cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענת לב-אדלר
ביוגרפיה
את דרכה העיתונאית החלה ב"העיר" ולימים ערכה את שבועון הנוער "ראש 1" מבית "ידיעות אחרונות". משנת 1997 עורכת בכירה של תחום הלייף סטייל ב"ידיעות אחרונות", במוסף "24 שעות", לצד כתיבת מאמרים במוספי העיתון.
במשך שנים הייתה בעלת הטור "סודות של אמהות עובדות" באתר ynet. בעבר, כתבה את הבלוג "ענתי אייג'ינג" שהמתפרסם באתר הלייף סטייל Xnet מבית "ידיעות אחרונות" ועסק בסוגיות מחייהן של נשים ואמהות עובדות.
הייתה שותפה לכתיבת "שיגעון הסודוקו" ו"שיגעון הקאקורו", יחד עם החידונאי ומחבר התשבצים דקל בנו. בעבר אף עסקה בכתיבת תוכן ושעשועונים לטלוויזיה.
ספרים
הרומן "כותבת ומוחקת אהבה" ראה אור באוגוסט 2013 והופיע ברשימות רבי המכר במשך כ-15 שבועות. בפברואר 2015 זכה למעמד של "ספר פלטינה" על מכירה של למעלה מ-40 אלף עותקים.
בעקבות הצלחת הרומן מקיימת ענת לב-אדלר מפגשים והרצאות במסגרות שונות, בנוסף לסדנאות בתחומי הלייף סטייל השונים (נשים ויין, ניהול זמן, מזל ושפע וכיוצא בזה).
הרומן השני "אישה בעונת מעבר" יצא בשנת 2021, נמכר ביותר מ-20 אלף עותקים וזכה באות ספר הזהב, זכה בביקורות משבחות מאוד והוכתר ה"תנ"ך של הנשים בגיל המעבר" בעקבותיו נולדו הרצאות בכל הארץ וכן הפאנל "תגבירו את המזגן אני בוערת" שמביא את סוגיות גיל המעבר לנשים בגילאי אמצע החיים בכל הארץ.
ספר הילדים "עוגיות התמרים של ננה ג'ולייט" ראה אור בשנת 2023, זכה לביקורות משבחות ולאהדת הקהל.
עוד מספריה שראו אור בהוצאת "ידיעות ספרים":
Todas las Palabras
Todas las Palabras (בעברית: כל המילים) הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שבוצע על ידי הזמרת הספרדית מרתה גומז. השיר יצא לאור ב-19 באפריל 2009, כסינגל השישי מתוך האלבום "בין קירות ביתי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הגיע למקום ה-6 במצעד השבועי של מדיה פורסט, ובמצעד השבועי של רדיו חיפה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מרתה גומז והולחן על ידי עידן רייכל. השיר הוא מעין בלדת מוזיקת עולם, אשר מושרת בשפה הספרדית. בשיר שלושה בתים, וביניהם רפרן.
באלבום "בין קירות ביתי", השתתפה מבצעת וכותבת השיר מרתה גומז גם בשיר "Cada Día".
הצלחה
השיר הגיע למקום ה-30 במצעד השנתי של תחנת הרדיו גלגלצ. כמו כן, השיר צבר למעלה מ-900,000 צפיות באתר יוטיוב, והושמע כמיליון פעמים ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי הגדיר את השיר כ-"ניקיון של ביצוע ויופי ראשוני".
מנהרת בסיס הגוטהארד
מנהרת בסיס הגוטהארד או מנהרת בסיס סן גוטארדו (בגרמנית: Gotthard-Basistunnel, באיטלקית: Galleria di base del San Gottardo) היא מנהרת רכבת העוברת מתחת לרכס הרי האלפים שבשווייץ. אורכה של המנהרה 57 ק"מ, ואורכם הכולל של המנהרות, המעברים ומנהרות המשנה 151.84 ק"מ. המנהרה נחשבת למנהרה הארוכה ביותר בעולם.
ההחלטה על בניית המנהרה התקבלה במשאל עם שנערך בשווייץ בשנת 1992 ואשר זכה ל-64% מקולות המצביעים במשאל. עבודות הקמת המנהרה החלו בשנת 1996 וחציבת המנהרות הסתיימה ב-15 באוקטובר 2010.
נקודות המוצא של המנהרה הן בסמוך לכפר ארסטפלד, בקנטון אורי, והכפר בודיו בקנטון טיצ'ינו. המנהרה נפתחה לתנועת אזרחים ב-11 בדצמבר 2016. פתיחת המנהרה אפשרה לקצר את זמן הנסיעה בין ציריך למילאנו בכשעה - מכשלוש שעות וחצי לשעתיים וחצי.
רקע
מעבר סנקט גוטהארד (מעבר סן גוטארדו) הוא אחד המעברים העיקריים בהרי האלפים באמצעותם ניתן לחצות את רכס ההרים מצפון לדרום.
מנהרת בסיס הגוטהארד תוכננה על מנת לאפשר לרכבות שמשקלן עד 4,000 טונות לנוע במנהרה. מטרת כריית המנהרה, כפי שבאה לידי ביטוי ב"חוק מעבר התנועה" שנחקק בשווייץ באוקטובר 1999, להעביר את תנועת המשאיות החוצה את המדינה באמצעות מנהרות רכבת עליהן יועמסו המשאיות. המנהרה מאפשרת לרכבות אלה לנוע במהירות של 250 קמ"ש, ואף הסתיימה בהצלחה בדיקת תנועה ב-275 קמ"ש.
הקמת המנהרה
המנהרה הוקמה על ידי חברת אלפטרנזיט גוטהארד (AlpTransit Gotthard AG), חברת בת בבעלות מלאה של חברת מסילות הברזל הפדרלית השווייצרית.
חציבת המנהרה החלה מארבע נקודות מוצא בו-זמנית (נקודה חמישית נוספה מאוחר יותר) - ארסטפלד, אמסטג, סדרון, פיידו ובודיו, וזאת על מנת לקצר את משך החציבה. שתי מנהרות הרכבת נחצבו זו לצד זו. נקודות אוורור וציוד טכני ממוקמות בסדרון ובפיידו.
חציבת פירי הגישה החלה בשנת 1993 וההכנות לחציבת המנהרה החלו בשנת 1996. חציבת המנהרה עצמה החלה בשנת 2003 והסתיימה ב־16 באוקטובר 2010. סיום עבודות הנחת המסילות ובניית מנהרות הגישה, הפירים, והציוד הנדרש להפעלת המנהרות הסתיים ב־31 באוקטובר 2014. תנועה של רכבות החלה כבר ב-1 באוקטובר 2015, אך פתיחתה הרשמית של המנהרה אירעה ב־1 ביוני 2016, ותנועת נוסעים סדירה ב־11 בדצמבר באותה שנה. עלותה הכוללת של המנהרה הגיעה ל-9.560 מיליארד פרנק שווייצרי. במהלך החציבה הופעלו ארבע מכונות חציבה - שתיים נעו דרומה מארסטפלד לסרדון, ושתים נעו צפונה מביודיו לפיידו ומשם לסרדון. אורכן של מכונות החציבה מהדגם הארוך יותר היה 430 מטרים (כולל כל הציוד הנלווה מאחור), במשקל כולל של כ- 3,000 טונות, כאשר כל מכונה חצבה כ-25 מטרים מדי יום. במהלך חציבת המנהרה הוצאו ממנה 26,500,000 טונות אדמה וסלעים (13,300,000 מ"ק אדמה וסלעים - כמות השקולה 5 פעמים לפירמידה הגדולה של גיזה).
9 עובדים נהרגו בתאונות במהלך חציבת המנהרה.
תיאור המנהרה
אורכה של המנהרה המערבית 56.978 ק"מ ואורכה של המנהרה המזרחית 57.091 ק"מ. אורכם הכולל של המנהרות והפירים - 151.84 ק"מ. קוטר כל אחת ממנהרות הרכבת נע בין 8.8 ל-9.5 מטרים. אחת ל-325 מטרים מקשרת מנהרת שירות את שתי מנהרות הרכבת המקבילות.
במנהרה עוברים מדי יום כ 9,600 נוסעים, ומתוכננות לנוע בה מדי יום כ-300 רכבות, רובן רכבות משא.
תל סחר
תֵּל סחר הידוע גם בשם תֵּל מְגָדִים (בערבית: תַל קַרְעַה) הוא תל עתיק הנמצא בין חיפה לעתלית, בסמוך למושב מגדים בפינתו הדרומית-מערבית של המושב, שני ק"מ צפונית לעתלית. במקום נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות בשנים 1967 - 1969 (בראשות מגן ברושי ועוזרו, נדב נאמן ובהשתתפות משלחת מבוסטון קולג') שבראשה עמד דוד ניימן, כחפירות הצלה לפני סלילת כביש 2 ובשנת 1994 כאשר העתיקו את מסילת הרכבת לתוואי העובר על גבי התל.
השערת החוקרים היא שתל סחר היא העיר הפניקית קֵרְתָּה ולפי אחת הסברות היא גם אותה קרתה, עיר הלויים שהייתה ממוקמת בנחלת שבט זבולון, כפי שכתוב:. קרתה מוזכרת גם בכתביו של הנוסע מבורדו משנת 333, שם הוא מכנה אותה בשם "מוטציו קרתה".
