cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרשל (סרט)
פרסים
בטקס פרסי אוסקר ה-90 התמודד הסרט על פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור השיר "Stand Up for Something", השיר הטוב ביותר לפי בחירת המבקרים, פרס סטלייט לשיר המקורי הטוב ביותר. הוא ניצח בקטגוריה האחרונה אך הפסיד את השתיים הראשונים לשיר "Remember Me" מהסרט "קוקו".
מיצובישי פאג'רו מיני
מיצובישי פאג'רו מיני (ביפנית: 三菱・パジェロミニ, באנגלית: Mitsubishi Pajero Mini), הוא SUV קטן, בעל הנעה כפולה 4x4, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1988–2013.
ביפן "מיצובישי פאג'רו מיני" שייך לסדרת המכוניות המוגדרת כ-"Kei-Car".
משרד ההגנה (סינגפור)
משרד ההגנה (באנגלית: Ministry of Defence או בראשי תיבות MINDEF; במנדרינית: 新加坡国防部; במלאית: Kementerian Pertahanan; בטמילית: தற்காப்பு அமைச்சு) הוא משרד בממשלה הסינגפורית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של סינגפור. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של סינגפור, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש כוחות ההגנה מדווח ישירות לשר. כמו כן שר ההגנה ממונה באופן ישיר על סוכנות המדע והטכנולוגיה של הצבא.
המשרד הוקם ב-1970 בעקבות פיצול של משרד הפנים וההגנה לשני משרדים נפרדים. נג אנג הן מכהן כשר ההגנה מאז 21 במאי 2011.
מרכוס בראון
מרכוס ג'יימס בראון (באנגלית: Marcus James Brown; נולד ב-3 באפריל 1974 בווסט ממפיס, ארקנסו) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע.
קריירת ה-NBA
לאחר 4 עונות בהן שיחק עבור נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת מוריי סטייט מקנטקי, נבחר בראון בסיבוב השני של דראפט 1996 על ידי הפורטלנד טרייל בלייזרס מה-NBA. בראון שותף בעונתו הראשונה ב-21 משחקים בלבד, בהם קלע בממוצע 3.9 נקודות בפחות מ-9 דקות למשחק. בעונתו השנייה חתם בונקובר גריזליס אך לא שותף באף משחק ושוחרר במהלך העונה. לקראת עונת 1999–2000 הוחתם על ידי דטרויט פיסטונס, אך שוחרר לאחר ששותף בשישה משחקים בלבד בהם לא בלט.
קריירה באירופה
לאחר ששוחרר מהגריזליס חתם בראון ב-1998 בקבוצת פו אורטז מליגת העל הצרפתית, הוא הוליך אותה לזכייה באליפות ואף נבחר ל-MVP של הליגה. פציעה בברך, שספג במשחק האחרון של סדרת הגמר, הביאה להשבתתו מכדורסל למשך כל עונת 1999. לאחר הניסיון הכושל השני שלו בליגת ה-NBA, שב בראון לליגה הצרפתית וחתם בקבוצת הכדורסל לימוז' עימה זכה בשלושה תארים קבוצתיים: אליפות הליגה, הגביע הצרפתי וגביע קוראץ', גם בעונה זו נבחר בראון ל-MVP של הליגה הצרפתית ובנוסף נבחר ל-MVP של הפלייאוף.
בשנת 2000 חתם בבנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית ששיחקה באותה עונה גם ביורוליג. בראון קלע בממוצע 17.2 נקודות למשחק בליגה האיטלקית ו-19.9 ביורוליג. לאחר עונה זו חתם בראון באפס פילזן מליגת העל הטורקית בה שיחק במשך שנתיים וזכה עימה בשני גביעים ושתי אליפויות. ב-38 משחקיו ביורוליג עם פילזן קלע בראון 18.6 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2003 עבר בראון לצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית, ברוסיה שיחק במשך שתי עונות בהן זכה עם צסק"א בשתי אליפויות, גביע אחד והגיע עימה פעמיים לפיינל פור של היורוליג. בשתי עונותיו במועדון נבחר בראון ל-MVP של הליגה הרוסית ופעם אחת לחמישיית העונה של היורוליג, הוא קלע בממוצע 16.6 נקודות למשחק בליגה המקומית, ו-17.2 ביורוליג.
ב-2005 הצטרף לאוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית, יחד עם מלאגה זכה באליפות ספרד לעונת 2005–2006, אך בעונתו שנייה במועדון נפצע ושיחק ב-13 משחקים בלבד בליגה. ב-2007 חתם בז'לגיריס קובנה מליטא וסייע לה לזכות באליפות, הוא עזב את הקבוצה בעקבות קשיים כלכליים שחוותה והצטרף באוקטובר 2008 לשורות מכבי תל אביב. לאחר עונה אחת במדי מכבי חזר בראון לקבוצת ז'לגיריס קובנה, הוא זכה עימה באליפות וגביע הליגה הבלטית, ובמאי 2010 מונה למאמנה לאחר שדריוש מסקוליונאס פוטר במהלך סדרת הגמר נגד ריטאס וילנה.
באוקטובר 2011 פרש מכדורסל מקצועני.
היטל בצורת
היטל בצורת (או בשמו הרשמי: היטל בשל צריכת מים עודפת) הוא היטל שחייב בו מי שצרך מים מעבר לכמות הקבועה בחוק. ההיטל נקבע במסגרת חוק ההסדרים לשנים 2009 ו-2010, כהוראת שעה עד ה-31 בדצמבר 2010, במטרה להפחית את צריכת המים בשל המחסור שנוצר עקב הבצורת שפקדה את ישראל בשנים שקדמו לקביעת ההיטל.
רקע
במשך חמש שנים ברציפות, בין 2005 ל-2009, כמויות המשקעים השנתיות היו נמוכות מהממוצע, וכתוצאה מכך ירדו מפלסי המים באקוויפרים. הירידה הייתה חדה כל כך, עד כי התעורר החשש כי המשך שאיבת המים בכמה מהם יביא את מפלס המים אל "הקו השחור" - רמה שבה השאיבה עלולה לגרום לפגיעה קשה ובלתי הפיכה במקורות המים ובאיכותם.
במטרה להפחית את הביקוש למים, יזמה הממשלה, במסגרת חוק ההסדרים, הוראת שעה ובה נקבעו מכסות מים למגזר הביתי שחריגה מהן כרוכה בתשלום היטל כספי. הנחת היסוד בבסיס ההוראה היא כי ההיטל יעודד את האזרחים לחסוך במים.
הוראות החוק
ההוראות הנוגעות להיטל הבצורת קבועות בפרק כ"א לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010), התשס"ט-2009. המכסות שנקבעו הן כמפורט להלן:
בנוסף, נקבעו מכסות מיוחדות לתושבי קיבוצים, יישובים המספקים לעצמם את המים לצריכה ביתית וליישובים שבהם נמדדו לפחות 38° במשך 20 ימים לפחות בין השנים 2008-2006, וכן לנכים בעלי 100% נכות ומעלה.
גיירמו פריאנס הרננדס
גיירמו פריאנס הרננדס (בצרפתית: ; נולד ב־3 בינואר 1962) הוא רופא לפסיכולוגיה, עיתונאי עצמאי מתנגד פוליטי בקובה.
היטל בצורת
הוראות החוק
ההיטלים נגבים יחד עם חשבון המים באמצעות תאגידי המים של הרשויות המקומיות, אך מועברים לאוצר המדינה. החוק קובע כי אי העברת הסכומים שנגבו מתאגיד המים לאוצר המדינה היא עבירה פלילית.
גיירמו פריאנס הרננדס
קורות חיים
הרננדס נולד ב-3 בינואר 1962 בעיירה סנטה קלרה אשר במרכז קובה. אביו, גילרמו פריאנס קי, היה חבר לשעבר בתנועת "ה-26 ביולי" וחלק מכוחות הצבא הקובניים, ואמו הייתה פרמדיקית. פריאנס גדל אצל סבו ובשנת 1974 אביו שלח אותו לבית הספר " קמילו צ'ינפוגוס" שם נערכו חיילים ללחימה באמריקה הלטינית ובאפריקה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר, בשנת 1980, הוא נשלח למלחמה באנגולה והוצב במחלקה המורכבת מיחידות אנטי מפלגתיות ויחידות מיוחדות. הוא נשלח לאחד עשר מבצעים צבאיים, שבמהלכן נורה פעמיים, ועליהם קיבל עיטורים צבאיים רבים. בשנת 1981 החל ללמוד בבית ספר צבאי גבוה יותר באקדמיה המוטסת אשר בברית המועצות שבוגריו נקראו "הכומתה הכחולה", אך עקב רשלנות סבל מחשיפה לחומר עצבי כימי שפגע בבריאותו עד כדי כך ששוחרר מהצבא. באזרחות, הוא חקר את העולם הספרותי, גילה את ההיסטוריה שהייתה נסתרת מעיניו עד כה והפך לאנטי-קומוניסטי.
היטל בצורת
ביקורת
על היטל הבצורת נמתחה ביקורת מגורמים שונים. הטענה העיקרית נגד ההיטל היא שבעצם הטלתו נדרש האזרח לממן את מחדלי ממשלות ישראל לאורך השנים, על שלא דאגו להקים מתקני התפלה ולא קידמו די הצורך שיקום מקורות מים מזוהמים וטכנולוגיה של שימוש במים אפורים ובטיהור שפכים. טענה אחרת הועלתה נגד העברת כספי ההיטל לאוצר המדינה, ולא לפיתוח משק המים. עוד נטען כי היטל הבצורת הוטל רק על הצרכנים הביתיים, משום שלענפי החקלאות, התעשייה והמלונאות שדולה חזק שמנע הטלת היטלים דומים גם עליהם.
