cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טביעת נעל
טביעת נעל היא צורה דו-ממדית או תלת־ממדית המושארת על גבי משטח בעקבות דריכת נעל. טביעות נעליים משמשות בזיהוי פלילי לאיתור חשודים והוכחת הימצאותם באתר פשע. בעוד קיימת הסכמה לגבי היעילות של טביעות נעל לזיהוי סוג הנעל והמידה שלה, הדעות חלוקות לגבי המהימנות של זיהוי חד משמעי של טביעת נעל כמגיעה מנעל מסוימת.
טביעות נעליים מחולקות לשלושה סוגים עיקריים:
במקרים רבים מנסים חוקרי משטרה לא רק לזהות מטביעת נעל את סוג הנעל אלא גם למצוא התאמה בין טביעת נעל לבין נעל ספציפית של חשוד. הדעות חלוקות לגבי הדיוק של זיהויים אלו. בדצמבר 2013 קבע בית המשפט העליון של ישראל שהמשקל הראייתי של עדות על התאמה בין נעל לטביעת נעל הוא אפסי, משום שאין גוף מידע סטטיסטי המגבה את הטענות על מידת התאמה.
נחום גוטמן
נחום גוטמן (15 באוקטובר 1898, טלנשטי, בסרביה – 28 בנובמבר 1980, תל אביב) היה צייר, מאייר, פסל וסופר ישראלי, יליד האימפריה הרוסית. חתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת תשל"ח (1978).
ילדות ונעורים, 1913-1898
נחום גוטמן נולד בשנת 1898 בעיירה טֶלֶנֶשטי שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית; כיום במולדובה), הרביעי מבין חמשת ילדיהם של שמחה בן-ציון (אלתר גוטמן) ואשתו רבקה. בשנת 1903 עבר עם משפחתו לעיר אודסה ושם למד עברית ב"חדר המתוקן" שפתח אביו הסופר.
בשנת 1905 עלה גוטמן עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה גרו בנווה שלום (שכונה) על גבול יפו. חמש שנים למד ב"בית הספר לבנות" בנווה צדק, שאביו שימש בו מורה והמשפחה אף התגוררה בבניין בית הספר. בהמשך למד בבית הספר של חברת "עזרה". לאחר זמן עברה המשפחה לבית ברחוב בוסתנאי שבנווה צדק.
ב-1910 נפטרה אמו של גוטמן בטבריה ונטמנה בעיר על ידי ש"י עגנון, מזכירו של אביו באותם ימים. זאת הסיבה שגוטמן לא צייר את דיוקנה של אמו, בניגוד לכל קרוביו האחרים. המשפחה עברה להתגורר באחוזת בית (ראשיתה של העיר תל אביב). אביו נישא מחדש לרופאת הילדים בת-שבע יוניס. לילדיו לא היה מקום בבית החדש וסבתו של גוטמן הצעיר עלתה לארץ כדי לעזור בגידול המשפחה . גוטמן הילד החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, ששכנה בצמוד לבית המשפחה ברחוב הרצל מס' 3. במקביל החל ללמוד ציור אצל הציירת אירה יאן.
מ"בצלאל" לאירופה, 1926-1913
בגיל 16 למד אמנות ב"בצלאל" אצל אבל פן וזאב רבן. במלאת לו 18 חזר לתל אביב ונלווה לתושבים שגורשו ממנה - אך חזר כדי לשמור על העיר הריקה. בשלהי מלחמת העולם הראשונה התנדב, יחד עם מרבית תלמידי "בצלאל", לגדוד העברי. בשנים 1920–1926 למד אמנות בווינה, בברלין ובפריז. באותה עת יצר הדפסים רבים כגון "איוב ורעיו". בשנת 1923 אייר את ספרי אביו "כתבים לבני הנעורים", שיצאו לאור בברלין וכן את ספר שירי הילדים "החליל" של שאול טשרניחובסקי. בכך החל פעילות ארוכה של איור ספרי ילדים ונעשה חלוץ המאיירים של ספרי ילדים עבריים. במהלך תקופה זו קשר גוטמן קשר קרוב עם פרידה פליגלמן, אנתרופולוגית יהודיה צעירה, שהיגרה מארצות הברית לאירופה. השנים שעשה בווינה, ברלין ופריז נחשבות לשנים שעיצבו את יצירתו. קשריו הרומנטיים עם פליגלמן הסתיימו באחת כשחזר לתל אביב, באביב 1925.
ארץ ישראל
לאחר שובו לארץ, בשנת 1926, ערך גוטמן תערוכות ציורים והשתתף בתערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד. הוא השתייך, ביחד עם ישראל פלדי, ראובן רובין וציונה תג'ר, לקבוצת האמנים של "אסכולת ארץ ישראל". נושאי הציור של חבריה היו ארץ ישראל, נופיה ואנשיה, והם נתנו דגש לצבעים העזים והאור הבוהק של הארץ. הם שאבו השראה מדמויותיהם של ערביי ארץ ישראל והאמינו כי דמותם היא הקרובה ביותר לדמות תושבי הארץ העבריים בתקופת התנ"ך.
גוטמן הוסיף לאייר ספרי ילדים. בין השאר אייר את ספריו של חיים נחמן ביאליק ומספר רב של מקראות וספרי לימוד. מאות ספרים אוירו על ידו לאורך השנים, כולל ספריו שלו. בנוסף לפעילותו כצייר וכסופר עיצב גוטמן את סמלה הראשון של העיר תל אביב ועסק גם בעיצוב תפאורה להצגות תיאטרון.
בשנת 1928 נשא לאישה את דורה יפה. אחותו של כתריאל יפה, רב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה. בשנת 1936 נולד בנם מנחם (חמי).
"דבר לילדים"
ב-1931 השתתף גוטמן בייסוד כתב העת לילדים "דבר לילדים" ובמשך 32 שנה היה הצייר הקבוע של השבועון. הוא אייר את שערי העיתון, את אלפי הסיפורים והשירים שפורסמו בו, וכתב ואייר סיפורים ורשימות בהמשכים, שלאחר מכן קובצו לספרים.
ב-1934 נשלח על ידי עיריית תל אביב לדרום אפריקה לצייר את דיוקנו של יאן סמאטס. לבקשת עורך "דבר לילדים", יצחק יציב, ניאות לשלוח מן הנסיעה יומן מסע מאויר, כתחליף לאיורים הרגילים שפרסם, מאחר שבמהלך הנסיעה לא יכול היה לאייר חומרים שלא היו לעיניו. יומן המסע, המשלב מציאות ובדיון, פורסם בהמשכים בשבועון ובהמשך כונס לספרו הראשון, "בארץ לובנגולו מלך זולו".
מתעד ראשית תל אביב
במלחמת העצמאות נלווה גוטמן אל הלוחמים כצייר צבאי ורישומיו ראו אור בחוברת "חיות הנגב".
מקום מיוחד בעבודתו לאורך השנים מקבלת מלאכת התיעוד והשימור של ראשית תל אביב. אביו ש. בן ציון נמנה עם 66 מייסדי שכונת אחוזת בית, וציוריו של גוטמן, שאותם צייר עשרות שנים לאחר מעשה, מקימים לחיים את מראה השכונה, קורותיה, אנשיה ובתיה. לרגל חגיגות היובל של תל אביב אסף גוטמן את זכרונותיו וציוריו מראשיתה של העיר והוציא לאור את הספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט, סיפורים על ראשיתה של אחוזת בית, היא תל אביב". מועט מאוד התיעוד האותנטי על נושאים אלו, וזכרונותיו המסופרים והמאוירים של גוטמן הם מקור מידע חשוב וזוכים לציטוט ולהתייחסות אצל כל העוסקים בתקופה.
בשנות ה-50 זכה גוטמן להכרה בינלאומית, ציוריו הוצגו במוזיאונים הנחשבים בעולם, והוא ייצג את ישראל בביאנלות בינלאומיות. כן זכה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על ספרו "שביל קליפות התפוזים". יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1976 וחתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת 1978.
בשנת 1966 הכין פסיפס גדול ממדים המתאר תמונות מחיי תל אביב. הפסיפס נמצא על קיר באולם הכניסה המערבי למגדל שלום. בשנת 1976 עיצב פסיפס נוסף, פסיפס תולדות תל אביב, המתאר את תולדות העיר על שלושה לוחות גדולים ועוד 15 תמונות. פסיפס זה הוצב במקור בחזית בית העירייה הישן בכיכר ביאליק, אך הועבר וניצב כיום בחזית מגדל רוטשילד 1.
נחום גוטמן נפטר בתל אביב ב-28 בנובמבר 1980 ונטמן בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור בעיר. ב-1998 נפתח בשכונת נווה צדק בתל אביב מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, שבו מוצגות יצירותיו המקוריות בשמן, באקוורל וברישום.
בשנת 1971 יצר הבמאי יונה זרצקי סרט על נחום גוטמן ואמנותו.
בשנת 2007 יצא להקרנות בבתי הקולנוע סרט האנימציה הארוך בין חולות ושביל קליפות. את התסריט כתבה דיתה גרי, על פי סיפורים וציורים מאת גוטמן.
