cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יונתן יבין
ספרים
ב-2004 הופיע, בנוסף ל"החתול דלעת משנה את הדעת", גם רומן הביכורים של יבין, "באבא ג'י". הספר מתאר את מסעו להודו של נדב זקן, צלם בן 28, כשאליו מתלווה אביו, אלי, מנכ"ל חברה משגשגת. שנה לאחר מכן התפרסם ספר הילדים "אחלה אח", שעוסק בילדה שנולד לה אח קטן, והיא משכנעת את הוריה להחזיר אותו לבית החולים ולהחליף אותו בתינוק אחר, אך לבסוף מבינה את חוזק הקשר המשפחתי. הספר זיכה את מאיירו, גלעד סופר, בפרס מוזיאון ישראל לאיור.
ב-2006 הופיע רומן הביכורים של יבין לנוער "זהבים", המגולל את קורותיו של אריאל מויאל, נער מצוקה בן 14, שנקלע לפנימייה ששמה כשמו של הספר. עם הגיעו נגנבים מחשבים שמכילים מידע רגיש, שבאמצעותו נסחטים מורים ותלמידים כדי לפגוע באריאל. על כתפיו של הנער מוטל לפתור את התעלומה או לשאת בתוצאות חמורות. ב-2008 הופיע "כשאבא היה עצוב" (עם עובד), שבו ילדה ושמה נועה נתקפת בעצב חסר הגיון וסיבה, ואביה שמספר לה סיפור שטותי שמסיח את דעתה. הספר זכה להצלחה והודפס ב-6 מהדורות.
בסוף דצמבר 2010 ראה אור רומן הנוער השני של יבין, "אנטי", המגולל את קורותיו של דרור "אנטי" אנטילוביץ', נער שדודו התאבד, ובעקבות כך הוא מידרדר בלימודיו, מוצא את עצמו מסתובב ברחובות עם חבורת ראפ שגונבת מחנויות, הופך לראפר מצטיין, ולומד את ערך הנאמנות לעצמו ולחבורה. הספר תורגם ליפנית והופיע שם ב-2020.
ביוני 2011 ראה אור הרומן השני שלו למבוגרים, "שמר-בית", ובמרכזו פקיד בנק אפרורי ואפאתי, עמוס האוזנר, שאירועים שונים ומשונים מגלגלים אותו לחיים של שומר על בתיהם של אנשים שנסעו לחו"ל, יצאו למילואים, נפטרו וכן הלאה. הספר ייחודי בנוף הספרות העכשווית, שכן הוא כתוב בעברית מכל תקופותיה, מהמקרא דרך ההשכלה ועד לעברית המודרנית. בעקבות ספר זה הוענק ליבין פרס היצירה לסופרים עבריים (פרס לוי אשכול) לשנת תשע"ב.
בספטמבר 2012 ראה אור מדריך הכתיבה של יבין, "בונים סיפור - הארכיטקטורה של מלאכת הכתיבה" (כנרת זמורה ביתן), המבוסס על שיטה ייחודית שפיתח בסדנאות הכתיבה שלו. ביוני 2013 ראה אור ספר הילדים השישי שלו, "דורון הדרקון". במרכזו הילד דורון שמתעורר בוקר אחד ומחליט להתנהג כמו דרקון. הספר דן במתיחות שבין ההורים מבלי להתייחס לכך במישרין, ובנפשו של הילד האינדיבידואליסט בכלל, וגם בפערים שבין הדמיון והמציאות.
במאי 2014 ראה אור הרומן השלישי של יבין למבוגרים, "המיזנתרופ" (כנרת זמורה ביתן), המגולל את קורותיו של דורון אריכא, מחזאי תל אביבי מצליח ובוטה, שמידרדר לחיים של אלימות פעילה, גם אם מתורצת מבחינה האידאולוגית. אף שהספר הוא מותחן אפל, יש בו נימה קומית וסרקסטית. הספר זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה.
בינואר 2015 הופיע ספר הילדים השביעי שלו, "המלך אהר'לה פורש", ובו האריה אהרון מחליט שנמאס לו להיות מלך הג'ונגל, ומוביל את החיות להקמת ממשלה מבולגנת. ב-2018 הופיע הספר בסין (הוצאת פיג'יאן סיינס אנד טכנולוג'י).
במאי 2017 פרסם יבין שני ספרים באותו שבוע: הרומן לנוער צעיר, "אהבה נגד חברות", שמגולל את סיפור אהבתם של שני חברים טובים בכיתה ה' לאותה ילדה, וספר הילדים "גוזלים בראש", שראה אור בעברית, צרפתית וגרמנית בו-זמנית.
באוקטובר 2017 הופיע תרגום פרי עטם של יונתן יבין ואשתו רוית בן שלום-יבין, לספרו של ג'רום ק. ג'רום, "שלושה בסירה אחת".
ב-2020 הופיע תרגומו של יבין לספר "ישנוני" מאת דיי דיוולט (עם עובד). במרכז הספר ילד שמקבל בובה פרוותית ששמה ישנוני, שלא מניחה לו לישון.
בפברואר 2021 הופיע ספר הילדים התשיעי של יבין, "לילה בגינה", שבו הילד אמנון בן תמים, שתמיד מתעקש לעשות דברים שלא בזמנם, משכנע את הוריו לבקר בגינה בלילה. הספר נכתב בחממת הסופרים והמחזאים הראשונה של בית אבי חי וספריית פיג'מה, ביוני 2019 ומאיירו הוא אביאל בסיל. בשנה"ל תשפ"ג (2022-2023) נכלל הספר ב"מצעד הספרים" של משרד החינוך. בשנת 2023 עובד אף ספר זה לשעת סיפור טלוויזיונית במסגרת התכנית "פרפר נחמד", ובאפריל 2023 הופיע באנגלית בארצות הברית ביחד עם "החתול דלעת משנה את הדעת" בהוצאת גפן.
ביוני 2022 הופיע הרומן הרביעי של יונתן יבין "נאמן לעצמו". במרכזו כוכב אקטואליה ברדיו, שאול נעמן, שמתחרש ומסתיר זאת מממוניו עד שהסוד מתגלה בשידור חי והוא מושעה. הוא חובר לחוקר מז"פ בכיר במשטרת ישראל, דולב שלווה, נהנתן חובב יין, נשים וסקי, ויוצא בעקבותיו למסע בין קטבי הנאמנות והבגידה. המימון לספר הושג במימון המונים ב"הדסטארט" ובעקבות המהלך הקים יבין את הוצאת מֶלֶל ספרים . הספר זכה לביקורות משבחות של אריק גלסנר ב"ידיעות אחרונות", ירון פריד ב"מעריב" , צור ארליך ב"מקור ראשון" , ג'קי לוי ב"ישראל היום" , אברי גלעד בגלי צה"ל ועוד.
פעילות נוספת
משנת 2008 מנחה יבין סדנאות כתיבה בפרוזה, ביוגרפיה וספרות ילדים.
בשנת 2012 כיהן כשופט בתחרות "צרצר-פיס", לצד נעה רוטמן ופרופסור משה רון.
הוא הופיע כמשתתף קבוע במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה, ביניהן "לא רוצים לישון" בגלי צה"ל, "הכול דיבורים" ברשת ב', "נבחרת החלומות" בערוץ הראשון ותוכניות אחרות.
בין השנים 2017–2020 שימש כחבר בוועדת ספרי ביכורים של מרכז הספר והספריות.
חיים אישיים
יבין מתגורר כיום עם אשתו רוית ושלושת ילדיו ברמת גן. הוא פסנתרן וזמר חובב.
בקר הבית
בְּקר הבית (שם מדעי: Bos taurus) הוא חיית משק ממשפחת הבָּקָר. נְקֵבת בקר הבית נקראת פרה, והזכר מאותו מין נקרא פר או שור (ברבים: שְוָורים). במקרא נקרא הבקר פעמים אחדות אֶלֶף, אך רק בצורת הרבים, אֲלָפִים. המילונים העבריים של העת החדשה מציעים הגדרות שונות של השור. על פי מילון בן יהודה השור הוא "הזכר מן הבקר, המשמש לעבודת השדה, למאכל האדם ולזבח לאלוהים". מילון השפה העברית של גור הוא המילון הראשון המציע משמעות מיוחדת למילה זו. הוא מגדיר את השור כ"זכר במין הבקר" אבל מציע משמעות משנית, אותה הוא מיחס לעברית המאוחרת, "שור מסֹרס העומד לעבודה". פר צעיר נקרא "עגל", ופרה צעירה – "עֶגְלָה". קולם של כל אלו נקרא "געִייה".
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים, בקר הבית בוית לראשונה מבקר הבר במהלך התקופה הנאוליתית של הסהר הפורה, ככל הנראה לפני יותר מ-10,000 שנים. בהודו, צפון אפריקה ואירופה הבקר המבוית הופיע כמה אלפי שנים לאחר מכן. לפי המחקר הגנטי, במקומות אלה מוצא בקר הבית מבקר הבר המקומי, מייבוא של בקר בית מהמזרח התיכון, או מהכלאה של פרי בר מקומיים עם פרות בית מיובאות. מספר הפרות בעולם כיום מוערך בכ-1.5 מיליארד, ברחבי העולם. בני האדם עושים שימוש בבקר למטרות שונות בין היתר: מקור חלב לשתייה ויצור מוצרי מזון שונים, בשר למאכל ועורן המשמש כחומר גלם ליצירת מוצרים שונים. בנוסף לכן משתמש האדם בשוורים לחרישה וכבהמת משא לגרירת משאות. לפרות משמעות דתית בתרבויות שונות. חלק מהפרות, בעיקר אלו המיועדות לחליבה, שוכנות במבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה, באחו או בחוצות העיר.
