cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חגי כהן
שירות בצה"ל
שירת כקצין בחיל השריון. במלחמת ששת הימים שימש כקצין מבצעים בגדוד 9 של חטיבה 7 ולחם בגזרת רצועת עזה ובצפון סיני. במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 183 בחטיבה 164 שלחם בגזרת סיני. לאחר המלחמה פיקד על גדוד בחטיבת שריון סדירה. בהמשך מונה למפקד חטיבת הראל, חטיבת מילואים ובמבצע ליטני פיקד על חטיבה 500. ב-1981 מונה למפקד חטיבה 460, הוא פיקד על החטיבה במהלך מלחמת לבנון הראשונה בו השתתפה בין השאר בקרב ג'זין וכוחות החטיבה היו מעורבים בתקרית האש כוחותינו בקרב קמ"ט-קק"ש. בשנים 1982 עד 1984 פיקד על עוצבת המפץ.
Mad Max Beyond Thunderdome
Mad Max Beyond Thunderdome: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול הסרט "מקס הזועם וכיפת הרעם", אשר אותו ביצעו טינה טרנר ומוריס ז'אר. במקור, הפסקול הופץ באוגוסט 1985, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס, אך במהלך השנים הופץ פעמים נוספות על ידי חברות תקליטים שונות.
עם יציאתו נכנס הפסקול אל המקום ה-41 במצעד הבילבורד 200.
רקע והצלחה
הפסקול מכיל בתוכו שישה שירים ומחולק לשני חלקים כאשר החלק הראשון מכיל שירים שבוצעו על ידי טרנר וז'אר ואילו החלק השני של האלבום מכיל שירים שהוקלטו במקור על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית. מתוך הפסקול יצאו שני סינגלים.
הסינגל הראשון היה השיר "" אותו ביצעה טרנר אשר הפך ללהיט ענק והגיע למקום ה-2 בארצות הברית. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "One of the Living" אשר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-15 בארצות הברית.
הפסקול עצמו לא זכה להצלחה גדולה כאשר הגיע למקום ה-41 בלבד במצעד האלבומים האמריקאי, וכן לא זכה להצלחה גם במצעדים אחרים של מדינות אחרות בעולם כאשר לא הצליח להתברג בעשירייה הפותחת באף מדינה.
מהדורה מחודשת
בשנת 2010, יצאה לפסקול מהדורה מחודשת הכוללת חלק משירי האלבום המקוריים לצד שירים חדשים. שיריה של טרנר לא נכללו בפסקול זה מכיוון שלא קיבלו אישור מחברת התקליטים שלה באותה התקופה.
קו סולנצבסקאיה
קו סולנצבסקאיה (ברוסית: Солнцевская линия) (קו מס' 8A) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
קו סולנצבסקאיה ממוקם בשטחי המחוז המרכזי, המערבי, ומוסקבה החדשה. הקו כולל 12 תחנות, אורכו 24.9 ק"מ, וזמן הנסיעה הממוצע בו הוא 36 דקות.
הקטע הראשון של הקו מתחנת דלובוי צנטר עד תחנת פארק פובדי נפתח ב-31 בינואר 2014.
נכון לעכשיו אין לקו סולנצבסקאיה קשר ישיר עם קו קלינינסקאיה, המוצג בתרשימים באותו צבע צהוב ומספר 8. פרויקט חיבור שני הקווים לקו קלינינסקו-סולנצבסקאיה אחד, קיים כבר כמה עשורים, אולם בדיקת האפשרות והתזמון להקמת קו זה תהיה רק לאחר שנת 2023 ,עם סיום בניית קו הטבעת הגדול.
נשף
נשף הוא אירוע שמהווה מסיבת ריקודים רשמית, האירוע כולל בדרך כלל ריקודים סלוניים (לרבות ואלס), המשתתפים בנשף לבושים בדרך כלל בטוקסידו, עניבות פרפר ושמלות ערב. נהוג היה לערוך נשפים בארמונות ובבתי אצולה ברחבי העולם ובאירופה בפרט. לפעמים במהלך הנשף נוסף חלק אומנותי הכולל הצגה קצרה או קונצרט קצר, לעיתים אורחי הנשף קמים ורוקדים במהלך הקונצרט. נשפים נפוצים במעשיות ואגדות עם, הידועה בהם היא סיפור סינדרלה, המספר על הנשף של סינדרלה והנסיך.
מקור המילה
בעברית החדשה נכנס לשימוש הביטוי "נשף חשק" לציון מסיבה חגיגית הנערכת בערב לצורך התרמה, לציון אירוע מסוים וכדומה. משמעות זו התקבלה בהשפעת הכתוב בישעיהו כא, ד : "תָּעָה לְבָבִי פַּלָּצוּת בִּעֲתָתְנִי אֵת נֶשֶׁף חִשְׁקִי שָׂם לִי לַחֲרָדָה". בספר ישעיהו הכוונה היא ללילה שבו חושקים ומתאווים לערוך בו משתה. רש"י כותב על כך : "נשף חשקי – לילה שהייתי חושק בה לשמחה ולמשתה בס' יוסיפון מצינו שהיה שמח על שנצחו גדודיו את חיל פרס אותו לילה...". משמעות המילה נשף חשק נשמרה גם בימי הביניים. ר' יהודה הלוי למשל כתב בשירו יעלת חן "לֵיל אֲחַבְּקָךְ נֶשֶׁף חִשְׁקִי", מה שמראה על שימור משמעות המילה גם בזמנו.
את המילה נשף במשמעותה המקורית, המיוחסת לעברית הקלאסית, של שעות הלילה אפשר למצוא בעברית של ימנו בעיקר בטקסטים ספרותיים. "מקשקש הוא בלי מנוח... מהבוקר עד הנשף מספר פרטי פרטים" (מסיפורי "מר קשקש" מאת לאה גולדברג).
סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים
אסירים במחנות ריכוז נאציים, באזורי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, סומנו בעיקר באמצעות תגים של משולשי בד צבעוניים, שנתפרו על חולצת האסיר ומכנסיו.
בין מחנות הריכוז השונים לא שררה אחידות בשיטת סימון האסירים. בשלהי מלחמת העולם השנייה פחת השימוש בסימון, שהפך יותר ויותר אקראי, ללא קשר הכרחי למאפייניו האישיים של האסיר.
שיטת הקידוד
צורת המשולש לסימון אסירים נבחרה על פי צורת משולש האזהרה הנפוץ בתמרורי דרכים. התגיות הנפוצות ביותר היו:
יהודים סומנו בשני משולשים, המונחים זה על גבי זה, היוצרים צורת מגן דוד. המשולש התחתון, שקודקודו פונה מעלה היה צהוב לסימון יהודי, ואילו המשולש העליון שקודקודו מטה, סימן את אופי האסיר כמפורט ברשימת צבעי המשולשים. סימונים אלה ליהודים היו נהוגים במחנה הריכוז אושוויץ עד ל-30 ביוני 1944. החל מ-1 ביולי 1944 סומנו האסירים היהודים באופן זהה לזה של האסירים שאינם יהודים, אלא שנוסף להם פס צהוב במקביל לצלע העליונה של המשולש. ביניהם היו גם אסירים שסומנו על היותם "מחללי גזע", כלומר, יהודים בקשרים עם ארים. הגברים סומנו במשולש טבעתי שחור על משולש צהוב, ואילו הנשים סומנו במשולש צהוב על משולש שחור.
חלק מן האסירים נשאו גם אות לטינית גדולה במרכז המשולש לסימון השתייכותם הלאומית. כך, האות B סימנה בלגים, F - צרפתים, N - הולנדים (בגרמנית: Niederländer), I - איטלקים, P - פולנים, S - ספרדים, T - צ'כים (בגרמנית: Tschechen), U - הונגרים (בגרמנית: Ungarn). לאסירים בפלוגת עונשין נוסף עיגול שחור מתחת למשולש. לאסירים שניסו לברוח נוסף עיגול אדום מתחת למשולש.
נוסף לתגים, היו אסירים שסומנו כאסירים מיוחדים, ואלה אולצו לענוד סרט חום סביב הזרוע. .
מספר אסיר
במחנה הריכוז אושוויץ נוספה על שיטת סימון האסירים באמצעות משולשי בד צבעוניים על הבגד, אף שיטת סימון ייחודית בקעקוע מספר האסיר על גופו. שיטה זו לא יושמה במחנות ריכוז אחרים. לאסירים שנמצאו כשירים לעבודה (להבדיל מאלה שנשלחו מיידית להשמדה) ניתן מספר אסיר אשר נרקם על חולצת האסיר ואף קועקע על גופו. קעקוע מספרי אסיר החל באושוויץ בסתיו 1941. תחילה נעשה שימוש בתבנית שבה סודרו מחטים באורך של כסנטימטר בצורת המספר, לאחר מכן הייתה התבנית מוצמדת במכה לחלק השמאלי העליון בחזה האסיר ומיד לאחר הסרתה היה דיו נמרח אל תוך החורים המדממים. הראשונים להיות מקועקעים היו אלפי שבויי מלחמה סובייטים.
