cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיסה 932 של סאות'רן איירוויס
האירועים שהובילו להתרסקות
טיסה 932 המריאה בזמן ונמשכה עד להאנינגטון ללא תקלות כל שהן. בשעה 19:32 נוצר קשר בין פקחי המגדל בהאנינגטון לטייסים עם ההוראה להנמיך לגובה של 5,000 רגל. הפקח הזהיר את הטייסים שיש בחוץ גשם וערפל שיקשו על הנחיתה, אך לא הופכים אותה לבלתי אפשרית. בשעה 19:34, דיווחו הטייסים לפקח שחלפו את נקודת הכניסה לשטח השדה והם מיוצבים על נתיב המסלול. הפקח נתן להם הרשאה לנחות.
ההתרסקות
המטוס היה בשלב הגישה הסופית (פיינל) למסלול בהאנינגטון, כשהוא התנגש בצמרות העצים על גבעה בגובה 5,543 רגל (1690 מ') מערבית למסלול מספר 12. כתוצאה מהפגיעה, המטוס עלה בלהבות וחרך שטח אדמה כ 30 מטר לרוחב ו-85 מטר לאורך. שרידיהם של שישה מנוסעי המטוס התגלו בין הריסותיו ולא זוהו מעולם. השישה, שהיו שחקני הקבוצה, נקברו בקבר אחים בבית הקברות של האנינגטון, ומעל ששת הקברים הושמה מצבה אחת המציינת את שמות כולם.
תוצאות ההתרסקות
הוועדה הלאומית לבטיחות בתחבורה חקרה את התאונה, ומסקנתה הסופית שפורסמה ב-14 באפריל 1972, קבעה שהתאונה נגרמה כתוצאה מהנמכה מוקדמת מדי, מעבר לגובה הנמוך המינימלי שנדרש, תוך תנאי מזג אוויר עוינים וללא קשר עין עם המסלול. הם אף קבעו ששתי הסיבות ההגיוניות ביותר להנמכה הקיצונית הן שימוש לא נכון במכשור תא הטייס או תקלה בתצוגת הגובה האמיתי במכשירי הטיסה. מקור בוועדה אף מסר כי לדעתו, מים שחדרו אל מד הגובה של המטוס שיבשו את יכולת קריאת הגובה הנכון שלו, וכך בלבל את הטייסים, שלא נחתו או המריאו מעולם בשדה זה לפני כן, להאמין שהם גבוהים יותר ממה שהיו באמת.
הוועדה פרסמה שלוש המלצות כתוצאה מהתאונה הנוגעות למכשור התצוגה במטוסים, ניטור נכון של מכ"מי קרקע, ומעקב ופיקוח על תפעול טיסות.
ב-15 בנובמבר 1970, נערך טקס אזכרה באצטדיון הביתי של אוניברסיטת מרשל. הלימודים באוניברסיטה, כמו מספר אירועים והופעות, בוטלו, ומשרדים ממשלתיים שבתו. הלוויה המונית של חברי הקבוצה ושאר נוסעי המטוס נערכה בבית הקברות של האנינגטון, חלקם אחד ליד השני.
התרסקות טיסה 932 כמעט הובילה לסגירת קבוצת הפוטבול של האוניברסיטה. NCAA נתנה רשות מיוחדת לאוניברסיטה לשתף במשחקי הקבוצה תלמדי שנה ראשונה (בשנים 1968-1972 חל איסור על שחקני שנה ראשונה ליטול חלק במשחקים עצמם). לאחר שנמצא מאמן חדש לקבוצה החדשה, ג'ק לינגל, החלו חמשת שחקני הקבוצה הוותיקים (שנשארו בבית בעקבות פציעות וכך שרדו את התאונה), המאמן החדש, ומאמן הרסיברים (רד דוסון, היחיד מצוות אימון הקבוצה שנסע חזרה להאנינגטון במקום לטוס) לשכנע את נשיא האוניברסיטה, דונלד דדמן, שיש מקום ואמביציה להקמת קבוצת הפוטבול מחדש. הקבוצה החדשה הורכבה משחקני שנה ראשונה, שרבים מהם אף נלקחו מענפי ספורט אחרים אף שלא נגעו בפוטבול מעולם. הקבוצה הצעירה ניצחה רק שני משחקים בעונת 1971, אבל הצילה את קיום הפוטבול באוניברסיטת מרשל. ג'ק לינגל פרש מאימון הקבוצה כאגדה בשנת 1974, כשהוא משאיר מאחוריו רקורד של 9-33 עם הקבוצה.
גיבור תרבות
גיבור תרבות קיים בשלל תרבויות. הוא דמות היסטורית (בדרך כלל מיתולוגית) המגלמת את תרבותה של חברה מסוימת, ונחשבת לעיתים קרובות כמיסדת שלה או מעצבת שלה מבחינה תרבות; באופן כללי יותר, זה אדם בולט או חשוב בתרבות מסוימת. הוא ייצוג תקשורתי של אדם מובחן שהגיע להישג אישי שיצר שינוי בתודעה. גיבורי תרבות הם אנשים אשר יצירתם, מחשבתם, מעשה ידם וכוחם עיצבו ומעצבים את הדרך שבה אנחנו צורכים, יוצרים וחיים תרבות. גיבור תרבות בעבר היה דמות היסטורית מיתולוגית המגלמת בדמותה את השאיפה או האידיאלים של החברה. פעמים רבות, גיבור התרבות סייע לחברה בכך שהוא חי עם בני האדם בעולמם ומלמד אותם כללים דתיים, טקסים ודרכי הישרדות. גיבור התרבות, בשונה מגיבור הלוחם למשל, מקים את מוסדות הקהילה ומסורותיה; הוא ממש קובע "תרבות". גיבורי התרבות העכשוויים לעומת זאת הם מוצרים תקשורתיים לכל דבר ועניין ובכל תחום. הם תחליף פופוליסטי לאיקונות, מיתוסים, ואלים מודרניים. הם יכולים להיות פוליטיקאים, שחקנים, ספורטאים, מוזיקאים וכדומה.
מאפיינים של גיבור תרבות
גיבור תרבות הוא אדם שאישיותו יוצרת הזדהות והוא ניחן בכָּרִיזְמָה, הוא כוכב, הוא אליל. הוא נערץ, הוא מודל, השראה, חיקוי ורצון להדמות לו. הוא איש של ההמונים וההמונים מזדהים אתו. מצד שני יש גיבורי תרבות שההכרות שלנו איתם היא לרוב בזכות התגייסותם וגיוס מעמדם האקדמי, האינטלקטואלי, או החברתי לטובת עניין מוסרי-ציבורי במטרה להשפיע על דעת הקהל ועל הפוליטיקה של התרבות, למשל גאו ג'י-שנג שהשפיע על הפוליטיקה של התרבות במעשיו ובמאמריו על צדק וזכויות אדם,. גיבורי תרבות הם אייקונים בעלי שפה חזותית מהודקת חזותם הופכת לחזות הכל זמן, מקום שפה ודימוי תרבותי.
עליית הנוער
עליית הנוער הייתה תנועה ציונית שהוקמה בגרמניה, במטרה להעלות צעירים יהודים לארץ ישראל, ולהכשיר אותם לעבודה חקלאית.
הרקע להקמת הארגון
בשנת 1932 בגרמניה, פוטרו נערים יהודים מעבודתם בשל היותם יהודים. הנערים פנו אל רחה פריאר שתסייע להם במציאת עבודה. בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי גרמניה כתוצאה מהאנטישמיות העולה וגואה, העלתה רחה פריאר את ההצעה להעלות נוער יהודי מגרמניה לארץ ישראל,בה יקבלו חינוך לאומי. פריאר פנתה אל גורמים מרכזיים שונים, כגון: הסתדרות העובדים בארץ ישראל, ההסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא ואחרים, אך לא זכתה למענה. פריאר החליטה לפעול בכל זאת, ובסיועו של ד"ר זיגפריד להמן הצליחה להביא קבוצה ראשונה של 12 נערים לבן שמן ב-12 בספטמבר 1932. הייתה זו הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער".
בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוחל בסוכנות היהודית בפעילות מואצת להעלאת יהודים מגרמניה לישראל. אחד הנתיבים שנבחנו היה העלאת ילדים שאינם קשורים לפרנסתם במקום מושבם בגרמניה. הסוכנות היהודית בחנה שלוש אפשרויות לקליטת הילדים: פנימיות, משקים של קיבוצים וכפרי ילדים, כשההנחה הייתה שההורים ישלמו את דמי השהות של הילדים. האופציה הזמינה ביותר הייתה של המשקים. עד יולי 1933 הביעו 36 משקים נכונות לקלוט כ-900 בני נוער, ודובר על קליטת עוד כ-100 ילדים בתל חי ובכפר ילדים. תקציב האחזקה של כל ילד לשנה הוערך ב-25 לא"י.
באוגוסט 1933, בקונגרס הציוני ה-18 בפראג, הוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל. חיים ויצמן מונה לראש המפעל, וארתור רופין מונה למנהל מחלקה זו בארגון הסוכנות היהודית. הנרייטה סאלד נתבקשה לרכז את הטיפול בעליית הנוער. בתחילה היא סרבה, אולם לאחר ביקור בגרמניה היא לקחה על עצמה את התפקיד. היא כונתה "אם עליית הנוער", והייתה לה השפעה מרובה על הלך הרוח האידאולוגי וכן על הצד המעשי בארגון.
