוחן את מורשתו בסין העממית ובטאיוואן. גם כאן מנתח שיפרין את פעילותו של סון בהקשרה הרחב, ובוחן באמצעותה את עיקרי המאורעות בסין של ראשית המאה העשרים. הספר שמש במשך עשורים כביוגרפיה הסטנדרטית של סון, ונדפס מחדש בסין בשנת 2010.
ג. מהפכת 1911: בשני ספרים, שערך יחד עם המלומד היפני הנודע (Eto Shinkichi (2007-1923 כינסו השניים את מיטב החוקרים ממזרח וממערב והאירו פנים חדשות של תקופת המעבר שבין סין הקיסרית לרפובליקה, כולל התייחסות לאספקטים אידאולוגיים, חוקתיים, אתניים, כלכליים, פוליטיים וביוגרפיים, כמו גם להשפעת המהפכה ומנהיגה באזורים אחרים בעולם.
ד. מדינה וצבא באסיה המודרנית - קובץ מאמרים זה שערך שפרין ב-1976 בוחן את תפקיד הצבא במדינות הלאום שקמו באסיה במהלך המאה העשרים, ממזרח אסיה ועד למזרח התיכון, כשהוא מציג מקרי בוחן מאינדונזיה, יפן, סין, בורמה, מצריים וסוריה, וכן דיון השוואתי תאורטי. הספר משלב חיבורים של היסטוריונים וסוציולוגים מובילים מישראל ומהעולם. מאמרו של שיפרין עוסק באלי המלחמה בתקופת הרפובליקה הסינית (1949-1911).
נוסף על אלה פרסם שיפרין מאמרים רבים העוסקים בהיסטוריה הפוליטית והאינטלקטואלית של סין בראשית המאה העשרים, וכן מאמרים הדנים בסוגיות שונות בתולדות סין המודרנית, כגון יחסי חוץ, התפתחות הלאומיות הסינית, המדיניות הצבאית והכלכלית של סין, התפיסה הסינית את המערב, חיי האינטלקטואלים בסין העכשווית ועוד. שיפרין היה תורם חשוב למילון הביוגרפי הקלאסי ( Biographical Dictionary of Republican China, ed. H. L. Boorman, Columbia University Press, 1967). וכן היה עורך תחום סין באנציקלופדיה העברית, וכתב 50 ערכים לאנציקלופדיה זו.
מספריו
• Sun Yat-sen and the Origins of the Chinese Revolution. Berkeley: University of California, 1968, rpt. 2010. • Sun Yat-sen: Reluctant Revolutionary. Boston: Little, Brown, and Company, 1980.
• Military and State in Modern Asia. Jerusalem: Academic Press, 1976.
• With Eto Shinkichi. The 1911 Revolution in China: Interpretative Essays. Tokyo: Tokyo University Press, 1984.
• With Eto Shinkichi. China’s Republican Revolution. Tokyo: Tokyo University Press, 1995.
'''In Chinese: '''
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山与中国革命的起源. Sun Zhongshan yu Zhongguo ge ming de qi yuan Sun Yat-sen and the Origins of the Chinese Revolution, Beijing: Zhongguo shehui kexue chubanshe, 1981.
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山: 勉为其难的革命家 [Sun Zhongshan: mian wei qi nan de ge ming jia,]. Beijing: Zhongguo huaqiao chubanshe, 1996.
• Schiffrin, Harold Z. [史扶邻]. 孙中山与中国革命Sun Zhongshan yu Zhongguo geming Sun Yat-sen and the Chinese Revolution. Taiyuan: Shanxi renmin chubanshe, 2010, 2 vols.
מרקוס הייסליפ
מרקוס דשון הייסליפ (באנגלית: Marcus Deshon Haislip; נולד ב-22 בדצמבר 1980 בלואיסברג, טנסי) הוא כדורסלן אמריקאי. הוא משחק מעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת רויאל האלי גזיאנטפ מליגת העל הטורקית.
הייסליפ נחשב לשחקן מגוון ואתלט נהדר בעל יד טובה לשלוש, וגם כחוסם טוב מאוד.
קריירה
הייסליפ למד ושיחק 3 שנים (1999-2002) באוניברסיטת טנסי, ממנה יצא ככוכב מכללות לדראפט ה-NBA לשנת 2002 ונבחר כבחירה ה-13 על ידי מילווקי באקס, בה שיחק שנתיים לא מוצלחות, בייחוד לאור הציפיות ממנו לאחר קריירת המכללות המצוינת שלו. ב-4 בנובמבר נשלח הייסליפ בטרייד לאינדיאנה פייסרס ושיחק שם כשחקן מחליף לג'רמיין אוניל, כוכב הקבוצה, בעונת 2004/05.
