cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדרבי של מוסקבה
דינמו נגד לוקומוטיב
מפגשים בין לוקומוטיב לדינמו מעולם לא היוו יריבות מתוחה. השתיים נפגשו לראשונה במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל, אך מאז התפרקות ברית המועצות דינמו נחלשה מאוד וכך גם חשיבות המפגשים שלה מול קבוצות מוסקבאיות אחרות. בתקופה הסובייטית עמד המאזן לטובת דינמו באופן מובהק שניצחה ב-46 משחקים והפסידה ללוקומוטיב רק ב-17 משחקים, כאשר 14 משחקים נוספים הסתיימו בשוויון. מאז 1991 המאזן בין הקבוצות הרוסיות התהפך ולוקומוטיב ניצחה במרבית המשחקים.
טונליזם
הטונליזם (באנגלית: Tonalism) היה סגנון אומנותי שהופיע שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר אמנים אמריקאים החלו לצייר צורות נוף בטון כולל של אווירה צבעונית או ערפלית. הסגנון התפתח בין 1880 ל -1915, והתאפיין בגוונים כהים ונייטרליים כמו אפור, חום או כחול ששלטו לעיתים קרובות ביצירות של אמנים הקשורים לסגנון. כציירי נוף, רובם השתייכו לזרם המרכזי באותה העת - אסכולת נהר ההדסון.
תיאור
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 מבקרי האמנות האמריקאים החלו להשתמש במונח "טונאלי" כדי לתאר יצירות אלה.
הציירים המשויכים המובילים היו ג'ורג' איננס וג'יימס מקניל ויסלר, אלכסנדר הלוויג וויאנט, ראלף אלברט בלקלוק, אנג'ל דה קורה, הנרי וורד ריינג'ר, ברוס קריין, אליוט דיינג'רפילד, גרנוויל רדמונד, תומאס דיווינג', ויליאם קית, ג'וזף דה קאמפ, אלן בטלר טלקוט
טונליזם משמש לעיתים לתיאור נופים אמריקניים שמקורם בסגנון הברביזון הצרפתי, שהדגיש את מצב הרוח והצל.
בסופו של דבר, הטונליזם נעלם על ידי הזרמים המרכזיים שהגיעו מאירופה בעיקר האימפרסיוניזם והמודרניזם האירופי.
הטונליזם האוסטרלי התגלה כתנועה אמנותית במלבורן בשנות העשרה של המאה העשרים.
מתיו ויינר
מתיו הופמן וַיְינֶר (באנגלית: Matthew Hoffman Weiner; נולד ב-29 ביוני 1965) הוא תסריטאי, במאי ומפיק יהודי אמריקאי. היוצר, המפיק והתסריטאי של סדרת הטלוויזיה "מד מן". בנוסף, היה התסריטאי והמפיק בעונות הרביעית והחמישית של הסדרה "הסופרנוס" (HBO). במהלך הקריירה שלו זכה ויינר בשמונה פרסי אמי על עבודתו ב"מד מן" וב"הסופרנוס", ושלושה פרסי גלובוס הזהב על מד מן, שזכתה בפרס אמי ארבע שנים ברציפות החל משנת 2008 בקטגוריית 'סדרת הדרמה הטובה ביותר'. הסופרנוס זכתה באותה קטגוריה פעמיים, ב-2004 וב-2007.
ביוגרפיה
ויינר נולד ב-1965 בבולטימור למשפחה יהודית אמריקאית, וגדל בלוס אנג'לס. למד באוניברסיטת וסליין ספרות, פילוסופיה והיסטוריה, ובהמשך למד גם באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא החל לעבוד כתסריטאי לראשונה עבור התוכנית 'נערת מסיבות' שלא זכתה להצלחה. היה התסריטאי והמפיק של הסדרות "האמת העירומה" ו"אנדי ריכטר שולט בעולם". יוצר "הסופרנוס", דייוויד צ'ייס, הציע לו עבודה בתור תסריטאי משנה בסדרה לאחר שהתרשם מהטיוטה שלו לפיילוט של "מד מן", אותו כתב בשנת 2000, בזמן שעבד בסדרה "בקר". ויינר נענה בחיוב להצעה והיה תסריטאי הסדרה בעונות הרביעית והחמישית שלה, וקיבל עליה שני פרסי אמי, אחד בשנת 2004 ואחד בשנת 2007.
ב-2017 ראה אור רומן הביכורים של ויינר, "הֶתֶ'ר, הטוטאליות" (Heather The Totality; הספר התפרסם בעברית בתרגומה של שרון פרמינגר בהוצאת "כתר").
מד מן
לאחר שהסופרנוס הגיעה לסיומה, חיפש ויינר רשת להפיק בה את מד מן. הוא הציג את הסדרה לרשתות HBO ושואוטיים שלא רצו לעבוד איתו עליה. בסופו של דבר חתם ויינר על חוזה עם רשת AMC שתפיק את הסדרה, רשת שלא הפיקה סדרת דרמה לפני. הוא שימש כמפרסם ראשי, מפיק ראשי ותסריטאי ראשי של הסדרה בעונות הראשונה והשנייה. כתב שבעה פרקים בעונה הראשונה, עשרה פרקים בשנייה, שנים עשר פרקים בשלישית, עשרה פרקים ברביעית, תשעה פרקים בחמישית, עשרה בשישית וחמישה במחצית הראשונה של העונה השביעית. מד מן זכתה להצלחה כבירה וסיפחה ארבעה פרסי גלובוס הזהב ושלושה עשר פרסי אמי. בשנת 2008 זכה ויינר עצמו באמי בקטגוריית 'התסריט הטוב ביותר של פיילוט בסדרת טלוויזיה', בה זכה גם ב-2009 ו-2010.
חיים אישיים
ויינר נשוי. מרטן, אחד מארבעת בניו, גילם את גלן בישופ ב"מד מן". נכון להיום מתגורר ויינר בלוס אנג'לס.
הולמס (סדרת טלוויזיה)
הולמס (ברוסית: Холмс) היא סדרת טלוויזיה דרמת פשע רוסית המבוססת על דמותו של שרלוק הולמס מסדרת הספרים הבלשית מאת ארתור קונאן דויל, בהפקת חברת Epic Media.
הפקה
ההפקה יצאה לדרך באוקטובר 2020, כשהצילומים החלו במוסקבה ובסנקט פטרבורג ב-19 בדצמבר 2020.
מלחמות היהודים (סדרת טלוויזיה)
מלחמות היהודים היא סדרת טלוויזיה תיעודית בבימויו של רון כחלילי אשר שודרה בערוץ המדע, התרבות והטבע של רשת HOT בשנת 2021. שלושת פרקי הסדרה בוחנים את יחסה של החברה החילונית בישראל לשלוש הקבוצות הדתיות: חרדים, ציונות דתית ומסורתיים, תוך התמקדות בשינויים החשובים ביותר במדינה ובכל אחת מן הקבוצות מאז קום המדינה.
פרק ראשון: חרדופוביה
בפרק הראשון נבחנים יחסי חילונים וחרדים - בחיפוש אחר שורשי הקונפליקט בין שתי הקבוצות, הפרק נע על ציר הזמן ונוגע בסוגיות כמו הבדלנות של החברה החרדית והשינוי הסוציולוגי העמוק שהיא חווה בעשור האחרון, שאלת מקור הסמכות, הגלותיות המאיימת, ההשתמטות משירות צבאי, לימודי הליבה וההשתלבות בשוק העבודה. ובצד החילוני, נבחן ה"ריפיון החילוני" - האידאולוגי והפוליטי - במיוחד על רקע הקונפליקט הקשור בדת כהצדקה לקיום היהודי בארץ ישראל ובו בזמן הפחד מן הדתיים. בפרק מופיעים ד"ר מיכה גודמן, הרב מרדכי בלוי, הרב מנחם בומבך, חנה ורבקה בית הלחמי, ד"ר לי כהנר, פרופ' גיא בן פורת, פרופ' יגיל לוי, פרופ' יולי תמיר, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז ואחרים.
פרק שני: סוף העולם ימינה
הפרק השני עוסק בציונות הדתית. הזרם החרד"לי-קיצוני (ונציגו בכנסת בצלאל סמוטריץ') המשתלט על הייצוג הפוליטי והתקשורתי של הציונות הדתית המתונה, הנרטיב הצה"לי, הגרעינים התורניים וישיבות ההסדר, המכינות הקדם צבאיות ובמיוחד התקשורת החילונית, ששינתה את פניה, כמעט מקצה לקצה בתהליך של "הדתה". בפרק זה מופיעים ד"ר מיכה גודמן, אלון דוידי, הרב חגי לונדין, פרופ' יולי תמיר, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז, פרופ' יגיל לוי, מיכל כהן, שרון מייבסקי, שירה בן ששון פרוסטנברג, עו"ד אושרת שוהם, אראל סג"ל, שמעון ריקלין (איש תקשורת), איתמר בן גביר, לבנת בן-חמו, ירון דקל, חגי סגל, אורלי גולדקלנג ועוד.
פרק שלישי: מלכודת המסורתיות
הפרק השלישי עוסק במסורתיים - המהווים כ-25-35% מהישראלים, רובם יוצאי ארצות ערב והאסלאם - קבוצה שלא ניתן לזהות באופן מובהק כדתית או חילונית, ואין לה ייצוג פוליטי מובהק. בפרק נבחנים דחיקת המסורתיות לשוליים על ידי החילוניות הליברלית, אימוצה לחיק הימין על ידי הליכוד והסינתזה של תפיסות פוליטיות של הימין וקפיטליזם המאפיינת את הציבור המסורתי המתון. משתתפים: משפחת חסון (נס ציונה), פרופ' מאיר בוזגלו, עו"ד כנרת בראשי, אלברט סויסה, אלונה אילוז, אושרה שייב לרר, ד"ר בני נוריאל, אמיר אוחנה ועוד.
