cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיזור
הקבלה לחתך פעולה גאומטרי
הפרשנות הקוונטית לחתך הפעולה מתבצעת על ידי יישום העיקרון שהמכפלה הפנימית או ההסתברות הכוללת נשמרת לפני ואחרי הפוטנציאל המפזר. כאשר החלקיק נע במרחב לפני המפגש עם המפזר, נחשב את דיפרנציאל ההסתברות באופן הבא: לאחר הפגיעה במרכז הפיזור, נוסיף לפונקציית הגל המקורית איבר נוסף עם משרעת ופאזה, המתכנס במרחק אינסופי, כך שפונקציית ההסתברות לא תתבדר באינסוף: דיפרנציאל ההסתברות במקרה זה יהיה: על מנת לשמור על הסתברות כוללת זהה לפני ואחרי הפיזור נשווה בין שני הדיפרנציאלים. מהשוואה כזו ניתן להסיק שאיבר התיקון שהוספנו לפונקציית הגל (משרעת הפיזור), שווה בגודלו (כמכפלה פנימית) לחתך הפעולה הדיפרנציאלי, הגודל הגאומטרי בו משתמשים בפתרון הקלאסי.
פיזור אלקטרומגנטי
אחת הדוגמאות המוכרות לפיזור היא פיזור של קרינה אלקטרומגנטית הכוללת בין השאר אור נראה וגלי רדיו. פיזור של קרניים אלקטרומגנטיות הוא התופעה הפיזיקלית המרכזית, לצד בליעה, המאפשרת את ראייתם של עצמים. פיזור אופטי חיוני בשימושים כדוגמת מכ"ם, אנליזה כימית של חומרים ואפיון גבישים בעזרת קרני X. בחיי היום-יום ניתן להבחין בפיזור אור-נראה המאפשר להבדיל בין משטחים בעלי פיזור גבוה להם מראה מט למשטחים בעלי פיזור נמוך להם מראה מבריק יותר.
הגדרה
באופטיקה, קיימות מספר הגדרות שימושיות למושג הפיזור, כאשר לעיתים נהוג לבדל תופעות כמו החזרה או העברה, ולעיתים, נהוג לסווגן כמקרים פרטיים. במובן הכולל ביותר, ניתן להתייחס לפיזור כתופעה בסיסית בהתקדמות האור, המתארת מנעד רחב של תופעות, ביניהן החזרה והעברה. הגדרה זו מבוססת על מודל פיזיקלי קלאסי של אינטראקציית אור-חומר. במסגרת האופטיקה הגאומטרית, לעיתים מקובל להגדיר פיזור באופן מצומצם יותר, כסך כל הקרינה שפגעה בעצם ולא עברה העברה (transmission) או בליעה (absorption). על פי הגדרה זו, שאינה כוללת העברה, גם האור המוחזר מהווה דוגמה פרטית של פיזור אלקטרומגנטי. הגדרה מקובלת נוספת ומצומצמת עוד יותר, מבדילה גם את ההחזרה כתופעה נפרדת, ומתייחסת לפיזור, כסך כל האור המוסט ממסלולי ההעברה וההחזרה. במסגרת הגדרה זו, פיזור הוא למעשה ההפרש בין כל האור המוכחד (היחלשות העוצמה הכוללת עם ההתקדמות בתווך) לבין כל האור שנבלע:
השימוש בהגדרות השונות נובע מהצורך להבדיל תופעות המוכרות מתחום האופטיקה הגאומטרית מתופעות מיקרוסקופיות המייחדות מרכזי פיזור מסוימים.
התאוריה האלקטרומגנטית
הפתרון האנליטי לתיאור תופעת הפיזור נעשה על ידי פתרונן של משוואות מקסוול תוך שמירה על תנאי רציפות של השדה האלקטרומגנטי בין שני תווכים עם מקדם שבירה שונה. על-פי מודל זה, האור, שאינו אלא התקדמות מחזורית בזמן ובמרחב של שדה אלקטרומגנטי גורם להפרדת האלקטרונים בחומר ודיפול חשמלי. דיפול זה מהווה מקור לקרינה-שניונית, המתפזרת באופן איזוטרופי לכל הכיוונים. בגלל אופייה הגלי של קרינת האור, נוצרת התאבכות הורסת בין כלל הקרניים השניוניות למעט כיוון ההתקדמות של האור ההמעורר, כלומר, למעט העברה. ההנחה היא שבחומר הומוגני הגדול בהרבה מאורך הגל, כל גל שניוני מתבטל על ידי גל הנוצר במרחק של מחצית אורך הגל ממנו ולכן בהפרש פאזה של π. מסיבה זו פיזור אלקטרומגנטי, במובנו המצומצם (שאינו העברה או החזרה), נוטה להיות חלש יחסית במשטר האופטיקה הגאומטרית. עם זאת, ניתן למדוד הסטה משמעותית של קרני אור כאשר ההנחה הנ"ל מופרת. דוגמאות למקרים מסוימים אלה הן: פיזור אור מתמיסה דלילה של גז או נוזל, פיזור על ידי חומר לא הומוגני בו קיימות אי-רציפויות ופיזור על ידי חלקיקים קטנים בהשוואה לאורך הגל.
פיזור על ידי מפזר נע גורם להסטה בתדירות, תופעה הידועה בשם אפקט דופלר ומאפשרת את מדידת מהירות המפזר, יישום יעיל במיוחד בשימוש מכ"ם.
פיזור אלקטרומגנטי אי-אלסטי
האור השניוני הנוצר כתוצאה מדיפול חשמלי הוא ברובו בעל אותה התדירות או אורך הגל של האור המעורר, מסיבה זו ניתן להסתכל עליו כתוצר של התנגשות אלסטית בה הקרן המפוזרת קיבלה את כל האנרגיה האגורה בקרן האור שהתנגשה בחומר. על כן, פיזור זה נקרא פיזור אלסטי ואליו ניתן לשייך את פיזור ריילי (Rayleigh scattering) ופיזור מיי (Mie scattering). עם זאת, כמות קטנה מהקרינה המפוזרת היא בעלת תדירות שונה מהאור הפוגע, כלומר, אנרגיה התווספה או אבדה במהלך ההתנגשות. פיזור זה מכונה פיזור אי-אלסטי והוא קטן בסדרי גודל בעוצמתו מהפיזור האלסטי. כאשר האור המתפזר הוא בעל תדירות, או אנרגיה, נמוכה מהעירור הוא נקרא פיזור סטוקס וכאשר בעל אנרגיה גבוהה יותר הוא מכונה פיזור אנטי-סטוקס
פיזור אי-אלסטי של אור מחומר התגלה על ידי ונקאטה ראמאן בשנות העשרים של המאה העשרים ותופעה זו נקראת על שמו -פיזור ראמאן (Raman scattering). חשיבותה הגדולה של תגלית זו היא בכך שפיזור ראמאן האי-אלסטי מאפשר מדידה מדויקת של מצבו הויברציוני של העצם המפזר על ידי מדידת היסט התדירות בין האור המעורר והאור המפוזר. היסט זה מתבטא בשיא (peak) צר בספקטרום של הפיזור ובהפרש תדירויות ייחודי מהאור המעורר. בכך, למעשה, מתאפשרת מדידה אופטית המאפשרת הבחנה בין חומרים שונים, כמו גם בשינויים במצב הויברציוני העשויים להתרחש כתוצאה משינויי טמפרטורה או מתיחה מכנית. דוגמאות לפיזורים אי-אלסטיים נוספים הן פיזור ברילואן (Brillouin scattering) המתאר התנגשות אור בקוואזי-חלקיקים כמו פונונים הגורמים לשינוי בצפיפות האופטית ופיזור קומפטון (Compton scattering) המתאר פיזור אי-אלסטי של קרני X.
השפעת גודל המפזר
סיווג נוסף של המודלים המתארים פיזור או ע"פ היחס בין גודל העצם המפזר לאורך הגל של האור הפוגע, על ידי השוואה לגודל חסר ממד α המוגדר כ: כאשר πDp הוא היקף החלקיק המפזר וλ הוא אורך הגל של האור הפוגע.
כאשר מרכז הפיזור גדול בהרבה מאורך הגל, מקובל לשייך את הפיזור לתחום האופטיקה הגאומטרית. במקרה זה, תנועתה של הקרן נמדדת במושגים של שינויי מיקום וזווית, תופעות מאקרוסקופיות אלה (כגון החזרת ראי) לרוב אינן נקראות פיזור בטרמינולוגיה היומיומית. לעומת זאת, כאשר מדובר על מפזרים בסדר הגודל של אורך הגל המעורר, המפזר אינו "חש" את הפרשי הפאזה של הגל המתקדם וניתן לחזות את התפלגות השדה האלקטרו-מגנטי כתוצר של אינטראקציית אור-חומר בשדה שהוא בקירוב אלקטרוסטטי. הפתרון להתפלגות זו חושב לראשונה על ידי גוסטב מיי כפתרון אנליטי של משוואות מקסוול עבור חלקיק ספירי כפונקציה של אורך הגל והמקדמים הדיאלקטריים של החלקיק והתווך בו מתקדם הגל. מאוחר יותר, פותחו פתרונות נומריים למפזרים בעלי גאומטריות מורכבות יותר כמו ספרואידים וגלילים. דוגמה ידועה לפיזור מיי למשל היא צבעם הלבן של העננים כאשר המפזר הוא חלקיק מיקרוסקופי הקטן בסדר גודל, אחד או יותר, מאורך הגל - צורתו של המפזר מאבדת משמעות והפתרון עבור פיזור מיי מתכנס לפתרון הידוע כפיזור ריילי. הביטוי המוכר ביותר של פיזור זה בחיי היומיום הוא פיזור אור השמש על ידי חלקיקים קטנים באטמוספירה. במקרה זה, חלקה היחסי של הקרינה המפוזרת גבוה במיוחד עבור אורכי הגל הקצרים, כלומר, בחלקו הכחול של הספקטרום, והיא זו שמקנה לשמים את צבעם.
