cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ה ז'ה גאבור
נישואים
היא החליטה לעבור לקריירת משחק, והחלה להופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בסרט "מולן רוז'" משנת 1951 קיבלה לראשונה תפקיד ראשי. במהלך נישואיה לסנדרס ניהלה גאבור, החל משנת 1952, מערכת יחסים רומנטית עם נער השעשועים פורפירי רובירוסה. בשנת 1954 התגרשה מסנדרס. סנדרס נשא לאישה בשנת 1970 את מאגדה, אחותה הבכורה של גאבור (השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן).
ב-5 בנובמבר 1962 התחתנה גאבור עם הרברט האנטר. השניים התגרשו ב-3 במרץ 1966. זמן קצר לאחר מכן, ב-9 במרץ 1966 נישאה גאבור לג'שואה קוסדן הבן. השניים התגרשו ב-24 באוגוסט 1976, זמן קצר לפני נישואיה למייקל אוהארה, ב-27 באוגוסט באותה שנה. השניים התגרשו בשנת 1983 בעקבות מערכת יחסים רומנטית שהייתה לגאבור עם שחקן הקולנוע המקסיקני פיליפה דה אלבה, לו נישאה ב-13 באפריל 1983. נישואי גאבור ודה אלבה נערכו בטרם התגרשה מבעלה הקודם אוהרה, ולכן נישואים אלה בוטלו על ידה.
ב-14 באוגוסט 1986 נישאה גאבור לפרדריך, נסיך אנהאלט, בנה המאומץ של מריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט (כלתו של הקיסר וילהלם השני), הצעיר ממנה ב-26 שנה.
שלהי ימיה
ב-27 בנובמבר 2002 נפגעה גאבור בתאונת דרכים, ומאז הייתה מרותקת לכיסא גלגלים. ב-7 ביולי 2005 עברה שבץ. ב-18 בדצמבר 2016 נפטרה בגיל 99 לאחר התקף לב.
תורת המשחקים - מונחים
מונחים במשחקים שיתופיים
אם {1,2,3}=N, אז {(2,3),(1)}, {(3),(2),(1)}, {(1,2,3)}, {(3),(1,2)}, {(1,3),(2)} הם המבנים הקואליציוניים האפשריים.
התבלינים
היסטוריה
שם הלהקה התחיל כבדיחה פנימית של חברי הלהקה, כיוון שבחזרות הראשונות מתופף הלהקה, ליאור לוי, ניגן על קופסאות שימורים ותבלינים, בגלל חוסר בחלקים במערכת התופים שלו. מאוחר יותר הבינו שהשם הזה משקף את ההבדלים בין חברי הלהקה, שבאים מרקעים שונים, אופי מוזיקלי שונה וכל אחד מוסיף את הצבע והתבלין שלו. הסולן - שחר נהרי נוהג להתפשט על הבמה לעומת רועי לביא - גיטריסט וכותב הטקסטים העיקרי, חוזר בתשובה שעולה לבמה עם כיפה וציציות. גיל דקל, הבאסיסט, ודור אלגזי (גיטרה מובילה) מגיעים מרקע של ג'אז ופרוגרסיב רוק. המוזיקה של הלהקה משלבת בתוכה סגנונות רבים כגון ג'אז, פאנק, היפ הופ ועוד.
הלהקה התחילה את דרכה בתחילת שנות ה-2000, בתור להקת קאברים בעיר אילת ובנתה לעצמה קהל מעריצים מקומי. למרות שרק גיל דקל (באס) ודור אלגזי (גיטרה מובילה) הם אילתים מקוריים, רועי לביא (במקור מפתח תקווה), שחר נהרי (במקור מתל אביב) וליאור לוי (במקור מהקריות) גרו שנים רבות באילת, והלהקה נחשבת באילת ל"להקת הבית" של העיר וזוכה לתמיכה רבה מאוד. במהלך השנים התחלפו החברים בלהקה, והתחילו לעבוד על חומר מקורי ולנסות אותו בהופעות ברחבי העיר. קהל המעריצים של הלהקה הלך וגדל, יחד עם כמות החומר המקורי, ואחרי מספר ניסיונות להיכנס לפלייליסט של תחנות הרדיו בארץ, וקליפ לערוץ 24, החליטו חברי הלהקה לעבור לת"א, להופיע ברחבי הארץ ולעבוד על אלבום. בין היתר הופיעה הלהקה בתור חימום ללהקת "משינה", בפסטיבל ניצנים, סלקום ווליום, תיאטרון תמונע, בארבי, זאפה, רידינג 3 ועוד.
בשנת 2007, אחרי עבודה של מספר שנים, יצא אלבום הבכורה של הלהקה - "התבלינים". האלבום זכה לביקורות חיוביות בעיתונים בישראל ובתחנות הרדיו. הסינגלים מהאלבום "עדיף וכדאי", "אין סוף" והמצליח ביותר - "נמאס לי ממך" (מקום שישי בפלייליסט גלגלצ), זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, כמו גם בערוץ 24.
לאחר צאת האלבום, יצא הסינגל "הצד הטוב של החיים". במקביל המשיכה הלהקה בהופעות רבות ברחבי הארץ, כשבין השירים המוכרים הם מנסים גם שירים חדשים שיכללו באלבום נוסף בעתיד.
בשנת 2010, עם התקרבותו לדת, עזב רועי לביא, כותב הטקסטים העיקרי, את הלהקה. להופעות הצטרפו אורן וקנין בגיטרה המלווה והוד מושונוב על הקלידים, אך גרעין הלהקה נשאר ללא שינוי, חוץ מעזיבתו של רועי. שינוי נוסף הוא החלפת מנהל הלהקה. הלהקה, שנוהלה בעבר על ידי ליאור מילר הוחלפה להתנהל על ידי אורנה צרפתי (לשעבר מנהלת להקת "היהודים"), כיום הלהקה מנוהלת על ידי אלי בנזינו. עם השינויים בהרכב הלהקה ממשיכה להופיע ברחבי הארץ, במקביל לאיסוף חומרים והקלטות של אלבום נוסף.
בשנת 2013 הוציאה הלהקה ארבעה סינגלים: "הצד הטוב של החיים", "פנים בחשכה", "יקירתי" ו"זה לא מגניב", שהפיקו ביחד עם אייל מזיג לשעבר חבר הלהקה שהחליף את גיל דקל. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות חדש לקראת הוצאת הסינגלים שבמהלכו אירחו בהופעותיהם את רועי לביא, הזמרת ובוגרת העונה השנייה של התכנית כוכב נולד, שירה חן ואת מוש בן ארי.
בשנת 2019 התמודדו בעונה השביעית של "הכוכב הבא לאירוויזיון" וביצעו את השירים "נמאס לי ממך" ו-"TANGO" של מארינה מקסימיליאן בלומין.
א-טירה (חיפה)
א-טירה (בערבית: الطيرة, הייתה ידועה גם בשם טירת אל-לוז طيرة اللوز טירת השקדים) הייתה עיירה ערבית בחוף הכרמל, שתושביה גורשו במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, במקומה הוקמה העיר טירת כרמל.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופה הביזנטית בארץ ישראל. את אזור הכפר חקר לראשונה בסוף המאה ה-19 הדיפלומט השווייצרי אברהרד פון מילינן שסקר שלוש אמות מים שנבנו על תוואי אחד, כל השלוש הוליכו מים ממעיין עין קדם לעבר הכפר, המרוחק כשני קילומטרים ממערב למעיין. האמות נחפרו במסגרת חפירת הצלה בחודשים נובמבר 2000 - ינואר 2001.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות בתחומי טירת כרמל בעקבות עבודות פיתוח ובנייה שונות. בחפירות נחשפו שרידים ארכיטקטוניים רבים שהעידו שהיישוב התקיים ברציפות כ־1,700 שנה, החל בתקופה הרומית וכלה בעת החדשה וכן נמצאו מטבעות, כלי חרס, צמידי זכוכית וממצאי מתכת המעידים כי באזור התקיים יישוב מפותח כבר מהמאה השלישית לפני הספירה (התקופה התלמית).
במקורות מן התקופה הצלבנית נקרא המקום בשם Saint Iohan de Tire (סנט יוהאן דה־טירה). בחפירה ארכאולוגית נחשף קבר מתקופה זו, ובו טבעת ארד הנושאת עיטור דמוי פרח, ראש חץ מברזל ונר חרס כמעט שלם. חלקים ממבנה הקבר מקורם בכנסייה הגותית שניצבה שם.
בתקופה העות'מאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 52 בתים ו-286 תושבים בסנג'ק לַג'וּן. תושבי הכפר שילמו מס בסך 25% על גידולי חיטה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש, בסכום כולל של 26,000 אקצ'ה. בני טורבאי, מושלי סנג'ק לג'ון במרוצת המאות ה-16 וה-17, שחלק מהכנסותיהם הגיע מהמכסים במעגני חיפה וטנטורה, נהגו לשהות בא-טירה. ב-1579 הקימו בכפר מסגד, שבפתחו נקבעה כתובת לפיה "ציווה על בניית זה המקום המבורך האמיר עסאף". בין אנשי טירה לבין אנשי חיפה, כשהייתה עדיין עיירה נידחת, שררה יריבות. על פי עדותה של מרי אליזה רוג'רס בספרהּ "חיי יום-יום בארץ-ישראל", חיפה הותקפה ביום 26 בספטמבר 1855 בידי מאות מאנשי טירה והכפרים בשכנותה, שנסוגו רק מפני התגבורת הצבאית שסיפק הממשל העות'מאני.
