cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תא גזע
טרשת נפוצה
תאי גזע ממקור מח עצם BMSC – תאים אלו מועילים לטרשת נפוצה בעקבות מספר סיבות: תאים אלו הם בעלי פוטנציאל התמיינות לנוירונים ותאי גליה, השפעה אימונוספרסיביות בעקבות שינוי פעולת תאי T ותאי B (תאים של מערכת חיסון), עידוד נוירוגנזה והפחתה משמעותית של סימפטומטי המחלה. יתרון נוסף של תאים אלו, הוא שלעומת תאי ה-NSC, תאי ה-BMSC נוטים לייצר פחות מוטציות וגידולים לאחר השתלתם במטופל. שימוש בתאים אלו הוא יעיל וזול כיוון שניתן לייצרם מהמטופל עצמו ולכן ייצור תאים אלו אינו מוביל לבעיות אתיות. בנוסף, כיוון שהתאים שייכים למטופל, ישנה הפחתה בסיכוי לדחיית התאים על ידי מערכת החיסון. כיום, שימוש בתאי גזע לטיפול בטרשת נפוצה נמצא עוד בחיתוליו והמחקרים השונים על שיטה זו עוד נמצאים בשלבים פרה קליניים, אך לפי התוצאות הראשוניות נראה כי הוא בעל פוטנציאל רב לטיפול במחלה.
מחלת פרקינסון
מחלת פרקינסון היא אחת מהמחלות הנוירודגנרטיביות הנפוצות בעולם ושכיחותה באוכלוסייה עומדת על כ-2%. המחלה מאופיינת בשלושה סימפטומים קלאסיים: רטט או רעד בעת מנוחה, קשיחות בתנועה והיפוקינזיה (מיעוט תנועה). בשלביה המאוחרים של המחלה ניתן לראות סימפטומים של הליכה שפופה, קושי באיזון, כשלים של המערכת האוטונומית, דיכאון ודמנציה. ברמה הפתולוגית, המחלה מאופיינת באובדן פרוגרסיבי של נוירוני דופמין מאזור החומר השחור הנשלחים לסטריאטום, שהם נוירונים האחראים על יכולות מוטוריות. בנוסף, ניתן לראות פגיעה במספר אזורי מוח נוספים, ומשקעים תוך תאיים של גופיפי לואי המובילים להפרעות בפעילות מערכת העצבים המרכזית והפריפריאלית.
כיום, חוקרים שלושה סוגי תאים לטיפול במחלה:
פגיעות בעמוד השידרה
בשנים האחרונות עלתה השקעת המשאבים בחקר תרפיות תאי גזע המתמקדות בהחזרת סובלים מפגיעות בחוט השדרה לתפקוד תקין; זאת כיוון שתאי גזע בעלי מספר השפעות חיוביות על אזור הפגיעה, ביניהם: יצור מיאלין (מעטפת של אקסוני הנוירונים), עידוד גדילה והכוונה של אקסונים וכך גישור על אזורי הפציעה ויצור של חומרים נוירוטרופים (החיוניים לפעילות תקינה של מערכת העצבים). טיפולים בפגיעות עמוד שידרה מתמקדים בשני תאים מרכזיים:
שימוש בתאי גזע פלוריפוטנטים מושרים IPSC לחקר הבסיס התאי של הפרעות נפשיות
בשנים האחרונות מתפתחת שיטה חדשה המאפשרת לחקור את הבסיס הגנטי והמבני הלקוי של נוירונים במספר הפרעות פסיכולוגיות, וכך לבודד את השפעת הסביבה על התא ולבחון אותו בתנאים מבוקרים. בשיטה זו נלקחים מהסובל מההפרעה תאים פיברובלסטים בוגרים ועל ידי תהליך של קידוד מחדש תאים אלו חוזרים למצב פלוריפוטנטי. לאחר מכן תאים אלו יעברו גדילה ומיון לנוירונים, ונוירונים אלו יכילו את אותם הליקויים הגנטיים של האדם ממנו נלקחו. עם זאת לא כל הפרעה פסיכולוגית מתאימה לחקירה על ידי שיטה זו. על ההפרעות לעמוד בשני קריטריונים מרכזיים:
נוירוגנזה בהפרעות נפשיות
דחק הוא מאפיין מרכזי בהפרעות פסיכולוגיות, ביניהן הפרעות אובססיביות קומפולסיביות, הפרעות חרדה שונות, דיכאון, פוסט-טראומה והפרעות נוספות רבות. הורמוני הסטרס בכלל וגלוקוקורטיקואיד בפרט, נמצאו כבעלי השפעה אינהיביטורית על התפתחות וצמיחת תאים בכלל הגוף והמוח. תחום מחקר זה בוחן כיום את השפעת הורמוני הסטרס על פרוליפרציה (התחלקות תאים) ונוירוגנזה ב-dentate gyrus של ההיפוקמפוס. ככל הנראה, ההשפעה של הורמוני הדחק מופיעה במספר יונקים (עכברים, מרמוסטים, חדפי העץ ועכברושים), בשלבי חיים שונים (ינקות, התבגרות, בגרות מוקדמת) תחת גורמי לחץ מגוונים, ואורכי סטרס משתנים. אף על פי ששלבי התהליך המקשרים בין הדחק בתחילתו להפחתה של נוירוגנזה ופרוליפרציה ב-dentate gyrus בסופה אינם מובנים לגמרי, עדויות רבות מצביעות על הורמוני הדחק כשחקנים מרכזיים, כיוון שנמצא כי ההיפוקמפוס עתיר רצפטורים לסטרואידי אדרנל וכי ביניהם גלוקוקורטיקואיד משפיע בצורה חזקה על מבנה של אזור מוח זה. נראה כי קטיעה של בלוטת האדרנל וכך הפחתה של אדרנל במחזור הדם מובילה לעליה בפרוליפרציה ונוירוגנזה. לתהליך זה יש מספר יוצאים מן הכלל אך נראה כי מתח כרוני, הדומה למתח הנפוץ בהפרעות נפשיות, מוביל להפחתה בנוירגנזה ופרוליפרציה של תאי גזע נוירונלים. בנוסף, נראה כי עליה ברמות קורטיזול, אשר מופרש כתוצאה ממתח, מובילה להפחתה של יצור חומר בשם BDNF (אשר תפקידו לעודד צמיחה והתפתחות של נוירונים). חוסר בחומר זה במוח היונק מוביל למחלות ניוון עצבי (נוירודגרגציה), ולפי השערות של מספר חוקרים בתחום עלול להוות הסבר למספר תופעות נפוצות בדיכאון מג'ורי. מספר מחקרים גילו כי תרופות אנטי דיכאוניות מובילות לעידוד מחדש של יצור גורם נוירוטרופי מוחי BDNF)) וכך בהמשך לחידוש של נוירגנזה. בנוסף, התגלה כי תרופות אנטי דיכאוניות יוצרות אינטראקציה עם קולטני גלוקוקורטיקואיד ומובילות לסנסטיזציה של אותם רצפטורים. הסנסטיזציה המחודשת מובילה לתיקון המשוב השלילי של גלוקוקורטיקואיד וכך מפחית את רמותיו במוח. החוקרים מתחום מחקר זה משערים כי ההשפעות החיובית של תרופות אנטי דיכאוניות נובעות ברובן מחידוש הנוירגנזה במוח. תמיכה במודל זה באה לידי ביטוי בכך שכלל התרופות האנטי דיכאוניות כולל טיפול בשוק חשמלי, מובילות לעליה בנוירוגנזה וכי נוירוגנזה מחודשת נמצאת בקורלציה גבוהה עם הפחתה של סימפטומי דיכאון. עם זאת, חוקרים אחרים טוענים כי דיכאון מאג'ורי הוא הפרעה מורכבת בעלת השפעות סביבתיות גנטיות ואפי גנטיות ולכן סביר שההסבר הפשוט של נוירגנזה אינו מספק כדי לכסות את כלל ההפרעה.
מודל של עובר מתאי גזע
בשנת 2021 הצליחה קבוצתו של יעקוב חנא במכון ויצמן ליצור עובר עכבר מתאי גזע, שהחזיק מעמד 8 ימים.
בשנת 2023 הכריזו שתי קבוצות מדענים, האחת מקיימברידג' ומקלטק והשניה ממכון ויצמן על יצירת מודל של עובר אנושי מתאי גזע, שהגיע לגיל המקביל ל-14 יום.
דוריה שפיק
דוריה שפִיק (בערבית, درية شفيق; 14 בדצמבר 1908 – 20 בספטמבר 1975) הייתה פעילה פמיניסטית, עיתונאית ואינטלקטואלית, מחלוצות המאבק הפמיניסטי והתנועה לשחרור האשה במצרים במחצית הראשונה של המאה העשרים. הובילה, לצד נשים מצריות נוספות, את המאבק עבור זכות הנשים לבחור ולהיבחר, שהסתיים בהצלחה בעיגון זכות זו בחוקה של מצרים ב-1956. בנוסף, נלחמה למען השחרור הלאומי ונאבקה בקולוניאליזם הבריטי במצרים.
