cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברית לונדון
ההסכם היה צריך להישמר בסוד, אולם לאחר מהפכת אוקטובר, הוא פורסם על ידי העיתון הרוסי איזווסטיה, בחודש נובמבר 1917.
עם חתימת הסכם ורסאי בוטל ההסכם, זאת כיוון שוודרו וילסון תמך בתביעות הסלאביות מבלי שהכיר בהסכם, תוך דחיית הדרישות של איטליה לקבלת שטחים בדלמטיה.
כדורגל נשים
כדורגל נשים הוא ענף הספורט הקבוצתי הפופולרי והנפוץ ביותר לנשים בארצות רבות בעולם. הוא אחד מענפי הנשים היחידים שמתקיימות בו ליגות מקצועניות, ו-177 מדינות משתתפות במפעלי הענף השונים בזירה הבינלאומית.
היסטוריה מוקדמת
גם בכדורגל המודרני קיים תיעוד מוקדם של משחקי נשים. ייתכן שנשים צרפתיות שיחקו כדורגל כבר במאה ה-12, כחלק ממשחק עממי באותה התקופה. קיימת גם עדות מ-1790 לתחרות כדורגל נשים שנתית בסקוטלנד. ב-1863, נקבעו נהלים האוסרים אלימות במגרשים, שהפכו את המשחק למקובל יותר על נשים מבחינה חברתית. משחק הנשים הראשון שנרשם על ידי התאחדות הכדורגל הסקוטית התקיים ב-1892 בגלאזגו. משחק הנשים הראשון שנרשם באנגליה התקיים ב-1895.
קבוצת הנשים המוקדמת ביותר באירופה, שתועדה לעומק, הוקמה על ידי האקטיביסטית נֶטי הניבּוֹל (Nettie Honeyball), באנגליה ב-1894. הקבוצה נקראה מועדון הכדורגל של הנשים הבריטיות, והניבול שימשה כקפטנית שלה. ליידי פלורנס דיקסי שמילאה תפקיד חשוב בביסוס המשחק, בארגון משחקי ראווה למטרות צדקה, מונתה לנשיאת הקבוצה, בהציבה תנאי "שעל הבנות לאמץ את רוח המשחק בליבן ובנשמתן".
מלחמת העולם הראשונה וחרם ההתאחדויות
בזמן מלחמת העולם הראשונה כדורגל הנשים הפך לפופולרי בהיקפים גדולים, כאשר העסקתן של נשים בתעשייה הביאה להקמת קבוצות במסגרת משחקי מקומות עבודה, בדומה למה שקרה 50 שנים מוקדם יותר עבור גברים. הקבוצה המצליחה ביותר באותה התקופה הייתה דיק, קר'ס ליידיס מפרסטון, אנגליה. הקבוצה שיחקה בטורניר כדורגל הנשים הבינלאומי הראשון, שנערך ב-1920. הקבוצה שיחקה נגד קבוצה מפריז באפריל של אותה שנה, ושימשה כמעין "נבחרת אנגליה" במשחק נגד הסקוטיות, שבו ניצחה 0-22. ב-1921, הייתה דיק, קר'ס ליידיס כל כך מבוקשת בבריטניה, שמנהל הקבוצה נאלץ לסרב ל-120 הזמנות למשחקים. בכל זאת, הקבוצה שיחקה 67 משחקים באותה שנה, אל מול קהל של 900,000 איש.
אף על פי שמשחקי הנשים היו לעיתים יותר פופולריים ממשחקי הגברים (במשחק נשים אחד היה קהל של 53,000 איש), הונחתה עליהם מהלומה קשה באנגליה וסקוטלנד ב-1921. התאחדות הכדורגל האנגלית אסרה על נשים לשחק במגרשי ההתאחדות, בטענה שמשחקי הנשים חסרי טעם. רשויות הכדורגל הסקוטיות הוציאו צו דומה. אחדים טענו שההחלטות הללו נבעו מקנאה בקהל הרב שמשחקי הנשים משכו. החרם הביא להקמת התאחדות כדורגל לנשים (ELFA), שאיחדה תחתיה את כל מועדוני הנשים באנגליה, ומשחקי הנשים הועברו למגרשי הרוגבי ומגרשי כדורגל שאינם קשורים להתאחדות. האיסור הקטין בצורה משמעותית את החשיפה הציבורית לכדורגל הנשים והאט את צמיחתו למשך שנים רבות.
התקומה בשנות ה-70
בשנת 1966, נבחרת הגברים של אנגליה זכתה במונדיאל. הזכייה ההיסטורית גרמה לזינוק רב במספר הנשים שהחלו לקחת חלק במשחק והעניין בו עלה שוב. ארבע שנים אחר כך, ב-1970, הסירה התאחדות הכדורגל האנגלית את החרם על קבוצות הנשים, אחרי כמעט חמישים שנות דיכוי. שנה לאחר מכן, המליצה אופ"א למדינות הארגון לקחת אחריות על נבחרות הנשים שלהן.
במהלך שנים אלו, הוקמה באיטליה ליגת כדורגל הנשים הראשונה, שבה חלק מהשחקניות אף קיבלו משכורת חלקית על השתתפותן. ב-1985, במסגרת המונדיאליטו הוקמה נבחרת ארצות הברית, שעם השנים הפכה לאחת המדינות הבולטות בענף. בסוף שנות ה-80, יוסדה ליגת העל היפנית, שהייתה לליגה החצי-מקצוענית הראשונה בעולם כדורגל הנשים, ומשכה אליה כוכבות רבות כמו צ'רמיין הופר, לינדה מדאלן וברנדי צ'סטיין.
בנובמבר 1991, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים, שאורגן על ידי פיפ"א. הטורניר היה המפעל הגדול הראשון בתולדות כדורגל הנשים, ומשך כ-510,000 צופים למשחקים. בגמר הטורניר, ניצחה ארצות הברית 1–2 את נורווגיה, מצמד שערים של מישל אקרס.
המאה ה-21 ואילך
בתחילת המאה ה-21, כדורגל נשים, בדומה לכדורגל הגברים, התמקצע וצמח, הן בפופולריות שלו והן בתפוצה שלו. גביע העולם שנערך בארצות הברית ב-1999 שימש כנקודת מפנה בתולדות הענף, והתמיכה בו עלתה וצמחה ברחבי העולם. ב-2001, הוקמה בארצות הברית הליגה הכל-מקצוענית הראשונה בעולם - ה-WUSA, אך היא פורקה אחרי שלוש שנים עקב חובות כספיים.
כיום הליגות הלאומיות בארצות המפותחות, כגון NWSL האמריקאית, הסופר ליג האנגלית, הבונדסליגה הגרמנית, ליגת העל הצרפתית וליגת העל הספרדית, הן ברובן מקצועניות או מקצועניות למחצה ובדרך להפוך למקצועניות.
כמו בענפי ספורט אחרים, נשים נאבקות על תשלום הולם והזדמנויות מקצועיות השוות לשחקני כדורגל מהמין השני. ליגות גדולות ומשחקים בינלאומיים סובלים מכיסוי עיתונאי וטלוויזיוני נמוך בהרבה מזה של משחקי הגברים. לדוגמה, גביע אלגארבה, אחד הטורנירים הנחשבים והוותיקים בענף, זכה לשידורים מעטים מאוד באירופה, ולא שודר כלל בארצות הברית ובאזורים אחרים.
למרות הקשיים, השנים האחרונות הביאו איתן הישגים ציבוריים רבים ופורצי דרך לכדורגל הנשים. בשנת 2004, נבחרו מישל אקרס ומיה האם האמריקאיות לרשימת פיפ"א 100 של פלה, והיו לשתי הנשים היחידות ברשימה. משחק הגמר של גביע העולם 2011 קבע שיא ציוצים לשנייה בטוויטר - 7,196, והשחקניות ששיחקו בו הפכו לכוכבות בין לילה. להופ סולו ואלכס מורגן יש מיליוני עוקבים ברשתות החברתיות, ואילו אבי וומבאך נבחרה לאחת ממאה האנשים המשפיעים בעולם לפי ה"טיים מגזין" ב-2015. בנוסף, בסוף שנה זו, השיקה חברת Electronic Arts את המשחק FIFA 16, וכללה בו לראשונה 12 נבחרות נשים.
גביע העולם
גביע העולם בכדורגל נשים הוא טורניר הכדורגל החשוב ביותר לנשים. הטורניר מאורגן מאז 1991 על ידי פיפ"א. הוא כולל 24 נבחרות כדורגל מרחבי העולם ומתקיים כל ארבע שנים. האלופה הנוכחית היא נבחרת ארצות הברית, שגם מחזיקה בשיא זכיות של שלוש אליפויות. מלכת השערים של הטורניר בכל הזמנים היא מרטה הברזילאית, עם 15 כיבושים.
משחק הגמר בין ארצות הברית לבין נבחרת סין בגביע העולם 1999, שנערך באצטדיון רוז בול בפסדינה, קליפורניה, והסתיים בניצחונה של ארצות הברית 4–5 לאחר דו-קרב בעיטות עונשין, נחשב למשחק כדורגל הנשים הכי נצפה מאז ומעולם - נכחו בו 90,185 צופים.
המשחקים האולימפיים
טורניר כדורגל הנשים באולימפיאדה קיים משנת אולימפיאדת אטלנטה 1996. בשונה מכדורגל הגברים, אין הגבלות על גיל או מקצועניות השחקניות. האלופה הנוכחית היא נבחרת ארצות הברית, שגם מחזיקה בשיא זכיות של ארבע מדליות זהב. מלכת השערים של הטורניר בכל הזמנים היא כריסטיאן רוזריה הברזילאית, עם 12 כיבושים.