בשנת 1870, ביקר הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
במרשם האוכלוסין משנת 1887 היו בכפר 2,555 תושבים, כולם מוסלמים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בא-טירה הייתה אוכלוסייה של 2,346 נפש, כולם מוסלמים למעט 9 נוצרים ויהודי אחד. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 624 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 3,191 תושבים, כולם מוסלמים למעט 17 נוצרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים שלושה מחנות צבא בשטח המישורי לאורך החוף בין א-טירה לכפר סמיר וחוף כיאט. המחנות שימשו את חיל החימוש, חיל התותחנים ומחסני אספקה של הצבא הבריטי.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 5,270 תושבים, 5,240 מוסלמים, ו-30 נוצרים. שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 45,262 דונם. אשר מתוכם הוקצו 3,543 לחקלאות שלחין,ו- 16,219 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה היהודית.
ב-12 בדצמבר 1947 התקיף האצ"ל את כפר. הרג 13 אנשים, פוצץ בית על יושביו וגרם נזק למספר בתים נוספים. בין ההרוגים היו גם ילדים וזקנים. דיווח של האצ"ל מדבר על קבוצה של כ-20 חמושים, שהגיעו קרוב לבתים בשולי הכפר, זרקו לעברם רימונים, וירו מנשקם האישי. חוליה אחת פרצה לבית, שפכה לתוכו בנזין והעלתה אותו באש. אחר כך התקרבה החוליה לבית שני, הניחה בו מטענים ולאחר הפעלת מנגנוני ההצתה, נסוגה מן המקום. כעבור מספר שניות נשמעה התפוצצות והבית נהרס עד היסוד. לבסוף נסוגו אנשי האצ"ל דרך המטעים לכיוון כביש החוף, שם חיכה להם רכב מילוט. למחרת היום יצאה משלחת מהכפר לקהיר לבקש עזרה מהוועד הערבי העליון.
בין 21 ל-24 באפריל 1948, גדלה מאוד אוכלוסיית הכפר בשל זרם פליטים שהגיע אליו מחיפה. ב-22 באפריל 1948, יום כיבוש חיפה בסוף הקרב על חיפה, נערכה התקפה רחבה על טירה, במקביל למתקפה של כוחות ההגנה על חיפה. מטרת המתקפה הייתה ככל הנראה למנוע הגעתם של כוחות ערביים נוספים לאזור ולכפר. לאחר ההתקפה הציע צבא ההצלה להעביר משפחות לירדן. ב-23 באפריל 1948 הופיעו גם סירות מהים והציעו את שירותם להעברת משפחות לחופי לבנון.
שלושה ימים אחרי כיבוש חיפה, היה ניסיון נוסף של כוחות ההגנה לכבוש ולהשתלט על א-טירה, לאחר שבמשך חודשים רבים חסם הכפר את התחבורה היהודית בכביש החוף. המתקפה החלה באמצע הלילה של 25 באפריל 1948. במתקפה נעשה שימוש במרגמות ומקלעים. כוח בריטי הגיע במהרה למקום והפסיק את המתקפה, אך היא חודשה למחרת אחרי עזיבת הכוח הבריטי. הכוח הבריטי סייע בפינוי נשים וילדים מהכפר למקום מבטחים מחוץ לכפר. ב-5 במאי התקיים עוד מבצע פינוי משפחות מא-טירה למקומות מבטחים, וכ-600 אנשים הועברו לאזור ג'נין ושכם. מאות גברים נותרו בכפר כדי להגן עליו.
לאחר הקמת מדינת ישראל
הכפר נכבש על ידי צה"ל ב-16 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים שבין שתי ההפוגות. בהתקפה הזו, שבמהלכה נכבשו גם כפר לאם ואל-סרפנד, נעשה שימוש בפעם הראשונה בספינות מלחמה שהפגיזו את הכפר מהים. התושבים האחרונים שהיו עדיין בכפר, גורשו לכיוון ג'נין, שכם וטולכרם, חלקם נלקחו בשבי. במהלך הכיבוש נהרג רק חייל צה"ל אחד, ובצד הערבי נמנו עשרות הרוגים.
לפי דיווח בעיתון הארץ, הקרב על העיירה החל עם תום ההפוגה הראשונה, בידי צה"ל הוחזקו 3 מחנות הצבא באזור וכוח עיראקי החזיק במחנה הקרוב לעיירה, לשעבר בית ספר לארטילריה של הצבא הבריטי במזרח התיכון. בין המחנות של שני הצדדים חצצה גדר. ביום ה' בבוקר עבר את הגדר ונכנס לטירה אברהם ספקטור, "מוכתר הר הכרמל", שדרש להיפגש עם מוח'תאר טירה. החיילים העיראקים סירבו וספקטור מסר להם את הדרישה להיכנע. מאחר שטירה נמצאת בתחום המיועד למדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה. ניתנה להם שהות עד 4 אחה"צ יום הי. שעתיים לאחר שעבר מועד זה ב־6 אחה"צ, לאחר שלא נתקבלה כל תשובה, נכנסו כוחות צה"ל לפעולה. תחילה נכבשו 3 גבעות על הכרמל, החולשות על טירה ממזרח. אותה שעה יצא כוח נוסף מדרום-מזרח למקום. חיל האוויר ערך הפצצה אווירית במקביל להפצצה ארטילרית מתותחים שנמשכה כל הלילה. בשעה 8 בבוקר נכנסו הכוחות לעיירה וכבשו אותה כמעט ללא התנגדות. בתום הקרב נשארו בטירה כ-300 תושבים.
ב-20 ביולי 1948, פרסמה העיתונאית ברכה חבס כתבה בעיתון דבר בה דיווחה על ביקור שערכה בטירה זמן קצר לאחר כיבושה. היא כתבה:.
בעקבות ההפגזה הכבדה נפגעו רבים מבתי הכפר, אחר כך נכנסו חיילי צה"ל, ובעקבותיהם גם בוזזים שהרסו חלק מהבתים. בסוף 1948 הוחלט לשכן עולים בבתי הכפר ותוך חודשים ספורים שכנו בו 700 משפחות, כ-2,900 נפש בסך הכל, שהחלו בשיקום ההריסות. חלקם החלו לעבד את אדמות הכפר, אחרים השתלטו על חנויות ובתי מלאכה נטושים. בית הספר של הכפר שנבנה בתקופת המנדט החל לשמש את התושבים החדשים. העולים שיושבו בכפר היו בעיקר יוצאי בולגריה, פולין, טורקיה וצ'כוסלובקיה.
מא-טירה לטירת כרמל
מספר משפחות ערביות שעזבו חזרו להתגורר בא-טירה, אך כל בתי הכפר נתפסו על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים. אחר כך הוכרזו רבים מהם כמבנים מסוכנים וגם משפחות יהודיות שגרו בהם פונו והם נהרסו בשנות ה-60
רוסתם בסתוני, חבר הכנסת הערבי הראשון שכיהן מטעם מפלגה ציונית, היה יליד א-טירה.
מבנים ששרדו מא-טירה
במשך השנים רוב המבנים שהיו בא-טירה נהרסו, אך מספר מהם שרדו, ביניהם:
תמונות
מבנים ששרדו מא-טירה
מפות היסטוריות של א-טירה
מיסטר ברוקס
מיסטר ברוקס (באנגלית: Mr. Brooks) הוא סרט קולנוע שבוים על ידי ברוס א. איוונס. בסרט משתתפים השחקנים קווין קוסטנר וויליאם הרט. הסרט יצא לאקרנים ב-1 ביוני 2007.
הסרט צולם בשרבפונט, לואיזיאנה.
עלילה
ארל ברוקס (קווין קוסטנר) הוא הבעלים של חברה מצליחה, בעל, ואב לנערה. בתחילת הסרט זוכה ארל בפרס "איש השנה" בלשכת המסחר שבפורטלנד. ארל ברוקס לוקה בפיצול אישיות, וה'אני' השני שלו הוא מארשל (ויליאם הרט), אשר מכור למעשי רצח. ארל משוחח, מתייעץ ואף מתווכח עם מארשל, בתוך ראשו. לאחר קבלת תואר "איש השנה", יוצא ארל ברוקס לרצוח של זוג רקדנים לאחר שלא רצח במשך שנתיים. אף על פי שהתכנון של הרצח היה מושלם, הוא מבצע טעות ויורה למוות בזוג כאשר החלון שבחדרם לא כוסה בווילון.
ארל משתתף בפגישות של "אלכוהוליסטים אנונימיים" ואומר למארשל שזה מה שמנע ממנו לבצע מעשי רצח במשך שנתיים. ביום שלמחרת, ג'יין, בתו של ארל, חוזרת לביתו ומודיעה שהיא נשרה מהלימודים ושהיא בהריון, אך ארל חושש שהיא מסתירה דבר רציני יותר. במקביל, לחייו של ארל נכנס אדם המכנה את עצמו בשם "מיסטר סמית'", צלם חובב שנהג לצלם את זוג הרקדנים באקטים מיניים, וצילם את ארל בחדרם של הזוג במהלך הרצח. "מיסטר סמית'" מודיע לארל שהוא יודע שארל הוא הרוצח הסדרתי הידוע בשם "רוצח טביעת האצבע". מיסטר סמית' דורש מארל לקחת אותו לרצח הבא שיבצע, וארל מסכים בלית ברירה, אף על פי שלפני כן נשבע שלא ירצח יותר.