האתגר בתוכנית לא היה רק אישור המוסדות הציוניים לעניין, אלא אף שכנוע והסברה להורי הנערים, על מנת שיאפשרו להם לעלות לארץ ישראל, אשר נחשבה כמסוכנת. כמו כן, היה צורך במאמץ לשמירה על התלהבות בני הנוער למרות ההמתנה הארוכה לפעמים לעליה.
עקרונות הארגון
מטרתה האידאולוגית של עליית הנוער בהקמתה הייתה להעלות נוער יהודי מגרמניה, על מנת שיעזרו בבניין הארץ על ידי עבודה חלוצית. הארץ זקוקה שיבואו לגאלה, והעם צריך ידיים צעירות עובדות. המטרה הייתה להגשים את חזון הציונות על ידי עליית בני נוער והתיישבותם בארץ. מתוך כך, יהיה ניתן להרוויח הצלה ליהודים, קליטתם בארץ, שיקומם וחינוכם. מטרתה החינוכית של התנועה הייתה לחנך את הנוער, להטמיעו בתרבות הישראלית ולגרום לו להיות יצרן ותורם לחברה, תוך יצירת חיי אומה חדשים בארץ ישראל. מפעל זה נעשה בשיתוף עם התנועה הקיבוצית, ומתוך כך נקבעו העקרונות החינוכיים. שיתוף הפעולה עם התנועה הקיבוצית לא הוסכם על כולם בהסתדרות הציונית. נציגי התנועה הרוויזיוניסטית ו"המזרחי" מחו על כך, כל אחד מסיבותיו הוא.
התנועה הייתה מושתתת על שלושה עקרונות: עבודה, לימודים וחברה. בכל יום עבדו 4–5 שעות ולמדו 4 שעות. יתר הזמן הוקדש לפעילות חברתית, וזמן מועט בלבד לפנאי אישי. לדעת סאלד, משקלם של שלושת העקרונות שווים, ואין להפחית מחשיבותו של אף אחד מהם.
עם השנים השתנו היעדים והעקרונות המנחים את הארגון לאור התמורות באוכלוסייה ובתרבות בארץ ישראל.
מהקמתה ועד למלחמת העולם השנייה
ב-30 בינואר 1933, היום בו עלה היטלר לשלטון בגרמניה, נוסדה אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי", שכונתה גם כן "עלית הנוער". אגודה זו הייתה מעין ארגון כולל של כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה, אשר תמכו בעלית נוער יהודי לארץ ישראל. האגודה רשמה מועמדים, הפנתה אותם להכשרה ולארגון העלייה וחילקה סרטיפיקטים (רישיונות עליה). ב-30 במאי באותה שנה, נוסד "ועד שיתוף הפעולה לעלית ילדים ונוער", אשר דאג לארגון ולגיוס כספים ברמה העולמית, וכן להפיץ מידע בנוגע לעלית הנוער. צלע נוספת של הארגון הייתה "הלשכה לעלית הנוער" בירושלים, שהייתה חלק מהמחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על יישוב יהודי גרמניה. תפקידה היה להשיג סרטיפיקטים, לדאוג לקשר עם הקיבוצים הקולטים, ולהכניס את הנוער למוסדות החינוך. הנרייטה סאלד הייתה אחראית על ההיבטים הפדגוגיים של המפעל ועל המימון וההיבטים המנהליים היו אמונים אנשי המחלקה הגרמנית בסוכנות, גאורג לנדאור ודוד ורנר סנטור, שהיה גם ראש מחלקת העלייה של הסוכנות. לאחר הקמת הלשכה, הוענקו 350 סרטיפיקטים ראשונים על ידי ממשלת המנדט הבריטי. בתחילה, המטרה הייתה ממוקדת בנוער יהודי גרמניה. עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים. הילדים נשלחו על ידי הוריהם בשמחה רבה, שכן זו הייתה הדרך להצילם. רוב הוריהם של הילדים נהרגו לאחר מכן בשואה.
בתקופה הראשונה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, המיונים היו קפדניים ביותר. שתי סיבות עיקריות היו לכך: האחת, עקב מספרם המועט של הסרטיפיקטים שנתן הממשל הבריטי לעליית הנוער. השנית, בשל הדרישות, התנאים המיוחדים ויכולת הקליטה של הקיבוצים בהם נקלטו הנערים. המיונים נערכו על ידי האגודה "עזרה לנוער יהודי" בברלין, אשר כלל את כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה. בני הנוער שנבחרו לעלות היו צריכים להיות מגיל 15 ומעלה, לאחר בדיקה גופנית ובאישור הוריהם. אלו שיכלו, נתבקשו לשלם עבור נסיעותיהם והכשרתם במרכזים בגרמניה, עד שיקבלו סרטיפיקטים.
קבוצת הנוער הראשונה שנקלטה באופן רשמי על ידי "הלשכה לעליית הנוער", התחילה פעולתה ב-19 בפברואר 1934 בעין חרוד. קבוצה זאת של כ-50 נערים ונערות התנהלה תחילה כחברת נוער נפרדת, אך בסוף יוני 1934 שולבה עם שאר ילדי עין חרוד לחברת נוער אחת. כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס, לימים קבוצת יבנה. עם זאת, היה מחסור במקומות לקליטת נוער דתי. עד נובמבר 1934 עלו כ-200 נערים ונערות. חלקם השתכנו בשלושה מוסדות: כפר ילדים ונוער אהבה, משק הפועלות ליד תלפיות ובית צעירות מזרחי בירושלים והשאר השתכנו בקיבוצים עין חרוד, רודגס ותל יוסף.
לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, כפר חסידים, קבוצת שילר, שריד, גבת, גשר, קריית ענבים, איילת השחר, גבעת השלושה, נהלל, רמת דוד וקיבוצים נוספים. במרץ 1936 הגיעה לעין חרוד קבוצה שנייה, לאחר שהראשונה סיימה במקום ועברה להתיישבות באלונים. כמו כן, הוקם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור לנוער עולה מגרמניה על שם לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה. באפריל 1936 הובאה קבוצה ראשונה של עליית הנוער למושב נהלל. הקליטה בנהלל נחשבה להצלחה והכונו מקומות נוספים במושבים כפר יחזקאל וכפר יהושע.
במהלך תקופה זו, עלו קבוצות שסיימו הכשרה להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו. יתר על כן, הוקם בתלפיות שבירושלים מוסד לנערים בני 13–15, שלאחר מכן עברו לאחד ממוסדות החינוך של עלית הנוער. היה זה בסיס ל"מכינות" שהקימו לאחר מכן.
בשנת 1938 הד"ר שמואל ספירו הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער.
בתחילת 1936 הגיעה קבוצה ראשונה של עלית הנוער מפולין. הם היו חברי גורדוניה שהגיעו לכפר הנוער בן שמן. בשנת 1938 קיבלה על עצמה ההסתדרות הציונית ברומניה לממן את מחצית העלות של עליית הנוער מרומניה ובקשה לקדם את העלייה ממדינה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה
מאז פרוץ המלחמה, ב-1 בספטמבר 1939, החלה תקופה חדשה בעלית הנוער. המונים ניסו להגיע לארץ ישראל בכל הדרכים האפשריות. באותה תקופה הייתה גם עלייה גדולה בדרכי היבשה, וכן לא התמקדה רק באירופה, אלא אף בארצות נוספות. נקלטו 380 נערים ונערות מתימן, 73 מעיראק, 1045 מטורקיה, ועוד 249 נוספים מארצות נוספות באסיה. מניעי עליה זו היו אף הם אידאולוגיים-ציוניים, וכן ניסיונות להצלה ולהישרדות. בשנת 1941 החלו להיקלט במוסדות עלית הנוער גם נוער ישראלי מרקע של מצוקה. הייתה זו תוכנית, ביוזמתה של הנרייטה סאלד, שנועדה להוציא נוער משכונות המצוקה ולגדלו בקיבוצים. כמו כן, הותאמה תוכנית זו אף במסגרת דתית. בשנת 1941 בעקבות הפרהוד בעיראק, נשלחה לשם בחשאי הפעילה מזל מוצרי לאור העניין שהביעו רבים מניצולי הפרעות לשלוח את בני משפחותיהם הצעירים לארץ ישראל.
בבואם של בני הנוער שניצלו מהשואה, השתנו לגמרי מאפייני הקליטה ואופייה. במיוחד, אצל קבוצה של כ-1,300 ילדים ונוער שנקראה "ילדי טהראן" אשר עברו בדרך עקלקלה וקשה, עד שהצליחו לעלות לארץ. הייתה זו הפעם הראשונה שנקלטו גם ילדים בגילאי בית הספר היסודי, שאף הם שולבו בקיבוצים, בקבוצות ובמושבים. לא היו אלה ילדים שעלו מרצונם האישי, לאחר הכשרה נפשית ופיזית ובאישור הוריהם, אלא פליטים שברחו. המצב כאן היה אחר לגמרי. הוקמה ועדה שנדרשה למיין את הילדים עד גיל 14, האם יישלחו למוסדות כלליים או דתיים. נערים מעל גיל 14 – ההחלטה נשארה בידיהם. באותה התקופה, עלה ויכוח ציבורי רחב היקף באשר לאופי החינוך שניתן לנערים. קליטת של ילדי טהראן הכשירה את השטח והתנאים לקבלת נערים נוספים, אשר ניצלו מן השואה.
