cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרבות סג'רה
ההתקפה על לוביה
לוחמי גולני הגיעו למקום ההיערכות קרוב למשלטי לוביה בשעה 04.50. בראש הכוח הפורץ היה חיים לבקוב. ההתקפה החלה בהפגזת הכפר על ידי התותחים והמרגמות. התוצאה הייתה אובדן גורם ההפתעה. כשהחלה ההסתערות היו הערבים במשלטים הקדמיים מוכנים להתקפה. בהסתערות הראשונה נכבשו מספר משלטים. לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות-נגד על המשלטים שנכבשו. תוך זמן קצר הוכרזה פזעה והגיעו תגבורות גדולות מנצרת ומכפרי הסביבה.
הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה. הקרב נמשך כל היום ובשעה 03.00 ב-10 ביוני 1948, כשהסתבר שאין סיכוי לחדש את ההסתערות, ניתנה פקודת נסיגה לסג'רה.
בהתקפה זו נהרגו 21 מחיילי גולני ורבים נפצעו. 13 מהנופלים נשארו בשטח ונאספו לקבורה בעת ההפוגה הראשונה.
ההתקפה הראשונה על סג'רה
ב-6 ביוני 1948, לאחר שכבש מידי צה"ל את מלכיה, חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סאסא והתבסס במרכז הגליל. תוכניתו של קאוקג'י הייתה לתקוף בכיוון מזרח בתאום עם הסורים במשמר הירדן כדי לחבור איתם ולנתק את הגליל העליון המזרחי בתנועת מלקחיים.
לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, כוחות החטיבה התבססו ממזרח ומצפון לסג'רה. 'צבא ההצלה', מצידו, שינה את מגמתו. הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים:
על סג'רה הגנו חיילי גולני מגדוד "דרור", "ברק" ופלוגה מחטיבת כרמלי. ההפוגה אמורה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00, אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם.
בשעה 09.15 נתגלה למגיני סג'רה טור של 50 מכוניות מצד עילבון ומנצרת ומהן ירדו מאות לוחמים ערבים. תוך זמן קצר החלה הפגזה של תותחים ומרגמות והסתערות על המשלטים הישראלים מצפון וממערב לסג'רה, וזרוע אחת של כוחות 'צבא ההצלה' הגיעה עד לכביש אל כפר תבור (כביש 65 של ימינו), וניתקה את סג'רה מעורפה. תוך זמן קצר ספגו המגינים אבדות כבדות ונאלצו לסגת והערבים כבשו את רוב המשלטים. מטה החטיבה, שנמצא ביבנאל, שלח מיד משוריין נושא תחמושת ולוחמים - ביניהם רופא החטיבה. המשוריין פרץ לסג'רה כשהוא יורה לכל עבר. לאחר שתפסו הערבים את המשלטים הם הפגיזו משם את סג'רה. פגז אחד חדר לתחנת העזרה הראשונה שנמצאה באחד מבתי המושבה והרג את ד"ר מוריס. הקרבות באזור חוות השומר הגיעו עד לכדי לוחמת פנים אל פנים.
בלילה נסוגו לוחמי 'צבא ההצלה', ייתכן בגלל האבידות הכבדות שספגו גם הם במהלך היום. כוחות צה"ל חזרו בבוקר 12 ביוני 1948 ותפסו את המשלטים שנכבשו. חילופי האש נמשכו כל היום ורק ב-13 ביוני 1948 השתררה ההפוגה בחזית הזאת.
ההתקפה השנייה על סג'רה
בתקופת ההפוגה הראשונה נתמנה נחום גולן למפקד חטיבת גולני. גדוד ברק הובא לסג'רה והחלה עבודת התבצרות קדחתנית לקראת חידוש הקרבות.
אל מול סג'רה ריכז קאוקג'י כ-800 לוחמים, רובם אנשי צבא ההצלה ומיעוטם לוחמים מקומיים, 8 משוריינים עם צריח, 6 משורייני זחל פתוחים, תותחים, מרגמות ומספר מטוסים (כנראה עיראקים).
קאוקג'י פתח בהתקפה ב-9 ביולי 1948 שנמשכה ללא הפסקה עד 18 ביולי 1948. הגנת סג'רה התבססה על שלושה משלטים עיקריים בצפון, במערב ובדרום. המגינים הפעילו יחידת קומנדו שהייתה מתגנבת לקווי הערבים ומניחה שם מוקשים שהיו מתפוצצים למחרת בעת ההתקפה. משלטים עברו מיד ליד אולם סג'רה לא נפלה. ב-12 ביולי 1948 השתמשו תותחני קאוקג'י בפעם הראשונה בפגזי רסס (שרפנל). מטוסי "טייסת הגליל" עזרו בהפצצות לילה על ריכוזי התוקפים. ב-14 ביולי 1948 ערכו כוחותיו של קאוקג'י 8 התקפות בסיוע מטוסים. כל ההתקפות נהדפו, אבל קאוקג'י התמיד בהתקפותיו כי כיבוש סג'רה נעשה בעיניו לעניין של יוקרה. הוא היה שקוע כולו בסג'רה ולא שם לב לכוחות צה"ל הנעים משפרעם לעבר נצרת במבצע דקל. ב-16 ביולי 1948 הבחינו מגיני סג'רה בתנועת בריחה ניכרת של מכוניות בכיוון נצרת-עילבון.
ב-17 ביולי 1948 פסקה הארטילריה של קאוקג'י מלפעול ונראתה בריחה מכפרי הסביבה. הכפר דבוריה חתם על הסכם כניעה. הארטילריה היהודית רוכזה על לוביה ונראתה מנוסה המונית משם.
ב-18 ביולי 1948 נכנסו חיילי גולני ללוביה ללא קרב והדרך לטבריה נפתחה. הכפר טורען חתם על הסכם כניעה.
הנצחה
לאחר הקרבות הוקם גלעד צנוע בגבעת מסכנה. ב-1959 הוקמה אנדרטה גדולה ועליה חקוק למשחררי הגליל התחתון ה'תש"ח. במקום הוקם מוזיאון גולני ובשנת 2010 נחנכה בו אנדרטה לחללי גולני בכל התקופות.
Eclipse
אקליפס (באנגלית: Eclipse) היא פלטפורמת תוכנה פתוחה וחופשית לפיתוח יישומי צד־לקוח עשירים. אקליפס מנוהלת על ידי Eclipse Foundation, מוסד ללא כוונת רווח המתווה את כיווני ההתפתחות של הפלטפורמה.
עם זאת, השימוש הרווח ביותר באקליפס הוא ככלי פיתוח ליישומים בשפת ג'אווה. אקליפס מספקת סביבת פיתוח מתקדמת לשפה זו, והיא בעצמה משמשת לפיתוח פלטפורמת אקליפס, הכתובה גם היא באקליפס. נוסף על כך, לאקליפס יש מספר רב של פרויקטים משניים, המספקים סביבות פיתוח לשפות אחרות כגון C++, פייתון ורבות אחרות.
ההשערה הרווחת היא שהשם אקליפס נבחר בגלל התחרות עם חברת סאן מיקרוסיסטמס, מפתחת שפת ג'אווה. "סאן" פירושו שמש ו"אקליפס" פירושו ליקוי חמה.
גרגורי האוס
דוקטור גרגורי האוס (אנגלית: Gregory House) הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור ופרוטגוניסט בסדרת הדרמה הרפואית האמריקנית "האוס". הוא מגולם על ידי השחקן האנגלי יו לורי, ובסדרה הוא נחשב כגאון רפואי ולמאבחן עם התמחות במחלות מידבקות ונפרולוגיה.
האוס הוא ראש המחלקה לאבחון רפואי בבית החולים הלימודי הבדיוני פרינסטון-פליינסבורו, בו הוא משמש כראש צוות מאבחנים. הוא תואר במהלך הסדרה כמיזנתרופ, ציני, נרקיסיסט וכאדם עקשן ורע-מזג. חלק ניכר מעלילת הסדרה מוקדש להתמכרותו של האוס לתרופה ויקודין על מנת להפחית את הכאב שממנו הוא סובל בעקבות אוטם בשריר הארבע-ראשי שהתרחש שנים אחדות קודם לעלילת הסדרה, ומאלץ אותו להסתייע במקל הליכה.
במהלך הסדרה נוצרים עימותים רבים בין האוס לבין עמיתיו על רקע גישותיו החריגות לאבחון מחלות, מניעים רדיקליים לטיפול בבעיה, ורציונליות נוקשה. בפרקים אחדים הוא מתואר כחסר כל סימפתיה כלפי מטופליו, גישה המאפשרת לו להקדיש את הזמן הדרוש לפתרון החידות הפתולוגיות הנובעות ממצבו של החולה. אחד ממקורות ההשראה הידועים לדמותו של האוס היא הבלש הפרטי הספרותי הידוע שרלוק הולמס.
לאורך שידורי הסדרה זכתה דמותו של האוס לביקורות חיוביות. טום שיילס מהוושינגטון פוסט אמר כי "התוכנית עוסקת בחייו של דוקטור גרגורי האוס, המגולם באופן קרוב לשלמות על ידי יו לורי". יו לורי זכה בפרסים אחדים בזכות גילום דמותו של האוס, בהם פרסי גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית ופרס גילדת שחקני המסך. בשנים 2005, 2007, 2008 ו-2009 הוא היה מועמד לפרס אמי על תפקידו בסדרה.
