cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות בבל
תהליך החילון והתפתחות ההשכלה
החברה העיראקית הכללית הייתה חברה מסורתית ביסודה והדת מילאה תפקיד חשוב הן בחיי היחיד והן בחיי הציבור. מבחינה זו, לא הייתה הקהילה שונה בהרבה מן החברה הכללית. החברה המודרנית מאידך, התאפיינה בפתיחות לקבלת שינויים בכל תחומי החיים.
דרכי החינוך החדשות ערערו את ערכי החברה והתרבות המסורתיים והרחיקו את הדור הצעיר ממסורת האבות. טבעי היה ששינויים אלה ילוו במאבקים בין החוגים המסורתיים לבין אלה של המשכילים המודרניים. הקהילה היהודית נחלקה בינה לבין עצמה, כאשר המנהיגות המסורתית מושכת לכיוון הערכים הדתיים, ומנהיגות חדשה של משכילים צעירים מושכת לכיוון חופשי ומאמצת את ההשכלה, הטכנולוגיה והמדע של העולם המערבי. החינוך המודרני היה אחד הגורמים החשובים ביצירת המציאות החדשה, בתי הספר המודרניים הכשירו את הקרקע לצמיחת רעיונות וקידמה.
עד אמצע המאה התשע עשרה הייתה החברה היהודית בעיראק חברה דתית מסורתית, כאשר הרבנים היו מנהיגי הקהילה, ומוסדות החינוך היו "חדר", מדרש תלמוד תורה, וישיבה – בה למדו בעיקר לימודי קודש. הדתות והתרבויות האחרות שבתוכן חייתה הקהילה היהודית מאות שנים, לא השפיעו במיוחד על היהודים. בשנות השישים של המאה ה-19 הייתה המשיכה אחרי החינוך המודרני מצומצמת למדי. בתחילה, נתקלו מוסדות ההשכלה הכללית בקשיים רבים. יש לזכור שהניסיונות הראשונים לחינוך יהודי כללי נעשו על ידי נציגי כי"ח שהיו אירופאים זרים שלא הבינו את תרבות הקהילה היהודית בעיראק ולעיתים אף זלזלו במנהגיה וערכיה: "כל היהודים חיים בגטו מוסרי שקשה לחדור אליו הרבה יותר מאשר למצודה בצורה. רובם קיבלו חינוך דתי, לא היה להם שום מושג מהקדמה ששינתה את פני אירופה, אינם מרחיקים לכת יותר מחיי יום יום".
כמה תופעות בולטות בחינוך היהודי בעיראק בתקופה זו, והראשונה בהן – היעלמותו הכמעט מוחלטת של ה"חדר" הפרטי, בייחוד במרכז עיראק ובדרומה. כמו כן, הצטמצם מספר הילדים שלמדו בתלמודי תורה, החינוך המסורתי היה בתהליך של ירידה, ואף שיעורי העברית והדת בבתי הספר היהודיים הלכו ופחתו. יהדות עיראק שאפה בתקופה זו יותר ויותר לתת לבניה השכלה כללית מודרנית, שתעזור להם ללמוד בבתי ספר תיכוניים וגבוהים. בתקופה זו גדל מספר היהודים שסיימו בתי ספר עממיים יהודיים וממשלתיים, שמספרם הלך והתרבה בערי עיראק השונות, ומספר האנאלפביתים בדור הצעיר קרוב לאפס בין הבנים ונמוך מאוד בקרב הבנות, אשר למענן נפתח מספר רב של בתי ספר עממיים. כתוצאה מן הגידול במספר מסיימי בתי הספר העממיים, ומפתיחת בתי ספר תיכוניים נוספים, גדל מספר מסיימי בית ספר תיכון מבין היהודים. בייחוד לאחר שנת 1934, כאשר התפרסם חוק גיוס חובה לצבא העיראקי, שלפיו מסיימי בית ספר תיכון ישוחררו משירות סדיר.
בנוסף, התרופפות מעמד הדת גרמה לתמורות בחיים החברתיים של היהודים המשכילים. החברה היהודית, כמו החברה כללית בעיראק, הייתה חברה שמרנית, כאשר המשפחה היוותה בה יחידה חברתית יסודית. בחברה המזרח תיכונית ישנה חשיבות מכרעת למשפחה, אשר אינה נחלשת כתוצאה מאורבניזציה, מתמורות כלכליות והרחבת החינוך. כאשר נחלשה המסורת הדתית ונפתחו הזדמנויות חדשות בפני הצעירים המשכילים, נוצרו ניגודים בתוך המשפחה, והדור הצעיר שאף לעצמאות ולפריצת המסגרת הפטריארכלית. ראשוני החלוצים לפריצת המסגרות הקיימות היו אנשי חינוך מחוץ ומבית, שרצו לערער על המסגרת השמרנית ולשנות ערכים מקובלים במשפחה ובציבור. התמורות החברתיות שהתחוללו בקרב הקהילה היהודית בעקבות התרחבות מוסדות החינוך הכללי, היו בתחילה חיקוי לתרבות הזרה. למרות הצלחת מוסדות החינוך, תהליך שינוי אורחות חיים ויישומם הלכה למעשה היה איטי יותר ורבו בו הסתירות. השכבה המשכילה שאפה להסתגל לצורת החיים המערבית ולהיפטר מן המנהגים העממיים, האמונות והלבוש המסורתי. הם גם ראו במעמדה של האישה המערבית חלק אינטגראלי מאותה תרבות שאליה שאפו להסתגל. פריצת דרך זו לא הייתה קלה, ועצם רכישת ההשכלה לא שחררה את הצעירים מהלך הרוח השמרני. לדוגמה: בנות למדו במוסדות החינוך, אך משסיימו את חוק לימודיהן ישבו בבית ולא הורשו לצאת לעבודה. הנישואין המשיכו להיקבע לרוב על פי השדכנים וההורים. זוגות צעירים ואף המשכילים ביניהם המשיכו לגור בבית משפחת הבעל עד לתקופה מאוחרת. תופעות אלו היוו סתירה גמורה לתוכן ההשכלה שרכש הדור הצעיר.
בית ספר כי"ח
בית הספר המודרני הראשון בעיראק, אשר נוסד בבגדאד על ידי חברת כי"ח בשנת 1864, נתקל בהתנגדות המנהיגות הדתית, ומעטים שלחו אליו את ילדיהם. קשה היה לגשר בין מנהיגי האוכלוסייה היהודית לבין המנהיגים האירופאיים הראשונים. המנהל הראשון של בית הספר, נרסון, נכשל בתפקידו בשל יחסים השלילי של הרבנים אל בית הספר. "הועד המקומי והרבנים לא יכלו לסבול הרבה דברים שהיו מוזרים בעיניהם". מורי העברית בבגדאד כינו את בית הספר בשם "היכל אלילי השקר". הם היו מוחים נגד הביאורים שהמורה היה נותן לשיטת הכוכבים, לחומה הפנימי של הארץ, לימיה, לחורבן ירושלים, וכמו גם נגד כל השיעורים המערערים את יסודות האמונה היהודית.
בשנים הראשונות לקיומו של בית הספר קמו לו מתנגדים מבין הקהילה היהודית והאשימו את חברת אליאנס בחילול המסורת היהודית. החכם שמעון אגסי קובע בדרושו "לאיזה תכלית נברא האדם" שהתכלית אשר למענה נברא האדם היא לעסוק בתורה ובמצוות. חכם שמעון אגסי ראה בחינוך המודרני איום על החינוך המסורתי והזהיר מפני חורבן העלול לבוא כתוצאה מחינוך זה.
בשנת 1886 ניסה ישראל לוריאן לפתוח בית ספר למלאכה לבנות בבגדאד. חכמי הקהילה בראותם את יחס העוין לדת יצאו במלחמת חורמה נגדו בית ספר זה נסגר ובית ספר כללי לבנות נפתח בשנת 1893. אף לפתיחת בית הספר הכללי התנגדו וראו בו שהוא "מצודד נפשות יקרות תמות ותמימות. המורות בבתי הספר הן נשות המורים, עושות כמעשה בעליהן להדיח את בנות ישראל מעל אלוהיהם ומעל מנהגי חוקי הדת של אמותיהם הכשירות והצנועות".
עם זאת, לא הייתה בבגדאד קנאות דתית, וההתנגדות לחברת כי"ח לא האריכה ימים. לצד המתנגדים נמצאו רבנים שעודדו את פעולותיה של חברת כי"ח, השתתפו בחגיגות בית הספר ושלחו אליו תלמידים. מבין אלה היו עבדאללה סומך המקובל כסמכות דתית בקרב יהודי בגדאד.