בינתיים, הבלשית טרייסי אטווד (דמי מור) לוקחת על עצמה את התיק של "רוצח טביעת האצבע" וניגשת מיד לתחקר את מיסטר סמית' (ששמו האמיתי הוא באפורד). טרייסי מאמינה שהוא מסתיר פרט מסוים לגבי הרצח. במקביל, טרייסי מתמודדת עם בעלה לשעבר אשר דורש פיצויי גירושין, ורוצח סדרתי שנמלט הידוע בשם "מיקס" אשר אותו טרייסי כלאה בעבר, וכעת מנסה לנקום בבלשית. "מיקס" תוקף את טרייסי ברחוב, אך היא מצליחה להימלט.
בלשים מגיעים לביתו של ארל כדי לתחקר את בתו שעזבה את בית הספר מיד לאחר שתלמיד בבית ספרה נרצח באמצעות גרזן. בתו מכחישה כל קשר לרצח, אך ארל חושש שהיא הרוצחת, וכמוהו, גם היא מכורה למעשי רצח. כדי להצילה ממאסר, הוא נוסע לבית ספרה ורוצח תלמיד נוסף באותה דרך שבה נרצח התלמיד הקודם, בזמן שבתו נמצאת בביתו, כדי ליצור רושם שהמעשה בוצע על ידי רוצח סדרתי שנמצא באזור. במקביל ארל ומארשל מתכננים כיצד להיות צעד אחד לפני מיסטר סמית', ולומדים כל מה שהם יכולים לגבי הבלשית טרייסי שרודפת אחריהם.
ארל ומיסטר סמית' מגיעים לזירת הרצח, ומתברר שהקורבנות שלו הם בעלה לשעבר של טרייסי ופרקליטתו. מרוב פחד, מיסטר סמית' מרטיב את מכנסיו, ומותיר שלולית של שתן על רצפת הבית. לאחר שארל רוצח את הקורבנות, מיסטר סמית' שמח ומאוחר יותר שלף אקדח אל עבר ארל במכוניתו. ארל מציע לבצע את הרצח בבית קברות. בבית הקברות מבקש ארל ממיסטר סמית' שירה בו כך שיפול לתוך קבר פתוח. סמית' לוחץ על ההדק, אך האקדח אינו יורה. ארל מגלה לסמית' שהוא חיבל באקדח, כדי שיוכל לשנות את דעתו בנוגע למותו. ארל רוצח את סמית' ומשליך אותו לקבר. דגימת ה-DNA של השתן בזירת הרצח האחרונה תעיד על כך שסמית' הוא למעשה "רוצח טביעת האצבע".
טרייסי עורכת חיפוש בדירתו של מיסטר סמית' אף על פי שלא קיבלה צו חיפוש, וחושדת שהוא "רוצח טביעת האצבע". כשהיא נכנסת לדירתו, היא מוצאת דירה ריקה, והדבר היחידי שהיא מוצאת הוא הכתובת שאליה כל הרהיטים מובלים. בשלב זה, נשלח בלש לעצור אותה בחשד לרציחתם של בעלה לשעבר ופרקליטתו. היא נמלטת מהבלש ומגיעה לכתובתו החדשה של סמית', שם היא פוגשת במקרה את "מיקס". במקום מתפתח קרב יריות שמסתיים בהתאבדותו של מיקס.
ארל לחייו הרגילים, ומתחייב לא לרצוח עוד. כעת הוא חושש מבתו אשר לוקה באותה התמכרות, ועלולה לרצוח אותו. במקביל ארל רומז לטרייסי ש"רוצח טביעת האצבע" אינו מי שהיא חושבת שהוא, ומוציא ממנה פרטים על חייה כמו גם מרמז שפגישתה עם "מיקס" בכתובתו החדשה באפורד לא הייתה מקרית אלא "ניתנה לה במתנה" על ידי ארל עצמו.
בסצנה האחרונה, ארל עולה לקומה השנייה לחדר השינה של בתו. כאשר ארל מנשק את בתו הישנה, היא דוקרת אותו בגרון באמצעות מספריים וצופה בו מדמם למוות. ארל מתעורר, ומתברר לו שזה היה רק חלום. הסרט מסתיים בתפילה שבה הוא נפתח: "עזור לי לקבל את מה שאין ביכולתי לשנות".
עונת 1979/1980 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1979/1980 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה ה-14 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-30 באוקטובר 1979 והתחרות הסתיימה ב-19 במרץ 1980. בתחרות השתתפו 22 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ בהם נקבעו 5 עולות לשלב הבתים. לקבוצות אלו התווספה גבטי קאנטו (מחזיקת הגביע), פרק ליידן (הולנד) וברצלונה. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת משחק בית/משחק חוץ והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בניצחון של פלקנסטרו אמרסון וארזה מאיטליה, בפעם השנייה בתולדות המועדון. גבטי קאנטו מאיטליה השתתפה בגמר בפעם הרביעית ברציפות, אך השנה הפסידה.
שלב הבתים
בית א'
בית ב'
ישראל בתחרות
הפועל רמת גן הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב הראשון בו היא ניצחה את "אמיקל" מלוקסמבורג 91-105 ו-83-99. בשלב השני היא נפגשה עם זאדאר והפסידה 80-75, 90-96.
דונאדין
דוּנאֵדָיִן (ביחיד דוּנָדָן) הוא כינוי לאנשי נומנור: "הנומנורים", בלגנדריום של ג'.ר.ר. טולקין. משמעות השם בסינדארין היא 'אנשי המערב', מלשון 'דוּן' מערב ו-'אֵדַיִן' אנשים.
נומנור
בתחילת העידן השני, הולאר העניקו את האי נומנור לאדין, בני האדם שלחמו בעידן הראשון לצד האלפים, כנגד מורגות' בקרבות בלריאנד. בימי גדולתה, נומנור הייתה האדירה והמפוארת בממלכות האדם שידע העולם. אנשי נומנור חיו חיים ארוכים מבני אדם רגילים אך היו בני תמותה, ולכן נאסר עליהם להתקרב לולינור שבמערב, אליה זכו להיכנס רק בני האלמוות.
במרוצת הזמן, אנשי נומנור הפכו לחמדנים ולמושחתים, וחפשו לשווא דרכים להאריך את חייהם. בשנת 3319 לעידן השני, בעצת סאורון, יצא מלך נומנור האחרון אר פרזון עם הצבא האדיר שאי פעם ראה העולם לוולינור כדי לתבוע מהולאר את האלמוות, אך אילובטר, יוצר העולם, התערב בנעשה והטביע את נומנור במצולות הים.
גולי נומנור
קומץ נאמנים לולאר, ובראשם אלנדיל, ובניו איסילדור ואנריון, הצליחו להינצל והגיעו בספינות לארץ התיכונה. הם הקימו את ממלכת גונדור בדרום וארנור בצפון.
במשך העידן השלישי גזע הדונאדין נתדלדל, אומנם ממלכת גונדור ידעה ימים יפים ולזמן מה הזכירה את עוצמת נומנור משכבר, אך במשך הזמן הדונאדין, מייסדיה התחתנו והתערבו עם בני האדם הנחותים של הארץ התיכונה, דבר זה גרם לקיצור חייהם והחלשות גזעם. ממלכת ארנור הותקפה קשות על ידי ממלכת אנגמאר ונחרבה בסופו של דבר על ידי המלך המכשף, אך שרידי אנשיה המשיכו לחיות ביערות ארידור, ביניהם היו צאצאי אלנדיל שמצאו בית חם בריבנדל. שם בביתו של אלרונד שושלת אלנדיל הצליחה לשרוד ודווקא שם נשמר טוהר הגזע הנומנורי. הדונדן אראגורן בן אראתרון היה מצאצאי אלנדיל, הוא נהיה בסוף עלילת שר הטבעות למלך גונדור וככל הנראה שיקם את ממלכת ארנור ואיחד את שתי הממלכות.
שימושים
אומנם השם "דונאדין" מתייחס לאנשי נומנור גם לפני חורבן הממלכה, אך בשר הטבעות השימוש בשם זה הוא בעיקר על אנשי הממלכה החרבה ארנור, אם כי פעמים בודדות השם מתייחס גם על אנשי גונדור.
גילדה (אקולוגיה)
באקולוגיה, גילדה היא קבוצת מינים במערכת אקולוגית מסוימת המנצלים את אותם המשאבים, אך המפגינים הסתגלויות אבולוציוניות שונות המאפשרות להם לדור בכפיפה אחת, תוך הפחתת היריבות ביניהם ויצירת מערכת יציבה פחות או יותר. כך לדוגמה, גילדת "אוכלי הזרעים" תכלול בתוכה מיני נמלים, מכרסמים וציפורים. הגילדה היא מונח מופשט המתאר תפקוד ביולוגי החורג מגבולות הקרבה המשפחתית והשפעות הסביבה הייחודית.