היישוב הקדום ביותר הוקם ככל הנראה במקום עוד בתקופה הכלכוליתית, על כך מלמדים מספר ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו, אולם מרבית הממצאים תוארכו לתקופת הברונזה הקדומה ממנה נתגלו מספר שכבות ארכאולוגיות של היישוב. בנוסף, נחשפו מספר ממצאים התומכים בקיומו של יישוב פיניקי במקום: מערכת ביצורים הכוללת חומה וכלי חרס האופייניים לתרבות הפיניקית.
היישוב במקום התקיים ברצף מהתקופה הכלכוליתית ועד לתקופה הרומית והביזנטית, שכן נחשפו מספר שכבות של יישוב מהתקופה הפרסית ומבנה בודד המתוארך לתקופה הביזנטית בארץ ישראל ששימש לדעת החוקרים בתור פונדק דרכים.
בין הממצאים הרבים באתר נמצאו עדויות לכלי יבוא רבים אשר הובאו לאתר הן בתקופת הברונזה והן בתקופה הפרסית, נמצאו מספר רב של כלי חרס אשר יובאו מקפריסין בתקופת תל סחר הפיניקית. בשל קרבתו של האתר לחוף הים, נראה כי יושביו עסקו בין השאר במסחר ימי.
מדרום לתל יש שרידי מבנה וחציבות ברכס הכורכר. נמצאו במקום אבני צור מהתקופה האפיפלאוליתית (צייד ולקט) עד לתקופה הכנענית, וחרסים מן התקופות הפרסית והביזנטית.
מצפון לתל קיים אתר ובו תלוליות עפר בהן נחשפו שרידי בנייה וספלולים חצובים בסלע. נמצאו כלי צור וחרסים מן התקופות הכלכוליתית, תקופת הברונזה הקדומה והתקופה הפרסית.
גוסטב פלובר
גוסטב פְלוֹבֵּר (בצרפתית: Gustave Flaubert; 12 בדצמבר 1821 – 8 במאי 1880) היה סופר צרפתי.
חייו
ליוון ומצרים הייתה השפעה עמוקה על דמיונו של פלובר בעוד ירושלים חילצה מעטו רק התרשמויות של צחנה, כיעור וגועל. עם שובו מהמזרח ב-1850 החל לכתוב את "מאדאם בוברי". כתיבת הרומן המפורסם ארכה כשש שנים. ב-1857 פורסם "מאדאם בובארי", בחלקים, ב"רוויו דה פאריז". הממשלה תבעה את הסופר ואת המוציא לאור על פריצות, אך שניהם זוכו, והספר הפך לפופולרי.
ב-1858 החל פלובר בכתיבת הרומן ההיסטורי "שלמבו", אותו סיים רק ב-1862. הרומן עוסק במרד שכירי החרב כנגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס. בשנים 1862–1869 כתב את "החינוך הסנטימנטלי". ברומן זה השתמש פלובר בזכרונות רבים מילדותו.
בשנת 1870 החל לסבול ממחלת עצבים. ב-1872 מתה עליו אמו, ומקורותיו הכספיים הדלדלו. אחייניתו, מאדאם קומונוויל, שמרה עליו. הוא קיים חברות קרובה עם ז'ורז' סאנד, שאיתה ניהל התכתבות בעלת עניין אמנותי רב, ולעיתים התראה עם חבריו הפריזאים – אלפונס דודה, טורגנייב, ז'יל ואדמון דה גונקור, ואמיל זולא. זולא סיפר על פגישתו עם פלובר: "מצאתי זקן אימתני, בעל נפש פרדוקסלית, רומנטיקן ללא תקנה, שבמשך שעות המם אותי במבול של תאוריות משונות. חזרתי הביתה בערב, חולה, הרוס, נבוך, אומר בלבי שפלובר האיש נחות מפלובר הסופר".
שנותיו האחרונות היו עצובות ובודדות; לידידתו סאנד הוא כתב: "ההתרופפות שלי נובעת אל נכון מאיזו סיבה נסתרת. אני חש עצמי זקן, בלה, מיואש מהכל. האחרים משעממים אותי כשם שאני משעמם את עצמי. ובכל זאת אני עובד, אלא שבלי התלהבות, כמו נידון לעבודת פרך".
הוא השלים את "פיתויו של אנטוניוס הקדוש" ב-1874. באותה שנה הוא נחל אכזבה בשל כישלון הדרמה שלו, "המועמד". ב-1877 פרסם פלובר ספר הכולל שלושה סיפורים, "לב תמים", "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" ו"הורודיה". עד מותו עסק בכתיבת סאטירה ארוכה על חוסר התוחלת שבידע האנושי, שאותה לא השלים, אך לאחר מותו, בשנת 1881, פורסמה היצירה בשם "בּוּבאר ופקושה".
פליבר היה אנטי-נטליסט, הוא שנא את בני האדם השייכים להמון, את הרגליהם, את חוסר האינטליגנציה שלהם ואת חוסר ההבנה שהם מפגינים כלפי יופי.
יצירתו
מקובל כיום כי היה אחד מהסופרים הגדולים ביותר שידעה צרפת, וגדולתו מתבססת בעיקר על הכוח יוצא הדופן והדיוק של סגנונו. פלובר מדייק תמיד, ולעולם לא מדבר בצורה מופשטת או לא ברורה, יותר מכל סופר אירופאי אחר. הוא מעולם לא הרשה לביטוי שכמעט ביטא את מה שרצה להישאר על הנייר, אלא תמיד חיפש את המושלם ביותר. הוא מהווה תערובת, כמעט בחלקים שווים, של רומנטיקן וריאליסט, ולכן סגנונו היה לעזר רב לסופרים משתי אסכולות אלה. הדיוק המושלם שלו מתבלט בעיקר בדיוקנאות שהוא משרטט ברומנים העיקריים שלו. האופן שבו פרסומו הולך וגדל מאז מותו, הוא פרשה מעניינת בהיסטוריה ספרותית.
מורכבות אישיותו תרמו רבות לצורות המעניינות ביצירתו של פלובר. הוא עבד בבדידות מזהירה, ולפעמים עבד שבוע שלם על דף אחד, לעולם אינו מרוצה ממה שכתב, מחפש בצורה נואשת את הביטוי הטוב ביותר, את התיאור הקולע ביותר. לא ניתן לומר שיגעו היה לשווא. מכתביו הפרטיים מראים כי היה אדם המתנסח היטב ובקלות; הוא הצליח להשיג את השלמות המיוחדת לו רק על ידי עבודה רבה. אחד מהמבקרים החריפים ביותר שלו מודה כי ניתן להחשיב כל עמוד שכתב פלובר כמודל לסגנון ספרותי.
הפרסום של "מאדאם בוברי" ב-1857 היה מלווה יותר בסקנדל מאשר בהערכה; רק לאחר זמן הוכרה כאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית. בשעת מותו היה מפורסם כריאליסט. ככזה, הייתה לפלובר השפעה מכרעת על אדמונד דה גונקור, אלפונס דודה וזולה. אך גם לאחר ירידת קרנה של האסכולה הריאליסטית, היוקרה של פלובר לא פחתה, והוכרו פנים אחרים של גאוניותו, כגון ראייתו החודרת. פלובר הוא סופר שאהוד על סופרים אחרים ולא רק על הקוראים, מכיוון שאמנות הכתיבה, החיפוש המתמיד אחר הדיוק המושלם, הייתה תמיד נר לרגליו.
אפשר לומר שהוא הפך את הציניות לאומנות, כפי שאפשר לראות מאמירה זו מ-1846: "להיות טיפש, אנוכי ובריא הם שלושת התנאים לשמחה. אך אם הטיפשות חסרה, השאר חסרי תועלת". פעמים רבות ייחסו לו גם את המשפט: "Madame Bovary, c'est moi" (מאדאם בוברי היא אני) אך אין עדות לאמירה זו בכתביו, ואין היא גם מתאימה לדמותה של גיבורת הספר הידוע.
מהדורת כל כתביו (8 כרכים, 1885) הודפסה מכתבי היד המקוריים, וכללה, מלבד מה שהוזכר לעיל, עוד שני מחזות, ה"מועמד" ו"הארמון של אבורס". מהדורה אחרת (10 כרכים) יצאה לאור בין השנים 1873 – 1885. התכתבותו של פלובר עם ז'ורז' סנד פורסמה ב-1884, עם הקדמה של גי דה מופאסאן. כמעט כל אישיות ספרותית רצינית במאה העשרים כתבה עליו, וכן פילוסופים רבים.
מכתביו
פלובר הותיר אחריו כארבעת אלפים מכתבים, בהם קרא דרור לעטו ולמחשבותיו, בניגוד לדרך שבה ליטש כל מילה ומשפט ביצירתו הספרותית. במכתביו הוא מרבה לנתח את נפשו בגילוי לב וללא כל הנחות. לעיתים הוא חושף זעם ולעיתים הומור וציניות. זאת בניגוד לרצונו הידוע לטשטוש אישיותו של הסופר. מכיוון שרוב חייו התגורר בביתו בכפר שבנורמנדי, מיעט ליצור קשר פרונטלי עם מכריו וידידיו ועשה זאת באמצעות מכתביו. המכתבים חושפים איש בעל סתירות והפכים, כפי שהעיד על עצמו כבר בגיל 19. "אני אוהב בעת ובעונה אחת את המותרות, את השפע, את הפשטות, נשים ויין, בדידות וחברה, הסתגרות ומסעות, חורף וקיץ, שלג ושושנים, שלווה וסופה; אני אוהב לאהוב, אוהב לשנוא. יש בתוכי את כל הניגודים כל אבסורד, כל שטות".
