cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנייטה חדין
ביוגרפיה
היא למדה תקופה תיאטרון בסטוקהולם ולאחר מכן עברה לגטנבורג.
היא עבדה כטכנאית תאורה באולפנים של ערוץ TV4 ובאותו זמן מנחה הטלוויזיה אדם אלסינג חיפש שותפה להנחיית משחק הטלוויזיה "Tur i kärlek", לאחר שראה אותה ביקש ממנה להיבחן לתפקיד עקב כך שנראתה לו מתאימה, ב-1991 היא החלה להנחות איתו את התוכנית.
לאחר מכן המשיכה בטלוויזיה והגישה שעשועון טלוויזיה נוסף, היא גם הנחתה את הגרסה השוודית של המבצר.
היא הגישה את הגרסה השוודית של תוכנית מופע הספורט "Gladiators".
ב-1997 ו-1998 הנחתה פעמיים את התחרות של מיס שוודיה.
מ-1999 עד 2000 וב-2002 הגישה את תוכנית הכישרונות "Sikta mot stjärnorna".
ב-2003 שיחקה במיני סדרה "Talismanen". ב-2006 ו-2007 הנחתה את התחרות לבחירת נציגות שוודיה לאירוויזיון הילדים.
ב-2010 הייתה מתחרה בתוכנית "Let's Dance" שהיא מקבילה לרוקדים עם כוכבים.
בנימין פלטיאל מורגנשטרן
הרב בנימין פלטיאל מורגנשטרן (1895 – 1944) היה אדמו"ר חסידי בחסידות סוקולוב. שימש כאדמו"ר בגטו ורשה לאחר פטירת אביו, עד למיתתו במחנה ההשמדה אושוויץ.
ביוגרפיה
בנימין פלטיאל נולד בשנת 1895-תרנ"ה (משוער) בעיירה פילוב לרב יצחק זליג מסוקולוב. התחנך אצל סבו הרב חיים ישראל מורגנשטרן, האדמו"ר מקוצק-פילוב. הרב בנימין פלטיאל היה בן-נין (בן אחר בן) של רבי מנחם מנדל מקוצק. בשנת 1912 נישא לדבורה טובה בת הרב יוסף קאליש מאמשינוב. הרב בנימין חי בשנותיו הראשונות לצד אביו בסוקולוב וניהל את ישיבתו של אביו. היה פעיל באגודת ישראל.
בשנת 1932 מונה לרב בסטרדין הסמוכה לסוקולוב. בג' בחשוון תש"ו (1939), נפטר אביו ורבי בנימין המשיך את השושלת כאדמו"ר מסוקולוב. לאחר מכן עבר לגטו ורשה מתוך מחשבה שבעיר יהיה קל יותר לרב להינצל מהתעללויות הנאצים. עם תחילת האקציה הגדולה החל הרב בנימין להסתתר וכמו רבנים נוספים עבד בזהות בדויה בבית החרושת שולץ. אברהם הנדל, מנהל המפעל, סיפר כי בערב פסח בא אליו הרב בנימין וסיפר כי יש בידיו שטרות מכירה של חמץ ואין לו גוי למכור לו, והנדל עזר לו למצוא גוי למכור לו את חמץ יהודי הגטו. לאחר מרד גטו ורשה נשלח הרב בנימין יחד עם שארית הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ. לפי עדות ניצולים, הרב בנימין נפטר מרעב וסבל באושוויץ בסוף שנת 1944, זמן קצר לפני שחרור המחנה.
דורי מדיה דרסט
דורי מדיה דרסט הפקות היא חברת יזמות, פיתוח והפקות טלוויזיה, שנוהלה על ידי מפיק הטלוויזיה דני פארן. החברה פועלת מ-1999, וממוקמת בקריית התקשורת נווה אילן.
דרסט-הפקות היא חברת ההפקות הישראלית הראשונה שהביאה את ז'אנר הטלנובלות לתעשיית הטלוויזיה הישראלית. החברה יוצרת תוכן מקורי וכן מפיקה מחדש פורמטים בינלאומיים של טלנובלות. דרסט הפקות מפיצה את הפורמטים שלה בעולם באמצעות זרוע ההפצה של דורי מדיה, דורי-מדיה דיסטריביושן.
בשנת 2007 הודיעה דורי מדיה גרופ כי הגיעה להסכמה עם דניאל פארן, המנכ"ל ובעל המניות היחיד של פארן הפקות בע"מ, על רכישת 75% ממניות החברה בסכום כולל של 1.6 מיליון דולר.
אברהם פאהן
אברהם פאהן (8 באוגוסט 1916 – 19 בפברואר 2012) היה פרופסור ישראלי לבוטניקה וחתן פרס ישראל למדעי החיים.
ביוגרפיה
אברהם פאהן נולד בווינה שבאוסטריה להוריו אשר ושרה פאהן אשר היו פליטים מגליציה במלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר חזרו איתו ועם אחיו, משה חייםֿ, לעיירה האליץ' שבפולין. בשנת 1935 עלה לישראל.
בין 1942–1945 לימד ביולוגיה בתיכון החקלאי "בית ירח" שבעמק הירדן. הוא סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1948.
בזמן מלחמת העצמאות שירת בצבא ההגנה לישראל. ב-13 באפריל באותה שנה, התחתן עם נחמה אקהייזר. בחתונתם, הצילו את חברי מחלקת הבוטניקה שהיו אמורים לעלות בשיירת הר הצופים באותו היום, אך במקום זאת, נכחו בחתונה. לשניים נולדו שלוש בנות: ד"ר מרים פאהן, נעמי פאהן-שטיינמץ ואשרת-דפנה שנקטפה באיבה ביום א' טבת תשט"ז.
ב-1952 הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה והיה מרצה במחלקה לבוטניקה. בשנים 1952–1953 היה פאהן עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' וב-1956 באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1969–1970 הוא החזיק בתפקיד הפרו-רקטור. לאחר מלחמת ששת הימים ואכלוס הקמפוס של האוניברסיטה העברית בהר הצופים, החל פאהן בסיועם של מיכאל אבישי ומאיר שאואט, בשיקום הגנים הבוטניים האוניברסיטאיים. כמו כן הוא עמד תקופה ארוכה בראש ענף היער של מכון ווֹלקני.
ספריו בתחום האנטומיה של הצמח היו למקור ידע בסיסי בתחום וצוטטו רבות במחקרים אקדמיים. בשנת 1963 הוענק לפאהן פרס ישראל במדעי החיים.
בשנים 1995–1999 הוא שימש סגן נשיא האגודה הבינלאומית לחוקרי צמחים.
ספריו
אברהם פאהן פרסם מספר ספרי מדע: "אנטומיה של הצמח" 1962 (תורגם לאנגלית, ספרדית. אינדונזית, סינית), "Secretory Tissues in Plants", והיה שותף לכתיבת הספרים: Wood Anatomy and the Identification of Trees and Shrubs of Israel and Adjacent Regions (1986); Xerophytes (1992); The
ו-"מגדיר לצמחי התרבות בישראל" שפורסם ב-1998.
מיכאל זהרי
מיכאל זֹהרי (9 באפריל 1898 – 15 באפריל 1983, ג' באייר תשמ"ג) היה בוטנאי ישראלי, חתן פרס ישראל. ידוע בזכות מחקרים יסודיים שערך על צמחיית ארץ ישראל והמזרח התיכון, וכן בשל כתיבת ספרות מקצועית המיועדת גם לקהל הרחב המתעניין בתחום. זהרי הוא ממחבריו של המגדיר לצמחי ארץ ישראל, יחד עם אלכסנדר איג ונעמי פיינברון.
קורות חייו
מיכאל זהרי נולד בבוברקה, על יד לבוב, שבגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית) בשנת 1898, ועלה לארץ ישראל בשנת 1920. למד בסמינר העברי למורים בירושלים בשנים 1922–1925. בשנת 1926 נולד בנו דניאל, בהמשך גם תלמידו. לאחר לימודיו, עבד ביחידה לבוטניקה במכון לחקלאות ולמדעי הטבע, שלימים עברה לחסות האוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1936, ובשנת 1945 התמנה למרצה באוניברסיטה. הוא סייר רבות בישראל ובמזרח התיכון, כולל בארצות ערב לפני קום המדינה ואף ביבשות אחרות. מתלמידיו הבולטים: דניאל זהרי, אבינועם דנין, אבישי שמידע ויעקב לורך.
מיכאל זהרי קיבל את פרס ישראל במדעי החיים בשנת 1954. נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בתחום הבוטניקה בשנת 1960.
רפאל מוקדי
רפאל (רפי) מוקדי (23 ביולי 1929 – 9 ביוני 1967) היה מרצה בכיר למדעי הקרקע והמים בטכניון, ורב-סרן במילואים בצה"ל, מפקד פלוגת הסיור של חטיבה 8 במלחמת ששת הימים ובעל עיטור המופת על לחימתו בקרב על קלע ברמת הגולן.
ביוגרפיה
ב-1947, חודשים אחדים לפני שהוקם צה"ל, מוקדי התגייס באופן מלא. במהלך שירותו הצבאי המשיך לעסוק בהדרכה והיה שותף, כמדריך וכחניך, לקורסים הצה"ליים החדשים, אשר עיצבו את הגישה הערכית של צה"ל בתחילת הדרך. בשנת 1950 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל, ובמשך 17 השנים הבאות שירת במילואים כקצין בחטיבה 8. בשנים הראשונות מילא תפקידים פיקודיים שונים בגדוד החי"ר 121, וב-1960 התמנה למפקד פלוגת-הסיור החטיבתית, פלס"ר 87. במהלך שנות פיקודו על פלוגת-הסיור הגיע מוקדי לדרגת רב-סרן.