אווירת שיתוף הפעולה שהלכה והתחזקה לקראת סוף המאה ה-19, אפשרה לחברת כי"ח להרחיב את רשת מוסדותיה. נפתחו בתי ספר נוספים לבנים ולבנות בבגדאד ובראשית המאה העשרים נוספו בתי ספר מחוץ לבגדאד. בתחילת המאה ה-20, התקבל בברכה הסיוע שהגישה חברת כי"ח למדרש תלמוד תורה. אך עם זאת חוסר האמון של חלק מן הרבנים בתרבות זו לא נעלם כליל. חברת כי"ח והנהלות בתי הספר מטעם הקהילה היהודית לא שאפו לבטל את מסורת ישראל, אך התלמידים הצעירים לא מצאו בלימודי הדת תשובות לשאלות ובעיות שהעסיקו אותם, ורבים הפסיקו להתעניין בקיום מצוות הדת. על אף ההתרחקות מן הדת, מעטים הגיעו לניתוק גמור מן היהדות ולהתבוללות מוחלטת. אפילו בשנות הארבעים נשמר לרוב אורח חיים יהודי, והיהודים המשיכו להקפיד על צום ביום כיפור ועל דיני כשרות בבתיהם. העצמאיים לא עבדו בשבתות, ודיני מילה, נישואין, גירושין וקבורה קיומו לפי ההלכה. לא התפתחה אווירה אנטי-דתית קיצונית ולא נוצרה מתיחות בין הדור הצעיר והדור המבוגר. המשכילים הצעירים, נוכח הרגשת המשבר, הטיפו לידיעת המקורות וההיסטוריה של העם היהודי. מנהגים שונים הקשורים במסורת היהודית נשתמרו בצד המנהגים המודרניים. אחד האירועים המרכזיים בחיי הדת והחברה של יהודי בבל היה העלייה לרגל לקברי צדיקים ונביאים (בין השאר לקבר יחזקאל הנביא) הנמצאים בבבל.
בנוסף, החינוך המקצועי הרשמי לא היה מפותח דיו בעיראק. נהוג היה שילד לומד מסחר או מלאכה מאביו וכך הוא ממשיך במסורת המקצוע המשפחתי. אם ילד רצה ללמוד מלאכה אחרת, או שאביו לא היה בעל מלאכה, היה הוא עובד כשוליה אצל בעל מלאכה ולומד את המקצוע תוך כדי עבודה. החינוך המקצועי המסודר הראשון בעיראק הונהג עם ייסוד בית הספר המקצועי הראשון בבגדאד בשנת 1869 על ידי המושל העות'מאני מדחת פאשא. בית ספר זה נועד ללמד מלאכה לצעירים עניים, ואף על פי שלכאורה נראה היה שהכוונה הייתה לכלל הצעירים ללא הבדל דת, יש רמזים המצביעים כי יהודים לא יכלו לנצל את הזדמנות זו. המקצועות שנלמדו בבית הספר זה היו: נגרות, נפחות, סנדלרות, מכניקה, אריגה, אריגת שטיחים ומוזיקה. לאחר מכן נפתחו בתי ספר כאלה במוסול ובכרכוכ. נראה שבתי ספר אלה זכו להצלחה ונעשו למקובלים בקרב הציבור העיראקי. אמנם אין בידינו ידיעות כמה בתי ספר כאלה נפתחו עד סיום השלטון העות'מאני בעיראק, אולם ניתן ללמוד על התפשטות המגמה הזאת בתוך כך שגם היהודים הקימו באותה תקופה מוסדות מסודרים לחינוך מקצועי. אולם כל המוסדות האלה נסגרו בימי מלחמת העולם הראשונה, כשם שנסגרו מוסדות חינוך אחרים בגלל מצב המלחמה.
אחרי המלחמה והכיבוש הבריטי לעיראק, ובגלל הצרכים של צבא הכיבוש, יזמו הבריטים בשנת 1919 הקמה או פתיחה מחדש של בית הספר מקצועי כדי להכשיר פועלים שיעבדו בבתי המלאכה הממשלתיים. בבית הספר זה הורו, נוסף על לימוד המלאכה, גם כמה מקצועות עיוניים החיוניים לביצוע המלאכות הנלמדות. לבית הספר נתקבלו בוגרי חינוך יסודי. הלימודים ארכו שנתיים בתנאי פנימייה בשיעור של תלמיד אחד מכל מחוז.
כשהתרחבה מערכת החינוך הכללי, הלכה והתמעטה השפעתו של החינוך המסורתי. היהודים החלו לעסוק במקצועות חדשים שדרשו השכלה כללית וידיעת שפות זרות אשר לא נלמדו במוסדות החינוך המסורתיים.על אף שמשכילים הציעו להקים סמינר לרבנים, בהאמינם שבוגרי סמינר כזה יהיו ליבראליים יותר אם יקבלו השכלה כללית בנוסף להשכלה הדתית, לא הוקם סמינר כזה. מספר התלמידים במסגרת החינוך המסורתי הלך וקטן, כאשר מרביתם נאלצו להישאר במסגרת בשל עוניים. במוסדות המסורתיים למדו חינם, ואף קיבלו ארוחות וביגוד.
בשנות השלושים והארבעים, כשהורחבו מוסדות החינוך הגבוהים (רפואה ומשפטים) בבגדאד ונפתחו מוסדות נוספים (רוקחות, הנדסה, כלכלה וכו'), היו היהודים מיוצגים במחזורים הראשונים באחוז העולה פי כמה על חלקם בכלל האוכלוסייה העיראקית העירונית, על אף העובדה שבסוף שנות ה-30 ובמשך שנות ה-40 היה נומרוס קלאוזוס בלתי רשמי על מספר היהודים המתקבלים למוסדות אלה. לפי מחקר על אקדמאים יהודים מעיראק, הנערך על ידי המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, סיימו את לימודיהם בעשור הראשון של המאה (1910-1901) לא יותר מ-15 יהודים, כולם למדו מחוץ לעיראק. בעוד שבעשור החמישי (1950-1941) סיימו כ-600 יהודים, ומהם יותר מ-100 בשנת 1950. בסוף שנות ה-30 החלו גם בנות יהודיות להיכנס למוסדות חינוך גבוהים, וב-1941 גמרו הראשונות את הפקולטה למשפטים, ובהמשך שנות הארבעים (1950-1941) סיימו לפי אותו מחקר כ-60 צעירות יהודיות את הפקולטות לרוקחות, לרפואה, למשפטים ואחרות. התפתחות ההשכלה הכללית השפיע תרבותית על הנשים היהודיות בבגדאד ובבצרה ומעט גם בערים האחרות. גם ביחסם לדת חל שינוי בקרב יהודי עיראק, ובייחוד בשתי הערים הגדולות בגדאד ובצרה, מאז מלחמת העולם הראשונה.
בוגרי בתי הספר הכלליים, שמספרם הלך וגדל, הצליחו בזכות השכלתם לפנות לקשת רחבה יותר של מקורות פרנסה, ובכך עוררו רבים ללכת בעקבותיהם. יש לזכור שהחינוך הכללי היה רק גורם אחד מני רבים שדרכם הגיעה השפעה חיצונית שתרמה להאצת תהליך החילון בקרב הקהילה היהודית בעיראק. השפעת התרבויות הזרות החלה לחדור עם פתיחת קשרי המסחר עם הודו והמזרח הרחוק במהלך המאה ה-18 ועם ארצות אירופה לאחר פתיחת תעלת סואץ. קשרי הדואר, הטלגרף ואוניות הקיטור זירזו את התהליך. השלטונות הטורקיים החלו באותה תקופה להנהיג ברחבי האימפריה הטורקית סדרי ארגון וממשל מודרניים. מושלים נאורים, מהנדסים, סוכני חברות אירופיות, אנשי קונסוליות ושליחי מסיון הופיעו בבגדאד והביאו עמם הדים מתרבויות שונות. בראשית המאה ה-20, ובייחוד לאחר מהפכת הטורקים הצעירים (1908) הקיפה ההשכלה המודרנית יהודים רבים שחלקם למד בבתי ספר ממשלתיים. הדור הצעיר ובמיוחד אלה שנסעו לרכוש השכלה גבוהה בטורקיה ובאירופה החלו להתרחק מן המסורת.
בראשית המאה העשרים רצו המשכילים החדשים בעיראק לגבש אידיאלים חדשים של דרכי לימוד וחינוך וארגון חיי הציבור והנהגתו. עם הכיבוש הבריטי החלו יהודים רבים לעבוד במשרדי ממשלה.
בעת החדשה
בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית חל במצבם שיפור, אף שהיו גם תקופות שבהן נרדפו ורבים מהם מצאו מקלט בפרס ובהודו. הכל היה תלוי בפשה, השליט מטעם השלטון העות'מאני. במאה ה-19 עסקו רוב היהודים במסחר והם השתתפו בחיים הציבוריים של הממלכה. ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, קיבלו רשמית שוויון זכויות וחופש דת. כמה צירים יהודים נבחרו כנציגי עיראק לפרלמנט העות'מאני. עם זאת, בתגובה להכרה של השלטון העות'מאני במעמדם השוויוני של מיעוטים לא-מוסלמים, פרצו מהומות אנטי-יהודיות בבגדאד, במהלכן נפצעו עשרות יהודים. בראש כל קהילה יהודית עמד "חכם באשי", אף על פי שבקהילות מסוימות, הארגון היה שונה. (בבגדאד למשל, בראשות הקהילה עמדה מועצה "אזרחית" בת 60 חברים שעסקה בעיקר בענייני מסים ומועצה דתית בהנהגת רב ראשי, שדנה בנושאי נישואין, גירושים וירושה). רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבית הספר של "כל ישראל חברים", שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו ב"חדרים", בגלל שמרנות דתית).