מכתביו חשפו את אישיותו תאבת החיים והמגוונת. מאריו ורגס יוסה כתב עליהם: "אני מאמין שהמכתבים של פלובר הם הידיד הטוב ביותר לסופר מתחיל. הם חושפים כיצד כישרונו היה כיבוש סבלני, אטי ומפרך [...]. בתקופות שבהן התקשיתי ביותר בכתיבה, חזרתי שוב ושוב למכתבים של פלובר, והם תמיד היו לי תרופה משככת כאבים".
פאול האוסר
פאול "פאפא" האוסר (גרמנית: Paul "Papa" Hausser ;7 באוקטובר 1880 – 21 בדצמבר 1972) היה קצין בכיר בצבא הקיסרות הגרמנית, הגיע לדרגת גנרל-לויטננט ברייכסווהר. לאחר שפרש מצבא גרמניה הוא נהפך ל"אב" (ומכאן כינויו "פאפא") הוואפן אס אס והיה ממנהיגיו הבולטים. הוא נלחם הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, נפצע פעמיים בקרבות ואיבד את עינו בפציעה הראשונה. עם תום המלחמה היה חבר בתנועת HIAG שביקשה לשקם את תדמיתו ואת מעמדו החוקי של הוואפן אס אס.
קריירה מוקדמת
האוסר נולד בברנדנבורג למשפחת בכירים בצבא הפרוסי; אביו קורט האוסר היה מיור בצבא הקיסרות הגרמנית. פאול נכנס לשורות הצבא בשנת 1892 ומאז ועד שנת 1896 היה צוער בבית הספר לקצינים בקוסלין, ומשנת 1896 למד באקדמיה הצבאית בברלין אותה סיים בהצלחה בשנת 1899. ב-20 במרץ 1899 הוענקה לו דרגת לויטננט וניתן לו הפיקוד על חטיבת חיל הרגלים 155. ב-1 באוקטובר 1903, מונה לשליש הגדוד השני של החטיבה, תפקיד אותו ביצע במשך חמש שנים עד ל-1 באוקטובר 1908. בשל כישוריו הצבאיים הוא נשלח לאקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין באוקטובר 1908, סיים את הכשרתו ב-21 ביולי 1911. משנת 1912 ואילך, כולל תקופת מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת בתפקידי המטה הכללי, בשנת 1927 הגיע לדרגת אוברסט.
האוסר התחתן עם אליזבת' גררד (נולדה בשנת 1891) ב-9 באוגוסט 1908, לזוג נולדה בת אחת בשם פרידה (ילידת 1909) שהיגרה לאוסטריה בשנת 1954 לאחר שנישאה לגוסטב אדולף ויימן (יליד 1906) קצין בכיר באס-אס אף הוא.
שנות השלושים
האוסר קודם בסולם הדרגות לדרגת גנרל מיור ב-1 בפברואר 1931. פרש מהרייכסווהר ב-31 בינואר 1932 בדרגת גנרל-לויטננט. כגמלאי, הוא הצטרף לתנועה הימנית "קסדת הפלדה", נהפך לראש סניף התנועה בברנדבורג-ברלין בשנת 1933. תוך זמן קצרה התנועה אוחדה עם האס-אה, ועם נפילתו, אוחדה עם ארגון האס-אס. בנובמבר 1934 הוא הועבר לשורות הSS-Verfügungstruppe ("הפלוגות המערכתיות" של האס-אס). בשנת 1935 קיבל דרגת מפקח על בתי ספר של האס אס, ובשנת 1936 הוענקה לו דרגת בריגדפיהרר באס-אס (מקביל לתת-אלוף).
מלחמת העולם השנייה
האוסר שירת במערכה על פולין בשנת 1939 כתצפיתן יחד עם כוחות מעורבים של האס אס והורמאכט. באוקטובר 1939 החטיבה שהאוסר עמד בראשה נהפכה לחטיבת חיל רגלים ממוכנת. הוא הוביל את החטיבה, ששמה שונה בהמשך לדיוויזיית אס אס דאס רייך, לאורך המערכה על צרפת בשנת 1940 ובשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה. על שירותו המבצעי ברוסיה, האוסר עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל בשנת 1941 וצלב האבירים עם עלי אלון בשנת 1943 (בהמשך קיבל את הצלב עם עלי אלון וחרבות על פעולותיו בנורמנדי) נפצע קשה בקרב ואיבד את עינו.
לאחר שהחלים מפציעתו הוא פיקד על דיוויזיות האס-אס החדשות שהוקמו, ובניגוד להוראות מפורשות מהיטלר הוא הוציא את כוחותיו מחרקוב על מנת להימנע מכיתור. אך בהמשך הצליח לכבוש את העיר מחדש במרץ 1943. הוא פיקד על קורפוס הפאנצר של האס אס שכלל את דיוויזיות האס-אס הראשונה, השנייה והשלישית במהלך קרב קורסק. אחרי קרב קורסק, צורפו לפיקודו גם דיוויזיות האס התשיעית והעשירית, והוא נשלח לאיטליה, ולאחר מכן לצרפת, שם פיקד עליהם בשלבים הראשונים של המערכה בנורמנדי. לאחר מותו של פרידריך דולמן (מפקד הארמייה השביעית), האוסר קיבל את תפקידו.
במהלך הלחימה בקרב פאלז, האוסר נותר עם פקודיו עד לפציעתו (הוא נורה בלסת). בהמשך המלחמה קודם לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר וגנרל-אוברסט (דרגה אחת מעבר לדרגת רב-אלוף) של הוואפן אס-אס באוגוסט 1944, ולבסוף קודם למפקד קבוצת ארמיות G מה-28 בינואר עד 3 באפריל 1945. בסיום המלחמה היה תחת פיקוד גנרלפלדמרשל אלברט קסלרינג.
במשפטי נירנברג הגן בתקיפות על הוואפן אס-אס, והכחיש שלזרוע הצבאית הזו הייתה מעורבות כלשהי בפשעי מלחמה.
שרה קליין-ברסלבי
שרה קליין-ברסלבי (נולדה ב-1 ביולי 1942) היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה יהודית של ימי הביניים בחוג ללימודי התרבות העברית, במגמת פילוסופיה יהודית, באוניברסיטת תל אביב, ידועה במחקריה על הרמב"ם.
ביוגרפיה
שרה ברסלבי נולדה בשנת 1942, בת לחוקר יוסף ברסלבי (ברסלבסקי).
בשנים 1960–1965 למדה לתואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1964–1967 למדה לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, בה קיבלה את התואר בהצטיינות.
היא המשיכה את לימודיה באקול פראטיק דה אוטז אטוד (École Pratique des Hautes Études) בפריז אצל פרופ' ז'ורז' ויידה. בשנת 1972 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון (אוניברסיטת פריז IV) על עבודתה בנושא: "ר' נסים בן ראובן גירונדי מול הפילוסופיה של תקופתו" (R. Nissim Ben Reuben de Gèrone devant la philosophie de son temps)
בשנת 1969 הצטרפה לסגל החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1994–1998 כיהנה כראש החוג. ב-1997 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עוסקים בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, ובאופן מיוחד בפרשנותו הפילוסופית של הרמב"ם למקרא, ובהגותו של הרלב"ג בדגש על מתודות החקירה והכתיבה שלו.
הייתה נשואה לד"ר יצחק קליין עד לפטירתו בשנת 1990.
יוסף ברסלבי
יוסף ברסלבי (בּרַסלַבסקי; א' באדר תרנ"ו, 1 באפריל 1896, רוֹמְנִי, פלך פולטאבה האימפריה הרוסית (אוקראינה) – ל' בניסן תשל"ב, 14 באפריל 1972) היה חוקר ארץ ישראל ומדריך טיולים. נודע בשל כרכי הסדרה שכתב, "הידעת את הארץ".
ביוגרפיה
יוסף ברסלבסקי נולד בשנת 1896 ברוֹמְנִי שבפלך פולטאבה של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של דוד ברסלבסקי ושרה בת משה יצחק ניימרק. ליוסף עוד 4 אחים וביניהם משה ברסלבסקי.
בשנת 1905 עלה יוסף עם משפחתו ארצה במסגרת העלייה השנייה. תחילה גרה המשפחה ביפו אולם לאחר זמן מה עברו לגור באכסניית דרך ברמלה אותה החל אבי המשפחה לנהל והיא שימשה בעיקר כתחנת ביניים לנוסעים בדרך שבין יפו וירושלים. לאחר כשנה וחצי ברמלה נאלצה המשפחה לחזור ליפו כדי לשלוח את יוסף לבית הספר "עזרה" ולאפשר לו חינוך הולם.
ב-17 בפברואר 1909 נפטר האב דוד והאם החלה לעבוד בחנות מכולת ביפו כדי לפרנס את משפחתה תוך שהיא מסרבת להצעה לקבל דמי חלוקה (מטעם ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב). על מנת לעזור בכלכלת הבית, מתחיל יוסף לתת שיעורים פרטיים לתלמידים בנווה שלום ונווה צדק. עם סיום בית הספר היסודי ממשיך יוסף את לימודיו בגימנסיה הרצליה. לשם כך עליו לצעוד כל יום, בחולות, מיפו לתל אביב.
