cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצטיל קואנזים A
מטבוליזם של חומצות שומן
בצמחים, סינתזת דה נובו של חומצות שומן מתרחשת בפלסטידות. זרעים רבים אוגרים כמות רבה של שומן המופק מתאי הזרע כדי לתמוך בשלבי ההנצה והגדילה המוקדמת עד לשלב שבו הצמח מפתח איברי פוטוסינתזה. חומצות שומן מאוגדות לכדי ליפידים ממבראנלים, המרכיב העיקרי של רוב הממברנות.
שניר
שְׂנִיר הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי באצבע הגליל. הקיבוץ נמצא במרחק כ-10 ק"מ מצפון-מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
היסטוריה
בסוף שנות ה-70 היה קיבוץ שניר הראשון בקיבוץ הארצי שהחליט על מעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית. לאחר שבתנועה סירבו לאפשר את המעבר, הודיע הקיבוץ על פרישה מתנועת הקיבוץ הארצי.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שניר הקיבוץ הראשון שעבר הפרטה, ואחד הראשונים שהוקמה בהם הרחבה קהילתית.
שמו של היישוב נגזר מאחד משמותיו של הר חרמון הסמוך, על פי הפסוק.
סם הוליס
'''סמואל ו. הוליס (באנגלית: Samuel W. Hollis'''; 1886 - 17 באפריל 1942) היה מאמן כדורגל ומאמן כושר אנגלי.
הוא נולד בברמינגהאם, ועד שהחל בקריירת האימון שלו לא עסק כמעט בכדורגל. הוא הצטרף לוולוויץ' ארסנל ב-1894; תפקידו במועדון שנוי במחלוקת. בעוד שבאתר האינטרנט הרשמי הוא מוזכר כמאמן הראשון בהיסטוריה של ארסנל, מקורות היסטוריים אחרים גורסים שהוא היה רק מאמן הכושר. ספרים אחדים, כולל ספר ההיסטוריה הרשמי של ארסנל, לא מזכירים את הוליס וטוענים שתומאס מיצ'ל היה המאמן הראשון. בדיווחים עיתונאיים מאותה תקופה מוזכר אדם בשם ויליאם "ביל" פאר שמילא תפקיד משמעותי באימון ארסנל בתקופה שבה כביכול עבד הוליס.
הוליס עבר לבריסטול סיטי באפריל 1897, והתמנה שם לתפקיד המאמן הראשי; הוא כיהן בתפקיד זה בשלוש קדנציות נפרדות. הקדנציה הראשונה הסתיימה במרץ 1899 כאשר הוליס עזב על מנת להתמנות לתפקיד מזכיר-מאמן במועדון הכדורגל בדמינסטר. המועדון התמזג עם בריסטול סיטי ב-1900 והוליס איבד את עבודתו. אולם, ב-1901 הוא חזר לאמן את בריסטול סיטי. הקדנציה השנייה שלו הייתה המוצלחת מבין השלוש, ובמהלכה הוא הוביל את בריסטול למקום השני בליגה הדרומית ולהעפלה אל הפוטבול ליג.
הוא עזב במרץ 1905, ועד 1911 ניהל בית מלון לאחר שבין 1899 ל-1909 ניהל פאב. בינואר 1911 הוא הצטרף לבריסטול בפעם השלישי, ואימן את המועדון בעונה שבה ירד מהליגה הראשונה אל הליגה השנייה. הוא עזב את בריסטול בפעם האחרונה באפריל 1913, וביולי שלאחר מכן קיבל את תפקיד המאמן של ניופורט קאונטי מהליגה הדרומית, בו החזיק עד 1917. לאחר מכן הוא עזב את תחום אימון הכדורגל, אך במשך מספר שנים היה יושב-ראש בעלי המניות של בריסטול סיטי.
ז'אק ליפשיץ
ז'אק ליפשיץ (Jacques Lipchitz; 22 באוגוסט (על פי הלוח היוליאני: 10 באוגוסט) 1891, דרוסקינינקאי, רוסיה (ליטא) – 16 במאי 1973, קאפרי) היה פסל יהודי-צרפתי קוביסטי יליד ליטא.
קורות חיים
ז'אק ליפשיץ נולד בשם חיים יעקב ליפשיץ בעיירה דרוסקינינקאי בליטא, אז בתחומי האימפריה הרוסית. הוא למד בבית הספר בביאליסטוק והמשיך ללימודי הנדסה בווילנה. בשנת 1909 עבר ליפשיץ לפריז, שינה את שמו הפרטי לז'אק והחל בלימודי אמנות; למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובאקדמיה ז'וליאן. בין השנים 1912–1913 שירת בצבא הרוסי. לאחר שהשתחרר משירותו שב לפריז והחל להתעניין בזרם הקוביסטי, הצטרף לקבוצה אמנותית שבה נכלל גם פיקאסו והתיידד עם האמן אמדאו מודיליאני. כמו כן, בתקופה זו הוא החל להתעניין בפיסול עץ אפריקאי.
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, נמלט ליפשיץ בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, תוך שהוא זונח מאחוריו רבות מעבודותיו הגמורות והלא-גמורות. ליפשיץ השתקע בניו יורק, שם חי כמעט עד סוף חייו. ליפשיץ הציג מיצירותיו בביאנלה של ונציה בשנת 1952 ובשתי תערוכות דוקומנטה בגרמניה (ב-1959 וב-1964). לקראת סוף ימיו חלה בפתאומיות במחלת הסרטן, מה שהביא אותו ליצירת קשר עם הרבי מליובאויטש ובקשת ברכה. לאחר שהבריא, ובעקבות סדרת התכתבויות ממושכת עם הרבי הוא התקרב לדת, גירש את אשתו הראשונה בבית דין אורתודוקסי ונישא מחדש לאשתו השנייה בנישואים יהודיים.
ז'אק ליפשיץ נפטר בקאפרי שבאיטליה, ולאחר מותו הועלה לקבורה בישראל ונטמן בהר המנוחות ירושלים.
בלאראט
בלאראט (באנגלית: Ballarat) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת על גדות נהר יארוווי (Yarrowee) במישורים שממערב ל"רכס החוצה הגדול" (Great Dividing Range), במרחק של 105 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה מלבורן. בלאראט היא העיר השלישית בגודלה בוויקטוריה ואוכלוסייתה מנתה 85,935 תושבים במפקד 2011.
העיר נקראה בשמה על ידי המתיישב הסקוטי ארצ'יבלד יוילי (Archibald Yuille) שייסד אותה ב-1837. יוילי הקים במקום חווה לגידול כבשים שקרא לה בשם האבוריג'יני המקורי "באלא – אראט" שמשמעותו "מקום מנוחה". בלאראט היא אחת מהערים בוויקטוריה שהתפתחו בקצב מהיר במהלך התקופה הוויקטוריאנית. הבהלה לזהב בשנות החמישים של המאה ה-19 האיצה את פיתוחה של העיר שהפכה מחווה קטנה לגידול כבשים ליישוב גדול. באוגוסט 1851 התגלה במקום זהב והשמועה משכה לאזור כ-20,000 מחפשי זהב שנהרו לאזור תוך כמה חודשים. שלא כמו ערים שצמחו במהירות במהלך הבהלה לזהב, מרבצי הזהב בבלאראט הניבו תפוקה מרשימה במשך עשורים.
ב-1854 פרץ בעיר מרד יוריקה (Eureka Rebellion), המרד המזוין היחידי בהיסטוריה של אוסטרליה. אחת ההשלכות של המרד הייתה מיסודה של זכות ההצבעה באוסטרליה והוא מהווה אבן דרך חשובה בתולדותיה של הדמוקרטיה באוסטרליה. דגל המרד המקורי מוצג עד היום במוזיאון הדמוקרטיה בבאלראט. אתרים נוספים בעלי חשיבות לאומית הם הגנים הבוטניים של בלאראט, בניין תיאטרון שקיים מאז 1875, מצפה כוכבים שהוקם ב-1886 ושדרת הזיכרון הראשונה שהוקמה באוסטרליה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בלאראט הוכרזה כעיר ב-1871 ושגשוגה המשיך עד לסוף המאה ה-19 בקצב דומה לזה של מלבורן ושל ג'ילונג. בהמשך הואטה צמיחתה עם חלוף הבהלה לזהב. באולימפיאדת מלבורן ב-1956 ארחה בלאראט את תחרויות החתירה והקיאקים. העיר היא המרכז המסחרי הראשי של הרמות המרכזיות של ויקטוריה ויעד תיירותי חשוב.
מרי-קלייר קינג
ביוגרפיה
מרי קלייר-קינג נולדה בעיר וילמט על יד שיקגו, במדינת אילינוי, בארצות הברית. אביה, הרווי קינג, היה מנהל כוח באדם בחברה "סטנדרד אויל אוף אינדיאנה". אמה הייתה עקרת בית. שמה היה קלאריס לבית גייטס, אך נולדה למעשה כקלאריס כהן, ואביה היה יהודי בשם לואיס כהן. קינג למדה בתיכון ניו טריר ואחר כך למדה מתמטיקה בקרלטון קולג', בנורת'פילד, מינסוטה, וסיימה שם את לימודיה בהצטיינות בשנת 1966. לאחר מכן, סיימה תואר שלישי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ביוסטטיסטיקה. עבדה יחד עם אלן וילסון בניסיון לעקוב אחרי האבולוציה של האדם דרך גנטיקה וביולוגיה-מולקולרית. במחקר זה גילתה כי בני האדם והשימפנזים זהים ב-99% מהגנים. בשנת 1975 פנתה קינג לכיוון אחר בגנטיקה - מחקר אחר גורם גנטי הגורם לסרטן השד. קינג הוכיחה כי 5% מהמקרים של סרטן השד הם גנטיים. בשנת 1984 הפכה לפרופסור לאפידמיולוגיה, ובשנת 1989 פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1990, מיקדה קינג את מחקרה וגילתה את הגן הספציפי האחראי על סרטן השד - BRCA1. בשנת 1995 עברה קינג לסיאטל, בעקבות מינויה לראש מעבדה במחלקה לחקר הגנטיקה.