ארסלאן טאש
היסטוריה
העיר הייתה מרכזה של ממלכה ארמית מתקופת הברזל, שנכבשה על ידי אשור במאה ה-9 לפנה"ס, בתקופתו של שלמנאסר השלישי, והפכה לבירת הפחווה האשורית של האזור. העיר מוזכרת בלוחות שנמצאו בעיר חרן ומתוארכים למאה ה-7 לפנה"ס.
ארכאולוגיה
אתר ארסלאן טאש נבדק לראשונה ב-1836 במשלחת בהנהלתו של הגנרל והחוקר הבריטי פרנסיס ראודון צ'סני. החפירות הראשונות נעשו בשנת 1928 בשתי חפירות ארכאולוגיות קצרות על ידי הארכאולוג הצרפתי פרנסואה תורו-דנז'ן עבור מוזיאון הלובר.
בשנים 2007 ו-2008 נסקר האתר על ידי משלחת של אוניברסיטת בולוניה ומחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה. כל סקר ארך שבוע.
הממצאים שנחפרו באתר כוללים ארמון בסגנון האדריכלות האשורית המאוחר, מקדש קדום לאלה עשתר, מקדש מהתקופה ההלניסטית ומבנים נוספים. העיר היתה מוקפת חומה ובה שערים מעוטרים בפסלי אריות מאבן. פסלים אלה נתנו למקום את שמו המודרני.
תבליטי השער
את שערי העיר ושער המקדש עיטרו תבליטים של דמויות אנושיות ובעלי חיים. התבליטים המעוצבים בסגנונות שונים גולפו כנראה על ידי אמנים שונים בתקופות שונות. על גופו של אחד התבליטים של שור נמצאה כתובת של המלך האשורי תגלת-פלאסר השלישי, שמלך בין השנים 745 עד 727 לפנה"ס בתקופת האימפריה האשורית.
שני פסלים מהאתר שהועברו בשנות ה-80 של המאה ה-20, אל העיר א-רקה בירת מחוז א-רקה והוצבו בגן ציבורי, נהרסו על ידי ארגון המדינה האסלאמית בפברואר 2015.
לוחיות שנהב
בארמון המושל, המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס, נמצאו לוחיות שנהב, שהיו משובצות על שתי מיטות. הלוחיות הן בעלות איכות עיצובית גבוהה. הן היו תבליט שטוח עשוי במסורת דמוי מצרית של הפיניקים. הלוחיות כללו עיטורים עם משמעות פולחנית פיניקית, מוטיב "האישה בחלון" המביטה קדימה שאופיינית לפולחן האלה עשתרת, פרה המניקה עגלה, שתי אלות מכונפות ועוד. לוחיות שנהב דומות נמצאו בארמונו של סרגון השני בבירתו דור שרוכין וגם במקדש הצפוני-מערבי של אשורנצירפל השני בכלח ובאתרים נוספים. על אחת מלוחיות השנהב הייתה חקוקה בארמית הכתובת "למראן חזאל", אולי חזאל מלך ארם דמשק. ההשערה היא שהשנהב הגיע לחדתה כשלל לאחר שדמשק נכבשה על ידי שלמנאסר השלישי בשנת 841 לפנה"ס. לשנהבים אלה יש דמיון לחלק מהשנהבים שנמצאו בעיר שומרון ומיוחסים לתקופת המלך אחאב.
חלק מלוחיות השנהב הועבר למוזיאון הלאומי של חלב. חלק אחר הועבר למוזיאון הלובר. בישראל נמצאות מספר לוחיות שנהב מהאתר באוסף מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
קמעות
בשנת 1933 רכש רוברט די מניל די ביסון מפלח מקומי שני קמעות אבן גיר, המכילים ציוריים מאגיים וכתובות פיניקיות-עבריות בכתב ארמי. הכתובות נועדו להרחקת שדים, שככל הנראה מתוארים בציורים שעל הקמעות.
ג'אקומו דל דוקה
ג'אקומו דל דוקה (איטלקית: Giacomo Del Duca; 1520 – 1604) היה אדריכל איטלקי, מגדולי אמני המנייריזם, הזרם העיקרי של המאה ה-16 והגישה של אמנות הרנסאנס, המקפידה על פרספקטיבה, קומפוזיציה, ריאליזם ושלמות.
דל דוקה נולד בצ'פלו שבסיציליה. בשנת 1558 הגיע לרומא, והיה תלמידו של מיכלאנג'לו עד מותו ב-1564. היה שותף, החל מ-1562, בעיצוב שער פיה והשלים את בניית שער פיה לאחר מותו של מיכלאנג'לו.
ב-1565 הוא תכנן את וילה פארנזה, ארמונו של הקרדינל אלסאנדרו פארנזה בקפרארולה.
דל דוקה מת ב-1604 במסינה.
בסיס תל נוף
בסיס חיל־האוויר תֵּל נוֹף (בשמו הרשמי: בסיס חיל האוויר 8. בקיצור: בח"א 8 ׳כנף 22 לשעבר׳) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי. מפקד הבסיס הוא קצין בדרגת תת-אלוף הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר. באופן מסורתי מתמנה לתפקיד טייס קרב ולסגנו מתמנה איש צוות אוויר בדרגת סגן-אלוף. מפקד הבסיס המכהן הוא תת-אלוף אריאל דיין.
תקופת המנדט הבריטי
במהלך שנות ה-30, מרבית האדמות שעליהן הוקם הבסיס היו בבעלות ראובן שיינצויט (Schenzvit), סוחר קרקעות, איש עסקים וקבלן בניין. שיינצויט שיווק את הקרקעות באזור כאדמות עיר האמורה להיבנות במקום. לפרויקט קרא "תל נוף", על מנת שיזכיר את שמה של העיר תל אביב, שהחלה לשגשג באותה תקופה. שיינצויט, שהסתבך בפרשת רצח שהסעירה את היישוב באותם ימים, כלל לא תכנן להקים עיר על אדמות אלו אלא רק להרוויח ההון ממכירתן.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקם שדה התעופה בעבור חיל האוויר הבריטי תחת השם "RAF Aqir", כשם הכפר הערבי עאקיר ששכן בסמוך לו עד למלחמת העצמאות. "שדה עקיר" הפך לבסיס התעופה הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ במלחמת העולם השנייה וגם לאחריה. בשדה הייתה גם יחידה של דאוני תובלה מסוג הורסה. לאורך כמה חודשים בשנת 1946 הוצבה ב"שדה עקיר" טייסת 621 של החיל האוויר הבריטי בעלת מטוסי אוורו לנקסטר, שעסקה גם בפטרולים אוויריים במשימות חיפוש אחר ספינות מעפילים (anti-immigrant patrols); שם הקוד לפטרולים אלו היה "Sunburn", וכל טיסת פטרול נמשכה יותר מ-12 שעות. טיסות הפטרול כיסו את שטחי מזרח הים התיכון, בין ארץ ישראל לבין מצרים וקפריסין. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה עקיר לנחיתת כוחות של צבא ארצות הברית.
רביעיית פיין ארטס
רביעיית המיתרים פיין ארטס (אנגלית: Fine Arts Quartet) היא הרכב קאמרי אמריקאי ותיק וידוע-שם. הרביעייה הוקמה בשיקגו בשנת 1946 על ידי ליאונרד סורקין וג'ורג' סופקין, והיא רושמת לזכותה היסטוריה מזהירה של הצלחות באולמות הקונצרטים ומורשת הקלטות נרחבת. זו אחת מרביעיות המיתרים הבודדות שמקליטות ומנגנות ברציפות ברחבי העולם זה למעלה מיובל שנים. הרביעייה, שמקום מושבה הקבוע הוא באוניברסיטת ויסקונסין במילווקי מאז 1963, ממשיכה לצאת לסיורי קונצרטים בינלאומיים מדי עונה במרכזי מוזיקה כמו ניו יורק, לונדון, פריז, ברלין, מוסקבה, רומא, מדריד, טוקיו, בייג'ינג, איסטנבול, ירושלים, מקסיקו סיטי וטורונטו. שלושה מנגני הרביעייה, הכנרים ראלף אוונס ויפים בויקו והצ'לן וולפגנג לאופר ניגנו יחד במשך 28 שנים, עד מותו של וולפגנג לאופר ב-8 ביוני 2011. הוויולן ניקולו אאוג'למי הצטרף לרביעייה ביולי 2009, לאחר פרישתו של יורי גנדלסמן.
בסיס תל נוף
תקופת המנדט הבריטי
ב-28 בינואר 1946 ניסה ארגון האצ"ל לבצע פעולת תפיסה של נשק במחנה תל נוף. הלוחמים הגיעו למקום במשאית ובג'יפ המעוטרים בצבע ובסמלים של יחידת חימוש המחזיקה במחסן במחנה. הם לבשו מדי צבא בריטי ונכנסו למחנה בעזרת תעודות מזויפות. הם נגשו מיד למחסן ובאיומי אקדחים כפתו את הבריטים שהיו בו. מיד החלו להעמיס מאות כלי נשק על המשאית. זמן קצר לאחר הנסיגה, שקעה המשאית בבוץ ולא הייתה אפשרות לחלצה. כדי להימלט במהירות מהבריטים, נדחסו 17 הלוחמים לתוך הג'יפ ונמלטו בשלום.