את דרכו כמדען בתחום הקרקע והמים, החל כסטודנט בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו הבין כי גישת המחקר התיאורית, שהייתה מקובלת בפקולטה לחקלאות עד אז, לא תקדם היטב את חקר הקרקע. הוא האמין שעתיד המחקר טמון בגישה המתמטית-הכמותית. בהיעדר קורס מתאים, יצר קבוצת לימוד שלמדה באופן עצמאי את התחום של כימיה פיזיקלית של הקרקע. עבודת המחקר של המאסטר שלו עסקה בקשרים בין מבנה הקרקע למסיסות זרחן. עבודת הדוקטורט בהנחיית שלמה רביקוביץ' עסקה בחקר הכלורוזה (chlorosis),  מחלת צמחים הנגרמת בשל עודף גיר בקרקע ומחסור במינרלים.
מוקדי זיהה את הנושאים החשובים לחקלאות בישראל ולמשק המים והקרקע בישראל, ובחר בהם לנושאי המחקר שלו. את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פרדו שבארצות הברית. בשנת 1964 חזר והיה למרצה בכיר בטכניון שבחיפה, והחל בהקמה של יחידה לחקר הקרקע, שעסקה בנושאים בכימיה פיזיקלית של הקרקע שלא נחקרו קודם בטכניון. בנוסף פיתח קורס בכימיה פיזיקלית של הקרקע שלא היה קיים עד אז בישראל.
השינויים שהוביל, הן בפקולטה לחקלאות והן בטכניון, הטמיעו את הגישה הכמותית לחקר הקרקע בישראל, ויצרו את הבסיס למחקר המודרני של תורת הקרקע בישראל.
הניווט במעלה רמת הגולן
ב-9 ביוני 1967, במלחמת ששת הימים, הוטל על חטיבה 8, שבה שירת מוקדי, להבקיע לרמת הגולן. החטיבה תוכננה לפרוץ בציר העולה מגבעת האם (מצפון לכפר סאלד) אל הכפרים הסורים זעורה ועין פית. לאור פרק הזמן הקצר שעמד לרשות החטיבה, שהוקפצה מזירת הדרום, ללימוד השטח העמיד פיקוד הצפון את סרן דני בונה, קצין המבצעים של חטמ"ר 3 שהכיר את הגזרה על בוריה, לרשות צוות הסיור החטיבתי בפיקוד מוקדי.
בשעה 11:30 חצו כוחות החטיבה את הגבול ועד 12:20 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. לאחר שעברה החטיבה את מוצב נעמוש היה הכוח אמור לפנות שמאלה, לכיוון צפון-מזרח. נתגלעה מחלוקת בין נווטי הכוח: מוקדי צידד בפנייה חדה שמאלה לדרך חקלאית ותנועה צפון-מזרחה לכיוון זעורה, ואילו בונה טען כי יש להמשיך עוד דרומה לפני הפניה לצפון מזרח. המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, שהוביל את טור השריון, המשיך דרומה לכיוון סיר א-דיב וקלע. במהלך הלחימה בכפר סיר א-דיב נפגע בירו, ומוקדי תפס את מקומו בטנק המג"ד ופיקד על הגדוד. בהוראת המח"ט ניסה להסיט את תנועת הגדוד מן הציר השגוי צפונה, במקביל לציר הנפט, לכיוון מתחם זעורה. בשיאם של מאמציו אלה נפגע הטנק של מוקדי מאש שנורתה ממוצב סמוך. מוקדי מסר לתותחן הטנק כי הוא עולה לצריח כדי לירות במקלע ה-0.5 ואז נפגע ככל הנראה מקליעים שנורו לעברו ונפל מהטנק. לאחר מכן נפגע גם קצין הקשר הגדודי, סרן, וצנח אל תוך הצריח. הטנק הצליח לנסוע לאחור כמה מאות מטרים עד שנתקע, אז פינו עצמם הנהג, התותחן והמקלען לאחור. מוקדי ובן-ארצי נותרו בשטח.
שבוע לאחר הקרב חודש החיפוש, ביוזמה אזרחית של משפחתו וחבריו של מוקדי, ובתוך זמן קצר נמצא הטנק ובו גופתו של יובל בן ארצי. מוקדי נמצא לאחר מכן במרחק של כ-200 מטרים מהטנק.
על פועלו במלחמה עוטר מוקדי בצל"ש אלוף הפיקוד שלאחר חוק העיטורים הומר לעיטור המופת.
אם תמשוך צפונה
"אם תמשוך צפונה" הוא סרט דוקומנטרי (ישראל, 2010) על רפי מוקדי. הסרט נוצר על ידי בתו של מוקדי, ארנה מוקדי, ונכדתו, יעל שביט. הסרט מגולל את סיפור הקרב של חטיבה 8 ואת סיפורו של מוקדי שנפגע במהלך הקרב באזור סיר א-דיב. מוקדי נותר בשטח במשך עשרה ימים. בסרט נטען שצה"ל, החטיבה ומפקדה אלברט מנדלר לא עשו מספיק כדי למצוא את מוקדי וכי מאמצי החיפוש התחדשו, לאחר ארבעה ימי הפסקה ביוזמת חבריו מהטכניון. מרישום יומי של האירועים מיום קרב ההבקעה בו נעלמו מוקדי ובן ארצי ועד למציאת גופותיהם וטנק המג"ד בו נפגעו, עולה כי חלפו שבעה ימים מיום הקרב, ושישה ימים מתום המלחמה בטרם הודיעה שלישות חטיבה 8 לשלישות הראשית על היעדרותו של מוקדי.
מנגד טענו חיילים ודרגי פיקוד ששירתו בחטיבה כי החטיבה לא הפסיקה את החיפושים וכי הסרט ערוך באופן מגמתי.
מגדל היובל
מגדל היובל, הידוע גם בכינוי מגדל קריית הממשלה, הוא גורד שחקים שהוקם בשנת 2005 ברחוב קפלן פינת דרך בגין בתל אביב (מחלף קפלן), מדרום למחנה רבין (הקריה) ומדרום-מערב למגדלי עזריאלי. עם חנוכתו היה זה הבניין הרביעי בגובהו בישראל.
הקמה
המגדל נבנה על ידי חברת אפריקה ישראל ומנרב. על פי התוכנית המקורית אמור היה הבניין לכלול 26 קומות. לאחר תחילת בנייתו, אושרו תוספות בנייה והמגדל הוגבה ב-10 קומות, כך שהוא כולל ביחד 36 קומות ושטח של 72 אלף מטר רבוע.
המגדל נבנה כחלק מפרויקט דרום הקריה, לאחר מכירת השטח מצה"ל לגורמים אזרחיים, וכחלק מתוכנית צמצום וריכוז משרדי ממשלה בערים המרכזיות, המיושמת בין השאר גם בחיפה בבניית מגדל המפרש, ובבאר שבע בבניית קומפלקס בניינים חדש ומרוכז אשר מאפשר ריכוז פעילויות וצמצום עלויות. בניית המגדל אפשרה מכירת שטחים ישנים בהם השתמשה הממשלה, כמו גם הגברת היעילות והריכוז שמאפשרים שליטה קלה יותר על פעילויות וצרכים משרדיים. המכרז להקמת המגדל פורסם ב-1998 ובדצמבר אותה שנה נבחרו באמצעותו החברות אפריקה ישראל ומנרב. הפרויקט הוקפא במאי 1999, על ידי עיריית תל אביב, עקב דרישתה להקמת כביש משוקע בצומת דרך פתח תקווה-דרך השלום-נתיבי אילון ומחלוקת על גובה הבניין המתוכנן. הבנייה החלה לבסוף בשנת 2000, לאחר שאושר תקציב ליישום הסדרי התחבורה החדשים באזור.
בשנת 2008, בקשה אפריקה ישראל להקים עוד 930 מקומות חנייה, בגלל המחסור בחניות במבנה שהקשה על השכרת המשרדים בבניין. כמו כן, לבנות מעליות שאטל חיצוניות במבנה לקומה 25, המכונה "לובי עליון", שתתפקד ככניסה נפרדת לקומות העליונות שלא בשימוש משרדי הממשלה. בשנת 2010, השלימה חברת דניה סיבוס את החניון הנוסף, הלובי והמעליות החיצוניות מצידו המערבי של המגדל.
דב פרוהמן
קורות חייו
פרוהמן נולד באמסטרדם ב-1939. בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד, הוסתר בחווה של משפחה נוצרית, תוך סיכון רב. הוריו נספו בשואה, והוא עלה לישראל כילד ב-1949 וגדל בבית קרובי משפחה בתל אביב, שם סיים את לימודי התיכון בתיכון עירוני א'. שירת בחטיבת גולני, ולאחר מכן השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. את המשך לימודיו האקדמיים, עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה קיבל תואר שני (1965) ושלישי (1969) בהנדסת אלקטרוניקה ומדעי המחשב.
