cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוקטן (מדינה)
היסטוריה
הממשלה המקסיקנית הפרה חלקים מההסכם מ-1835, ולבסוף יוקטן פרשה ממקסיקו ב-1841 ונוצרה רפובליקת יוקטן השנייה. ב-1841 מדינת טבסקו פרשה גם היא ממקסיקו, וראשי רפובליקת יוקטן הציעו לראשי טבסקו להקים רפובליקה פדרלית נפרדת ממקסיקו, אך הרעיון לא מומש, שכן טבסקו חזרה למקסיקו ב-1842.
ב-1847 התחיל מרד של בני המאיה במטרה ליצור מדינה עצמאית שלהם בשטחי הרפובליקה. רפובליקת יוקטן לא הצליחה להתמודד עם המרד לכן היא חזרה להיות מדינה מקסיקנית כעבור שנה. ב-1852, בעקבות מחלוקות פוליטיות, נוצרה טריטוריית קמפצ'ה בחלק מהמדינה, וב-1863, תחת ממשל בניטו חוארס, קמפצ'ה הפכה למדינה נפרדת.
כלכלה
כלכלת יוקטן מתבססת על דיג, מוצרים מן החי, כמו תרנגולי הודו, תרנגולים, חזירים, ביצים ודבש, תעשייה ותיירות.
ברברה אוורארד
ראשית חייה
ברברה בירד נולדה כבת הבכורה לצ'ארלס ורוזלי בירד בטלסקומב מנור, ליד ברייטון, סאסקס ב-27 ביולי 1910.
בשנת 1936 קיבלה ברברה עבודה בבית עסק בסוהו, לונדון, בבעלות ארנסט וולטר ת'ורנטון-סמית. בעוד שאחרים העתיקו ציורי מראה סיניים, היא למדה את אמנות הכנת טפטים סיניים. שילמו לה 30 שילינגים בשבוע כמתחילה, ועד מהרה היא עלתה לתפקיד בכיר, והוזמנה לעבוד וליצור ציורי קיר, לקשט מסך לתיאטרון הדומיניון החדש בטוטנהאם קורט רוד ולעצב ריהוט, בדים. ולקשט בתי עשירים. ההכשרה שקיבלה, יחד עם שיעורי לילה בבית הספר לאמנות באילינג, תרמו לעבודות הצבע הבוטניות שלה בחיים הבוגרים יותר.
בתקופת השפל הגדול הצטמצמה העבודה. בשנת 1938 בעת שעבדה כבת לוויה של ליידי דייוויס בטירת צ'ילהאם, קנט, נישאה ברברה בסתר לריימונד ואלאס אוורארד. זמן קצר לאחר חתונתם בעלה מונה לעוזר-מנהל בסינגפור, שהייתה אז חלק ממלאיה. עם זאת, הוא לא סיפר למעסיקיו שהוא נשוי ולכן ברברה נאלצה להישאר באנגליה, והצטרפה אליו רק כאשר לחץ הפרידה היה גדול מדי.
מלאיה ומלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה באירופה, בני הזוג הרגישו שהגיע הזמן להביא ילד לעולם. בנם מרטין, נולד ב-7 ביולי 1940. בפברואר 1942 נפלה סינגפור לידי היפנים וריימונד, לאחר שהצטרף לכוח המתנדבים נלקח בשבי. ברברה ומרטין נמלטו עם הסירה האחרונה, והגיעו בשלום לאנגליה.
ריימונד שרד שלוש וחצי שנים כשבוי מלחמה, ונאלץ לעבוד בסלילת מסילת הרכבת לבורמה ועל הגשר של נהר קוואי. לאחר החזרה לאנגליה והחלמה, הוא חזר למלאיה כדי לסייע בפיתוח מטעי גומי לדאנלופ. ברברה ומרטין הפליגו מאנגליה והצטרפו אליו בשנת 1946.
בזמן שהיא גרה במטעי הגומי סביב מלאקה, החלה ברברה לאסוף ולצייר צמחים וסחלבים טרופיים. בנייני האחוזה היו גדולים, מעוצבים בצורה לא טובה ועם קירות חשופים, ולכן היא התחילה לצייר טבע דומם על בדים גדולים כדי למלא את החללים הריקים. היא החלה להציג בתערוכות פרחים בסינגפור, במלאקה ובקואלה לומפור, והרחיבה את אוסף הצמחים שלה ואת תיק העבודות שלה.
קריירה כמאיירת בוטנית
ברברה חזרה לאנגליה עם בעלה בשנת 1952, מרטין נשלח לפנימיה שלוש שנים קודם לכן. בשובה הציגה אוסף מחקרים של סחלבים מלאיים באולם המלכותי של גננות בכיכר וינסנט, לונדון, וזכתה במדליית הזהב הראשונה. בתערוכות מאוחר יותר של החברה המלכותית לגננות היא תזכה במדליות נוספות.
באותן שנים נולד למשפחתם בן שני, אנתוני.
בשנת 1975, עם מלגת נסיעות של וינסטון צ'רצ'יל, נסעה ברברה בחזרה למלזיה כדי ליצור ציורים בוטניים של מיני צמחים בסכנת הכחדה, כולל אלה שבהר קינאבלו.
בזמן מותה ב-17 ביוני 1990, הפכה ברברה לאחת האמניות הבוטניות המובילות בעולם.
מספר ציורים ורישומים שלה נתרמו לחברות בוטניות שונות, כולל כ-250 לוחות ורישומים שניתנו לספרייה ולארכיון בגנים הבוטניים קיו.
במלאת 100 שנה להולדתה נערכה תערוכה של כמה מיצירותיה משנות החמישים עד שנות השמונים בתערוכת האמנות הבוטנית במרץ 2011, יחד עם פרסום האוטוביוגרפיה שלה.
פסגת אלדריג'
פסגת אלדריג' (באנגלית: Bennett Nunataks) היא נונאטק (פסגה חשופה מקרח) ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הפסגה מהווה את הקצה המערבי ביותר של רכס אוהיו.
גובה הפסגה 1,834 מטרים מעל פני הים; פסגת אלדריג' היא הפסגה ה-2,075 בגובהה באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה נסקרה לראשונה על ידי משלחת חציית הרי הורליק (Horlick Mountains Traverse party) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1958 (בקיץ האנטארקטי).
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של הנרי מ. אלדריג' (Henry M. Eldridge), קרטוגרף אנטארקטיקה, במחלקת המפות המיוחדות (Branch of Special Maps) של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
ליווינגסטון (זמביה)
ליווינגסטון (באנגלית: Livingstone) היא עיר בדרומה של זמביה, השוכנת על גדות נהר הזמבזי. העיר נמצאת בקרבת נקודת הגבול של ארבע מדינות: זמביה, זימבבואה, נמיביה ובוטסואנה, על יובלו של הזמבזי, נהר הצ'ובה. שם העיר ניתן לה על שמו של דייוויד ליווינגסטון. כיום, ליווינגסטון היא עיירת תיירות גדולה המשמשת בסיס לבאים לחזות בפלא של מפלי ויקטוריה ושל הפארק הלאומי מוסי אואה טוניה.
בעבר הייתה בעיר קהילה יהודית שהחזיקה בעיר מבנים לשירות הקהילה, כגון: מקווה ובית ספר. לקהילה היה בית כנסת בסגנון יהדות אשכנז עם במה לחזן, עזרת נשים ושנים-עשר חלונות - כמספר השבטים. בתחילת המאה העשרים התפזרה קהילת ליווינגסטון ומבניה של הקהילה היהודית נמכרו לכנסייה המקומית. כיום משמש הבניין הראשי ככנסייה, אבל עדיין ניתן לראות בו את במת החזן המקורית, גומחה לארון קודש הפונה לכיוון ירושלים, ואת המקום בו נתלשו ממקומן הגדרות של עזרת הנשים. תבליט של מגן דוד שהיה בראש הבניין נצבע לבן, אבל עדיין ניתן לראותו.
דייוויד ליווינגסטון מונצח באתרים שונים בעיר. בשדה התעופה ניצב פסל מוזהב ענק שלו ושל שני מלוויו. בעיר הוקם בשנת 1950 "מוזיאון רודז-ליווינגסטון" ובו מוצגים מחיי תושבי האזור. כיום נקרא המוזיאון "מוזיאון ליווינגסטון". גם בחזיתו מוצב פסל של ליווינגסטון, וכן בכניסה למפלי ויקטוריה.
לגיון הזרים הצרפתי
לגיון הזרים (בצרפתית: Légion Étrangère) הוא יחידה מיוחדת בתוך הצבא הצרפתי מאז 1831. הלגיון נוסד במיוחד לשמש כיחידה לשירות אזרחים זרים המבקשים להצטרף לצבא צרפת, אולם מפקדיו הם קצינים צרפתים. ללגיון יכולים להצטרף אף אזרחי צרפת והם מהווים 24% מן המגויסים. לאחר מהפכת יולי 1830 נאסר על אזרחים זרים להתגייס לצבא צרפת והלגיון נוסד כדי לעקוף מגבלה חוקית זו. הלגיון אף שימש את השלטון כדי לשלוח לחזית מהגרים רבים, שחלקם נחשבו למהפכנים בדעותיהם.