מחקריה בתחום אבולוציית האדם
בעת עבודתה יחד עם אלן וילסון במעבדה, הוטלה עליה המשימה להשוואת הגנום של בני האדם והשימפנזים. התוצאות הראו זהות של 99% בין הגנום של בני האדם לבין הגנום של השימפנזים. מחקר זה עורר עניין רב בקרב הקהילה המדעית והיווה את התזה לדוקטורט שלה ואף הופיע על השער זה מגזין "Science" בשנת 1975.
מחקריה בתחום סרטן השד
פרופ' קינג אחראית על גילוי הגנים האחראיים על תורשת סרטן השד - BRCA1 ו-BRCA2. פרופ' קינג עסקה, בין היתר, גם במחקר שחקר את הגנטיקה של נשים יהודיות ממוצא אשכנזי, אשר שכיחות סרטן השד אצלן גבוהה. בריאיון לעיתון "הארץ" שנערך עם קינג, אמרה כי ההחלטה לעבור ממחקר בתחום אבולוציית האדם למחקר סרטן השד התרחשה במקרה:
פרסים ואותות הוקרה
ייל, קולומביה, פרינסטון, בראון, לוון (2006), אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת ניו יורק, דרטמות' קולג', ומהקולג'ים קרלטון, סמית' ובארד (2006)
פעילותיה למען זכויות אדם
במקביל לעבודתה המדעית, קינג פעלה רבות לקידום חקירות בנושא זכויות אדם באמצעות בדיקות DNA. בזכות מאמציה אותרו הילדים החטופים בארגנטינה בזמן המלחמה המלוכלכת והתגלו הפרות נוספות של זכויות אדם ברחבי העולם.
קינג השתמשה בשיטה שפיתחה בעבור הוכחת מקור האדם הראשון – השוואת רצפים גנטיים – על מנת להוכיח קרבה משפחתית בין הילדים החטופים בארגנטינה לבין הוריהם ('אמהות פלסה דה מאז'ו') ומשפחותיהם. שיטה זו נקראת כיום 'גנטיקה משפטית'.
קשריה עם ישראל
בישראל פועלים המרכזים MEBCS (המרכז ללימודי סרטן השד במזרח התיכון) ו-IBCS (המרכז ללימודי סרטן השד בישראל) הפועלים יחד עם NYBCS (המרכז ללימודי סרטן השד בניו יורק) שבראשו עומדת פרופ' קינג. פרופ' קינג פועלת רבות לקידום שיתופי פעולה מחקריים בין רופאים ישראלים ופלסטינים וקידמה מחקר העוסק בשכיחות סרטן השד בישראל.
הקטקומבות היהודיות בוונוסה
הקטקומבות היהודיות בוונוסה הן מערכת של קטקומבות שהתגלו בשנת 1853 בגבעה הקרויה "מדלנה" (Maddalena), כשני ק"מ צפונית לעיר וֶנוֹסָה (Venosa) שבנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, איטליה. הקטקומבות הפכו לנושא מחקר שיטתי מאז שנות השבעים של המאה העשרים הודות למחקריו הארכאולוגיים והאפיגרפיים של צ'זרה קולפמינה. הן זוהו ברובן כקטקומבות של נפטרים יהודים ומקצתן כקטקומבות של נפטרים נוצרים. מספר הקטקומבות נאמד במאות אחדות. רוחב הפרוזדורים מגיע עד לשני מטרים, יותר מהמקובל במערכות דומות ברומא. הכתובות על הקברות הן בלטינית או ביוונית וכן בעברית. ברוב המקרים השפה אינה תקנית.
מעריכים כי הקטקומבות הן משתי תקופות: חלקן מתוארכות בין המאה ה-4 והמאה ה-6 וחלקן משויך לתקופה מאוחרת יותר – המאה ה-8 והמאה ה-9. במצבות המאוחרות נעשה שימוש במניין לחורבן הבית.
העיר וֶנוֹסָה שוכנת ליד ויה אפיה, הדרך הראשית מדרום איטליה לעיר הבירה רומא. המקום היה נוח להתיישבות יהודים. לפי המצבות הם עסקו ברפואה, במסחר ובמלאכה. במצבות מופיעים ציורים של מנורת שבעת הקנים, אתרוג, לולב ועקידת יצחק.
דוגמה לאחת הכתובות: "מקום מנוחתו של ביתא, בנו של פאוסטינוס. שלום לנשמתו. תהא נשמתו צרורה בצרור החיים".
כתובת נוספת: "המצבה של סקונדינוס בנם של פרסביטרוס ומטרינה, בן שמונים שנה".
פאוסט (סרט, 2011)
פאוסט (Фауст) הוא סרטו של אלכסנדר סוקורוב, זוכה פרס "אריה הזהב" של פסטיבל הסרטים של ונציה. הסרט כולו צולם בגרמנית, חרף היותו סרט רוסי והקרנת הבכורה שלו נערכה במהלך פסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט נחשב לסרט החותם של סדרת סרטים בת ארבעה סרטים אודות אישים היסטוריים, מאת סוקורוב.
עלילת הסרט
הסרט מבוסס על החלק הראשון של פאוסט מאת גתה. הסרט מוקדש לפאוסט ולעולם שהעניק לו את רעיונותיו. זהו עיבוד עדכני, פילוסופי ואכזרי המתרחש בעולם מלוכלך של תאוות בצע.
יחסי אינדונזיה–טורקיה
יחסי אינדונזיה–טורקיה (באינדונזית: Hubungan Indonesia dengan Turki, בטורקית: Endonezya-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אינדונזיה ובין הרפובליקה הטורקית.
היסטוריה
היחסים בין האינדונזיה לטורקיה הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד במאה ה-12, כאשר חכמי האסלאם הטורקים שביקרו באינדונזיה באותה תקופה, מילאו תפקיד חשוב בהתפשטות האסלאם באזור. כיום, אינדונזיה היא המדינה המוסלמית המאוכלסת ביותר בעולם.
טורקיה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו באינדונזיה ב-1949. השגרירות הטורקית בג'קרטה נפתחה ב-10 באפריל 1957. מאז 2004, היחסים בין המדינות התפתחו ונשארו טובים. בשנת 2011, המדינות העלו את יחסיהן לשותפות אסטרטגית. טורקיה ואינדונזיה משתפות פעולה במספר ארגונים בינלאומיים כולל האו"ם. כמו כן, טורקיה נטלה חלק פעיל באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
אוכלוסיית האינדונזים בטורקיה מוערכת בכ-2,400 אינדונזים. לעומת זאת, אוכלוסיית הטורקים באינדונזיה מוערכת בכ-400 טורקים. בשנים 2017-2018, טורקיה סיפקה 65 מלגות לסטודנטים באינדונזיה.
משה קורדובה
משה קורדובה (1922 – ספטמבר 1985) היה רופא ישראלי שכיהן כקצין רפואה ראשי בצה"ל בשנים 1972–1975.
ביוגרפיה
קורדובה נולד בשנת 1922 בבולגריה. עלה ארצה ב-1944 ועבד כברזלן בניין עד שנת 1947, עת יצא לפריז והחל בלימודי רפואה. בשובו ארצה, בשנת 1955, התגייס לצה"ל.
בראשית שרותו הצבאי שימש קורדובה כרופא חטיבת גולני, בתקופת מבצע קדש. לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני רפואה ובשנת 1964 מונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון (תפקיד בו שימש גם במלחמת ששת הימים). מפיקוד הצפון קודם לסגן קצין רפואה ראשי ובשנת 1972 מונה לקצין רפואה ראשי. שירת בתפקידו גם בתקופת מלחמת יום הכיפורים. כעבור שלוש שנים סיים את שירותו הצבאי.
לאחר שיחרורו היה בצוות ההקמה של מרכז רפואי וולפסון ועמד בראשו במשך 4 שנים.
פריזית
פריזית (Frisian או Frysk) היא שפה גרמאנית המדוברת על ידי חצי מיליון מחברי קבוצה אתנית גרמאנית קטנה המכונים פריזים, וחיים בחופיהן הצפוניים של הולנד וגרמניה. הפריזים העתיקים הופיעו פעמים רבות בהיסטוריה של צפון אירופה, הם היו ידועים כסוחרים בתקופה הוויקינגית. פריזית היא השפה החיה הקרובה ביותר לאנגלית מלבד סקוטית.
דוברים
רוב דוברי הפריזית חיים בהולנד, בעיקר במחוז פריזיה שבצפון, שם ישנם כ-350,000 דוברי שפה זו. בגרמניה חיים 12,000 דוברים, מתוכם 75% חיים במחוז שלזוויג-הולשטיין. מתוך אלו שחיים בשלזוויג והולשטיין, 70% חיים באיים הפריזים.