ב-1965 החל לעבוד במעבדות המחקר של חברת פיירצ'יילד בפאלו אלטו שבקליפורניה, במחקר שעסק בתכנון מעגלים משולבים. ב-1969, עם סיום לימודיו, החל לעבוד במרכז המחקר של חברת אינטל בקליפורניה. באינטל עסק בתכנון רכיבי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה, והמציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון. על פיתוח זה זכה פרוהמן בפרס מורטון של איגוד IEEE ב-1982 ובמדליית אדיסון, אף היא מטעם IEEE, ב-2008.
בתקופת עבודתו באינטל ניסה פרוהמן לשכנע את בכיריה, במיוחד את נשיא החברה אנדי גרוב, להשקיע בישראל. בהשפעתו, ועקב מחסור באנשי תכנון באותה עת, פתחה אינטל מרכז תכנון בחיפה ביולי 1974. פרוהמן השקיע מאמצים רבים כדי לגרום לאינטל לבצע בישראל גם פעילות ייצור, ולא רק מחקר ופיתוח, ומאמציו נשאו פרי עם הקמת מרכז ייצור בירושלים ב-1981. פרוהמן מספר כי "בשנים הראשונות נלחמנו בשיניים על כל מוצר וכל טכנולוגיה, ורק לאחר כמה שנות מאבק זכינו בתכנון המיקרו-מעבד הראשון".
במקביל לפעילותו באינטל, ניהל פרוהמן קריירה אקדמית. ב-1972 הצטרף כפרופסור אורח באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה בקומאסי שבגאנה, וב-1974, עם שובו לישראל, הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור חבר לפיזיקה שימושית. ב-1980 התמנה לפרופסור מן המניין, אך ב-1981 עזב את סגל האוניברסיטה, והתמנה למנהל כללי של חברת אינטל בישראל, תפקיד שבו החזיק עד 2000 במקביל לפעילות כסגן נשיא קבוצת המיקרו-מעבדים באינטל העולמית.
בשנת ה'תשנ"א (1991) הוענק לו פרס ישראל למדעים מדויקים ובשנת 1991 צורף כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בנוסף, זכה פרוהמן באותה שנה בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
ב-2000 פרש פרוהמן מתפקידיו באינטל. לאחר פרישתו מהחברה הקדיש את זמנו לעיסוקי פנאי, בהם קריאה, רכיבה על אופנועים ועל אופניים, והטסת מטוסים קלים. נוסף על כך כתב ספר בנושא מנהיגות: מנהיגות בדרך הקשה, שיצא לאור באנגלית ב-2008 ובעברית ב-2009. בראיונות שנערכו עמו יצא פרוהמן נגד האדישות הפושה לדעתו בציבור הישראלי, וצפה משבר חברתי-חינוכי וכלכלי חמור שיפקוד את ישראל.
לקט יושר
לקט יושר הוא ספר הלכה ומנהג, שנכתב על ידי הרב יוסף יוזפא אוסטרייכר, ומתעד את מעשיו, הנהגותיו ופסקיו של רבו רבי ישראל איסרלן (מחבר ספר "תרומת הדשן"). מקובל בקרב הפוסקים כי החיבור אותנטי ומשקף נאמנה את מנהגי מהרי"א וקורותיו.
תוכן הספר
מהספר עולה ששאלות רבות בספר תרומת הדשן הן אכן שאלות ממקרים שהתרחשו, בניגוד לטענה שהשאלות בספר לא נשאלו כלל על ידי אנשים, אלא הומצאו על ידי רבי ישראל כדי לענות עליהן תשובות.
הספר נדפס לראשונה מכתב יד המחבר על ידי יעקב פריימאן בברלין בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ד, וההוהדר בשנית בידי מכון שלמה אומן.
פאול וולפסקהל
פאול פרידריך ווֹלְפְסקֵהל (לעיתים וולפסקל; בגרמנית: Paul Friedrich Wolfskehl; 30 ביוני 1856, דרמשטאדט – 13 בספטמבר 1906, שם) היה תעשיין יהודי-גרמני ומתמטיקאי חובב. נודע כמייסד פרס וולפסקהל – 100,000 מארק גרמני שיועדו לאדם שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה.
חייו
פאול היה בנו הצעיר של הבנקאי היהודי יוזף קארל תיאודור וולפסקהל (1814–1863) ושל יוהאנה, בתו של בנקאי החצר בשטוטגרט, נתן וולף קאולה (Kaula). אחיו הבכור, וילהלם אוטו וולפסקהל (1841–1907), היה משפטן. וילהלם לקח על עצמו את ניהול הבנק המשפחתי לאחר מות אביהם, ואילו פאול החל בשנת 1875 לימודי רפואה בלייפציג, טיבינגן והיידלברג, שם התמחה באופתלמולוגיה. בזמן זה החל לגלות סימפטומים של טרשת נפוצה, ובעטיה עזב את לימודי הרפואה והחל ללמוד מתמטיקה בבון ומשנת 1881 באוניברסיטת ברלין, שם למד בין היתר תורת המספרים אצל ארנסט אדוארד קוּמר (Kummer). וולפסקהל, שכבר הוסמך כדוקטור לרפואה, לא כתב דיסרטציה במתמטיקה. בשנת 1887 עשה הביליטציה באוניברסיטה הטכנולוגית של דרמשטאדט (TU Darmstadt), ושם הרצה גם על תורת המספרים.
בסביבות שנת 1890 כרע תחת עול המחלה ונאלץ לחדול מלהרצות, אך עם זאת הוסיף לפרסם כמה מאמרים מתמטיים קצרים. ב-1903 הסכים לשידוך שארגנה משפחתו, אך הזיווג לא עלה יפה. לקראת מותו, ב-1905 ציווה 100,000 מרקים כפרס שיינתן למי שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה. נפטר ב-1906.
אחיינו (בן אחיו וילהלם אוטו) היה הסופר, המשורר והמתרגם הנודע קארל וולפסקהל.
פרס וולפסקהל
בצוואתו הקצה וולפסקהל 100,000 מרקים לאדם שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה, והקציב מאה שנה למתן ההוכחה (אך לו היה מוכח שהמשפט אינו נכון, המפריך לא היה מקבל מאומה). עם מותו ב-13 בספטמבר 1906 הפכה הזכייה בפרס וולפסקהל למטרתם של מתמטיקאים חובבים רבים. כל ההוכחות שנשלחו אל ועדת הפרס באוניברסיטת גטינגן, שבראשה עמד המתמטיקאי אדמונד לנדאו, נמצאו שגויות. כדי לענות לפונים הרבים הכין לנדאו שבלונה של מכתב שהכיל את מספרי העמוד והשורה בהם נמצאה הטעות הראשונה. מרטין גרדנר מספר על שיטות יצירתיות אף יותר כגון שליחת המכתב בחזרה לפונה והפניה לחובב הקודם ששלח מכתב כבר-סמכא בנושא, או התשובה "יש לי הפרכה נפלאה להוכחה שלך, אבל לרוע המזל הנייר הזה צר מלהכילה". בסופו של דבר ניתן הפרס לאנדרו ויילס ב-1997, כ-11 שנה לפני מועד פקיעת הפרס.
קלע אשכול
קֶלַע אֶשְׁכּוֹל (באנגלית: grapeshot) הוא סוג תחמושת שנורתה מתותח נטען-לוע, אשר בשונה מן הקלעים העגולים העשויים מקשה אחת, הייתה עשויה מצֶבֶר כדורי מתכת ארוזים בתוך שקית קנבס עבה. השקית הודקה ונקשרה היטב, כדי להקנות לה צורת גליל שקוטרו כקוטר קדח הקנה של התותח. לאחר שנארז דמה הקלע לאשכול ענבים, ומכאן שמו באנגלית ובשפות נוספות. כשנורה הקלע ויצא מלוע התותח, נקרעה השקית ונוצר מטר צפוף של קלעים כדוריים בדומה ליריית רובה ציד.
קלע האשכול היה הרסני וקטלני במיוחד מטווח קצר. בשדה הקרב השתמשו בו להדיפת התקפה של חיילים רגלים, שהסתערו כיחידה צפופה. כדורי הברזל יכלו לבתק שרשרות ולקרוע חבלים עבים. לכן השתמשו בקלעי אשכול באוניות בשעת לחימה מטווח קרוב, על מנת לקרוע את הסמוכות והרכסות של תורני אוניית האויב ולמוטטם. ירי של קלעי אשכול ממרחק רב היה חסר תועלת, שכן הקלעים העגולים התפזרו לכל עבר.
משקל הקלעים באשכול נקבע על פי גודל התותח. באוניות הצי המלכותי הבריטי במלחמות הנפוליאוניות היו בכל אשכול 9 קלעים עגולים. בתותח 42 ליטראות השתמשו ב-9 קלעים עגולים במשקל 4 ליטראות כל אחד (ליטרה = כ-453 גרם), בתותח של 32 ליטראות ב-9 קלעים במשקל 3 ליטראות כל אחד, 18 ליטראות – 9 במשקל 1.5 ליטראות כל אחד, 12 ליטראות - 9 במשקל 1 ליטרה כל אחד, 9 ליטראות – 9 במשקל 13 אונקיות כל אחד, 6 ליטראות – 9 במשקל 8 אונקיות כל אחד, ותותח 4 ליטראות – 9 קלעים עגולים במשקל 6 אונקיות כל אחד. את קלעי האשכול הניחו לאחר הכנתם בתוך תיבות – מ-4 אשכולות לתיבה עבור תותחי 42 ליטראות ועד 20 לתיבה לתותחי 4 ליטראות. ביבשה היה מספר הקלעים בכל אשכול גדול אף יותר, ומשקל כל אחד מקלעים אלה נע בין אונקיה ורבע ל-4 ליטראות.