הקשר עם ארץ ישראל המשיך להתקיים במהלך התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט. קשריהם של היהודים בעיראק עם ארץ ישראל במאות השנים האחרונות התבטאו בתפילה ובכיסופים לביאת המשיח ולגאולה. אין ספק שהיו גם עליות של משפחות בודדות, שעלו לארץ מתוך אותם מניעים דתיים. אחרים אף קנו משלוחי ארץ ישראל שהגיעו לעיראק שטרות על חלקות אדמה, שזיכו אותם להיקבר בארץ ישראל, והאמינו כי אם לא יקברו בארץ ישראל, הרי עצם קבורת השטר הזה יחד איתם בגולה תזכה אותם להגיע לירושלים לאחר מותם. בשנת 1853 ייסדה קבוצת עולים מעיראק את בית הכנסת חסדאל בעיר העתיקה בירושלים. שלוחים רבים מארץ ישראל הגיעו לעיראק. הם לא רק מכרו שטרות, אלא גם אספו נדבות למוסדות הצדקה בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, טבריה וצפת. השלוחים זכו לכבוד גדול בזכות היותם מארץ ישראל. הם הוסיפו להגיע לעיראק ולהסתובב בעריה ובעיירותיה עד שנות העשרים של המאה ה-20. כן נמצאו בעיראק יהודים שהורישו הונם לטובת יהודי ארץ ישראל.
בשנים 1920–1921 הופיעו 5 גליונות של השבועון "ישורון", אותו הוציא לאור אהרן ששון, ראש התנועה הציונית בעיראק. באותן שנים, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הופיעו ראשוני הסופרים והמשוררים היהודים שכתבו ערבית כעיראקים, ביניהם אנוור בן שאול, ד"ר מוראד מיכאל, יעקב (בלבול) לב, שלום דרוויש, א"י עובדיה, ד"ר סלמאן דרוויש וד"ר אלברט אליאס. ב-10 באפריל 1924 החל להופיע העיתון "אל-מצבאח" ("המנורה") בשפה הערבית, ושימש במה לרבים מן הכותבים היהודים ולטיפוח מגמת ה"עיראקיזציה" של ההנהגה היהודית ושל בכירי הסופרים היהודים. הופעת העיתון ביטאה את הדואליות שבין נטיית הלב של היהודים אחר הציונות לבין בחירתם באימוץ האוריינטציה העיראקית, שרובם המכריע של האינטלקטואלים והסופרים היהודים היו חסידיה. ב-14 בפברואר 1929 החל להופיע העיתון הספרותי "אל-חאצד" ("הקוצר"), בבעלותו ובעריכתו של אנואר שאול.
מאז מאורעות תרפ"ט שהתרחשו בארץ ישראל ב-1929, חל מפנה ביחסם של השלטונות והחברה הסובבת בעיראק ליהודים. מעתה ילך ויגבר הלחץ על היהודים וכצעד ראשון הוטל איסור על הפעילות הציונית בעיראק. מתברר כי התעמולה הציונית בעיראק התקשתה להשפיע על יהודי עיראק לזנוח את תפיסתם המסורתית את הגאולה ולסגל את המחשבה הציונית-מדינית. יהודי עיראק כשאר היהודים בארצות האסלאם, ביקשו לראות בתנועה הציונית תנועה אחידה בתפיסתה הרעיונית ומאוחדת בהנהגתה ובפעולתה למען הגשמת המטרה הנעלה: השבת עם ישראל לארצו וכינון הישות הלאומית בה. לכן גרמו המאבקים על דרכה והנהגתה של התנועה הציונית, לרפיון בזיקתם של יהודי עיראק לציונות ולהחלשת תמיכתם במפעל הלאומי.
בשנות ה-30 קיוו היהודים שהשלטון הבריטי בעיראק יימשך ואף חתמו עצומה לשם כך שהועברה לממשל הבריטי, והובילה לעצומה דומה מצד המיעוט הנוצרי האשורי. אך המשטר המלוכני בעיראק שהוקם בשנת 1921 בראשות המלך פייסל הראשון, זכה בשנת 1932 בעצמאות.
מעמד היהודים נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות תחת שלטון פייסל הראשון, אך בשנת 1933 עלה לשלטון גאזי מלך עיראק והחלה אפליה כלפי היהודים ומעמדם הורע. רבים מהם נושלו ופוטרו ממקומות עבודותיהם. בספטמבר 1934 פוטרו עשרות יהודים ממשרותיהם במשרדי התחבורה והכלכלה, ובשנת 1935 הורה משרד החינוך להגביל את מספר היהודים המתקבלים למוסדות החינוך הממשלתיים, התיכוניים והגבוהים. בספטמבר-אוקטובר 1936 התחוללו פרעות ביהודי עיראק על רקע המרד הערבי הגדול בארץ ישראל. בהמשך העשור החלה בממלכה הפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית של הנאצים ושל המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
בחג השבועות בשנת תש"א 1941, התחולל פוגרום ביהודי בגדאד הידוע בשם "הפרהוד", על רקע דיכוי מרד רשיד עאלי. בפוגרום נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז. מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000 בני אדם, כחודש קודם לכן בוצע פוגרום בעיר בצרה. לעזרתם של היהודים בבצרה חשו מספר תושבים מוסלמים, אשר הגנו עליהם; והגם כי נבזז רכוש רב, לא היו פגיעות בנפש. כתוצאה מהפרעות החלה בריחה המונית של יהודי עיראק. פרעות אלו סימנו את תחילת קיצה של אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר מחוץ לארץ ישראל.
הפּרעות שימשו גורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק, שהייתה ארגון חשאי אשר פעל בקרב הקהילה היהודית. המחתרת פעלה בין השנים 1941–1951. מטרותיה היו: חינוך עברי וציוני, הגנה ועליה לארץ ישראל. מחתרת זו פעלה בשלוש זרועות עיקריות: תנועת החלוץ, פעילות מטעם ההגנה ("השורה"), ותנועת העפלה לארץ ישראל.
לאחר הפרהוד הוחלט להקים "גשר" לאורך בסיסי פעולה ותנועות ציוניות בפרס ובארצות מזרח התיכון. באפריל 1942 הגיעו, מא"י לבגדאד, השליחים הראשונים ד"ר חיים אנצו סירני (חינוך), עזרא כדורי (הגנה) ושמריה גוטמן (עלייה). חיש מהר התארגנו קבוצות של לומדי עברית, ותוך שנה הגיע מספר החברים בתנועה מעל 200, והוחל בניצנים ראשונים של פעילות בבצרה וכן בערים נוספות. כמו כן, אורגנו גרעינים ראשונים להגנה עצמית בשם "השורה".
התנועה ראתה בלימוד השפה העברית יסוד חינוכי ראשון במעלה להקניית תרבות יהודים וערכים ציוניים. במרוצת השנים נפתחו 23 סניפים, כמעט בכל הקהילות היהודיות ברחבי עיראק. התנועה החדירה מורים מקרב חבריה לצוותי ההוראה בבתי הספר היהודיים. המחתרת החלוצית לא הייתה כאחד המוסדות החינוכיים הפורמליים, אבל היא שימשה במידה רבה כבית ספר ללימוד עברית, תולדות עם ישראל, תולדות הציונות והיישוב בארץ ישראל, יותר מאוחר גם כמקור להקניית קריאה וכתיבה ליהודים אנאלפביתים.
ב-1947 היו בעיראק 125,000 יהודים; ב-1968 היו 2,500, וב-1996 היו כ-120.
מיעוט מקרב יהודי עיראק גלו עם השנים מרצונם או מחוסר ברירה לבריטניה ופיתחו שם קהילה משגשגת אמידה ובעלת אמצעים, אשר נכון לתחילת המאה ה-21 פעילה ומחזיקה בתפקידי מפתח בחברה ובכלכלה הבריטית.
המצב הכלכלי
מצבם הכלכלי של יהודי עיראק היה תלוי באזור מגוריהם.
המלאכה הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של היהודים אך המשק לא היה מפותח וצרכי האוכלוסייה היו מעטים ולכן בעלי המלאכה לא היו "בעלי הון" אך עבדו והרוויחו דיים על מנת לחיות בכבוד.
החקלאות השתמרה אצל היהודים בעיקר בצפון המדינה באזורים כפריים.
לעומת האזורים הכפריים - שלהם לא היה קשר לשלטון המרכזי למרכזי הערים היה. באזורי השלטון המרכזי והערים ניכר שינוי מסוים בעיסוק היהודים, ממקצועות של חקלאות/מלאכה, היהודים החלו להתעסק במסחר. היהודים שעסקו במסחר היו בדרך כלל אנשים אמידים.
מקצועות המסחר העיקריים היו: טקסטיל, מלאכה בכלל וצורפות ובנקאות בפרט. ליהודים כמעט ולא היו מתחרים במקצוע זה מכיוון, שהמוסלמים לא נהגו לעסוק בצורפות מחשש לעבירה על מצוות דתם. מקצוע הצורפות היה כה רווח עד שהוקמו שווקים מיוחדים לצורפים היהודים. היהודים היו הספקים והסוחרים העיקריים באזור השלטון המרכזי.
יהודים רבים עסקו במסחר עצמאי בערים השונות.
אנשים בקהילת יהדות בגדאד היו בעלי קרקעות, בתים וחנויות שרכשו, קיבלו כתרומה או עברו לידיהם. יחד עם כל הקושי היומיומי הקהילה שמרה על אורח חיים יהודי ושילמה כראוי לרב הראשי של הקהילה, לדיינים, לשוחטים, לפקידים, ולאנשים שעובדים באחזקת בית הכנסת, חסד ותלמוד תורה וכו'. מבנה זה של פעילות מעיד על פעילות בעלת אופי דתי. אחוזי הנשים העובדות היה נמוך ולכן הפרטים והכתוב כאן מתייחס בעיקר לגברים.