משחק הגמר בין ארצות הברית לבין נבחרת יפן באולימפיאדת לונדון 2012, שנערך באצטדיון ומבלי, לונדון, והסתיים בניצחונה של ארצות הברית 1–2, נחשב למשחק כדורגל הנשים הכי נצפה בתולדות המשחקים האולימפיים - נכחו בו 80,203 צופים.
ליגת האלופות
ליגת האלופות לנשים או היא תחרות הכדורגל הנשים המרכזית לקבוצות שחברות באופ"א, והיא נחשבת לטורניר הכדורגל החשוב ביותר בקרב הקבוצות האירופאיות. התחרות החלה בעונת 2001/02 בשם "גביע אופ"א לנשים", ואלופתה הראשונה הייתה פרנקפורט הגרמנית. בעונת 2009/10, שונה שמה ל"ליגת האלופות", והיא פתוחה לכל 54 החברות באופ"א.
טורנירי צעירות
בשנת 2002, ייסדה פיפ"א את גביע העולם עד גיל 20. הטורניר הראשון נערך בקנדה, והיה מוגבל לשחקניות עד גיל 19. משחק הגמר, בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת קנדה, נערך באדמונטון לעיני 30,000 צופים. ארצות הברית ניצחה בשער זהב, וכריסטין סינקלייר הקנדית זכתה בנעל הזהב (מלכת השערים). הטורניר של 2006, נערך ברוסיה ובו עלתה מגבלת הגיל ל-20. מ-2010, אחת לשני טורנירים, הטורניר מתקיים במדינה שמארחת בשנה שלאחר מכן את גביע העולם, ומהווה מעין חזרה גנרלית בארגון הטורניר, בדומה לגביע הקונפדרציות אצל הגברים.
מחלוקות סביב לבוש
בשנת 2004, הציע נשיא פיפ"א דאז ספ בלאטר, ש"נשים צריכות לשחק כדורגל במדים נשיים יותר ומחמיאים יותר, הן משחקות עם כדור מנופח פחות ואני מאמין שאם ילבשו בגדים אופנתיים כמו מכנסיים קצרים וצמודים תהיה הרבה יותר אסתטיקה למשחקן". בנוסף, הוא טען שמהלך כזה יגרום למשיכה של גברים רבים למגרשים. הצעתו הוגדרה כסקסיסטית וגררה גינויים רבים מאנשי כדורגל ותקשורת רבים.
נוגזר טטאלשווילי
נוגזר טטאלשווילי (בגאורגית: ნუგზარ ტატალაშვილი; נולד ב-20 במרץ 1990) הוא ג'ודוקא גאורגי. טטאלשווילי מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג ומחזיק בשלוש מדליות מאליפויות אירופה.
קריירה
ביוני 2010 זכה טטאלשווילי במדליית ארד בטורניר World Cup Madrid. באליפות אירופה 2013 שנערכה בבודפשט זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג לאחר שהפסיד בגמר לרוק דרקשיץ' הסלובני. במרץ 2014 זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית זהב בגרנד פרי טביליסי שבמדינת הולדתו.
באליפות אירופה 2015, שנערכה בבאקו במסגרת המשחקים האירופיים, זכה שוב במדליית הכסף לאחר שניצח בארבעה מתוך חמישה קרבות. הוא החל להתחרות בסיבוב השני וניצח בזכות עונשים את פלורן אורני הצרפתי. בשמינית הגמר ניצח באיפון את לובישה קובצ'ביץ' הסרבי לאחר ריתוק מוצלח, ברבע הגמר ניצח בעונשים את רוק דרקשיץ' הסלובני ובחצי הגמר גבר על דירק ואן טיכלט בווזארי. בגמר הפסיד טטאלשווילי באיפון לשגיא מוקי הישראלי. בטורניר המאסטרס שנערך באותה השנה ברבאט, הוא זכה במדליית כסף ובדצמבר הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו לאחר שניצח את בן-ארצו לאשה שבדאטואשווילי הגיאורגי בקרב על המדליה.
באליפות אירופה 2016, שנערכה בקאזאן, זכה במדליית הארד לאחר ניצחון על דניס איארצב הרוסי. באותה שנה זכה גם במדליית זהב בגראנד פרי טביליסי ובמדליית ארד בגראנד פרי אלמטי.
לאחר שעבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג זכה בפברואר 2018 במדליית ארד בגראנד סלאם פריז, כאשר ניצח בקרב על המדליה את אנטואן ולואה-פורטי הקנדי.
גאומטריה ספירית
בגאומטריה הספירית נקודה היא זוג נקודות אנטיפודיות על פני הספירה, והקווים הישרים הם "מעגלים גדולים" - כאלה שרדיוסם שווה לרדיוס הכדור (אלו הם הקווים הגאודזיים במטריקה הסטנדרטית של הספירה). משום כך, כל שני ישרים נחתכים, והגאומטריה אינה אוקלידית. היחס "בין", המשחק תפקיד מרכזי באקסיומטיקה של הילברט לגאומטריה האוקלידית, אינו קיים בגאומטריה הספירית.
שטח מצולע
כאמור, במשולש ספירי מתקיים: וברדיאנים:. ההפרש נקרא מגרעת המשולש. שטח המשולש נתון על ידי הנוסחה:.
באופן כללי, אם נסמן את המגרעת של מצולע בעל n צלעות: כאשר הן זוויות המצולע, אזי שטח המצולע שווה ל E \cdot R^2.
טריגונומטריה ספירית
המשפטים המוכרים מהגאומטריה ומהטריגונומטריה האוקלידית, אינם מתקיימים בגאומטריה הספירית, אך קיימים להם משפטים מקבילים בטריגונומטריה זו:
מציאת כיוון התפילה
בהלכה היהודית, ישנו חיוב להתפלל לכיוון ארץ ישראל וירושלים מכל מקום על פני כדור הארץ. מסיבה זו מתייחס ה"שולחן ערוך הרב" לגאומטריה הספירית כאמצעי לחישוב כיוון התפילה.
פרויקט מסלול
פרויקט מסלול (באנגלית: Project Runway) היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת מאז 2004 ברשת הטלוויזיה בראבו (בעבר LIfetime) ומתמקדת בעיצוב אופנה. יוצר הפורמט הוא אלי הולצמן והנחתה אותה דוגמנית-העל היידי קלום, אשר שימשה גם כמפיקה בפועל, עד להחלפתה. העונה ה-17 במספר, עלתה לשידור ב-14 במרץ 2019 וביצעה מספר שינויים; השופטים טים גאן וזאק פוזן עזבו את כס השיפוט ובמקומם נכנסו ברנדון מקסוול ואליין ולטרות', ומנחת התכנית היידי קלום עזבה את התכנית לאחר 16 עונות, ובמקומה נכנסה הדוגמנית הצעירה קרלי קלוס. גם התכנית עברה לשדר ברשת בראבו, לאחר ששודרה בה בעבר (2008-2004; עונות 1–5).
בישראל, משודרת התכנית המקורית משנת 2006 בערוץ הוט 3. ב-2009 שודרה גרסה ישראלית של "פרויקט מסלול" בערוץ 2, תחת הזכיינית "רשת", בהנחיית שירז טל.
מבנה התכנית
התוכנית, אשר זוכה להצלחה רבה בארצות-הברית ובישראל, עוקבת אחר תחרות רבת-שלבים בין מספר מעצבי אופנה מתחילים, אשר משתתפים באתגרי עיצוב שונים במטרה לזכות בתואר המנצח, מעצב האופנה המוביל הבא. שנים-עשר המתמודדים נשלחים להתגורר יחד בדירה בניו יורק, ומדי יום נשלחים לבצע משימת עיצוב בגד סביב נושא מוגדר. בשלב הראשון בוחרים המתמודדים דוגמנית ממספר דוגמניות המשתתפות בתוכנית, לאחר מכן מקבלים תקציב לקניית חומרים לעיצוב הבגד. לאחר עיצוב הבגד, בזמן מוגבל, נערכת תצוגת אופנה פרטית של המשתתפים, בה נוכחים שופטי התוכנית, אנשי אופנה מובילים, אשר שופטים את המתמודדים ומחליטים מי מהמתמודדים הוא המנצח במשימה, ומי הוא המפסיד אשר ינופה מהתוכנית.
לאחר ניפוי תשעת המתמודדים הראשונים, מקבל כל אחד משלושת המעצבים שהגיעו לגמר 8,000 דולר וחמישה חודשים בבית, בו הוא נדרש להכין קולקציה של 12 פריטים המוצגים בטקס הגמר, המתקיים ב"שבוע האופנה" בניו יורק. המנצח זוכה ב-100,000 דולר לעיצוב הקולקציה הפרטית שלו, חוזה עיצוב עם חברת האופנה "בננה ריפבליק" ותצוגת דגמיו במגזין האופנה המוביל "אל". הדוגמנית אשר בחר המעצב זוכה להופיע במגזין גם היא ולהיות הדוגמנית הראשית בתצוגת האופנה של המעצב בגמר התוכנית.
עונה 1
העונה הראשונה שודרה החל מ-דצמבר 2004 עד ה-פברואר 2005 וכללה 11 פרקים.
עונה 2
העונה השנייה שודרה החל מ-7 בדצמבר 2005 עד ה-6 במרץ 2006 וכללה 14 פרקים.