גיירמו פריאנס הרננדס
חזרתו לקובה
בשנת 1983 חזר לקובה והחל ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת סנטרל דה לאס וילות. עקב עמדותיו הפוליטיות הפומביות, הוא נכנס לרשימת המעקב של המשטרה החשאית. פריניאס סיים את בית הספר בשנת 1988, אך לא יכול היה להיות פרופסור לפסיכולוגיה מכיוון שהוא נחשב לא אמין מבחינה פוליטית.
היטל בצורת
ביקורת
מנגד, נטען כי משקי הבית הם צרכני המים העיקריים בישראל (בשנת 2008 צרך המגזר הביתי 755 מיליון קוב מים, לעומת 490 מיליון שצרכה החקלאות ו-88 מיליון שצרכה התעשייה). יו"ר רשות המים, אורי שני, ציין כי גם אם נעשו שגיאות בעבר, נוכח המצב החמור אליו נקלע משק המים, אין ברירה אלא להשתמש בהיטל הבצורת, וכי הוא חלק משורה של צעדים ארוכי טווח שננקטים כדי לחלץ את משק המים מהמשבר. עוד ציין שני כי היטל הבצורת משיג את מטרתו, שכן צריכת המים הביתית בישראל ירדה באופן משמעותי.
גיירמו פריאנס הרננדס
חזרתו לקובה
אחרי לימודיו עבד כפסיכולוג קליני בתחום הבריאות וכמזכ"ל הליגה הקומוניסטית הצעירה, ובהדרגה החל לבקר את המשטר הקומוניסטי ואת האלימות כלפי המתנגדים, כשהתנגד להוצאתו להורג של ארנאלדו אוצ'ואה סאנצ'ס, הוא גורש ממרפאתו ואיבד את חברותו בליגת הנוער הקומוניסטית. כמו כן, נשלל ממנו דיור על היותו לא אמין מבחינה פוליטית.
פעילותיו הפוליטיות ומאסרים
ב-1995 יצא פריניאס בגלוי נגד השחיתות שראה בקרב חברי הנהלת בית חולים גדול בעיר הולדתו סנטה קלרה. בתגובה נעצר על ידי שירות הביטחון הקובני למשך אחד עשר חודשים, הובל לאגף סגור בבית חולים פסיכיאטרי שם הוזרקו סמים לגופו. פריניאס סיפר שנים אחר כך: "עד היום אני לא יודע מה היה הרכב החומרים האלה, אבל דעתי ורוחי השתבשו לזמן ממושך".
לאחר המשפט שנעשה במהלך חודשי מאסרו של פריניאס, הוא נידון לעשרה חודשי מאסר נוספים ופוטר מבית החולים בו עבד.
בתום מאסרו, החל פריניאס את פעילותו העיתונאית והאקטיביסטית כעיתונאי חופשי הלוחם לזכויות האזרחים בארצו ונאבק בהגבלות על חופש הביטוי. מחאתו כנגד השלטון התפתחה מעבר לכתיבה: הוא קיים 23 שביתות רעב. הארוכה שבהן, שנמשכה שבעה חודשים, הייתה בשנת 2006 אשר התרחשה כמחאה על ההגבלות החמורות שהטילה הממשלה על השימוש באינטרנט, והסתיימה רק כאשר חייו של פריניאס היו בסכנה.
שביתת רעב מפורסמת נוספת אותה קיים פריניאס התרחשה במטרה למחות על מותו של עמיתו האסיר הפוליטי אורלנדו זאפטה טמאיו, פריניאס ציין שימשיך בשביתה עד לשחרורם של עשרים ושישה אסירי מצפון. שביתה זו הובילה לשיחרורם של 52 אסירי משטר.
פריניאס ממשיך את פעילותו הפוליטית והאקטיביסטית כנגד המשטר ובעד חופש הביטוי בשביתות רעב נוספות שמקיים ובהפגנות רבות.
פרס סחרוב לחופש המחשבה
בשנת 2010 זכה פריניאס בפרס סחרוב לחופש המחשבה על ידי הפרלמנט האירופי. בטקס זכה לתשבחות על ידי הפרלמנט שכינו אותו כ"סמל המאבק לחופש הביטוי". בדצמבר 2010 הממשלה הקובנית שללה מפרינס אשרת יציאה הדרושה כדי לנסוע לשטרסבורג כדי לקבל את הפרס, והוצב בטקס כיסא ריק לכבוד פריניאס. בהודעה המוקלטת ששלח לטקס הענקת הפרס בפרלמנט האירופי, אמר פריניאס: "אני גאה להיות חלק קטן מרוח ההתקוממות של העם הקובני".
איוויצה דאצ'יץ'
איוויצה דאצ'יץ' (בסרבית: Ивица Дачић, בכתב לטיני: Ivica Dačić; נולד ב-1 בינואר 1966 בפריזרן, קוסובו) הוא פוליטיקאי ומדינאי סרבי, שכיהן כראש ממשלת סרביה בשנים 2012–2014. הוא מילא גם את תפקיד שר הפנים בשנים 2008–2014. החל מאפריל 2014 דאצ'יץ' מכהן כסגן ראש הממשלה ושר החוץ של סרביה בממשלות קואליציה בראשות אלכסנדר ווצ'יץ' וכעת בראשות אנה ברנאביץ'. הוא יושב ראש המפלגה הסוציאליסטית של סרביה החל משנת 2006. בשנים 2008–2012 כיהן כסגן ראש ממשלה ושר הפנים בממשלות בראשותו של מירקו צבטקוביץ'. אחרי "מהפכת הדחפורים" והדחתו של סלובודן מילושביץ' (2001-2000), דאצ'יץ' נבחר להנהגת המפלגה והפך למנהיג שלה. תחת הנהגתו המפלגה עברה מפנה מהמגמה הלאומנית הקודמת אל קו מדיני המקדם את ההתקרבות לאיחוד האירופי.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
איוויצה דאצ'יץ' נולד בעיר פריזרן, באזור קוסובו, אז ביוגוסלביה ומגיל שש גדל בז'יטוראג'ה. אביו, דסימיר דאצ'יץ' היה קצין במשטרה ואמו, יֶליסאבטה הייתה עקרת בית. שני ההורים נולדו בכפרים שבמרגלות ההר יאסטרבאץ. דאצ'יץ' היה ילד מחונן והצטיין בידע הכללי ובשנינותו, שיחק כדורגל וכדוריד. זכה פעם במקום הראשון בתחרות הארצית להיסטוריה "טיטו, המהפכה, העולם". אחרי לימודי תיכון בעיר ניש, בהם הצטיין גם כן, למד מדעי המדינה באוניברסיטת בלגרד. השיג תואר בעיתונאות בשנת 1989 עם ציון מרבי וזכה בפרס הסטודנט הטוב ביותר על הישגים מדעיים. אחותו, אמיצה, למדה הוראה ודרמה.
הקריירה הפוליטית
בימי לימודיו באוניברסיטה הצטרף איוויצה דאצ'יץ' למפלגה היחידה - האיחוד הקומוניסטי ואחרי הקמת המפלגה הסוציאליסטית על ידי סלובודן מילושביץ', נבחר דאצ'יץ' בשנת 1990 ליושב ראש הראשון של הסוציאליסטים הצעירים של בלגרד. אז ערך את ביטאון המפלגה הסוציאליסטית - "אפוכה" ("התקופה"). באמצע שנת 1991 התקבל כחבר במפלגה הסציאליסטית של סרביה. בהתחלת שנות ה-1990 עמד בראש המטה להסברה ולתעמולה של המפלגה.
בשנים 2000-1992, בימי מלחמת קרואטיה (1995-1991) ומלחמת בוסניה (1995-1992) היה דובר המפלגה הסוציאליסטית. בשנים 2003-2000 סגן יושב ראש המפלגה. בשנת 2004 היה מועמד לנשיאות. הוא כיהן בשנים 2004-1992 כחבר בפרלמנט הסרבי וב-2004 גם כחבר בפרלמנט של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. החל משנת 2008 היה לשר הפנים וסגן ראש הממשלה. בזמן כהונתו כשר הפנים רדובאן קאראג'יץ' וראטקו מלאדיץ' הוסגרו לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. כמן כו אזרחי סרביה זכו לפטור מאשרת כניסה לארצות האיחוד האירופי. דאצ'יץ' היה גם יושב ראש מועדון הכדורסל "פרטיזן בלגרד" וסגן יושב ראש הוועד האולימפי של סרביה.
באוקטובר 2000 - ינואר 2001 מילא את תפקיד שר התקשורת בממשלת מעבר בראשות מילומיר מיניץ', לפני קיום הבחירות דמוקרטיות לפרלמנט. אחרי מותו של מילושביץ', בדצמבר 2006 נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאליסטית של סרביה.