בעונת 2005/06 חתם באולקרספור הטורקית ששיחקה ביורוליג. הוא שיחק בקבוצה כאחד משחקני המפתח שלה ואף היה ממצטייני המשחקים המוקדמים ביורוליג. בנוסף, הוזמן הייסליפ למשחק האולסטאר הטורקי ואף זכה בתחרות ההטבעות של הליגה באותה העונה. בעונת 2006/07 חתם באפס פילזן הטורקית, איתה שיחק במשחק ראווה שנערך באוקלנד נגד קבוצת ה-NBA המקומית, גולדן סטייט ווריורס, בו הצטיין למרות תבוסת קבוצתו.
ב-2007 חתם הייסליפ בקבוצת אוניקאחה מלאגה.
ב-8 ביולי 2009 חתם בסן אנטוניו ספרס מה-NBA. בסן אנטוניו מיעט הייסליפ לשחק ובחודש ינואר 2010 שוחרר מהקבוצה לאחר שהופיע בעשרה משחקים בלבד. זמן קצר לאחר שחררו, ב-23 בינואר 2010, חתם הייסליפ בפנאתינייקוס, אך שוחרר מהקבוצה היוונית לאחר כארבעה חודשים בעקבות פציעה.
בינואר 2011 שוחרר הייסליפ מקאחה לבורל ויטוריה, לאחר שסיכם עם הקבוצה על התרת חוזהו.
באותו חודש, חתם הייסליפ בגואנגדונג סאות'רן טייגרס מהליגה הסינית הבכירה.
28 בנובמבר
28 בנובמבר הוא היום ה-332 בשנה, בשבוע ה-49 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 33 ימים (32 בשנה מעוברת).
I'm Not Dead
I'm Not Dead ("אני לא מתה") הוא אלבומה הרביעי של הזמרת פינק. האלבום יצא לאור בצפון אמריקה ב-4 באפריל 2006 ואחר כך בשאר העולם. שמו המקורי של האלבום היה אמור להיות "Long Way to Happy" (הדרך ארוכה להיות מאושרת) אך מאוחר יותר הוא שונה ל-I'm Not Dead.
קריליה סובייטוב סמרה (כדורגל חופים)
קריליה סובייטוב סמרה הוא מועדון כדורגל חופים מהעיר סמרה שהוקם ב-9 ביוני 2010 על בסיס מועדון "ספוטניק סמרה" והתמודד במסגרות כדורגל החופים הבכירות ברוסיה.
היסטוריה
הטורניר הרשמי הראשון שבו השתתף המועדון היה ליגת עבר הוולגה בכדורגל חופים שנערכה ביוני 2010. באותה השנה קריליה סובייטוב הגיעה עד לגמר הטורניר. ביולי 2010 הקבוצה השתתפה בטורניר הגביע הלאומי בכדורגל חופים ואף זכתה בו במפתיע לאחר שגברה על קבוצת IBS סנקט פטרבורג בתוצאה 3–4 הדרמטית.
הישג השיא של המועדון במפעלים האירופיים הוא הגעה למקום השישי של גביע אירופה לאלופות בעונת 2020.
הסגל הנוכחי
סגל נכון לגביע אירופה לאלופות 2020
הום ראן
הום ראן (מאנגלית: Home Run) הוא מושג בתחום הבייסבול שמשמעותו חבטה מוצלחת, בדרך כלל מחוץ לתחומי המגרש, אשר מאפשרת לחובט להשלים הקפה מלאה של הבסיסים ובכך מזכה את קבוצתו בנקודה עבורו ועבור כל אחד משחקניה האחרים שהיו באותה עת על הבסיסים.
סוגים
מקובל להבחין בין שני סוגי הום ראן, מחוץ לפארק ובתוך הפארק:
קיימת גם חלוקה על פי מצבים בהם נמצא החובט או המשחק:
היסטוריה
ההום ראן המתועד הראשון בליגות הבייסבול הבכירות התרחש ב-2 במאי 1876 בנשיונל ליג, החבטה הייתה של רוס ברנס מהשיקגו וייט סטוקינג. הום ראן זה היה בתוך הפארק, כמו מרבית אלו שנרשמו עד שנות ה-20 של המאה ה-20, זאת בין השאר משום שהגדרות היו מרוחקות מאוד מעמדת החובט והכדור היה פחות מתאים לחבטות ארוכות טווח. תקופה זו מכונה בעגת הספורט תקופת הכדור המת ("Dead Ball Era").