עונה 3
העונה השלישית שודרה החל מ-12 ביולי 2006 עד ה-18 באוקטובר 2006 וכללה 15 פרקים.
עונה 4
העונה הרביעית שודרה החל מ-14 בנובמבר 2007 עד ה-3 במרץ 2008 וכללה 14 פרקים.
עונה 5
העונה החמישית שודרה החל מ-16 ביולי 2008 עד ה-15 באוקטובר 2008 וכללה 14 פרקים.
עונה 6
העונה השישית שודרה החל מ-20 באוגוסט 2009 עד ה-19 בנובמבר 2009 וכללה 14 פרקים.
עונה 7
העונה השביעית שודרה החל מ-14 בינואר 2010 עד ה-22 באפריל 2010 וכללה 15 פרקים.
עונה 8
העונה השמינית החלה את שידוריה ב-29 ביולי 2010 עד ה-28 באוקטובר 2010 וכללה 14 פרקים.
עונה 10
העונה העשירית החלה ב-19 ביולי 2012 והסתיימה ב-18 באוקטובר 2012 וכללה 14 פרקים.
פרויקט מסלול: הכוכבים - אולסטארס
פרויקט מסלול: הכוכבים או פרויקט מסלול אולסטארס (באנגלית: Project Runway: All Stars) היא תוכנית ספין אוף לפרויקט מסלול. מנחת התכנית כיום היא אליסה מילאנו.
עונה 1
התוכנית עלתה לשידור ב-5 בינואר 2012 וכללה 13 מעצבים מעונות 1–8. המנצח היה המעצב אשר הגיע למקום השני בעונה השמינית, מונדו גוארה.
עונה 2
העונה השנייה של התוכנית החלה ב-25 באוקטובר 2012 והסתיימה ב-17 בינואר 2013. המנצח בעונה השנייה היה אנתוני ריאן אשר הגיע למקום השביעי בעונה התשיעית.
בישראל, התוכנית משודרת בערוץ האופנה הישראלי.
STS-110
STS-110, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א לתחנת החלל הבינלאומית. במשימה זו שוגרה האטלנטיס והותקן חלק ה-S0 Truss, שנותן תמיכה למבנה התחנה.
המשימה
השיגור תוכנן ל-4 באפריל אך נדחה מסיבה טכנית. הוא בוצע מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-8 באפריל 2002. ב-10 באפריל המעבורת התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה שהה צוות קבוע מס' 4 בפיקוד יורי אונופריינקו.
מטרתה העיקרית של משימת STS-110 הייתה לחבר את חלק ה-S0 Truss למודול המעבדה בתחנת החלל הבינלאומית. חלק זה היווה את הבסיס לחלקים S1 ו-P1 שהורכבו בשתי המשימות שלאחר משימה זו (STS-111 ו-STS-112 בהתאמה). להשלמת המשימה נדרשו 4 פעילויות חוץ רכביות באורך כולל של כ-28 שעות. בכל פעילות השתתף זוג אסטרונאוטים. לאחר סיום מוצלח של המשימה, ב-17 באפריל מעבורת התנתקה מתחנת החלל.
תל-אופן
תל-אופן הוא שירות שיתוף אופניים שמספקת עיריית תל אביב-יפו באמצעות החברה הפרטית FSM שירותי קרקע. המטרה העיקרית של השירות היא להפחית את תנועת כלי הרכב בתוך העיר. המיזם שואף גם להפחית את זיהום האוויר, ליצור אווירה ידידותית בתוך העיר, ולעודד פעילות גופנית. שם השירות הוא הלחם של המילים תל אביב ואופן.
תולדות
בעת השקתו ב-28 באפריל 2011 סיפק השירות מעל 250 אופניים ב-35 תחנות עגינה, ועד לדצמבר 2013 גדל המערך וכלל 1,650 זוגות אופניים הזמינים לכל אדם מעל גיל 18 ב-180 תחנות הפרוסות ברחבי העיר. עד לחודש מאי 2012 נרשמו כ-18,000 משתמשים כמנויים שנתיים בשירות, כ-85 אלף כמנויים יומיים וכ-2,000 כמנויים שבועיים. בשנים 2013 ו-2014 בוצעו כ-9,000 נסיעות ביום, ובשירות השתמשו 40,000 מנויים שנתיים וכ-300,000 משתמשים מזדמנים.
בשנת 2015 השירות הורחב לתחומי העיר גבעתיים, בשנת 2016 הורחב לתחומי רמת גן, ובשנת 2017 הוחל השירות בעיר בת ים. ב-2017 פריסת המערכת הגיעה למאות עמדות עגינה במעל ל-200 תחנות עם מעל ל-2,000 זוגות אופניים להשכרה, וכ-8,500 מנויים שנתיים ועשרות אלפי משתמשים לתקופות קצרות (יומיים ותלת יומיים).
בתחילת שנת 2020 הפסיק השירות את פעילותו בתחומי העיר גבעתיים, והתחנות בעיר הושבתו.
ב-30 באפריל 2020 הודיעה עיריית תל אביב-יפו שפעילות מערך תל-אופן בעיר תופסק החל מאוגוסט הקרוב. בהודעה נאמר בין היתר כי בשנים האחרונות חלה ירידה הדרגתית בהיקף השימושים עקב התפתחות שוק האופניים והקורקינטים החשמליים. חוזה הפעלת המערך אמור היה להסתיים בינואר 2021, ולאור הירידות בהיקפי השימוש הוחלט להקדים את סיום ההתקשרות. עוד נאמר בהודעת העירייה כי הם בוחנים הפעלת מערך אופניים חשמליים שיתופיים למרחקים ארוכים יותר בגוש דן.
ביוני 2020 פורסם שבמקום לסגור את פעילות המערך, הוא ישודרג לאופניים חשמליים בעלי חובת דיווש ומגבלת מהירות של 25 קמ"ש, והמערך יופעל על ידי FSM ללא מימון מהעירייה.
המערך
מערך ההשכרה, שנבנה בשיתוף עם תאגיד התחבורה הגרמני דויטשה באן, מורכב מעמדות מסוף ממוחשבות הממוקמות בתחנות העגינה, ומקושרות למערכת שליטה ובקרה המנהלת את המערך כולו. לצד המסופים מותקנים בתחנות עמודי נעילה דיגיטליים לחיבור זוגות האופניים. כדי למנוע מחסור בזמינות האופניים בתחנה אחת ועומס באופניים בתחנה אחרת, מווסתים צוותי שינוע את האופניים מתחנה לתחנה, בין היתר על פי מודל שפותח באוניברסיטת תל אביב.
הגישה לשירות מתבצעת על ידי מפתח תל-אופן, שבב הניתן לבעלי מנוי שנתי, או באמצעות כרטיס ברקוד. הללו מסופקים למשתמש לאחר הצטרפות למערכת המנויים באתר האינטרנט או במסוף הנמצא בתחנת האופניים. האופניים ניתנים להחזרה בכל תחנה.
המיזם פועל על בסיס תמיכה של העירייה ואיננו מאוזן ללא תקצוב זה. תקציבו עד לשנת 2021 הוא כ-130 מיליון שקלים. לפי דיווח החברה, כ–80% מהשימושים בשירות נעשים על ידי מנויים, עם זמן נסיעה ממוצע של 17 דקות, ו–20% על ידי לקוחות מזדמנים, עם זמן נסיעה ממוצע של 35–40 דקות. עם זאת, כ–80% מסך ההכנסות מגיעים מאותם לקוחות מזדמנים ו–20% בלבד מהמנויים.
האופניים
אופני תל-אופן מצוידים במנשא אחורי. האופניים שיוצרו על ידי חברת פנתר (Panther Werke) בגרמניה, הם בעלי שלושה הילוכים, והם מותאמים לנשים וגברים. חלקי האופניים אינם מתפרקים בקלות והם אינם במידות סטנדרטיות. החלקים השונים לא מתאימים לזוגות האופניים הנמכרים בארץ, וזאת כדי למנוע פירוק חלקים למכירה או שימוש אישי.
זוגות האופניים עוצבו על ידי דן מנועים ועינב גילת.
במהלך שנת 2017 הוחלפה מערכת הנעילה של האופניים למערכת נעילה חכמה. הכבלים המגנטים הוסרו, וכתוצאה מכך משקל האופניים ירד. מערכת הנעילה החכמה הקלה על השחרור והנעילה של האופניים בתחנות, ובעקבות השדרוג חלה עלייה חדה בכמות המנויים השנתיים של המערך.
מחיר למשתמשים
לאחר רכישת מנוי, השכרה של עד 30 דקות ניתנת ללא תשלום, וזמני השכרה ארוכים יותר מחויבים בעלות הנעה בין שישה שקלים, למאות שקלים. אך החזרת אופניים לתחנה, אחת ל 30 דקות, לפרקי זמן העולים על 10 דקות בכל החזרה, מאפשרים למנוי שימוש, ללא תשלום, לזמן שמצטבר ליותר מ-30 דקות. לפי התכנון, מעל 90 אחוז מהנסיעות צפוי להימשך פחות מ-30 דקות. המנוי, שמחירו 17 שקלים ליום חול, 23 בשבתות וחגים, 48 ש"ח לשלושה ימים, 70 ש"ח לשבוע או 280 לשנה (240 לתושבי העיר), כולל מנגנון פיקדון המבוסס על כרטיס אשראי כדי לעודד שמירה על האופניים והחזרתם למתקן.