קרב מפרץ ריגה
קרב מפרץ ריגה היה קרב ימי אשר התחולל בין 8 ל-21 באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה. באותו קרב ניסה צי השטח הגרמני לסייע למתקפה יבשתית של צבא האימפריה הגרמנית על העיר ריגה (כיום בירת לטביה ואז ברוסיה) על ידי השמדת הצי הבלטי הרוסי. מטרתו של הצי הגרמני לא הושגה. הצי הגרמני עזב את המפרץ לאחר זמן קצר, וגם ריגה נותרה בידי הרוסים עד ספטמבר 1917.
ויקיפדיה הצ'כית
ויקיפדיה הצ'כית (בצ'כית: Česká Wikipedie) היא הגרסה בשפה הצ'כית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה. היא נוסדה במאי 2002 ונכון ל- ב ישנם בה  ערכים ו- משתמשים פעילים.
היסטוריה
הערכים הראשונים החלו להיכתב בנובמבר 2002, ועד אוקטובר 2003 נכתבו בה 1,000 ערכים. ביוני 2008 נכתב הערך ה-100,000, ונכון ליולי 2019 עמדה ויקיפדיה הצ'כית במקום ה-27 בדירוג הויקיפדיות מבחינת מספר ערכים.
קרב מפרץ ריגה
רקע - הלוחמה בים הבלטי
בים הבלטי התכתשו בעיקר הצי הרוסי והצי הגרמני. הצי הגרמני היה גדול ומודרני יותר, אם כי בים הבלטי היה לרוסים לרוב יתרון מספרי מקומי. הבסיסים הגרמניים העיקריים שכנו אמנם לחוף הים הצפוני, אך אוניות מלחמה גרמניות היו יכולות להגיע בקלות לים הבלטי דרך תעלת קיל. בשל כך היה הצי הרוסי בעיקר בעמדת מגננה, והסתפק בהתקפת שיירות גרמניות לשוודיה. פעולות הציים השונים בים הבלטי הוגבלו משמעותית בשל פעולות מיקוש נרחבות שביצעו שני הצדדים. פעולת מיקוש כזו היוותה רקע לקרב איי אולנד שהתרחש כחודש לפני הקרב שיתואר להלן, ובו ספגו הגרמנים אבדות משמעותיות. כן הייתה פעולת מיקוש חלק חשוב בתוכניות לאותו קרב.
סדר הכוחות, והכנות גרמניות לקרב
בתחילת אוגוסט 1915 הגרמנים תגברו את כוחותיהם בים הבלטי, עד כדי כמחצית מכוחם הימי הכולל, כהכנה למבצע במפרץ ריגה, שכוונתו הייתה לפגוע חמורות בצי הרוסי, אשר כלל את הפרה-דרדנוט הרוסית 'סלאבה' (ברוסית: Слава) ועוד מספר ספינות תותחים ומשחתות, ולעקרו ממימי המפרץ. כן התכוונו הגרמנים לחסום את מבואות מפרץ מון סאונד (Moon Sound, לחופי מוהו שבאסטוניה) באמצעות זורעת המוקשים 'דויטשלנד' (בגרמנית: Deutschland). בראש הכוח הגרמני שיועד לחדור למפרץ עמד תת-אדמירל שמידט (Schmidt). זה נעזר בשמונה ספינות מערכה: 'נסאו' (Nassau), 'ריינלנד' (Rheinland), 'פוזן' (Posen), 'ווסטפלן' (Westfalen), 'הלגולנד' (Helgoland), 'אולדנבורג' (Oldenburg), 'אוסטפריזלנד' (Ostfriesland) ו'תירינגן' (Thüringen). כן כלל הכוח את סיירות המערכה 'מולטקה' (Moltke), 'פון דר טאן' (Von der Tann) ו'זיידליץ' (Seydlitz), וכמה ספינות קטנות יותר. כל אלה שהו בים הבלטי, ולא יועדו למבצע עצמו, אלא למשימות כמו סיוע אש או אבטחה. בראש כל הכוח הגרמני בזירה עמד תת-אדמירל פרנץ פון היפר.
הקרב - ניסיון ראשון
ב-8 באוגוסט החל הצי הגרמני בפעולה. ספינות המערכה 'בראונשווייג' (Braunschweig) ו'אלזס' (Elsass) פקחו עין על 'סלאבה' בעודה במפרץ, וזאת בעוד שולות מוקשים מטהרות מעבר בחגורה הפנימית של המוקשים, שחסמו את הכניסה אליו מכיוון מיצר אירבן (Irben), שבחלקה הדרומי של הכניסה למפרץ. יתר הכוח הגרמני נותר בים הבלטי ונערך למקרה של התערבות ספינות מלחמה רוסיות מחוץ למפרץ. בשל רדת החשכה, וכיוון שהמשימה נתגלתה כקשה מכפי שתוכנן, לא נותר ל'דויטשלנד' די זמן כדי למקש את מפרץ מון סאונד. אחרי שהגרמנים איבדו שתי סירות טורפדו במשימות של שליית מוקשים, המשך המבצע נדחה. במקביל הפגיזו הסיירות המשוריינות 'רון' (Roon) ו'פרינץ היינריך' (Prinz Heinrich) את נמל צרל (Zerel) באי אזל (Ösel, באסטונית סארמאה), על חופו הצפוני של מיצר אירבן שבפתח המפרץ. בנמל עגנו מספר משחתות רוסיות, שאחת מהן נפגעה קלות בהפגזה. בנוסף, 'פון דר טאן' והסיירת הקלה 'קולברג' (Kolberg) נשלחו להפגיז את האי אוטה (Utö, כיום בפינלנד).
הקרב - ניסיון שני
ניסיון שני לחדור אל המפרץ נעשה ב-16 באוגוסט. 'נסאו' ו'פוזן', ארבע סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו חדרו את מערכי ההגנה הרוסיים ונכנסו אל המפרץ. באותו יום איבדו הגרמנים שולת מוקשים אשר נפגעה ממוקש. באותו לילה התכתשו שתי משחתות גרמניות, אשר התחקו על עקבותיה של 'סלאבה', עם כוח משחתות רוסי, לאחר שחדרו מבעד למיצר אירבן. אחת המשחתות הגרמניות נפגעה קשה, ויצאה מכלל פעולה, בידי המשחתת הרוסית 'נוביק' (Новик) ומשני מוקשים, ו-21 מאנשי צוותה נהרגו. ביום המחרת, 'נסאו' ו'פוזן', מלוות בשלוש סיירות קלות ובשתי משחתות, הטביעו ספינת תותחים רוסית והתכתשו עם 'סלאבה', אשר נסוגה למפרץ מון סאונד לאחר שספגה שלוש פגיעות. לאחר שלושה ימים הושלם פינוי המוקשים וב-19 לחודש הצי הגרמני נכנס למפרץ. באותו לילה אבדה לגרמנים משחתת נוספת, ליד האי רונה (Runö) שבמרכז המפרץ, מפגיעת מוקש. בעוד כוח גרמני חודר למפרץ, סיירות המערכה נשארו מחוץ אליו לחיפוי. אחת מאותן סיירות, 'מולטקה', טורפדה על ידי צוללת בריטית, וספגה פגיעה בחדר הטורפדו. הטורפדות של 'מולטקה' אומנם לא התפוצצו, אולם שמונה אנשי צוות נהרגו, ולסיירת נגרם נזק רציני שהשביתה לתקופה של כחודש.
סוף דבר
לנוכח הידיעות על צוללות של מדינות ההסכמה במקום, ולנוכח האבדות שכבר נגרמו, הצי הגרמני חזר ויצא מן המפרץ ב-21 לחודש. בקרב זה לא הושגה הכרעה לטובת מי מן הציים. 'שובר שוויון' באותה זירה, לטובת הגרמנים, הושג עם השתלטותם על האיים שבפאתי המפרץ, במבצע אלביון, שנערך בסתיו 1917.
מינדן-ליבקה
מחוז מינדן-ליבקה (בגרמנית: Minden-Lübbecke) הוא מחוז בקצה הצפון־מזרחי של מדינת נורדריין-וסטפאליה. המחוז משתייך למחוז השלטוני דטמולד.
גאוגרפיה
זהו המחוז הצפוני ביותר בנורדריין-וסטפאליה, אשר בחלקו מצוי כבר בתחומי השפלה הצפון גרמנית. נהר הווזר זורם מדרום לצפון בחלקו המזרחי של המחוז. בדרום המחוז זורם הנהר בערוץ המכונה פורטה וסטפליקה, השער לווסטפאליה, בגבולו ההיסטורי של מחוז וסטפאליה הפרוסי.
היסטוריה
שטחו של המחוז חופף בחלקו הגדול לשטחה של בישופות מינדן הימי ביניימית, טרם חלוקתה ליחידות משנה. במאה ה-17 עברה הבישופות לשלטון ברנדנבורג, ולאחר מכן לשלטון פרוסיה. בתקופת מלחמות נפוליאון נכבש המחוז על ידי הצבא הצרפתי ואף סופח לצרפת, אך ב-1813 הוחזר השטח לפרוסיה, והפך לחלק ממחוז וסטפאליה. במהלך השנים חולק שטח המחוז באופנים שונים. גבולות המחוז העדכניים נקבעו בשנת 1973 עת אוחדו המחוזות מינדן וליבקה למחוז אחד.
שונות
המחוז ידוע גם כ"מחוז טחנות הרוח" בשל ריבוי טחנות הרוח המשוחזרות שבו.