קלע דומה, שהכיל כדורי ברזל או עופרת קטנים יותר ארוזים בקופסת פח גלילית, נקרא "קלע קופסה" (canister).
זיגוטה
זיגוטה היא מונח בביולוגיה התפתחותית המתאר את השלב הראשון ביצירת אורגניזם חדש, כאשר הוא תא יחיד. המונח משמש גם לתיאור של קבוצת התאים שנוצרת לאחר מספר חלוקות, למרות שהמונח המדויק יותר לשלב זה הוא בלסטומר.
זיגוטה בדרך כלל נוצרת על ידי אירוע הפריה של שני הפלואידים - ביצית של הנקבה ותא זרע של הזכר - אשר מתאחדים כדי ליצור תא דיפלואידי יחיד. לכן הזיגוטה מכילה את החומר הגנטי (DNA) של האם והאב ומספקת את כל המידע הגנטי הדרוש ליצירת אורגניזם חדש.
ברביית יונקים, לאחר אירוע ההפריה, הזיגוטה נודדת במורד השחלה, תוך כדי התחלקות אך ללא שינוי בגודל, בתהליך של מיטוזה. כל היונקים עוברים בחייהם את שלב הזיגוטה, והשלב הבא הוא העובר. זיגוטה אנושית קיימת כארבעה ימים, וביום החמישי היא הופכת לבלסטוציסט.
הטרוזיגוט
יצור הוא הטרוזיגוט (או הטרוזיגוטה) לגן מסוים, אם לו שני אללים שונים באותו לוקוס בכרומוזום מסוים. לפי הגנטיקה הקלאסית או המנדליאנית, האלל הדומיננטי הוא זה שהתכונה אליה הוא מקודד מתבטאת. למשל, גן שיש לו 3 אללים אפשריים: B ,A, ו-C. בפרט מסוים יכולים להיות צירופים שונים של אללים אלה, כולל חזרה על אותו אלל. אם שני האללים זהים, פרט זה יכונה הומוזיגוט לגן זה, למשל, Bו-B. לחלופין, פרט מסוים גם יכול להיות הטרוזיגוט לגן זה, למשל, A ו-C, או A ו-B.
הומוזיגוט
פרט הוא הומוזיגוט (או הומוזיגוטה) לגן כלשהו אם שני האללים של הגן המצויים בו זהים. כלומר, הוא נושא שני עותקים של אותו אלל, האחד מקורו באב, והשני - באם. פרטים שהם הומוזיגוטים בכל הגנום נקראים זן טהור. ניתן לקבוע אם פרט הוא הומוזיגוט בכל אתר בגנום (לוקוס) שהוא פולימורפי, כלומר בעל יותר ממופע יחיד של האלל, ולאו דווקא באזורים המקודדים המכונים גנים.
נוליזיגוט
יצור הוא נוליזיגוט בעל אלל אפס (או נוליזיגוטה) לתכונה מסוימת, אם שני האללים לאותה התכונה מוטנטים. מעצם היות שני האללים מוטנטים, נגזר השם "נול" ("null") שמשמעו "אפס". מכאן נובע שהומוזיגוט אפס ונוליזיגוט הם מושגים זהים.
המיזיגוט
הֶמִיזיגוטה ביצור דיפלואידי הוא כאשר יש כרומוזום שקיים רק עותק אחד שלו, כלומר אין לו כרומוזום הומולוג. במצב כזה, התא או האורגניזם השלם נקראים "המיזיגוטים". ניתן לראות תופעה זו כאשר עותק אחד של הגן נמחק, או כאשר מדובר בגן הנמצא על כרומוזומי המין במין הטרוזיגוטי (שיש בו כרומוזומי מין שונים, כמו X וY). באורגניזמים בהם הזכר הוא הטרוזיגוטי, כמו אצל בני אדם, כמעט כל הגנים שיש להם תאחיזה ל-X הם המיזיגוטים בזכרים, מכיוון שיש להם רק כרומוזום X אחד, ורק מספר מועט של גנים זהים על כרומוזום ה-Y. כדוגמה קיצונית ניתן להסתכל על דבורת הדבש, בהם הזכר הוא המיזיגוטי לחלוטין. הם מתפתחים מביצה שלא עברה הפריה, והגנום שלהם האפלואידי לגמרי, בשונה מנקבות הדבורה, שהן דיפלואידיות.
שוודט על האודר
שוודט על האודר, או בקיצור שוודט (בגרמנית: Schwedt/Oder), היא העיר הגדולה ביותר במחוז אוקרמארק שבצפון-מזרח מדינת ברנדנבורג שבגרמניה. העיר שוכנת על נהר האודר, בקרבת הגבול עם פולין.
בעיר, שבעבר הייתה מרכז חקלאי, פועל כיום אחד מבתי הזיקוק הגדולים בגרמניה, שהוקם ב-1958 והוא מקושר לצינור נפט שמגיע מרוסיה. כמו כן פועל בשוודט בית החרושת הגדול באירופה לייצור נייר. רוב מפעלי התעשייה הוקמו בתקופת שלטון מזרח גרמניה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
עבור הפועלים הרבים שעברו לשוודט נבנו בנייני מגורים גדולים. כ-9% ממבני המגורים בעיר הם בתים בבנייה טרומית מבטון שנבנו באותה תקופה. לאחר שהופחת באופן משמעותי מספר מקומות העבודה לאחר איחוד גרמניה ולאחר שובה של כלכלת השוק, איבדה שוודט כרבע מאוכלוסייתה מאז שנת 1990. בעשורים האחרונים, נעשתה שוודט כעיר לדוגמה של תהליך הריסת בתים מסוג זה כדי להילחם בתופעה של דירות נטושות ובהתנוונות העיר.
היסטוריה
לאחר נדידת העמים יושב האזור בשבטים פולאבים. החל משנת 937 ובמשך המאה ה-11 וה-12 התחולל מאבק על השליטה באזור בין שבטים סלאבים, סקסונים ופומרנים. היישוב שוודט מוזכר לראשונה במסמך משנת 1265. בעימות שהתחולל בין ברנדנבורג לבין פומרניה ויתר לודוויג השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על העיר עבור ברנים השלישי, דוכס פומרניה (Barnim III) ב-1354. ב-1434 הוטל מצור על העיר על ידי פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג מבית הוהנצולרן, אך ללא הצלחה. ב-1481 עברה הבעלות על האזור לידיהם של רוזני תורינגיה והם העניקו ליישוב את זכויותיו כעיר והביאו את בשורת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
פריחתה של שוודט הגיעה לקיצה עם פרוץ מלחמת שלושים השנים, כאשר העיר, שניצבה על הדרך שבין שצ'צ'ין לבין ברלין, נבזזה מספר פעמים. ב-1631 חנה במקום גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, לאחר שנחת בפומרניה ובדרכו לקרב ברייטנפלד. שש שנים לאחר מכן העלה את העיר באש הפילדמרשל השוודי יוהאן באנר, לאחר שתושביה סירבו להיכנע.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה נחתם במקום הסכם שוודט.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הפצצות כבדות שנמשכו מעל חודשיים, גרמו להרס של כ-85% משטח העיר, כולל המצודה שלה. הצבא האדום כבש את שוודט ב-26 באפריל 1945, שבועיים לפני כניעתה הסופית של גרמניה הנאצית.
במהלך שנות ה-60 ממשלת מזרח גרמניה עודדה את תושביה להתגורר בשוודט, מגמה שנעצרה עם נפילת הגוש הקומוניסטי.
982
אירועים
אייריק תורוואלדסון גילה את גרינלנד.
פוסט-גראנג'
פוסט-גראנג' (אנגלית: Post-grunge) הוא תת-ז'אנר של הרוק האלטרנטיבי האמריקני שנוצר באמצע שנות התשעים ומושפע מתנועת הגראנג' של סיאטל.
Xnet
Xnet (מבוטא: "אקס-נט") היה פורטל הלייף סטייל של חטיבת המגזינים בקבוצת ידיעות אחרונות, שהציע ערוצי תוכן ובהם אופנה, עיצוב, אדריכלות, אוכל, יחסים, טיולים ובריאות. לצד אלה שילב האתר גם ערוצים ייחודיים לשבועונים והירחונים של קבוצת ידיעות אחרונות כמו לאשה, פנאי פלוס, בלייזר ו-Go Style.
היסטוריה
האתר הושק באפריל 2011, לאחר כשנה של עבודת הכנה ותכנון, גיוס עובדים, והשקעה של מספר מיליוני שקלים. העורך הראשי של האתר מאז היווסדו היה אילן יצחייק, המנהל המסחרי שלו היה פיני גורן.
בטרם מלאה שנה לפעילותו רשם Xnet חשיפה ליותר ממיליון ו-300 אלף גולשים ייחודיים בחודש (Unique Users על פי נתוני Google Analytics לחודש ינואר 2012), והתברג במקום ה-15 ברשימת 20 אתרי התוכן הגדולים בישראל שפרסמה הוועדה למדרוג אתרי האינטרנט בישראל בחודש ינואר 2012. בסוף 2019 רשם Xnet חשיפה לכ-3 מיליון גולשים בחודש, לפי נתוני חברת SimilarWeb, עם זמן שהות ממוצע גבוה של 22 דקות.