ראש ממשלה
הממשלה החדשה הצהירה שתעשה מאמצים כדי לקדם את המשא ומתן על הצטרפות סרביה לאיחוד האירופי. היא אינה מוכנה להכיר בעצמאות קוסובו, אך הביעה נכונות להמשך דו-שיח פוליטי ודו-שיח טכני עם פרישטינה. היא קיבלה את תוצאות המשא ומתן שניהלה הממשלה הקודמת והביעה מחויבות לפתרון בעיית קוסובו-מטוחיה בדרכי שלום. במאי 2011 הצהיר דאצ'יץ' שתומך בחלוקת קוסובה כ"פתרון מציאותי יחיד", דעה הנוגדת את מדיניות האיחוד האירופי. ביולי 2011 הוא התמודד עם "משבר צפון קוסובו", אחרי גיחה של משטרת קוסובו לתוך הערים בצפון קוסובו, בהן יש רוב סרבי. אף על פי שהמתח בין סרביה ובין קוסובו דעך עקב התערבות כוחות נאט"ו, הוא עדיין עומד במרכז הדאגות של האיחוד האירופי שגינה את קוסובו עבור ההתגרות הנ"ל.
ממשלתו של דאצ'יץ' תומכת בכיבוד במלואו של הסכם דייטון ומפתחת שיתוף פעולה בכל המישורים עם רפובליקה סרפסקה בבוסניה.
באוגוסט 2010 משפחתו הועמדה באבטחה של המשטרה עקב איומים על ידי "מאפיה" מקומית. בשנת 2012 סוכנות המודיעין של סרביה גילתה שברון הסמים דארקו זאריץ' הציע פרס בשווי 10 מיליון אירו תמורת רציחתם של בוריס טאדיץ' ושל איוויצה דאצ'יץ'.
בתחום הכלכלה
דאצ'יץ' התחייב להיאבק בשחיתות ובעולם התחתון. בסוף אוגוסט הקים מועצת שיקום כלכלי, על מנת להילחם במשבר הכלכלי שבא לידי ביטוי בחובות גדולים של המדינה, אינפלציה דוהרת וצניחת היצוא. באוגוסט 2012 מונתה יורגובנקה טבקוביץ' לתפקיד נגיד הבנק הלאומי של סרביה.
שר חוץ וסגן ראש הממשלה
בשנת 2014 התמנה לסגן ראש הממשלה ושר חוץ בממשלת קואליציה בראשות אלכסנדר ווצ'יץ'.
חייו הפרטיים
איוויצה דאצ'יץ' נשוי ואב לבן ובת. הוא דובר אנגלית ורוסית. אחד מתחביביו הוא חובבות רדיו.
הווארד ברמן
הווארד לורנס ברמן (באנגלית: Howard Lawrence Berman; נולד ב-15 באפריל 1941) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-28 של קליפורניה משנת 1983 עד 2013.
ברמן הוא חבר המפלגה הדמוקרטית. הוא נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) והיה עורך דין וחבר באספה המדינתית של קליפורניה מ-1973 ועד 1982, לפני כניסתו לתפקיד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
השקפות פוליטיות
ברמן מגדיר את עצמו כליברל. ותומך בקו של אגף הפרוגרסיבים של המפלגה הדמוקרטית. ברמן הגן על עבודות בתעשיית הסרטים ממיקור חוץ ב"הפקות עריקה" (runaway production), שהם סרטים ותוכניות טלוויזיה שמיועדים לשידור בתוך ארצות הברית אבל מופקים מחוץ למדינה. הוא גם הצביע נגד תיקון לחוקת ארצות הברית שדורשת תקציב מאוזן, איסור על חילול הדגל (שריפת הדגל), החוק הפדרלי להגנה על הנישואים (שאוסר על המדינות והממשל הפדרלי להכיר בנישואים חד-מיניים, אף אם זה חוקי באחת המדינות), הגבלות על הפלה, עונש המוות, רפורמה בתביעות משפטיות, איסור על תרומות של "כסף רך" (כסף מעמותות לקמפיין בחירות) למפלגות פוליטיות ארציות, קיצוץ במס שנתמך על ידי המפלגה הרפובליקנית, קידוח נפט במפלט הבר הלאומי הארקטי המוגן (ANWR) ורפורמה בביטוח בריאות.
בצד הלא פרוגרסיבי שלו, הוא הציע חקיקה אשר תחתה בעלי זכויות יוצרים יהיו יכולים להשתמש בכלים טכנולוגיים כגון חסימת קבצים, הפנייה מחדש של כתובות אינטרנט, יצירת כתובת IP חסומה (Spoofing) ואמצעי הסחה מהסגרת בסיס נתונים (Decoys). בין שאר הדברים האחרים, פיקוח על פרטיות בחוק הפיראטיות של רשתות עמית לעמית (כגון קאזה). הוא הצביע בעד הסכם NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) והסכמי סחר שונים אחרים עם מדינות ספציפיות, ומתנגד להסרת התמיכה של ארצות הברית מארגון הסחר העולמי, אך הוא הצביע נגד החוק העדכני יותר, CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה). באותה שנה, הוא הצביע להפסיק בשלבים רבות מתוכניות הסובסידיות למשקים, אשר כוננו במקור על ידי הממשל של פרנקלין דלאנו רוזוולט כחלק מהניו דיל.
ברמן הצביע בעד פעילות צבאית בעיראק בשנים 1991 ו-2003, עמדה שפגעה בעמידתו מול ליברלים רבים במחוז שלו. ברמן ידוע בהגנה שלו על אינטרסים של זכויות יוצרים והברית שלו עם תעשיית הבידור; עקב כך לפעמים מתייחסים אליו כ"הנבחר מהוליווד". בנוסף להוליווד, מחוז הבחירה שלו גם מכסה בקירוב את החצי המזרחי של מחוזות עמק פרננדו של לוס אנג'לס והעיר סן פרננדו.
הקריירה בקונגרס
ב-5 באוקטובר 2006 ברמן מונה להיות החבר הבכיר בוועדת האתיקה של בית הנבחרים בחקירת השערורייה של מרק פולי.
החברה הישראלית לכימיה
החברה מורכבת מעשר חטיבות: כימיה אנליטית, חישובית, חינוכית, אנאורגנית-ביואנאורגנית, תעשייתית, רפואית, אורגנית, ביואורגנית ופיזיקלית-אורגנית, פיזיקלית, מצב-מוצק, ותאורטית.
החברה מארגנת כנס מקצועי שנתי, הנחשב לכנס המרכזי של עולם הכימיה בישראל, ובו משתתפים חוקרים מהאקדמיה והתעשייה. כמו כן מפרסמת החברה ביטאון תקופתי, מעניקה פרסי הצטיינות לחוקרים וסטודנטים, ומארגנת "אולימפיאדת כימיה", ה"כימיאדה", לתלמידי תיכון. החברה מקיימת קשרי ידידות עם אגודות מקצועיות לכימיה ברחבי העולם, דוגמת האגודה האמריקנית לכימיה והחברה המלכותית לכימיה. החברה הישראלית לכימיה חברה בארגונים בינלאומיים; כמו באגודה האירופית לכימיה (EuChemS) ובאיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC). החברה שותפה להוצאת כתב העת השבועי Physical Chemistry Chemical Physics, יחד עם 15 אגודות מקצועיות לכימיה מרחבי העולם, בניהולה המרכזי של החברה המלכותית לכימיה.
יצחק סמוקובליה
יצחק (איסאק) סָמוֹקוֹבְלִיָה (בסרבו-קרואטית: Isak Samokovlija, בסרבית קירילית: Исак Самоковлија; 3 בספטמבר 1889, גוראז'דה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 15 בינואר 1955, סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה סופר ורופא יוגוסלבי ממוצא יהודי, אשר תיאר בספריו את הווי חייהם של יהודי בוסניה.
ביוגרפיה
יצחק סמוקובליה נולד בגוראז'דה שבבוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית ספרדית שהיגרה מסמוקוב לבוסניה. הוא רכש השכלה תיכונית בסרייבו ולמד רפואה באוניברסיטת וינה בסיוע מלגת לימודים שקיבל מאגודת לה בנוולנצייה (La Benvolencia) אשר פעלה לקידום ההשכלה בקרב יהודי סרייבו. ב-1917, עם סיום לימודיו, שב לסרייבו והועסק כרופא בבית חולים צבאי. במקביל החל לפרסם מאמרים ושירים בעיתונות הקהילתית. ב-1927 הוציא לאור את סיפורו הקצר הראשון. לאורך שנות ה-30 הוציא לאור מספר ספרים אשר חלקם הומחזו. סיפוריו הבליטו את רובד האוכלוסייה קשת היום בקרב יהדות בוסניה, פרנסתם והווי חייהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, סולק סמוקובליה ממשרתו ובהמשך נעצר. הוא הצליח לברוח ממעצרו ולחמוק ממעצר נוסף. ב-1946, הוציא לאור אסופת סיפורים קצרים ובהמשך כיהן כיושב ראש אגודת הסופרים של בוסניה והרצגובינה אשר תחת יוגוסלביה. בשנים 1948–1951 ערך את מזגין הספרות "בראזדה" (בסרבו-קרואטית: Brazda). ב-1953, ביקר סמוקובליה בישראל לרגל חגיגות יום העצמאות ונטיעת יער קדושי יוגוסלביה.
יצחק סמוקובליה הלך לעולמו בסרייבו ב-1955 והוא בן 65. נקבר בבית העלמין הספרדי הישן. הוא היה נשוי להֶדָה לבית בְּרוּנֶר ואב ל-3 ילדים.
במהלך מלחמת בוסניה עלו חלק מבני משפחתו לישראל.