פריזית עתיקה
בתחילת ימי הביניים הפריזים שלטו באזור בלגיה עד לדרום דנמרק. באותה העת, השפה הפריזית דוברה לכל אורך חופי הים הצפוני. היום אזור זה לפעמים קרוי "פריזיה הגדולה" או "פריזיה מגנה", וברוב האזורים הללו ישנה עדיין מורשת פריזית, אף-על-פי שהשפה במקומות אלו אבדה לפני שנים רבות.
במקור, פריזית הייתה השפה הקרובה ביותר לאנגלית, אך חצי מילניום של השפעה הולנדית הביאו לשינוי. לפריזית עתיקה, למרות זאת, היה דמיון רב מאוד לאנגלית עתיקה. דמיון זה התגבר בימי הביניים, כשהתחוללה מהפכה בשפות הגרמאניות ובמספר מילים האות k הפכה ל-ch, ואנגלית ופריזית הפכו לדומות זו לזו:
חרוז אחד מראה את הדמיון בין אנגלית לפריזית:
פריזית אמצעית
במשך ימי הביניים הייתה פריזית שפה המדוברת ונכתבת במקומות רחבים, אך החל מהמאה ה-16 הפכה פריזית לשפה המדוברת באופן חלקי במקומות כפריים ומבודדים. זה נגרם בגלל כיבוש פריזלנד בשנת 1498 בידי הדוכס אלברט מסכסוניה, שהחליף את השפה הרשמית להולנדית.
מצב זה המשיך כשעברה הולנד לידי בית הבסבורג (הקיסר הגרמני קרל החמישי ובנו, המלך הספרדי פליפה השני), ואפילו כשהולנד קיבלה עצמאות בשנת 1858, פריזית לא הצליחה להשיג חזרה את מצבה הקודם.
פריזית מודרנית
החל מהמאה ה-19, הופיעו דורות של משוררים וסופרים פריזים שהחלו לכתוב בפריזית. אך השפה הפריזית לא שרדה בשלמותה; 500 שנה של השפעה הולנדית, נהייתה פריזית הרבה יותר דומה להולנדית. גם השפה האנגלית ספגה השפעה עצומה מהשפה הצרפתית, דבר שהרחיק גם אותה מהפריזית. כיום, פריזית אינה דומה לאנגלית כפי שהייתה בעבר.
שפגאט
"שפגאט" (מגרמנית: Spagat, במקור מאיטלקית: spago – "חבל" או spaccatta – "שבור" או "מפוצל'; באנגלית: split) הוא פישוק רגליים בזווית של 180 מעלות לפחות.
השפגאט מופיע במגוון ענפים אתלטיים כגון ריקוד, התעמלות, החלקה על קרח, אמנויות לחימה ויוגה. שפגאט מבוצע לעיתים קרובות, ומשמש כחלק מחימום השרירים לפני תרגילי התעמלות או ריקוד. השפגאט דורש גמישות גבוהה.
שני סוגי השפגאטים העיקריים:
"קפיצת שפגאט" (Split leap) היא שפגאט המבוצע באוויר תוך כדי קפיצה.
ביצוע שפגאט בצורה לא נכונה וללא חימום מתאים עלול להביא לנזק. שפגאט שבוצע לא נכון גורם לכאבים במפרק הירך או בברכים.
אמא אדמה (שיר)
משמעות השיר
האדמה בשיר משולה לאם. הקולטת את בנה בכל מצב, מרפאה אותו וסולחת לו על כל פגמיו. אוהבת אותו אהבת אמת. השיר מבטא אהבה פשוטה ובלתי אמצעית לאדמה, שממנה מקור הכל. רבים ניכסו את השיר לאהבת המולדת, וחיברו אותו לערכי הטבע, הפטריוטיות והפשטות. ניתן לפרש את השיר גם במשמעות מורבידית. לפי פירוש זה, השיר מתאר את מותו של האדם השב בחזרה אל אמא אדמה, המחבקת אותו מרפאת את כל פצעיו וסולחת לו.
לימים סיפר מיקי גבריאלוב כי הלחין את השיר בתקופה בה התגורר בלונדון וחש געגועים עזים לישראל ושהמלים שחיבר רוטבליט למנגינה ביטאו במדויק את רחשי ליבו של גבריאלוב
משמעות תנ"כית
יש שקישרו את השיר לכתוב ב, המתאר את העונש שקיבל האדם לאחר האכילה מפרי עץ הדעת: "בזיעת אפיך, תאכל לחם, עד שובך אל-האדמה, כי ממנה לוקחת: כי-עפר אתה, ואל-עפר תשוב."
המשמעות הנוספת המתגלה בעזרת פסוק זה מאירה את השיר באור אמיתי ונוגה: מן האדמה קורצנו, והיא זו שתקלוט את גופנו בבוא העת. עם פטירת אריק איינשטיין, שביצע את השיר פעמים רבות, קושר השיר "אמא אדמה" למותו והפך לנכס צאן ברזל בשיריו ובמורשתו.
היסטוריה של ליטא
ההיסטוריה של ליטא מתחילה באזכור הכתוב הראשון של המדינה בשנת 1009 וממשיכה עם ייסוד ממלכת ליטא במאה ה-13 ועם הפיכתה למדינה הגדולה ביותר באירופה במאה ה-15. במאה ה-18 נמחקה ליטא הריבונית מהמפה והפכה לחלק מהאימפריה הרוסית, עד שבשנת 1918 יוסדה מחדש כמדינה דמוקרטית. לאחר מלחמת העולם השנייה ליטא הפכה לחלק מברית המועצות, ובתחילת שנות ה-90 החזירה לעצמה את ריבונותה והחלה לבסס את עצמה כמדינה חזקה מבחינה כלכלית.
היסטוריה קדומה
המתיישבים הראשונים בגבולות ליטא המודרנית הגיעו לאזור באלף ה-10 לפנה"ס, לאחר נסיגת הקרחונים מהאזור ועם סיומה של תקופת הקרח האחרונה. לפי ממצאים ארכאולוגיים ידוע כי השבטים שהגיעו לאזור היו משתי תרבויות שונות, אחת מאזור פולין של היום ואחת מחצי האי יוטלנד. שבטים אלו היו ציידים נוודים ולא הקימו יישובי קבע. באלף ה-8 לפנה"ס התחמם האקלים, ואפשר צמיחת יערות. המתיישבים החלו לנדוד פחות וללקט פירות ופטריות מהיערות ודגים מהנחלים והאגמים.
בסביבות האלף ה-5 וה-6 לפנה"ס החלו השבטים לביית חיות שונות ולבנות בתים שהכילו משפחות גדולות. באלף ה-3 לפנה"ס החלו להתפתח באזור חקלאות ומסחר. בסביבות שנת 2500 לפנה"ס הגיעו לאזור עמים הודו-אירופיים, ועם תחילת האלף ה-2 לפנה"ס התפתחה זהותם של השבטים הבלטים.
השבטים הבלטים
הליטאים הראשונים, שנקראו ליטים, היו ענף של עם קדום – הבלטים – שכלל גם את העמים הלטבים והפרוסים הקדומים. השבטים הבלטים לא הושפעו ישירות מהאימפריה הרומית, אך שמרו על יחסי מסחר עמם, בעיקר בסחר בענבר.
השבטים הליטאים הקימו מדינה ששרדה כמעט ברציפות את אלף השנים האחרונות, בעוד שהשבטים הלטבים הקימו מדינה רק במאה ה-20 והשבטים הפרוסים נעלמו במאה ה-18. האזכור הכתוב הראשון של ליטא כמדינה (בשם ליטוּאַ) נמצא בכתבי המנזר של קביידלינגבורג מה-14 בפברואר 1009.
במהלך המאה ה-11 נוספו השטחים הליטאים לרשימת השטחים ששילמו מס לנסיכות קייב, אך במאה ה-12 החלו הליטאים בעצמם לבזוז אדמות שכנות. הפעילות האגרסיבית של הליטאים עוררה מאבק כח במדינה, שהוביל להקמת הדוכסות הגדולה של ליטא.
ליטא הפגנית
בתחילת המאה ה-13 שני מסדרים דתיים גרמנים, המסדר הטבטוני והאחים הליבונים לחרב, כבשו את רוב השטח שמהווה כיום את לטביה ואסטוניה, וכן שטחים נרחבים מליטא. כתגובה לכך התאחדו מספר שבטים בלטים תחת הנהגתו של מינדאוגאס, הדוכס הגדול הראשון של ליטא, והביסו את הליבונים בשנת 1236 בעיר שאולאי. כתוצאה מניצחון זה נחלש המסדר הליבוני מאוד, והפך לענף של המסדר הטבטוני. במהלך שנות הארבעים של המאה ה-13 חיזק וביסס מינדאוגאס את שלטונו באדמות הבלטיות. בשנת 1250 חתם מינדאוגאס על הסכם שלום עם המסדר הטבטוני, אשר קבע כי הוא יוכתר כמלך ליטא בתמורה להתנצרותו. בשנת 1251 הוטבל מינדאוגאס בנוכחותם של האבירים הטבטונים על ידי הבישוף של חלמנו. ב-6 ביולי 1253 הוכתר כמלך ליטא, והמדינה הוכרזה כממלכת ליטא.
מיד לאחר הכתרתו העביר מינדאוגאס את אדמותיו במערב המדינה למסדר הליבוני, והאזור חווה תקופת שקט במשך שמונה השנים הבאות. מינדאוגאס ניצל את השקט במערב על מנת להתמקד בכיבושיו במזרח. מינדאוגאס גם חיזק את קשריו עם מערב אירופה ועם הכס הקדוש. בתוך הממלכה פעל מינדאוגאס להקמת חצר אצולה, מערכות מנהלתיות ומוסדות לאומיים שונים. המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה (מערב ליטא של היום) ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא. כתגובה, התקוממו השבטים המקומיים כנגד הליבונים, ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם. בשנת 1263 נרצח המלך על ידי טרניוטה, והממלכה שקעה לתוך תקופה ארוכה של מלחמות פנימיות וחזרה לאמונות הפגניות.