החל מ-1920 חלו שינויים משמעותיים בענף ובחוקי הבייסבול בארצות הברית שהביאו לקפיצה במספר ההום ראנס בכל משחק: החומרים שהרכיבו את הכדור שופרו והגבירו את יכולת המעוף שלו, נקבע כי הכדורים יוחלפו בתדירות גבוהה בזמן המשחק מה שמנע אפשרות של הקבוצה המגישה להקשות על החובט על ידי מניפולציות על הכדור. הפופולריות של המשחק גברה, קהל רב יותר זרם למגרשים ועל כן נבנו יציעים חדשים שקירבו את גבולות המגרש לעמדת החובט. התוצאות היו כאמור עלייה במספר חבטות ההום ראנס בשיעור של מאות אחוזים תוך עשור.
בשנות ה-90 חלה עלייה חדה נוספת במספר ההום ראנס ב-MLB, אם כי הפעם מקובל לייחס אותה לתופעה של סמים משפרי ביצועים.
שיאים
השחקנים בעלי מספר ההום ראנס הגבוה ביותר לאורך הקריירה ב-MLB, נכון ל-22 באוגוסט 2021 (מינימום 600 הום ראנס): השחקנים בעלי מספר ההום ראנס הגבוה ביותר בעונה בודדת ב-MLB, נכון לסוף עונת 2020 (מינימום 60 הום ראנס):
מלכי מזרח אנגליה
מלכי מזרח אנגליה שלטו בממלכת מזרח אנגליה מהקמתה במאה ה-6 ועד לפירוקה הסופי ארבע מאות שנים מאוחר יותר, בשנת 918. ממלכת מזרח אנגליה הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5.
בתחילה התקיימה במזרח אנגליה שושלת מלוכה רציפה יחסית של משפחה אחת – בית ואפינגאס. השושלת, אשר יוסדה על ידי והה, המלך הראשון של מזרח אנגליה, שלטה בממלכה כמאתיים שנים עד לשנת 749, אז מת המלך אאלפוולד. את אאלפוולד ירשו שורה של מלכים אשר ייחוסם המשפחתי איננו ידוע. בשנת 794, הוצא להורג המלך אתלברט השני על ידי אופה האדיר, מלך מרסיה. צעד זה סימן את הפיכתה של מזרח אנגליה למדינת חסות של מרסיה למהלך השנתיים הבאות, תחת מלכותו של אופה. במאה השנים שלאחר מותו של אופה, לעיתים הצליחה מזרח אנגליה להשיב לעצמה את ריבונותה, ולהמליך על עצמה מלך מטעמה. עם זאת, לפרקים היא גם שבה להיות נתונה לשלטונם של מלכי מרסיה. מצב עניינים זה הסתיים בשנת 869, אז הפכה מזרח אנגליה למדינת חסות של ממלכת דנמרק, אשר המליכה עליה מלכים וויקינגים. חמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 918, פורקה ממלכת מזרח אנגליה ושולבה בממלכת וסקס, אשר כוחה גבר באותן השנים.
יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים
יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים חל ב-25 בנובמבר מאז הוכרז על ידי האו"ם ב-17 בדצמבר 1999 כיום המיועד למאבק באלימות נגד האישה.
בישראל בעשור האחרון מתרחשות סביב יום זה צעדות אותן מובילים מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
התאריך נקבע ל-25 בנובמבר לציון רצח האחיות מיראבל, שלוש פעילות פוליטיות ברפובליקה הדומיניקנית שנרצחו בשנת 1960 בהוראת הדיקטטור רפאל טרוחיו.
תאריך זה מציין גם את התחלתם של "16 ימים של אקטיביזם" כשאחריו מצוין "יום זכויות האדם" ב-10 בדצמבר.
פאול קלנגל
ביוגרפיה
קלנגל היה מוזיקאי רב-תחומי; הוא היה כנר ופסנתרן מחונן, ששאף לקריירה של נגן קונצרטים וסולן. הוא חיבר יצירות לכינור, ויולה ופסנתר, לצד שירים רבים ויצירות כוראליות. קלנגל היה "מעבד הבית" של הוצאת זימרוק. הוא נודע בעיבודיו האמנותיים לכינור ולוויולה, שרבים מהם משמשים גם כיום לצורך הוראה.