קורות חייה
דוריה שפיק נולדה ב-14 בדצמבר 1908 בטנטא, בבית של סבתה מצד אמה, היא הייתה הבת השלישית להוריה אחמד שפיק שעבד כמהנדס ברכבת, ורתיבה נאצף, שהייתה בת למשפחה עשירה מהמעמד הבורגני הגבוה. בשנת 1913 למדה אחותה הגדולה למדה בבית הספר של המיסיון הצרפתי בטנטא. שפיק נרשמה לאותו בית-ספר, לכן שלטה בשפה הצרפתית מילדותה. שפיק נחשפה לעולם הרוחניות והמיסטיקה כאשר ביקרה את קבר אחמד אל-בדאווי (مولد السيد البدوي - מוולד א-סייד אל-בדווי) שהיה מיסטיקן אדוק ממוצא מרוקאי שחי במאה השלוש עשרה. בשנת 1920 אמה מתה, אביה עבר לגור ב-אלכסנדריה בשנת 1924, ודוריה ואחותה תוריא נשארו אצל סבתא בטנטא. לאחר מכן שפיק הצטרפה לאביה, לאלכסנדריה והחלה ללמוד בבית הספר "'סנט וינסנט דה פול" של המשלחת הצרפתית. שפיק סיימה את לימודיה בבית הספר בהצטיינות ובשנת 1930, אביה רצה שתלמד בצרפת אבל לא היה באפשרותו לממן את לימודיה. לכן, הציע לה לבקש עזרה מהודא שעראווי, שהייתה מנהיגה ופעילה פמיניסטית מצרית. שעראווי הגיבה בחיוב והשיגה עבורה מלגת לימודים דרך משרד החינוך, כדי שתלמד בצרפת. שפיק נסעה לצרפת ולמדה באוניברסיטת הסורבון בחוג לפילוסופיה. בשנת 1937 התחתנה בפריז עם בן דודה נור אל-דין אל-רגגאאי, ממנו הייתה מבוגרת בשבע שנים. היא אמרה על נישואין "הנישואין שלי בפריז, לבד, בהיעדר המשפחה, נדוניה, והתנאים הכספיים נתנו לי להרגיש את החופש מההרגלים ומהמנהגים שהפכו את הנשים המצריות לשפחות". שפיק קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה בשנת 1940; עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "זכויות הנשים באסלאם" (حقوق المرأة بالأسلام - חוקוק אל-מראת (ב)אל-אסלאם). הפרופסור הצרפתי שבחן אותה בעבודת הדוקטורנט אמר עליה: "שפיק הצליחה לשנות את הרעיונות שלנו על האסלאם והיא תהיה האישה הפמיניסטית החזקה שתגן על נשים מוסלמיות ומצריות". באותה שנה חזרה שפיק למצרים, עם בעלה, שסיים גם הוא את הדוקטורט. כשחזרה מצרפת, רצתה ללמד במכללת הספרות בקהיר, אולם דיקן המכללה סירב לקבל אותה בשל היותה אישה. מאוחר יותר היא התמנתה למרצה במכללת הבנות אלכסנדריה, אך עזבה לאחר תקופה קצרה. לאחר מכן התמנתה למפקחת על לימודי השפה הצרפתית במשרד החינוך. מאוחר יותר עזבה את התפקיד הזה ועסקה בכתיבה עיתונאית.
שפיק הקימה את "איחוד בת הנילוס" (اتحاد بنت النيل - איתחאד בנת א-ניל) שמטרתו הייתה "השגת זכויות פוליטיות לנשים באופן מלא", ואת "המועצה הלאומית לנשים המצריות" (المجلس الوطني للنساء المصريات - אל-מג'לס אל-וטני ל (א)ל-נסאא אל-מצרייאת) ובזכותה, הצטרף הארגון למועצה העולמית לנשים, כאשר שפיק נבחרה לעמוד בראשותו. לשפיק היו עימותים אידאולוגיים עם גמאל עבד אל נאצר וגם עם חברות האיחוד. בסוף חייה היא עברה משבר קשה והתאבדה בשנת 1975.
פעילותה החברתית והפוליטית והקמת מפלגת אל-ניל
שפיק נחשבת לאישה פורצת דרך, מנהיגת מאבק למען שוויון זכויותיהן של הנשים. היא הפגינה אומץ לב בעיסוקה בנושאים מעוררי מחלוקת וויכוח אינטלקטואלי, כמו: מעמד האישה, ייצוג הנשים בחוקת מצרים (الدستور المصري - א-דסתור אל-מצרי), והמאבק נגד ריבוי הנשים. בתחילת דרכה הפוליטית היא פרסמה מאמרים למען שוויון וזכויות הנשים, אבל מהר מאוד הבינה שדרישות כאלו למען הנשים לא יזכו לתמיכה כספית מהגברים, ואולי ירדפו אותה. עם תחילת שנת 1948 קבלה החלטה, והקימה את "איחוד בנת אלניל" (اتحاد بنت النيل) - תנועה נשית פמיניסטית - והקימה את מפלגת "בנת אל-ניל" (حزب بنت النيل) למען השגת זכויות הנשים הפוליטיות באופן מלא.
שפיק קראה לרפורמה חברתית שאפתנית בקהיר והתחילה עם החברות ממפלגת "אל-ניל" במספר של פעילויות חברתיות וכלכליות כדי לשרת את הנשים העובדות והנזקקים לעזרה. אחת הפעיליות הייתה פתיחת מסעדה/מטבח שסיפקה ארוחות חמות מסובסדות לנשים ממעמד הפועלים. בנוסף היא הקימה שני משרדים להעסקת סטודנטים מהאוניברסיטאות, ומועדון להופעות תרבותיות לצעירים וימי עיון להעלאת מודעות פוליטיות בקרב נשים ולעבוד על אוריינות בקרב הנשים העובדות.
הפגנת הנשים מול הפרלמנט המצרי
בשנת 1951 הפעילות הפוליטית הראשונה של "בנת אלניל" הייתה הפגנת נשים המורכבת מאלף אישה ליד הפרלמנט המצרי כאשר דוריה שפיק עמדה בראש ההפגנה. ההפגנה שיבשה את ישיבת הפרלמנט למשך ארבע שעות. הנשים לא עזבו את המקום עד שהבטיחו להן ראשות שתי מועצות בפרלמנט, שיגשימו את בקשותיהן וזכויותיהן. הפעולה הזאת הכעיסה את השמרנים המוסלמים, וראש איחוד העמותות האסלאמיות שלח הודעת מחאה למלך פארוק, ובקש לבטל את כל הגופים הנשיים שמבקשים את השתתפותן הפוליטית של הנשים ולהכריח אותן לחזור הביתה ולעטות את הרעלה.
בשנת 1952 השתתפו נשות "בנת אלניל", שבראשן עמדה דוריה, בהפגנות ופעילויות מחאה של הסטודנטים נגד הממשלה והמלך והבריטים, כאשר הן הפכו ליחידה מיוחדת בת כמאתיים נשים והודרכו הדרכה צבאית.
שביתתה ובידודה
בשנת 1954 הוקמה המועצה לכתיבת חוקה החדשה, ולא היה בה ייצוג לנשים. שפיק הרגישה כי הרחקתן של הנשים מאיים עליהן. היא אמרה: "בלי ייצוג לנשים החוקה לא תוכל לממש את זכיותיהן של הנשים". במחאה על כך היא הודיעה לכל המנהיגים הגדולים במצרים ולסוכנויות הידועות המצריות והעולמיות, כי היא שובתת רעב במטרה להשיג זכויות הנשים הפוליטיות באופן מלא. היא הודיעה כי "אני מוחאת ולא מקבלת ולעולם לא אקבל את החוקה שלא השתתפו נשים בהכנתה!". עוד ארבע עשרה נשים הצטרפו לשביתת הרעב וגם חלק מחברות "איחוד הניל" באלכסנדריה. אז נשלח אליה מושל קהיר להודיע לה חוקת מצרים החדשה תגשים את זכויות הנשים באופן מלא, שפיק בקשה ממנו לכתוב את זה, והוא ענה: "גברתי אני לא יכול לבקש מהממשלה לכתוב דבר כזה! זה בלתי אפשרי, שפיק התפשרה ובקשה ממנו רק לכתוב על הדבר שנשלח למענו והוא הסכים והשביתה הסתיימה. שפיק הייתה מרוצה מהתוצאה ומפרשנות העיתונות העולמית סביב מאבקה.
ייצוג נשים בחוקה המצרית
בשנת 1956 אפשרה החוקה המצרית לנשים לקבל את זכות ההצבעה, אבל רק לנשים שתבקשנה להצביע. התנאי הזה אינו דרוש מהגברים. דבר זה הרגיז את שפיק היא הביעה התנגדות חוקית כמייצגת את "איחוד הניל", שהנשים אינן מסכימות לקבל רק חלקים מהזכויות הפוליטיות. בשנת 1957 הכריזה שפיק על מחאה יותר חריפה נגד גמאל עבד אל נאצר, והצהירה לכל העיתונות המקומית והעולמית על "שביתת רעב עד למוות" כמחאה על הפרת זכויותיה והחופש האנושי. היא פתחה בשביתת רעב בשגרירות ההודית בקהיר. ראש ממשלת הודו נהרו תמך בה ונשאר בקשר עם עבד אל נאצר והשגרירות ההודית. ב-6 בפברואר 1957 בקש מעבד אל-נאצר שלא לאפשר שום פגיעה בד"ר שפיק, אם היא תרצה לצאת מהשגרירות ההודית בקהיר. נהרו הורה לשגרירות בקהיר לראות בד"ר שפיק אורחת של השגרירות ההודית, ואם ברצונה לעבור לבית החולים או לכל מקום אחר - להעביר אותה ברכבים השייכים לשגרירות הודו ובטיפולו של השגריר. ב-6 בפברואר 1957, נכנסה ד"ר שפיק לשגרירות ההודית ושלחה הצהרה לגמאל עבד אל נאצר שאמרה: "בשל התנאים הקשים שחוו המצרים החלטתי על שביתת הרעב עד מוות". אני קוראת מחדש לרשויות המצריות להעניק לחופש מלא לגברים ולנשים מצריים ולשים קץ לשלטון הדיקטטורי.