מערכת העיכול
לפרה, בדומה למעלי גירה נוספים, יש ארבע קיבות (הֶמסֵס – הקרוי גם כרס, קיבת הכוסות, קיבת העלעלים, והקיבה האמיתית – הנקראת גם קיבת המיצים).
הפרה בולעת את המזון כמעט מבלי ללעוס ומאחסנת אותו בקיבתה עד שהוא מותסס ומתפרק. ההתססה והפירוק מתבצעים על ידי מיקרואורגניזמים. למשל חיידקים קדומים המצויים בקיבת מעלי הגירה מפרקים את התאית. התאית היא מרכיב עיקרי בדשאים, עלים או גבעולים, וכשליש ממשקל הצומח העולמי הוא תאית. התאית היא מקור האנרגיה העיקרי אצל מעלי הגירה. (ביונקים אחרים ובכללם האדם אמנם יש חיידקים קדומים אך אין להם אפשרות להיעזר בהם ליצירת אנרגיה ולכן הם נאלצים להסתמך על מזון המכיל את אבות המזון למרות שכיחותו הנמוכה בטבע). הסימביוזה הזאת קיימת בכל מעלי הגירה, והיא חיונית להישרדות הפרה.
לאחר העיכול בחלק אחד של הקיבה, המזון חוזר ללעיסה מחדש, עד לעיכולו המלא. תהליך זה נקרא "העלאת גירה". לאחריו נבלע המזון שנית, ומגיע לעיכול נוסף בחלק אחר של הקיבה. בדרך זו של העלאת גירה, הפרה מסוגלת לאכול כמויות גדולות במהירות רבה, ולעכל את האוכל באופן סופי רק מאוחר יותר כשהיא נמצאת במקום נוח ומוגן.
פרה אוכלת כ-6 שעות וחצי ביממה.
המלטות
משך ההריון הוא כ־9 חודשים, שהם 277 יום. בין המלטה להמלטה יש מרווח של כ־14 חודשים בממוצע. על פי רוב, פרה מוזרעת לראשונה כ-80 יום לאחר ההמלטה. בתעשיית הבקר והחלב מופרדים העגלים מאמם תוך שעות מעת ההמלטה ונמנעת הנקתם, לצורך שמירה על תפוקת החלב של האם. העגל נמצא בכלוב רק עד גיל הגמילה מהחלב (60 יום). הימצאות העגל בהפרדה מאפשרת מעקב פרטני אחריו ומתן טיפול ומזון בצורה מבוקרת ומקצועית. נטען כי האם והעגל סובלים רגשית כתוצאה מההפרדה, וגעיותיהן של האמהות המחפשות את צאצאיהן נשמעות זמן רב אחרי ההפרדה. בשעות הראשונות לחייו, העגל מקבל קולוסטרום בזמן ובמינון קבועים (זהו החלב הראשון שעשיר בחלבונים שחיוניים למערכת החיסונית החסרה של העגל הנולד. ללא הנקה ראשונית, או לחלופין ללא מתן קולוסטרום, הוא רגיש וחשוף לכל תחלואה). השגר (הוולד) מקבל בחודשיים הראשונים לחייו, עת הוא פגיע מאוד מבחינה גופנית, תחליפי חלב (בדרך כלל מאבקת חלב) ולעיתים חלב פרה טרי, באופן מבוקר. לאחר מכן, העגלים מוזנים במספוא ובמזון מרוכז לפי קצב גידולם ויכולות הייצור שלהם. פרת בשר בטבע מסוגלת לחיות עד גיל 20, אם איננה נטרפת, חולה או נפצעת. בענף החלב היא נשחטת בממוצע בגיל 4 עד 7. במהלך חייה היא ממליטה בין ארבע לשש פעמים.
חלב הפרה
כמו כל יונק, הפרה מניבה חלב עבור צאצאיה. החלב מיוצר בעטין הפרה. הדם המכיל חומרי מזון רבים מביא את חומר הגלם לעטין דרך כלי הדם הקטנים ביותר. אלה מקיפים את קבוצות התאים הנקבוביים, הנקראים נדיות (אלויאולי), והם מייצרים את החלב. טיפות החלב שיצרו התאים הללו עוברות בתעלות קטנות אל תעלות גדולות יותר, ולבסוף אל ארבע הגתות, הנמצאות מעל ארבע הפטמות, מהן חולבים את החלב.
פרה בתעשיית החלב באירופה מניבה בממוצע כ-8 ליטר בכל חליבה, 22 ליטר ביום, כ-8,000 ליטר חלב בשנה, בישראל תנובת החלב היא הגבוהה ביותר בעולם - בסביבות 12,000 ליטר בשנה, יותר מ-30 ליטר ליום.
בקר הבית בשירות האדם
האדם משתמש בפרות לשימושים מגוונים: פרות משמשות כבהמות משא וחרישה, מנוצלות לחליבה, נשחטות למאכל, גלליהן משמשים לבעירה והסקה, מעורן מפיקים מוצרי עור, מעצמותיהן מפיקים דבק.
מספר הפרות בעולם כיום מוערך בכ-1.5 מיליארד, ברחבי העולם. הבקר בוית לפני כ-10,000 שנה בסהר הפורה ולאחר מכן התפשט ברחבי העולם. לאחר הביות הוכנסו חלק מהפרות, בעיקר אלו המנוצלות לחליבה, למבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה באחו או בחוצות העיר (למשל בהודו).
כמו כל יונק, הפרה מניבה חלב עבור צאצאיה. האדם משתמש בחלב זה לתזונתו שלו ומגדל את הפרה כך שתפיק את מרב החלב האפשרי. לשם כך, במשך עשרות שנים עברה הפרה ברירה מלאכותית אינטנסיבית שתגדיל את תפוקת החלב שלה. כיוון שהפרה מניבה חלב רק לאחר המלטה, מגדלי הפרות שומרים על הפרה במצב כמעט תמידי של הריון או בתקופה שלאחר המלטה לאורך כל השנה ברציפות. לשם כך משתמשים מגדלי הבקר בהזרעה מלאכותית, המבוצעת כ־60 יום לאחר מועד ההמלטה על מנת להבטיח את המשך הפוריות וההנבה של הפרה. מחזור החלב של הפרה לאחר ההמלטה נקרא "שנת החלב".
אחוז הבשר האכיל בפרה הוא כ-35% ממשקלה הכולל.
תעשיית עגלי החלב
תעשיית עגלי החלב היא תעשייה מצומצמת מסך תעשיית הפרות והעגלים. בתעשייה זו מגדלים עגלים צעירים בתנאים אשר ייטיבו את איכות בשרם. לשם כך העגלים מוחזקים בתאי עץ קטנים, על מנת שלא יוכלו לנוע בחופשיות ולחזק את שריריהם. בנוסף, עוברים העגלים פיטום מתמשך, בתערובת נוזלית דלת ברזל. כמו כן, בתאים בהם מוחזקים העגלים שורר חום רב, הגורם לעגלים הזעה וצימאון תמידיים, אך הם מוצמאים כדי שייאלצו ללגום כמויות גדולות מתערובת הפיטום הנוזלית. כתוצאה מדרך גידול זו מתפתחת אצל העגלים אנמיה חמורה.
תעשייה זו ספגה ביקורת רבה בשל האכזריות המיוחסת לה, ואף נאסרה ב-2007 בכל האיחוד האירופי. ב-2001 פתחה עמותת אנימלס בקמפיין נגד תעשיית עגלי החלב בישראל. בעקבות מאבק העמותה, ב-2005 נקבעו תקנות שאוסרות לכלוא עגלים בבידוד ולהצמיא אותם, כפי שנהוג בתעשייה. זאת לאחר שוועדת החינוך של הכנסת דחתה מספר ניסיונות של משרד החקלאות לעגן בחוק תקנות שיאפשרו את המשך הכליאה של העגלים בבידוד ואת הצמאתם. התקנות האוסרות על כך נכנסו לתוקף ב-2008.
ביקורת על גידול בקר
הביקורת על גידול הבקר לצורכי בשר וחלב כאחד באה גם מארגונים סביבתניים, הטוענים שגידול בקר לבשר הוא תעשייה מזהמת ובזבזנית. הטענות מתמקדות בפליטת גזי חממה, זיהום קרקע, בזבוז מים ובזבוז שטחים לצורך גידול מזון לבעלי החיים. על פי מחקר של מכון ויצמן ייצור של חלבון בקר דורש פי 25 יותר שטח חקלאי מאשר חלבון צמחי שווה ערך.
פנאקיט
פנאקיט הוא מינרל נזוסיליקטי המכיל בריליום ושייך לקבוצת הפנאקיט, קבוצת מינרלים במבנה דומה הקרויה על שמו.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של פנאקיט היא Be2SiO4. לפנאקיט יש סימטריה טריגונלית, אחד המינרלים הסילקטיים הבודדים בעלי סימטריה זו, הנפוצה יותר במינרלים קרבונטיים. לפנאקיט יש סימטריה זהה למינרל הירוק דיופטאז ולמינרל וילמיט השייך גם הוא לקבוצת הפנאקיט.