החל מאביב 1943 כל האסירים במחנה הריכוז אושוויץ קועקעו, הן אלה שהגיעו לאחר מועד זה ואף אסירים ותיקים שהיו כבר במקום אותה עת. יוצאי הדופן היחידים אשר זכו לפטור מקעקוע מספר אסיר היו אסירים לא יהודים בעלי אזרחות גרמנית, ואסירים שהגיעו למקום לצורך "חינוך מחדש" או "חינוך לעבודה" והוחזקו במחנה נפרד.
במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ מוספרו האסירים במספור רץ לפי זמן הגעתם למחנה. פרימו לוי (שעל זרועו קועקע 174517) מתאר בספרו "הזהו האדם" כיצד המספרים מתמצתים את שלבי ההשמדה של יהדות אירופה:
החל מ-13 במאי 1944 החלו אסירים יהודים גברים מקבלים מספרי אסיר בסדרות A ולאחריה B (במקום המשולש שהיה נהוג עד אותה עת). נשים החלו מקבלות מספרים בסדרות אלה ב-16 במאי 1944. סדרה A לגברים ניתנה בסדר רץ עד למספר 20,000, אולם עקב טעות, נשים קיבלו מספרי אסיר בסדרה זו עד למספר 30,000. עם סיום סדרה A, החלו האסירים מקבלים מספרים בסדרה B. הכוונה המקורית הייתה להמשיך ולסמן אסירים בסדרות רציפות לפי סדר האותיות הלטיני, 20,000 אסירים בכל סדרה, שחרור המחנה ב-27 בינואר 1945 ותבוסת גרמניה שיבשו תוכנית זו.
הסופר יחיאל די-נור תיאר את חייו בישראל עם המספר על היד:
קעקוע KL
במחנה מיילץ, שהיה מחנה עבודה והוסב למחנה ריכוז, סומנו האסירים לאחר ההסבה בכתובת KL - ראשי תיבות של Konzentrationslager - (בגרמנית: "מחנה ריכוז"). הכתובת קועקעה על זרוע ידם הימנית.
לקריאה נוספת
בניין על מגרש ריק - סיפורו של משה יעקובוביץ' מאת: שלומי רוזנפלד (2018) בהוצאת רוזנפלד-יעקובוביץ'
יפה נוף (הוצאה לאור)
יפה נוף היא הוצאה לאור ורשת חנויות ספרים, ההוצאה מיועדת לספרות חרדית ופונה בעיקר לקהל יעד חרדי, החל משנת ה'תשע"ג 2013 ההוצאה היא הגדולה במגזר החרדי, לאחר שרכשה את הוצאת פלדהיים הוותיקה.
נכון לתשע"ח – 2017, לרשת כעשרים וארבעה סניפים בערים עם אוכלוסייה חרדית בישראל, וכמה נוספים בחוץ לארץ.
יפה נוף היא המוציאה לאור של ספרי הרבנים אריה שכטר, שלמה לוונשטיין חלק מספרי הרב יצחק זילברשטיין ועוד.
פעילות ההוצאה כוללת גם הוצאה לאור של ספרי ילדים המותאמים למגזר החרדי, רבים מהם הם ספרי קומיקס, ביניהם הסדרות: קומיקסבא, סדרת ספרי קומיקס על האמוראים, אליהו הנביא ועוד.
ומתוק האור
סדרת ספרי דרוש ממגיד המישרים הרב שלמה לווינשטיין (בעריכת הרב יעקב ישראל פוזן) הספרים מכילים משלים, סיפורים, הנהגות ופנינים אודות גדולי הדור. הסדרה היא במגוון נושאים ביניהם: חמישה חומשי תורה, מועדי השנה, שבת, אישים תנ"כים, גדולי ישראל, שמיטה, ברית מילה ונישואין.
אריה שאג
סדרת ספרים של הרב אריה שכטר (בעריכת הרב יעקב ישראל פוזן) על המועדים וחמישה חומשי תורה.
תומאזו מינארדי
תומאזו מינארדי (באיטלקית: Tommaso Minardi; 4 דצמבר 1787 – 12 בינואר 1871) היה צייר וסופר איטלקי בתאוריית האמנות. פעל בפאנצה, רומא, פרוג'ה וערים אחרות. הוא צייר בסגנונות שעברו מהנאו-קלאסיציזם לרומנטיקה.
ביוגרפיה
מינארדי נולד בפאנצה לאביו קרלו, שהיה רוקח, ולאמו, רוזה סטנגליני ממראדי. בתחילה הוא קיבל הדרכה בפאנצה מג'וזפה צאולי. צאולי וסופר מקומי, דיוניג'י סטרוקי, עזרו לו להשיג בין השנים 1803–1810 מלגה מהאחווה הדתית של פאנצה, שנקראה קהילת סן גרגוריו. בשנת 1810 הוא זכה בתחרות ובמלגה מהאקדמיה לאמנויות יפות בבולוניה. ברומא, התחריטים המפורטים שלו של יצירות מופת, הביאו לו שבחים. הוא עבד זמן קצר עם החרט לונגי במילאנו, ואז חזר לרומא. שם הוא הצטרף לסטודיו של וינצ'נצו קמוצ'יני, אמן נאו-קלאסי ידוע ברומא. מינארדי הפך לאחד ממנהיגי התנועה המכונה "פוריזמו", שפעלה ברומא בין השנים 1810–1815 לערך.
בשנת 1819 הוא עבר לפרוג'ה, כדי להצטרף לאקדמיה לאמנויות יפות כפרופסור לרישום ועד מהרה קודם לתפקיד מנהל, תפקיד שהמליץ אנטוניו קנובה. מיומנותו כשרטט זיכתה אותו בשנת 1822 לתואר פרופסור לציור באקדמיה של סן לוקא ברומא, במקום לואיג'י אגריקולה שנפטר. הוא מונה לאחראי על אוספי התמונות הציבוריות, והיה חבר במספר ועדות הקשורות לאמנות, כמו גם אגודות אמנות אחרות. הוא זכה בתואר חבר כבוד במספר אקדמיות לאמנות ברחבי אירופה.
מיומנותו ברישום משכה אותו אל תנועת הנצרתיים, שהתגוררו ברומא מ-1834 עד 1841. עם הזמן, מינארדי פנה יותר ויותר לנושאים דתיים בציוריו. מינארדי ועמיתיו, יוהאן פרידריך אוברבק, פייטרו טנראני ואנטוניו ביאנקיני פרסמו חיבור על אמנות שכותרתו Del purismo nelle arti ב-1843.
הוא צייר את "ההתגלות של הבתולה לסטניסלב קוסטקה הקדוש" (1824) עבור החדר שבו מת הקדוש. הוא גם צייר דיוקן יוצא דופן של עצמו כאמן בסטודיו עלוב (1813). הוא צייר ציור קיר המתאר את התפשטות האמונה, עבור חדר הכס של ארמון קווירינאלה.
הסטודיו שלו ברומא היה ממוקם בקרבת כיכר ונציה.
מינארדי מת ברומא ב-1871.
רפאל מיוחס
הרב משה רפאל בן רבי שמואל מיוחס (ה'תס"א (1701) – ה'תקל"א (1771)) היה הראשון לציון העשירי. מחכמי ירושלים ושד"ר.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב שמואל ממשפחת מיוחס אשר הגיעה לארץ בתקופת עליית מגורשי ספרד. נכד לר' ישראל יעקב חגיז ונין לר' משה גאלנטי. נתייתם בילדותו. למד בישיבת בית יעקב פירירה. בימיו הייתה מצוקה קשה בירושלים, הנהגת הקהילה התפוררה בעקבות מעצרים ובריחות. בצורת קשה פקדה את ירושלים ב-1722. מושל עריץ וחמסן נתמנה בה ב-1723, דרש מן הקהילה תשלום של 91,000 גרוש תוך 91 יום ואסר את פקיד הקהילה סבו ר' משה מיוחס. ר' רפאל יצא בבהילות לקושטא בשליחות הצלה ובעזרת פרנסי הקהילה שם הצליח להשפיע על השלטונות שיורו למושל למתן דרישותיו. את סיפורי הניסים הרבים שקרו לו לאורך הדרך לקושטא ובחזרה מנה בספר 'מגילת יוחסין', ואף קבע את יום ט"ז באדר, יום חזרתו ירושלימה, ליום טוב לו ולזרעו עד עולם. יום זה מכונה בקרב משפחתו 'פורים של משפחת מיוחס'. כן שימש כשד"ר בקושטא ובמצרים. היה מראשי רבני ירושלים, בשנת 1756 נתמנה למשרת הראשון לציון ושימש בתפקיד זה עד יום פטירתו. גם בנו הרב משה יוסף מרדכי מיוחס חיבר ספרים רבים. נפטר ב-כ"ב באב ה'תקל"א (1771), ונקבר בחלקת החסידים אשר בהר הזיתים.
אחיו היה רבי אברהם מיוחס, מחבר הספר "שדה הארץ". דודו היה רבי רפאל שלמה הבדלה.
יחסי בלגיה–הממלכה המאוחדת
יחסי בלגיה–הממלכה המאוחדת, הן יחסי החוץ בין בלגיה לבין הממלכה המאוחדת.
שתי המדינות הן חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, עם זאת, בריטניה עזבה את האיחוד האירופי בשנת 2020. בנוסף, משפחות המלוכה בשתי המדינות הם צאצאים של בית סקסה-קובורג-גותה, כאשר הסניף הבריטי מכונה בית וינדזור.