בידוד ומוות
בעלה של שפיק, ד"ר רג'אאי, היה ידוע באהדתו למפלגת "אלופד". בחודש פברואר 1967, פשטה המשטרה על הבית של שפיק כדי לתפוס את בעלה "באשמה במעורבות בקנוניה נגד נאצר. המשפחה לא ידעה את גורלו לתקופה של 4 חודשים. נישואיהן של ד"ר שפיק ובעלה הסתיימו ב-21 באוקטובר 1968 והם התגרשו. הם נפגשו בחתונה של בנותיהם עזיזה וג'ייהאן. ב-1969 סבלה שפיק מבידוד. בנותיה התחתנו ועזבו את הבית, ובעלה עזב את הבית לאחר הגירושים. היא התחילה לעסוק בתרגומים והמשיכה לכתוב ספרים ושירה. השיגה הקלות בנסיעה לאחר מותו של עבד אל נאצר. בשנת 1971 נסעה לקליפורניה לכבוד לידה של נכדה הראשון, שריף, בנה של עזיזה . ב-1975 לאחר שהבת השנייה נסעה לאנגליה, סבלה שפיק מבידוד אמיתי ודיכאון עמוק. ב-30 בספטמבר 1975 שמה קץ לחייה.
עמדותיה
שפיק התאפיינה באינטליגנציה פוליטית. היא הייתה אישה חזקה, מיוחדת בהתמדתה במאבקה עם צורות וגישות חדשות, וללא פשרות עד שהתקבלו כל זכויות הנשים הפוליטיות. במאבקה של שפיק למען זכויות הנשים הפוליטיות, היא לא שכחה להתייחס לכך כי המודעות לזכויות הנשים היא גם מודעות לאומית נגד כל צורות הקולוניאליזם, וכי זה מדגיש את החופש של כל האומה.
שפיק הייתה שונה מחברותיה הפמיניסטיות באותה תקופה. מבחינת התרבות, שפיק העדיפה את גישת התרבות המערבית בנושאי החינוך והמאבק הפמיניסטי, בעוד האחרות העדיפו את התרבות המקומית והאסלאמית על התרבות המערבית.
יצירותיה
במהלך חייה פרסמה שפיק 16 ספרים, 4 מהם בנושאים על הפמיניזם, רומן אחד, ספרי שירה, וספר אוטוביוגרפי. בנוסף יש לה שני ספרים מתורגמים, לרבות תרגום הקוראן לצרפתית ואנגלית. היא חיברה שירה בצרפתית וכתבה פרוזה בשם: תפילת הודיה או אברה איזיס. שפיק ערכה שלושה ירחונים לנשים,"האישה החדשה " (المراة الجديدة), "בנת א-ניל" (بنت النيل)ו" כתכות"(كتكوت) עיתון לילדים בשנת 1964.
1908 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרלאסיה ( אוסטרלאסיה) זכתה בגביע לאחר ניצחון 2:3 על נבחרת ארצות הברית.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
שחייניות
18 באוקטובר במגדבורג, גרמניה - שיא עולם ראשון במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:35.0 דקות
גאי גבלדון
טוראי ראשון גאי לואיס גבלדון (באנגלית: Guy Louis Gabaldon) (22 במרץ 1926 – 31 באוגוסט 2006) היה חייל בחיל הנחתים האמריקאי, אשר לזכותו נזקפה שבייתם או כניעתם של כ-1,500 חיילים יפנים במהלך הקרבות על האי סאיפאן ועל האי טיניאן במלחמת העולם השנייה. על הישגו זה הוענק לו עיטור צלב הצי.
ראשית חייו
גבלדון נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, אחד משבעת ילדיה של משפחה ממוצא מקסיקני. הוא גדל בלוס אנג'לס. אביו נפטר בעודו תינוק ואילו בריאות אמו הייתה לקויה. בגיל עשר כבר יצא לעבוד וצחצח נעליים. בגיל 12 עבר להתגורר בביתה של משפחה ממוצא יפני, שאליה התייחס כמשפחתו המורחבת. הוא למד בבית הספר עם ילדי המשפחה. כך למד לדבר יפנית ולהכיר את התרבות והמנהגים היפנים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט נשלחו בני משפחתו המאמצת של גבלדון למחנה מעצר באריזונה. הוא עצמו נסע לאלסקה ועבד שם במפעל שימורים. ב-22 במרץ 1943, ביום הולדתו ה-17, התגייס גבלדון לחיל הנחתים. הוא עבר אימונים במחנה פנדלטון בקליפורניה, ולאחר מכן הוצב לפלוגת המפקדה של חטיבת הנחתים ה-2, אשר השתייכה לדיוויזיית הנחתים ה-2 (לפי אחד המקורות הוצב גבלדון ליחידת מודיעין שפעלה במסגרת הדיוויזיה).
הקרב על סאיפאן
השיטה בה נקט גבלדון פעם אחר פעם הייתה זו: הוא היה יוצא לפעול לבדו – כפי שלדבריו נהג כל חייו, מתקרב למערה או מקום מסתור בו הסתתרו יפנים, פוגע בזקיפים שניצבו על פתחם, אם היו כאלה, ואז היה קורא אל שוכני המקום ביפנית ומשכנעם להיכנע. הוא היה מדגיש שהם מוקפים על ידי כוחות אמריקניים עדיפים, שאין בכניעה משום בושה, ושהיחס שיקבלו מן האמריקנים יהיה הוגן. הוא גם היה מזהה את עצמו כיפני ומודיע כי הוא ערב לשלום היפנים שייכנעו.
כבר בליל היום הראשון לשהותו בסאיפאן יצא גבלדון לפעולה לבדו והחזיר עמו שני שבויים. הוא ננזף על ידי מפקדיו, שאיימו עליו במשפט צבאי אם ייעדר שוב מתפקידו ללא רשות, אך בלילה הבא חזר על מעשיו, והפעם שב בבוקר לקווים האמריקניים עם 50 שבויים יפנים. בעקבות זאת הרשה לו מפקדו להמשיך לפעול לבדו.
ב-7 ביולי, בשלהי הקרב על סאיפאן, נמצא גבלדון בקרבת הצוקים בחוף הצפוני של האי. שם הוא שמע וראה אלפי חיילים ואזרחים יפנים מתכוננים למתקפת בנזאי על הקווים האמריקניים. ההסתערות נכשלה ושרידי הכוחות היפנים נסוגו אל קוויהם.
למחרת לכד גבלדון שני זקיפים יפנים, ושכנע אותם לחזור אל המערה בה הסתתרו חבריהם ובפיהם הצעתו להם להיכנע. לאחר זמן מה יצא מן המערה קצין יפני, שוחח עמו והסכים לתנאי הכניעה שהציע גבלדון. בסיועו של הקצין נכנעו באותה הזדמנות בפני גבלדון למעלה מ-800 חיילים ואזרחים יפנים (לפי אחת הגרסאות - 973). הם הובלו על ידו אל הקווים האמריקניים.
בעקבות מעלל זה זכה גבלדון לכינוי "החלילן מסאיפאן" (Pied Piper of Saipan, בהשראת אגדת החלילן מהמלין).
גבלדון המשיך ללקט שבויים בסאיפאן ובקרב על האי טיניאן עד אשר נפצע באש מן המארב. בסך הכל נזקפה לזכותו שבייתם של 1,500 יפנים. מפקדו המליץ להעניק לו על פעולתו את מדליית הכבוד של הקונגרס, אך הוחלט להעניק לו את עיטור כוכב הכסף.
לאחר המלחמה
גלבדון השתחרר מן השירות הצבאי, שב לארצות הברית ומשם עבר למקסיקו ועסק בה בעסקים שונים. הוא התחתן פעמיים ונולדו לו תשעה ילדים.
עלילותיו של גבלדון בעת המלחמה התפרסמו בציבור ב-1957, כאשר הוזמן להשתתף בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "אלו הם חייך" (This Is Your Life) של רשת NBC. מספר קצינים וחיילים אחרים שהשתתפו בתוכנית והכירו את האירועים בסאיפאן וטיניאן אישרו במהלך התוכנית כי הוא שבה 1,500 יפנים.
הפרסום עורר את התעניינותם של מפיקי קולנוע, וב-1960 יצא למסכים סרט הקולנוע Hell to Eternity, שהיה מבוסס על פעולתו בסאיפאן, ובו גולמה דמותו על ידי השחקן ג'פרי האנטר. גבלדון שימש כיועץ ליוצרי הסרט.
ב-23 בנובמבר 1960, בעקבות הפרסום לו זכו עלילותיו בעקבות תוכנית הטלוויזיה והסרט, החליט הממשל האמריקני להעלות את דרגת העיטור שהוענק לגבלדון. אז הוענק לו עיטור צלב הצי – העיטור הגבוה ביותר של הצי האמריקני לאחר מדליית הכבוד של הקונגרס.
ב-1964 התמודד גבלדון ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה. ב-1970 עבר לגור בסאיפאן עם אשתו השנייה (ממוצא יפני). הוא חי שם כעשרים שנה, והחזיק בעסק לפירות ים. הוא גם כתב ופרסם שם ב-1990 ספר זיכרונות בשם Saipan: Suicide Island. ב-1995 חזר גבלדון לקליפורניה וב-2003 עקר לפלורידה.
בספטמבר 2004 השתתף גבלדון בטקס הוקרה שערך משרד ההגנה האמריקני לחיילים אמריקנים ממוצא היספני שלחמו במלחמת העולם השנייה.
גבלדון זכה גם לביטויי הוקרה אזרחיים מממשלת איי מריאנה הצפוניים (שסאיפאן וטיניאן כלולים בהם) וממועצות הערים של לוס אנג'לס ושיקגו.
