cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיפורי דגים
התסריטאי ג'ון אוגוסט קרא העתק של הרומן שישה חודשים לפני צאתו לאור ושכנע את חברת ההפקות סרטי קולומביה לרכוש את זכויות היוצרים עבור הסרט. אוגוסט החל לעבוד על התסריט בזמן שמפיקים ניהלו משא ומתן עם סטיבן ספילברג בנוגע לבימוי הסרט. שפילברג תכנן לביים את סרט זה לאחר עבודתו בסרט "דו"ח מיוחד" (2002). שפילברג שקל את מועמדותו של ג'ק ניקולסון לשחק בתפקיד אדוארד בלום, אך לבסוף זנח את הפרויקט כדי להתמקד בעבודתו בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (2002). טים ברטון נבחר לביים את הסרט לאחר עבודתו על "כוכב הקופים" (2001) והביא את יואן מקגרגור ואלברט פיני לצוות השחקנים.
"סיפורי דגים" קיבל מועמדויות רבות לפרסים במספר קטגוריות שונות, כולל ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, שבע מועמדויות לבאפט"א, שתי מועמדויות לפרס סאטורן. בנוסף, קיבל מלחין הסרט דני אלפמן מועמדות לאוסקר ולגראמי עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר.
עלילה
בחתונת בנו, אדוארד בלום (אלברט פיני) מספר את אותו סיפור שסיפר פעמים רבות במהלך השנים: ביום שוויל (בילי קרודופ) נולד, הוא הצליח לדוג דג ענק, לאחר שהשתמש בטבעת הנישואין שלו כפתיון. וויל מתרגז ומסביר לאשתו ג'וזפין (מריון קוטיאר) שהוא לא מסוגל לסמוך על אביו כי לטענתו הוא חי בעולם של פנטזיה ומעולם לא סיפר סיפור אמת הגיוני. וויל מוטרד וחושש ממערכת יחסים דומה עם ילדיו בעתיד. מערכת היחסים של וויל עם אביו הופכת כה מתוחה עד כדי כך שהם לא מדברים במשך שלוש שנים. כאשר בריאותו של אביו מתדרדרת עקב מחלת הסרטן, וויל וג'וזפין ההרה חוזרים לביקור בעיר הולדתו באלבמה. בטיסתו, וויל נזכר בסיפורו של אביו אשר פגש מכשפה (הלנה בונהם קרטר) בילדותו, שהראתה לשני חבריו איך הם הולכים למות. שניהם רצו בפחד, אך כשהיא מראה לאדוארד איך הוא הולך למות, הוא מקבל את זה ללא פחד. עם הידע הזה, אדוארד ידע שיוכל להתמודד עם כל דבר.
בהגעתם, וויל וג'וזפין מקבלים קבלת פנים חמה מאמו סנדרה (ג'סיקה לאנג), אשתו של אדוארד. היא מיידעת אותם שהסרטן של אדוארד מתקדם ושהוא לא צפוי לחיות עוד זמן רב. כאשר וויל מתיישב ליד מיטת אביו הגוסס, אביו ממשיך לספר סיפורי גוזמה וטען שבילדותו, היה מרותק למיטה במשך שלוש שנים עקב גדילתו המהירה. בהיותו תלמיד בתיכון, אדוארד היה אתלט מצליח, אך הרגיש כי העיירה אשטון שבה גדל הייתה קטנה מדי עבור שאיפותיו. יחד עם קארל הענק (מת'יו מקגורי), אדוארד מחליט לצאת לדרך ועוזב את העיירה. המכשפה עם עין הזכוכית נראית מנופפת לו לשלום. במהלך המסע, אדוארד וקארל רואים שתי דרכים נפרדות ביציאה מאשטון. אדוארד מציע שכל אחד ייקח דרך אחרת, הוא ייקח את דרך העפר הישנה וקארל ייקח את הדרך הסלולה החדשה, והם יפגשו בצד השני. קארל חושש שאדוארד מנסה לנטוש אותו, אך אדוארד נותן את תיק הגב שלו לקארל כדי להוכיח לו שהוא לא עוזב.
לאחר שהלך דרך ביצה מפחידה, אדוארד מגלה את העיירה הנסתרת ספקטר, שכל תושביה ידידותיים עד כדי כך שהם מסתובבים יחפים בנוחות. בכניסה לעיירה, נראים נעליהם תלויים באוויר על חוט. כאשר אדוארד נכנס לעיירה, הוא מתקבל על ידי ראש העיירה ואשתו. לראש העיירה יש לוח כתיבה שבו רשום שאדוארד היה אמור להגיע לעיירה אך במועד מאוחר יותר. הוא מספר לו גם על המשורר נורת'ר ווינסלואו (סטיב בושמי) שגם הוא במקור מאשטון. בעת שהייתו בעיירה, הוא נתקל בבתולת ים בביצה הסמוכה, היא שוחה משם לפני שיכל לראות את פניה. למחרת, אדוארד עוזב את העיירה מכיוון שהוא עוד לא רוצה להשתקע איפשהו, אך מבטיח לג'ני, בתו בת השמונה של ראש העיירה, שיום אחד הוא יחזור. הוא האמין שגורלו יוביל אותו לשם שוב.
אדוארד נפגש עם קארל והם הולכים לראות הופעה בקרקס, שם אדוארד מתאהב במבט ראשון באישה מסתורית. יחד, אדוארד וקארל מתחילים לעבוד בקרקס. קארל מוצא את גורלו ומתחיל להופיע בקרקס כאיש ענק, לאחר שהחליף את השחקן הקודם שהיה קטן ביחס אליו. במקביל אדוארד עובד בקרקס ללא תשלום, לאחר שמנהל הקרקס אמוס קאלוואי (דני דה ויטו) טוען שהוא מכיר את האישה המסתורית ומבטיח לאדוארד שבסוף כל חודש של עבודה, הוא יגלה לו עוד פרט לגביה. שלוש שנים מאוחר יותר, לאחר שלמד פרטים שוליים ביותר לגבי האישה, אדוארד מגלה שאמוס הוא אדם זאב. כשהפך לזאב, אמוס ניצל ממוות לאחר שאדוארד שכנע עובד בקרקס לא לירות בו, בתמורה לכך, אמוס מספר לאדוארד ששמה של האישה הוא סנדרה טמפלטון (אליסון לומן), סטודנטית באוניברסיטת אובורן.
אדוארד הולך אל סנדרה ומתוודה באהבתו אליה. הוא מגלה שהיא מאורסת ועומדת להתחתן. אדוארד מחזר אחר סנדרה פעמים רבות וכאשר בן זוגה דון רואה את סנדרה יחד עם אדוארד, דון מאתגר את אדוארד להילחם עבור סנדרה, אך סנדרה מבקשת מאדוארד להבטיח לה שלא ירביץ לדון. אדוארד נותן לדון להכות אותו. לאחר שסנדרה המומה מהאלימות של דון, היא נפרדת מדון ומתאהבת באדוארד. מאוחר יותר מתגלה שדון מת בגיל מוקדם מהתקף לב, כפי שגילה בילדותו מעין מהמכשפה.
במהלך החלמתו, אדוארד מגויס על ידי הצבא ונשלח להילחם במלחמת קוריאה, הוא צונח לתוך מופע בידור עבור לוחמים צפון-קוריאנים, גונב מסמכים חשובים, ומשכנע את הרקדניות התאומות הסיאמיות פינג וג'ינג לעזור לו לחזור הביתה, שם יהפוך אותן לכוכבות. הוא לא מצליח ליצור קשר עם אף אחד בדרכו חזרה לארצות הברית, והצבא מכריז עליו כמת. לאחר ארבעה חודשים, אדוארד מגיע הביתה ומתחיל לעבוד כסוכן נסיעות. לאחר ששוב פגש במשורר נורת'ר ווינסלואו מהעיירה ספקטר, הוא עוזר לנורת'ר לא במתכוון לשדוד בנק שכבר פשט את הרגל. לאחר מכן, ווינסלואו מחליט לעבוד בוול סטריט. מאוחר יותר, ווינסלואו מודה לאדוארד על עצתו ושולח לו $10,000, שבהם הוא משתמש לקניית בית חלומות עבור משפחתו.
בהווה, וויל דורש מאביו לדעת את האמת, אך אדוארד מסביר שהוא אכן מה שהוא: מספר סיפורים. וויל מחליט לחקור את העבר של אביו בעצמו, ומגלה על העיירה הקטנה ספקטר. כאשר הוא מגיע לשם הוא פוגש את ג'ני המבוגרת (הלנה בונהם קרטר) והיא מסבירה לו שאדוארד הציל את העיירה הקטנה מפשיטת רגל לאחר שקנה אותה במכירה פומבית ובנה אותה מחדש עם עזרה כלכלית של רבים מעמיתיו. וויל חושד שאביו קיים רומן עם ג'ני, אך היא משיבה שאף על פי שהיא אכן התאהבה בו, עבור אדוארד היו שני סוגים של נשים, סנדרה וכל שאר הנשים, כך שהוא לא היה יכול לאהוב מישהי אחרת מסנדרה.
כאשר וויל חוזר הביתה, אמו מודיעה לו שאביו עבר שבץ ונמצא בבית חולים. וויל הולך לבקר אותו ומוצא אותו בהכרה חלקית. כאשר אדוארד לא מצליח להשלים משפטים, הוא לא מסוגל לספר סיפורים ומבקש מוויל לספר לו איך הוא הולך למות על פי סיפור מותו. וויל מחליט לספר לו סיפור משלו על איך הוא עוזר לאדוארד לברוח מבית החולים אל הנהר, שם מחכים לו כל החברים והדמויות מחייו וסיפוריו ומנופפים לו לשלום. וויל נושא את אביו אל תוך הנהר, שם הוא הופך למה שתמיד היה: דג ענק. אדוארד אז מת, בידיעה שבנו סוף סוף הבין את אהבתו לסיפור סיפורים.