המונח "גילדה" שימש לראשונה את ריצ'רד ב. רוט (Richard B. Root) ב-1967 לתיאור קבוצת מינים ביולוגיים אשר "מנצלת אותם משאבים סביבתיים בצורה דומה", וצמח מהצורך האקולוגי לטפל בהשפעות של אבולוציה מקבילה. האקולוג אשר מנתח את היחסים בין האורגניזמים לסביבתם, נבדל בהשקפתו מחוקר האבולוציה אשר מתעניין במקורו של האורגניזם ובהשתלשלות ההתאמות שהופיעו או נעלמו במרוצת הזמן (או המרחק). מאז עבר המונח "גילדה" טשטוש מסוים ובמקרים לא מעטים הפך למושג נרדף לחברה. ב-1996 פרסמו John E. Fauth et. all בכתב העת The American Naturalist מספר כללים להגדרת מושגים באקולוגיה של חברות, והגדירו את הגילדה כקבוצת מינים "במנותק מקרבתם המשפחתית ומתפוצתם הגאוגרפית, המנצלת משאב משותף".
חשיבות הגילדה באה לידי ביטוי מיוחד כאשר עוסקים בחקר ההשפעות התחרותיות בין מינים. התחרות בין מינים השייכים לאותה הגילדה גבוהה, בעוד התחרות בין מינים השייכים לאותה הסדרה (ולעיתים אף לאותה המשפחה) לעיתים קרובות אינה גבוהה. חלק מהסיבה הוא מנגנון ההתמיינות האבולוציוני אשר כולל בתוכו מרכיב לירידה בתחרות בין האוכלוסיות העוברות התמיינות (חלוקה למינים).
באוקאו
באוקאו (בטטום: Baukau) היא עיר הבירה והעיר המרכזית במחוז באוקאו השייך למדינה מזרח טימור וממוקם בחלקה המזרחי. העיר ממוקמת 122 ק"מ מצפון־מזרח לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של כ־15,000 תושבים.
בתקופת הכיבוש הפורטוגזי במזרח טימור המחוז היה ידוע בשם וילה סלזר (Vila Salazar) אך לאחר מכן שונה שמו לבאוקאו.
הרס באוקאו
6 קילומטרים מהעיר נמצא שדה התעופה בעל המסלול הארוך ביותר במדינה והוא אחראי לקבלת המטוסים שאינם יכולים לנחות בשדה התעופה של דילי. שדה זה שימש כשדה התעופה הראשי של המדינה לפני הפלישה האינדונזית ב-1975.
דאנבאלו מולמאטיוס
דאנבאלו מולמאטיוס (באנגלית: Dunvallo Molmutius; בוולשית: Dyfnwal Moelmud; 380 לפנה"ס לערך) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
על פי ג'פרי, הוא היה בנו של קלוטן, מלך קורנוול, והיה הראשון שהצליח להשיב סדר לממלכה בעקבות מלחמת האזרחים שהחלה בין פורקס הראשון לבין אחיו פרקס.
דאנבאלו הביס את פינר (Pinner) מלך לואגריה בקרב. לאחר תבוסה זו חברו נגדו ראדאוקוס (Rudaucus) מלך קאמבריה וסטאטריוס (Staterius) מלך אלבה ופלשו לארצו: לאחר קרב שהסתיים בתיקו, לבש דאנבאלו ו-600 מאנשיו את מדי חיילי הצבאות שיצאו נגדו ובהסוואה זו חדר למחנה אויביו והרג את שני המלכים.
בעקבות ניצחונו הכריז דאנבאלו על עצמו כמלך בריטניה וחוקק חוקים שנקראו חוקי מולמאטין על שמו.
דאנבאלו שלט 40 שנה בממלכה ולאחר מותו נקבר במקדש השלום בטרינוואנטום (לימים לונדון). לאחר מותו החלה מלחמת אזרחים בין שני בניו - בלינוס וברניוס.
הכנה משבת לחול
הכנה משבת לחול הוא איסור עשיית מעשים משבת לצורך ימי החול שלאחריה, אף באופן שאין בעשייתם משום איסור מלאכת שבת.
הראשונים סוברים שאיסור זה הוא מדרבנן.
מקור וטעם האיסור
האיסור מופיע ב בסוגיה הידועה בשם "קניבת ירק", והנידון שם הוא לעניין לנתק עלים מהקלח על מנת לחתוך אותם לאחר שבת.
בראשונים הובאו שלושה טעמים לאיסור הכנה:
הדחת כלים
בעניין הדחת כלים נאמר בברייתא:. וכן פסק ברמב"ם.
היתרים אלה תלויים בכך שיודע שישתמש באותן הכלים במהלך השבת, אך אם יודע שלא ישתמש בהן - אסור. אם מסופק אם יצטרך לכלים אלו במהלך השבת, נחלקו האחרונים בדבר.
עמק האלבה בדרזדן
עמק האלבה בדרזדן (גרמנית Dresdner Elbtal) היה אתר מורשת עולמית השוכן בעמק הנהר אלבה בעיר דרזדן, דרומית-מזרחית וצפונית-מערבית לה. אורכו של השטח עומד על 18 ק"מ ורוחבו נע בין חצי ק"מ לשלושה ק"מ. המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, ובשנת 2006 הוא נכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל הקמת גשר ואלדשלוסשן (Waldschlößchenbrücke) ממזרח למרכזה של דרזדן. בשנת 2009 בוטלה הכרזתו של עמק האלבה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
אזור העיר דרזדן היה מיושב כבר באמצע האלף ה-2 לפנה"ס, ויישובים הוקמו מעל מפלס ההצפה של נהר האלבה. התושבים עסקו בדיג, בגידול גפנים ובחוואות. מקורה של דרזדן עצמה ביישוב סלאבי על הגדה הצפונית של הנהר, שכונה "דרזדזאני" (Drezdzany), היינו, "תושבי החורש שבמישור". העיר העתיקה שעל הגדה הדרומית נוסדה כיישוב גרמאני, ונזכרה לראשונה במאה ה-13. העיר נבנתה מחדש ובוצרה לאחר שרפה ב-1491, והייתה למקום הראשון בגרמניה שקיבל את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1539. החל ב-1547 הייתה העיר לבירתם של הנסיכים הבוחרים של סקסוניה, וידעה תקופת פריחה במאה ה-16.
לאחר שרפה נוספת בסוף המאה ה-17 נבנתה העיר העתיקה ("Altstadt") בסגנון הבארוק והרוקוקו, "העיר החדשה" (Neustadt) נבנתה מחדש ו"פרידריכשטאט" (Friedrichstadt) נוסדה צפונית-מערבית לעיר העתיקה. השם "העיר החדשה" יוחד לבסוף לכל הגדה הצפונית של האלבה, בעוד שהכינוי "העיר הישנה" תיאר את חלקה שמדרום לנהר. במחצית השנייה של המאה ה-18, לאחר מלחמת שבע השנים, נהרסו ביצורי העיר, והחל מסוף המאה עלתה חשיבותו של הנהר כעורק ספנות. על שתי גדותיו נסללו "נתיבי גרירה" לאוניות (Leinpfad), ואלה קיימים עד היום. חיבור העיר במסילת רכבת לברלין וללייפציג במאה ה-19, הביא לפריחה כלכלית בדרזדן ובסביבותיה, והדבר הביא לשיפור נתיב השיט בנהר. למעט האי פילינץ, פונו האיים הקטנים בנהר וגדות החול הרדודות הועמקו. לאורך הנהר נבנו סכרים, ויובליו הישנים נותקו ממנו על מנת לשפר עוד את איכות השייט. עם זאת, יובלים ישנים אלה ממשיכים ומהווים חלק מהמערכת האקולוגית של הנהר גם כיום. השדות החקלאיים הפכו עם הזמן לשדות מרעה ולגנים, והשטח הבנוי התפתח אל הפרוורים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ערכו של הנוף הוכר באופן רשמי בשנות ה-30 של המאה ה-20 וזכה להגנה בחוק בשנת 1941. מרכזה של דרזדן חרב בהפצצה קשה מן האוויר באמצע חודש פברואר 1945, אך שוקם על ידי הרשויות של גרמניה המזרחית ושל גרמניה המאוחדת לאחריה. לגדות הנהר ולעיר נגרמו נזקים כבדים בשיטפון שפקד את האזור באוגוסט 2002, ושבמהלכו עלה מפלס מי הנהר ב-8.9 מטר. שיטפון נוסף בשנת 2006 הסב נזקים פחות כבדים בשל היערכות הרשויות מבעוד מועד. נזקיהם של שני השיטפונות תוקנו מאז.
האתר
רוחבו של השטח הירוק על שתי גדותיו של הנהר נע בין 50 ל-100 מטר, שטחים אלה נותרו ברובם פנויים ממבנים והוגדרו כשטחי הצפה. שטחים אלה מתרוממים בהדרגה בצורת טרסות והופכים לגבעות, והם נוצלו בעבר לשם נטיעת גפנים. חלק מהם קיים עד היום, אך רובם הפכו במהלך המאה ה-19 לווילות לאוכלוסייה האמידה של הסביבה, לגנים ולפארקים. האי הקטן פילינץ (Pillnitz) במרכזו של הנהר מוגדר כאזור שימור טבעי והוא סגור למבקרים. חלק מהכפרים העתיקים שימרו את אופיים המסורתי כפי שהיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. המבנים החשובים ביותר מחוץ למרכז העיר הם שלוש הווילות על גבעת לושווייץ (Loschwitz). טירת אלברכטסבורג (Schloss Albrechtsburg) ווילה שטוקהאוזן (Villa Stockhausen) נבנו בסגנון אנגלי אגב אימוץ רעיונות מהרנסאנס האיטלקי, וארמון אקברג (Eckberg) הוקם בסגנון הרומנטי המאוחר.