קורות הדמות
גרגורי האוס נולד ב-15 במאי 1959 לג'ון ובליית' האוס. בילדותו היה "ילד צבא", כיוון שאביו שירת כטייס בחיל הנחתים ולעיתים קרובות הועבר מבסיס צבאי אחד למשנהו. אחד מהמקומות בהם הוצב אביו היה מצרים, מקום בו האוס פיתח התעניינות בארכאולוגיה ובציד אוצרות, התעניינות המלווה אותו גם כאדם בוגר. מקום נוסף בו שהה האוס היה יפן, מקום בו בגיל 14 החליט על ייעודו בחיים לאחר שצפה בכבוד שניתן לרופא ממוצא בוראקומין על כך שפתר מקרה שכל הרופאים האחרים נכשלו בפתרונו. האוס חש אהבה כלפי אמו אך שונא את אביו, אותו הוא מתאר כבעל "מצפן מוסרי לא נורמלי", והוא מנסה בעקביות להימנע ממפגשים עם שניהם. באחד הפרקים מספר האוס על כך שהוריו הותירו אותו אצל סבתו, אותה הוא מכנה "אומה" (Oma - המילה בהולנדית לסבתא), שעונשיה כללו התעללות. אולם, מאוחר יותר הוא מתוודה על כך שאביו היה זה שהתעלל בו. בעקבות ההתעללויות של אביו מאמין האוס כי ג'ון איננו אביו הביולוגי; בגיל 12 הוא מסיק שחבר של משפחתו שלו סימן לידה זהה לשלו הוא אביו האמיתי. בפרק "Birthmarks" שבעונה ה-5 מגלה האוס כי החשד שלו אכן נכון, לאחר שהוא מורה לערוך בדיקת סמני DNA שמשווה בין ה-DNA שלו לזה של ג'ון.
האוס החל ללמוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס כסטודנט לתואר ראשון, והצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה. הוא היה מועמד למלגת לימודים במרפאת מאיו, אך במהלך לימודי הרפואה נתפס בהעתקה במבחן על ידי סטודנט נוסף בשם פיליפ ובר, דבר שהוביל לסילוקו מהלימודים. לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת מישיגן על מנת להשלים את לימודי הרפואה. בזמן שעבד בחנות ספרים על מנת לממן את לימודיו הוא פגש את הבוסית שלו וחברתו לעתיד, ליסה קאדי (ליסה אדלשטיין), עמה בילה לילה אחד. מידע זה סותר את הנאמר בפרק "Known Unknowns" בעונה ה-6, במהלכו מספר האוס לקאדי שהוא לא דיבר עמה לאחר אותו לילה כיוון שבדיוק סולק מבית הספר לרפואה הראשון שבו למד, תוך התייחסות למישיגן בניגוד למידע קודם שנאמר בסדרה. במהלך כנס רפואה בניו אורלינס שנערך זמן קצר לאחר שהאוס מסיים את לימודי הרפואה, הוא נפגש לראשונה עם מי שלימים יהיה חברו הטוב ביותר, דוקטור ג'יימס וילסון (רוברט שון לאונרד). האוס מסיק שהחבילה שווילסון מחזיק בידו מכילה מסמכי גירושים, מסקנה שמתבררת מאוחר יותר כנכונה כיוון שווילסון אכן התגרש מאשתו הראשונה. בשעה שהשניים מבקרים בפאב בניו אורלינס וילסון מעורב בקטטה עם אדם אחר שניגן שיר מסוים בתיבת נגינה וגרם לו לתסכול רב, והוא נעצר על ידי המשטרה המקומית. האוס משלם את הערבות שלו ושוכר עורך דין שיחלץ אותו מהתסבוכת אליה נקלע, ובכך מתחילה ידידותם המקצועית והאישית של השניים.
בתחילת העונה השלישית זוכה האוס מחדש ביכולת השימוש ברגלו בזכות טיפול בקטמין, אך רק באופן זמני. הכאב הכרוני ברגל מתחדש, והאוס חוזר להשתמש במשככי כאבים ובמקל ההליכה שלו. הרופאים האחרים שעובדים עמו חושדים שהשימוש המחודש במקל ובאופיאטים נובע מבעיותיו הפסיכולוגיות. בעונה החמישית מצליח האוס ללכת שוב בלי סיוע בזכות נטילת מתאדון, אך מפסיק מיד לאחר שהוא כמעט הורג מטופל בשל טעות רפואית לא אופיינית. בתחילת העונה השישית, לאחר שהיה מאושפז בבית החולים הפסיכיאטרי מייפילד, הוא מפסיק לקחת תרופות נגד כאב ומוצא דרכים אחרות להתמודד עם הכאב. אחת הדרכים היא בישול, ובמשך העונה אומרים על כך וילסון ורמי "13" האדלי (אוליביה ויילד) כי הוא מוצלח בבישול כיוון שהוא חושב על מרכיבי המזון כמרכיבים כימיים.
בפרק ה-15 של העונה השביעית הוא מגלה כי ליסה קאדי לקתה ככל הנראה בסרטן הכליות, ובעקבות כך חוזר ליטול ויקודין.
אישיות
האוס מפגין לעיתים קרובות את תחכומו ואת ידיעותיו הרבות, נהנה להפריד בין אנשים, ולעיתים קרובות לועג לחולשותיהם. הוא מפענח במדויק את המניעים וההיסטוריה של אנשים לפי היבטים שונים של אישיותם והמראה החיצוני שלהם. חברו ועמיתו דוקטור ג'יימס וילסון אמר כי למרות שלחלק מהרופאים יש תסביך אותו הוא מכנה "תסביך משיח" שבגללו הם צריכים "להציל את העולם", האוס הוא אחד שיש לו את "תסביך רוביק" ולפיכך הוא חייב "לפתור את התעלומה". ברוב המקרים משתהה האוס למשך פרק הזמן המרבי שניתן לפני שהוא ניגש לפגוש את מטופליו. כאשר הוא עושה זאת הוא מתנהג בצורה נימוסית לא-שגרתית ומשתמש בשיטות טיפול חריגות. הוא מרשים את חוליו עם דיאגנוזה מדויקת ומהירה לאחר שנראה כי כלל לא הקדיש להם תשומת לב. כישרון זה מודגם כאשר האוס מאבחן חדר מלא בחולים במעט יותר מדקה, בדרכו למרפאה של בית החולים. ביקורות שהתייחסו לסדרה תיארו את האוס כנתון למצבי רוח, מריר, אנטגוניסט, מיזנתרופ, זעפן, בעל דעות לא-שמרניות וקמצן.
יו לורי תיאר את האוס כדמות המסרבת "לציית למנהגים הקטנוניים של החיים המודרניים" ומצפה למצוא אבחנות נדירות כאשר היא מטפלת בחולה. כיוון שהוא הפרוטגוניסט יש לו תכונות אישיות רבות המהוות אנטיתזה למה שמצופה מרופא. המפיקה קייטי ג'ייקובס טענה כי דמותו של האוס היא דמות סטטית הרגילה לחיים אומללים. ג'ייקובס אמרה גם שדוקטור וילסון, חברו היחיד בסדרה, והאוס נמנעים ממערכת יחסים בוגרת, דבר הגורם להתקרבות נוספת ביניהם. רוברט שון לאונרד אמר כי דוקטור וילסון הוא אחד היחידים בסדרה השומר על קשר עם האוס מרצונו החופשי, כיוון שהוא יכול למתוח עליו ביקורת בכל עת.
עצבנותו של האוס מיוחסת לעיתים קרובות בטעות לכאב הכרוני ברגלו, אך גם סטייסי וורנר וגם ליסה קאדי אמרו שהוא התנהג כך לפני שסבל מהאוטם ברגלו. על מנת להתמודד עם הכאב הוא נוטל ויקודין בכל יום, וכתוצאה מכך התמכר לתרופה. הוא מסרב להודות שהוא מכור לוויקודין ("אין לי בעיה בהתמודדות עם כאב, יש לי בעיית כאב"). אולם, לאחר שניצח בהתערבות עם קאדי על כך שיצליח להסתדר ללא ויקודין במשך שבוע הוא מודה שהוא מכור, אך טוען כי זו איננה בעיה כיוון שהתרופה לא משפיעה על עבודתו או על חייו. בפרקים ששודרו ב-2009 נראה כי האוס עובר תהליך של ניקוי רעלים, והתמכרותו מתפוגגת. בפרק הבכורה של העונה השישית נראה שהאוס אכן התגבר על ההתמכרות שלו. דייוויד שור, מיוצרי דמותו של האוס, אמר בריאיון לסיאטל טיימס בשנת 2006 שוויקודין "הופכת לכלי פחות שימושי בהתמודדות עם הכאב שלו, וזה משהו [שהכותבים] יצטרכו לתת עליו את הדעת, להמשיך לחקור".
האוס מדבר ומתייחס בפתיחות לפורנוגרפיה. בפרק "Lines in the Sand" (עונה 3, פרק 4) הוא אף משתף פעולה עם נסיונותיה של מטופלת קטינה ליצור עמו קשר שמעבר ליחסי רופא-מטופל. לעיתים הוא משתמש בשירותיהן של פרוצות, דבר שלא נעלם מעיניה של עמיתתו לשעבר אליסון קמרון (ג'ניפר מוריסון), המאוהבת בו.