גבלדון נפטר בפלורידה עקב מחלת לב ב-31 באוגוסט 2006. הוא נקבר בטקס צבאי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-2008 הושלמה הפקתו של סרט תיעודי על סיפורו של גבלדון בשם East L.A. Marine: The Untold True Story of Guy Gabaldon. גבלדון הספיק לתת ראיון, שנכלל במסגרת הסרט.
ארגונים שונים בארצות הברית, ובהם מועצת העיר לוס אנג'לס, עסקו בשתדלנות למען המרת עיטור צלב הצי של גבלדון למדליית הכבוד של הקונגרס. דרישותיהם נדחו, אך לאחר שהקהילה ההיספנית בארצות הברית הצטרפה לשתדלנות הובאה הסוגיה בפני משרד ההגנה האמריקני והיא עדיין נמצאת שם בעיון.
עיטור צלב הצי
זה היה נוסח כתב העיטור שנלווה לצלב הצי, אשר הוענק לגבלדון:
מרדכי בן דרור
מרדכי בן דרור (1 ביוני 1925 – 6 באוקטובר 2015) היה שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1975–1988, מנהל בתי המשפט ונשיא בית המשפט המחוזי בשנים 1988–1990 ושופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1985.
ילדות ונעורים
נולד ב-1 ביוני 1925 באיסטנבול, למשפחה יוצאת דנייפרופטרובסק שבאוקראינה, שנמלטה לטורקיה מן הפרעות שהתחוללו שם. כשהיה בן שבועות ספורים, הגיעה המשפחה ארצה.
כילד גדל בשכונת מונטיפיורי שבתל אביב והתחנך בבית הספר היסודי כי"ח (אליאנס) ביפו, ולאחר מכן בגימנסיה "השכלה" בתל אביב בשיעורי ערב. כנער הצטרף לשורות ארגון ההגנה, במסגרת חי"ש תל אביב.
עריכת דין
בשנת 1947 פנה ללימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שהופסקו בשנת 1948 בעקבות גיוס כללי של הציבור לצה"ל. עם שחרורו מן הצבא, חזר ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1953 במחזור הראשון של לימודי משפטים באוניברסיטה הזו.
בשנת 1954 הוסמך לעורך דין, לאחר שסיים את התמחותו במשרד עו"ד יהודה פרנקל ושמחה פרת. את כל תקופת עבודתו כעורך דין עשה במשרד עצמאי שהקים בתל אביב, למן יומו הראשון במקצוע ועד לשנת 1975, עת התמנה לשופט. עיקר עבודתו התמקדה בתחום האזרחי והמסחרי.
שפיטה
בשנת 1975 התמנה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי של תל אביב יפו ושימש כשופט עד שנת 1990.
בשנת 1983 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו, תפקיד בו כיהן עד שנת 1990. במהלך שנים אלה, בשנת 1985, זומן לכהן במינוי זמני לשנה אחת כשופט בבית המשפט העליון. בשנת 1988 התמנה לתפקיד מנהל בתי המשפט בישראל וקודם לדרגת נשיא בית משפט המחוזי. בשנת 1990 פרש משפיטה והמשיך בתפקידים ציבוריים אחרים, בעיקר כיושב ראש של מספר ועדות ציבוריות.
ועדות
במקביל לעבודתו כשופט וכן לאחר פרישתו משיפוט כיהן כיושב ראש של מספר רב של ועדות ציבוריות בארץ, שהעיקריות שבהן היו:
תפקידים נוספים לאחר הפרישה
לאחר הפרישה מכס השיפוט שימש במגוון תפקידים נוספים, וביניהם:
משפחה
בן דרור נישא בשנת 1950 לעליזה, ולהם בת (דורית) ושני בנים (יואב ורון). הזוג התגורר שנים רבות בשכונת אפקה בתל אביב ובשנים האחרונות עברו להתגורר בשכונת רמת אביב.
פרסומים
ספר:
מאמרים נבחרים:
בינו גבסו
בינו גבסו (נולד ביוני 1952) הוא מסעדן ישראלי שמוכר בציבור בכינוי "ד"ר שקשוקה" והבעלים של רשת המסעדות בשם זה.
ביוגרפיה
גבסו נולד ביפו להורים יוצאי טריפולי שבלוב שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, כבן השלישי מבין שישה אחים ואחיות. בהיותו ילד, פתח אביו מסעדה ביפו בשם "טריפולי", ובשנת 1963 בגיל 11 הפסיק ללמוד בבית ספר והחל לעבוד במסעדה. עד גיוסו לצבא, הספיק לנהל בעצמו את המסעדה של אביו, אשר הסתובב בעולם לנסיעות עסקים.
ב-1971 התגייס לצבא ושירת כטבח ולאחר שחרורו הצטרף לאביו שהחל לעסוק בחלפנות כספים. בשנות השמונים, על רקע עיסוקו בחלפנות, נעצר פעמים אחדות ונחקר על עבירות הקשורות במטבע חוץ. החקירות הובילו לכתב אישום, שבעקבותיו נגזרה על גבסו שנת מאסר אותה ריצה בכלא רמלה. בשהותו בכלא עבד במטבח, והתמחה בהכנת מאכל השקשוקה, אותו הכין בכמויות גדולות לאסירים.
ב-1993, לאחר שחרורו מהכלא, הקים במתחם השוק היווני ברחוב בית אשל ביפו את המסעדה הראשונה שלו, המתמחה באוכל טריפוליטאי, וקרא לה "ד"ר שקשוקה", כשם המאכל העיקרי שבו התמחה. בתוך שנים אחדות, הפך המקום לחביבם של ידוענים, ועיתונאים ומבקרי מסעדות כמו שאול אברון וישראל אהרוני סיפרו על תורים ארוכים של סועדים המחכים למנת שקשוקה. פרסומו של גבסו ומסעדתו צבר תאוצה לאחר שהופיע בתוכנית הארוח של דן שילון בטלוויזיה, לצדו של שר המשטרה. ב-2002 נעצר על ידי חוקרי מס הכנסה כחשוד בהעלמות מס.
ב-2013 השתתף בתוכנית הריאליטי "רויאל שף" ב-yes, תוכנית תחרות בישול שבה השתתפו שפים בעלי מסעדות בכירות אשר התחרו ביניהם בלונדון.
גבסו מרבה להופיע באמצעי התקשורת כמומחה להכנת שקשוקה ואוכל טריפוליטאי. המסעדה שלו ביפו נחשבת לשם דבר. בשנת 2017 פתח בשדרות רוטשילד בתל אביב מסעדה נוספת בשם "בינו".
בשנת 2019, לאחר שיזמי נדל"ן רכשו את מתחם השוק היווני בו ממוקמת מסעדת "דוקטור שקשוקה", הם ביקשו לפנות את המסעדה של בינו ושאר העסקים במתחם לצורך פיתוח המתחם, בניית בית מלון ודירות מגורים. בינו פתח במאבק מתוקשר נגד הפינוי.
חיים אישיים
מתגורר בבת ים.
דיאטת כביש
שיטות
הדרך הנפוצה ביותר היא להוריד את מספר נתיבי הנסיעה בכביש, לדוגמה על ידי הפיכת כביש בעל שני נתיבים לכיוון לכביש בעל נתיב אחד.
ביצוע
במקומות בהם דיאטת כביש מבוצעת כראוי, לא קיימת השפעה על מצב התנועה, זאת מאחר שקודם לכן הקיבולת של הכביש הייתה מעל לנדרש ממנו. במקרים אחרים, היעד הוא הורדת נפח התנועה. בנוסף, כדי למנוע מהתנועה לזלוג לרחובות הצדדיים, נדרשות הרשויות לבצע פעולות למיתון התנועה בהם, דוגמת בניית כיכרות והוספת פסי האטה.
דיאטת נתיב
בדיאטת נתיב, רוחב הנתיב מוצר כדי להוריד את מהירות הנסיעה של המכוניות וכדי לפנות מקום לדרכי התניידות אחרות. לרוב, נתיבי הנסיעה מתוכננים ברוחב של לא פחות מ-3 מטרים. רוחב הכביש שנחסך מועבר למשתמשים אחרים דוגמת הולכי רגל, צמחייה וכדומה.
בעד
חוקרים, לצד מחלקת התחבורה האמריקאית מצאו שדיאטת כביש עשויה להביא להורדת שיעור התאונות במקטע הכביש ב-19%–43%, כששיעור הירידה גדול יותר באזורים אורבניים קטנים לעומת מרכזים מטרופוליניים.
נגד
לא כל הרחובות העורקיים מתאימים לביצוע דיאטת כביש. העלייה בגודש התנועה יכולה לגבור על היתרונות הגלומים בדיאטת כביש במידה ונפח התנועה העוברת עולה על הקיבולת של כביש בעל 3 נתיבים. קיבולת זו עומדת על כ-20 אלף כלי רכב מדי יום.