באוקטובר 2020 דווח כי האתר צפוי להיסגר, חלק מהעובדים ייטמעו באתר ynet וצפויים פיטורים בשני האתרים. הקיצוץ הוא על רקע המשבר הכלכלי שאליו נקלעה קבוצת ידיעות אחרונות בעקבות התחרות עם החינמון "ישראל היום".
בתחילת 2021 חדל האתר לפעול, כתובת האתר xnet.ynet.co.il מפנה מאז לערוץ "לאשה" בתוך אתר ynet (בכתובת ynet.co.il/laisha). עם זאת התוכן הקיים באתר עדיין זמין (נכון לספטמבר 2021).
תוכן
האתר ארח תכנים ושירותים של אתרים-שותפים, בהם רדיו מהות החיים המופעל בידי קרן אריסון, מאגר האטרקציות למשפחה Kinderland, מגזין הפנאי הוותיק מרמלדה, מאגר המבשלים הביתיים "תבשיל", "כמוני", רשת חברתית מקוונת ייחודית בנושאי בריאות של מכון גרטנר במרכז הרפואי שיבא, ערוצי הלייף-סטייל של ענני תקשורת ומאגר סרטוני ההדרכה בווידאו.
Xnet הפעיל מערכת עיתונאית עצמאית, והתאפיין בעיצוב גרפי עתיר תמונות, המתאים לעידן המסך הרחב והאינטרנט המהיר. האתר הפעיל פלטפורמת בלוגים עצמאית, שארחה עשרות כותבים, בהם אמנים, אנשי אקדמיה ואנשי מקצוע מכל תחומי התוכן.
אופנה
ערוץ האופנה של Xnet הושק בספטמבר 2011 כ"קטלוג" - "זירת האופנה המקוונת הגדולה בישראל". הקטלוג הציג מותגים ומעצבים, ומציע את הקולקציות שלהם למכירה אונליין בחנות מקוונת וממותגת. החנות המקוונת נסגרה ובערוץ התפרסמו כתבות אופנה.
לאחר סגירת Xnet עבר הערוץ לכתובת ynet.co.il/fashion.
אדריכלות
ערוץ האדריכלות שהושק עם עליית האתר, הביא ידיעות חדשותיות וכתבות עומק מקוריות בתחום האדריכלות והתכנון העירוני מהארץ ומהעולם. המאפיין המרכזי של הכתבות, לבד מהטקסט, היה ריבוי התמונות והשימוש בטכנולוגיות מתקדמות ברשת כמו גם וידאו. עורך הערוץ היה איתי כ"ץ. בין הצלמים הבולטים שהשתתפו בערוץ ניתן למצוא את טל ניסים, אביעד בר נס, איתי סיקולסקי, דור נבו, אלי סינגלובסקי וגדעון לוין.
לאחר סגירת Xnet עבר הערוץ לכתובת ynet.co.il/architecture.
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-19
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-19 (הלטבית ה-2) (בגרמנית: '''19. Waffen-Grenadier-Division der SS (lettische Nr. 2) בלטבית: 19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)''') הייתה דיוויזיה של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. חיילי הדיוויזיה היו מתנדבים מלטביה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-7 בינואר 1944 וכמפקדה הראשון מונה היינריך שולדט. כבסיס להקמת הדיוויזיה שימשה בריגדת המתנדבים הלטבים ה-2 של האס אס, ושמה המקורי היה דיוויזיית המתנדבים הלטבים ה-19. רוב החיילים הלטבים בדיוויזיה היו באמת מתנדבים, אולם חלקם גויסו בכפייה. הדיוויזיה לחמה בקרבות הנסיגה בחזית המזרחית במסגרת הקורפוס ה-38. ביוני של אותה שנה שונה שמה של הדיוויזיה ל"דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-19". דיוויזיה זו, וכך גם הדיוויזיה האחות שלה, דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-15 (הלטבית ה-1), השתייכו שתיהן לכוח שנודע בשם הלגיון הלטבי. ביולי 1944 הושמדה הדיוויזיה ה-15 בקרבות כנגד הצבא האדום, ושרידיה סופחו לדיוויזיה ה-19. בעקבות מבצע בגרטיון, כותרה הדיוויזיה, יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון בקורלנד שבלטביה. היטלר סירב בעקשנות לפנותם משם, והורה לשנות את שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד. ב-8 במאי 1945 נכנעה כל הקבוצה כאיש אחד לסובייטים. חלק מחיילי הדיוויזיה המשיכו להילחם בסובייטים כפרטיזנים שנודעו בכינוי אחי היער.
בית (סרט, 1994)
בית הוא סרט הגמר של הבמאי והתסריטאי דוד אופק בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. סרט זוכה פרסים, אשר נבחר כאחד מעשרת סרטי בית הספר הטובים ביותר בכל הזמנים.
הסרט דן בנושאים של הזהות של הישראלים שעלו מארצות ערב ומשפחותיהם, ויחסם לארץ מוצאם, כמו גם של זיכרון ושחזורו. בסרט הדמויות של הוריו וחברתו של אופק משוחקות על ידי שחקנים (שושה גורן, ששיתוף הפעולה שלה עם אופק המשיך אחר כך בסדרה "בת ים ניו יורק", משחקת את אימו, ואריה אליאס את אביו), אבל הוא וסבתו מופיעים בתפקידי עצמם, והסרט צולם בבית הוריו. ערבוב זה של סרט עלילתי ודוקומנטרי ושל שחקנים מקצועיים ואנשים שמשחקים את עצמם מוסיף גם הוא נדבך לעיסוק של הסרט בנושא הזיכרון והתיעוד.
פרסים
הסרט נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במסגרת חגיגות יום ההולדת ה-15 לבית הספר, והוא מופיע במהדורת ה-DVD המיוחדת בהוצאת גלובוס-יונייטד ובית הספר סם שפיגל: "10 הסרטים הנבחרים".
בואינג E-3 סנטרי
בואינג E-3 סנטרי (אנגלית: Sentry, זקיף; ידוע גם בשם איוואקס או איווקס, AWACS, ראשי תיבות של Airborne Warning and Control System, מערכת התרעה ושליטה אווירית) הוא מטוס שליטה ובקרה אמריקאי המבוסס על מטוס בואינג 707. המטוס מאפשר מעקב אחרי תנאי מזג האוויר, ניהול שדה הקרב, זיהוי איומים ותיאום פעילויות אוויריות. סימן ההיכר שלו הוא אנטנת המכ"ם העגולה והרחבה המורכבת על חלקו העליון.
פיתוח ועיצוב
פיתוח המטוס החל כהצעה למכרז לפיתוח מחליף ל-EC-121 המטוס פותח על בסיס מטוס בואינג 707. על המטוס מותקנת צלחת המשמשת כיסוי לצלחת מכ"ם מסתובבת אשר שימשם את מטוס.
לאחר הזכייה במכרז ב-26 בינואר 1973 החל פיתוח בקנה מידה מלא של מערכות שליטה ובקרה. כדי לאפשר פיתוח נוסף של מערכות המטוס, בוצעו הזמנות לשלושה מטוסי טרום-ייצור, שהראשון שבהם ביצע את טיסת הבכורה שלו בפברואר 1975. ייצורו הופסק בשנת 1982, לאחר שיוצרו ממנו 68 יחידות.
ה-E-7 נועד להחליף את מטוסי ה-E-3, ה-RC-135 וה-E-8.
שירות
המטוסים הראשונים התחילו להגיע בשנים 1977-1978 ונקלטו בטייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965.
המטוס נמצא בשימוש על ידי צבאות ארצות הברית, צ'ילה, צרפת, ערב הסעודית ועל ידי נאט"ו.
ארמון הלטראנו
היסטוריה
הארמון הוענק לאפיפיור בראשית המאה הרביעית על ידי הקיסר הרומי קונסטנטינוס, ושימש משכנם של האפיפיורים במשך כ-1,000 שנים.
לאחר שרפה שפרצה בו במאה ה-10 שיחזר האפיפיור סרגיוס השלישי את המבנה, ובהמשך הרחיב האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את המבנה ושיפץ אותו. בתקופה זו היה הארמון בשיאו ודנטה מתאר אותו כפסגת ההישגים האנושית.
בין הארמון לבזיליקה עמד בעבר פסלו של מרקוס אורליוס הרכוב על סוס. פסל זה לא הושמד בשל הטעות בזיהויו - חשבו שמדובר בקיסר הנוצרי קונסטנטינוס. הפסל מוצג כיום במוזיאונים הקפיטולינים.
בארמון היה מצוי אולם ה-"Aula Concilii" שהיה מורכב מ-11 אפסיסים (אולמות המקורים בקשתות) - אולם ששימש את ועידות הלטראנו במהלך ההיסטוריה.
עם מעבר האפיפיורים מרומא לאביניון ירד הארמון מגדולתו. שתי שריפות שפרצו בארמון בשנים 1307 ו-1361 גרמו לארמון נזקים בלתי הפיכים, והכסף המועט שנשלח מאביניון לא הספיק לשיקום הבניין. עם שובו של האפיפיור לרומא התגורר האפיפיור בסנטה מריה אין טרסטוורה, ולאחר מכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ולבסוף עבר לקריית הוותיקן.
האפיפיור סיקסטוס החמישי הרס את שרידי הארמון ובנה במקום את הארמון הנוכחי (הקטן בהרבה מהארמון המקורי).