שמיר אופטיקה
שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ היא חברה בינלאומית לפיתוח וייצור עדשות אשר מרכז פעילותה יושב בקיבוץ שמיר. החברה הוקמה בשנת 1972 כיצרנית עדשות בי-פוקל, ולאחר מכן החלה לייצר גם עדשות ראייה חד-מוקדיות ורב-מוקדיות ותבניות זכוכית. בשנת 2005 ביצעה החברה הנפקה דואלית, כאשר הונפקה בו זמנית בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובנאסד"ק, ובכך הייתה לחברה הראשונה מהתעשייה הקיבוצית שהונפקה בבורסה זו.
היסטוריה של ליטא
ליטא הפגנית
בשנת 1316 החל הדוכס הגדול גדימינאס, בעזרת מתיישבים מגרמניה, לשקם את האזור ולאחד את השבטים השונים לתוך מדינת ליטא אחת. גדימינאס הרחיב את גבולותיה של ליטא מזרחה על חשבון המונגולים, שבאותה העת שלטו ברוסיה. על ידי כיבושים וכריתת בריתות השתלטו הליטאים על חלקים נרחבים של רותניה, שכללו את רוב שטחי בלארוס ואוקראינה של היום, והפכו את ליטא למדינה ענקית שהשתרעה מהים הבלטי עד לים השחור.
שמיר אופטיקה
כיום החברה מעסיקה כ-2,200 עובדים ב-23 מעבדות וחברות בת ברחבי העולם. בשנת 2022 חברת הצרפתית  היא בעלת החברה.
היסטוריה של ליטא
ליטא הפגנית
לאחר הירצחו של גדימינאס בשנת 1341 חילקו בניו אלגירדאס וקסטוטיס ביניהם את הממלכה – קסטוטיס שלט על החלק המערבי של ליטא והגן עליו מפני המסדר הטבטוני, בעוד אלגירדאס שלט על החלקים המזרחיים של הממלכה והגן עליהם מפני הפשיטות של אורדת הזהב. עם מותו של אלגירדאס בשנת 1377 ירש את מקומו בנו יוגאילה, שבשנת 1380 חתם על הסכם סודי עם המסדר הטבטוני, שבו הסכים להתנצרותה של ליטא בתמורה לעזרת המסדר בהפלת דודו. אולם קסטוטיס גילה את המזימה, כבש את וילנה, גירש את יוגאילה והכריז על עצמו כדוכס הגדול במקומו.
בשנת 1382 הקים יוגאילה צבא ותקף את כוחותיו של קסטוטיס ליד העיר טרקאי. קסטוטיס ובנו ויטאוטאס הגיעו למחנה של יוגאילה בווילנה על מנת לערוך משא ומתן, אולם על אף שביטחונם הובטח להם, הם נאסרו ונשלחו לטירת קרבו. קסטוטיס נרצח בטירה לאחר שבוע, אך ויטאוטאס הצליח להימלט; הוא הגיע לטירת מאלבורק, שהייתה שייכת למסדר הטבטוני, שהעניק לו מקלט בתמורה להתנצרותו תחת השם ויגנד.
שמיר אופטיקה
היסטוריה
לשם כך בשנת 1970 חתם הקיבוץ הסכם עם חברת "KMS תעשיות" האמריקאית (בבעלותו של קיפ סיגל) להקמת מפעל לעדשות בי-פוקל, שתוצרתו תהיה מיועדת כולה לייצוא. כחלק מההסכם, החברה, אשר עסקה בין היתר באופטיקה לטלוויזיות, התחייבה לספק את הידע למפעל ואף לקנות את כל תוצרתו במשך השנתיים הראשונות.
היסטוריה של ליטא
ליטא הפגנית
יוגאילה המשיך בבריתו עם המסדר ואף העניק לו שטחים בסמוגיתיה שבמערב הממלכה, אולם האבירים הטבטונים, שהתיימרו לעזור לשני בני הדודים יחד, נכנסו בעצמם לליטא בשנת 1383 וכבשו את רוב חבל סמוגיתיה, ובכך חיברו את שטחיהם בפרוסיה הטבטונים עם שטחיהם בליבוניה שמצפון לליטא. בשנת 1384 החליטו ויטאוטאס ויוגאילה, שהבינו כי האבירים הטבטונים משתמשים ביריבותם כדי לכבוש את ליטא, לאחד את כוחותיהם נגד המסדר. ויטאוטאס תקף עם כוחותיו את הצבא הטבטוני והצליח לכבוש בחזרה כמעט את כל השטחים עליהם שלט אביו, קסטוטיס.
שמיר אופטיקה
היסטוריה
בשנת 1972, כשנתיים לאחר חתימת ההסכם, הוקמה החברה שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, ונחנך מפעל האופטיקה לייצור עדשות בי-פוקל מזכוכית בקיבוץ במעמדו של פנחס ספיר.
בשנת 1979 החברה הרחיבה את תוצרתה כאשר החלה לייצר עדשות מולטי-פוקל בנוסף לעדשות הקיימות. באותה שנה מחזור המכירות של המפעל עמד על חצי מיליון דולר, וכ־20 אחוזים מכלל ענפי המשק מקורם היה במפעל שבקיבוץ שמיר.
היסטוריה של ליטא
ליטא הנוצרית
כשהגיע זמנו של יוגאילה לבחור לו כלה, היה זה ברור כי הוא הולך לבחור בכלה נוצרייה מחוץ לממלכה. אמו הרוסייה הפצירה בו לבחור בבתו של נסיך מוסקבה ובכך להיטבל לדת האורתודוקסית, אולם יוגאילה ידע כי אפשרות זו תביא להתחזקות מסע הצלב של הטבטונים נגדו. לכן הוא בחר להנשא לידוויגה, מלכת פולין בת ה-11, ולהיטבל לנצרות הקתולית. אמה של ידוויגה, אליזבת, נסיכת הונגריה, אימצה רשמית את יוגאילה, ובכך הפכה אותו ליורש הכתר הפולני. ידוויגה ויוגאילה, שלאחר התנצרותו קיבל על עצמו את השם ולדיסלב, נישאו בפברואר 1386 בקתדרלת ואבל שבקרקוב, ויוגאילה הוכתר כמלך פולין.
שמיר אופטיקה
היסטוריה
5 שנים לאחר תחילת הייצור, השיקה החברה את המוצר הראשון שלה והציגה לציבור את עדשות המולטי-פוקל הראשונות בשנת 1984, אשר הוצעו למכירה לקהל הרחב.
בשנת 1988 החלה החברה את דריסת הרגל הראשונה שלה בארצות הברית, כאשר הקימה את חברת הבת "Shamir USA".
11 שנים לאחר מכן, הקימה החברה מרכז הפצה לאספקת עדשות חצי-גמורות למעבדות ברחבי ארצות הברית, ולשם כך הוקמה בשנת 1999 חברה נוספת בשם "Shamir Insight Inc".
היסטוריה של ליטא
ליטא הנוצרית
למרות שהדוכסות הגדולה של ליטא נותרה מדינה ריבונית תחת האיחוד הפולני-ליטאי, האצולה הליטאית והמעמדות הגבוהים במדינה, שהוטבלו כולם לנצרות הקתולית, החלו להיות מושפעים על ידי התרבות והשפה הפולנית הנוצרית. למרות זאת, רבים מהאיכרים והמעמדות הנמוכים שמרו על אמונותיהם הפגניות, וחלקם אף הוטבלו לדת האורתודוקסית.
שמיר אופטיקה
המאה ה-21
בשנת 2001 חנכה החברה קו ייצור ביחד עם שותפתה אייל תעשיות אופטיקה, ובכך הרחיבה את פעילותה גם בייצור עדשות פלסטיק. שנה לאחר מכן החלה החברה לחזק את כוחה באירופה, כאשר ב-2002 הפכה לבעלים של מעבדות ייצור אופטיקה בפורטוגל במסגרת שותפות עם חברת Altra Optic GmbH.
בשנת 2005 שמיר אופטיקה הפכה לחברה ציבורית, כאשר ביצעה הנפקה דואלית בבורסה לניירות ערך בתל אביב וגם בנאסד"ק לפי שווי של 225.4 מיליון דולר. הנפקה זו הפכה את החברה לחברה הקיבוצית הראשונה שהונפקה בנאסד"ק.
היסטוריה של ליטא
האיחוד הפולני-ליטאי
למרות שמאז ימיו של יגאולה היה מלך פולין גם הדוכס הגדול של ליטא, שתי המדינות נותרו עצמאיות. בשנת 1569, לאחר משא ומתן שנמשך שנים, נחתם הסכם לובלין, שקבע את הקמתה של מדינה אחת, שנקראה האיחוד הפולני-ליטאי או רפובליקת שני העמים. האיחוד החדש נשלט על ידי מונרך שנבחר על ידי האצולה והיה כפוף לפרלמנט, בדומה למונרכיה חוקתית של ימינו. להלכה היו שתי המדינות שוות זו לזו בתוך האיחוד, אולם למעשה פולין הייתה הצד הדומיננטי.