הפרקליט
"הפרקליט" הוא כתב עת משפטי היוצא לאור על ידי לשכת עורכי הדין בישראל משנת 1943.
בשנים האחרונות נערך כתב העת על ידי סטודנטים למשפטים במסלול האקדמי המכללה למינהל בהדרכתו של עורך איש סגל בכיר של המכללה, והוא כתב העת המשפטי הוותיק ביותר בישראל.
הגיליון הראשון
בהתאם להחלטת ועידת הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל בשנת התש"ג-1943, הוטל על נשיא הוועד המרכזי באותה תקופה, עוה"ד ד"ר מרדכי עליאש, וסגנו משה דוכן, לפעול להוצאת ביטאון משפטי של ההסתדרות. באותה שנה יצא לאור בעיר תל אביב, הגיליון הראשון של "הפרקליט" מבית הסתדרות עורכי הדין. עורכו הראשון של כתב העת היה פלטיאל דיקשטיין ולאחר סיום תפקידו בא במקומו כעורך הביטאון אהרון פולונסקי, שמאמריו פזורים בגליונות הפרקליט הראשונים תחת שם העט "אפולו". בדברי הפתיחה לרגל הוצאתו לאור של הגיליון הראשון, כתב עו"ד עליאש את הדברים הבאים:
הפרקליט בשנותיו הראשונות
בשנים שקדמו לקום המדינה, ובשנים הראשונות להיווסדה, שימש כתב-העת כר פורה של שיג ושיח אקדמי אודות עתידה של מערכת המשפט הישראלית ושופר לדעות וללבטים שפשו אותה עת בקרב קהילת המשפטנים הצעירה של מדינת ישראל. נכתב בו אודות אימוץ שיטת המשפט החדשה, השימוש במשפט העברי, משמעות הכרזת המדינה, חשיבות הפורמליזם וכדומה. בין הכותבים היו גדולי המשפט והמחקר האקדמאי באותה תקופה, השופטים חיים הרמן כהן ומשה זילברג, האקדמאים פרופ' גד טדסקי ופרופ' בנימין אקצין.
בשנים הראשונות לקום המדינה היה "הפרקליט" הביטאון המשפטי היחידי ששירת את עורכי הדין והשופטים במדינת ישראל, וזאת בטרם נוסדו הביטאונים של הפקולטות השונות למשפטים.
בשנת 1961, עם הפיכת לשכת עורכי הדין לאיגוד סטטוטורי, לאחר חקיקת חוק לשכת עורכי הדין, הפך "הפרקליט" לביטאונה המשפטי המקצועי המרכזי של לשכת עורכי הדין בישראל. באותן שנים הצטרפה הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים למערכת "הפרקליט".
הפרקליט בשנותיו האחרונות
נכון ל-2010, יוצא "הפרקליט" בתדירות של שני גליונות בשנה, וכותבים בו אנשי אקדמיה, שופטים ועורכי דין. במשך שנים ערך את כתב העת פרופ' מיגל דויטש. משנת 2006 ואילך שימשו כעורכים פרופ' יורם רבין וד"ר יניב ואקי, מבית-הספר למשפטים של המסלול האקדמי, המכללה למנהל. הפרקליט נערך בשיתוף עם תלמידי בית-ספר זה.
גיליונותיו האחרונים של "הפרקליט" מוצגים במלואם באתר האינטרנט שלו.
בין 2016 ל-2022 לא יצאו לאור חוברות חדשות, אך חוברת 'הפרקליט' נה החלה להתפרסם באתר האינטרנט של לשכת עורכי הדין בשנת 2022, בה צפויה החוברת השלמה לצאת לאור. עורכי הגיליון החדש הם ד"ר יניב ואקי וד"ר אלון רודס.
הדג נחש
הדג נחש היא להקת היפ הופ ישראלית שהוקמה בירושלים בשנת 1996. שם הלהקה הוא ביטוי משוכל של המונח "נהג חדש".
חברי הלהקה בהנהגת הסולן שאנן סטריט פעילים חברתית ויזמים קבועים של אירועי תרבות ומוזיקה בקרב אוכלוסיות מוחלשות דוגמת פסטיבל בשקל. הלהקה, ובעיקר שאנן סטריט, מזוהים כאוהדי בית"ר ירושלים והדבר נזכר בשיריהם, בעיצוב הסמל והאלבומים שלהם ובלבושם, אם כי במהלך שנות יצירתה של הלהקה התעמעם מוטיב זה. מרבית שירי הלהקה הם שירי מחאה והם עוסקים בעיקר בנושאים כגון תהליך השלום, האווירה הפוליטית בישראל וסמים קלים ולעיתים אף בתהליך יצירת המוזיקה עצמה.
תחילת הדרך
הלהקה החלה דרכה בתחילת 1996 בירושלים, לאחר מפגש מקרי בין שאנן סטריט לדודוש קלמס, קלידן הלהקה, שעבד בחנות הדיסקים "פיקדילי" הירושלמית. סטריט הפיץ לחנויות בירושלים סינגל סולו שלו תחת הכינוי "הדג נחש" בשיר "שלום סלאם פיס", שמאוחר יותר גם הפך לשיר הראשון של הדג נחש כלהקה. קלמס הציע לו להקים להקה והביא את החברים מלהקת הג'אמים שלו "מנדו": יאיא כהן אהרונוב, ירון מוהר ומשה אסרף ("אטרף"). חזרות הלהקה היו בצוללת הצהובה בירושלים. לאחר מכן הצטרפו ללהקה שחר מינץ בגיטרה ומאיר שליבו בחצוצרה. ההופעה הראשונה שלהם כהרכב הייתה במרץ 1996, בבר "הגותהאם", שהיה בבעלות סטריט.
בשנת 1998 הוציאו את אלבום ההופעה "Live in Tel Aviv", ובשנת 1999 הוציאו אלבום הופעה נוסף, "Live in Jerusalem". לאחר מאות הופעות בירושלים ובתל אביב, החליטה הלהקה שהיא זקוקה לדיג'יי. הלהקה אירחה מספר דיג'יים ובסופו של דבר נבחר הבולט שבהם, גיא מר, להצטרף כחבר קבוע ועם השנים אף הפך לסולן בלהקה. בהמשך גם סקסופוניסט הלהקה שלומי אלון החל לקבל קטעי סולו אותם חלק יחד עם קטעי הנגינה שלו.
בהופעת הלהקה במועדון הבארבי הבחין בכישרונם המוזיקאי קובי אוז, שהחתים אותם בלייבל שלו, "לבנטיני". הדג נחש ניגנו בהופעות של להקתו של אוז טיפקס כלהקת חימום, ובד בבד החל אוז בהפקה מוזיקלית של אלבום הבכורה של הלהקה. האלבום, "המכונה של הגרוב", יצא בשנת 2000. את כל שירי האלבום כתב שאנן סטריט והלחינו כל חברי הלהקה, שניים מהם יחד עם אוז. שני השירים המצליחים ביותר באלבום היו "לא מוותר" ו"אף אחד" ובשניהם השתתפה בשירה הזמרת מזי כהן.
במקביל לפעילותם בלהקה, הקימו בשנת 1998 חלק מחברי "הדג נחש" להקה חדשה בשם "צ'קלקה", שפועלת במקביל לפעילות הדג נחש. צ'קלקה כוללת את אמיר בן עמי (גיטרות), יאיא כהן אהרונוב (בס), דודוש קלמס (קלידים), גיא מר (DJ וסאונד) ובנוסף את המתופף ניר מנצור, החבר היחידי שאינו שייך ללהקה. צ'קלקה מנגנים בעיקר מוזיקה שחורה, אלקטרונית וקטעים אינסטרומנטליים. כמו כן, צ'קלקה השתתפו כלהקת הליווי בהופעותיו של ברי סחרוף במשך תקופה מסוימת.
העשור הראשון של שנות ה-2000
בשנת 2003 יצא אלבומה השני של הלהקה, "לזוז", בהפקה מוזיקלית של יוסי פיין, שגם השתתף בעיבודים עם חברי הלהקה. האלבום זכה להצלחה, זכה במעמד "אלבום זהב", תוך שנמכר בכ-30,000 עותקים, וכלל להיטים כ"מספרים", "גבי ודבי" ו"לא פראיירים". באלבום התארחו מספר זמרים, ובהם ברי סחרוף בשני שירים.
יוסי פיין הפיק גם את אלבומה השלישי של הלהקה, "חומר מקומי", שיצא בשנת 2004 והופעת הבכורה שלו הייתה במוסד החינוכי מבואות עירון. להיט האלבום היה "שירת הסטיקר", שהלחינו חברי הלהקה על פי מילים של הסופר דויד גרוסמן, שנלקחו מסטיקרים שונים. בשיר השתתפה אהובה עוזרי בנגינה על בולבול טרנג. שירים נוספים מצליחים באלבום היו "חליפות" עם הזמרת ליאורה יצחק, "הכאפה המצלצלת" ו"רק פה". באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשירו של עוזי חיטמן "רציתי שתדע", במילים שהוסיפו חברי הלהקה לשיר המקורי. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה, ובעקבותיו זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי הן של רשת ג' והן של גלגלצ.