כיום ניתן לראות את שרידי אולם ה"טריקליניום" ששימש את האפיפיור לאו השלישי כאולם הסעודות הרשמי ואת הפסיפסים שנותרו מאולם זה.
גוסטב אנטון פון ויטרסהיים
קריירה מוקדמת
פון ויטרסהיים נולד ב-11 בפברואר 1884 בברסלאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס פון ויטרסהיים לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט משמר הגרנדירים ה-4 (המלכה אוגוסטה). פון ויטרסהיים לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1917 הועבר פון ויטרסהיים למטה הכללי, ולאחר מכן שירת כקצין מטה בדיוויזיה ה-3 ובקורפוס המילואים ה-25.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטרסהיים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט ה-5 (הפרוסי), ובשנת 1925 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1929 מונה למפקד הגדוד ה-3 (יגר) ברגימנט ה-17, ובשנת 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1932 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-3, והועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-3 במקום ויקטור פון שבדלר. בשנת 1935 מונה לראש אגף האפסנאות, והועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1936 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29, שהוסבה תחת פיקודו לדיוויזיה ממונעת. בשנת 1938 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-14.
מלחמת העולם השנייה
ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-14 לקורפוס פאנצר, והשתתף במתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942 כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. באוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. ב-14 בספטמבר 1942 הודח פון ויטרסהיים מתפקידו, עקב הצעתו לנסיגה חלקית לעבר נהר הדון, בעקבות האבדות הקשות שספגו כוחותיו. הוא הועבר לעתודת המילואים, ולקראת סיום המלחמה לחם כחייל פולקסשטורם בפומרניה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה העיד פון ויטרסהיים במשפטי נירנברג, וב-25 באפריל 1974 מת פון ויטרסהיים בבון והוא בן 90 שנים.
מנחם רוט
מנחם רוט (נולד ב-1975) הוא אמן, במאי, תסריטאי ומורה לקולנוע, המתרכז בזהות יהודית בכלל ובחברה החרדית בפרט.
ביוגרפיה
מנחם רוט נולד בשנת 1975 בירושלים, למשפחה מהזרם החסידי של היהדות החרדית, ויצא לשאלה. בשנת 2005 סיים בהצטיינות את לימודיו בבצלאל בירושלים במחלקה לאמנות. לאחר מכן למד לתואר שני בבית הספר למדיה שבקלן, גרמניה, וסיים את לימודיו בשנת 2008. הרצה בעבר בבית הספר לקולנוע מעלה והחל משנת 2013 הוא מרצה במחלקה לאמנות בבצלאל. רוט מלמד במגמת קולנוע שבתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית', ומרכז את חטיבת הביניים במגמה, ומלמד כתיבה יוצרת בטיבה העליונה.
עיקר עבודתו התמקדה בקולנוע נסיוני ובמיצבי וידאו, שהוצגו בישראל ובעולם. הסרט "רדוף" הוא הסרט הראשון באורך מלא שכתב וביים, תחת הפקתו של יוצר הקולנוע רון עופר.
הסרט "רדוף"
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרטו "רדוף". הסרט נכתב ובוים על ידו עבור הרשות השנייה לטלוויזיה וקולנוע ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן מקור. הסרט שודר בערוץ 2, 10 והוקרן בפסטיבל דוקאביב 2012, זכה בפרס של המועצה לקולנוע בפסטיבל קולנוע דרום, הוקרן בפסטיבלים שונים מחוץ לישראל, ונרכש לשידור טלוויזיוני. הסרט היה מועמד לקבלת פרס בקטגוריה הסרט התיעודי הטוב ביותר (עד 60 דקות), מטעם פורום היוצרים הדוקומנטריים.
הסרט עוקב אחר מנחם רוט, שהיה קורבן לתקיפה מינית בהיותו נער בישיבה חסידית. לאחר עשרים שנה הוא מחליט ליצור קשר עם התוקף ומפתח עמו מערכת יחסים טעונה. במקביל, הוא מתעד את המשבר בחייו המפוצלים בין תרבות חסידית וחילונית, ובין מערכות יחסים רומנטיות מקבילות.
אליפות אירופה בכדורסל 1946
אליפות אירופה בכדורסל 1946, ידועה גם בשם יורובאסקט 1946, הייתה האליפות הרביעית שארגנה פיב"א אירופה, והראשונה מאז 1939 בגלל מלחמת העולם השנייה. עשר נבחרות הוזמנו על ידי פיב"א להשתתף בתחרות. שווייץ נבחרה לארח את האליפות בפעם השנייה, בזכות נייטרליותה במהלך מלחמת העולם. העיר ז'נבה אירחה את האליפות.
מהלך התחרות
עשר הנבחרות חולקו לשלושה בתים - אחד בעל ארבע נבחרות, ושניים בעלי שלש נבחרות. הבתים שוחקו בשיטת הראונד רובין.
שתי הראשונות בבית א' (בן 4 הנבחרות), הראשונה בבית ב' (בן 3 הנבחרות) והראשונה בבית ג' (בן 3 הנבחרות) העפילו לחצי הגמר.
הנבחרות שסיימו במקום השני בבתים ב' וג' שיחקו ביניהן במשחק על מקומות 5–6.
שתי האחרונות בבית א' והאחרונות בבתים ב' וג' שיחקו ביניהן על מקומות 7–10.
ליאה אדדי
ליאה אדדי (באנגלית: Lia Addadi; נולדה ב-1950, פדובה) היא ביולוגית איטלקייה ישראלית העוסקת בעיקר בביולוגיה מבנית במכון ויצמן למדע. חקרה גם באוניברסיטת הרווארד, אך עיקר עבודתה התבצעה במכון ויצמן למדע. היא חוקרת מגוון נושאים, העיקרי בהם הוא ביומינרליזציה - תהליך יצירת מינרלים על ידי אורגניזמים. עבודתה עשויה לקדם את ההבנה על הפרעות כמו אוסטאופורוזיס (דלדול עצם), טרשת עורקים ושיגדון. מחקרה על מינרליזציה יכול גם להוביל לפיתוח דרכים חדשות לייצור חומרים מרוכבים לטכנולוגיות מתקדמות. בזכות עבודתה, זכתה בפרסים רבים, כגון מדליית Prelog בסטריאוכימיה ב-1998, פרס אמינוף מטעם האקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-2011, תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) ב-2018, ועוד מגוון פרסים. ב-2017 נבחרה כחברת חוץ להאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ומאז 2018 היא יועצת הנשיא לקידום נשים במדע.
קורות חיים
ליה אדדי נולדה בפדובה שבאיטליה. כבר מגיל צעיר ידעה שהיא רוצה לעסוק במחקר מדעי, ואפילו אמרה להוריה שהיא רוצה להיות מדענית במכון ויצמן. הייתה לה כבר אז סקרנות גדולה לדעת איך עובד מבפנים הגוף של אורגניזם חי. את התואר הראשון והשני שלה עשתה באוניברסיטת פדובה, וסיימה ב-1973. לאחר מכן עברה לרחובות ועשתה דוקטורט בכימיה מבנית במכון ויצמן למדע בהנחיית מאיר להב, אותו סיימה בשנת 1979. לאחר השלמת עבודת הדוקטורט שלה, המליץ לה פרופסור דואיליו אריגוני, כימאי ידוע ב-ETH, ללכת לפוסט-דוקטורט אצל פרופ' ג'רמי נואלס באוניברסיטת הרווארד. היא החלה לעבוד על צמיחת גבישים במהלך הדוקטורט שלה, ובמקרה פגשה את סטיב ויינר שעבד על ביומינרליזציה. היא אמרה שהיא "התאהבה בביומינרליזציה, בגבישים שנוצרו על ידי אורגניזמים כדי למלא פונקציות של מבנה או של הגנה". אחרי שחזרה מהרווארד, הם עבדו ביחד וחקרו ביו-מינרלים רבים. ב-1988 היא חזרה למכון ויצמן. היא קודמה לדרגת פרופסור ב-1993, ושנה לאחר מכן כיהנה כראש המחלקה לביולוגיה מבנית עד 2001. מ-2001 עד 2004 הייתה דיקנית הפקולטה לכימיה, ודיקנית מדרשת פיינברג מ-2008 עד 2014. לה ולבעלה רובן יש שני ילדים.
פעילות מחקרית
פרופסור אדדי חקרה וחוקרת מגוון נושאים. הנושא הראשון שהיא חקרה היה הסינתזה של פולימרים כיראליים עבור הדוקטורט שלה במכון ויצמן. באותו זמן החלה לעבוד גם על צמיחת גבישים, ופגשה את סטיב ויינר שעבד על ביומינרליזציה. היא הייתה צריכה להצטרף לפרופ' ג'רמי נואלס בהרווארד בשביל פוסט הדוקטורט שלה, אך אמרה לו שכשתחזור לארץ, תרצה לשתף איתו פעולה, ובהחלט, כשחזרה, הם החלו לחקור ביומינרליזציה וחקרו ביו-מינרלים רבים, כולל הדגמת יריעות המטריצה ​​של גבישים בצדף.