חיים רק פעם אחת
המסקנה היא שעל אדם לעשות בחייו את הדבר הנכון עבורו, או את מה שהוא "רוצה באמת". פרשנויות שונות למסקנה זו מובילות לאורח חיים זהיר ובריא, ומנגד – לנהנתנות ואף לנטילת סיכונים מיותרים.
הביטוי מופיע, לעיתים כשם או כותרת, בשירים, ספרים, סרטים ופרסומות.
היסטוריה
הביטוי "חיים בעולם רק פעם אחת" (במקור הגרמני: Man lebt nur einmal in der Welt) הופיע במחזה "Clavigo" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה בשנת 1774.
ב-1855 בוצע לראשונה בווינה הוואלס !Man lebt nur einmal מאת יוהאן שטראוס (הבן).
הביטוי הוא שמו של סרט מתח שביים פריץ לאנג בארצות הברית בשנת 1937, ושמה של קומדיה שביים ארנסט נויבך בגרמניה המערבית בשנת 1952.
באמצע המאה ה-20 התפרסם ציטוט המיוחס לשחקנית מיי וסט - "חיים רק פעם אחת, אבל אם עושים זאת נכון, פעם אחת מספיקה" (במקור You live only once, but if you do it right, once is enough). אמירה זו היא הבסיס לשיר "Once is Enough" מאת סיד טפר ורוי בנט. הבית הראשון אומר:
איאן פלמינג השתמש בפרפרזה על הביטוי, "אתה חי רק פעמיים", ככותרת לספר בסדרת ג'יימס בונד משנת 1964, שעובד לסרט ב-1967.
זויה אקטר ביימה בהודו ב-2011 את הסרט Zindagi Na Milegi Dobara (בתרגום מילולי - אתה לא חי פעמיים). הסרט הופץ בגרמניה תחת השם Man lebt nur einmal ושודר בישראל בשם "חיים רק פעם אחת".
הראפר הישראלי ארז שרון (E-Z) כתב והלחין ב-2012 שיר בשם "חיים רק פעם אחת".
YOLO
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של ראשי התיבות YOLO, הנכתבים בדרך כלל באותיות גדולות, מתייחסת לחווה בקליפורניה של מיקי הארט, המתופף של להקת הרוק גרייטפול דד, שהייתה ידועה בכינוי YOLO לפחות משנת 1996,
אדם מאש, מתמודד בסדרת הראליטי האמריקאית "ג'ו הממוצע" יצר ומכר ליין של בגדים ממותגים ואביזרים בשם "YOLO" בתחילת המאה ה-21.
המוטו YOLO נפוץ בקרב צעירים, ומלווה בשנים האחרונות מתיחות ופעלולים מסוכנים. ראשי התיבות נכתבים על קירות כגרפיטי ונפוצים גם כקעקוע. המוטו הפך להאשטאג נפוץ ברשת החברתית "טוויטר".
ביקורת נוקבת נמתחה על תרבות ה-YOLO, בטענה שהיא מעודדת אנשים לסכן את חייהם ולהתנהג בחוסר זהירות ואחריות. בעיתון וושינגטון פוסט נכתב כי "YOLO הם ראשי התיבות שאנשים יאהבו לשנוא".
בתרבות
ראשי התיבות החלו הופיעו בשיר YOLO של להקת הסטרוקס בשנת 2006. הם זכו לפרסום נרחב בשנת 2011, כשהראפר הקנדי דרייק יצר את השיר "The Motto" העוסק בביטוי.
פרנץ בנה
ביוגרפיה
בנה נולד בבלטונויאק שבהונגריה בשנת 1944. את רוב הקריירה שלו שיחק במועדון אויפשט ההונגרי, שכבש בו 303 שערי ליגה ב-417 הופעות.
את משחקו הראשון בנבחרת הונגריה ערך נגד יוגוסלביה בשנת 1962, ואת משחקו האחרון ערך נגד צ'כוסלובקיה בשנת 1979.
ביורו 1964 כבש את שער השוויון בחצי גמר נגד ספרד, אך הונגריה הפסידה בהארכה. במשחק על המקום השלישי כבש שער נוסף נגד דנמרק והונגריה סיימה במקום השלישי. בנה סיים בתור מלך השערים של הטורניר יחד עם חברו לנבחרת, דז'ה נובאק. שניהם כבשו 2 שערים.
באוקטובר 1964 זכה במדליית זהב אולימפית, וסיים בתור מלך השערים של הטורניר עם 12 שערים ב-5 משחקים בלבד. כבש במשחק הגמר נגד צ'כוסלובקיה.
שנתיים לאחר מכן שיחק במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, והיה לכובש הפורה ביותר מבין שחקני נבחרתו. הוא כבש בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים נגד הנבחרות ברזיל, פורטוגל ובולגריה. ברבע הגמר בנה כבש נגד ברית המועצות, אך הונגריה הפסידה 2–1 וסיימה את חלקה בטורניר. בסיום הטורניר זכה בנעל הארד.
בסך הכל ערך 76 הופעות עבור הנבחרת ההונגרית, בהן כבש 36 שערים.
בנה נפטר בבודפשט בירת הונגריה בשנת 2006. בנו של בנה, פרנץ בנה ג'וניור, הוא גם שחקן לשעבר ועובד כיום כמאמן.
מרכיב ביוטי
בביולוגיה ואקולוגיה, מרכיבים ביוטיים הם כלל האורגניזמים החיים בבית הגידול.
כל מרכיבי הסביבה החיים: הצמחים, בעלי חיים, האצות, הפטריות, החיידקים והנגיפים המתקיימים בסביבת חיים.
המתנה האימפריאלית
המתנה האימפריאלית (באנגלית: Imperial Gift) הייתה תרומה של מטוסים מעודפי חיל האוויר המלכותי הבריטי לאחר מלחמת העולם הראשונה שניתנה לחילות האוויר של הדומיניונים: קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו. ב-29 במאי 1919 החליטה ממשלת בריטניה להעניק 100 מטוסים לכל אחת מהמדינות הללו, בתוספת חלקי חילוף למטוסים, כאות תודה לאותן מדינות שתרמו תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי. מטוסים אלה היו הגרעין של חילות האוויר של הדומיניונים שהוקמו באותה תקופה.
הרקע
עם סיום מלחמת העולם הראשונה היו ברשות חיל האוויר המלכותי כמויות גדולות של מטוסים עודפים. ההערכה מדברת על יותר מ-20,000 מטוסים, חלקם עוד היו בעיצומו של תהליך היצור, בסיום המלחמה. סר יו טרנצ'רד, מי שנחשב ל"אבי חיל האוויר המלכותי" והיה אז ראש מטה החיל, דחף להקמתם של חילות האוויר של הדומיניונים. טרנצ'רד טען שגישה אחידה ומשולבת של ארגונם וציודם של חילות האוויר היא חיונית כדי לאפשר את קיומו של המרכיב האווירי בהגנת האימפריה. ההצעה אומצה על ידי מזכיר משרד האווירייה ג'ון סילי (John Edward Bernard Seely), שתיאר אותה כ"הזדמנות לסייע לדומיניונים שתזכה להערכתם ושתביא תועלת רבה לאינטרסים הביטחוניים האוויריים של האימפריה". הקבינט הבריטי אישר את ההצעה ב-29 במאי 1919 והרחיב אותה גם לאפשרות להעניק מטוסים גם לממשלות המושבות בנוסף לדומיניונים. ממשלות הדומיניונים קיבלו את ההודעה על התוכנית ב-4 ביוני.
קנדה
22,812 קנדים שירתו במהלך המלחמה בחיל האוויר המלכותי על כל גלגוליו: "גיס התעופה המלכותי" (Royal Flying Corps – RFC), "השירות האווירי המלכותי של הצי" (Royal Naval Air Service – RNAS) וחיל האוויר המלכותי (Royal Air Force – RAF), שאליו מוזגו שני הגופים הראשונים ב-1 באפריל 1918. שירותי האוויר של קנדה לא פעלו כיחידות עצמאיות עד כמעט לסוף המלחמה. שתי טייסות של חיל האוויר המלכותי הקנדי הוקמו בבריטניה באוגוסט 1918 ו"שרותי האוויר הימיים המלכותיים הקנדים" (Royal Canadian Naval Air Service – RCNAS) הוקמו בספטמבר לצורכי הגנת המולדת. יחידות אוויריות קנדיות אורגניות הספיקו לבצע פעולות מבצעיות ממש בסוף המלחמה, אך לא השתתפו בקרבות של ממש.
ב-1919, כאשר התקבלה ההצעה למתנה האימפריאלית, היא נבחנה והקנדים ציינו כי הם מעדיפים מטוסים למטרות רב-תכליתיות יותר מאשר מטוסי קרב, שכן הם ראו לנגד עיניהם משימות שיותר מתאימות לזמן שלום שיוטלו על חיל האוויר שלהם: משימות סיור, כיבוי אש ומיפוי. ואכן, מתוך 114 המטוסים שנשלחו לקנדה, רובם היו רב-תכליתיים וחלקם היו מטוסי קרב. המטוסים שנשלחו לקנדה במסגרת המתנה האימפריאלית היו: המשלוח הסופי כלל כמה מטוסים נוספים כמו שני מטוסי B.E.2, מטוס F.E.2 אחד ומטוס ויקרס F.B.5 אחד, בתוספת כמה שלדות מטוס כחלקי חילוף וסך כל המטוסים שנשלחו לקנדה עמד על 120.