עיקר תפקיד חיילי לגיון הזרים היה בשמירה ובהרחבת האימפריה הצרפתית במהלך המאה ה-19, אולם הם אף לחמו בכל מלחמות צרפת, כולל מלחמת צרפת–פרוסיה ושתי מלחמות העולם. לאורך כל שנות קיומו היה לגיון הזרים בעל תפקיד בולט בצבא צרפת. בתחילת המאה ה-21 מהווה לגיון הזרים יחידת עילית שאימוניה משלבים תורות לחימה מודרניות עם רוח קרב ייחודית. אימוני הלגיון נודעים לא רק בדרגת הסיבולת הגופנית הגבוהה הנדרשת להם, אלא אף בלחץ הפסיכולוגי הקיצוני המופעל על המגויסים, זאת כאמצעי לגבש יחד חיילים הבאים ממגוון גדול של תרבויות ולאומים. באופן רשמי, לאורך כל שנות קיומו שירתה בלגיון הזרים אישה אחת בלבד, הבריטית סוזן טרוורס, שהצטרפה ללגיון בשנות ה-40.
היסטוריה
לגיון הזרים נוסד על ידי לואי פיליפ מלך הצרפתים, ב-10 במרץ 1831, לשם תמיכה במלחמתו באלג'יריה, אך לאחר שהוקם הלגיון הוא תיגבר את כוח הצבא הצרפתי במלחמות רבות כמו במלחמת קרים, במקסיקו ובאיטליה. בהתחלה הוקמו רק שני גדודים אך הם נמסרו במהרה לידי איזבלה השנייה מלכת ספרד כסיוע במלחמתה בדודה דון קרלוס על כס השלטון בספרד. מתוך כ-4,000 לגיונרים שנשלחו להילחם לצד מלכת ספרד רק כ-500 חזרו לצרפת.
מרטוני
מרטוני (בהונגרית: Martonyi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במרטוני התגוררו מעט יהודים.
לגיון הזרים הצרפתי
אלג'יריה
הלגיון נשלח לתגבר את כוחות צרפת באלג'יריה שנלחמו בכוחות מורדים ערבים שהונהגו על ידי עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי – אמיר ערבי שנחשב לאיש קדוש בעיניי המוסלמים באלג'יריה. בתחילה זכה עבד אל-קאדר בהצלחות רבות, בזכות טקטיקות של פגע וברח ופשיטות על יישובים מבודדים, בהן נקט. כ-3,000 לגיונרים נשלחו בשנת 1837, כדי לסייע בחיסול המרד, וכן מונה מפקד חדש לאלג'יריה, תומאס בוגואד. המפקד החדש החליט לשנות את טקטיקת הלחימה, ובמקום לנוע בשיירות גדולות עם ציוד כבד, החליט לצייד את הלגיונרים בציוד הבסיסי ביותר ולדרוש מהם לחיות מן הסביבה. שינוי זה הפך את הלגיון לכוח פעולה מהיר שיכול לעבור מרחקים ארוכים במהירות ולא היה זקוק לסיוע לוגיסטי מסורבל. הלגיון השתמש באותן טקטיקות בהן השתמש עבד אל-קאדר. ב-1840 החלה הטקטיקה החדשה להראות תוצאות, והמרד החל להתפורר. ב-1847 נכנע סופית עבד אל-קאדר, והוגלה לסוריה. המערכה באלג'יריה קבעה את אופיו של לגיון הזרים, כיחידה הנעה עם ציוד מינימלי, ומכלכלת את עצמה מן השטח. לאחר הניצחון על כוחות המורדים ביצעו כוחות הלגיון עבודות תשתית אזרחיות (כגון סלילת כבישים) לשיפור פני אלג'יריה והכנתה להתיישבות צרפתית. בסיס הלגיון נקבע בעיירה הקטנה סידי בל-עבאס. עם הקמת מפקדת הלגיון בעיירה, גדלה אוכלוסייתה מכ-400 איש לכ-150,000, ובכך היא הפכה לאחת הערים הגדולות באלג'יריה.
מקסיקו
ב-1862 נחתו כוחות צרפתים במקסיקו כיוון שנשיא מקסיקו הקפיא את תשלומי החובות של ארצו לצרפת, בריטניה, ספרד וארצות הברית. נפוליון השלישי קיסר צרפת תכנן לכבוש את מקסיקו ולהפוך את מקסיקו למדינת חסות צרפתית. הלגיון לא נשלח להשתתף בפלישה ונשאר בתפקידי שיטור ובנייה באלג'יריה. קציני הלגיון, שכעסו על כך שהם נשארו לבצע תפקידי שיטור ובנייה ולא נשלחו למקסיקו להשתתף במערכה, כתבו מכתב תלונה לקיסר בו ביקשו שהלגיון יישלח למקסיקו. ב-19 בינואר 1863 נפוליון השלישי אישר את בקשתם וציווה לשלוח כוח בגודל של חטיבה מן הלגיון להשתתף במערכה במקסיקו. ב-28 במרץ הכוח שהורכב מ-48 קצינים וכ-2,000 לגיונרים הגיע לורה קרוז במקסיקו. על הלגיון הוטלה המטלה של אבטחת צירי האספקה שעברו בשטחי ביצות מוכי מחלות. הפיקוד הצבאי שחשש מפגיעה במורל של כוחות הצבא הסדירים אם הם יוצבו באזורים מוכי מחלות, העדיף להציב בהם את כוחות הלגיון שהיו מורכבים מזרים שכירים. הישיבה בביצות פגעה קשות במצבת כוח האדם של הלגיון ובמהרה צמצמה את כמות הלגיונרים וגרמה לצמצום סד"כ הכוחות שאבטחו את צירי האספקה.
ללגיון הזרים נוצר שם עולם במקסיקו ב-30 באפריל 1863 בהיתקלות שנודעה בשם קרב קמרון. יחידת הסיור הזעירה בפיקודו של קפיטן דאנז'ו, שכללה 62 חיילים ו-3 קצינים, כותרה ב"חוות קמרון" במקסיקו על ידי חיל הרגלים וחיל הפרשים המקסיקני, שכלל שלושה גדודים (כ-2,000 איש). חרף מצבם הנואש, לחמו אנשי לגיון הזרים כמעט עד האדם האחרון.
קפיטן דאנז'ו נהרג במהלך קרב ההגנה על החווה, וכשאזלה התחמושת לקבוצה שנותרה בחיים הם הסתערו בכידונים שלופים על הצבא המקסיקני. בסופו של דבר נותרו רק שלושה מחיילי הלגיון על הרגלים שהסכימו להיכנע בתנאי שיתאפשר להם לעבור בביטחון, ולשמור על נשקם. המפקד המקסיקני העיר: "אלה לא חיילים, אלה הם שדים", והסכים לבקשתם.
בר שיווק והפצה
קבוצת בר הוקמה בשנת 1990 והיא קבוצת חברות המספקות שירותי לוגיסטיקה והפצה. היא נמצאת בבעלות איש העסקים עדו ברגמן (75%) וידיעות אחרונות (25%).
לגיון הזרים הצרפתי
מקסיקו
כיום, "יום קמרון" הוא יום חשוב בחגיגות הלגיונרים של לגיון הזרים, ובו מוצגות לראווה היד התותבת של קפיטן דאנז'ו שהוחזרה כמה שנים אחרי הקרב והוענקה על ידי מפקד צבא מקסיקו למפקד הלגיון.
בר שיווק והפצה
קבוצת בר מספקת את השירותים הבאים:
לגיון הזרים הצרפתי
מקסיקו
הלגיון נשאר במקסיקו עד לשנת 1870. הוא פונה עם שאר הכוחות הצרפתים עם סיום ההתערבות הצרפתית במקסיקו. במערכה במקסיקו איבד הלגיון כ-2,000 קצינים וחיילים, כ-1,500 מתוכם בגלל מחלות.
בר שיווק והפצה
החברה מאמצת את עוצבת הגולן במסגרת פרויקט של האגודה למען החייל אמץ לוחם.
לגיון הזרים הצרפתי
מלחמת צרפת–פרוסיה
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ניסה לגיון הזרים להסיר את המצור על פריז, תוך ניסיון להבקיע את הקווים הגרמניים. הלגיון נכשל, ולא הצליח להסיר את המצור מפריז. הלגיון סבל אבדות רבות במהלך המלחמה וסיים אותה עם מניין הרוגים גבוה יותר מכל שאר יחידות צבא צרפת. הלגיון השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית ובטבח של תושבי פריז. הלגיון הואשם באחריות לטבח על ידי ארגוני שמאל רבים בצרפת אף על פי שהלגיונרים היו מיעוט בכוחות שתקפו את הקומונה והטבח בוצע בהוראת הממשלה בוורסאי, האשמה זו נמשכה במשך זמן רב (ב-1970 המפלגה הקומוניסטית הצרפתית המשיכה להאשים את הלגיון באחריות לטבח).
מלחמות קולוניאליות
במשך הרפובליקה הצרפתית השלישית, שיחק הלגיון תפקיד ראשי בהתפתחות צרפת הקולוניאלית. חייליו נלחמו בצפון אפריקה (שם הקימו כאמור את מפקדתם, בסידי בל-עבאס באלג'יריה), במדגסקר ובהודו-סין, שם הם הובילו את ההשתלטות הצרפתית על האזור. הם עמדו מול כוחות מקומיים שנתמכו על ידי סין. הלגיון לקח חלק גדול בהגנה על טוואן קואנג בשנת 1886.
מלחמות העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נלחם הלגיון קרבות רבים, גורליים וקריטיים, ובכללם קרב ורדן. רבים מן המתנדבים לשורות הלגיון במלחמת העולם הראשונה היו צעירים אמריקנים שהתנדבו ישר עם פרוץ המלחמה ב-1914. המתנדבים החדשים היו שונים מבחינה איכותית מהלגיונרים הוותיקים, מה שהקשה על שילובם בלגיון. עם כניסת ארצות הברית למלחמה רוב המגויסים האמריקנים שוחררו מן הלגיון כדי שיצטרפו לכוחות האמריקנים. לגיונרים שהגיעו ממעצמות הציר (גרמניה, אוסטרו-הונגריה וכו') הוצבו בצפון אפריקה כדי למנוע סכנה של מרד או עריקה מצד הלגיונרים.