רביעיית פיין ארטס
היסטוריה
אף כי רביעיית פיין ארטס נוסדה בשנת 1946, חברי הקבוצה החלו לעבוד בצוותא כבר בשנת 1939, כאשר ניגנו בתזמורת הסימפונית של שיקגו. הופעתה הראשונה של הרביעייה הייתה בשנת 1940 עם ליאונרד סורקין, בן סנסקו, שפארד לנהוף וג'ורג' סופקין. גיוס לצבא במלחמת העולם השנייה קטע את עבודתם המשותפת ורק ב-1946, הפעם עם כנר שני חדש, ג'וזף סטפנסקי, החלה הרביעייה להתאמן ולהופיע בקביעות. ההיסטוריה המלאה של החברוּת ברביעיית פיין ארטס, מ-1946 עד היום, מפורטת בפרק נפרד למטה.
בסיס תל נוף
תקופת המנדט הבריטי
במרץ 1948 הוציאו הבריטים את הבסיס למכירה במכרז, והוא נרכש על ידי דוד נוטמן בשם הקרן הקיימת. באמצע מרץ 1948 פונה הבסיס, והתנהל קרב בין כוחות יהודיים לכוחות ערביים על השליטה בו והבסיס עבר לשליטת "ההגנה".
רביעיית פיין ארטס
היסטוריה
חברי הרביעייה עזרו לגבש ולטפח רבים מהרכבי הצמרת הצעירים בעולם המוזיקה הקאמרית. אתר ההוראה הראשון שלהם, בשנים 1951-54, היה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת 1963 הוזמנה הרביעייה לכהן כרביעיית-הבית באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, וחבריה מכהנים שם כפרופסורים מאז ועד היום. בשנים האחרונות היו גם פרופסורים אורחים בקונסרבטוריונים הלאומיים למוזיקה בפריז ובליון, וכן בקורסי הקיץ למוזיקה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אינדיאנה. הם יושבים באופן קבוע בחברי השופטים של תחרויות חשובות כמו אוויאן, שוסטקוביץ' ובורדו. תוכניות תעודה על רביעיית פיין ארטס שודרו בטלוויזיה הציבורית של צרפת ושל ארצות הברית.
בסיס תל נוף
מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות במבצע בלק החל מיום 12 במאי 1948 ("בלק 2") נחתו במקום מטוסי תובלה עם משלוחי נשק שהגיעו מצ'כוסלובקיה, ואשר בעזרתו נלחם צה"ל במלחמת העצמאות. בימי הרכבת האווירית הזו מצ'כוסלובקיה כונה שדה התעופה בשם "שדה עקרון".
רביעיית פיין ארטס
הקלטות והופעות מוקדמות
הרביעייה הופיעה בשידורי בוקר יום א' של רדיו ABC מ-1946 עד 1954, ובאמצע שנות ה-50' נחשבה כבר לרביעייה המעולה ביותר בארצות הברית. היא הופיעה פעם אחת בתוכניתו של אד סאליבן ופעמים רבות ב"Today Show", והחל ב-1958 יצאה מדי שנה לסיור הופעות באירופה. בסוף שנות ה-60' פרש משרד החוץ של ארצות הברית את חסותו על מסעות הרביעייה ליפן, קוריאה, טייואן, תאילנד, אוסטרליה וניו זילנד. עד שלהי שנות ה-70' הספיקה הרביעייה לנגן בכ-270 ערים ב-28 מדינות. הרביעייה המשיכה להופיע בשידורי רדיו באמריקה (בייחוד לWEMT-שיקגו), באירופה (בשירות השידור הבריטי, למשל) ובטלוויזיה (בקונצרטים ובתוכניות חינוכיות לטלוויזיה הציבורית הלאומית).
בסיס תל נוף
מלחמת העצמאות
ב-20 במאי 1948 נחת במקום מטוס תובלה מסוג "סקיימסטר", "בלק-5" שבבטנו מטוס הקרב הראשון, אוויה S-199 מפורק, תחמושת, חלקי חילוף וחמישה טייסי קרב שסיימו את הכשרתם בצ'כוסלובקיה בהם עזר ויצמן ומודי אלון. מטוסי קרב נוספים הגיעו כשהם מפורקים, ואז החלה בבסיס מלאכת ההרכבה של ארבעת מטוסי הקרב הראשונים של חיל האוויר.
רביעיית פיין ארטס
הקלטות והופעות מוקדמות
הרביעייה הייתה פעילה מאוד גם בהקלטות; במהלך 30 שנות קיומה הראשונות הוציאה תקליטים של למעלה מ-100 יצירות, בהן מחזורי מוזיקה קאמרית מאת היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, מנדלסון וברהמס, בחברות כמו דקה, ווקס, ונגארד, סאגה וקונצרט דיסק. אבל הרביעייה זכתה גם להערכה כמקדמת מוזיקה בת זמננו באמצעות הופעות, הזמנות והקלטות, ומילאה תפקיד חשוב בהבאת מלחינים כמו בארטוק, שוסטקוביץ', בלוך בביט, וואורינן, מרטינו, הינדמית, שיפרין ואחרים אל קהל המאזינים וקירובם אליו. הקלטות שש רביעיות המיתרים של בארטוק היו, במיוחד, לציון דרך בשבילם. הקלטות אלה באוט בעקבות סדרת טלוויזיה שהציגה את ביצועה של כל אחת מרביעיות אלה, להן קדמו ראיונות עם המבצעים והסברים מלווים הדגמות מוזיקליות. יכולתה של הרביעייה להעביר לקהל הצופים/מאזינים את היבטי ההלחנה לצד היבטי הביצוע של היצירות עשתה אותם למקדמים רבי-השפעה למה שנחשב באותם ימים לרפרטואר בלתי מוכר וחדשני יחסית.
בסיס תל נוף
מלחמת העצמאות
ב-29 במאי 1948 יצאה מתל נוף הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור ג'סר איסדוד (גשר אשדוד), הגשר ששמו כיום הוא גשר עד הלום.
רביעיית פיין ארטס
הקלטות מאוחרות והכרה
הרביעייה הקליטה למעלה מ-200 יצירות, יותר מ-80 מהן עם אוונס, בויקו ולאופר. הקלטותיהם האחרונות כוללות את שתי רביעיות המיתרים של סן-סאנס, שלוש חמישיות מיתרים של בטהובן, רביעיית המיתרים וחמישיית הפסנתר של פרנק, שתי חמישיות הפסנתר של פורה, המוזיקה הקאמרית של ברוקנר (הרביעייה והחמישייה שלו), רביעיות מאת מלחינים אמריקאים (אנתייל, הרמן, גלאס, אוונס), כל רביעיות המיתרים של שומאן, כל חמישיות המיתרים של מנדלסון, מוזיקה קאמרית של גלאזונוב, כולן בחברת נאקסוס, כל רביעיות המיתרים וחמישיות הפסנתר של דוהנאני בחברת אאולוס, ומכלול רביעיות המיתרים המוקדמות של בטהובן בלירינקס. לשנת 2011-12 מתכננת נאקסוס להוציא רביעיות מאת צימבליסט וקרייזלר, "הרמוניות ערבית" מאת איזאיי לרביעייה ותזמורת מיתרים ושלוש יצירות של שומאן: חמישיית הפסנתר, רביעיית פסנתר ו-Märchenerzählungen. רשימה מלאה של כל ההקלטות המוכרות של רביעיית פיין ארטס נמצאת בפרק הדיסקוגרפיה בתחתית הערך.
בסיס תל נוף
פתיחת בסיס תל נוף
ב-17 באוגוסט 1948 נפתח תל נוף כבסיס חיל האוויר הישראלי בטקס חגיגי במעמד ראשי המדינה, הצבא וחיל האוויר. היה זה טקס חנוכה ראשון מסוגו של בסיס מבצעי בחיל האוויר. במסגרת ההכנות לטקס, עיצב מפקד הבסיס אלכס זילוני סמלים ודרגות לבסיס ולמשרתים בו. ברם, הסמלים והדרגות לא אומצו בסופו של דבר בחיל. יוצא דופן הוא הדגל שעוצב על ידי אדריכל הבסיס, שמואל רוזוב, ונרקם על ידי אשתו רבקה, אשר התנוסס בטקס ואומץ כדגלו הרשמי של חיל האוויר.
רביעיית פיין ארטס
הקלטות מאוחרות והכרה
הקלטות הרביעייה מן השנים האחרונות זוכות לשבחים בכתבי עת בריטיים ואמריקאים. מחויבותה למוזיקה בת זמננו זכתה להוקרה בפרס משולב של אגודת המוזיקה הקאמרית באמריקה ואגודת המלחינים והנגנים והמול"ים האמריקאית (CAM/ASCAPׂ) "על תוכניות קונצרטים הרפתקניות", לשנים 2003-04.