בנוסף למטוסים נשלחה כמות גדולה של חלקי חילוף, כולל מנועים, וציוד נלווה כמו מצלמות, ציוד עגינה למטוסים הימיים ו-300 כלי רכב (משאיות, נגררים ואופנועים). המתנה האימפריאלית היוותה את הבסיס להקמתו של חיל האוויר המלכותי הקנדי. ב-1920, מועצת האוויר של קנדה מימנה פרויקט שבמסגרתו בוצעו לראשונה בקנדה טיסות מהחוף המזרחי לחוף המערבי כדי לבדוק את האפשרות להנחת יסוד לשירות נוסעים ודואר אווירי. למרות שהמטוסים לא כל כך התאימו לאקלים הקנדי הקשה, הם היו בשירות עד שנות השלושים עד שהוחלפו בסוגי מטוסים חדישים יותר. המטוס האחרון שיצא מהשירות ממשלוח זה היה מטוס אברו 504 שפרש ב-1934.
אוסטרליה
המתנה האימפריאלית לאוסטרליה כללה במקור 100 מטוסים, מנועים חליפיים, כלי עבודה, כלי רכב ו-13 האנגרים יבילים שנשלחו ב-19,000 ארגזים. 28 מטוסים נוספים נשלחו לאוסטרליה כתחליף למטוסים שנתרמו על ידי העם האוסטרלי לבריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה. משלוח המטוסים לאוסטרליה כלל: ב-30 ביוני 1919 "גיס שירות האוויר של צבא אוסטרליה" (Australian Army Service Corps) המליץ על הקמה זמנית של "גיס התעופה האוסטרלי" (Australian Air Corps – AAC) שבמסגרתו יוקמו שתי כנפיים (כנף אחת תפעל על פי צורכי הצבא והשנייה לפי צורכי הצי). ב-1921 הוקם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ב-1921. המתנה האימפריאלית אפשרה את הקמתו.
מטוסי המתנה האימפריאלית נשלחו לאוסטרליה ב-1919, הורכבו בעת הגעתם ב-1920 והיו בשירות כ-10 שנים. מטוס אחד מדגם אירקו DH.9 היה זה שהיה בשירות במשך הזמן הארוך ביותר והוצא משירות ב-4 בפברואר 1930. שניים מהמטוסים השתמרו עד היום, מטוס אברו 504K שנמצא בתצוגה במרכז טכנולוגי בקנברה ומטוס SE.5a שנמצא באתר הזיכרון האוסטרלי (Australian War Memorial) ומוצג שם באולם אנזא"ק.
ניו זילנד
עם קבלת ההצעה סירבה ניו זילנד למתנה, אך לבסוף קיבלה 34 מטוסים ו-42 מנועי מטוסים: מטוסי הבריסטול, האירקו DH.4 ומטוס אברו 504K אחד הוקצו לשימוש ממשלתי. יתרת המטוסים הושאלו לצורכי תעבורה ואימונים לחברות תעופה אזרחיות בשנים 1920–1924. באמצע שנות העשרים כל החברות הללו קרסו והמטוסים שנותרו נלקחו חזרה על ידי הממשלה כדי ליצור את "חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד" (New Zealand Permanent Air Force). כל מטוסי המתנה האימפריאלית שקיבלה ניו זילנד ושירתו במסגרת צבאית התרסקו, נגרטו או נשרפו. עד היום לא שרד אף חלק ממטוסים אלה.
דרום אפריקה
דרום אפריקה הייתה המדינה השנייה אחרי בריטניה שהקימה ב-1 בפברואר 1920 חיל אוויר עצמאי ולא כפוף לצבא או לצי. חיל האוויר הדרום אפריקאי קיבל את המטוסים הבאים: מטוסי ה-DH-4 היו תחליפים למטוסים שהתרסקו במלחמה שנתרמו על ידי עמותה פרטית בלונדון. מטוס DH-9 נתרם על ידי עיריית ברמינגהאם ושני מטוסים נוספים נתרמו על ידי גורם פרטי.
הודו
המשלוח להודו כלל: שלא כמו המדינות האחרות, לא נועדו המטוסים שנשלחו להודו להקמת חיל אוויר. חיל האוויר המלכותי הבריטי בהודו קיבל 20 מטוסי אברו 504 לצרכים צבאיים. שאר המטוסים יועדו לצרכים ממשלתיים שונים או נמכרו לגורמים פרטיים.
Academia.edu
Academia.edu היא רשת חברתית מקוונת עבור אקדמאים, שמטרתה לקשר בין אקדמאים בעלי תחומי עניין ומחקר משותפים. בעזרת האתר, ניתן לשתף מאמרים, לעקוב אחר תפוצתם ולקרוא מאמרים בתחום מחקרי מסוים. האתר הושק בספטמבר 2008, ואליו נרשמו כ־41 מיליון משתמשים, והועלו כ־18 מיליון טקסטים (נכון ליוני 2017). משרדי החברה המפעילה ממוקמים בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, והיא מעסיקה 23 עובדים. האתר מכריז כי הוא תומך בתנועות מדע פתוח וגישה חופשית, ובפרט בהפצה מיידית של חומרים מחקריים, ובמערכת בקרת עמיתים שמתרחשת בזמן ההפצה ולאחריה ולא לפניה. עם זאת, האתר אינו מאגר גישה חופשית ואינו מומלץ בידי תומכי מאגרים לגישה חופשית. טענותיהם המרכזיות של הדוחים אותו היא היותו אתר מסחרי, וחוסר האפשרות להעביר מידע ממנו לאתרי גישה חופשית.
קבלה וביקורת
TechCrunch ציין כי האתר מעניק למשתמשיו "דרך יעילה ועוצמתית להפיץ את מחקריהם".
שם הדומיין
מבקרים שונים ראו בשימוש בסיומת ".edu" בעייתיות מסוימת. קת'לין פיצפטריק, האחראית על תקשורת מדעית באגודה לשפות מודרניות אמרה כי היא מוצאת את השימוש בסיומת בעייתי ביותר, מפני שהסיומת יכולה להטעות אנשים, ולגרום לחשוב שזהו מוסד חינוכי, ולא חברה למטרות רווח.
שון ספייסר
שון מייקל ספייסר (באנגלית: Sean Michael Spicer; נולד ב-23 בספטמבר 1971) הוא יועץ פוליטי אמריקאי שכיהן כדובר הבית הלבן בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ. קודם לכן כיהן כמנהל התקשורת והאסטרטג הראשי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית (RNC).
ביוגרפיה
ספייסר נולד במחוז נסאו שבמדינת ניו יורק וגדל ברוד איילנד. אמו עבדה באוניברסיטת בראון ואביו עבד כסוכן ביטוח. ב-1993 סיים תואר ראשון בממשל מקונטיקט קולג' ושימש חבר נבחרת השיט של המוסד. בשנתו השלישית שהה באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די. סי. ב-1999 הצטרף לכוחות המילואים של צי ארצות הברית והתקדם לדרגת קומנדר. ב-2012 סיים תואר שני בביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
לאחר לימודי התואר הראשון עבד כחוקר בוועדת המפלגה הרפובליקנית בסנאט. במהלך הבחירות בארצות הברית בשנת 2000, שימש ראש ועדת המפלגה הרפובליקנית לקידום בחירתם מחדש של חברי הקונגרס מהמפלגה. בשנים 2002–2005 שימש מנהל התקשורת ודובר ועדת התקציב של בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנים 2005–2006 שימש מנהל התקשורת של הוועדה הרפוליקנית בבית הנבחרים, בשנים 2006–2009 שימש עוזר לענייני תקשורת של נציב הסחר של ארצות הברית. בפברואר 2011 מונה למנהל התקשורת של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וב-2015 מונה בנוסף גם לאסטרטג הראשי של המפלגה.
ב-20 בינואר 2017 נכנס לתפקידו כמנהל התקשורת בממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. במקביל מונה גם לדובר הבית הלבן בעקבות נסיגתו של ג'ייסון מילר מהמינוי. במרץ 2017 החליף אותו מייקל דובקה בתפקיד מנהל התקשורת, והוא נותר לשמש כדובר הבית הלבן. בעקבות התפטרותו של דובקה, מונה ספייסר ביוני 2017 לתפקיד ממלא מקום מנהל התקשורת.
ב-11 באפריל 2017, בניסיון להגן על המתקפה האמריקאית בסוריה, טען ספייסר בתדרוך כתבי הבית הלבן כי "אפילו היטלר לא ירד לשפל של שימוש בנשק כימי". בהמשך הסביר ספייסר כי היטלר "לא השתמש בגז על אנשיו באותה צורה שאסד השתמש בו על עמו", ולאחר מכן ציין כי היטלר הכניס את היהודים לתוך "מרכזי שואה". לבסוף התנצל ספייסר על דבריו.
ביולי 2017 הודיע על התפטרותו מכל תפקידיו בממשל טראמפ על רקע מינויו של אנתוני סקרמוצ'י לתפקיד מנהל התקשורת. ספייסר המשיך לכהן בתפקידיו בממשל עד 31 באוגוסט 2017.
בשנת 2019 השתתף בעונה ה-28 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", שם היה למודח השישי. במרץ 2020 הוא החל לשדר תוכנית בערוץ Newsmax TV.
חיים אישיים
ספייסר נשוי לרבקה מילר, מפיקת טלוויזיה ויועצת תקשורת, שהייתה חברה בסגל הבית הלבן בתקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, ולהם שני ילדים.