תקופת מלחמת העולם הראשונה
ב-12 במאי 1916 גויס יוסף לצבא האימפריה העות'מאנית ונשלח ברכבת לקושטא שם צורף לבית ספר לקדטים. בהשתדלותו של ד"ר ארתור רופין (שגלה לקושטא) ובסיוען של שגרירויות זרות שובצו רוב המגויסים היהודים לתפקידי קצונה עורפיים לא קרביים. יוסף נשלח לבית ספר למכונות ירייה בכפר סן סטפנו שליד קושטא (כיום ישילקיי, שכונה בעיר) שם מונה לתפקיד מתורגמן מגרמנית לטורקית ובחזרה לגרמנית. תפקידו היה לסייע בקליטת מכונות ירייה גרמניות חדשות ולתמוך במערך ההדרכה של החיילים הטורקים עליהן. ב-1918, עם סיום המלחמה, חזר יוסף ארצה על גבי אוניית פחם כשאיתו חיילים משוחררים נוספים וכן מגורשי יפו ותל אביב (וביניהם אברהם שפירא, אליעזר שוחט ואחרים).
לאחר המלחמה
עם חזרתו ליפו בתום המלחמה עובד יוסף במתן שיעורים פרטיים ובהוראה בבית הספר לבנים. במקביל הוא משתלב בפעילות ארגון ההגנה ביפו כשהגזרה עליה הוא אחראי לשמור היא רחוב בוסטרוס.
ב-1920, לאחר מאורעות תל חי, נענה יוסף לקריאת הנהגת היישוב לעלות לעזרת הגליל והוא עובר לחוות בלפוריה שם הוא מלמד ותורם מהידע שלו בהגנה. לאחר תקופה עבר לעבוד כפועל בקבוצת כנרת ובקיבוץ מרחביה. לאחר שחלה בקדחת חזר ליפו להבריא שם החליט לנסוע לווינה, כדי להתמקד בהרחבת השכלתו וידיעותיו על ארץ ישראל. לאחר כשנה בווינה חזר ארצה והחל להדריך טיולים בתחום ידיעת הארץ. ב-1926 נסע לברלין ללמוד עוד על ארץ ישראל ואף החל לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו אך עם עליית היטלר לשלטון ב-1933 חזר ארצה. ב-1938 יצא, עם רחל כצנלסון-שזר, לפולין שם הרצה בסמינר של מרכז החלוץ בוורשה, בסמינרים של קיבוצי הכשרה ובסמינרים של מורים מרשת הלימוד "תרבות" בוורשה, וילנה, רובנו ופינסק.
משפחתו
בשנת תש"א (1941) נישא לד"ר מרים בת נתן גרינשפן והיה אב לבן ובת. בתו, שרה קליין-ברסלבי, היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה יהודית של ימי הביניים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, הנמנית עם חוקרי הרמב"ם. אחיו הצעיר היה ההיסטוריון משה ברסלבסקי.
החברה לחקר המקרא העניקה פרס על שמו.
פועלו
עסק בחקר ארץ ישראל ושימש כמדריך טיולים. בסיוריו עם מטיילים רבים לאורכה ורוחבה של הארץ, הקנה לציבור רחב מידע על ההיסטוריה והגאוגרפיה של ארץ ישראל.
כמו כן, עסק ברסלבי בחקר המקרא. במאמריו ניסה למצוא התאמה בין התנ"ך ובין ידיעת הארץ, לצורך זיהוי וחקר אתרים בארץ, או כדבריו: תוצאות מחקריו באו לידי ביטוי בספרו "מידע הארץ למקרא".
בשנת 1947 קיבל את פרס יהושע חנקין מטעם הדירקטוריון של קרן קיימת לישראל, עבור ספרו "ארץ הנגב".
תפקידים ציבוריים
בחייו, מונה יוסף לתפקידים הבאים:
הידעת את הארץ
חלק גדול ממחקריו מופיע בששת כרכי הסדרה שכתב: הידעת את הארץ:
לחקר ארצנו
בשנת 1954 קיבץ מאמרים נוספים שלו, שהתפרסמו קודם לכן בכתבי העת: "ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", "ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל", "תרביץ - למדעי היהדות", "עדות - רבעון לפולקלור ואתנוגרפיה" וב-Journal of the Palestine Oriental Society ואחרים, והוציאם לאור בספר: לחקר ארצנו - עבר ושרידים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ד). הספר מחולק לארבעה מדורים: הספר עוסק בהיבטים היסטוריים ואחרים מתקופת כיבוש הארץ על ידי המוסלמים ועד לשנים האחרונות. בין היתר שולבו בו מאמריו על עליית יהודי כ'יבר, מסמכי גניזה על יישובים ומאורעות בארץ, מיקום וטופוגרפיה של יישובים בארץ, בתי כנסת ומקומות קדושים ועוד.
הנצחתו
בעיר מגוריו תל אביב נקרא רחוב קצרצר על שמו.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית בשנת 2012 על ידי בנו האדריכל דוד ברסלבי ובתו פרופסור שרה קליין- ברסלבי.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
סרגיי יסנין
סרגיי אלכסנדרוביץ' יסנין (ברוסית: Сергей Александрович Есенин; (3 באוקטובר 1895- 27 בדצמבר 1925) היה משורר לירי רוסי. בוריס פסטרנק אמר על יסנין, ש"יקד מאותה אנרגיה אמנותית" כמו מוצרט. "נתפּרסם בּשיריו עדינֵי הרישוּם האַקְוָרֶלִי מחַד וּבהִתפּקרוּת פּסימיסטית-מרזֵחית מאידך" (אלכסנדר פן).
שנות ילדותו ונעוריו בכפר
יסנין נולד בכבן בכור למשפחת איכרים בכפר קונסטנטינובו (כיום "יסנינו") באזור ריאזן ברוסיה, על הנהר אוקה, 200 ק"מ דרומה ממוסקבה.
כשמלאו לו שנתיים בלבד, בגלל חוסר אמצעים, הוריו, אלכסנדר ניקיטיץ' יסנין (1967-1875) וטטיאנה פיודורובנה (1955-1875), החליטו לעבור לעיר ולמסור אותו לידי סביו מצד האם, פיודור ונטליה טיטוב. ילדותו בבית הדתי האדוק של הסבים (הם היו חסידי הדת הפרבולסבית "לפי הפולחן הישן") הייתה מאושרת, נהנה מאוד גם מחסותם האבהית של שלשת דודיו העדיין רווקים שלימדו אותו לאהוב את הנוף ואת החיים בטבע. הסביבה הכפרית הטביעה חותם משמעותי על זהותו. כל חייו החשיב עצמו יסנין "משורר הכפר" (בדימויים שונים - מ"מלאך רועה צאן", ל"נביא כפרי", אחר כך "המשורר האחרון של הכפר") כשרבות מיצירותיו מתייחסות לאדמה ולחיי האיכרים. כשהיה בן 4 חזרה גם אמו לבית הוריה אחרי פרידה מבעלה שנשאר לעבוד במוסקבה. היא התחילה לעבוד כפועלת בריאזן. בגיל חמש כבר ידע סרגיי לקרוא ובימי לימודיו בבית הספר היסודי ביישוב הולדתו התחיל בגיל תשע גם לכתוב שירים.
בשנים 1909 -1912 עבר הנער ללמוד בפנימיה של סמינר דתי למורים בכפר (כיום עיירה) ספאס-קְלֶפיקי. היה אמור להמשיך במוסקבה את לימודי ההוראה אך לא התלהב מהרעיון ועזב את הרעיון. משנות בית הספר, בהם למד את השפה הסלאבונית של השירה הכנסייתית הקדומה, רחש יסנין אהבה עמוקה לספרים המסורתיים של האומה הרוסית, לרבות כתבי הקודש של הנצרות (והתנ"ך בתוכם) וגם לאפוס הלאומי "משא מלחמת איגור" וכפי שהתוודה בקורות חייו הקצרים שכתב מאוחר יותר, הסופר האהוב עליו ביותר היה ניקולאי גוגול.
"משורר הכפר" במוסקבה ובסנקט פטרבורג
בגיל 17 עבר למוסקבה שם עבד בהתחלה כזבן בחנות הבשר של אביו ואחר כך בהוצאת הספרים "קולטורה" ואחר כך כעוזר מגיה בבית דפוס של אי. ד. סיטין. כעבור שנה, החל משנת 1913 למד כשנה וחצי כמאזין חופשי בקורסים של הפקולטה להיסטוריה ולפילוסופיה של האוניברסיטה העממית העירונית ע"ש שניאבסקי במוסקבה. פקד גם את חוג המשוררים ע"ש סוריקוב ובשנת 1914 פרסם שירים לראשונה בכתב-העת לילדים "מירוֹק".
בשנת 1913 חי סרגיי יסנין עם בת זוגו הראשונה, אנה איוואנובנה איזריאדנובה (1891-1946), שעבדה איתו כמגיהה בבית הדפוס במוסקבה ולשניהם נולד בן בשם יורי. פריצת המלחמה ביולי 1914 הפתיעה אותו בקרים. בהתחלת חודש אוגוסט חזר למוסקבה ועבד זמנית בבית הדפוס צ'רנישב. אחר כך הקדיש עצמו לכתיבה בלבד.
משנת 1915 בני הזוג עברו להתגורר בבירה פטרבורג, ששינתה בינתיים את שמה לפטרוגרד. באותה תקופה כתב שירים בהשראת הפולקלור הרוסי ונהיה מקורב ל"המשוררים החדשים של הכפר". קשר ידידות אמיצה במיוחד עם הבולט בהם, ניקולאי קליוייב (1937-1887). עזב את חברתו לחיים ובמשך כמעט שנתיים בילה את רוב זמנו יחד עם קליוייב. יחסיהם ידעו תהפוכות רבות. באוסף יצירותיו של יסנין נשארו שלשה מכתבי אהבה המיועדים לקליוייב, אך בלי ציון שם הנמען.