דיסקוגרפיה
See Fine Arts Quartet Discography
בסיס תל נוף
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הבסיס אל"ם רן רונן (פקר). במהלך המלחמה פעלו בבסיס שבע טייסות טיסה: טייסת 119 ("העטלף") שהפעילה מטוסי F-4 פנטום; טייסת 115 ("הדרקון המעופף") וטייסת 116 ("הכנף המעופפת", לימים שונה שמה ל"מגיני הדרום") שהפעילו מטוסי A-4 סקייהוק; טייסת 118 ("דורסי הלילה") שהפעילה מסוקי CH-53 סי סטאליון; טייסת 114 ("טייסת הסופר פרלון", לימים שונה שמה ל"מובילי הלילה") שהפעילה מסוקי סופר פרלון; טייסת 124 ("החרב המתהפכת") שהפעילה מסוקי בל 205; וטייסת 103 ("הפילים") שהפעילה מטוסי נורד נוראטלס.
הגעת מטוסי ה-F-15
ביום שישי ה-10 בדצמבר 1976 נחתו בבסיס שלושת מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר הישראלי, ובכך הפכה ישראל למדינה הראשונה בעולם, מחוץ לארצות הברית, שברשותה מטוסי F-15. המטוסים נקלטו בטייסת 133 ("טייסת אבירי הזנב הכפול") שהוקמה כבר ב-1 ביוני 1976 לקראת קבלת המטוסים. בגלל איחור בנחיתת המטוסים התאחר טקס קבלתם, והסתיים בסמוך לכניסת השבת. עקב כך, חלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת. חילול השבת גרם למשבר ממשלתי, ובסופו של דבר להתמוטטות הקואליציה של ממשלת יצחק רבין הראשונה.
שנות ה-80 של המאה ה-20
בשנת 1982, עם פתיחת בסיס נבטים, הועברו אליו שתי טייסות ה-A-4 סקייהוק, טייסת 115 וטייסת 116.
ב-13 ביוני 1982 נפתחה בבסיס טייסת 106 ("טייסת הבז השנייה", כיום: "טייסת חוד החנית") עם הגעת מטוסי F-15 נוספים.
בעקבות תוכנית הקיצוצים בחיל האוויר, ומתוך מטרה לאחד תשתיות הועברה לבסיס ב-19 ביוני 1988 טייסת 201 ("האחת") מבסיס חצור.
העשורים הראשונים של המאה העשרים ואחת
בעקבות ההחלטה בשנת 2003 להוציא את מטוסי ה-F-4 פנטום משירות בחיל האוויר הישראלי עזבו את הבסיס שתי טייסות הפנטום - טייסת 119 ו-טייסת 201 (שתי הטייסות נפתחו לאחר מכן כטייסות F-16I בבסיס רמון).
ביולי 2023 נסגרה טייסת 114 ואוחדה עם טייסת 118, עד לפתיחתה מחדש כטייסת מסוקי "פרא".
יחידות הבסיס
בנוסף קיים בתוך הבסיס בית ספר תיכון מרשת אורט הקרוי בשם ״אורט תל נוף״ בית ספר מקצועי ללימוד מקצועות צבאיים של חיל האוויר.
שיכון משפחות
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה תל נוף, הנמנה עם יישובי המועצה האזורית ברנר. בשיכון פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
פארק הפסלים
בשטח המחנה ממוקם גן פסלים, ובו 13 פסלים ופסל סביבתי המורכב מארבעה סלעי בזלת. מרביתם מסוף שנות ה-80. בין היוצרים נמנים אמנים ישראלים בולטים:
קרלוס גרוזמן
קרלוס גרוזמן הוא רופא ישראלי מומחה בטיפול נמרץ ובהרדמה. כיהן בעבר כמנהל בית חולים השרון, מנהל המרכז רפואי קפלן והמרכז הרפואי הגריאטרי הרצפלד.
ביוגרפיה
גרוזמן סיים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בואנוס איירס. הוא בעל תואר שני במינהל מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עלה לישראל ב-1977 ועבד כסטאז'ר במרכז רפואי מאיר. שימש ראש מדור החייאה בבית הספר לרפואה צבאית וראש מדור החייאה במפקדת קצין רפואה ראשי בצה"ל, רופא ביחידה לטיפול נמרץ כללי "שיבא", תל השומר, מנהל היחידה לטיפול נמרץ כללי במרכז רפואי רבין, קמפוס גולדה ומנהל לשעת חירום. בהמשך שימש סגן מנהל המרכז הרפואי קפלן, מנהל המחלקה לשירותי אשפוז באגף הרפואה של חטיבת בתי חולים, שירותי בריאות כללית, בשנת 2011 מונה למנהל בית החולים השרון וסגן מנהל המרכז הרפואי רבין.
גרוזמן השתתף, במסגרת פעילותו הניהולית במשלחות רפואיות רבות מחוץ לישראל. ביניהן, כמנהל רפואי של מוקד חירום בפנמה, ראש משלחת מד"א לוועידה ה-28 של הצלב האדום הבינלאומי בז'נבה, מנהל בית חולים שדה לאחר רעש האדמה באדאפזרי שבטורקיה, ראש המשלחת לאריתראה לבניית יחידה לטיפול נמרץ באריתראה וחבר משלחת ההצלה הרפואית הישראלית לקמרון. בנוסף, שימש יועץ לממשלת פנמה בנושא היערכות בתי חולים לשעת חירום.
הראקלס אלמלו
הראקלס אלמלו (בהולנדית: Heracles Almelo) היא קבוצת כדורגל מהעיר אלמלו שבהולנד.
היסטוריה
הראקלס אלמלו הוקמה ב-3 במאי 1903 כ"הראקלס", על שמו של הרקולס, בנו של זאוס. ב-1 ביולי 1974 שינתה הקבוצה את שמה ל-"SC הראקלס 74" ולבסוף, בשנת 1998, שינתה את שמה לשם הנוכחי. הקבוצה זכתה באליפות ההולנדית פעמיים, בעונות 1927 ו-1941.
אחד השחקנים המפורסמים בעברה של קבוצת הכדורגל הוא השחקן הדרום אפריקאי סטיב מוקון שכונה "המטאור השחור" והיה לשחקן שחום-העור הראשון בתולדות הליגה ההולנדית.
למרות היות המועדון אחד הוותיקים בהולנד אין לקבוצה היענות קהל גדולה במשחקיה וממוצע האוהדים בעונות האחרונות נע בין 8,300 ל-5,700, גורם נוסף לכך הוא מגרשה הביתי הקטן של הקבוצה שאיננו מסוגל להכיל מספר רב יותר של אוהדים.
בעונת 2011/2012 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע ההולנדי.
ב-16 בפברואר 2018 אדריאן דלמאו כבש רביעייה בניצחון קבוצתו 6–0 על פורטונה סיטארד, והפך לשחקן הספרדי הראשון שכובש רביעייה בליגת העל ההולנדית.
בתום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שהפסידה בפלייאוף הירידה לאקסלסיור רוטרדם.
בסיום עונת 2022/23 שבה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר שסיימה את העונה במקום הראשון בליגת המשנה במאזן של 27 ניצחונות, 4 תוצאות תיקו ו-7 הפסדים.
גרוסמן
גרוסמן (מגרמנית: Grossmann – איש גדול) הוא שם משפחה נפוץ בין משפחות ממוצא גרמני או יהודי גרמני.
{{פירושונים|
שונות
}}
גרים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בוורלי ויטפילד
בוורלי ג'וי ויטפילד (באנגלית: Beverley Joy Whitfield; 15 ביוני 1954 – 20 באוגוסט 1996) הייתה שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
ויטפילד נולדה בוולונגונג שבניו סאות' ויילס. היא התאמנה בהדרכתם של טרי גת'רקול ודון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (ג'ון קונרדס ואחותו אילזה קונרדס, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל, בראד קופר וגייל ניל).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכתה ויטפילד ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה (1:17.40 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה (2:44.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:30.66 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה ויטפילד בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:41.05 דקות, לפני דנה סקונפילד מארצות הברית (2:42.05 דקות) וגלינה פרוזומנשיקובה מברית המועצות (2:42.36 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.73 דקות, אחרי קתרין קאר מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:13.58 דקות וגלינה פרוזומנשחיקובה (1:14.99 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:33.96 דקות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 השתתפה ויטפילד, אך לא זכתה במדליה.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכתה ויטפילד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חזה (2:43.58 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:30.55 דקות).
מוזיאון מסדר השחרור
מוזיאון מסדר השחרור (בצרפתית: Musée de l'Ordre de la Libération) הוא מוזיאון הממוקם בשדרת טור-מובורג 51, ברובע השביעי של העיר פריז בירת צרפת.
במוזיאון כ-4,000 מוצגים ובהם מדי צבא, כלי נשק, פרסומים ועלונים שפורסמו בצרפת הכבושה על ידי ארגוני ההתנגדות, משדרים וכן דגלים שונים שנתפסו על ידי צבא צרפת החופשית.
An Introduction to Ellie Goulding
An Introduction to Ellie Goulding (בעברית: מבוא אודות אלי גולדינג) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת והפזמונאית האנגלייה אלי גולדינג. המיני-אלבום יצא לאור ב-20 בדצמבר 2009, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס.
מותה של עזריה צ'מברלין
עזריה צ'מברלין (באנגלית: Azaria Chamberlain) הייתה תינוקת בת תשעה שבועות מאוסטרליה, שבליל 17 באוגוסט 1980 נעלמה מאתר לינה למרגלות האולורו במהלך חופשה משפחתית. אמה, לינדי (אליס לין) בת ה־32, טענה כי נלקחה מהאוהל בידי כלב דינגו. על אף שבחקירה הראשונית של המקרה המשטרה תמכה בטענות הזוג צ'מברלין, נפתחה חקירה מחודשת של המקרה, ומסקנותיה הסופיות היו כי לינדי צ'מברלין רצחה את בתה עזריה והיא נידונה למאסר עולם. רק מספר שנים מאוחר יותר, בזמן ריצוי העונש, נמצא באזור האולורו פריט לבוש של התינוקת עזריה, הראיה היחידה שהעידה על חפותה של לינדי צ'מברלין והביאה לשחרורה מהכלא.