הפנאקיט מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים בלתי מפותחים שצורתם רומבוהדרונים פחוסים כמעט עד צורת לוחיות או עדשות קמורות בתוך מסת אם. פחות נפוץ כגבישים פריזמתיים קצרים, אבל במקרים קיצונים יכול הגביש לגדול לאורך של 20 ס"מ. כמו כן במקבצים של גבישים בצורת עמודים, כספרוליטים (גופים מעוגלים בתוך מסת אם) וכגרגירים. פאות הגבישים מקווקוות לאורכן. גבישים תאומים חודרניים נפוצים. הגבישים נעדרי פצילות, והם נשברים בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל גבוהה יחסית ונעה בין 7.5 ל-8 בסולם מוס והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.96.
אופטית המינרל הוא חד-צירי. מקדם השבירה הממוצע של הפנאקיט הוא 1.66. גבישי הפנאקיט הם לפעמים שקופים לחלוטין וחסרי צבע, אבל בדרך כלל צבעם לבן, צהבהב או אפרפר והם שקופים למחצה. לעיתים יש גבישי פנאקיט בגוון ורוד וחום ולפעמים מופעים כתמים מנומרים על פאות הגביש. המופע השקוף חסר הצבע דומה מאוד לקוורץ ולכן טועים לא פעם בין שני סוגי המינרלים.
המכביה השש-עשרה
המכביה השש-עשרה הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, בין ה-16 ל-23 ביולי 2001, כחלק מסדרת אירועי המכביה. מכביה זו התקיימה בצילם של שני אירועים קשים, שיאה של האינתיפאדה השנייה (מעט אחרי הפיגוע בדולפינריום) ואסון המכביה במכביה הקודמת, כשחלק מהפצועים היו עדיין מאושפזים.
פנאקיט
שימושים
לעיתים נעשה שימוש בפנאקיט כאבן חן. לשם כך חותכים את האבן בצורת יהלום. שתי דוגמאות נאות של אבנים שנחתכו כך, השוקלות 34 ו-43 קרט (6.8 ו-8.6 גרם בהתאמה), מצויות במוזיאון הבריטי. מקדם השבירה של הפנאקיט גבוה מזה של הקוורץ, הבריל או הטופז, וכתוצאה מכך פנאקיט מלוטש מבריק יותר ויש הטועים בינו לבין יהלום. בנוסף, פנאקיט הוא מינרל מבוקש על ידי אספנים.
מקור ותפוצה
פנאקיט מופיע בעורקים בפגמטיטים שנוצרו בטמפרטורה גבוהה, בסלעי גרייזן, בעורקים הידרותרמיים ובשיסטים נציציים יחד עם קוורץ, כריזובריל, אפטיט וטופז.
המכביה השש-עשרה
במכביה זו השתתפו כ-3,300 ספורטאים (מתוכם 1,100 מישראל) מ-46 מדינות, תחת אבטחה חסרת תקדים. ההשתתפות במכביה זו הייתה דלה באופן יחסי למכביות קודמות מאותן שתי סיבות עיקריות. המשלחת האוסטרלית קטנה מ־400 משתתפים במשחקים הקודמים ל־170 בלבד.
פנאקיט
מקור ותפוצה
הפנאקיט הוא מינרל נדיר, אבל שכיחותו יחד עם אבנים יקרות גורמת לכך שהוא זמין למדי בחנויות למינרלים. המינרל מוכר זמן רב מדוגמאות שנמצאו במכרה האזמרגד והכריזובריל על פלג טקובאיה בסמוך ליקטרינבורג בהרי אורל ברוסיה, שם מצוים גבישים גדולים בשיסט נציצי. המינרל נמצא גם יחד עם טופז ואמאזוניט בסלעי הגרניט של הרי אילמן בדרום אורל ובאזור פסגת פייק (Pikes Peak) שבמדינת קולורדו בארצות הברית. גבישים פריזמתיים גדולים נמצאו במחצבת פצלות השדה בקראגרו (Kragerø) שבנורווגיה. פראמון (Framont) ליד שירמק (Schirmeck) שבאלזס הוא אתר ידוע נוסף. גבישים גדולים נמצאו בסאו מיגל דה פיראקיקבה (São Miguel de Piracicaba), כ-50 קילומטר מבלו הוריזונטה בירת מדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. גבישים גדולים יותר שקוטרם נע בין 3 ל-5 ס"מ ומשקלם עד 13 קילוגרם נמצאו בגרינווד (Greenwood) שבמדינת מיין בארצות הברית, אך כאן מדובר על פסאודומורף של קוורץ.
המכביה השש-עשרה
טקס הסיום נערך בבריכת הסולטאן בירושלים.
אירועים מיוחדים במכביה
במכביה זו השתתפו הסייפים סרגיי שריקוב ומריה מזינה האלופים האולימפיים המכהנים (סידני 2000) מרוסיה בחרב ובדקר, בהתאמה וואדים גוצט אלוף אולימפי בעבר (ברצלונה 1992) מאוקראינה בחרב וג'ונתן טיומקין  מארצות הברית שיזכה במדליית זהב שנתיים מאוחר יותר במשחקים הפאן-אמריקאיים ברומח.
גולף
- תמר פרטוש 349 נקודות - דבורה שור 357 נקודות - מנואלה פישביין 357 נקודות - איתמר כהן 296 נקודות - פרנסואה אילוז 300 נקודות - דין סנדלסון 303 נקודות - 1209 נקודות - 1216 נקודות - 1273 נקודות
הוקי שדה
- / 1 - 1
התעמלות
בתחרות השתתפו 12 מתעמלות ו-13 מתעמלים מ-5 מדינות - מיכל מורלי - פאבל גופמן
כדורגל
9 - 1   2 - 1    3 - 2    -  (הופסק בדקה ה-75)
כדורסל
-   -  151 - 69   68 - 57    79 - 66
כדורעף
3 - 0  3 - 0    3 - 1    3 - 0    3 - 1    3 - 2
סיף
- מריה מזינה - (אנסטסיה פרדמן, אלינה פרדמן, אניה טולניב) - איילת אוחיון - עמית רוזנבלט - רפאל קרספל (Raphael Crespelle) - ז'וליאן חבאבו (Julien Hababou) -   -   -   - יואב אופנברג - ג'ונתן טיומקין - (ג'ונתן טיומקין ) - סרגיי שריקוב - ואדים גוצט - מאט פבריקנט
קט-רגל
3 - 0   11 - 2    5 - 1    11 - 2
דלתא D
שלבו הראשון של המשגר היה טיל תור-DSV-2A. שלבו השני היה שלב בשם דלתא D (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי) והשלב השלישי היה שלב בשם אלטאיר-2. ההבדל המרכזי ביותר בין הדלתא C לדלתא D היה שלדלתא D נוספו שלושה מאיצי קסטור 1 לשלבו הראשון.
שני השיגורים בוצעו ב-LC-17A מנמל החלל קייפ קנוורל והושלמו בהצלחה.
פינגווין מצויץ
פינגווין מצויץ (שם מדעי: Eudyptes) הוא סוג של פינגווין החי באזור הקוטב הדרומי ובחופי האוקיינוסים הדרומיים. הוא קיבל את שמו עקב הציצות הצהובות המעטרות את ראשו השחור.
קרובי משפחה של פינגווין זה הם מיני הסוג פינגווין גדול: הפינגווין הקיסרי והפינגווין המלכותי.
מינים
ישנם 8 מינים בסוג:
קיפודיים
קיפודיים (שם מדעי: Erinaceidae) היא משפחה מסדרת אוכלי החרקים במחלקת היונקים, ובעבר נחשבה לסדרה עצמאית.
מאפיינים
גודלם של הקיפודיים נע בין גודלו של עכבר לגודלה של ארנבת קטנה. לבני המשפחה עיניים ואוזניים בינוניות בגודלן. השיניים הקדמיות גדולות במספר מינים, אך לא בדומה לחדפיים. למיני הקיפודיים האמיתיים קוצים חדים, ולחלקם יכולת "התכדררות" בשעת סכנה, המגנה על החלקים הפגיעים בגופם. קיפודיים אלו יכולים "להתכדר" הודות לשריר טבעתי שעוטף את גופם ומגמיש אותו. הוולדות נולדים עם קוצים רכים בצבע לבן וללא יכולת ראייה. בגיל שבועיים הקיפוד הצעיר מתחיל לראות, ובגיל חודש וחצי מפתח קוצים קשיחים. הקיפודים השעירים הם חסרי קוצים, אך בשעת סכנה מדיפים ריח חזק ומרתיע.
הקיפודיים האמיתיים פעילים רק בשעות הלילה, מספר מינים מקיימים תרדמת חורף. הם הטרותרמיים, כלומר מורידים את טמפרטורת גופם בשעת מנוחה, אך בעיקרון הם בעלי. הקיפודיים השעירים פעילים אף בשעות היום. הקיפודיים מנהלים את חייהם על פני האדמה, אך ניתן לראותם מטפסים ושוחים בהצלחה יתרה.
הקיפודיים מסוגלים להתרבות פעמיים בשנה (שתי עונות רבייה). במרבית המינים, זהו הזמן היחיד בו הפריטים המבוגרים מנהלים התנהגות חברותית, כאשר ביתר הזמן הם יצורים סוליטריים. תוחלת חייו של קיפוד בטבע היא כשנתיים ובשבי כשש שנים בממוצע (שכן אז הוא מוגן מפני סכנות שונות).
מבין היונקים החיים בימינו, בני משפחה זו הם הדומים ביותר ליונקים הקדומים. מאובנים של משפחה זו מוכרים רק החל מתקופת האאוקן, בעוד שאבותיהם הקדמונים אוכלי החרקים "Adapisoricidae" ידועים מתקופת הקרטיקון. האמפכינוס היה מראשוני הקיפודים של הקנוזואיקון.
בישראל נפוצים המינים: קיפוד חולות מצוי, קיפוד מדבר וקיפוד מצוי.