ביקורת
סמי שלום שטרית כתב על הפרק הראשון שהוא מייצג את מלחמות הפנים האשכנזיות ולא בהכרח את ההקצנה הדתית.אריאנה מלמד טוענת שגם אם כחלילי אינו אובייקטיבי מעצם טבעו של המקצוע, הוא בוחן את רוב הנושאים החשובים ומציג בהגינות את שני הצדדים.
יוסף אלימלך כהנא
הרב יוסף אלימלך כהנא (תרכ"ו, 1866 - י"א בסיוון תש"ד, 1944), היה רב וראש ישיבה הונגרי, רבן של צעהלים ואונגוואר. נספה בשואה עם בני משפחתו ובני קהילתו.
ביוגרפיה
נולד ברוסנוביץ', לרב יצחק אייזיק כהנא, רב העיר ורבה של זשדני. אמו היא בת הרב יצחק אייזיק ביליצר, רב נאג'י אידה.
בצעירותו למד אצל סבו, הרב ביליצר. לאחר מכן עבר לאונגוואר, שם למד אצל הרב חיים צבי מנהיימר והרב שלמה גנצפריד, מחבר קיצור שולחן ערוך, שסמך אותו לרבנות. בתקופת לימודו אצלו אף סייע לו בעריכת הספר קיצור שולחן ערוך. לאחר כן עבר לישיבת פרשבורג, שם למד אצל הרב שמחה בונם סופר, מחבר שו"ת "שבט סופר".
עם פטירת אביו (תרנ"ב) התמנה לרבה של זשדני, קהילה קטנה שסייעה בידו להקים שם ישיבה, בה החל לכתוב את ספריו. בה'תרע"ו התמנה לרבה של בוניהד. בה'תרפ"ג נבחר לרבה של צעהלים, לשם העביר את ישיבתו, שמנתה 90 תלמידים. רבנותו התאפיינה בהערכה הדדית בין הרב לקהלו ודאגה לתלמידיו.
בתרצ"א התמנה לרבה של אונגוואר, לאחר מערכת בחירות סוערת, בה התמודד מול בנו של הרב הקודם, נבחר ברוב גדול ואף זכה בדין תורה אצל הרבי ממונקץ'.
תקופת רבנותו הייתה תקופה של פריחה לקהילת אונגוואר. הוא פעל רבות לביסוס מוסדות הקהילה, כגון בית חולים ובית תמחוי, וחיזוק לימוד התורה ושמירת מסורת ישראל. לשם כך הקים חברה בשם "לומדי תורה", שארגנה שיעורים בערבים לאנשים שעבדו במשך היום. עוד שימש כנשיא ועד הרבנים ברוסיה הקרפטית, שריכז את הקהילות האורתודוקסיות באזור. עמד בקשרים טובים עם שלטונות צ'כוסלובקיה ועם אנשי כמורה בעירו, מה שתרם לריסון האנטישמיות.
עם היבחרו כרב העיר התמנה לנשיא כולל שומרי החומות בארץ ישראל, שתמך בעניים ולומדי תורה בירושלים.
התמסר לישיבתו במתן שיעורים רבים, והנהיג בה סדרי לימוד קפדניים ובחינות. את דרך לימודו מתאר תלמידו, הרב מנשה קליין: "ודכירנא כד הוינא טליא ויצקתי מים על ידי מו"ר הגאון הקדוש מרן יוסף אלימלך כהנא הי"ד, למדנו בכל שבוע 6 דפים גמרא עם מפרשים, ש"ע אורח חיים עם מגן אברהם ויורה דעה עם ט"ז וש"ך, ועוד והיה ניסיון בכל שבוע על כל השיעורים שלמדו. ובסוף הזמן עשו חזרה על כל מה שלמדו בכל הזמן, והיו ממש משימים לילות כימים אז לעבור הכל לערך שלשים יום או חמש שבועות" (שו"ת משנה הלכות חלק ח סימן רמז).
בד בבד עמד בקשרי מכתבים עם רבנים מקהילות רבות שהפנו אליו שאלות.
נספה באושוויץ בי"א בסיון תש"ד, במשלוח האחרון של יהודי אונגוואר, עם אשתו וקבוצה מקהילתו ותלמידיו. ברגעיו האחרונים אמר בהתלהבות וידוי עם קהלו.
עונת 1986/1987 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1986/1987 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה העונה ה-33 של הליגה. הליגה כללה 12 קבוצות. מתכונת התחרות עם פורמט פלייאוף לא השתנה מהעונה הקודמת. שמונה הראשונות התמודדו זו מול זו (מקום ראשון מול שמיני, שני מול שביעי וכך הלאה) בסדרות של הטוב משלושה משחקים, כשלקבוצה בעלת המיקום הגבוה יותר יתרון ביתיות. מנצחות סדרות רבע הגמר (מנצחת מקום ראשון-שמיני נגד מנצחת מקום רביעי-חמישי וכך הלאה) וחצי הגמר התמודדו בסדרת גמר של טוב משלוש כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו הפועל ירושלים והפועל גבת.
העונה הסדירה החלה ב-22 בספטמבר 1986 הסתיימה ב-9 בפברואר 1987. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם ה-18 ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה הפועל רמת גן והפועל קריית אונו ירדו ליגה.
מיילס איירוואן
מיילס M.57 איירוואן (באנגלית: Miles M.57 Aerovan) היה מטוס תובלה דו-מנועי לטווח קצר וזול להפעלה מתוצרת חברת מיילס איירקראפט הבריטית. המטוס תוכנן למשימות תובלה ונוסעים. המטוס זכה הן לשימוש אזרחי והן לשימוש צבאי.
תכנון ופיתוח
המטוס היה בעל כנף עילית ושני מנועים, ומורכב מעץ לבוד, עם חלקים מאשוחית ומתכת. המטוס צויד בכן נסע קבוע בתצורת תלת-אופן ושלושה מייצבים אנכיים (בדומה למיילס מסנג'ר). שני הטייסים ישבו תחת חופת פרספקס גדולה. בצד המטוס ארבעה או חמישה חלונות לנוחות הנוסעים. האיירוואן היה יכול לשאת מכונית משפחתית, אותה ניתן היה להעמיס דרך דלתות דמויות קונכייה בחלקו האחורי. המטוס תוכנן בשנת 1944 ונבנה במפעלי חברת מיילס בוודלי שבברקשייר, ושם הוטס לראשונה על ידי טומי רוז ב-26 בינואר 1945. המטוס יכול היה להגיע למהירות מרבית של 175 קמ"ש ולשאת כטון של מטען.
המטוס האחרון מדגם זה בשירות היה מטוס מדגם 6 שטס באיטליה בשנת 1968.
שירות מבצעי
רוב מטוסי האיירוואן מדגם 3 ו-4 שימשו להטסת נוסעים ומטען, טיסות שכר וטיסות כיף בממלכה המאוחדת ובמזרח הקרוב. חברת Meridian Air Maps הפעילה מטוס שסימנו G-AISF למטרת סקר מן האוויר מאוקטובר 1955 עד שהתרסק בהמראה משדה התעופה של מנצ'סטר ב-29 באפריל 1957.
חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי בדק שני מטוסי איירוואן מדגם 4 בשנת 1950.
בחיל האוויר הישראלי
עמנואל צור רכש באנגליה תמורת 3,500 ליש"ט מטוס איירוואן בריטי שסימונו G-AJWI עבור חיל האוויר הישראלי אשר נכנס לשירות בחיל בטייסת א' ביוני 1948. המטוס, שיכול היה לנחות על מסלולי נחיתה קצרים שאורכם כ-300 מטרים, שימש לתובלה והטסת נוסעים ליישובים נצורים ולעמק המצלבה בירושלים, תוך שהוא חשוף לירי צלפים. בשל צורתו המוזרה כונה המטוס בחיל "הברווזה ההרה".
רצח נוסעי האיירוואן
ב-18 ביולי 1948 המריא המטוס מסדום כשבבטנו נוסעים שפונו מהישוב הנצור בדרכם לשדה דב, אך המטוס נחת בחולות מדרום לבת ים ליד נבי רובין. שניים מהנוסעים יצאו במסע רגלי לעבר בת ים כדי להזעיק עזרה ושאר נוסעי המטוס (פרט לאחד שהעמיד פני מת) נרצחו על ידי כנופיה ערבית. מטוס האיירוואן עצמו הושמד.
שמואל אברהם הרמתי
ביוגרפיה
נולד בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) באוטאץ' שבאזור בסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) למשפחה מסורתית וציונית. אביו ישראל היה סוחר תבואה. הוא למד לימודים תורניים וגם ספרות עברית. בגיל 17 עבר לברסלאו, שם למד חקלאות (כהכנה לעלייה לארץ ישראל), והוסמך כאגרונום. שירת בתפקיד תומך לחימה בצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל עם רעייתו דבורה (לבית ברשטיין) דרך נמלי קושטא וביירות, והתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. בארץ היה פעיל בתכנון ההתיישבות מטעם ועד הצירים ובמסגרת "המועצה לעיקרי ההתיישבות". סייר במושבות וביישובים החקלאיים וכתב דו"חות מקצועיים על החקלאות בהם. כמו כן פרסם מאמרים בעיתונות העברית. היה מראשוני השופטים בבית משפט השלום העברי בירושלים.