משתמשים המתעכבים בהחזרת האופניים במשך יותר משעה מקבלים תזכורת אוטומטית באמצעות מסרון. עיכוב של 24 שעות בהחזרת האופניים לאחר ההשכרה, גורר קנס של 1,200 ש"ח ו-800 שקלים לכל 24 שעות נוספות או חלקן, כאשר סך הקנסות המקסימלי הוא 4,500 שקלים.
רעידת האדמה בג'יג'י (1999)
רעידת האדמה בג'יג'י (בסינית: 集集大地震, בפין-יין: jíjí dàdìzhèn), הידועה גם כ"רעידת אדמה 921" (九二一大地震) התרחשה ב-21 בספטמבר 1999 במרכז טאיוואן בשעה 1:47 שעון מקומי (ה-20 בספטמבר שעה 17:47 על פי שעון גריניץ') וגודלה נמדד כ-7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד היה בעיירה ג'יג'י במחוז נאנטואו, כ-12.5 קילומטר מערבית לאגם השמש והירח (סאן מון לייק, האגם הגדול ביותר בטאיוואן) ובעומק של 7 קילומטרים.
היקף הנזק
על פי הסוכנות הלאומית לטיפול באש של הרפובליקה הסינית היקף הנזקים שנגרמו על ידי רעידת האדמה הוא 44,338 בתים שנהרסו לחלוטין ו-41,336 בתים שנפגעו בצורה חמורה.
רעידות אדמה המשיכו לזעזע את טאיוואן במשך כל הלילה. אחת האנקדוטות מספרת על בית שלא נהרס אבל גלש ממחוז אחד למחוז אחר במהלך רעידת האדמה, דבר שאילץ את בעליו להחליף כתובת.
שבר צ'לונגפו
מוקד הרעש היה העיירה ג'יג'י. רעידת אדמה 921 התרחשה לאורך שבר צ'לונגפו (Chelungpu) בחלקו המערבי של האי טאיוואן. השבר משתרע למרגלות הרי המרכז במחוזות נאנטואו וטאיצ'ונג. במקומות אחדים התרוממה האדמה לגובה של 7 מטרים. בסמוך לדונגשה (Dongshih), בקרבת הקצה הצפוני של ההעתק יצרה רעידת האדמה מפל מים שגובהו 7 מטרים. לאורך חלקו המרכזי-מערבו של האי נהרסו גשרים והתחבורה בחלק זה הושבתה למשך שבועות.
מגי אוצרי
מרגלית (מגי) אוצרי (נולדה ב-10 באוגוסט 1983) היא סופרת, פובליציסטית ישראלית ודוקטור למשפטים. היא כלת פרס שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר לשנת 2021, על ספרה "עיניים אדומות".
ביוגרפיה
אוצרי נולדה בחיפה לנטלה ויוסף אוצרי (לשעבר אוצ'רשווילי), שעלו לישראל מגאורגיה בשנת 1973. גדלה בשכונת נווה פז בחיפה, ואחר כך בשכונת נווה שאנן. שירתה בצה"ל כפקידה בטייסת קרב.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה ללימוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיה לתואר ראשון שימשה עוזרת מחקר של פרופ' דפנה ברק-ארז. התמחתה במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות'.
אוצרי היא דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיה, הייתה אוצרי מלגאית במרכז "מיתר" בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטורט שלה, בהנחייתם של פרופ' מנחם מאוטנר ופרופ' אסא כשר, הוא "על מוסריותו וחוקיותו של הומור פוגעני".
לאחר קבלת התואר השלישי, שימשה כעמיתת בתר-דוקטורט וכמלגאית מטעם קרן ליידי דייוויס באוניברסיטה העברית.
אוצרי מתגוררת עם בן זוגה ובתם בתל אביב.
סוויאטוסלאב השלישי, נסיך ולדימיר
סוויאטוסלאב השלישי ( 27 במרץ 1196 - 3 בפברואר 1252) (ברוסית: Святослав) בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר במשך שנתיים.
עם חזרה לרוסיה, הוא התיישב ביורייב-פולסקי והתמסר לדת. אשתו יבדוקיה הפכה להיות נזירה עוד בשנת 1228. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1252 ונקבר בקתדרלה שבנה.
סירת מנוע
רגולציה בישראל
בישראל אירעו מספר תאונות שסירות מנוע היו מעורבות בהן, חלקן קטלניות. בייחוד ידועה התאונה בכנרת בה נהרג שוער מכבי חיפה ונבחרת ישראל בכדורגל אבי רן. בעקבות זאת הוחמרה הרגולציה על בעלי ומשתמשי הסירות. תקנות משרד התחבורה (רשות הספנות והנמלים) מגדירות סירת מנוע ככלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, אשר אינו אופנוע ים או מפרשית, ואשר מונע בכוח מנוע, וקובעות כי השטתו מותרת רק ברישיון. הסירות מחולקות לשני סוגים:
לכל סוג יש תנאי רישיון שונים.
על מנת להשיט סירת מנוע מסוג עוצמה א' נדרש רשיון "משיט 12" של רספ"ן ועל מנת להשיט סירת מנוע מסוג עוצמה ב' נדרש רשיון "משיט 13" של רספ"ן.
בישראל ניתן לשכור סירות מנוע לשיט בכנרת, בגני יהושע בתל אביב ובפארק הלאומי ברמת גן.
גלוב
{{פירושונים| עיתונים ששמם מכיל את המילה גלוב:
חרארד דוויד
חרארד דוויד (בהולנדית: Gerard David; סביבות 1460 – 13 באוגוסט 1523) היה צייר ומאייר כתבי יד בהולנד הידוע בזכות שימושו בצבעים. רק מעט נחשף על חייו. דוויד הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש אנטוורפן בשנת 1515. הוא הצליח מאוד בחייו וככל הנראה ניהל שתי סדנאות, באנטוורפן ובברוז' כציירים רבים אחרים מתקופתו, פחת המוניטין שלו במאה ה-17 עד שהתגלה מחדש במאה ה-19.
ביוגרפיה
דוויד נולד באודווטר, שנמצאת במחוז אוטרכט. שנת הלידה המשוערת 1460 על סמך המראה של כבן 50 שנה בדיוקן העצמי שלו 1509 שנמצא בציור שלו "הבתולה בין הבתולות". את הקריירה הבוגרת שלו בילה בברוז', שם היה חבר באגודת הציירים. עם מותו של הנס ממלינג בשנת 1494, הפך דוויד לצייר המוביל של ברוז'. הוא עבר לברוז' בשנת 1483, ככל הנראה מהארלם, שם פיתח את סגנונו בהשפעת אלברט ואן אודווטר, והצטרף לגילדת לוקאס הקדוש בברוז' בשנת 1484. הוא הפך לדיקן הגילדה בשנת 1501, ובשנת 1496 נישא לקורנליה קנואפ, בת הדיקנית מגילדת הצורפות. דוויד היה אחד מאזרחיה החשובים של העיר.
אמברוסיוס בנסון היה חניך אצל דוויד, אך נוצרה ביניהם מחלוקת סביב 1519 על מספר ציורים של בנסון שעבד גם עם מאמנים אחרים. בגלל חוב גדול שהצטבר לבנסון, דוויד סירב להחזיר לו את הציורים. בנסון פנה לבית המשפט וזכה כחוק, מה שהוביל לכך שדייוויד ריצה זמן בכלא.
מירי זמיר
מירי זמיר (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1968.
חרארד דוויד
ביוגרפיה
הוא נפטר ב־13 באוגוסט 1523 ונקבר בכנסיית גבירתנו בברוז'. דוויד נשכח לחלוטין כאשר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא ניצל מהשכחה על ידי ויליאם הנרי ג'יימס וייל, שמחקריו בארכיונים של ברוז' חשפו את העובדות העיקריות על חיי הצייר והובילו לשחזור אישיותו האמנותית של דוויד החל מההכרה ביצירתו המתועדת היחידה של דוויד "הבתולה בין הבתולות", ברואן.
מירי זמיר
ביוגרפיה
מירי זמיר (זומר) נולדה בחיפה, זמן קצר לאחר שהוריה עלו ארצה מרומניה עם אחיה.
חרארד דוויד
סגנון
עבודתיו של דוויד שאותרו מורכבות בעיקר מסצנות דתיות. הם מאופיינות על ידי אווירת שלווה נצחית המושגת באמצעות צבעוניות רכה, חמה ועדינה, וטיפול מושכל באור וצל. הוא היה חדשני בעיצוב מחדש של נושאים מסורתיים ובגישתו לנוף, שהיה אז סגנון ציור בהתהוות בצפון אירופה. ניתן לראות את יכולתו בציור נוף בעלווה המפורטת של ציוריו "הטבילה" וסצנת היער" שנמצאים בניו יורק.
אף שרבים מהיסטוריוני האמנות של ראשית המאה העשרים, כולל ארווין פנופסקי ומקס ג'ייקוב פרידלנדס, ראו בו צייר שיצר מעט אך זיקק את הסגנון של האחרים וצייר בסגנון ארכאי וחסר דמיון. עם זאת, רוב החוקרים רואים בו צייר מגוון שלדעת מומחי מוזיאון המטרופוליטן עבד במצב "פרוגרסיבי כשהוא מתרחק ממורשת ימי הביניים המאוחרת שלו וממשיך בראייה חדשנית בעידן של מעבר".
מירי זמיר
ביוגרפיה
בנובמבר 1968 זכתה זמיר במקום השלישי בתחרות מיס עולם 1968.
