cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אן פרי
בהיותה בת 15, יחד עם חברתה הטובה פאולין פארקר, הייתה מעורבת ברצח אמה של פארקר בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1954. השתיים הורשעו ברצח וריצו חמש שנות מאסר כל אחת לפני ששוחחרו מהכלא. לאחר מכן פרי שינתה את שמה וחזרה לבריטניה. זהותה הבדויה התגלתה רק בשנת 1994 עם צאת הסרט "יצורים שמימיים" בכיכובה של קייט וינסלט ובבימויו של פיטר ג'קסון, שעסק בפרשת הרצח.
ראשית חייה
פרי נולדה בלונדון בשנת 1938, בשם ג'ולייט מריון הולם, בת לפיזיקאי הנרי ריינפורד הולם. היא אובחנה כחולת שחפת בילדותה ונשלחה לאיים הקריביים, דרום אפריקה וניו זילנד בתקווה שאקלים חם יותר ישפר את בריאותה. היא הצטרפה מחדש למשפחתה לאחר שאביה התקבל לתפקיד רקטור של מכללת קנטרברי בניו זילנד. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות בכרייסטצ'רץ. תצלום שלה של "כוכב אוקלנד" משנת 1948, אותו צילמה עם הגיעה לניו זילנד, התגלה על ידי צוות ספריות אוקלנד בשנת 2012.
רצח ומשפט
ביוני 1954, בגיל 15, הולם וחברתה הטובה פאולין פארקר רצחו את אמה של פארקר, הונורה ריפר. הוריה של הולם היו בתהליך פרידה והיא הייתה אמורה לנסוע לדרום אפריקה להתארח אצל קרוב משפחה. שתי החברות שהיו אז בגיל ההתבגרות, יצרו חיי פנטזיה מסובכים יחד, בהם כללו גם סלבריטאים כמו מריו לנצה וג'יימס מייסון. השתיים לא רצו להיפרד ומכיוון שהולם הייתה אמורה להישלח אל מחוץ למדינה ואמה של פארקר לא הסכימה שבתה תצטרף אליה לנסיעה, שכנעה פארקר את הולם לרצוח את האם.
ב-22 ביוני 1954, הבנות ואמה של פארקר, הונורה ריפר, יצאו לטיול בפארק ויקטוריה בגבעות של נמל כרייסטצ'רץ'. על שביל מבודד הפילה הולם אבן נוי כדי שריפר תרכון על מנת להחזירה. פארקר תכננה להכות את אמה בחצי לבנה עטופה בגרב. הבנות שיערו שמכה אחת תהרוג אותה אבל למעשה נדרשו יותר מ-20.
פארקר והולם הועמדו למשפט בכרייסטצ'רץ' ב-1954 ונמצאו אשמות ב-28 באוגוסט. הן הורשעו, וכיוון שהיו צעירות מכדי לקבל עונש מוות לפי החוק הניו זילנדי באותה תקופה, הן נידונו למאסר ממושך. הן שוחררו בנפרד חמש שנים מאוחר יותר. בזמן מותה של הולם ב-2023, ההנחה הייתה כי פארקר והולם לא היו בקשר מאז המשפט.
האירועים היוו את הבסיס לסרט "יצורים שמימיים" משנת 1994, בו גילמה מלאני לינסקי את פולין פארקר המתבגרת וקייט וינסלט את ג'ולייט הולם המתבגרת. בזמן יציאת הסרט לאקרנים, לא היה ידוע שסופרת המסתורין אן פרי היא ג'ולייט הולם; זהותה פורסמה לציבור לאחר שעיתונאים איתרו אותה כמה חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים. למרות שחלקם הניחו שמערכת היחסים של הולם ופארקר היא מינית, פרי הצהירה ב-2006 שבעוד שהקשר היה אובססיבי, השתיים "מעולם לא היו לסביות".
המשך חייה
לאחר ששוחררה מהכלא בנובמבר 1959, חזרה הולם לאנגליה והפכה לדיילת. במשך תקופה היא התגוררה בארצות הברית, שם הצטרפה לכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים ב-1968. מאוחר יותר התיישבה בכפר הסקוטי פורטמהומאק, שם התגוררה עם אמה. לאביה הייתה קריירה מדעית מכובדת, והוא עמד בראש תוכנית פצצת המימן הבריטית.
הולם אימצה את השם אן פרי, תוך שימוש בשם המשפחה של אביה החורג. הרומן הראשון שלה, The Cater Street Hangman, פורסם בשנת 1979. יצירותיה נופלות בדרך כלל לאחת מכמה קטגוריות של ספרות ז'אנר, כולל תעלומות רצח היסטוריות וסיפורת בלשית. רבים מהם מציגים דמויות שחוזרות על עצמן, והכי חשוב תומאס פיט, שהופיע ברומן הראשון שלה, והחוקר הפרטי עם אמנזיה ויליאם מונק, שהופיע לראשונה ברומן שלה משנת 1990 "פניו של זר".
לאחר שזהותה של פרי כהולם נחשפה ב-1994, היא אמרה: היא המשיכה לכתוב ספרים ואמרה שהופתעה מכך שחבריה תמכו בה למרות חשיפת זהותה ותשומת הלב התקשורתית שבאה בעקבותיה. ב-1998 הוצגה ב"טיימס" ברשימת 100 "מאסטרים של פשע". סיפורה "גיבורים", שהופיע לראשונה באנתולוגיה "רצח ואובססיה" משנת 1999, בעריכת אוטו פנצלר, זכה בפרס אדגר לשנת 2000 לסיפור הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2005 הופיעה פרי בתוכנית הטלוויזיה "טרישה" על מנת לדון בהרשעתה ברצח בתוכנית מיוחדת בנושא. סרט דוקומנטרי משנת 2009, Anne Perry Interiors, עסק בחייה ובחיי האנשים הקרובים אליה. בשנת 2009 היא קיבלה פרס על מפעל חיים בטקס פרס אגתה. בשנים 2013 ו-2020 היא הייתה אורחת כבוד בכנס ספרות המסתורין בוצ'רקון. עד 2014 פרסמה פרי 29 רומנים בסדרת פיט, 20 רומנים בסדרת מונק, עשרה רומנים נוספים למבוגרים, שלושה רומנים למתבגרים ו-11 נובלות מסתורין עם נושאי חג המולד. Publishers Weekly ציין כי המכירות שלה באותה תקופה עלו על 10 מיליון עותקים וכי יצירותיה הופיעו באופן קבוע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2017, עזבה פרי את סקוטלנד ועברה ללוס אנג'לס כדי לקדם בצורה יעילה יותר סרטים המבוססים על הרומנים שלה. היא עברה התקף לב בדצמבר 2022, ומתה בבית חולים בלוס אנג'לס ב-10 באפריל 2023, בגיל 84. הרומן האחרון שלה, האויב הרביעי, פורסם בשבוע שלפני מותה.
רומאנד
רומאנד (בהונגרית: Románd) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם ברומאנד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 351 תושבים, ובשנת 2019 רק 295 תושבים.
ברומאנד חי יהודי אחד בשנת 1930.
אהבה חדשה (תוכנית טלוויזיה)
אהבה חדשה היא תוכנית מציאות ישראלית העוסקת בהיכרויות ומציאת זוגיות. את העונה הראשונה הנחתה לירון ויצמן, והחל מהעונה השנייה מאיה ורטהיימר מנחה את התוכנית. התוכנית עלתה לאוויר ב-8 באוקטובר 2020 בערוץ 13.
פורמט התוכנית
בתוכנית משתתפות ארבע רווקות, שכל אחת מהן עברה לדירה במתחם מגורים ברחוב נחלת בנימין בתל אביב. כל אחת תפגוש גבר שהותאם לה מראש ושיעבור לגור איתה במתחם במשך שלושה ימים. במהלך שלושת הימים שיבלו יחד, יעברו בני הזוג פעילויות שנבנו במיוחד כדי ליצור היכרות, פתיחות, אינטימיות ואמון. בתום שלושת הימים יהיה על כל רווקה להחליט: האם היא ממשיכה עם בן זוגה לשלושה ימים נוספים, או שהם נפרדים והיא בוחרת גבר חדש לשלושת הימים הבאים.
עונה 1 (2020)
העונה צולמה במהלך פברואר 2020. שידור העונה החל ב-8 באוקטובר 2020 והסתיים ב-25 בנובמבר אותה שנה. הממוצע העונתי עומד על 11.8%.
את העונה הראשונה הנחתה לירון ויצמן בליווי המומחים דור הררי, חמוטל לוי לשם וד"ר לירז מרגלית.
עונה 2 (2022)
בנובמבר 2020 החלה ההרשמה לעונה השנייה של התוכנית.
את העונה השנייה הנחתה מאיה ורטהיימר לאחר עזיבתה של לירון ויצמן, בליווי המומחים דור הררי, ד"ר לירז מרגלית ומורן בכר רווה.
משתתפי העונה הם:
עונה 3 (2023)
בפעם הראשונה בתולדות "אהבה חדשה", גם גבר (רועי אסף) השתתף בעונה. לאחר שרועי החליט לפרוש מהעונה, הצטרף דור טאוב, ממנו נויה אריאלי נפרדה יומיים לפני, במקומו.
ב-מאי 2023 העיתונאי ערן סויסה פרסם לראשונה כי טאוב ואריאלי נמצאים כיום בזוגיות למרות שלא היו יחד במהלך התוכנית.