יחד עם קליויב נהג להופיע בתלבושת עממית מסוגננת, כך למשל כשהוצגו בפני הקיסרית אלכסנדרה פיודרורובנה ובנותיה בארמון בצארסקויה סלו. בשנים 1915–1917 התחבר יסנין גם עם המשורר הצעיר לאוניד קאנֶגיסר (1896-1918) שנודע מאוחר יותר כרוצחו של המנהיג הבולשביקי מויסיי אוריצקי ועם ריוריק איווְנֶב.
קובץ השירים הראשון של יסנין - "רַדוּניצה" (שם של חג רוסי הקשור לפולחן המתים) (1916) - והאוספים שבאו אחריו כללו שירים נוגעים ללב אודות האהבה והחיים הפשוטים, עם ביטויי אמונה פנתאיסטית בטבע, שהפכו אותו לאחד המשוררים הפופולרים בזמנו. שירה זו, שריגשה את גורקי עד בכי, עוררה בקורת אצל לב טרוצקי שראה בה "רוח של ימי ביניים". באותה תקופה כתב יסנין שירים רבים בהשראה דתית, מתוך מעמד כמו-נבואי, שבהם דמותו של ישו מוזכרת כמגינם של העניים ושל המדוכאים.
במרץ 1916 גויס יסנין לצבא. הודות לקשריו עם חוג הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה שובץ בהתחלה בעורף כחובש ברכבת הצבאית -סניטרית בצארסקויה סלו. מאוחר יותר נשלח לחזית בגדוד עונשין, לדבריו, מפני שסירב לכתוב שירים לכבוד הצאר. בעת מהפכת פברואר 1917 ערק והשתתף בפעילויות של הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בעיתון של אותה מפלגה "דלו נארודה" הכיר את המזכירה זינאידה ניקולאייבנה רייך, לימים שחקנית ואשתו של הבמאי וסבולוד מיירהולד ובאוגוסט 1917 התחתן איתה. אלו היו נישואיו הרשמיים הראשונים. נולדו להם שני ילדים, בת בשם טטיאנה, ובן -קונסטנטין. בעקבות מהפכת אוקטובר 1917, יצאה רוסיה מהמלחמה וכך שוחרר המשורר מחובת חזרתו לשירות הצבאי.
התקווה במהפכה, ה"אגגליזם" וה"אימז'יניזם"
בספטמבר 1918 הקים הוצאה לאור של עצמו שנקראה ברוח הזמנים "חברת עבודה של אמני המילה" ("Трудовая Артель Художников Слова"). זאת תקופת ידידותו הקרובה עם המשורר ה"פרולטקולטיסטי" ובאותו זמן מיסטי, סרגיי קליצ'קוב (1889-1940) שהשקפתו שנקראה "אגגליזם" השפיעה על יסנין בכתיבת הפואמה שלו "מפתחות מריה", בה תיאר את העולם כספר שיש לפענחו. אחרי שבשנת 1918 פרסם את הקובץ "ספר השעות הכפרי", בשנים 1918–1920 עשה יסנין היכרות עם אנטולי מריינגוף (1897-1962), ולקח חלק פעיל בחוג הספרותי הקרוי באירוניה עצמית "מסדר האימז'יסטים". יחד עם מריינגוף, ריוריק איבְנב, וודים שרשנביץ' ואחרים הוא פרסם ב-1919 את מנשר השקפתם הספרותית - ה"אימג'יזם" (ברוסית "אימז'יניזם"). המשוררים ה"אימז'יניסטים" קראו תיגר לשירה הסימבוליסטים ולזו הפוטוריסטית והתמקדו ב"תמונות הפיוטיות" שבה ראו נפש השיר.
לדעתם גישה זו היוותה המשך למסורת השירה העממית. מקום המפגש העיקרי שלהם היה בית הקפה "אורוות פגסוס" במוסקבה. הם קיימו ערבי שירה רבים, נטו לפרובוקציות, למשל רשמו בהפגנתיות שירים על קירות המנזר סטרסנאיה. יחד עם מריינגוף, ערך יסנין את הגליונות האחדים של כתב העת האימז'יסטי "פונדק הנוסעים אל היופי" (1922-1923). בשנת 1924 הצהיר יסנין שהוא מתנתק מהתנועה.
באותן השנים שלאחר המהפכה, אף על פי שהמשיך לדבוק בגאווה בזהותו כבן של איכרים מחבל ריאזן, אוהב את הטבע ואת בעלי החיים, שינה יסנין את מנהגיו ואימץ יותר ויותר דמות של דנדי חובש כובע צילינדר, ובאותו זמן מרדן, מפר סדר, "חוליגן" או "סקנדליסט", הרואה עצמו רע של אנשי השוליים - הכייסים, הקבצנים והזונות.
איזדורה דאנקן ושנותיו האחרונות
ב-1921 ביקר באזור הרי אורל ובאורנבורג ואחר כך במרכז אסיה. נהנה מאוד מנוף הערים באוזבקיסטן - סמרקנד ובמיוחד טשקנט, שבה התארח בין 13 במאי - 3 ביוני אצל המשורר אלכסנדר שיריאיֶבֶץ. דקלם שם בערבי שירה מול קהל או בבתי חברים, בילה בבתי התה וטייל בסביבות העיר.
אחרי שבשנת 1920 נישואיו לזינאידה רייך התפרקו, באוקטובר 1921 הכיר יסנין בסדנה של הצייר גיורגי.ב. יאקולוב את רקדנית הבלט המפורסמת איזדורה דאנקן, הבוגרת ממנו ב 17 שנים, ושהפכה כעבור חצי שנה לאשתו הרשמית השנייה. הקסימה אותו בין היתר עם ריקוד הצעיף שלה על מנגינת ה"אינטרנציונל".
התאהבו זה בזו אף על פי שהתקשורת ביניהם הייתה מסובכת לאור העובדה שהמשורר לא ידע שפות זרות ואיזדורה דאנקן לא ידעה אלא מילים ספורות ברוסית. התחתנו ב-2 במאי 1922 וכעבור 8 ימים נסעו בני הזוג למסעות מופעים ברחבי אירופה כדי לאסוף כסף למימון בית ספר שניהלה איזדורה ברוסיה. בהגיעם לברלין בחודש יוני התמוטט סרגיי מבחינה נפשית. אחרי שהתאושש המשיכו דרכם לפריז ולוונציה, אחר כך הפליגו על האנייה "פריז" לארצות הברית, מולדתה של איזדורה. בהגעתם לניו יורק ב 1 באוקטובר 1922, בגלל היותו אזרח סובייטי עוכבו בני הזוג לחקירה באליס איילנד. שהו בארצות הברית בין אוקטובר 1922 ובין 4 בפברואר 1923. יסנין, שהתגעגע לרוסיה, פרסם בעיתון "איזבסטיה" רשמים לא מתלהבים במיוחד מאמריקה, תחת הכותרת «Железный Миргород (ה"מירגורוד של ברזל"), ניו יורק לא מצאה חן בעיניו. היא "נוראית", טען, ו"מזמינה להתאבדות".
בכלל, כמלווה את איזדורה במסעותיה עטורי הניצחון, כשהיא מוקפת מעריצות, בעוד הוא מנותק מהמולדת ומקהל קוראיו וחבריו, הרגיש יסנין מאוד אומלל ומשועמם. הירבה בבולמוסי שתייה (חברים של כל אחד מהם האשימו את הצד השני כי גרם להחרפת בעיית השתייה של רעהו ) ובמעשי הוללות והתפרצויות זעם שעוררו שערוריות במסעדות ובבתי המלון היוקרתיים שבהם ביקרו. אף לאיזדורה לא חסרה נטייה לשתייה ולהתנהגות פרובוקטיבית. בעת שהייתם בבוסטון לרגל מופע שניהם השתוללו: איזדורה צעקה אל הקהל: "אני אדומה!" בעוד יסנין נופף דגל אדום דרך חלון השירותים וצעק ברוסית: "תחי רוסיה הסובייטית",
לפי גרסה אחרת "יחי הבולשביזם!". אחרי שבני הזוג חזרו לפריז ונשבעו שלא ישובו לעולם לאמריקה, התנהגותו המשיכה להיות בלתי נסבלת. נעצר על ידי המשטרה אחרי ששבר שמשות ומראות במלון "קריון". שוחרר רק אחרי התערבות מהירה של ידידים בעלי השפעה ואושפז לזמן קצר בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי מריבה נסע להבראה בברלין בהשגחתה של ז'אן, אשת אמוניה של איזדורה. באפריל אותה שנה בני הזוג השלימו זה עם זה ויצאו שוב למסעות בצרפת וגרמניה. אך ההשתכרויות והסקנדלים נמשכו. ב־5 באוגוסט 1923 חזר יסנין עם איזדורה למוסקבה והקשר ביניהם התנתק סופית באוקטובר.
בשנתיים האחרונות לחייו יסנין לא חזר להיות כפי שהיה. חיי הוללות והשתכרויות אינסופיות התלוו במשברים גופניים ונפשיים עד כדי מצבים הלוצינטוריים. בכל זאת תפוקתו האמנותית לא ירדה. הוא עצמו לא הרגיש שבע רצון מאיכות שירתו והתלונן שבמקום לכתוב שירה כתב עכשיו סתם חרוזים. כפי שהעיד ידידו אנטולי מריינגוף, נהג תמיד לכתוב במצב של פיכחות לפני מסיבות ההשתכרות.