העמק קיבל את מראהו הנוכחי לאחר המהפכה התעשייתית ושיפור עורק הספנות בנהר. בתקופה זו הוקמו מעל הנהר גשר הפלדה שנודע בשם "הנס הכחול" (Blaues Wunder), גשר לרכבת מונורייל והפוניקולר התלוי "שוובבאן דרזדן" (Schwebebahn Dresden). ספינת קיטור שהוכנסו לשירות החל ב-1879 ורציפי הנוסעים, שנבנו על גדות האלבה בשנת 1900 לערך, נמצאים עדיין בשימוש. באזור אוסטראגהגה (Ostragehege) ממערב לדרזדן, מתעקל הנהר בעיקול חד ומצידו הדרומי נחפרה תעלת הצפה. במקום שכן גן איילים במאה ה-16 ובמאה ה-17, שחלקו הפך למקום אחסון לבעלי חיים ולבית מטבחיים בתחילת המאה ה-20, והיתר היה לפארק. בית המטבחיים מותאם בהווה לשמש כיריד תערוכות.
ביטול ההכרזה
ב-11 ביולי 2006 הכלילה ועדת המורשת העולמית את האתר ברשימת האתרים הנמצאים בסיכון, וזאת בשל תוכניות להקמת גשר ואלדשלוסשן ממזרח למרכזה של דרזדן:
אף שהקמת הגשר אושרה במשאל עם בשנת 2005, החליטה מועצת העיר דרזדן ב-20 ביולי 2006 לעצור את המכרז להקמת הגשר. לאחר התדיינות משפטית, אולצה מועצת העיר לאפשר את תחילת העבודות בסוף שנת 2007. בחודש יולי 2008 החליטה ועדת המורשת העולמית כי אם הקמת הגשר לא תופסק והנזק שנגרם לאתר עד כה לא יתוקן, הוא יוסר מרשימת המורשת העולמית בשנת 2009. לאחר שלא תוקנו הליקויים לפי דרישת אונסק"ו הוחלט ב-25 ביוני 2009, בישיבה השנתית של ועדת המורשת העולמית, לבטל את ההכרזה. הייתה זו הפעם השנייה שבה בוטלה הכרזה על אתר כלשהו כאתר מורשת עולמית, לאחר שב-2007 בוטלה ההכרזה על מקלט הראם הלבן שבעומאן.
באק ג'ונסון
אלפונסו "באק" ג'ונסון הבן (באנגלית: .Alphonso "Buck" Johnson Jr; נולד ב-3 בינואר 1964) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק, בין השאר, במשך שבע עונות בליגת ה-NBA. שיחק בעמדת הסמול פורוורד. גובהו 2.01 מטר.
קריירה
כנער שיחק כדורסל בליגת התיכונים במסגרת בית ספר תיכון בברמינגאהם, אלבמה. הוא שיחק בליגת המכללות בקבוצת אלבמה קרימזון טייד מאוניברסיטת אלבמה.
ב-1983 זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב באליפות העולם לנוער שנערכה בספרד.
בשנת 1986 הוא נבחר למקום ה-20 בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA (דראפט 1986) על ידי היוסטון רוקטס ושיחק בשורותיה בשנים 1986 - 1992. עונה נוספת הוא שיחק במדי הוושינגטון בולטס. לאחר מכן הצטרף לקבוצה מליגת ה-CBA ובה שיחק עונה חלקית.
עונתו הטובה ביותר הייתה 1990/91, שבה השתתף ב-82 משחקים וקלע 14.8 נקודות למשחק. בסך הכל השתתף ב-505 משחקי NBA וקלע 4617 נקודות בסך הכל, ממוצע של 9.1 נקודות למשחק.
בעונת 1993/94 שיחק בטופאש בורסה מהליגה הטורקית.
פרסונה (להקה)
פֶּרסוֹנֶה (באספרנטו: Persone) היא להקת רוק מסטוקהולם, שוודיה, שהוקמה ב-1986. שירי הלהקה מקוריים וכתובים באספרנטו. שם הלהקה הוא דו-משמעי באספרנטו: "באופן אישי" ו-"באמצעות צליל". הלהקה מופיעה באירועים בינלאומיים לצעירים דוברי אספרנטו כדוגמת IJK ו-IS.
באק ג'ונסון
קריירה
בעונת 1994/1995 שיחק בהפועל תל אביב. הוא הצטיין בשורותיה ובמשחק נגד פאוק סלוניקי היוונית קלע 41 נקודות וקטף תשעה כדורים חוזרים. בישראל קיבל את הכינוי "הפנתר הוורוד". בעונה לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת אפולון פטרס מיוון.
פרסונה (להקה)
היסטוריה
"פרסונה" הוקמה עבור הופעה בודדת בפסטיבל תרבות האספרנטו (KEF) הראשון. הרעיון ללהקה ולשם נולד במוחו של בוריה לונד. לאחר חודשיים של הופעות ביתיות, ב-17 במאי 1986, באופסלה, התקיימה הופעת הבכורה. ההצלחה הייתה מידית.
באק ג'ונסון
קריירה
בעונת 1996/97 חזר לישראל והצטרף למכבי תל אביב. במשחק נגד הפועל ירושלים ירק על השופט והורחק. במשחק אחר נגד ירושלים הכה בפניו את שחקנה בילי תומפסון, והושעה בשל כך ממספר משחקים.
בתום העונה בה זכה באליפות עם מכבי תל אביב, עבר לשחק בג'ירונה הספרדית, ובהמשך חזר ליוון ושיחק בקבוצות היראקליס סלוניקי, דפני ובפרישטרי. ב-2005 הצטרף לברמינגהאם מליגת ה-ABA בארצות הברית ובתום העונה פרש ממשחק.
פרסונה (להקה)
היסטוריה
עד שנת 2000 הופיעה הלהקה בכ-40 פסטיבלים וכנסים בינלאומיים של צעירים דוברי אספרנטו ב-12 מדינות באירופה, והוציאה 5 אלבומים.
בשנת 2001 גרופ וונרגרן עברו לגרמניה, גרופ לדרום וונרגרן לצפון, ווייס נותר בסטוקהולם. מאז הלהקה כמעט ואינה פעילה.
הירי בנאקון ראטצ'אסימה
הירי בנאקון ראטצ'אסימה הוא פיגוע ירי שביצע חייל מהצבא המלכותי של תאילנד ב-8 ו-9 בפברואר 2020 בעיר נאקון ראטצ'אסימה שבתאילנד ובו נהרגו לפחות 29 בני אדם ונפצעו לפחות 58 נוספים. הפיגוע היה אירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בתולדות תאילנד.
המפגע
היורה היה ג'אקראפאנת' ת'ומה (จักรพันธ์ ถมมา), חייל בן 32 בדרגת סמל בגדוד החימוש ה-22 בצבא התאילנדי ששימש כצלף.
הירי
האירוע החל בשעה 15:30 במחנה הצבאי סוראתמפיתאק (ค่ายสุรธรรมพิทักษ์), כאשר היורה התעמת עם מפקדו, אלוף-משנה אננת'ארוט קראסה. הוא חטף את נשקו של המפקד, אקדח סמית' וסון מודל 29, וירה במפקד ובחמותו של המפקד.
לאחר מכן גנב ת'ומה רובה סער מדגם HK33 של הקלר וקוך, כשהוא הורג חייל נוסף. הוא גנב רכב HMMWV צבאי ופצע את הנהג. הוא פתח באש ופצע שני שוטרים ושני אזרחים, כשהשוטרים סופגים את היריות בעיקר בגבם וברגליהם.
התבצרות
לאחר שנמלט החל ת'ומה לירות בהולכים ברחוב, כשבין היתר הוא ירה מחוץ למקדש בודהיסטי. הוא הגיע עם רכבו לקניון "טרמינל 21 קוראט", יצא מהרכב והחל לירות. הוא הרג שם לפחות 21 אזרחים, כשארבעה מתוכם מתו בבית החולים. הוא ירה ופוצץ מכל גז ולאחר מכן לקח 16 בני ערובה והתבצר בקומה הרביעית של הקניון. חלק מבני הערובה הצליחו ליצור קשר עם בני משפחתם ולדווח על לכידתם.
היורה שידר את האירוע בסטרימינג בשידור חי בחשבון הפייסבוק שלו, שהושבת לאחר זמן קצר על ידי חברת פייסבוק.
שוטרים וחיילים הסתערו על הקניון ודרשו את כניעתו של ת'ומה, אך זה הגיב ביריות, הרג שוטר ופצע שלושה נוספים. הוא נשאר בקניון מספר שעות, במהלכן אמו הובאה למקום על ידי הרשויות כדי לנסות לשכנע אותו להיכנע.
סיום האירוע
ב-9 בפברואר 2020, בשעה 9:13 בבוקר, הודיעה משטרת תאילנד כי המפגע נורה ונהרג בחילופי אש עם שוטרים.