לאחר זכייתה בתואר מלכת היופי וסגנית מיס עולם ובמהלך השתתפותה בתחרות הבינלאומית בלונדון הייתה חביבה על הקהל.
היא נישאה פעמיים והתגרשה פעמיים. אם לשני בנים ובת מנישואיה השניים. עברה לגור בתל אביב ועסקה בדוגמנות.
חרארד דוויד
סגנון
דוויד ביקר באנטוורפן בשנת 1515 והתלהב מעבודתו של קוינטן מסייס, שהכניס חיוניות ואינטימיות רבה יותר בתפיסת הנושאים המקודשים.
מירי זמיר
ביוגרפיה
ידוע כיום בשם מירי רודיטי.
חרארד דוויד
יצירתו
העבודות שבגללן דוויד ידוע הן בעיקר יצירות המזבח שצוירו לפני ביקורו באנטוורפן: "נישואיה של קתרינה הקדושה" בגלריה הלאומית, לונדון; הטריפטיכון של "המדונה והקדושים" בג'נובה. "הבשורה" אוסף זיגמרינגן, ומעל לכל, "המדונה עם מלאכים והקדושים" (בדרך כלל נקרא "הבתולה בין הבתולות"), שאותו תרם לנזירות הכרמליטיות בברוז', ואשר נמצא כעת במוזיאון ברואן.
מירי זמיר
ביוגרפיה
היא ניסתה את כוחה גם במשחק. שיחקה בהצגה "בואינג אקספרס", של אברהם דשא (פשנל) ובסרט "האיש שבא לקחת", עם אסי דיין, זאב רווח ומוני מושונוב, וכן בתפקיד אורח בסדרה הקומית המסעדה הגדולה.
חרארד דוויד
יצירתו
רק מעטות מיצירותיו נותרו בברוז', השאר פזורות ברחבי העולם, וייתכן שהדבר נובע מהערכה הנמוכה של שמו בעבר. זאת מתוך האמונה, שלמרות כל היופי שביצירתו, לא היה בה שום דבר חדשני בהיסטוריה של האמנות.
מירי זמיר
ביוגרפיה
עבדה כמורה ללשון בתיכון "היובל" בהרצליה עד יציאתה לפנסיה.
חרארד דוויד
יצירתו
דוויד עבד גם בצמוד למאיירי כתבי היד המובילים של אותם ימים. נראה שהוא הובא לצייר מיניאטורות חשובות מיוחדות, בהן "הבתולה בין הבתולות". כמו כן הדיוקן של הקיסר מקסימיליאן בווינה. כמה מציוריו בכתבי היד מלמדים כי אלמנטים מהם מופיעים ביצירותיהם של ציירים ומאיירים אחרים במשך עשרות שנים לאחר מותו. פחות ידועות אך גם הם באיכות גבוהה, הן עבודותיו של דוויד שנמצאו באוספים ציבוריים ספרדיים. במוזיאון הפרדו במדריד "המנוחה בבריחה למצרים" הדומה לציור הנמצא במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן. מוזיאון הפרדו מחזיק בשתי יצירות נוספות שלו.
מורשת
לאחר מותו של דוויד התהילה של ברוז' וצייריה הלכה ונעלמה. אנטוורפן הפכה למובילה באמנות כמו גם בחשיבות הפוליטית והמסחרית. מבין תלמידיו של דוויד בברוז', רק איזנברנט, אלברט קורנליוס ואמברוסיוס בנסון הגיעו לגדולה. גם ציירים פלמיים אחרים כמו יואכים פטיניר ויאן מבוזה הושפעו ממנו במידה מסוימת.
הילדרלדו בליני
הילדרלדו לואיס בליני (בפורטוגזית: Hilderaldo Luís Bellini; 7 ביוני 1930, איטפירה שבסאו פאולו – 20 במרץ 2014) היה כדורגלן ברזילאי.
בליני החל את הקריירה שלו בואסקו דה גאמה ומשם עבר לסאו פאולו וסיים את הקריירה בקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה. בליני זכה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962 והשתתף במונדיאל 1966. פסל בדמותו מניף את גביע ז'יל רימה הוצב בכניסה לאצטדיון המרקנה.
סוסיא (יישוב)
סוּסְיָא היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהר חברון, כ-15 ק"מ מדרום לעיר חברון. היישוב שייך למרחב המועצה האזורית הר חברון, ומשתייך לתנועת ההתיישבות אמנה. היישוב שהוקם ב-1983 נקרא בהתאם לשמו של היישוב העתיק סוסיא הנמצא בסמוך. ברישומי ועדת השמות הממשלתית מאוית השם "סוסיה", אך התושבים משתמשים בשם בכתיב הארמי.
גאוגרפיה
היישוב נמצא על גבעה בגובה של כ-810 מטר מעל פני הים. צפונית ליישוב נמצא "רוג'ום אל-חמרי", תל אבנים ומערות גדול שהיווה בעבר ציון דרך לנוודים במדבר על הדרך הרומית העתיקה וכן בסמוך לכפר הפלסטיני סוסיא. מרחק היישוב מבאר שבע הוא 40 ק"מ, מערד 30 ק"מ, מקריית ארבע 30 ק"מ ומירושלים 65 ק"מ.
סוסיא נמצאת באזור ספר המדבר וזוכה לכמות משקעים ממוצעת בין 200–300 מ"מ בשנה. בסמוך ליישוב היהודי מתקיים גם יישוב פלסטיני עונתי בשם "סוסיא".
שכונות
ביישוב סוסיא שבע שכונות:
תעסוקה
סוסיא הוא יישוב קהילתי ותושביו עובדים במגוון מקצועות. חלק מהתושבים עובדים בהוראה בין השאר במוסדות החינוך במקום ובאזור. חלק מתושביו הם בעלי מקצועות חופשיים העובדים בירושלים, בקריית ארבע, בערד ובבאר שבע. חלק מתושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות, בין השאר כרמים של ענבים וגידולים בחממות. אחרים, כולל תושבי היישובים השכנים עוסקים בגידול עזים לחלב ובגידול כבשים. בשנת 2008 הופעל בסוסיא מכון חליבה לעיזים משוכלל וחדיש, הגדול ביותר בישראל. לצדו פועל דיר של 500 עיזים ו-500 כבשים סך הכול 1000 ראש
חינוך
ביישוב נמצא בית ספר ניסויי ממלכתי-דתי אזורי לכיתות א'-ח' המשרת את יישובי הציר המזרחי של הר חברון ובו כאלף תלמידים. ביישוב גם ישיבה תיכונית לחינוך סביבתי (ישיבת סוסיא), שבה כ-200 תלמידים. בראשה הרב נעם פרל. בשנת 2020 הוקמה גם ישיבה גבוהה בראשות הרב פרל.
בשנת 1985 הוקם ביישוב מרכז סיור ולימוד סוסיא, המדריך סיורים באזור מדבר יהודה, הנגב והרי יהודה ומפעיל את אתר התיירות שבסוסיא העתיקה. כמו כן קיימת ביישוב אכסניה, הכוללת 31 חדרים (240 מיטות), המארחת קבוצות ומשפחות בעיקר לסופי שבוע. מאז שנת 2005 מקיים מרכז סיור ולימוד סוסיא בחג החנוכה כנס שנתי בנושא ספר המדבר בארץ ישראל.
ביישוב פועל סניף בני עקיבא. נוער סוסיא הקים סניף בני עקיבא לילדי מרכז הקליטה "אורלי" בערד, ומדי שבוע הגיעו מדריכים למקום. בשנת תשע"ו, לאחר שכבר לא היו חניכים במרכז הקליטה, פתח הנוער בפרויקט חדש - גרעין "יונתן" של בני עקיבא במועדונית בבאר שבע.
11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה
הרקע לכתיבת הספר
הספר מתייחס למפה הפוליטית בארצות הברית, שם, לטענת שפירו, הימניים נועדו מראש להיכשל בוויכוחים בינם לבין שמאלנים, מכיוון שלהשקפתו, השמאלנים מתמקדים בזמן ויכוח בזהותם של המתווכחים, לעומת הימניים שמתמקדים בעובדות ובטיעונים לוגיים.
הספר נכתב בעקבות ויכוחים של המחבר עם אישי תקשורת פרוגרסיביים, בפרט מול פירס מורגן.
מבנה הספר
את ההקדמה לספר כתב רותם סלע.
בספר, פורשׂ שפירו את משנתו ומניח 11 כללים בסיסיים לוויכוח, כפי שלמד ממי שהוא מכנה 'מורי ורבי' אנדרו ברייטברט, וכפי שהסיק מניסיונו בעימותים תקשורתיים. בחלק הראשון של הספר מסביר שפירו איך השמאל הפוליטי בארצות הברית מנצח כמעט תמיד בוויכוחים, מתך מטרה לנצח והשתלטות מוסדית, ומציב כמה כללים איך להתווכח ומתי.
רב מכר
הספר הוא הנמכר ביותר בקטגוריית "ספרים קצרים בפוליטיקה ומדעי החברה" על פי אמזון.
Executive Information Systems
Executive Information Systems או בראשי תיבות EIS הן מערכות תומכות החלטה המיועדות לשימושם של מנהלים.