משתתפי העונה הם:
ביקורות
קארין ארד מאתר "וואלה תרבות", שיבחה את התוכנית וכתבה עליה:
סמדר שילוני מאתר "ynet" ציינה לטובה את הפורמט אבל ביקרה את הרכב המומחים בתוכנית:
מייק רובינוביץ'
מייק רובינוביץ' הוא אתלט בעבר יהודי-דרום אפריקאי, פעמיים ברציפות אלוף המכביה ושיאן המכביה (השלישית 1950 והרביעית 1953) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.
ביוגרפיה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה רובינוביץ' בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא מכביה חדש של 16:02.8 דקות, לפני האקר (16:13.4 דקות) וש. עמרני (16:15.6 דקות), שניהם מישראל ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 34:03.6 דקות, לפני האקר (34:25.4 דקות) וארליך מבריטניה (35:39.5 דקות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה רובינוביץ' בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא מכביה חדש של 15:46.4 דקות, לפני יוסף סלמה (15:55.6 דקות) ובנימין סאדק (16:29.5 דקות), שניהם מישראל ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 33:10.6 דקות, לפני ישראל אסולין מישראל (34:33.4 דקות) ופרניצי מטורקיה (36:47.4 דקות) ובכך הגן על תאריו.
נדין קופרטי-צור
נדין קופרטי-צור (בצרפתית Nadine Kuperty-Tsur, נולדה ב-1958) היא היסטוריונית ישראלית החוקרת את ההיסטוריה התרבותית של צרפת בעת החדשה המוקדמת (המאות ה-16 וה-17), פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נדין קופרטי-צור נולדה בפריז להורים שעברו את השואה כילדים מוסתרים בצרפת. אביה, יוסף מרדכי קופרטי, יליד פריז, נצר למשפחת חזנים מלובלין, נעשה מעצב אופנה ואיש עסקים ואמה, הלן לבית קליין-פרידמן, ממוצא אוסטרו-הונגרי, שאמה נספתה באושוויץ, הייתה מורה לאנגלית. אחיה, אלן קופרטי, אנליסט פיננסי, חי בפריז. נדין קופרטי-צור נשואה לירון צור, פרופ' להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ולה שני ילדים מנישואיה הראשונים, אורן ואלונה מנדל.
נדין קופרטי-צור התחנכה בפריז עלתה לישראל ב-1978, ולמדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה כללית ולצרפתית. את תזת הדוקטור כתבה בהנחיית פרופ' ז'אן סאר (CÉARD) באוניברסיטת פריז 10, על "ביטוי העצמי ברנסאנס. הכתיבה האישית ולידתו של ז'אנר ספרי הזיכרונות ברנסאנס בצרפת." התזה התפרסמה תחת הכותרת "Se dire à la Renaissance" ב-1997, בהוצאת Vrin בפריז והפכה לספר קלאסי לחקר האוטוביוגרפיה.
ב-1995 התמנתה למרצה בחוג לצרפתית של אוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש החוג בשנים 2005–2009 והתמנתה לפרופסור חבר ב-2009. היא יזמה את חברותה של אוניברסיטת תל אביב ב-Agence Universitaire de la Francophonie (2005). שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת קאן (Caen), באוניברסיטת נאנט (Nantes), באוניברסיטת פריז 4 - סורבון בצרפת, באוניברסיטת פדובה באיטליה, באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת מישיגן, NYU וקולומביה בארצות הברית והרצתה במסגרת ה-LANSDOWNE LECTURES באוניברסיטאות ונקובר וויקטוריה שבקנדה. היא אשת הקשר בישראל של כתבי העת הצרפתיים "Revue d’Histoire de Littérature française" (RHLF) ו-"Albineana".
החל משנת 2005 מכהנת כיו"ר ועדת המקצוע צרפתית במשרד החינוך וב-2014 ויזמה את פתיחת לימודי תעודת ההוראה בצרפתית בחוג לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. היא זכתה, בין השאר, בקרן רוטשילד, בקרן הלאומית למדע, במלגת משרד החוץ, משרד המדע ובקרן IMERA באוניברסיטת אקס-מרסיי.
מחקריה
נדין קופרטי-צור חקרה ספרי זיכרונות (ממוארים) משלהי המאה ה-15 ועד המאה ה-17 בצרפת והראתה שהממוארים הם חיבורים פולמוסיים החותרים לרהביליטציה של מחברם תוך כדי שימוש בסנגוריה ובאפולוגיה.
דו"חות קרב, משא ומתן ושליחויות דיפלומטיות וכן פרשנויות היסטוריות ופוליטיות המהווים את גוף הסיפור בממואר, משמשים כהוכחה להישגיו של הכותב ולכתב תביעה נגד השלטון המסרב לתת לו גמול הולם. חוקרי הספרות נהגו לזנוח את ספרי הזיכרונות בשל אופיים ההיסטורי; ואילו היסטוריונים ראו בכתיבה האישית ובדגש על המבט הסובייקטיבי גורם מסלף את האמת ההיסטורית. אצל קופרטי-צור התפתחות המבט הסובייקטיבי והמבע האישי הופכת להיות מושא המחקר והם שתורמים לחקר ההיסטוריה התרבותית והמנטלית. האירועים ההיסטוריים המדווחים בממוארים אכן יכולים להיות מוצגים באופן מעוות אך חשובים מהם הם האופן בו הכותב מציג את עצמו, הקטגוריות בהן הוא משתמש כדי לגולל את סיפור חייו וטקטיקות הכתיבה שהוא נוקט כדי ששמו ירשם בתודעה הלאומית לעד, למרות הפולמוסים שחייו ומעשיו עוררו.
קופרטי-צור מראה שייצוג האני הוא המפתח להבנת הממואר כסוגה ספרותית והוא שמסביר את שגשוגה עד עצם היום הזה גם מחוץ לגבולות צרפת. הממוארים אינם מוכתבים על ידי הממסד אלא נכתבים ביוזמת כותביהם הנמצאים בדרך כלל בעמדת הגנה מול הממסד.
בסוגה זו, הפרו לוחמים מן האצולה את האיסור הדתי המונע בעדם לדבר על עצמם ולשבח את מעשי הגבורה שלהם. הסיפור של הפרט האקטיבי, המדווח על פעילותו החברתית ועל תהילתו הצבאית או המדינית, מהווה חלק בלתי נפרד מהתגבשות הזהות האזרחית המודרנית. ייצוג האני רב ההדר הוא ביטוי מובהק של התקופה. הוא שנותן דרור לכתיבה חדשה של ההיסטוריה, כתיבה משוחררת מן האילוצים של הרטוריקה המסורתית והתקפים בהיסטוריוגרפיה הרשמית. לפי מסקנותיה של קופרטי-צור, הממוארים מהווים דוגמה ראשונה להיסטוריה דיסידנטית במערב.
בהמשך דרכה, חקרה קופרטי–צור אספקטים שונים של סוגת הממוארים כגון תרומתה להתחלות של מדעי המדינה.
רבים ממחברי הממוארים הם פקידי המדינה (civil servant) והשתתפות בחיי הממשל הולידה אצלם הרהורים על תיקונים ושיפורים שהובילו להצעת שיטות אדמיניסטרטיביות ופוליטיות חליפיות. מכיוון שחלק ניכר של הממוארים נכתבו על רקע מלחמות הדת בצרפת, רבים ממאמריה עוסקים גם בעדויות הפרוטסטנטיות על המלחמות. אגב כך הגיעה קופרטי-צור לחקור את הכתיבה הנשית הפרוטסטנטית במאות ה-16 וה-17.
בספרה Écriture(s) de soi et argumentation, קבצה וערכה מאמרים העוסקים בצד התאורטי של רטוריקת הכתיבה העצמית. בספר שערכה לכבוד פרופ' רות עמוסי La critique au tournant du siècle, בקשה מהשורה הראשונה של חוקרי הספרות הצרפתית להציג תמונת מצב על תורת הספרות וכיווניה העקרים במפנה המאה.
היא כתבה הקדמות ושימשה עורכת מדעית לתרגומים לעברית של יצירות המופת של הרנסאנס הצרפתי כגון : גרגנטואה ופנטגרואל לפרנסואה רבלה, ההפטמרון למרגריט דה נאוואר, המסות למישל דה מונטן, כמו כן כתבה אחרית דבר לווידויים של ז'אן-ז'אק רוסו וללא מחר, לויואן דנון, יצירות קלאסיות מהמאה ה-18.
פרסומים
.Mathilde Bernard et Nadine Kuperty-Tsur, dirs, dossiers du Grihl, en ligne mai 2013,
Hello Ego
Hello Ego (בעברית: שלום אגו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'נה אייקו, ביחד עם כריס בראון, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Trip. השיר יצא לאור ב-22 ביוני 2017, על ידי חברת התקליטים דאף ג'אם, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הספוטיפיי שמופעל על ידי מגזין הבילבורד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'נה אייקו, כריס בראון, דוט דה ג'יניוס, בריאן וורפילד ומאק רובינסון והופק על ידי דוט דה ג'יניוס והפיסטאפים, שעבדו עם אייקו על שירים כמו "" ו-"".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר פורסם ביוטיוב ב-22 ביוני 2017, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. קליפ המילים צבר למעלה מארבע מיליון צפיות.