היסטוריה
בשנים הראשונות של מלחמת מאה השנים, אדוארד השלישי, מלך אנגליה היה בברית עם האצילים של ארצות השפלה והעירוניים של פלנדריה נגד צרפת.
בלגיה כוננה את עצמאותה במהלך המהפכה בשנת 1830. כמו שאר מעצמות אירופה, בריטניה לא מיהרה להכיר במדינה החדשה, ואפילו בחירתו של ליאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, לשעבר חתנו של המלך ג'ורג' הרביעי ודודה לעתיד המלכה ויקטוריה, כמלך הבלגים, לא הצליחה להשיג הכרה דיפלומטית מלונדון. הקמת בלגיה גרמה להתפרקותה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אחת ממספר מדינות חיץ שהוקמו לאחר תום מלחמת נפוליאון, כמו גם חשש להתרחבות צרפתית בעתיד, ולונדון חששה כי האומה החדשה לא תוכל לשרוד את ההתפשטות העוינת של שכנותיה. קונגרס אירופי שאורגן על ידי בריטניה יצר את הסכם לונדון של 1839, שבה הכריזו המעצמות הגדולות (והולנד) רשמית על עצמאותה של בלגיה, ובהתעקשותה של בריטניה הבטיחו את נייטרליותה.
ערבויות אלה של נייטרליות משנת 1839 לא מנעו את פלישת גרמניה לבלגיה בשנת 1914, והובילו את בריטניה להיכנס למלחמת העולם הראשונה. הכוחות הבריטיים המשיכו להילחם בבלגיה במהלך המלחמה (ראה החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה). במהלך מלחמת העולם השנייה, ממשלת בלגיה הגולה התמקמה בלונדון.
כ-250,000 פליטים בלגים הגיעו לבריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכ-90% מהם חזרו לבלגיה קצר אחרי שהמלחמה הסתיימה.
היחסים כיום
כיום, יש כ-30,000 בריטים שחיים בבלגיה, ו-30,000 בלגים החיים בבריטניה. בשנת 2014 ממשלת בריטניה הודיעה שתתן 5 מיליון אירו, עבור שחזור הקברים ממלחמת העולם הראשונה בפלנדריה
המלכה אליזבת השנייה, ביקרה ארבע פעמים בבלגיה במהלך שלטונה, בשנים 1966, 1993, 1998, לאחרונה בשנת 2007, כאשר היא התקבלה על ידי המלך אלברט השני.
ב-2020 היחסים עברו משבר, כאשר בריטניה עזבה את האיחוד האירופי, ואחרי שהפרה את הסכם הברקזיט.
יחסים דיפלומטיים
בלגיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-5 קונסוליות באדינבורו, האל, ג'רזי, מנצ'סטר, וניוקאסל. מאידך, בריטניה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל בלבד.
שרה גוד (1653)
שרה גוד (באנגלית: Sarah Good; 21 ביולי 1653 – 29 ביולי 1962) הייתה אחת הנשים הראשונות שהואשמו בכישוף במסגרת משפטי המכשפות בסיילם בשנת 1692 במושבה מסצ'וסטס.
חייה
שרה גוד נולדה ב-1653 במסצ'וסטס. אביה, ג'ון סולארט, היה בעל מסבאה אמיד. בהיותה אישה צעירה, אביה התאבד ולא השאיר אחריו צוואה. חלק הארי של נחלתו עבר לשני בניו ולאלמנתו, ושבע בנותיו קיבלו יחדיו חלקה קטנה, וגם זו נגזלה מהן בידי בעלה החדש של אימם. גוד נותרה ללא נדוניה. פתרונה היה להתחתן עם דניאל פול, שנפטר זמן קצר לאחר החתונה והשאיר לה חובות עצומים.
האישום
ב-6 במרץ 1692, אליזבת' פאריס, בתו של הכומר סמואל פאריס, וקרובת משפחתה אביגיל ויליאמס האשימו את גוד בכישוף. הנערות הצעירות טענו כי ננשכו, נצבטו ועברו התעללות. כאשר סמואל פאריס שאל אותן "מי התעלל בכן?" הנערות צעקו את שמותיהן של שלוש נשים: טיטובה, שרה אוסבורן ושרה גוד. טיטובה הייתה ככל הנראה שפחה מברבדוס שסמואל פאריס הביא למסצ'וסטס. היא הייתה הדמות המרכזית במשפטי המכשפות מכיוון שהודתה שהייתה מכשפה ובכך העניקה חיזוק להאשמות במעשי כישוף.
המשפט
משפטה של גוד נערך ב-25 במרץ 1692. היא הואשמה בכך שבחרה להתעלל "וללעוג [לילדים] במקום לעזור להם להגיע לגאולה" ולכן לא עמדה בדרישות הפוריטניות של שליטה עצמית ומשמעת. לפי עדויות, מיד כשהכניסו אותה לאולם, החלו המאשימות להתנדנד קדימה ואחורה ולהשמיע אנחות, כאילו בתגובה לנוכחותה של גוד. במהלך המשפט, אחת המאשימות התחילה לפרכס. כשנגמר ההתקף, היא טענה שגוד תקפה אותה בסכין. היא אפילו הציגה חלק ממנו, וטענה שהוא נשבר במהלך התקיפה לכאורה. אולם, תושב העיר ששמע את ההצהרה, נעמד וסיפר לבית המשפט שהחלק השבור שייך לסכין שלו שנשבר יום לפני כן ושהנערה הייתה עדה לכך. הוא הציג את החלק השני של הסכין כדי להוכיח שמה שסיפר הוא אמת לאמיתה. לאחר שמיעת העדות הזו, השופט וויליאם סטוטן, שהאמין לסיפורה של הנערה, רק גער בה על כך שהגזימה בתיאורה.
גם גוד וגם שרה אוסבורן הכחישו את הטענות כלפיהן, ואילו טיטובה הודתה שהיא "משרתת השטן". היא הצהירה שאדם גבוה לבוש שחורים פנה אליהן ודרש שיחתמו את שמותיהן בספר חשוב. טיטובה אמרה שבהתחלה סירבה, אבל לבסוף רשמה את שמה אחרי שגוד ואוסבורן הכריחו אותה. היו עוד שישה שמות אחרים בספר אותם לא יכלה לראות. היא גם אמרה שגוד ציוותה על החתול שלה לתקוף את אליזבת' הוברד, מה שהסביר את השריטות וסימני הנשיכות שעל גופה. היא דיברה על כך שראתה את גוד מוקפת ציפורים צהובות ושחורות, ושגוד גם שלחה אותן לפגוע בנערות. כשהנערות התחילו לפרכס שוב, טיטובה טענה שהיא יכולה לראות ציפור צהובה בידה הימנית של גוד. המאשימות הצעירות הסכימו עם טענתה.
לגוד ניתנה ההזדמנות להגן על עצמה מול שנים־עשר המושבעים, היא טענה שהיא חפה מפשע ושטיטובה ואוסבורן הן המכשפות האמיתיות. אולם, בסופו של דבר, הורשעה גוד בכישוף ונידונה למוות. ב-29 ביולי 1692, הוצאה שרה גוד להורג בתלייה ביחד עם עוד ארבע נשים אחרות שהורשעו בכישוף. ארבע הנשים האחרות חיכו בשקט להוצאה להורג, ואילו גוד המשיכה להצהיר בתקיפות שהיא חפה מפשע. הכומר ניקולס נויס התעקש להמשיך במאמציו לשכנע את גוד להתוודות על פשעיה, אך לא נחל הצלחה.
בזמן מאסרה, הייתה גוד בהיריון וילדה את בתה בכלא באיפסוויץ' שבמסצ'וסטס. התינוקת נפטרה לפני שאימה הוצאה להורג.
יששכר-דב בר-דרורא
יששכר-דוב (דרורי) בר-דרורא (פראייר) (ט' באדר א' תרמ"ב, פברואר 1882 קוטנו, פולין הקונגרסאית – י"ז באדר תש"א, 16 במרץ 1941, תל אביב) היה עיתונאי ופובליציסט עברי ביישוב, עסקן ציבור מפעילי המרכז ואחר-כך האגף השמרני של הציונים הכלליים.
קורות חייו ומעשיו
בר-דרורא נולד בשם יששכר דוב פראייר (פרייער) בקוּטנוֹ (קוטנאָ) שבפולין הקונגרסאית, למשה פרייער. קיבל חינוך תורני מסורתי וזכה בלימודי מדעים ושפות. ב-1901 עקר לעיר ורשה. ידידו ובן עירו, הסופר שלום אש, קירבו לחוגו של י"ל פרץ, ובמהרה החל לעבוד במערכות העיתונים "הצפירה", "הצופה" ו"דער וועג".
ב-1906 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת נווה צדק. זלמן דוד ליבונטין העסיקוֹֹ בבנק אפ"ק. בר-דרורא חבר למאיר דיזנגוף והשתתף בייסודה ובפיתוחה של השכונה השנייה בעיר העברית החדשה – נחלת בנימין. ב-1909 נעשה חבר בוועד המדיני של היישוב יחד עם מאיר דיזנגוף, אליהו ספיר, שמעון רוקח, אהרון אייזנברג ואחרים. בצד עסקנותו הציבורית המשיך בעבודה העיתונאית בשביל הזמן והצפירה שבגולה. בר-דרורא שימש גם בין 1908 ל-1914 ככתב היפואי של עיתוניו של אליעזר בן-יהודה ״הצבי״ ו״האור״.