קיפודים בסביבה עירונית
התרחבות השטחים העירוניים על חשבון שטחים פתוחים הובילו קיפודים רבים לפלוש לשטח העירוני ולהתרבות בו. בניגוד לסביבה הטבעית בה קיפודים חיים באופן יחידאי ונפגשים רק בעונת הרבייה, בעיר נאלצים הקיפודים להצטופף בשטחי מחיה קטנים ולהתגודד במקורות המזון המועטים.
רבים מהקיפודים נמשכים אל תחנות האכלה של חתולים בגינות ציבוריות בה הציבור מפזר אוכל חתולים עשיר חלבון שאינו תואם את הדיאטה הטבעית של הקיפודים וכך בריאותם נפגעת. צירוף זה של בריאות לקויה וצפיפות היא הגורם העיקרי להופעת מחלת הגרב שגורמת לנשירת קוצי הקיפודים ולבסוף למוות. רשות הטבע והגנים נלחמת בתופעה זו בעזרת הסברה בקרב הציבור שלא לפזר אוכל חתולים על הקרקע באופן שיהיה נגיש לקיפודים אלא במקום שאינו מאפשר לקיפוד לטפס אליו. הקיפודים עלולים להפיץ את טפיל הגרדת, שהיא מחלה מידבקת מאד.
מיון
במשפחה 21 מינים הנמצאים בשבעה סוגים. הם נפוצים באפריקה, באירופה, באסיה, בדרום-מזרח אסיה ובבורנאו. במשפחה שתי תת-משפחות: קיפודים אמיתיים וקיפודים שעירים.
נחף
נַחְף (בערבית: نحف) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל. במקום הייתה התיישבות בלתי רציפה החל מתקופת הברונזה. הכפר הנוכחי הוקם במאה ה-15 והוא הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1968. בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך הקמת העיר כרמיאל.
מקור השם שנוי במחלוקת: פירוש אחד מקשר עם "נחיף" בערבית, במשמעות: "רזה", "קטן". מנגד, יש האומרים שמקור השם הוא מן "לחף", מדרון ההר, ובמשך הזמן נשתנה השם.
מיקרומטר (יחידת מידה)
מיקרומטר (על פי מערכת היחידות הבינלאומית (SI) סימולו μm), או בשמה הישן יותר מיקרון, היא יחידת מידה השווה ל־10 בחזקת מינוס 6 מטר (מיליונית המטר). ניתן להגדיר את המיקרומטר כחלק ה־1 מתוך 10,000 של הסנטימטר או כחלק ה־1 מתוך 1,000 של המילימטר ובכתיב מספרי 0.001 מילימטרים או 0.000039 אינץ'.
במיקרומטר נעשה שימוש כדי למדוד עצמים קטנים מאוד, לרוב אורכי גל בקרינה התת־אדומה, תאים ביולוגיים, חיידקים וכן רוחב של חוטים דקים מאוד. הכרומוזום האנושי הארוך ביותר אינו עולה על 10 מיקרומטרים. רוחבה של שערה ממוצעת נע בין 10 ל־200 מיקרומטרים.
מידע נוסף
את המיקרומטר נהוג לסמן באות היוונית מו (μ) ולאחריה האות m, כלומר μm. בארצות דוברות אנגלית היחידה נקראת מיקרון, כדי להבדיל אותה ממכשיר המדידה הקרוי מיקרומטר.
הגילוח הגדול
הגילוח הגדול הוא סרט קצר (שאורכו 5 דקות ו-11 שניות) משנת 1967, בבימויו של מרטין סקורסזה. הסרט ידוע גם בשם "וייט 67'".
עלילת הסרט
פיטר ברנות הוא ה"מתגלח", דמות העומדת ומתגלחת במקלחת. ברנות חוזר על פעולת הגילוח שוב ושוב עד לפציעה עצמית חוזרת ונשנית ועד לזוב דם. זאת, מאחר שבשלב מסוים המתגלח מגלח גם את עורו, ולא רק את שיער פניו.
הפקה
הסרט בוים על ידי מרטין סקורסזה באוניברסיטת ניו יורק במגמת הקולנוע, כחלק משיעור. הסרט צולם על פילם של 16 מילימטר.
מוזיקה
המוזיקה המלווה את הסרט היא השיר "אני לא יכול להתחיל", של "Bunny Berigan", שנכתב ב-1937.
ביקורות
מבקרי קולנוע רבים פירשו את התנהגות הצעיר כתהליך של פגיעה עצמית הבאה כמטפורה על ההרס העצמי שמביאה איתה המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
סקורסזה שלח את התסריט לפסטיבל סרטים בבלגיה ("Knokke België festival"). מפיקי הפסטיבל אהבו את התסריט ומימנו את הסרט. הסרט זכה בפרס "Le Prix de L’age D’or".
יפה גבאי
יפה גבאי (נולדה ב-4 באוגוסט 1955) היא שחקנית, מדבבת ובמאית דיבוב ישראלית. מבכירי המדבבים בישראל; בין היתר דיבבה גבאי את הדמויות המונפשות מרקו, בינבה, פומיקי, עליסה בארץ הפלאות ודני שובבני.
ביוגרפיה
נולדה במושב פעמי תש"ז, ובגיל שבע עברה עם משפחתה לגור בשכונת הרכבת בלוד.
כבר מגיל צעיר רצתה גבאי להיות שחקנית. את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב החלה במקרה, לאחר שהצטרפה לידיד לאודישן במהלכו התגלתה על ידי ניסן נתיב, אשר על מנת לאפשר את לימודיה העניק לה מלגת לימודים בבית הספר. בהמשך, עברה גם קורס קריינים ב"קול ישראל" והשתתפה בתסכיתים שהוקלטו ושודרו בקול ישראל. בשנת 1975 היא הופיעה בשניים מפרקי הסדרה "גם אנו שופטים", בטלוויזיה הלימודית.
יפה גבאי ביימה ושיחקה (גם כיום) במספר רב של הצגות תיאטרון לילדים, בהן: "האריה והעכבר – השועל והעורב", "מפלצת מותק", "הלב", "סימבה", "דובי לא לא", "טרופותי", "רציתי שתדע" שירי עוזי חיטמן.
כיום יפה גבאי מנהלת תיאטרון ילדים, מנחה קורס דיבוב באולפני ביאליק בת"א,
מביימת סדרות, סרטים מצוירים ומשחקי מחשב וכמו כן משתתפת במפגשים בנושא דיבוב.
בין הסדרות שביימה: "פוקימון", "בובספוג מכנסמרובע", "סוניק X", "קפטן פלמינגו", "סופר פיג", "סופרמן", "רובוקופ", "מרווין הסוס המרקד", "הברווזון המכוער", "וולטר מלון" ועוד.
סרטי קולנוע: "מפצח האגוזים", "מקס בעולם המים", "קואלה קיד", "הרוח הקטנה", "אלמ"ו, "פרדי שיגועים" ועוד.
גבאי שיחקה בתור אלכסנדרה מגדת העתידות בכמה פרקים בעונה השנייה והשלישית בסדרה "השמיניה", בה כיכבה בתה.
חיים אישיים
גבאי גרושה ואם לארבעה, בהם השחקניות והמדבבות דון לני-גבאי וטומיקה לני-גבאי.
ואט
ואט (באותיות לטיניות: Watt; מסומן בקיצור ב־W) היא יחידת מידה המציינת הספק במערכת היחידות הבינלאומית. 1 ואט שווה ל־1 ג'ול לשנייה או בחשמל ל־1 וולט אמפר.
שווי־ערך:
היחידה קרויה על שם ג'יימס ואט, ממפתחי מנוע הקיטור.
פינ־ווט הוא 0.000000000001 ואט.
מילי־ואט הוא 0.001 ואט.
קילו־ואט הוא 1,000 ואט.
מגה־ואט הוא 1,000,000 ואט.
פט־ואט הוא 1,000,000,000,000,000 ואט.
דורון ג'מצ'י
דורון ג'מצ'י (נולד ב-1 ביולי 1961) הוא כדורסלן עבר ישראלי. ג'מצ'י הוא אחד הקלעים הגדולים בתולדות הכדורסל האירופי. מלך הסלים של ליגת העל ושל נבחרת ישראל בכדורסל בכל הזמנים.
ביוגרפיה
ג'מצ'י נולד לזוג הורים ילידי עיראק ברמת גן, ולמד בתיכון בליך. את דרכו בכדורסל החל ג'מצ'י בקבוצות הילדים והנוער של מכבי רמת גן, והצטרף לשורות הקבוצה הבוגרת כבר שהיה בן 17. בהמשך עבר למכבי תל אביב עימה זכה בעשר אליפויות ובשישה גביעי מדינה, והגיע ארבע פעמים לגמר גביע אירופה לאלופות. אחרי 11 עונות בתל אביב (כאשר בשמונה מתוכן שימש כקפטן) עבר למכבי ראשון לציון ושיחק בה שלוש שנים. בגיל 38 חזר לעונת פרישה אצל פיני גרשון במכבי תל אביב והגיע לגמר האירופי הרביעי שלו. סך הכל זכה ב-11 אליפויות ובשבעה גביעי מדינה וכן הגיע ארבע פעמים לגמר גביע אירופה לאלופות.