תשעת המכובדים
תשעת המכובדים (בצרפתית: Neuf Preux) הוא הכינוי שניתן לתשע דמויות היסטוריות בהן מגולם האידיאל האבירות של ימי הביניים. הופעתם הראשונה של תשעת המכובדים באמנות האירופית הייתה במאה ה-14, בחיבורו של ז'אן דה לונגויון "שבועת הטווס" (Voeux du Paon). תשע הדמויות המופיעות בחיבור היו, לפי התפיסה הרווחת בימי הביניים, דמויות אביריות ראויות לציון בעת העתיקה, במקרא ובהיסטוריה ובאגדה הנוצרית של ימי הביניים. לאחר הופעתם של תשעת המכובדים בחיבור הצרפתי, הם הפכו להיות נושא נפוץ בספרות והאמנות של אירופה באותה התקופה, וזכו להערצה ששרידיה ניכרים עד לימינו ביחס לו זוכות דמויות אלו בקרב האגדה והאמנות העכשוויות.
תשעת המכובדים היו:
כמה מהגרסאות המאוחרות של הרשימה כוללות את הגיבורה ז'אן ד'ארק כמכובדת העשירית.
כקבוצה מציגות הדמויות את כל הפנים הקיימים בלוחם המושלם. כל המכובדים, למעט הקטור, נודעו בשל מעשי הכיבוש שביצעו. כל המכובדים, למעט יהושע, היו צאצאים למשפחות מלכותיות או אציליות. כל הדמויות ברשימה זיכו את מדינותיהם ועמם בכבוד ויוקרה וסימנו את הכח והעורמה הצבאית שנחשבו בימי הביניים לתכונות ראשונות במעלה.
ניו באסקט ברינדיזי
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1945 תחת השם "ליברטאס ברינדיזי" (משנת 1977 בשם "פלאקנסטרו ברינדיזי") והשתתפה לראשונה בסרייה A בעונת 1957/58. בסך הכל שתי קדנציות. בעונת 1986/87 התפרקה הקבוצה לאחר ירידה לליגה השלישית. בעונת 1991/92 הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם הנוכחי והעפילה לליגה הבכירה בסיום עונת 2009/10 בה השתתפה במשך עונה אחת וירדה לליגה דואה מהמקום ה-16. בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בגביע של ליגה דואה (הליגה השנייה) בנוסף להעפלה לליגה הבכירה. בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום החמישי, בנוסף להגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי. בעונת 2014/15 משתתפת הקבוצה לראשונה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
אולם ביתי
משחקיה הביתיים נערכים מאז 1981 בארמון הספורט פנטסוליה (Palazzetto dello Sport Elio Pentassuglia) (על שמו של כדורסלן הקבוצה בעבר), המכיל 3,534 מקומות ישיבה. הכינוי של הקבוצה הוא "כוכב הדרום" (Stella del Sud).
גדוד
גדוד הוא יחידה צבאית שכפופה לחטיבה או לרגימנט. בגדודי חיל רגלים (חי"ר) בצה"ל שתיים עד חמש פלוגות ובין 300 ל-1,000 חיילים. בצה"ל, מפקד גדוד (מג"ד) הוא קצין בדרגת סגן-אלוף ובצבאות העולם קצין בדרגת לוטננט קולונל. קיצור מקובל לסגן מפקד גדוד הוא סמג"ד.
גדוד אורגני הוא גדוד בעל יכולת טקטית בלבד, שפועל במסגרת משותפת עם יחידות אחרות. גדוד עצמאי הוא גדוד בעל יכולת פעולה עצמאית יותר.
בצה"ל, גדוד חי"ר בנוי משלוש פלוגות מבצעיות, פלוגה מסייעת ופלוגת מפקדה. גדוד חה"ן בנוי מפלוגות רובאיות, מחלקות סיור, פלוגות צמ"ה ופלוגות מפקדה. המבנה האורגני של המחלקות בחי"ר וחה"ן הן זהות. גדוד בחיל השריון הישראלי כולל כ-36 טנקים ופלוגת חרמ"ש (לרוב פלוגת החרמ"ש היא פלוגת מילואים - גם בגדודי שריון סדירים), ולאחרונה גם פלוגה מסייעת שריון.
גדוד הוא היחידה האינטגרלית הקטנה ביותר בצה"ל. למשל, גיוס לשירות המילואים בישראל מתבצע ברמת גדוד לפחות. היחידה המקבילה לגדוד בחיל הים היא פלגה.
מספר גדודים מרכיבים חטיבה.