המדינה החדשה הייתה אחת המדינות הגדולות והמאוכלסות בכל אירופה, והיא הצליחה לעמוד בתקיפות מצד רוסיה, שוודיה והאימפריה העות'מאנית. המחצית הראשונה של המאה ה-17 נחשבת לתור הזהב של האיחוד, משום שהאצולה נמנעה מלהשתתף במלחמת שלושים השנים, שגרמה לדעיכה אצל מדינות רבות אחרות ביבשת.
שמיר אופטיקה
המאה ה-21
בשנת 2008 חיזקה החברה את מעמדה באירופה כאשר חברת ההפצה הגרמנית Altra Trading הופכת לחברת בת בבעלות מלאה שלה בעקבות רכישה של 49% ממניות החברה, אשר התווספו ל-51% ממניות החברה שכבר החזיקה טרם העסקה.
בשנת 2011 התמזגה חברת שמיר מערכות עם חברת האופטיקה הצרפתית אסילור. המיזוג בוצע באמצעות קנייה של 37% מניות מהציבור ועוד 13% מניות מחברת שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, ובסך הכל 50% מהחברה תמורת 130 מיליון דולר. בהשלמת עסקת המיזוג נמחקה שמיר מנאסד"ק והפכה מציבורית לפרטית.
היסטוריה של ליטא
האיחוד הפולני-ליטאי
לאחר האיחוד החלה החברה הליטאית להיות מושפעת מאוד מהחברה הפולנית. האצולה הליטאית החלה להשתמש רק בשפה הפולנית ובמהרה נוהג זה חלחל גם לשאר שכבות האוכלוסייה, בעיקר בערים הגדולות. בשנת 1696 הפכה הפולנית לשפה הרשמית של ליטא, לצד הליטאית. למרות האינטגרציה של שתי המדינות, הוסיפה ליטא להתקיים בנפרד כדוכסות הגדולה של ליטא והחזיקה צבא ואוצר נפרדים.
שמיר אופטיקה
המאה ה-21
בפברואר 2020 חתמה החברה הסכם שיתוף פעולה עם "פריס מיקי", חברת האופטיקה הגדולה ביפן, שבמסגרתו תספק ללקוחות החברה עדשות מותאמות אישית תוך 24 שעות. ייצור העדשות יתבצע במעבדת "InoTime" שפותחה בישראל והוקמה בטוקיו בהשקעה של שני מיליון דולר. לחברה מעבדות "InoTime" נוספות אשר מייצרות באותה שיטה במדינות ניו זילנד, סינגפור, איטליה, צרפת, קנדה ושתי מעבדות נוספות בפורטוגל.
באפריל 2020 השיקה החברה את טכנולוגיית האנטי-פוג, אשר נועדה למנוע אדים על המשקפיים של אנשים החובשים מסיכה כאמצעי התגוננות ממגפת הקורונה. החברה הציעה את הטכנולוגיה בחינם לצוותים הרפואיים הזקוקים לכך.
היסטוריה של ליטא
חלוקת האיחוד
ב-19 בפברואר 1772 נכנסו בבת אחת צבאותיהן של המעצמות פרוסיה, אוסטריה ורוסיה לתוך גבולות האיחוד הפולני-ליטאי, וחילקו ביניהן את האזורים הדרומיים שלו, ובכך הקטינו אותו בכ-30 אחוז. בשנים הבאות חלקים נוספים מהאיחוד חולקו בין המעצמות, כאשר שטחיה של ליטא חולקו בין רוסיה לפרוסיה, וליטא הפסיקה להתקיים כיישות לאומית במשך יותר ממאה שנים.
תחת השלטון הרוסי (1795–1914)
לאחר החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1795, שלטה האימפריה הרוסית ברוב חלקי ליטא וכן בבירה וילנה. בשנת 1812 קיבלו הליטאים את כוחותיו של נפוליאון כמשחררים, אולם לאחר תבוסתו של הצבא הצרפתי ועזיבתו את האזור החל הצאר ניקולאי הראשון בתוכנית רוסיפיקציה אינטנסיבית.
שמיר אופטיקה
פעילויות נוספות
החל מינואר 2020, שמיר אופטיקה מעניקה חסות לאתלטית הישראלית חנה קנייזבה-מיננקו, המייצגת את ישראל בענפי הקפיצה לרוחק והקפיצה המשולשת ותתחרה באולימפיאדת טוקיו 2021.
באוקטובר 2020 הפעילה החברה ביחד עם שגרירות ישראל בפורטוגל מעבדה ניידת לבדיקות ראייה בקרב אזרחי פורטוגל הוותיקים. הפעלת המשאית נועדה לביצוע בדיקות בבתי אבות במדינה, ולתת מענה לצורכי האזרחים בשל מגפת הקורונה וחשש האוכלוסייה המבוגרת להיחשף למחלה מחוץ לבית האבות.
היסטוריה של ליטא
תחת השלטון הרוסי (1795–1914)
האזור הדרום-מערבי של ליטא, שניתן לפרוסיה בשנת 1795 והיה לחלק מדוכסות ורשה קצרת הימים בשנת 1807, הפך בשנת 1815 לחלק מממלכת פולין החדשה – ממשלת בובות שנשלטה לגמרי על ידי הרוסים.
התקוממויות
הליטאים והפולנים ניסו פעמיים למרוד באימפריה הרוסית, בשנת 1831 ובשנת 1863, אולם ללא הצלחה. ניסיון המרד ב-1863, שלו ניתן השם "מרד ינואר", החל כהתקוממות של פולנים צעירים כנגד גיוסם לצבא הרוסי, אליהם הצטרפו במהרה קצינים ופוליטיקאים ליטאים שביקשו להשיב את האיחוד הפולני-ליטאי. המורדים השתמשו בטקטיקות גרילה כנגד הצבא הקיסרי, אולם לא נחלו שום ניצחון חשוב. עונשים כבדים שניתנו למורדים, כמו הוצאות להורג וגלות בסיביר, גרמו לרבים לנטוש את רעיון המרד המזוין.
מרד ינואר שכנע פוליטיקאים רוסים רבים כי המכשול הגדול ביותר שעומד בפני רוסיפיקציה מלאה של ליטא הוא ההשפעה הפוליטית והתרבותית של פולין. הרוסים האמינו כי אם יצליחו להרחיק את האיכרים הליטאים מההשפעה של האצולה הפולנית ושל הכנסייה הקתולית, הם יושפעו יותר בקלות על ידי התרבות הרוסית ויתבוללו.
ב-13 במאי 1863 מינה הצאר הרוסי אלכסנדר השני את הפוליטיקאי מיכאיל ניקולאייביץ' מורביוב כמושל הכללי של גוברניית וילנה (רוב ליטא של היום), שתפקידו כלל את דיכוי המרד הליטאי-פולני ואת יישום תוכנית הרוסיפיקציה במחוז. מורביוב הכין תוכנית רוסיפיקציה ארוכת-טווח, שמטרותיה העיקריות היו: סילוק השפה הפולנית מחיי היום יום; מניעת העסקת קתולים במוסדות ממשלתיים; הגבלת הכנסייה הקתולית; הפצת הנצרות האורתודוקסית; החלפת בתי הספר הכפריים הליטאים בבתי ספר רוסיים; עידוד רוסים להתיישב בליטא; החלפת הכתב הלטיני בכתב הקרילי; איסור על הוצאת כתבים ליטאים בכתב לטיני.
ב-22 במאי 1864 אישר הצאר את התוכנית, ומספר ימים לאחר מכן פרסם מורביוב את הצו הרשמי שאסר על הוצאת עיתונים וספרים בכתב הלטיני. הוצאת כתבים בשפה הלטינית בכתב קרילי דווקא עודדה. האיסור, שנמשך כ-40 שנה, גרם להתעוררות תחושת הלאומיות הליטאית בקרב העם.
התעוררות לאומית
מאחר שהאצולה הליטאית הושפעה במשך מאות שנים על ידי התרבות הפולנית, ואפילו מעמדות הביניים והאיכרים הליטאים נטו לדבר בשפה הפולנית כמעין "סמל סטטוס", נחשבה השפה הליטאית ל"נחותה". במאה ה-19 החלו האזורים המזרחיים והדרומיים של ליטא להשתמש יותר ויותר ברוסית ובלארוסית, ורק באזורים המערביים, שנשלטו על ידי גרמניה, שמר המיעוט הליטאי על שפתו; אולם גם באזורים אלו איימו זרם המהגרים הגרמנים והשפעת הספרות הפרוסית איימו להכחיד לגמרי את הליטאית.
ההתעוררות היוותה את חוד החנית של תנועת העצמאות הליטאית. לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, שהובילו למהפכת 1905, הוכרז באימפריה הרוסית חופש דת, והאיסור על השימוש בשפה הליטאית הוסר. בדצמבר 1905 התכנסה לראשונה אספה לאומית בווילנה, שהחליטה לתבוע אוטונומיה פוליטית בתוך האימפריה. לאחר האספה הוחלפו פוליטיקאים רוסים ברחבי ליטא על ידי פוליטיקאים ליטאים, שהחזירו את הליטאית לבתי הספר והורו על הפסקת תשלומי המיסים לאימפריה. לרוב התהליך עבר בשקט יחסי, אולם מספר מנהיגים ליטאים נעצרו והוגלו לסיביר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו הכיבוש הגרמני של ליטא וקריסתה של האימפריה הרוסית להכרזת העצמאות של ליטא ב-16 בפברואר 1918. ב-11 ביולי באותה השנה בחרה האספה הלאומית בנסיך הגרמני וילהלם קרל, דוכס אוראך לתפקיד מלך ליטא תחת השם מינדאוגאס השני, אולם ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן, החליטה האספה להפוך את המדינה הליטאית החדשה לרפובליקה.