בהלווייתו של אדוארד, וויל נדהם לגלות שכל הדמויות מסיפוריו של אדוארד מגיעות ללוות אותו בדרכו האחרונה; קארל, נורת'ר ווינסלואו, פינג וג'ינג, אמוס וג'ני כולם מגיעים להלוויה, אף על פי שהם פחות אגדיים כפי שהם בסיפוריו. לדוגמה, האחיות פינג וג'ינג לא באמת סיאמיות, רק תאומות זהות. וויל לבסוף רואה את האמת בסיפוריו של אביו ומבין שהסיפורים היו קישוטים ועיטורים לחייו מלאי האירועים של אביו. כשבנו של וויל נולד, וויל ממשיך את מסורת סיפורי הגוזמה של אביו, ומציין שאביו הפך לסיפוריו ובכך בעצם הוא חי לנצח.
הכנסות וביקורות
הסרט קיבל ביקורות טובות ממבקרי הקולנוע. אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 77% בהתבסס על 212 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.2 מתוך 10. מבקר הקולנוע אוון גלייברמן מהמגזין Entertainment Weekly כתב "זה כמו 'פורסט גאמפ' רק בלי פוליטיקה מזויפת". מבקר הקולנוע פיטר טרוורס מהמגזין "רולינג סטון" שיבח את בימויו של ברטון וכתב "הסרט חוגג את האמנות מאחורי סיפורי סיפורים" והוסיף, "זו היא דרמת אב-בן נוגעת ללב". מבקר הקולנוע האינטרנטי ג'יימס בררדינלי כתב "סיפורי האגדה בסרט מזכירים את הנסיכה הקסומה (1987) ואת סרטיו של טרי גיליאם". עוד כתב, "סיפורי דגים הוא סרט פנטזיה חכם שמכוון לצד הילדותי שבכל מבוגר". ריצ'רד קורליס ממגזין Time התאכזב, ותיאר את הפיוס בין הבן לאב כקלישאה דרמטית מדי.
מאזן כוחות
מאזן כוחות היא תאוריה ביחסים בינלאומיים הגורסת כי השלום והיציבות יישמרו קרוב לוודאי אם תתחלק העצמה הצבאית כך שלא יהיה בכוחה של שום מעצמה אחת, או בכוחו של שום גוש, לשלוט על מדינות אחרות. התאוריה היא חלק מיסודות גישת הריאליזם הפוליטי במדע המדינה. מודל תאורטי זה הוצג על ידי מורטון קפלן, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, בשנת 1957.
המדינה כגורם מאזן במערכת בינלאומית
על פי מודל מאזן הכוחות, מדינה יכולה להיות גורם מאזן במערכת בינלאומית (בתור העוגן הראשי של המערכת) או להצטרף לגוש קיים; בחירה זו יכולה לקבוע את גורלה של המדינה וסיכויי הישרדותה במערכת הבינלאומית.
וריאציות נוספות למערכות הבינלאומיות הקיימות
קפלן עצמו מונה וריאציות נוספות ל-6 הקיימות:
פטריק ברנוול ברונטה
פטריק ברנוול ברונטה (באנגלית: Patrick Branwell Brontë; 26 ביוני 1817 – 24 בספטמבר 1848) היה צייר ומשורר, הבן היחיד למשפחת ברונטה ואחיהן של הסופרות שרלוט ברונטה, אמילי ברונטה ואן ברונטה.
נעורים
ברנוול ברונטה היה הרביעי מבין ששת ילדיהם של הכומר פטריק ברונטה ואשתו, מריה, ובנם היחיד. ברנוול נולד בתורנטון (Thornton), ועבר עם משפחתו להאוורת' (Haworth, כפר צפון-מערבית לברדפורד) כשמונה אביו למשרת כהונה באזור ב-1821.
מבין ארבעת האחים שהגיעו לבגרות, נראה שלפחות בשנות נעוריו נחשב ברנוול בעיני הוריו למוכשר ביותר. עת נשלחו ארבע מתוך חמש אחיותיו לפנימיית קוואן ברידג' (שתי האחיות הבוגרות, מריה ואליזבת', מתו במהלך לימודיהן שם) נשאר ברנוול בבית וחונך בידי אביו. החינוך הקלאסי שהוקנה לו אמור היה לאפשר לו ללמוד, בהמשך חייו, באוקספורד או בקיימברידג'.
ככותב שיתף ברונטה פעולה עם אחיותיו לאורך ילדותם ונעוריהם, ויחד בדו סיפורים רבים. רשימותיו ששרדו מלמדות ששיתוף הפעולה הקרוב ביותר היה בינו לבין אחותו שרלוט, שכתבו יחדיו אודות ארץ שכונתה 'אנגריה'.
בגרות
בצעירותו למד ברנוול ברונטה ציור דיוקנאות בהאוורת', והשתכר כצייר בברדפורד בין השנים 1838 ו-1839. הדיוקן המפורסם ביותר שצייר הוא זה של שלוש אחיותיו. (בדיוקן הופיע תחילה גם הוא עצמו, אך מאוחר מחק ברנוול את דמותו).
בשנת 1840 שימש מורה פרטי לבני משפחה שהתגוררה בברוטון-אין-פארנס. הוא פוטר כעבור חצי שנה בלבד, אך בתקופת שהותו שם הספיק לתרגם חיבורים מאת הורטיוס. לאחר מכן הועסק בתחנת הרכבת "לודנדן פוט", אך הועזב כעבור שנה בעקבות סכסוכים כספיים. במרוצת השנים פיתח ברונטה שאיפות ספרותיות ופרסם שירה בעיתונות יורקשייר תחת שמות עט שונים.
בשנת 1843 שימש ברונטה מורה הפרטי במשפחת רובינסון מת'ורפ גרין. במהלך תקופה זו כתב ברונטה לכמה מחבריו אודות אהבתו ללידיה רובינסון, אם המשפחה. הוא פוטר בשנת 1845 מסיבות לא ברורות, אך נראה ששתיקתה של משפחת רובינסון בנוגע לסיבת פיטוריו והעובדה שלידיה רובינסון העבירה לו סכומי כסף דרך המשרתים, מצביעים על כך שבין ברונטה ורובינסון התפתח רומן, שהתגלה בשלב כלשהו על ידי בעלה.
ברונטה שב הביתה למשפחתו באחוזת האוורת'. הוא היה אומלל לאחר הפרידה מרובינסון, אולם היא סירבה לחדש עמו את הקשר וברונטה פנה לטיפה המרה. הוא היה לאלכוהוליסט, וככל הנראה התמכר גם ללאודאנום (תמצית אופיום). התנהגותו הפכה בלתי צפויה ואף מסוכנת. מכתביה של שרלוט מתקופה זו מלמדים שאחיה הכעיס אותה, אך אביו נהג כלפיו בסלחנות. אף כי בתקופה זו החלו כתבי האחיות ברונטה לראות אור, ייתכן שברנוול כלל לא ידע על כך.
התמכרויותיו של ברנוול הקשו על הרופאים לזהות את השחפת בה חלה בשלביה הראשונים. משפחתו לא הייתה מודעת לחומרת מצבו עד שהתמוטט מחוץ לאחוזה, ורופא מקומי איבחן אותו כחולה סופני. לאחר זמן קצר קרס ומת בשעה שנשען על סבכת האח, על מנת להוכיח שביכולתו לעשות כן. בדצמבר אותה שנה מתה אמילי ברונטה משחפת, ואחותה אן הלכה בעקבותיה בחודש מאי.
אבי בלוט
אַבְרָהָם (אָבִי) אַהֲרֹן בְּלוּט (נולד ב-12 בספטמבר 1974) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד אוגדת איו"ש. קודם לכן שימש כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מפקד חטיבת עוז, מפקד עוצבת חצי האש, מפקד חטיבת יהודה, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
ביוגרפיה
בלוט, בנם של אפרים ושושנה, נולד בירושלים וגדל בהתנחלות נווה צוף. למד בבית-הספר התיכון הדתי הימלפרב, ובמכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור ה'.
ב-15 באוגוסט 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, בתפקיד זה שירת עד 28 במאי 2014. לאחר מכן יצא ללימודים בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה. ב-1 ביולי 2015 מונה למפקד עוצבת חצי האש ובמקביל למפקד קורס מג"דים בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושימש בתפקידיו עד 19 ביולי 2017. ב-17 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבת עוז. במהלך תפקידו, ב-14 ביוני 2018, נפרץ רכבו, ונגנב ממנו תיק ובו מסמכים מסווגים, בעקבות כך הועמד לדין משמעתי וננזף. בתפקיד זה שימש עד 2 בספטמבר 2018.
ב-16 באוגוסט 2018 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה. ב-4 בינואר 2019 נרשמה לו הערה פיקודית מהרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על שלא העביר בזמן את הנחיית ראש הממשלה לעכב את פינוי עמונה. הוא שירת בתפקיד זה עד 29 ביולי 2021. ב-14 באוקטובר 2021 מונה למפקד אוגדת איו"ש.
חיים אישיים
בלוט מתגורר ביישוב הקהילתי נחושה, נשוי לעדי ואב לשש בנות. בעל תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בחשיבה אסטרטגית מבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה. בלוט מנהל אורח חיים דתי ומשתייך לזרם הדתי-לאומי.