האוס הוא פוליגלוט ובעל שליטה באנגלית, ספרדית, לטינית, פורטוגזית, הינדי, יפנית ומנדרינית. הוא אתאיסט ולעיתים לועג בגלוי ובהתמדה לעמיתיו ולמטופליו המביעים אמונה דתית כלשהי. הוא לא מאמין בחיים שלאחר המוות כיוון שהוא חושב שיותר קל להאמין שהחיים "אינם רק מבחן". אולם, בפרק "97 Seconds" (עונה 4, פרק 3) הוא מביע מספיק עניין באפשרות של חיים שלאחר המוות על מנת לחשמל את עצמו בניסיון לגלות זאת, אך מתאכזב מהתוצאות. פעולה זו היא דוגמה לנטייתו לבצע על עצמו, ולפעמים גם על מטופליו, ניסויים והליכים רפואיים מסוכנים בחיפוש אחר האמת. במהלך הסדרה הוא מוכיח את חוסר יעילותה של תרופה נגד מיגרנה באמצעות השראה-עצמית של מיגרנה ושליטה בתסמינים עם תרופות, מקבל עירוי דם על מנת לסייע באבחון, ולוקח מנת יתר של פיזוטיגמין על מנת לשפר את זיכרונו לאחר שספג פגיעת ראש, דבר שהוביל לעצירת פעימות לבו.
פעמים רבות אומר האוס "כולם משקרים", אך התבדח ואמר שהוא עצמו שיקר כאשר אמר זאת בפרק האחרון של העונה הראשונה. האוס מותח ביקורת על האטיקט של החברה המודרנית ועל המחסור במטרות הגיוניות ובשימושיות. דוקטור קמרון אמרה בפרק הראשון של הסדרה "האוס לא מאמין בהעמדת פנים... כך שהוא פשוט אומר את מה שהוא חושב". בפרק "Lines in the Sand" הוא מסביר כי הוא מקנא בחולים הסובלים מאוטיזם, כיוון שלשיטתו החברה מאפשרת להם לוותר על הדברים שהוא סובל מהם. באותו פרק טוען וילסון שייתכן והאוס לוקה בתסמונת אספרגר, המאופיינת במספר תכונות המאפיינות גם את האוס, כגון הקושי לקבל ולהסכים לכללים החברתיים, חוסר אכפתיות מהמראה החיצוני שלו, וההתנגדות לשינוי; מאוחר יותר הוא אומר להאוס כי הוא לא באמת מאמין בכך, וכי הוא טען זאת כחלק מתוכניתו לרכך את יחסה של קאדי אליו. האוס הוא נון-קונפורמיסט אדוק, ואינו מייחס חשיבות רבה לאופן שבו אנשים אחרים רואים אותו. לאורך הסדרה הוא מביע את יחסו העוקצני והסרקסטי לדמויות סמכותיות. לעיתים קרובות הוא לא מייחס חשיבות למראה החיצוני שלו, ומופיע עם זקן לא מגולח, ג'ינס, חולצות T וסניקרס. לעיתים קרובות הוא מסרב ללבוש את חלוק הרופאים הלבן הסטנדרטי, על מנת שהמטופלים לא יזהו אותו כרופא.
להאוס כמעט אין חיי חברה, וחברו היחיד הוא דוקטור ג'יימס וילסון, שהכיר אותו לפני האוטם וטיפל בו לאחר סיום מערכת היחסים עם חברתו סטייסי. מעברו של וילסון לדירתו של האוס לאחר כישלון נישואיו בפרק "Sex Kills" (עונה 2, פרק 14) סימל את מציאת המקלט הרגשי בחברו. למרות שלעיתים קרובות הם מותחים ביקורת הדדית על מניעיו של השני, וילסון סיכן את הקריירה שלו פעמים אחדות על מנת להגן על האוס, כולל פיטורים בעונה הראשונה במאמץ למנוע מיושב ראש מועצת המנהלים אדוארד ווגלר לפטר את האוס, וגרימת נזק למוניטין שלו על ידי הבלש מייקל טריטר, שחקר את צריכת הסמים של האוס. פעמים אחדות הודה האוס בצנעה כי הוא אסיר תודה על נוכחותו של וילסון, כולל התייחסות אליו כאל חברו הטוב. כאשר וילסון מתפטר ועוזב את ניו ג'רזי בפרק הבכורה של העונה החמישית פועל האוס באופן נואש על מנת להשיב את חברו, ואף שוכר חוקר פרטי לרגל אחריו. בסופו של דבר מתפייסים וילסון והאוס בהלוויית אביו של האוס.
ליסה אדלשטיין אמרה על האוס כי הוא תלוי באנשים המקיפים אותו, למרות אישיותו הצינית. היא המשיכה ואמרה כי תכונה זו מודגמת במקרים אחדים בעונה השלישית, במהלכה נמצאת הקריירה הרפואית של האוס בסיכון בעקבות חקירותיו של הבלש מייקל טריטר (דייוויד מורס), שעוצר את האוס באשמת החזקת סמים נרקוטיים. צרותיו המשפטיות של האוס מסתיימות כאשר ליסה קאדי, המגולמת על ידי אדלשטיין, מעידה עדות שקר במהלך שימוע בעניינו. בעונה החמישית מתרחשת התפתחות במערכת היחסים בינו לבין קאדי, והשניים לא יכולים להכחיש את רגשות החיבה ההדדיים שלהם. בפרק האחרון של העונה, "Both Sided Now", מסופר כיצד האוס מעוניין לנהל מערכת יחסים רומנטית עם קאדי. בהמשך הפרק מסופר כיצד מאמין האוס שהוא קיים יחסי מין עם קאדי ומספר על כך לווילסון בבוקר שלמחרת. אולם, בסופו של דבר מתברר כי היה זה התקף פסיכוזה, שהיה תופעת לוואי של השימוש המופרז של האוס בוויקודין.
הגיית הרעיון
נטייתם הראשונית של יוצרי הסדרה הייתה לכיוון סדרת דרמה רפואית שהצופה לא נדרש לצפות בפרקים קודמים על מנת להבין את הפרק הנוכחי, אך הם שינו את דעתם כאשר בדקו לעומק את האפשרויות של דמות ראשית נרגנת. דייוויד שור קישר בין רעיונותיו לדמות הראשית לבין הרקע שלו כמטופל בבית חולים לימודי. הוא סיפר כי "אני ידעתי, בדיוק ברגע שבו עזבתי את החדר, שהם ילעגו לי ללא הפסקה (בגלל חוסר הידיעה שלי...) וחשבתי שזה יהיה מעניין לראות דמות שממש עושה זאת לפני שהם עוזבים את החדר". שור ביסס את דמותו של האוס גם על עצמו, אך באופן חלקי: בראיון שהעניק בשנת 2006 הסביר שור כי הוא חולק את נקודת מבטו של האוס, למרות שהוא עצמו איננו ציני ובעל גישה קרירה כמו הדמות הבדיונית שיצר. אחד החלקים העיקריים בסדרה היה שהדמות הראשית תהיה נכה בצורה כלשהי. התוכנית המקורית הייתה שהאוס ייאלץ לשבת בכסא גלגלים, בהשראת סדרת המשטרה הידועה איירונסייד, אך רשת פוקס דחתה את הרעיון. כיסא הגלגלים הפך לצלקת על רגלו של האוס, ומאוחר יותר למצב כרוני ברגל הדורש שימוש במקל הליכה, המוחזק על ידי האוס ברוב המקרים בצד של רגלו הפצועה.
קאת'י קרנדול, מעצבת התלבושות של הסדרה, תכננה את מראהו של האוס כך שייראה כאילו לא אכפת לו מביגוד. היא עיצבה את תלבושתו עם חולצת T פשוטה ומקומטת, בלייזר קטן במידה אחת, מכנסי ג'ינס ישנים ודהויים, וגרביים משומשים. לורי היה זה שהגה את הרעיון שהאוס ינעל נעלי סניקרס, כיוון שהוא חשב "שאדם עם מקל הליכה זקוק לנעליים שימושיות"; מחלקת ההלבשה של אולפני פוקס מחזיקה באחסון 37 זוגות נעליים מסוג נייק שוקס לצורך צילומי הסדרה. על מנת להקנות להן את המראה המקומט נשמרות החולצות, בדרך כלל, בכדור מהודק במשך הלילה שלפני הצילומים.
ליהוק
לאחר שצפה בהקלטות של פרק הבכורה סירב בריאן סינגר לקבל לצוות השחקנים בריטים נוספים בגלל המבטא האמריקני הלקוי שלהם. הוא התרשם ממשחקו של לורי ואף הוטעה לחשוב שלורי הוא אמריקני בגלל המבטא שלו, כשלמעשה הוא היה בריטי שהצליח לחקות את המבטא האמריקני בצורה טובה. כאשר שור צפה בקלטת האודישן של לורי הוא התרשם באותה מידה כמו סינגר, למרות שמראהו החיצוני של לורי היה שונה מאוד מזה ששור דמיין. שחקנים מפורסמים נוספים, כגון פטריק דמפסי, נשקלו כמועמדים לתפקיד האוס, אך סינגר, שור והמפיקים פול אטנסיו וקייטי ג'ייקובס החליטו שלורי הוא המתאים ביותר וליהקו אותו לתפקיד. לאחר שנבחר אמר לורי, שאביו רן לורי היה רופא, כי הוא חש אשמה על כך שהוא "מקבל תשלום גבוה יותר להפוך לגרסה מזויפת של אבא שלי". אימוץ המבטא האמריקני לצורך התפקיד היה קשה עבור לורי, שאמר כי מילים כגון Coronary Artery (עורק כלילי) קשות במיוחד להגייה עבורו.