לעומת התקופה הקודמת, בה עלו נערים בעלי השכלה כללית, תוך כדי לימודיהם בתיכון, אשר חסרו בדרך כלל השכלה כללית, הנוער כאן הוא במצב אחר לגמרי. בשל המלחמה, הילדים לא למדו כלל, לא השכלה כללית ולא השכלה עברית. כאן עמדו אנשי עלית הנוער מול שתי משימות חשובות: האחת, לתמוך רגשית בילדים היתומים כאב ואם, והשנית, ללמדם ולחנכם.
היה קיים קושי בקליטת ילדים מארצות המזרח, אשר באו מתרבות שונה. המקומות שקלטו את הילדים לא התנהגו באותה סובלנות כאל הילדים שהגיעו קודם לכן מאירופה.
הייחודי בתקופה זו הוא הנכונות והמאמץ להעלות כמה שיותר ילדים, למרות חסימת אירופה ומדיניות הספר הלבן של הבריטים המגבילה עליה יהודית. לאור קשיים אלה, בתקופה זו עלו 10,000 ילדים ונוער בלבד.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד להקמת המדינה
בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, בשנת 1946, נקבע כי כל יתום יהודי באירופה עד גיל 17, רשאי להיקלט במוסדות עליית הנוער. הארגון נערך לכך ואף הקים לשם כך מרכז בפריז. כמו כן, בארצות רבות באירופה הוקמו "בתי עלית הנוער", שם נקלטו החניכים לפני עלייתם ארצה. בזמן זה הוחלט לחדש את המיון בקבלת החניכים לעלייה לארץ. היו לכך מס' גורמים, ביניהם: מס' הסרטיפיקטים המועט שניתן על ידי המנדט, חוסר במקום מתאים לקלוט ילדים צעירים, צורך היישוב בנערים חסונים ובריאים בנפשם שיוכלו לסייע ברמה הטובה ביותר, קשיים כלכליים של הארגון וכו'. על כן, בקבלת הנערים ההעדפה הייתה כזאת: ראשית, יתומים משני הוריהם, או ילדים אשר להם קרובים יחידים בארץ. כמו כן, הם נתבקשו לבצע בדיקות רפואיות מקיפות וטיפול בבעיות לפני העלייה, עד כמה שניתן. יתר על כן, הועדפו בני נוער בני 15–17, וכן בני נוער שהיו מאורגנים בקבוצות.
בסוף 1946 הוקם כפר נוער בקפריסין, לאחר שגירשו הבריטים את העולים הלא חוקיים. בתחילת 1948, עליית הילדים אושרה, ונקלטו בתוך מוסדות עלית הנוער כ-3000 חניכים. בתקופה זו, נקבע להקים את "המחלקה לעלית ילדים ונוער" בתוך הסוכנות היהודית, במקום "הלשכה לעלית ילדים ונוער" שהייתה חלק מ"המחלקה ליישוב יהודי גרמניה". מסיום מלחמת העולם השנייה ועד לקום המדינה, נקלטו בעלית הנוער כ-15,000 ילדים, רובם מגרמניה ומפולין, חלקם מבולגריה, מהונגריה ומצ'כוסלובקיה, וכן מסוריה, מלבנון ומתימן.
מהקמת המדינה ולאורך שנות ה-50
בולים לציון 20 שנה לעלית הנוער, 1955 מקום המדינה ועד ל-1952, העלייה לארץ הייתה גדולה במיוחד. באותה התקופה, מעל 27,000 ילדים ובני נוער הצטרפו לעליית הנוער. כל הנערים שהיו ב"בתי עליית הנוער" בערים ברחבי אירופה עלו לארץ. בשל כמות העולים הגדולה, נפתחו מחנות מעבר ומיון בכמה מרכזים בארץ. דבר המייחד תקופה זו לעומת קודמותיה, היה העובדה כי בני הנוער והילדים לא הגיעו לבדם, אלא יחד עם משפחותיהם. דבר מרכזי נוסף היה ארץ מוצאם: 76% מתוכם היו מארצות ערב. תמורות אלה יצרו שינויים באופי הארגון והתנהלותו.
באלול תש"ט, 1949, ביקר במרוקו משה קול, ראש הארגון. בעקבות ביקור זה, נפתחה תוכנית של עליית הנוער בקזבלנקה, ונערכו לקליטת ילדים בארץ. יש הסוברים כי זוהי נקודת פתיחה לתחילת עלית יהודי מרוקו בשנות ה-50. בתחילת עשור זה החלה מגמה של התגברות החינוך המקצועי באידאולוגיה של הארגון, לעומת מטרות החינוך החקלאי שהיו עד כה. מגמה זו נבעה כתוצאה מחיזוק המימד המקצועי במדינה, שינוי בשאיפותיהם של החניכים, דו"חות שונים שהוגשו, וכן בתי ספר ומרכזים מקצועיים שהוקמו בכל הארץ. בתקופה זו הוקמו מוסדות רבים, כגון: כפרי נוער, חוות גדנ"ע ו"מרכזי נוער" לחינוך והכשרת נערים שלא נקלטו במוסדות החינוך הרגילים או בעבודה.
בשנת 1954 הציע אלברט איינשטיין להמליץ על ארגון עליית הנוער לפרס נובל לשלום. בשנת 1958, בשנת העשור למדינה, קיבלה עליית הנוער את פרס ישראל.
שנות ה-60
בשנים אלה הייתה תקופת משבר לעליית הנוער. ראשית, נקלטו בארגון נוער ישראלי ונוער עולה ותיק משכונות המצוקה, והיו רבים שהתנגדו לכך. דבר נוסף, התקציבים קוצצו וצצו קשיים רבים. הארגון עמד בפני סכנת סגירה. עקב כך, פנה הקונגרס ה-25 בקריאה עולמית לגייס כספים למענו. יחד עם קשיים אלה, המשיכה עלית הנוער בפעילותה הענפה. ב-1960 הוקם "מרכז תרבות עמים לנוער", אשר יועד לבסס ערכי תרבות ואומנות עולמיים לילדים בישראל. עלית הנוער קיבלה את הנהלתו של המרכז. ב-1961 הוקמו "כיתות מכינות" עבור ילדים שהוזנחו חינוכית ועקב כך הם מפגרים בלימודם ולא התאקלמו בבית ספר רגיל. המכינות הוקמו תחילה ברמת הדסה, ולאחר מכן הוקמו עוד שניים: בבן יקיר ובנתיבות. בפברואר 1962 נוסדה "היחידה לקליטת נוער מתבגר". יחידה זו קיבלה נערים עולים בני 16–18 אשר הפסיקו את לימודי התיכון שלהם במקום מוצאם, וחפצו לרכוש מקצוע כדי להתאקלם בארץ. מסלול היחידה כלל לימוד של חצי שנה באולפן לעברית, לאחריו לימוד מקצוע במשך שנה, ולאחר מכן גיוס לצבא. לאחר מלחמת ששת הימים, חל שינוי גדול בעליה. אל הארץ הגיעו, בין השאר, עולים רבים מברית המועצות ומרומניה, שרצונם היה לבסס את לימודם וידיעותיהם. על מנת לענות לצרכיהם, הותאמו עבורם "כיתות לועזיות" (או "הנתיבים הלועזיים"), בהם נערים ונערות בכיתות יא'-יב' למדו ונבחנו בשפת אמם. בכיתות אלה למדו גם עולים מצרפת ומדרום אמריקה. כמעט מחצית מהעולים בגילאי 15–17 מברית המועצות ניסו להיקלט בארגון, ואכן הצטרפו כ-4,000 בני נוער ממדינה זו.
בשנת 1962 הציעו מספר חברי כנסת להעניק פרס נובל לשלום לעליית הנוער. בנימוקיהם כתבו: "עליית הנוער הצילה מעל ל-100,000 ילדים יהודים, שיקמה וחינכה אותם בישראל."
שנות ה-70
בשנת 1971 אושרה "תוכנית ה-4,600" (או "הפרויקט הישראלי") על ידי הנהלת חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית. תוכנית זו מורה על עליית הנוער לתת דגש על חינוכו של נוער ישראלי משכבות המצוקה. ראוי להזכיר, כי משימה זו החלה עוד בזמנה של סאלד, אולם לא באותו היקף. בשנים 72'-78' התעצם מס' החניכים מ-9,971 ל-18,145. הנוער הישראלי בעליית הנוער הגיע ל-88% מכלל החניכים, כך שתוכנית ה-4,600 הצליחה הרבה מעבר למצופה. במסגרת תוכנית זו הופעלו פרויקטים ומיזמים חדשים בתחומים שונים. כמו כן, חזר שיתוף הפעולה עם הקיבוצים.
בשנת 1976 נוסתה תוכנית חדשה בשם "תור ועלה לנער", שמטרתה הייתה להביא נערים ונערות מחוץ לישראל לתקופה של כחודש וחצי בארץ, ולעורר בהם את רצון לעלות ארצה או ללמוד פה. לאחר מספר שנים תוכנית זו בוטלה. בשנת 1979 התגייס מחזור ראשון של עליית הנוער במסלול פיקודי מיוחד. מטרתו של פרויקט זה הוא לאפשר לבוגרים להוציא אל הפועל בצורה הטובה ביותר את כישרונותיהם הצבאיים. בשנת הלימודים של 78'/79' החל "מפעל הפרויקטים המיוחדים", בו בני נוער יהודיים מחוץ לישראל הוזמנו ארצה ללמוד במשך שנה במוסדותיה של עלית הנוער את מקצועותיהם בשפת אמם, ועם זאת לקבל ידע בעברית, ביהדות ובמורשת ישראל.