נימת שיריו נעשתה יותר פרובוקטיבית כמו ב"שירי הסקנדליסט" משנת 1923 ו"מוסקבה של בתי המרזח". בנובמבר 1925, חודש לפני מותו כתב את הפואמה "האדם השחור" ששיקפה את ייסוריו הנפשיים.
אף על פי שחש אכזבה ואף פחד מפני מגבלות החופש תחת המשטר הקומוניסטי המתחזק והולך, ושאיפתו להתקבל בשנת 1918 לשורות המפלגה הקומוניסטית נתקלו בסירוב בגלל היותו "חסר משמעת" ובעל "נטייה אינדיבידואליסטת" בולטת, הוא נענה ל"צו השעה" וכתב עדיין לכבוד המהפכה והעידן החדש - "שיר המערכה הגדולה", "פואמת עשרים ושישה הגברים" (על הבולשביקים בקווקז) וקובצי שירים כמו "רוסיה הסובייטית" ו"ארץ הסובייטים" (1925).
בת הזוג הבאה של יסנין הייתה מעריצה שלו, העיתונאית גלינה ארתורובנה בֶניסְלַבסקַיה (1897-1926). באותה תקופה נולד לו בן בשם אלכסנדר מאשה אחרת, המשוררת נדז'דה דוידובנה וולפינה. כמו כן הייתה לו מאהבת נוספת אליה כתב שירים ומכתבים - השחקנית אוגוסטה מיקלַשֶבסקיה. על מנת להתגבר על המשבר הרגשי המתמשך שפקד בו טייל יסנין בשנים -1924–1925 בגאורגיה ובאזרבייג'ן והתגורר זמן מה במרדקן לא רחוק מבאקו. בעת מסע זה הייתה לו עוד רומן עם צעירה ארמנית בשם שּגאנדוּכט נֶרסֶסובנה טליאן, בקיצור שאגַנֶה או שאגי , אותה ואת אהבתו אליה תיאר בקובץ " המוטיבים הפרסים" שכתב בעת שנפש בעיר בתומי.
מותו
באוקטובר 1925, התחתן רשמית בשלישית עם סופיה אנדרייבנה טולסטיה, נכדה של לב טולסטוי. אולם הדיכאון גבר עליו והצטרך להתאשפז במשך חודשיים בקליניקה הפסיכיאטרית של הפרופ' פ.ב. גאנושקין במוסקבה. עדיין עשה ניסיונות התאבדות חוזרים - השליך עצמו על פסי הרכבת, ניסה לקפוץ מקומה חמישית, חתך את פרקי ידיו בסכין מטבח. אחרי השחרור מבית החולים ב-21 בדצמבר,
חסר בית אחרי שנפרד מאשתו, תכנן לנסוע ללנינגרד, להישאר שם עד הקיץ ולנסוע אחר כך לבקר אצל מקסים גורקי באיטליה. ב-24 בדצמבר, לקראת חג המולד התארח בסוויטה במלון "אנגלטר" בלנינגרד. החברים שביקרו אצלו מצאו אותו פעיל ובמצב רוח מרומם. לא ראו סימני שכרות. סיפר שמתכנן הוצאת מהדורה של כל יצירותיו בשלשה כרכים.
להפתעת כולם, בלילה 27- 28 בדצמבר 1925 התאבד יסנין על ידי תליה בחדרו במלון. היה רק בן 30 במותו. יום קודם לכן מסר בתוך מעטפה שיר אחרון שכתב, ("להתראות, ידידי, להתראות") למשורר מקומי וידיד, וולף ארליך, שביקר אצלו במלון. ביקש שלא יקרא אותו מיד. זה היה שיר פרידה כתוב בדמו. כשהחבר קרא אותו יסנין כבר לא היה בין החיים.
בהתחשב בגורלם המר של רבים מנציגי האינטליגנציה הרוסית שנפלו קרבן לטרור הקומוניסטי, סביב מותו של יסנין נרקמו מהר בקרב מקורביו ובתוך העם, ופרחו אחר כך במיוחד אחרי שנות ה-1980 בחוגי הימין הרוסי, תאוריות קשר לפיהן ההתאבדות הייתה מבוימת ושלאמיתו של דבר יסנין נרצח על ידי הבולשת הבולשביקית.
יסנין השאיר 4 ילדים: הבכור ביניהם, יורי, בנה של אנה איזריאדנובה, טכנאי תעופה, שהוצא להורג בעת הטיהורים הסטליניסטיים כ"טרוריסט קונטרה-רבולוציונר", ב-13 באוגוסט 1937 בגיל 23, אחרי 3 חדשים של מעצר. הוא זוכה אחרי מותו, בשנת 1956. מנישואיו לזינאידה רייך נולדו טטיאנה (1921 - 1992) וקונסטנטין יסנין (1920 - 1986), שהיה לכתב כדורגל ידוע. הבן מחוץ לנישואין שלו ושל נדז'דה וולפינה, אלכסנדר יסנין-וולפין, (נ' 1924) היה מתמטיקאי ומשורר, סבל כדיסידנט מרדיפות השלטון הסובייטי בתחילת שנות ה-70 היגר לארצות הברית.
שירו האחרון
יסנין הובא לקבורה בבית העלמין ווגאנקוב במוסקבה. גורקי הצהיר בעצב כי רוסיה איבדה את גדול משורריה.
שנה אחרי מותו, חברתו לשעבר, גלינה בניסלבסקיה, תלתה את עצמה למוות על אחד העצים שמסביב לקברו.
מורשתו. כל תקופה וה"יסנין" שלה
איכות שירתו של יסנין - המוזיקליות, הכנות שלה ותכניה המעוגנים עמוקות במסורת ובנשמתו של העם הרוסי, מותו בגיל צעיר וסיפור חייו הסוערים גרמו במהרה להתהוות מיתוס ופולחן סביב דמותו, בדומה לעוד כמה ממשורריה הגדולים של רוסיה.
הסופר ורלם שאלאמוב סיפר שבגולאג קולימה אסירים פליליים היו מקעקעים חרוזי יסנין על גופם. למרות הפופולריות שלו ועל אף שנקבר בטקס ממלכתי, לא הותרו לפרסום חלק גדול מכתביו במשך עשרות שנים תחת הנהגתם של סטלין וחרושצ'וב בברית המועצות. תרמה לכך הביקורת מטעם אחד האידאולוגים המוקדמים של המשטר הקומוניסטי, ניקולאי בוכארין. יסנין הוקע בעיקר בגין "האינדיבידואליזם" שלו "החולני".
בשנות השישים החליט השלטון הסובייטי לנקותו מ"עוונותיו" אלה ולטפח את פולחנו כמשורר פטריוט שהילל את המולדת. רוב יצירותיו ראו אור בתקופת הנהגתו של ברז'נייב, אחרי שנת 1966.
אחרי נפילת הקומוניזם בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90, תוך הבלטת החלק הדתי-מיסטי הניכר ביצירתו, אימצו אותו החוגים השמרנים והדתיים. יסנין הוצג כנביא זעם משיחי ובעיני הקיצונים הימנים אף כמעין קדוש מעונה או "ישו של רוסיה", קרבן של הקומוניסטים ושל "בונים חופשיים ציונים" יהודים בראשותו של טרוצקי.
מצד שני, הפך יסנין לגבור פולחן גם בעיני קהלים הומוסקסואלים ברוסיה ומחוצה לה, שהזדהו עם הצד הדו-מיני באישיותו ובחייו, ומצאו ביצירתו רמזים ל"אהבה הכחולה" ה"חד מינית". לצבע הכחול, המוזכר בתדירות רבה ובהקשרים רבים בשיריו של יסנין ("רוסיה כחולה", "יער כחול", "אור כחול", "אושר כחול","קול השעטה הכחול של רגלי הסוסים", "ערב של כחלת" וכו'), יש בתרבות הרוסית של המאה ה-20 גם אסוציאציה עם ההומוארוטיזם.
שיריו נלמדים בבתי ספר וחלקם הולחנו על ידי מלחינים רבים בצורת רומנסות (וסילי ליפאטוב, יאן פרנקל, יבגני ג. פופוב,, ו. פאק, ר. בויקו, א. פוקרובסקי, א. ליפינין, י. אומנסקי), שירי פופ או פולק (אנג'לו ברנדוארדי, סרגיי סאריצ'ב והלהקה "אלפא", "מונגול שואודן", הלהקה Bring Me The Horizon) או מוזיקה קולית "קלאסית" (גריגורי סבירידוב). ישנם שירים שזכו ללחן עממי.
על ימיו האחרונים הופק סרט קולנוע בשם "דצמבר".
יסנין בעברית
מתרגמיו: כולל "סהרות זעפה" ושירים אחרים מאת יסנין
יסנין והשפעתו על השירה העברית
יצירתו של יסנין השפיעה על שורה של משוררים עבריים ובמיוחד על אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי, חיים לנסקי, לאה גולדברג ואחרים. אלכסנדר פן בנעוריו היה אף שכן של יסנין במוסקבה. ברומן האוטוביוגרפי שלו "שלכת כוכבים" (1927) יצר דמות בשם ולדימיר ינסן ששמה ה"שוודי" כביכול מורכב ככל הנראה משמות שני משוררים נערצים עליו - לדימיר מיאקובקי וסרגיי יסנין. לפי עדות מכרה מרוסיה, יסנין השכור היה זה שמתוך בלבול הדביק לצעיר בן 17, את שם המשפחה הקצר "פן" מתוך מיזוג האות הראשונה וזו האחרונה משם משפחתו המסובך, פפליקר -שטרן. אלכסנדר פן אף השתתף בכמה מפגשים של המשוררים ה"אימז'יניסטים" במוסקבה.