רציחתו
ב-4 באפריל 1920, ביומן השני של מאורעות תר"פ בירושלים, נתקל הרמתי בפורעים ערבים שתקפו יהודי ברחוב דוד סמוך לשער יפו. הוא נחלץ לעזרתו, ונפגע בעצמו על ידי הפורעים. כוח משטרה בריטי ששהה בסמיכות נמנע מלהושיט לו עזרה ואף עיכב את כוחות ההצלה היהודים שביקשו לטפל בפצועים. הוא פונה לבית חולים, שם נפטר מפצעיו בערבו של אותו היום. נקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, לצד חמישה מחללי הפרעות. על מצבתו נכתב:.
הותיר את רעייתו ואת בנו ארנן בן שמונה חודשים.
יוסף חיים ברנר כתב לאחר המאורעות:
למרבה האירוניה, כשנה לאחר מכן נרצח ברנר במאורעות תרפ"א ביפו, כפי שחזה.
מעיל גשם
במלחמת העולם הראשונה מונה תומאס ברברי, ממציא הגברדין ובעל הפטנט עליו, לספק הרשמי ומעצב המדים של חיילי צבא בריטניה שהיו אמורים להילחם בחפירות. ברברי עיצב מבדי גברדין מעילי גשם עבור הקצינים הבריטיים ובהמשך עבור הקצינים הצרפתים. לאחר המלחמה התפשט השימוש במעילי גשם גם בין האזרחים.
מעיל הגשם (באנגלית: "Trench coat") הוא התפתחות של גלימה אטומה לגשם בשם "Gents Walking", שנמכרה בחנות של ברברי כבר בראשיתה ושימשה את העובדים בחיק הטבע, במיוחד הנאלצים להתמודד עם פגעי מזג האוויר, הגלימה שימשה גם את חוקרי הקטבים. הגלימה הפכה לאחד מסימני ההיכר של הבלש הספרותי שרלוק הולמס.
מעיל הגשם היה בתחילה בגד גברי מובהק ובסרטי קולנוע היו שחקנים שהפכו אותו לאחד מסמליהם, כמו המפרי בוגרט ופיטר סלרס. בהמשך החלו גם נשים ללבוש מעילי גשם ועל מסך הקולנוע הייתה גרטה גרבו הראשונה שהופיעה לבושה במעיל גשם בסרט A woman of affairs. אחריה כבר באו קתרין הפבורן, סופיה לורן ואחרות.
סוכני הגסטפו אימצו לעצמם גרסה שחורה של מעיל גשם, שפותחה במיוחד עבורם.
יוסף אברהם וולף
הרב יוסף אברהם וולף (כ"ה בשבט תרע"א, 1911 - ד' בסיוון ה'תשל"ט, 30 במאי 1979) היה איש חינוך והוגה דעות, מחלוצי החינוך החרדי ביישוב החדש, ממייסדי סמינר "בית יעקב" בבני ברק הנושא את שמו.
ביוגרפיה
ב-1939 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. כאחרים מרקע נאו-אורתודוקסי שהתאכזבו מההתבוללות והאנטישמיות, הפנה אף הוא עורף לשיטת "תורה עם דרך ארץ" הגרמנית ונעשה אידאולוג חרדי ליטאי חשוב: הוא היה אחד ממקדמי חברת הלומדים. שימש כמחנך בסמינר בית יעקב בירושלים ובתל אביב, עד שהוזמן ביוזמת החזון איש לנהל את סמינר בית יעקב בבני ברק. הוא הרחיב את הסמינר, וגיבש את תוכנית הלימודים שלו. הוא שלל את השפעת מערכת החינוך החילונית במדינה על תוכני החינוך במערכת החינוך החרדית, לדידו, חומרי לימוד שלא נכתבו במקור בידי אדם מאמין, בהכרח שיכללו הנחות כפרניות. הוא גם ראה פסול בחינוך הישראלי הממלכתי שלדבריו חינך לשנאת ערבים, ומסר בשם החזון איש שאין לשנוא ערבים.
היה מוערך אישית ומקובל על כל החוגים החרדיים בבני ברק, מתנגדים וחסידים; כאשר עלתה לראשונה הצעה להקים סמינר חסידי נפרד, כדי לאפשר למעוניינים בכך להנחיל את המורשת החסידית לבנותיהם, התנגד לכך האדמו"ר מוויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר, שהגיב לכל הטיעונים בעד הקמת סמינר כזה:.
בשנת ה'תש"ל חלה והעביר את ניהול הסמינר לידי בנו זאב. הוא נפטר בד' בסיוון ה'תשל"ט, 30 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, לצד חמיו.
כתביו
כתביו של הרב וולף עסקו בעיקר בסוגיות שהעסיקו את בני הנעורים ושהתמודד עמן כמחנך חרדי. הוא מנתח את הסוגיות בהן מתמקד הספר תוך הצגת העמדה החרדית בכל אחד מן הנושאים:
הנצחתו
לאחר פטירתו נקרא סמינר בית יעקב בבני ברק שבראשו עמד, על שמו: סמינר הרב וולף. גם שלושת הסמינרים של בית יעקב שקמו בעקבות הסמינר הוותיק נקראים "סמינר בית יעקב ע"ש הרב וולף", ולסימן היכר ביניהם משמש שם המנהל/ת: סמינר הרב כהנא, סמינר הרב מאיר וסמינר אלקיים.
שאול ברזובסקי
שאול (סֶוֶורין) בֶּרֶזוֹבְסְקִי (בתעתיק אנגלי: Shaul Berezovsky; בפולנית: Saul (Seweryn) Berezowski; 5 ביוני 1908 – 2 באפריל 1975) היה מלחין, מנהל מוזיקלי ופסנתרן פולני-ישראלי.
קורות חיים
בשנת 1957 או 1960 עלה לישראל והמשיך לפעול בה כמוזיקאי בתיאטרון יידיש. כתב מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע (בין היתר ל"שני קונילמל") וניצח על תזמורות.
שאול ברזובסקי נפטר בתל אביב ב-1975, בגיל 67. הותיר אחריו את אשתו, רגינה (1912–2002).
לאחר מותו ראה אור קובץ לחניו, "לידער בוך" (ספר שירים; 1976).
משיריו
בין שיריו המפורסמים של ברזובסקי:
מבצרי הגבעות בראג'סטאן
מבצרי הגבעות בראג'סטאן (בהינדי: राजस्थान के पहाड़ी दुर्ग) הם שישה מבצרים, מתוך מעל ל-150 מבצרים על הגבעות והשטח ההררי של ראג'סטאן בצפון-מערב הודו, שהוכרזו ב-2013 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. "מבצרי הגבעות בראג'סטאן" הוצעו לאונסק"ו כמועמדות לאתר מורשת עולמית סדרתי הכולל חמישה מבצרים ב שנבנו ושופרו בין המאה ה-5 ל על ידי כמה מלכים ראג'פוטיים בממלכות שונות.
תהליך בחירת המבצרים
סדרת המבצרים הייתה אמורה להיבחר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כדי להדגיש את התרבות והאדריכלות של מבצרי ראג'פוט על ראשי הגבעות.
הראג'פוטים הקפידו לדבוק בטקסטים אדריכליים שקטלגו טיפוסים שונים של ביצורים על סמך הגאוגרפיה שלהם. התיעודים הספרותיים המוקדמים ביותר הבדילו בין ארבעה סוגי מבצרים; מבצרים על ראש גבעה, מבצרי מים, מבצרי יער ומבצרי מדבר. סדרה זו של אתרי מורשת עולמית נוצרה אך ורק למבצרי הגבעות של ראג'סטאן. החלטה זו החריגה מבצרים רבים על בסיס טיפוס המבצר, כגון שהוא מבצר קרקע. יתר על כן, מבצרים שלא נועדו להתיישבות עירונית לא נכללו. מבצר מהראנגר, אף על פי שהיא ממוקם בראש גבעה, הוא מבצר מבוצר עבור חצר המלוכה שלא כלל יישוב עירוני לאזרחים.
רשימה ראשונית של מבצרים של ראג'סטאן נוצרה על בסיס כל המבצרים שתועדו על ידי. מתוך מאות הביצורים נבחנו לעומק 54 מבצרים, שכן הם חלקו מאפיינים אינטגרליים של האדריכלות הצבאית של ראג'פוט. מדינת ראג'סטאן הסבירה כיצד מתוך רשימה ראשונית זה נבחרה קבוצה קטנה יותר המורכבת מ-24 מהמצודות המשמעותיות ביותר של ראג'סטאן, אשר כולן חלקו היבטים מרכזיים של ביצורי ראג'פוט. מספר זה צומצם במהרה ל-13. מרשימה זו נבחרו בתחילה חמישה מבצרים, כולם ממוקמים ברכס אראוואלי, והיו שייכים לחמולות שונות. המבצר השישי, ג'איסלמר, נוסף מאוחר יותר לסדרה.
Rattle and Hum
Rattle and Hum (בעברית: שקשוק והמהום) הוא אלבום הופעה ואלבום אולפן של להקת הרוק האירית U2. בנוסף לאלבום, יצא גם סרט הופעה בבימויו של פיל ג'ואנו. האלבום הופק על ידי ג'ימי איובין ויצא ב-10 באוקטובר 1988, בעוד שהסרט הופץ על ידי סרטי פרמאונט ויצא ב-27 באוקטובר. לאחר ההצלחה של האלבום הקודם של הלהקה, "The Joshua Tree", הפרויקט של "Rattle and Hum" מתאר את החוויות המתמשכות של הלהקה עם מוזיקת שורשים מארצות הברית בסיבוב ההופעות "The Joshua Tree", וכולל אלמנטים של בלוז רוק, פולק רוק ומוזיקת גוספל בסאונד שלהם. הפרויקט הוא אוסף של שירי אולפן חדשים, שירים בהופעה חיה וגרסאות כיסוי. האלבום כולל שיתופי פעולה עם בוב דילן, בי. בי קינג ומקהלת הגוספל "New Voices of Freedom" של הארלם.