לקראת סוף שנות ה-70 ארעה המהפכה באיראן, בעקבותיה נקלטו כ-1,800 בני נוער עולים מאיראן בארגון, אשר כמחצית מהם עלו בלי משפחתם. עליה זו עוררה דיון ציבורי בנוגע לאופי החינוך הניתן- כללי או דתי. אולם, דיון זה לא היה כה חריף כמו זה שאירע לפני קום המדינה, בעלית ילדי טהראן.
שנות ה-80
עלייה עיקרית בתקופה זו (ואף לאחריה) הייתה מאתיופיה. הילדים נקלטו בלא סינון של גילאים או מצב בריאותי. נפתחו בשנים אלה מרכזים למיון, אשר משם הופנו הילדים אל מוסדות החינוך הדתיים המתאימים להם. כולם הופנו לבתי ספר דתיים, ועלית הנוער דאגה רבות לקליטתם.
בשנת 1996 נסגרה עליית הנוער כמחלקה נפרדת בשל סיבות תקציביות, בהחלטת הנהלת הסוכנות היהודית. רוב החניכים הועברו לאחריותו של האגף לחינוך התיישבותי של משרד החינוך והתרבות. עד זמן זה, לאורך יותר מחמישים שנה, נקלטו והתחנכו במוסדותיה עליית הנוער כ-350,000 נערים ונערות.
קשר הארגון עם הורי החניכים
בשנותיה הראשונות של עליית הנוער, הקשר של הארגון עם הורי החניכים הסתכם בהסכמתם של ההורים לעליית הילדים ארצה. המלחמה, בין השאר, גרמה לכך שאף נפסק קשר המכתבים בין ההורים והילדים, וגרוע מכך – להתיתמותם של ילדים רבים. בשל כך, היה הארגון כמעין מחליף מקום ההורים. מציאות זו התאימה לרעיון של הארגון, שלעיתים רבות פנה כנגד האידאולוגיה אליה חינכו ההורים. מאז הקמת המדינה, המצב השתנה לגמרי. הארגון החל לקבל גם תלמידים שעלו ארצה עם הוריהם, אולם דבר זה לא שינה את מהות הקשר של הארגון עם ההורים. רבים מההורים באותו זמן הרגישו חדשים ולא בטוחים בארץ, ועל כן לא התנגדו שגורמים אחרים ותיקים יותר ינהיגו את ילדיהם.
בתחילת שנות ה-50 הגיעו עולים רבים ממזרח אירופה ומארצות האסלאם. בארצות אלה לא היה נהוג קשר חזק בין גורמי החינוך לבין ההורים, ולכן קיבלו ההורים את המדיניות הזו גם בארץ. עליית הנוער סברה שבשל התערערות מעמד ההורים, עליהם להמשיך בדרך זו ולשמש כמעין תחליף להורים, על כל האחריות המשתמעת מכך. ההורים לא נתפסו כשותפים לתהליך החינוך והלמידה, ולא היו מעורבים מספיק בחיי הילדים. לאור תפיסה זו, עולים חדשים רבים לא רצו לשלוח את ילדיהם למוסדותיו של הארגון (ובמיוחד את בנותיהם), והיו רבים שאף הוציאו את ילדיהם מן המוסדות במהלך שנות הלימוד, לעיתים אף בהתנגדות ילדיהם. כמו כן, היו ילדים שעזבו ביוזמתם את עליית הנוער, בשל הריחוק שחשו מהוריהם.
עם השנים, החלו להבין בארגון שניתן יהיה לחנך בצורה הרבה יותר שלמה ואפקטיבית כאשר גם ההורים ייקחו חלק בתהליך ויהיו מעורבים. הכרה זו הגיעה, בין השאר, על רקע ההתפקחות מהשאיפה שכל החניכים ימשיכו לחיות חיי קיבוץ. בארגון הבינו שמסגרת זו אינה מתאימה לכולם, ומלאכת החינוך ותחומיו רחבים הרבה יותר, ועל כן לא כדאי לכפות צורת חיים זו על הילדים. אט אט, הליך זה של קירוב ההורים ועירובם בתהליך החינוכי הלך וגבר, והגיע אל כל מוסדות החינוך של הארגון. עם זאת, המשיכה עליית הנוער לחוש אחריות אישית כלפי תלמידיה כאילו היא ממלאת מקומם של ההורים, ועל כן היא מעורבת בכל מקומות החינוך אליהם מגיעים הילדים.
לוואש
לוואש או לוואשי (בארמנית: լավաշ, טורקית ואזרית: lavaş, פרסית: لواش, בגאורגית: ლავაში) הוא לחם עגול ודק הנפוץ במטבח הקווקזי, בעיקר במדינות: ארמניה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן.
הכנה: הבצק עליו מבוסס לחם הלוואש העגול מוצמד לצידו הפנימי של תנור האבן תורנה, בניגוד ללחמים אחרים, למשל לחם השותי המאורך, אותו מצמידים לחלקו העליון של תנור התורנה. הלחם נאפה על צד אחד בלבד.
היסטוריה
ההיסטוריון וחוקר-האוכל גיל מרקס (Gil Marks) התחקה אחר ההיסטוריה של הלוואש ותארכה לימי קדם בהם החל האדם להתקין את לחמיו שהושטחו על גבי מחבת עשויית טרקוטה. צורותיו המוקדמות ביותר של הלחם בושלו כעוגות עבות יחסית על סלעים מחוממים או בגחלים, אך כאשר החלו להשתמש במחבת הדקה והקדומה היה צורך להתאים לו בצק דק יותר בכדי שלא ישרף, דוגמה קרובה מאוד למאפה הלוואש כרקיק-מרוקע מופיעה במקרא, בספר שמות : "וְרָקִיק אֶחָד מִסַּל הַמַּצּוֹת". בהופעת התנורים המוקדמים, התאפשרו כיכרות לוואש עבות יותר
Bang! (אלבום של אניטה)
(בעברית: באנג, "קוֹל נֶפֶץ") הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה. האלבום יצא לאור ב-13 באוקטובר 2015 על ידי חברת התקליטים האחים וורנר ברזיל. מתוך האלבום יצא הלהיט "Bang", אשר צבר למעלה מ-385 מיליון צפיות ביוטיוב.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים שבברזיל.
רקע והפקה
ביולי 2015 הוציאה את השיר "Deixa Ele Sofrer" כסינגל הראשון מתוך האלבום. השיר כבש את פסגת אחד המצעדים שבברזיל, תוך שזכה בפרס ה-Capricho. בהמשך, הוציאה את שיר הנושא "Bang" כסינגל השני מתוך האלבום. השיר זכה להצלחה בינלאומית.
בנוסף לכך, אישר איגוד תעשיית ההקלטות הברזילאי כי האלבום נמכר בלמעלה מ-300,000 עותקים במדינה.
מבחש
מַבְחֵשׁ, בּוֹחְשָׁן או סְטִירֶר, הוא אביזר בר המשמש לערבוב משקאות. המבחש הוא מקלון מוארך העשוי פלסטיק או פלדת אל-חלד ומוגש יחד עם משקה כדי שהלקוח יוכל לערבב את המשקה כראות עיניו.
המבחש משמש בדרך כלל לערבוב קפה או קוקטיילים. לעיתים הוא צבעוני ומעוטר בהתאם לסוג הקוקטייל ואופי הבר. ישנם גם משקאות שאליהם מקובל לצרף מבחש אכיל, כמו גבעול סלרי בקוקטייל "בלאדי מרי", או מקל קינמון.
אייריק האדום
אֵרִיק תוֹרְוַואלְדְסוֹן (בנורדית עתיקה: Eiríkr Þorvaldsson; 950–1003), המוכר גם בכינוי "אֵיְירִיק האדום" (בנורדית עתיקה: Eiríkr hinn rauði), היה מגלה ארצות נורדי. לפי המסורת האיסלנדית הוא שגילה את גרינלנד והתיישב בה, ואף העניק לה את השם "ארץ ירוקה" (Grœnland). אריק שיכנע כמה עשרות משפחות איסלנדיות לבוא בעקבותיו. אריק האדום היה אביו של לייף אייריקסון, אשר גם היה מגלה ארצות.
חייו
הכינוי "אריק האדום" ניתן לו בנורווגיה, עוד לפני שהגיע לאיסלנד. ייתכן שמקורו בשערו האדמוני של אריק, או שיש להבין את הכינוי "אדום" כ"אמיץ לב". אביו הואשם ברצח ועל כן הוא ומשפחתו ברחו אל "ארץ הקרח", היא איסלנד. בטקסטים האיסלנדיים נאמר כי אריק היה בן עשר כאשר אביו הורשע כרוצח. ברבות השנים רצח אריק שני תושבים באיסלנד, ולכן ברח מהאי.
אריק החליט לברוח מערבה, בעקבות הסיפור שסיפר גונביורן בן אוּלף (Gunnbjörn Ulfsson) על יבשה ממערב לאיסלנד. בשנת 982, לאחר טלטולים בים, הגיע אריק למקום שכונה מאות שנים אחר כך "יוליאנה-הוב" ("תקוות יוליאנה" - על שם מלכת דנמרק יוליאנה, Julianehåb), בחופיה הדרומיים של גרינלנד. אריק לא נתקל בהתנגדות ולכן לא נדרש להילחם על אדמת גרינלנד.