הרמוניקת זכוכית
הרמוניקת זכוכית (קרוי גם:ארמוניקה או הידרוקריסטלופון) היא כלי נגינה המבוסס על סדרה של קערות זכוכית בגדלים משתנים המפיקים צליל בחיכוך. על הכלי מנגנים באצבעות רטובות (בדרך כלל במים מזוקקים או נקיים במיוחד).
טכניקת ההפקה של הצליל מהכלי דומה לטכניקת הפקת צליל על ידי שיפשוף אצבע רטובה על שפת כוס זכוכית. השימוש בשיטה זו להפקת צליל מקריסטל הייתה נפוצה מתקופת ימי הביניים והיא מוזכרת בכתבי גלילאו גליליי. האמן האירי ריכארד פואקריך (1695-1741) היה הראשון שתועד מנגן יצירות על מערכת מאורגנת של כוסות זכוכית ("כלי" זה מכונה גם: "נבל זכוכית").
הכלי במתכונתו הנוכחית הומצא על ידי בנג'מין פרנקלין (שהיה בין השאר מושל פנסילבניה) בשנת 1761, לאחר שצפה בנגן אדמונד דלוואל מנגן על מערכת כוסות בקיימברידג' שבאנגליה בשנת 1758. בהכנת הכלי הראשון סייע אמן הזכוכית הלונדוני צ'ארלס ג'יימס, וההופעה הראשונה של הכלי נערכה בראשית שנת 1762 על ידי הנגנית מריאן דייוויס.
בגרסת הכלי של פרנקלין 37 קערות המושחלות אנכית על מוט ברזל. את המוט מסובבים באמצעות פדל-רגל. התווים השונים סומנו על גבי שולי הצלוחיות באמצעות צבעים שונים. מספר ניסויים נעשו כדי לשפר את הכלי, בין השאר ניסיונות לנגן עליו באמצעות קשת או למקם את גליל הקערות בתוך קערת מים על מנת שהמנגן לא יצטרך להרטיב שוב ושוב את ידיו, אולם ניסיונות אלה כשלו.
בין המלחינים שכתבו יצירות עבור הכלי נמנים מוצרט, הנדל, בטהובן, ריכרד שטראוס ועוד כ-100 מלחינים נוספים. מיתוס מוכר מספר, כי הקטע המוזיקלי "מחול פיית קני הסוכר" מתוך היצירה מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי נכתבה במקור עבור כלי זה והוסבה על ידי צ'ייקובסקי לפני הפרמיירה לצ'לסטה - כלי שהיה חדש באותה תקופה. גם ביצירה קרנבל החיות נעשה שימוש בכלי זה (בקטעים 7 ו-14).
הכלי היום
הנגן ברונו הופמן החל להתעניין בהרמוניקת הזכוכית ואף לנגן על נבל זכוכית (סט כוסות זכוכית) ב-1930. אמן הזכוכית והמוזיקאי גרהארד ב. פינקנביינר (1930-1999) ייצר מחדש את הכלי על פי המודל של פרנקלין ב-1984. הניסויים ליצירת הכלי מחדש ארכו 30 שנה. אב הטיפוס שייצר פינקנביינר הכיל קערות חלקות וקערות ששפתן מוזהבת - שייצגו את הקלידים ה"שחורים" במקלדת פסנתר. חברת פינקנביינר בע"מ, ממולטהם, מסצ'וסטס מייצרת את הכלי בגרסתו של פרנקלין עד היום.
יצרני הכלים והנגנים הצרפתים ברנאר ופראנסואה בשט המציאו גרסה נוספת של הכלי, המכילה 52 מוטות זכוכית עליהם מנגנים בשיפשוף אצבע רטובה. הכלי שונה באופן מהותי מהרמוניקת זכוכית קלאסית, המבוססת על קערות.
טום וייטס עשה שימוש בכלי בקטע האינסטרומנטלי Rainbirds מתוך אלבומו Swordfishtrombones.
חטיבה
חטיבה או בריגדה (באנגלית: Brigade) היא יחידה צבאית שכפופה לאוגדה (דיוויזיה), מורכבת משניים עד חמישה רגימנטים או גדודים ומפקדת חטיבה אחת. בצה"ל חטיבת חיל רגלים כוללת בין 3,000 ל-7,000 חיילים.
מפקד חטיבה (מח"ט) בצה"ל הוא קצין בדרגת אלוף-משנה ובצבאות אחרים בעולם קצין בדרגת קולונל או בריגדיר גנרל, הראשונה מקבילה לדרגה הישראלית והשנייה מקבילה לדרגת תת-אלוף. שמה של הדרגה בריגדיר (או בריגדיר גנרל) נגזר למעשה מהמילה הלועזית לחטיבה: בריגדה. את העובדה שרמת הפיקוד הקלאסית של חטיבה היא בדרג נמוך של גנרל (בריגדיר/תא"ל) ניתן להסיק מסימון נאט"ו ליחידה זו, הכולל את הסימן X המצביע על כוכב ("חרבות" בעגה הצה"לית). בנוסף, החל מסוף המאה העשרים מספר צבאות עברו הליכי התייעלות בהן בוטלו האוגדות ובכך הפכו החטיבות ליחידות הצבאיות הגדולות, ומפקדיהן הוסבו לדרגת תא"ל (כגון צבא ספרד). בצבא היבשה של ארצות הברית, כבישראל, מפקד חטיבה הוא בדרגת קולונל, ואף לויטננט קולונל (סגן-אלוף) במקרים מסוימים.
חטיבה בחיל השריון של צה"ל כוללת 3 גדודי שריון עם מעל ל-100 טנקים, גדוד חיל רגלים וגדוד הנדסה קרבית. היחידה המקבילה לחטיבה בחיל התותחנים נקראה בעבר אגד, אך כיום שני האגדים הסדירים עברו שינוי והם נקראים כיום חטיבות, כגון חטיבת האש ועוצבת "עמוד האש".
בעיית אי הזהות
בעיית אי הזהות היא בעיה בפילוסופיה המנסה להתמודד עם הקושי בייחוס בעייתיות מוסרית לפעולות מסוימות המקיימות קשר סיבתי לקיומם של הסובלים מהן. בדיון בבעיה זו עולות בעיות לעניין ההשלכות של פעולות שהביאו לקיומם של אנשים, אך בכל זאת יש בהן משום עוולה מוסרית. מקור הבעיה הוא בהיעדר היכולת לכאורה לייחס את העוולה לנזק לאותם אנשים, שכן אלה לא היו קיימים אלמלא הפעולה הבלתי מוסרית לכאורה.
טענת אי הקיום
בעיית אי הזהות נשענת למעשה על טענת אי הזהות (או אי הקיום). טענת אי הזהות היא טענה פילוסופית לפיה לא ניתן לעוול כלפי פרט בביצוע פעולות שאלמלא נעשו, הפרט לא היה קיים. לפי הטענה, מי שטרם קיים (ולכן אינו קיים) בזמן ביצוע הפעולה, לא יכול להינזק על ידי (רוב) הפעולות והבחירות שנעשו טרם נולד, ככל שאלמלא אלה בוצעו הוא לא היה נולד/נוצר.
אף החריג לבעיה, דהיינו, המקרים בהם חיי הפרט אינם חיים ששווה לחיותם, הוא שנוי במחלוקת. כך, הפילוסופים אורי הרשטיין ויוסף רז גורסים שניהם כי מי שאינו קיים אינו כזה שניתן לייחס ערך לטיב חייו, ולכן ההשוואה אליו כנקודת אפס שגויה, וממילא אין פשר לשאלה האם היה טוב לפרט אלמלא נולד.
השפעה
טענת אי הקיום, חרף היותה מופשטת, משפיעה בדיונים פילוסופיים רבים, ובתוכם צדק בין דורי, זכויותיהם של דורות עתידיים, מדיניות פיסקלית והנדסה גנטית. בכל המקרים מושאי הדיונים הללו, הפעולות וההחלטות ישפיעו על זהויות הפרטים העתידיים, ועל כן מתלווה להם הגנה אימננטית מפני פגיעה באותם פרטים. הספרות הענפה על הבעיה ממחישה עד כמה הבעיה מעלה שאלות לא רק באתיקה תאורטית אלא גם בהיבטים פרקטיים של התוואת מדיניות ומשפט.
ניתוח הבעיה
טענת אי הזהות הביאה לבעיה נוספת, הלא היא בעיית אי הזהות. בעיית אי הזהות (המכונה גם פרדוקס של פרטים עתידיים) היא הבעיה באמיתה לפיה פעולות יכולות להיות שגויות מוסרית אף שאינן פוגעות באף אחד. בהצרנה פורמלית, בעיית אי הזהות היא הבעיה לפיה שלוש הפרופוזיציות הבאות אינן יכולות לדור בכפיפה אחת:
(1) פעולות יכולות להיות שגויות רק אם הן מעוולות כלפי פרטים;
(2) להביא מישהו לידי קיום ששווה לחיות אותו, היא לא "משהו רע" עבור אותו פרט;
(3) ישנן פעולות המביאות פרטים לידי קיום ועדיין בלתי מוסרי לעשות אותן.
העמדה המקובלת דוחה את הפרופוזיציה הראשונה, דהיינו, אף שהבעיה עומדת בעינה, עדיין ישנן פעולות שמשפיעות על העתיד והן שגויות, אך אלה שגויות קטגורית ולא מעוולות כלפי פרטים עתידיים. דוגמה אחרת, אשר דוחה את הפרופוזיציה השנייה דווקא, מובאת על ידי הפילוסופית שונה שפרין. שפרין מבקשת לדחות את תפיסת טענת אי הזהות לגבי האופי הסכמתני (aggregative) של נזק. להדגמת עמדתה, שיפרין מביאה דוגמה של הצלה רשלנית של טובע שהביאה לשבירת ידו, ולשיטתה עדיין יכולה להיתפס כפעולה שגרמה נזק. דוגמה נוספת לתפיסה של נזק לא סכמתני מובאת על ידי ג'יימס וודורד, המביא דוגמה של אישה שחברת תעופה מסרבת למכור לה כרטיס טיסה מטעמים גזעניים. וודורד מסביר כי אף אם הטיסה נסתיימה בהתרסקות, העובדה שהאישה ניצלה מהתרסקות בשל גזענות חברת התעופה לא שוללת את העוולה שבוצעה כלפיה בעצם האפליה.