הטרגדיה של 9 באפריל
הטרגדיה של 9 באפריל או יום ראשון העקוב מדם 1989 מתייחסת להפגנות אנטי-סובייטיות בטביליסי, בירת גאורגיה, שפוזרו בכוח על ידי הצבא האדום, ונהרגו בהן 20 בני אדם ומאות נוספים נפצעו. התאריך 9 באפריל הוא כיום יום זיכרון רשמי של גאורגיה ונקרא יום האיחוד הלאומי (גאורגית: "ეროვნული ერთიანობის დღე", אֶרוֹבנוּלי אֶרתיאנוֹבּיס דרֶ'ה).
Executive Information Systems
כמערכות המיועדות לשימושם של מנהלים הן נבנו עם דגש על פשטות וקלות שימוש. כמות המידע בתוכן הייתה קטנה יחסית וכללה נתונים מסוכמים, לרוב מדובר בנתונים הנותנים תמונה כוללת ולא תמונה פרטנית. בדרך כלל הופקו הנתונים עבור המנהלים מתוך מחסן נתונים.
הטרגדיה של 9 באפריל
מבוא
בשנת 1988 התגברה התנועה האנטי-סובייטית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה. מספר שביתות ופגישות אורגנו בטביליסי על ידי ארגונים פוליטיים אנטי-סובייטים. הסכסוך בין הממשלה הסובייטית והלאומנים הגאורגים העמיק לאחר מה שנקרא אספת ליחני שהתקיימה ב-18 במרץ 1989. באספה הביעו אלפים אחדים של אבחזים את רצונם לפרוש מגאורגיה ולהשיב על כנו את מעמדה העצמאי כפי שהיה בתקופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (1922–1931) קרי רפובליקה עצמאית במסגרת קונפדרטיבית. בתגובה, ארגנו הקבוצות האנטי-סובייטיות סדרת מפגשים לא מורשים ברחבי המדינה בטענה כי הממשלה הסובייטית משתמשות בבדלנים אבחזים כדי שיעמדו כנגד התנועה המצדדת בעצמאות גאורגיה.
המחאה הגיעה לשיאה ב-4 באפריל 1989 כאשר עשרות אלפי גאורגים התקבצו לפני בית הממשל בשדרות רוסתוולי שבטביליסי. המחאה הונהגה על ידי ועדת העצמאות (מרב קוסטבה, זוויאד גמסחורדיה, גיאורגי צ'נטוריה, איראקלי בתיאשווילי, איראקלי צרתלי ואחרים), שארגנו הפגנות שקטות ושביתת רעב, בדרישה להעניש את הבדלנים האבחזים ולהחזיר את עצמאות גאורגיה. השלטונות הסובייטים המקומיים איבדו שליטה על המצב בבירה ולא יכלו לעצור את המחאה.
Executive Information Systems
מערכות EIS הוגדרו כאוסף של כלי ניהול התומכים בצרכי המידע וצרכי קבלת ההחלטות של מנהלים על ידי שיתוף מידע פנים ארגוני ומידע חיצוני במסגרת אנליטית. הרעיון מאחרי מערכות מסוג זה היה הצגת מידע למשתמש ללא צורך בביצוע מניפולציות שלו, כך שהמערכות היו קלות ונוחות לשימוש. מערכות מסוג זה היו פופולריות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
הטרגדיה של 9 באפריל
ההפגנות
על פי החוקים שהיו נקוטים באותה תקופה, ההפגנה הייתה בלתי-חוקית ונחשבה לפגיעה בשלטון. לכן, נדרש הצבא לפזר את הפרות הסדר באופן מיידי.
בערב 8 באפריל 1989 ציווה קולונל-גנרל איגור רודיאונוב, מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז, על חייליו להתחיל לזוז. רגע לפני ההתקפה של הכוחות הסובייטים, פנה הפטריארך של כל גאורגיה, איליה השני, למפגינים וביקש מהם לפנות את שדרות רוסתוולי וסביבת מבנה הממשל כיוון שהטנקים הסובייטים שהגיעו במהלך היום מהווים סכנה לחייהם. המפגינים סירבו להתפזר על אף דברי הפטריארך. יחידות של המשטרה הגאורגית המקומית (мили́ция, מיליציה), פורקו מנישקם לפני המבצע.
Executive Information Systems
כתוצאה מהצלחתן הוגבר השימוש בהן למנהלים בדרגים נמוכים יותר ואחרי כן אף לעובדים שאינם מנהלים. בעקבות כך יש אנשים שהתייחסו לראשי התיבות EIS כאל Everyone Information Systems במקום Executive Information Systems.
כיוון שהמערכות נחשפו לשימוש אוכלוסיות שאינן מנהלים בדרג בכיר, נוצרו צרכים לכמויות מידע רב יותר ולעיבודים מורכבים יותר. כך מערכות אלה איבדו את ייחודן בהשוואה למערכות תומכות החלטה אחרות ומערכות בינה עסקית. כתוצאה מכך פחתה הנטייה שהייתה שכיחה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 לרכוש מוצרי EIS ולפתח מערכות כאלה. התחליפים העכשוויים למערכות מסוג זה הם מוצרי EPM ושימוש ב-Dashboards ו-Scorecards.
הטרגדיה של 9 באפריל
ההפגנות
ב-9 באפריל, בשעה 3:45 לפנות בוקר, הקיפו את אזור ההפגנות, טנקים וחיילים סובייטים, תחת הנהגת גנרל אלכסנדר לבד. החיילים הסובייטים נצטוו לפזר את המפגינים ולנקות את הרחוב מהמפגינים בכל דרך שתידרש.
הפלוגה הסובייטית, חמושה באלות ואתי מתכת קטנים, התקדמה לעבר המפגינים כשהם מכתרים אותם מכל עבר כשהם מותירים פתח צר בלבד לנסיגה. במהלך התקדמותם החלו החיילים לתקוף את המפגינים עם אתי המתכת הצבאיים וגרמו לפציעות קלות עד קשות. אחת מקורבנות ההתקפה הייתה נערה בת 16 שניסתה להימלט מהחיילים המתקרבים אבל נתפסה והוכתה למוות למרגלות מבנה הממשל ממכות בראש ובבית החזה. היא נגררה מחוץ לאזור בידי אמה, שהייתה פצועה אף היא. ההתקפה הספציפית הזו תועדה בווידאו ממרפסת בבניין הממוקם בצידה האחר של השדרה. הקלטת נוצלה לצורך חקירת האירוע לאחר מכן. התקפה דומה של החיילים הסובייטים הביאה, על פי אישור של החקירה, למותן של 19 נשים. דווח גם כי נעשה שימוש בגז רעיל כנגד המפגינים שגרמו להקאות, בעיות נשימה ושיתוק זמני של מערכת העצבים.
עשרים איש, מרביתם נערות ונשים, נהרגו בהרעלת הגז, מעל ל-4,000 איש נפצעו. הפצועים, יחד עם כל המפגינים, ספגו מכות אלימות והכאה מהאתים שבידי השוטרים. השוטרים, שלא היו חמושים, ניסו לפנות את קבוצת המפגינים אחוזת הבהלה, אולם, קלטת וידאו שצילמו עיתונאים אופוזיציוניים בחשאי, מעידה כי החיילים לא אפשרו לרופאים ולכוחות החירום לעזור לפצועים. התמונות מראות כי גם האמבולנסים הותקפו בידי החיילים. תמונת איש צעיר המכה את הטנק במקל הפכה לסמל לתנועה הגאורגית האנטי-סובייטית.
אולם, חקירת הוועדה הפרלמנטרית לאירועי 9 באפריל 1989 שהחלה על ידי אנטולי סובצ'ק, חבר קונגרס נציגי העם, הובילה למסקנות אחרות. הוועדה גינתה את הצבא שגרם למוות בניסיונו לפזר את המפגינים. הדוח שהנפיקה הוועדה הפך את האפשרות לשימוש באלימות דומה במקרים של אי שקט אזרחי בברית המועצות לקשה יותר. הדוח של סובצ'ק הציג רשומות מפורטות של האלימות שננקטה כלפי המפגינים והמליץ על העמדה מלאה לדין של אנשי הצבא שהיו אחראים לאירועים.
אחרית דבר
ב-10 באפריל, כמחאה על נקיטת הצעדים, פתחו תושבי טביליסי ויתר גאורגיה בשביתה והוכרזו 40 ימי אבל. אזרחי גאורגיה הביאו כמויות גדולות של זרי פרחים למקום בו התרחשו האירועים, והוכרז על מצב חירום במדינה, אולם למרות זאת המשיכו ההפגנות.
ממשלת גאורגיה הסובייטית התפטרה כתוצאה מהאירוע. מוסקבה טענה כי המפגינים בהפגנה הבלתי חוקית היו הראשונים שתקפו את החיילים והחיילים נאלצו להתגונן מפניהם. בקונגרס הסובייטים הראשון (במאי-יוני 1989) ניער מיכאיל גורבצ'וב חוצנו מכל אחריות, והפנה את כל ההאשמה כלפי הצבא. החשיפה במדיה הסובייטית הליברלית, כמו גם ממצאי ועדת החקירה בראשות איש ה"פרו-פרסטרויקה", אנטוליי סובצ'ק, שדווחו בדצמבר של אותה שנה, גרמו למבוכה בקרב הסובייטים שדגלו בקו הנוקשה והנהגת הצבא שהייתה מעורבת באירוע.
מורשת
ב-31 במרץ 1991 הצביעו הגאורגים במשאל עם באופן גורף לטובת עצמאותה של גאורגיה והתנתקותה מברית המועצות. ב-9 באפריל של אותה שנה חל יום הזיכרון השני לאירועי הטרגדיה והמועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה הכריזה על עצמאותה של גאורגיה.