המקצועות הנפוצים היו:
ניתן לראות כי באזורי השלטון הישיר והערים, החקלאות לא הייתה רווחת בקרב היהודים.
גורמי ההשפעה על המעמד הכלכלי
בנוסף, כלכלת יהודי עיראק הייתה תלויה במידה רבה בהצלחת האיכר המוסלמי, ובכלכלת עיראק כולה. משמע, אם האיכר המוסלמי היה בשנה טובה מבחינה כלכלית ו"הרשה לעצמו" להוציא יותר כסף מהרגיל, היהודים נהנו מכך והרגישו זאת, בכמויות הקנייה שלהם והרווח הכלכלי שלהם עלה. כלומר, עונת הפעילות הכלכלית של היהודים הייתה מקבילה לעונת היבול החקלאי ולהצלחתו.
משנת 1948
ערב הקמת המדינה שררה אווירה של פורענות. הממשלה העיראקית הכריזה על משטר צבאי, ואילו "השורה" (גרעינים ראשונים להגנה עצמית) הכריזה על מצב הכן. חברי ה"שורה" התייצבו בעמדותיהם ועמדו נכונים על משמרתם להגן על חיי היהודים. השלטון בעיראק החל להחמיר עוד יותר את מסע הרדיפות, העלילות והדיכוי נגד היהודים. הוחמר הפיקוח של הצנזורה על קשר היהודים עם העולם בכלל ועם א"י במיוחד. סמוך לאחר קום המדינה, מאות יהודים נעצרו, נחקרו ונאסרו בגלל מכתבים שקיבלו מא"י, או סתם נחשדו בפעילות ציונית. פקידי ממשלה יהודים פוטרו וחלקם הושפלו ונשלחו למחנות מעצר. פרנסת היהודים נפגעה קשות. אבטלתם גברה ופעילותם המסחרית צומצמה. התנועה ו"השורה" דווקא הרחיבו את שורותיהן, תוך החמרת תנאי המחתרת. החינוך היהודי עברי המשיך להתקיים כל העת תוך עליות וירידות בהתאם לנסיבות. זמן קצר אחרי ראשית העצמאות העיראקית (1932), ננקטו צעדים שונים מצד השלטונות כדי לשים קץ לכל צורה שהיא של פעילות ציונית, במיוחד בתחום החינוך עד כדי כך שלימוד השפה העברית, נחשב לרוב לחלק מפעילות ציונית, ולו מהטעם הפשוט, שציונים דיברו עברית.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם וכתוצאה מפרוץ מלחמת העצמאות, ולאחריה הקמת מדינת ישראל ב-1948, התגברה הרדיפה של היהודים, (בעקבות חללי צבא עיראק במלחמת העצמאות ובשל שבויים מצבא עיראק שטופלו בידי צה"ל) רדיפה שגרמה להתגברות תנועת הבריחה לישראל, בעיקר דרך איראן. ידועה גם הגעה של חלק מבני הקהילה לקיבוץ בית הערבה, ומספר יהודים שניסו להגיע לישראל דרך סוריה.
בשנות ה-50 החל מבצע עזרא ונחמיה שבו הועלו רוב בני הקהילה הנותרים, כתוצאה מהחלטתה של ממשלת עיראק, לפיה כל יהודי יכול לעזוב את המדינה, בתנאי שיוותר על אזרחותו ועל רכושו. במבצע הועלו לארץ ישראל כמעט כל חברי הקהילה – מעל 120,000 נפש, ונותרו אלפים ספורים. בין העולים היו רוב הרבנים, למעט הרב ששון כדורי. השלטונות ביטלו את סמכויות בתי הדין הרבניים, והעבירו אותן אל בתי משפט אזרחיים של המדינה, שנעזרו במנהיגי העדה כשדנו בענייני אישות. החתונה היהודית המדווחת האחרונה הייתה בשנת 1978, וצעירים יהודיים נוסעים לחוץ לארץ כדי להתחתן, ולרוב אינם שבים לעיראק.
בתקופת שלטון מפלגת הבעת' האנטי-ישראלית, בין השנים 1968–1973, היהודים בעיראק סבלו מהתנכלויות של השלטונות אשר מנעו מהם את חופש התנועה והחרימו רכוש, וכ-50 יהודים נרצחו, באירועי התליות בבגדאד ב-1969 ובאירועים נוספים. בעקבות זאת הואצה עזיבת היהודים, וכאלף מהם עזבו בתקופה זאת את עיראק בעזרת המוסד, ששיתף פעולה עם הכורדים.
כמעט כל אלו שנשארו עזבו את המדינה לאחר מלחמת המפרץ ב-1991. בסוף שנת 1994 דווח בעיתונים ערביים, היוצאים לאור בלונדון, על 50 משפחות יהודיות בבגדאד. החיים הקהילתיים של יהודי בגדאד בשנות ה-90 של המאה ה-20 נסובו סביב "בית הכנסת מאיר טויק", אליו הגיעו עד 25 איש בשבתות ולעד כ-50 בחגים. בראש הקהילה עמד יצחק עזרא עבד-אללה.
בתום מלחמת עיראק בשנת 2003 עלו לארץ כ-40 יהודים, אשר היוו כמחצית מכלל האוכלוסייה היהודית במדינה. לאחריה נותרו בבגדאד כ-30 עד 40 יהודים, אשר עוסקים בעיקר בייצור דבש ומוצרי עור. בשנת 2003 נסגר בית הכנסת האחרון, בהיעדר משתתפים במניין. בתחילת 2008 דווח בניו יורק טיימס כי הקהילה היהודית בבגדאד כמעט נכחדה. בשנת 2008 מספר היהודים במדינה, על פי אומדן הסוכנות היהודית, היה כשמונה נפשות.
בשנת 2021, התגוררו בעיראק 4 יהודים בלבד.
החינוך המסורתי-דתי
המעבר לתוכנית מודרנית לא היה מהיר והלימודים במדרש תלמוד תורה התבססו בעיקרם על לימודי קודש. הילד נכנס למדרש תלמוד תורה בגיל חמש ואם לא נשר תוך כדי לימודיו הוא סיים בגיל בר מצווה. אם הישגיו היו טובים, הוא המשיך ללמוד בישיבה ואם לא יצא לחיי עבודה. שינויים כלשהם בתוכנית הלימודים היו מלווים במאבקים ומשברים קשים שבהם היו מעורבים החכמים, הגבירים וחלקים גדולים מן הקהילה.
לעומת ההוראה הכמעט פרטית בחדר, הייתה דרך ההוראה במדרש תלמוד תורה קולקטיבית ופרונטלית. במדרש היו 2 סוגי מורים. מורה המקרא או הגמרא שנקרא "אסתאד" או "חכם" והמורה כללי שנקרא "אפנדי" (אדון) והוא לימד מקצועות כלליים כשהללו הוכנסו לתוכנית הלימודים.
עד לראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 התפללו הילדים יום יום במדרש. כשנמסרה הנהלתו של המדרש לוועדת בתי הספר היהודים בשנת 1942, מונו מורים בעלי השכלה תיכונית שלא היו מסורתיים וטענו שהתפילה היא ענינו הפרטי של התלמיד או של הוריו. מורים אלו אף הופיעו בגילוי ראש וטענו כי כיסוי ראש הוא עניין לתפילה ולטקסים דתיים. בשנים האחרונות של קיום המדרש חל שיפור ניכר בדרכי ההוראה ונוספו מקצועות כלליים הדרושים לילד בחיי יום יום. בוטלו העונשים הגופניים והותאמה רמת הלימודים לבתי הספר הכלליים כדי שיוכלו התלמידים לעבור אליהם עם סיום חוק לימודיהם בבית המדרש. אי לכך, כל הניסיונות למודרניזציה של החינוך המסורתי לא הועילו ומוסדות החינוך היהודי המודרני משכו אליהם בסופו של דבר את רוב ילדי הקהילה. על אף כל זאת, למדרש תלמוד תורה מקום נכבד בתולדות החינוך היהודי בעיראק בהיותה בית הספר הראשון לאחר תקופה ממושכת בה היו החדרים מוסדות הלימוד היחידים.
כניסת החינוך המודרני לעיראק נתנה את אותותיה על המדרש. חברת כי"ח התערבה למען שיפור התנאים הפיזיים במדרש וניסתה להכניס מקצועות לימוד כלליים בנוסף ללימודי הקודש. ניצנים בכיוון זה החלו לצמוח עוד בשנות ה-60 של המאה 19. יצחק לוריאן (אירופאי שהתגורר בבגדאד והיה יו"ר סניף חברת כי"ח בעיר) פעל בכיוון הוראת המקצועות הדרושים לחיי היום יום. "אמנם טובה מאוד כוונת המיסדים להחזיק ידם בלימוד התורה והדת אבל כל תורה שאין בה מלאכה סופה לבטלה ויפה תלמוד תורה עם דרך ארץ".