בין המלחמות
ב-1932, הלגיון מנה כ-30,000 לגיונרים שהוצבו ברחבי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
כוחות תגבור של הלגיון נשלחו לסוריה עם פרוץ המרד הדרוזי. הם נלחמו בכל הקרבות כנגד המורדים הדרוזים. בעקבות התנאים הגרועים שהלגיונרים קיבלו, רבים מהם ערקו או ניסו לערוק מן הלגיון.
מלחמת העולם השנייה
לגיון הזרים היה פעיל מאוד במלחמת העולם השנייה, וקיבל תפקיד ראשי במבצעים במזרח התיכון, במערכה במזרח אפריקה ובמבצעים בצפון אפריקה. אחת הבריגדות של הלגיון התפרסה בקרב ביר חכים. חלקה הגדול של הדמי (מחצית) בריגדה ה-13 בפיקודם של ראלף מונקלאר ופייר קניג הייתה היחידה היחידה של לגיון הזרים שנענתה לקריאתו של דה גול והצטרפה לכוחות צרפת החופשית, לעומתם רוב הלגיון שמר אמונים לצרפת של וישי. גרמניה לחצה על צרפת של וישי לשחרר את הלגיונרים הגרמנים מהשירות בלגיון. רבים מהלגיונרים הגרמנים היו גולים פוליטיים מרחבי הקשת הפוליטית הגרמנית (חלקם היו מהאגף השמאלי של המפלגה הנאצית שחוסל בליל הסכינים הארוכות ויהודים גרמנים רבים) שנמלטו מגרמניה הנאצית. היטלר רצה לגייס חלק מהם לצבא הגרמני ואת השאר לשלוח למחנות ריכוז. ממשלת צרפת של וישי סירבה ללחץ הגרמני לבטל את החוזים של הלגיונרים הגרמנים אבל הסכימה לשחרר כל לגיונר שיבחר לעבור לשירות בורמאכט.
ידוע על לפחות מקרה אחד שבו סולק לגיונר יהודי (יליד אוסטריה) משורות הלגיון, בשנת 1942 (לאחר שחרור אלג'יריה על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1943 הורשה לחזור לשירות).
הודו-סין
בעקבות חוסר הפופולריות של המלחמה והתמרמרות אזרחי צרפת עקב דיווחים על כמות ההרוגים הגדולה ממגויסי החובה, החליטה ממשלת צרפת שעיקר הכוחות שיילחמו בהודו-סין יהיו אנשי הקבע של צבא צרפת ולגיון הזרים. חלק גדול מן הלגיונרים שנשלחו להודו-סין היו חיילים גרמנים לשעבר בוורמאכט. לגיון הזרים היה מעורב בהגנה על דיין ביין פו, ואיבד שם מספר רב של חיילים.
מלחמת אלג'יריה
מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954–1962) הייתה טראומטית עבור הלגיון וכמעט גרמה לפירוקו. הלחימה נגד "החזית לשחרור לאומי" ו"צבא השחרור הלאומי" (ALN) הייתה אכזרית וקשה, ולוחמים רבים פיתחו כעס כאשר ממשלת צרפת בראשות שארל דה גול כנשיא הודיעה על עזיבת אלג'יריה. מספר גנרלים ניצלו את התמרמרותם של הלגיונרים וניסו לבצע מהפכה צבאית. הם השתמשו בגדוד המוצנח הזר הראשון כדי להשתלט על אלג'יריה אך הניסיון נכשל. לאחר כישלון המרד דה גול התכונן לסגור את לגיון הזרים עקב השימוש בהם בניסיון ההפיכה ולבסוף חזר בו, אך צמצם את סד"כ כוח האדם של הלגיון.
לאחר עזיבת אלג'יריה
לאחר הקמת אלג'יריה והתנתקותה מצרפת מפקדת הלגיון עקרה למושבה הנוכחי בעיר אבויין בדרום צרפת. גורם זה, בנוסף לפירוק יחידות העילית של הלגיון ועצירה וכליאה של קצינים, נגדים ולגיונרים רבים גרמו לירידה קשה במורל ולעריקה רבה. כאשר הנשיא דה גול הכריז בסופו של דבר שהלגיון לא יפורק, והגביל את מצבת כוח האדם ל-8,000 איש ללא ציוד צבאי כבד, המורל בלגיון התמתן. הלגיון קיבל תפקיד חדש ואורגן ככוח התערבות שניתן לשלוח אותו לכל מקום על פני כדור הארץ במהירות.
מלחמת המפרץ
בספטמבר 1990, גדוד הפרשים הזרים הראשון, גדוד הזרים השני וגדוד ההנדסה הזרים השני נשלחו למפרץ הפרסי כחלק ממבצע "צבי" (בצרפתית Opération Daguet). הם היו חלק מאוגדת השריון הקלה השישית הצרפתית. עם תחילת הפלישה לעיראק הלגיונרים כבשו את שדה התעופה אל-סלאם, תחת התנגדות קלה. מלבד זאת, הלגיון כמעט ולא פעל בעיראק.
הרכב הלגיון
מרבית קציני הלגיון הם קצינים צרפתים ממונים. עם זאת, כ-10% מהקצינים הם הלגיונרים שטיפסו בסולם הדרגות עד שהגיעו לדרגתם הנוכחית. שאר הלגיון מורכב מאנשים ממגוון רחב של נתינויות, כאשר חיילי הלגיון שהם בעלי נתינות צרפתית הם 25%–35% מהלגיונרים. המתנדבים הזרים הם בעיקרם אירופאים. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, זכה הלגיון לתגבורות גדולות של חיילים מבריטניה ומסרביה.
הלגיונרים רשאים להתגייס ללגיון תחת שם בדוי והצהרת נתינות בדויה, זאת כדי לאפשר קבלת מתגייסים החפצים לפתוח דף חדש בחייהם. אפשרות זו פתוחה אף בפני אזרחים צרפתים המעוניינים לטשטש את עברם. לאחר שנת שירות, רשאי המתגייס להסדיר את מעמדו תחת זהותו האמיתית.
בעבר, יצאו ללגיון מוניטין של מוקד משיכה לפושעים ומבוקשי-חוק, המבקשים להפוך לשכירי חרב. כיום, מפעיל הלגיון קריטריונים סלקטיביים יותר לקבלה לשירותיו, ועל פי רוב נמנע מגיוס עבריינים מורשעים.
חייל לגיון רשאי לבקש אזרחות צרפתית לאחר שלוש שנות שירות. בנוסף, חייל שנפצע בקרב למען צרפת זכאי לאזרחות מכוח סעיף בחוק האזרחות הצרפתי הנקרא "צרפתי מכוח דם שותת".
המפקדה ומיקום הלגיון
בתחילה המפקדה של לגיון הזרים הצרפתי לא הייתה ממוקמת בצרפת, אלא בימי מלחמה. עד לשנת 1962, המפקדה של לגיון הזרים הייתה ממוקמת באלג'יריה, בסידי בל-עבאס. המפקדה הנוכחית נמצאת בצרפת, בעיר אבויין, בסמוך למרסיי. כיום, חלק מהלגיון מוצב בקורסיקה, חלק מעבר לים, ושארית הלגיון ממוקמת בדרום צרפת.
גיוס
כל גבר בריא בגופו ונפשו מגיל 17.5 עד 40 יכול להתגייס ללגיון (עד גיל 18 נדרשת הסכמת הורים). התגייסות ללגיון היא רק באחת מעשר לשכות הגיוס, שממוקמות בצרפת. כל מתגייס צריך לעבור בדיקה רפואית, בדיקת כושר בסיסי וריאיון עם קצין גיוס וקב"ן. מתגייסים שנמצאים מתאימים מוחתמים על חוזה שירות בן חמש שנים ומיידית מתחילים את ההכשרה הבסיסית. מאז שנת 2000 מקבל הלגיון גם נשים לשורותיו.
הכשרה בסיסית
אימון בסיסי נערך בגדוד הזרים הרביעי ונמשך כ-15 שבועות.
גדודים
הלגיון מורכב מתשעה רגימנטים ועוד כוח בגודל של פלוגה. כוחות הלגיון באופן קבוע מפוזרים על פני הגלובוס באזורים בהם צרפת מעורבת צבאית או במשימות שלום. רוב בסיסי האם של הרגימנטים נמצאים בצרפת גופא אך חלק מבסיסי האם של הרגימנטים נמצאים מחוץ לשטחי צרפת גופא.
קוד הלגיונר
כל ליגיונר חייב לדעת בעל-פה את "קוד הערכים של הליגיונר". לגיונרים מבלים שעות בלימוד הקוד ובשינונו ואחר כך בלימוד אמירת הקוד בקול רם ובצורה אחידה:
Honneur et Fidélité
בשונה משאר צבא צרפת, המוטו הרשום על הדגלים הגדודים אינו Honneur et Patrie (כבוד ומולדת) אלא Honneur et Fidélité (כבוד ונאמנות).
Legio Patria Nostra
הלגיון הוא המולדת שלנו זהו המוטו הרשמי של הלגיון. הוא בא להראות שהמתגייסים מאמצים מולדת חדשה מהרגע שהם מתגייסים ללגיון. לגיון הזרים הצרפתי מכבד את מדינות מוצאם של הלגיונרים השונים, ואף שואל כל לגיונר במקרה שהיחידה יוצאת להילחם כנגד מדינת מולדתו אם הוא רוצה לצאת לקרב. אם הלגיונר מסרב אז הוא מועבר ליחידה אחרת שלא משתתפת בלוחמה מול מדינת המולדת של הלגיונר.