יסנין במוזיקה ואמנויות אחרות
לחנים על שיריו יצרו: בביצועו של ניקולאי סליצ'נקו שר ולדימיר איוואשוב html אותו שיר בביצוע המקהלה הממלכתית למוזיקה עממית רוסית מריאזן ע"ש יבגני פופוב בביצוע אולג פוגוּדין Я снова здесь в семье родной; 2008 (Я московский озорной гуляка)(1983) לפי השיר "...Я обманывать себя не стану" משנת 1922, בביצוע להקת "אלפא". In der Kneipe, Die Birke ,An meine Schwester, Ich verließ mein väterlich Haus, Ich bin der Heimatfluren müd (באנגלית The Hollow)
מקורות מודפסים
C. Xoзиeвa - Pуccкиe пиcaтeли и пoэты - Kpaткий биoгpaфичecкий cлoвapь ) (ברוסית) (Pипoл Kлaccик, K.B.Pыжoв -100 вeликиx poccиян (Beчe, Mocквa 2001, משירת המאה העשרים - תרגומים מאת אריה סתיו, הוצאת תמוז, 2005 ע'74-75(רוסית: Eлeнa Aбpaмoвcких 100 пoэтов XIX-XX вeкoв) Nikita Struve - Anthologie de la poèsie russe - La Renaissance du XXe siècle, Aubier-Flammarion.Paris,1970 autobiografie,traducere, prefață şi note de Ioanichie Olteanu Editura Dacia, Cluj,1981 (ברומנית) סרגיי יסנין -ספר השעות הכפרי תרגום, מבוא והערות מאת יואניקיה אולטיאנו, הוצאת דאצ'יה, קלוז' 1981 Pуccкиe пиcaтeли 20 вeкa - биoгpaфичecкий cлoвapь - П.A.Hикoлaeв) (Haучнoe издaтeльcвo Бoльшaя Roccийcкaя Энциклoпeдия ,Mocквa ,2000 כולל ה"אוטוביוגרפיה" הקצרה מברלין. ( Cepгeй Eceнин Cтиxи Macтaцкaя Литapaтуpa ,Mинcк 1992 ) (1981 Cepгeй Eceнин- Cтиxoтвopeния и пoэмы, Mocкoвcкий Paбoчий)
לקריאה נוספת
Gordon McVay, Esenin: A Life. Ann Arbor: Ardis, 1976 Carola Stern  Der Dichter und die Tänzerin -Reinbeck, 1996 rororo Taschenbücher Giovanni Arpino Serghej A. Esenin -L'estremo cantore dell' antica Russia di fronte alla rivoluzione Fritz Mierau - Sergej Jessenin Reclam, 1992 Leipzig Clarence Augustus Manning - The Tragedy of Esenin
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הגברית הטובה ביותר
דף זה מציג את הזוכים והמועמדים לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הגברית הטובה ביותר מאז ייסודו ב-2009.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) הוא ארגון בריטי המעניק פרסים שנתיים בתחומי הקולנוע, טלוויזיה, קולנוע וטלוויזיה לילדים, ומדיה אינטראקטיבית.
מאז 2009 האקדמיה הבריטית לטלוויזיה מעניקה שני פרסים, לגבר בהופעה הקומית הטובה ביותר, ולאישה בהופעה הקומית הטובה ביותר. לפני 2009 הוענק פרס יחיד עבור ההופעה הקומית הטובה ביותר.
סטפן שוורץ
סטפן שוורץ (שוודית: Hans-Jürgen Stefan Schwarz; נולד ב-18 באפריל 1969) הוא כדורגלן עבר שוודי, חבר הנבחרת שזכתה במקום השלישי במונדיאל 1994.
קריירה
סטפן שוורץ נולד לאב ממוצא גרמני במאלמה, שוודיה. הוא התחיל לשחק במועדון הכדורגל המקומי ובשנים 1985–1987 שיחק במועדון הנוער של באייר לברקוזן.
בשנת 1987 סטפן שוורץ שיחק לראשונה במסגרת בוגרת של המועדון מאלמה. כעבר שנה הוא עבר לבנפיקה ליסבון ובקיץ 1994 חתם בארסנל בה הוא הדיח מההרכב הקבוע את דייוויד הילייר. עם הקבוצה הוא הגיע לגמר של גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1995. לאחר ארסנל, שוורץ שיחק באיטליה ובספרד. בשנת 1999 הוא קיבל תואר "שחקן השנה" בשוודיה.
נבחרת שוודיה
סטפן שוורץ היה מוזמן לנבחרות נוער של המדינה החל מגיל 17. בשנת 1990 הוא לראשונה שיחק בנבחרת הבוגרת. בשנת 1992 הוא הגיע לחצי גמר של יורו 1992. ובשנת 1994 היה חלק מנבחרת שזכתה במקום הלשישי במונדיאל 1994. בעקבות פציעתו לא היה יכול להשתתף במשחקי יורו 2000.
מייקל בוראווי
מייקל בוראווי (באנגלית: Michael Burawoy; נולד ב-15 ביוני 1947) הוא סוציולוג אנגלי-אמריקאי מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, המכהן מאז 2010 כנשיא האגודה הסוציולוגית הבינלאומית (ISA).
חייו
אביו עזב את האימפריה הרוסית בשנת 1905 ועבר לגרמניה בה הוא הכיר את אשתו, ילידת ריגה. בשנת 1933 הם עזבו לאנגליה, בה נולד. הוא סיים את התואר הראשון באוניברסיטת קיימברידג' ואחר נסע להמשך לימודים לאפריקה.
החל מסוף שנות ה-70 התבסס כאחד מהקולות הבולטים בסוציולוגיה מרקסיסטית, סוציולוגיה של עבודה ומתודולוגיה אתנוגרפית. בשנים האחרונות פעל לקידום הסוציולוגיה הציבורית: הפיכת הדיסציפלינה הסוציולוגית לרלוונטית ונגישה יותר לשיח הציבורי, ובו בזמן פתיחת הדיון הסוציולוגי לקהלים רחבים יותר. בשנת 2004 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית האמריקאית. בתפקידו זה הקדיש את הכנס השנתי של האגודה לסוציולוגיה ציבורית.
בין ספריו הבולטים: "מייצרים הסכמה" (1979), "הפוליטיקה של הייצור" (1985), "אתנוגרפיה גלובלית" - ספר בעריכתו (2000).
בוראווי תומך בתנועת החרם על ישראל.
פוצה די פאסה
פוצה די פאסה (באיטלקית: Pozza di Fassa, בלדינית: (Poza (de Fascia, בגרמנית: Potzach im Fasstal) היא עיירה, חלק ממועצת San Giovanni di Fassa בנפת טרנטו שבמחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה בצפון איטליה, כ-60 קילומטר צפונית לעיר טרנטו.
בשנת 2107 התגוררו ביישוב כ-2,200 תושבים. בתחומי היישוב נכללים הכפרים פרה די פאסה ומונזון. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001, 88% מתושבי היישוב דוברי לדינית כשפת אם.
היסטוריה
פוצה די פאסה נכללה בטירול, אחת ממדינות אוסטריה בשנת 1803. הלחימה במסגרת מלחמת העולם הראשונה התרחשה גם באזור זה. לאחר המלחמה שב האזור לשליטה איטלקית. מאמצע המאה ה-20 החל התיירות באזור לפרוח.
במשאל תושבים שנערך בנובמבר 2016, הסכימו תושבי הרשויות פוצה די פאסה ו-ויגו די פאסה לרשות מקומית אחת סן ג'אן די פאסה.
כלכלה
הענף הכלכלי החשוב ביותר ביישוב הוא ענף התיירות. התיירות מחולקת לתיירות קיץ ותיירות חורף. תיירות הקיץ כוללת בסיס לטיולים רגליים. תיירות החורף מתבססת על סקי. עמק די פאסה הוא אחד ממרכזי הסקי הגדולים בדולומיטים. ביישוב ישנה נקודת התחלה של רכבל. ביישוב בריכות שחייה, מתקני ספא וסאונות. ביישוב מוזיאון לתרבות הלדינית. בנוסף קיימות ביישוב כמה חוות בקר.
שחר קובר
שחר קובר (נולד בשנת 1979) הוא מאייר ישראלי תושב קריית טבעון.
ביוגרפיה
קובר גדל במושב גני עם, למד בבית הספר התיכון עמי אסף בבית ברל, ובתיכון של אוניברסיטת שיקגו. שירת בחיל התותחנים. בגיל 22 התקבל למכללת "שנקר", וסיים בה 4 שנות לימוד במסלול לאיור במחלקה לתקשורת חזותית. בתום הלימודים החל קובר לאייר איורים רבים לעיתונים ישראליים בהם ידיעות אחרונות, מעריב, גלובס וכלכליסט. במקביל החל לאייר ספרי ילדים רבים בארץ ובמדינות רבות ברחבי העולם. בין השאר, בארצות הברית, צרפת, בריטניה, סינגפור, גרמניה, אוסטרליה וקוריאה הדרומית. עד היום אייר קובר כ-60 ספרים.
קובר הקים וניהל את הפורום המקוון הישראלי הוותיק ביותר בנושאי איור ברשת בין השנים 2011-2006, ובין השנים 2013-2010 שימש כמבקר איור ספרי-הילדים של כתב-העת המקוון הפנקס.
משנת 2013 הוא מלמד איור ואנימציה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת ויצו חיפה.