התנגדויות אחרות בקשר לדיאטת כבישים נובעות מחשש לביטחון הציבור ופגיעה אפשרית במהירות המשטרה, אמבולנסים וכיבוי אש במקרי חירום. אחת הדוגמאות לדיאטת כביש שהואשמה לאחר מכן בכך שפגעה ביעילות המשטרה הייתה זו שבוצעה בעיירה פרדייז שבקליפורניה. ב-2018 התרחשה בעיירה שריפת מחנה שגרמה למותם של 88 בני אדם והביאה לפגיעה חמורה בעיירה עצמה. מתוך ארבעה נתיבי פינוי אפשריים מפרדייז, שלושה מהם היו כבישים הרריים צרים בעלי נתיב לכיוון, ואילו הרביעי היה העורק היחיד שהיה יכול להתמודד עם כמויות גבוהות של תנועה. חקירה של תקרית דומה שהתרחשה ב-2008 הביאה למסקנה שיש לבצע שינויים בציר, "כנתיב פינוי חירום, על ידי כריתת עצים וסבך ויצירת מחסומי אש בשני צידי הכביש". עם זאת, ב-2012 קיבלה ממשלת המחוז החלטה להצר את הכביש לנתיב אחד, להחליף את נתיבי הנסיעה בנתיבי אופניים וליישם צעדים נוספים למיתון התנועה בכביש. מבקרי המהלך האשימו מאוחר יותר את מקבלי ההחלטות בכך שהוא גרם ללכידת נהגים בשריפה.
הישרדות: פלאו
הישרדות: פלאו (באנגלית: Survivor: Palau), היא העונה העשירית של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות". העונה צולמה מ-27 באוקטובר עד 4 בדצמבר 2004, ושודרה לראשונה ב-17 בפברואר 2005 ברשת השידור האמריקאית CBS. העונה צולמה בקורור, פלאו. העונה הונחתה על ידי ג'ף פרובסט, מורכבת מ-39 ימים של משחק, עם 20 מתמודדים, הכי הרבה מתמודדים שהסדרה התחילה אי פעם.
מאפייני העונה
בפעם השנייה מאז הצגת הבכורה של הסדרה, המתמודדים בחרו את השבטים במקום המפיקים. הבחירה העצמאית לשני שבטים של תשעה מתמודדים השאירה שני מתמודדים שלא נבחרו לאף שבט והודחו מיידית מהמשחק. שני השבטים נקראו אולונג (נקרא על שם אי אולונג, אחד מנקודות התיור של פלאו) וקורור (נקרא על שם עיר הבירה של פלאו בזמנו). במשחק, קורור שלטו עוד מההתחלה, זוכים בכל משימת חסינות ובשאר המשימות חוץ משלוש משימות פרס. באמצע במשחק, לאחר ששרדה לבד את אולונג אשר הודחו כולם במועצות שבט, המתמודדת הנותרת מאולונג סטפני לה-גרוסה קיבלה מפה לקורור. בעוד שהמתמודדים בגמר דיברו על כך כאיחוד, המפיקים תיארו את פלאו לעונה היחידה ללא מיזוג שבטים. בסוף, סגן כיבוי אש טום ווסטמן ניצח את מנהלת הפרסום קייטי גלאגר בהצבעה של 1–6 מחברי המושבעים.
בנוסף למנחה פרובסט שמנה את עונה זאת לאחת מהאהובות עליו, הוא ציין כי משימת החסינות האחרונה הייתה משימת החסינות האהובה עליו מכל העונות. הוא גם ציין כי פלאו היה מקום הצילומים הכי מועדף עליו. הישרדות קיבלה מועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים ב-2005.
הופעות עתידיות
בובי-ג'ון דרינקרד וסטפני לה-גרוסה התחרו שוב ב"הישרדות: גואטמלה". לה-גרוסה התחרתה מאוחר יותר ב"הישרדות: גיבורים נגד נבלים" ביחד עם טום ווסטמן בשבט הגיבורים.
סיכום עונה
עשרים המתמודדים החלו את המשחק על ידי חתירת סירה לחוף, עם המתמודד הראשון מכל מין להגיע לחוף לזכות בחסינות. ביום למחרת, ג'ף פרובסט הודיע כי שהשם עכשיו יבחרו שבטים, עם אלו שזכו בחסינות קיבלו את הבחירה הראשונה. בנוסף, הגבר והאישה האחרונים שלא נבחרו לאף שבט הודחו מיידית מהמשחק. שני השבטים, אולונג וקורור, התחרו לאחר מכן במשימת הפרס/חסינות הראשונה לעונה, עם הזוכים, קורור, מחליטים לעזוב את החוף הנוכחי לחוף חדש שאותו הם לא ראו.
ככל שהאתגרים נמשכו, התברר במהרה כי אולונג היה השבט החלש יותר, בעוד הנהגה חזקה של איאן וטום שמרה על קורור לשבט שלם. אולונג לא יזכו באף משימת חסינות ומספר מועט של משימות פרס, והביקור היחידי של קורור במועצת השבט הייתה כתוצאה של טוויסט הדחה כפולה. בובי-ג'ון וסטפני, השניים האחרונים באולונג, הפסידו במשימת החסינות השבטית האחרונה. מאחר שהם לא יכלו להצביע, הת התמודדו באתגר הדלקת אש שבו סטפני ניצחה. לאחר שבילתה את הלילה לבד, היא קיבלה הוראה לשוט אל קורור, ונקלטה לשבט זה.
קורור פיתחה קבוצת ליבה של חמש – איאן, ג'ן, גרג, טום וקייטי – ואלו שנשארו בחוץ ראו בהם כאיום אך לא הצליחו להפרידם. למרות השארת רושם ראשוני חזק, סטפני זוהתה במהירות כמטרה לאור הכוח שלה ובהיותה זרה לשבט קורור. בטוויסט שלבסוף יוביל לשימושו בעונות מאוחרות יותר, משימת חסינות אישית אחת דרשה מהמתמודד הראשון להפסיד במשימה לבלות לילה לבד באי מבודד. ג'אנו הוגלתה ומצאה את החוויה משחררת, בחרה לפרוש מהמשחק במועצת השבט הבאה, ובכך חסכה את ההדחה של סטפני. עם זאת, בטיחותה לא תחזיק מעמד והודחה כתוצאה מכך.
עם שישה מתמודדים במשחק, איאן וטום החליטו לחוס על קארן, היחידה מחוץ לברית שלהם, במקום תכננו איתה להדיח את גרג בשל פוטנציאל לקשר חזק עם קייטי לאחר שהלכו לפרס יחדיו. אף על פי שגרג הודח, קייטי הרגישה נבגדת מאיאן, ורגשותיה החמירו כאשר איאן לקח את טום לפרס במקום אותה כפי שהבטיח. איאן התנצל בפני קייטי, אך קייטי עדיין החזיקה רגשות קשים כלפיו. לאחר הדחתה של קארן, הרביעייה האחרונה בחרו לאפשר להצבעה הבאה להסתיים בשוויון בין איאן וג'ן, ואיאן ניצח את ג'ן באתגר הדלקת אש כדי להישאר במשחק.
משימת החסינות האחרונה דרשה מהמתמודדים לעמוד על מצופים כמה שיותר זמן; קייטי נפלה ראשונה, אבל איאן וטום נשארו קרוב ל-12 שעות. איאן בחר לפרוש מהמשימה, מוותר חסינות בשביל טום, אחרי שטום השתמש בחרטתו של איאן בכך שפגע ברגשותיה של קייטי לאחר שהפר את הבטחתו אליה. עם ויתור על מועצת השבט הרגילה, טום הדיח את איאן מחוץ למשחק במקום. במועצת השבט האחרונה, ההנהגה ויכולות הפיזיות של טום מול משחק הפחות דומיננטי של קייטי, הביאה לכך שחברי המשובעים העניקו לו את תואר השורד האחרון בהצבעה של 1–6.
אמרי ולשמן
אמרי ולשמן (באנגלית: Emery Welshman; נולד ב-9 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן גיאני-קנדי המשחק בעמדת החלוץ בפורגה
קריירת מועדונים
ולשמן נולד במיסיגוגה שבאונטריו, קנדה להורים ממוצא גיאני. ולשמן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של סיגמה. בגיל 18 הצטרף לסיינה סיינטס. ולשמן נבחר לכדורגלן העונה בשנת כאשר כבש 13 שערים ב-16 משחקים. בשנת ולשמן חתם באורגון סטייט ביוורס.
בדראפט, ולשמן נבחר במקום ה-16 על ידי טורונטו. ב-3 במרץ 2013 ולשמן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 לונקובר וייטקפס.
בשנת ולשמן חתם בסיגמה מליגת מחוז אונטריו.
בפברואר ולשמן חזר ל-MLS וחתם בריאל סולט לייק ושיחק בריאל מונרכס, קבוצת המילואים של המועדון.
בינואר ולשמן חתם בפוארטו ריקו מה-NASL.
ב-3 בינואר 2018 ולשמן חתם בסינסינטי מה-USL. ב-16 במאי 2018, ולשמן הבקיע שלושער ראשון בקריירה בניצחון 1–4 נגד דטרויט סיטי במסגרת הסיבוב השני של גביע ארצות הברית הפתוחה.
ב-8 במרץ 2019 ולשמן הושאל לפוגרה מליגת העל הקנדית.
ב-7 ביולי 2019 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-23 בינואר 2020 חתם בבני סכנין מהליגה הלאומית. עד לסיום העונה, ולשמן תרם 3 שערים ב-15 משחקים והיה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי עונה אחת בלאומית.
ב-8 בינואר 2021, ולשמן חזר ללאומית וחתם בהפועל רעננה.
ב-14 בספטמבר 2021 חזר לפורגה.
קריירה בינלאומית
בינואר זומן לראשונה לסגל נבחרת גיאנה לקראת משחק הידידות נגד. במשחק זה, שנערך ב-1 בפברואר, ולשמן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ואף כבש את שער הבכורה שלו.
ב-13 באוקטובר 2018 ולשמן כבש שלושער בניצחון 0–8 נגד במסגרת ליגת האומות של אמריקה הצפונית. ולשמן השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2019.