למרות ש-"Rattle and Hum" היה אמור להיות מחווה למוזיקאים אגדיים, כמה מבקרים האשימו את U2 בניסיון למקם את עצמם בין המוזיקאים האלה. הביקורות על אלבום והסרט היו מעורבות. הסרט הכניס רק 8.6 מיליון דולר, אבל האלבום היה הצלחה מסחרית, הגיע למקום הראשון בכמה מדינות ומכר 14 מיליון עותקים. הסינגל "Desire" הפך לסינגל הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון בבריטניה, והוא הגיע למקום השלישי בארצות הברית. לאחר קיפאון ותגובת נגד בביקורת ל-"Rattle and Hum", הלהקה המציאה את עצמה מחדש בשנות ה-90 עם כיוון מוזיקלי ותדמית חדשה.
היסטוריה
בזמן ש-U2 היו בהרטפורד, קונטיקט במהלך סיבוב ההופעות "The Joshua Tree", הם נפגשו עם הבמאי פיל ג'ואנו אשר הציע ללהקה ללא הזמנה להכין סרט תיעודי באורך מלא על סיבוב ההופעות. ג'ואנו הציע לשכור את מרטין סקורסזה, ג'ונתן דמי או ג'ורג' מילר לביים את הסרט. ג'ואנו נפגש עם הלהקה שוב בדבלין ושוב בצרפת בספטמבר כדי לדבר על התוכניות לפני שהלהקה בחרה בו כבמאי. הסרט נקראה בהתחלה "U2 in the Americas". והלהקה תכננה לצלם אותו בשיקגו ובבואנוס איירס מאוחר יותר באותה השנה. מאוחר יותר הם החליטו שהמקום בשיקגו לא מתאים, ובמקום זאת U2 החליטה להשתמש במקניקולס ספורטס ארנה בדנוור, קולורדו לצילומים. לאחר ההצלחה של "Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky", אשר צולם בדנוור ארבע שנים מוקדם יותר, הלהקה קיוותה ש"הברק יפגע פעמיים". עם בעיות בהפקה ועלות מוערכת של 1.2 מיליון דולר, הלהקה ביטלה את התוכניות להופעות בדצמבר באמריקה הדרומית. בהצעת מקדם ההופעות בארי פיי, הלהקה הזמינה במקום את אצטדיון סאן דביל באוניברסיטת המדינה של אריזונה בטמפה, אריזונה.
הסרט הוא סרט הופעה שמומן בהתחלה על ידי הלהקה ותוכנן להיום מוקרן במספר קטן של בתי קולנוע כסרט עצמאי. אחרי שהם עברו את התקציב, הסרט נקנה על ידי סרטי פרמאונט ויצא לבתי הקולנוע ב-1988, לפני שיצא לווידאו ב-1989. הוא הופק על ידי מייקל המלין ובוים על ידי ג'ואנו. פול ווסרמן היה היחצ"ן. הסרט משלב צילומים מהופעות חיות עם קטעים מהאולפן וראיונות של הלהקה. האלבום משלב הופעות חיות והקלטות שירים חדשים באולפן שמרחיבים את ההתנסות של הלהקה עם סגנונות מוזיקה אמריקאית ומכירים בהשפעות המוזיקליות הרבות שלה. הוא הופק על ידי ג'ימי איובין ויצא ב-1988.
השם "Rattle and Hum" לקוח מהמילים של השיר "Bullet the Blue Sky" מהאלבום "The Joshua Tree". התמונה של עטיפת האלבום והפוסטר של הסרט היא תמונה של הסולן בונו מאיר באור זרקורים על הגיטריסט דה אדג' בעודו מנגן, וההשראה לה הייתה מסצנה מההופעה החיה של השיר "Bullet the Blue Sky" שהוקלטה לסרט ולאלבום וצולמה על ידי אנטון קורביין. בכמה עותקים של תקליטים של האלבום נמצא המסר "We Love You A.L.K.", אזכור למנהלת ההפקה של הלהקה אן לואיס קלי, שהייתה הנושא של עוד הקדשה סודית על כמה עותקי דיסקים של האלבום "Pop".
הקלטות אולפן
בונו אמר שהשיר "Hawkmoon 269" היה בחלקו מחווה לסופר סם שפרד, אשר הוציא ספר בשם "Hawk Moon". בונו אמר שהלהקה מקססה את השיר 269 פעמים. שנים לאחר מכן דה אדג' סתר את בונו בקשר לכך שהשיר הוא מחווה לשפרד ואמר שהוקמון הוא מקום ברפיד סיטי, דקוטה הדרומית, במערב התיכון של ארצות הברית.
המנצח (סדרת טלוויזיה)
המנצח היא סדרת דרמה ישראלית שיצר אורי אלון ומשודרת ב-yes וב-STINGTV, החל מ-13 באוקטובר 2018 ונגמרה ב-15 בדצמבר 2018. הסדרה הופקה במסגרת המיזם המשותף של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי ומיימונידיס.
Rattle and Hum
הקלטות אולפן
השיר "Angel of Harlem" הוא מחווה לבילי הולידיי. השיר "God Part II" הוא סוג של המשך לשיר "God" של ג'ון לנון.
במהלך סיבוב ההופעות "The Joshua Tree", בונו ובוב דילן נפגשו בלוס אנג'לס. יחד הם כתבו שיר בשם "Prisoner of Love" אשר הפך מאוחר יותר ל-"Love Rescue Me". דילן היה הסולן בהקלטה המקורית, אבל מאוחר יותר הוא ביקש מ-U2 לא להשתמש בשיר בגלל התחייבות לטרבלינג וילבוריס. ההופעה החיה של "I Still Haven't Found What I'm Looking For" (יחד עם מקהלה מלאה) הוא שיר גוספל. "When Love Comes to Town" הוא שיר בלוז רוק עם בי.בי קינג שניגן בגיטרה ושר.
המנצח (סדרת טלוויזיה)
עלילה
"המנצח" עוסקת בנח גמליאל, פסנתרן בינלאומי בעל שם. נח חי עם ליב, אבל אחרי עשרים שנה, כאשר הוא אמור לעלות לקונצרט בניצוחו, ממאן להופיע ברגע האחרון. נח עולה על טיסה הביתה, לפתח תקווה, מבלי להגיד דבר לאיש, מה שגורם לבהלה בעולם, שכן ייתכן ונעלם. נח צץ בבית הילדות שלו, בדיוק כאשר המנצח של חבורת הזמר של אביו חולה האלצהיימר, נפטר. לאחר הלווייתו, נח מציע את עצמו לתפקיד ומקבל אותו.
הסיבה לחזרתו לארץ מתגלה בסוף הפרק הראשון. לנוח יש בעיה רפואית מסתורית שגורמת לו להבזקים של ניתוק במהלכם הוא מתחרש לזמן קצר, ושמונעים ממנו לנגן מול קהל.
Rattle and Hum
הקלטות אולפן
U2 הקליטה את "Angel of Harlem", "Love Rescue Me" ו-"When Love Comes to Town" באולפני סאן בממפיס, טנסי, היכן שאלביס פרסלי, רוי אורביסון, ג'וני קאש ורבים אחרים הקליטו. הם גם הקליטו גרסה שלא שוחררה של "She's a Mystery to Me" ו-"Jesus Christ" של וודי גאת'רי. הלהקה התחילה לכתוב את "Heartland" ב-1984 בזמן הסשנים של "The Unforgettable Fire". והיא עבדה עליו בסשנים של "The Joshua Tree". כל שירי האולפן חוץ מ-"Heartland" בוצעו בהופעה חיה בסיבוב ההופעות "Lovetown", אשר החל כמעט שנה אחרי יציאת "Rattle and Hum".
בנוסף לתשעה שירי האולפן, כמה הקלטות נוספות מהסשנים של "Rattle and Hum" יצאו בסינגלים שונים ובפרויקטים צדדים. "Hallelujah Here She Comes" יצא כבי-סייד של "Desire" ו-"A Room at the Heartbreak Hotel" יצא כבי-סייד של "Angel of Harlem". הלהקה הוציאה גרסאות כיסוי כבי-סיידים של שאר הסינגלים. "Dancing Barefoot" של פטי סמית' יצא כבי-סייד של "When Love Comes to Town" ו-"Unchained Melody" ו-"Everlasting Love" יצאו כבי-סיידים של "All I Want Is You". גרסת כיסוי של "Fortunate Son" שהוקלטה עם מריה מקי יצאה כבי סייד של "Who's Gonna Ride Your Wild Horses". גרסת כיסוי של Everybody Loves a Winner" של ויליאם בל, שגם הוקלטה עם מקי, יצאה במהדורה לכבוד 20 שנה ל-"Achtung Baby". השיר "Christmas (Baby Please Come Home)" של דרלין לאב יצא באלבום "A Very Special Christmas" ב-1987.