חקירת המקרה הכתה הד רב באוסטרליה בעקבות הסיקור התקשורתי המאסיבי לו זכתה, וכן היא הייתה הראשונה לפרסום טלוויזיוני צמוד באוסטרליה. סיקור תקשורתי זה הפך גם לסיבה לרצח האופי של הזוג צ'מברלין והפיכתם לקורבן של התקשורת האוסטרלית. המשפט המפורסם אשר אמרה לינדי צ'מברלין לאחר שגילתה כי עזריה נעלמה, "הדינגו חטף את התינוקת שלי!", הפך לאחד מסמלי ההיכר של אוסטרליה.
רקע
לינדי צ'מברלין נולדה ב־4 במרץ 1948 בוואקאטאנה שבניו זילנד ועברה עם משפחתה לאוסטרליה בשנת 1949. היא ומשפחתה נמנו על מאמיני הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. ב־18 בנובמבר 1969 התחתנה עם כומר בכנסייה, מייקל צ'מברלין. בנם הבכור של השניים, איידן, נולד ב־1973 ובנם השני, רייגן, בשנת 1976. חמש שנים לאחר נישואיהם המשפחה עברה לטזמניה ומשם צפונה לקווינסלנד שבאוסטרליה. עזריה (באבי) צ'מברלין (11 ביוני 1980 – 17 באוגוסט 1980), ילדתם השלישית של בני הזוג, נולדה בבית החולים שבמונט אייזה, קווינסלנד.
ההיעלמות
ב־13 באוגוסט 1980 יצאו הכומר מייקל צ'מברלין, אשתו לינדי, בניהם איידן (בן 6) ורייגן (בן 4) והתינוקת בת החודשיים עזריה, למספר ימי נופש באתרים שונים שבצפון אוסטרליה. בליל יום שבת, ה־16 באוגוסט, הגיעו לאתר מחנאות ליד האולורו, שם נשארו ללינה, וביום המחרת טיילו באזור.
לאחר ארוחת הערב של אותו יום השכיבה לינדי את עזריה לישון באוהל המשפחתי יחד עם רייגן וחזרה אל שאר החונים במחנה. בלילה של 17 באוגוסט שמעה לינדי זעקת תינוק מכיוון האוהל המשפחתי, וכשניגשה לשם ראתה כלב דינגו יוצא מתוך האוהל. כשנכנסה פנימה, גילתה שעזריה נעלמה מעריסת הקש שישנה בתוכה. היא נמלטה בריצה בחזרה לשאר החונים בזעקות "הדינגו חטף את התינוקת שלי!". על מחצלת האוהל נמצאו כתמי דם ועקבות חיה שנעלמו במרחק מה מן האוהל. במהלך הלילה כולו חיפש צוות שכלל 300 איש, מבוגרים ונערים, אחר התינוקת בחולות שבאזור המחנה. הרמזים היחידים לעזריה היו סימנים של סריג שלבשה, נגרר בחול, ותו לא. עזריה מעולם לא נמצאה.
אובדן טראגי או רצח?
אנשי החוק שמונו לתיק היו המפקח מייקל גילרוי, שוטר המקוף פרנק מוריס וג'ון לינקולן. הוויכוח הראשון שעלה בתיק היה בנוגע לאמיתות הסיפור של לינדי צ'מברלין, והאפשרות שכלב דינגו אכן יוכל לסחוב תינוקת במשקל חמישה ק"ג. טיעון זה הועלה בידי לינקולן שלא האמין לסיפור וטענתו הנוספת היה בנוגע לטבעם הבלתי תוקפני של כלבי הדינגו. לעומתו, טען גילרוי כי היו מקרי תקיפה בקרב כלבי דינגו, גם אם לא ברמה קטלנית כמו במקרה הזה.
שבוע לאחר היעלמותה של עזריה, גילה תייר בשם ואלי גולדווין מוויקטוריה בסמוך למאורת כלבי דינגו פריטי לבוש של עזריה כשהם מגואלים בדם, שכללו גופייה, סרבל, מגפונים וחיתול בד. גודווין דיווח על גילויו ומוריס הגיע לגבות את העדות.
החשדות למעורבות של הזוג צ'מברלין בהיעלמותה של עזריה החלו ב־28 באוגוסט, כאשר הבלש גרים צ'ארלווד החל בחקירת התיק. דיווחו של גילרוי על הרקע של משפחת צ'מברלין עוררו את חשדותיו של צ'ארלווד, כאשר בחקירה התגלה שאדם שטען כי היה הרופא של עזריה (מה שהסתבר מאוחר יותר כשקר) סיפר שלבדיקה רפואית הביאה לינדי צ'מברלין את עזריה כשהיא לבושה כולה בשחור. כמו כן, טען שפירוש השם עזריה הוא "הקרבה בשממה", ככל הנראה משום שבלבל בין השם העברי עזריה לבין עזאזל. גילוייו הנוספים של גילרוי היו בנוגע להימצאות בגדיה של עזריה באזור בו טיילה המשפחה, ושהמחנאים האחרים לא יכלו להגיד בוודאות אם ראו באותו ערב את התינוקת.
בינתיים, בבדיקות מדעיות שנערכו על שרידי בגדיה של עזריה, הועלתה מחלוקת בנוגע לשאלה האם הקרעים שעל הבגדים נוצרו משיני כלבי דינגו, או שמא על ידי כלי מלאכותי אחר. ניסיונות שונים לאמת את אחת מההשערות, בנוסף לחיפושים אחר שרידיה של עזריה בגופות כלבי דינגו שניצודו לאחר ההיעלמות, העלו את הטענה כי התינוקת לא נהרגה בידי כלב דינגו.
הרקע התמהוני של משפחת צ'מברלין, בנוסף לחוסר הוכחות כי כלב דינגו גרם למותה של עזריה, העלו בכלי התקשורת את החשדות שהזוג רצח את בתם למטרות פולחן דתי, או ככפרה על חטאי התנועה הנוצרית בה היו חברים. במקרה אחר, קושר שמם של הצ'מברלינים להתאבדות המונית מפורסמת בג'ונסטאון שנתיים לפני האירוע. בעקבות הראיונות הטלוויזיוניים בהם הופיע הזוג הועלתה עליהם חוות דעת שלילית, בעקבות התנהגותם המנוכרת והלא הולמת לזוג שאיבד את בתם.
החקירה הראשונה
החקירה הראשונית למקרי מוות של מקרה ההעלמות נפתחה ב־16 בדצמבר 1980, בידי דניס באריט, החוקר למקרי המוות. אשלי מקנ'יי מטעם הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה העלה את הטיעונים כי מותה של עזריה צ'מברלין היה רצח. תימוכיו העיקריים היו כי הבגדים שנמצאו הונחו באופן מסודר ולא נגררו, ההסתברות שכלב דינגו הוא זה שהפשיט אותם קלושה מאוד, וכן הנזק שנגרם להם לא יכל להתאפשר על ידיו. אמנם, חקירתו של מקנ'יי את לינדי צ'מברלין לא העלתה הוכחות לרצח או מניעים לכך.
ב־20 בפברואר 1981, בסיקור הטלוויזיוני הראשון של משפט באוסטרליה, סיכם באריט את ממצאי החקירה והכריז כי הסיבה המשוערת למותה של עזריה הייתה תקיפת כלב דינגו בזמן שישנה באוהל המשפחתי. בנוסף לממצאים, הוסיף באריט כי "גופתה של עזריה נלקחה מידי הדינגו, וסולקה באופן לא ברור ובידי אדם או מספר אנשים בלתי ידועים".
משטרת הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה והתובעים לא היו מרוצים מהממצאים של החקירה הראשונית וכתוצאה מכך החקירות נמשכו. באוגוסט 1981, כשנה לאחר סיום החקירה הראשונה, ערכה משטרת הטריטוריה הצפונית חיפוש קפדני בבית משפחת צ'מברלין, והחרימה מעל לשלוש מאות פריטים, כולל המכונית של המשפחה.
בנובמבר של אותה שנה הגיש התובע המחוזי של הטריטוריה הצפונית והשר הראשי אוורינגהם בקשה לדחיית ממצאי החקירה הראשונה בעקבות ראיות חדשות. הראייה העיקרית הייתה מציאת כמויות גדולות של דם במכונית של משפחת צ'מברלין.
החקירה השנייה
החקירה השנייה נפתחה באליס ספרינגס, ב־14 בדצמבר 1981. החקירה נפתחה בפני החוקר למקרי המוות, ג'רי פ. גאלוין.