בג"ץ בבלי נגד בית הדין הרבני הגדול
בג"ץ בבלי נגד בית הדין הרבני הגדול הוא אחד מפסקי הדין הבסיסיים בדיני המשפחה בישראל. פסק הדין ניתן בשנת 1994 בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק, בהרכב של שלושה שופטים: נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, המשנה לנשיא אהרן ברק והשופט שלמה לוין. החידוש העיקרי בפסק הדין הוא החלת הלכת השיתוף בין בני הזוג, זאת כנגד קביעתו של בית הדין הרבני להפרדה רכושית.
הבסיס המשפטי
בבסיס המקרה עומדים שני חוקים:
המקרה
יחסיהם של בני הזוג בבלי עלו על שרטון, עת ששמואל בבלי הגיש תביעה לגירושין הוא כרך לתביעתו הן את עניין המזונות והן את חלוקת הרכוש. לאחר שבני הזוג התגרשו הגישה חווה בבלי תביעה לבית המשפט המחוזי לעניין חלוקת הרכוש, אולם תביעתה נדחתה ונקבע כי הסמכות לדון בעניינם נתונה לבית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו. בית הדין הרבני דחה את תביעת חווה בבלי למחצית רכושו של בעלה שמואל בבלי, בפוסקו כי הלכת השיתוף בנכסי בני הזוג אינה חלה בבתי הדין הרבניים. חווה בבלי עתרה כנגד פסק דין זה לבית הדין הגבוה לצדק בטענה כי פסק הדין של בית הדין הרבני בטל הואיל והוא פוגע בחוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951.
הכרעת בית המשפט העליון
בית המשפט העליון תמך יסודותיו בהלכת השיתוף ופסק על פיה. במקרה דנן, חזקה על בני הזוג בבלי שניהלו משק בית משותף ואורח חיים תקין, ושכל הרכוש שנצבר על ידיהם במהלך החיים המשותפים שייך לשניהם בחלקים שווים. לפיכך קבע בית המשפט העליון שעל בית הדין הרבני לפסוק על פי הלכת השיתוף.
עיקרון זה, שלפיו בית הדין הרבני צריך לפסוק על פי החוק וההלכה האזרחיים, לא הוגבל אך ורק להלכת השיתוף. בפסק דין זה קבע בית המשפט העליון כי: "על כל בתי הדין הדתיים להפעיל, בסוגיות "אזרחיות" נלוות שאינן חלק מענייני המעמד האישי (כפי שדיבור זה מתפרש על-פי דין המדינה) הנתון לסמכותם, את המשפט האזרחי הכללי, כפי שפורש על ידי בית המשפט העליון". משמעות פסק זה היא כי מלבד בסוגיות הקשורות לנישואין וגירושין, על בית הדין הרבני לפסוק בהתאם לנורמות המשפטיות האזרחיות. בכך, נשללה סמכותו לשפוט על פי כללים הלכתיים בענייני רכוש הכרוכים בתביעת גירושין שהוגשה בבית דין.
אורבנוס
אורבנוס (בלטינית: Urbanus; מכונה באנגלית: Urban) היה שמם של מספר אפיפיורים וקדושים נוצריים. {{פירושונים|
ראו גם
}}
סוס מלחמה (סרט)
סוס מלחמה (באנגלית: War Horse) הוא סרט בריטי-אמריקאי של אולפני דרימוורקס בבימויו של סטיבן ספילברג משנת 2011. הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזה של מייקל מורפורגו, אשר מבוסס על ספר הילדים שלו "סוס מלחמה" שפורסם בבריטניה בשנת 1982. יצא לאקרנים בישראל ב-12 בינואר 2012. כיוון שהסרט מסווג לצפייה לכל המשפחה, הוא אינו מכיל מראות קשים לצפייה, למרות שעיקר עיסוקו במלחמה.
הסרט נסוב אודות החברות בין צעיר בריטי בשם אלברט (ג'רמי אירווין) לבין הסוס שלו ג'ואי. הקשר ביניהם נקטע כאשר ג'ואי נמכר לצבא כדי להוביל מערכות נשק במלחמת העולם הראשונה. למרות שאלברט צעיר מכדי להתגייס לצבא, הוא מחליט לנסוע לצרפת ולהתגייס כדי להציל את הסוס.
הסרט, שהיה מועמד לשישה פרסי אוסקר בשנת 2012, הוא מעין מחווה לשמונה מיליון סוסים שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא צולם בבריטניה, עם תקציב של 66 מיליון דולר.
הדמויות המרכזיות בעלילה הם אלברט, נער החווה הרגיש שגר עם אביו ואימו הזקנים והוא מחובר מאוד לג'ואי הסוס שלו.
עלילה
תחילת העלילה בכפר קטן באנגליה לפני מלחמת העולם הראשונה. איכר זקן, מעורער בנפשו ושיכור קונה סוס למטרות עבודה, סוסתו הקודמת - זואי כבר מבוגרת ואינה יכולה לעבוד בשדות. כאשר ג'ואי מגיע לחווה והאיכר מבין שעשה טעות בכך שקנה סייח אינו מאולף שאין ביכולתו לחרוש את השדה ובמידה ולא יוכל לחרוש את השדה לא יהיה לאיכר ולמשפחתו אוכל ופרנסה. בנו בן ה-14 אלברט נקשר לסוס, הוא בוחר לו את השם- ג'ואי. בספר ג'ואי מתאר את הפחד שלו מאביו של אלברט. ביום מן הימים אביו משתכר ומחליט להיפטר מהסוס. שניות לפני שאביו רוצח את ג'ואי אלברט מתחנן ומבטיח שהוא יאלף את ג'ואי והם יצליחו לחרוש את השדה ולמלא את משימות המשק. לבסוף אחרי קשיים רבים אלברט מצליח לעשות זאת הוא רוכב עליו שעות במרחבי השדות וגם מאלף אותו למלא משימות במשק, כדי לרצות את אביו קשה המזג, פן יפריד ביניהם.
בין אלברט לג'ואי נקשר קשר עז, אבל האיכר עדיין צריך כסף. המלחמה לוחצת, המיסים עולים ולמשפחה אין כסף. הממשלה הבריטית מגייסת סוסים וחיילים. אביו של אלברט מקבל החלטה קשה ובזריחת השמש הוא מוכר את ג'ואי לממשלה, אלברט נאלץ להיפרד, בצער קורע לב, מג'ואי, שמועלה לספינה, חוצה את התעלה האנגלית ומגיע לשדות הקטל בפלנדריה ובצרפת. בארבע השנים הבאות חווה ג'ואי על בשרו, תרתי משמע, את מוראות המלחמה. מסוס בשירות חיל הפרשים הוא נהפך לבהמת משא שגוררת תותחים וקרונות. אמילי - ילדה צרפתייה (סלין באקנס), מוצאת אותו יחד עם סוס נוסף ומחביאה אותם בטחנת קמח, הגרמנים מגיעים לביתה ומנסים לקחת את הסוסים אבל היא מתנגדת ומשלמת על כך בחייה. הוא נפצע מגדר תיל, בשטח ההפקר, נופל בידי הגרמנים שמשתמשים בו למשימות דומות ומצליח באורח נס לשרוד בכל הסכנות. באותו זמן אלברט, שמתקשה לשאת בנטל הפרידה, בורח מחוות הוריו, מזייף את גילו ויוצא לחזית. לא כדי להילחם בגרמנים, לא כדי להיות חייל גיבור ולא למען "המלך והמדינה", אלא כדי להתאחד עם ג'ואי, סוסו האהוב.
לבסוף אלברט מאבד את ראייתו בעין אחת וראייתו בעין השנייה ירודה כתוצאה מגז רעיל. הוא שומע שמועות על "סוס הפלא" שנמצא באופן מיסטי בשטח ההפקר לא רחוק ממנו, הוא מבקש ממפקדו שישחרר אותו אך המפקד דורש תשלום בעבור שיחרורו ותשלום עבור הסוס שנמצא (ג'ואי). אלברט מאבד תקווה אך חברי פלוגתו מרוקנים את כיסיהם מכל דברי הערך והכסף ומביאים לאלברט, הסכום אינו מספיק לקניית הסוס משום שסבה של אמילי קונה אותו, הסוס הוא הזיכרון היחיד שיש לו מנכדתו שכאמור נרצחה בניסיון להגן עליו, ואז מחליט סבה של אמילי לתת את הסוס לאלברט כי "זה מה שנכדתי הייתה רוצה" וככה מתאחדים אלברט וסוסו 'ג'ואי'.
הם חוזרים ביחד בחזרה לחוות הוריו וג'ואי מבלה את שארית חייו עם אלברט.
ביקורת
המבקרים תמימי דעים בדרך כלל שהסרט נעשה במיומנות ובכוונה להדמות לסרטים משנות הארבעים, הן בדרך טוויית העלילה והן בצילום מרהיב ובצבעוניות המבהיקה (כולל כמעט ציטוט של סצנה מהסרט "חלף עם הרוח"). אולם הביקורת חלוקה האם לשבח את האומץ לייצר סרט מרגש וחף מציניות בעידן ציני ואת התוצאה העשויה במקצוענות קולנועית או להגדיר את הסרט כקיטשי וסנטימנטלי, "סוחט דמעות" מניפולטיבי, הנעזר לשם כך באמצעים טכניים כמו הפסקול שהלחין ג'ון ויליאמס.