מפקד גדוד
מפקד גדוד או בקיצור מג"ד, הוא תפקיד של קצין בצה"ל, העומד בראש גדוד לוחמים בחי"ר, שריון, הנדסה קרבית, איסוף קרבי, תותחנים או יחידה מובחרת. בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה לחטיבה או לאגד. דרגתו של מפקד הגדוד היא בדרך כלל דרגת סגן-אלוף והוא גם השתלם בקורס מפקדי גדודים.
טחומולקו
טחומולקו (בספרדית: Volcán Tajumulco) הוא הר געש מסוג הר געש שכבתי, הממוקם במערבה של גואטמלה. גובהו הוא 4,203 מטר, וככזה הוא ההר הגבוה ביותר באמריקה המרכזית ובגואטמלה עצמה.
ההר מצוי במחוז סן מרקוס במדינה, והוא חלק מרכס סיירה מדרה דה צ'יאפס.
ההר מורכב בראשו מסלעי אנדזיט ודקיט. יש בו שתי פסגות, שבאחת מהן פעור לוע בקוטר של 50–70 מטר.
היסטוריית ההתפרצויות של ההר איננה ידועה. ככל הידוע הוא התפרץ במאות ה-18 וה-19.
האזור סביב ההר מיושב בדלילות ומספר המבקרים בו איננו גדול. ראשו עטוף לעיתים קרובות במעטה של ערפל ועננים, והראות ממנו מוגבלת בעיקר בחודשים אפריל עד ספטמבר.
דיאנה דאמראו
דיאנה דאמראו (בגרמנית: Diana Damrau, נולדה ב-31 במאי 1971) היא זמרת סופרן גרמניה, הידועה במיוחד כסופרן קולורטורה. הרפרטואר שלה כולל תפקידים ליריים איטלקיים (לוצ'יה, גילדה, אוסקר), צרפתיים (אולימפיה, ליילה) וגרמנים (סופיה, מלכת הלילה, פמיה, צרבינטה), יצירות בלקנטו, ושל מוצרט וריכרד שטראוס.
ילדותה ולימודיה
דאמראו נולדה בשנת 1971 בגינצבורג (Günzburg), בוואריה שבגרמניה. היא גילתה מילדות כישרון מוזיקלי ועניין מיוחד במוזיקה הקלאסית. אחרי צפייה בסרטו של זפירלי "לה טרוויאטה" עם טרזה סטראטס גמרה בליבה להיות זמרת אופרה.
הופיעה לראשונה בפני קהל בגיל 15 באולם בקולנוע "דונאוליכטשפילה" באופינגן ועם קטעים מן המחזמר "גברתי הנאווה". מי שגילתה וטיפחה את כישוריה הייתה זמרת האופרה הרומניה כרמן הנגאנו. אחרי סיום בחינות הבגרות בגימנסיה דוסנברגר בגינצבורג, למדה דיאנה דמראו בכיתה של כרמן הנאגנו בבית הספר הגבוה למוזיקה בווירצבורג. בהמשך השתלמה בכיתות אמן של חנה לודוויג ואדית מאתיס בזלצבורג ובשנת 1995 סיימה את לימודיה בהצטיינות. עברה תקופה של משבר כשבעת לימודיה סבלה מבצקת על מיתר הקול הימני, אולם החלימה בעקבות טיפול של רפואה משלימה.
הקריירה
מופע הבכורה שלה כזמרת אופרה התקיים בשנת 1995 בווירצבורג באופרה "נישואי פיגרו". בהמשך הופיעה על במות תיאטרוני האופרה במנהיים, פרנקפורט, ואחר כך ברחבי העולם באופרה הממלכתית של וינה, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בקובנט גארדן בלונדון, ובפסטיבל זלצבורג. בשנת 2004 הופיעה על במת לה סקאלה במילאנו במופע הפתיחה מחדש של המקום תחת ניצוחו של ריקרדו מוטי.
המוערך שבביצועיה של דאמראו היה בתפקיד מלכת הלילה ב"חליל הקסם" מאת מוצרט; היא השתתפה ביותר מ-15 הפקות של אופרה זו, ביניהן בניצוח סר קולין דייוויס ב-2003 וריקרדו מוטי ב-2006. בעונה 2007–2008 של מטרופוליטן אופרה שרה לסירוגין כמלכת הלילה ובתפקיד פאמינה. את העונה 2008–2009 התחילה בתפקיד לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, אחר כך ביצעה את התפקידים של סופי באופרה "האשה השתקנית" ואמינטה ב"אביר הוורד", מאת ריכרד שטראוס. תפקידים נוספים של סופרן קולורטורה שברפרטואר שלה הם של גילדה, אדינה ומארי. הופיעה גם כסופרן לירי בתפקידים מאנון, דונה אנה, גרטל ופאמינה.