הכרזת העצמאות
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשו שטחי ליטא על ידי הצבא הגרמני. ליטא צורפה לאובר אוסט. מכיוון שסיפוח מלא של שטחי האובר-אוסט לגרמניה היה עלול לגרום לתגובות קשות בעולם, תכננו הגרמנים להקים מערך של מדינות עצמאיות לכאורה שיהיו למעשה תלויות בגרמניה.
אי לכך, התכנסה בספטמבר 1917 ועידת וילנה. הוועידה בחרה במועצת של ליטא (טאריבה) בת 20 חברים, והסמיכה אותה לשמש כרשות המבצעת של העם הליטאי. המועצה, בראשותו של יונאס בסנוויצ'יוס, הכריזה על עצמאות ליטא כפרוטקטורט גרמני ב -11 בדצמבר 1917.
הגרמנים, שנחלשו עקב הבעיות בחזית המערבית, אך עדיין שלטו בליטא, לא תמכו בהצהרה כזו והפריעו לניסיונות להקים עצמאות בפועל. כדי למנוע סיפוח לאימפריה הגרמנית, בחרו הליטאים ביולי 1918 בנסיך גרמני, יורש העצר לשעבר של מונקו, בשם וילהלם קארל, דוכס אוּרָאך,  כמלך חוקתי של ממלכת ליטא ביולי 1918. המלך הנבחר, שהליטאים העניקן לו את התואר מינדאוגאס השני מעולם לא עלה לכס המלוכה.
על אף הצלחתה לסלק את רוסיה מן הצדדים הלוחמים ממלחמת העולם הראשונה על פי תנאי חוזה ברסט-ליטובסק בראשית 1918, גרמניה הפסידה במלחמה וחתמה על שביתת הנשק של קומפיין ב-11 בנובמבר 1918. הליטאים הקימו במהירות את ממשלתם הראשונה, שאימצה חוקה זמנית, והחל לארגן מבנים מנהליים בסיסיים. ראש הממשלה של הממשלה החדשה היה אוגוסטינוס וולדמאראס.
בשנת 1919 אוחדה ליטא למשך כחצי שנה להרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של ליטא ובלארוס, איחוד כפוי של ממשלת בובות, הכפופה לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
מלחמות העצמאות
המונח "מלחמות העצמאות של ליטא" מתייחס לשלוש מלחמות שבהן נאלצה ליטא ללחום על מנת להגן על שטחה מפני כוחות שונים: הבולשביקים, הברמונטיאנים והפולנים.
הבולשביקים תקפו את ליטא ממזרח בניסיון למנוע ממנה את עצמאותה. גם מדינות אחרות בתוך ברית המועצות – גאורגיה, בלארוס ואוקראינה – הכריזו על עצמאותן באותה תקופה, אך הצבא הרוסי הצליח להשתלט עליהן מחדש לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה. אולם המצב בליטא היה שונה, שכן בעזרת מתנדבים סקסונים הצליחו הליטאים להגן על גבולותיהם ולהרחיק מהם את הרוסים.
הברמונטיאנים היו חיילים רוסים שנלקחו בשבי על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ושוחררו תחת הבטחה שיעזרו להילחם בקומוניסטים במלחמת האזרחים הרוסית. אולם במקום זאת הם החליטו, תחת הנהגתו של פאבל ברמונט-אבלוב, לתקוף את המדינות החדשות שגרמניה העניקה להן עצמאות – ליטא ולטביה. הברמונטיאנים הצליחו להשתלט על שטחים נרחבים במערב ליטא וכן על בירת לטביה, ריגה. אף על פי שהליטאים נאלצו ללחום הן בברמונטיאנים והן בבולשביקים בו זמנית, עלה בידם לכבוש מחדש את השטחים במערב. לבסוף הובסו הברמונטיאנים, ונשלחו בחזרה לרוסיה ברכבות.
העצמאות החדשה של ליטא ופולין הובילה לסכסוכי גבול ארוכים, במיוחד באזור העיר וילנה, שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אולם רוב האוכלוסייה בה הייתה ממוצא פולני. סכסוכים אלו הובילו בשנת 1920 למלחמת פולין-ליטא, שנמשכה מספר חודשים. באותו זמן ביקשו גם הסובייטים לכבוש שטחים אלו, אולם הם הובסו על ידי הפולנים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. באוקטובר 1920, לאחר שהחלו הסובייטים לסגת מהאזור, כבשו כוחות מורדים של הצבא הפולני את וילנה וסביבתה והקימו את רפובליקת מרכז ליטא. הרפובליקה התקיימה במשך 18 חודשים, שלאחריהם סופח האזור לפולין לאחר בחירות כלליות.
מחוז וילנה
מחוז וילנה, שכלל את דרום-מזרח ליטא המודרנית וחלק מצפון-מערב בלארוס המודרנית, סופח רשמית לפולין באישור חבר הלאומים בשנת 1922, אולם ליטא המשיכה לטעון לבעלות על וילנה, בירתה ההיסטורית. הממשלה הליטאית, שישבה בבירה הזמנית קובנה, סירבה לקבל את ההשתלטות על הפולנית על אזור וילנה, וניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם פולין.
שלטון דיקטטורי
במשך שנים רבות האמינו רבים בצבא הליטאי כי מכיוון שלליטא ולפולין היה אויב משותף (ברית המועצות), צריכות שתי המדינות לסיים את החרם הדיפלומטי ביניהן. בשנת 1938, לאחר תקרית בגבול שבין שתי המדינות שבה נהרג חייל פולני, הציבה פולין אולטימטום לליטא, לפיו אם היא לא תחדש את השיחות הדיפלומטיות תוכרז עליה מלחמה. הליטאים, שידעו כי במצב של מלחמה עם פולין לא תהיה להם שום עזרה מבחוץ, הסכימו לשוב ולהידבר, ושני הצדדים חתמו על הסכם בטאלין שבאסטוניה. אף על פי שליטא עדיין טענה לבעלות על אזור וילנה, השתפרו מאוד היחסים בין שני העמים והרוחות שככו.
במאי 1939, לנוכח האגרסיביות הגרמנית הגוברת והחשש ממלחמה, הציעה ליטא לפולין לחתום על ברית צבאית בין שתי המדינות, אולם הפולנים סירבו להצעה.
מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים. למרות שלפי ההסכם ליטא הייתה אמורה להיות מסופחת לגרמניה, סירובה לתמוך בהתקפה הגרמנית על פולין גרם לכך שהיא סופחה לבסוף לברית המועצות. הצבא האדום, שכבש את וילנה מידי הפולנים, העביר את העיר לשליטת הליטאים. באוקטובר 1939 הוצבו במדינה 20,000 חיילים סובייטים. לפני הסיפוח נשא הנשיא סמטונה נאום רדיו בשפה הלטינית, כמחאה.
תחת השלטון הסובייטי הראשון
על אף שליטא וברית המועצות היו חתומות על הסכם אי-התקפה, הסובייטים הציבו בשנת 1940 אולטימטום, שלפיו אם מספר פוליטיקאים ליטאים בכירים לא יודחו וייעצרו – הם יתקפו את המדינה. הנשיא סמטונה התנגד לאולטימטום, וטען כי ליטא צריכה להילחם, אולם רוב חברי הממשלה תמכו בקבלת האולטימטום, שכן האמינו כי ליטא תפסיד במלחמה נגד ברית המועצות. לבסוף נכנעה ליטא לאולטימטום, וב-15 ביוני 1940, בעוד הנשיא עוזב את המדינה, נכנסו אליה 150,000 חיילים סובייטים ללא התנגדות.
לאחר קבלת האולטימטום הוקמה בליטא ממשלה חדשה, שהייתה נאמנה לסובייטים. שרי הממשלה וכן ראש הממשלה נבחרו לא בבחירות כלליות אלא לפי הוראותיו של ולדימיר דקנוזוב, השגריר הסובייטי בליטא, שבחר אותם מתוך המפלגה הקומוניסטית הליטאית. ב-21 ביולי 1940 הוחלט בפרלמנט הליטאי על הצטרפות לברית המועצות, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית הוקמה באופן רשמי.
בליטא פעלה מחתרת אנטי-סובייטית בכינוי "הפרטיזנים הליטאים". במקביל הוקמה בברלין, בחסות גרמניה הנאצית ובתמיכתה, חזית הפעילים הליטאית. היה זה גוף על-מפלגתי של גולים שתמך במחתרת וסייע לה בתעמולה, בציוד ושימש גם כסוכן מודיעין צבאי של האבווהר. באפריל 1941 הוקמה בברלין ממשלה זמנית בראשות מנהיג החזית, קאזיס שקריפה, שתכננה להקים מדינה עצמאית מיד לאחר שהגרמנים יסיגו את הרוסים מאדמת ליטא.
ליטא העצמאית
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. הליטאים, שהאמינו כי המתקפה תחליש את הסובייטים קיבלו את הצבא הגרמני כמשחרר והכריזו על עצמאותם. הכוחות הסובייטים שנסוגו מליטא טבחו בדרכם מזרחה בעשרות אסירים פוליטיים ליטאים, במה שנקרא כיום טבח ראיניאי.