עוד בפולין נשא את שולמית לבית לייכטר, ובתל אביב נולדו ילדיו – רחל, אמנון ואבישלום. משפחתו סבלה כיתר אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה, במיוחד בעת גירוש תל אביב.
בר-דרורא קידם ב-1918 את ייסודו של בנק קופת עם, ששם לו למטרה ליישב עולים מקרב המעמד הבינוני ביישובים חקלאיים ובערים. בשנות ה-20 שימש כמנהל בנק בני בנימין, שנוסד בידי ארגון בני האיכרים במושבות הוותיקות, "הסתדרות בני בנימין", ופעל למען הקצאת קרקעות להתיישבות פרטית (ולא להתיישבות שיתופית מאורגנת). בתוך כך היה מיוזמי חברת הנוטע, שהייתה הכוח המניע בייסוד נתניה ואבן יהודה, ותרם מפרי עטו לכתב העת של התאחדות האיכרים – "בוסתנאי".
את שם משפחתו עִברת לשם דרורי סמוך לעלייתו ארצה, אך נודע ברבים בשם העט שלו – בר-דרורא. עם זאת המשיך וחתם שם "פרייער" על כתבותיו שפורסמו בפולין וברוסיה. ב-1919 הצטרף למערכת "דאר היום" שבעריכת איתמר בן-אב"י, ושימש כעורך האחראי שלו עד סגירתו בשנת 1936. בשנים 1925–1928 ערך את השבועון "הישוב". אחרי סגירת דאר היום, בשנת 1936, הצטרף למערכת עיתון החוגים האזרחיים, "הבקר", שלו תרם טור שבועי בשם "הצד השני של המטבע", בחתימת "ר' דוב". לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה לא היה עוד מקום לפיליטונים ההומוריסטיים שלו, וטורו זה גווע. רשימות משלו פורסמו גם ב"ידיעות אחרונות", שנוסד בתקופה זו. מאמריו השונים, שעסקו בחיי היום-יום בארץ, זכו להערכה בשל בהירותם ויסודיותם. העיתונאי אורי קיסרי, שעבד במחיצתו ב"דואר היום", מציין בזיכרונותיו כי בר-דרורא "היה אחד האנשים הפיקחים וחריפי השכל ביותר שנזדמן לי לפגוש בימים ההם".
בר-דרורא היה מפעילי המרכז ואחר כך האגף השמרני בציונים הכלליים ומראשי ההתאחדות האזרחית הלאומית (בשנים 1927–1930). בפעילותו הציבורית ובכתביו ייצג את עניינו של המעמד הבינוני ואת השקפת עולמם של הציונים הכלליים, שדגלו בכלכלה חופשית וביוזמה פרטית שאינה נתונה למרוּת פוליטית. בתו רחל (דרורי) גינזבורג ובנו אמנון דרורי, מחקלאי פרדס חנה, היו פעילי ציבור ברוחו זו. נכדו של בר-דרורא הוא האלוף אמיר דרורי.
בריאותו הידרדרה בשנות המלחמה, והוא נפטר ב-1941, בגיל 59, ונקבר בחלקת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו "מלגת בר-דרורא לחקר תל אביב" במסגרת יוזמת "עיר עולם", 2013.
Hatrið mun sigra
Hatrið mun sigra (בעברית: השנאה תנצח) הוא שיר באיסלנדית שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הטארי. השיר ייצג את איסלנד באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי האיסלנדית - Songvakeppnin 2019.
שפת אם
שפת אם או שפה מקורית היא השפה שאדם לומד ראשונה. בהתאם, אדם יכול להיות מכונה דובר שפה מסוימת כשפת אם.
מקור השם בכך שלרוב לומד ילד את יסודות השפה במשפחתו, פעמים רבות מאמו. גרסה אחרת למקור השם היא שזו שפת המקור או שפת המולדת־האם או שפת הארץ. באנגלית המונח "First language" (שפה ראשונה), מדגיש את הראשוניות של שפת האם בסדר הכרונולוגי של למידת השפות אצל הפרט.
תקופה קריטית לרכישת שפת אם
גילאי הינקות והילדות המוקדמת הם תקופה קריטית לרכישת שפת אם באופן מלא ושוטף. לאחר מכן תהליכי רכישת השפה הופכים להיות מאומצים ומוגבלים יותר במידת היעילות שלהם.
אופן השימוש בשפת האם מול שפות אחרות
לרוב, ניתן להגדיר את שפת האם של דובר מן ההיבט הפונקציונלי כשפה שבה הוא מונה (סופר), חושב, חולם ומדבר. לעיתים, ישנה הבחנה בין שפת החשיבה והדיבור לבין שפת הכתיבה. דוגמאות נודעות לכך:
רשימת שפות העולם לפי מספר דוברים ברמת שפת אם
להלן רשימת שפות העולם השכיחות, מדורגות לפי מספר דוברים ברמה של שפת אם.
בדירוגי שפות אחרים, השפה סינית והשפה ערבית יכולות להחשב כקבוצת שפות (macrolanguage ISO 639) במקום כשפות בפני עצמן, ויכולות להופיע השפות השכיחות באותה הקבוצה: מנדרינית ו-ערבית מצרית, בהתאם.
אליסה מילאנו
אליסה ג'יין מילאנו (באנגלית: Alyssa Jayne Milano; נולדה ב-19 בדצמבר 1972) היא שחקנית, זמרת ואקטיביסטית אמריקאית. מוכרת מדמותה של סמנת'ה מיסלי בסיטקום "מי הבוס?" (1984–1992), בתור ג'ניפר מנצ'יני בסדרה "מלרוז פלייס" (1997–1998), בתור פיבי הליוול (אנ') בסדרה "מכושפות" (1998–2006), בילי קנינגהאם בסיטקום "קוראים לי ארל" (2007–2008), סוואנה דיוויס בסדרה "מאהבות" (2013–2014) ובתור קורלי ארמסטרונג בסדרה הקומית של נטפליקס "רעבים" (2018–2019).
ביוגרפיה
מילאנו נולדה בשכונת בנסונהרסט (אנ'), ברוקלין, ניו יורק ב-19 בדצמבר 1972, בתם של מעצבת האופנה וסוכנת האמנים לין מילאנו ושל העורך המוזיקלי תומאס מ. מילאנו. שני הוריה ממוצא איטלקי. היא ואחיה הצעיר, קורי, הצעיר ממנה בעשור חונכו כקתולים. את לימודי התיכון עשתה בבית הספר התיכון ויליאם פלויד (אנ') בלונג איילנד, משם פרשה בילדותה ועברה לחינוך ביתי.
תחילתה של הקריירה
כבר בגיל שמונה היא החלה את קריירת המשחק שלה כשנבחנה לתפקיד במחזמר "אנני" לקראת סיבוב הופעות של המחזמר המצליח. לאחר שצברה מוניטין בתפקיד זה היא הופיעה גם בפרסומות בטלוויזיה ובהפקות "אוף ברודוויי". בגיל 11 נבחרה לתפקיד בסדרה "מי הבוס?", לצד טוני דנזה, ג'ודית לייט, דני פינטאורו וקתרין הלמונד. אליסה גילמה בסדרה את בתו של דנזה, סמנתה מיסלי. משפחתה עברה עימה מברוקלין להוליווד לאחר זכייתה בתפקיד.
ב-1984, מילאנו עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט בדרמת ההתבגרות "Old Enough", אותה זכרה כדרך "נהדרת" ל"התחלה". הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס, שם זכה בפרס הראשון.
ב-1985 גילמה מילאנו את בתו של ארנולד שוורצנגר (ג'ני) בסרט "קומנדו". עם הקרנתו של הסרט ביפן ב-1988 הפכה שם מילאנו לכוכבת-על בין-לילה. חברת הפקה יפנית החתימה אותה על חוזה הקלטות לחמישה אלבומים, ובתוך כמה חודשים יצא אלבומה הראשון, שהגיע למקום הראשון במצעד המכירות ביפן. גם אלבומיה הבאים הגיעו להישג זה, מלבד אוסף הרמיקסים שלה, שהצליח להגיע למקום החמישי במצעד המכירות בלבד. באותה שנה, הפיקה מילאנו קלטת וידאו בשם "Teen Steam", אשר הכילה אימונים גופניים לבני נוער. ב-1998, הופיעה מילאנו בקליפ של בלינק-182 לשיר "Josie".
קריירה מאוחרת
מילאנו ניסתה להיפטר מתדמית "הבת של השכן", שהוצמדה לה בעקבות הופעתה ב"מי הבוס", ולכן בחרה לשחק דמויות שונות בסרטים למבוגרים כגון "הלוליטה מלונג איילנד" (1992), "חיבוק הערפד" (1994), "וידויים של נערת אחווה" (1994), "חטאים קטלניים" (1995), "פיתוי קטלני 2" (1995), ו-"אויבי הציבור" (1996), שם שיחקה לצידם של אריק רוברטס וג'יימס מרסדן. לאחר מכן חזרה לשחק בסדרות טלוויזיה ובין השנים 1997–1998, גילמה את דמותה של ג'ניפר מנציני ב"מלרוז פלייס". היא התארחה בשני פרקים בסדרה "ספין סיטי", שם שיחקה את מג וינסטון. בין השנים 1998 - 2006, שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "מכושפות" את דמותה של פיבי האליוול, שם זכתה לפרסום רב והפכה בעונה החמישית למפיקת הסדרה, לצד שותפתה לצוות השחקנים, הולי מארי קומבס.