השוואות לשרלוק הולמס
לאורך הסדרה מופיעים מספר קווי דמיון בין האוס לבין הבלש הפרטי הידוע שרלוק הולמס; שור הסביר כי מאז ומתמיד הוא היה מעריץ של הולמס, וכי לדעתו יש ייחודיות ביחס הקריר של הולמס ללקוחותיו. הדמיון בא לידי ביטוי באלמנטים אחדים של עלילת הסדרה, בהם הסתמכותו של האוס על פסיכולוגיה על מנת לפתור מקרה, חוסר רצונו לקבל מקרים שלדעתו אינם מעניינים מספיק וכתובת מגוריו (האוס מתגורר ברחוב בייקר 221 דירה ב', והולמס מתגורר ברחוב בייקר 221 ב'). קווי דמיון נוספים בין הדמויות הם שימוש בסמים (האוס מתמודד עם התמכרות לוויקודין והולמס משתמש מדי פעם בקוקאין), גמילה מסמים, יכולת לנגן בכלי נגינה (הולמס מנגן בכינור והאוס מנגן בגיטרה, פסנתר, אורגן ומפוחית פה) וכישרון להסקה מדויקת של המניעים וההיסטוריה של אנשים לפי היבטים שונים באישיות ובמראה החיצוני שלהם.
אלכסנדר רודניאנסקי
אלכסנדר יפימוביץ' רודניאנסקי (ברוסית: Алекса́ндр Ефи́мович Родня́нский; נולד ב-2 ביולי 1961, קייב, ברית המועצות הרפובליקה האוקראינית, ברית המועצות) הוא במאי, מפיק ומנהל מדיה סובייטי-אוקראיני, מייסד ערוץ הטלוויזיה 1+1 ועמד בראש תאגיד CTC Media והביא אותו להנפקה בבורסת נאסד"ק האמריקאית.
היה ארבע פעמים מועמד לפרס אוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע. זכה בפרסים במסגרת פסטיבל קאן, זוכה פרס גלובוס הזהב האמריקאי ופרס סזאר של הקולנוע הצרפתי. שלוש פעמים זכה בפרס "ניקה" של האקדמיה הרוסית לאמנויות הקולנוע ו-15 פעמים זכה בפרסי האקדמיה הרוסית לטלוויזיה, "פרס TEFI "; ארבע פעמים זכה בפרס האקדמיה הרוסית לקולנוע "פרס נשר הזהב". הוא זכה שלוש פעמים בפרס "איש השנה של GQ" (בקטגוריה "מפיק השנה") וקיבל תואר אמן מכובד של אוקראינה (1998). הוא חבר באקדמיה האירופית לקולנוע, באקדמיה לקולנוע באסיה-פסיפיק ומאז יוני 2016, חבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בימים הראשונים של הפלישה הרוסית לאוקראינה התבטא רודניאנסקי בפומבי נגד פעולות הצבא הרוסי באוקראינה. בראיונות עמו הוא קרא שוב ושוב להפסקת אש. רודניאנסקי מילא תפקיד משמעותי בהכנסת המיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ' לתהליך של משא ומתן לשלום בין רוסיה לאוקראינה. רודניאנסקי ציין כי אברמוביץ' אינו יכול להשפיע על החלטות ממשלת רוסיה, אך הוא היה אחד מבני האליטה הבודדים שהסכימו לעזור. בעקבות העמדה הפומבית נגד המלחמה של רודניאנסקי, שר ההגנה סרגיי שויגו שלח פנייה רשמית לשרת התרבות אולגה ליובימובה בבקשה להוציא את המפיק ואת הפרויקטים שלו "מסדר היום התרבותי של רוסיה". המכתב, שפורסם באתר הלטבי The Insider, התייחס גם לולדימיר זלנסקי. אלכסנדר רודניאנסקי השיב בפומבי כי אינו זקוק לתמיכה מהמדינה הרוסית ואינו מודאג מ"הדרתו מסדר היום", אלא ממחברי הסרטים שהפיק, כולל אנדריי זוויאגינצב, קירה קובלנקו, קנטמיר בלגוב ועוד רבים אחרים. בטור ל"פייננשל טיימס" הוא גם קרא למדינות המערב לא להחרים רוסים שמתנגדים למתרחש, נאלצים לעזוב את המדינה או לכודים בתוך המדינה. מאז 1 במרץ 2022, הוא כבר לא חי ברוסיה. כנשיא פסטיבל הסרטים הרוסי קינוטאבר, במרץ הוא הכריז שהפורום לא יתקיים ב-2022 והסביר שברוסיה "אי אפשר לדבר על פסטיבלים כשהמדינה מנהלת מלחמה תוקפנית". ב-21 באוקטובר 2022 משרד המשפטים הרוסי הכריז עליו כ"סוכן זר".
חיפוש והצלה קרבי
חיפוש והצלה קרבי (באנגלית: Combat Search And Rescue - CSAR) הם פעולות לחילוץ טייסים אשר נטשו את מטוסם, לפינוי לוחמים מנותקים או פצועים משדה הקרב ולחילוץ חשאי. כוחות החילוץ הקרבי נמנים עם הכוחות המיוחדים והם מתמחים ברפואת חרום, ובטכניקות חילוץ מיוחדות ביבשה ובים.
הרכב כוח משימה במבצע חילוץ משתנה ותלוי במשימה. הוא יכול לכלול כוח חילוץ רגלי, רכוב, מונחת או מוצנח והוא יכול להתרחב למערך מורכב של מסוקי קרב, כטב"מים, מטוסי קרב, מטוסי תדלוק אווירי, ומטוסי פיקוד שליטה ובקרה.
היחידה הייעודית בצה"ל למשימות אלה היא יחידת החילוץ והפינוי הקרבי בהטס - 669.
היסטוריה כללית
מדינות רבות תרמו לפיתוח תורת חיפוש והצלה מודרנית. במלחמת הודו הראשונה, רופא צרפתי, טייס וצנחן בשם ולרי אנדרה היה חלוץ הפינוי הרפואי בהטס כאשר נחת עם מסוקו באזורי הקרבות לצורך טיפול רפואי בחיילים פצועים וחילוץ נפגעים.
במלחמת העולם השנייה, החל חיל האוויר הגרמני להפעיל מטוסים לביצוע חילוצים מהים.
בשנת 1972, במהלך מלחמת וייטנאם, סגן אלוף המבילטון, נווט בחיל האוויר האמריקאי היה הניצול היחיד ממטוס EB-66 שהופל במהלך מתקפת הפסחא. הוא שרד בשטח אויב עד להצלתו 11 וחצי ימים לאחר מכן. במהלך מבצע ההצלה, חמישה מהמטוסים שהשתתפו הופלו, נהרגו 11 חיילים ושני חיילים נתפסו בשבי. היה זה המבצע הגדול, הארוך והמורכב ביותר במהלך מלחמת וייטנאם כולה. במלחמת וייטנאם נרכש ניסיון רב בחילוץ ופינוי קרבי בהטס. במהלך המלחמה הצילו הכוחות האמריקנים 3,883 נפש. מבצעים אלה גבו את חייהם של 71 מחלצים ו-45 מטוסים שנמחו.
פרס לסקר
ארבעת התחומים העיקריים בהם ניתן הפרס הם:
חיפוש והצלה קרבי
היסטוריה כללית
הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24 של חיל האוויר האמריקאי הייתה מעורבת בקרב מוגדישו ב-1993. על פעולות הגבורה במהלך הקרב הוענק ללוחם החילוץ טימותי וילקינסון, צלב חיל האוויר.
ב-2 ביוני 1995, מטוס F-16 אמריקאי הופל על ידי הצבא הבוסני-סרבי באמצעות טיל קרקע-אוויר SA-6. הטייס האמריקני, סקוט או'גראדי, נפלט בשלום וחולץ כעבור שישה ימים. המבצע נודע כאירוע "גראד מרקוניג'ק". ב-1999 הצליחו לוחמי יחידת חילוץ של חיל האוויר האמריקני לחלץ בהצלחה טייס F-117 אשר נורה מעל יוגוסלביה בעודו במשימה של נאט"ו. הטייס חולץ תוך 6 שעות מתחילת האירוע.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוא שמם של אירועי דמים, שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בין 21 ל-23 בינואר 1941.
חיפוש והצלה קרבי
היסטוריה כללית
במהלך רגעי הפתיחה של מלחמת המפרץ, צוות מטוס MH-53 מטייסת המבצעים ה-20 חילץ טייס מטוס F-14 שמטוסו נפל בעיראק.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
התנועה הלגיונרית בראשותו של הוריה סימה, שהייתה שותפה לממשלה השנייה של גנרל יון אנטונסקו במסגרת המדינה הלאומית-לגיונרית, ניסתה לתפוס את השלטון ולהדיח את אנטונסקו, ותוך כדי כך נערך פוגרום ביהודי בוקרשט. במהלך הפרעות נשרפו ונבזזו בתי כנסת ומוסדות יהודים אחרים, יהודים רבים נעצרו, עונו, נבזזו וחלקם נרצחו. המרד דוכא ביד קשה על ידי הצבא הרומני, אנטונסקו ביטל את המדינה הלאומית-לגיונרית, הקים דיקטטורה צבאית והיה לשליט יחיד, ללא מתחרים או מגבלות. מאתיים משאיות עמוסות ברכוש שנבזז מהיהודים, הכסף המזומן והתכשיטים הוחרמו ולא הוחזרו ליהודים, שגם לא פוצו על הנזקים שנגרמו לרכושם ולמוסדותיהם.