הנדסה צבאית
לוחמי ההנדסה הצבאית של לגיון הזרים הצרפתי ידועים בכינוי Pionniers (חלוצים). הם יחידה מסורתית של הלגיון. הלבוש הטקסי שלהם כולל: זקן, סינר עור, כפפות לבנות וגרזן. היחידה משמרת סמלים רבים מתקופת נפוליון (אף על פי שהלגיון נוסד אחרי נפוליון). מלבד הלבוש המסורתי הסמל שלהם כולל זוג גרזנים מוצלב.
קצב צעידה
בזמן ששאר צבא צרפת צועד בקצב של 120 צעידות לדקה, הלגיון צועד בקצב איטי יותר של 88 צעידות לדקה. הלגיונרים מכנים את הקצב הזה כ"זחילה". הלגיון צועד בקצב זה במהלך המצעד הצבאי בפריז ב-14 ביולי ביום הבסטיליה. בגלל קצב הצעידה הלגיון הוא תמיד היחידה האחרונה שצועדת על פני השדרה. במהלך מצעדים הלגיון מלווה בדרך כלל על ידי תזמורת משלו, שמנגנת את המארשים של הגדודים השונים של הלגיון. כיוון שהלגיון תמיד נשאר ביחד, הלגיונרים לא יוצרים צורות או מתפצלים לקבוצות תוך כדי צעדות ותרגילי סדר.
עיתון
ללגיון הזרים עיתון משלו, כובע לבן (Képi Blanc), שיוצא לאור בצורתו הנוכחית באופן קבוע מ-30 באפריל 1947.
דרגות
למרות שיוכו לצבא צרפת, ללגיון יש מערכת דרגות ייחודית לו שמקבילה בצורה חלקית לדרגות צבא צרפת.
דרגות חוגרים (Soldats du rang)
כל מתנדב ללגיון מתחיל את שירותו בדרגה הנמוכה ביותר שנקראת לגיונר. רק אחד מתוך ארבעה מגיע להיות נגד.
דרגות קצונה (Officiers)
רוב הקצינים מגיעים מצבא צרפת ולא מתוך הלגיון, אך כ-10% מן הקצינים בלגיון הם נגדים מהלגיון אשר קודמו לדרגות קצונה.
לגיון הזרים בתרבות הפופולרית
המציאות של לגיון הזרים הצרפתי יצרה הילה רומנטית של חבורת פורעי חוק המשאירים את חייהם הקודמים מאחור ומתחילים בחיים חדשים, ומקלט לאנשים הנמלטים מהחוק. נקודת המבט של הלגיון משותפת בספרות, והשתמשו בה הרבה בסרטים (כמו בסרט לב אריה, שבו מסופר על אדם שברח מלגיון הזרים הצרפתי).
יש גם שירים צרפתיים על הלגיון, שנכתבו על ידי אדית פיאף, כמו השיר "Mon Legionnaire".
הביוגרפיה של אנט גוטובינה ("Ante Gotovina"), הגנרל, נכתבה על ידי סופר סרבי בשם ננד איבנקוביק. הספר מדבר על חייו של גוטובינה בלגיון הזרים. ספר מפורסם אחר אודות לגיון הזרים במלחמת העולם הראשונה הוא "היד הקטועה" של בלז סנדראר (הופיע בעברית בהוצאת מערכות).
בשנת 2005, הוקרן סרט תיעודי על הלגיון בשם "ברח אל הלגיון" ("Escape to the Legion"), בערוץ 4 הבריטי. בסרט הזה, בן ארבעה חלקים. הסרט חוקר את המיתוסים על הלגיון, הרומנטיזציה, ומתאר את הטירונות של לגיון הזרים הצרפתי.
חברים מפורסמים בלגיון הזרים
מילוראד אולמק (מעצב המיליטנט הסרבי), דימיטרי אמילקברי (היה מתנגד מחתרתי במלחמת העולם השנייה), פרנסואה פאבר, אנט גוטובינה, ארנסט יונגר, פייר קניג, ראול לופברי, פייר מסמר, סיימון מארי, אלן סיגר, סוזן טרוורס, שלום שוורצבארד, יהודה ליאון אשכנזי, דוד שאלתיאל, פרדיננד אסטרהאזי, אלן בוקן, מרסל טוביאס ואליהו איצקוביץ'.
נחלת יצחק (עין חמד)
היסטוריה
שטח נחלת יצחק נרכש ב-1925 על ידי האחים יהודה ויצחק פלר, פעילי המזרחי שהיגרו מסאנוק לארצות הברית. במקום היה בית אבן שנבנה כמה שנים קודם לכן על ידי מזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים ושימש נווה קיץ לקונסול הצרפתי בירושלים. הרוכשים קראו למקום "נחלת יצחק" או "קריית יס"ף" (יצחק סגל פלר) והציבו שלטים גדולים עם שם המקום בשני צידי הכביש לירושלים. בהמשך נעשו מאמצים למכור חלקות במקום ליהודי ארצות הברית. במרץ 1929 עלה יצחק פלר לארץ ישראל והודיע שבקרוב יונח אבן פינה ל-30 בתים ראשונים במקום.
בשנת 1936 עברו למקום חברי קיבוץ גורדוניה-במעלה שהיו קודם לכן בגבעת הקיבוצים ברחובות. לאחר רצח חמישה מחבריהם הקימו חברי הקיבוץ את מעלה החמישה.
ב-1936 שימש המקום גם כנקודת אימון של הנודדת. בשנים 1937–1938 הייתה במקום תחנת נוטרים שאוישה על ידי אנשי פלוגת הגיוס של בית"ר בירושלים שנקראה "פלוגת הכביש". בקרבת מקום הייתה מחצבה והנוטרים הביתרי"ם היו יוצאים בלילות לשמור עליה מפני חבלות וגנבות ופטרולים מזוינים היו נשלחים מן הפלוגה לסייר בכביש. עד מהרה הפכה התחנה ה"ליגלית" לבסיס אימונים והדרכה של אצ"ל. מרתפי הבית שימשו מטווחים לירי ב"כלים קטנים" ופיצוצי סלעים במחצבה שמשו הסוואה לאימונים בזריקת רימונים.
הערבים היו פותחים באש על כלי רכב עבריים שנסעו בכביש הראשי ירושלים - תל אביב. ב-26 בדצמבר 1937 נערכו בכביש בסביבה שלוש התקפות על כלי רכב עבריים. ב-27 בדצמבר 1937 ירד אחד הנוטרים, יחזקאל אלטמן (בן-חור), לכביש ופתח באש על אוטובוס ערבי, משאית ומכונית של משטרת אבו גוש. באוטובוס נהרג ילד ערבי. הפעולה לא קבלה את אישור מפקדת אצ"ל. הבריטים פתחו בחקירה ועצרו אותו. הוא הובא למשפט בבית הדין הצבאי בירושלים ונידון למוות בתלייה. כעבור שבוע המיר הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון את עונשו למאסר עולם. הוא שוחרר מכלאו לאחר שש שנים.
בסוף שנות ה-30 המקום נזנח ונכנסו אליו ערבים. לאחר פטירת אלמנתו של יצחק פלר נכתב בהצופה שהייתה בכוונתו למסור את המקום להקמת יישוב על שם יהושע גורדון. באותה עת נסלל כביש עוקף לקסטל ולצורך כך הפקיעו השלטונות חלק נכבד משטח נחלת יצחק. במהלך מלחמת העצמאות הוחזק המקום ובוצר בידי צה"ל, שהחזיק במקום גם שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1969 הושאל המבנה שבראש הגבעה והשטח סביבו, על ידי בעליו, בנימין פלר, לישיבה תיכונית צעירה וקטנה, "קול מבשר", שהעתיקה את פעילותה מהנגב אל היישוב מבשרת ירושלים. במשך כארבע שנים שימש המבנה כאולם הלימודים, חדרי כיתות ואף מטבח וחדר אוכל לעשרות נערים תלמידי הישיבה שבילו בו את רוב שעות היום במשך שנת הלימודים.
בשנת 1994 אושר לבנות במקום קוטג'ים ליחידות נופש של "מלון דירות". יזמים הקימו שכונה קטנה של קוטג'ים, שכונו דירות נופש, באזור שעל פי תוכנית המתאר מיועד למלונאות. תשעה חודשים לאחר אכלוס המקום, בסוף פברואר 2000 אישר בית המשפט העליון את ההחלטה לנתק את הבתים מחשמל. בהמשך, אישר בית המשפט העליון הוראה לדיירים להתפנות מהבתים. הבתים של השכונה, המכונה "שכונת רפאים", נותרו נטושים זה שנים רבות, ואת הכניסה לשכונה חוסם שער ברזל נעול.
יצחק שטרנהל
קורות חייו
נולד בי' באדר ב' תר"ע בעיר גארליץ לרבי דוד ולרבקה (בת נתן ליב טארים).
באמצע מלחמת העולם הראשונה עזבו משפחתו את גארליץ ועברו לצאנז שם למד בילדותו ובישיבה שם. באותו הזמן למד גם בעיר אושפיצין אצל רבי יעקב דוד הכהן בארנפריינד. לאחר מכן למד בישיבת "דרכי תשובה" במונקאטש.
בשנת תרצ"ה החל להוציא את כתב העת הכוכב, ממנו יצאו עשר חוברות.
בשנת תרצ"ט נישא בראשונה לרחל לאה בת רבי אהרן צבי קסטנבוים מו"ץ בטיסא – אילאק. להם נולדו שני ילדים נתן ליב ושפרה בונה. אשתו ושני בניו, חמיו וחמותו, נהרגו בשואה.
בשנת תש"ג הגיע לבדו לעיר פעסט ונשאר בה עד סיום המלחמה.
בערב פסח תש"ו הגיע לעיר זלצבורג באוסטריה, וכעבור שנה נתמנה לכהן כרב שארית הפליטה בעיר. שם כיהן ארבע שנים.