פסקול
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב ג'ון ויליאמס, שהלחין את המוזיקה לסרטים רבים של שפילברג.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לעיצוב אמנותי, לצילום, לפסקול מקורי, לעריכה ולערבול סאונד, אך לא זכה בשום קטגוריה.
זכה בפרס מכון הסרטים האמריקאי לסרט הטוב ביותר לשנת 2011.
יחסי גרמניה–האיטי
יחסי גרמניה–האיטי הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גרמניה לבין האיטי.
סקירה כללית
היחסים בין גרמניה להאיטי היו באופן מסורתי טובים, אך הם הפכו פחות אינטנסיביים כתוצאה מהמצב הפוליטי המסובך בהאיטי.
שתי המדינות ממשיכות לעבוד בשיתוף פעולה הדוק באו"ם ובגופים בינלאומיים אחרים. לדוגמה, שתי המדינות דוגלות ברפורמה במועצת הביטחון של האו"ם.
גרמניה תמכה בתהליך הדמוקרטיזציה בהאיטי במשך שנים רבות ותורמת לייצוב ופיתוח המדינה, גם בשיתוף פעולה עם ארגונים לא ממשלתיים גרמנים רבים הפעילים במדינה. בנוסף, גרמניה תורמת לפרויקטים בהאיטי דרך האיחוד האירופי, קרן הפיתוח האירופית ותקציב האומות המאוחדות.
סיוע כלכלי
גרמניה סיפקה סיוע הומניטרי ניכר לסיוע ישירות לאנשים שנפגעו מאסונות הטבע בעשר השנים האחרונות, כמו רעידת האדמה בשנת 2010 והוריקן מתיו בשנת 2016. המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי העמיד מימון נוסף לתמיכה ואמצעי סיוע לאורך מספר שנים.
האיטי מרוויחה גם משיתוף הפעולה הגרמני בהקשר האזורי, המתמקד בעיקר בהגנה על משאבים וביטחון תזונתי באזור הגבול בין האיטי ל. מאז שנת 2010 הועמד לרשות שתי המדינות סך של כ-100 מיליון אירו.
תרבות
אגודת התרבות הגרמנית-האיטית (האגודה Association Culturelle Haïtino-Allemande, ACHA) מציעה קורסים בשפה הגרמנית ומארגנת פעילויות תרבות. יתר על כן, גרמניה השתתפה בפסטיבל הג'אז הבינלאומי השנתי פורט או פרינס מדי שנה מאז השקתו.
האגודה הישראלית למשפט פרטי
האגודה הישראלית למשפט פרטי הוקמה בשנת 2009 על ידי חנוך דגן, דפנה לוינסון-זמיר ושחר ליפשיץ.
האגודה מארגנת מדי שנה שני כנסים – האחד כנס ציבורי הפתוח לכל ובו נדונים בהרחבה עניינים משפטיים אקטואליים, והשני – כנס אקדמי שבו מוצגים מאמרים חדשניים שהוגשו על בסיס קול קורא ונבחרו על ידי ועדה מקצועית. כנסי האגודה נערכו, בין היתר, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז הבינתחומי.
יושבי הראש של האגודה: דפנה לוינסון-זמיר (2009-2011), שחר ליפשיץ (2011-2012), אמנון להבי (2012-2013), רונן פרי (2014-2013), יפעת הולצמן גזית (2015-2014).
חברי הנהלת האגודה הנוכחיים הם יפעת הולצמן גזית, גדעון פרחומובסקי ורועי קרייטנר.
סלובניה במשחקים הפאראלימפיים
סלובניה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992). עד אז, הייתה סלובניה חלק מיוגוסלביה, והספורטאים הסלובנים התחרו במסגרת המשלחת היוגוסלבית. במשחקי החורף נטלה סלובניה חלק בכל הטורנירים מאז אולימפיאדת הנכים נאגנו (1998) למעט אולימפיאדת הנכים סולט לייק סיטי (2002).
בשש האולימפיאדות בהן השתתפו, צברו הספורטאים הסלובנים 16 מדליות, בהן 3 מדליות זהב פאראלימפיות.
היסטוריה
בהופעת הבכורה הפאראלימפית שלה כמדינה עצמאית שלחה סלובניה משלחת של שמונה ספורטאים (שבעה גברים ואישה אחת) אל המשחקים בברצלונה, אשר שבו למולדתם עם שלוש מדליות פאראלימפיות. האתלט פאניו איזלקר זכה בשתי מדליות זהב (קטגוריה C7), האחת בהדיפת כדור ברזל, והשנייה בזריקת דיסקוס כשקבע שיא פאראלימפי של 37.34 מטרים. במדליה נוספת זכתה דרגיצ'ה לרפוניק כששבה עם הארד בהדיפת כדור ברזל.
המשלחת הסלובנית לא הצליחה לזכות במדליית זהב נוספת עד למשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בה קטפה מטייה פינטר את מדליית הזהב בטניס שולחן.
יורגן פומרנקה
יורגן פומרנקה (בגרמנית: Jürgen Pommerenke, נולד ב-22 בינואר 1953 בוגלאבן שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני, ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בפ.צ. מגדבורג, עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1974. לפומרנקה 53 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, עמה זכה במדליית ארד באולימפיאדת מינכן והשתתף במונדיאל 1974. פומרנקה נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית לשנת 1975.
קריירת מועדונים
פומרנקה העביר את כל קריירת הבוגרים בפ.צ. מגדבורג, שם החל לשחק בשנת 1970. בעונתו השנייה בקבוצה, 1971/72, זכה פומרנקה באליפות ליגת העל המזרח גרמנית, וכעבור עונה זכה בגביע המזרח גרמני. בעונת 1973/74 זכה פומרנקה באליפות נוספת עם מגדבורג, ובנוסף, היה חלק מההישג הגדול ביותר בתולדות המועדון, כאשר זכה עמו בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 0–2 על מילאן, במשחק בו שיחק 90 דקות. בעונת 1974/75 זכה פומרנקה באליפות שנייה ברצף, כאשר זו הייתה עבורו עונת שיא אישית, בה הבקיע 15 שערי ליגה, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית, כשמגדבורג הייתה קבוצה עם התקפה חזקה שכללה גם את יורגן שפארווסר, יואכים שטרייך ומרטין הופמן. לאחר מכן פומרנקה לא זכה באליפויות נוספות עם מגדבורג, אך הוסיף שלושה גביעים, בעונות 1977/78, 1978/79 ו-1982/83. בשנת 1985 פרש פומרנקה ממשחק פעיל, לאחר שערך 301 הופעות ליגה במדי מגדבורג, והבקיע 82 שערים.
קריירה בינלאומית
פומרנקה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1972, ובאותה שנה השתתף עמה באולימפיאדת מינכן, וזכה עם הנבחרת במדליית ארד לאחר תיקו 2-2 במשחק על מדליית הארד מול נבחרת ברית המועצות. פומרנקה הבקיע את השער הראשון של גרמניה המזרחית בניצחון 2–3 על נבחרת גרמניה המערבית, במשחק שהיה טעון מאוד מבחינה פוליטית ונערך על אדמת גרמניה המערבית, ובסיומו הודחה גרמניה המערבית מהטורניר האולימפי. בשנת 1974 השתתף פומרנקה עם נבחרת גרמניה המזרחית במונדיאל 1974, בו הודחה גרמניה המזרחית בשלב הבתים השני. פומרנקה ישב על הספסל ולא שיחק בניצחון היוקרתי של גרמניה המזרחית 0–1 על גרמניה המערבית. פומרנקה המשיך לשחק בנבחרת גרמניה המזרחית עד לשנת 1983, אך לא השתתף בטורנירים גדולים נוספים, ופרש מהנבחרת עם 53 הופעות ושלושה שערים.
קריירת אימון
בעונת 1992/93 אימן פומרנקה את פ.צ. מגדבורג.
תארים
עם פ.צ. מגדבורג:
עם נבחרת גרמניה המזרחית האולימפית:
תארים אישיים:
ישועים בסין
היסטוריית מסדר הישועים בסין (באנגלית: Jesuit China missions) הם חלק מתולדות היחסים בין סין לעולם המערבי. קשרים בין אירופה לסין היו כבר מזמן בהעת העתיקה. המאמצים המיסיונריים ועבודה אחרת של מסדר הישועים, בין המאה ה -16 וה -17 שיחקו תפקיד משמעותי בהמשך העברת הידע, המדע והתרבות בין סין למערב, והשפיעו על התרבות הנוצרית בחברה הסינית.
הניסיון הראשון של הישועים להגיע לסין נעשה בשנת 1552 על ידי פרנציסקוס חאבייר, הכומר המיסיונר חבר המייסד של אגודת הישועים. חאבייר מעולם לא הגיע ליבשת, ומת באי הסיני שנגצ'ואן. שלושה עשורים לאחר מכן, בשנת 1582, הישועים שבו ויזמו את עבודת המיסיון בסין, בהובלת מספר דמויות ובהן מטאו ריצ'י האיטלקי, שהציגו את המדע המערבי, המתמטיקה, האסטרונומיה והאמנות החזותית בפני חצר הקיסר הסיני, והמשיכו בפעילות בין-תרבותי. הם ניהלו דיאלוג פילוסופי עם חוקרים סיניים, במיוחד עם נציגי הקונפוציאניזם. בזמן השפעתם נחשבו חברי המשלחת הישועית לחלק מהיועצים המוערכים והאמינים ביותר של הקיסר, כשהם ממלאים תפקידים יוקרתיים בממשל האימפריאלי. הרבה סינים, כולל חוקרים קונפוציים לשעבר אימצו את הנצרות והפכו לכמרים וחברי אגודת הישועים.