אחרי שילדה את בנה הראשון באוקטובר 2010, חזרה לבמה בינואר 2011 בתפקיד אלווירה בהפקה חדשה של "אי פוריטני" מאת וינצ'נצו בליני ב"גראן תיאטר" של ז'נבה. אחר כך שרה שוב במטרופוליטן בניו יורק בהפקה חדשה של אופרה קומית של רוסיני - "הרוזן אוֹרי", וב"ריגולטו" מאת ורדי.
דאמראו הופיעה גם על במות הקונצרטים עם מבחר של לידר - במוזיקפריין של וינה, בקרנגי הול, בלה סקאלה, ב"שוברטיאדה" בשוורצנברג (אוסטריה), ובפסטיבלים מינכן וזלצבורג. הרפרטואר הקונצרטי שלה כולל את "כרמינה בורנה" מאת קרל אורף, "המיסה הגדולה בדו מינור" מאת מוצרט, ה"רקוויאם של מוצרט", "אקסולטאטה יובילאטה", ו"המשיח" של הנדל.
קולה
מבקרי מוזיקה אחדים השוו את קולה לזה של אדיתה גרוברובה איתה חולקת חלק רב מן הרפרטואר (מלכת הלילה, קונסטנצה, גילדה, נורינה, צרבינטה, פיאקרמילי, זופי פון פנינאל, קול ציפור היער ב"זיגפריד") מפגינה נוחות רבה ווירטואוזיות בצלילים האקוטיים ביותר (עד ללה במול של האוקטבה השישית), טון בהיר וטכניקה שמאפשרת לה לזיר אריות הדורשות קול לירי ומספיק חזק בצלילים אמצעיים כמו באקוטיים.
חייה הפרטיים
בשנת 2010 התחתנה דאמראו עם זמר הבריטון-באס הצרפתי ניקולא טסטה שלצידו הופיעה על במה פעמים רבות בעבר. נולדו להם שני בנים - אלכסנדר וניקולא.
וידאוגרפיה
דאמראו הופיעה במספר מופעי אופרה שהוקלטו על DVD:
עוגת עקיצת הדבורה
עוגת עקיצת הדבורה / עוגת עוקץ הדבורה (בגרמנית: Bienenstich; ביננשטיך) היא עוגה שמקורה בגרמניה המשמשת כקינוח.
העוגה מבוססת לרוב על תחתית של בצק שמרים מתוק עם ציפוי אפוי של שקדים מקורמלים וממולאת בחביצת וניל, קציפת חמאה או שמנת.
ניתן למצוא את המתכון במספר גרסאות, כמו בצורת מאפין ועוד. ישנן גם גרסאות שלא מבוססות על בצק שמרים, מרקמן מעט יותר אוורירי והן מהירות יותר להכנה.
עוגת עקיצת הדבורה היא עוגה מסורתית הפופולרית למדי ברחבי הארצות הגרמניות וגם בחלקים אחרים של אירופה. נהוג להגיש אותה כמנה אחרונה לצד מאכלים נוספים בארוחה, או כקינוח לצד קפה או תה.
אטימולוגיה
לפי סיפור אגדה, דבורה נמשכה אל העוגה ועקצה את האופה שהמציא את העוגה.
מקורות אחרים מצטטים סיפורים שונים, כמו למשל: אגדה של אופים גרמניים מהמאה ה-15, אשר השליכו כוורות מלאות בדבורים על פולשים שהגיעו מכפרים סמוכים, מה שסייע להדוף בהצלחה את אותם פולשים. לאחר שנהדפו פצחו תושבי הכפר בחגיגות על ידי אפיית גרסה של עוגה זו שנקראה על שם מאמצי ההדיפה שלהם שצלחו.
ישנו גם סיפור על אופה גרמני שבזז להנאתו כוורות בכפר שכן, וחגג את מלאי הדבש החדש שלו בעוגה הזו שהכין.
דייוויד ג'ונסטון
דייוויד ג'ונסטון (באנגלית: David Johnston; נולד ב-28 ביוני 1941) הוא פרופסור למשפטים קנדי ששימש כמושל הכללי של קנדה, ה-28 מניין מאז איחוד קנדה, בשנים 2010–2017.