בשנת תש"ט נישא בזיווג שני לרבקה בת יהושע זיידנפלד.
בשנת תשי"א הגיע לניו יורק וחזר להוציא את הירחון "הכוכב". כעבור שנתיים נבחר לכהן כרב קהילת "מחזיקי תורה" בעיר בולטימור.
בסוף שנת תשל"ט עבר תאונת דרכים קשה, ובכ"ח בניסן תש"מ נפטר, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
אקסרכיה
אקסרכיה (ביוונית: Εξάρχεια) היא שכונה במרכז העיר אתונה שביוון, הקרובה למבנה ההיסטורי של האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה. השכונה מפורסמת בשל הימצאותם של אנרכיסטים יווניים רבים באזורה.
השכונה נקראת על שמו של סוחר מפורסם בשם אקסרכוס, שפתח חנות גדולה באזור. אקסרכיה גובלת ממזרח בשכונת קולונקי, ונמצאת בין שדרות פאטיסיון, פנפיסטימיו ואלכסנדרס.
באקסרכיה ממוקמים מספר אתרים חשובים, ובהם המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה וגבעת סטרפיס. הכיכר המרכזית מכילה בתי קפה ופאבים, וחנויות מחשבים רבות. האזור מכונה גם "עמק הסיליקון היווני". עקב האופי הפוליטי והאינטלקואלי של האזור, אפשר למצוא גם חנויות ספרים רבות, חנויות סחר הוגן וחנויות של מזון אורגני.
היסטוריה ומשמעות פוליטית
מחוז אקסרכיה נוצר בין שנת 1870 לשנת 1880 בקצה העיר, והוא מילא תפקיד משמעותי באופי החברתי והפוליטי של יוון. שם החלה ההתקוממות כנגד השלטון הצבאי בשנת 1973. באזור זה חיים אינטלקטואלים ואמנים רבים, וכן קבוצות אנרכיסטיות ושמאלניות רבות מתאכסנות באזור. תחנות משטרה וסמלים נוספים של סמכות (וקפיטליזם) כגון בנקים, הם לרוב מטרה לקבוצות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות. כמו כן, הכיכר המרכזית משמשת גם כמרכז אומנותי בו מתקיימות הופעות רחוב רבות ומופעי מוזיקה. בדצמבר 2008, נורה ונהרג נער בן 15 בידי המשטרה באקסרכיה, מה שהוביל למהומות ממושכות ברחבי יוון.
סלאבוניה
סלאבוניה (בקרואטית Slavonija; בסרבית Славонија; בהונגרית Szlavónia) הוא חבל ארץ היסטורי וגאוגרפי במזרח קרואטיה, הגובל בחלקו בנהרות דראווה מצפון, סאווה מדרום ובדנובה ממזרח. סלאבוניה הוא בעיקרו חבל ארץ מישורי, המהווה את המשכו הדרומי של המישור הפאנוני, אך במרכזו ומערבו משתרעים מספר טורי גבעות ששיאם בהר פפוק (Papuk) שגובהו 984 מטר.
היסטוריה
תושביה הידועים הראשונים של סלאבוניה היו הפאנונים, שבט המקורב לאילירים. החל במאה ה-4 לפנה"ס פלשו שבטים קלטים לאזור ובשנת 9 לפנה"ס השתלטו עליו הרומאים, ושייכו אותו בשנת 9 לספירה לפרובינקיה הרומית של פאנוניה, שהשתרעה על שטחן של אוסטריה, קרואטיה, הונגריה, סרביה, סלובניה, סלובקיה ובוסניה והרצגובינה. מקור השם פאנוניה במילה האילירית שמשמעה "ביצה", "מים" או "רטיבות".
במאה ה-7 הוקמה בסלאבוניה מדינה סלבית שסופחה בשנת 925 לממלכת קרואטיה. ב-1027 נכבשה סלאבוניה על ידי ההונגרים שהפכוה למחוז (Banovina, בנובינה) בממלכת הונגריה. סלאבוניה אוחדה שוב עם ממלכת קרואטיה לקראת סוף המאה ה-11 למשך זמן קצר, ולאחר מכן שוב קיבלה על עצמה את עולה של הונגריה. עם זאת, במשך השנים חלה נסיגה במעמדה של ההגמוניה ההונגרית באזור, וסלאבוניה התקרבה אל ממלכת קרואטיה, אך במאה ה-13, כאשר חולקה קרואטיה לשני מחוזות נפרדים (קרואטיה וסלאבוניה), נותרה סלאבוניה מקורבת יותר להונגריה. שני המחוזות נשלטו על ידי שני באנים שונים, ורק ב-1476 אוחדו שתי המשרות לאחת.
עם פלישת העות'מאנים להונגריה והשמדת צבאה בקרב מוהאץ' ב-1526, הזמין הפרלמנט הקרואטי את בית הבסבורג לפרוש את חסותו על קרואטיה, אך לאחר סדרה של מספר קרבות השתלטו העות'מאנים על סלאבוניה כולה.
במסגרת הסכם קרלוביץ מ-1699 קיבל בית הבסבורג את השליטה על האזור לידיו, שהיה בו זמנית לחלק מממלכת הונגריה וממלכת קרואטיה. בתקופה זו גדל שטחה של היחידה המנהלית של סלאבוניה לכיוון מזרח, באופן התואם את שטחה כיום. מאידך רצועת השטח שבדרום סלאבוניה, אשר השתרעה לאורך קו הגבול עם האימפריה העות'מאנית, נחשבה ליחידה מנהלית נפרדת שנודעה כ"חזית הצבאית הסלאבונית". לפי מפקד אוסטרי מ-1790 מנתה אוכלוסיית סלאבוניה (שכללה גם חלקים מוויוודינה שבסרביה של ימינו), 280,000 איש מהם 46.8% סרבים, 45.7% קרואטים, והיתר הונגרים וגרמנים.
במהפכה ששטפה את אירופה ב-1848, חברה סלאבוניה לקרואטיה בהנהגתו של הבאן יוסיף ילאצ'יץ', אך שנה לאחר מכן שוב הוכרו שני המחוזות כיחידות מנהליות נפרדות באימפריה ההבסבורגית. הסדר זה היה בתוקף משך 20 שנה עד 1868 עת שוב אוחדו שני המחוזות לממלכת קרואטיה-סלאבוניה שהייתה לחלק מהונגריה במסגרת האימפריה של אוסטרו-הונגריה. סמוך לאחר מכן, ב-1881, אוחדה החזית הצבאית של סלאבוניה לתוך ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, ומצב דברים זה נותר בעינו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוקה של אוסטרו-הונגריה.
ב-1 בדצמבר 1918 הייתה סלאבוניה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה (Nezavisna Država Hrvatska, NDH) שנשלטה בידי האוסטאשה, ולאחריה הייתה לחלק מיוגוסלביה.
באפריל 1991 הכריזו הסרבים בקראינה על כוונתם לפרוש מקרואטיה אם זו תכריז על עצמאותה. חודשיים לאחר מכן, ב-25 ביוני 1991, הכריזה קרואטיה על עצמאותה, ובאוגוסט של אותה שנה הפך הסכסוך למלחמה מלאה. צבא העם של יוגוסלביה (Jugoslovenska narodna armija) פלש לקרואטיה תוך שהוא מרכז חלק עיקרי במאמץ המלחמתי בסלאבוניה. העיר ווקובר במזרח סלאבוניה הושמה במצור ונכבשה לאחר שלושה חודשים, ב-18 בנובמבר 1991. ב-19 בדצמבר 1991 הכריזו הסרבים בקראינה על עצמאותם והקימו את הרפובליקה הסרבית של קראינה, בין היתר בחלקים ממזרח ומערב סלאבוניה. בחודש ינואר 1992 הושגה הפסקת אש והכוחות הלוחמים התבצרו לאורך קו החזית, כאשר צבא יוגוסלביה מחזיק בחלקה המזרחי של סלאבוניה. המלחמה בשטחה של יוגוסלביה לשעבר עברה בעיקר לתחומי בוסניה והרצגובינה, אך פעילויות לחימה בהיקף קטן נמשכו גם בתחומי סלאבוניה וקרואטיה. ב-1995 פתח הצבא הקרואטי בשתי מתקפות - מבצע ברק שבמהלכו שוחררה מערב סלאבוניה ומבצע סערה שהופנה בעיקר כנגד יתר השטחים שהוחזקו על ידי הרפובליקה הסרבית של קראינה. המלחמה הסתיימה בסופה של אותה שנה אך החלק המזרחי של סלאבוניה הושב לקרואטיה רק ב-1998.
אוכלוסייה וכלכלה
האזור מתחלק בין שבעה ממחוזות בקרואטיה ואוכלוסייתו עמדה בשנת 2001 על 781,454 איש. רובה של אוכלוסיית סלאבוניה היא קרואטית (בין 78% ל-94% במחוזות השונים) והקבוצה השנייה בגודלה היא הסרבים (6.5% עד 15%). בנוסף מתגוררים באזור הונגרים, אלבנים, גרמנים, איטלקים, וצוענים, וכן יש בו ייצוג כמעט לכל לאום סלאבי. העיר הגדולה בסלאבוניה היא אוסייק שמנתה 114,616 תושבים בשנת 2001. ערים גדולות נוספות הן סלבונסקי ברוד, וינקובצי, ווקובר ו-ג'קובו הידועה בעיקר בזכות הקתדרלה שלה.