הוביל את נבחרת ישראל לשבע הופעות באליפות אירופה ולהופעה אחת באליפות העולם, והופיע במדי נבחרת אירופה חמש פעמים. לאחר פרישתו מכדורסל השתלב בהנהלת מכבי תל אביב כאחראי על קשרי הקהילה ועל יחסי הציבור, וכיום הוא מכהן כסמנכ"ל השיווק וקשרי קהילה של מועדון הכדורסל מכבי תל אביב, מנהל את קבוצת הוותיקים מכבי 'רלף קליין' תל אביב ולעיתים קרובות גם מנחה אירועים של אוהדי מכבי תל אביב ביד אליהו בעיקר במוזיאון של מכבי אשר נמצא בהיכל.
ב-24 באוגוסט 2000, לאחר 23 עונות בליגה הבכירה, חדל דורון ג'מצ'י לשחק כדורסל מקצועני. מהנבחרת פרש כבר ב-1997.
ג'מצ'י נודע כקלע מחונן. הוא מלך הסלים של ליגת העל בכל הזמנים (9,611 נקודות), ומלך הסלים של נבחרת ישראל בכדורסל בכל הזמנים (3,514 נקודות). בעונת 1982 קלע 40 נקודות בניצחון רמת גן על מכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו 96:91 ברבע גמר הפלייאוף. למרות הניצחון הפסידה רמת גן בשני המשחקים הנותרים בסדרה ונוצחה בסדרה. הסל המפורסם ביותר שלו היה במדי מכבי רמת גן במשחק מול מכבי תל אביב בפברואר 1985 בהיכל הספורט מלחה (שהיה משחק החנוכה הרשמי של האולם) כאשר זרק כדור משלושת רבעי המגרש בשנייה האחרונה של המחצית וקלע סל אשר הישווה את התוצאה ל-41 בסיום המחצית. הסל נקלע נגד מכבי תל אביב, עת שג'מצ'י כבר הוחתם על ידה לעונת המשחקים הבאה. הסל שודר בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי תבל, כולל שידור מחוף לחוף בארצות הברית.
במסגרת גביע אירופה לאלופות בעונת 1995/1996, מול ציבונה זאגרב קלע בשניית הסיום סל מ-22 מטר שהיה סל הניצחון באותו מעמד.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל ג'מצ'י אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
ב-2011 מונה לדוברו של אלי טביב, בעלי הפועל תל אביב, בצעד שעורר עליו את זעם אוהדי הפועל ומכבי כאחד. כעבור זמן קצר סיים את תפקידו.
ב-2012 השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות" V.I.P והודח שלישי.
ג'מצ'י נשוי ואב לשלוש בנות.
פרימורדיאליזם
פרימורדיאליזם (Primordialism - קמאיות) היא תפיסה היסטוריוגרפית מודרנית, אשר טוענת לערך וחשיבות קדמוניותן של אומות. פרימורדיאליסטים טוענים, כי הלאומיות החלה כבר בעת העתיקה, אצל היהודים והיוונים. בכך מבקשים הם לבסס את הקביעה לפיה לאומיות איננה הבניה תרבותית (ולכן מלאכותית) אלא תופעה טבעית.
יש הרואים את יסודות התפיסה בהגותם של יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן גוטליב פיכטה, אשר השתייכו אל תנועת "הרומנטיקה" במרחב דובר השפה הגרמנית במאה ה-19.
תפיסה זו נמצאת במחלוקת עזה ומתמשכת, במיוחד מאז מלחמת העולם השנייה. בין מתנגדיה בעלי הגישה המודרניסטית: הנס קוהן, ארנסט גלנר, אלי כדורי, ובנדיקט אנדרסון, חלקם בעלי השקפה מרקסיסטית, כמו ההיסטוריון היהודי הבריטי אריק הובסבאום. בין תומכיה נמצאים היסטוריונים בריטיים, כמו ואדריאן הייסטינגס המצביעים על תופעות קדומות של לאומיות, וכן סטיבן גרוסבי. בעלי העמדה האתנית סימבולית כמו אנתוני סמית מקבלים את טענתם של הפרימורדיאליסטים שאכן ישנן תופעות לאומיות קדם מודרניות אך הם גם מעניקים משקל רב לעידן המודרני ביצירתה של מדינת הלאום.
המתנגדים לפרימורדיאליזם טוענים, כי "האומה" והלאומיות הן המצאות מודרניות, שנועדו לשרת אינטרסים של הגמוניה פוליטית או כלכלית של האליטות.
אף כי ההיסטוריונים הפרימורדיאליסטים מסכימים כי הלאומיות היא תופעה מודרנית; הם טוענים לחשיבותה המעצבת של המורשת הקבוצתית; וזו מהווה בסיס ללאומיות של קבוצה אתנית. בנוסף, הם יוצאים כנגד הדעה שהלאומיות היא תוצר מתוכנן או "מהונדס" של האליטות, ואף שוללים את המילה "המצאה" בהקשר ללאומיות.
סאג'ור
סאג'ור (בערבית: ساجور) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1992. כל תושבי המקום משתייכים לעדה הדרוזית.
גאוגרפיה
במקום נמצאים מספר קברי צדיקים נוספים, ביניהם קברים המיוחסים לרבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול ולרבי שמעון בן אלעזר. לקבר של רבי ישמעאל מיוחסים סיפורי ניסים מתושבי המקום, שאף משתתפים בהילולה שלו, הנחגגת בכ"ה סיוון בכל שנה. בשנת 2012, ראש המועצה השתתף בחגיגות.
ארטה (מיורקה)
אַרְטָה (בקטלאנית: Artà, בספרדית: Artá) היא עיירה באי מיורקה, בחבל ליוואנט (Llevant). בעיירה ובכפרים הסמוכים אליה מתגוררים נכון לשנת 2006 קרוב ל-7,000 תושבים.
לפי הממצאים הארכאולוגיים, התיישבות במקום הייתה קיימת כבר בתקופת הברונזה. האזור כולו נקרא "ארטה" בתקופת השלטון המוסלמי באי.
הייצור בעיר מועט. תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מתיירות ותעשיית מזון - מספוא וגידול שקדים, דגנים וזיתים.
באזור ארטה נמצאים מספר אתרי טלאיוטים - מגליתים אופייניים לאיים הבלאריים. אתרים חשובים אחרים באזור הם מבצר סנט סלוודור, מנזר פרנציסקני, ומוזאון היסטורי אזורי.
אהוד טולידאנו
אהוד רפאל טולידאנו (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ובהיסטוריה חברתית-תרבותית של המזרח התיכון. כיהן כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ושימש כנציג הסנאט בוועד המנהל. מונה לשגריר ישראל בטורקיה, אך לא כיהן בתפקיד בשל מחלוקת עם ממשלת טורקיה סביב רצח העם הארמני. היה מועמד לנשיאות אוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן מועמד למשרת סגן נשיא האוניברסיטה במעמד מיוחד. בין השנים 2007 ו-2013 היה המופקד על "הקתדרה ללימודים עות'מאניים וטורקיים", ומ-2013 ועד היום עומד בראש "התוכנית ללימודים עות'מאניים וטורקיים". מייסד פורום בר של האגודה הישראלית ללימודי המזה"ת והאסלאם (אילמ"א) וממקימי אילמ"א וחבר הוועד המנהל שלה. בריאיון ל"מזרח החדש", אשר פורסם בקיץ 2018 כינה עצמו טולידאנו "בן לאליטה יהודית-עות'מאנית".
משפחתו
אהוד טולידאנו הוא בן למשפחה המתגוררת בארץ ישראל זה כמאתיים שנה. מקור משפחתו בטולדו, משם עברה לאחר גירוש ספרד לסלוניקי שביוון, בה שהתה במאה ה-17, לאחר מכן עברה למקנס שבמרוקו, ולבסוף התיישבה בטבריה שבגליל במחצית הראשונה של המאה ה-19. סבתו הייתה בת למשפחת אבולעפיה, שהתיישבה בחברון כבר במאה ה-16, מיד לאחר גירושה מספרד, ואשר ב-1738 ייסדה מחדש את היישוב היהודי בטבריה. אבי המשפחה, הרב חיים אבולעפיה, עמד בראש הקהילה כ"חכם באשי", וגם בניו ונכדיו אחריו הנהיגו את הציבור היהודי. סבו, הרב ברוך טולידאנו, היה חוקר ספרות ההלכה בערבית-יהודית (הוציא לאור את "המדריך המספיק" לרבי תנחום הירושלמי) ושימש כאב בית דין רבני ביפו. אחי סבו, הרב יעקב משה טולידאנו, כיהן כרב הראשי לתל אביב-יפו וכשר הדתות בממשלתו של דוד בן-גוריון. דודו, שמואל טולידאנו, שימש בתפקידים בכירים בשב"כ ובמוסד, היה יועץ לענייני ערבים לשלושה ראשי ממשלה (לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין), וכיהן כחבר הכנסת וכיו"ר ועדת הביקורת של הכנסת.
ביוגרפיה
בין 2004 ל-2008 שימש כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ובין 2005 ל-2009 היה חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה.
שהה בשבתונים כעמית מחקר בכיר בקולג' של סנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת פנסילבניה וכפרופ' אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בין השנים 1985–1996 היה חבר במערכת כתב העת Mediterranean Historical Review.
פעילותו הציבורית
בשנת 1997 מונה טולידאנו על ידי שר החוץ דוד לוי לשגריר ישראל בטורקיה. ב-1 באוגוסט הודיע על כך משרד החוץ באופן רשמי, אולם בסוף אותו חודש מסרה סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה. טולידאנו טען שהראיון איתו תורגם שלא כהלכה, אולם הושמעה טענה שבעבר ביטא "עמדה פרו-ארמנית". בריאיון לעיתון "הארץ" ב-10 בספטמבר אותה שנה עשה טולידאנו מאמצים נוספים לזכות במינוי ואמר: "תמיד תמכתי בטורקיה...בכל נושא שהיה על הפרק... במסגרת מחקרי תרמתי רבות לבניית דימויה החיובי של המורשת העות'מאנית". משרד החוץ הישראלי ניסה להסביר שדבריו של טולידאנו הוצאו מהקשרם, אולם מינויו לא יצא לפועל, ובפברואר 1998 מונה לשגריר בטורקיה אורי בר-נר.