אלפונסו השישי, מלך לאון
אלפונסו השישי, מלך לאון (בספרדית: Alfonso VI de León; 1040 – 1 ביולי 1109) היה מלך לאון בין השנים 1065–1109, ומלך קסטיליה בין השנים 1072–1109, והמשיך כאביו לחזק את הכוח הנוצרי בצפון ספרד.
ביוגרפיה
אלפונסו השישי נולד בשנת 1040 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס. ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני, מלך קסטיליה ברית עם אלפונסו, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה. סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאונזי למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-7 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
אלפונסו חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה. היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי. בקסטיליה נחשד אלפונסו בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו. האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח אחיו. יש באגדה זו להצביע על אומץ ליבו של אל סיד, שהרי מעטים היו מעזים לדרוש שבועה כזו ממלך חדש. השבועה לא השקיטה כליל את חשדותיהם של הקסטיליאנים, ונותרה עוינות רבה בין קסטיליה (ואל סיד) לבין לאון (ואלפונסו). תפקידו של אל סיד כנושא הדגל נלקח ממנו וניתן ליריבו, הרוזן גרסיה אורדונייס.
תחת שלטונו של אלפונסו, התקרבה ממלכת לאון לשאר הממלכות האירופיות ובמיוחד לממלכת צרפת. אלפונסו השיא את בתו אוראקה לרמון מבורגונדיה, ואת בתו תרזה לאנרי מלורן. בוועידת בורגוס בשנת 1080 הוחלף הפולחן המסורתי המוסערבי, בפולחן הרומי-קתולי.
אלפונסו לחם במוסלמים, ובשנת 1085 כבש את העיר טולדו. לאחר מכן המשיך אלפונסו דרומה, וכבש את מרבית ספרד, תוך שהוא מגיע לשערי גרנדה. בשנת 1086 הוזמן יוסוף בן תאשפין על ידי נסיכי ממלכות הטאיפה יורשי ח'ליפות קורדובה, להגן על נסיכויותיהם מפני הממלכות הנוצריות של צפון חצי האי האיברי – קסטיליה ולאון. אבן תאשפין הביס את הקסטיליאנים בקרב א-זלאקה, אך נאלץ לשוב לאפריקה כדי לדכא מרידות שפרצו שם.
ב-1090 הוא שב לאיבריה כדי לספח את ממלכות הטאיפה לאימפריית המוראביטון. רוב תושבי איבריה תמכו בו בגלל נטל המיסים הכבד שהשיתו עליהם נסיכי הטאיפה. גם חכמי הדת במערב ובמזרח יצאו כנגד האדישות הדתית של נסיכי הטאיפה ותמכו בהפלתם. הם הוציאו פתווה הנותנת הכשר דתי ומוסרי לסיפוח. עד לשנת 1094 יוסוף אבן תשפין סיפח את רוב ממלכות הטאיפה המרכזיות למעט סרגוסה. הוא לא הצליח לשחרר שטחים מוסלמיים מידי הנוצרים למעט ולנסיה, אך הוא הצליח להאט את תהליך הריקונקיסטה שצבר תאוצה לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה ופיצולה לממלכות הטאיפה.
ב-1 ביולי 1109 מת אלפונסו בטולדו, ובתו אורקה, מלכת לאון שהייתה נשואה בנישואין שניים לאלפונסו הראשון, מלך אראגון, עלתה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1069 התחתן אלפונסו עם אגנס מאקיטן, בתו של גיום השמיני, דוכס אקיטן, אך לא היו לו ילדים ממנה. בשנת 1080 התחתן אלפונסו עם קונסטנס מבורגונדיה, בתו של רובר הראשון, דוכס בורגונדיה, שילדה לו את אורקה, מלכת לאון, ועוד 5 ילדים שמתו בינקותם. לאחר מכן התחתן אלפונסו עם עוד 3 נשים, וכן החזיק בכמה פילגשים.
האקר בעל כובע לבן
"האקר בעל כובע לבן" (באנגלית: White hat hacker) הוא כינוי, אשר הצמידה חברת IBM להאקר שמשתמש בידיעותיו במחשבים ובאבטחת מידע למטרות חיוביות ואתיות, כגון התרעה על פרצות אבטחה אשר עלולות לגרום נזק ליחידים או לרבים וסיוע לאבטחת רשתות שונות - זאת ללא ניצול של פרצות האבטחה אותן חשף. כינוי זה הוא הנפוץ בעולם להאקרים מסוג זה, אך הם מכונים גם בשם Ethical Hackers - האקרים מוסריים.
היסטוריה
אחד המקרים הראשונים בהם נודע על שימוש בפריצה אתית היה בדיקת חדירה שערך חיל האוויר של ארצות הברית במערכת ההפעלה Multics. התוצאות קבעו כי בעוד ש-mulitics הייתה טובה משמעותית ממערכות אחרות, היו לה גם פגיעויות באבטחה חומרה ואבטחת תוכנה שניתן היה לנצל באמצעות רמת מאמץ נמוכה יחסית. הבודקים ביצעו את הבדיקות שלהם בשלבים ותחת הנחה של ריאליסטיות, כך שהתוצאות ייצגו במדויק את התוצאות שהפורץ יכול היה להשיג. בשלב הראשוני הם ביצעו בדיקות שכללו תרגילים פשוטים לאיסוף מידע ומשם התקדמו עד למתקפות אשר היו יכולות לגרום לקריסת המערכת.
טקטיקה
בעוד שבדיקות חדירות מתרכזות בבדיקת תוכנות ומערכות מחשב בפן הטכני - סריקת יציאות, בחינת ליקויים ידועים בפרוטוקולים ויישומים הפועלים במערכת וסקירת הדרך לתיקון הליקויים. פריצה אתית עשויה לכלול גם שיטות נוספות, המתמקדות פחות בצד הטכני. האקר בעל כובע לבן יכול לצורך הדוגמה לזייף את כתובת הדוא"ל של אחד ממנהלי החברה ולבקש מהעובדים פרטי ססמאות, לחטט בפחי האשפה שזרקו העובדים וחברי ההנהלה של החברה ולגלות דפים עם מידע סודי וכן להשאיר בכניסה למשרדי החברה דיסק און-קי עמוס בווירוסים וסוסים טרויאנים אשר "אבד" כביכול לעובר-אורח ולצפות שאחד מעובדי החברה יחברו לאחד ממחשבי החברה על מנת לבדוק את תכולתו. על בדיקות אלו מעודכן בדרך-כלל רק בעלי החברה אשר הזמין את הבדיקה.
נשפון דייג
נשפון דייג (שם מדעי: Myotis vivesi) הוא מין עטלף ממשפחת הנשפוניים הייחודי בכך שהוא ניזון בעיקר מדגים וסרטנים קטנים. הוא נפוץ בעיקר במדינת מקסיקו. הוא נמצא בסכנה.
זהו המין הגדול מסוגו באמריקה ומגיע למשקל 25 גרם. הוא בעל כנפיים ארוכות, רגליים ארוכות עם טפרים חדים, פרווה עבה וחומה בהירה עד אפורה כהה בצבע וחיוורת מלמטה והראש גדול ובעל שיניים חדות.
הוא נפוץ לאורך חופי מפרץ קליפורניה בסונורה, באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית ובאיים ליד וכן בכמה חופים בחצי האי באחה קליפורניה.
הוא אוכל דגים ימיים, סרטנים כולל לובסטרים קטנים וכן מחרקים מעופפים. כמו רוב העטלפים הוא נמצא במשך היום במערות ומייצר גואנו מהאוכל שמבוסס על דגים, כמו עופות ים. לעיתים הם ישנים גם בין סלעים חופיים ויחד עם יסעוריים קטנים.
סקציה (טקסונומיה)
סקציה (מלטינית: Sectio) היא רמה משנית של מיון טקסונומי של יצורים חיים. הסקציה מקבצת מספר מינים ונכללת בסוג. לעיתים משתמשים ברמת משנה נוספת בין סקציה לסוג והיא תת-סוג (בלטינית: subgenus).
בסוגים בהם יש מאות מינים השימוש בסקציה הוא בעל ערך. באלון, למשל, כל המינים באותה סקציה יהיו נשירים או ירוקי עד. כמו כן הכלאה בין מיני אלון שונים נצפתה ברוב המקרים רק בתוך אותה סקציה. דוגמאות לסקציות של אלונים הן: אלונים לבנים (Lepidobalanus) ואדומים (Erythrobalanus) כשהאחרונים מקורם ביבשת אמריקה.
זיזף חוטמני
זיזף חוטמני (שם מדעי: Platalina genovensium) הוא מין של עטלף חרקים יחיד בסוגו, האנדמי למדינת פרו שבאמריקה הדרומית וניזון בעיקר מצוף פרחי קקטוסים ומפירותיהם. לא ידוע רבות על מין זה ותפוצתו, אבל מחקרים מעריכים שהוא קרוב לסיכון, עקב אובדן בית הגידול.
מאפיינים
פרוותו של הזיזף בצבע חום בהיר בצד העליון ולבנבן בצד התחתון; בחלק האחורי של הגוף, יש מעט מאוד שיער ובין הרגליים האחוריות וסביב הזנב יש קרום עור דק. לשונו ארוכה במיוחד וחוטמו מוארך ובעל עלה אפי בקצהו.