תומאס ארנולד
ילדות והשכלה
ארנולד נולד 13 ביוני 1795, באי ווייט, בנם של ויליאם ארנולד, קצין מכס, ואשתו מרתה דלפילד. ויליאם ארנולד היה קשור למשפחת ארנולד מלובסטופט. תומאס התחנך בבית הספר של לורד וויימוט, ורמינסטר, וינצ'סטר וקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד. שם הוא הצטיין בלימודים קלאסיים והיה לו משרה במכללה בשנת 1815. הוא היה מנהל בית ספר בלהאם לפני שעבר לרוגבי.
בית ספר ברוגבי
ארנולד לא היה חובב ספורט גדול, ולכן ספורט לא הפך לחלק מתוכנית הלימודים של בית הספר רוגבי עד שנת 1850. הוא תיאר את מטרותיו החינוכיות כתרופת נפש, התפתחות מוסרית והתפתחות אינטלקטואלית. עם זאת, זה לא הפריע לפייר דה קוברטן בשנת 1886 לתאר אותו כאבי הספורט המאורגן בבתי ספר הציבוריים באנגליה, כולל רוגבי.
כאשר התבונן בקבר של ארנולד בקפלת בית הספר, נזכר שהוא חש כאילו הוא בחן את "אבן הפינה של האימפריה הבריטית". נראה כי קוברטן הגזים בחשיבות הספורט עבור תומאס ארנולד. סביר להניח מכי השפעת רפורמת הספורט, שקוברטן כל כך התרשמה ממנה, התבססה על הרומן "ימי בית הספר של טום בראון" ולא על רעיונותיו של ארנולד עצמו. "תומאס ארנולד, המנהיג והמודל הקלאסי של אנשי חינוך אנגלים," כתב קוברטן, "נתן את הנוסחה המדויקת לתפקיד האתלטיקה בחינוך. זאת הסיבה שעד מהרה, מגרשי ספורט בבתי הספר צצו בכל רחבי אנגליה."
אוניברסיטת אוקספורד
ארנולד היה מעורב במחלוקות חינוכיות ודתיות. ספרו "עקרונות הרפורמה בכנסייה" משנת 1833 קשור לראשיתה של התנועה לשינויים בכנסייה האנגליקנית. בשנת 1841 התמנה לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוקספורד.
פרסומים
העבודות הספרותיות העיקריות של ארנולד הן תולדות רומא הבלתי גמורות שלו (שלושה כרכים 42–1838) והרצאותיו על ההיסטוריה המודרנית. לעיתים קרובות יותר נקראו חמשת ספרי הדרשות שלו, שנערכו על ידי מעגל רחב של קוראים.
משפחה ומוות
ארנולד התחתן עם מרי פנרוז, בתו של הכומר ג'ון פנרוז מפנרין, קורנוול. היו להם חמש בנות וחמישה בנים כולל המשורר מתיו ארנולד, חוקר הספרות תום, הסופר ויליאם דלפילד ארנולד ואדוארד פנרוז ארנולד, מפקח על בתי ספר. בת אחת נפטרה בינקותה.
בתו של תומאס הצעיר מרי אוגוסטה ארנולד, הפכה לסופרת ידועה בשמה לאחר הנישואים האמפרי וורד, ואילו בתו האחרת, ג'וליה, התחתנה עם לאונרד האקסלי, בנו של תומאס האקסלי. בניהם היו ג'וליאן ואלדוס האקסלי. ג'וליה ארנולד הקימה בשנת 1902 בית הספר לבנות של פריור, בגודאלמינג, סורי.
ארנולד קנה את האחוזה הקטנה של פוקס הו, ליד אמבלסייד ב"לייקס דיסטריק" בצפון אנגליה, בשנת 1832, ובילה שם הרבה מחופשותיו.
ב־12 ביוני 1842 נפטר שם לפתע מהתקף לב יום לפני יום הולדתו ה -47. הוא קבור בקפלה בבית הספר רוגבי.
צבא מקצועי
צבא מקצועי (נקרא גם: צבא התנדבותי או בשוגג "צבא שכיר") הוא סוג מסוים של גיוס כוח אדם לצבא. במודל זה, בניגוד למודל צבא העם, גיוס כוח האדם לצבא הוא אינו חובה, אלא התנדבותי ומרצון חופשי (ברוב המקרים). יתרון מובהק של מודל צבא זה הוא הדרך האטרקטיבית של המדינה למשוך כוח אדם לצבא והיא דרך תשלום שכר גבוה והטבות שונות.
צבא הודו הוא צבא המתנדבים הגדול ביותר מבחינת כוח האדם ומכיל כמיליון ורבע חיילים בשירות סדיר, לצד מיליון משרתי מילואים.
לאחר פירוק ברית המועצות מדינות רבות במזרח אירופה, כמו רומניה, עברו למודל מקצועי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מדינות מערב אירופה, בהן בלגיה והולנד, נכנסו למודל של גיוס נרחב עקב האתיקה מהמלחמה הגדולה והנופים הרבים, אך לאחר מכן, גם הן הצטרפו לשרשרת המדינות המערב אירופאיות אשר חידשו את המודל ושיפרו ושדרגו את ביטחונן.
קריאות להחלת מודל צבא מקצועי בישראל
חוק שירות ביטחון, שנחקק לאחר הקמת המדינה, ב-1949, ועודכן מאז מספר פעמים, מסמיך את צה"ל לגייס כל אזרח או תושב קבע בגילאים הקבועים בחוק ולתקופה הקבועה בו. החוק מחיל למעשה גיוס חובה על כל הגברים והנשים שמלאו להם 18 או יותר ולא קיבלו פטור מגיוס מחמת גיל או מסיבות אחרות.
עם הגידול בכוח האדם של צה"ל והספקות לגבי אופן ניצולו, וכן עקב המחלוקות על השוויון בנטל, נשמעו בישראל קולות התומכים בביטול גיוס החובה ובהתאם לכך החלפת מודל צבא העם במודל הצבא המקצועי.
מפלגות שונות כמו יהדות התורה וזהות תומכות בהקמת צבא מקצועי. בדעה זו הביעו תמיכה בעבר גם חברי הכנסת מוסי רז, יהודה גליק, דוד ביטן, ועוד.
הרמטכ"ל דן שומרון אמר בראיון למעריב ב-1987 כי צריך להקטין את הצבא ו"צבא גדול בשבילנו הוא כיום כמו גבינה שווייצרית, יותר חורים מגבינה". לאחר שהתמנה אהוד ברק לרמטכ"ל ב-1991 יוחסה לו האמירה כי דרוש לנו "צבא קטן וחכם", אך יש שהכחישו את הדברים. העיתונאי עמנואל רוזן טען כי בני גנץ אמר לו בעודו סגן הרמטכ"ל כי "הגיע הזמן לצבא מקצועי". בראיון לעיתון יום ליום ב-2018 אמר גנץ שאינו שולל את הפיכת הצבא למקצועי.
בשנים האחרונות נערכו מספר סקרים בנושא שהעלו כי רוב הציבור בישראל תומך בהפיכת צה"ל לצבא מקצועי, זאת בניגוד לעבר שמרבית הציבור התנגד לכך.
ב-2019 הוקמה עמותת "צבא מקצועי מיקוד" שמטרתה לקדם את מודל הצבא המקצועי בישראל.
מדינות הנוהגות במודל הצבא המקצועי
ועוד נוספות.
בוקי שוורץ
בוקי (משה) שוורץ (16 ביוני 1932 – 1 בספטמבר 2009) היה פסל ואמן וידאו ארט ישראלי. ברבות מעבודותיו ניתן למצוא דיון בטבעה של היצירה האמנותית ובקשר שלה עם הצופה.
ביוגרפיה
בוקי שוורץ נולד בירושלים בשנת 1932. את לימודי האמנות החל במכון אבני, בו למד בשנים 1957–1959. שוורץ עבד כאסיסטנט אצל יצחק דנציגר. לאחר סיום לימודיו, בשנים 1959–1962, למד בבית הספר לאמנות סיינט מרטינס בלונדון אצל אנתוני קארו  (למד שם יחד עם מנשה קדישמן). סנט מרטינס פיתח שוורץ את התעניינותו בצורות גאומטריות בפסלים מודולריים, באלמנט שחוזר על עצמו, בצורות חיבור מיוחדות, ובהתייחסות ייחודית לחללים פנימיים וחיצוניים. בשנת 1965 היה ממקימי קבוצת +10, בה לקחו חלק הפסלים פנחס עשת, אורי ליפשיץ ואחרים. בשנת 1966 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה, ביחד עם איקה בראון, יחזקאל שטרייכמן. שם, השתמש לראשונה במראות בעבודותיו, ששיקפו את צורתם השלמה של גופים פיסוליים בשעה שמזוויות ראייה שונות נראו הגופים מקוטעים.
בשנת 1967 יצר את עמוד הגבורה המוצב ביד ושם. שנה אחר כך הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 1970 בנה את התפאורה למחזה הנודע של חנוך לוין "מלכת אמבטיה". בשנת 1971 הציג במוזיאון ישראל תערוכת יחיד. באותה שנה היגר לניו יורק, ארצות הברית. משנה זו הִרבה לעסוק באמנות הווידאו. בתחילת שנות השמונים שב ארצה.