על פי מחקריו של דייוויד א. מונגלו, משנת 1552 ועד 1800, השתתפו בסך הכל 920 ישועים במיסיון בסין, מתוכם 314 פורטוגזים, ו -130 צרפתים. [2] בשנת 1844 היו אולי בסין 240,000 קתולים רומיים, אך מספר זה צמח במהירות ובשנת 1901 הגיע המספר ל -720,490. [3] כמרים ישועיים רבים, ילידי המערב וגם הסינים, קבורים בבית הקברות בבייג'ינג.
הגעתם של הישועים
מגעים בין אירופה למזרח נמשכו כבר מאות שנים, במיוחד בין האפיפיורות לאימפריה המונגולית במאה ה -13. סוחרים רבים - המפורסם ביותר מרקו פולו - נסעו בין אירופה לסין. הנצרות לא הייתה חדשה בקרב המונגולים, מכיוון שרבים פגשו בנצרות בכנסיית המזרח מאז המאה ה -7. עם זאת, הפלת שושלת יואן המונגולית על ידי שושלת מינג בשנת 1368 הביאה ללחץ התבוללות חזק על הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של סין, והן נאלצו לצאת מסין. עד המאה ה -16, אין מידע מהימן על נוצרים שנותרו בסין.
זמן קצר לאחר כינון הקשר הימי האירופי הישיר עם סין (1513) והקמת המסדר הישועים (1540), לפחות חלק מהסינים התערבו במאמץ הישועי. כבר בשנת 1546 נרשמו שני נערים סינים למכללת סנט פול של הישועים בגואה, בירת הודו הפורטוגזית. אחד משני הסינים הנוצרים האלה, המכונה אנטוניו, ליווה את פרנציסקוס הקדוש, כשהחליט להתחיל בעבודה מיסיונרית בסין. עם זאת, חאבייר לא הצליח למצוא דרך להיכנס ליבשת סין, ומת בשנת 1552 באי שנגצ'ואן מול חופי גואנגדונג, המקום היחיד בסין בו הורשו האירופאים לשהות באותה תקופה, אך ורק לצורכי סחר עונתי.
מנהל אזורי חדש של המסדר, אלסנדרו וליניאנו, בביקורו במקאו בשנים 1578–1579, הבין כי הישועים לא יגיעו רחוק בסין בלי להתבסס על שפתה ותרבותה של המדינה. הוא הקים את מכללת סנט פול הישועית (מקאו) וביקש מהממונים במסדר בגואה לשלוח למקאו אדם מוכשר כראוי כדי להתחיל את לימודי הסינים. לכן בשנת 1579 נשלח למקאו האיטלקי מישל רוגיירי (1543–1607), ובשנת 1582 הצטרף אליו משימתו איטלקי אחר, מתאו ריצ'י (1552–1610).
מדיניותו של ריצ'י
גם ריצ'י וגם רוגיירי היו נחושים בדעתם להסתגל לתכונותיהם הדתיות של הסינים: רוגיירי פנה לאנשים הפשוטים, בהם שלטו גורמים בודהיסטים וטאויסטיים, וריצ'י פנה למעמדות המשכילים, שבהם שלט הקונפוציאניזם. ריצ'י, שהגיע בגיל 30 ובילה את שארית חייו בסין, כתב למסדרי הישועים באירופה וקרא לגיוס כמרים שלא רק יהיו "טובים", אלא גם "אנשי כישרון, מכיוון שאנחנו מתעסקים כאן עם עם אינטליגנטי ומלומד כאחד." הספרדי דייגו דה פנטוג'ה והסבאטינו דה אוריס האיטלקי היו שניים מאותם אנשים המוכשרים שהצטרפו לריצ'י במיזם שלו.
כמו שריצ'י בילה את חייו בסין, האחרים שבאו אחריו עשו את אותו דבר. רמת מחויבות זו נדרשה מסיבות לוגיסטיות: נסיעות מאירופה לסין ארכו חודשים רבים, ולעיתים שנים. למידת השפה והתרבות של המדינה לקחה זמן רב עוד יותר. כאשר ישועי מסין אכן חזר לאירופה, הוא עשה זאת בדרך כלל כנציג ("המפקח") של המיסיון בסין, שהופקד על גיוס כמרים ישועיים נוספים שיגיעו לסין. כמו כן ביקשו להבטיח תמיכה מתמשכת במיסיון מהרשויות המרכזיות של הכנסייה, ויצירת פרסום חיובי למיסיון ולמדיניותו, על ידי פרסום ספרות מדעית ופופולרית על סין והישועים. באחת הפעמים כמעט הוסב קיסר צ'ונגז'ן לנצרות ושבר את כל פסלי אליליו.
שינוי דינמי
נפילת שושלת מינג (1644) וכיבוש סין על ידי משטר מנצ'ו צ'ינג הביאו כמה שנים קשות לישועים בסין. בעוד שאבות הישועיים הצליחו להרשים את קיסרי מנצ'ו עם תצוגה של מדע מערבי או חיזיון כנסייתי ולהזמינם בנימוס להצטרף אליהם, אחרים סבלו ממאסר כמו לודוביקו בוגליו וגבריאל דה מגאלאס בסצ'ואן בשנת 1647 או אלברו סמדו בקנטון בשנת 1649. מאוחר יותר היה יוהאן גרובר בבייג'ינג בין 1656 ו- 1661.
ישועים צרפתים
בשנת 1685 שלח מלך צרפת לואי ה -14 משלחת של חמישה "מתמטיקאים" ישועיים לסין בניסיון לשבור את השלטון הפורטוגלי: ז'אן דה פונטאני (1643–1710 ), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן-פרן ( 1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה וויסדלו (1656–1737). הישועים הצרפתים מילאו תפקיד מכריע בהפצת מידע מדויק על סין באירופה.
מסע של נוצרים סינים לאירופה
ראו גם: רבן בר צומה
לפני הישועים היו כבר עולי רגל סינים שעשו את המסע מערבה, כששתי דוגמאות הבולטות הן רבן בר צומה ובן זוגו הצעיר שהפך לפטריארך יבללה השלישי, במאה ה-13.
אמנם לא רבים הישועים מהמאה ה -17, שחזרו מסין לאירופה, אך לא היה נדיר שמי שעשה זאת היה מלווה בצעירים נוצרים סינים. אחד ההנוסעים הסינים המוקדמים באירופה היה אנדראס ז'נג אשר נשלח לרומא על ידי החצר של יונג-לי יחד עם מיכאל בוים ב־1650. ג'נג ובוים ​​שהו בוונציה ורומא בשנים 55–1652. ג'נג עבד עם בוים על שעתוק ותרגום אנדרטת נסטוריאן מסין מהמאה ה-8, וחזר לאסיה עם בוים, אותו קבר כאשר מת בסמוך לגבול וייטנאם-סין. כמה שנים אחר כך, נוסע סיני אחר שכונה בשם Matthaeus Sina בלטינית עבד גם הוא על אותה כתובת נסטוריאנית. תוצאת עבודתם פורסמה על ידי אתנאסיוס קירצ'ר בשנת 1667 ב- China Illustrata, והיה הטקסט הסיני המשמעותי הראשון שפורסם אי פעם באירופה.
ידוע יותר הוא המסע האירופי של שן פו-צונג בשנים 1684–1685, שהוצג בפני המלך לואי ה -14 בספטמבר 1684, ונפגש גם עם המלך ג'יימס השני, והפך למפגש הראשון שתועדה של אדם סיני בביקור בבריטניה. המלך היה כל כך מרוצה מהביקור הזה, עד כי תלה את דיוקנו בחדר השינה שלו. מאוחר יותר, ישועי סיני אחר ארקדיו הואנג יבקר גם בצרפת, ויהיה חלוץ מוקדם בהוראת השפה הסינית בצרפת, בשנת 1715.
לספר בסין על אירופה
הישועים הציגו בפני סין את המדע והמתמטיקה המערביים שעברו מהפכות בעצמן. הישועים התקבלו יפה בחוגי החצר של מינג המאוחרים כי, נחשבו כאנשים מרשימים במיוחד בגלל ידיעתם ​​באסטרונומיה, הכנת לוח שנה, מתמטיקה, הידראוליקה וגאוגרפיה." בשנת 1627 הפיק הישועי יוהאן שרק את הספר הראשון שהציג ידע מכני מערבי בפני קהל סיני, דיאגרמות והסברים על המכונות הנפלאות של המערב הרחוק. השפעה זו פעלה בשני הכיוונים: [הישועים] התאמצו לתרגם יצירות מתמטיות ואסטרונומיות מערביות לסינית ועוררו את התעניינותם של מלומדים סינים במדעים אלה. הם ערכו תצפית אסטרונומית נרחבת מאוד וביצעו את העבודה הקרטוגרפית המודרנית הראשונה בסין. הם גם למדו להעריך את ההישגים המדעיים של תרבות עתיקה זו ופרסמו אותם באירופה. באמצעות ההתכתבויות שלהם מדענים אירופאים למדו לראשונה על המדע והתרבות הסינית. לזכרו של יאן מיקו לזא סמוגולצקי (1610 - 1656) הכניסו לוגריתמים לסין, ואילו סבטינו דה אוריס (1575–1620) עבד עם מטאו ריצ'י על התרגום הסיני לנוסחאות אוקלידס, פרסם ספרים בסינית על הידראוליקה מערבית ועל ידי חיזוי ליקוי חמה שאסטרונומים סיניים לא ציפו לו, פתח את הדלת לעיבוד מחדש של לוח השנה הסיני בטכניקות חישוב מערביות.