לאחר זמן חזר אריק לאיסלנד והצליח לגייס מאות אנשים ו-25 ספינות. במסעו השני, ספגה משלחתו מכה קשה כאשר עקב סערה אבדו תשע ספינות, אך אריק ואנשיו המשיכו והגיעו אל גרינלנד בה הקימו מושבה בשם "המושבה המזרחית" (אייסטריביגד', Eystribygð). אריק עמד בראש המושבה, שתחילה מנתה כ-350 תושבים. במרוצת השנים היגרו לאי צפוניים (נורדים) רבים ויסדו גם את "המושבה המערבית" (באזור עיר הבירה של גרינלנד היום, נוק). אחד מגלי ההגירה הביא עמו מגפה שקטלה תושבים רבים, כולל אריק עצמו.
בנו של אריק, לייף אייריקסון, המשיך את דרך אביו ויצא למסע גילויים במה שמכונה היום "צפון אמריקה", שם גילה ארץ אותה כינה "וינלנד" ("ארץ היין") בערך בשנת 1000 לספירה. על לפי הערכות כיום, היה בנו של אריק האירופאי הראשון שדרך על אדמת אמריקה, זמן רב לפני קולומבוס (שהגיע אליה ב-1492, כ-500 שנים מאוחר יותר).
המושבות בגרינלנד שרדו כ-500 שנה, אך במאה ה-15 אבד הקשר עם אירופה, והמושבות לא שרדו. עלייתה ונפילתה של המושבה הנורדית בגרינלנד הן אחד מנושאי הספר התמוטטות. על אריק ומסעותיו מסופר בטקסטים איסלנדיים אחדים, המכונים "סאגות" ("סיפורים"), הידועה שבהן היא "הסאגה על אריק האדום" שנכתבה במאה ה-13, והיא המקור העיקרי לסיפור חייו של אריק האדום.
חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד
ביוגרפיה
דון חואן קרלוס אלפונסו ויקטור מריה דה בורבון אי בורבון – בנו של דון חואן דה בורבון, רוזן ברצלונה, ונכדו של אלפונסו השלושה עשר, המלך האחרון של ספרד לפני הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה – נולד ברומא שבאיטליה, מקום גלותה של משפחת המלוכה הספרדית. הוא הוטבל לנצרות על ידי מי שיהיה לימים האפיפיור פיוס השנים עשר.
בפגישה שנערכה ב-25 באוגוסט 1948 בין שליט ספרד דאז, פרנקו, לבין אביו של חואן קרלוס, הוסכם כי הנסיך בן ה-10 יעבור לספרד להשלמת חוק לימודיו. לאחר שסיים בית-ספר תיכון במדריד, הוא עבר הכשרה צבאית במספר אקדמיות צבאיות בין השנים 1955 עד 1959.
בשנת 1956 נהרג מיריה אחיו הצעיר, הנסיך אלפונסו במה שהוגדר כתאונת נשק. על פי חלק מהמקורות, חואן קרלוס עצמו היה זה שירה בטעות באחיו הצעיר והרגו.
בשנת 1962 התחתן עם הנסיכה סופיה מיוון, בתו של מלך יוון פאולוס, ונולדו להם שתי בנות ובן: אלנה (1963), כריסטינה (1965) ופליפה (1968).
ב-1969 אישר הפרלמנט הספרדי את הצעתו של פרנקו למנות את הנסיך חואן קרלוס ליורשו, אשר בבוא העת יהפוך למלך ספרד (בהתאם לחוק ירושת ראשות המדינה). זאת אף על פי שהמלוכה הייתה אמורה לעבור לידי אביו, חואן דה בורבון, בנו ויורשו של המלך אלפונסו ה-13. קיומה של תנועה שקראה לשים קץ לשלטון פרנקו ולהכתיר את חואן דה בורבון למלך ספרד, וכן היחסים השליליים בין האחרון לבין פרנקו, גרמו לדילוג האמור בסדר ההורשה של הכתר הספרדי. הנסיך חואן קרלוס הסכים לדילוג זה לטובתו, וגרם בכך משבר פנימי במשפחת המלוכה. רק ב-1977, שנתיים אחרי שחואן קרלוס הוכתר למלך ספרד, הסכים אביו, חואן דה בורבון, לוותר על תביעתו לרשת את הכתר הספרדי.
פעמיים בתקופת שלטונו של פרנקו חואן קרלוס קיבל לידיו באופן זמני את משוכות השלטון עקב מחלתו של פרנקו - פעם אחת בין 19 ביולי ל-2 בספטמבר 1974, ופעם נוספת בין 30 באוקטובר ל-20 בנובמבר 1975. אחרי מותו של פרנקו, הוכרז חואן קרלוס כמלך ספרד ב-22 בנובמבר 1975, וחמישה ימים לאחר מכן הוכתר בטקס הכתרה שהתקיים במדריד. בנו פליפה הפך ליורש העצר הספרדי וקיבל את התואר נסיך אסטוריאס.
ב-27 בדצמבר 1978 התקבלה חוקת ספרד, אשר בין השאר שללה ממלך ספרד את סמכויותיו הביצועיות והפכה אותו לתואר סמלי בלבד. בכך ספרד הפכה להיות מונרכיה חוקתית. המלך מוגדר בחוקת ספרד כיורש הלגיטימי של שושלות המלוכה ההיסטוריות.
על פי הערכות, המלך הוא בעליו של הון בשווי 1.7 מיליארד יורו. על פי חוקת ספרד, בית המלוכה זכאי למימון פעולות המלך הכרוכות בתפקידו כראש המדינה. במסגרת התקציב השנתי מופרש סכום מסוים, שעמד בשנת 2007 על 8 מיליון יורו.
ב-2 ביוני 2014 הודיע חואן קרלוס, כי החליט לפרוש מתפקידו ולהעביר את הכתר לבנו הנסיך פליפה. באוגוסט 2020, נמסר מבית המלוכה הספרדי שחואן קרלוס הודיע לבנו פליפה, שהחליט לעזוב את ספרד. בעקבות פתיחת חקירה נגדו שנועדה לבדוק את מעורבותו בשחיתות - במיזם הרכבת המהירה בסעודיה. החקירה נסגרה בדצמבר 2021.
חואן קרלוס נחקר גם בעבירות מס. תיק אחד נסגר ובמקביל חואן קרלוס שילם 600 אלף אירו. כמו כן, הוא נחקר לגבי קיום חשבונות בנק בניו ג'רזי ובשווייץ. הוא התמודד עם תביעה בפרשה אחרת של אישה אשר טענה שהיא הייתה מאהבת שלו. כמו כן, התקיימה חקירה ביחס לקשריו עם קרן לוכום.
חואן קרלוס עזב את ספרד באוגוסט 2020 ובהמשך נודע שהוא עבר לגור באיחוד האמירויות הערביות.
ניסיון ההפיכה ב-1981
ב-23 בפברואר 1981, התרחש בספרד ניסיון הפיכה צבאית, שמכונה בספרד 23F, במהלכו השתלט קצין צבא עם כ-200 חיילים על קונגרס הנציגים.
למחרת, ב-24 בפברואר הופיע חואן קרלוס בשידור טלוויזיה, במדים של "קפיטן גנרל" (מקביל לרב-אלוף, הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר), ובו הביע תמיכה בלתי מסויגת במוסדות הדמוקרטיה ושלטון החוק.
נאומו של חואן קרלוס למעשה סימן את סיום וכישלון ניסיון המרידה, שהחל להתפורר מיד בתום הנאום, וחלק מהחיילים שהשתתפו בהפיכה ניסו לחמוק מבניין הקונגרס דרך חלונותיו, ואחרים נכנעו.
אחרי ניסיון ההפיכה ונאומו הבלתי מתפשר, נהנה המלך מתמיכה רחבה חסרת תקדים בציבור. מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ספרד, סנטיאגו קרייו, שכינה את המלך "חואן קרלוס הקצר" (Juan Carlos El Breve) בציפייה שהעם הספרדי יבטל את מוסד המלוכה תוך זמן קצר, אמר אחרי נאומו של חואן קרלוס, "היום כולנו מלוכנים".
נטלי קוגלין
נטלי אן קוגלין-הול (באנגלית: Natalie Anne Coughlin-Hall; נולדה ב-23 באוגוסט 1982) היא שחיינית עבר אמריקנית, פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) במשחה ל-100 מטר גב, בעלת 12 מדליות אולימפיות, אלופת עולם בעלת 20 מדליות (שנייה בכל הזמנים), מהן 8 זהב ושיאנית עולם.
קוגלין היא שחיינית רב גונית, נחשבת לאחת השחייניות הטובות בעולם בסגנון גב. במשחה ל-100 מטר גב, היא שיפרה 8 פעמים את שיא העולם (5 בבריכה אולימפית ו-3 בבריכת 25 מטר). היא האישה הראשונה בעולם שירדה מגבול הדקה ומגבול 59 שניות במשחה זה בבריכה אולימפית.