במחצית שנות השבעים החל ליצור "מבני וידאו" שבהם יצרה תמונה על מסך וידאו קיבוץ של צורות מצוירות, פזורות ברחבי חלל התצוגה, ליחידה שלמה אחת (בדרך כלל גוף נפחי המורכב מצורות יסוד). על יצירת מבנים אלו העיד האמן בראיון מאוחר:
"בצילום ללא תנועה האילוזיה מושלמת ואי אפשר לתעד מה קורה בעבודה. חשבתי שבווידאו אוכל לתת מושג רחב יותר למה שקורה שם. מצלמת הווידאו מאד מצאה חן בעיני והבנתי שיש בידי מראה משוכללת. ב-77' באתי לארץ לתערוכת בגלריה 'ג'ולי מ.' והחלטתי לצייר בחלל הגלריה צורות שנראות מנקודת מבט מסוימת כקוביה. ביצעתי את העבודה ולא כל כך ידעתי מה לעשות עם התוצאה. בהברקה של רגע הבנתי, שאם אציב מצלמת וידאו, בנקודה מסוימת תראה על המסך קובייה מרחבית והצופים ינועו בתוכה. קיבלתי מחברת סוני ציוד לצילום בשחור לבן וכשסיימתי את העבודה הבנתי שיש לי כאן תגלית מאד חשובה, גם בהשוואה למה שנעשה בעולם האומנות באותם ימים. אף על פי שלא היה לי מושג מה נעשה באמנות הווידאו, ידעתי שיש לי משהו חדש. התגובות היו מעולות"
יצירותיו של שוורץ מדגימות את היחס שבין הצופה ליצירת האמנות. יצירתו בתחום הווידאו מהווה נקודה משמעותית בהתפתחות תחום זה בארץ. עבודותיו כגון "וידאוקונסטרקשנס" (Videoconstruction, 1978, וידאו, ש/ל, 19:44 דק'), או "פסל ים המלח" (1986) יוצרות אשליה של דימוי בעיני המתבונן. אשליה זו מתפרקת עם שינוי נקודת המבט של הצופה.
מיצב "שיירת החוגגים" בנחל שחמון באילת הוא עבודתו האחרונה של שוורץ: 103 דמויות אדם בגודל טבעי עטופות גלביות צועדת בוואדי בדרך שזה אלפי שנה צעדו בה עולי רגל בדרכם ממצרים, דרך מדבר סיני, אילת, עקבה ומשם למכה. זהו מיצב רב-ממדי הפועל בכמה מישורים בו-בזמן: אמנותי, היסטורי פוליטי ודתי.
סוכריית תירס
סוכריות תירס (באנגלית: Candy Corn) הן סוכריות המורכבות מבלילה של סוכר, סירופ תירס ודבש עם קמצוץ מלח. הן מעוצבות בגודל, בצבע ובצורה של גרגירי תירס שנשרו מהקלח, כולל פאת הגרגיר בצהוב בהיר, גוף הגרגיר בצהוב־כתום, אדום או סגול (בדומה לתירס האמריקאי) וקצה הגרגיר בלבן. הסוכריות מחולקות באופן מסורתי בתקופת ליל כל הקדושים בארצות הברית וקנדה.
סוכריות תירס נוצרו לראשונה ב־1880 על ידי המגדנאי ג'ורג' רמינגר מחברת הממתקים ונדרלי (Wunderle). ייצור הסוכריות המקורי כלל תערובת סוכר דביקה, לה הוסף בצק סוכר כדי ליצור מרקם נגיס, וקצוות של מרשמלו כדי לאפשר אחיזה נוחה. החל מסוף המאה ה־20 הסוכריות עשויות בעיקר סוכר וסירופ תירס. אגודת המגדנאות האמריקאית (National Confectioners Association) העריכה ב־2004 כי 20 מיליון ליטראות של סוכריות נמכרות כל שנה (יותר מתשעה מיליון ק"ג). אף על פי שהסוכריות נמכרות בעיקר בליל כל הקדושים (ובתחילת המאה ה־21, גם בחג המולד ובפסחא, בגוונים מסורתיים) הן זמינות כל השנה בשוק הצפון אמריקאי.
סוכריות התירס הופיעו במספר סרטים אמריקאים כאלמנט תרבותי. בין השאר הם היו החטיף שנאכל על ידי דמותו של נורמן בייטס במותחן פסיכו מ־1960. הן אינן נפוצות מחוץ לצפון אמריקה.
בנימין בלומברג
בנימין בלומברג-ורד (14 ביוני 1923 – 28 באוגוסט 2018) היה איש קהילת המודיעין הישראלית: קצין הביטחון של משרד הביטחון, מייסד הלשכה לקשרי מדע וממובילי תוכנית הגרעין הישראלית.
קורות חיים
בלומברג נולד בשנת 1923 במקוה ישראל, למד בבית הספר החקלאי, סבו מצד אמו היה ממייסדי בית הספר ואביו היה מנהל המשק של בית הספר. בשנת 1940, עם סיום לימודיו, יצא להכשרה בקיבוץ בגליל התחתון, שם צורף ל"הגנה" ושובץ בש"י. עם פרוץ מלחמת העצמאות מונה לאחראי על אבטחת מפעל האשלג בקלי"ה, אולם המפעל המבודד, שהיה קשה להגנה, ננטש. אז חזר בלומברג לש"י, וממנו ליורשו - השב"כ. בשב"כ שובץ למטה מס' 5, שהיה אחראי על הביטחון במשרדי הממשלה וצה"ל ומונה לקצין ביטחון במשרד הביטחון. עם השנים הורחבו סמכויותיו והוא הפך לקצין הביטחון הראשי של מערכת הביטחון, תפקיד שמאוחר יותר נקרא הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (המלמ"ב).
בתפקיד זה מונה בלומברג על ידי דוד בן-גוריון לאחראי על אבטחת הקמת הקריה למחקר גרעיני בדימונה. לשם כך הקים לעצמו בלומברג צוות מצומצם שכלל את מזכירתו שושנה מילר, עוזרו וראש המטה שלו, יוסי מיטב, ואלכס קינן (מנכ"ל המכון למחקר ביולוגי בישראל) על תקן יועץ חיצוני. לימים התגלגל הצוות להיות "הלשכה לקשרי מדע" (הלק"ם). אבטחת האתר נחשבה למשימה קלה יחסית, ובוצעה על ידי צה"ל, אולם השמירה על הסודיות במפעל כה גדול שכלל הן עובדים ישראלים והן עובדים צרפתים היוותה אתגר. בלומברג ואנשי צוותו נפגשו מדי פעם עם כאלו שנחשדו בפטפטנות והזהירו אותם לבל ישוחחו על עבודתם. בלומברג התבלט כאיש שטח וטרח לצאת בעצמו למשימות, ואף ללוות את המשלוחים החשובים של הציוד והחומרים מהכור ואליו.
בשנת 1965, עם הצטרפותו של פטרונו, פרס, למפלגת רפ"י והישגה הדל בבחירות, החל ראש הממשלה הנבחר לוי אשכול לטהר את מערכת הביטחון מאנשיו של פרס. בלומברג, שבניגוד לאחרים במשרד נחשב לשתקן ולכזה שלא מביע את דעותיו הפוליטיות, ניצל מ"הגליה", אולם הוכפף, יחד עם הלק"ם, לסגן שר הביטחון צבי דינשטיין.
מאחר שבניית הכור הסתיימה (הצוותים הזרים האחרונים התפנו מהמקום בשנת 1965) התפנה בלומברג לעסוק יותר בענייני הלק"ם. הייתה זו יחידה סודית שעצם קיומה הוסתר לא רק משירותי ביון ידידותיים אלא גם משירותי הביון בישראל. תפקידה של היחידה היה לאסוף מידע טכנולוגי-מדעי בארצות הברית, מערב אירופה ודרום אפריקה - החל באיסוף חומר טכנולוגי מכתבי עת וכלה בגנבת טכנולוגיות בשביל התעשיות הביטחוניות של מדינת ישראל. שמו של בלומברג נקשר במבצעים חשאיים כמו מבצע "פלאמבאט" בשנת 1968, בו רכשה מדינת ישראל 200 טונות של אורניום טבעי, המכונה בעגה המקצועית "עוגה צהובה" מחברה בלגית שכרתה אותו בקונגו. למרות שיעדו המוצהר של המטען היה איטליה, הספינה שהובילה את המטען מאנטוורפן פגשה בלב ים ספינה אחרת של חברת צים והעבירה אליה את האורניום, שהגיע לישראל. הלק"ם תחת פיקודו של בלומברג הייתה מעורבת גם בעקיפת אמברגו הנשק הצרפתי שהוטל על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים על ידי הברחת ספינות שרבורג ותוכניות המיראז' 5, שיוצר אחר כך בתעשייה האווירית תחת השם "נשר". הוא רתם לפעילותו גם את אנשי העסקים אליהו סחרוב וארנון מילצ'ן.
לאורך שירותו זכה בשני פרסי ביטחון ישראל.
בשנת 1974 קבע מנכ"ל משרד הביטחון, יצחק עירוני, שבידיו של בלומברג מרוכזת עוצמה רבה מדי והוא הביא להעברת האחריות על הביטחון במערכת הביטחון מבלומברג למלמ"ב, בראשות חיים כרמון. בלומברג המשיך לעמוד בראש הלק"ם. לאחר המהפך הפוליטי של שנת 1977 קרא סגן שר הביטחון מרדכי ציפורי לשר הביטחון עזר ויצמן להחליף את בלומברג ב"אחד משלנו", אולם בלומברג נלחם על תפקידו ושכנע את ראש הממשלה מנחם בגין להותירו בתפקידו. בשנת 1981 פיטר שר הביטחון, אריאל שרון, שזה עתה נכנס לתפקידו, את בלומברג, שהוחלף ברפי איתן. כדי להצדיק את הדחתו של בלומברג הופצו שמועות על כך שבלומברג היה מעורב כביכול בפעולות שלא עלו בקנה אחד עם מינהל תקין וכי התגלגלו לידיו כספים שלא הייתה עליהם בקרה הולמת, וכי חלקם אף הגיעו לקרנות סודיות של מפא"י.
עבד כסמנכ"ל במפעל האלקטרוניקה "אופטומיק טכנולוגיות" במגדל העמק עד 1998.
בנימין בלומברג נפטר ב-28 באוגוסט 2018 ונקבר בקיבוץ מגל.