בנוסף, היא חקרה את הקשר בין חלבונים חומציים עם ביו-מינרלים. היא ביססה את תפקידו של סידן פחמתי אמורפי בביומינרליזציה, והדגימה ששילוב חלבון לתוך סריג יכול לשנות את המרקם ואת התכונות של החומר. היא הראתה שנוגדנים ואלבומינים בנסיוב יכולים להיצמד באופן סלקטיבי למשטחי הגבישים וליצור גרעין לצמיחה נוספת של גבישים. אדדי גם הדגימה שמקרומולקולות בקונכיות של רכיכות קובעות את שינוי הצורה של ארגוניט וקלציט - גבישים פולימורפים המצויים בקונכיות היכולים לבצע פולימורפיזם. היא זיהתה שרכיכות בונות את הקליפות באמצעות ג'לי משי הידרופובי, חומצה אספרטית, חלבונים עשירים בחומצה ומבשר אמורפי. אדדי גם חקרה תהליכים ביולוגיים כגון הידבקות תאים ואינטראקציות של נוגדנים עם משטחים מובנים.
אחד המחקרים החשובים ביותר של אדדי הוא יצירת גבישי כולסטרול בתאים. היא הדגימה כי בתרבית תאים, גבישים מאמצים צורה הדומה לפלאק הטרשתי שנוצר בתאים, מכיוון שהם נוצרים מאותו כולסטרול, רק עם מבנה שונה.
כיום, אדדי בעיקר מתעניינת בדרך שבה מקרומולקולות מייצרות צמיחה המכוונת לגרעין התא, וכיצד משתנה המורפולוגיה של האורגניזם באמצעות אינטראקציות עם משטחים.
היא מסתכלת על המבנים של חומרים מרוכבים של חלבון גביש. היא חוקרת מינרליזציה במערכות ביולוגיות, ובעיקר מתמקדת בהתגבשויות שיכולות להיות או בעלות תפקיד פיזיולוגי, או שהן קשורות למחלות במגוון רחב של אורגניזמים, כולל בני אדם.
אדדי הייתה שותפה ליותר מ-75 מאמרים בנושאים כגון ביומינרליזציה, ננוטכנולוגיה, אופטיקה, פולימורפיזם, מבנה הגוף של אורגניזמים, כולסטרול בתאים, ונושאים רבים אחרים.
עבודתה של אדדי על צמיחה נוספת של גבישים יכולה לעזור להבין כיצד מחלות כמו שיגדון, אוסטאוארתריטיס וטרשת עורקים יוצרות גבישים בנוזלי הגוף. ידע כזה יכול להועיל במציאת תרופות וטיפולים יותר יעילים ומוצלחים להפרעות אלו. בזכות עבודתה על גבישי כולסטרול, אפשר למצוא בקלות כולסטרול בתוך התאים, וכך אפשר למנוע מחלות הנגרמות מכולסטרול, כמו טרשת עורקים.
המחקר שלה על ביומינרליזציה, שנעשה בשיתוף עם עמיתה, פרופ' סטיב ויינר, יכול להוביל לפיתוח דרכים חדשות לייצור חומרים לטכנולוגיות מתקדמות במכניקה, אופטיקה ואלקטרוניקה.
פרסים והוקרה
אדדי תרמה רבות למדע עם כל מחקריה, ולכן גם זכתה במספר פרסים.
הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה
ארמון ברבריני הוקם עבור האפיפיור אורבנוס השמיני על ידי האדריכל האיטלקי קרל מדרנו במקום בו עמדה קודם לכן וילה ספורצה.
ארמון קורסיני, שהיה ידוע בעבר בשם ארמון ריאריו, הוא ארמון מהמאה ה-15, ששוקם על ידי האדריכל פרדיננדו פוגה במאה ה-18 עבור החשמן נרי מריה קורסיני.
בגלריה מוצגים יצירות של האמנים ברניני, קאראווג'ו, ג'ובאני באליונה, הנס הולביין, פרוג'ינו, ניקולא פוסן, ג'וליו רומאנו, רפאל, טייפולו, טינטורטו וטיציאן.
מוטיב (ספרות ואמנות)
מוטיב (בעברית: תֶּנַע) הוא יחידת משמעות (מילה, ביטוי, רעיון, נושא, דמות, חפץ תבנית, רגש, תחושה, בעיה, יסוד), אשר מופיעה מספר פעמים ביצירות אמנות.
המונח מתייחס לשני סוגים של מוטיבים:
תפקידי המוטיב
החזרה על המוטיב נועדה ללמד על חשיבות האלמנט החוזר, ונועדה לגרום לתחושה של מקצב ואחדות ביצירה. הופעתו החוזרת של המוטיב מראה שיש לאותו רעיון תפקיד מרכזי ביצירה - לעיתים בנוגע למבנה היצירה ולעיתים בתוכנה (אפיון הדמויות, הרעיונות או המסרים). למוטיב נודע גם תפקיד חשוב בהנעת העלילה, כיוון שעצם החזרה על תופעה כלשהי, יש בה יסוד ידוע וחדש גם יחד - שבהתלכדם, הם מובילים ומניעים את העלילה. לעיתים מוטיב עשוי לכלול פרטים אשר יקדמו את העלילה ויעצימו את המתח (ראו רמז מטרים). סוג אחר של מוטיב הוא מוטיב משהה, אשר מתאפיין בפרטים המשהים את העלילה ועוצרים את התקדמותה, במטרה לגרום לקורא לתהות בנוגע להמשך העלילה ומגבירים את המתח ואת הציפייה להמשיך לקרוא על מנת להגיע לתשובות שמספק הסוף.
המוטיב מאיר את היצירה ונוצר קשר של משמעות, שהיא מעבר להופעה המקומית של החפץ או הרעיון. רעיון מרכזי, שחוזר ביצירה מספר פעמים (לעיתים גם כצירוף משני), מארגן את היצירה סביבו ומקדם אותה נקרא "מוטיב מנחה" (leitmotiv).
משה המאירי
הרב משה המאירי (אוסטרובסקי) (כ"ט באלול תרמ"ז, 29 בספטמבר 1886 - כ"ה בסיוון תש"ז, 13 ביוני 1947) היה רב, מחנך, איש ציבור, ממנהיגי המזרחי, השתתף בכתיבת האנציקלופדיה התלמודית.
תולדות חייו
אוסטרובסקי למד בחדרים בעיר הולדתו, ובסוף שנת ה'תרנ"ז עלה עם אביו ואחיו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים בירושלים, שבראשה עמד ידיד המשפחה, רבי יצחק וינוגרד. 4 שנים למד בישיבות קטנות אצל רבי זרח אפשטיין, ובשנה החמישית נכנס לישיבה הגדולה ושמע שיעורים מפי רבי יצחק וינוגרד. בסוף שנת ה'תרס"ד נישא לשרה הינדה, בתו של הרב נחמן גדליהו ברודר, בגיל 16.
נסמך לרבנות בשנת ה'תרע"ב על ידי רבי חיים ברלין, ששימש כרבה של ירושלים והרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה אז רב ראשי של יפו ומחוזותיה. בט"ז באייר ה'תרע"ב קיבל כתב רבנות מהמושבה מזכרת בתיה–עקרון, וכיהן כרב המושבה כשבע שנים. בסוף 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פעל במושבתו ובגדרה להמריץ את האיכרים לתרום חיטה עבור בני הישיבות בירושלים.
הקמת הסתדרות "המזרחי" בארץ ישראל הייתה אחת מיוזמותיו לאחר מלחמת העולם הראשונה. "המזרחי" נוסדה כ-16 שנה לפני כן בגולה, ואוסטרובסקי היה לאחת מהדמויות הדומיננטיות בה. בהארץ הוא מתואר באוקטובר 1918: המאירי נדד ברחבי ארץ ישראל וקרא לתושבים להצטרף למזרחי. במסעותיו הקפיד לדבר עברית.
עם תחילת ה'תרע"ט עבד כמורה ראשי בבית המדרש למורים "נצח ישראל" שבפתח תקווה. בשנת ה'תר"פ איחד את "ישיבת המשתלמים" של ועד החינוך בירושלים עם בית המדרש "נצח ישראל" בפתח תקווה לבית המדרש למורים בירושלים (כיום מכללת ליפשיץ). הוא שימש כממלא מקום המנהל (הרב אליעזר מאיר ליפשיץ) ומורה לתלמוד, תפקיד שבו עסק עד יום מותו. הרב המאירי, שלא התברך בצאצאים משלו, היה ידוע ביחסו החם אל תלמידיו, שהיו חביבים עליו כבנים. הוא התעניין בגורלם גם אחרי שיצאו מבית מדרשו, וגם הם התייחסו אליו כאל אב. הוא הוריש את ביתו שבשדרות המאירי בשכונת קריית משה ואת המגרש הסמוך לו לטובת תלמידי בית המדרש למורים "מזרחי", שכאמור הוא נמנה עם מייסדיו. עד היום הבניין משמש מצבת זיכרון לדורות של מורים ומחנכים וכמשכן לישיבת המאירי.
פועלו הפוליטי
אוסטרובסקי השתתף בכל הוועידות הארציות של המזרחי מאז סיום מלחמת העולם הראשונה עד למותו. כמו כן השקיע בעסקנות בתוך המזרחי ובייצוגו במוסדות חוץ. הוא היה ציר במזרחי בקונגרסים הציוניים ה-12, וה-15 עד ה-22. בכינוס העולמי של המזרחי בירושלים (ה'תש"ו) נבחר כחבר המרכז העולמי. נבחר כנציג ה"מזרחי" לאסיפות הנבחרים הראשונה עד לרביעית ולהנהלת הוועד הלאומי. בשנת ה'תרצ"א נתמנה על ידי הוועד הלאומי לראש המחלקה לארגון הקהילות בארץ ישראל, ובתפקיד זה כיהן עד פטירתו. גולת הכותרת של עבודה בתפקיד זה הייתה ארגון מוסד הרבנות הראשית ודאגה שתהיה לה הכרה חוקית וציבורית כמוסד המשפט הדתי העליון בתוך "כנסת ישראל". הוא שקד על שיפור סדרי בתי הדין הרבניים ושירותיהם. בנוסף לכך היה ממונה על מחלקת הסעד ומחלקת הדתות. פעל במשך שנים להקמת המועצה למען השבת על ידי הרבנות הראשית, הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
בשנת ה'תרצ"א נבחר על ידי הוועד הלאומי כסגן-חבר הוועד הפועל הציוני.