ביוגרפיה
קוגלין נולדה בעיר ולחו (Valejo) שבצפון קליפורניה. היא גדלה בעיר קונקורד, אף היא בצפון קליפורניה, ולאחר מכן למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה ב-2005.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קוגלין ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.37 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:00.17 דקות, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
Sed
sed (ראשי תיבות: stream editor) הוא כלי במערכת ההפעלה UNIX לניתוח ועיבוד טקסט, בעזרת שפת תכנות פשוטה וקלה. sed פותחה בשנים 1973–1974 על ידי לי מקמהון במעבדות בל, וזמינה היום לרוב מערכות ההפעלה. sed מבוססת על תכונות שפת התסריט של עורך הטקסט האינטראקטיבי ed אשר פותח בשנת 1971, ועורך הטקסט הקדום יותר qed. sed היה אחד מהכלים הראשונים שהשתמשו בביטויים רגולריים, וכיום שימושו הנפוץ ביותר הוא בעיבוד טקסט, בעזרת פקודת ההחלפה שלו.
היסטוריה
sed הוא אחד מפקודות ה-UNIX הראשונות לעיבוד קובצי טקסט, והתפתח כיורשו הטבעי של פקודת ה-grep הפופולרית. מקמהון חזה כי מלבד ההדפסה, שאותה מבצע grep, עולה צורך בפעולות נוספות, כגון החלפה. לפיכך הוא יצר עורך זרם נתונים לשימוש כללי, מונחה שורות, אשר הפך ל-sed. מקור התחביר של sed, אשר ידוע בשימוש בסלאש להתאמת תבניות, בעורך הטקסט ed, אשר היה בשימוש נרחב בשנים אלו. בשלב מאוחר יותר התפתחה השפה הכללית והחזקה יותר AWK, ויחד שפות אלו הפכו למעין אחיות, אשר אפשרו כתיבת תסריטי מעטפת מהירים וטובים יותר בתחום עיבוד טקסט. לימים, השימוש ב-sed ו-AWK העניק השראה לשפת התכנות Perl.
נטלי קוגלין
אלופה אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה קוגלין ב-6 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-3 ארד, מספר המדליות הרב ביותר במשחקים לאחר מייקל פלפס מארצות הברית. היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.96 שניות ובכך הייתה לשחיינית אישה הראשונה בעולם שהגנה על תוארה, זאת על אף שהתוצאה הטובה ביותר באולימפיאדה במשחה זה נקבעה על ידי קירסטי קובנטרי מזימבבואה שקבעה שיא עולם בשלב חצי הגמר.
בשנת 2009 התמודדה בעונה התשיעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והייתה למודחת השישית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה קוגלין במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מליסה פרנקלין, שנון ורילנד ומייגן רומנו בשיא אמריקאי חדש של 3:32.31 דקות, לפני אוסטרליה שקבע שיא אוקיאניה חדש של 3:32.43 דקות והולנד (3:35.77 דקות). כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.98 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.02 שניות.
פרנץ קרום
פרנץ קרום (בגרמנית: Franz Krumm, נולד ב-16 באוקטובר 1909 בגרמניה, נפטר ב-9 במרץ 1943 באוריול שברוסיה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן ובמינכן 1860.
ביוגרפיה
קרום החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1931 בבאיירן מינכן כאשר היה בן 22, והיה חלק מקבוצה חזקה שכללה שחקנים כמו קונראד היידקאמפ, יוזף ברגמאייר ואוסקר רוהר. קרום סייע לבאיירן מינכן לזכות באליפות גרמניה בשנת 1932, שהתנהלה אז בשיטת נוק-אאוט, לאחר שכבש שער בניצחון 2-0 בגמר מול איינטרכט פרנקפורט. קרום שיחק בסך הכל שבע עונות בבאיירן מינכן. ובשנת 1938 חצה את הכביש אל היריבה העירונית מינכן 1860, בה שיחק עד 1943, השנה בה נהרג במלחמת העולם השנייה.
לקרום שתי הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שער אחד.
קרום נשלח במלחמת העולם השנייה להילחם בחזית המזרחית, ומצא את מותו בשנת 1943 באוריול שברוסיה, בגיל 33. גם חברו לבאיירן מינכן יוזף ברגמאייר מצא את מותו במלחמה באותו מקום, ארבעה ימים מוקדם יותר.
אדיב ג'השאן
אדיבּ ג'השאן (בערבית: أديب جهشان; נולד ב-23 בדצמבר 1943) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי ומדבב ערבי-ישראלי. מייסדו של "תיאטרון אל-סאראייא" ביפו, ומנהלו האמנותי של התיאטרון הערבי-עברי ביפו, יחד עם גבי אלדור ויגאל עזרתי. בשנת 2012 סיים את תפקיד המנהל האמנותי ואת המינוי קיבל מוחמד בכרי.
ביוגרפיה
ג'השאן נולד בחיפה למשפחה בת שמונה ילדים, ארבע בנות וארבעה בנים. לאחר שסיים 9 כיתות לימוד (התשיעית בבית ספר תיכון עברי), החל לעבוד כשוליה של נגר והצטרף לנוער העובד הערבי.
בשנת 1963 הצטרף לחוג דרמה בבית הגפן בהדרכתם של אריה אליאס ודוד ברגמן. לאחר מכן עבר ללמוד בבית צבי, תוך כדי שהוא מתפרנס משטיפת רצפות והדחת כלים במסעדות.
בסיום לימודיו הצטרף לתיאטרון העממי בנצרת, שם העלה בשיתוף עם הבמאי אנטואן סאלח את המחזות "האב" ו"משרתם של שני אדונים. במחזה השני ראו אותו מהנהלת תיאטרון חיפה והוא קיבל תפקיד קטן במחזה "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז בבימוי ראובן מורגן, יומיים לפני שעלתה הצגת הבכורה, שנערכה בפברואר 1968. אחר כך השתתף במחזה "סדום סיטי" מאת בנימין גלאי. התפקיד השלישי שקיבל בתיאטרון חיפה היה כניצב, בנוסף סבל מיחס עוין בעקבות פעולת כראמה שהתרחשה כמה חודשים קודם, והוא החליט לעזוב ולהקים תיאטרון משלו יחד עם מספר חברים.
ג'השאן הקים וניהל בשנת 1968 את "אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה"), שהיה מורכב מקבוצה של כ-20 שחקנים חובבים והציג מחזות בשפה הערבית. הקבוצה העלתה תוך זמן קצר שורה של מחזות דרמה, מחזות אבסורד, אוונגרד, הצגות ילדים וסאטירות, ביניהם: "רומולוס הגדול" מאת פרידריך דירנמט, הטייפ האחרון של קראפ מאת סמואל בקט, "הספר של בגדאד" אלפרד פרג, ושני מחזות של הסופר המצרי מחמוד דיאב "הבית העתיק" ו"הסערה". התיאטרון פעל באופן מאולתר במקומות שונים, קיבל כתרומות תלבושות ותפאורות, והעלה מחזות בכפרים שקודם לא ראו תיאטרון מעולם. באותן השנים החל ג'השאן גם להשתתף בתסכיתים בקול ישראל בערבית ובתוכניות בטלוויזיה בערבית.
בתחילת 1970, לאחר שהתיאטרון סבל מקשיים כספיים, הוא ביקש תמיכה רשמית וקיבל אישור לפעול בבית הגפן בחיפה. לאחר שאחת מההצגות של התיאטרון, "הסערה", עלתה בהצלחה בתל אביב, מנכ"ל תיאטרון "הבימה" גבריאל צפרוני (שהכיר את ג'השאן מזמן לימודיו ב"בית צבי"), הודיע כי התיאטרון הלאומי יאמץ את תיאטרון "אל־נהאד" ויספק לו תמיכה וסיוע. אך בפועל לא קרה דבר. בספטמבר 1971, הוכר התיאטרון רשמית וקיבל תמיכה כספית מעיריית חיפה ומשרד החינוך. ג'השאן גם קיבל מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל להשתלמות בבימוי בלונדון.
בתחילת 1974 תיאטרון "אל־נהאד" עזב את החסות של "בית הגפן" בחיפה והחל לפעול באופן עצמאי. ג'השאן הסביר שהסיבה לשינוי הייתה העובדה שבמסגרת "בית הגפן" כגוף ממסדי, התבקשו להופיע בהצגות בעזה ובגדה המערבית, כנציגי הממסד והם לא הסכימו. התיאטרון המשיך לפעול עוד כמה שנים, ובסופו של דבר התפרק מחוסר אמצעים. הוא פעל בסך הכל 9 שנים, ושחקנים ערבים רבים התחילו בו את דרכם בהם: מכרם חורי, יוסף אבו ורדה, סוהיל חדאד וסלווה נקארה.
בתיאטרון
משחק: בימוי:
גמבוזיים
גמבוזיים (שם מדעי: Poeciliidae; קרויים גם משריצי חיים) היא משפחה של דגים מסדרת הגמבוזאים.
במשפחה ישנם 3 תת-משפחות:
מינים ממשפחה זו נמנים עם דגי הנוי הנפוצים ביותר, בעיקר משום שהם קטנים, פעילים מאוד, צבעיהם מרהיבים, עמידותם בשינויי טמפרטורות וקשיות מים שונה, חוסר רגישותם לטעויות המגדל המתחיל ואופן רבייתם הקל יחסית – כל נקבה מסוגלת להשריץ כ-10 פעמים בשנה, כשבכל השרצה בין 30 ל-120 דגיגונים. אצל הגמבוזיים ישנה דו צורתיות זוויגית בולטת וקל להבחין בין הזכרים לנקבות בעיקר בגלל שלזכרי הגמבוזיים איבר הנקרא "גונופודיום" שהוא מעין צינורית המשמשת להחדרת הזרע לנקבה.
מיני גמבוזיים נפוצים
קיימים מינים נוספים, כאשר לכל מין תת-מינים לרוב.