הזיזף החוטמני נפוץ בדרום הרי האנדים של פרו מפיורה בצפון לטאקנה בדרום. הוא נפוץ עד גובה של 2,500 מטר וגם מותאם לחיי מדבר עם קקטוסים.
הזיזפים פעילים בלילה וניזונים מצוף ואבקות של פרחי הקקטוסים מסוג Weberbauerocereus שמהווים כמעט את כל תזונתם; בנוסף, הם ניזונים גם מפירות הקקטוס וכן מחיפושיות קטנות שנמצאות בפרחים. הזיזפים מאביקים את הקקטוסים יחד עם כמה מיני קוליבריים ובשנה אחת יכולים להתקיים מקקטוס אחד עד חמישה זיזפים (בשנה גשומה).
דוראק
דוּרַאק (ברוסית: Дурак - "שוטה" או "מטורף") הוא משחק קלפים פופולרי בחבר המדינות לשעבר. בניגוד למשחקי קלפים אחרים, במשחק זה אין מנצחים אלא רק מפסיד אחד, הנקרא "דוראק". המשחק מיועד לשניים עד שישה שחקנים, אך מקובל שמשחקים שלושה או ארבעה בלבד. מטרת המשחק להישאר ללא קלפים בסיומו. השחקן האחרון שנותר עם קלפים בידו הוא ה"דוראק". לעיתים רחוקות, אם לשניים או יותר מהשחקנים האחרונים (בהתאם לגרסת המשחק) נגמרים הקלפים באותו המהלך, מוכרז תיקו ללא מפסידים, או לחלופין השחקנים שנותרו מוכרזים כ"דוראק".
התחלה
התור הראשון במשחק הוא בדרך כלל של השחקן שבידו הקוזיר הנמוך ביותר מבין אלו שאינם בקופה, במידה ובקופה קוזר אס ובידו של המתמודד 6 קוזר למתמודד הזכות להחליפם, אך בגרסאות מסוימות מתחיל השחקן שיושב לימינו או לשמאלו (בהתאם לגרסה) של מי שהוכרז כ"דוראק" בסיבוב המשחק הקודם. כאשר זהות השחקן המתחיל נקבעת על ידי הקוזיר הנמוך ביותר, נהוג שהשחקן מראה את הקלף לשאר השחקנים. כל שחקן בתורו הוא ה"תוקף" והשחקן הבא אחריו בהתאם לכיוון השעון, הוא ה"מגן". שחקן יכול להתקיף רק אם הוא לא לקח את הקלפים שאיתם התקיפו אותו (כלומר את התוקף הנוכחי) בתור הקודם. ואם הוא לקח אז מדלגים על תורו.
התקפה והגנה
בכל תור במשחק מתקיף השחקן התוקף את השחקן המגן על ידי הנחת קלף אחד על השולחן. השחקן המגן יכול להדוף את ההתקפה על ידי הנחת קלף בדרגה גבוהה יותר מאותה הסדרה, או לחלופין להשתמש בקלף קוזיר. אם הקלף התוקף הוא קוזיר אז חייב השחקן המגן להניח קוזיר בדרגה גבוהה יותר. לאחר שהניח השחקן המגן את הקלף, רשאי המתקיף להוסיף קלפי התקפה נוספים - אך רק מהדרגות הקיימות על שולחן המשחק. במרבית גרסאות המשחק, לאחר ההתקפה הראשונית בכל תור, רשאים גם השחקנים האחרים במשחק (אלו שאינם התוקף או המגן בתור הנוכחי) להתקיף את המגן בקלפים משלהם אשר מחייבים את המגן באותה מידה כמו קלפי התוקף הראשון. זכות הקדימה בהתקפות ההמשך אינה קבועה אך נקבעת בדרך כלל בהתאם לסדר הישיבה.
בדרך כלל נהוג שההגבלה לכמות הקלפים בהתקפה (תור) מסוימת היא שישה קלפים, או לאחר שהתרוקנה קופת הקלפים - מספר הקלפים בחזקתו של המגן. השחקן המגן לא חייב לומר בכמה קלפים הוא מחזיק, ובמקרה שהתוקפים הניחו יותר קלפים ממה שיש בידו, רשאי המגן לבחור על אלו קלפים להגן. הקלפים המיותרים מוחזרים לתוקפים שהניחו אותם.
גרסה נוספת
חשוב לציין שבגרסה נפוצה מאוד רשאים התוקף ושאר השחקנים להתקיף את השחקן המגן לפי מספר הקלפים שבידו, נכון לאותו התור, ולא לפי מספר הקלפים שחולקו בתחילת המשחק (לרוב 6). בגרסה זו, אם לשחקן המגן אין אפשרות (או אם הוא מחליט על דעת עצמו) לאסוף את הקלפים שהותקף על ידם, רשאים השחקנים האחרים (כמו כן גם התוקף) להוסיף מספר בלתי מוגבל של קלפים כדי שיאספו על ידי השחקן המגן בתנאי שמספריהם כבר הופיעו במהלך התור (הקלפים שהתוקף תקף איתם ושהשחקנים האחרים הוסיפו או הקלפים שהשחקן המגן הניח כדי לחסום את המתקפה).
לדוגמה: קוזיר-
אם לשחקן המגן יש 3 קלפים בידו והוא הותקף ב-, הוסיפו לו השחקנים האחרים 6♣, הוא חסם את בעזרת, ואת ה-6♣ בעזרת Q♣, השחקנים האחרים הוסיפו למתקפה גם Q והשחקן המגן החליט לאסוף את הקלפים. כעת ניתנת בפני השחקנים האפשרות להוסיף, גם לאחר שהשחקן המגן אסף את קלפיו, את כל ה-6, 7, ו-Q שבידיהם והשחקן המגן חייב לאסוף גם את הקלפים הללו לידו.
סיום התור
התור מסתיים בקיומם של אחד או יותר מהתנאים הבאים:
אם השחקן המגן הצליח להדוף את ההתקפה, מונחים כל הקלפים ששוחקו באותו התור בערימה נפרדת בצד, הנקראת "ביטו" (бито - קלפים "משומשים"), עם פניהם מטה. קלפים אלו "שרופים" ויוצאים מהמשחק, עד תחילתו של הסיבוב הבא. לאחר הדיפת ההתקפה השחקן המגן מתקיף את השחקן שבא אחריו. אם השחקן המגן לא עמד בהתקפה, הוא אוסף לידיו את כל הקלפים שהונחו במהלך התור, התוקפים והמגנים כאחד ומעביר את התור לשחקן שבא אחריו (והוא תוקף את השחקן שבא שאחרי זה שאחרי המגן).
בסיום כל תור שולפים השחקנים קלפים מהקופה (הקופה כוללת את הקלף ההפוך שמתחתיה) עד שכל שחקן מחזיק בידו שישה קלפים. אם הקלפים בקופה אינם מספיקים לכל השחקנים, נהוג שהשחקנים התוקפים שולפים קלפים בהתאם לסדר בו תקפו ואחריהם שולף השחקן המגן קלפים. אם למי מהשחקנים יש שישה או יותר קלפים בידו, הוא אינו שולף קלפים נוספים. בגרסאות מסוימות שולפים כל השחקנים קלפים עד להגעה למספר שווה של קלפים ככל הניתן, גם אם השחקנים לא מגיעים לשישה קלפים.
סיום הסיבוב
השחקן הראשון שהצליח להיפטר מכל הקלפים שלו לאחר שקופת המשחק התרוקנה יוצא מהמשחק והוא למעשה המנצח (למרות שבמשחק מוכרז המפסיד בלבד). המשחק נמשך ללא השחקן שיצא בהמשך לסדר הרגיל. השחקן האחרון שנשאר עם קלפים הוא הדוראק. ברוב הגרסאות, נהוג שה"דוראק" אוסף את הקלפים ומחלקם לסיבוב הבא. אם שחקן חדש מצטרף למשחק, נהוג שהוא יכנס כ"דוראק" וימלא את מחויבויותיו.
דוראק העברות
דוראק העברות (ברוסית:Переводной Дурак, perevodnoy durak) היא אחת הגרסאות הפופולריות ביותר למשחק. בגרסה זו יכול השחקן המגן "להעביר" את ההתקפה לכיוונו של השחקן הבא בתור, על ידי הנחת קלף באותה הדרגה של הקלף שהונח לעברו. ההתקפה עוברת לשחקן הבא שיכול להעביר הלאה, או להגן. לאחר שאחד השחקנים החל להגן (כלומר הניח קלף המגן על הקלף שהיה על השולחן) הוא נותר השחקן המגן באותו התור ואינו רשאי להעביר יותר את ההתקפה. מכיוון שבאופן תאורטי ניתן להעביר כל התקפה ארבע פעמים, עשוי להיווצר מצב בו השחקן שתקף בתחילת התור צריך להגן על ההתקפה אותה הוא התחיל. לא ניתן להעביר התקפה אם לשחקן הבא בתור ישנם פחות קלפים בידו מכמות הקלפים שמועברת לכיוונו.
דוראק העברות מיוחד
בגרסה נוספת של דוראק ההעברות קיים חוק נוסף, לפיו השחקן המגן יכול להעביר את ההתקפה לשחקן הבא על ידי הצגתו של קלף קוזיר באותה הדרגה, אך אינו חייב להניח אותו על השולחן, ובכך להשאיר לעצמו קלף קוזיר חזק. ניתן להציג את קלף הקוזיר בכל דרגה רק פעם אחת בכל משחק, ולאחר מכן ניתן להניחו לשם העברה בהתאם לחוקי דוראק ההעברות הרגיל.