רקע
על פי חוזה טריאנון והסכם פריז בתום מלחמת העולם הראשונה, צורפו לרומניה מחוזות רבים בעלי אוכלוסייה רומנית ברובה, שנלקחו משכנותיה, בחלקן אימפריות שהתפרקו: האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה הרוסית ובולגריה. צירוף הטריטוריות הפך את רומניה הקטנה ל"רומניה הגדולה", אך הדבר היה מותנה במתן אזרחות וזכויות שוות למיעוטים. הרומנים צייתו בחירוק שיניים ותוך התמרמרות רבה בכל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד הייתה התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים. המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד בסרביה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שהתבלטו, בניגוד ליהודי הרגאט, גם בלבושם, מנהגיהם ושפתם שהיו שונים מהמקובל ברומניה. בהמשך, ועל רקע המשבר הכלכלי העולמי, נערך ברומניה מסע אנטישמי בהנהגת חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, שמצא עידוד במתרחש בגרמניה הנאצית.
חיפוש והצלה קרבי
היסטוריה בישראל
הפינוי המוטס הראשון בארץ ישראל אירע בפברואר 1917. חייל בריטי שנפגע במארב פונה באמצעות מטוס קל. שימוש במטוסים קלים לפינוי פצועים נעשה גם בקרבות מלחמת העצמאות ובמבצע קדש. הפינוי המוסק הראשון בישראל אירע באוגוסט 1951 זמן קצר לאחר שהגיעו לארץ ראשוני המסוקים. טייס פייפר ביצע נחיתת אונס על חוף ימה של תל אביב ומסוק פינה אותו ללא פגע אל בסיסו. החילוץ המוסק הראשון, בפברואר 1953, היה מספינה של משמר החופים שעלתה על שרטון מול חופי נהריה.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
רקע
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שגשגה יהדות רומניה, שזכתה לשוויון זכויות, והדבר היה לצנינים בעיני החוגים האנטישמיים, שתלו ביהודים את הקולר לכל חוליי החברה הרומנית. אנטישמים אלו לא הסתפקו בהאשמות בלבד, אלא פעלו באופן אקטיבי ויזמו פרעות, שבהן פגעו פיזית ביהודים וברכושם, נאבקו למען חקיקה מפלה, ואף ניסו, ב-11 בינואר 1936, להתנקש בחיי הרב הראשי של יהודי רומניה, הרב יעקב יצחק נימירובר.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב העבירה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו דרשה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה. בהיעדר בעלי ברית המוכנים לעמוד לצדה, נאלצה רומניה לציית. לאחר אובדן הטריטוריות לברית המועצות, הביא תכתיב וינה בנושא הסכסוך בין רומניה להונגריה על טרנסילבניה ובין רומניה לבולגריה על חלק מדוברוג'ה, לקריעת חבלים נרחבים מהמולדת הרומנית והעברתם להונגריה ולבולגריה. הטראומה שעברה על העם הרומני, שנאלץ לוותר על חבלים אלה ללא מלחמה, דרבנה אותו לחפש שעיר לעזאזל, אותו מצא ביהודים. במהלך נסיגת הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים לא-רומנים, שהפגינו את שמחתם ואף פגעו בחיילים הנסוגים. הדיווחים העדיפו להגדיר את כל אלה כ"יהודים", אף שהיו בהם אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר. סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות הרומנית, שמחו לקראת שינוי השלטון, אך היו גם יהודים שחששו מכך ואפילו עזבו את חבלי הארץ הללו כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
חיפוש והצלה קרבי
היסטוריה בישראל
ב-1974 הוקמה בחיל האוויר "יחידת חילוץ ומילוט 669". הגם שייעודה המקורי היה חילוץ טייסים שנטשו בשטח אויב, היחידה מתפקדת כיחידת החילוץ הקרבי של צה"ל, והיא משמשת לחילוץ כוחות לוחמים ופינוי פצועים משדה הקרב. בשנת 2006 לאחר מלחמת לבנון השנייה שונה שם היחידה ל"יחידת החילוץ והפינוי הקרבי בהיטס 669".
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
רקע
החיילים הרומנים הנסוגים מבסרביה וצפון בוקובינה החלו לפרוע ביהודים בדרכם לרומניה.
מבחינה פוליטית השלטון היה בידי קונדוקטורול (המנהיג), גנרל יון אנטונסקו ובידי ממשלתו הפשיסטית אנטישמית, שהרכיב יחד עם סגנו, הוריה סימה, ראש התנועה הלגיונרית. בין שני ראשי השלטון שרר מתח רב על רקע שוד היהודים (באמצעות חוקי הרומניזציה וטרור המשטרה הלגיונרית), שנעשה, לדעת אנטונסקו, בצורה שגרמה נזקים לכלכלה הרומנית. הרכוש שנגזל מן היהודים נותב לקופת הלגיונרים או לכיסיהם הפרטיים ולא לקופת המדינה. בנוסף לנקודה היהודית, הלגיונרים, שהגיעו לשלטון לאחר שנים של רדיפות מצד השלטון הקודם, שאף היה אחראי קודם לכן לרצח מנהיגם, קורנליו זליה קודריאנו, היו תאבי נקם ורדפו כל מי שהיה קשור לשלטון הקודם. המשטרה הלגיונרית פעלה כדי לנקום במנהיגי העבר וכדי לשדוד את היהודים. מוקד נוסף למתיחות בין אנטונסקו ובין הוריה סימה הייתה שאיפתו של הראשון להתמנות לראש התנועה הלגיונרית על חשבונו של השני, בהתאם לעצה שקיבל מאדולף היטלר, וניסיונותיו לקרב אליו ראשי לגיונרים, שלא היו מרוצים ממנהיגותו של סימה.
ההכנות למרד
חילוקי הדעות בין יון אנטונסקו ובין התנועה הלגיונרית בנושא גזל הרכוש היהודי לא נגעו לעצם הגזלה (על כך הייתה הסכמה), אלא לדרך וליעד אליו צריך להעביר את הרכוש הנגזל. אנטונסקו גרס, שאת גזלת רכוש היהודים צריך לעשות באופן הדרגתי ובהתאם לחוקים שחוקקו. הלגיונרים, לעומתו, היו להוטים לשדוד כמה שיותר ומהר ככל האפשר, ובשיטות שהתבססו לא על החוקים, אלא על טרור, רצח ועינויים. מחלוקת נוספת נוצרה בין הלגיונרים ובין הגרמנים שישבו ברומניה כמיעוט אתני. על פי חוקי הרומניזציה, היהודים (כפי שהוגדרו בחוקים להגדרת היהודים ברומניה) היו חייבים למכור ולצאת מניהול שורה ארוכה של מיני עסקים, מה שנוצל על ידי הרומנים לקנייתם במחיר אפסי או קרוב לכך. המיעוט הגרמני הכניס תחרות מסוימת כשהחל לקנות מהיהודים במחיר טוב מהמחיר שהציעו הלגיונרים (כחמישית מהמחיר הריאלי). לגרמנים המקומיים היה כסף שקיבלו כהלוואה מגרמניה, כסף רומני שרומניה שילמה לגרמנים עבור החזקת יחידות צבא גרמניות בשטחה (כהגנה נגד ברית המועצות). אנטונסקו דרש מהלגיונרים להפסיק את הטרור, והלגיונרים החלו לתכנן את תפיסת השלטון והדחת אנטונסקו.
כשלב ראשון החלו הלגיונרים להבאיש את ריחו של אנטונסקו בהזכירם את הקשר המשפחתי ליהודים (אמו החורגת ואשתו לשעבר, מהתקופה שבה היה בשליחות דיפלומטית בצרפת, היו יהודיות) וגם האשימו אותו בקשר לבונים החופשיים. על פי התעמולה הנאצית, הבונים החופשיים היו אויבי האנושות, שניים ברשעותם רק ליהודים. התעמולה האנטישמית הייתה סוחפת וכללה גם את חוגי האינטלקטואלים הרומנים. בכתב העת "שיחות ספרותיות" מינואר 1941 נכתב: "הגענו להצטלבות דרכים המציינת רגע היסטורי, אולי הרגע היחיד בחיינו כעם, אשר בו ניתנת לנו ההזדמנות להפריש מגופנו הלאומי באופן יסודי ומוחלט את המגפה האיומה של היהדות, ששחקה את כוחותינו ועיכבה את התפתחותנו (ההדגשה במקור)".
בעשרים הימים שקדמו למרד הוגברה מאוד התעמולה האנטישמית, שבוצעה בכל הכלים שעמדו לרשות התנועה הלגיונרית, תעמולה שהדגישה את הצורך הדחוף לפתור את הבעיה היהודית.
במברק ששלח השגריר הגרמני ברומניה, וילהלם פבריציוס, למשרד החוץ שלו ב-7 בינואר 1941, דיווח השגריר שעל פי הוראה של אנטונסקו נלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אולם יצרן הנשק ניקולאה מאלאקסה ניפק להם כלי נשק אחרים וגם שתי שריוניות ישר מפס הייצור.