הפרופוזיציה הראשונה, המכונה גם אינטואיציית ה-"person affecting" או "person based" מבקשת לטעון כי פעולה יכולה לעוול רק אם היא מרעה את מצבם של פרטים. פעולות, במילים אחרות, נבחנות על-פי שאלת מקסום רווחתם של פרטים, כדברי דרק פרפיט (Derek Parfit): "the 'bad' act must be 'bad' for someone".
הפרופוזיציה השנייה מניחה כי פעולה שהביאה אדם לחיים ששווה לחיות אותם, לא יכולה לפגוע באותו אדם, ואינה מרעה עימו.
דוגמאות קלאסיות הממחישות את המתח
הפרופוזיציה השלישית מתמקדת באותם מקרים המראים כי בפועל אכן ישנם מקרים לא מעטים אשר שזורה בהם בעייתיות מוסרית לבטח, אך הם עומדים במתח מול הפרופוזיציות הקודמות.
בין הדוגמאות הקלאסיות ישנו ניצול יתר של משאבים. בדוגמה זו, שימור המשאבים ירע את מצבה של האוכלוסייה האקטואלית אך במעט, אך ניצול יתר שלהם ישית סבל רב על הדורות העתידיים. חרף עובדה זו, דומה כי מדיניות המשאבים תשפיע על זהות הדורות שעתידים לבוא, ולכן, לאור הפרופוזיציות הקודמות, קיימת בעיה מובנית בהצבעה על "נזק" שנגרם להן.
דוגמה קלאסית נוספת עניינה "ילד עבד". במסגרת הדוגמה, נחתם חוזה בין הורים לאיש עשיר במסגרתו הם יביאו ילד וימכרוהו לעבדות, בתמורה לסכום כסף נכבד. הילד, על-פי הדוגמה, עתיד להיווצר בשל החוזה, ובהינתן שחייו כעבד הם עדיין חיים ששווה לחיות, הרי שאי המוסריות האופפת את המקרה מטילה צל כבד על הפרופוזיציות המקדימות.
פרפיט מביא דוגמה נוספת שאף היא הפכה קנונית, דוגמת הנערה בת ה-14. פרפיט מבקש לשים לב כי אותה הביצית שפוטנציאלית יכולה להביא לקיומו של ולד אינה אותה הביצית שתהא בעוד 10 שנים, אך הביצית הספציפית קובעת למעשה את זהותו של אותו פרט עתידי. במקביל, פרפיט מבקש שנחשוב על ילדה בת 14 שבוחרת להביא ילד לעולם. אנחנו חושבים שהחלטתה שגויה, וכי עליה לחכות מספר שנים בטרם תחליט להביא ילד לעולם. אנחנו גם חושבים, וזה העיקר, כי סיבה מרכזית לכך שהחלטתה שגויה היא שזה יביא לילד שהנערה תוליד "התחלה רעה לחיים". ברם, עיון מעמיק יותר מגלה שאותו ילד לא היה נולד כלל אלמלא ההחלטה הזו.
הבעיה אף עולה ביתר שאת בדיון הקשור בחיים בעוולה.
הנסיך המאושר ואגדות אחרות
הנסיך המאושר ואגדות אחרות (The Happy Prince and Other Tales) הוא אוסף סיפורי ילדים מאת אוסקר ויילד שפורסמו לראשונה במאי 1888. הקובץ שאויר בידי וולטר קריין וג'ייקוב הוד, מכיל חמישה סיפורים, "הנסיך המאושר", "הזמיר והשושנה", הענק וגנו, "הידיד המסור", "הזיקוקית שאין כמותה".
הספר וסיפוריו תורגמו ועובדו לעברית פעמים רבות. עם מתרגמיו ומעבדיו של הספר המלא נמנים סיגל אדלר, אהרון בר, רפאל אלגד, שלמה סקולסקי. עם מאיירי הגרסאות העבריות נמנים ליאת בנימיני-אריאל, זהבית כרמל, צ'ארלס מוזלי, וצבי מלבנצ'יק.
הנסיך המאושר
במרכז הסיפור סנונית המגיעה אל פסלו של "הנסיך המאושר", בתוך הפסל שוכנת נשמתו של הנסיך המקורי, שנפטר בלי שהספיק לחוות צער אמיתי. מעל כנו הגבוה רואה הפסל את סבלם של תושבי העיר העניים, והוא מבקש מן הסנונית, שנשארה לחרוף בעיר אחרי שלהקתה נדדה אל מצרים החמה, לעקור את האבנים היקרות ואת ציפוי הזהב שעליו ולחלק אותם לעניים. עם בוא החורף, מתה הסנונית מקור ואת הפסל העלוב למראה מפרקים אנשי העיר בצו ראש העיר, שפסלו יחליף את זה של הנסיך המאושר. שרידי הפסל וגופת הסנונית נזרקים לאשפה, משם אוסף אותם מלאך, הרואה בהם את הדברים היקרים ביותר בעיר, ומעלה אותם השמיימה.
הזמיר והשושנה
ציפור זמיר שומעת סטודנט המתלונן כי בתו של הפרופסור שלו מסרבת לרקוד איתו, מכיוון שהוא אינו יכול להעניק לה ורד אדום. הציפור מבקרת את כל העצים בגן הוורדים, ואחד מהוורדים אומר לה שיש דרך לייצר ורד אדום, אבל רק אם היא מוכנה לשיר שיר מתוק במשך כל הלילה כשאל ליבה לחוץ קוץ ובכך להקריב את חייה. לאחר שהזמיר רואה את דמעותיו של הסטודנט ומעריכה את חיי האדם שלו מעל לחיי הציפור שלה, היא מבצעת את הטקס. היא תוקעת בליבה קוץ מענפי הורד כך שהדם של ליבה מכתים אותו. לאחר מכן, הסטודנט לוקח את הורד לבתו של הפרופסור, אך היא דוחה את חיזוריו מכיוון שגבר אחר שלח לה תכשיטים, ואומרת לו כי כולם יודעים שתכשיטים עולים יותר מפרחים. הסטודנט משליך את הפרח בכעס לביוב וחוזר ללימודי המטפיזיקה ומחליט לא להאמין יותר באהבת אמת.
הענק וגנו
במרכז הסיפור ענק ולו גן יפיפה שילדי הסביבה נוהגים לפקוד אותו ולשחק בו. לאחר שהוא חוזר משהות ארוכה של שבע שנים מחוץ לביתו, הוא מגלה את הילדים ומגרשם מן הגן. הגן מפסיק ללבלב, והאביב מאחר להגיע, אך יום אחד הילדים מצליחים להיכנס לגן דרך פתח בחומה, והעצים מלבלבים למעט עץ אחד ולידו ילד קטן שאינו מצליח לטפס עליו, הענק יוצא ומרים את הילד אל העץ שמתחיל ללבלב, וכך הילדים מגלים כי הוא חזר בו מדרכו הרעה וחוזרים לשחק בגן וליהנות מפרותיו.
הידיד המסור
הסיפור מסופר על ידי חוחית לחולדה אינטלקטואלית הסבורה כי היא מבקרת ספרותית, אך היא אוהדת את הטוחן ולא את האנס ועוזבת את השיחה בכעס כאשר החוחית מידעת אותה שיש לסיפור מוסר השכל.
הזיקוקית שאין כמותה
הסיפור עוסק בזיקוקית אחת מני רבים שיועדה להידלק בחתונתם של נסיך ונסיכה. הזיקוקית מלאה בתחושת חשיבות עצמית ומשמיצה את שאר זיקוקין הדי-נור, ולבסוף פורצת בבכי בו היא מפגינה את רגשותיה. בשל הבכי היא נרטבת ולא מצליחה להדלק ולמחרת היא נזרקת לתעלה. היא עדיין מאמינה שהיא מיועדת לפעילות ציבורית חשובה ומתייחסת בבוז לצפרדע, שפירית וברווז שהיא פוגשת בדרכה. שני נערים מוצאים אותה ומשתמשים בה כדלק למדורתם. לבסוף היא מאירה ומתפוצצת, אך איש לא מביט בה והאפקט היחידי שהיא מייצרת הוא הפחדתו של אווז על ידי פתילה שנופל מהשמיים לאחר שהודלקה.
יחסי דרום סודאן–הודו
יחסי דרום סודאן–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לרפובליקה של דרום סודאן. הודו הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, היום שבו הפכה דרום סודאן למדינה עצמאית.
היסטוריה
הודו נשארה נייטרלית במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה (1962–1972) ומלחמת האזרחים הסודאנית השנייה (1983–2005). האזור האוטונומי של דרום סודאן הוקם בתום מלחמת האזרחים הראשונה. נשיא הודו פקרודין עלי אחמד ביקר באזור בדצמבר 1975, ונאם באספת העמים האזורית בג'ובה. לפי שגרירות הודו בח'רטום, "בסך הכל, הביקור בג'ובה הבהיר שלדרום סודאנים יש כבוד עמוק יותר להודו". המעורבות ההודית עם דרום סודאן גברה לאחר תום מלחמת האזרחים השנייה. שר המדינה ההודי לענייני חוץ EA Ahamed השתתף בחתימה על הסכם השלום המקיף ב-9 בינואר 2005 בניירובי.