מתחם הספורט האולימפי אתונה
מתחם הספורט האולימפי של אתונה (ביוונית: Ολυμπιακό Αθλητικό Κέντρο Αθηνών, ראשי תיבות: Ο.Α.Κ.Α.) ספירוס לואיס (ביוונית: Σπύρος Λούης) הוא מתחם מתקני ספורט במרוסי, אתונה, יוון שהיווה את המוקד של אולימפיאדת 2004.
האצטדיון האולימפי
האצטדיון תוכנן בשנת 1979, בנייתו החלה בשנת 1980 והסתיימה בשנת 1982 עבור אליפות אירופה באתלטיקה. האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר1982 בנוכחות ראש ממשלת יוון קונסטנטינוס קרמנליס. בשנת 1991 נערכו באצטדיון חלק מתחרויות משחקי הים התיכון. האצטדיון עבר שיפוץ נרחב לקראת אירועי אולימפיאדת 2004, במסגרתו נוסף לאצטדיון גג בתכנונו של סנטיאגו קלטרווה. האצטדיון המחודש נפתח רשמית ב-30 ביולי 2004 ושימש כאצטדיון המרכזי של האולימפיאדה, בו התקיימו טקסי הפתיחה והנעילה, תחרויות האתלטיקה קלה ומשחק הגמר בטורניר הכדורגל. באצטדיון יש כ-71,000 מקומות ישיבה.
מרכז הספורט המימי
המרכז שנבנה ב-1991 לכבוד תחרויות הים התיכון כולל שתי בריכות שחייה פתוחות עם יציעים ל-11,500 (ששימשה לתחרויות השחייה ופולו מים) ו-5,300 (שחייה צורנית) צופים בהתאמה ואחת מקורה שביציעים מסביבה יש כ-6,200 מקומות ישיבה, אשר בה התקיימו תחרויות הקפיצה למים.
מרכז הטניס האולימפי
מרכז הטניס האולימפי מכיל 16 מגרשי טניס-מגרש מרכזי אחד ובו 8,600 מקומות ישיבה (בו התקיימו משחקי הגמר של התחרויות השונות), שני מגרשים עם 4,300 מקומות ישיבה כל אחד (לחצאי הגמר) ושלושה עשר מגרשים עם 200 מקומות ישיבה כל אחד. המרכז הושלם בתחילת 2004 ונחנך טרם פתיחת התחרויות.
הוולודרום האולימפי
הוולודרום נחנך בשנת 1991 לכבוד תחרויות הים התיכון. הוא מכיל כ-5,250 מקומות ישיבה.
מיתת המיטה הלסבית
"מיתת המיטה הלסבית" (באנגלית: Lesbian Bed Death) הוא מונח שהגתה הסוציולוגית האמריקאית פפר שוורץ (Pepper Schwartz), לתיאור הירידה בפעילות מינית המתרחשת בקשר זוגי ממושך אצל נשים לסביות לאחר כשנתיים מתחילתו של הקשר.
בשנת 1983 פרסמה פפר מחקר שבו מצאה כי אצל נשים לסביות המקיימות זוגיות קבועה ומתמשכת, מעל לשנתיים, פוחתת כמות יחסי המין באופן משמעותי הן ביחס לזוגות הומוסקסואליים והן ביחס לזוגות הטרוסקסואליים. למרות ממצאים אלה, ההפחתה בחיי המין אינה מצביעה על הפחתה בסיפוק ובאינטימיות, וכן לא על היעדר מונוגמיה.
הביקורת על מחקרה של פפר
קיימת ביקורת בקרב חוקרים ממדעי החברה על מחקרה של פפר. לפי טענת המבקרים, הנשים במחקר נשאלו "באיזו תדירות את מקיימת יחסי מין", ללא הגדרת או פירוט המונח "יחסי מין". לפי טענה זאת, לא הוחשבו במחקר קרבה גופנית ואינטימיות, שהם דפוסים הקיימים באופן תכוף אצל אותם זוגות כיחסי מין.
מנגד, ניתן להעלות את הטענה, כי הנשאלות במחקר בחרו שלא להגדיר את יחסי הקרבה והאינטימיות שלהן כמיניים, ולכן אין לראותם ככאלה.
מעבר לפן ההומו-לסבי של מחקרה של פפר ולסוגיה בדבר הגדרתם המדויקת של יחסי מין, מהווה המחקר דוגמה לסוגיית אופן העלאת השאלה במחקר חברתי, כגורם משמעותי ובעל השפעה.
כבשי הנגב
"כבשי הנגב" (1963) הוא פסל ברונזה של הפסל הישראלי יצחק דנציגר. עותקי הפסל מצויים באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואוסף הפניקס חברה לביטוח.
הפסל מהווה חלק מקבוצת פסלים בנושא ובשם זה אשר את הראשון שבהם יצר דנציגר בשנת 1955. רעיון היצירה המקורי נבע מהזמנה ליצירת עבודה פיסולית שהציע האדריכל אברהם יסקי. דנציגר ייעד את הפסל להצבה בחצר "בניין קפלן" שבקריית האוניברסיטה העברית בגבעת רם. אולם ההזמנה וההצבה לא יצאו אל הפועל. בשנת 1956 הוצג הפסל בתערוכה של קבוצת "אופקים חדשים". בין השנים 1963–1965 יצר דנציגר קבוצה נוספת של פסלי כבשים שפסל זה הוא אחד מהם.
הפסל מציג שני כבשים, בגובה של כ-70 ס"מ, העשויות יציקת ברונזה. הכבשים מוצבות זו לצד זו ורגליהן עשויות מצינורות - כמו היו רגלי אוהל. גופן של הכבשים מדמה את הטופוגרפיה של הנוף המדברי שבתוכו הן חיות, ומלא בפרטים הלקוחים מהנוף המדברי - ואדיות, ערוצים ועוד. "מצאתי", כותב דנציגר על הכבשים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף. הכבש דומה לאוהל בדווי. רגליו הן כמוטות האוהל. [...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." ראשה של אחת מן הכבשים מופנה כלפי מטה, בעוד ראש הכבש השני, הנדמה מעט ככף יד, מופנה קדימה אל האופק. מרדכי עומר תיאר את פסל הכבשים כנמצא על הגבול בין "פסל כאובייקט" לבין "פסל כעבודה סביבתית".
אחד העותקים של הפסל נרכש בשנת 1993 עבור מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג בו מפעם לפעם. במשך תקופה ארוכה הוא היה מוצב בגן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר במוזיאון. בשנת 2011 הוצג הפסל במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון. עותק אחר של הפסל, שניתן בהשאלה על ידי חברת הפניקס, מוצג במוזיאון ישראל.
טבח תל א-זעתר
טבח תל א-זעתר (בערבית: مذبحة تل الزعتر) הוא מעשה טבח שבוצע על ידי מיליציות נוצריות במחנה פליטים פלסטינים, במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-12 באוגוסט 1976, לאחר מצור של מספר חודשים על המחנה.
רקע
מחנה הפליטים תל א-זעתר בפאתי ביירות שיכן בתוכו כ-20,000 פליטים פלסטינים ממלחמת העצמאות הישראלית ב-1948. בקיץ 1976, אלפי חברי מיליציות נוצריות מרוניות הטילו על המקום מצור, בתמיכת נשיא סוריה חאפז אל-אסד שהתערב במלחמת האזרחים ב-1976, נגד "המחנה הרדיקלי" (של הפלסטינים, הדרוזים והמוסלמים). הפגזות ארטילריות במהלך הלחימה הרסו את מרבית המחנה.
הטבח ואחריתו
הפלסטינים טוענים כי תושבי המחנה שנותרו פונו ממנו בכוח למערב ביירות (המוסלמית), וחלקם נרצחו. במהלך הפינוי, הכוחות הנוצריים ירו בשיירות של פליטים, ואחרים נהרגו מדקירות סכין ורימונים עוד במהלך שהותם במחנה; כמו כן, אנשי המיליציות ביצעו מעשי אונס רבים.
לטענת הנוצרים, מלבד זאת שלוחמי אש"ף מנעו את עזיבתם של התושבים הנצורים, הרי שבנוסף מרבית המתים נהרגו בקרבות על כיבוש המחנה, ולא בוצע טבח.
לאחר פינוי התושבים נהרס המחנה, כדי למנוע את שיבת תושביו. מקרי חטיפה רבים אירעו בביירות לאחר היוודע הדבר. רבים מהפליטים ששרדו, שוכנו על ידי אש"ף בכפר הנוצרי דאמור, בו הפלסטינים ביצעו טבח בנוצרים ב-20 בינואר.
הטבח הוביל לביקורת חריפה על סוריה בעולם הערבי ובקהילה הבינלאומית. נטען גם כי מקרה זה תרם להתגברות התנגדותם של הסונים בסוריה, לשלטון העלווי, שבסופו של דבר התפרצה במרידה נגד המשטר (ראו למשל טבח חמאת). לאור זאת, סוריה הפסיקה את מתקפתה נגד אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, והסכימה לכינוס הליגה הערבית, שהביא להפסקה זמנית בלחימה.
מספר הנספים
קיימות מספר הערכות שונות לגבי מספר ההרוגים כתוצאה מהמצור והטבח. במקום אחד מוערך כי כ-3,000 פלסטינים נהרגו, מרביתם אזרחים, מקומות אחרים מעריכים כי 2,000 נהרגו ו-4,000 נפצעו, מקום אחד טוען כי נהרגו "מספר אלפים", ומקום נוסף קובע כי יחד עם טבח קרנטינה נהרגו בשני המקרים כ-2,000 איש.
צלב ארמני
צלב ארמני (בארמנית: Հայկական խաչ; խաչ, חַץ' – צלב) הוא טיפוס צלב ייחודי המשמש בכנסייה הארמנית כסמל לנצרות.