הוריה סימה ומרעיו חיפשו את אהדת המשטר הנאצי של גרמניה ובנו על הדמיון האידאולוגי שבין תנועתם ובין התנועה הנאצית - היו להם לא מעט תומכים בממסד הנאצי. אדולף היטלר הזמין אליו את אנטונסקו ואת סימה, אך האחרון השתמט מההזמנה באמתלה של בעיות בריאותיות בעת טיסה. אנטונסקו, שנהנה בראש ובראשונה מתמיכתו של הצבא הרומני, נפגש ב-14 בינואר 1941 עם היטלר באוברזלצברג (Obersalzberg), בגרמניה. במפגש זה הבטיח אנטונסקו להיטלר שיתוף פעולה של רומניה ושל הצבא הרומני במלחמה עתידית עם ברית המועצות, וקיבל מהיטלר הסכמה שבשתיקה לחיסול מתנגדיו מהתנועה הלגיונרית.
בימים 17–19 בינואר ניהלה התנועה הלגיונרית "מסע הרצאות" ברחבי רומניה, מסע שנועד להפגין את האופי הנציונל-סוציאליסטי של תנועתם ולאותת להיטלר על נאמנותם.
אנטונסקו נקט פעולות שנועדו להצר את צעדי הלגיונרים, וב-19 בינואר הוציא צו שביטל את תפקיד הקומיסרים ל"רומניזציה" - ג'ובים משתלמים ביותר שהיו בידי הלגיונרים. בצעד נוסף פיטר אנטונסקו את האחראים על הטרור הלגיונרי, החל משר הפנים פטרוביצ'סקו וכלה במפקד משטרת הביטחון ומפקד משטרת בוקרשט, ובמקומם מינה אנשי צבא הנאמנים לו אישית. הצבא גם השתלט על מתקנים בעלי חשיבות אסטרטגית כמו מרכזיות טלפון, תחנות משטרה ובתי חולים. בתחבולה אופיינית לשליטים רומנים רבים (ראו סעודות המוות של ולאד השלישי) זומנו הממונים הלגיונרים על המחוזות לעיר הבירה להתייעצות כלכלית חשובה, ובמהלך המפגש נעצרו כולם.
המרד
ב-20 בינואר 1941 נרצח בבוקרשט קצין חיל האוויר גרמני על ידי אזרח יווני. פרשה זו לא פוענחה עד היום, אך היא שימשה כניצוץ שהפעיל את המרד הלגיונרי. אמנם יון אנטונסקו החליף את מפקדי משטרת הביטחון ומשטרת הבירה, אך הפקודים שלהם, שקיבלו הוראות מהוריה סימה, סירבו לאפשר למפקדים החדשים להיכנס לתפקידם. לגיונרים מצוידים בנשק חם תפסו את משרד הפנים, תחנות משטרה, ובניינים נוספים של משרדי ממשלה ומבנים עירוניים, ופתחו באש על החיילים שניסו להשתלט על מקומות אלה.
פניותיו של אנטונסקו לציבור לשמירת הסדר, לא פורסמו ולא שודרו באמצעי התקשורת, שנשלטו על ידי הלגיונרים; אלה קראו מצדם לעם הרומני להתקומם נגד משרתי הבונים החופשיים והיהודים (כרמז לקשריו של אנטונסקו).
במשרד הפנים רוכזו, להגנה על חייהם, אישים שעלולים היו להיות מטרות להתנקשות מצד הלגיונרים. ראשי הלגיונרים בראשות הוריה סימה ירדו למחתרת. הלגיונרים ערכו גיוס המוני בכפרים הסובבים את בוקרשט והמוני איכרים זרמו אל רחובות בוקרשט בהיענות לקריאתם להגן על המדינה מפני היהודים והבונים החופשיים. הלגיונרים השתלטו על תחנות הדלק ועל מכליות דלק והשתמשו בפחי נפט בוערים כנשק נגד החיילים. בארמונו של אנטונסקו נותרו איתו רק 15 קצינים נאמנים.
במשך יומיים הסתפק הצבא הרומני רק בהגנה על עצמו והשתדל לכתר את הנקודות שהיו בשליטת הלגיונרים, אך לא יזם התקפות ונתן להם לפעול באופן חופשי. הצבא נבוך גם משיטת התקדמות הלגיונרים, שפעלו בקבוצות בהן בשורה הראשונה צעדו הנשים, באמצע תועמלנים מצוידים באמצעים להגברת קול ורק בסוף ההמון הלגיונרי. בתקופה זו פרסמו הלגיונרים כרוזים שבהם טענו, כי "היהודים התמרדו". במשך כל ימי המרד עסקו עיתוני הלגיונרים (העיתונים היחידים שהופיעו ברומניה באותה עת) בהסתה נמרצת נגד היהודים, הסתה שבסופה הייתה מופיעה הסיסמה המופנית אל הקוראים: "אתם יודעים במי לירות".
הפרעות ביהודי בוקרשט
הפרעות ביהודי בוקרשט לא היו תופעת לוואי של מרד הלגיונרים, אלא אירוע מקביל שאורגן בכוונה תחילה, בין השאר כדי לתת לגיטימציה למרד הלגיונרים ולזהות את מתנגדי הלגיונרים עם אוהדי היהודים.
בפרעות נגד היהודים השתתפו המשטרה הלגיונרית, השוטרים הרגילים הנאמנים ללגיונרים, ארגונים לגיונריים שונים, גוף העובדים הלגיונרי, ארגון הסטודנטים, תלמידי תיכון, צוענים ופושעים פליליים. ההתקפה על שני הרבעים היהודים, וקרשט (Văcăreşti) ודודשט (Dudeşti), החלה כמה שעות לפני המרד. אחד מראשי הלגיונרים, וסילה יסינסקי (Vasile Iasinschi), שר העבודה, הבריאות וההגנה הסוציאלית בממשלה הלגיונרית, נתן את ההוראה להצית את השכונות היהודיות וההמון התנפל על בתי היהודים, בתי הכנסת שלהם ויתר מוסדותיהם. מטות הלגיונרים הפכו למרכזי עינויים, אליהם הובאו יהודים שנחטפו מבתיהם. בתי יהודים הוצתו ואת היהודים עצמם ריכזו במקומות, בהם יכלו לענות אותם לצורך סחיטת רכושם וגם לאנוס את הנשים. יהודים נרצחו באופן אקראי, אך גם בהוצאות להורג מתוכננות. היו יהודים שהושלכו מקומות עליונות של בניין מפקדת המשטרה, ואחרים שנרצחו באכזריות בבית המטבחיים.
אנשי צבא לא השתתפו בפוגרום זה וכך גם שוטרים שהיו נאמנים לאנטונסקו. השוטרים הנאמנים לאנטונסקו אולצו למסור את נשקם ואף את מדיהם והושמו במעצר.
אף על פי שלשלטונות היה ידוע שסכנה גדולה אורבת לרבעים היהודים, דודשט ווקרשט, לא דאגו לשמירה, לא על חיי מאה אלף התושבים היהודים ולא על רכושם ואולי השאירו אותם ללא מגן במתכוון, כדי שניתן יהיה לאחר מעשה, כפי שזה קרה, להאשים את הלגיונרים במעשי הזוועה שעשו, בשוד ובגנבה ולהשחיר את הדימוי שלהם בעיני הציבור הרומני.
אחרי המרד ציין התובע הצבאי ש"בעת שהאש כילתה בית כנסת חדרו החיות לבתים ואנסו נשים מול עיני הבעלים והילדים".
מרכזי עינויים
הפרעות ביהודים החלו מוקדם, ביום 20 בינואר, כשנעצרו עשרות יהודים והובאו למקומות, שהפכו בהמשך למרכזי עינויים. כנופיות של לגיונרים הקימו מרכזים בהם ריכזו יהודים לשם חקירתם ועינויים, במטרה לשדוד את רכושם. מרכזי העינויים העיקריים היו:
בנוסף לרצונם של המענים לסחוט מהיהודים את רכושם המוסתר, השתתפו בעינויים גם צעירים סדיסטים, לפעמים נערים, שעינו יהודים להנאתם. העינויים נמשכו שעות ואף ימים ולילות כשהמענים מתחלפים ביניהם. היהודים נשדדו מהרכוש שהיה עליהם ולעיתים גם מבגדיהם. הם אולצו למסור רכוש שהוסתר במקומות אחרים, רכוש קהילתי או רכוש פרטי ופעמים רבות נורו למוות לאחר מכן, כפי שעשו לגזבר הקהילה. חלק מהנרצחים אף אולצו לכתוב מכתבי התאבדות לפני שנרצחו.
בראש חבורת המענים עמד מירצ'ה פטרוביצ'סקו, בנו של שר הפנים, שהודח על ידי אנטונסקו. פטרוביצ'סקו קשר יהודים למטרות וירה אליהם כשהוא מכוון את יריותיו כך שלא יפגעו בגופם, אלא ייצרו קו היקפי סביבו. הוא השתמש גם בנשים יהודיות שהופשטו עירומות ונקשרו כשגבן אל המטרה. לאחר שסיים לירות ניקרו את שדי הנשים במקדח או שחתכו אותם. רק אישה אחת מהן נותרה בחיים לאחר טיפול זה, אך גם היא הוצאה להורג עם יהודים אחרים.
גם נשים לגיונריות השתתפו בפרעות - הן אהבו במיוחד להפשיט גברים יהודים ולהכות אותם באיברי המין.
ב-23 בינואר, כמה שעות לפני דיכוי המרידה, בחרה קבוצה של לגיונרים באקראי 15 יהודים, הובילה אותם במשאיות לבית המטבחיים המקומי ושם נורו למוות. חמישה מבין היהודים, כולל ילדה בת חמש, נתלו על ווי בית המטבחיים בעודם בחיים, הם עונו, בטנם נחתכה והמעיים שלהם נקלעו על צווארם. על הגופות הודבקו תוויות "כשר". בית המטבחיים נסגר לשבוע ימים לצורכי טיהור מתוצאות העינויים.