משנת 2006, הודו החלה להזמין אזרחים דרום סודאנים להכשרה ותוכניות חילופין בהודו. הודו פתחה קונסוליה בג'ובה באוגוסט 2007. הודו הכירה רשמית בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, היום בו הכריזה על עצמאות, וסגן הנשיא מוחמד חמיד אנסארי השתתף בחגיגות יום העצמאות של המדינה בג'ובה. במכתב לנשיא דרום סודאן, סאלווה קיר מאיארדיט, כתב ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג, "הודו מוכנה לחלוק את ניסיון הפיתוח שלה ולהושיט כל סיוע אפשרי לדרום סודאן. אני סמוך ובטוח ששיתוף הפעולה בינינו יצמח מכוח אל תוך הימים הקרובים לטובת ההדדית של שני העמים שלנו". ממשלת הודו הצהירה כי היא מוכנה לסייע בפיתוח תשתיות, הכשרת פקידים בבריאות, חינוך ופיתוח כפרי. גורם רשמי במשרד החוץ הצהיר, "הרכבנו מפת דרכים מוגדרת באמצעותה הודו יכולה לעזור לדרום סודאן". הקונסוליה הכללית בג'ובה שודרגה לשגרירות במרץ 2012.
הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט השתתף בפסגת הפורום השלישית של הודו אפריקה בניו דלהי באוקטובר 2015, וכן קיים פגישה דו-צדדית עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי, הביקור הממלכתי הראשון של נשיא דרום סודאן בהודו.
יחסים כלכליים
פראמיט פאל צ'אודורי כתבה ב"הינדוסטאן טיימס" כי לדרום סודאן "יש מוקדי משיכה שונים, כפי שמציינים בספרות של משרד החוץ ההודי עצמו, בדרום סודאן "דווח כי יש (למעשה) כמה ממאגרי הנפט הגדולים ביותר באפריקה מחוץ לניגריה ואנגולה." מאמר בדיילי טלגרף ציין שדרום סודאן היא "אחת המדינות העניות בעולם, אבל היא עשירה בנפט. גורמים רשמיים במשרד החוץ אמרו שלניו דלהי יש עניין רב בהגדלת השקעותיה בשדות הנפט בדרום סודאן, המחזיקה כעת ביותר משני שלישים משדות הנפט של סודאן המאוחדת בעבר."
שומרי שלום הודים
החל מינואר 2016, שני גדודים של הצבא ההודי, או 2,000 איש, פרוסים בג'ונגליי ובנילוס העליון, שתי המדינות הגדולות בדרום סודאן, במסגרת משלחת האומות המאוחדות בדרום סודאן (UNMISS). 37 שוטרים הודיים נמצאים במדינה גם ומאמנים את שירות המשטרה הלאומי של דרום סודאן. אזרחים הודים נמצאים גם הם כחלק מ-UNMISS. גדודי הצבא ההודי היו מעורבים גם בפעילויות קהילתיות כמו ניהול מחנות רפואיים, תרומת ספרים למוסדות חינוך ובניית כבישים.
קצין בכיר אחד בצבא ההודי וארבעה חיילים נהרגו, וארבעה חיילים הודים נפצעו ב-9 באפריל 2013, כאשר קבוצה של 36 חיילים הודים שליוותה שיירה של האו"ם מפיבור לבור במדינת ג'ונגליי הותקפה על ידי מורדים. שני חיילים הודים נוספים נהרגו בהתקפה על בסיס האו"ם באקובו, מדינת ג'ונגליי ב-19 בדצמבר 2013, ושני חיילים נוספים נפצעו במהלך מתקפה על בסיס האו"ם בבור, מדינת ג'ונגליי באפריל 2014.
סיוע חוץ הודי
הודו התחייבה ל-5 מיליון דולר עבור בניית בית חולים בדרום סודאן בוועידת התורמים באוסלו באפריל 2005. הודו תרמה אוהלים ותרופות בשווי 100,000 דולר לסודאן ולדרום סודאן עבור מאמצי סיוע בהצפות בינואר 2008. כדי להגביר את תשתית ייצור החשמל הכמעט לא קיימת של דרום סודאן, הודו Central Electronics Limited השלימה פרויקט חשמול סולארי ליד ג'ובה בשנת 2011. בפברואר 2012, הודו ודרום סודאן חתמו על הסכם לכלול את האחרונה בפרויקט הרשת האלקטרונית הפאן אפריקאית. ONGC Videsh Ltd בבעלות המדינה תרמה 1,000 גפיים מלאכותיות לבעלי מוגבלויות ותיקי הכוחות המזוינים של דרום סודאן בשנת 2014.
ממשלת הודו גם הציעה להקים מרכז הכשרה מקצועית, פארק טכנולוגי כפרי ומרכז ייצור ופיתוח זרעים חקלאיים בדרום סודאן.
הודו היא יעד מרכזי עבור חולים דרום סודאנים המבקשים טיפול רפואי. אזרחי דרום סודאן זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
הודים בדרום סודאן
רוב הקהילה ההודית בדרום סודאן היגרה צפונה לסודאן בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים השנייה ב-1983. נכון לינואר 2016, 700 אזרחים הודים התגוררו בדרום סודאן. חלקם בעלי עסקים בג'ובה. ההודים מחזיקים ומפעילים בתי מלון, חברות קידוחים, מכונות דפוס וחנויות כלבו. הקהילה הייתה בין הראשונות שהקימה עסקים כאלה בדרום סודאן החל בתחילת 2006. חלק מהאזרחים ההודים מועסקים בחברות שונות במדינה, וחלק קטן הם מיסיונרים נוצרים.
יש גם 2,000 שומרי שלום של צבא הודו, 37 שוטרים וכמה פקידים אזרחיים המוצמדים ל-UNMISS החל מינואר 2016.
יוסבה אצ'בריה
קריירה
אצ'בריה החל את הקריירה שלו בריאל סוסיאדד ב-1994, ואחרי שבעה משחקים עבר לאתלטיק בילבאו תמורת שלושה מיליון אירו. בעקבות העברה זו היה אצ'בריה לשחקן היקר ביותר בספרד מתחת לגיל 18. זמן מה לאחר העברתו לבילבאו, מונה לקפטן שני של הקבוצה.
בבילבאו קיבל אצ'בריה את הכינוי "El Gallo" (התרנגול) עקב הנוכחות הרבה שלו ברחבת היריב.
אחרי שהיה מלך השערים באליפות העולם לנוער ב-1995, זומן אצ'בריה לנבחרת ספרד. בנבחרת ספרד שיחק אצ'בריה למעלה מ-50 משחקים וכבש 12 שערים. אצ'בריה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998, ביורו 2000 וביורו 2004.
אדמון
אדמון היה תנא, דיין מדייני הגזרות שבירושלים בסוף ימי בית שני, בסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים. שבע מחלוקות שלו עם חכמים נזכרו במשנה. באחת הברייתות מוזכר שמו המלא: אדמון בן גדאי.
מדייני הגזירות
המשנה במסכת כתובות מציינת:
בירושלים שלפני חורבן בית שני היו מצויים בתי מדרשות רבים: "אמר רבי פינחס אמר רבי אושעיא: שלש מאות ותשעים וארבעה בתי דינין היו בירושלים, כנגדן בתי כנסיות, וכנגדן בתי מדרשות, וכנגדן בתי סופרים". בין הדיינים הרבים שבירושלים מיוחדים היו דייני הגזירות, שנקראו גם "דייני גזילות", ובתפקידם היה קביעת קנסות ותקנות על מקרי גזל, סמכות מורחבת שלא ניתנה לשאר הדיינים. הייתה להם הסמכות לקצוב קנסות גם מעבר לשורת הדין. לפי המשנה, דייני הגזירות היו שניים במספר - אדמון וחנן בן אבישלום. לדעתו של התנא רבי נתן היו שלושה, שהיה עימם נחום המדי. דעה אחרת בברייתא מונה את חנן המצרי בין דייני הגזירות. החשוב שבדיינים היה אדמון.
לדייני הגזירות מיוחס המאמר הבא, שעוסק בבהמה של אדם שנכנסה לרשות חברו והזיקה שם לעצים. הדיינים קצבו את התשלום: "קיטמה (שברה) נטיעה - רבי יוסי אומר: גוזרי גזירות שבירושלים אומרים: נטיעה בת שנתה - שתי כסף, בת שתי שנים - ארבע כסף".
שמו המלא, לפי ברייתא שמופיעה בתלמוד, היה אדמון בן גדאי. ב"אנציקלופדיה לתארי כבוד בישראל" (מאת הרב אברהם אורנשטיין), בערך אדמון בן גדאי: יש סבורים ששני השמות, אדמון וגדאי, הם כינויים של חשיבותו ומעלתו של הדיין הזה, שנחשב בברייתא הראשון בין שלושה הדיינים. 'אדמון' - הוראתו ביוונית יודע ומנוסה. 'בן גדאי' פירושו ביוונית זקן ונכבד, זקן שקנה חכמה.
התקופה
בספר יוחסין השלם וב"סדר הדורות" נאמר שדייני הגזירות פעלו בתקופתם של שמעיה ואבטליון, הזוג הרביעי של תקופת הזוגות, כ-120 שנה לפני חורבן בית שני.