דוראק פשוט
גרסת הדוראק הפשוט היא יחסית נדירה. בגרסה זו רשאי התוקף להתקיף עם קלף אחד או שני קלפים מאותה הדרגה בבת אחת, שמהווים את כל צד ההתקפה בתור הנוכחי. המגן רשאי להגן על הקלף (או הקלפים) שהונחו, או לאסוף אותם לידיו. בכל מקרה לא ניתן להוסיף קלפי התקפה נוספים בתור זה, לא על ידי התוקף המקורי ולא על ידי השחקנים הנוספים במשחק, שמשמשים כצופים בכל תור.
דוראק דחיפות
גרסה נוספת היא גרסה שבה בנוסף לחוקי המשחק הרגילים מלבד הקלפים שיכולים שחקנים להתקיף איתם משום שהם נמצאים על השולחן הם יכולים להוסיף כל קלף ועל השחקן שמותקף לזהות אם הקלף לא הופיע קודם ולא לכסות אותו, מרגע שכיסה אותו אין ניתן לשים קלפים מאותה דרגה. לדוגמה: 4 שחקנים, שחקן א' תוקף את שחקן ב', לב הוא קוזיר: א': תוקף עם 7 יהלום. ב': מכסה את השבע יהלום עם נסיך יהלום. ג': שם מלכה יהלום (על אף שאסור לו לפי החוקים הרגילים). ב': מכסה את המלכה יהלום עם 3 לב.
אם שחקן ב' היה שם לב כי הוא אינו חייב לכסות את המלכה הוא יכל להגיד לשחקן ג' להרים אותה חזרה ליד, כיוון שהוא לא שם לב כעת יכולים כל השחקנים לתקוף אותו עם מלכות וגם עם 3 כיוון שזה כאילו הם קלפי התקפה רגילים. אין הגבלה למספר הקלפים שניתן לדחוף ולכן על השחקנים להיות מרוכזים כאשר הם מותקפים דבר שהופך את המשחק למעט יותר קשה. ברמות גבוהות יותר של משחק מגבילים את זמן המשחק לכמה דקות בין דקה לשלוש דקות שבהם על השחקן המותקף להגן מפני כל הקלפים שתקפו אותו או שהוא מרים אותם ליד כאילו אין לו איך לכסות אותם. דבר זה גורם ללחץ ומפריע לריכוז על הקלפים התוקפים אותו דבר שהופך את המשחק אפילו ליותר קשה.
דוראק זוגות
גרסת הזוגות של המשחק דומה לדוראק רגיל ומשתתפים בה 4 שחקנים, המתחלקים לשני זוגות. בני הזוג יושבים זה מול זה, כך שבתחילת כל תור, כל התקפה תכוון לעברו של שחקן מהזוג היריב. בן הזוג לא יכול להוסיף קלפים להתקפה על חברו לקבוצה. הזוג הראשון שנשאר ללא קלפים מנצח, והזוג השני מפסיד. קיימת גרסה נדירה יותר של המשחק ובה משולבים גם חוקי דוראק ההעברות.
דוקר
אותם חוקים של הדוראק רק שבמשחק יש את כל הקלפים כולל הג'וקר כך שמספר השחקנים המרבי הוא שמונה שחקנים
החוקים המשנים הם:
סיבוב ראשון הקוזיר היה לב
אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס
אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס (848 - 20 בדצמבר 910) היה מלך אסטוריאס בין השנים 866–910, ובסוף ימיו חולקה ממלכתו בין שלושת בניו.
דוראק
דוקר
במשחק משולבים חוקי דוראק העברות המיוחד והרגיל.
אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס
ביוגרפיה
אלפונסו השלישי נולד בשנת 848 להוריו אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ונוניה. ב-27 במאי 866 מת אביו אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו. אלפונסו הרחיב את גבולות הממלכה על חשבון חליפות קורדובה, והציג את התאוריה שממלכתו היא היורשת החוקית של ממלכת הויזיגותים.
דוראק
דוקר
בנוסף על כך אם אחד שרף והוסיפו לא והוא לא רוצה/יכול לשרוף הוא יכול לקחת רק מה שהוא לא שרף וקלפים נוספים.
מי שיוצא לו את ה2 מהקוזיר באמצע המשחק התור עובר אליו.
מי שרימה ושם קלף נמוך על קלף גבוה יותר והוסיפו לו חייב לקחת את כל הקלפים.
אם מישהו גילה חוק כל אחד מהשחקנים חיב להביא לו קלף אחד מכל הקלפים שלו.
אם התקיפו על המגן בשלוש שישיות או בקלפי שלוש חמש ותשע המגן חייב לקחת את כל הקלפים.
השחקן יכול לשרוף עם הקלפים שהוסיפו לו ואם הוא שורף עם סוגים מאותו הסוג אפשר להוסיף לו קלפים מאותו הסוג וקלפים שמוסיפים על ההוספה מאותו רמה.
ולבסוף החוק האחרון הוא שאם אחד השחקנים שרף את כל הקלפים, חיב לקחת ראשון שישה קלפים מהקופה.
המקום האחרון נקרא ה"נדקר"והמקום האחד לפני האחרון נקרא ה"דוקר".
טורניר הדוקר הראשון בעולם התקיים בשנת 2017 ב-27 בינואר, שסיכם את שנת 2016.
בטורניר זה השתתפו שבעה שחקנים, מתוך שמונת המדקרים הכי טובים.
אפשרויות וחוקים נוספים
בשל הפופולריות של המשחק ותפוצתו הרבה בקרב קהלים שונים, קיימים חוקים רבים אשר אינם מעוגנים באופן קבוע, אך נפוצים בקרב השחקנים במידה כזו או אחרת. בחלק מן החוקים קיימים שינויים פנימיים הנובעים מהדינמיות והגמישות בחוקי המשחק, שלעיתים אף מוגדרים או משתנים תוך כדי המשחק עצמו.
תקיפה לפי התור
בשיטה זו, שהיא בדרך כלל סטנדרט מקובל בקרב שחקנים מנוסים, אך רבים אינם משתמשים בה, התקיפה מתבצעת אך ורק על ידי התוקף המקורי. כאשר הוא מחליט שאינו מעוניין להמשיך את ההתקפה, השחקן הבא בתור (בדרך כלל היושב לימינו של התוקף) מתחיל לתקוף. כאשר הוא מסיים, השחקן הבא מתחיל, וכן הלאה. בכל שלב יש לתוקף המקורי זכות לעצור את התוקף הנוכחי ולתקוף בעצמו. לתוקף השני יש זכות לעצור את השלישי, וכן הלאה.
התקפה ראשונה - חמישה קלפים
לפי חוק זה, שניתן לשלב במרבית גרסאות המשחק, ההתקפה הראשונה במשחק שנהדפת במלואה על ידי המגן, מוגבלת לחמישה קלפים בלבד. אם המגן אינו מצליח להדוף את ההתקפה ונאלץ לאסוף את הקלפים לידיו, החוק "נגרר" להתקפה הבאה וזאת עד שיצליח השחקן המגן לעצור את ההתקפה במלואה. במקרים מסוימים בהם חלק החוק, נהוג שהשחקן המגן רשאי להדוף גם מתקפה של שישה קלפים בתור הראשון, אך בהסכמתו בלבד.
התקפה בלתי מוגבלת
חוק זה מאפשר לתקוף את השחקן המגן עם יותר משישה קלפים, בהתאם למספר הקלפים שהוא מחזיק בידו. לעיתים נהוג לא להגביל את המתקפה כלל, ובמקרים רבים בהם לא ננקטת שיטת התקיפה לפי תור, נוצר מצב בו מונחים על השולחן קלפים רבים יותר ממה שמסוגל השחקן המגן להדוף באופן תאורטי. במקרים כאלו רשאי השחקן המגן לבחור את הקלפים אותם הוא מעוניין להדוף, ושאר הקלפים מוחזרים לתוקפים שהניחו אותם.
החלפת אס קוזיר בשש
אם בתחילתו של הסיבוב, הקלף המונח מתחת לקופת המשחק והמייצג את הקוזיר הוא אס, רשאי השחקן שבידו קלף שש מסדרת הקוזיר, להחליף את השש באס. בגרסאות פחות מקובלות ניתן להחליף את הקלף גם אם הקלף המונח מתחת לקופה אינו בהכרח אס (אך הקלף שבידי השחקן חייב להיות בדרגת השש).
חלוקה מחודשת של קלפים
אם בתחילת הסיבוב, לאחר חלוקת הקלפים הראשונית, קיבל אחד המשתתפים חמישה קלפים מאותה הסדרה או שישה קלפים מאותו הצבע, נאספים קלפי כל השחקנים ומתבצעת חלוקה מחודשת. במקרים מסוימים יכול השחקן להחליט שלא לדווח על החלוקה (לדוגמה אם חולקו לידיו חמישה קלפים מסדרת הקוזיר), מכיוון שלא ניתן לאכוף את החוק בפועל.
פתיחת הפיקוס
אם משתתף זורק את הקלף האחרון שלו אך למשתתף השני יש את: קלף זהה לקלף שנזרק, שני קלפים זהים (לדוגמה: 9,9) ושני קלפים עוקבים (לדוגמה: J,Q) אז המשתתף השני מנצח.
אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס
ביוגרפיה
מסיבות לא ידועות, מרדו בניו של אלפונסו השלישי באביהם בשנת 909 ואף כרתו בהמשך ברית נגדו עם הרוזן של קסטיליה, מוניו נונייס, חמיו של יורש העצר, גרסיה, האח הבכור של אורדוניו. אף על פי שאלפונסו הצליח ללכוד את גרסיה ולכלוא אותו בטירת גוסון, באסטוריאס, אולץ לוותר כעבור שנה על השלטון לטובת בניו ולחלק את הממלכה ביניהם: בנסיבות אלה קמה ממלכת לאון שנמסרה לידי גרסיה, הידוע כגרסיה הראשון, ממלכת גליסיה שנמסרה לאורדוניו השני, מלך לאון, וממלכת אסטוריאס המצומצמת שעברה לידי פרואלה השני, מלך אסטוריאס.
אלפונסו המודח, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
משפחתו
אלפונסו התחתן עם חימנה מפמפלונה לבית גארסס, ממנה היו לו 3 ילדים:
סרז' לנסל
סרז' לנסל (בצרפתית: Serge Lancel; 5 בספטמבר 1928 - 9 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג, פילולוג והיסטוריון צרפתי.
ביוגרפיה
לנסל היה בנו של אדריכל, הוא נולד בקובה בזמן שאביו נסע לשם במסגרת עבודתו. הוא למד בתיכון בקאן ובסורבון, עבודת הדוקטורט שלו עסקה במשטרה של קרתגו. הוא לימד באוניברסיטת פריז, ויצא למשימות ארכאולוגיות רבות באלג'יריה ותוניסיה, במסגרת קמפיין שהושק בידי אונסק"ו לגילוי חורבותיה העתיקות של קרתגו. הוא חשף במסגרת פרויקט זה מבנה גדול שמאוחר יותר כונה "אזור חניבעל". בשנת 2001 הוא זכה בלגיון הכבוד. הוא נפטר בשנת 2005.
יהודה בן אלעזר
רבי יהודה בן אלעזר (ריב"א) היה רופא ופילוסוף יהודי-פרסי בן המאה ה-17 שפעל בעיר כאשאן.
ביוגרפיה
לא רבות ידוע על חייו של רבי יהודה בן אלעזר. אביו, רבי אלעזר, כנראה היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית של העיר כאשאן (במרכז איראן), וכנראה אולץ להתאסלם ביחד עם כל שאר בני הקהילה בזמן רדיפות מצד השאה עבאס השני בן השושלת הספווית שנמשכו בין השנים 1656-1662. רדיפות אלה מתוארות בכרוניקה של באבאי בן לוטף. כעבור השנים הקהילה הורשתה לשוב ליהדותה.
ידוע שר' יהודה בן אלעזר שימש כרב ודיין בכאשאן, ובמקצועו היה רופא. שלט בשפות עברית, ארמית, פרסית, פרסית יהודית וערבית. הוא חיבר מספר חיבורים בנושאים מגוונים ומתוכם רק חלק שרדו; מאמר אחד שחובר בשנת 1660 דן ברפואה, מאמר שני הוא חיבור על אסטרונומיה בפרסית יהודית (1665), מאמר שלישי קצר עוסק ביין ומאמר רביעי שנקרא "תמסאל-נאמה" (ספר האלגוריות) על מוסר.
ספרו החשוב והידוע ביותר של ר' יהודה בן אלעזר הוא חיבורו הפילוסופי בפרסית יהודית "חובות יהודה", שעוסק באריכות בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית. על פי פרופ' דוד ירושלמי, הלשון הפרסית שבה משתמש ריב"א בחיבור זה היא לשון הפרוזה הפרסית הקלאסית המלומדת במיטבה. פרקי הסיום של הספר כתובים בעברית, אך שאר החיבור כתוב בפרסית יהודית, מתוך כוונה שהוא יהיה קריא עבור כמה שיותר מבני הקהילה.
על תוכן הספר כתב פרופ' ירושלמי:
ריב"א מתבסס ב"חובות יהודה" על מקורות מגוונים, ובעיקר יהודיים, אך התפישה הכוללת מושתת על יסודות אריסטוטליים, כפי שיסודות אלה הובנו בעולם המוסלמי והיהודי בימי הביניים.
ספר "חובת יהודה" יצא לאור בתרגום לעברית על ידי פרופ' אמנון נצר בשנת 1995. שאר כתביו של ריב"א עודנם בכתב יד.
מערכת עזר לבלימה
מערכת עזר לבלימה (באנגלית: Emergency brake assist, בראשי תיבות: EBA; נקרא גם: Brake Assist, בראשי תיבות: BA או BAS) היא מערכת לסיוע בבלימה במכוניות המגבירה את עוצמת הבלימה במקרי חירום. היישום הראשון של מערכת זו בוצע במשותף על ידי חברות דיימלר AG ו-TRW. מחקר שנערך ב-1992 בסימולטור של מרצדס-בנץ בברלין, העלה כי יותר מ-90% מהנהגים אינם מפעילים לחץ חזק מספיק על הבלמים במקרי חירום.
המערכת מזהה שהנהג מנסה לבצע בלימת חירום על ידי ניתוח העוצמה והמהירות שמופעלת על דוושת הבלם, ואם הדוושה אינה מופעלת במלואה, המערכת מתערבת ומפעילה את הבלמים בעוצמה מלאה עד שהמערכת למניעת נעילה בבלימה נכנסת לפעולה ומונעת את נעילת הגלגלים.
אדריאן גולדסוורת'י
אדריאן קית גולדסוורת'י (באנגלית: Adrian Keith Goldsworthy; נולד בשנת 1969) הוא סופר, והיסטוריון בריטי. המתמחה בתולדות רומא העתיקה.
ביוגרפיה
גולדסוורת'י נולד בוויילס, והתחנך בבית הספר בעיירת הנופש פנארת'. הוא למד היסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בצבא הרומי, והוא השתמש בה כבסיס לספרו "The Roman Army at War 100 BC – AD 200". הוא מעביר הרצאות וקורסים בעיקר בתחום רומא העתיקה, אם כי גם על מלחמת העולם השנייה. על פי עדותו הוא נהנה יותר מכתיבה מאשר מהוראה. כמו כן הוא מופיע בשעשועוני היסטוריה, ובסרטים תיעודיים של ערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2010 החל לכתוב סדרה של רומנים צבאיים העוסקים בתקופת נפוליאון בונפרטה, שמותיהם של מרביתם לקוחים מתוך שירי לכת צבאיים בני התקופה. הוא מתגורר בדרום ויילס.
אפוקליפסה - מלחמת העולם השנייה
"אפוקליפסה - מלחמת העולם השנייה" (בצרפתית: "Apocalypse, la 2e Guerre mondiale", ידוע גם בשם מלחמת העולם השנייה - סרט מלחמה) היא סדרת טלוויזיה תיעודית צרפתית אשר שודרה בשנת 2009, לציון 65 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, ומספרת על ההיסטוריה של מלחמה זו מזווית הסתכלותן של בעלות הברית.
את הסדרה הפיקו וערכו דניאל קוסטל ואיזבל קלארק.
הסדרה מורכבת מצילומים נדירים מחזית המלחמה כפי שצולמו בידי כתבים צבאיים, חיילים, לוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ואזרחים. קטעי הצילום שבסדרה, אשר צולמו במקור בשחור-לבן, נערכו והוסבו לצילום צבע, למעט מספר קטעי צילום, העוסקים לרוב בשואה, שנשמרו בצילום השחור-לבן המקורי.
הסדרה עלתה לראשונה ב-20 באוגוסט, 2009, תחילה בבלגיה ובהמשך בצרפת, ארצות הברית, נשיונל ג'יאוגרפיק, הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה ואסיה. בישראל שודרה לראשונה הסדרה במאי 2010, עם קריינותו של אלכס אנסקי.
דמויות
הסדרה כוללת פורטרטים של המנהיגים ודמויות המפתח במלחמת העולם השנייה:
יפנים
דמויות נוספות:
צנזור הקשרים בין הנאצים לאל-חוסייני
ביוני 2020 חשף העיתונאי ינון מגל שערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בישראל המשדר את הסדרה בליווי הקריינות של אנסקי, צנזר את הקטע המתעד את קשריו של שייח אמין אל חוסייני עם היטלר, את צילומו סוקר פלוגת חיילי אס אס מוסלמים ואף את קריינותו של אנסקי המתארת את זהותו של חוסייני.
ביקורת
המבקר דוד רוזנטל כתב באתר וואלה על הסדרה כי: "לראות את מלחמת העולם השנייה בצבע ולא בשחור-לבן זו חוויה יוצאת דופן, אבל כשהסיפור שחוק ומוכר, כפי שקורה ב"אפוקליפסה", התוצאה לא יותר טובה מעמוד האש".
מאידיך, העיתונאי יאיר אטינגר כתב ב"הארץ" ביקורת טובה לסדרה, ובין השאר כתב: "אך התוצאה היא סדרה מרתקת ומרשימה, חובה בעיקר למי שלומדים המון על השואה, וכמעט כלום על הקטל מסביב."
פרנק ויליאם וולבנק
פרנק ויליאם וולבנק (באנגלית: Frank William Walbank; 10 בדצמבר 1909 - 23 באוקטובר 2008) שנודע גם בכינוי F. W. Walbank היה היסטוריון בריטי.