בין השנים 2017-2015 שימש כמנהל האמנותי של סרט האנימציה הקצר ״אמריקה״. בין השנים 2012-2009 שימש כמנהל הקריאטיב של חברת משחקי המחשב Loadingames.
קובר הוא בנו של פרופסור אבי קובר ואחיו של המתרגם עפר קובר.
חנו
הערות שוליים
Hanno
2020 UL3
2020 UL3 הוא גוף קרוב ארץ, ועל פי נאס"א הוא אסטרואיד אפולו. גודלו מוערך ב 50–130 מטרים והוא נע במהירות של 11.2 קילומטרים בשנייה.
הוא נחשב אחד האסטרואידים בקבוצת סיכון (PHA - potentially hazardous asteroids) שאינו אפסי להתנגשות עם כדור הארץ, עם פוטנציאל לגרימת הרס בקנה מידה גדול. עם זאת, הערכות של תרחישי התנגשות שונים קובעות שאף אם תהיה התנגשות, עדיין סכוי סביר שהוא "רק" ישפיע על מערכות מטאורולוגיות ולאו דווקא יגרום להרס רב.
חישובים אסטרונומיים של שיערוך מסלול מצאו שב-14 בנובמבר 2089 הוא צפוי לחלוף קרוב כ-251 אלף קילומטרים מכדור הארץ, מרחק שיחד עם טווח השגיאה בחישוב מכניס את תסריט התנגשות עם כדו"א לאפשרי.
נגונג פינג 360
נגונג פינג 360 (באנגלית: Ngong Ping 360; בסינית: 昂坪) הוא מתחם תיירות הממוקם באי לנטאו שבהונג קונג. המתחם כולל רכבל וכפר שעשועים.
בעת הקמתו כונה הרכבל "פרויקט רכבל טונג צ'אנג" (Tung Chung Cable Car Project) ובשנת 2005 שונה שמו לשם הנוכחי.
הרכבל מקשר בין טונג צ'ונג שעל החוף הצפוני של לנטאו לכפר השעשועים נגונג פינג הנמצא בסמוך למנזר פו לין ולבודהה טיאן טאן ברמת נגונג פינג.
רכבל נגונג פינג נמצא בבעלות תאגיד MTR - התאגיד המפעיל את מערכת הרכבת התחתית של הונג קונג והרכבות העיליות של הונג קונג.
היסטוריה
הקמת הרכבל החלה בראשית שנת 2004. המערכת תוכננה להתחיל את פעולתה ב-24 ביוני 2006 אולם בעת ניסוי הרצה שנערך ב-17 ביוני התנגשו שתי קרוניות זו בזו בתחנת נגונג פינג. תיקון התקלה דרש את דחיית מועד הפתיחה הרשמי.
במשך כחודשיים תוקנו הנזקים ושופרה המערכת, וב־30 באוגוסט 2006 החל שבוע הרצה נוסף. הרכבל נפתח רשמית ב-18 בספטמבר 2006. בהתאם לכללי פנג שווי נמכרו רק 1,688 כרטיסים ביום הפתיחה (מספר מזל).
מספר תקלות אירעו ברכבל במהלך השנים, החמורה שבהם אירעה בעת ניסוי בדיקת עומס של כבלי הרכבל, ב-11 ביוני 2007 עת שאחד הקרונות נפל והתרסק. מאחר שמדובר היה בניסוי לא היו אנשים בקרון ולא היו נפגעים, אולם נערכה חקירה לבדיקת סיבת התקלה ונבדקו טענות של רשלנות בתחזוקת הרכבל. בעקבות האירוע, לקחה על עצמה חברת MTR את האחריות להפעלת הרכבל מחברת סקיירייל-ITM, אשר בנתה והפעילה אותו קודם לכן. הרכבל שב לפעולה ב-23 בדצמבר.
באפריל 2009 הותקנו ברכבל קרונות בעלי רצפה שקופה המכונים "קרונות בדולח" (Crystal Cabin).
הרכבל
אורכו של הרכבל 5.7 קילומטרים והוא מקשר בין תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג בטונג צ'ונג לבין נגונג פינג. הרכבל עובר בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי הונג קונג. שמונה מגדלים נושאים את קווי הרכבל. חמישה מהמגדלים מצויים בתוך שמורת הטבע שבמרכז האי לנטאו, והרכבל חולף מעל השמורה.
משך הנסיעה ברכבל 25 דקות, כך שמהירותה היא פחות מ14 קמ"ש. קו הרכבל יוצא מתחת טונג צ'ונג, מגיע לתחנת הטיה באי צ'ק לאפ קוק (האי עליו נמצא שדה התעופה), ושם פונה הרכבל ב-60 מעלות, וחוצה את מפרץ טונג צ'ונג. הרכבל ממשיך במעלה רמת לנטאו עד תחנת הטיה נוספת בסמוך לניי לאק שאן.
במהלך הנסיעה ברכבת ניתן לראות את נופי שמורת הטבע, את שדה התעופה ואת בודהה טיאן טאן.
קו הרכבל תוכנן על ידי קבוצת לייטנר (Leitner Group). תחנות שינוי הזוויות מאפשרות את שינוי זווית הנסיעה. בתחנות אלה מוסרות הקרוניות אוטומטית מהכבל המוביל אותם עד התחנה, ומולבשות על כבל אחר על מנת להמשיך את הנסיעה בזווית שונה.
בכל אחת מהקרוניות מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, ומקומות עמידה ל-7 נוסעים נוספים. הרכבל מסוגל להסיע כ-3,500 נוסעים מדי שעה.
כפר נגונג פינג
כפר השעשועים נגונג פינג נבנה בסמוך לתחנת נגונג פינג של הרכבל. הכפר, ששטחו 15,000 מ"ר כולל בנוי בסגנון אדריכלות סיני מסורתי, וכולל מתקני שעשועים הנוגעים לחייו של בודהה, וכן חנויות ומסעדות.
יוז'ף ואגו (אדריכל)
יוז'ף ואגו (במקור ויינברגר, (בהונגרית: Vágó József; אוראדיה, 23 בדצמבר 1877 – סאלי דה בארן, 7 ביוני 1947) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת דופן של ארכיטקטורת האר נובו ההונגרית ועם אחיו לאסלו ואגו היה המתכנן של כמה וכמה מבנים משמעותיים בבודפשט. אֶחיו הנוספים הם בלה ואגו (ברוך ויינברגר), שחקן ובמאי, וגזה ואגו, שחקן, במאי ומחזאי. בנו היה פייר ואגו, אדריכל.
השנים המוקדמות
יוז'ף ואגו נולד כילד הלפני האחרון במשפחה בת תשעה ילדים באוראדיה. הוריו היו יהודים מתבוללים. לאביו, מיהאי, ששינה את שם משפחתו המקורי מוויינברגר לוואגו, היו עסקי בנייה לא מוצלחים ולכן המשפחה עברה לבודפשט. יוז'ף עבר רק לאחר מכן לאחר שסיים את חטיבת הביניים בעיר הולדתו בגיל 15. הוא החליט כבר בגיל צעיר שיהיה גם הוא אדריכל בעקבות אחיו לאסלו, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
כסטודנט של הפקולטה לארכיטקטורה של האוניברסיטה הטכנית של יוז'ף בבודפשט, (כיום שמו אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה) הוא תכנן תחילה בסגנון ההיסטורי שציפו ממנו באוניברסיטה, אך הוא זכה במשרת התמחות במשרדו של אדן לכנר, המאסטר ההונגרי של האר-נובו. הוא בילה זמן ארוך יחסית באיטליה ואחר כך לפני שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו עבד בפריז במשך שלושה חודשים בתחילת 1900 כמנהל הבנייה של הביתן ההונגרי של היריד העולמי ((העיצוב היה מעשה ידי זולטאן באלינט (מקודם:בלייר) ושל לאיוש יאמבור (מקודם:פרומר)). כנראה בתקופה זו התוודע לאדריכלות הצרפתית של אותו הזמן. לאחר שסיים את לימודיו, הלך בעקבות אחיו, והתקבל במשרדו של איגנץ אלפאר, "היריב המקצועי הגדול ביותר של אדן לכנר", ועבד שם במשך שנתיים. הוא לקח חלק בתכנון כמה עבודות מרכזיות של המשרד, כמו ארמון הבורסה בכיכר סבדשאג (Szabadság) או מטה הבנק האוסטרו-הונגרי (כיום הבנק הלאומי ההונגרי) ושיקום טירת ויידאהונאדי (Vajdahunyad vára) לצורתה הנוכחית. בינתיים הצליח גם בכוחות עצמו: בשנת 1901 זכתה עבודתו המשותפת עם ארנה גיראי, עיצוב תיאטרון, במדליית כסף בתחרות השנתית של התאחדות המהנדסים והאדריכלים ההונגרית, ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית זהב על עבודתו העצמאית בעלת ההשפעה הצרפתית של תחנת רכבת.
בשנת 1898 השתתף במכרז תכנון של בית הכנסת בליפוטווארוש עם איזידור שר (צפון רובע 5 מרכז העיר)
המשרד המשותף של האחים ואגו
בשנת 1902, לאחר שהבוס שלו נקלע לסכסוך מקצועי סוער עם אדן לכנר שהיה מכובד במיוחד על ידי ואגו, הוא עזב את אלפאר ופתח משרד משותף עם אחיו לאסלו. זה נמשך עד 1911, ומכיוון שכל התוכניות שנולדו באותה תקופה נחתמו יחד, לא ידוע מי מהם מילא איזה תפקיד.