הופעות חיות
הלהקה בחרה צילומים בשחור-לבן של שני ערבים במקניקולס ספורטס ארנה בדנוור, קולורדו ב-7 וב-8 בנובמבר 1987. הם בחרו בעיר בגלל ההצלחה של סרט ההופעה שלהם "U2 Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky" ב-"Red Rocks Amphitheatre" ליד דנוור מ-1983. דה אדג' אמר, "חשבנו שאולי הברק יפגע פעמיים". ההופעה הראשונה אכזבה את הלהקה. בונו חשב שהמצלמות הפריעו ליכולת שלו לתקשר עם הקהל. ההופעה השנייה הייתה הרבה יותר מוצלחת ושבעה שירים ממנה נכנסו לסרט ושלושה לאלבום.
כמה שעות לפני ההופעה השנייה בדנוור, פצצה של הצבא האירי הרפובליקני הרגה 11 אנשים בטקס של יום הזיכרון באניסקילן בצפון אירלנד. במהלך ביצוע של "Sunday Bloody Sunday" שמופיע בסרט, בונו גינה את האלימות וצעק "לעזאזל עם המהפכה!" לאחר הצפייה בסרט, הלהקה שקלה לא לבצע את השיר יותר בסיבובי הופעות בעתיד.
האלבום נפתח עם גרסת כיסוי חיה של השיר "Helter Skelter" של הביטלס. בונו פותח את ההופעה עם ההכרזה: "זה שיר שצ'ארלס מנסון גנב מהביטלס. אנחנו גונבים אותו בחזרה".
האלבום מכיל גרסת כיסוי חיה של השיר "All Along the Watchtower" של בוב דילן. ההופעה היא מההופעה הספונטנית של הלהקה "Save the Yuppies" בכיכר ג'סטין הרמן בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-11 בנובמבר 1987.
דניס בל, מנהל מקהלת הגוספל "The New Voices of Freedom" מניו יורק, הקליט דמו של גרסת גוספל לשיר "I Still Haven't Found What I'm Looking For". בזמן שהלהקה הייתה בגלאזגו ביולי במהלך סיבוב ההופעות "The Joshua Tree", רוב פטרידג' מאיילנד רקורדס השמיע את הדמו ללהקה. בספטמבר, U2 ערכה חזרות עם המקהלה בכנסייה בהארלם, וכמה ימים מאוחר יותר הם ביצעו את השיר בהופעה במדיסון סקוור גארדן. צילומים של החזרה מופיעים בסרט, בזמן שהביצוע ממדיסון סקוור גארדן מופיע באלבום. אחרי החזרה בכנסייה, חברי U2 הסתובבו בהארלם היכן שהם פגשו צמד בשם "Satan and Adam" שניגנו ברחוב. קליפ של 40 שניות שלהם מנגנים את הגרסה שלהם של "Freedom for My People" מופיע גם בסרט וגם באלבום.
במהלך "Silver and Gold", בונו מסביר שהשיר הוא התקפה נגד האפרטהייד. "The Star Spangled Banner" הוא קטע מהופעת הוודסטוק המפורסמת של ג'ימי הנדריקס ב-1969.
אלבום
האלבום פילג את המבקרים כאשר הוא יצא ב-1988. כמה מבקרים מתחו עליו ביקורת חריפה ואמרו ש-U2 היו יומרניים.. בביקורות אחרות נכתבו דברים חיובים על האלבום.
בסוף 1988, "Rattle and Hum" דורג במקום ה-21 במצעד האלבומים הטובים ביותר של השנה בסקר המבקרים האמריקאים "Pazz & Jop" של הווילג' ווייס. האלבום דורג במקום הראשון על ידי "HUMO", במקום השני על ידי הלוס אנג'לס טיימס והוט פרס, במקום ה-17 על ידי "OOR", במקום ה-23 על ידי NME ובמקום ה-47 על ידי Sounds.
סרט
על פי סקר ביקורות של ה-USA Today בזמן יציאת הסרט, "Rattle and Hum" קיבל דירוג של 64 מתוך 100. על פי האתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 67 אחוז.
הצלחה מסחרית
למרות הביקורת, "Rattle and Hum" מכר טוב והיה המשך של ההצלחה המסחרית הגדלה של U2. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בילבורד 200 ונשאר במקום הראשון במשך שישה שבועות. זה היה האלבום הכפול הראשון שהגיע למקום הראשון בארצות הברית מאז "The River" של ברוס ספרינגסטין ב-1980. "Rattle and Hum" הגיע למקום הראשון בבריטניה ובאוסטרליה. בבריטניה, הוא מכר 360,000 עותקים בשבוע הראשון והפך לאלבום שנמכר הכי מהר באותו השלב, שיא שנשבר על ידי "Be Here Now" של אואזיס ב-1997. האלבום מכר 14 מיליון עותקים עד ל-2005.
מורשת
כשהתחיל סיבוב ההופעות "Lovetown", חברי הלהקה השתעממו מלנגן את הלהיטים הגדולים שלהם. U2 האמינה שהקהל לא הבין את שיתוף הפעולה של הלהקה עם בי.בי קינג ב-"Rattle and Hum" ובסיבוב ההופעות "Lovetown". לקראת סוף סיבוב ההופעות "Lovetown", בונו הודיע על הבמה שזה היה "הסוף של משהו בשביל U2". וש"אנחנו צריכים ללכת ו... לחלום את הכול מחדש". לאחר מכן, חברי הלהקה המציאו את עצמם מחדש בשנות ה-90. הם שילבו רוק אלטרנטיבי, מוזיקת דאנס אלקטרונית ומוזיקה תעשייתית בסאונד שלהם ופיתחו תדמית יותר אירונית וקלת דעת שחיבקה את זהות "כוכבי הרוק" שחברי הלהקה התקשו איתה בשנות ה-80.
שמשון ולנר
ביוגרפיה
ולנר נולד בשנת 1941 בתל אביב, בארץ ישראל המנדטורית. בנם של יפה (1914–2001) וחיים (1906–1991) ולנר (בני דודם של אלתר ולנר ושמחה ולנר).
שירת בגרעין נח"ל בראש הנקרה ובשנת 1968 הצטרף לגרעין בקיבוץ מרום גולן. ולנר הוביל את הכשרת הקרקע בקיבוץ, הקמת מחצבת הטוף, ובניית ארבעה מאגרי מים לקיבוץ ובין מתכנני תוכנית מאגרי המים ברמת הגולן.
בשנת 1982 החל לבדוק את היתכנות הקמת יקב ברמת הגולן, אשר ינצל את תנאי האקלים הייחודיים באזור, ואת התוצרת החקלאית של קיבוציי הסביבה. לאחר מחקר הכלל סיור של כמה חודשיים ביקבים בארצות הברית, הגיש תוכנית לפיילוט הקמה בעלות של 100 אלף דולר, שתספיק להרצה של שנה אחת. התוכנית ובקשת התקציב אושרו על ידי שבעה יישובים ברמת הגולן: אורטל, אלוני הבשן, אל-רום, רמת מגשימים, גשור, יונתן ועין זיוון ושל יישוב גלילי אחד: רמות נפתלי.
בשנת 1983 נוסד היקב בשם "יקבי רמת הגולן". את תוצרתו הראשונה של היקב סיקר העיתונאי הנודע תומאס פרידמן בכתבה נרחבת בניו יורק טיימס, אשר סללה את הדרך להצלחתו מחוץ לישראל.
ולנר אימץ שיטות עבודה וייצור מתקדמות, אשר לא היו נהוגות בישראל של אותם ימים, והיה היקב הישראלי הראשון שזכה בתחרויות בינלאומיות ב-1987, יין ירדן (מתוצרת יקבי רמת הגולן) קיבל מדליית זהב בתחרות מפורסמת IWSC בלונדון. הדבר נחשב אז להישג מדהים לתעשיית היין בישראל, וסימן את קפיצת המדרגה של התעשייה. הווארד גולדברג, אחד מעיתונאי היין החשובים בעולם, כתב אז מאמר בניו יורק טיימס, בו ציין כי יש מהפכת יין בישראל. ולנר ניהל את היקב עד שנת 1990, עת עבדו בתפעול היקב הרווחי קרוב לעשרים עובדים, והתפוקה השנתית שלו נמדדה במיליוני בקבוקים.
בשנת 1995, חזר לתעשיית היין יחד עם רעייתו ליאורה והחל לייצר יין כשר במעל 11 יקבים ב-6 מדינות שונות בעולם תחת המותג "יינות ולנר". העסק שהוקם הפיץ יין כשר בארצות הברית ובעוד 25 מדינות, עד ליציאת בני הזוג לגמלאות בשנת 2017.
מבקר היינות הישראלי דניאל רוגוב המשיך לסקר את תוצרתו של ולנר גם במיזם זה.
היה נשוי לליאורה עד פטירתה ב-2019. השניים הורים לשלושה בנים ושלוש בנות.
עיטים ימיים
עיטים ימיים (שם מדעי: Haliaeetinae) היא תת משפחה של עופות דורסים במשפחת הנציים של עופות דמויי-עיט החיים ליד הים וניזונים מדיג. בתת-משפחה זו שני סוגים.
העיטמים וקרוביהם הם הגדולים ביותר בבני משפחת הנציים, כשהגדול מכולם הוא עיטם שטלר שיכול לשקול 9 ק"ג. שאר המינים גם גדולים מאוד וחלקם טורפי-על הניזונים מרוב היצורים הקטנים באזור חיותם, לא רק מדגים. הם בעלי טפרים גדולים מאוד וטפרים בעלי קרסים העוזרים לתפוס דגים חלקלקים. המקור גדול וצבעו צהוב.
כמו הרבה עופות, העיטמים הם עופות מונוגמיים הבונים קנים ענקיים עבור צאצאיהם ומטפלים בהם עד בגרותם.