ב-23 בנובמבר 2004, הוצבה מצבת זיכרון לקורבנות הטרגדיה במקום האירוע בשדרות רוסתוולי.
I Don't Care
I Don't Care (בעברית: לא אכפת לי) הוא שיר של הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, שהוקלט ביחד עם הזמר הקנדי ג'סטין ביבר, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן הרביעי של שירן, No.6 Collaborations Project.
השיר יצא לאור ב-10 במאי 2019. תחילה, פרסם שירן הצצה לשיר ברשת החברתית אינסטגרם, חמישה ימים לפני כן. כמו כן, פרסם ביבר את המשך ההצצה לשיר יום לאחר מכן. השיר הגיע לצמרת המצעדים במדינות כמו בריטניה, הונגריה, דנמרק, שוודיה ועוד. בנוסף לכך, נכנס השיר היישר אל העשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע
הסינגל "I Don't Care" הוא השיר הרביעי של אד שירן וג'סטין ביבר ביחד. שניהם תרמו את קולם לשיר של ליל דיקי על כדור הארץ בשנת 2019 הנקרא "Earth", בנוסף לזה, שירן כתב את השיר של ביבר "Love Yourself", והשיר של מייג'ור לייזר "Cold Water".
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לשיר את תואר הזהב על מכירות של 400,000 עותקים במדינה.
רשימות סוף שנה
"I Don't Care" נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד השירים הטובים ביותר בשנת 2019.
הספרייה הלאומית של רומניה
היסטוריה
שורשיו של המוסד שהפך מאוחר יותר לספרייה לאומית, נעוצים בספרייה של המוסד האקדמי "קולג' הקדוש סאבה" (Saint Sava College) בבוקרשט, שנחנכה בשנת 1859 עם ארכיון של 1,000 כרכים בשפה הצרפתית.
לאחר האיחוד של שנת 1859 קיבלה הספרייה מעמד חוקי כמוסד לאומי (Bibliotecă Naţională şi Bibliotecă Centrală - ספרייה לאומית מרכזית). בשנת 1864 שונה שמה של הספרייה ל"ספריית המדינה המרכזית".
בשנת 1901 נלקחו כל האוספים לספרייה האקדמית הרומנית, וכתוצאה מכך בין השנים 1901–1955 הייתה זו הספרייה האקדמית ששימשה כספרייה הלאומית.
ב-1955 "ספריית המדינה המרכזית" עברה ארגון מחדש, והוגדרה כספרייה לאומית.
ב-1989 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, שוב שונה שמה של הספרייה, ל"ספרייה הלאומית הרומנית" (Biblioteca Naţională a Românie).
מבנה חדש
בשנת 1986 הוחל בבניית משכן חדש וגדול יותר לספרייה. האדריכל המוביל הראשון של הפרויקט היה סזאר לזארסקו, שנפטר לפני סיום הבנייה. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1989, אף על פי שבנייתם של כמה מחלקי הבניין הסתיימה או קרוב לכך, הופסקה הבנייה למשך מספר שנים בשל העדר מימון. ב-2009 הוטל הפרויקט על משרד התרבות של רומניה, אשר סיים את הבנייה בשנת 2011 וקבע את מועד הפתיחה הרשמי ל-2012.
ייעוד
הספרייה הלאומית היא מוסד תרבותי בפיקוח משרד התרבות של רומניה. מטרתו היא לנהל את המורשת הלאומית של פרסומים, על ידי רכישת ושימור מסמכים ולהפוך אותם נגישים לציבור, לצורך מחקר או שימוש פרטי.
אוספים
הספרייה הלאומית הרומנית מחזיקה במספר אוספים מיוחדים כולל:
החלטה 1515 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1515 של מועצת הביטחון של האו"ם, היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-19 בנובמבר 2003. לאחר שהזכירה את כל ההחלטות הקודמות על המצב במזרח התיכון, במיוחד החלטות 242 (1967), 338 (1973), 1397 (2002) ועקרונות מדריד, המועצה אישר את מפת הדרכים לשלום שהוצעה על ידי הקוורטט לענייני המזרח התיכון בניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. ההחלטה, שהוצעה על ידי רוסיה, הציעה הקמת מדינה פלסטינית עד שנת 2005 בתמורה להבטחות ביטחוניות לישראל.
מועצת הביטחון הביעה דאגה מהאלימות המתמשכת (במסגרת האינתיפאדה השנייה) במזרח התיכון, וחזרה על דרישתה להפסיק את פעולות האיבה וכל פעולות הטרור, הפרובוקציה, ההסתה וההרס. היא הציעה פתרון בו ישראל ופלסטין מתייקימות זו בצד זו בגבולות מוכרים ופתרון למצב הישראלי-לבנוני והישראלי-סורי.
ההחלטה בירכה מאמצים דיפלומטיים בינלאומיים, וקראה לכל הצדדים למלא את התחייבויותיהם על פי מפת הדרכים בעבודה בשיתוף פעולה עם הקוורטט על מנת להשיג פתרון של שתי מדינות.
פומיס
פּוּמִיס או חֲפָף או אבן ספוג הוא סלע פירוקלסטי, סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה של לבה עשירה בצורן דו-חמצני ובבועות גז ואדי מים. הסלע הנקבובי קל עד כדי ציפה על פני מים ויצירת "רפסודות פומיס".
שימוש בשם "פומיס" נעשה בימי הביניים ומקורו בלטינית: pumex – אבן או סלע, אך מופיע עוד קודם לכן, בשנת 325 לפנה"ס במונח יווני המתאר את מרקמו הנקבובי של הסלע שמשמעותו: אכול תולעים. גם כינויו העממי נובע ממרקמו: "אבן ספוג".
היווצרות ותכונות
פומיס נוצר בעיקר מלבה עתירת סיליקה – ריוליטית או דקיטית. עם זאת, תנאים מתאימים עשויים לעיתים נדירות ליצור פומיס גם מסוגים אחרים של לבה – בזלתית או אנדזיטית.
היווצרות הבועות מתאפשרת עם ירידת הלחץ, שאם לא כן היה נוצר אובסידיאן. למעשה, חימום והתכה של אובסידיאן עד לירידת הלחץ תאפשר לגזים הכלואים בו להימלט וליצור בועות – שיתגבשו לפומיס עם קירורן המהיר.
התקררותה המהירה של הלבה מונעת היווצרות גבישים גדולים ויוצרת מבנה פנימי אמורפי או גבישים מיקרוסקופיים האופייניים לזכוכית געשית.
פיסות הפומיס – ביחד עם חומרי טפרה נוספים – נופלות לקרקע ויוצרות טוף, ואף חרוטי פומיס דוגמת הר הגעש וולקן בפפואה גינאה החדשה.
צבעו של הפומיס בהיר, בעיקר לבן אך גם אפרפר, צהוב, ורדרד וחום בהיר.
רפסודות פומיס
פומיס אופייני להתפרצויות תת-ימיות, בעיקר בקשתות איים. נקבוביותו גורמת לצפיפות נמוכה, המאפשרת לו לצוף וליצור על פני המים משטחים נרחבים – מעין איים צפים שרוחבם עשוי להגיע לעשרות קילומטרים – הנקראים "רפסודות פומיס". רפסודות פומיס עשויות לשרוד לאורך שנים ולנוע באוקיינוסים ובימים בהתאם לזרמי הים הפעילים בהם.
רפסודה כזו נוצרה ב-1883, לאחר התפרצותו העזה של קרקטואה. שכבת הפומיס התרוממה לגובה של 1.5 מטר מעל פני הים. בטונגה אירעו כמה התפרצויות שיצרו רפסודות פומיס רחבות. אלה צפו על פני הים, ובשנים 1979 ו-1984 הגיעו עד פיג'י.
קרל שטאמיץ
קרל שטאמיץ (בגרמנית: Karel Stamic; 7 במאי 1745 – 9 בנובמבר 1801) היה מלחין בוהמיאני, הבולט ביותר בדור השני של מה שכונה אסכולת מנהיים.
ביוגרפיה
קרל נולד במנהיים. תחילה למד נגינה בכינור אצל יוהאן שטאמיץ, אביו ומייסד אסכולת מנהיים. אחרי מות האב, בשנת 1757, המשיך בלימודיו אצל תלמידו, כריסטיאן קאנאביך, שגם תפס את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת. קרל ניגן בתזמורת במנהיים משנת 1762 ובשנת 1770 עבר לפריז, שם נודע ככנר. משנת 1772 התגורר בוורסאי, שם חיבר את יצירתו התוכניתית הראשונה, "תהלוכה מלכותית". בשנת 1779 עבר להאג, הולנד, שם, בחצר המלך וילהלם החמישי מאורניה, חיבר 28 קונצ'רטי.
פומיס
רפסודות פומיס
עם זאת, לרפסודות הפומיס פן חיובי והן עשויות לסייע בהעשרה ביולוגית. על כמה רפסודות כאלה נמצאו צמחים שהכו בהן שורשים. ביולוגים רואים ברפסודות הפומיס הסבר להעברתם והתפשטותם של מיני צמחים ובעלי חיים מאי לאי בסביבה ימית.
קרל שטאמיץ
ביוגרפיה
בשנים הבאות הרבה במסעות ועבר בשטרסבורג, לונדון, סנקט פטרבורג, נירנברג וליבק, בין השאר. בשנת 1786 ניצח על האורטוריה "המשיח" מאת הנדל בקתדרלה של ברלין. את שנותיו האחרונות עשה שטאמיץ כמנצח ומורה למוזיקה באוניברסיטת מנהיים.