הרב זאב יעבץ ("תולדות ישראל") כתב שאדמון חי בזמנו של רבן גמליאל הזקן, בדור הראשון לתנאים, סמוך לחורבן בית המקדש. לדעתו, אי אפשר להקדים את זמנם של דייני הגזירות יותר מזה. כיוון שבתלמוד מוזכרת דעתו של רבי נתן שגם נחום המדי היה מדייני הגזירות, ומכך משתמע שנחום חי בזמנו של אדמון, ובמקום אחר מסופר שנחום המדי חי בזמן חורבן בית שני.
מתורתו
במשנה, בפרק האחרון של מסכת כתובות, מובאות שבע מחלוקות בין אדמון לבין חכמים בדיני ממונות. בחלק מהן הצטרף רבן גמליאל דיבנה, מאוחר יותר, לדעתו של אדמון. באחת המחלוקות התנסח אדמון במשפט שהפך לאמרה: "בשביל שאני זכר הפסדתי?!". מובאות מדבריו של אדמון מופיעות במקומות נוספים בשני התלמודים.
דיון בדברי אדמון ביחס להלכה נמשך גם בתקופת האמוראים, ובשני התלמודים התייחסו לדברי רבן גמליאל.
בין הגאונים הייתה מחלוקת אם לפסוק הלכה כאדמון היכן שרבן גמליאל תמך בשיטתו. רב שמואל גאון בר חפני כתב שבשתי מחלוקות הלכה כאדמון. רב נטרונאי גאון, לעומתו, סבר שאין לפסוק הלכה כאדמון באף אחת מן המחלוקות. גאונים נוספים נחלקו בכך. הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כאדמון רק במחלוקת השנייה והשלישית, אך בשאר המחלוקות ההלכה היא כדעת חכמים.
ציון קבר המיוחס לאדמון מצוי דרומית לעיר צפת, סמוך לחורבות הכפר עוקיבה. על ידו קבר עקביא בן מהללאל.
שבת חזון
שַׁבַּת חֲזוֹן (בעבר כונתה שבת איכה) היא השבת שלפני תשעה באב והאחרונה משבתות תלתא דפורענותא. היא חלה באמצע תשעת הימים, ולאחריה מתחיל שבוע שחל בו תשעה באב. פרשת השבוע של שבת זו היא תמיד פרשת דברים. כאשר חל תשעה באב בשבת, נדחה הצום ליום ראשון, ואותה שבת היא שבת חזון.
השבת מכונה על שם ההפטרה הנקראת בה, הפותחת ברוב עדות ישראל במילים "חזון ישעיהו בן אמוץ". ההפטרה עוסקת במצבו הרוחני הקשה של עם ישראל בזמן בית המקדש הראשון, שהוביל לחורבן בית המקדש.
מנהגים
אף על פי שלפי ההלכה אין נוהגים אבלות בשבת, בשבת זו מקיימים בחלק מקהילות ישראל כמה מנהגים המזכירים את האבלות. לפי מנהג אשכנז, בקריאת התורה קוראים את הפסוק "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם" המופיע בפרשת השבוע במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה, קוראים את ההפטרה במנגינת מגילת איכה, וכן שרים את הפיוט לכה דודי בקבלת שבת, במנגינת הפיוט אלי ציון ועריה.
כמו כן, מנהג אשכנז (וכן פסק הרמ"א) ללבוש בגדי יום חול בשבת זו. מנהג זה נהוג עדיין בחלק מהקהילות האשכנזיות, אך ברוב קהילות האשכנזים אינו נהוג היום, כיון שהחסידים ביטלו מנהג זה, ואף הליטאים (בוודאי בארץ ישראל, וגם הרבה קהילות אשכנזים בחו"ל) נוהגים על פי פסק הגר"א ללבוש בגדי שבת, ולכן מנהג זה נשאר רק בקהילות היקים ואויבערלאנד. הספרדים אינם נוהגים מנהגים אלו, וכן האר"י ושאר מקובלי צפת לא נהגו מנהגים אלו.
בקהילות אשכנז המערבי, אומרים אותם הפיוטים שאומרים בשבת שלפני שבועות, דהיינו אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן. בנוסף, ברוב קהילות אשכנז המערבי, נוהגים לומר אב הרחמים רק בשבת זו ובשבת שלפני שבועות, ובקצת קהילות אשכנז נוהגים לערוך יזכור קצר בשבת זו.
יהודי ג'רבא ויהודי לוב נוהגים בשבת חזון להפטיר "משא גיא חזיון" (ספר ישעיהו, פרק כ"ב, פסוקים א'–י"ד).
בתנועת החסידות
בתנועת החסידות ביטלו את מנהגי האבלות של יהדות אשכנז. צדיקים רבים מתנועת החסידות התבטאו ששבת חזון היא שבת שמחה יותר משאר השבתות. כך הרב מאפטא בספרו‏ "שבת חזון הוא יותר גדול במעלה מכל שבתות השנה. רבי משה צבי מסאווראן אמר ששמה של שבת חזון מרמז שבשבת זו אפשר לראות מה יהיה בעולם. בחסידות צאנז היה נהוג לערוך נסיעה לצדיק בשבת זו.
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ביאר את השם "שבת חזון", על דרך הרמז, בכך שבשבת זו מראים לכל יהודי את בית המקדש השלישי, על מנת לעודדו לשפר את מעשיו ולזכות לבנין הבית.
רבי שלום מבראהין מביא ביאור בפסוק "עוד חזון למועד", כי שבת חזון יהיה יום טוב לעתיד לבוא.
סוכריות קופצות
סוכריות קופצות הן סוכריות אשר משחררות בועות גז קטנטנות שנכלאו בהן בזמן ההכנה במגע עם רוק. הן קיבלו את שמן מהתחושה של קפיצה שהן יוצרות בחלל הפה בשעת האכילה.
בנוסף להיותן ממתק הנאכל בפני עצמו, סוכריות קופצות נמצאות במיני מתיקה כגון שוקולד.
הסוכריות מיוצרות באמצעות ערבוב המרכיבים (לרוב סוכר, לקטוז, סירופ תירס וחומרי טעם וריח) וחימומם וערבובם עד שהם ניתכים ומאוחדים. לתוך התערובת הנוזלית מבעבעים פחמן דו-חמצני בלחץ גבוה (כ-4,000,000 פסקל או ניוטון למטר רבוע) ומקררים אותה. התהליך יוצר סוכריות קטנטנות או גדולות שכל אחת כולאת בתוכה בועה קטנה של פחמן דו-חמצני. ניתן להבחין בבועות הפחמן הדו-חמצני הקטנות באמצעות זכוכית מגדלת.
כאשר מכניסים את הסוכריות לפה, הן באות במגע עם רוק ונמסות, תוך שחרור הפחמן הדו-חמצני שכלוא בתוכן. השתחררות הבועות הזעירות כתסיסה מורגשת בפה כתחושת עקצוץ קל.
סוכריות קופצות המונחות בתוך כלי עם מים מבעבעות ומשמיעות צלילים של עקצוצים קלים.
המוזיאון הארמני
המוזיאון הארמני הוא מוזיאון ברובע הארמני בירושלים, המציג את ההיסטוריה והתרבות של העם הארמני.
פעילות
במוזיאון מוצגים מההיסטוריה והתרבות של העם הארמני בארץ ובעולם, לרבות מוצגים מתחום הפולקלור, ציורים וצילומים, יצירות אמנות, ממצאים ארכאולוגיים, כלי חרס ותבליטי אבן. כמו כן מוצג מידע על בית הדפוס הראשון בארץ, שנוסד ב-1833 על ידי ארמנים. חלק משמעותי מהתצוגה במוזיאון מתייחס לרצח העם הארמני שהתרחש במלחמת העולם הראשונה.
המוזיאון ממוקם במבנה שנבנה בשנת 1853 ושימש בעבר כאכסניית סמינר הכמרים הארמניים. בתקופה בה שימש המבנה כסמינר כמרים, הוא היה בית יתומים עבור ילדים רבים שהוריהם נספו בשואה הארמנית. המבנה הפך למוזיאון בשנת 1975, כאשר נבנה סמינר הכמרים החדש ברובע הארמני. המבנה בעל שתי קומות, וכמו יתר מבני הרובע הארמני בנוי סביב חצר פנימית ובה גן קטן, כאשר אל החצר פונה ארקדת קשתות.
ב-2022 הועבר פסיפס הציפורים הארמני אל המוזיאון.
אוסטריה באירוויזיון
אוסטריה השתתפה בתחרות הזמר של האירוויזיון כ-55 פעמים, החל מהצטרפותה בשנת 1957, כששלחה את ליאן אוגוסטין עם השיר "Die ganze Welt braucht Liebe". באותה מהדורה, הגיעה אוסטריה למקום החמישי עם שמונה נקודות. אוסטריה זכתה פעמיים בתחרות, בשנים 1966 וב-2014. זהו הפער הארוך ביותר בין שני ניצחונות בתחרות (48 שנים). בשני הפעמים שהמדינה אירחה את התחרות, וינה שימשה כעיר המארחת. רשות השידור האוסטרית, היא הגוף הציבורי המשדר את התחרות באוסטריה. אוסטריה סיימה במקום האחרון שמונה פעמים (1957, 1961, 1962, 1979, 1984, 1988, 1991 ו-2012). בשנת 2018, הגיעה אוסטריה, ששלחה את סזאר סמפסון עם השיר "Nobody But You", למקום השלישי, ההישג השני בטיבו של אוסטריה ב.
היסטוריה
בשנת 1957, כשהצטרפתה לתחרות, הגיעה אוסטריה למקום האחרון. לאחר שסיים במקום השישי באירוויזיון 1964 ובמקום הרביעי באירוויזיון 1965, ניצח אודו יורגנס באירוויזיון 1966. זה היה הניצחון הראשון של אוסטריה בתחרות. התוצאה הטובה ביותר במהלך 46 השנים הבאות (1967–2013) הייתה המקום החמישי ב-1972, 1976 וב-1989. ב, תוצאתה הטובה ביותר של אוסטריה הייתה ב-2003, כשהגיעה למקום החמישי.