במהלך שנות השמונים והתשעים כתב מאמרים רבים בעיתונות בנושאי מדיניות מזרח-תיכונית, בעיקר ב"הארץ", ב"חדשות", במסגרת טור במדור "דעות" ב"ידיעות אחרונות", ומאוחר יותר גם ב"ישראל היום", בו כתב גם ביקורת טלוויזיה. במהלך השנים הרבה להתראיין גם לאמצעי התקשורת האלקטרוניים השונים בארץ ופרסם מאמרים בעיתונות הטורקית.
תחומי מחקריו
אהוד טולידאנו עוסק בשלושה תחומי מחקר עיקריים: האחד הוא סחר העבדים והעבדות באימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19, השני הוא חקר התהוותן וצמיחתן של האליטות העות'מאניות-ערביות באגן המזרחי של הים התיכון ובצפון אפריקה, והתחום השלישי הוא פיתוח חקר ההיסטוריה החברתית-תרבותית של המזרח התיכון העות'מאני והפוסט-עות'מאני.
סחר העבדים והעבדות באימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19
ראשית עיסוקו של טולידאנו בתחום היה בהצגת רשת סחר העבדים אל שטחי האימפריה העות'מאנית, תוך מיפוי סוגי העבדים (מעבדות בקרב האליטה הצבאית-מינהלית, דרך עבדות בחקלאות, במכרות, בשליית פנינים ועוד, וכלה בתחתית הסולם בו שימשו שפחות במשקי הבית של ארמונות האליטות השונות). בכך דן ספרו הראשון ("סחר העבדים באימפריה העות'מאנית וביטולו, 1890-1840). לאחר מכן פנה לתיאור וניתוח מוסד העבדות עצמו, ולכך הקדיש את ספרו השני בתחום זה "העבדות וביטולה במזרח התיכון העות'מאני" שראה אור בהוצאת אוניברסיטת וושינגטון ב-1998 (Slavery and Abolition in the Ottoman Middle East). לבסוף, בספרו האחרון, ביקש להציג את הקולות האותנטיים של העבדים והשפחות עצמם ולשקף את תמונת עולמם וחייהם על פי תיקי בתי המשפט העות'מאניים ומקורות אחרים שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-2007 "כאילו שותקים ונעדרים: עבותות של עבדות במזרח התיכון האיסלאמי" (As If Silent and Absent: Bonds of Enslavement in the Islamic Middle East).
חקר התהוותן וצמיחתן של האליטות העות'מאניות-ערביות באגן המזרחי של הים התיכון ובצפון אפריקה
כאן חשף טולידאנו, עם כמה עמיתים בישראל ומחוצה לה, תהליכים שהתרחשו במרחב זה למן המאה ה-17 ועד לקץ האימפריה.
במסגרת זו, כתוצאה משינויים מרחיקי לכת בטכנולוגיית המלחמה, עברה האליטה הצבאית-מינהלית של האימפריה תהליך של "לוקאליזציה", כלומר השארות הדרגתית מתמשכת ולבסוף קבועה במחוזות האימפריה, במקום מצב הרוטציה המתמדת שניידה אותה ממחוז למחוז כל מספר שנים. במקביל לכך, עברו האליטות המקומיות במרחב דובר הערבית תהליך של "עות'מאניזציה", שהפך אותן לחלק ממנגנון האימפריה וממשלה. לקראת המאה ה-18, נוצרו עקב כך אליטות עות'מאניות מקומיות (כלומר, אליטה עות'מאנית-מצרית, עות'מאנית-סורית, עות'מאנית-עיראקית, עות'מאנית-אלג'ירית, וכו'), אשר יחידת הבסיס שלהן היה ה"בית" העות'מאני-מקומי. ברבע הראשון של המאה ה-18, ולאחר מאבקים בין קואליציות הבתים השונות, עלה בכל מחוז בית אחד למעמד של הגמוניה (כך בית מחמת עלי במצרים, בית עזם בסוריה, בית איוביזאדה בעיראק, בית חוסייני בתוניס, ועוד). במהלך המאה ה-19, הפכו חלק מהבתים הללו לשושלות מלכותיות וחלקם האחר הופל על ידי הממשל המרכזי שהחל לנהל את המחוזות ישירות מהבירה איסטנבול.
ראייה זו, אשר לגיבושה שותף טולידאנו, מעבירה את כובד המשקל לנקודת המבט הפנימית העות'מאנית, על חשבון הראיה האירופוצנטרית, המעמידה במרכז את השפעת אירופה במזרח התיכון ככלי הסברי-ניתוחי עיקרי. כמו כן, היא משחררת את ההיסטוריוגרפיה על האימפריה מכבלי הראיה המסורתית-אוריינטליסטית, שגרסה את קיומו של "תור זהב" בתקופת שלטונו של סולימאן המפואר באמצע המאה ה-16, שלאחריו שקעה האימפריה לתקופת ניוון וקיפאון בת 300 שנה (ממנה התעוררה רק עקב ההשפעה האירופית והמודרנה שהביאה עימה). פרשנות מחודשת זו מעמידה את החברה העות'מאנית במרכז ומעניקה לממשל ולנתינים תפקיד מרכזי בעצוב הווייתם. במילים אחרות, היא מעניקה להם היסטוריה משלהם, שאינה נגזרת של היסטוריה אירופית-חיצונית. במסגרת זו ניתן להציב את ספרו של טולידאנו על מצרים במחצית המאה ה-19 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-1990 "מדינה וחברה במצרים של אמצע המאה ה-19". (State and Society in Mid-Nineteenth-Century Egypt)" וכן שני מאמרים שכתב במהלך שנות ה-90.
לאחרונה הוא עובד על השלמת ספר שיסכם את פרשנותו המחודשת בחקר האליטות העות'מאניות המקומיות במאות ה-17 – 19.
פיתוח חקר ההיסטוריה החברתית-תרבותית של המזרח התיכון העות'מאני והפוסט-עות'מאני
טולידאנו ביקש להעתיק במעט את מרכז הכובד מהעיסוק בהיסטוריה פוליטית-דיפלומטית בת-זמננו לתחום שהוא מוביל באקדמיה המערבית מזה שלושה עשורים, ואשר בישראל נחשב עד לשנים האחרונות שולי. במסגרת זו, הקדיש לחקר תולדותיהן של קבוצות שוליים (חלשות או מוחלשות לפי נקודת ההשקפה), בהן עבדים, עניים, מפירי חוק, פועלי דחק, בדרני רחוב, זונות, ועוד. כאן היה מראשוני הכותבים מנקודת ראיה מגדרית על חייהן של נשים באימפריה העות'מאנית, הן בהרמונות האליטה והן בשולי החברה. בחיפוש אחר מקורות המשמרים את קולותיהם האבודים של אנשי ונשי השוליים, תרם טולידאנו להפקת תובנות חברתיות מתיקי בתי המשפט העות'מאניים, הן בבירה והן במחוזות. כאן הוא מצטרף אל קבוצה גדולה של חוקרי בתי הדין הללו, שאינם מחפשים בחומר זה את המרכיב המשפטי-הלכתי או משפטי-רפורמי-מודרני, אלא את התכנים החברתיים-תרבותיים.
מחקריו העכשוויים
לאחרונה השלים ופרסם קובץ מאמרים בעריכתו אודות השתלבותן של קהילות עבדים אפריקאים בחברות שבאגן האוקיינוס ההודי ובאגן הים התיכון. מדובר במחקר בתחום המתפתח במהירות של חקר הדיאספורות (קהילות גולות, קהילות מהגרים, diasporas) האפריקאיות; סחר העבדים נתפש כתהליך של הגירה כפויה, בשונה מהליכי ההגירה הוולונטריים, אך גם בדומה להם.
ספרים ומונוגרפיות
(As If Silent and Absent תרגום לטורקית של הספר'')
קליפה
קליפה היא שכבת המגן החיצונית של מזון - פרי, ירק, ביצים וגבינות השונה במרקמה (ולעיתים גם בטעמה) אשר ניתן להסירה מהמזון על ידי קילוף או גירוד. לרוב, מרקם הקליפות הופך אותן לקשות יותר מפנים המזון או לקשות לעיבוד.
סוגי קליפות
במזון, קיימות מספר סוגי קליפות: קליפות שאינן ניתנות למאכל (למשל קליפות ביצים ואגוזים), קליפות ניתנות למאכל, וקליפות שניתנות למאכל רק לאחר עיבוד.
קליפות אכילות נאכלות כמות שהן עם המזון, אך יש המעדיפים להסירן בשל השוני במרקם ובטעם (למשל במלפפונים ובענבים). לעיתים מוסרות הקליפות כחלק מעיבוד המזון על מנת שמרקמן לא יפגע במרקם האחיד של המזון המעובד - כך מקובל בהכנת רטבים רבים. לעיתים המזון המעובד מסונן כך שהקליפות מוצאות מתוכו לאחר העיבוד.
קליפות למאכל מעובדות בדרכים שונות, הנפוצות בהן הן בישול ושימור בסוכר (למשל בפירות מסוכרים), והחמצה.