בכתב האישום שהוגש במשפט על ידי הפרקליט המסייע, דס סטורג'ס, נטען שבלילה של ה־17 באוגוסט 1980, שסעה לינדי צ'מברלין את גרונה של עזריה במושב הקדמי של המכונית המשפחתית, ככל הנראה בעזרת חפץ חד כמו מספריים. הביולוגית המשפטית ג'וי קאל וד"ר ג'יימס קמרון מבית החולים של המכללה המדיקלית שבלונדון היו עדי המפתח שהזמין סטורג'ס לחקירה. ראיית המפתח שתמכה בהאשמה זו הייתה קשורה בממצאים על הסרבל והממצאים הנוספים של החקירה השנייה. ממצאים אלו כללו דיווח של קאל, על פיו נמצאו כתמי דם עוברי מתחת למושב הקדמי של מכונית הסטיישן של משפחת צ'מברלין, טוראנה מודל 77'. דם עוברי נמצא בגופם של תינוקות עד גיל חצי שנה, ועזריה צ'מברלין הייתה בת תשעה שבועות בלבד. ד"ר קמרון טען כי בלתי סביר שהקרע בגופייה נגרם על ידי דינגו, אלא על ידי חפץ חד כמו מספריים.
ממצאים אלו שכנעו את החוקר גאלוין. לינדי הואשמה ברצח ומייקל הואשם בסיוע לעבירה.
משפט הדינגו
ב־13 בספטמבר 1982, נפתח המשפט נגד לינדי ומייקל צ'מברלין בעיר דרווין. אל המשפט הגיע הזוג כאשר לינדי הייתה הרה בפעם ברביעית. שופט התיק היה ג'יימס מיורהד, שעמד בראש "הכתר" (גוף המייצג את סמכות החוק) שייצג את התביעה יחד עם איאן ברקר. פרקליטי ההגנה היו ג'ון פיליפס ואנדרו קירהאם. בתחילת המשפט הציג ברקר את טיעוניו באומרו למושבעים כי טענתם של הזוג צ'מברלין היא שקרית, והסיפור חושב מראש במטרה לספק לעצמם אליבי מוצק. בדבריו ציין ברקר כי אין התייחסות לתווי התנהגות מוקדם של לינדי כלפי עזריה או לשאר ילדיה, אלא רק בהקשר למקרה הנתון.
התביעה
עדויות המחנאים האחרים ששהו באתר בערב ה־17 באוגוסט 1980, ספקו תמיכה רבה להגנה, אף על פי שהתביעה הייתה זו שזימנה אותם. תיירת בשם סאלי לאו סיפרה כי לינדי נעדרה מארוחת הערב במשך שש דקות בלבד, זמן שלא נראה סביר כדי לבצע מעשה רצח ולהסתירו. טענה נוספת הייתה כי זעקת התינוקת נשמעה מאזור האוהל, ולא מהמכונית, והיא גם נשמעה עוד לפני שלינדי הגיעה לשם. בעלה של סאלי, גרג לאו, נשאל האם ראה את אחד מבני הזוג, או שניהם, מנקים דם מהמכונית שלהם בהתאם לזמן המשוער לכך, וזה טען כי לא, ושאם הדבר קרה, לפחות אחד מבין השוהים הרבים באתר היה מבחין בכך. עדות נוספת הייתה של ג'ודי ווסט, אשר סיפרה על כלב דינגו שניסה למשוך את בתה בידה, מה שחיזק את הטענה שכלבי דינגו הם תוקפניים.
אמנם עדה אחת מבין השוהים באתר, איימי וויטאקר, פגעה בהגנה בעקבות עדות על התנהגותם התמהונית של הזוג צ'מברלין. לטענתה, מספר דקות לאחר הזמן המשוער בו התקיימה התקיפה, הגיע מייקל אל הקרוון שלה ואמר "דינגו לקח את התינוקת שלנו, והיא ככל הנראה כבר מתה כעת." באותה עת לינדי אמרה לעצמה "יהא אשר יהא, זהו רצון האל". בנוסף לכל אלה, תיארה איך הזוג הלך אל תוך הסבך לזמן של עשר עד עשרים דקות. מאוחר יותר, טענה התביעה שבזמן זה קברו בני הזוג את עזריה בחולות. עדות זו של וויטאקר גרמה ליחס עוין ודעת ציבור שלילית כנגד הזוג, במהלך החקירה ואף מוקדם יותר.
קית' לנהן, טרמפיסט מדמם שנאסף בידי הזוג צ'מברלין בשנת 1979, זומן בידי ההגנה בשביל לבטל את הטענה העקרית של התביעה, שמקור הדם במכונית הוא של עזריה. מטרת עדות זו הייתה להטות את חבר המושבעים לטובת ההגנה, אך ברקר רצה להוכיח כי הכמויות של חלבון הדם העוברי שנמצא לא יכלו להמצא בגופו של אדם כה בוגר. בסופו של דבר, עדותו של לנהאן חיזקה את ההגנה.
על אף החיזוקים שקבלה ההגנה מהעדויות, צוות המומחים המדעיים במקרה היו אלו שהטו את הכף לטובת התביעה. עדויות רבות היו קשורות בממצאים על פריטי הלבוש של עזריה: הביולוג, ד"ר אנדרו סקוט העיד כי הדם שזרם על הגופייה של עזריה נגרם מחתך של כלי חד באזור הצוואר; בארי קוקס העיד כי קרעי הסרבל נראו כאילו בוצעו בחיתוך ולא בידי דינגו; מומחה הבד המוביל באוסטרליה, פרופסור מלקולם חייקין, הדגים את האופן בו חיתוך בד כמו בגדיה של עזריה משאיר סיבי בד רבים, כמו אלו שנמצאו בתיק המצלמה של מייקל צ'מברלין, שם חשדו שגופת עזריה הוסתרה. על אף גילוי זה, ההגנה דלתה מידע מחייקין שאותם סיבים יכלו גם להגיע מבגד חדש שלא עבר כביסה, ואכן, הצ'מברלינים טענו שנהגו לשים בתוך התיק בגדים של עזריה.
הראיות החיוניות ביותר של התביעה להרשעת הזוג צ'מברלין היו של הביולוגית ג'וי קאל, אשר העידה כי מצאה את הדם העוברי במכונית של משפחת צ'מברלין. עם זאת, ההגנה דלתה מידע חיוני מקאל בנוגע לשרידי הבדיקות שלה. עלה כי כל הצלוחיות ששימשו לביצוע הבדיקות הושמדו, ובנוסף התחוור כי האפשרות הסבירה ביותר היא שהדם שלכאורה נמצא במכונית, הגיע בכלל מהטרמפיסט המדמם משנת 1979.
עד נוסף של התביעה היה ברנרד סימס אשר חקר מקרי תקיפת בני אדם בידי כלבים, ומסקנותיו היו שלא היו קיימים כל סימנים לתקיפת דינגו על בגדיה של עזריה. לטענתו, תקיפה מסוג זה הייתה גורמת לדימום מאסיבי בהרבה יותר. טענה נוספת של סימס הייתה בנוגע לכך שאין זה אפשרי שכלב דינגו יסגור את לסתותיו על ראשו של תינוק, אך קירקהאם, מההגנה, ביטל טענה זו כאשר הציג תמונה בה כלב דינגו סוגר בלסתותיו על ראש של בובה, בגודל של תינוק, מקדקודה ועד לאוזניה. צילום זה גרם לסימס לחזור בו מטענתו.
העד האחרון מטעם התביעה היה פרופ' ג'יימס קמרון, שהעיד עוד בחקירה השנייה כי הפציעה של עזריה נגרמה מחתך של סכין. ד"ר קמרון טען כי "היה קיים פצע של חריטה מסביב לצוואר, במילים אחרות – שיסוע גרון", בהתבסס על תמונות אולטרה סגולות של הסרבל של עזריה. בנוסף טען כי מהתמונות עולה כי על הבגד יש טביעת יד קטנה של אדם מבוגר, מוכתמת בדם. במקרה של קמרון כעד, ההגנה נסתה להוכיח כי אינו כשר להעיד, בעקבות מקרים רבים בעבר בהם עזר להרשיע חשודים שבדיעבד התגלה שהינם חפים מפשע.
ההגנה
ב־13 באוקטובר נפתחה ההגנה בעדותה של לינדי צ'מברלין עצמה. בנוסף לתיאור פריטי הלבוש שנמצאו, תיארה לינדי פריט לבוש נוסף שטרם נמצא, כותונת סרוגה בצבע לבן עם שוליים בצבע לימון. מכיוון שפריט לבוש זה היה הבגד העליון שלבשה עזריה, טענה ההגנה כי עליו יימצאו סימני התקיפה של הדינגו. עם זאת, פריט לבוש זה מעולם לא נמצא. בנוסף לכך, אף אחד מלבד לינדי צ'מברלין לא יכול היה להעיד על קיומו. בהתייחס לעדותו של פרופסור קמרון, הראה ג'ון פיליפס לעדים במשפט כי טביעת האצבעות המוכתמות בדם הראתה ארבעה פרקים בכל אצבע, בניגוד לשלושה, כפי שמצוי בקרב בני אדם.
לאחר עדותה של לינדי עלו לדוכן כ-20 עדים נוספים. העדים חולקו למספר קבוצות: חלקם שיבחו את הזוג והעידו על סבלם באבל על בתם וחלקם סיפרו על מקרים של תוקפנות מצד כלבי הבר שבאזור אולורו. העדים הנותרים היו מומחי רפואה משפטית מטעם ההגנה שהתנגדו לטענות של התביעה, לרוב בקשר לראיות הדם העוברי.
אחד מעדי המפתח מטעם ההגנה היה הפרופסור בארי באווצ'ר, מומחה לרפואה משפטית. באווצ'ר יצא כנגד המסקנות של ג'וי קאל בנוגע לדם העוברי שנמצא במכונית של משפחת צ'מברלין והסביר כיצד שיטת בדיקה מסוג זה הביאה לתוצאות שגויות. עד מומחה נוסף, ריצ'רד ניירן, יצא גם הוא נגד הבדיקות של קאל שככל הנראה היו בלתי מהימנות, אך עדויות אלו לא השפיעו רבות על דעתם של חברי חבר המושבעים.