זרועותיו של הצלב הארמני מסתעפות בקצותיהן ומסתיימות בפרחים מסוגננים, והזרוע התחתונה ארוכה מהיתר. צלב זה מופיע בלב מצבות החצ'קר, שבהן הוא מוקף בעיטורים למיניהם, בעיקרם צמחיים וגאומטריים.
הצלב הארמני מוצב על כיפות כנסיות, מגולף בקירות מנזרים, במצבות קבורה ובאנדרטות זיכרון, מצויר על מזבחות, רקום על בגדי אנשי הדת, וכיוצא באלה. צלב זה מכונה גם "צלב פורח". הפריחה מייצגת את כוח החיים המגולם בצלב הארמני ואת התבדלותו מהצלב המסמל עינויים ומוות.
היחסים המיוחדים
היחסים המיוחדים (באנגלית: Special Relationship) הוא כינוי ליחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת ההדוקים מאז סיום מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה של היחסים המשותפים
ראשיתם של היחסים המיוחדים בעזרה האמריקאית האינטנסיבית לבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה הן במסגרת חוק השאל-החכר, שעל פיו סייעה ארצות הברית לבריטניה באמצעי לחימה ואספקה, והן בהמשך המלחמה בסיוע צבאי אמריקאי פעיל להדברת גרמניה הנאצית.
עם סיומה של המלחמה ותחילת המלחמה הקרה, מצאו עצמן שתי המדינות בראש המחנה המערבי מול ברית המועצות. במסגרת זו פיתחה גם בריטניה נשק גרעיני בסוף שנות ה-40, בסיוע אמריקאי אינטנסיבי. בנוסף הייתה בריטניה הכוח האירופי המרכזי של נאט"ו ובעל הברית הנאמן ביותר לארצות הברית במסגרת ברית זו. במסגרת כך, הוקמו בסיסים אמריקאים רבים ברחבי בריטניה.
משבר ביחסים המיוחדים חל בזמן מבצע קדש, שבוצע על ידי ישראל בשיתוף פעולה אנגלי וצרפתי ללא תיאום עם האמריקאים. האמריקאים פעלו לנסיגה בריטית (וישראלית) מיידית מסיני. בעקבות כך נאלץ ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, להתפטר, ויחסי שתי המדינות נכנסו למשבר. היחסים פרחו מחדש כאשר הרולד מקמילן עלה לשלטון בבריטניה. מקמילן היה קרוב משפחתו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, והקרבה ביניהם סייעה להידוק היחסים בין המדינות, ובראשם שדרוג המערכת הגרעינית הבריטית בצורה משמעותית (מערכת ה"פולאריס") בתמורה לעגינתן של צוללות גרעיניות אמריקאיות בחופי סקוטלנד.
בתקופת ראשי הממשלה הבריטיים הרולד וילסון ואדוארד הית' התקררו שוב היחסים בשל סירובם לשלוח כוחות לסייע לארצות הברית במלחמת וייטנאם וכן בשל הידוק הקשרים של בריטניה עם אירופה וצירופה לאיחוד האירופי. עם עליית מרגרט תאצ'ר לשלטון בבריטניה, התחזקו הקשרים בין המדינות בשל תפיסת העולם השמרנית המשותפת לה ולנשיא האמריקאי רונלד רייגן. בתקופה זו הביעו שתי המדינות יחס נוקשה כלפי ברית המועצות ובהמשך עודדו את גורבצ'וב ומדיניות הפרסטרויקה שלו.
במסגרת היחסים המיוחדים רוחשות שתי המדינות זו לזו אמון מלא ומשתפות פעולה בצורה הדוקה בנושאי מודיעין, רכש צבאי ועוד.
סיבות ליחסים המיוחדים
היחסים המיוחדים מתבססים על ערכי שפה ומוצא אשר משותפים הן לעם האמריקאי והן לזה הבריטי. למרות העוינות אשר הייתה מנת חלקם של שני העמים במאות הקודמות (ושהובילה בין היתר להכרזת העצמאות של ארצות הברית מבריטניה לקראת סוף המאה ה-18), הרי שהיותם שייכים לעמים האנגלו-סקסים לצד מפגש אינטרסים משותף, הופך את הקשר בין שתי המדינות לחזק ביותר הקיים בין שתי מדינות כלשהן (בדגש על מעצמות) ברחבי העולם של היום.
הרמן כהן
הרמן (יחזקאל) כהן (בגרמנית: Hermann Cohen, 4 ביולי 1842, קוֹסְוִויג – 4 באפריל 1918, ברלין) היה פילוסוף יהודי-גרמני, מראשי מייסדיה של האסכולה הנאו-קאנטיאנית של אוניברסיטת מרבורג.
ביוגרפיה
כהן נולד בקוסוויג שבדוכסות אנהלט (ב, נמצאת בשטח גרמניה). החל ללמוד פילוסופיה, ותוך זמן קצר נודע כתלמיד מעמיק של עמנואל קאנט. הוא למד בגימנסיום בדסאו, בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטאות ברסלאו, באוניברסיטת ברלין (אוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשמה הנוכחי), ואוניברסיטת האלה. בשנת 1865 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "Philosophorum de Antinomia Necessitatis et Contigentiae Doctrinae", שנעשתה בהנחייתו של פרידריך אדולף טרנדלנבורג.
הגותו
את הפילוסופיה של הרמן כהן ניתן לתאר כמכוונת על ידי שני עניינים:
אנטול ליטבק
אנטול ליטבק (ברוסית: Анато́ль Литва́к; 21 במאי 1902 – 15 במאי 1974) היה במאי קולנוע אמריקאי יהודי יליד האימפריה הרוסית.
קורות חיים
ליטבק נולד בקייב, שאז הייתה בשטחי האימפריה הרוסית למשפחה יהודית. בנעוריו למד משחק ועבד בתיאטרון מקומי. בשנת 1925 היגר לברלין מסיבות אידאולוגיות.
הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני
הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני הוא מבנה קוסמי המכונה נימה גלקטית או "קיר גדול", שהוא אוסף צבירי-על של גלקסיות, המקובצים יחד, ונעים ביקום כיחידה אחת. גודלו 6 עד 10 מיליארד שנות אור שמהווה 10% מן הקוטר של היקום הנצפה. הוא התגלה בנובמבר 2013 והוא המבנה הגדול ביותר בין הקירות הגדולים הנצפים.
אנטול ליטבק
קורות חיים
ב-1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, ליטבק עבר לפריז, אשר היה מקום חביב עליו לצילום סרטים (13 מתוך 37 סרטיו בוימו שם). באותה תקופה החל ליטבק לביים סרטים אשר זכו להצלחה צנועה. בשנת 1936 ביים את הסרט Mayerling בכיכובו של שארל בואייה, אשר זכה להצלחה יחסית וכן לרימייק בשנת 1968 בכיכובם של קתרין דנב, ג'יימס מייסון ואווה גרדנר.
לאחר ההצלחה של הסרט קיבל ליטבק חוזה בן 4 שנים בחברת האחים וורנר והפך לאחד הבמאים המובילים של סוף שנות ה-30, בין סרטיו מאותה תקופה ניתן למנות את The Amazing Dr. Clitterhouse בכיכובם של אדוארד ג'י רובינסון, קלייר טרבור והמפרי בוגרט.
הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני
גילוי
התפרצויות גמא הן פליטות האנרגיה הגדולות ביותר ביקום הנצפה. הן מתרחשות בכוכבים גדולים ומרוחקים המסתובבים במהירויות עצומות והן מחזה נדיר בגלקסיות קרובות. בשביל החלב הן מתרחשות פעם בכמה מיליוני שנים. לכן, עלייה בכמותן מציגה פירוק אנרגיה רב באזור הספציפי ומכאן שכמות הגלקסיות רב יותר באזור הנצפה.
אנטול ליטבק
קורות חיים
סרטו משנת 1940 "כל זה וגם גן העדן" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
לאחר המלחמה שב ליטבק לביים סרטים עלילתיים. הבולטים שבהם: "האם את אוהבת את ברהמס?", "ליל הגנרלים", "מאורת הצפעונים", ו"סליחה, טעות במספר". מבין כוכבי סרטיו המאוחרים ניתן למנות את אינגריד ברגמן, פיטר או'טול, ברברה סטנוויק, ברט לנקסטר ואוליביה דה הבילנד.
ליטבק התחתן פעמיים. נישואיו הראשונים היו לשחקנית הקולנוע מרים הופקינס בשנת 1937. נישואים אלה נמשכו שנתיים, עד לגירושין. נישואיו השניים היו בשנת 1955 לדוגמנית סופי סטור. נישואים אלו נמשכו עד מותו בשנת 1974.
לליטבק כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הרמן כהן
הגותו
את המתודה המוצעת על ידי כהן ניתן לתאר באופן הבא: האדם על כל סגולותיו מתגלה ביצירה התרבותית, ובגישתו לסביבתו הטבעית והאנושית. פעולתו הייחודית של האדם באה לידי ביטוי בהכרה וברצון. את סגולותיו הייחודיות אין אדם מכיר דרך ההתבוננות בתודעתו, אלא דרך התבוננות ביצירה האנושית שבה משוקעות סגולותיו האנושיות. תפקידה העיקרי של הפילוסופיה הוא להתבונן בתרבות האנושית כדי לגזור ממנה את החוקיות של ההכרה ושל הרצון. את תחומי העבודה הפילוסופית חילק הרמן כהן לשלוש: לוגיקה, אתיקה ואסתטיקה – המקבילים לשלושה תחומי נפש: ההכרה, הרצון והרגש. חלוקה זו באה לידי ביטוי בשלושת הספרים שבהם פיתח לראשונה את שיטתו הפילוסופית העצמאית: "הלוגיקה של ההכרה הטהורה" (1902), "האתיקה של הרצון הטהור" (1904), ו"האסתטיקה של הרגש הטהור" (1912).