בין השנים 2007–2008, שיחקה בסדרה "קוראים לי ארל". ב-2008 שיחקה גם בסרט האימה "פתולוגיה" לצידו של מיילו ונטימיליה.
בשנת 2010 קיבלה את התפקיד הראשי בקומדיה של ABC "מאותגרת רומנטית" בתפקיד של רבקה תומאס. הסדרה בוטלה לאחר 4 פרקים, זאת לאחר שצולמו לה 7 פרקים מראש. באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "ימי ראשון אצל טיפאני" של LIfetime; הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יימס פטרסון.
בשנת 2011, דיבבה את דמותה של פויזן אייבי בסדרת ההנפשה "ליגת הצדק - הדור הבא".
בין השנים 2013–2014, שיחקה שתי עונותיה הראשונות של הסדרה "מאהבות", את סוואנה (סווי) עורכת דין מצליחה בחברה גדולה, שהיא גם ה"דבק" ברביעיית חברות. יחד איתה הופיעו, יוג'ין קים (קארן, פסיכולוגית בעלת קליניקה שיתופית) וברט טאקר (הארי, שף במסעדה ומשחק את בעלה של סווי). לסדרה עלו 3 עונות בהן 39 פרקים.
בין השנים 2013 - 2016 ו-2018–2019, השתתפה מילאנו כשופטת בתוכנית המציאות "פרויקט מסלול - אולסטרס".
בשנת 2018 השתתפה בסדרה של נטפליקס "רעבים". באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "איטליה הקטנה".
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד אורח בעונה ה-16 של הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
בשנת 2022 השתתפה בסרט המותחן "ללא מורא" של נטפליקס; המבוסס על הרומן באותו שם מאת נורה רוברטס.
חיים אישיים
בין השנים 1987 - 1990, הייתה מילאנו במערכת יחסים עם השחקן קורי היים. היא והוריה ניסו לסייע לו עם התמכרותו לסמים, אך ללא הצלחה. בשנת 1993, התארסה לשחקן סקוט וולף, אך נפרדו כשנה לאחר מכן. באוגוסט 2019, היא שיתפה כי עברה שתי הפלות במהלך מערכת היחסים שלה עם וולף.
בשנת 1998, מילאנו תבעה אתר פורנוגרפי על כך שהשתמשו בתמונות עירום שלה מסרטים בהם השתתפה ללא רשותה.
ב-1 בינואר 1999, נישאה לזמר צינג'ון טייט (אנ'). הם התגרשו ב-1 בדצמבר אותה שנה
אלן אסלאקסדטר סקום
אלן אסלאקסדטר סקום (בגרמנית: Ellen Aslaksdatter Skum; 26 במאי 1827 – 10 בפברואר 1895) הייתה רועת איילי צפון סאמית ילידת קאוטוקיינו בנורווגיה שלקחה חלק במרד קאוטוקיינו ב-1852. מרד שנערך בהשראת המטיף לארס לוי לסטאדיוס שקרא לאורח חיים טהור ולהימנעות מאלכוהול, היא הייתה חברה מובילה בקבוצת סאמים שהרגה את הסוחר המקומי ואת השוטר המקומי.
אליסה מילאנו
חיים אישיים
בשנת 2007, החלה לצאת עם סוכן השחקנים, דייוויד בוגליארי. הם נישאו בניו ג'רזי ב-15 באוגוסט 2009, ב-31 באוגוסט 2011 נולד בנם הבכור, וב-4 בספטמבר 2014, נולדה בתם.
באוקטובר 2017, היא העלתה ציוץ לטוויטר בעקבות האשמת המפיק ההוליוודי הארווי ויינסטין בניצול מיני, ועוררה גל מחאה כנגד הטרדות מיניות, שנודע כקמפיין "Me Too".
בשנת 2015, מילאנו מכרה את ביתה במערב הוליווד (אנ') ועברה עם משפחתה לקניון בל (אנ'), קליפורניה, שם היא בעלת קרקע ויש לה תשעה סוסים, שמונה תרנגולות, שני ארנבות וחמישה כלבים.
אלן אסלאקסדטר סקום
ביוגרפיה
נולדה ב-26 במאי 1827 בקאוטוקיינו, בתם של אסלק מורטנסן סקום (1781–1857) ואנה הנריקסדטר סארה (בערך 1797–1870).
בשנת 1843, היא נישאה למאתיס יאקובסן הטה, איתו נולדו לה שני ילדים.
אליסה מילאנו
חיים אישיים
בשנת 2021 היא הייתה מעורבת בתאונת דרכים. המכונית, בה נהג דודה של מילאנו, סטתה לנתיב אחר והתרסקה.
ב-9 באוגוסט 2020 חשפה מילאנו שהיא חלתה בקורונה. לדבריה, היא סבלה מכל תסמינים המחלה במהלך השבועיים האחרונים של חודש מרץ, אולם שתי בדיקות מטוש הראו תוצאות שליליות, וכך גם בדיקת נוגדנים שעברה בתחילת אפריל. רק כעבור ארבעה חודשים, כאשר חלק מהתסמינים כבר השתפרו, נמצא בבדיקת דם במעבדה רפואית שהיא נגועה בנגיף. מילאנו אף העלתה לאינסטגרם תמונה שלה המראה את נשירת השיער שממנה היא סובלת. בעקבות זאת, מתחה מילאנו ביקורת על מערך בדיקות הקורונה. בנוסף, היא הודיעה על תרומת פלזמה על מנת לסייע למאבק בנגיף.
אלן אסלאקסדטר סקום
ביוגרפיה
גם אלן סקום וגם בעלה הפכו לחברים בקהילה הנוצרית הלסטאדיאנית שהנהיג הכומר לארס לוי לסטאדיוס, אך פירשו את גישתו בצורה מוקצנת. בפברואר 1852, היא נידונה ל-18 חודשי מאסר ובעלה לשמונה חודשים לאחר שביחד עם 21 סאמיים נוספים היא מנעה פולחן בכנסיית ב-6 וב-7 ביוני 1851.
אליסה מילאנו
עמדות פוליטיות
מילאנו היא פעילה פוליטית המחזיקה בעמדות פרוגרסיביות, ותומכת בזכויות הטרנסג'נדרים, בזכות הבחירה וכן בפיקוח על החזקת נשק ונשיאתו. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 היא תמכה בממועמדותם של ג'ו ביידן וקמלה האריס
ב-8 ביוני 2021 הודיעה מילאנו שהיא שוקלת להציג את מועמדותה לקונגרס בבחירות 2024, ואם תתמודד, היא תעשה זאת במחוז הרביעי של קליפורניה לקונגרס, מול חבר הקונגרס הרפובליקני טום מק'קלינטוק.
אלן אסלאקסדטר סקום
ביוגרפיה
ב-14 בפברואר 1854, אלן סקום יחד עם עוד ארבעה מחברי המרד, ביניהם אחיה הנריק, נידונו למוות על ידי בית המשפט העליון בנורווגיה. עונשה הופחת מאוחר יותר למאסר עולם בטרונדהיים והיא שוחררה בחנינה ב-1867. הנריק מת בעודו במאסר.
חיישן חנייה
חיישן חנייה או חיישני רוורס הם חיישני קרבה בכלי רכב, המיועדים להתריע בפני הנהג מפני מכשולים בזמן החנייה. מערכות אלה משתמשות בחיישני קול אלקטרומגנטיים.
חיישני קרבה קוליים
מערכת החיישנים כוללת גלאי קרבה קוליים למדידת המרחקים לחפצים סמוכים, הפועל באמצעות חיישנים הממוקמים בפגוש האחורי או בפגוש הקדמי.
החיישנים פולטים פולסים אקוסטיים, כאשר יחידת בקרה מודדת את מרווח ההחזרה של כל אות חוזר, ומחשבת את המרחק בין העצמים. במקרה של קרבה לעצם כלשהו, יחידת המכשיר הממוקמת בתוך תא הנהג פולטת צלילים להתראה, כאשר גובה הצליל ורציפותו עולים בהתאם לקרבה לעצם המזוהה. יש מערכות התראה הכוללות גם עזרים חזותיים, כמו צג LED המציין את המרחק בין כלי הרכב לעצמים המזוהים.
החיישנים האחוריים מופעלים כאשר הנהג משלב להילוך אחורי, ומושבתים כאשר נבחר הילוך אחר (מערכת החיישנים מחוברת לכבלי החשמל המזינים את פנסי תאורת הרוורס). החיישנים הקדמיים מופעלים באופן ידני, ומושבתים באופן אוטומטי כאשר הרכב מגיע למהירות קבועה מראש.