קורות חיים
ג'ונסטון נולד בסדברי (כיום גרייטר סדברי) באונטריו. לאחר סיום לימודי התיכון השלים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 1963. אחר כך השלים תואר במשפטים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. עם חזרתו לקנדה השלים תואר נוסף במשפטים באוניברסיטת קווינס בקינגסטון. לימד באוניברסיטת טורונטו והגיע לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1974 התמנה לדיקן באוניברסיטת מערב אונטריו. בשנת 1979 התמנה לסגן נשיא אוניברסיטת מקגיל ובשנת 1994 הפך לנשיאה. משנת 1999 שימש בתפקיד נשיא אוניברסיטת ווטרלו. ג'ונסטון פרסם מאמרים וספרים שונים בתחומי התמחותו העיקריים: משפט ציבורי ומשפט מסחרי, הוא נשוי לשרון, פיזיותרפיסטית ולהם חמש בנות.
מינוי לתפקיד
ביולי 2010 אושר מינויו לתפקיד המושל הכללי בהמלצת ראש-הממשלה סטיבן הרפר שאמר עליו כי "הוא מייצג את הטוב ביותר בקנדה: עבודה קשה, מסירות, שירות לציבור וענווה". ראש האופוזיציה, ומנהיג המפלגה הליברלית, מייקל איגנטייף בירך אף הוא על המינוי ואמר כי "מומחיותו המשפטית והתחוקתית הופכת אותו למועמד אידיאלי לתפקיד". הוא היה המושל הכללי ה-28 במספר ואחד מהיחידים ששירתו בתפקיד יותר מ-7 שנים. ב-2 באוקטובר 2017 הוחלף בידי ז'ולי פאייט.
אייזיק רמבה
ילדות ונעורים
אייזיק (יצחק) רמבה נולד בעיר קולנה שבפלך לומז'ה שבפולין הקונגרסאית לאמו פסיה לבית פקרביץ ולאביו זאב רמבה. מקור השם רמבה לא ברור, ייתכן שהוא ראשי תיבות: רבי מאיר בעל הנס. בקולנה התקיימה קהילה בת 2,500 נפש, ואחד מבניה היה ההיסטוריון, איש תנועת המזרחי, זאב יעבץ. אמו החזיקה חנות לדברי סדקית, כדי לעזור בכלכלת המשפחה. אביו היה תלמיד חכם, מתנגד ושוחר השכלה. הוא נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בעיר, כיהן גם כשופט בבית הדין הכללי, ובשנת 1927 נבחר למועצת העיר ואף כיהן כראש העיר שנים אחדות. אייזיק רמבה למד בבית ספר במתכונת "חדר מתוקן" בהנהלת ר' גדליה אלליֶע. בבית הספר לימדו יהדות ומצוות הדת, תנ"ך ועברית לצד חשבון ושפת המדינה הפולנית ותרבותה, והוקנתה בו אהבת ארץ ישראל. אחר כך למד בגימנסיה פולנית נוצרית, היחידה בקולנה.
ורשה ולונדון: ב"תרבות" ובתנועה הרוויזיוניסטית
בגיל 17 יצא לעיר הבירה ורשה בעקבות אחיו הבכור משה יוסף (שעבד כפעיל ציוני בעיר). הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת ורשה. ומשנת 1925 עבד במשרד המרכזי של רשת החינוך "תרבות". המשרד שכן בבית מידות ברחוב נאלבקי 2א', ובו שכנו בהדרגה גם משרדי "הוועד המרכזי הציוני", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, ומזכירות ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). רמבה התוודע בוורשה אל ההמונים היהודים ותרבותם המגוונת, התוודע אל אישים שהוזמנו להופיע באירועי "תרבות" והתנועה הציונית, אל המשורר יעקב כהן, ואל המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, כאשר הגיע למסע הרצאות בפולין בשנת 1927. ובעקבות המפגש, רמבה הצטרף אל תנועת ז'בוטינסקי ואל תנועת הנוער בית"ר שז'בוטינסקי עמד בראשה. בשנת 1932 התמנה למנהל הפעילות של התנועה הרוויזיוניסטית בכל פולין, תוארו הרשמי בתנועה היה "משנה לנציב".