בסוף חייו ביקש הרמן כהן לגשת לתחום הדת ולבחון את מקומה במתודה הפילוסופית בה עסק כל חייו האקדמיים. הוא עשה זאת בספרו דת התבונה ממקורות היהדות, בה אפיין את מקום הדת בנפרד מן האתיקה הרואה את היחיד לעולם כחלק ממכלול חברתי. כהן הציע שהדת, והיהדות בפרט כדת מונותאיסטית ראשונית, מאפשרת את המתודה הניגשת אל היחיד כ"רע", כ"נוכח". כלומר, האתיקה יכולה להביא את האדם להכיר את האדם כבן אנוש, כפרט של הכלל האנושי, ואילו הדת מאפשרת לאדם להכיר את הייחודי שבכל אדם. ההתייצבות מול האל כיחיד היא המאפשרת לאדם את ההכרה והחובה אל יחידותו האנושית.
יחסו לציונות
הרמן כהן היה ידוע בהתנגדותו לציונות. הוא טען כי הציונות מנסה להחזיר את היהדות אל ההיסטוריה, בעוד היהדות היא א-היסטורית.
כהן הוסיף שעל היהודים "להוסיף ולחיות בקרב האומות, לשמש טל משמים, להישאר בקרבן ולהיות להן מועילים".
הסופר א. ב. יהושע, סיפר על אירוע דומה:
למרות התנגדותו זאת לציונות, עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב על שמו של הרמן כהן בצפון הישן של העיר.
המוות הקטן (סרט)
המוות הקטן (בצרפתית: La Petite Mort) הוא סרט קצר משנת 1995 בבימויו של פרנסואה אוזון.
עלילה
פול (פרנסואה דלב (Delaive)) הוא אמן גאה, שהפרויקט הנוכחי שלו הוא צילום פניהם של גברים בעת שהם מגיעים לאורגזמה (אחד מכינויי האורגזמה בצרפתית הוא La petite mort - המוות הקטן). הוא חי ביחד עם מרסיאל (מרסיאל ז'אק), בן-זוגו.
קאמי אחותו, המנהלת את העסק המשפחתי, לוקחת את פול לבית-החולים, על מנת שיבקר את אביהם, אשר עומד למות ממחלת הסרטן. פול לא ראה את אביו מזה שש שנים, ואת כל חייו העביר עם האמונה כי אביו חושב שהוא מכוער, ואולי אף חושב שהילד לא שלו.
כאשר פול מפתח את התמונות בחדר החושך שבביתו, הוא מתפלא לגלות צילום ובו עיניו של אביו פקוחות. לאחר מות האב, משוחח פול עם אחותו, ומבין ממנה שאביו שיתף איתו פעולה בעת הצילום, כאשר העמיד פנים שהוא ישן. קאמי מוסרת לידיו אוסף תמונות שהאב הוריש לו. בתוך אוסף התמונות מוצא פול תמונה של עצמו כתינוק, בזרועות אביו שמנשק אותו.
ספייקר C8
סְפַּיְיקֶר C8 (באנגלית: Spyker C8) היא מכונית על, בתצורת מכונית ספורט 2 דלתות, 2 מושבים, אשר מיוצרת על ידי חברת "Spyker Cars" ההולנדית משנת 2000.
תאוצת דגמי "ספייקר C8" מ-0–100 קמ"ש היא 3.6-4.5 שניות.
אלז'זור
אלז'זור (בפורטוגזית: Aljezur) היא רשות מקומית בפורטוגל. בשנת 2011 מנתה העירייה 5,884 תושבים, והיא ממוקמת במחוז פארו.
היסטוריה
אלז'זור בעלת היסטוריה ארוכה, וקיימות עדויות ארכאולוגיות לקיומה וליישוב בה מאז התקופה הפרהיסטורית. שרידים מתקופה זו מעידים על תאריך היישוב במקום (עד 7000 לפני הספירה). עוד ידוע כי שבטים נוודים של ציידים צדו ודגו באזור, בנוסף לליקוט פקעות ושורשים, שהיוו את התזונה הבסיסית שלהם. במהלך התקופה הנאוליתית והכלקוליתית (2500-3000 לפני הספירה) ותקופת הברונזה (800-1200 לפני הספירה) החלה התיישבות במקום. בהמשך, בתקופת הכיבוש המוסלמי (במאות ה-10 וה-11) התרחשה ההתרחבות הגדולה ביותר בבנייה במקום. כפר דייגים מהמאה ה-12 שנחשף ב-2001 מעיד על כלכלת ים שהסתמכה על דיג וגידול יבולים ובעלי חיים.
מבחינה פוליטית, אלז'זור נוסדה במהלך המאה ה-10 לספירה על ידי ברברים ששכנו בה עד כיבוש חצי האי האיברי על ידי הנוצרים. הברברים היו אחראים על בניית רבים מהמבנים באזור, כמו המבצר, וכמו כן השפיעו על שמות המקום, ופיתחו אגדות ומיתוסים אודותיו. בשנת 1249 הכפר אלז'זור נכבש מידי המורים.
לאחר מלחמת הרסטורציה הפורטוגזית בימי שלטונו של אפונסו השישי, ואחיו יורש העצר פדרו השני, שרצו החופים אניות מלחמה מרוקאיות, שתקפו את העיירות ובזזו אותן. בחופי פראיה דה-בורדרה ופראיה דו-אמדו הצליחו הפירטים המרוקאים לרדת בקלות רבה לחוף, והתמקדו בבתים מסוימים, חטפו רבים ומכרו אותם לעבדות באלג'יר. על מנת להתמודד עם הפשיטות הללו, במאה ה-17 הקימה ממשלת פורטוגל את מבצר אריפאנה. במקור הוקם המבצר על מנת להגן על נמל דייגים.
בשנת 1755 נפגעה אלז'זור קשות מרעידת אדמה.
גאוגרפיה
אלז'זור ממוקמת לאורך החוף המערבי של אלגארבה, בדרום-מערב אלטנג'ו. העירייה כוללת בשטחה מגוון אטרקציות ובהם: שרידים ארכאולוגיים, מוזיאונים, טחנות רוח, שבילי אופניים ועוד.
מבחינה מנהלית, מחולקת העירייה לארבע קהילות:
קסנופון איש אפסוס
קסנופון איש אפסוס (ביוונית: Ξενοφῶν ὁ Εφέσιος; פעל במאות ה-2 וה-3 לספירה) היה סופר יווני.
חיבור פרי עטו ששרד הוא ה"אפסיאקה" (Ἐφεσιακά), סיפור אהבה אפסיאני "על אנתיה והברוקומס" (Τὰ κατὰ Ἀνθίαν καὶ Ἁβροκόμην), אחד הרומנים המוקדמים ביותר ואחד המקורות למחזה של ויליאם שייקספיר, "רומיאו ויוליה".
מייספייס
מייספייס (באנגלית: MySpace) היא רשת חברתית מקוונת אמריקאית, בין השנים 2005 עד 2008 היא הייתה הרשת החברתית הגדולה בעולם.
הקמת החברה
באוגוסט 2003, כמה עובדים בחברת eUniverse (חברת שיווק דיגיטלית), שהשתמשו באתר Friendster (אתר למציאת חברים נשכחים) ראו פוטנציאל בתכונות הרשת החברתית שלה. הקבוצה החליטה לחקות את התכונות הפופולריות ביותר של האתר. בתוך עשרה ימים, הגרסה הראשונה של מייספייס הייתה מוכנה להשקה, ויושמה באמצעות שפת התכנות ColdFusion. על הפרויקט פיקח בראד גרינשפן (מייסד, יו"ר ומנכ"ל eUniverse), וניהל אותו כריס דוולף (שהיה המנכ"ל המייסד של מייספייס), ג'וש ברמן, טום אנדרסון (הנשיא המייסד של מייספייס), וצוות מתכנתים ומשאבים שסיפקה eUniverse (שאחר כך שונה שמה ל"אינטרמיקס מדיה").
המשתמשים הראשונים במייספייס היו עובדי eUniverse. החברה קיימה תחרויות כדי לראות מי יכול לרשום יותר משתמשים חדשים. eUniverse השתמשה במסד נתונים של 20 מיליון אנשים וכתובות הדואר האלקטרוני שלהם, כדי לשווק את האתר, ולהפוך אותו למוביל מבין אתרי הרשתות החברתיות בעולם. בנוסף ארכיטקטורת התוכנה של האתר, תוך שימוש במהירות הפיתוח המעולה של ColdFusion על פני שפות אחרות, הביאה להשקה מהירה של פיצ'רים חדשים. למרות שלמתחרה Friendster היו מספר מפתחים הגדול פי עשרה, היא לא הצליחה לעמוד בקצב ומהירות הפיתוח של Myspace. לדוגמה, משתמשים יכולו להתאים אישית את הרקע, המראה והעיצוב של דפים במייספייס.
רכישה בידי ניוז קורפ ושנות השיא
ביולי 2005 רכש את החברה, תמורת 580 מיליון דולר, תאגיד ניוז קורפ שבבעלות איל התקשורת רופרט מרדוק. באותה עת הייתה מייספייס הרשת החברתית הפופולרית בעולם. חברת האם שלה, אינטרמיקס מדיה, החזיקה גם ב-30 אתרים נוספים (כולל אתרי בלוגים והכרויות), שגם היו חלק מעסקת הרכישה.