שחייה באולימפיאדת אתונה (2004)
אולימפיאדת אתונה (2004) נערכה באתונה, יוון. תחרויות השחייה נערכו בין ה-14 באוגוסט 2004 ל-21 באוגוסט 2004. 32 משחים נערכו במשחקים אלו (16 לנשים ו-16 לגברים), בהשתתפות 937 משתתפים (393 נשים ו-544 גברים) מ-152 מדינות.
השחייניות הבולטות
פטריה תומאס זכתה ב-4 מדליות, 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ג'ודי הנרי  זכתה ב-3 מדליות זהב, נטלי קוגלין  זכתה ב-5 מדליות, 2 מדליות זהב, 2 מדליות כסף ומדליית ארד אחת, יאנה קלוצ'קובה  זכתה ב-2 מדליות זהב, אוטיליה ינדז'ייצ'אק  זכתה ב-3 מדליות אחת זהב ו-2 כסף, אינגה דה ברוין  זכתה ב-4 מדליות, מדליית זהב אחת, מדליית כסף אחת ו-2 מדליות ארד, קירסטי קובנטרי, לור מנודו , לייזל ג'ונס  וקייטלין סנדנו  זכו כל אחת ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
השחיינים הבולטים
מייקל פלפס  זכה ב-8 מדליות מהן 6 מדליות זהב ו-2 ארד, ארון פירסול זכה ב-3 מדליות זהב, איאן ת'ורפ  זכה ב-4 מדליות מהן 2 מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד, קוסוקה קיטאג'ימה  ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב, פיטר ואן דן הוחנבאנד  וגרנט האקט  זכו כל אחד ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ו-2 מדליות כסף וברנדן הנסן  ורולנד סקומן  זכו כל אחד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
משחה המאה
המשחה ל-200 מטר חופשי כונה משחה המאה מאחר שהשתתפו בו ארבעת השחיינים הטובים ביותר מאז ומעולם במשחה זה. שחיינים אלו נחשבים מהשחיינים הגדולים בהיסטוריה של השחייה: איאן ת'ורפ שיאן העולם ואלוף העולם במשחה זה, פיטר ואן דן הוחנבאנד האלוף האולימפי היוצא ושיאן העולם בעבר, גרנט האקט שיאן העולם במשחה זה בעבר ומייקל פלפס כוכב האליפות ושיאן העולם 3 שנים לאחר מכן. בסופו של משחה צמוד, ת'ורפ זכה במדליית הזהב, ואן דן הוחנבאנד זכה במדליית הכסף ופלפס זכה במדליית הארד.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו 7 שיא עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 3 לנשים ו-4 לגברים.
נורברטו בריאסקו
נורברטו אלחנדרו בריאסקו בלקיאן (בספרדית: Norberto Alejandro Briasco Balekian, בארמנית: Նորբերտո Ալեխանդրո Բրիասկո Բալեկյան; נולד ב-29 בפברואר 1996 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי-ארמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת ארמניה.
חיים אישיים
בריאסקו נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה. יש לו אזרחות ארמנית בשל שורשיו הארמנים.
קריירת מועדונים
בריאסקו החל את הקריירה המקצוענית שלו בהורקאן מליגת העל הארגנטינאית. הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-17 ביוני 2021 חתם בריאסקו על חוזה לארבע שנים בבוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2018 ערך בריאסקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין
צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין (בערבית: جحافل التوحيد والجهاد في فلسطين, בתרגום חופשי, "צבאות האמונה באל יחיד ומלחמת הקודש בפלסטין") הוא ארגון טרור ג'יהאדיסטי אסלאמיסטי פלסטיני סלפי שבסיסו ברצועת עזה. הארגון משייך עצמו לאידאולוגיה של אל-קאעידה.
ההודעה על הקמת הארגון התפרסמה ב-6 בנובמבר 2008 במנשר המצהיר על נאמנות לאל-קאעידה, לאחר שלטענתם קיבלו מקימי הארגון מסר מאוסמה בין לאדן ואיימן א-זוואהירי. הארגון אחראי לניסיונות שיגור רקטות לשטחי אוכלוסייה אזרחית בישראל. באפריל 2011 התפרסם הארגון, כאשר פעיליו חטפו ורצחו ברצועת עזה את ויטוריו אריגוני, פעיל פוליטי איטלקי פרו-פלסטיני, כדי ללחוץ על חמאס לשחרר מהכלא את מנהיגם אבו וליד אל-מקדסי. באוגוסט 2012 שחרר החמאס מהכלא את אל-מקדסי.
באוגוסט 2012, לאחר שחרור אבו וליד אל-מקדסי מכלא החמאס, הרג צה"ל שני טרוריסטים מהארגון ברצועת עזה, בעקבות מידע שתכננו פיגוע טרור בחצי האי סיני. זמן מה לאחר מכן, ביצעו פעילי הארגון מתקפת טרור משולבת, במהלכה הרגו כ-15 חיילים ושוטרים מצרים בקרבת הגבול עם ישראל, השתלטו על עמדת המשטרה המצרית באזור מעבר כרם שלום, ולקחו עמם שני כלי רכב צבאיים משוריינים בניסיון לחדור לישראל. אחד מהמשוריינים, שהיה כנראה ממולכד, התפוצץ במעבר הגבול, והשני הצליח לחדור לישראל תוך חילופי אש עם כוח צה"ל, והושמד על ידי טיל ששוגר ממסוק קרב וירי טנקים.
חמודה איש-שלום
חמודה איש-שלום (לאחר נישואיה "מר חיים" 1921–2010) הייתה מנהיגת ארגון האחים והאחיות, פעילה למען זכויות העובד בהסתדרות העובדים, חברת הנהלת ארגון האחיות הבינלאומי (ICN), יו"ר וועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חברה בוועדת מבקר ההסתדרות,  ובעלת אות 'יקירת ההסתדרות'.
ביוגרפיה
חמודה איש-שלום נולדה ב-1921 בירושלים, דור רביעי לבני ירושלים. בתם הבכורה של אסתר (לבית רבינוביץ) ומרדכי איש-שלום.
אמה, אסתר רבינוביץ, הייתה בין הגננות הראשונות בירושלים, בוגרת הקורס הראשון בבית הספר לגננות, 1912 ועבדה בגן העברי הראשון של הגננת חסיה סוקניק.
בהיות אביה מנהל הסניף העיקרי של חברת הפניקס, וינה בישראל שמושבו בתל אביב, עברה המשפחה מירושלים לתל אביב בשנת 1922, שם למדה בבית הספר היסודי 'גאולה', למדה נגינה ובלט אצל רינה הורנזטיין, והייתה פעילה בתנועת הצופים שבט 'קהילה'. לימודי התיכון היו בגימנסיה 'הרצליה', מחזור כ"ז, תחת ניהולם של הא' מוסינזון ובוגרשוב, יחד עם חבריה לובה אליאב, הסופר משה שמיר, מנהל בית הספר - שמואל שמעוני, השחקנית בתיה לנצט ואחרים. בין המורים היו ד"ר ברוך בן-יהודה, דוד שמעוני ודבורה סירני.
במסגרת לימודי התיכון, בגיל 15, השתייכה, כמו רבים מחבריה, לארגון 'ההגנה'. ההכשרה כללה קורס איתות, קורס קשר, עזרה ראשונה וקורס חברוֹת. התפקיד המעשי כלל החבאת נשק על גופן של הנערות, וליווי בחורים שעסקו בסיורי אבטחה במקומות הבילוי וריכוז ציבור.
המשך לימודיה היה בבית הספר לאחיות 'הדסה', על הר הצופים, בשנים 1940-1943, בניהולה של הגב' שולמית קנטור. הלימודים היו בתנאי פנימייה, וניסיון העבודה נעשה במחלקות בית החולים. לאחר זמן הוכשרה בקורס על בסיסי בן שנתיים לאחות בריאות הציבור.
בשנת 1945 נפטרה אחותה הצעירה והיחידה, תחיה איש-שלום, לאחר מחלה חשוכת מרפא.
בשנת 1946 נישאה לבעלה אברהם מר-חיים, איתו חיה 55 שנים, עד לפטירתו, ולהם בן ובת.
בימי מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
מנהיגת ארגון האחים והאחיות
עם הכשרתה כאחות בריאות הציבור, עבדה חמודה איש-שלום בכפר סלמה ושכונת מנשייה, על גבול ת"א ויפו. בגבור העלייה, לאחר קום המדינה, עיקר העיסוק היה בהנחיית האוכלוסייה שזה עתה הגיעה לארץ בגידול ילדים, שמירת תברואה, תזונה נכונה והגשת עזרה סוציאלית והומניטרית.
איש-שלום הוזמנה בשנת 1956 לעמוד בראש ארגון האחיות בת"א, במועצת פועלי ת"א. שמונה שנים נשאה את תפקידה זה, שכלל טיפול בצד המקצועי של הסיעוד, בדאגה לתשלום משכורות לאחיות, דאגה לתנאי עבודה ראויים, קשר עם בתי החולים הציבוריים והפרטיים (אסותא, בי"ח ליכטנשטטר/רעות, בי"ח עין-גדי", ואחרים) במרחב העירוני. התפקיד כלל טיפול בנושאי תרבות והשכלה: ארגון ימי עיון, סמינרים בני שבוע ימים (באוהלו, בית יציב, ובמקומות אחרים), קורסי לימוד והדרכה, לימודי תעודה כמו לימודי פסיכולוגיה, סוציולוגיה באוניברסיטה באבו כביר (טרם הועברה לרמת אביב, ולפני הכשרה אקדמאית למקצוע הסיעוד) והשתלמויות מקצועיות.