תהליך הכללת מקצועות כלליים בתוכנית הלימודים לא היה קל. כל התערבות מבחוץ נתקבלה בחשדנות ובהתנגדות מרובה. בתוכן הלימודים חל שינוי רק משנת 1882 כאשר מונו מורים ללמד חשבון ובשנת 1889 מונה מורה ללמד טורקית בכיתות הגבוהות. הניסיון להכניס את השפה הערבית לתוכנית הלימודים גרם למחלוקת קשה בין רוב החכמים והגבירים לבין חסידי ההשכלה המודרנית וחלק מהורי התלמידים. התנגדות ההורים פרצה לאחר ניסיון קצר. "באו עניים רבים אל החכמים, הם רוצים שהילדים ילמדו רק תנ"ך, מטרתו של המדרש היא ללמד תורה. אם זקוק הילד ללמוד ערבית יעשה זאת מחוץ לבית המדרש או אחרי שיסיים אותו.. שוב ערכו החכמים התייעצות והחליטו לבטל את הוראת הערבית". רק בשנת 1905 הוכנסה הערבית לתוכנית הלימודים באופן סדיר.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 החל לתפוס את מקום החדר הפרטי בבגדאד בית הספר הקדם יסודי (אווליה) שהלימודים בו הם עד כיתה ג' או ד' לכל היותר. זהו למעשה חדר פרטי מתוקן והיה מעין סינתזה בין החדר המסורתי ובית הספר המודרני. לימודי הדת בו תופסים חלק מתוכנית הלימודים אם כי לא רובה, ובדרך כלל רמתו הכללית נמוכה. מרבית בתי הספר האלה היו מעורבים בנים ובנות יחד ועובדים בכל חודשי השנה. לכן בזמן חופשת הקיץ של בתי הספר היסודיים היו חלק מילדיהם שבכיתות הנמוכות מצטרף לבתי הספר הקדם יסודיים האלה, הן כדי להתחזק בנושאים שבהם הם חלשים והן כדי להימנע משוטטות ברחוב.
החינוך המסורתי במסגרת בית ספר מודרני: למרות השוני הרב בין התפיסות במערכת החינוך המסורתי והמודרני, נכללו השפה העברית ולימודי הקודש בבתי הספר המודרניים של חברת כי"ח. חשיבות לימודים אלה הייתה קטנה והוקדשו לה שעות מעטות. עם זאת עצם הכללתם בתוכנית הלימודים מצביעה על קשר הידברות בין החוגים הדתיים לבין אנשי הכי"ח. אלה האחרונים, כיבדו את רצונם של הרבנים והמורים לעברית.
ככל הידוע, הממונים על החינוך היהודי בעיראק לא דנו בצורה שיטתית ויסודית במטרות החינוך ושיטותיו או בדמות התלמיד, שהם מנסים ליצור. לא ידוע שאי פעם התכנסו ודנו בכך, גם לא כתבו רשימה כלשהי בנידון זה. לגביהם, הדבר היה ברור: הנער נשאר יהודי בכל מצב, בין שהוא יותר דתי או פחות דתי, יותר קרוב למסורת או פחות קרוב. לא הייתה שאלה של התבוללות וטמיעה, גם לא היו נסיבות ואווירה כאלה כפי שהיה המצב באירופה. לכן שאלת יהדותו של הצעיר או הדור לא הייתה מוטלת בספק, לא עוררה חששות בלב ולא הצריכה מחשבה ודיון בה. אי לימוד העברית כאחת השפות לא עורר, גם הוא, חששות ודאגה, כי ממילא היהודים רובם ככולם, גם בדורות קודמים לא ידעו עברית על בוריה, אף שהיו יותר דתיים ויותר מסורתיים. הם התפללו וקיימו טקסים דתיים בעברית, אם כי לא הבינו את אשר קראו. לעומת זאת, היה חשוב להם מאוד שהילד ידע את האלף–בית העברי, כדי להתפלל ולקיים מצוות דתיות בשפה המקורית. מאידך, האווירה וההתפתחות החברתית–תרבותית לא עודדה לימוד עברית כשפה או דבקות בה. לא היה צורך להשתמש בה או לקרוא ספרות בה, אדרבא – החשיבות רוכזה בידיעה טובה של הערבית ושפות לועזיות, בעיקר האנגלית והצרפתית בהתאם לתקופה. דאגתם של קברניטי החינוך היהודיים הייתה נתונה, לאופן שבו אפשר להעניק לצעיר או לדור הצעיר את המטען המתאים של השכלה כללית, כדי שיוכל להתקדם ולתפוס מקום מתאים בחברה העיראקית בכלל. מכאן, שהושם דגש על המקצועות הריאליים ובהתאם לכך, כל בתי הספר התיכוניים היהודיים היו כל העת ריאליים בלבד, ורק אחרי העלייה ההמונית הוכנסה מגמה מסחרית. מאחר ששאלת הזהות היהודית לא העסיקה אותם הרבה, הם גם לא עסקו בשאלת הזהות העיראקית.
המוזיקה של יהודי עיראק
רובם של המוזיקאים עלו לארץ והמשיכו את יצירתם המוזיקלית, ביניהם יוסף זערור המלחין ונגן הקאנון, המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י ואחרים. חלק לא מבוטל מהנגנים, בהגיעם לישראל, המשיכו את מלאכת המוזיקה במטרה לשמר את ציביון המוזיקה העיראקית, ביניהם הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב. האחרונים ניגנו בחפלות של התזמורת העיראקית (צ'לרי) בשיתוף עם נגני תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערביים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקיים והקלטות מקוריות. רוב אלה נעשו בהנחייתו של איש המוזיקה בקול ישראל בערבית על פני חמישים שנה, יצחק אביעזר, שכעורך הגיש 2500 תוכניות כולל פסטיבלים, מחקריים ובידוריים; וכמלחין יצר כ-50 יצירות ומהם נושאי מסר תרבותי ולאומי, כמו נבואת הנביא ישעיהו "לא ישא גוי אל גוי חרב", ירושלים של שלוש הדתות, השלום ועוד.
איז'אק לוי
איז'אק לוי (בהונגרית: Lőwy Izsák; שוראני, 1793 – אויפשט, 8 באפריל 1847) היה בורסקאי, יהודי-הונגרי, מאסטר לעיבוד עורות, ראש הקהילה היהודית המקומית, הפוגט (שופט) הראשון של היישוב.
ביוגרפיה
איז'אק (יצחק) לוי נולד במשפחה יהודית דתית. אביו לימד אותו תלמוד כבר בילדותו. הוא למד בבתי ספר דתיים בדונאיסקה סטרדה, בברטיסלבה ובטרביץ', שם בטרביץ' למד גם מדעים חילוניים. בשנת 1823 לקח על עצמו את ניהול מפעל העור לסוליות נעליים שהקים אביו בעיר הולדתו. מכיוון שבנובה זמקי השכנה, שהיה השוק העיקרי למוצרי המפעל, הוטרד לוי ללא הרף בשל יהדותו, החליט להעביר את המפעל לפשט.
לאחר שהרוזן אישטוואן קארויאי קיבל את בקשת המשפחה להתיישבות, הוא רכש אדמות במישור מג'ר, צפונית לגבול העיר פשט בשנת 1835 לבניית בית ובית חרושת לעורות יחד עם אחיו יואכים ואחיו התאום ברנאט. אחריהם הגיעו למקום כמה משפחות יהודיות נוספות, למה שנקרא אז מג'ר-חדש (Új-Megyer), כדי להקים שם עיר חדשה ומודרנית לגמרי שבנויה על ממשל עצמי מלא, שוויון דתי וחופש עיסוק בתעשייה ובמלאכה, ללא תלות בגילדות.
בשנת 1838 הוא נבחר למנהיג הקהילה היהודית שהייתה בנויה מ-13 משפחות גדולות. התפילות היומיות נערכו בבית תפילה ציבורי שהוקם בביתו של לוי עד שבית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1839, ברחוב בוצ'קאי של היום, על חלקה שנתרמה על ידי הרוזן קארויאי.
לוי הוא זה שקרא לראשונה ליישוב בשם אויפשט (Újpest), כלומר "פשט החדשה" בהתכתבויותיו הפרטיות. בשל נדבנותו חסרת התקדים, הבנתו ופופולריותו זכה להערכה ולכבוד כה גדולים, ללא קשר להשתייכות הדתית, שנבחר להיות בשנת 1840 (כשהיישוב הוכרז כיישוב מוכר רשמית בשם אויפשט) האיש מספר 1 והפוגט של היישוב. תחילת 1847, מפעל הבורסקאות שלו פשט את הרגל, ואיז'אק לוי נפטר זמן קצר לאחר מכן.
הנצחה
ב-29 באוגוסט 2009 הציב חוג התרבות הציבורי של אויפשט (כיום רובע 4 של בודפשט) לוח זיכרון לכבודו על קיר עיריית הרובע.
ליונל ז'וספן
ליונל ז'וספן (בצרפתית: Lionel Jospin; נולד ב-12 ביולי 1937) הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1997–2002.
שנותיו הראשונות
ליונל ז'וספן נולד למשפחה פרוטסטנטית ב-Meudon שברמות הסן, פרוור של פריז. הוא למד ב-Lycée Janson de Sailly בטרם פנה ללמוד במכון למדע המדינה פריז וב-École nationale d'administration. הוא היה פעיל באגודת הסטודנטים Union Nationale des Étudiants de France ומחה כנגד מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962). הוא סיים את שירותו הצבאי כקצין האחראי על אימוני שריון בטריר שבגרמניה.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו ב-École nationale d'administration ב-1965, השתלב ז'וספן במשרד החוץ של צרפת כמזכיר לענייני חוץ. הוא קיבל שם את האחריות לשיתוף פעולה כלכלי ועבד שם עם Ernest-Antoine Seillière, מנהיגו לעתיד של איגוד המעסיקים Mouvement des Entreprises de France. כנציגו של דור אשר מתח ביקורת על המפלגה הסוציאליסטית French Section of the Workers' International, הצטרף ז'וספן בשנות ה-60 של המאה ה-20 לקבוצה טרוצקיסטית, the Internationalist Communist Organization, בטרם נקלט במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית המתחדשת.