לאוניד אוטיוסוב
לאוניד אוסיפוביץ' אוטיוסוב (ברוסית: Леонид Осипович Утёсов, שמו האמיתי: לייזר יוספוביץ' וייסביין; 21 במרץ 1895 - 9 במרץ 1982) היה זמר אסטרדה סובייטי יהודי, מנהל תזמורת, בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (קיבל אותו ב-1965, הזמר הראשון שזכה בתואר הזה). ביצע שירים בז'אנרים שונים ושיחק בסרטים.
קורות חיים
לייזר וויסביין נולד באודסה, למשפחה יהודית מרובת ילדים. תקופה מסוימת עבד בקרקס נודד כמתעמל. בשנת 1912 החל לעבוד בתיאטרון של מיניאטורות בקרמנצ'וג והחל להופיע תחת שם הבמה ליאוניד אוטיוסוב.
לפני מהפכת 1917 שיחק בכמה תיאטראות. בשנת 1917 זכה בתחרות פזמונאים בהומל. באותה שנה הגיע למוסקבה, שם הופיע בתיאטרון "הרמיטז'". בשנת 1919 כיכב בסרטו הראשון, "סגן שמידט - לוחם חופש". ב-1920 המשיך להופיע על הבמה ולשחק בתיאטראות שונים במוסקבה, לנינגרד (לשם עבר ב-1922) וריגה. במקביל נמשכה הקריירה הקולנועית שלו.
אוטיוסוב יצר תזמורת ג'אז שהופעתה הראשונה נערכה ב-8 במרץ 1929 על במת תיאטרון בלנינגרד. ההצלחה הייתה גדולה, ומאז שינה אוטיוסוב את עיסוקו ועבד כמנהל תזמורת ג'אז.
בשנת 1934 יצא הסרט "הבחורים השמחים", בו כיכב אוטיוסוב בתפקיד הראשי לצד הלהקה שלו. הצלחת הסרט הביאה לאוטיוסוב פופולריות ותהילה רבה ברחבי ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע אוטיוסוב בפני חיילים בחזית מספר פעמים, לעיתים תחת הפצצות.
לאחר המלחמה, אוטיוסוב ולהקתו המשיכו להופיע ברחבי המדינה, להוציא תקליטים, להישמע ברדיו, ומאוחר יותר גם בטלוויזיה.
אוטיוסוב מת ב-9 במרץ 1982 במוסקבה.
אוטוביאנקי A112
אוטוביאנקי A112 (באיטלקית: Autobianchi A112) היא מכונית סופרמיני, 3 דלתות האצ'בק, מתוצרת יצרנית כלי הרכב האיטלקית אוטוביאנקי אשר יוצרה בין השנים 1969–1986.
סך הכול יוצרו 1,254,178 יחידות.
בשנת 1970 זכתה "אוטוביאנקי A112" במקום השני בתחרות מכונית השנה באירופה. במקום הראשון זכתה פיאט 128 ובמקום השלישי רנו 12. בשנת 1969 התחילה חברת אוטוביאנקי לייצר את דגם הסדאן אוטוביאנקי A111.
ב-1968 השתלטה חברת פיאט לחלוטין על חברת אוטוביאנקי, ובשנת 1969 הועברה לחטיבת לנצ'יה של פיאט.
משפחת זועבי
משפחת זועבי (בערבית: زعبي) היא חמולה ערבית-ישראלית-מוסלמית שמוצאה מעבר הירדן המזרחי, המרוכזת בנצרת ובמספר כפרים בגליל התחתון. רבים מבני החמולה החזיקו בתפקידי מפתח בישראל ובממלכת ירדן.
היסטוריה
זקני החמולה מחזיקים מגילת יוחסין עד לנביא מוחמד שבין צאצאיו נמנים גם השושלת ההאשמית ומשפחת האימאם מוחמד אל-בדר. בני החמולה הרבו בקשרי נישואין פנימיים. לפי מסורת פנימית מוצאה של החמולה מעיראק. זמן הגעתם של אבות המשפחה לעבר הירדן המערבי לא ידוע. לפי הגאוגרף דוד גרוסמן כבר בסוף המאה ה-18 היו הכפרים ברמת יששכר בהם הם חיים עתה מאוכלסים, אך נשארו עדיין קטנים גם כעבור מאה שנה. בקרב בני החמולה רווחות מסורות שונות לגבי זמן הגעתם, לפני 250 שנה. או 500 שנה.
בני החמולה פזורים בעיר נצרת ובכפרי הגליל התחתון המזרחי: כפר מצר, טייבה, דחי, נין, סולם, טמרה, נאעורה. הכפרים טמרה וטייבה מכונים טמרה-זועביה וטייבה-זועביה כדי להבדילם מיישובים בעלי שם זהה.
בראשית תקופת המנדט התנגדו לשלטון הבריטי ופעלו בשיתוף משפחת חוסייני ובתיווכו של המלך עבדאללה הראשון מול נציגי הממשל. בכל השנים שמרו גם על קשרים קרובים במשך שנים ארוכות עם היישוב היהודי, ובעקבות המרד הערבי בשנות השלושים הביאו קשרים אלו לניתוק בין המשפחה לבין משפחת חוסייני, שראו בהם בוגדים. כנופיות מטעם המופתי אמין אל-חוסייני ערכו פשיטות על כפרי המשפחה, ובתגובה הקימו בני משפחת זועבי כוח הגנה פרטי נושא מדים וכלי נשק. המאבקים בין המשפחות הביאו גם לקורבנות, ובהם עאיש זועבי וצאלח זועבי ששירתו במשטרת המנדט. בשנות ה-30 וה-40 תיווכו ראשי החמולה במכירת חלק מאדמות הכפרים לקרן הקיימת לישראל (אמנם תוך התנגדות חלק מהתושבים).
עם פרוץ המאורעות לאחר החלטת החלוקה לא נטלו אנשי הכפרים חלק בלחימה ביישוב היהודי. באפריל 1948 נפגש מוכתר הכפר נין עם נציג ההגנה והבטיח למנוע את כניסת הכנופיות לכפרים. דבר ההסכם נודע כנראה לאנשי צבא ההצלה ובהוראת אנשיו פונו ב-20 במאי 1948 כפרי החמולה מחשש שיסייעו לכוחות היהודים. מאוחר יותר חזרו רוב הכפריים לביתם וקיבלו על עצמם את שלטון ישראל. כמה מבני החמולה סייעו בפעולות מודיעיניות שונות בעיר נצרת.
בעקבות "הנשף בסורן" של דרן
"בעקבות 'הנשף בסורן' של דרן" (1967) הוא ציור מאת האמן הישראלי אריה ארוך.
תיאור
הציור "בעקבות 'הנשף בסורן' של דרן" נוצר בעקבות ציור משנת 1903 של האמן אנדרה דרן בשם "הנשף בסורן" (באנגלית: "At the Suresnes Ball") או "נשף החיילים בסורן", הנמצא כיום באוסף המוזיאון לאמנות של סנט לואיס, שבסנט לואיס, ארצות הברית. הציור מציג חייל קטן קומה הרוקד עם אשה, כששלושה חיילים נוספים מתבוננים בהם מאחור.
על פי גדעון עפרת, ארוך הכיר את הציור של דרן, כנראה, דרך תצלום. הוא נוצר בתקופה בה עסק ארוך במשמעות היסטורית ובזיכרון אישי דרך דימויים מצוטטים. ציורו של ארוך הוצג בתערוכות היחיד של ארוך "אריה ארוך: ציורים 1968-1953" (1968) ו-"אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות" (1976). כיום הוא נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
במחקרו אודות הציור טען גדעון עפרת כי "מדי הגבר וחצאית האישה מחוברים כטלאים מנוגדים על משטח הציור. אפשר לומר שההפשטה של ארוך בציור הנדון מתפקדת כעיקור ארוס. ויותר מזה – כעיקור גוף. היא מסירה מן הבגד כל שמץ של עקרון-עונג ארוטי […]. עתה, בגרסה החדשה של הנשף, הגבר מעל לאישה, אך המיניות הגופנית מחוקה".
רפרף ההרדוף
רפרף ההרדוף (שם מדעי: Daphnis nerii) הוא מין של עש במשפחת הרפרפיים. באזורי תפוצתו הוא חי בסביבת צמחי הרדוף הנחלים (ומכאן שמו העברי) ובגינות נוי ליד צמחי וינקה. כמו כל מיני משפחת הרפרפים הוא מתעופף תוך רפרוף מהיר של כנפיו הארוכות.הרפרף מוצץ צוף בזמן רפרוף מעל הפרח,
מאפיינים
גופו של רפרף ההרדוף מוצק וקצהו מחודד כך שצורתו דומה לחרוט. כנפיו הקדמיות גדולות מאוד ומחודדות. אורך מוטת כנפיו הוא 90-120 מ"מ. כאשר כנפיו האחוריות קצרות מהקדמיות. על ארבע כנפיו כתמים ירוקים וקווים ורודים וצהובים. בראשו חדק ארוך בעזרתו הוא מוצץ צוף.
רפרף ההרדוף מקים עד 4 דורות בשנה. לאחר ההזדווגות, הנקבה מטילה עד 200 ביצים ירוקות על צמחי ההרדוף והוינקה שמשמשים כפונדקאים. מהביצים בוקעים זחלים באורך של כמה מילימטרים. הזחל ירוק עם גחון אפרפר-ירוק, קו לבן-כחול משני צדדיו, ראשו צהוב וקירח משערות הגוף ועליו 2 עיניים כחולות על רקע שחור. הזחלים אוכלים את עלי ההרדוף וכאשר הם מגיעים לאורך של 7.5 ס"מ הם מתגלמים. את גלגול הגולם, הם עוברים על האדמה בין עלים יבשים. גלגול זה נמשך 120 ימים.