אלבומה הרביעי של הלהקה, "בעזרת הג'אם", הוקלט באולפן "In The Pocket" שביערות קליפורניה ויצא ב-2006. באלבום זה ניכר לראשונה גיוון בשירת הלהקה, שהתחלקה הפעם בין שאנן סטריט לבין גיא מר. באלבום היו פחות להיטים מבקודמיו, ואף על פי כן, זכה בפרס עמ"י בקטגוריית "אלבום השנה". השיר המצליח באלבום היה "הנה אני בא", שכתב גיא מר על מעברו מירושלים לתל אביב.
ביוני 2008 יצא סרט הקולנוע "אל תתעסקו עם הזוהן" בכיכובו של אדם סנדלר, ובו מספר קטעים משירים של הלהקה, בהם בולט הקטע "הנה אני בא" אשר מנוגן כמה פעמים במהלך הסרט ובקדימון וגם מופיע השיר "מה שבא בא".
2010 ואילך
במרץ 2011 תבע אריאל זילבר את הלהקה בטענה שהשיר "מה נעשה?" דומה לשירו "ואיך שלא". על פי פסק בוררות שערך שופט העליון בדימוס תיאודור אור בין הלהקה לזמר, נקבע כי "הדג נחש" העתיקה חלק משירו של זילבר ועשתה בו שימוש. כפיצוי שילמו חברי הלהקה לזילבר סכום של 100,000 ₪, וכן נאסר על הלהקה לעשות כל שימוש בשיר "מה נעשה". בתוך 60 ימים הוצאו כל עותקי האלבום "חומר מקומי" מהחנויות.
בינואר 2013 הוציאה הלהקה סינגל בשם "קובלנה על מפלגות ישראל", שהלחינו חבריה על פי מילים שכתב מאיר אריאל בטרם מותו. הסינגל יצא בסמוך לבחירות לכנסת התשע עשרה. הלהקה השתתפה בגרסה פרודית לשיר בתוכנית "ארץ נהדרת" לצד חברי הקאסט בדמויותיהם כפוליטיקאים, בנוסף באלבום זה הוציאו את השיר מאיר מעיר, קטע מתוך הופעה חיה של מאיר אריאל, שם הוא מדבר על מפלגות ישראל שיוצרות פילוג. בחודש פברואר יצא סינגל נוסף של הלהקה, "זמן להתעורר", שנבחר לשמש בסרט פלאות של הבמאי אבי נשר. סולן הלהקה שאנן סטריט היה שותף לכתיבת תסריט הסרט. שני השירים נכללו באלבומה של הלהקה "זמן להתעורר", שיצא בפברואר 2013. שירים נוספים מהאלבום שהתפרסמו הם "מבסוט", שבו התארח הזמר דקלון, ו"יום שישי", שבו התארח יצחק קלפטר בנגינה בגיטרה. האלבום זכה בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי למחברי השנה.
בתחילת שנת 2016 הוציאה הלהקה את אלבומה התשיעי שותפים בעם, שבו היו שיתופי פעולה עם אמנים אחרים דוגמת שי צברי ואהוד בנאי.
רודולף וירכו
רודולף וירכו (בגרמנית: Rudolf Virchow; 13 באוקטובר 1821 - 5 בספטמבר 1902) היה רופא גרמני, אנתרופולוג, ממייסדי החברה האנתרופולוגית הגרמנית, מחשובי המדינאים בתקופת פרוסיה ומנהיג מפלגת הקדמה הגרמנית שהייתה באופוזיציה לאוטו פון ביסמרק. נחשב למייסד מדע הפתולוגיה ותחום הרפואה החברתית (Social Medicine).
הדג נחש
2010 ואילך
במהלך 2017 הוציאה הלהקה שני סינגלים "עוד יהיה טוב" שמסמפל את "עוד יהיה טוב בארץ ישראל" ו" מצביעים ברגליים". ב-2018 הלהקה הוציאה את הסינגל "סע" שבנוסף לשני קודמיו יהיה חלק מהאלבום העשירי של הלהקה, שמו "וולקאם טו איזראל". האלבום יצא במרץ 2018.
רודולף וירכו
לימודיו ותרומתו למדע
רודולף וירכו נולד בסווידווין (בגרמנית Schivelbein, כיום בפולין, אז בפומרניה המערבית) למשפחה שעסקה בחקלאות, ובסיוע מלגה למד רפואה וכימיה באקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין. ב-1842, כאשר סיים את לימודיו, העדיף לעבוד באקדמיה לרפואה בברלין בתור מתלמד ברפואה מאשר להמשיך כמתוכנן בקריירה צבאית. ב-31 במרץ 1849 הושעה בגלל דעותיו הפוליטיות שתמכו בממשל ליברלי. סיבות פוליטיות הובילו למעברו לאוניברסיטת וירצבורג ללמד אנטומיה. ב-1856 חזר לברלין למשרה שניתנה לו בתור פרופסור לאנטומיה פתולוגית. אחת מתרומותיו העיקריות למדע הוא הנחלת השימוש במיקרוסקופ בעת מחקרים ברפואה ולמידה של סטודנטים. מתוך כך נקרא הקמפוס בו פעל על שמו, "קליניקה קמפוס וירכו".
לזכותו של וירכו נזקפות עשרות תגליות, ביניהן פיתוח התאוריה הידועה ביותר שלו - תאוריית התא (ללא קשר לגילוי של תאודור שוואן שפיתח תאוריה בעלת אותה שם). רודולף וירכו נחשב לראשון שאבחן את מחלת הלוקמיה, אך ידוע יותר בתור מי שגילה את תאוריית התא "Omnis cellula e cellula", שפרסם בשנת 1858. התאוריה מסבירה את ההפרדה בין התאים השונים. מתוך התאוריה מסביר וירכו שכל תא נוצר מתוך תא בדיוק כמוהו.
הדג נחש
2010 ואילך
בשנת 2019 הוציאו גרסה מחודשת לשירם, "שירת הסטיקר", כהצדעה לעמותות בישראל הפועלות בהתנדבות. בשנת 2020 הוציאו את שיר המחאה "בומבה", העוסק במחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש. באותה שנה יצא הסינגל "אנא אנחנו" עם הזמרת צליל דנין שהופיעה באלבומם "העשירי". ב-1 באוגוסט 2023 הוציאו את הסינגל "אי אפשר לשקר את הלב" עם לאה שבת ופלד.
השפעה
להקת "הדג נחש" תרמה רבות להתאקלמות ההיפ הופ והראפ בישראל ונחשבת היום לאחת הלהקות המצליחות בישראל, כשבאמתחתה תשעה אלבומים. סגנונה מאופיין כראפ המשלב מסרים של סובלנות, שוויון ושלום, וכולל מחאה חברתית ופוליטית לפי מסורת הסוגה. בשיריה מוחה הלהקה נגד חוליי החברה הישראלית, ובהם שחיתות (בעיקר בפוליטיקה), יחסי הון ושלטון, אלימות נגד נשים, מעמדם של צה"ל ושל מלחמות ישראל בנרטיב הישראלי ועוד. רוב השירים נכתבים על ידי שאנן סטריט, סולן הלהקה, אם כי הקרדיט באלבומי הלהקה מציין לרוב כי השירים נכתבו והולחנו על ידי כל חבריה.
רודולף וירכו
לימודיו ותרומתו למדע
וירכו, כמו צ'ארלס אמיל טרויסיר, גילה את ההתפתחות הסרטנית בגסטרולוגיה שנקראת על שמם Virchow's node & Troisier's sign.
כמו כן, גילה את תופעת הפקקת בדם כאשר קרישי דם יוצרים טרומבוזיס, וכשיש הצטברות רבה מדי נוצר מצב שנקרא "אמבוליזם". בנוסף ייסד וירכו את תחום התא הפתולוגי והפתולוגיה ההשוואתית, הבודקת מחלות בבעלי חיים ובבני אדם.
ב-1869 ייסד וירכו את האגודה לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרהיסטוריה. תחומים אלה השפיעו מאוד על תיאום והעצמת מחקרי הארכאולוגיה הגרמנית.
ב-1885 הוא ייסד את תחום הקרניומטריה, תורה שביקשה לשפר את המחקר אודות המקור של העם ההינדו-איראני, וכן מחקר אודות ה"מיסטיקה הנורדית" בעת הכנס האנתרופולוגי ב-1885 בקארלסרוהה.
פעילות פוליטית
וירכו היה פעיל פוליטי אשר תמך ברפורמות ליברליות סוציאליות בשיטת הממשל ודגל בכך שרופאים צריכים לשמש עורכי דין לעניים. את דעותיו אלה פרסם ב-1848 בספריו אודות טיפוס הבהרות ושלזיה העליונה. כן אמר כי השינוי לא יבוא על ידי הטיפול במטופל היחיד עם תרופות, אוכל, מחסה או לבוש אלא רק באמצעות פעולות רדיקליות לקידום האוכלוסייה כולה. מאידך זכור וירכו כאב המייסד של הרפואה הסוציאלית.
וירכו היה חבר במועצת העיר ברלין וחבר בפרלמנט הפרוסי מ-1861 וברייכסטאג הגרמני בין השנים 1880–1893. וירכו תמך בשיפור מערכת הבריאות לתושבי ברלין ובשיפור מערכת המים של העיר. בנוסף הקים וירכו את תחום "הרפואה הסוציאלית" שטען שהמחלה היא לא ביולוגיה של עני אלא מונעת לעיתים קרובות ממעמד חברתי. בתור מייסד וחבר במפלגת הקידמה הגרמנית שהתנגדה לממשלו של ביסמרק (Deutschen Fortschrittspartei) ופעלה למען רפורמות מרחיקות לכת באותה עת ותמיכה בדמוקרטיה ייצוגית בממשל.