קילוף
פעולת הקילוף נעשית ידנית או באמצעות מכשיר המיועד לכך, כגון קולפן, סכין או מגרדה, בהתאם לאופי הקליפה. בתעשיית המזון משמשות גם מכונות קילוף. לעיתים עיבוד המזון נעשה מבלי לקלף אותו - למשל בסחיטת מיץ תפוזים.
צרכנות
כאמור, עיבוד של סוגי מזון שונים כולל גם קילוף (בהתאם לאופי הקליפה). לעיתים נעשה הקילוף בידי הצרכן, סמוך לאכילה (למשל באכילת בננה), ולעיתים בידי המשווק. גרעיני חמנית, למשל, נמכרים בקליפתם או קלופים בידי המשווק. ישנם מוצרים כגון שקדים, הנמכרים בשלוש רמות קילוף:
בישראל
בישראל, פירות וירקות בלתי מעובדים פטורים ממע"מ. פעולות עיבוד מסוימות, כגון ניקוי או הבחלה, אינן פוגעות בפטור זה, אך קילוף הוא עיבוד המבטל את הפטור - מכירת פרי שקולף חייבת במס.
קורט שושניג
קוּרְט אַלוֹיס יוֹזֶף יוֹהָן שׁוּשְׁנִיג (בגרמנית: Kurt Alois Josef Johann Schuschnigg; 14 בדצמבר 1897 - 18 בנובמבר 1977; קורט אדלר פון שושניג מ-1898 עד 1919) היה פוליטיקאי אוסטרי וקנצלר אוסטריה בשנים 1938-1934.
נעוריו ותחילת דרכו
שושניג נולד בעיירה ריבה דל גארדה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באיטליה) למשפחת קצינים ותיקה. המשפחה קיבלה תואר אצולה ב-1898. הוא התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי, הגיע לדרגת סגן (לויטננט) ונלחם בחזית האיטלקית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי האיטלקי ושהה באיטליה בשנים 1919-1918. עם ירידת בית הבסבורג מהשלטון, משפחתו איבדה את תואר האצולה. ב-1924, לאחר שסיים לימודי משפטים בפרייבורג ובאינסברוק, פתח משרד לעריכת דין באינסברוק. בשנת 1926 התחתן ונולד לו בן (קורט). אשתו נהרגה בתאונת דרכים ב-1935.
תחילת הקריירה הפוליטית
שושניג הצטרף למפלגה הנוצרית-סוציאלית וב-1927 נבחר לציר הצעיר ביותר באותה עת בפרלמנט האוסטרי. כדי ליצור משקל נגד למיליצית היימווהר הקיצונית, הקים בשנת 1930 תנועה חדשה (Ostmärkische Sturmscharen). תנועה זו הייתה בעלת אוריינטציה ימנית-שמרנית-קתולית והיו לה שתי זרועות – תרבותית וצבאית. במרד פברואר השתתפה הזרוע הצבאית בדיכוי הרפובליקנים ושלחה כ-4900 איש לקרב. באפריל 1936 התפרקה הזרוע הצבאית מרצונה.
בשנת 1932 מינה הקנצלר קרל בורש את שושניג לשר המשפטים וחבר בוועדה לענייני חוקה. בשנת 1933 התמנה על ידי הקנצלר אנגלברט דולפוס בנוסף גם לתפקיד שר החינוך. באפריל 1934 תרם משמעותית לחקיקת צו חירום שביטל את סמכויות הפרלמנט והפך את אוסטריה לדיקטטורה. ב-25 ביולי נרצח דולפוס על ידי הנאצים האוסטרים בעת ניסיון הפיכה. שושניג הצליח לדכא את ההפיכה ומונה ב-29 ביולי לתפקיד הקנצלר. בגיל 36 הפך לקנצלר הצעיר ביותר באוסטריה עד אותה עת.
קנצלר אוסטריה
בתחילת שלטונו כקנצלר שימש גם כשר החוץ ושר הביטחון. שושניג המשיך את המשטר הפשיסטי-דיקטטורי, החד-מפלגתי, שהקים דולפוס וניהל מדיניות שעיקריה היו ניסיון לצאת מהמשבר הכלכלי ומאבק בו זמני נגד הסוציאל-דמוקרטים והנאצים (שתי תנועות אלה פעלו במחתרת). תמיכתה של איטליה הפשיסטית בעצמאותה של אוסטריה אל מול גרמניה הייתה הכרחית. אלא שב-1935 כבשה איטליה את אתיופיה וצעד זה הוביל לסנקציות בינלאומיות עליה. היטלר הבטיח לסייע לאיטליה בתמורה להסכמה איטלקית לסיפוח אוסטריה.
ב-1936, ב"הסכם יולי" נאלץ שושניג לקבל מספר דרישות של היטלר בתמורה להכרה גרמנית בעצמאות אוסטריה: מינוי שני שרים המקורבים לנאצים וקבלת חברים נאצים לשורות "חזית המולדת" (דבר שאיפשר להם לקבל תפקידים בשירות המדינה). כמו כן, בנספח החשאי להסכם הותרה מחדש הופעתם של עיתונים פרו-נאציים. ניתן לומר שהסכם זה היה הצעד הראשון שסימן את סופה של אוסטריה הריבונית. כיוון ש"משמר המולדת" ומנהיגה, שטארהמברג (Ernst Rüdiger Starhemberg), לא שיתפו פעולה עם שושניג, הוא פירק את התנועה, מיזג את חבריה לתוך מפלגת "חזית המולדת" והפך למנהיגה של המפלגה. "חזית המולדת" הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר באוסטריה.
האנשלוס
ב-12 בפברואר 1938, בהסכם ברכטסגאדן, בעקבות לחצים מצד אדולף היטלר, מונה ארתור זייס-אינקווארט, ראש המפלגה הנאצית האוסטרית, לשר הפנים ושר ההגנה בממשלתו של שושניג.
ב-24 בפברואר, שושניג כינס את הדיאט הפדרלי של אוסטריה ונשא נאום במהלכו אמר כי "אוסטריה תרחיק עד כה ולא יותר," בהתייחסו להסכם מיולי 1936, וגם כן הכריז "עד המוות! אדום-לבן-אדום! אוסטריה!"
שושניג הכריז על משאל עם למען עצמאות אוסטריה, שנועד ליום ראשון ה-13 במרץ, ששאלתו תוכננה להיות "האם הינך בעד אוסטריה חופשייה, גרמנית, עצמאית, סוציאלית, נוצרית ומאוחדת, עם תעסוקה ושוויון לכל מי שמחויב לעם ולארץ האבות?", וקיבל את תמיכת הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים במשאל. הסוציאל-דמוקרטים היו מוכנים לעמוד לצידו בתנאי שפעילותם כמפלגה והקמת איגודים מקצועיים יותרו מחדש. תנאים אלו שושניג קיבל. בלחץ הנאצים האוסטרים בוטל משאל העם יומיים לפני מועד עריכתו, ושושניג אולץ להתפטר. באותו יום בנאומו ברדיו אמר בין השאר שאינו רוצה לשפוך "דם גרמני" ולכן לא יפעיל כוח; את דבריו סיים ב"אלוהים, שמור על אוסטריה". למרות הבטחה של היטלר שלא לפלוש לאוסטריה, חצה הצבא הגרמני את הגבול האוסטרי ב-12 במרץ. לאחר הסיפוח הרשמי ב-13 במרץ נעצר שושניג על ידי הגסטאפו והושם במעצר בית בווינה. זמן קצר לאחר מעצרו התחתן בשנית.
מאסר במחנות ריכוז
שושניג נכלא ונחקר במלון מטרופול – ששימש כמטה הגסטאפו – זאת בדומה לאוסטרים בכירים נוספים, דוגמת לואיס פון רוטשילד. בתקופה זו בנו בן ה-13, קורט, הצטרף לנוער ההיטלראי. בהמשך נשלח אל משרד הראשי לביטחון הרייך בברלין והוחזק במעצר כ-17 חודשים, במהלכם עונה פיזית ונפשית על ידי הנאצים. לאחר מכן נשלח למחנות הריכוז דכאו, ופלוסנבירג. בשנת 1941 הועבר למחנה זקסנהאוזן. בדומה למספר פוליטיקאים וראשי כמורה הוכר מעמדו כאח"ם ועל כן זכה להתגורר בתחומי המחנה עם משפחתו בבית פרטי ונהנה מתנאים שהיו שמורים רק לדיפלומטים. לרשותו הועמדה עוזרת בית שגם ליוותה את אשתו לקניות בעיר, בנו למד בגימנסיה בעיר והם נהנו ממזון עשיר ומגוון. משפט ראווה נגדו תוכנן לאחר סיום המלחמה. ב-24 באפריל 1945, זמן קצר לפני תום המלחמה, פונה שושניג מזקסנהאוזן עם עוד כ-130 אסירים אח״מים לצפון איטליה, שם הוא שוחרר על ידי האמריקאים ב-4 במאי 1945.
קריירה לאחר המלחמה
בשנים 1945–1948 התגורר שושניג באיטליה. בנובמבר 1946 הוא ביקר בבלגיה ובפריז. בתחילת 1947 פרסם את ספר זכרונותיו, שנאסר להפצה באוסטריה. מכיוון שגם אוסטריה וגם בעלות הברית לא התירו לו לשוב לאוסטריה, הוא היגר לארצות הברית בפברואר 1947 וקיבל משרת פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סנט לואיס שבמיזורי. במשרה זו החזיק בשנים 1967-1948. ב-1956 קיבל אזרחות אמריקאית. הוא שב לאוסטריה בשנת 1967 ולא עסק עוד בפעילות פוליטית.