מאחר שמערכות קוליות מסתמכות על השתקפותם של גלי קול, המערכת עשויה שלא לאתר עצמים שטוחים או עצמים שאינם גדולים מספיק כדי לשקף צליל, למשל עמוד צר או עצם אורכי המופנה ישירות אל הרכב. עצמים בעלי משטחים זוויתיים עשויים להטות את גלי הקול ולמנוע את חזרתם לחיישנים, ועצמים רכים עם ספיגת קול מוגברת עשויים לגרום לחיישן לטעות בהערכת המרחק בינם לבין כלי הרכב.
חיישני קרבה אלקטרומגנטיים
חיישן חנייה אלקטרומגנטי (נרשם כפטנט בשנת 1992) מכיל חיישן אלקטרומגנטי המזהה קרבה לעצם כלשהו. לאחר שהתגלה עצם בסמיכות לכלי הרכב, החיישן פולט צליל לאיתות על נוכחות המכשול. אם כלי הרכב ממשיך להתקרב, הופך אות האזעקה לרציף ולגבוה יותר.
בית דני
בית דני הוא מרכז קהילתי הפועל בשכונת התקווה שבדרום תל אביב.
היסטוריה
בית דני נחנך ב-23 במאי 1979, ונקרא על-שמו של דני מושביץ, בנו של מרק מושביץ, מבעלי "עלית", שנהרג בתאונת מטוס. המגרש נתרם על ידי עיריית תל אביב שסיפקה גם את הציוד ודואגת להפעלת המרכז. להקמה המרכז סייעו משפחת מושביץ, חברת "עלית" וממשלת ישראל.
בית דני משמש מרכז לפעילות חברתית, אמנותית, ספורטיבית, תרבותית והשכלתית בשכונת התקווה ודרום תל אביב, ונחשב לאחד המרכזים הגדולים המובילים בעיר ובארץ. תחומי פעילות במרכז: במרכז פועל גם שבט צופי "בית דני".
בבוקר יום שבת, 19 בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, פגע טיל סקאד שנורה מעיראק במקלט הציבורי בבית דני. לא היו פגיעות בנפש, אך בית דני והבניינים שבסביבתו ניזוקו קשות. שיפוצו החל מיד, ופעילויותיו הועברו אל בתי הספר שבשכונה. ביוני 1992 חזרה הפעילות לבית דני המשופץ. כיום עומד הפסל "מלאך השלום" של הפסל מוטי מזרחי במקום שבו פגע הטיל.
סמוך לבית דני נמצאים אצטדיון שכונת התקווה ואודיטוריום דוהל.
גיליונית זיכרון - תביב 1960
גיליונית זיכרון - תביב 1960 הונפקה על ידי דואר ישראל לרגל תערוכת הבולים הארצית "תביב", שהתקיימה בתל אביב בחודש אוקטובר 1960. בפריט בולאי זה נכללו חידושים רבים, עיצוביים וטכניים כאחד. השירות הבולאי שילב בעיצוב הגיליונית קטע מתוך תחריט עתיק, המתאר את המצעד המפואר שיזמה הקהילה היהודית של העיר פראג בשנת 1741.
תערוכת הבולים "תביב 1960"
במחצית שנת 1960 יזמה האגודה התל אביבית לבולאות את הקמתה של תערוכת בולים ארצית. זו הייתה הפעם הרביעית בלבד בה התקיימה תערוכת בולים ארצית במדינת ישראל, והמארגנים עשו מאמצים רבים כדי להבטיח את הצלחתה. שם התערוכה, "תביב", הורכב כמשחק מילים של המונח "תערוכת בולים" ושל שם העיר המארחת "תל אביב".
התערוכה נמשכה עשרה ימים (19-9 באוקטובר 1960) והתקיימה בתקופת החופשה של חג סוכות תשכ"א באולם המוזיאון הישן בשדרות רוטשילד בתל אביב. כ-70 אספני בולים הציגו בתערוכה 102 אוספים שונים, שהתפרסו על פני כ-400 מסגרות תצוגה. במהלך הימים פקדו את התערוכה כעשרת אלפים מבקרים.
כמקובל, הנפיק דואר ישראל פריטים בולאיים מיוחדים אשר הוצעו למכירה במהלך ימי התערוכה.
הנפקת פריט בולאי מרכזי עבור התערוכה
כשלושה חודשים לפני מועד התערוכה התפרסמה במדורי הבולאות של העיתונות הכללית ידיעה האומרת כי בכוונת השירות הבולאי להנפיק שני בולים מיוחדים לרגל התערוכה. למעשה, תכנן השירות הבולאי להנפיק סדרה בת ארבעה בולים, ואף פנה לצורך כך אל המעצב אוטה וליש שצייר אותם.
בשלב זה עלה במוחו של ד"ר משה חזקי, ששימש כיועץ לשירות הבולאי, רעיון חדשני ומיוחד. הוא הציע להנפיק, במקום סדרת הבולים, גיליונית זיכרון שתתבסס על תחריט נחושת אשר הוכן בעיר פראג במחצית המאה ה-18. התחריט, שהיה עמוס בפרטים רבים, תיאר מצעד שקיימו יהודי העיר ברחובות פראג בשנת 1741, כשבראשם הדוור היהודי רוכב על סוס ותוקע בקרן דואר.
הרעיון החדשני זכה לתמיכת מנהלי השירות הבולאי, הבולים שעיצב אוטה וליש נגנזו, וד"ר חזקי קיבל את ברכת הדרך להמשיך ולקדם את הצעתו. עותק של תחריט הנחושת מפראג הועמד לרשות השירות הבולאי על ידי ד"ר י. גרא מירושלים, והעבודה על התאמתו למתכונת של גיליונית זיכרון יצאה לדרך.
התחריט משנת 1741
כאמור, התחריט ששימש כבסיס לגיליונית הזיכרון תיאר את המצעד שקיימו יהודי פראג ברחובות עירם ביום 24 באפריל 1741. עושר הפרטים והתיאור המדויק מהווה תיעוד רב חשיבות של הקהילה היהודית המשגשגת של פראג באחד מרגעי השיא בתולדותיה.
הרקע לארגון המצעד של יהודי פראג
ביום 13 במרץ 1741 ילדה מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, את בנה הבכור, מי שיעלה לימים על כס המלוכה של האימפריה הרומית הקדושה בשם יוזף השני. הבשורה על לידת בן זכר (לאחר לידה של שלוש בנות) התפשטה ברחבי האימפריה, וביום 21 במרץ 1741 חגגו תושבי העיר פראג את לידת יורש העצר. גם חברי הקהילה היהודית של פראג רצו לציין את האירוע החשוב, וביקשו אישור מיוחד לקיים מצעד חגיגי לכבוד הקיסרית והרך הנולד. בקשתם אושרה, וכחודש לאחר מכן, ביום 24 באפריל 1741, הגיע מועד החגיגה. בשעות הבוקר של אותו יום חילקו היהודים לחם ובשר לעניי העיר ולאסירים בבתי הכלא, בבתי הכנסת שרו פרקי תהילים, ובשעה ארבע אחר הצהריים החל המצעד היהודי ברחובות פראג. האירוע נמשך מספר שעות, והסתיים רק עם חשיכה. כל משתתפי המצעד התאספו בבתי הכנסת, שם קראו פרקי תהילים לכבוד הקיסרית ובנה, וכל בתי היהודים בפראג הוארו באותו לילה באור יקרות.
הידיעות על קיומו המתוכנן של המצעד המרהיב משכו כמובן אל הרחובות את כל תושבי פראג, ואורחים רבים הגיעו גם מערים אחרות בסביבה לחזות במפגן הכוח היהודי. הקהילה היהודית בנתה במות גבוהות בכל כיכרות העיר לנוחות הצופים הרבים.
הרקע להכנת התחריט
בראש הקהילה היהודית של פראג עמד באותם ימים שמעון וולף פרנקל, שהיה עשיר מופלג ומעורה בחוגי השלטון של העיר. הוא היה הרוח החיה מאחורי ארגון המצעד, ומימן מכיסו את ההוצאות הרבות שנדרשו לקיומו. פרנקל, שביקש לשמר את זכר האירוע הנוצץ אותו ארגן, יזם את הכנתו של תחריט נחושת שיתעד את המצעד.
התאמת התחריט לשילוב בגיליונית "תביב"
כוונתו המקורית של ד"ר חזקי הייתה להציג את התחריט בשלמותו ברקע הגיליונית, ולשלב במרכז חלקה התחתון של הגליונית את תמונתו המוגדלת של הדוור היהודי. סביב תמונת הדוור תוכנן לנקב את חורי הנקבוב שיצרו את צורתו של הבול בתוך הגיליונית. השירות הבולאי ביקש מאחד מן הציירים של המדפיס הממשלתי להתאים את התחריט למבנה המבוקש, אולם פעולה זו לא עלתה יפה, מאחר שכל הפרטים של התחריט העתיק אבדו כאשר הוא הוקטן לגודל של גיליונית.
לאחר התייעצות עם הגרפיקאי התל אביבי פאול קור החליט ד"ר חזקי על גישה שונה. בגיליונית שולב רק קטע מתוך הפינה השמאלית התחתונה של התחריט, דבר שאפשר להציג באופן הולם את עושר הפרטים המופיעים בו. האיור של הדוור היהודי הוגדל רק במעט על מנת להדגיש אותו, וסביב דמותו של הדוור נוקבו חורי הנקבוב בפינה השמאלית התחתונה של הגיליונית.