וירכו היה לא היה שבע רצון מהקצב האיטי של הרפורמה המנהלית בפרוסיה. החברה האנתרופולוגית הגרמנית תחת הנהגתו חתרה לביטול המערכות הכלכליות והפוליטיות הנפרדות של מדינות גרמניה השונות וביקשה ליצור קונפדרציה גרמנית שוויונית תחת אידאולוגיה ליברלית ומדעית, כדי להקל על המתחים הדתיים, הכלכליים והחברתיים באומה הגרמנית המתהווה, בפרט לאור העובדה שבפרוסיה היו בשנת 1871 שישה עשר מיליון פרוטסטנטים ושמונה מיליון קתולים. החברה תמכה בליברליזם פוליטי, כלכלי ומדעי בפרוסיה. עם זאת, מכיוון שתמכה גם בלאומיות הגרמנית, סירבה החברה לכלול בתוכה את סניף החברה האנתרופולוגית של וינה.
בשנת 1861 הקים וירכו את מפלגת הקדמה הגרמנית ושנה לאחר מכן נבחר לפרלמנט הפרוסי עם למעלה ממאה נציגים נוספים ממפלגתו. כך הפכה מפלגת הקדמה הגרמנית למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הפרוסי. חבריה ביקשו ליצור רפובליקה שבה אחראים השרים בפני הנציגים הנבחרים של העם, ולא בפני המלך. וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שקל התפטרות אך לבסוף מינה את נשיא השרים ביסמרק להכניע את הפרלמנט הליברלי. בשנת 1862 קבע ביסמרק: "השאלות הגדולות של דורנו יוכרעו לא בנאומים ובהכרעת הרוב... אלא בברזל ובדם". הוא קרא את וירכו לדו-קרב לאחר שהאחרון קרא לו "שקרן" מעל במת הפרלמנט. וירכו ידע שהשילוב של ביסמרק וכלי נשק עשוי להיות קטלני עבורו והתנצל בפומבי, כדי להימנע מסיום חייו בלא עת.
ספריו
וירכו היה סופר פורה. בין ספריו:
ג'ואנה ניוסם
ג'ואנה קרוליין ניוסם (באנגלית: Joanna Caroline Newsom; נולדה ב-18 בינואר 1982) היא מוזיקאית אמריקאית מנבאדה סיטי שבקליפורניה, הידועה בקולה הייחודי, סגנון כתיבתה המוזיקלי והמילולי, ונגינתה על נבל.
קריירה
ניוסם נולדה בקליפורניה שבארצות הברית. ניוסם הוציאה לאור אלבום באופן עצמאי EP בשם "Walnut Whales" בשנת 2002, ו-EP בשם "Yarn and Glue" בשנת 2003. לאחר שהופיעה עם בוני פרינס בילי חתמה בלייבל "דראג סיטי", הוציאה ניוסם את אלבום הבכורה שלה, "The Milk-Eyed Mender" שהורכב ברובו מביצועים חדשים לשירים שיצאו בהקלטות הקודמות שלה, ב-2004, ממנו יצא הסינגל היחיד שלה נכון להיום, "Sprout and the Bean". לאחר מכן הופיעה בין השאר עם דוונדרה בנהארט. שיר של ניוסם בשם "Bridges and Balloons" נכלל באוסף הפולק "Golden Apples of the Sun" שערך בנהארט. המוזיקה של ניוסם בלטה בסצנת האינדי, והיא נעשתה פופולרית.
אלבומה השני, "Ys", יצא בנובמבר 2006, בהפקה גרנדיוזית יותר - באלבום השתתפו נגני תזמורת, ונכללו בו חמישה שירים, כשאורכו של הקצר ביניהם, "Cosmia", הוא 7 ורבע דקות ושל הארוך מביניהם, "Only Skin", כ-17 דקות. לאלבום תרם קולות הזמר סמוג. בשנת 2007 הוציאה ניוסם EP בשם "Joanna Newsom and the Ys Street Band" בלייבל "דראג סיטי". ב-EP שלושה שירים בלבד: חידושים לשירים "Cosmia" ו"Clam, Crab, Cockle, Cowrie", ושיר חדש בשם "Coleen".
בפברואר 2010 יצא לחנויות אלבומה השלישי, Have One on Me, כאלבום משולש שאורכו כשלוש שעות.
ניוסם הופיעה עם להקתה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ב-30 בספטמבר 2010, בהופעה שנעלה את סיבוב ההופעות הבינלאומי שלה.
בדצמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט "מידות רעות" המבוסס על ספרו של תומאס פינצ'ון בו היא קריינה ושיחקה את דמותה של סורטילאג'.
אלבום האולפן הרביעי של ניוסם, "Divers", הושק ב-23 באוקטובר 2015. אל השקת האלבום התלווה סיבוב הופעות של ניוסם שכלל כ-20 הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית. סיבוב ההופעות החל בתחילת נובמבר בעיר ברייטון, אנגליה וננעל ב-18 בדצמבר במדינת וויסקונסין, ארצות הברית.
סגנון
התקשורת כינתה את ניוסם אחד הקולות הבולטים של סצנת הפסיכו-פולק, אף על פי שהיא עצמה לא הזדהתה מעולם עם אף סגנון מוזיקלי. אפשר לתאר את סגנון המוזיקה שלה כאקספרימנטלי. בשיריה ניתן למצוא אלמנטים של פולק אמריקני, מוזיקת אוונגרד ומקצבים אפריקאיים.
חיים אישיים
ב-2013 נישאה לשחקן והקומיקאי האמריקאי-יהודי אנדי סמברג. להם בת משותפת שנולדה ב-2017.
ויליאם בטלר ייטס
ויליאם בטלר ייטס (13 ביוני 1865 – 28 בינואר 1939) היה משורר, מחזאי ומיסטיקן אירי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923. אחד האישים הבולטים של הספרות האנגלית בפרט, והספרות בכלל במאה ה-20. היה שותף להקמת תיאטרון אבי, והיה הכוח המניע מאחורי התחייה הספרותית האירית, לצד אישים כגון ליידי אוגוסטה גרגורי, אדוארד מרטין ואחרים. הוא אף כיהן בסנאט האירי במשך שתי קדנציות.
כאדם צעיר, הושפע ייטס מהאסתטיקה ומהאחווה הפרה-רפאליטית, לצד המשוררים הסימבוליסטים הצרפתים. כמו כן, הוא העריץ את המשורר הבריטי ויליאם בלייק. ייטס היה דמות מפתח בתחייה התרבותית האירית, ושאף באמצעות שיריו המוקדמים להחיות מחדש את ספרותה העתיקה של אירלנד. לעיתים הדגיש בשירתו נושאים פוליטיים, ומעורבותו בענייניה הציבוריים של אירלנד הובילה לבחירתו לסנאט האירי ב-1922. סגנון השירה שלו התפתח בכמה שלבים, ומאוחר יותר בחייו הוא נמנה עם המשוררים המודרניסטים הבולטים ביותר, לצד אמנים כמו עזרא פאונד ות"ס אליוט. ייטס החיה מחדש את טכניקת החריזה והמשקל בתקופה שבה אמנות כתיבת השירה כמעט קפאה על שמריה. כמו המשורר האמריקאי רוברט פרוסט והמשורר הבריטי תומאס הרדי, הוא ידע לנצל בכישרון רב את תבניות השירה בהן השתמש, לכדי מימוש הפוטנציאל הגבוה ביותר הטמון בהן, ובו-זמנית מצא דרך להביע את קולו בשפה עממית מדוברת, חדישה ורעננה. בשנותיו המאוחרות יותר, החליט ייטס לעצב מחדש את שירתו, בעזרתו של עזרא פאונד, תוך שהיא מצביעה על כיוון חדש לחלוטין, באמצעות שירים שהם לא רק פרובוקטיביים וחדשניים, אלא גם מהפנטים ומלאי יופי.
ייטס נולד בסנדימאונט שבדבלין, אירלנד, והתחנך הן בה והן בלונדון. את חופשות ילדותו הוא העביר במחוז סלייגו, והחל ללמוד שירה מגיל צעיר, תוך שהוא נשבה בקסמן של אגדות עם איריות ונהיה חסיד נלהב של מיסטיקה. נושאים אלו, הפולקלור האירי ועולם המיסטיקה, מופיעים רבות בכמה מתקופות יצירתו. דבר זה מתבטא בדגש על שימוש בסמלים מעולם המיתולוגיה האירית, החל מהשלב הראשון של יצירתו, שנמשך עד תחילת המאה ה-20, ועד לשימוש גובר והולך בסמלים אישיים יותר, אם כי הקשורים אף הם לנופיה של מערב אירלנד, בהם התמקד החל מהשלב האמצעי ועד המאוחר של יצירתו. דבר זה משקף את השניות השזורה בשיריו, בין המישור האישי לבין הלאומי, שהתבטאה בעיקר במשבר הזהות התרבותי אותו עבר ייטס כבן המעמד הפרוטסטנטי האנגלו-אירי השליט, שניסה לשמר את מסורותיו (שעמו התמודד ייטס דרך משיכתו לתרבויות המזרח), לבין רצונו להחיות את התרבות והשפה הקלטית העתיקות. כרך השירה הראשון פרי עטו, "נדודי או'שין ושירים אחרים", פורסם בשנת 1889. השירים הכלולים באוסף מתאפיינים במקצב אטי ולירי, דבר המשקף את החוב האמנותי שחלק ייטס למשוררים אחרים כגון אדמונד ספנסר ופרסי ביש שלי, וכמו כן למשוררי האחווה הפרה-רפאליטית. החל מ-1900, במהלך שנות העשרים ועד סוף חייו, נעשתה שירתו של ייטס יותר ריאליסטית, והתבססה דווקא על הרעיונות האזוטריים אותם גיבש בספרו "חזון" (1925). הוא החל לזנוח את רוב אמונותיו הטרנסצנדנטליות אשר להן נחשף מנעוריו. עם זאת, הוא המשיך לעסוק במסכות פיזיות ורוחניות, אשר קשורות בקשר הדוק לתאוריות שהציג בדבר מעגליות מחזורית-היסטורית של האנושות והעולם בכלל, המתוארת בהרחבה גם היא בספר "חזון".