ניצחונה השני של אוסטריה בתחרות אירע בשנת 2014, כששלחה את קונצ'יטה וורסט עם השיר "Rise Like a Phoenix". בעדן ניצחונה של אוסטריה, היא אירחה את אירוויזיון 2015 בשטחה. באותה מהדורה, לאחר שובר שוויון, אוסטריה הגיעה למקום ה-26 בגמר עם 0 נקודות, כשהיא בתיקו עם גרמניה (שהגיעה למקום ה-27). כתוצאה מכך, אוסטריה הפכה למדינה המארחת הראשונה שלא קיבלה נקודה אחת בשלב הגמר. אוסטריה העפילה לגמר בשלוש השנים הבאות, וסיימה במקום ה-13 ב-2016, במקום ה-16 ב-2017 ובמקום השלישי ב-2018. באירוויזיון 2019, כשלה המדינה בניסיונה להעפיל לגמר. באירוויזיון 2020, שלחה אוסטריה את וינסנט בואנו, עם השיר "Alive". לאחר ביטול התחרות בשל מגפת הקורונה, אוסטריה שלחה שוב את בואנו, עם שיר חדש בשם "Amen", וכשלה להעפיל לגמר.
היעדרויות
במרוצת השנים, נעדרה אוסטריה ממספר מהדורות התחרות. ההיעדרות הראשונה התרחשה באירוויזיון 1969, במדריד, בירת ספרד. באותה תקופה, נשלטה ספרד בידי הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו, ולכן, אוסטריה בחרה להחרים את שלטונו ולא להשתתף בתחרות. היסטוריון התחרות, ג'ון קנדי אוקונור, מציין כי חרף החרמת התחרות ב-1969, אוסטריה העניקה לספרד שתי נקודות במהדורה הקודמת. לאחר השוויון המרובע על המקום הראשון ב-1969, באירוויזיון 1970, נעדרה אוסטריה שוב מהתחרות במטרה להחרימה. בנוסף לאוסטריה, גם פינלנד, פורטוגל, שוודיה ונורווגיה הצטרפו לחרם. גם בין השנים 1973–1975, נעדרה אוסטריה מהתחרות מסיבות לא ידועות. לאחר שאיגוד השידור האירופי התעניין בהצטרפותן של מדינות מזרח אירופה לתחרות, הוא החליט לערוך הצבעה מוקדמת על שירי התחרות, והמדינות שהגיעו למקומות האחרונים, נפסלו מהתחרות. כתוצאה מכך, נעדרה אוסטריה מהמדורה ב-1998 ומ-2001. לאחר תלונות מכמה איגודי השידור המקומיות, ב-2004, הונהגה שיטת חצי הגמר.
היסטוריית הצבעות
היסטוריית ההצבעות של ישראל נכון ל-2019:
פרדס כץ
פרדס כץ היא שכונה בצפון בני ברק. שטחה של השכונה כ-570 דונם, ומתגוררים בה כ-14,000 תושבים, בשכונה קיימת אוכלוסייה לא חרדית גדולה יחסית לשאר העיר בני ברק.
השכונה גובלת ברחובות אברבנאל והירקון בצפון (גבול שכונת קריית הרצוג), ברחוב החלוצים במזרח (גבול שכונת יסודות), בכביש 481 בדרום וברחובות אבו חצירא, שלמה בן יוסף ודב גרונר במערב (גבולה של שכונת תל גבורים).
היסטוריה
השכונה קרויה על שם מייסדה, חיים משה כ"ץ, יליד פולין שעשה את הונו בארצות הברית. הוא עלה לארץ ישראל ב-1926, ורכש פרדס בשטח 173 דונם על אם הדרך מתל אביב לפתח תקווה, צפונית לבני ברק. בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929 נעקרו חלקים מן הפרדס, והחל מאוקטובר 1933 הוצעו בו מגרשים לבניה פרטית. בשלב השני של הקמת השכונה, בנובמבר 1934, ניתן לה השם תל אפרים, על שם בנו של כ"ץ, אפרים (פרדי) כ"ץ. ביתו של כ"ץ עצמו, בשטח הפרדס, הושכר ביולי 1936 למחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, והוקם בו בית חולים ממשלתי למחלות מידבקות.
עד 1947 נבנו בשכונה כ-70 בתים. בשנותיה הראשונות נחשבה פרדס כ"ץ לשכונת יוקרה, בשל ריבוי השטחים הפתוחים בה והפרדסים בסביבותיה.
פרדס כץ השתייכה מוניציפלית לבני ברק. בשנת 1945 פעלה רמת גן לספח את השכונה אליה, אך היוזמה נדחתה ופרדס כץ נותרה חלק מבני ברק.
אחרי הקמת המדינה השכונה התרחבה, ושטחי פרדס נוספים הפכו לשיכונים. בשנת 1949 הוקמה בשכונה מעברה, והיא הפכה לשכונה שרוב תושביה עולים חדשים ואנשים קשי-יום.
המעברה הייתה מחולקת לשניים: חלקה הראשון היה קרוב יותר לשכונה שהיום שמה קריית הרצוג, גבולה המזרחי גבל במחנה צבאי בריטי ובגבולה המערבי הייתה שכונה שכונתה "הג'ונגל" משום שהיו בה בתים שלהם משק קטן ובו חיות משק שונות. בצפונה של השכונה התנשאה גבעה מלאכותית שהיוותה מחסן נשק של הבסיס הצבאי הבריטי הסמוך. בהמשך השתרעו שטחי הקרן הקיימת לישראל, שלהם מונה אחראי, אגרונום בשם צבי רובינפיין (לימים חתנו - אליקים פדרמן, שהתגורר בסמוך לו, היה חבר במועצת העיר). בשכונה זו גרו כ-300 משפחות שרובן התגוררו בצריפונים.
בתחילת דרכה של השכונה התגוררו בה עולי טורקיה, תימן, פולין, עיראק ולוב. בהמשך עזבו רבים את המעברה והגיעו אליה רבים מעולי צפון אפריקה. בשטח המעברה עמדו צריפים ציבוריים ששימשו בתחילה כבית הספר השכונתי, קופת חולים וטיפת חלב, בהמשך הועבר בית הספר, שנקרא בתחילת דרכו "הסתדרות", מערבה, לחלקה השני של השכונה, ושמו שונה ל"קוממיות".
בשנות ה-60, בעקבות שנות בצורת בנגב, הורשו מספר משפחות בדואיות להגיע ולהתיישב זמנית בשטח הבסיס הצבאי שנהרס והפך לשדה מרעה לצאנם של הבדואים. עשרות מבקרים נהרו מכל מקום כדי לפגוש בבדואים, והגבעה שבשטח הבסיס כונתה בשם "הר הבדואים". כיום נמצא עליה פארק גדול ומתקני משחקים לרווחת ילדי האזור בקרית הרצוג. בחלקה השני של המעברה, דרומית-מערבית לה, התגוררו יותר מ-800 משפחות. הצפיפות הייתה גדולה ורוב המעברה אוכלסה ביוצאי עיראק, לוב וצפון אפריקה. בשטחה היה גם השוק המקומי שסיפק את כל הדרוש לתושבי המקום.
עד סוף המאה ה-20 השכונה הייתה מאוכלסת בתושבים חילוניים. השכונה נחשבת לשכונה ברמה סוציו-אקונומית נמוכה. בתקופה מסוימת פעלו בה גורמי פשע שכונו בתקשורת "כנופיית פרדס כץ".
רב השכונה במשך כחמישים שנה היה הרב משה בלוי, מחבר הספרים "משנת משה" ו"נפש ברכה". כיום רב השכונה הוא הרב אהרן שפירא.
במאה ה-21
בשנת 2005 נסגר בית הספר "יסודות" בשכונה לאחר כ-50 שנות קיום ובשנת 2016 נסגר גם בית ספר היסודי "עוזיאל" שפעל בשכונת קריית הרצוג, וכיום נותרו שני בתי ספר יסודיים ("מקור-חיים" ו"קוממיות"), ישיבה תיכונית ובית ספר תיכון אחד ("רמז").
קולות נשמעו מצד תושבי השכונה הטוענים שהשכונה מופלית לרעה על ידי העירייה במתן שירותים ובהשקעה בתשתיות, ובשל כך קוראים להיפרדות מן העיר בני ברק והצטרפות לרמת גן. תושבים אף פנו למזכ"ל האו"ם כדי שיכיר בתושבי השכונה כפליטים.
בעבר נקשר שמה של שכונת פרדס כץ עם משפחות פשע שהתגוררו בתחומה. בהמשך שינתה השכונה את פניה. רבים מחברי כנופיות הפשע נטשו את דרכם, חלק לא מבוטל עזבו את העיר, וחלק חזרו בתשובה, הגירה פנים/חוץ עירונית שהביאה התחדשות אנושית. האוכלוסייה החילונית, שבעבר הייתה הרוב המכריע בשכונה, מזדקנת ומידלדלת. ניכרת תנועה ערה ומשמעותית של חרדים הרוכשים דירות בפרדס כץ בשל מחיריהן שהיו נמוכים ביחס למחירי הדירות בבני ברק עצמה. בשנת 2012 כבר מרבית התושבים היו חרדיים.
מאז שהחל תהליך ההתחרדות מחירי הדירות עלו בתלילות, ונכון לאמצע שנת 2019 המחירים זהים למחירי הדירות בבני ברק עצמה.