יוהאן אדם שאהל (1591 - 1666), מיסיונר ישועי גרמני בסין, ארגן עבודה מיסיונרית מצליחה והיה ליועץ הנאמן של הקיסר שונצ'י בשושלת צ'ינג. הוא קיבל תואר מנדרין ומילא תפקיד חשוב בקשר עם בית הספר המתמטי, תרם למחקרים אסטרונומיים ולפיתוח לוח השנה הסיני. הודות לשאהל, החלו לחשב את תנועותיהם של השמש וגם את הירח בעזרת סינוסואידים בלוח השנה. עמדתו אפשרה לו לקבל מהקיסר אישור לישועים לבנות כנסיות ולהטיף ברחבי הארץ. עם זאת, הקיסר שונצ'י נפטר בשנת 1661, תנאיו של שאהל השתנו מיד. הוא נכלא ונידון למוות. אבל לאחר שהייתה רעידת אדמה גזר הדין לא בוצע, אך הוא נפטר לאחר שחרורו. אוסף של כתבי היד שלו נותר והופקד בספריית הוותיקן. לאחר שהוא ופרדיננד פרביסט זכו במבחנים נגד חוקרי לוח השנה הסיני והאסלאמי, החצר המלכותית התאימה עצמה ללוח השנה המערבי בלבד.
הישועים גם השתדלו לבנות כנסיות ולהפגין סגנונות אדריכליים מערביים. בשנת 1605 הקימו את הכנסייה בנאנטנג (הדרומית) ובשנת 1655 את הכנסייה דונטאנג (המזרחית). בשנת 1703 הקימו את כנסיית ביתאנג (הצפונית) ליד ז'ונגננאהאי (מול ספריית בייג'ינג לשעבר), על אדמות שניתנו לישועים על ידי קיסר קנגקסי משושלת צ'ינג בשנת 1694, בעקבות התאוששותו ממחלה בזכות מומחיותו הרפואית של הישועים ז'אן- פרנסואה גרבילון ויואכים בובט.
הלטינית המדוברת על ידי הישועים שימשה לתיווך בין צ'ינג לרוסיה. עותק לטיני של חוזה נרצ'ינסק נכתב על ידי הישועים. הלטינית הייתה אחד הדברים שלימדו הישועים והם הקימו בית ספר למטרה זו.
לספר באירופה על סין
הישועים היו פעילים מאוד גם בהעברת הידע הסיני לאירופה, כמו תרגום העבודות של קונפוציוס לשפות אירופיות. ריצ'י בספרו החל כבר לדווח על מחשבותיו של קונפוציוס. הוא (ולפני כן, מישל רוגיירי) עשה ניסיונות לתרגם את ארבעת הספרים, של המבוא הסטנדרטי לקאנון הקונפוצי. העבודה על הקלאסיקות הקונפוציאניות של כמה דורות של ישועים הגיעה לשיאה עם פיליפ קופלט, פרוספרו אינטורצטה, כריסטיאן הרדריך ופרנסואה דה רוגמונט בהוצאת הספר "קונפוציוס סינארום פילוספוס" ("קונפוציוס, הפילוסוף של הסינים") בפריז בשנת 1687. הספר הכיל את התרגום הלטיני עם הערות של שלושה מארבעת הספרים וביוגרפיה של קונפוציוס. נהוג לחשוב שליצירות כאלה הייתה חשיבות רבה על הוגים אירופאים של התקופה, ובמיוחד על אלה שהתעניינו בשילוב מערכת המוסר הקונפוציאנית בנצרות.
מאז אמצע המאה ה -17, הופיעו באירופה דיווחים ישועיים מפורטים על שמונה הטריגרמות ועקרונות היאן / יאנג, ומשכו במהירות את תשומת לבם של פילוסופים אירופיים כמו לייבניץ.
בלשנות, מדעים וטכנולוגיות סיניות דווחו גם במערב על ידי הישועים. מיכאל בוים הפולני כתב את המילונים הסינים שפורסמו לראשונה בשפות אירופיות. הראשון, מילון סיני- לטיני, פורסם בשנת 1667, והשני, מילון סיני-צרפתי, פורסם בשנת 1670. הישועי הפורטוגזי ג'ו אה רודריגס, שהיה בעבר המתרגם האישי של המנהיגים היפניים הידייושי טויוטומי וטוקוגאווה אייאסו, פרסם מהדורה ספרדית ובהירה יותר של הדקדוק היפני שלו בשנת 1620. הישועי הצרפתי ג'וזף-מארי עמיוט כתב מילון מנצ'ו צרפתית (פריז, 1789), יצירה בעלת ערך רב, שהשפה לא הייתה ידועה בעבר באירופה. הוא כתב גם זיכרונות בני 15 כרכים על ההיסטוריה, המדעים והאמנות של הסינים, שפורסמו בפריז בשנים 1776 - 1791.
רודריגס וישועים אחרים החלו גם לאסוף מידע גאוגרפי על האימפריה הסינית. בשנים הראשונות של המאה ה -18 נסעו קרטוגרפים ישועיים ברחבי הארץ, ערכו תצפיות אסטרונומיות כדי לאמת או לקבוע את קו הרוחב והאורך ביחס לבייג'ינג ממקומות שונים, ואז ציירו מפות על סמך ממצאיהן. עבודותיהם סוכמו בארבעה כרכים תיאור g éographique, historique, chronologique, politique et physique de l'empire de la Chine et de la Tartarie chinoise בהוצאת Jean-Baptiste Du Halde בפריז בשנת 1735, ועל מפה שנערכה על ידי ז'אן בפטיסט בורגיניון ד'אנוויל (פורסם ב־1734).
מחלוקת הטקסים הסיניים
בראשית המאה ה -18 התגלעה מחלוקת בתוך הכנסייה הקתולית האם טקסים דתיים סיניים עממיים מהווים פגאניזם או עבודה זרה. מתח זה הוביל למה שכונה "מחלוקת הטקסים", מאבק מר שפרץ לאחר מותו של ריצ'י ונמשך למעלה ממאה שנה.
תחילה נקודת המוצא של ההתנגדות הייתה טענתו של ישועי ריצ'י כי הטקסים של הקונפוציאניזם היו בעיקרם חברתיים ופוליטיים והם יכולים להיערך על ידי המתנצרים. עם זאת, הדומיניקנים טענו כי הנוהגים האלה היו עבודה זרה, כלומר כל מעשי הכבוד לחכם ולאבותיו היו לא פחות מאשר עבודת אלילים. דומיניקני הביא את הוויכוח לרומא ושם הוא נמשך, בעיקר משום שאיש בוותיקן לא הכיר די את התרבות הסינית כדי לספק לאפיפיור פסק דין. באופן טבעי, הישועים פנו לקיסר הסיני, שאישר את עמדתו של ריצ'י. מובן, שהקיסר היה מבולבל מדוע מיסיונרים תוקפים מיסיונרים בבירתו ומבקשים ממנו לבחור צד אחד על פני הצד השני, כאשר ייתכן מאוד שהיה פשוט יותר לגרש את כולם.
הגילוי המתוזמן של האנדרטה הנסטוריאנית בשנת 1623 איפשרה לישועים לחזק את עמדתם מול החצר הקיסרית. הישועים יכלו כעת להצביע על ראיות קונקרטיות לכך שאלף שנה קודם לכן הוכרזה הבשורה הנוצרית בסין, והנצרות היא דת עתיקה, אמונה ישנה. הקיסר אז החליט לגרש את כל המיסיונרים שלא הצליחו לתמוך בעמדתו של ריצ'י.
בין הישועים האחרונים שעבדו בחצר הסינית היו לואי אנטואן דה פוירוט (1735–1813) וג'וזפה פאנזי (1734 - 1812) שעבדו בחצר קיסר קיאנלונג כציירים ומתרגמים. החל מהמאה ה -19, תפקידם של הישועים בסין השתלט לרוב על ידי האגודה למשימות חוץ בפריז.
סוזאן, דוכסית בורבון
סוזאן דה בורבון (10 במאי 1491 – 28 באפריל 1521) הייתה דוכסית בורבון ואוברן מ-1503 עד מותה לצד בעלה שארל השלישי, דוכס בורבון.
ראשית חייה
סוזאן נולדה כילדה השנייה ובתם היחידה של פייר השני, דוכס בורבון ואן מצרפת, בתו הבכורה של לואי האחד עשר, מלך צרפת. בין השנים 1483–1491 שימשו הוריה של סוזאן כעוצרי ממלכת צרפת בתקופת קטינותו של אחיה הצעיר של אן, שארל השמיני, מלך צרפת. יתר על כן, אחותה הצעירה של אן (ודודתה של סוזאן), ז'אן מצרפת, דוכסית ברי, הייתה (לזמן קצר) מלכת צרפת כרעייתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהחליף את שארל השמיני בשנת 1498.