ראשית חייו
כאדם בעל מוצא משפחתי אנגלו-אירי, ויליאם בטלר ייטס נולד בסנדימאונט שבדבלין. אביו, ג'ון בטלר ייטס (1839–1922), היה צאצאו של ג'רוויס ייטס, חייל בשירותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, סוחר בבגדים וצייר מפורסם שנפטר ב-1712. בנג'מין ייטס, נכדו של ג'רוויס וסב-סב-סבו של ויליאם, נישא למרי בטלר בשנת 1773, בת למשפחה אשר היו בבעלותה נחלות במחוז קילדייר שבאירלנד. לאחר נישואיהם, הם החליטו להוסיף את השם בטלר לשם משפחתם. מרי, הייתה למעשה, צאצאית של הרוזנים הראשונים לבית אורמונד, אשר השתייך לענף ניאם-גאורן באילן היוחסין של משפחתה.
ייטס חונך כבן המעמד הפרוטסטנטי השליט באירלנד, אשר באותו הזמן עבר משבר זהות קשה. בעוד שמשפחתו תמכה בצורה ניכרת בשינויים שחוותה האומה האירית, התחייה הלאומית של סוף המאה ה-19 גרמה לפיחות ישיר במורשת עליה גדל וזו בתורה השפיעה על ראיית עולמו למשך שאר ימי חייו. ב-1997, הביוגרף ר. פ. פוסטר העיר שאימרתו של נפוליאון שכדי להבין את האדם אתה מוכרח לדעת מה התרחש בעולם כשהיה בן עשרים היא אמרה נכונה בעליל לגבי סיפור חייו של ויליאם בטלר ייטס. שנות ילדותו ונעוריו של ייטס עמדו בצילה של היחלשות כוחו של המעמד הפרוטסטנטי, אשר היווה מיעוט, לטובת הרוב הקתולי. שנות ה-80 של המאה ה-19 חזו בבחירתו לפרלמנט של צ'ארלס סטיוארט פרנל ובעלייתה של התנועה למען "שלטון בית" (Home Rule) ולמען עצמאות אירלנד. כהמשך לכך, שנות ה-90 עמדו בשיאו של הגל הלאומי ששטף את האי האירי, במקביל לעליית כוחם הפוליטי של הקתולים, דבר שבלט לקראת המעבר למאה החדשה. להתפתחויות הללו הייתה השפעה עמוקה על שירתו של ייטס, וכתוצאה מכך הייתה לחקירותיו את הזהות האירית, הן במישור האישי, הן במישור הציבורי, השפעה משמעותית על הביוגרפיה של ארצו.
ב-1867, עברה המשפחה ללונדון כדי לאפשר לאביו, ג'ון בטלר ייטס להתקדם בקריירת הציור שלו. בתחילה, חונכו ילדי המשפחה בביתם. אמם, שהתגעגעה לסלייגו, סיפרה להם אגדות וסיפורי עם איריים. אביהם העניק להם חינוך בסיסי בגאוגרפיה וכימיה, גם אם בצורה לא עקבית ולקח את הילד ויליאם לסיורי מחקר בחיק הטבע, בקרבת העיירה סלאות', לשם לימוד ההיסטוריה הפיזית של האזור הסמוך למקום מגורי המשפחה. ב-26 בינואר 1877, החל ייטס ללמוד בבית הספר גודולפין, שם למד במשך ארבע שנים. ככל הנראה, לא נהנה במיוחד בבית הספר ולא היה תלמיד בולט. דו"ח בית-ספרי מאותם ימים מתאר את ביצועיו ותפקודו הלימודיים כדלקמן: "סביר בלבד. כנראה טוב בלטינית יותר מכל מקצוע לימודי אחר. גרוע מאוד באיות". למרות קשייו בלימוד מתמטיקה ושפות (בעיקר עקב מוגבלותו בכושר הבחנה בשמיעת צלילי דיבור שונים), ייטס מצא את עצמו מרותק לשיעורי הביולוגיה והזואולוגיה. המשפחה חזרה לדבלין מסיבות כלכליות לקראת סוף 1880, וחייתה בתחילה במרכז העיר, בפרבר הארולד'ס קרוס ומאוחר יותר בפרבר הוות'.
המשורר הצעיר ויצירתו המוקדמת
במקביל לכתיבת השירה כשלעצמה, קישר ייטס בין אומנותו זו לבין רעיונות ורגשות דתיים. בתארו את ילדותו אמר כי הייתה לו אמונה בלתי מעורערת בכך ש"אם כוח כל-יכול עיצב את גורלו של העולם, אנו יכולים לגלותו בצורה טובה יותר באמצעות המילים אשר כינסו את תשוקת לבו הפועם של עולמנו".
באוקטובר 1881 שב ייטס ללימודיו בבית הספר התיכון "ארסמוס סמית'" בדבלין. הסטודיו של אביו שכן בקרבת מקום, והוא בילה בו זמן רב ופגש רבים מציירי וסופרי העיר. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בדצמבר 1883. בתקופה זו החל לכתוב שירה, וב-1885 פרסם את השירים הראשונים שלו, וכן את המאמר "השירה של סר סמואל פרגוסון" ב"דבלין יוניברסיטי ריביו". בין השנים 1884–1886 למד ייטס ב"מטרופוליטן סקול אוף ארט" (כיום "הקולג' הלאומי לאמנות ועיצוב") ברחוב תומאס. יצירותיו הראשונות שפורסמו, חוברו כשהיה בן 17 וביניהן שיר – שהושפע עמוקות מפרסי ביש שלי – המתאר קוסם המייסד ממלכה במרכז אסיה. יצירות נוספות מתקופה זו כוללות מחזה העוסק בשלוש דמויות עיקריות (בישוף, נזיר ואישה) המואשמות בפגניות על ידי רועי צאן מקומיים, כמו גם שירי אהבה, שירי נוף וטבע רומנטיציסטים השאובים ולקוחים מתרבות אירלנד, כגון הפואמה ילד גנוב ושירים העוסקים באבירים גרמניים. מבקר הספרות צ'ארלס ג'ונסטון, הגדיר חלק מיצירותיו אלה של ייטס, כיצירות שמרניות אך לחלוטין לא-איריות, הנובעות לכאורה מ "מאגר חלומות עצום מלאי צער לוחש". יצירתו המוקדמת נטתה למלאות רומנטית אשר מתבטאת למשל באוסף סיפורי הפיות "בין הערביים הקלטי" (The Celtic Twilight, הודפס ב-1893, יצא לאור בשנים 1894 ו-1902) ובאופן כללי יותר הביעה תהילה לנוף האירי אשר ייטס חלם עליו כילד. דוגמה נאה לסגנון הפואטי המוקדם הזה של ייטס, היא השיר "אי-האגם של איניספרי" (The Lake-Isle of Innisfree), עם הצלילים השופעים והרגישות הרומנטית שבו:
היצירה המוקדמת של ייטס שאבה רבות ממיתוסים ואגדות איריות, ומהשירה הפרה-רפאליטית. ב-1893 ייטס שיתף פעולה עם אדווין אליס בחיבור המהדורה המלאה הראשונה של יצירותיו של ויליאם בלייק (The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical; אנגלית: The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical). בתהליך הכתיבה הם גילו מחדש יצירה נבואית-תנ"כית רחבת היקף, שלא פורסמה מעולם על ידי בלייק, אותה הם החליטו להוציא לאור במסגרת המהדורה באופן מיידי: "ואלה, או ארבע הזואות" (Vala, or, the Four Zoas).בשלב מאוחר יותר בחייו, ייטס שיבח את בלייק בתארו אותו כאחד מ.
במאמר שחובר מאוחר יותר על ידי ייטס, על המשורר פרסי ביש שלי, ייטס כתב, "אני קראתי מחדש את פרומתאוס המשוחרר... ונדמה לי עוד יותר מפעם, כי יש לו מקום ברור בין כתבי הקודש של העולם".