כמו כן בשכונת פרדס כ"ץ מתגורר מיעוט של מהגרים מאפריקה, נכון ל-2017 הם מונים כחמישה אחוזים מכלל התושבים. תושבי השכונה היהודים מתנגדים ברובם להשכרת דירות למהגרים.
בשנת 2012, לאחר הדיון של ועדת השמות העירונית נקבע כי ישונה שמה של השכונה. שינוי השם נגרם עקב השם הרע שנוצר לשכונה זה כמה עשורים ולכן, לאחר הרבה התנגדויות במרוצת השנים הוחלט כי כדאי לשנות את שמה. נכון לעכשיו, היא תיקרא נאות הפרדס. לעומת זאת, בעיריית בני ברק טענו כי מעולם לא התקבלה החלטה כזו בוועדת השמות.
קהילה
בשכונה ישיבה לחוזרים בתשובה, "אור דוד", בראשות הרב דניאל זר. לישיבה זו חלק נכבד במהפך הדתי שעבר על השכונה בשלושת העשורים האחרונים. בגבול פרדס כץ הוקמה גינה לילדים, לצידו של המתנ"ס העירוני.
ישיבה קטנה חבדי"ת נוספת בשכונה בראשות הרב לוי רוזנברג - כיום בישיבה 100 בחורים.
ספורט
הג'ודוקא אריק זאבי גדל בפרדס כץ והתחיל את דרכו הספורטיבית במתנ"ס השכונתי. בשכונה קבוצת כדורגל "מכבי פרדס כץ", המשחקת בליגה ג'.
פסאודואפיגרפיה
בעיקר אמורים הדברים לגבי ספרים דתיים כמו המדרשים והספרים החיצוניים, המיוחסים לדמויות כמו חנוך (דמות מספר בראשית), אברהם, משה ועוד, אף על פי שיש הטוענים שנכתבו בימי בית שני. גם ספרות מימי הביניים, כגון ספר הזוהר, יוחסה פעמים רבות לדמויות קדומות.
סיבות לכתיבה פסאודואפיגרפית
הסיבה הראשונית היא לתת לקוראים סיבה ועניין לקרוא את הספר. איש לא יתעניין בנבואה או חזון של כותב פלוני ולא מוכר, אולם אם יספר הכותב כי "גילה" או "תרגם" חזון קדום של אישיות מוכרת ולרוב קדושה יעורר הדבר עניין. לא מדובר בזיוף סתם אלא בסוגה ספרותית. רב סעדיה גאון כתב שבתקופתו יש הכותבים ספרים ומייחסים אותם לחכמים המפורסמים.
הביטוי הנאה ביותר לכך מובא בדברי יצחק דמן עכו שחקר במאה ה-14 את קדמותו של ספר הזוהר, הוא מביא עדות מפי אשתו של משה די לאון, שייתכן שחיבר את ספר הזוהר כפסאודואפיגרפיה:
סיבה נוספת היא הקניית אמינות לחזון. ספרים רבים בנויים בתבנית עבר-הווה-עתיד. לכותב הספר האמיתי מרבית האירועים המתוארים התרחשו בעבר, אך מבחינת הכותב שלו מיוחס הספר (הדמות הקדומה) חלק מהאירועים שכבר התרחשו מתרחש בעתיד. כך נוצרת תדמית של אמינות כי הקורא יודע שהאירועים התרחשו בפועל ולכן ניטעת בו אמונה שהנבואה היא נבואת אמת וגם העתיד יתרחש באמת.
Unforgettable (שיר של נט קינג קול)
Unforgettable (בתרגום חופשי לעברית: "בלתי נשכחת") הוא שיר נשמה אמריקני פופולרי שנכתב על ידי אירווינג גורדון. השם של השיר בתחילה היה "Uncomparable" (בתרגום חופשי לעברית: "בלתי ניתנת להשוואה"). אף על פי כן, לבסוף חברת התקליטים שבה גורדון היה חתום החליטה ששם השיר ישונה ל-"Unforgettable".
פסאודואפיגרפיה
סיבות לכתיבה פסאודואפיגרפית
בנוסף, כתיבה פסאודואפיגרפית יכולה לבטא ביקורת ואף שאט-נפש של הכותב מתקופתו-שלו (בעיקר בתקופה המודרנית) ורצון לחיות וליצור בתקופה אחרת, טובה ונכבדה יותר. הסגנון הספרותי מתאים לתקופה הקדומה ומאפשר לכותב "להיכנס לעורו" של בן התקופה.
את הכתיבה הפסאודואפיגרפית בספרות ההיכלות והמרכבה נימק יוסף דן: "היא פרי יצירתם של אלה שלא יכלו, מחד גיסא, להסתפק בטקסט הקדמון, אך מאידך גיסא, לא העזו לטעון להתגלות אלוהית ישירה, בדומה לנביאים הקדומים. לכן עטפו את גילוייהם במעטה של טקסט קדמון חדש, כאילו נתגלה להם חיבור נבואי המיוסד על התגלות ישירה שאינה אפשרית עוד, ולכן יוחסה לאדם הראשון, לאברהם אבינו, לשלמה המלך או לישעיהו הנביא."
Unforgettable (שיר של נט קינג קול)
על אף שקול נפטר בשנת 1965, זכה השיר לעדנה מחודשת בשנת 1991 לאחר שההקלטה של קול בגרסת הסטריאו משנת 1961 נערכה מחדש לדואט עם בתו של נט קינג קול, נטלי קול. גרסה זו הגיעה למקום ה-14 במצעד האמריקני ולמקום ה-19 במצעד הבריטי. הגרסה, אשר נכללה באלבום Unforgettable... with Love, זכתה בהמשך בשלושה פרסי גראמי בשנת 1992 בקטגוריות שיר השנה, אלבום השנה ובקטגוריית ביצוע שיר הפופ הווקלי הטוב ביותר.
גרסאות כיסוי בולטות
ברבות השנים יצאו לשיר גרסאות כיסוי רבות נוספות, הבולטות שבהן בוצעו בין היתר על ידי:
פסאודואפיגרפיה
דוגמאות לשימוש בפסאודואפיגרפיה בתקופה המודרנית
מחברים מודרניים עושים לעיתים שימוש אמנותי בגישה פסאודואפיגרפית לשם כתיבת יצירות הנחזות להיות כיצירות אותנטיות שכתבתן דמות היסטורית קדומה.
המשורר הישראלי אמיר אור כתב את הספר שיר טאהירה כביכול תרגם טקסט קדום מטוכארית המגולל עלילת מלכים קדומים ואף הקדים לו מבוא בו הוא מספר כיצד התגלגל הספר הקדום במשפחתו. הסופר אלון חילו כתב את ספרו אחוזת דג'אני כביכול הוא מצטט מכתבים אותנטיים של חיים מרגליות קלווריסקי, במהדורות הראשונות של הספר לא צוין שלא מדובר במכתבים אמיתיים אלא ביצירה ספרותית ורק עקב פניות צאצאיו של קלווריסקי נוספה הבהרה ברוח זו.
המשכיל יצחק סטנוב כתב מספר רב של כתבים פסאודואפיגרפיים, ועליו אמר שמואל יוסף פין כי "כל מגנבי דברים גונבים משל אחרים ומיחסים לעצמן, וזה גונב משלו ומיחסם לאחרים."
הרב והסופר יהודה יודל רוזנברג הוציא ב־1909 ספר בשם "נפלאות מהר"ל", שמתיימר להציג עדות ראייה של חתנו של המהר"ל, שסייע לו ביצירת הגולם מפראג. הספר שגרם להתפשטות האגדה על הגולם באירופה, נחשב על ידי החוקרים לספר שכתב הרב רוזנברג בעצמו.
השור הזועם
השור הזועם (באנגלית: Raging Bull) הוא סרט קולנוע משנת 1980, אשר בוים על ידי מרטין סקורסזה והקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. זהו סרט ריאליסטי המתבסס על חייו האמיתיים של ג'ייק למוטה, שהיה אלוף העולם באיגרוף במשקל בינוני. למוטה היה חם מזג ופרנואיד והתנכר לחבריו ולמשפחתו, אולם בזירה היה מתאגרף העשוי ללא חת. רוברט דה נירו מגלם את למוטה ועל תפקידו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בסרט מככבים גם ג'ו פשי (שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר) וקת'י מוריארטי (שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר) המגלמת את אשתו של למוטה בה הוא מתעלל. הסרט מציג גם הופעה של ניקולאס קולאסנטו (שגילם שנים לאחר מכן את המאמן בקומדיית המצבים הטלוויזיונית חופשי על הבר). שיחקו בו גם תרזה סלדנה ופרנק וינסנט, המשחק בקביעות בסרטיו של סקורסזה.
סקירה כללית
הסרט הופץ בידי יונייטד ארטיסטס. מנהלי האולפנים מיאנו בתחילה לממן את הפרויקט כיוון שהם חששו שהוא לוקה בחילול קודש חמור וכי האלימות בסרט לא תעבור את ביקורת ה-MPAA (איגוד הסרטים האמריקאי). על כל פנים, סקורסזה ודה נירו עבדו מחדש על התסריט ועלה בידם להמשיך. מחמת האסתמה ממנה סבל סקורסזה כל ימיו, ואשר לוותה בדיכאון בשל כישלונו הביקורתי והמסחרי של הסרט ניו יורק, והתמכרותו הקשה לקוקאין, ממנה נגמל רק זמן קצר טרם תחילת העבודה על הסרט, היה משוכנע כי לעולם לא יביים עוד סרטים ולכן נתן את כל הנשמה להפיכת "השור הזועם" לסרט הטוב ביותר שהיה לאל ידו לביים.