הפריט הבולאי המרשים רשם לזכותו מספר שיאים:
הגיליונית הודפסה על ידי המדפיס הממשלתי, בשיטת דפוס שקע, ככל הנראה בתחילת חודש ספטמבר 1960.
בחודש אוגוסט 1960 סיפר מנהל השירות הבולאי לעיתונות הבולאית כי גיליונית הזיכרון נמצאת עדיין בשלבי עבודה. כשבועיים לאחר מכן פורסמה תמונת הגיליונית בעיתונות היומית.
השירות הבולאי עשה מאמץ רב על מנת להדגיש את חשיבותו ההיסטורית של תיאור הקהילה היהודית בפראג, כפי שהוא משתקף בתחריט משנת 1741. להנפקת הגיליונית צורף עלון הסבר מיוחד שנכתב על ידי ב. א. ברקאי, ובו הסבר על "נושא המכתבים היהודי" לצד הצגה של תמונת התחריט העתיק בשלמותו.
תיאור המצעד היהודי
התחריט, והגיליונית המשחזרת חלקים מתוכו, מציגים תמונה מרתקת של החברה היהודית בפראג של מחצית המאה ה-18. בחינה מעמיקה של הדמויות המשולבות לאורך המצעד מלמדת על התלבושות, כלי העבודה, כלי הנשק ושאר חפצי היום יום של יהודי העיר. במרכז התהלוכה צעדו חברי הגילדות המקצועיות. היכולת לעסוק במקצוע מסוים לא הייתה מובנת מאליה, ונדרש אישור מיוחד משלטונות העיר על מנת להקים גילדה מקצועית ולהכשיר בעלי מלאכה. אנשי הגילדות צעדו בקבוצות מאורגנות על פי המקצועות אליהם השתייכו, תוך שהם נושאים עימם את כלי המקצוע ואת האותות שסימלו את האישור שקיבלו.
סדר הקבוצות הצועדות בסך משקף את יחסי הכוחות בין בני המעמדות והגילדות המקצועיות השונות שהרכיבו את הקהילה היהודית.
על מנת לקבל תמונה שלמה של מהלך המצעד מפורטים להלן כל מרכיבי התחריט המקורי. הדמויות ששולבו בגיליונית הזיכרון מוצגות על רקע צבעוני והדמויות שנותרו מחוץ לגיליונית מוצגות על רקע לבן.
מובילי המצעד
האדם החשוב ביותר שפעל בפראג באותה עת היה שמעון וולף פרנקל (Šimon Wolf Frankl), שארגן את המצעד וזכה להשתלב בגוש שהוביל אותו. לפניו צעדו משרתי הקהילה, הכרוזים ומבשרי הידיעות.
אנשי חיל הפרשים הקלים
עדות למעמדם האיתן של היהודים בפראג משמשת העובדה שבמצעד השתתפו אנשי צבא נושאי נשק ששובצו במקומות שונים לאורך שיירת הצועדים. קבוצה של אנשי חיל הפרשים הקלים (Hussars), הלבושים במדיהם המפוארים, רכבו בעקבות מובילי המצעד.
האזרחים הבכירים של העיר
בעקבות הפרשים צעדה קבוצה גדולה של מנהיגי הקהילה, כשהם לבושים בבגדי שרד.
המשכילים ואנשי ההוראה
בעקבות מנהיגי הקהל צעדו נציגי המשכילים של הקהילה היהודית, ובהם המורים, הסטודנטים, וצעירי העדה, בניהם של אצילי הקהילה.
מנהיגי הקהילה
קבוצה נוספת מבין מנהיגי הקהילה היהודית רכבה על סוסים בעקבות קבוצת המשכילים.
חברי הגילדה של אנשי הרפואה
קבוצת בעלי המקצוע מתחום הרפואה נחשבה לאחת הקבוצות החשובות ביותר בקהילה היהודית.
חברי הגילדה של הקצבים
הקצבים של פראג היוו את אחת הקבוצות המקצועיות החזקות ורבות החשיבות בעיר. עובדה זו משתקפת במספר הרב של הצועדים ובגודל המוצגים שנשאו עימם.
חברי הגילדה של הפרוונים
גם הפרוונים של פראג היוו קבוצה עשירה ורבת עוצמה והשפעה בקהילה היהודית.
חברי הגילדה של החייטים
גילדה חשובה נוספת בה היו חברים רבים מיהודי פראג.
חברי גילדות מקצועיות נוספות
גילדת עושי התחרה, גילדת יצרני הכפתורים וגילדת הסנדלרים.
אנשי חיל הפרשים הקלים
בסוף החלק הרשמי של המצעד שולבה קבוצה נוספת של פרשים במדים מהודרים.
החלק ההיתולי של התהלוכה
בסוף המצעד שולבה קבוצה גדולה של בדרנים ושחקנים מסוגים שונים, שנועדו לשעשע את קהל הצופים. הם הציגו דמויות שונות מן המיתולוגיה ומן התרבות הנוצרית המקומית. שילוב דמויות אלו במצעד היהודי ממחיש עד כמה התערו אנשי הקהילה היהודית של פראג בתרבות האוכלוסייה הכללית בקרבה התגוררו.
עמדות התזמורת לאורך מסלול המצעד
לאורך נתיב המצעד הוקמו במות ועליהן הוצבו נגנים בכלי נגינה שונים.
הטעות בעיצוב הגיליונית
לגיליונית הזיכרון שנמכרה לציבור על ידי השירות הבולאי יש שוליים לבנים בחלקה העליון ומשני צדדיה, אולם אין כלל שוליים בחלקה התחתון. עובדה זו מקנה לגיליונית מראה מוזר ולא מאוזן, אולם כך הונפק הפריט.
במקור, כשהודפסה הגיליונית, היו לה שוליים גם בחלקה התחתון. עובדה זו ידועה בוודאות משני מקורות:
במקור, הודפסה בתחתית הגיליונית כתובת דו לשונית שנועדה להסביר את מקור האיור המופיע בה. בנוסח העברי של הכתובת נכתב בטעות כי תחריט הנחושת הודפס בפראג בשנת תקצ"א, המקבילה לשנת 1831 ולא לשנת 1741. הנוסח הנכון צריך היה לציין את שנת תק"א.
כאשר הבחינו בטעות, כבר היה מאוחר מידי לתקן את הכיתוב. גיליוניות הזיכרון כבר הודפסו, ובפני מנהלי השירות הבולאי עמדו שלוש אפשרויות, כולן גרועות:
האפשרות השלישית הייתה זו שנבחרה, וכך הוקטן הגודל המקורי של הגיליונית, אשר תוכנן להיות 195 מ"מ (רוחב) ו-160 מ"מ (גובה). בעקבות חיתוך השוליים התחתונים קוצץ גובהו של הפריט ל-135 מ"מ בלבד.
מכירת הגיליונית בתערוכה
כחודש לפני פתיחת התערוכה פרסמה הנהלת דואר ישראל הודעות בעיתונות ובהן הנחיות מפורטות כיצד ניתן לרכוש את הפריטים המיוחדים שהונפקו לכבוד תערוכת "תביב 1960". בכל ההודעות הודגש כי גיליונית הזיכרון תוצע למכירה אך ורק בסניף הדואר המיוחד שיופעל בבניין תערוכת הבולים, וכי רק המבקרים בתערוכה יוכלו לרכוש אותה. מנויי השירות הבולאי נדרשו למלא טופסי הזמנה מיוחדים על מנת לרכוש פריטים אלו.
מארגני התערוכה עשו מאמצים רבים על מנת לפרסם את התערוכה ולעודד את הקהל הרחב לבוא ולבקר בה. בין היתר, תוכנן כי פרש רכוב על סוס, בלבוש הדומה לזה של הדוור היהודי מפראג המופיע בגיליונית הזיכרון, יסתובב ברחובות תל אביב ויודיע בתקיעות של חצוצרת דואר על הפתיחה הרשמית של התערוכה. תוכנית זו בוטלה ברגע האחרון עקב מחלתו של החייט שהיה צריך לתפור את תלבושתו של הפרש. מאחר שהגליונית נמכרה במחיר כפול מן השווי של הבול לצורכי דואר, המשקיעים לא רכשו מלאי גדול של גיליוניות, מאחר שחששו כי במקרה של ירידת מחירים בשוק הבולאי יוכלו לנצל לצורכי דואר רק את הבול שערכו הנקוב היה חצי ממחיר הגיליונית השלמה. סוחרי הבולים נשארו בלי מלאי ומחיר הגיליונית החל להאמיר.
בסוף חודש דצמבר 1960 האמיר מחיר הגיליונית שוב ועמד על לירה ועשרים אגורות. בחודש פברואר 1961 המשיך המחיר לעלות ועמד על שתיים וחצי לירות.
גדוד חרב
גדוד חֶרֶב (גדוד 299, הנקרא בשלב מסוים גם גדוד 300 וגם "יחידת המיעוטים" או "הגדוד הדרוזי") הוא גדוד חיל רגלים במילואים, ובעבר גדוד סדיר בצה"ל, בו משרתים חיילים בני העדה הדרוזית. בגדוד הסדיר שירתו אחים וקרובי משפחה רבים, מה שחיזק רבות את הקשר בין החיילים. המשרתים בגדוד נעלו נעליים אדומות, וחבשו כומתות שחורות. סיסמת הגדוד הייתה "החץ הראשון בגבול לבנון".