תת-אדם
תת-אדם (בגרמנית: Untermensch), הוא ביטוי שבו השתמשו הנאצים כדי לתאר "אנשים נחותים" לפי האידאולוגיה הנאצית. במונח זה הם התכוונו ליהודים, צוענים, וסלאבים וכן לשחורים - ולמעשה, לכל בני האדם שאינם ארים. על היהודים היה להיות מושמדים בשואה, בעוד שהעמים הסלאבים נועדו לגירוש לסיביר או לעבור תהליך של גרמניזציה. השקפת עולם זו הובילה לרציחתם של מיליוני בני אדם בתקופת מלחמת העולם השנייה, מהם שישה מיליון יהודים.
מקור הביטוי
הביטוי "תת-אדם" הופיע לראשונה בספר מאת חבר הקו קלוקס קלאן, לותרופ סטודארד, שיצא לאור בשנת 1922 בשם The Revolt Against Civilization: The Menace of the Under-man ("המהפכה נגד הציוויליזציה: האיום של התת-אדם"). הנאצים אמצו ביטוי זה מהמהדורה הגרמנית של הספר "Der Kulturumsturz: Die Drohung des Untermenschen", שיצאה לאור ב-1925, והביטוי הופיע בשנת 1930, תוך ייחוסו לסטודארד, בספר מאת האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג. המילה הגרמנית "Untermensch" הייתה בשימוש עוד במאה ה-19 (למשל בספרו של פרידריך ניטשה, "המדע העליז"), אך לא בהקשר גזעי.
בשימוש האידאולוגיה הנאצית
בנאומו משנת 1927 בפני הפרלמנט הבווארי התעמולן הנאצי יוליוס שטרייכר, עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר", עשה שימוש בביטוי "תת-אדם" בהתייחסו לקומוניסטים של הרפובליקה הסובייטית הבווארית:
בהמשך, המונח תת-אדם כוון שוב ושוב במאמרים ובנאומים נגד היהודים. ביניהם בלט המאמר "תת האדם" משנת 1935 שכלל תמצית מנאומיו של היינריך הימלר. בעלון שחולק לציבור בשנת 1936, כתב הימלר:
בנאומו "סכנת הבולשביזם על העולם" משנת 1936, יוזף גבלס טען ש"תתי-אדם קיימים בכל התרבויות".
שימוש נוסף בביטוי "תת-אדם", אך הפעם למטרות תעמולה אנטי-סובייטית, הוא ספרון שנקרא שוב "תת האדם" ונערך על ידי הימלר. ספרון זה שיצא לאור בשנת 1942 לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, כלל כחמישים עמודים שרובם הכילו תמונות בהם האויב הוצג באור שלילי. 3,860,995 עותקים של ספרון זה הודפסו בגרמנית. הוא תורגם לשפות נוספות רבות, ביניהן יוונית, צרפתית, הולנדית, דנית, בולגרית, הונגרית, צ'כית ושבע שפות נוספות. בספרון הוצהר:
עבור הנאצים, תת-אדם חולקו לשני גזעים: הסלאבי שיכול להיות מנוצל כעבד לעם הגרמני, ומתחתיו היהודי שעליו להיות מושמד.
לפי האידאולוגיה הנאצית, המונח "תת-אדם" כלל בתוכו יהודים, צוענים, עמים לא אירופאים, ועמים סלאביים כגון פולנים, סרבים, רוסים, צ'כים, וסלובקים. את העמים הסלאבים השוו היטלר וגבלס ל"ארנבים" שהתפשטו כמו "גל של זוהמה".
בשיעורי ביולוגיה בגרמניה הנאצית, בתי הספר לימדו על ההבדלים בין הגזע העליון הנורדי-גרמני, לבין תת-האדם הבזוי היהודי והסלאבי.
באנתרופולוגיה הנאצית
אנתרופולוגים נאצים ערכו מדידות כדי לקבוע את מדד הראש הממוצע לעמים הסלאבים. לפי ממצאיהם, רוב הסלאבים הם "ברכיצפאליים" (קצרי-ראש) ולכן אינם חלק מהגזע הנורדי העליון שרובם "דוליכוצפאליים" (מארוכי-ראש). באופן שיטתי, הנאצים מילאו את שורותיהם החסרות בחיילים סלאבים, תחילה מבעלות בריתה של גרמניה הנאצית, קרואטיה ובולגריה ובהמשך מהמדינות הכבושות. סיווגם של העמים הסלאבים כתת-אדם שירת את המטרות הפוליטיות של הנאצים. הדבר נתן הצדקה לעיקרון ההתפשטות שלהם ובעיקר לתוקפנות שלהם כלפי פולין ואוקראינה על מנת להשיג מרחב מחיה ("לבנסראום"). תוכניותיו של הרייך השלישי (ובעיקר תוכנית OST), כללו עקירה, שיעבוד, והשמדה של לא פחות מחמישים מיליון בני אדם, אותם הנאצים החשיבו כלא ראויים לעבור תהליך של גרמניזציה, בשטחים שכבש במזרח אירופה.
הדיוויזיה ה-275 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-275 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה ה-275 הוקמה בסוף 1943, בצרפת, מיחידות של דיוויזיית הרגלים ה-223. הדיוויזיה הייתה בפיקודו של גנרל-לויטננט הנס שמידט מ-10 בדצמבר 1943 ועד לפירוקה ב-22 בנובמבר 1944.
בתחילת הפלישה לנורמנדי, נשלחו לאזור נורמנדי שני גדודי חי"ר, גדוד פוסילייר, גדוד ארטילריה אחד ופלוגת הנדסה. שאר הדיוויזיה הגיעה באמצע יולי.
הדיוויזיה ה-275 ספגה אבדות כבדות בקרב פאלז והועברה לאאכן להתארגנות מחדש. הדיוויזיה קיבלה את גדודי המבצרים של הלופטוואפה ה-XII וה-XX. הדיוויזיה ה-275 הועברה לאזור דירן - יער הירטגן שם ספגה אבדות קשות במהלך הקרב על יער הירטגן ופורקה. שרידי הכוחות נשלחו לדיוויזיית הרגלים ה-344.
דיוויזיית הרגלים ה-275 הוקמה מחדש בינואר 1945, ליד פלנסבורג, והועברה לחזית המזרחית שם הושמדה בכיס האלבה במאי 1945.
אליהו גמליאל
אליהו גמליאל (3 במאי 1926 - 10 במרץ 2013) היה מוזיקאי, מורה למוזיקה, כוריאוגרף ומרקיד ריקוד עם ישראלי.
חייו
אליהו גמליאל נולד בטבריה, למד ב"תלמוד תורה" ואחר כך למד בבית הספר העממי בטבריה. כבר מגיל צעיר גילה נטייה למוזיקה ובהיותו בגיל 12 ניגן במפוחית פה ובתופים וליווה בנגינתו את ריקודי העם שנערכו בצריף הצופים בטבריה. בנעוריו התחנך בחברת הנוער בעין חרוד וברמת יוחנן, וארגן ערבי ריקוד עם אחרים בקיבוץ בערבי שבת.
ברמת יוחנן פגש את המלחין מתתיהו שלם שהתרשם מכישוריו ושלח אותו ללמוד במדרשה למורים למוזיקה. במקביל ללימודיו המוזיקליים רקד אליהו גמליאל בלהקת המחול "ענבל".
גמליאל התגייס לפלמ"ח ועם הקמת צה"ל שירת ביחידת חבלנים ומאוחר יותר ליווה בנגינת חליל צד את תזמורת צה"ל שהייתה בשלבי התארגנות והקמה ראשונים והופיע עמה ברחבי ישראל.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1965 היה גמליאל חבר בוועדת בחירת השירים לצד פאול בן-חיים, יחזקאל בראון, אהרן מגד, נעמי פולני ונוספים.
בסוף אוקטובר 2011 ערכה אקו"ם בבית אגודת העיתונאים "בית סוקולוב" מסיבת הוקרה לגמליאל ולאמנים ותיקים אחרים. גמליאל, על אף שחצה את גיל ה-80, הופיע עם בתו יסמין שהייתה חברה בלהקת הבנות "מנגו".
גמליאל התגורר בחיפה עד לפטירתו בגיל 87. נקבר בבית העלמין בקיבוץ רמת יוחנן.
יצירתו
גמליאל חיבר ריקודים רבים הנרקדים ברחבי ישראל והעולם, ובהם ריקודים לשירים: "מי האיש", "שני שושנים", "ציון תמתי", "איילת אהבים", "כל הכבוד". גמליאל הלחין את השיר הידוע "ארץ זבת חלב ודבש" שהפך לקלסיקה בזמר הישראלי ואף חיבר לשיר זה ריקוד.
IBM System/360
מנהל הפרויקט היה פרד ברוקס (לימים חתן פרס טיורינג), שדיווח ישירות לנשיא IBM, תומאס ווטסון הבן. הארכיטקט הראשי היה עמית IBM, ג'ין אמדל (Gene Amdahl).