הגרמנים, שלא ששו לאפשר עצמאות לליטא, שמו את שקריפה במאסר בית ולא איפשרו לו לחזור לליטא. במקומו התמנה לראש הממשלה הזמנית יואזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס. עוד לפני השלמת הכיבוש הנאצי השתתפו חברי חזית הפעילים הליטאית במבצעי טיהור הארץ מהיהודים. חבריה, שוטרים ומתנדבים ליטאים השתתפו בפרעות בקובנה ובהובלת יהודים למוות בפורט התשיעי בעיר. ממשלתו הזמנית של אמברזוויצ'וס הקימה גם את הגטו היהודי בקובנה ויצרה את משטרת העזר הליטאית ככוח רצח מסייע להשמדת יהודי ליטא.
הממשלה הזמנית ניסתה לשאת ולתת עם גרמניה הנאצית, בתקווה שהיא לא תפגע בעצמאותה של ליטא, אולם הכוחות הגרמניים השלימו את הכיבוש, ממשלת ליטא העצמאית התפרקה ב-5 באוגוסט 1941 ותחתיה הונהג שלטון גרמני ישיר. הממשלה הליטאית פורקה רשמית ב-7 באוגוסט 1941.
תחת הכיבוש הנאצי
הליטאים גילו במהרה כי לנאצים לא הייתה שום כוונה לאפשר לליטאים שלטון אוטונומי, וכי הם ראו בתושבי ליטא אזרחים מדרגה שנייה. הגרמנים צירפו את ליטא לנציבות הרייך אוסטלנד והביאו אליה אלפי מתיישבים שתפסו את אדמותיהם של החקלאים המקומיים. תוך זמן קצר הוקמו במדינה שתי תנועות התנגדות – האחת שלחמה עבור עצמאותה של ליטא והשנייה, שכללה בעיקר לוחמים רוסים, בלארוסים ויהודים, לחמה עבור השבתה של ליטא לתוך ברית המועצות. המחתרת הפולנית (ארמייה קריובה) פעלה אף היא בשטחי ליטא, שכן הפולנים האמינו כי לאחר המלחמה ישוב אזור וילנה להיות תחת שלטון פולני. הארמייה קריובה פעלה לא רק נגד הנאצים אלא גם נגד המשטרה המקומית הפרו-נאצית, כוח ההגנה הטריטוריאלי הליטאי, ונגד הפרטיזנים הסובייטים. היחסים בין המחתרות השונות לא היו טובים והורעו עם התמשכות המלחמה (ר' יחסי פולין-ליטא במלחמת העולם השנייה).
ליטאים רבים שיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים. כוחות שיטור מקומיים רבים התאחדו ליצור משטרה חשאית ופלוגות משטרה לאומיות שכללו יותר מ-8000 איש בשנת 1942. פלוגות אלו השתתפו במעשי טבח רבים באוכלוסייה היהודית ברחבי ליטא וצפון בלארוס והיו אחראים לרציחתם של עשרות אלפי יהודים. למרות זאת, ליטאים רבים התנגדו למשטר הנאצי במדינתם ורבים אף סיכנו את חייהם על מנת להציל יהודים. 504 תושבים ליטאים נכללים ברשימת חסידי אומות עולם.
יהדות ליטא
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בליטא כ-160,000 יהודים (לא כולל וילנה והסביבה). ליטא הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר באירופה לתאולוגיה ופילוסופיה יהודית במשך מאות שנים, עוד לפני תקופתו של הגאון מווילנה במאה ה-18. עד שנת 1941 הגדילו יהודי וילנה והסביבה (הושבה לליטא באוקטובר 1939 ומניינם למעלה מ-70,000) ופליטים יהודיים מפולין את האוכלוסייה היהודית בליטא לכ-250,000. לאחר הכיבוש הנאצי של ליטא עודדו הגרמנים את האוכלוסייה המקומית לבצע פוגרומים ביהודים ולשרוף בתי כנסת. ב-11 הימים הראשונים לכיבוש הגרמני נהרגו בליטא כ-40,000 יהודים בידי האוכלוסייה הליטאית.
בין החודשים יוני ליולי 1941 החלו פלוגות איינזצגרופן גרמניות, יחד עם פלוגות שיטור ליטאיות, במעשי רצח המוני של יהודי ליטא, בעיקר באזורים הכפריים, כמו הטבח בפונאר. 40,000 היהודים הנותרים במדינה היו מרוכזים בגטאות בערים הגדולות: וילנה, קובנה, שאולאי ושווינציאן, וכן במספר מחנות ריכוז, שבהם מתו רבים מרעב וממחלות. בשנת 1943 חוסלו הגטאות, ותושביהם נשלחו למחנות השמדה. עם סיום המלחמה נותרה רק עשירית מיהדות ליטא בחיים.
יהודים ליטאים רבים ניצלו מהשואה הודות למאמציהם של צ'יאונה סוגיהארה, קונסול יפן בליטא, ויאן שוורטנדייק, קונסול הולנד בליטא, חסידי אומות העולם, שהעניקו לאלפי יהודים ויזות ליפן ולאנטילים ההולנדיים ובכך אפשרו את בריחתם מהנאצים.
תחת השלטון הסובייטי השני
בקיץ שנת 1944 נכנס הצבא האדום למזרח ליטא, בעוד המחתרת הפולנית כובשת את אזור וילנה. עד ינואר 1945 הגיעו הרוסים עד לים הבלטי, וסיפחו את ליטא כולה לתוך ברית המועצות, כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, עם הסכמתן של ארצות הברית ובריטניה.
סטליניזם
בין השנים 1941 ל-1952 הוגלו בין 120,000 ל-300,000 תושבים ליטאים לסיביר ולאזורים נידחים אחרים של ברית המועצות. כתוצאה מהגירושים המסיביים הללו השתתפו עשרות אלפי לוחמי מחתרת בפעולות פרטיזניות כנגד הסובייטים משנת 1944 ועד שנת 1965, אך ללא הצלחה. לוחמי גרילה אלו, שהתאחדו גם עם פרטיזנים אסטונים ולטבים, נקראו בשם "אחי היער". באותה התקופה הרשויות הרוסיות עודדו הגירה של רוסים לתוך ליטא כדרך לשלב את ליטא בתוך ברית המועצות.
מהפכת השירה
עד אמצע שנת 1988 נשלטו כל החיים התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים על ידי המפלגה הקומוניסטית של ליטא. הליטאים, כמו שכניהם הלטבים והאסטונים, לא סמכו על המשטר הסובייטי, ותמכו באופן ברור ואקטיבי בתוכנית הרפורמה של גורבצ'וב. באותה השנה הוקמה תנועת הרפורמה הליטאית, הסאיודיס, שהונהגה על ידי אינטלקטואלים והצהירה על תוכנית של זכויות דמוקרטיות לאומיות. בהשראת הסאיודיס העביר הסובייט העליון הליטאי תיקונים חוקתיים שמטרתם הייתה להעמיד את החוקים הליטאים מעל על אלו הסובייטים, לבטל את ההחלטות משנות ה-40 שהפכו את ליטא לחלק מברית המועצות, לאפשר שיטה פוליטית רב-מפלגתית ולהחזיר לשימוש את הדגל וההמנון הליטאים הישנים. גם רוב חברי המפלגה הקומוניסטית הליטאית תמכו ברפורמות, ובתמיכת הסאיודיס בחרו בשנת 1988 באלגירדס ברזאוסקאס, לעתיד נשיא וראש ממשלת ליטא, כיו"ר המפלגה.
ב-23 באוגוסט 1989, בדיוק 50 שנים אחרי חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במטרה להפנות את תשומת הלב העולמית למצוקת המדינות הבלטיות, שילבו ידיים לטבים, ליטאים ואסטונים בשרשרת אנושית שאורכה 600 ק"מ ושהשתרעה מטאלין, דרך ריגה ועד לווילנה (ר' הדרך הבלטית). בדצמבר 1989 הכריזה המפלגה הקומוניסטית, תחת הנהגתו של ברזאוסקאס, על עצמאותה מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושנה לאחר מכן שינתה את שמה למפלגת העבודה הדמוקרטית הליטאית.
המאבק לעצמאות
ב-11 במרץ 1990 הכריז הסובייט העליון הליטאי על השבת העצמאות של ליטא, ובכך הפכה ליטא לרפובליקה הסובייטית הראשונה שהכריזה על עצמאותה. בראשות הממשלה הליטאית הראשונה עמדה קזימירה פרונסקיינה. ארבעה ימים לאחר ההכרזה הליטאית תבעה ברית המועצות את ביטול הכרזת העצמאות, והחלה בהטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות נגד ליטא. הצבא הסובייטי הכניס טנקים לתוך וילנה, ותפס מספר בניינים ציבוריים. הליטאים, בהשראת ממשלתם, מחו כנגד הצעדים הללו באופן שקט ולא אלים.
ב-10 בינואר 1991 תפסו הכוחות הסובייטים את בית הדפוס המרכזי של וילנה וכן משרדים חשובים אחרים בניסיון להפיל את הממשלה הליטאית. שלושה ימים לאחר מכן תפסו הרוסים את מגדל הטלוויזיה של וילנה, לאחר שהרגו 14 אזרחים לא חמושים ופצעו כ-700. הרוסים טענו כי הממשלה הופלה, אך הם למעשה מעולם לא תפסו את הפרלמנט ואת מעון הממשלה. למרות הצעדים החריפים מצד ברית המועצות לא ויתרה התנועה לעצמאות ליטא, והממשלה הליטאית המשיכה לעבוד כרגיל. הרוסים לא השתמשו בצעדים צבאיים נוספים, בשל חוסר תמיכה מבית וביקורת עולמית קשה.