השנים הראשונות: מהתנדבות לגיוס חובה
כבר בשנת 1947 החליטו מנהיגי העדה הדרוזית בכרמל ובגליל לאפשר התנדבותם של בני העדה לשורות "ההגנה". אמנם רוב הכפרים הדרוזיים העדיפו לשמור על נייטרליות בסכסוך הישראלי-ערבי, אך הלכה למעשה אי התערבותם היוותה תמיכה ביישוב היהודי. לאחר התבוסה הדרוזית בקרב רמת יוחנן בקשו חלק מהדרוזים בהנהגת איסמעיל קבלאן, לעבור לצד הישראלי, בסיועו של איסר חלמיש. נאמנותם המסורתית של בני העדה הדרוזית לשלטון החוקי של המדינה בה הם מתגוררים הביאה להגדלה משמעותית במספר המתנדבים מיד לאחר הכרזת העצמאות, בעיקר אצל בני הכפרים מאזור הכרמל. גיורא זייד גייס לוחמים דרוזים שהוצבו לאורך כביש חיפה-ת"א כשתפקידם למנוע פעולות איבה וחבלה במכוניות שנסעו בכביש.
צירוף משמעותי של הדרוזים לצה"ל התבצע רק לאחר קרבות עשרת הימים בהם עבר הגליל המערבי לשליטת ישראל.
בסוף יולי 1948 החל טוביה לישנסקי בהקמת יחידת המיעוטים שהייתה מורכבת משלוש יחידות משנה: דרוזית, בדואית וצ'רקסית. הקרב הראשון בו נטלה היחידה חלק היה כיבוש הכפר יאנוח בסוף באוקטובר 1948. ב-6 בדצמבר 1948 התקיימה השבעה של חיילי היחידה.
כחצי שנה מאוחר יותר החליט סגן הרמטכ"ל, האלוף יגאל ידין להרחיב את היחידה, שמרגע זה ואילך כונתה "הגדוד הדרוזי" למרות שעל פי התקן והמצבה לא הייתה "זכאית" לתואר גדוד. משימותיה המוגדרות של היחידה היו ביטחון שוטף, בעיקר לאורך קווי שביתת הנשק. היחידה פעלה תחילה ממספר בסיסים:
בשנת 1950 נשקלה האפשרות לפרק את היחידה מטעמים כלכליים ומדיניים, אך מפקדה, סא"ל טוביה לישנסקי, ופעילים במגזר הדרוזי, בראשם חיים לבקוב וגיורא זייד, הצליחו לבטל את הגזרה. בשנת 1951 החליף סא"ל אמנון ינאי את לישנסקי כמפקד היחידה. בתקופתו קיבלה היחידה את המספר הסידורי 300 שהפך עם הזמן לכינויה ולשמה.
היחידה מנתה רק כמה עשרות לוחמים (סה"כ מצבת כוח האדם הייתה של 120 חיילים) אך עמדה במשימותיה בהצלחה רבה, ועל כן הוחלט בינואר 1953 לאפשר לחייליה לעבור קורס צניחה, מה שהעלה את קרנם בעיני הציבור ושיפר את המוטיבציה ומורל היחידה. במקביל אישר המטכ"ל להגדיל את מצבת כוח האדם ל-718 חיילים, מהם 578 דרוזים והשאר בדואים וצ'רקסים. בחודש מאי 1953 הוקם משמר הגבול וזה הווה כוח משיכה גדול לבני העדה אך לא פגע במוטיבציה לגיוס מתנדבים לצה"ל. נוצר גם מאגר גדול של אנשי מילואים ובאוגוסט 1953 נערך גיוס המילואים הראשון.
בין השנים 1954 ועד 1956 שימש סא"ל יעקב צביה מפקד היחידה ואז הוחלף על ידי אל"ם יוסף פרסמן. שירותו של פרסמן הוא אבן דרך בתולדות היחידה שכן תקן מפקד היחידה הועלה לאל"ם ופני היחידה השתנו בעקבות היענות לבקשת ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות ביטחון על כל הגברים הדרוזים המגיעים לגיל 18. בחודש מאי 1956 נערך גיוס החובה הראשון של בני העדה, שמנה שלושים צעירים.
ממבצע קדש, דרך מלחמת ששת הימים ועד ערב מלחמת יום הכיפורים
נקודת תפנית נוספת הייתה מלחמת ששת הימים. למרות שרוב היחידה, ובתוכם אנשי המילואים שלה, עסקה במשימות אבטחה וסיור לאורך הגבולות ורק פלוגה אחת השתתפה בקרבות בגדה המערבית: פריצת הדרך לג'נין מכיוון מגידו. הפלוגה, בפיקודו של סרן סעיד עבד אל-חק, נשלחה ערב המלחמה לאייש מוצב חי"ר נטוש בהר הגלבוע. עם פרוץ הקרבות פתחו הירדנים באש והפגיזו במשך כארבע שעות את המוצב. כתוצאה מן הירי נהרגו שניים מאנשי הפלוגה ושניים נוספים נפצעו. לאחר שחיל האוויר הישראלי שיתק את האש הירדנית, קיבלה הפלוגה הוראה לרדת מהמוצב ולנוע עם כוחות חטיבה 45 לאזור ג'נין, שם נטלה חלק בכיתור העיר. הפלוגה סיימה את חלקה במלחמה באזור יריחו.
דווקא היות הפלוגה הזאת היוצא מן הכלל הגביר אצל הקצינים והמפקדים הדרוזים את התחושה שמעמדם בצבא נחות ומישהו בצמרת הפיקוד אינו נותן בהם אמון. עם סיום הקרבות מונה סרן סעיד עבד אל-חק לפקד על המסגרת שהפכה במשך הזמן לגדוד חרב: גדוד הסדיר הראשון של יחידת המיעוטים. עם כניסתו לתפקיד, פנה סרן עבד אל-חק אל ישעיהו גביש, אלוף פיקוד הדרום, וביקש שכל יחידות הבט"ש של יחידת המיעוטים בנגב ובסיני יוכפפו אליו, כמפקד יחידה מינהלתית ומבצעית. האלוף נענה לבקשה ובעקבות השינוי הורחבו התקנים, הוכנסו דפוסי עבודה חדשים, עלתה רמת האימונים, והיחידה זכתה להכרה וליחס כמקובל לגבי כל גדוד חי"ר מן המניין. סרן סעיד הפך למפקד גדוד החי"ר הסדיר ולסגן מפקד יחידת המיעוטים. בתוקף התפקיד קיבל דרגת סא"ל, ובכך היה לקצין הדרוזי הראשון שהועלה לדרגה זו.
באותה שנה חלה התפתחות חשובה נוספת כאשר רס"ן מוחמד מולא – הקצין הדרוזי הראשון שקיבל דרגת רס"ן – נפגש עם הרמטכ"ל והעלה רעיון להקים יחידה נבחרת מקרב בני העדה, שתשתווה ברמתה ליחידות הסיור של צה"ל. ההצעה התקבלה ובתוך זמן קצר מנתה הסיירת 65 לוחמים שעברו קורס צניחה, לוחמה זעירה וקורסים מקצועיים שונים והפכו ללוחמים מעולים. היחידה ישבה בתחנת המשטרה הבריטית הישנה במושב שומרה וזכתה להצלחות רבות. יחידה זו נקראה יחידה 244 (או פלס"ר שחר) ובשנת 1970 מונה לפקד עליה רס"ן שמס עאמר מחורפיש (לימים סגן-אלוף וסמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון) אשר שימש גם מפקד הגזרה כולה וסגנו היה וליד מנצור, לימים מפקד הגדוד ולאחר שחרורו מצה"ל שגריר ישראל בפרו ובוליביה. אחרי פרישתו של שמס מונה למפקד הגזרה רס"ן אסעד אסעד – לימים אלוף-משנה וחבר הכנסת. תחילה היה ליחידה מחסור בקצינים ובחובשים ובוגרי בה"ד 1 היהודים שהגיעו מיחידות אחרות לא ששו לשרת בפלס"ר שחר, אך כאשר התנדבו אליו יוסי טוביאס מהצנחנים, בנו של סגן-אלוף מרסל טוביאס, ורפי מלא-רון מסיירת שקד, לימים איש מערכת הביטחון, הלכו קצינים רבים מיחידות מובחרות בעקבותיהם. באותה עת הוצב ביחידה החובש שמעון ברק, לימים רופא ילדים ויו"ר החברה הישראלית לרפואת ילדים קהילתית, וביחד עם טוביאס ומלא-רון היו הם היהודים הראשונים שזכו לשרת ביחידה זו.
בשנת 1971 החליט הרמטכ"ל לאפשר לצעירים דרוזים להשתלב ביחידות צה"ל על-פי כישוריהם ורצונם. במקביל החל שילובם של קצינים דרוזים בקורסי מפקדים בכירים למיניהם. למרות השינוי הזה העדיפו רוב החיילים הדרוזים להישאר במסגרת יחידת המיעוטים.