הסופר הרומני הידוע, קונסטנטין וירג'יל גאורגיו, ציין בספרו "זכרונות" (Memorii, Ed. Gramar 1999, pag. 523-524):
בפרעות אלה נרצחו 125 יהודים, 120 גופות נספרו וחמש לא נמצאו. ייתכן שנרצחו יהודים נוספים, שאינם מקהילת בוקרשט אך נקלעו למקום באותם ימים. במהלך הפרעות נפגעו קשה או נהרסו כליל 1,274 בתי עסק, חנויות, בתי מלאכה ודירות של יהודים. אחרי דיכוי המרד אסף הצבא שלל של לגיונרים מהיהודים ב-200 משאיות וגם כסף מזומן ותכשיטים.
שוד, הרס ושריפת בתי כנסת
הלגיונרים הציתו בתי כנסת ורקדו סביב הלהבות בעודם שואגים משמחה.
דיכוי המרד
במהלך ימי המרד נמנע אנטונסקו מעימות ישיר עם הלגיונרים, אך דאג לרכז יחידות צבא שהובאו מערי השדה אל בוקרשט, כולל מאה טנקים. התוהו ובוהו גבר והדאיג אפילו את היטלר, שהיה מעוניין ברומניה כבעלת ברית מסודרת. כאשר תמונות הזוועה מהפרעות התפרסמו וכאשר זעם החיילים כנגד הלגיונרים הלך וגאה (לגיונרים פגעו בחיילים בודדים שתפסו, הפשיטו אותם ממדיהם ואפילו שרפו כמה), ברגע המתאים מבחינתו נתן אנטונסקו את ההוראה לצבא, בראשותו של גנרל איליה שטפליה לדכא את המרד וזה ביצע את המלאכה בכמה שעות, ללא קושי מיוחד. ללגיונרים לא הייתה תשובה לשימוש שעשה הצבא בתותחים ובטנקים ברחובות בוקרשט. החיילים הסתערו על מתרסי הלגיונרים והלגיונרים ברחו. במהלך ההתנגשויות עם הלגיונרים המבוצרים בבניינים, נהרגו שלושים חיילים ומאות נפצעו. אין נתונים רשמיים על מספר הלגיונרים שנהרגו, אך דוברי התנועה הלגיונרית טענו שנהרגו יותר מ-800 מחבריהם בקרבות של אותם הימים.
לאחר שהמרד דוכא פנה אנטונסקו באמצעות הרדיו אל העם וסיפר להם את כל "האמת", בלי להזכיר כלל את הפרעות ביהודים. לאחר שהמרד דוכא, ביקש אנטונסקו מחיל המצב הגרמני, שישב באפס מעש בכל מהלך המרד, להפגין הזדהות איתו. החיילים הגרמנים נשלחו למצעד ברחובות בוקרשט, מצעד שהסתיים מול בנין ראש הממשלה, ושם הם הריעו לאנטונסקו.
הלגיונרים, שהובילו את הקו האנטישמי ברומניה, נפלו, אך אותה מגמה נמשכה גם בלעדיהם, עם הפסקה קלה, כי גם לרומנים היה קשה לעכל את מראות הזוועה של פרעות בוקרשט. כעבור כמה חודשים דהו מראות אלה מול פרעות יאשי.
עזרת הקהילה היהודית
לאחר הפרעות הוקמו והתחילו לפעול מוסדות יהודים, שנועד לעזור לנפגעים. הוקמו קנטינות, שהגישו ארוחות חמות לנפגעים הנזקקים, הוקם בית יתומים בהנהגת מלאניה ינקו ובעלה, דוקטור קרול ינקו והוגש סיוע רפואי, סיוע חומרי וסיוע לילדים בהכנת שיעורים.
מוסדות אלה שמשו גם כשהגיעו לבוקרשט היתומים מטרנסניסטריה.
הכחשת הפוגרום ותאוריות הקונספירציה
זמן קצר לאחר דיכוי המרד התחילו ניסיונות הטשטוש וההכחשה, הן של הפוגרום ובעיקר המעשים האכזריים במיוחד שבוצעו במהלכו והן של המרד עצמו. הלגיונרים ניסו לטעון, שלא היה פוגרום, אלא רק פגיעה באותם היהודים שתקפו אותם. בהמשך ניסו לטעון שלא הם ביצעו את הפוגרום, אלא אספסוף שהונהג על ידי זרים (בעיקר בולגרי מסוים) ובשלב האחרון טענו שוב שלא היה פוגרום, אלא בִּיום של פוגרום, שנעשה על ידי אנטונסקו בקנוניה עם היהודים ועם הקומוניסטים, או רק עם היהודים או רק עם הקומוניסטים, והגופות שצולמו כלל לא היו גופות של יהודים, אלא של לגיונרים.
דוגמה למסע ההכחשה הוא מאמרו של העיתונאי הרומני פמפיל שיקארו, שפרסם לאחר המרד, ב-17 בפברואר 1941, בעיתון Curentul, מאמר בשם "הוצאת הדיבה העגומה של האומה" ובו טען "שאינו יכול להאמין שאלה שהובילו בני אדם לבית המטבחיים לשחוט אותם כמו בהמות היו רומנים ולא זרים. איזה שם הוציאו לנו בקהילת העמים? איזה מוניטין ישאירו לנו?" ומכאן הגיע למסקנה: "מעשיהם הוכיחו כי מוצאם אינו רומני".
מיכאל אבי-יונה
מיכאל אבי-יונה (בּוּכְשׁטַבּ; 26 בספטמבר 1904, תרס"ה, לבוב – 26 במרץ 1974, ירושלים) היה ארכאולוג, גאוגרף וחוקר התרבות והאמנות הקלאסית בארץ ישראל.
קורות חיים
מיכאל אבי יונה היה בן יחיד לשלמה ותמר בוכשטאב מלבוב. אביו היה ד"ר ועורך דין מצליח. אבי יונה עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1919. בתחילה למד בגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר מכן נסע לאנגליה ולמד ארכאולוגיה קלאסית והיסטוריה באוניברסיטת לונדון, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה. כאשר חזר לארץ ישראל החל ללמוד בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. חפירותיו הראשונות, במסגרת בית הספר, היו בתל אל-עג'ול ובירושלים (חפירות העופל).
כאשר סיים את לימודיו, התקבל למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ועבד כספרן, עוזרו של הספרן הראשי הרטלי, כארכיונאי וכעורך כתב-העת של מחלקת העתיקות. בשנת תרצ"ג הוא חפר, מטעם המחלקה, בית כנסת עתיק בעספיא. בשנת 1941 ליווה חפירת קברים ליד נהריה. בשנת 1946 השתתף בפירות בתל בית ירח.
ב-1943 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון בה למד. לאחר קום המדינה עבד כמזכיר המדעי של מחלקת העתיקות.
אבי-יונה פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים ולא הרבה לערוך חפירות ארכאולוגיות, והחשיב עצמו כ"ארכאולוג כורסה". עם זאת נזקפות לזכותו כמה תגליות. בשנת 1949 ערך חפירות בגבעת רם (שייח' באדר) שבירושלים, במקום שבו נבנו בנייני האומה, והיה הראשון לגלות את בית המלאכה ללבנים ורעפים של הלגיון הרומי העשירי. השתתף בסקר הראשון שנערך במצדה, שקדם בשנים אחדות לחפירות, וערך חפירה מצומצמת בצפונה של קיסריה, מקום שנתגלו שרידים של בית כנסת קדום. בשנת 1958 פיקח מטעם מחלקת העתיקות על העבודות בעבדת. לאחר מבצע קדש היה בין הארכאולוגים שירדו לסיני לסקור את הממצאים הארכאולוגיים בה, ואף פרסם כתבי יד עתיקים ממנזר סנטה קתרינה.
מאוחר יותר החל בקריירה אקדמית. ב-1953 מונה כמרצה בכיר בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת זו כתב ספרים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המדעית בישראל. בנוסף, ערך את כתב העת "Israel Exploration Journal", הביטאון המדעי המרכזי של הארכאולוגיה הארצישראלית. ב-1958 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון.
אבי-יונה היה בין הראשונים שהנהיגו את ההצגה החזותית של החומר ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי. בנוסף מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם חבר "הוועדה הגאוגרפית" לקביעת שמות בנגב, וועדת השמות הממשלתית וחבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשט"ו על ספרו "קדמוניות ארצנו" ובפרס בן-צבי לשנת תשל"א.
אבי-יונה התגורר בשכונת רחביה בירושלים. בתו היא הציירת יעל אבי-יונה.
דגם ירושלים בימי בית שני
פרופ' אבי-יונה הנחה את בניית דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שנבנה במלון "הולילנד" ונחנך בשנת 1966, לאחר שלוש שנות עבודה מאומצות. בעבודתו הסתמך אבי יונה על מקורות ספרותיים, מעט ממצאים ארכאולוגיים מארץ ישראל, ומקבילות מן העולם הקלאסי. במסגרת מחקרו להקמת הדגם ביקר בטורקיה וביוון כדי לעמוד מקרוב על צורת הבנייה במבנים ואתרים מקבילים מאותה תקופה. לצידו סייעה רעייתו חווה, שהייתה אמנית ותיעדה בדקדקנות רבה באיורים ובתרשימים את פרטי המבנים הקלאסיים שהיוו בסיס למבני הדגם.