עדותו של מומחה לכלבי הדינגו, לס האריס, הייתה מבין החשובות ביותר של ההגנה. הוא טען כי כלב דינגו שיכול לצוד טרף בגודל של תינוקת כמו עזריה, מסוגל ליצור לכידה סביב הראש כולו כדי להביא לשיתוקו. טענתו הנוספת נגעה לכמות הדם המזערית שנמצאה באזור האוהל. הוא טען כי מקרי ציד של כלבי דינגו מותירים כמות דם מעטה ביותר.
העד האחרון מטעם ההגנה היה מייקל צ'מברלין, שעדותו המבולבלת פגעה קשות בהגנה. בחקירה של ברקר את מייקל, הוא התמקד בהתנהגותו התמוהה בזמן שלאחר היעלמותה של עזריה: הוא לא ניסה לחפש אותה, ולא שאל את לינדי דבר על היעלמותה של עזריה. בשאלותיו הנוקבות טען ברקר כי התנהגות זו נבעה מהעובדה שהוא ידע שלינדי רצחה את עזריה ושסיפור הדינגו הוא בדוי לחלוטין. על כל השאלות ענה מייקל באדישות ובעייפות, מה שהפך את עדותו בעיני חבר המושבעים לבלתי אמינה ואף בלתי הולמת ברמת האדישות שלה.
בנאום הסיכום של ההגנה, טען פיליפס כי התביעה לא מצאה דבר כדי להוכיח את אשמת הזוג צ'מברלין במות עזריה, ואף לא מצאה מניע לרצח.
בנאום הסיכום של התביעה, הודה ברקר כי לא נמצא מניע, מכיוון שמטרת המשפט לא הייתה זו, אלא למצוא אם אכן היה רצח. טענתו העיקרית הייתה כי על המושבעים לקבוע אם הרוצח הוא הדינגו או לינדי צ'מברלין, ומכיוון שלא נמצאו שום עדויות לכך שכלב דינגו גרם למותה של עזריה, אין זה אפשרי להאשים אותו.
פסק הדין
ב־29 באוקטובר 1982, בשעה 08:33 בבוקר, הכריז חבר המושבעים על פסק הדין. לינדי צ'מברלין נמצאה אשמה ברצח ומייקל צ'מברלין נמצא אשם בסיוע לעבירה. דיווחים מאוחרים יותר סיפרו כי חבר המושבעים היה חצוי בדעתו, ובתחילת הדיון התחלק לארבעה בעד הרשעה, ארבעה נגד הרשעה, וארבעה נוספים נמנעים. לינדי צ'מברלין נשפטה למאסר עולם בכלא דרווין ולעבודות פרך. מייקל צ'מברלין נמצא אשם בסיוע לרצח, אך עונשו נדחה כדי שיוכל לטפל בילדיו בהיעדרה של אימם. השופט מיורהד אמר על כך: "אני מוצא זאת לא רק הולם, אלא אף בטובתו של הצדק, לעשות כן."
תקופת המאסר
חודש לאחר שהוכנסה לכלא דרווין, ילדה לינדי צ'מברלין את בתה הרביעית, קאליה. מיד לאחר הלידה לינדי שוחררה בערבות לתקופה קצרה כדי לטפל בבתה הטריה. בזמן זה המתינה לינדי לתוצאות הערעור על עונשה, אך באפריל 1983 הוחזרה לכלא לאחר שהערעור נדחה ברוב מוחץ וקאליה נמסרה למשפחה אומנת. עשרה חודשים מאוחר יותר סירב בית הדין העליון לבטל את ההרשעה בהצבעה של שלושה קולות לשניים.
בזמן בו ריצתה לינדי את מאסרה הגיעו דיווחים חדשים שהטילו ספק בראיות שהביאו להרשעתה, מטעם תנועת "שחררו את לינדי" שתפסה תאוצה. טבעם המפוקפק של הראיות המשפטיות מצד התביעה והמשקל הרב שהיה להם בהרשעה, העלו עניין בנוגע להליכים ולמהימנות העדויות. הטיעון המרכזי היה הגילוי שמה שנחשב לדם במכונית של משפחת צ'מברלין היה לא פחות ולא יותר מתחליב צבע. מעל למאה אלף אוסטרליים חתמו על עצומות לשחרורה, אך נותרה מחלוקת ציבורית בנוגע לחפותה: בסקר עלה כי 52% מתושבי אוסטרליה האמינו שהיא אשמה.
שחרור וזיכוי
בתחילת שנת 1986, נפל אל מותו תייר בריטי בשם דייוויד ברט במהלך טיפוס לילי על האולורו. בגלל המרחב העצום של הסלע והאזור הסבוך סביב השטח שלו, שרידי גופתו של ברט נמצאו רק לאחר שמונה ימים, מתחת לצוק שעליו איבד את אחיזתו, בסמוך למאורות כלבי דינגו. במהלך חיפוש משטרתי באזור אחר עצמות שנלקחו מהאזור בידי כלבי דינגו, נמצא פריט לבוש בגודל מזערי. במהרה הוא זוהה בתור פיסת העדות החיונית להוכחת חפותם של הזוג צ'מברלין - הכותונת הסרוגה של עזריה.
על הכותונת, אשר קיומה היה מוטל בספק, נראו סימני תקיפת הדינגו אשר הוכיחו שלינדי צ'מברלין נקיה מכל אשמה. כתוצאה מכך הורה השר הראשי על שחרורה מהכלא לאלתר. ב־7 בפברואר 1986 יצאה משערי הכלא והחלה בתהליך שיקום חייה.
ב־15 בספטמבר 1988 ביטל בית המשפט של הטריטוריה הצפונית את כל ההרשעות נגד לינדי ומייקל צ'מברלין. הביטול בוסס על דחיית שני טיעוני המפתח של התביעה: הטענה בנוגע להימצאות הדם העוברי במכונית המשפחתית, והנחות שהיו מבוססות על הטיית המשפט. חודש מאוחר יותר, ערכו בני המשפחה משתה ניצחון לאורחים שהוזמנו לקפיטריה שבמכללת אבונדייל. בין המוזמנים היו עדי ההגנה והפרקליטים, זוג שבתם נלקחה ממכוניתם בידי דינגו, ועיתונאים ופוליטיקאים שעמדו לצידם במאבקם. עורך הדין קן קריספין שיבח בנאומו את הצ'מברלינים על היותם חופשיים, באופן ראוי לציון, ממרירות או רחמים עצמיים.
שנתיים לאחר שנוקו מכל אשמה, קיבלו בני הזוג פיצויים בסך 1.3 מיליון דולר אוסטרליים, על מאסר בלתי מוצדק.
בשנת 1990, פרסמו הצ'מברלינים את האוטוביוגרפיה "דרך עיניי". שנה לאחר מכן לינדי ומייקל התגרשו. בשנת 1992, התחתנה לינדי עם ריק קרייטון, מוציא לאור וחבר בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. הזוג חי באוסטרליה.
מעורבות תקשורתית
"משפט הדינגו" היה המפורסם ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה, בין השאר מעצם העובדה שרוב העדויות שהוצגו להרשעתה של לינדי צ'מברלין הוכחו מאוחר יותר כחסרות כל בסיס. המקרה מהווה עד היום דוגמה לאופן בו התקשורת ודעות קדומות יכולות להשפיע על פסק דין באופן כה מזיק.
דעת הקהל והתקשורת במהלך המשפט היוו משקל רב-נגד הצ'מברלינים. העובדה שהמשפחה הייתה חברה בתנועה נוצרית תמוהה שהאמינה בתחייתו השנייה של ישו (ששמה הוכפש בטענה שהיא בעצם כת מסתורית שרצחה תינוקות כחלק מטקסים ביזאריים) ושלינדי צ'מברלין לא הראתה שום רגשות לאחר מות עזריה, חיזקה את האשמות השווא החמורות שהמשפחה לקחה את בתם הטריה להיות קרבן באזור השממה. טענות נוספות היו שלינדי צ'מברלין היא מכשפה. שמועה נוספת שנפוצה בתקופת החקירה הייתה שבנם בן השש של הצ'מברלינים, איידן, הוא האשם במותה של עזריה, ושסיפור הדינגו נועד לחפות על מעשיו.
מלאכים רשעים / זעקה באפלה
הסיפור של עזריה צ'מברלין עובד למספר רב של ספרים וסרטים. אחד מהם הוא ספרו של ג'ון ביירן, "מלאכים רשעים", שיצא לאור בשנת 1985. בשנת 1987 הבמאי האוסטרלי פרד שפיסי עיבד את הספר לסרט זעקה באפלה, בו כיכבו מריל סטריפ כלינדי וסם ניל כמייקל צ'מברלין. בעקבות הליהוק של סטריפ האמריקאית לסרט נמתחה ביקורת, אך לבסוף רוב המבקרים שבחו את הופעתה בסרט, וכן גם לינדי צ'מברלין עצמה. הסיפור עובד גם בטלוויזיה האוסטרלית בסדרה דוקודרמטית – "Who Killed Baby Azaria?" עם איליין יוסטון כלינדי וג'ון האמבלין בתור מייקל, וכן גם במיני סדרות, "דרך עיני"" (2004), עם מירנדה אוטו וקרייג מקליישן בתור הזוג צ'מברלין. סדרות אלו התבססו על ספר שכתבה לינדי, הנושא את אותו השם.