שושניג הלך לעולמו במוטרס שבקרבת אינסברוק ב-18 בנובמבר 1977.
הערכת פועלו
כיום חלוקות הדעות על תרומתו לאוסטריה. החוגים השמרנים רואים בו גיבור לאומי שניסה לשמור על עצמאותה של אוסטריה כנגד גרמניה הנאצית. לעומתם רואים בו החוגים השמאליים שליט דיקטטורי שנלחם נגד הדמוקרטיה ורמס זכויות אדם בסיסיות כגון חופש ההתאגדות וחופש העיתונות.
הרובוטריקים (סדרת טלוויזיה)
הרובוטריקים (באנגלית: The Transformers) היא סדרת האנימציה הראשונה בזיכיון "רובוטריקים". הסדרה מגוללת את המלחמה המתמשכת בין רובוטים ענקיים שמסוגלים לשנות את צורתם לכלי רכב ואובייקטים אחרים. הסדרה נכתבה והוקלטה בארצות הברית, לפי אנימציה שהונפשה ביפן וקוריאה הדרומית. הסדרה כולה התבססה על ליין צעצועים בשם "דיאקלון" ו"מיקרומן" של יצרנית הצעצועים טאקארה טומי - ליין אותו ייבאה חברת הסברו האמריקאית לארצות הברית. הסדרה, שנמשכה כ-98 פרקים בין השנים 1984 ל-1987, כללה גם סרט אנימציה באורך מלא, ששודר בין העונות השנייה והשלישית.
בעקבות שידורו מחדש של הזיכיון בשנת 1992 תחת השם "רובוטריקים: הדור השני", הסדרה המקורית וגרסאות הקומיקס והצעצועים שיצאו בעקבותיה ידועים בשם "רובוטריקים: הדור הראשון" - מושג שנותר שגור בפי מעריצי הסדרה והפך ברבות השנים לתחדיש.
בישראל שודרו במקור שתי העונות הראשונות של הסדרה בערוץ הטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים בדיבוב המקורי באנגלית עם כתוביות בעברית. בתחילת שנות ה-2000, הסדרה הייתה משודרת בערוץ "פוקס קידס" (ערוץ דיסני ישראל כיום) בשידורים חוזרים ובדיבוב לראשונה בעברית. כיום, הסדרה משודרת בערוץ ג'וניור הישראלי.
רקע
ליין הצעצועים של הרובוטריקים וסדרת האנימציה קיבלו השראה מליין צעצועים יפני בשם "מיקרומן" - הצאצא האסייתי בגובה 30 ס"מ לאקשן פיגרס של כוח המחץ. בשנת 1980 יצא ליין הספין אוף של "מיקרומן", "דיאקלון". הליין כלל דמויות בגובה 2.5 ס"מ שמסוגלות לשבת בתא הנהג של כלי רכב ממודלים אשר משנים את צורתם לרובוטים שאותם הטיסו הנהגים. בהמשך, הוצג בשנת 1983 תת-ליין בשם "מיקרוצ'יינג'", שכלל אובייקטים בגודל טבעי ששינו צורה לרובוטים כמו קלטות מיקרו, כלי נשק וכלי רכב. צעצועי דיאקלון ומיקרוצ'יינג' התגלו בידי חברת הסברו בזמן יריד צעצועים בטוקיו, והוחלט לשלבם לליין צעצועים אחד לשוקי המערב, אם כי בשינויי צבע שיתאימו לסדרה החדשה.
בשנת 1984 הוסרו מרבית ההגבלות על תוכן שיווקי בסדרות טלוויזיה לילדים, ונסללה הדרך להצגתה של סדרת טלוויזיה המבוססת על מוצרי זיכיון. חברת הסברו עבדה בעבר עם מארוול קומיקס על סדרת כוח המחץ בשיווקם של ליין צעצועים, חוברות קומיקס נלוות וסדרת אנימציה. בהתחשב בהצלחת האסטרטגיה השיווקית הזו פותח רעיון דומה בנוגע ל"רובוטריקים".
בשעה שעיצוביהם של רוב דמויות הסדרה נשענו על ליין הצעצועים "דיאקלון" ו"מיקרומן" של טאקארה, הסברו לקחה דוגמאות מליינים אחרים כדוגמת טויקו (לדמותו של שוק-וייב), טויבוקס (לדמויותיהם של אומגה סופרים וסקיי לינקס) וטאקטוקו צעצועים (ג'טפייר, רואדבאסטר, וירל והחרקניקים בגרסת הדלוקס). מיזוגן של האחרונות אל תוך חברת הצעצועים בנדאי הביאה למספר בעיות משפטיות ונדרש שינוי בעיצוב הדמויות.
תקציר עלילתי
בכוכב לכת מרוחק בשם סייברטרון חיות שתי קבוצות רובוטים בעלי תודעה, המסוגלים לשנות את צורתם למכונות מלחמה וכלי תעבורה שונים - האחת היא "הרובוטריקים" הטובים, המונהגת בידי אופטימוס פריים, והשנייה היא "השקרניקים" הרעים, המונהגת בידי מגהטרון. שתי הקבוצות נלחמות זו בזו עד שהן מכלות את כל משאבי האנרגיה של הכוכב שלהן. הרובוטריקים בונים חללית גדולה המכונה "התיבה" על מנת לחפש אחר מקורות אנרגיה נוספים, והשקרניקים דולקים בעקבותיהם בחללית אחרת. במהלך קרב בין שתי החלליות, מתרסקת חללית הרובוטריקים לתוך הר געש על כדור הארץ, ואילו חללית השקרניקים מתרסקת אל תוך קרקעית האוקיינוס.
כעבור מיליוני שנים, כאשר האנושות התפתחה לימינו אנו, מתפרץ הר הגעש והדבר מפעיל מחדש את מחשב החללית, טלטראן 1. המחשב שולח גשוש שיוצא לחפש אחר צורות החיים של הכוכב החדש, וזה מזהה בטעות כלי רכב כצורת חיים וכך מותאמת צורתם החלופית של הרובוטים לכלים ארציים. מחשב החללית מתקן את הרובוטים, כל אחד על פי מודל המכונית שנסרק לתוך המחשב: כך למשל, אופטימוס פריים משתנה למשאית סמי-טריילר ואילו באמבלבי משתנה לפולקסווגן חיפושית. השקרניקים מסוגלים לשנות את צורתם בצורה מגוונת יותר: מגהטרון משתנה לאקדח, יש מהם המשתנים למטוסי קרב, אחד מהם משתנה לרדיוטייפ וברשותו רובוטים קטנים יותר המשתנים לקלטות טייפ. בפרקים מוקדמים ובפרקים על העבר של הרובוטריקים בסייברטרון הם משנים צורה לכלי תעבורה סייברטרוניים.
השקרניקים מנצלים את משאבי האנרגיה של כדור הארץ על מנת לבנות חללית חדשה, תוך פגיעה בתושבי כדור הארץ. הרובוטריקים מנסים לעצור בעדם ולבסוף מונעים מהם לברוח מכדור הארץ. שתי הקבוצות מקימות בסיסים על כדור הארץ וממשיכות את המלחמה שלהן עליו. מאחר שהרובוטריקים הם הטובים, קבוצת מהנדסים ופועלי בניין ומכרות מקרב האנושות מתגייסת לעזרתם.
במהלך הסדרה מצטרפים לשני הצדדים רובוטים חדשים, חלקם נבנים על ידם (למשל, הדינוטריקים נבנים על ידי הרובוטריקים) ואת חלקם הם פוגשים (למשל, השקרניקים פגשו את החרקניקים, לא בנו אותם). לחלק מאותם רובוטים יש יכולת להתמזג לרובוטי ענק (כך למשל, מצד הרובוטריקים, המטוסטריקים מסוגלים לחבור יחדיו לרובוט ענק המכונה "סופריון" והמצילטריקים ל"מצילן", ומצד השקרניקים, הטרקטוריקים שחוברים יחדיו לרובוט הענק "משמידן", הפעלולניקים ל"מנאסור", והמשורייניקים ל"ברוטיקוס").
הדמויות
כבר מתחילתה של הסדרה מוצגות דמויות רבות לשני הצדדים הלוחמים. הדמויות הראשיות מתוכן הן:
דונלד תומאס
דונלד אלן תומאס (באנגלית Donald Alan Thomas, נולד ב-6 במאי 1955) הוא מהנדס אמריקאי ואסטרונאוט לשעבר של נאס"א. תומאס טס לחלל 4 פעמים וצבר למעלה מ-1040 שעות בחלל.
השכלה
תומאס נולד בקליבלנד, אוהיו. הוא למד בתיכון קליבלנד הייטס וסיים בשנת 1973.
הוא למד לתואר ראשון במדעים בפיזיקה מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב באוהיו אותו השלים בשנת 1977, וסיים את לימודיו בהצטיינות. בשנת 1980 השלים תואר שני במדעים מאוניברסיטת קורנל, והמשיך לתואר שלישי בהנדסת חומרים באותה אוניברסיטה, אותו סיים ב-1982. עבודת התזה שלו הייתה השפעת פגמים במבנה הגבישי וטוהר הדגימה על תכונות מוליכות-העל של ניוביום.
כמהנדס
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קורנל ב-1982, תומאס הצטרף למעבדות AT&T בל בפרינסטון, ניו ג'רזי. הוא עבד כחבר בכיר בצוות הטכני. בין תפקידיו היה פיתוח חומרים מתקדמים ותהליכים בצפיפות גבוהה בקשרים של התקנים מוליכים למחצה.
הוא היה גם מרצה אורח במחלקה לפיזיקה  במכללת טרנטון.