תכולת הסדרה והתפתחותה
עם השקת הסדרה הכריזה IBM על שישה טיפוסי-מחשבים בעלי אותו סט פקודות וכארבעים אמצעי ציוד היקפי משותפים. בסופו של דבר יצאו בסדרה 14 טיפוסי-מחשבים, בהם בעלי סט פקודות מותאם לצרכים ייעודיים, כגון נאס"א. מחשב "רמת הכניסה" היה S/360-20 עם 4K (4 קילובייט) זיכרון פנימי, 8 רגיסטרים עם גודל מילה של 16 ביט וסט פקודות מוקטן. המחשב נועד לעסקים קטנים ובינוניים ולמעשה יצר ל-IBM שוק חדש וגדול של משתמשים. הארכיטקטורה של רוב שאר מחשבי הסדרה התבססה על 16 רגיסטרים בגודל מילה של 32 ביט, זיכרון של 8 ביט בבייט עם כתובות בגודל 24 ביט, CPU מבוסס מיקרו-קוד, (Program status word (PSW בגודל 64 ביט עם יכולת ייצוג ופניה לכתובת בת 24 ביט ב-(program counter (PC, יכולת להרצת מספר תוכניות במקביל על אותה מכונה, תוך שיתוף זמן במשאבים (ריבוי משימות, time-sharing) ומאפיינים משותפים נוספים.
המחשבים הבאים בסדרה, 30, 40 ו-50, בסדר גודל עולה של זיכרון ו-CPU, נועדו לעסקים בינוניים ונועדו להחליף את מחשבי סדרת IBM 1400, תוך מתן חשיבות לתמיכה לאחור (Backward compatibility). כיוון שהיו אלה המחשבים הראשונים שהיוו "דור שני" עבור לקוחות, פיתחה IBM במסגרת זו את רעיון האמולציה (חיקוי מחשב על גבי חומרה אחרת, כגון של מחשבי 1401 על-גבי 360/30).
עבור "הקצה הגבוה" של היכולות הושקו מחשבי 67 (ב-1966), 85 (ב-1969), 91/92 (ב-1967), 95 (ב-1968) ו-195 (ב-1971). מחשב 360/85 היווה את הבסיס לסדרת IBM System/370 (ונקרא גם 370/165).
מחשב 360/67 הביא עמו את בשורת הזיכרון הווירטואלי, היכולת לפנות למרחב כתובות שאינו נמצא בזיכרון הפנימי, באמצעות הצגת יחידת ניהול זיכרון. כך נפתחה הדרך ליכולת דפדוף.
בשנת 1971 יוצר עבור רשות התעופה הפדרלית האמריקאית המחשב רב העוצמה ביותר באותה תקופה, IBM/360-9020 שהורכב מ-12 יחידות של מחשבי 65 ו-50 בתצורה מקסימלית. פעולת המחשב הופסקה בשנת 1993 והוא מוצג כיום באוניברסיטת סטנפורד.
EBCDIC
אחד החידושים שהוצגו בסדרה ושהיוו מאז תקן דה פקטו של IBM למשך שנים היה קידוד בן 8 סיביות לייצוגם של תווים (ספרות, אותיות האלפבית, סימני פיסוק ועוד) בזיכרון מחשב ובקובצי מחשב בשם EBCDIC (ראשי התיבות של המונח האנגלי Extended Binary Coded Decimal Interchange Code).
SLT modules
עקב חוסר האמון של מהנדסי IBM בטכנולוגיית המעגלים המשולבים, שהייתה בחיתוליה, התבססה חומרת המחשב על לוחות קשיחים (שנקראו "כרטיסים") עליהם הודפס מעגל מודפס (לוח שעליו מונחים רכיבים אלקטרוניים היוצרים מעגל חשמלי). הלוחות, שנקראו SLT modules נארזו בפלסטיק וחומר קרמי לשם בידוד והוחלקו לתוך מסד (מסגרת) ייעודית בגב המחשב.
OS/360
המערכת כללה באופן סטנדרטי אסמבלר ומהדרים לקובול, פורטרן ו-PL/I. כן כללה גישה לכתיבה וקריאה של נתונים בשיטות ISAM (Indexed Sequential Access Method) לגישה לקובץ אינדקס סדרתי (גישה לנתונים דרך מפתח) ו-BDAM (Basic Direct Access Method) לכתיבה וקריאה ישירה של מידע מהתקני קלט/פלט. כן כללה מערכת ההפעלה את מודול תקשורת הנתונים הבסיסי של IBM, שעמד בבסיס כל הממשקים של מחשבי הסדרה (והסדרות הבאות) עם רכיבי חומרה מגוונים, BTAM(Basic Telecommunications Access Method).
מערכת ההפעלה הציגה את שפת JCL (Job Control Language), השיטה הבסיסית במחשבים מרכזיים של IBM ומחקותיה להרצת עיבודי אצווה (Batch jobs). ואת מנגנון OS/MFT (Multiple Fixed Transactions) לניהול ריבוי משימות (Multitasking) על ידי כתובות קבועות למספר קבוע של משימות.
הגרסה הראשונה
הגרסה הראשונה של מערכת ההפעלה, שהושקה באפריל 1964, הייתה ידועה לשמצה עקב כמות שגיאות התוכנה שהתגלו בה כמעט בכל רכיב. עקב לקחי ההפעלה הראשונה והכושלת כתב מנהל פרויקט התכנון והפיתוח של הגרסה, פרד ברוקס, את ספרו הקלאסי בתחום הנדסת התוכנה, "The Mythical Man-Month" ובו הוא מפרט את הכשלים בתכנון ובפיתוח ואת דרכי ההתמודדות עמם, שהביאו לבסוף את מערכת ההפעלה למצבה היציב והמכונן כאחת ממערכות ההפעלה החשובות.
DOS/360
Disk Operating System (אין קשר למערכת ההפעלה DOS) - מערכת ההפעלה הוטענה באמצעות דיסק קשיח (גם OS נטענה בדרך זו, והשם DOS בא להבדיל אותה מ-TOS, מערכת הפעלה שנטענה מסרט מגנטי). זו הייתה מערכת הפעלה פשוטה יותר, שבאופן בסיסי לא סיפקה אפשרות לריבוי משימות (Multitasking) ולא היו בה מנגנונים להגנת זיכרון. היא דרשה פחות משאבים, ולכן נועדה למחשבים הקטנים יותר בסדרה.
TSS/360 (Time Sharing Operating System) יועדה לניצול יכולת ה-360/67 לשיתוף זמן במשאבים ( time-sharing) ולהרצת מספר יישומים במקביל.
DOS/VS הייתה דור המשך למערכת ההפעלה שנועדה לנצל את יכולות הזיכרון הווירטואלי ויועדה בעיקר למחשבי System/370.
BOS/360
Basic Operating System - מערכת ההפעלה הבסיסית למחשבי דרגת הכניסה עם 8K זיכרון. גרסה זהה עקרונית ל-DOS/360, אלא שנטענה באמצעות כרטיס זיכרון ייעודי ולא דיסק קשיח על מנת לפנות דיסק קשיח לשימוש כללי. בפרט איפשרה מערכת ההפעלה שיווק מחשבי רמת כניסה בעלי כונן דיסק בודד.
TOS/360
Tape Operating System - גרסה מוקדמת של DOS/360 עבור מחשבים עם כונן סרטים בלבד. יועדה למחשבי 360/30.
SOBR
SOBR הוא כינויה של היחידה המיוחדת לתגובה מהירה (ברוסית: Специа́льный отря́д бы́строго реаги́рования, בראשי תיבות СОБР) ומהווה שמן של יחידות פדרליות ואזוריות של המשמר הלאומי של הפדרציה הרוסית, שעד 2003 היוו חלק מהמחלקות למאבק בפשע המאורגן (RUBOP) במשרד הפנים (היחידות כללו יותר מ-200 אנשים בסוף שנות התשעים). בשנת 2002, יחידות SOBR הומרו ליחידות המיליציה למטרה מיוחדת (OMSN בראשי תיבות), אך ב-30 בנובמבר 2011 בצו של שר הפנים ראשיד נורגאלייב הושב ליחידות שמן הקודם. היחידות פעלו כיחידות משטרה מיוחדות עד להכפפתן לשירות הלאומי בשנת 2016.
יצחק מאירי
יצחק (איצ'ה) מאירי (1923 – יולי 2020) היה סגן אלוף ביחידה 8200, חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1961.
SOBR
היחידות מיועדות ללוחמה בטרור, לחילוץ בני ערובה ולמקרים מיוחדים. לאנשי ה-SOBR תפקידים רבים המנצלים את הכשרתם הייחודית, ביניהם: הצלת בני ערובה, אבטחת אירועים ואישים חשובים, התמודדות מול גורמים עוינים החמושים בכבדות או בעלי יתרון טקטי (למשל, חמושים המבוצרים בבניין), מניעת פעילות חוליות גרילה וטרור בערי רוסיה, גיבוי כוחות המשטרה בפשיטות, מעצרים והפעלת צווי חיפוש וטיפול באנשים המאיימים להתאבד.
יצחק מאירי
ביוגרפיה
יצחק מאירי נולד בשנת 1923 בבגדאד, בן שני במשפחה בת ארבעה ילדים. למד ב"חדר", ובגיל 8 עבר לבית הספר "שמש" (בית ספר יהודי שהוקם בתרומת יהודי עיראקי לשעבר ונקרא על שמו), ולמד בו עד יוני 1940. בפרהוד ברח עם משפחתו מביתם שנפרץ ונשדד, והמשפחה עברה לגור בסביבה יהודית בבגדאד. עבד במשרד הרכבת שהיה בניהול בריטי, ובמקביל למד מתמטיקה באופן עצמאי ולמד בהתכתבות ספרות אנגלית. בסוף יוני 1947 נבחן בבגדאד, דרך השגרירות הבריטית, במקצועות ערבית קלאסית, מתמטיקה טהורה ומתמטיקה שימושית וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת לונדון.