מזון
מרבית הגמבוזיים הם אוכלי כל וניזונים הן ממזון מן הצומח כגון צמחי מים ואצות והן ממזון מן החי כגון זחלי יתושים ותולעים אדומות, סרטנונים זעירים הם חלק חשוב בתפריט שלהם, המוליים ידועים כאוכלי ירק וניזונים הרבה מהירוקת הגדלה על סלעים במים ועל דפנות האקווריום.
רבייה
הגמבוזיים מכונים גם "משריצי חיים" משום שהנקבות משריצות דגיגים עצמאיים ולא מטילות ביצים כיתר משפחות הדגים.
צורת הרבייה היא שמייחדת משפחה זו. לאחר שהנקבה נענית לחיזור הזכר, הוא מחדיר את הגונופודיום שלו לפתח הביב של הנקבה שם יתפתחו הביצים שבתוכן הדגיגים. הדגיגים יושרצו כ-35 ימים לאחר ההפריה ויהיו דגים עצמאיים לכל דבר, הם ימצאו את מזונם לבד ואף יאלצו להסתתר מהוריהם הרעבתניים העלולים לאוכלם. מהפריה אחת שכזו יכולים להתפתח עד 6 הריונות.
גידול והרבעה באקווריום
הגמבוזיים הם דגים חזקים המסוגלים לשרוד גם בתנאים שאינם אופטימליים, אולם, כמובן, הם יתפתחו ויראו טוב יותר באקווריומים גדולים ואיכות מים טובה וישמחו לכפית מלח על כל עשרה ליטרים של מי אקווריום. רוב בני משפחת הגמבוזיים ידידותיים ושלווים מאוד ולכן ניתן לשלבם עם מגוון דגים, כל עוד שלומם של הגמבוזיים מובטח והדיירים האחרים אינם תוקפנים בעצמם. הרבעת הגמבוזיים קלה מאוד ולמעשה, כמעט ואין סיכוי להשיג נקבה שאינה כבר מופרית. הגמבוזיים אינם זקוקים לשינויים מיוחדים כדי לעורר את "יצר האהבה" אבל חשוב לשמור על הדגיגים שלהם לכשיושרצו. שתי שיטות נפוצות לשמירה על הדגיגים: הראשונה, שימת האם בתא השרצה כאשר היא נראית כבר ככורעת להשריץ (מראה נפוח ונקודה שחורה בולטת ליד הביב, ולעיתים גם את עיניהם של השרצים בסמוך להשרצה). תא ההשרצה הוא קופסה שקופה שבה משריצה נקבה את הדגיגים, הם נופלים בכעין מדרון המצוי בה לחלק אחר של התא, שאליו הנקבה אינה יכולה להגיע וכך נשמרים מרעבונה. הדרך השנייה היא לגדל את האם באקווריום עמוס בצמחים צפופים בהם יוכלו להסתתר מפניה. הדגיגים הצעירים אינם זקוקים למזון ביומיים הראשונים לחייהם שכן הם נולדים עם שקיק מזון המחובר לגופם. את הדגיגים הצעירים ניתן להאכיל בחלמון ביצה מפורר, במזון יבש מיוחד לשרצים ובארטמיה שהיא סרטנים קטנים שזה עתה בקעו.
יאול אום סון
יְאוֹל אוֹם סוֹן (בקוריאנית: 손열음; נולדה ב־2 במאי 1986) היא פסנתרנית דרום קוריאנית. היא התגלתה לראשונה לקהל הבינלאומי בשנת 2004, כשהופיעה כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של לורין מאזל.
ילדות
סון, ילידת וונג'ו, דרום קוריאה, קיבלה את שיעור הפסנתר הראשון שלה בגיל שלוש וחצי. הרסיטל הראשון שלה היה בסדרת הקונצרטים קומהו לכישרונות צעירים ביולי 1998. בגיל 12 החלה ללמוד אצל הפסנתרן קים דה-ג'ין. בגיל 16 נכנסה אל האוניברסיטה הלאומית לאמנויות של קוריאה, להמשיך בלימודי הפסנתר. בגיל 18, הקליטה סון את מכלול האטיודים של שופן (אופוס 10 ואופוס 25) לתקליטור בחברת יוניברסל מיוזיק.
קריירה
סון הופיעה עם תזמורות רכבות מן הגדולות והחשובות בעולם, בהן הפילהרמונית של ניו יורק, סנט מרטין בשדות בלונדון, תזמורת סיאטל, תזמורת תיאטרון מריאינסקי ועוד. בין המנצחים שעמם הופיעה יורי בשמט, ג'יימס קונלון, לורנס פוסטר, ואלרי גרגייב ואחרים. מאז 2006, סון לומדת אצל אריה ורדי בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהנובר, גרמניה.
קריירת כתיבה
מאז מאי 2010, סון כותבת טור חודשי ל"ג'וּנְאַנְג סאנדיי", מהדורת יום ראשון של ג'ונאנג אילְבּוֹ, אחד העיתונים הנקראים ביותר בדרום קוריאה.
Н (כתב קירילי)
אֵן היא אות באלפבית הקירילי שמקורה הוא האות היוונית נו וצורתה כשל אטא גדולה. האות גם מזכירה בצורתה H לטינית גדולה, אך בניגוד ל-H הלטינית, האות הקטנה זהה בצורתה לאות הגדולה. האות מייצגת עיצור מכתשי, אפי /n/, וערכה המספרי הוא 50. כשהיא סמוכה לסימן הריכוך Ь נוצרת הליגטורה Њ והליגטורה מייצגת עיצור מכתשי, אפי, מחונכך /nʲ/. בעבר נקראה נַשוּ.
האופרה גרנייה
בניין האופרה גרנייה, או כפי שהוא מכונה ארמון גרנייה (בצרפתית: Palais Garnier), הוא בית אופרה מרשים בקצה הצפוני של שדרת האופרה (Avenue de l'Opera) ברובע התשיעי של פריז, צרפת.
הבניין נחשב לאחת מיצירות האדריכלות היפות והמפוארות ביותר בעת בנייתו. הוא נבנה בסגנון נאו-בארוקי, והוא הבניין השלושה עשר ששימש את האופרה של פריז מאז נוסדה על ידי המלך לואי ה-14 בשנת 1669.
בעבר נקרא הבניין בפשטות "בניין האופרה של פריז", אולם לאחר פתיחת האופרה בסטיליה בשנת 1989 נקרא הבניין "האופרה גרנייה" - Opera Garnier.
בניית המבנה
הבניין נבנה בהוראתו של נפוליאון השלישי תחת האימפריה השנייה, והסתיימה תחת הרפובליקה החדשה, במסגרת הבנייה מחדש של פריז על ידי בארון אוסמן. נפוליאון החליט לבנות את בניין האופרה לאחר שביקר באופרה הישנה בשנת 1858 עם אשתו, ונכח באירוע טרגי: הפצצה באולם האופרה. נפוליאון לא נפגע, ולמחרת החליט לבנות מחדש את בניין האופרה: גדול יותר, בוהק יותר ומפואר יותר, בהתאם לרוח התקופה. באופן יוצא דופן לתקופה, נערך מכרז לבחירת המתכנן. הוגשו הצעות רבות (רובן על ידי חובבים - אשר חלקם אף שכחו לתכנן לאופרה במה), והזוכה היה אדריכל צעיר, שארל גרנייה (1825 - 1898) בן ה-35, אשר לא תכנן אף מבנה קודם לכן. לאחר בניית האופרה גרנייה הוא הוזמן לבנות את האופרה גרנייה דה מונטה קארלו במונקו.
הבנייה החלה בשנת 1857 והסתיימה רק בשנת 1874 בשל מספר עיכובים שנגרמו, בין היתר, עקב מלחמת צרפת–פרוסיה, נפילת האימפריה השנייה, וכן כיבוש פריז על ידי הקומונה הפריזאית.
עיכובים נוספים בבנייה נגרמו בשל העובדה שהתגלה אגם תת-קרקעי מתחת לאתר הבנייה - בעיה שנפתרה על ידי בניית המבנה על עמודים. אגם מקורה תת-קרקעי זה שימש בסיס לסיפור (ולמחזמר) "פנטום האופרה" (ראו בהמשך).
הבניין נחנך ב-15 בינואר 1875.
שטחו של הבניין 11,000 מ"ר, ובמתו הגדולה יכולה להכיל 450 איש. הבניין מעוטר בצורה מפוארת, באפריזים משיש, הקירות מעוטרים בזהב וקטיפה, ובפסלי כרובים ונימפות. בשנת 1964 צייר מחדש מארק שאגאל את תקרת האולם.
כיום משמש הבניין, יחד עם בניין האופרה בסטיליה, את בלט האופרה של פריז ואת האופרה הלאומית של פריז. האולם מושכר לאירועים פרטיים, למשל על ידי אקול פוליטקניק.
הצייר מארק שאגאל ותקרת האופרה גארנייה בפריז
מארק שאגאל הצליח ב 8 חודשי עבודה – בשנת 1964 – ליצור את תקרת האופרה גארנייה בפריז ולהעניק לנו יצירת מופת
ב-23 בספטמבר 1964 נחנכה בבית האופרה של פאריס Palais Garnier, המוכר היום יותר בשמו בית האופרה הישן תקרה עגולה ומרהיבה שצייר שאגאל. גם היצירה הזאת הוזמנה בידי שר התרבות  הצרפתי אנדרה מאלרו. תחילה נמתחה לא מעט ביקורת על עבודתו זאת של שאגאל. רבים כינו אותה "פרימיטיבית מדי" ולא מתאימה לאולם שבו צוירה. כיום נחשבת התקרה בבית האופרה לאחת מיצירות המופת של האמן.