הירושה
בשנת 1498 מת אחיה של אן המלך שארל השמיני מת בפתאומיות, לאחר שהוכה בראשו מפתח נמוך. כיוון שלא נותרו יורשים זכרים, ירש אותו בן דוד רחוק, לואי השנים עשר, מלך צרפת. לאחר ששימשו כעוצרים של שארל השמיני, החזיק הזוג החזק מספיק השפעה כדי לעכב את ירושתו של לואי השנים עשר. הם עשו עמו עסקה חכמה: לשם תמיכת בית בורבון בהכתרתו, יצטרך לואי השנים עשר להוציא מכתבים רשמיים שיכירו בסוזאן בת השבע כיורשת החוקית של נחלות בית בורבון. ללואי לא הייתה ברירה אלא להסכים לתנאי זה. חוק סאלי עתיק זה שמנע את ירושתן של הנקבות, הפך לאבן הפינה של החוקים והמנהגים הצרפתיים. אכן, אותו חוק ישן מאוד אפשר ללואי, ולא לאן, לרשת את כס המלוכה של צרפת.
בשנת 1503 מת פייר וסוזאן הפכה לדוכסית. בשנות קטנותה אמה אן הייתה יורשת העצר. אן טיפחה את סוזאן האינטליגנטית במחשבה על בתה שתעלה לכס המלוכה. השיעורים שלה כללו אסטרונומיה, מתמטיקה ודת. אך חשוב מכך, אן לימדה אותה את דרכי בית המלוכה.
דוכסית
כיורש לנחולת בית בורבון, לואי השני, רוזן מונפנסייה, היה צעיר מתאים, ונישואים איתו ימנעו מאבק על הירושה, ולכן הוריו של סוזאן טיפחו אותו בתחילה כחתנם, למרות הוויתור שהוציאו מלואי השנים עשר על הירושה. עם זאת, מונפנסייה המתבגר פגע אנושות בפייר, וטען כי הירושה לנחלות ולתארים של בית בורבון היא זכותו שלו ולא משהו שהוא צריך להודות לאשתו או אביה עבורו.
פייר הזועם החליט לחתן את סוזאן עם שארל הרביעי, דוכס אלנסון, שהיה אהוב על לואי השנים עשר, ולכן סביר להניח שיוכל להגן על הדוכסות מפני אתגרים ופגיעה מלכותית. אן לא הייתה בעד ההסדר הזה בגלל הסיבוכים הפוליטיים שהדבר יגרום, שכן בורבון-מונפנסייה בהחלט היה ממשיך את טענתו לנחלות. עם זאת, פייר ניצח וחוזה האירוסין נחתם ב-21 במרץ 1501 במולינס, כאשר דוכס אלנסון היה בן אחת עשרה וסוזאן בת תשע.
שנתיים לאחר מכן, ולפני שניתן היה לחגוג את החתונה, מת פייר מקדחת, ואילו לואי ממונפנסייה מת גם הוא לפני כן, וירש אותו אחיו הצעיר שארל. כשפייר ולואי מתו שניהם, ניתן היה להניח את הנושאים שהטרידו את מערכת היחסים ביניהם. אן ניתקה את ההסדר עם אלנסון וסידרה לסוזאן להינשא ליורש הזכר הבא של בית בורבון, שארל, ובכך למנוע מחלוקת ירושה על ירושת בורבון. ב-10 במאי 1505, בטירת דו פארק לה מולינס, התחתנה סודאן עם שארל. הוא נבחר מיד לשליט משותף בנחלות בית בורבון. לאחר החתונה, הדוכס והדוכסית מבורבון עשו סיור בתחומם יחד עם אן, דבר שחזרו עליו פעמים רבות במהלך שלטונם.
לא נראה שסוזאן השתתפה בענייני המדינה: בעלה ואמה ניהלו במשותף את ענייני הדוכסות והוגדרו כשותפים טובים בממשל ובפוליטיקה. על פי הדיווחים, הדוכסית סוזאן סבלה מבריאות עדינה. בן נולד לבני הזוג ב-17 ביולי 1517 אשר קיבל את השם פרנסואה, לכבוד חברו הטוב של שארל, פרנסואה הראשון, מלך צרפת. הילד קיבל את התואר רוזן קלרמון. עם זאת, הוא מת לאחר מספר חודשים. סוזאן ילדה מאוחר יותר תאומים שנולדו מתים.
סוזאן מתה בטירת דה שאטלר ב-28 באפריל 1521. אמה, שתמיד חששה מבריאותה של בתה, מתה בשנה לאחר מכן. שארל השלישי נשאר הדוכס. הוא מעולם לא נישא מחדש ומת ללא ילדים בשנת 1527, ולאחר מכן אוחדו נחלותיהם של דוכסי בורבון לממלכת צרפת.
מורשת
מותם של סוזאן ושארל סימנו בהתאמה את הכחדתם של שני הענפים הבכירים ביותר במשפחת בורבון, כלומר ענף "בורבון" של סוזאן וענף "בורבון-מונפנסייה" של שארל. היורש של שניהם היה בן דודם החמישי, שארל, דוכס ונדום, ראש ענף "בורבון-ונדום", שנקרא פשוט "בית בורבון" מכיוון שנותר הענף הבכיר ביותר. (הענפים הבכירים של בית בורבון ירדו בקו הגברי מפייר הראשון, דוכס בורבון ואילו ענף בורבון-ונדום ירד בקו הגברי מאחיו הצעיר של פייר ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה). אכן, ענף בורבון-ונדום נועד לרשת גם את כס צרפת: שארל, דוכס ונדום היה סבו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, המלך הראשון של צרפת מבית בורבון.
גינטר ראל
ראל החל את מלחמת העולם השנייה בדרגת לויטננט וסיים את המלחמה בדרגת מיור כמפקד כנף 300. במהלך המלחמה נזקפו לזכותו 275 הפלות של מטוסי אויב במהלך 621 משימות קרב. הוא לקח חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, הקרב על בריטניה, המערכה בבלקן ובקרב על כרתים. לאורך המלחמה הטיס ראל מטוס Bf 109 'מסרשמיט'.
ראשית חייו
גינטר ראל נולד בשנת 1918 בעיירה גגנאו בתחום היער השחור שבדרום מערב גרמניה, בגיל שלוש משפחתו עברה לשטוטגרט. עם סיום לימודיו בשנת 1936 התגייס ראל לאקדמיה הצבאית בדרזדן במטרה להיות קצין חיל רגלים, במהלך לימודיו נתקל בחבר ותיק שהשפיע עליו להיות טייס, ראל החל קורס טיס והוכשר כטייס בלופטוואפה ב-1 ביולי 1938. הוא הוכשר כטייס קרב והוצב בכנף קרב 52 כשהוא בדרגת לויטננט.
מערב אירופה והבלקן
ראל נכנס לראשונה ללחימה ב-12 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת, כאשר הוא נתקל בשלושה מטוסי קרטיס P-36 הוק של חיל האוויר הצרפתי כשהם תוקפים מטוס סיור גרמני בגובה 8,000 מטרים. ראל נכנס ללחימה איתם והפיל את אחד המטוסים, על טבילת אש ראשונה זו ציין ראל כי התמזל מזלו בהפלה זו, אך הצלחתו הראשונה העניקה לו ביטחון עצמי רב. ב-18 במאי הפיל ראל מטוס P-36 נוסף שהוטס על ידי טייס צ'כי אשר נטש ושרד את הפלתו.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת, הועבר כנף הקרב 52 לקאלה בצפון צרפת כחלק מההערכות לקרב על בריטניה. כתוצאה מאבדות קשות שספגו טייסי הכנף בקרבות, ראל קיבל ב-25 ביוני 1940 את תפקיד מפקד הטייסת השמינית של הכנף, שבוע לאחר מכן ב-1 באוגוסט הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט. עם עליית מספר האבדות בטייסי הכנף, היחידה הועברה לעורף כדי להחלים ולקלוט טייסים חדשים. באביב 1941 הועבר הכנף לאזור הבלקן כחלק מהמערכה בבלקן, ביוני ראל השתתף ביחד עם טייסות הכנף בקרב על כרתים ולאחר ההצלחה בכרתים נשלחה הכנף לרומניה כדי להילחם במפציצי הצבא האדום שאיימו על שדות הנפט שם.
ברומניה הוצבה הטייסת של ראל בסמוך לכפר מיסיל (כ-50 ק"מ צפונית לבוקרשט) ומטוסי ה-Bf 109E של הטייסת הוחלפו במטוסי הדגם המתקדם Bf 109F.
מזרח אירופה
כנף 52 לחמה בגזרה הדרומית בסיוע לכוחות הקרקעיים עם הצלחה מרובה, הטייסת של ראל אף השיגה 50 הפלות בפרק זמן של חמישה ימים בלבד וראל עצמו הפיל את מטוסו ה-37 ב-28 בנובמבר 1941. במהלך קרב אוויר זה נפגע מטוסו והוא נאלץ לנחות נחיתת חירום שגרמה לו לאבד את הכרתו, הוא חולץ משדה הקרב על ידי צוות טנק גרמני והגיע בדצמבר לבית חולים בווינה לאחר שנתגלה כי שבר את גבו בשלושה מקומות.