מיכאיל קוליאדה
חייו האישיים
מיכאיל קוליאדה נולד ב-18 בפברואר 1995 בסנקט פטרבורג, רוסיה. יש לו 3 אחים קטנים. הוא בוגר אוניברסיטת לסגאפט הלאומית לחינוך גופני, ספורט ובריאות.
ב-20 במאי 2019 הודיע קוליאדה על אירוסיו למחליקה דריה בקלמישבע, וביולי 2019 השניים נישאו.
מפרץ ולנסיה
מפרץ ולנסיה (בספרדית: Golfo de Valencia) הוא מפרץ בחופה המזרחי של ספרד, בחלקו המערבי של הים התיכון. המפרץ נקרא על שם העיר ולנסיה, השוכנת לחופו, והקהילה האוטונומית בעלת אותו שם שהוא נמצא בתחומה.
קאפ דה לה נאו (Cap de la Nau) מהווה את קצהו הדרומי של המפרץ. קיימות שתי גרסאות לנקודת הקצה הצפוני של המפרץ - הכפר וינרוס (Vinaròs) והדלתה של הנהר אברו, אשר מצויה בתחומה של קהילת קטלוניה. אורך חוף המפרץ הוא כ-400 קילומטר.
קבוצת איוני הקולומברטס (Columbretes) מצויה במפרץ. כמו כן עובר בו קו האורך 0° (המרידיאן הראשי). במפרץ שורר אקלים ים-תיכוני.
חופי המפרץ הם חוליים בעיקרם ובהם גם ביצות. נמצאת בהם הלגונה אלבופרה (Albufera), שהיא אתר רמסר מוכרז. החופים מיושבים בצפיפות גבוהה באופן יחסי ויש בהם תעשיית תיירות.
האדמות הסמוכות לחוף המפרץ הן פוריות ומשמשות לגידול אורז, תפוזים ולימונים.
בשנת 2011 קיבלה חברת Cairn Energy רישיון מממשלת ספרד לחיפושי נפט והפקת נפט בשטח של 4,000 קילומטר רבוע בתוך המפרץ.
קונצ'רטו לכינור של בטהובן
הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של לודוויג ואן בטהובן ברה מז'ור נכתב בשנת 1806. זהו אופוס 61 של בטהובן.
ביצוע הבכורה של היצירה היה ב-23 בדצמבר 1806, ב"תיאטר אן דר וין" בווינה. בטהובן כתב את הקונצ'רטו למען עמיתו פראנץ קלמנט, כנר מן השורה הראשונה באותם ימים, שנתן לו לפני כן עצות מועילות בנוגע לאופרה שלו, פידליו. האירוע היה קונצרט התרמה למען קלמנט.
קיימת טענה, שבטהובן סיים את תפקיד הסולו במועד מאוחר כל כך, עד שקלמנט נאלץ לנגן את החלק המאוחר בקריאה מן הדף בעת קונצרט הבכורה. כביטוי לכעסו, אולי, או שמא כדי להראות מה הוא יכול לעשות כשיש לו זמן להתכונן, קטע קלמנט את הקונצ'רטו בין הפרק הראשון לשני בקטע סולו פרי עטו, שאותו ניגן על מיתר אחד כשהכינור מוחזק הפוך.
היצירה הושבה לחיים בשנות ה-40' של המאה ה-19, הרבה אחרי מותו של בטהובן, בנגינת הכנר יוזף יואכים, עם תזמורת בניצוח פליקס מנדלסון; מאז ועד היום הוא נחשב לאחד החשובים ביותר ברפרטואר הקונצ'רטי לכינור, והוא מבוצע ומוקלט לעיתים קרובות.
המוטיב, או הרעיון המוזיקלי, החשוב ביותר של היצירה (חמש נקישות שוות מקצבית על הטימפני) נשמע בשתי התיבות הראשונות של הפרק הראשון, ואפשר למצוא אותו עובר כחוט השני ביצירה כולה.
אחרי מבוא הטימפני, נמשך הפרק בנחת בפסוקים פשוטים, סימטריים בקבוצת כלי הנשיפה מעץ, עד התיבה העשירית, שם נשמע לראשונה עוד מוטיב חשוב. מוטיב זה (המבוסס בעצמו על הנושא הפותח בטימפני) מורכב מארבעה צלילי רה דיאז בסולם רה מז'ור (דיסוננס מרשים). מוטיב זה חוזר ומופיע בזכות עצמו במועד מאוחר יותר בפרק, בייחוד בפיתוח ובקדנצה של קרייזלר. כניסת הכינור סולו, אחרי הצגת הנושא הראשון בתזמורת, נחשבת לאחת הקשות ביותר לביצוע כהלכה ברפרטואר לכינור, בגלל שילוב של קלישות התזמור, קושי טכני באוקטבות והפתיחה התזמורתית, המתמשכת מעבר למקובל, הקודמת לה. הפרק, שאורכו כ-25 דקות, הוא מן הארוכים ביותר שכתב בטהובן.
הפרק השני, בסול מז'ור, מורכב מווריאציות על נושא, המופיע לראשונה בפתיחה בכלי מיתר מעומעמים. בכל אחת מן הווריאציות יש תמיד כלי או קבוצת כלים אחרת מול הכינור. לדוגמה: בווריאציה הראשונה, הקרנות מנגנות את המוטיב מן הנושא, בשעה שהכינור מנגן חומר אחר. לאורך הפרק אפשר למצוא מדי פעם רעיונות מן הפרק הראשון. דמיון ניכר לנושא הראשון בפרק הפתיחה אפשר למצוא בתיבה 45, ואי-אילו אזכורים למוטיב הטימפני הפותח מצויים בפרק השני.
סיום מעניין מבחינה הרמונית מקשר אטאקה (ללא הפסקה) ישירות אל רונדו הפינאלה, הכתוב במקצב של 6/8 במפתח. המלודיה הראשית שלו בנויה משני מוטיבים, אשר הראשון בהם מחקה קרן ציידים, ואילו השני מחקה ציוץ ציפורים. קטע רב-עוצמה בסולם המינור של הטוניקה מוסיף פאתוס לפרק עליז וקליל מטבעו. במהלך הקטע הזה, חוזר הבסון כהד על הנושא במינור, אחרי שהוא נשמע לראשונה בכינור, בעוד הכינור מעטר את המלודיה בתווים בעלי ערכי-משך קצרים. קטע זה עשוי להזכיר למאזין את הווריאציה השלישית בפרק השני, שגם בה מנגן הבסון עם הכינור.
קדנצות ליצירה כתבו כמה כנרים ידועי שם, ביניהם יוזף יואכים. הקדנצות של פריץ קרייזלר הן מן הסתם המקובלות ביותר לביצוע.
עיבוד של היצירה כקונצ'רטו לפסנתר קיימת בשם "אופוס 61a", אם כי אין ודאות, שבטהובן עצמו הוא המעבד. יש ראיה, מכל מקום, לכך, שהעיבוד הושם על ידי מוזיקאי בן זמנו של בטהובן, שקיבל הנחיות מסוימות מן המלחין באשר לעיבוד תפקיד הסולו. בלי קשר לכך, בטהובן אכן כתב בעצמו את הקדנצות שלו לעיבוד, ובהן מופיע, שלא כמקובל, גם טימפני לצד כלי הסולו, אולי כאזכור למוטיב הטימפני הפותח. קדנצות אלה עובדו מאוחר יותר לכינור על ידי הכנרים בני המאה ה-20 מקס רוסטאל ווולפגנג שניידרמן. הגרסה הזו איננה מנוגנת באותה תכיפות כמו חמשת הקונצ'רטי לפסנתר "המקוריים" של בטהובן.
קונצ'רטו זה זכה אף לעיבוד לקלרינט ולתזמורת.
מיזונו
היסטוריה
בשנת 1906 האחים ריאצ'י וריזו מיזונו פתחו באוסקה שביפן חברה בשם האחים מיזונו בע"מ שהייתה למעשה חנות שבה הם מכרו ציוד ספורט מערבי כגון כדורי וכפפות בייסבול, ובשנה שלאחר מכן החלו למכור גם ביגוד ספורט. בשנת 1913 הם החלו לייצר את הכדורים והכפפות בעצמם. ב-1933 הם הציגו את מקל הגולף הראשון מתוצרת יפנית. ב-1935 אולם תצוגת ציוד הגולף שלהם היה הגדול בעולם. ב-1961 הוקם בלוס אנג'לס מפעל הייצור הראשון של החברה בארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן חתמה מיזונו על חוזי חסות עם ספורטאים, קבוצות ונבחרות בולטות כגון קארל לואיס, נבחרת ניו זילנד ברוגבי, סן פרנסיסקו 49', ג'ו מונטנה, איוון לנדל ועוד.
בנוסף ליפן וארצות הברית, לחברה מפעלים גם בגרמניה, סין, צרפת, סקוטלנד והונג קונג.
החברה מייצרת מקלות גולף שמשמשים גם לשחקני גולף מקצוענים. בין השאר, טייגר וודס השתמש במקל גולף של מיזונו מאז היותו במכללה ועד לאחר שזכה בטורניר המקצועני הראשון שלו ב-1997.
נורת'רופ גראמן X-47B
מל"ט נורת'רופ גראמן X-47B הוא מטוס קרב חמקן בלתי מאויש, המיועד להפעלה מנושאת מטוסים. כלי הטיס שמהווה נשק אוטונומי קטלני פותח על ידי החברה האמריקאית לטכנולוגיות צבאיות נורת'רופ גראמן. כלי הטיס הוא חלק מפרויקט הX-47. ה-X-47B הוא כלי טיס חסר-זנב, חצי אוטונומי, הניתן לתדלוק אווירי.
ה-X-47B טס לראשונה ב-2011.