ז'וספן השתלב במעגל המקורבים של פרנסואה מיטראן והפך לחבר המפלגה השני בבכירותו ב-1979 ולאחר מכן, ב-1981, הפך ז'וספן למזכיר הראשון, משנבחר מיטראן לנשיאות צרפת. כשהחליט מיטראן כנשיא, ב-1982–1983 לשנות את המדיניות הכלכלית שלו למתן קדימות למאבק באינפלציה ולקידום מטבע קשה, הצדיק ז'וספן את המהלך באומרו שהכוח הסוציאליסטי רק "פתח סוגריים". ב-1984 כאשר נבחר לורן פביוס לכהן כראש ממשלה, התגלעה יריבות בין שני יורשיו הפוליטיים הללו של מיטראן. היריבות צפה אל מעל פני השטח כאשר ז'וספן ופביוס התחרו על ההנהגה בבחירות לאספה הלאומית ב-1986.
ב-1988, לאחר שמיטראן נבחר מחדש לנשיאות, עזב ז'וספן את הנהגת המפלגה הסוציאליסטית ומונה למשרת שר החינוך, על אף העובדה שמיטראן שקל למנותו לתפקיד ראש הממשלה. יריבותו עם פביוס התעצמה וגרמה למשבר פנימי, בעיקר במהלך קונגרס רן (1990). ואכן, קבוצת תומכי מיטראן במפלגה התפצלה משום שחסידיו של ז'וספן כרתו ברית עם פלגים אחרים על מנת למנוע את בחירתו של פביוס כמזכיר הראשון של המפלגה. התפתחויות אלו הזיקו ליחסיו של ז'וספן עם הנשיא מיטראן והביאו לכך שלאחר כישלון המפלגה הסוציאליסטית בבחירות המקומיות במרץ 1992 לא נכלל ז'וספין בממשלה החדשה שהוקמה בראשות פייר ברגובוי.
כחבר באספה הלאומית, שימש ז'וספן בתחילה כנציג של פריז (1978 - 1986) ולאחר מכן כנציג מחוז Haute-Garonne (1986 - 1988). ז'וספן איבד את כסאו באספה הלאומית בתבוסה הגדולה שנחלו הסוציאליסטים בבחירות 1993, והודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
ב-1993 מונה ז'וספן כבא כוח השר מדרגה שנייה (מעין נציג זוטר, תקן פחוּת משגריר) בדרגת שגריר, משרה בה החזיק עד מינויו כראש ממשלה ב-1997. עם זאת, הוא מעולם לא מונה לשרת בשגרירות כלשהי.
לבסוף, ז'וספן חזר וטען שיש צורך לעשות חשבון נפש ביחס לירושת מיטראן, כדי לשקם את אמינותה של המפלגה הסוציאליסטית. בכך, הוא נבחר להיות המועמד הסוציאליסטי לנשיאות בבחירות 1995, מול מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, אנרי עמונאלי. בעקבות התבוסה הצורבת של הסוציאליסטים ב-1992–1994, ז'וספן נחשב לבעל סיכויים מועטים לנצח. אולם הוא זכה להצלחה רבה, הוביל בסיבוב הראשון, והפסיד בסיבוב השני בקרב צמוד, לאחר מאבק ראש בראש מול ז'אק שיראק. על אף תבוסתו, ביצועיו נתפסו כסמל לתחייה הסוציאליסטית ככוח חזק בפוליטיקה הצרפתית, והוא חזר להיות המזכיר הראשון של המפלגה.
ז'וספן בנה קואליציה עם מפלגות שמאל אחרות: המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, מפלגת הירוקים הצרפתית, Radical Party of the Left ותנועת הרפובליקנים והאזרחים הדיסידנטית. שנתיים לאחר מכן, החליט שיראק להכריז על בחירות מוקדמות לאספה הלאומית, כשהוא מקווה לזכות לאישורו האישי. אולם המהלך פעל כבומרנג, כאשר הקואליציה השמאלית שנוצרה זכתה לרוב בפרלמנט וז'וספן מונה לראש ממשלה.
ראש ממשלה
ז'וספן שימש כראש ממשלה תחת ממשלת "אחדות" Cohabitation (ממשלה שנוצרת כאשר הנשיא בא ממפלגה המהווה מיעוט בפרלמנט) השלישית בתולדות צרפת. הוא שימש בתפקידו בשנים 1997 - 2002 תחת הנשיא ז'אק שיראק.
על אף תדמיתו כסוציאליסט נוקשה, פנה ז'וספן למכירת חברות ממשלתיות ולהורדת מס ערך מוסף, מס הכנסה ומס חברות. ממשלתו אף הציגה את שבוע העבודה בן 35 השעות, סיפקה ביטוח בריאות נוסף לבעלי הכנסות נמוכות באמצעות יצירת Couverture maladie universelle (כיסוי בריאות אוניברסלי) שנחשב על ידי ז'וספן ומרטין אוברי כאחת ה"משואות" של כהונתם, הרחיב את ייצוג הנשים בפוליטיקה, הרחיב את מערכת הביטוח הלאומי ויצא את ה-Pacte civil de solidarité - איחוד אזרחי בין שני בני אדם, בין אם הם ממין מנוגד או בני מין אחד. במהלך כהונתו, בסיוע מצב כלכלי טוב, ירדה האבטלה בצורה משמעותית, כאשר 900,000 בני אדם מצאו עבודה. בממשלתו של ז'וספן כיהנו מספר נשים, אולם לא היה ייצוג למיעוטים.
"החוק נגד הדרה חברתית" (1998) הרחיב את הביטוח הלאומי והציג אמצעים שונים למאבק בעוני. אלה כללו:
בתקופת כהונתו של ז'וספן בתפקיד ראש הממשלה, נעשו שיפורים מתמשכים בתחום ההטבות הסוציאליות, בד בבד עם העלאת שכר המינימום. בוצע גידול של 3% ב-Revenu minimum d'insertion והובטחו שתי העלאות בהכנסת המינימום ב-1998, אשר תוארכו לשנה קודם לכן, בעוד שההוצאה על שירותי בריאות וחינוך הוגדלה. הוצג חוק שוויון אשר חייב את כל המפלגות להציב מספר זהה של נשים וגברים כמועמדים בבחירות הארציות. מיד לאחר תחילת כהונתו של ז'וספן הוצא צו אשר הגדיל את המענק ששולם להורים בתחילת שנת לימודים מ-420 ל-1600 פרנק צרפתי, למשקי בית עם הכנסה חודשית של פחות מ-11,600 פרנק צרפתי. בחודשים מרץ וספטמבר 2000 הונהגו קיצוצים במס הכנסה אשר העדיפו באופן לא פרופורציונלי אנשים בעלי הכנסה נמוכה או נטולי הכנסה.
ב-2002 הוצגה "פרמיית תעסוקה", בדומה לנקודות זיכוי ממס בבריטניה ובארצות הברית, פרמיה אשר סיפקה סבסוד מדינה לעובדים בעלי שכר נמוך. בתוך מספר שנים נהנו מתוכנית זו שמונה מיליון בני אדם. הוקצבו כספים לשיפוץ דיור ציבורי, בעוד שתוכניות חיסכון פנסיוניות הורחבו כך שיכסו עסקים קטנים או בינוניים. ממשלת ז'וספן גם אִפשרה לחברות קטנות או בינוניות להקים במשותף סוג זה של קרנות. הוקמה קרן הון של המדינה לפיקוח על ביטוח זקנה, אשר יצרה כיסוי הון שולי ונועדה להגן על רמות הפנסיה מסיכונים פיננסיים בשוק. הופחתו ההפרשות הסוציאליות לעובדים בעלי הכנסה נמוכה ובוצעה עלייה של 5% ב-Revenu minimum d'insertion. כמו כן יצאה לפועל רפורמה בתחום זכויות נשים ולידות אלמוניות. הוצאו לפועל מספר רפורמות חינוכיות פרוגרסיביות על ידי ז'וספן ושריו: אלה כללו השקה מחדש של אזורי עדיפות חינוכיים, הקמת תוכנית "התיירות והנכים", יישום מתן קדימות להוראת שפה בבתי ספר יסודיים, ייסודה של תוכנית "Plan Handiscole" לחינוך ילדים ובני נוער נכים ושילובם בחיים בבית הספר, הקמת תוכנית לאומית לשיעורי עזר בבית התלמיד, הנהגת חינוך מקומי וחוזי חינוך לאזרחות.