בניהולו ובעריכתו של רמבה ראו אור מספר ביטאוני התנועה: "מדריך בית"ר", "מצודה", "תל חי", "הנשר", "המדינה" (בעברית וביידיש). הצלחתו בתפקידיו, הביאה למינויו לתפקיד קצין שלטון (הנהלת) "בית"ר העולמית" ולראש המחלקה לתרבות וחינוך שבהנהלתה העולמית בשנת 1935, ולאחר כשנה עקר יחד עם השלטון ללונדון. ובמקביל לנסיעותיו הרבות בין קיני בית"ר והקהילות היהודיות ברחבי אירופה, למד משפטים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
משנת 1935 ועד 1939 כיהן כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי. רמבה העריץ ואהב את ז'בוטינסקי, ורגשותיו אלו בוטאו למשל בחיבורו: במחיצתו של ז'בוטינסקי, שראה אור בשנת 1944, ובחיבורים נוספים. הוא ראה מקרוב את מאמציו הרבים של המנהיג ופועלו בזירה המדינית, את ניסיונותיו לשכנע בחשיבות תוכנית האווקואציה, ונלווה למסעותיו בקהילות יהודיות. על כן, ניסה להקל מעליו את עומס העבודה ולסנן ידיעות קשות; אבל כאשר ז'בוטינסקי גילה זאת, הוא גער ברמבה במילים: "אינני רוצה, שתחסכו ממני סבל, כשם שאיני חולם כלל לחסוך מכם סבל. לו הייתי נכסף לשקט ולמנוחה, הייתה דרכי אחרת ... צריך להעפיל הרה ולא כולם יעצרו כוח לכך. ... זוהי דרכה של בית"ר". כאשר נפטר ז'בוטינסקי בארצות הברית חש רמבה כאב רב, הידיעה הייתה עבורו ועבור חבריו מכה קשה.
בארץ ישראל המנדטורית: עורך "המשקיף"
בסוף שנות השלושים עלה לארץ ישראל. רמבה הכיר את הארץ מביקוריו האחדים בה בשנת 1932, ביריד המזרח ובהר הצופים, ובשנת 1936, כאשר בא לראות את הוריו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, שהה רמבה בבוקרשט בשליחות התנועה הרוויזיוניסטית. ומשם נסע לארץ ישראל. בשנת 1943 נשא את שושנה לבית ברגר, פעילה בתנועת ז'בוטינסקי, ונולדו להם בן ובת.
עם הגיעו לארץ ישראל, התמנה בהמלצת ז'בוטינסקי לתפקיד עורך עיתון "המשקיף", ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר, ובו כיהן בין השנים 1940 ל-1948. בתפקידו כעורך "המשקיף" היה, על פי ההיסטוריון יוסף נדבה, "עיתונאי לוחם", שאומר את דעתו ואינו ירא מנחת זרועם של השלטונות הבריטיים הקולוניאליים. עוזריו במערכת העיתון היו שלום רוזנפלד, שמואל שניצר ומשה ז"ק. מערכת "המשקיף" שכנה ברחוב צ'לנוב 2 בתל אביב, ובאותו בית שכן דפוס טברסקי, שבו הודפס העיתון. אנשי אצ"ל בכירים באו לבית המערכת לעיתים מזומנות; בשעות הלילה נהג להגיע דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, ואחר כך נהג לסור מדי יום חבר מפקדת האצ"ל חיים לנדאו. העיתון ומערכתו היו יעד מודיעיני קבוע של הבולשת הבריטית, ובמיוחד לאחר הכרזת "המרד" של האצ"ל בראשית 1944. רמבה עמד בקשר עם הבריטים, וענה לעיתים לבקשותיהם. כך למשל פרסם בעיתון תמונות חברי לח"י, ואף הביע במאמריו התנגדות מה לפעולות האצ"ל, אבל קוראי העיתון ידעו כי הדברים הם בעיקר מן השפה ולחוץ, וכדי לרצות את לחצם ודרישותים של השלטונות הבריטיים. רמבה היה מודע היטב להיותו ניצב בעמדה מורכבת ורגישה, תחת ביקורתם של השלטונות הבריטיים העוינים והמצנזרים, ומול תוכחתם של אנשי תנועת העבודה, שהתנגדה בחריפות לפעולות האצ"ל. הוא היה חבר ב"ועדת התגובה של העיתונים העבריים" – גוף שהוקם להיאבק בצנזורה על מידע שהפעילו השלטונות הבריטיים. כאשר הוציאה ועדת התגובה גילוי דעת פומבי של הוועדה כנגד פעולות האצ"ל, נמנע מלחתום עליו והוחלט להוציאו ממנה. אולם לרוב רמבה היה מקובל ומוערך הן על השלטונות והן על בני פלוגתא ביישוב, ובהם עמיתיו העיתונאים, והוזמן להשתתף באירועים רשמיים רבים. אחד מהם, בשלהי 1942, היה מסעה של קבוצת עיתונאים מארץ ישראל למצרים, כאורחת "מפקדת המזרח התיכון" של בעלות הברית, לאחר ניצחונות הצבא הבריטי על הצבא הגרמני הנאצי בצפון אפריקה.