פומיס
תפוצה ושימושים
סלעי פומיס נפוצים במקומות רבים בעולם. ברחבי הים התיכון נמצאים ריכוזים גדולים שלהם, בעיקר באי ליפארי – שם הפכה כרייתו לענף כלכלי חשוב. שברי פומיס התגלו גם בחופי ישראל, ומקורם בהתפרצויות געשיות על קרקעית הים ובאיים געשיים דוגמת סנטוריני.
קרל שטאמיץ
ביוגרפיה
שטאמיץ כתב יותר מחמישים סימפוניות וכמספר הזה בערך קונצ'רטי לכלים שונים, כמו גם יצירות קאמריות.
פומיס
תפוצה ושימושים
לפומיס שימושים רבים. מרקמו מסייע בריכוך של בדים והוא משמש ב"כביסת אבן" (stone wash) בג'ינס. הודות למרקם ולקשיותו הוא משמש לליטושם של סלעים בדרגת קשיות נמוכה יותר. שימוש נוסף שנעשה בו הוא בתעשיית הקוסמטיקה – שם הוא מהווה תוסף במשחות וקרמים המיועדים לקילוף עור, או כקוביות המשמשות להסרת עור יבש. אבקת פומיס דקה מוספת גם למשחות שיניים ולסוגי סבון שונים.
תכונות נוספות של פומיס מהוות יתרון בשימושים רבים: משקלו הקל של הפומיס מאפשר שימוש קישוטי בו בעיצוב נוף, בגינון ואף בתכשיטנות. בבנייה נעשה שימוש בפומיס טחון כתוסף ביצירת לבני בניין ולוחות בטון. נקבוביותו הופכת את הפומיס למסנן טבעי ברמה גבוהה. שימוש באקווריומים ובריכות דגים: החללים הקיימים באבן הפומיס מהווים שטח פנים גדול מאוד ומשמשים לגידול בקטריות קושרות חנקן באקווריומים. יכולתה של אבן הפומיס ליצור תאים אנאירוביים מהווה יתרון עצום למגדלי הדגים.
אסון הייזל
אסון הייזל הוא שמה של תקרית שארעה ב-29 במאי 1985 באצטדיון הייזל בבריסל, שבה נהרגו 39 אוהדים ונפצעו יותר מ-600 אוהדים נוספים בעת משחק גמר גביע אירופה לאלופות 1985 בכדורגל בין הקבוצות ליברפול ויובנטוס.
כבר בבוקרו של יום המשחק אירעו תקריות בין אוהדים אנגלים לאיטלקים כאשר בריונים אנגלים התפרעו בעיר. לקראת תחילת המשחק הצטופפו ביציעים כ-55 אלף אוהדים. היציעים חולקו לשניים - חלק אחד עבור האוהדים האנגלים, וחלק שני עבור האיטלקים ואוהדים משאר מדינות העולם, כאשר רצועת יציע ברוחב מטר וחצי חצצה בין השניים.
כשעה לפני שריקת הפתיחה פרצו אוהדים אנגלים שיכורים את רצועת ההפרדה והשליכו פחיות ובקבוקי משקה לעבר האיטלקים ביציע Z. ביציע החלה מהומה, והאוהדים שניסו להימלט נלכדו בין גדרות הברזל שתחמו את היציע. השוטרים שנכחו במגרש סירבו לפתוח את היציע לכיוון כר הדשא ולהקל בכך על הלחץ של הבורחים, וכתוצאה מהמהומה הכללית ומיעוט אפשרויות הניקוז לקהל המבוהל נרמסו למוות 39 אוהדים איטלקים ונפצעו יותר מ-600. הגופות הראשונות הוצאו מהאצטדיון כשהן עטופות בדגלים שהביאו האוהדים למשחק.
להפתעת הצופים במגרש ומיליוני הצופים והמאזינים בבית, שראו את הזוועה בשידור ישיר, החליטה אופ"א לקיים את המשחק למרות האסון. במשחק נצחה יובנטוס את ליברפול בתוצאה 0-1 מבעיטת עונשין מ-11 מטר של מישל פלאטיני. לאחר תום המשחק דרשו שרי הספורט של מדינות באירופה לבטל את משחקי גביעי אירופה. ראשי אופ"א דנו בסוגיה והחליטו להשעות את הקבוצות האנגליות ל-5 שנים ממפעלי האגודה, השעיה שמנעה את המשך פריחת הכדורגל האנגלי במפעל האירופאי היוקרתי (ב-8 השנים שלפני האסון, 7 פעמים זכתה קבוצה אנגלית בגביע אירופה, מתוכן 4 פעמים זכתה ליברפול. בשנים שלאחר התקרית אף קבוצה אנגלית לא הצליחה להגיע לגמר גביע אירופה, והראשונה שעשתה זאת רק לאחר 14 שנים הייתה מנצ'סטר יונייטד עם הניצחון 1-2 על באיירן מינכן בגמר 1999).
האצטדיון המיושן בבריסל נבנה מחדש תחת השם 'אצטדיון המלך בודואן' והעירייה הקימה מחוצה לו שעון שמש ענק כאנדרטה לזכר ההרוגים.
כארבע שנים לאחר אסון הייזל, ב-15 באפריל 1989, הייתה מעורבת ליברפול בטרגדיה נוספת - אסון הילסבורו, שבו נהרגו 97 אוהדים של הקבוצה.
האסכולה הווינאית השנייה
האסכולה הווינאית השנייה היא קבוצת מלחינים, שמרכיביה היו ארנולד שנברג ותלמידיו בווינה של ראשית המאה העשרים. מה שאפיין את המוזיקה שלהם בראשית הדברים היה האקספרסיוניזם הפוסט רומנטי ובהמשך, האטונאליות והטכניקה הסריאלית של שנברג, אם כי הוראתו של שנברג (כפי שעולה מספרי הלימוד השונים שפרסם) הצטיינה בגישה מסורתית ושמרנית ולא כללה דיון בשיטה הסריאלית שלו. (ה"אסכולה הווינאית הראשונה", שכמעט אין מתייחסים אליה אלא בהשוואה לשנייה, כוללת בדרך כלל את המלחינים שגרו ועבדו בווינה בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, בעיקר וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף היידן, לודוויג ואן בטהובן ופרנץ שוברט.)
חבריה העיקריים של האסכולה, מלבד שנברג, היו אלבן ברג ואנטון וברן, אם כי היו מלחינים נודעים פחות, שראוי אולי לכלול אותם במונח הזה, כגון היווני ניקולאוס סקאלקוטאס וכן תלמידים צעירים, שהצטרפו ממש לפני התפרקותו של הטריומווירט לאחר קרוב ל-50 שנה, כמו הנס אייזלר, הנס ילינק ואחרים. עד אמצע המאה ה-20 היה מקובל לראות את שלושת חברי האסכולה העיקריים כמקשה אחת, שהרצון והמטרה מאחדים אותם, וגישה מוטעית זו העלימה כמעט מן העין את הניגודים שהיו קיימים ביניהם מבחינת הטיפוס, הכישרונות וההישגים. גישה זו תוקנה בראייה מרוחקת יותר במחצית השנייה של המאה ה-20.
פעילותה של האסכולה הווינאית, שראשיתה במפנה המאה, הגיעה לשיאה בשנות ה-20' של המאה, שיא שבא לביטוי בחיבור ווצק והסוויטה הלירית של ברג, היצירות הראשונות בשיטת שנים-עשר הטונים של שנברג והסימפוניה אופוס 21 של וברן, ובשיתוף יצירתי וידידות רוחנית בין המורה והתלמידים, כפי שאפשר ללמוד מחילופי המכתבים בין שנברג לברג ובין ברג לווברן. על הקשר הזה הקיץ הקץ בשנת 1933, עם עליית המשטר הנאצי לשלטון בגרמניה. שנברג, היהודי המומר, גלה לארצות הברית, אלבן ברג מת באופן פתאומי בשנת 1935 ווברן נהרג בידי חייל אמריקאי בספטמבר 1945.
שנברג
בין שלושת החברים העיקריים באסכולה הווינאית השנייה היו הבדלים שאינם בני-גישור. שנברג היה בן למשפחה בורגנית, יהודית-וינאית, לעומת תלמידיו, שבאו שניהם מן המעמד הגבוה האוסטרי-גרמני. על אף היותו אוטודידקט, מצטיין שנברג במקוריות הן בכתיבתו והן ביצירתו המוזיקלית, באופן המזכיר את קרל פיליפ עמנואל באך. ספריו בתחום הרמוניה (1911) והקונטרפונקט הם היסודיים ביותר מבחינה מדעית שנכתבו בתקופתו. מסגנון הרומנטיקה המאוחרת של שירי גורה התקדם לטכניקת שנים-עשר הטונים, אותה גיבש והביא לשיא ב"ווריאציות לתזמורת" אופוס 31, באופרה הדודקפונית "מהיום למחר" וביצירותיו שנכתבו בשנים 1934 עד מותו ב-1951, בשבתו באמריקה, בהן האופרה משה ואהרון. עם זאת, עיקר חשיבותו של שנברג היא בהשפעתו כמורה להלחנה וכתאורטיקאי של המוזיקה. מבין יצירותיו, רק ליל הוד, "שירי גורה" ופיירו הסהרורי זכו לפרסום ולמספר רב של ביצועים מצליחים בתקופת חייו, אך השפעתו על עולם המוזיקה הייתה כבירה.