יושמו גם מגוון רחב של תוכניות מדיניות שהילד במרכזן; אלו כללו את כניסת מקצוע האזרחות כלימודי חובה בבתי הספר התיכוניים, הכנסת תמיכה כספית לתמיכה במחלת הילד, תמיכה בחינוך מיוחד (הורים לילדים נכים), חוק נגד פורנוגרפיה פדופילית, ייסוד תוכנית לאספקת ארוחות צהריים לתלמידים, התנעת "יוזמת תושבים" המיועדת ללמד ילדים כיצד לחיות יחד, השקת מסע פרסום נגד "טרטור" של ילדים, יצירת תוכניות למעורבות של הורים בבתי הספר, יחד עם קמפיינים לאומיים של בחירת הורים לנציגים, העברת חוק שנועד לשמור על זכויות ילדים וקמפיין נגד אלימות בבתי הספר, חוק נגד זנות של קטינים, מתן אמצעים עונשיים ללקוחות, הקמת עמותת "Childhood and the Media" נגד אלימות באמצעי התקשורת ויצירת 40,000 מקומות חדשים לטיפול בילדים.
ב-1999 נחקק חוק אשר סיפק גישה חוקית לטיפול פליאטיבי ולפיתוחו של טיפול פליאטיבי, "המאפשר חופש משפטי לתמיכה בבן משפחה בשלב האחרון של מחלה סופנית".
"חוק הסולידריות וההתחדשות העירונית" ((The Solidarity and Urban Renewal Law (2000) דרש כי לפחות 20% ממלאי הדירות בכל רשות עירונית בת מעל ל-3,500 תושבים, צריכים להיות מורכבים מדיור ציבורי. הוצגה קצבת דיור משופרת לצד חוזים קבועים ארוכים יותר.
בנובמבר 2000 חוקקה ממשלת ז'וספן חוק המחייב שוויון מיני במקומות העבודה, כולל סעיף המבטל את האיסור על עבודת לילה לנשים, אשר נחקק במטרה לעמוד בדרישות של האיחוד האירופי בנושא שוויון בין המינים. סעיף זה של החוק עורר התנגדות עזה של חוגים פוליטיים ואיגודי מסחר, על אף העובדה שהיו פטורים רבים מאיסור זה. חוק "המודרניזציה החברתית" כלל הוראות הקשורות לעבודה, כגון אמצעים למאבק ב"הטרדה מוסרית" (בריונות) בעבודה, אמצעים להילחם בתעסוקה הנתונה תחת סיכון (באמצעות הגבלות על חוזים לזמן קצוב) והכרה משופרת בכישורים ובניסיון מקצועיים. החוק גם הכיל מגוון רחב של הוראות בנושא יחסי עבודה, כגון דרישה להתכנס למשא ומתן על אודות קיומו של שבוע עבודה בן 35 שעות, קודם לכל תוכנית פיטורים, מתן סמכויות משופרות למועצות עובדים, תרומה להתחדשות של אתרים סגורים על ידי חברות עם כוח עבודה של מעל ל-1,000 עובדים, פריסה של תשעה חודשי חופשה לעובדים מיותרים, והכפלה של פיצויי הפיטורים המינימליים.
הועבר חוק על "תקנות כלכליות חדשות", שנועד להוסיף היבט מוסרי לנהלים כספיים, להבהיר כללי תחרות, שיפור הדיאלוג החברתי ואכיפת זכויותיהם של הצרכנים". במונחים של יחסי עבודה, החוק החדש חיזק במידה מסוימת את סמכויותיהן של מועצות עובדים בעת השתלטויות, מיזוגים וחילופי מניות מוצעים.
הוצגו בנוסף הטבות לילדים פצועים קשה או חולים, כמו גם הטבות שמטרתן לעודד נשים להיכנס מחדש לשוק העבודה.
ממשלת ז'וספן גם הקימה (במסגרת מדיניות שמטרתה שיפור הכיסוי למחלות תעשייתיות) קרן פיצויים לנפגעי אזבסט, והרחיבה את הזכות למקלט מדיני. בוצעה חנינה מותנית למהגרים בלתי חוקיים וכתוצאה ממנה הוצעו מגורים חוקיים ל-75,000 מהגרים כאלו.
ב-1998 חוזקו הצעדים שכוונו לשילובם מחדש בשוק התעסוקה של אנשים המובטלים במשך פרק זמן ממושך. באותה השנה הוקמו קבוצות חירום, בתיאום הנציגים המקומיים הבכירים בממשלה ברמת המחוז, במטרה לבחון תשלומים אישיים לאלו הנמנים עם הנזקקים ביותר.
בוצעה בדיקה של סולמות הסיוע בדיור, והוצג חוק בנוגע לשוויון בין המינים במקום העבודה. חקיקה זו הסירה את האיסור על עבודת לילה לנשים והציגה את התקנות החדשות לסוג זה של עבודה, עם כיסוי לכל העובדים. הועבר חוק מימון ביטוח לאומי לשנת 2002 בו, בין היתר, הוצגה עלייה כללית בפנסיה, וחופשת אבהות מוגדלת, משלושה ל-11 ימים.
הוסרו חלק מהחסמים המבניים לתעסוקה, בכך שנעשה קל יותר לשלב בין הכנסות מתעסוקה להעברות חברתיות. הכנסות הון חויבו במס גדול יותר, בזמן שהוכנסו צעדים שונים לטובת שכבות חברתיות נמוכות, מה ששיפר את כוח הקנייה שלהן. המועסקים היו הנהנים היחידים מתשלומי רווחה מונמכים. הועלו הטבות הרווחה, חוזקה הפרוגרסיביות במס ההכנסה, עם קיצוצי מס שמהם נהנו קבוצות חלשות, יותר מאשר קבוצות חזקות יותר. סעיפי ההכנסה הנמוכה של האוכלוסייה קיבלו תמיכה ממוקדת וכמעט כל אמצעי המס שהונהגו על ידי ממשלת ז'וספן, נועדו להגביר את הביקושים ולהקטין את אי השוויון. בין 1997 ל-2002, כוח הקנייה כשיעור מהכנסות משק הבית, גדל בשיעור של 16%, העלייה החמש-שנתית הגדולה ביותר בפרק זמן של עשרים השנים שקדמו לכך. בנוסף, ההוצאה הממשלתית גדלה ב-8.9% בין השנים 1997 ל-2002. בסך הכל, המדיניות החברתית והכלכלית שיושמה על ידי ממשלת ז'וספן, סייעה לצמצם פערים חברתיים וכלכליים, כשאי השוויון בהכנסות צנח בין השנים 1997 ל-2001, במונחים של מדד ג'יני.
בתחום היחסים הבינלאומיים, ז'וספן בעיקר הקפיד להתרחק מהתערבות בתחום מדיניות חוץ בתקופתו כראש ממשלה. עם זאת, בשנת 2000, גינה ז'וספן את "פעולות הטרור נגד אוכלוסייה אזרחית וחיילים ישראלים" של החזבאללה, עמדה פרו-ישראלית משמעותית במידה ניכרת מזו של הנשיא שיראק. ב-26 בפברואר, בעת ביקורו של ז'וספן באוניברסיטת ביר זית, הושלכו אבנים לעברו על ידי סטודנטים פלסטינים, אירוע שהסתיים בכך שז'וספן נפצע באורח קל, כשסבל מחתך מדמם בחלק האחורי של ראשו ומשברים בידיו.
ז'וספן התמודד במסע הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2002. בשלבים המוקדמים נראה כאילו ז'וספן נהנה ממומנטום, אולם לאחר מכן התברר כי הקמפיין מתמקד בסוגיות של חוק וסדר שבהן, כך נטען, הממשלה לא השיגה תוצאות משכנעות; הדבר עלה בקנה אחד עם דגש חזק של אמצעי התקשורת אודות מספר מקרי פשע מבישים. על ראש הממשלה נמתחה גם ביקורת חריפה מצד השמאל הקיצוני ביחס למדיניותו הכלכלית המתונה אשר, לטענת המבקרים, לא הייתה שונה במידה ניכרת מזו של ממשלת הימין בהעדיפה את העסקים ואת השוק החופשי. בבחירות התמודדו גם מועמדים רבים של מפלגות השמאל, אשר נגסו בתמיכה בז'וספן. כתוצאה מכך סיים ז'וספן במקום השלישי לאחר שיראק ומנהיג הימין הקיצוני ז'אן-מארי לה פן, תוצאה שמנעה מז'וספן להעפיל לסיבוב השני של הבחירות.
בעקבות תבוסתו באפריל 2002 החליט ז'וספן להכריז מיד על פרישתו מפוליטיקה, והתפטר מתפקידו כראש ממשלה. הוא השמיע לאחר מכן תגובות אפיזודיות בעניינים פוליטיים עכשוויים; כך למשל הצהיר על התנגדותו לנישואים חד-מיניים. בשנת 2005 חזר לזירה הפוליטית הלאומית בקמפיין לטובת החוקה האירופית המוצעת.
בשנת 2006 הודיע ז'וספן כי הוא "זמין" להיות המועמד הסוציאליסטי לנשיאות בשנת 2007. כאשר סגולן רויאל הפכה לכוח עולה בסקרים חזר בו ז'וספן ממועמדותו, על מנת שלא "לחלק את המפלגה".
השתייכות טרוצקיסטית
ב-5 ביוני 2001 התוודה ז'וספן בפני הפרלמנט שהוא שמר על קשרים עם קבוצה טרוצקיסטית "בשנות ה-60" ואף שמר על קשר עם מפלגתו של פייר למבר, ה-Internationalist Communist Organisation לאחר כניסתו למפלגה הסוציאליסטית ב-1971.