משנת ה'תרצ"ב שימש כחבר הוועד המנהל למערכת החינוך של "כנסת ישראל" וחבר בוועד המפקח על חינוך המזרחי. הוא נמנה עם מייסדי שכונת "קריית משה" כ"שכונה עברית בקרבת ירושלים" (רק לאחר קום המדינה צורפה לירושלים). הוא כיהן בה כרב ועמד בראש ועד השכונה. את ביתו (בית משה ושרה) הקדיש לפנימייה לתלמידי בית המדרש למורים "מזרחי". בביתם התארחו בשבתות ובחגים, ובאופן קבוע – בליל הסדר, שאז הסבו לשולחנם בני משפחה, אורחים וגם חסרי כול.
הרב המאירי יזם את הבאתו לירושלים של הרב קוק, שכיהן באותה עת כרבה של יפו והמושבות. לאחר שהיה בין מייסדי הרבנות הראשית לישראל התאכזב מדרך תפקודה של הרבנות ומהנהגתו של הרב קוק. לטענתו, "הציבור אינו מתעניין והרבנים אינם מעריכים". מסיבות אלו התנגד הרב אוסטרובסקי להצעת הרב קוק (בחורף ה'תרצ"ב) לדחות את הבחירות לרבנות הראשית בשנה, בטענו כי רק תקווה לבחירות חדשות תסיח את דעת הקהל מהעזובה השוררת בלשכת הרבנות הראשית.
בתפקידו כנציג המזרחי בוועד הלאומי צידד בקו המתון שאותו ייצג נשיא הסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן, והתנגד לקו הרוויזיוניסטי. הקים את סיעת "המזרחי הוותיק" כתגובה על הדרישה לפרוש מהנהלת הוועד הלאומי.
נפטר בירושלים בכ"ה בסיון ה'תש"ז (1947), ונטמן במרומי הר הזיתים.
זכרו מונצח ברחוב "שדרות המאירי" בשכונת קריית משה בירושלים, שבו התגורר. בביתו שוכנת כיום ישיבת המאירי הקרויה אף היא על שמו.
עם פטירתו מילא את מקומו דוד צבי פנקס כחבר הנהלת הוועד הלאומי בתפקיד גזבר ומנהל מחלקת הקהילות, הרבנות ומוסדות החסד של כנסת ישראל בארץ ישראל.
כתביו
ספריו קשורים בשני הצירים המרכזים של פעולותיו, האחד ההוראה והאחר העבודה הציבורית.
המאירי חיבר ספר על הוראת התלמוד: "המידות שהתורה נדרשת בהם" (ירושלים: דפוס סילמן, ה'תרפ"ד-1924), על הגדרת מהותן ויסודותיהן, בירור דרכי שימושן וכלליהן. הוא גם חיבר את "מבוא לתלמוד" (תל אביב: אמנות, ה'תרצ"ה-1935) שאושר על ידי הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי כספר עזר לתלמידי סמינרים, למורים ולתלמידי בתי ספר תיכוניים. מטרת הספר: לבאר בקיצור ובהסברה נוחה את היסודות, המידות, הכללים ופרקים רבים בתולדות התורה שבעל פה.
המאירי הוציא גם את סיכום הלכות שמיטה מספרו של הרב קוק "שבת הארץ" (ה'תרצ"ח), וכן ערך את הספר "איש ירושלים" (ירושלים: ה'תרצ"ח) על חותנו נחמן גדליהו ברודר ובשמו היידי: נחמן גדליהו בראדער לכבוד יום הולדתו ה-80.
ספרו האחרון היה "תולדות המזרחי בארץ ישראל" (ירושלים: ה'תש"ד), למלאות 25 שנה לייסודו בארץ ישראל.
פרסם כ-200 מאמרים בעיתונים יומיים, שבועונים וירחונים על נושאים תורניים ואקטואליים. בין השאר, השתתף בכתיבת כרכים א-ב של האנציקלופדיה התלמודית
מבחני התכנסות לטורים
מבחני התכנסות לטורים במתמטיקה נועדו לבדוק האם טור אינסופי מתכנס למספר סופי. מבחנים אלו אינם מראים מהו סכום הטור, אלא רק מכריעים בשאלת ההתכנסות. ההגדרה הפורמלית להתכנסות טור היא שסדרת הסכומים החלקיים מתכנסת.
על התכנסות הטור משפיע רק זנבו, כלומר ניתן להוריד מספר סופי של איברים מתחילת הטור מבלי לשנות את התכנסותו (אך ייתכן שתוך שינוי של הסכום שאליו יתכנס). על כן אין צורך שדרישות המבחנים יתקיימו עבור כל אברי הטור, אלא רק עבור כל האיברים החל ממקום מסוים.
תנאי הכרחי להתכנסות טורים
תנאי הכרחי להתכנסות טורים הוא שהאיבר הכללי שואף ל-0 כאשר n\to \infin
דוגמה
הטור הוא טור מתבדר מכיוון שהאיבר הכללי שלו אינו מתכנס ל-0.
התנאי אינו מספיק, כפי שמדגים הטור ההרמוני שמתבדר.
טורים חיוביים
טורים חיוביים, כלומר טורים שכל אבריהם לא שליליים, ניחנים בתכונה החשובה שסדרת הסכומים החלקיים שלהם היא סדרה עולה. מכיוון שכל סדרה עולה מתכנסת אם היא חסומה, כל שצריך להראות הוא שהסכומים החלקיים של הטור חסומים. עובדה זו מהווה בסיס למספר מבחנים. אם טור חיובי אינו חסום, הוא מתבדר לאינסוף.
מבחן ההשוואה
מבחן ההשוואה הוא הכלי הבסיסי לבחינת התכנסות טורים, ומסתמך על השוואת הטור הנבדק לטור אחר, שכבר ידוע עליו אם הוא מתבדר או מתכנס.
מבחן ההשוואה הראשון
יהיו שני טורים אינסופיים. אם מתקיים החל ממקום מסוים, אז:
מבחן ההשוואה השני (הגבולי)
יהיו שני טורים חיוביים אינסופיים, שעבורם הגבול  קיים. אז:
דוגמאות. נרצה לבדוק אם הטור האינסופי  מתבדר או מתכנס. נערוך את מבחן ההשוואה עם הטור ההרמוני:
זאת בהתבסס על העובדה כי.
כעת ידוע כי הטורים מתבדרים ומתכנסים ביחד ומכיוון שהטור ההרמוני מתבדר, גם הטור שלנו מתבדר.
מבחן השורש של קושי
יהי טור חיובי אינסופי. נסמן.
מבחן המנה של ד'אלמבר
יהי טור אינסופי. נסמן.
(למעשה, קיים ניסוח כללי יותר: אם קיים q<1 כך ש- כמעט לכל איברי הסדרה, אז הטור מתכנס, ואם כמעט לכל אברי הסדרה, אז הטור מתבדר).
מבחן השורש חזק יותר ממבחן המנה. כלומר - מבחן השורש מכריע עבור כל טור שעבורו מבחן המנה מכריע, אבל מבחן המנה לא בהכרח מכריע עבור כל טור שעבורו מבחן השורש מכריע. למשל, נסתכל על הטור הבא: ,
- ברור כי הטור מתכנס. עם זאת, אם נפעיל עליו את מבחן המנה, נקבל שני גבולות חלקיים לסדרת היחסים בין איברים עוקבים - \frac{1}{8} ו-2 -ולפיכך הגבול של סדרת המנות אינו קיים. לעומת זאת, אם נפעיל את מבחן השורש, נקבל:, כלומר קיבלנו הכרעה בשאלת ההתכנסות של הטור.
הסיבה להבדל בין החוזק של שני המבחנים מתבהרת כאשר עושים שימוש באי שוויון הממוצעים כדי להראות שהגבול של מכפלת השורשים ה-n-ים של המנות של איברים עוקבים בטור (זוהי מכפלה טלסקופית, ולכן שווה לשורש ה-n-י של האיבר האחרון בטור), שהוא גם הגבול של הממוצע הגאומטרי של המנות, הוא קטן מהגבול של הממוצע החשבוני של המנות - ועל פי משפט צזארו, הגבול של הממוצע החשבוני של סדרה שווה לגבול שלה (במידה ויש התכנסות). נקודת המבט של אי שוויון הממוצעים מאפשרת להבין טוב יותר את ההבדל בין מבחן המנה למבחן השורש - בעוד שמבחן המנה לוקח בחשבון רק את היחס האחרון, ולפיכך רגיש לתנודתיות בערך הזה (כמו שקרה בדוגמה האחרונה), מבחן השורש מסתכל על התנהגות היחסים "באופן ממוצע", ולכן מטיב יותר לתאר את ההתנהגות של טורים עם איבר כללי מורכב.