איש-שלום תמכה בעשרות וועדי אחיות שונים ברחבי הארץ, ובאופן פרטני באחיות שזקוקות היו להגנת ההסתדרות. דיונים רבים שנערכו בין המעסיקים במשק (קופ"ח, משרד הבריאות, השרות העירוני) לבין הסתדרות האחיות בראשותה, העלו לקדמת הבמה הציבורית והתקשורתית את הצורך ברפורמה מקצועית בעלת תגמול הוגן ותנאי עבודה נסבלים נוכח עומס העבודה ההולך ומתגבר. ההתדיינות הנמשכת והתערבות האוצר, משרד העבודה, והאיגוד המקצועי מאידך הביאו לשביתה כללית של האחיות בישראל למשך חמישה ימים, בחודש יולי 1970, בניצוחה של איש-שלום. בין הישגי השביתה, הייתה היענות לשינוי תנאי העבודה - משמרות קוצרו, עם פיצוי גבוה יותר. השכר עלה. הוקמו וועדות משותפות עם קופ"ח ומשרד הבריאות.
אתגר חשוב ניצב בפני הסתדרות האחיות בתקופת כהונתה, והוא העלאת קרנו של מקצוע הסיעוד, ומיצוב מעמדו הפרופסיונאלי. החל אז תהליך האקדמיזציה של הסיעוד. בשנת 1968 נוסד החוג לסיעוד באוניברסיטת ת"א, שחמודה עסקה בארגונו יחד עם פרופ' רבקה ברגמן והאחות הראשית של משרד הבריאות – גב' חסיה גור אריה. החוג היה מיועד לאחיות מוסמכות, שסיימו לימודיהן.
בתוקף מעמדה הנהולי, ערכה חמודה איש-שלום את הביטאון הרבעוני "האחות בישראל", ובו עדכון מהנעשה בוועדות השונות לשמירת זכויות האחות, לעדכון שכרן, תנאי עבודתן, וכן מאמרים מקצועיים מקני ידע סיעודי.
תפקידים בארגון הבריאות הבין-לאומי
International Council of Nurses, ICN, ונבחרה לאחת מתוך עשרה חברים היושבים ב ICN Board of Directors - הנהלת הארגון הבין-לאומי - שהתכנסה לעיתים מזומנות בז'נבה, בון וסינגפור. איש-שלום נבחרה לשתי קדנציות בהנהלה עולמית זו, וזכתה לשבחים רבים.
תפקידים בהסתדרות הכללית
בשנת 1974 נבחרה לוועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, והחל משנת 1983 הייתה איש-שלום יו"ר הוועדה, שהייתה למעשה בית הדין העליון של ההסתדרות, בו דנו בהכרעות דיני עבודה כבדות משקל מאלו בערכאות מחוזיות. (בוועדת הביקורת המרכזית פתרו בעיות שחייבו את המעסיק ההסתדרותי). בכל דיון ישבו שלושה שופטים, ומי מהצדדים שרצה נעזר גם בעו"ד. החל משנת 1986, לאחר פרישתה מראשות וועדת הביקורת המרכזית, הייתה חברה בוועדת 'מבקר ההסתדרות'.
2014 בקולנוע
בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2014 בקולנוע הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים.
בעולם
להלן רשימת שוברי הקופות שיצאו ב-2014:
התאומות קסלר
ביוגרפיה
התאומות קסלר נולדו בסקסוניה. בגיל 6 נשלחו על ידי הוריהן ללמוד בלט. בגיל 11 הן נכנסו לתוכנית בלט הילדים של האופרה של לייפציג, בגיל 18 הן נמלטו ביחד עם הוריהן למערב גרמניה והחלו להופיע בדיסלדורף.
באירוויזיון 1959 הן ייצגו את גרמניה, וסיימו במקום השמיני עם השיר "Heute Abend wollen wir tanzen geh'n".
ב-1960 עברו להתגורר באיטליה שם זכו לפופולריות, ב-1975 הן הופיעו על שער המהדורה האיטלקית של מגזין פלייבוי.
ב-1986 הן חזרו לגרמניה. הן זכו לפרסים ממשלת גרמניה וממשלת איטליה עבור קידום היחסים בין שתי המדינות דרך עסקי השעשועים ואומנות הבמה.
באירוויזיון לרוקדים 2007 מסרו את תוצאות הניקוד של גרמניה.
משחק
ב-1956 הופיעו בסרט האופרטה "The Beggar Student" אודות בת אצולה פולנייה המסרבת להינשא לקולונל ובתגובה הוא מתכנן לכפות עליה נישואין לעני חסר כל כנקמה.
ב-1956 הופיעו בסרט "הרוזן מלוקסמבורג" המבוסס על יצירותיו של פרנץ להאר.
ב-1958 הופיעו בסרט המוזיקלי "Gräfin Mariza".
ב-1962 הופיעו כרקדניות בסרט ההוליוודי "סדום ועמורה", באותה שנה גם שיחקו בסרט האוסטרי "Hochzeitsnacht im Paradies".
בראהים ע'אלי
בראהים ע'אלי (בערבית: إبراهيم غالي; נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא הנשיא הנוכחי של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ולשעבר השגריר באלג'יריה. ע'אלי משמש דמות פוליטית ומילא תפקיד מפתח במאבקו של העם הסהרווי להגדרה עצמית ולעצמאות ממרוקו. היה ממייסדי חזית פוליסריו בשנת 1973, והרפובליקה הסהראווית בשנת 1976. הוא מילא גם תפקיד מרכזי במלחמת סהרה המערבית ובהקמת MINURSO – משימת שמירת השלום של האו"ם באזור.
ביוגרפיה
ע'אלי נולד בסמארה, אז בסהרה הספרדית, ב-16 בספטמבר 1949 (אם כי מקורות אחרים טענו שהוא נולד בבו קראה). ע'אלי הצטרף לכוחות הנוודים הספרדים בסוף שנות ה-60, ולאחר מכן הועבר לסמרה לעבודה מנהלתית. לאחר כמה פגישות עם מוחמד בסירי ומנהיגות פוליטית סהרווית, הם החליטו להקים את ה-AOLS בשנת 1969, כשע'אלי התמנה למזכיר הארגון. הוא השתתף בהפגנת AOLS שהתקיימה בלעיון ב-16 ביוני 1970. באותו הלילה הוא נעצר על ידי חיילים ספרדים, והוא נידון לשנת מאסר בגין פעילותו הפוליטית. הוא שוחרר בשנת 1971, אך נעצר שוב לזמן קצר בשנת 1972 בגין השתתפות בהפגנות.
ע'אלי היה אחד המייסדים והמנהיגים המקוריים של חזית פוליסאריו בשנת 1973, ונבחר למזכיר הכללי הראשון של התנועה בקונגרס המכונן שלה. לצד אל אואלי מוסטפא סייד, הוביל ע'אלי את פשיטת אל-צ'אנגה – הפעולה הצבאית הראשונה של הפוליסריו כנגד מוצב מדברי של הצבא הספרדי. בשנת 1974, כשנבחר אל עואלי למזכיר הכללי החדש של הפוליסריו, ע'אלי נבחר לפקד על הזרוע הצבאית.
ב-22 באוקטובר 1975 נפגשו ע'אלי, אל עואלי ומחפוד עלי בייבה את הגנרל פדריקו גומז דה סלאזאר, מושל השטח הספרדי. זהו היה המפגש הרשמי הראשון בין נציגי ממשלת ספרד לפוליסריו. המשא ומתן נחתך זמן קצר לאחר מכן, וע'אלי החרים את הפגישה הנוספת עם גומז דה סלאזאר ב-29 באוקטובר. במקביל ממשלת ספרד הכריזה על עוצר על לעיון.
ב-4 במרץ 1976 הוא מונה לשר ההגנה של הממשלה הראשונה של הסהרה, שהוכרזה בביר להלו ב-27 בפברואר. הוא נשאר בתפקיד זה עד שנת 1989, אז נבחר למפקד הכללי של האזור הצבאי.
בבחירות שהתקיימו ב-9 ביולי 2016 במחנות הפליטים בטינדוף, נבחר ע'אלי לנשיא והמזכיר הכללי של סהרה המערבית. ע'אלי החליף את המנהיג הוותיק מוחמד עבדלאזיז, שמת ב-31 במאי 2016. ע'אלי הגיע לביקור נשיאותי ראשון בניגריה ביוני 2019.
סכר סרדר סרובר
סכר סרדר סרובר (בהינדית: सरदार सरोवर परियोजना) הוא סכר כבידה על נהר נרמדה, בסמוך לנווגאם, גוג'ראט שבהודו. הסכר נהגה על ידי סרדר ולאבהבאי פאטל, בנייתו ארכה 56 שנים והוא נחנך על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי ב-17 בספטמבר 2017.
אין ויטרו
בַּמַּבְחֵנָה, אִין וִיטְרוֹ (בלטינית: In vitro; באופן מילולי: בתוך זכוכית) היא טכניקה לביצוע ניסוי, בדיקת מעבדה או הליך רפואי בסביבה מבוקרת מחוץ לאורגניזם חי בדרך כלל במבחנה או בכלים שונים.