התפתחויות בפרשה לאחר הזיכוי
טענתם של הצ'מברלינים שכלב דינגו לקח את עזריה התקבלה בתחילה בספקנות רבה בידי רבים. מספר גורמים הביאו לספקנות זו, ביניהם חוסר הידע על כלבי דינגו וטבע התנהגותם, והעובדה שחיה זו בדרך כלל נמצאת באזורים מרוחקים ולפיכך נצפית לעיתים רחוקות בידי האוסטרליים. חוסר ההיכרות עם זן הכלבים הזה, בצירוף הסברה כי הכלבים השייכים לו הם מאולפים, הביאו להשערה הרווחת כי כלבי דינגו אינם מסוכנים.
דעת הקהל השתנתה בעקבות אירועים רבים של תקיפות על ידי כלבי דינגו, שרבות מהן התרחשו בשנות התשעים באי פרייזר שבחוף קווינסלנד, מקום המקלט האחרון לכלבי דינגו טהורים. הסברה כי כלבי דינגו מסוכנים מקובלת כיום ברבים, מה שהביא למסקנה שהתינוקת עזריה ככל הנראה נהרגה מתקיפת דינגו, ושגופתה נלקחה ונאכלה על ידו כליל.
אירוע בולט התרחש באפריל 1998: תינוקת בת שנה וחודש נתפסה בפיו של כלב דינגו, ונגררה משמיכת פיקניק במחנה טיולים שבוואדי פוינט. במקרה הזה, התינוקת נשמטה מפיו של הדינגו כאשר אביה התערב בנעשה.
במרץ 2012 נפתח התיק לחקירה מחדש. ביוני 2012 הכריזה חוקרת מקרי המוות כי מותה של עזריה צ'מבליין נגרם כתוצאה מתקיפת דינגו, ותעודת הפטירה שלה תוקנה בהתאם.
האירוע בתרבות הפופולרית
מיד לאחר תחילת האירועים סביב היעלמותה של עזריה צ'מברלין, התקשורת והתרבות הפופולרית החלו להשתמש בהם באופנים שונים, כולל בדיחות שהתפשטו באוסטרליה ומחוצה לה. בעקבות הפרסום המתוח של המאורע, אך בעיקר בזכות הסרט שיצא בעקבותיו, הרעיון של דינגו שחוטף תינוקת הפך לנקודת ציון בתרבות האוסטרלית. רוב ההתייחסות בתרבות ובתקשורת קשורה להצהרה של לינדי צ'מברלין מיד לאחר היעלמות בתה - "הדינגו חטף את התינוקת שלי!"
רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני
זוהי רשימת סכסוכים במזרח התיכון אשר התרחשו בעידן המודרני (מתחילת המאה ה-20 והלאה).
האזור, אשר גבולותיו במפה הפוליטית של היום משתרעים מתעלת סואץ ועד לדרום-מערב אסיה (וכוללים בתוכם את ארם נהריים, הלבנט, חצי האי ערב והמפרץ הפרסי), ידע מלחמות והתפרצויות אלימות רבות, חלקן עדיין ממשיכות. המושג "מודרני" מתייחס למזרח התיכון שבסוף מלחמת עולם ראשונה ולאחר תקופת האימפריה העות'מאנית, קרי לאחר 1918. הרשימה כוללת סכסוכים עם לפחות 100 הרוגים לפי האומדן הגבוה.
רפובליקת שבעת האיים
רפובליקת שבעת האיים (ביוונית: Επτάνησος Πολιτεία, באיטלקית: Republica Settinsulare) הייתה רפובליקת איים שהתקיימה מ-1800 עד 1807 תחת ריבונות רוסית-עות'מאנית באיים האיוניים. הייתה זו הפעם הראשונה מאז נפילת השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית לידי הטורקים במאה ה-15 בה הוענק ליוונים ממשל עצמי מוגבל.
שבעת האיים שהרכיבו את הרפובליקה היו:
המחוז המערבי (תיגראי)
המחוז המערבי הוא מחוז במדינת תיגראי שבאתיופיה. גובל בצפונו באריתריאה, במערבו בסודאן, בדרומו במדינת אמהרה ובמזרחו במחוז המרכזי, בעבר חלק גדול מהנפה נכללה במחוז בגמדר אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
נפות
המחוז מחולק לשלוש נפות ולעיר חומרה שהיא בעלת מעמד נפה:
הגרינים בעיר הגדולה
הגרינים בעיר הגדולה (באנגלית: Big City Greens) היא סדרת הנפשה אמריקאית מסוגת קומדיה והרפתקאות, שנוצרה על ידי האחים הוטון, והופקה על ידי Disney Television Animation. הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-18 ביוני 2018 בערוץ דיסני. בישראל, הסדרה שודרה לראשונה ב-14 באוקטובר 2018 בדיבוב לעברית בערוץ דיסני.
העונה השנייה של הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב-16 בנובמבר 2019, ובישראל ב-8 במרץ 2020. ב-13 בינואר 2021 הסדרה חודשה לעונה שלישית, אשר החלה להיות משודרת במקור ב-9 באוקטובר 2021, ובישראל ב-3 ביולי 2022. ב-21 בינואר 2022 הסדרה חודשה לעונה רביעית, כמו כן הוכרז שיופק לה סרט טלוויזיה מוזיקלי באורך מלא תחת השם Big City Greens: The Movie, אשר צפוי לצאת ב-1 ביולי 2024 לערוץ דיסני (כולל ערוץ דיסני ישראל) ולשירות הסטרימינג דיסני+.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר קריקט גרין, ילד כפרי שובב ואופטימי שעבר עם משפחתו לעיר הגדולה לאחר שאיבדו את החווה שלהם. בעיר, קריקט ומשפחתו כל פרק עוברים הרפתקה חדשה.
מדבבים
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי מאיה מיטלפונקט, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא והדס מוזס.
פול נמני
פאל נמני (במקור נוימן, מחוץ להונגריה הוא נקרא: פול פליקס נמני, בהונגרית: Neményi Pál; 6 ביוני 1895, רייקה – 1 במרץ 1952, וושינגטון די. סי.) היה מתמטיקאי, פיזיקאי, מהנדס יהודי-הונגרי-אמריקאי. תחומי המחקר שלו כללו מכניקת קוונטים, הידרוסטטיקה ומכניקה סטטיסטית. יש המשערים כי הוא היה אביו הביולוגי של בובי פישר, אף על פי שלא שמו רשום בתעודת הלידה של פישר. פאל נמני היה אחיינו של אמברוש נמני ואביו של פטר נמני.
לימודים בברלין
פאל נמני נולד במשפחה יהודית-הונגרית עשירה. סבו היה ז'יגמונד נמני ואביו, דז'ה נמני שהיה מנהל בית הזיקוק לנפט ברייקה (אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית). הוא למד בעיר הולדתו ואחר כך סיים את בחינות הבגרות בבודפשט. בגיל 17 זכה בתחרות המתמטיקה הלאומית בהונגריה. ב-1 באוקטובר 1926 התחתן בברלין עם ד"ר ארנקה הלר. אחד העדים היה מיכאל פולני.
הוא קיבל את הדוקטורט במתמטיקה בברלין בשנת 1922 ואחר כך העביר שם הרצאות בנושא דינמיקת נוזלים. בגרמניה היה חבר ב-Internationaler Sozialistischer Kampfbund (ISK). בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 חיבר פרוטוקול בנושא מכניקה מתמטית ששימש אז כחומר לימוד חובה באוניברסיטאות בגרמניה. לאחר עליית היטלר לשלטון פוטר, אך לא חזר להונגריה בגלל האווירה העוינת והחוקים ה(אנטי)-יהודיים. הוא התיישב תחילה בקופנהגן ואחר כך נסע לארצות הברית מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מדענים בעלי שם עולמי
הונגריה בין שתי מלחמות העולם ייצרה דור של גאונים במדעים המדויקים, שכונו בארצות הברית אנשי-המאדים. אלה כללו את תיאודור פון קרמן (נולד ב-1881), ג'ורג' דה הוושי (נולד ב-1885), לאו סילארד 1898), דניס גאבור (1900), יוג'ין ויגנר (1902), ג'ון פון נוימן (1903), אדוארד טלר (1908), ופאול ארדש (1913). כולם יהודים-הונגרים שלמדו בגרמניה בעיקר בגלל חוק הנומרוס קלאוזוס שחוקק בהונגריה בשנת 1920 והגביל קבלת יהודים לאוניברסיטאות.
בארצות הברית
בארצות הברית הוא שוב נכנס לתפקידי הוראה והיה מעורב גם במחקר באוניברסיטת איווה. הוא קיבל משרת מרצה באוניברסיטת קולורדו בשנת 1941 ולאחר מכן בוושינגטון בשנת 1944. הוא נפטר בשנת 1952 בוושינגטון. בהונגריה, בשנת 1928, בהוצאת אתנאום, יצא לאור ספרו "מבנים מבטון מזוין".
רנו טוויזי
תיאור הרכב
רנו טוויזי מציגה עיצוב ייחודי וחדשני של תנוחת נסיעה בכלי רכב ארבע גלגלי המיועד לשני נוסעים. למעשה מדובר בשילוב מהפכני של אופנוע, אשר בו יושבים הנוסעים זה מאחורי זה, (לעומת מכונית רגילה בה יושבים זה לצד זה), בתוך מרכב "קופסתי" סגור המאפיין כלי רכב ארבע גלגלי.