בשנת 1965 יצא ספר בשם Le Plafond De L'opéra De Paris, Par Marc Chagall [תקרת האופרה בפריז, מאת מארק שאגאל], מאת הסופר Jacques Lassaigne, הוצאת André Sauret, מונטה קרלו,
המתאר את שלבי עבודתו של שאגאל על ציור תקרת בניין האופרה גרנייה בפריז. מלווה תצלומים ואיורים בגוף הטקסט, וכן לוחות-איורים צבעוניים.
ייחודו הארכיטקטוני של המבנה
ייחודו של המבנה היה בהבנתו של גרנייה את צורכי הצרכנים של המבנה - מנויי האופרה באותה עת. באותה עת היה למנויים מנוי שנתי, והם הלכו לאופרה כל ערב, חמישה ימים בשבוע (או נתנו לחבריהם ללכת במקומם). מנויים אלה לא התעניינו בהופעה, שהייתה רק מוזיקת רקע עבורם. המטרה האמיתית של המבנה הייתה לראות ולהיראות.
איאון פלקס
איאון פלקס (מאנגלית: Aeon Flux) הוא סרט קולנוע בבימויה של קארין קוסאמה (אגרוף של אישה), המבוסס על סדרת אנימציה של ערוץ המוזיקה MTV, בכיכובה של שרליז ת'רון, שיצא לאקרנים ב-2005.
דפורטס טולימה
דפורטס טולימה (בספרדית: Club Deportes Tolima S. A) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר איבגה, המשחק בליגה הבכירה. המועדון נוסד ב-18 בדצמבר 1954 וצבעיו הם בורדו וזהב, מה שנתן לו את הכינוי Vinotinto y oro, שזה בספרדית "הבורדו והזהב". משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון מנואל מוריו טורו שתכולתו היא 33,000 צופים. לאורך ההיסטוריה שלו, המועדון זכה בשני תוארי אליפות, ב-2003 וב-2018 וכן בגביע הקולומביאני ב-2014.
האופרה גרנייה
ייחודו הארכיטקטוני של המבנה
גרניה הבין מטרה זו, ועל כן השטחים הציבוריים במבנה מהווים את מחצית המבנה, האולם הוא רבע נוסף מהמבנה, ויתרת המבנה שטחי חזרות ומשרדים. אולם הכניסה למנויים מקורה במראות על מנת שיוכלו באי הבניין לוודא כי תלבושותיהם מסודרות, וממנו עולות מדרגות שיש רחבות העולות אל אולמות ההמתנה הגדולים והמרווחים, מהם צפו מרפסות גדולות על מדרגות שיש אלה על מנת שכל מי שנכנס יוכל לראות את הבאים אחריו.
איאון פלקס
עלילה
את העיר מנהלת כת של מדענים השולטים על העיר.
האופרה גרנייה
ייחודו הארכיטקטוני של המבנה
האולם עצמו בנוי כך שמתאי המנויים קשה מאוד לראות את הבמה, אך קל מאוד לראות את התאים האחרים.
דפורטס טולימה
היסטוריה
ב-1 במאי 1947 נוסד מועדון הכדורגל קלוב דפורטיבו בוקה ג'וניורס דה איבגה על ידי הומברטו גונסאלס רואיס. ב-1954 הפך שם המועדון לקלוב דפורטס טולימה אבל את הופעת הבכורה בליגה המקצוענית עשה שנה מאוחר יותר, ב-1955. ראשי המועדון הציגו בפני ראש עיריית איבגה את רצונם להקים קבוצה שתתחרה בליגה המקצוענית ולשם כך קיבלו ממנו 10,000 פסו לבניית קבוצה שנבנתה על בסיס שחקנים ארגנטינאים והשתמשה בתלבושת של הקבוצה הארגנטינאית, ראסינג קלוב. את עונתה הראשונה סיימה במקום השביעי עם 20 נקודות. ב-1957 השיגה הקבוצה את המקום השני לראשונה בתולדותיה. הקבוצה הורכבה מארגנטינאים שחלקם הגיעו מקבוצת ראסינג קלוב וגם מרקוס קול, מהקולומביאנים הבולטים באותה תקופה, שיחק בקבוצה. טולימה סיימה בתיקו מול אינדפנדיינטה מדיין ודפורטיבו פריירה ונזקקה לשני משחקי בית-חוץ מול קוקוטה דפורטיבו כדי להכריע את זהות העולה לגמר. השיטה דאז הייתה שנויה במחלוקת ולאחר שוויון בין שתי הקבוצה, התוצאה הייתה 1-1 גם במשחק השלישי. בסופו של דבר לאחר הטלת מטבע נקבע כי קוקוטה היא זו ששיחקה ואף הפסידה בגמר לאינדפנדיינטה מדיין. במשחק נוסף על הזכות לסיים כסגנית, ניצחה טולימה את קוקוטה ורשמה הישג מכובד לקבוצה שרק שנתיים שיחקה כמקצוענית.
איאון פלקס
עלילה
400 שנה מאוחר יותר, קמה מחתרת מורדים שקוראת לעצמה בשם "המוניקנים", המנוהלת על ידי אשה, ומגלה שחיתויות וסודות אפלים בצמרת המשטר, ואיאון פלקס חברה בה.
האופרה גרנייה
ייחודו הארכיטקטוני של המבנה
הצלחת צורת ריפוד זו הייתה כה גדולה, עד שכיום רוב אולמות הקונצרטים, הקולנוע והאופרה מרופדים בקטיפה בצבע אדום.
דפורטס טולימה
סגנות ב-1981 והופעת בכורה בקופה ליברטדורס
ב-1981 ותחת הדרכתו של המאמן פדרו אוספינה החל מהמחזור ה-22, הצליחה טולימה להעפיל לפלייאוף ולגמר, שם הפסידה מול אתלטיקו נסיונל, כאשר שחקן הקבוצה, ויקטור הוגו דל ריו, סיים כמלך שערי ליגה עם 29 כיבושים. בעקבות ההגעה לגמר, הבטיחה טולימה לראשונה בתולדותיה את ההשתתפות בקופה ליבטדורס 1982 ולשם כך החתימה כמה שחקנים בעלי שם, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, ארנולדו איגוארן וחניו קבסאס. הקבוצה סיימה ראשונה בבית שכלל גם את אתלטיקו נסיונל ואת הקבוצות מוונצואלה, אסטודיאנטס מרידה ודפורטיבו טצ'ירה. בבית חצי הגמר כבר לא הצליחה להתקדם רחוק יותר וסיימה אחרונה אחרי קוברלואה הצ'ילאנית וקלוב אולימפיה מפרגוואי. את משחקיה הביתיים נאלצה טולימה לשחק באצטדיון אל קמפין לאחר תאונה שקרתה בסן בוניפסיו, שהיום קרוי מנואל מוריו טורו. האוהדים של טולימה עשו את הדרך מאיבגה לבוגוטה ומילאו את האצטדיון ובעיקר זכור המשחק מול אולימפיה, שבו נותרו כ-25,000 צופים מחוץ לאצטדיון לאחר שכבר התמלא לחלוטין.
איאון פלקס
עלילה
לאחר כמה משימות, נשלחת איאון פלקס למשימה המרכזית והסודית, להרוג את המושל.
האופרה גרנייה
ייחודו הארכיטקטוני של המבנה
על מנת לשעשע את הקהל התקין גרנייה בבניין מספר אטרקציות, ובהן שעון המראה את ימי השבוע וימי החודש, וכן ב"חדר השקיעה" ישנה אשליה אופטית - אם עומדים במרכז החדר ניתן לראות במראות שמש שוקעת.
דפורטס טולימה
סגנות ב-1981 והופעת בכורה בקופה ליברטדורס
בין השנים 1986–1990 כללה הקבוצה כמה מהשמות הגדולים של הכדורגל הקולומביאני, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, רדאמל גרסיה, אביו של רדאמל פלקאו, הקטור קינטבני, הרנן טורס ואלביירו אוסוריאגה, שנמכר מאוחר יותר לאתלטיקו נסיונל. בסוף עונת 1993 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה, אבל כעבור עונה אחת חזרה לליגה הבכירה כאשר היא מנצחת בפלייאוף אחרי שסיימה את העונה הסדירה בהפרש ניכר על המקום השני.
איאון פלקס
ביקורת
הסרט הפך לאכזבה גדולה מצד הצופים וחובבי המדע בדיוני. היוצר של סדרת האנימציה פיטר צ'אנג תקף בחריפות את הסרט על שלא היה נאמן למקור, על פי צ'אנג, שגם טען שצוות ההפקה שינה כמעט לחלוטין את התסריט.
האופרה גרנייה
פנטום האופרה
בית האופרה גרנייה הוא גם זירת ההתרחשות של הרומן הגותי "פנטום האופרה" שכתב העיתונאי הצרפתי גסטון לרו. על פי הרומן, הפנטום הוא גאון הנדסי ומוזיקלי מעוות שהיה שותף לבניין בית אופרה, בו הוא בנה בחשאי רשת של מחילות ומעברי סתר המאפשרים לו לנוע ברחבי הבניין כמו רוח רפאים ולהשליט את מרותו על המבנה, על מנהלי האופרה, על הזמרים ועל כלל העובדים באופרה.