למרות שנאמר לו כי לא יוכל לשוב ללכת ובוודאי לא לטוס, החלים ראל במשך כמעט שנה וחזר לטייסת שלו בסוף אוגוסט 1942. ב-3 בספטמבר עוטר ראל בצלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהשיג את הפלתו ה-65. לעיטור זה הוספו 'עלי אלון' לקראת סוף נובמבר לאחר שהשיג את הפלתו ה-101, עיטור שהוענק לו על ידי היטלר באופן אישי. באפריל 1943 הועלה ראל לדרגת האופטמן וב-20 לחודש הוא הפיל את המטוס ה-5,000 של הכנף.
ב-6 ביולי 1943 מונה ראל למפקד הלהק השלישי של כנף הקרב 52, חודש לאחר מכן ב-7 באוגוסט הפיל ראל את מטוסו ה-150. בפחות מחודשיים הפיל ראל 50 מטוסי אויב נוספים כשהוא מגיע ל-200 הפלות ב-555 טיסות מבצעיות לקראת סוף ספטמבר 1943, על כך הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו. במהלך חודש אוקטובר ראל הגיע לשיא אישי של 40 הפלות בחודש ובתחילת נובמבר מספר ההפלות הכולל שלו הגיע לכדי 250, באותה התקופה הוא היה לטייס השני בלבד אשר השיג מעל 250 הפלות (אחרי ולטר נובוטני). ב-1 בנובמבר 1943 קודם ראל לדרגת מיור, דרגה בה נותר במשך שארית המלחמה.
ההגנה על שמי גרמניה
ב-19 באפריל 1944 הועבר ראל לפקד על הלהק השלישי של כנף קרב 11 אשר הוצבה בצפון גרמניה בלחימה כנגד מפציצי בעלות הברית. ב-12 במאי 1944 ראל הוביל את הטייסת שלו כנגד מבנה של שלושה מטוסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאים, ראל עצמו הפיל שניים מהם, אך עם הופעתם של מספר P-47 נוספים מטוסו נפגע וראל איבד את אגודלו בלחימה. כתוצעה מהפציעה נאלץ ראל להתאשפז מספר חודשים בשל דלקת חמורה שהתפתחה בידו.
לאחר המלחמה
עם כניעתה של גרמניה בתחילת מאי 1945, ראל נשבה על ידי כוחות ארצות הברית ונשלח למחנה שבויים בקרבת היידלברג. עקב ניסיונו בהטסת מטוס הסילון מסרשמיט Me 262, הוא נשלח לבובינגטון, אנגליה כדי לסייע לבעלות הברית בבחינתם את טכנולוגיית הסילון בה עשו הגרמנים שימוש. בהמשך נשלח לבסיס חיל האוויר המלכותי טנגמייר שבדרום מזרח אנגליה ושם פגש את אלוף ההפלות הבריטי רוברט סטנפורד טאק והם היו לחברים קרובים. ראל ציין במספר מקרים כי לדעתו הטייסים הבריטים היו הטובים ביותר מבין יריביו במלחמה, הוא אף לא הצליח מעולם להפיל מטוס בריטי (בעוד שהפיל מספר אמריקאים, מספר צרפתים ומעל 250 סובייטים).
לאחר שחזר לגרמניה המערבית התקשה ראל למצוא עבודה בתקופה שלאחר המלחמה, הוא יסד עסק קטן לכריתת עצים ולאחר מכן עבד מספר שנים בסימנס עד שעזב בשנת 1953. בשנת 1956 נפגש ראל עם חבר ותיק שהיה אף הוא טייס בלופטוואפה והשתכנע להצטרף לצבא גרמניה המערבית (הבונדסוור) שהוקם מחדש באותה התקופה. הוא שירת כטייס בלופטוואפה של הבונדסוור וכחלק מתפקידיו היה אחראי על תוכנית הכנסת מטוסי F-104 סטארפייטר אמריקאים בשירות גרמניה.
ב-1 בינואר 1971 התמנה למפקד הלופטוואפה, תפקיד אותו מילא עד למרץ 1974. בין אפריל 1974 ועד לאוקטובר 1975 שירת ראל כנספח צבאי בנאט"ו מטעם גרמניה המערבית.
ב-1975 נאלץ ראל להתפטר לאחר ביקור שנוי במחלוקת בן שלושה שבועות שערך בדרום אפריקה. למרות שלטון האפרטהייד, דרום אפריקה נחשבה כבעלת חשיבות אסטרטגית לברית נאט"ו, אך הביקור, שסוקר על ידי התקשורת הגרמנית, גרר ביקורת רחבה, והוביל להתפטרותו משירותו הצבאי בדרגת גנרל-לויטננט.
בשנים שלאחר פרישתו השתתף ראל בעשרות כנסים ואירועיים הנוגעים לתעופה ולוחמת אוויר במלחמת העולם השנייה. הוא היה דובר נלהב וקיים מספר רב של ראיונות לספרי מחקר וסרטים דוקומנטריים. בשנת 2004 פרסם את ספרו 'ספר הטיסה שלי' (Mein Flugbuch).
ראל נפטר בביתו בבאד ריכנהול ב-4 באוקטובר 2009, כשהוא בן 91, יומיים לאחר שסבל מהתקף לב.
פוני שטלנד
פוני שטלנד הוא גזע של סוסי פוני אשר מקורו באיי שטלנד. גובהו של הפוני שטלנד נע בין 72 ס"מ, לגובה מקסימלי על פי תקני הגזע של 107 ס"מ בשיא הגב. לפוני שטלנד פרווה צפופה, רגליים קצרות והם נחשבים נבונים למדי. זהו גזע חזק מאוד של סוסי פוני, המשמש לרכיבה ולנשיאת משא.
היסטוריה
מקורו של גזע פוני השטלנד מאיי שטלנד, קבוצת איים בצפונה של סקוטלנד, צפונית מזרחית לאורקני, ו-280 ק"מ מאיי פארו. סוסים בעלי ממדים קטנים הוחזקו באיים אלה מזה מאות וייתכן שאף אלפי שנים. תושבי האיים הרביעו את הסוסים המקומיים עם סוסי פוני שהובאו למקום על ידי מתיישבים נורווגים. תנאי המחיה הקשים באיי שטלנד, מקורות מזון מוגבלים ומזג אוויר קיצוני, הפכו גזע זה לעמיד במיוחד.
השימוש העיקרי בסוסי פוני שטלנד נועד לגרירת עגלות כבול ופחם ולצורכי משק אחרים, ואף לחריש בשדה. עם עליית הצורך בפחם, בתקופת המהפיכה התעשייתית במחצית המאה ה-19, אלפי סוסי פוני שטלנד הועברו לאי הבריטי לעבודה במכרות פחם, לצורך גרירת קרוניות פחם מתוך המכרות, לעיתים במהלך כל חייהם. מכרות פחם במזרח ארצות הברית ייבאו אף הם את הפוני שטלנד לצורכי עבודה ומכרה הפחם האחרון בארצות הברית, אשר בו נעשתה העבודה בעזרת סוסי פוני, נסגר בשנת 1971.
ספר הגזע של החברה הבריטית לפוני שטלנד נוסד בשנת 1890, כדי לשמור על טוהר גזע זה ולעודד הרבעת סוסים איכותיים. בשנת 1957 נוצרה תוכנית התומכת בשימוש בסוסי הרבעה איכותיים מאיי שטלנד לשיפור תכונות הגזע.
שימושים
סוסי פוני שטלנד משמשים לרכיבת ילדים וכבעלי חיים לתצוגות ראווה ולגרירת כרכרות. סוסי פוני שטלנד משמשים אף בתי ספר לרכיבה לצורך לימוד ילדים בלבד, כיוון שיש להם הגבלת משקל שאינה תואמת למשקלם של המבוגרים, כמו כן הם משמשים לרכיבת פנאי. בירידים ובקרנבלים ניתן לראות סוסי פוני שטלנד לשימוש תיירותי. פוני שטלנד נפוצים אף בפינות ליטוף בגני חיות ובפינות חי וכן משמשים לטיפול בבעלי חיים. בבריטניה מתקיימים אף מרוצי סוסי פוני שטלנד לרוכבים צעירים.
פנונהלמה
פנונהלמה (בהונגרית: Pannonhalma) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. המקום הוכרז כעיר בשנת 1965 ועד אז היה כפר שנקרא גיורסנטמארטון (Győrszentmárton) נכתב גם ג'ו'ר-סאנט-מארטון.
יהודי גיורסנטמארטון (פנונהלמה)
היהודים הראשונים השתקעו במקום באמצע המאה ה-19. הם עסקו בעיקר במסחר, במלאכה ובחקלאות. הקהילה הוקמה רשמית בשנת 1850 והצטרפה לזרם הנאולוגי. במקום היו חברה קדישא ובית כנסת שנחנך בשנת 1882.
בשנת 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, לא הוקם גטו בכפר, וראשי הכנסייה המקומית במקום אף ניסו להקל על היהודים במידת האפשר, אך באמצע מאי הועברו כל היהודים לגטו בעיר גיור בידי חיילים הונגרים, לאחר שרכושם הוחרם וחולק בין תושבי הכפר הנוצריים. מגיור גורשו כל תושבי הכפר לאושוויץ.
אחרי השואה חזרו לכפר יהודים אחדים שעזבו תוך זמן קצר בגלל עוינות התושבים. בשנת 1946 לא נותר אף יהודי בכפר, בניין בית הכנסת נהרס ובית העלמין נחרש ומצבותיו נותצו.