נשיאותו של הולנד
ב-14 ביולי 2012 הודיע נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי ז'וספן יעמוד בראש ועדה אודות דאונטולוגיה ואתיקה בחיים הפוליטיים בצרפת. ועדה זו ספגה ביקורת על היותה דומה מדי לוועדה של אדואר בלאדור באותו נושא, אשר נוצרה ב-2007 על ידי הנשיא ניקולא סרקוזי.
ליטין
ליטין (באוקראינית: Літин; בפולנית: Lityn) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ליטין נזכרת לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1566 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי ליטין
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-4,000 יהודים, כמחצית מתושביה. במאי 1919 נערך ביהודי העיירה פוגרום, בו נרצחו כ-180 יהודים. גם בשנים הבאות ידעו יהודי העיירה מקרי רצח ואונס המוניים. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים וההונגרים, ואלו החלו להתעמר ביהודיה, בסיוע אוקראינים מקומיים. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר והגבלות על סחר במזון. בד בבד רצחו הגרמנים עשרות גברים יהודים בעיירה שלא היו כשירים לעבודות כפייה.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה במחנה צבאי סמוך, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ושם נרצחו בירי כ-2,000 מהם. כ-300 יהודים בעלי מקצועות ובני משפחותיהם שהושארו בחיים רוכזו בגטו קטן בעיירה, בו הוצאו להורג תוך זמן קצר כמאה יהודים, ובמקביל הגיעו אליו יהודים נוספים. ב-11 ביוני 1942 רצחו הגרמנים והאוקראינים 167 ילדים, קשישים ונשים מהגטו. ב-13 בספטמבר 1943 רצחו הגרמנים את כ-130 היהודים שנותרו בגטו.
ולדימיר ואסיוטין
ולדימיר ולדימירוביץ' ואסיוטין (ברוסית: Владимир Владимирович Васютин; ) היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
קורות חיים
ולדימיר ואסיוטין נולד בחרקיב, אוקראינה הסובייטית. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטה צבאית, וסיים אותה עם תואר מהנדס-טייס. לאחר סיום הלימודים הוא המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1976 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. במהלך השנים הוא היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנים 1985 שוגר לחלל בחללית סויוז T-14 לצד גאורגי גרצ'קו ואלכסנדר וולקוב. הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והיו מתוכננים לשהות בה חצי שנה. בתחילת אוקטובר גילה ואסיוטין לצוות שיש לו כאבים, אך רק בסוף החודש הוחלט לדווח על כך לצוות קרקע. לאחר קבלת ייעוץ רפואי הוחלט להחזיר את ואסיוטין לכדור הארץ לאחר 64 ימים בחלל. בדיקות רפואיות גילו שואסיוטין חולה כבר 4 שנים, אך לא דיווח על כך לרופאים, וזאת בניגוד להנחיות ברורות בנושא. הוחלט להדיח את ואסיוטין מיחידת הקוסמונאוטים, ולהדק בדיקות רפואיות לפני הטיסה.
בשנים 1987 סיים ואסיוטין אקדמיה צבאית, ובשנת 1995 סיים עבודת הדוקטורט. הוא עבד מספר שנים במערך הכנת הקצינים עד שיצא לגמלאות. ואסיוטין היה נשוי ונולדו לו שני ילדים.
בשנת 2002 הוא נפטר מסרטן. נקבר בכפר מונינו במחוז מוסקבה.
מארק הופוס
מארק אלן הופוס (באנגלית: Mark Allan Hoppus; נולד ב-15 במרץ 1972) הוא מוזיקאי אמריקאי. סולן ובסיסט להקת הפופ פאנק בלינק-182 ולשעבר זמר ובסיסט בלהקת הפאנק רוק +44.
שנות נעוריו
הופוס נולד בעיר רידג'קרסט שבקליפורניה, אך כבר בגיל צעיר עבר עם אביו לוושינגטון עקב הגירושין של הוריו. בגיל 15 קיבל מארק את גיטרת הבס הראשונה שלו מאביו. מארק ניגן ושר בלהקה Pier 69, שהתמקדה בגרסאות כיסוי לשירים של הלהקה The Cure. בשנת 1988 ניגן בלהקה בשם The Attic Children. כשסיים את לימודיו בתיכון, עבר לסן דייגו על מנת להמשיך את לימודיו בקולג', ושם גרה אחותו אן. היא הכירה לו את טום דה-לונג', שהיה ידידה באותה תקופה, ולעיתים תכופות התלונן על כך שהוא רוצה להקה. מארק בא בהתחלה לביתו של טום, שם נאמר לו שטום בסקייט פארק ושם הוא פגש את טום לראשונה. מארק רצה להרשים את טום אז הוא טיפס על מנורת רחוב, קפץ וסדק את שני הקרסוליים והעקבים, והיה זקוק לקביים במשך שלושה שבועות.
בלינק-182
הופוס ודה-לונג', עם חברם המתופף סקוט ריינור, החליטו להקים להקה בשנת 1992. הלהקה הוקמה תחת השם Duck Tape עד ההופעה השלישית שלהם, כאשר דה-לונג' אמר שהוא אוהב שם אחר - "בלינק" (מצמוץ, באנגלית). באותה תקופה הופוס למד בקולג' בשאיפה להיות מורה לספרות בתיכון, והחל לעבוד בחנות תקליטים. הופס ידע שהלהקה תופיע הרבה בסופי שבוע אז הוא אמר לבוס שלו בחנות שהוא צריך חופשות קבועות בסופי שבוע. בשנת 1996, כשלוח הזמנים של סיבובי ההופעות החל להיות עמוס יותר הוא התפטר מעבודתו.
אולם, 8 שנים ו3 אלבומים מאוחר יותר (22 בפברואר 2005) בלינק-182 התפרקו. בראיון שנערך עמו לאחר הפירוק, הוציא מארק הופוס את "הכביסה המלוכלכת" מאחורי סיפור הפירוק של הלהקה המצליחה וחשף מערכת יחסים שהלכה והידרדה בין טום דה-לונג' לבין שני חברי הלהקה האחרים וסיפר כי דה-לונג' רצה זמן עם משפחתו.
לאחר פירוק הלהקה, הקימו הופוס וטראוויס בארקר את להקת +44 יחד עם שיין גאלאגר וקריג פיירבאוג. האלבום הראשון שלהם יצא ב-14 בנובמבר 2006.
הופוס התחתן עם חברתו סקיי אברלי ב-2 בדצמבר 2000. בנם, ג'אק הופוס, נולד ב-5 באוגוסט 2002. הופוס גר בבוורלי הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה. בביתו יש אולפן הקלטות בו הקליטה להקתו +44 את אלבומם.
4 שנים לאחר מכן בשנת 2009 בלינק-182 הכריזו על במת טקס גראמי שהם חוזרים להיות כלהקה.
ב-29 בספטמבר 2021 צייץ הופוס שהוא החלים מהסרטן ויעבור בדיקה כל 6 חודשים על מנת לוודא שהוא נקי מהמחלה.
פרויקטים נוספים
הופוס ניגן בס בשיר "Sonny" מתוך האלבום "Sticks and Stones" של ניו פאונד גלורי.
הופוס השתתף בשיר "Wrecking Hotel Rooms" מתוך האלבום Panic של להקת MxPx, ובשיר Empire מהפסקול של The Passion of the Christ.
בנוסף הוא השתתף בשיר I'd Do Anything של להקת סימפל פלאן ובקליפ, ובשיר "Paper Doll" של הראפר האלקטרוני ריני ריני.
הופוס הפיק את האלבום "Commit This to Memory" של להקת "Motion City Soundtrack". בנוסף הוא הפיק מספר שירים באלבום Decomposer של להקת The Matches יחד עם ניק הקסיום מ-311.
חברות
למארק הופס ולטום דלונג היו שתי חברות שניהלו יחד והן היו ATTICUS ו-Macbeth Footwear. לאחר ראיון שנערך לא מזמן עם מארק, הוא אמר שהוא פרש מן החברות האלה וכיום יש לו חברה משותפת אחת עם טראוויס ששמה הוא Famous Stars and Straps.
HiMyNameIsMark
HiMyNameIsMark הוא פודקאסט + בלוג שמארק מנהל באתר himynameismark.com. כל מספר שבועות יוצא פודקאסט חדש והוא כולל שירים וראיונות עם כל מיני להקות חדשות. בשנת 2005 מארק זכה בתחרות ה"פודקאסט הטוב ביותר".
אנטילופה איילית
תיאור
האנטילופה האיילית מתאפיינת בפרווה צמרירית עבה וצבעה אפור בהיר כשהגחון לבן. הרגליים והראש נוטים להיות בצבע חום בהיר, והחלק הקדמי של הרגליים כהה יותר. זנבם קצר ורחב כזנב האייל, האף והעיניים גדולים ושחורים, עיגולים לבנים מסביב לעיניים והשפתיים, האוזניים ארוכות ודקות, ובדרך כלל זקופות. לזכרים בלבד יש זוג קרניים ישרות דקות וחדות. מיקומם הוא מעל העיניים, ואורכם הוא כ-20 עד 29 סנטימטר. גובהם בכתפיים: 125-105 ס"מ, אורך ראשם וגופם: 80-70 ס"מ, אורך זנבם: 20-10 ס"מ, ומשקלם: 30-18 ק"ג. צבאי סוף ההרים דומים מאוד לאנטילופה האיילית, ונמצאים באותו בית הגידול, אם כי אוזניהם קצרות בהרבה, וקרניהם מתעקלות מעט קדימה.