ב-9 בפברואר באותה השנה נערך משאל עם בקרב האוכלוסייה הליטאית. 76% מציבור הבוחרים הליטאי הצביע במשאל העם, ומתוכם 90% הצביעו בעד עצמאות ומדינה דמוקרטית, אולם הרוסים פקפקו בתקפות המשאל והמשיכו להחזיק את הצבא בתוך ליטא. לאחר מספר חודשים הוציאה הממשלה הליטאית אל מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית, ובספטמבר 1991 הכירה ברית המועצות לבסוף בעצמאותה של ליטא.
בניית המדינה החדשה
כמו במדינות סובייטיות לשעבר רבות, הפופולריות של התנועה המשחררת, הסאיודיס במקרה של ליטא, החלה לדעוך זמן קצר אחרי ההכרה בעצמאות, בשל אכזבתם של התושבים מכך שהמדינה נשארה במצב קשה כלכלית. בשל המעבר לכלכלת שוק אחוז האבטלה עלה באופן חד והייתה אינפלציה קשה. בבחירות של שנת 1992 סאיודיס הפסידה בעוד שמפלגת העבודה הדמוקרטית, לשעבר המפלגה הקומוניסטית, זכתה ברוב. אולם מפלגת העבודה לא לקחה צעדים דרסטיים אחורה לכיוון הקומוניזם והמשיכה לפעול לכיוון בניית המדינה העצמאית. בשנת 1996 חזר הימין לשלטון תחת הנהגתו של ויטאוטאס לנדברגיס, המנהיג לשעבר של סאיודיס, שעדיין קיימת כיום כארגון ציבורי אך לא פועלת בחיים הפוליטיים.
לאחר ההיפרדות מברית המועצות החלה הממשלה הליטאית בתהליך הפרטה מסיבי, אולם בניגוד לרוסיה, תהליך זה לא גרם ליצירת שכבת אוליגרכים מצומצמת, בעיקר משום שההפרטה בליטא החלה עם ארגונים קטנים ולא עם חברות ענק כמו חברות תקשורת או חברות תעופה.
בניית כוח צבאי
למרות הצלחתה של ליטא בהשגת עצמאותה, עדיין נשאר בגבולותיה כוח רוסי גדול. ב-8 בספטמבר 1992 חתמו שתי המדינות על הסכם שלפיו ייסוג הצבא הרוסי לגמרי משטחה של ליטא עד 31 באוגוסט 1993. הצבא הליטאי באותו הזמן כלל רק מספר מתנדבים נאמנים לממשלה הדמוקרטית אך לא היה להם מספיק כסף, נשק ואפילו מדים. מתנדבים אלו מרדו בשנת 1993, אולם המרי שכך במהרה והמדינה החלה לבנות צבא שכולל כיום צבא יבשה, חיל אוויר וצי.
ב-4 בינואר 1993 הייתה למדינה הבלטית הראשונה שהגישה מועמדות לנאט"ו. ב-21 בנובמבר 2002 הוזמנה ליטא לפתוח במשא ומתן לחברות בנאט"ו וב-29 במרץ 2004 הייתה לחברה שווה מן המניין בארגון.
בניית מערכת כספית
ב-1 בינואר 2015 הצטרפה ליטא לגוש האירו, לאחר שהחליפה את המטבע הלאומי שלה, במטבע האירופי המשותף האירו.
הצטרפות לאיחוד האירופי
ב-1 בפברואר 1998 צורפה ליטא כחברה-משקיפה (בעלת זכויות מוגבלות) באיחוד האירופאי. באוקטובר 2002 הוזמנה ליטא להצטרף לאיחוד האירופי, וחודש לאחר מכן גם לנאט"ו. בשנת 2004 הצטרפה רשמית לשני הארגונים. בעקבות הצטרפותה לאיחוד חוותה ליטא צמיחה כלכלית מהירה.
מישאל שחם
מישאל שחם (5 במאי 1912, י"ח באייר תרע"ב – 25 באוגוסט 1992, כ"ו באב תשנ"ב) היה ממפקדי ההגנה, ממקימי צה"ל ומפקדיו הראשונים בדרגת אלוף-משנה, מפקד החטיבה הירושלמית, יוזם הקמת יחידה 101, ממובילי הלחימה ההתקפית והמיוחדת בצה"ל, חבר משלחת ישראל באו"ם, ומנהל גופים ציבוריים.
נעוריו
נולד בסג'רה לצבי ואהובה (לובה) שכטר, ממייסדי המושבה. הוא היה הילד השלישי מבין שמונה, והגדול בבנים במשפחה. לצד לימודיו בבית הספר היסודי סייע להוריו בעבודה החקלאית במשק המשפחתי. בנוסף, כבר מגיל צעיר, נשלח לסייע בפרנסת המשפחה בעבודה חקלאית במושבות הגליל התחתון ואף בכפר ערבי שכן, וכן בעבודות ניקוז וסלילת כבישים.
בגיל 18 עבר לתל אביב, שם התפרנס כפועל בניין. בערבים למד בבית הספר הטכני מונטיפיורי. בשנת 1932 עקרה המשפחה מסג'רה לרחובות, ושחם הצטרף אל הוריו ואחיו ברחובות, גם שם עבד כפועל בניין. בין השאר היה מבוני בית חיים ויצמן בשטח מכון ויצמן.
שירות בהגנה
בשנת 1932, ברחובות, הצטרף לארגון ההגנה וקיבל את הכינוי "עזריה". ב-1934 סיים קורס מ"כים והחל למלא תפקידי פיקוד, בין השאר בארגון השמירה על פרדסי רחובות במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1935 היה ממפעיליו הראשונים של "המכון להבראת כדורים", בית מלאכה מחתרתי שהוקם על ידי ההגנה במטרה להחזיר לפעילות תחמושת ישנה שיצאה מכלל שימוש ונרכשה על ידי ההגנה ממקורות שונים. המכון פעל במרתף היקב הישן של רחובות ששימש את מפעל יפאורה, והחזיר לשימוש יותר מ-70,000 כדורים. מפעל זה היה אחד מסדרת מפעלים מהם התפתחה בהמשך התעשייה הצבאית.
בשנת 1936, בהמשך עבודתו בתע"ש, מונה שחם למנהל המפעל לייצור מחתרתי של חומר נפץ מסוג PETN (penta erythritol tetranitrate, שכונה "טן"). המפעל הוקם על ידי "ההגנה" בהתבסס על ידע שהושג מ"פיצוח" פטנט שווייצרי על ידי המדענים האחים פליקס וארנסט דוד ברגמן. שחם ניהל את המפעל המחתרתי עד שנת 1939.
בסוף 1938 עבר שחם קורס מפקדי מחלקות בג'וערה. בין השנים 1940–1945 שימש כמדריך גדודי ונפתי של "ההגנה" בנפות השרון, עמק חפר והשומרון, כמפקד בכיר בגדנ"ע, וכן הדריך בקורס מ"כים של ההגנה בג'וערה. ב-1945 התמנה למפקד נפת תל חי של ההגנה, אשר הייתה אחראית על ביטחונם של היישובים היהודיים בגליל העליון. הוא נודע כמפקד יוזם שהטיל מורא על התושבים הערבים. במסגרת תפקידו עסק בפעולות הגנה ומניעת התנכלות ליישובים העבריים, והיה מעורב בפעולות ההתיישבות העברית בגליל העליון ביישובים שמיר, משגב עם, להבות הבשן, ביריה, עין זיתים, ג'יב יוסף (החושלים, כיום עמיעד), נאות מרדכי, מעין ברוך, רמות נפתלי ודרדרה.
שחם היה ממארגני העלייה על הקרקע של ביריה, באירועים שכונו ביריה ב' וביריה ג'. העלייה הייתה כרוכה במבצע רחב היקף בו רוכזו במסווה של ציון אירועי י"א באדר כ-3,000 חברי תנועות נוער, שעלו על הקרקע ופונו על ידי הבריטים. עוד באותו ערב ארגן מישאל עלייה נוספת על הקרקע של מאות מאנשי היישובים הסמוכים וחברי תנועות נוער, ובפעם זו נשאר היישוב על מקומו והיה ליישוב קבע.
גם בעליה על הקרקע של נאות מרדכי לקח שחם תפקיד מרכזי. העלייה הייתה כרוכה בעימות רחב היקף עם ערביי הסביבה, שכן הקרקעות ליישוב היו אדמת מריבה בין הקק"ל לבין ערביי הכפר זוויה, והעימות גלש לשימוש בנשק חם, להרוגים משני הצדדים ולהתערבות השלטונות הבריטיים. במסגרת תפקידו היה מעורב גם בפעולות רכש של נשק להגנת יישובים עבריים כהכנה לקראת עימות צפוי עם סיום המנדט הבריטי. ממאי 1947 פיקד על אזור ("גליל") הדרום.
מלחמת העצמאות
בנובמבר 1947, עם התגברות ההתקפות על תנועת רכב יהודי בכבישים, מונה לחבר במטכ"ל ההגנה כאחראי לענייני תחבורה. במסגרת זו תפקידו היה לארגן ולתכנן את התחבורה לירושלים ולהקצות כוחות ואמצעים מספיקים לאבטחת הדרך. תחת פיקודו התארגנו, בין השאר, השיירות לירושלים. בשל העדר מודיעין מהימן בזמן אמת לא ניתן היה לכוון את תנועת השיירות ואבטחתן מהמטה בתל אביב, ובמסגרת תפקידו הצטרף שחם לרבות מהן, ביניהן שיירת נבי דניאל.