לעומת טכניקה זו ניצבת טכניקת אִין וִיווֹ - המבוצעת בתוך או על אורגניזם חי (בדרך כלל הכוונה לניסויים בבעלי חיים או לניסויים קליניים בבני אדם, או לבדיקות רפואיות הנעשות על גופו של הנבדק). ההבחנה בין אין ויטרו לאין ויוו היא יחסית. יש מי שעבורו כל ניסוי הנערך בתא שלם או ביצור רב תאי הוא ניסוי אין ויוו ויש מי שעבורו רק ניסוי הנעשה באורגניזם ששלם וגדול ניסוי אין ויוו. לדוגמה: ניסוי בתרבית רקמה או בתולעים יכונה "אין ויוו" על ידי ביולוג של התא, אך יכונה "אין ויטרו" על ידי רופא.
דוגמה: ניסוי עם אנזימים וסובסטרטים במבחנה הוא ניסוי אין ויטרו על פי כל הגדרה. לעומתו, ניסוי בתאי דם אנושיים או בחיידקים יוגדר על ידי ביולוג מולקולרי או ביוכימאי כניסוי אין ויוו, גם אם הוא נערך בתוך מבחנה. זאת משום שתא הוא יצור חי. אולם אדם העוסק במקצוע רפואי יגדיר ניסוי כזה כאין ויטרו משום שהתאים האנושיים או החיידקים הוצאו מחוץ לגוף.
בדרך כלל, זול יותר ופשוט יותר לבצע ניסוי או בדיקה אין ויטרו מאשר ניסוי אין ויוו. יש אף הטוענים, שניסויים אין ויטרו הם תחליף מלא לניסויים בבעלי חיים אולם תהליכים רבים בביולוגיה או ברפואה לא ניתן לדמות במדויק, אם בכלל, במבחנה. לכן במחקרים רבים חייבים לבצע גם בדיקות על החי (אין ויוו). עם זאת חוקרים מחפשים שיטות להעברה של ניסויים נוספים לשיטה זו מתוך מניעים כלכליים ואתיים
נחום סטלמך
נחום סטלמך (19 ביולי 1936 – 27 במרץ 1999) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של ישראל ולשחקן הבולט ביותר של הפועל פתח תקווה. לזכותו 61 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש 22 שערים, והוא מדורג במקום השישי בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
קריירה כשחקן
סטלמך החל לשחק בקבוצות הילדים של הפועל פתח תקווה בילדותו, כשהיה בבית הספר היסודי. עלה לראשונה להרכב הקבוצה הבוגרת כבר בגיל 16. המשחק הראשון בו השתתף היה בתחילת 1952 מול הפועל בלפוריה, כשבבוקר עוד שיחק במדי קבוצת הנוער. בעונת 1954/1955 הוא זכה עם הפועל פתח תקווה באליפות הראשונה בתולדותיה. באותה עונה הוא כבש 27 שערים וסיים במקום השני בטבלת מלך שערי הליגה, אחרי ניסים אלמליח מבית"ר תל אביב שכבש 30 שערים.
אף על פי שישראל הפסידה באותו משחק 1–2, נחשבה התוצאה להישג מפתיע של הנבחרת, במיוחד לאור התוצאה בברית המועצות (תבוסה של 0–5). משחק זה היה מעין דו-קרב בין דוד וגוליית, מדינה קטנה מול מעצמה אדירה, וסטלמך הפך מאותו משחק לגיבור לאומי. סטלמך שיחק בנבחרת 61 משחקים (ברוב המשחקים שימש כקפטן הנבחרת) והבקיע בהם 22 שערים, רובם הובקעו בנגיחת ראש (רק חמישה שחקנים כבשו יותר שערים במדי הנבחרת). הודות למיומנותו זו זכה סטלמך לכינוי "ראש הזהב".
לפני הטיסה למשחק בברית המועצות הורה דוד בן-גוריון לשחקני הנבחרת לשנות את שם משפחתם לעברית. סטלמך שינה את שמו זמנית לפלד. באותה תקופה עבד סטלמך כפקיד מודיעין בבית חולים בילינסון.
סטלמך הוביל את קבוצתו, הפועל פתח תקווה, להישג חסר תקדים שאף קבוצה עד היום לא הצליחה לשחזר, חמש אליפויות ישראל רצופות. בסך הכל זכה עם הקבוצה בשש אליפויות, בחמש סגנויות ובגביע מדינה אחד. הוא כבש במדי הפועל פתח תקווה 152 שערי ליגה, הישג מרשים לאור העובדה שבניגוד לכובשים מובילים אחרים בליגה, כמעט כל שעריו היו שערי שדה - הוא לא היה בועט הפנדלים הבכיר של הקבוצה.
משחקו האחרון היה במסגרת ליגה א' צפון (הליגה השנייה) ב-27 בדצמבר 1970 במדי קבוצת הפועל הרצליה במשחק דרבי כנגד מכבי הרצליה, ובו כבש את שער הניצחון (1–0). המשחק עורר מחלוקת מאחר שבאותה עת היה מאמן בני יהודה, והוזמן לשחק בהפועל הרצליה כשחקן אורח, תוך ניצול פרצה בתקנון ההתאחדות.
קריירה כמאמן
הוא החל את קריירת האימון שלו בבני יהודה, בעונת 1969–1970, כמאמן שחקן, אחר כך אימן את מכבי פתח תקווה והפועל כפר סבא, ובעונת 1974–1973 עבר לאמן את בית"ר ירושלים.
בשנים 1975–1977 אימן את קבוצת הפועל חיפה, כאשר שיחקו בה הכוכבים יוחנן וולך ויצחק אנגלנדר.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 אימן קבוצות בליגה הארצית את בית"ר רמלה, הפועל חדרה ומכבי רמת עמידר.
ב-25 בספטמבר 1984 הואשם סטלמך ביחד עם אברהם המאירי, בני נבנהויז ויצחק דרוקר בפרשת שוחד והטיית תוצאת משחק כדורגל, שבע שנים קודם לכן, שלושה מחזורים לסיום עונת 1976/1977, במשחק שנערך ב-14 במאי 1977, בין מכבי פתח תקווה להפועל חיפה אותה אימן, שהייתה בסכנת ירידה מהליגה הבכירה. חיפה ניצחה את פ"ת בחוץ 4–0 והבטיחה את הישארותה בליגה הלאומית. סטלמך הורשע בקשירת קשר לביצוע עוון וזוכה מאשמת השוחד. סטלמך נידון לחודש מאסר בפועל וחמישה חודשים מאסר על תנאי, לאחר ערעור, עונשו הומר לעשרה חודשים מאסר על תנאי.
לקראת עונת 1985/1986 מונה לתפקיד המאמן הפועל באר שבע. בעונה זו הגיעה הקבוצה לראשונה בתולדותיה למעמד גמר גביע הטוטו, לאחר שניצחה בחצי הגמר 2–1 את מכבי תל אביב. בשנים 1986–1987 חזר לאמן את בית״ר רמלה.
בשנות ה-90 היה מאמן נבחרת נערים ב' של ישראל. כמו כן שימש ראש יחידת הספורט באוניברסיטת תל אביב.
לקראת משחקי מוקדמות יורו 2000 מינה אותו שלמה שרף לעוזרו בנבחרת ישראל. במסגרת תפקיד זה יצא ב-1999 לספרד עם נבחרת ישראל למשחק במוקדמות אליפות אירופה. הוא נפטר שם במפתיע מדום לב, לפני המשחק. אלפים ליוו אותו בדרכו האחרונה, שיצאה מאצטדיון רמת גן.
לאחר מותו נקרא תא הכבוד באצטדיון רמת גן על שמו של סטלמך. אוהדי הפועל פתח תקווה ניהלו קמפיין, במשך שנים רבות, לקרוא לאצטדיון המושבה "ראש הזהב" לזכרו של סטלמך. מגרשה הביתי של הפועל פתח תקווה בכדורסל נקרא על שמו.
פרסומיו
נחום סטלמך - הראש, הכדור והרשת.תל אביב: דיוקני ספורט, 1961
קיזילבאש
קִיזִילְבָּאש (בטורקית: Kızılbaş; בפרסית: قزلباش - Qızılbāš) הוא שם שהוענק לקבוצה רחבה של שבטים טורקמניים שיעיים, אשר שגשגו באנטוליה, בפרס ובכורדיסטן החל מסוף המאה ה-13 ומאוחר יותר, היוו את הבסיס להקמת האימפריה הספווית. פירוש השם: "בעלי הראש האדום" ומקורו בכיסוי הראש הייחודי בצבע ארגמן שנהגו בני שבטים אלו לחבוש.
נסיכות אק קויונלו הייתה מקור לעימותים מול העות'מאנים עוד בתקופת הסולטאן מהמט השני, אשר ב-1473 הביס את שליטם אוזון חסן. ב-1500 החל אסמאעיל ספווי, צאצא למשפחת שייח'ים מארדביל וקרוב משפחתו של אוזון חסן, ליצור לעצמו בסיס כוח באזור אק קויונלו. כמנהיג מסדר הטרודוקסי, הוא הרחיב את השפעתו לכל האזורים שבהם ישבו טורקמנים באנטוליה, על ידי שליחים שהטיפו לתורתו. אלפי נתינים עות'מאנים נהו אחרי אסמאעיל והוא הפך למנהיג הפוליטי והדתי של שבטים טורקמניים אלו.