הדגם הועבר בשנת 2006 לקריית מוזיאון ישראל בגבעת רם. הכביש המוביל אל מתחם הולילנד קרוי כיום על שמו.
מספריו
ארכיונו של אבי-יונה שמור בספרייה הלאומית.
סימקה 6
"סימקה 6"
"סימקה 6", היא שינוי גרסה של סימקה 5, נבנתה (ברישיון) על בסיס דגם פיאט 500 טופולינו מתוצרת פיאט האיטלקית.
בי ג'יז
בי ג'יז (באנגלית: Bee Gees) הייתה להקת רוק-פופ-דיסקו אנגלית מצליחה מאוד בשנות ה-70 וה-80, של האחים רובין, מוריס ובארי גיב.
הלהקה השפיעה רבות על תרבות הדיסקו בעולם, למרות שנחשבה גם ללהקת רוק קל. הופעות בולטות של הלהקה היו בסרטים כגון מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר (על פי האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band), שיגעון המוזיקה, וכתיבת שיר הנושא לסרט גריז.
חברי הלהקה
חברי ההרכב היו שלושת האחים לבית גיב: בארי, מוריס ורובין הבריטים שנולדו באי מאן, שהו באוסטרליה שנים אחדות בילדותם, וכשחזרו למולדתם אנגליה הוציאו תקליט בכורה בשנת 1967 שהחל את הקריירה המצליחה שלהם.
1958 - 1966: הקמת הלהקה והצלחה ראשונית
שלושת האחים גיב וכן אחיהם הצעיר אנדי (1988–1958), נולדו באי מאן וגדלו במנצ'סטר שבאנגליה במשפחה מוזיקלית. ב-1958 נסעו עם הוריהם לבריזבן באוסטרליה ומשם לסידני שם שהו במשך שנים אחדות. האחים למשפחת גיב הקימו את להקת הבי ג'יז והחלו להקליט סינגלים כבר בשנת 1966, ביניהם הלהיט המצליח Spicks and specks שהגיע לפסגת המצעד האוסטרלי.
ב-1967 לאחר תשע שנים באוסטרליה שבו לבריטניה מולדתם והאמרגן רוברט סטיגווד החתים אותם בחברת Polidor. להיטם Spicks and specks הוצא כסינגל ראשון אך לא נכנס למצעד. הסינגל הבא New York mining disaster 1941 הוא שהפך אותם למפורסמים משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
1975 ואילך: ההתאחדות מחדש ושיא ההצלחה
עד מהרה הבינו הבי ג'יז כי קריירות הסולו אינן הולכות כמתוכנן, ובדצמבר 1970 חזרו השלושה להתאחד.
רק ב-1975 חזרו הבי ג'יז להצליח. הלהיט Jive talking החזיר אותם לצמרת המצעד הבריטי ולמקום הראשון במצעד האמריקאי. זה היה הראשון משמונה להיטים שכבשו את הפסגה בארצות הברית בחמש השנים הבאות, כששניים מהם, Night fever ו-Tragedy, הגיעו גם למקום הראשון בבריטניה. בין שירי הדיסקו המפורסמים של הלהקה היו: Stayin' Alive ו-You should be dancing. תרמה להצלחה ההשתתפות עם שבעה שירים בפסקול הסרט "שיגעון המוזיקה" (Saturday night fever), שצעד 18 שבועות בראש המצעד הבריטי ו-25 שבועות בראש המצעד האמריקאי ומכר למעלה מ-30 מיליון עותקים בעולם. בעקבות ההצלחה השתתפו הבי ג'יז בסרטו של רוברט סטיגווד מועדון הלבבות הבודדים של הסמל פפר המבוסס על שירי הביטלס. כמו כן, כתב בארי גיב באותה שנה את שיר הנושא לסרט "גריז" בביצועו של פרנקי ולי שהגיע לראש המצעד האמריקאי. הקשר הקולנועי של הבי ג'יז נמשך ב-1983 בסרט "להישאר בחיים" (Staying alive), סרט ההמשך ל"שיגעון המוזיקה" שהתבסס על להיטם המצליח מ-1977. בשנות ה-80 ביצע בארי גיב עם הזמרת ברברה סטרייסנד את הלהיט "Guilty" וכתב עבורה את הלהיט "Woman in Love" (אותו ביצע מאוחר יותר בעצמו).
לאורך שנים רבות, הבי ג'יז הוציאו סינגלים רבים והופיעו בכל רחבי העולם, ושמם היה למותג עולמי.
מותם של חברי הלהקה ופירוקה
בשנת 1988 מת אחיהם של חברי הלהקה אנדי גיב, לאחר שהשתמש באופן מופרז בסמים, בגיל 30 בלבד. בשנת 2001 יצא האלבום "This is were I came in", אשר הפך לאלבומה האחרון של הלהקה. בעקבות מותו הפתאומי של האח מוריס בינואר 2003 מדום לב, האחים הנותרים בארי ורובין הודיעו תחילה כי יסירו את השם "בי ג'יז", אולם לאחר מספר שנים שבו להשתמש בו במספר הופעות משותפות. הלהקה חדלה מלהתקיים באופן סופי בעקבות מותו של רובין גיב מסרטן במאי 2012, מה שהותיר את בארי גיב לשריד האחרון מבין האחים.
הצלחת הלהקה והשפעתה
בשנות פעילותה זכתה הלהקה להצלחה מסחרית רחבה. עם מכירות של מעל ל-200 מיליון עותקים בכל רחבי העולם, נחשבים הבי ג'יז עד היום לאחת הלהקות המצליחות ביותר בכל הזמנים.
הבי ג'יז זכו בשבעה פרסי "גראמי" ונכנסו להיכל התהילה של הרוקנ'רול. שירתם, שאופיינה בהרמוניה של קולות גבוהים, הפכה עם השנים לקלאסיקה.
חברי הלהקה אשר כונו "מלכי הדיסקו", תרמו חלק משמעותי בעיצוב פני המוזיקה של שנות ה-70. הקריירה המוזיקלית עתירת ההישגים, שהתחילה בשנות ה-60, נמשכה אל תוך שנות האלפיים.
מגזין הרוק "רולינג סטון" דירג את הבי ג'יז במקום ה-12 בדירוג הלהקות הטובות בעולם.
יחסם לישראל
חברי הלהקה מעולם לא ביטאו באופן ישיר את יחסם לישראל, אך ניתן לזהות מספר סממנים שהעידו על אהדתם לישראל.
בשנת 1971 יצא הסינגל של הלהקה בשם "ישראל", אולם הוא לא זכה להצלחה ניכרת. בשנת 2007, ביקר חבר הלהקה רובין גיב בישראל.
מחוות ללהקה ולפעילותה נעשו בארץ במשך שנים רבות. כך למשל, תיאטרון הקאמרי, העלו בשנת 2019 את "שגעון המוזיקה" בגרסה מיוחדת, שזכתה להצלחה רבה בארץ.
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי (באנגלית: Oliver St. John Gogarty; 17 באוגוסט 1878 - 22 בספטמבר 1957) היה רופא, מנתח, משורר, סופר, פוליטיקאי וספורטאי אירי.
גוגארטי הוא המקור לדמותו של באק מאליגן בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס".
ביוגרפיה
גוגארטי נולד בדבלין, למשפחה קתולית מבוססת. הוא גדל והתחנך במסגרות של המסדר הישועי, כמו סטוניהרסט קולג', וכן למד בטריניטי קולג' בדבלין, שנחשב לעדיף על פני היוניברסיטי קולג' הקתולי. הוא היה מראשוני הקתולים שפקדו את טריניטי קולג', שנים ספורות לאחר שזה החל לקבל לשורותיו סטודנטים קתולים. גוגארטי הוא גם בוגר הקולג' המלכותי למנתחים בדבלין. באוגוסט 1906 נשא גוגארטי לאשה את מרתה דווין, בת העיר גולוויי.
הוא נחשב לספורטאי מצטיין, שהציל לפחות שני אנשים מטביעה בנהר הליפי, ואף חצה את הנהר בשחייה בעונת החורף, כשנמלט ממעצר בעת היותו מעורב כפוליטיקאי במדינת אירלנד החופשית. גוגארטי נמלט ללונדון, וכשחזר לאירלנד ב-1924 שחרר לנהר שני ברבורים. האירוע מתואר בשירו של אברהם רגלסון, "שְׁנֵי בַּרְבּוּרִים וְנָהָר". גוגארטי היה גם שחקן כדורגל במועדון הכדורגל בוהמיאן, וכן זכה במדליית הארד בספרות באולימפיאדת 1924. ב-1937 כתב את ספר זכרונותיו "As I Was Going Down Sackville Street", ונתבע תביעת דיבה בגינו על ידי הנרי סינקלייר, סוחר דבלינאי יהודי שכנגדו ונגד דודו כתב גוגארטי דברי בלע. המשפט הפך לסנסציה בדבלין, והעיד בו בין היתר סמואל בקט. גוגארטי הפסיד במשפט ונאלץ לשלם פיצויים בסך 900 ליש"ט והוצאות משפט.
בערוב ימיו עקר לארצות הברית ומת בניו יורק בגיל 79.
כיוצר, השתייך גוגארטי לזרם של תחיית הספרות האירית. שיריו וסיפוריו ההומוריסטיים זכו להערכתו של ויליאם בטלר ייטס שאף שיבץ אותם ב"ספר אוקספורד לשירה אנגלית" שערך (Oxford Book of English Verse).