השיר האפי המשמעותי הראשון של ייטס היה "אי הפסלים": יצירת פנטזיה שהציבה את המשוררים אדמונד ספנסר ופרסי ביש שלי כמודל אומנותי לכתיבתה. המחזה פורסם ב"דבלין יוניברסיטי ריביו". ייטס קיווה לכלול את השיר באוסף הראשון אותו עמד להוציא לאור, אך שיר זה נתפס כארוך מדי ולמעשה השיר לא פורסם יותר מעולם במהלך חייו. השיר יצא לאור רק ב-2014, כשהוצאת הספרים קווינקס בוקס הייתה אמונה על כך. יצירתו הראשונה בצורת ספר הייתה העלון "מוסדה: פואמה דרמטית" (1886), שכבר הופיעה באותו כתב העת, והדפסת מאה העותקים של העלון מומנה על ידי אביו. לאחר מכן פרסם את "נדודי או'שין ושירים אחרים" (1889). הכותרת הארוכה של שיר זה, הראשון שלא התכחש אליו בבגרותו, מבוססת על השירים של הסדרה הפניינית במיתולוגיה האירית:
השיר מכיל לדבריו של הביוגרף ר. פ. פוסטר:. שיר זה, שכתיבתו ארכה שנתיים, מדגים את השפעתם של סמואל פרגוסון והפרה-רפאליטים על יצירתו של ייטס. השיר הציג את מה שעתיד היה להיות מהנושאים החשובים ביותר שלו: המשיכה לחיים של מחשבה והגות, כנגד המשיכה לחיים של מעשה. לאחר פרסום זה לא כתב ייטס עוד שירים ארוכים. שירים מוקדמים אחרים שלו עוסקים באהבה או בנושאים מיסטיים או אזוטריים. ב-1891, ייטס הוציא לאור שתי יצירות פרוזה נוספות, "ג'ון שרמן" ו"ד'ויה", כאשר היצירה הראשונה היא נובלה והשנייה סיפור. אוספי שירה מוקדמים אחרים כוללים את "השירים" (1895), "הורד הסודי" (1897), ו"הרוח שבין קני הסוף" (1899). מעצבת הספרים וידידתו של ייטס, אלת'יאה ג'יילס עבדה על איור העטיפות של שלושת כרכי השירה הללו.
מוד גון
בשנת 1889 פגש ייטס את מוד גון, צעירה בת 23 שהחלה להקדיש עצמה לתנועה הלאומית האירית. היא הייתה צעירה ממנו ב-18 חודשים ותיארה אותו לאחר פגישתם כ"דיוקן אדם בצבע של סטודנט לאמנות". גון העריכה את מחזהו המוקדם של ייטס, "אי הפסלים", וביקשה להכירו. ייטס התאהב בגון ולאובססיביות של אהבתו אותה הייתה השפעה משמעותית על שירתו וחייו. מאוחר יותר בחייו, הוא הודה:. אהבתו של ייטס את גון, הייתה חד צדדית וללא מענה ממנה, חלקית עקב העמדה המהוססת בה נקט בנוגע להצטרפותו לפעילותה הלאומית. שנתיים אחרי שפגש בה לראשונה, הציע לה נישואין אך נענה בשלילה. מאוחר יותר, הודה, שהחל מנקודת זמן זו, "הצרות בחיי החלו". הוא הציע לה נישואין שלוש פעמים נוספות: ב-1899, 1900, ו-1901, ובכל פעם נדחה, עד שבשנת 1903 התחתנה גון עם הלאומן האירי ג'ון מקברייד. באותה שנה עזב ייטס לתקופה ארוכה לארצות הברית למסע הרצאותיו הראשון מתוך חמישה (במהלך מסע הרצאותיו הרביעי אף הביע תמיכה מסוימת בציונות, ב-26 במרץ 1920) כאשר במהלך תקופה זו היה לו גם רומן עם אוליביה שייקספיר, אותה פגש ב-1894 ונפרד ממנה ב-1897. ייטס לעג למקברייד במכתביו ובשיריו. הוא הזדעזע מנישואיה של גון למקברייד, באבדו את המוזה שלו לגבר אחר; בנוסף לכך העובדה שגו֗ן המירה דתה לקתוליות לפני נישואיה למקברייד העליבה אותו אישית, למרות היותו פרוטסטנטי-אגנוסטי. הוא חשש שמא מוד תהיה נתונה להשפעתם וללחציהם של הכמרים הקתולים.
נישואיה של גון למקברייד היו אסון. עובדה זו הסבה סיפוק לייטס, כאשר גון החלה לבקרו בלונדון. לאחר לידת בנם, שון מקברייד, בשנת 1904, הזוג הסכים לסיים את נישואיו, למרות המחלוקת שצצה ביניהם באשר לרווחת הילד, שלא הגיעה לידי פתרון מקובל על שניהם. על אף ניסיונם להשתמש בבוררות הוגשה תביעת גירושין בפריז בשנת 1905. במהלך המשפט, גון הטיחה בבעלה מספר האשמות כאשר ייטס אמור היה לשמש כעד ה'משני' הראשי, אולם יש להדגיש שייטס לא נכח פיזית בבית המשפט ולא נסע לצרפת כדי לתת עדות. הגט לא ניתן כיוון שהאישום היחידי בו הורשע מקברייד בבית המשפט היה בגין היותו שיכור במהלך נישואיהם. במקום זאת, ניתן צו פירוד כשגון מקבלת משמורת על הילד וג'ון מקבל את זכותו לפי חוק לבקרו.
, כך תיארה זאת מאהבת אחרת של ייטס, עלומת שם. ייטס התרגש פחות מכך והעיר מאוחר יותר ש.
תיאטרון אבי
בשנת 1896 הכיר לו חברו אדוארד מרטין את ליידי אוגוסטה גרגורי. ליידי גרגורי תמכה בלאומנות שאותה ביטא ייטס ושכנעה אותו להמשיך ולכתוב דרמה. על אף שהושפע מהסימבוליזם הצרפתי, התמקד ייטס בתוכן אירי, ונטייה זו התחזקה בעקבות קשריו עם הדור הצעיר של כותבים אירים. יחד עם ליידי גרגורי, מרטין וכותבים אחרים, בהם ג'ון מ. סינג, שון או'קייסי, פדריג קולום וג'יימס סטפנס, הקים ייטס את תנועת ההתחדשות המכונה התחייה הספרותית האירית (או התחייה הקלטית). מלבד יוצרים אלה, עיקר הדחיפה לתחייה באה מעבודתם של מתרגמים, שעזרו לגלות גם את הסאגות האיריות הקדומות ואת השירה הקדומה, וכן את מסורת שירי העם החדשה יותר. אחד מאלה היה דאגלס הייד, לימים נשיא אירלנד, שספרו "שירי אהבה של קונכט" זכה להערכה רבה.
אחד מההישגים המשמעותיים של התחייה היה ייסודו של תיאטרון אבי (Abbey Theatre). ב-1899 יסדו ייטס, ליידי גרגורי, מרטין וג'ורג' מור את התיאטרון הספרותי האירי כדי להעלות לבמה מחזות איריים-קלטיים. הרעיונות המקצועיים שעמדו לנגד עיניהם היו אלה של מחזאות האוונגרד הצרפתי, אשר שאפו לבטא את מנשר התיאטרון אשר אותו ניסח ייטס הצהיר בזו הלשון את תקוותיו: אולם הפרויקט הראשוני כשל ושרד שנתיים בלבד. לאחר מכן, ייטס, יחד עם שני אחים איריים בעלי ניסיון בתיאטרון – ויליאם ופרנק פיי, מזכירתו של ייטס, אני הורנימן (שקודם לכן הייתה מעורבת בהפקת "האדם והנשק" של ג'ורג' ברנרד שו בלונדון בשנת 1894), ופלורנס פאר, שחקנית הווסט אנד (West End) המצליחה, הקים את להקת התיאטרון האירי הלאומי. לצד ג'ון מילינגטון סינג, קבוצה זו הצליחה לקבל קרקע בדבלין ולפתוח את התיאטרון ב-27 בדצמבר 1904. מחזותיהם של ייטס וליידי גרגורי, "קתלין ני הוליהאן" ו-"מפיצים את השמועות" הועלו על בימת התיאטרון בערב פתיחתו. ייטס המשיך להיות מעורב בתיאטרון עד מותו, הן כחבר ההנהלה והן ככותב מחזות פורה.
ב-1902 עזר ייטס להקים את הוצאת "דן אמר" (Dun Emer Press), שמטרתה הייתה לפרסם יצירות הקשורות לתחייה. שמה הוסב אחר־כך להוצאת קוּלָה (Cuala) ב-1904. הוצאת הספרים שאבה את השראתה לאופן עיצובם של הספרים אותם היא שיווקה ופרסמה מתנועת האמנויות והאומנויות. תוך שהיא שואפת. מאז ועד לסגירתה ב-1946 – ההוצאה שנוהלה על ידי אחיותיו של המשורר – הדפיסה מעל 70 ספרים, 48 מהם ספרים של ייטס עצמו.
ייטס היה קשור בקשר ידידותי עמוק לליידי אוגוסטה גרגורי וכמו כן היה קשור בלבו לאחוזת קול פארק שבבעלותה, מחוז גולוויי, אירלנד. הוא היה מבקר ושוהה שם תכופות כיוון שהמקום שימש כמקום ההתכנסות העיקרי של המשוררים והסופרים אשר צידדו בתחייתן מחדש, של הספרות ומסורות התרבות העתיקות של אירלנד. שירו, "ברבורי הפרא שבקול" (The Wild Swans at Coole), נכתב במקום זה, בין 1916 ל-1917. הוא שיתף פעולה עם ליידי גרגורי בחיבור "הספר השלם של המיתולוגיה האירית" (The Complete Irish Mithology), אולם בכותבו את המבוא לספר הוא רושם:.