cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנה גלקתיה
תקציר העלילה
בחדר בארמון נערכת פגישה בין הצייר קרפטה, הקרדינל אוסטנסיבל, מזכיר המדינה לענייני חינוך ממלכתי וארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה. ארג'נטינו אומר שהוא ואוסטנסיבל לקחו את גלקתיה לצייר את קרב לפנטו בגלל שיש לה כישרון נדיר, אבל הציור שלה לא משתפר ונעשה גרוע יותר, לא מבחינה טכנית, אלא מבחינה מוסרית. הם החליטו להחליף את גלקתיה ולמנות את קרפטה לצייר את קרב לפנטו. ארג'נטינו אומר שקרפטה יצייר בשבילם את הטוב ביותר, למרות שזה יהיה צנוע למדי מבחינת האיכות.
ההפשרה של חרושצ'וב
מגבלות ההפשרה
בשנת 1962 התרחשו אירועי הדמים בנובוצ'רקסק במהלכם נהרגו עשרות פועלים מפגינים. בשנת 1964 לראשונה נעצר יוסף ברודסקי. משפט נגד ברודסקי היה בין הסיבות לתחילת פעילות תנועת הדיסידנטים בברית המועצות.
אנה גלקתיה
תקציר העלילה
אוסטנסיבל אומר לקרפטה:
ארג'נטינו מחליט להכניס את גלקתיה למאסר קצר. הם עורכים לגלקתיה משפט ומאשימים אותה שהיא ציירה ציור של שחיטה ימית, הציגה את האדמירל בהבעה של אכזריות מוחלטת, בכך שהיא כופרת בעקרונות המוסריים של רפובליקת ונציה, בעוד שמטרות הקרב היו חופש השיט בימים, חיזוק האמונה הדתית ועמידה על עקרונות והיא נמנעה מלצייר את הסוגיות הללו והיא יכולה להציג אותם על ידי הצגת אצילות הנוכחים. גלקתיה מוכנסת לבית הסוהר.
ההפשרה של חרושצ'וב
מדיניות ההפשרה בתרבות
בספרות בסיס של תומכי מדיניות ההפשרה היה ירחון ספרותי "נובי מיר" שבראשו עמד אלכסנדר טברדובסקי. הוא פרסם בירחונו מספר יצירות של סופרים צעירים, כולל אלכסנדר סולז'ניצין. בין הפוסים הנוספים של התקופה ניתן לציין בלה אחמדולינה, רוברט רוז'דסטבנסקי, אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו.
אנה גלקתיה
תקציר העלילה
אוסטנסיבל רוצה להעמיד את גלקתיה לדין באשמה שהיא מוסלמית וסוכנת של הסולטאן. קרפטה מתקשה להשלים את הציור ומתחנן בפני ארג'נטינו לראות את גלקתיה כי הוא אוהב אותה וארג'נטינו אומר לו שאם לא ישלים את הציור ישליך אותו לבית הסוהר. ריוורה אומרת לו שקרפטה הוא צייר בינוני והעמידו בפניו משימה גדולה מדי ושאפשר להציל את הציור של גלקתיה.
ההפשרה של חרושצ'וב
מדיניות ההפשרה בתרבות
בשנת 1957 במוסקבה נערך פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי במהלכו לעיר הגיעו עשרות אלפי זרים ולראשונה אזרחים סובייטיים יכלו להיפגש איתם ללא השגחת השלטונות.
אנה גלקתיה
תקציר העלילה
קרפטה מגיע לבקר את גלקתיה בבית הסוהר, הם מתנשקים ובידו מכתב מהדוג'ה שפוקד לשחרר אותה והוא עוזב את אשתו למענה. מציגים את הציור שלה של גלקתיה לקהל הרחב והמונים באים לראות את הציור ומתפעלים, לפניו יש תור באורך של חמישים מטר. פרודו ניצב ליד הציור ומציג את עצמו לראווה. בסיום המחזה ארג'נטינו אומר לגלקתיה:
ההפשרה של חרושצ'וב
מדיניות ההפשרה בתרבות
בשנים 1955-1964 בערים רבות נפתחו תחנות שידור טלוויזיה וכמעט בכול בית סובייטי היה מקלט טלוויזיה.
אנה גלקתיה
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 9 נובמבר 1996, הצגת בכורה: 8 בדצמבר 1996
ההפשרה של חרושצ'וב
סיום התקופה
כסיום התקופה מקובל לראות את הגעת ליאוניד ברז'נייב לשלטון. אומנם חיזוק הצנזורה והשפעת השלטון על התרבות הורגשו כבר בתקופת משבר הטילים בקובה בשנת 1963. מדיניות הדה-סטליניזציה נעצרה, אך סוכם להימנע ככל הניתן מאזכור של סטלין ומדיניותו. במהלך החגיגות הנרחבות לציון 20 שנים לניצחון במלחמת העולם השנייה שמו כמעט ולא אוזכר. לא היה חידוש של דיכוי פוליטי רחב וחרושצ'וב עצמו נשלח לגמלאות, נותר חבר מפלגה וקיבל תנאים המתאימים למעמדו.
חלק מהחוקרים רואים את שנת 1968 עם דיכוי האביב של פראג כסימן לסיום מדיניות ההפשרה.
יצהר (חברה)
יצהר הייתה חברה לייצור שמן וסבון שהפעילה בית חרושת בנחלת יצחק ולאחר מכן באשדוד.
היסטוריה
בית החרושת יצהר בנחלת יצחק נפתח בשנת 1934 על ידי משה סלצבובסקי, האחים לויטין, מאיר ברגר והאחים טורבוביץ. הציוד הובא מצ'כוסלובקיה. בתחילת דרכו ייצר המפעל שמן בטנים תחת המותג "לשד". בשנת 1935 העסיק כ-70 עובדים. באותה עת שלטה בשוק השמנים בישראל חברת "שמן" אשר הסכימה למכור את תוצרתה רק לחנויות שפעלו איתה באופן בלעדי, דבר שהקשה על חדירת יצהר לענף. בשנת 1937, בעקבות הקשיים הכלכליים, הוכנס ישראל ליכטנשטיין כשותף במפעל. לאחר מספר שנים פרשו המייסדים וליכטנשטיין ושמעון סגינדר רכשו את חלקם במפעל. חלק מהמייסדים הקימו בשנת 1947 את מפעל טית בית בפתח תקווה. באותה תקופה, היו יצהר ושמן תעשיות שני היצרנים הגדולים של שמן בארץ ישראל.
בשנת 1952 כללו מוצרי החברה:
בתחילת שנות ה-70 תמכה החברה בקבוצת כדורגל הנשים מיל"ן ששינתה את שמה ל"מיל"ן יצהר". במסגרת החוזה תמכה החברה בפעילות הקבוצה ואף סייעה בהעסקת השחקניות.
בעקבות שרפה במפעל בנחלת יצחק, בשנת 1977, הוקם מתקן זיקוק חדש באזור התעשייה עד הלום באשדוד ומפעל חדש בבאר טוביה.
בדו"ח מבקר המדינה משנת 1986 נקבע שהיעילות של מפעל יצהר הייתה נמוכה ב-46% מזו של טית בית, המפעל היעיל ביותר בענף ייצור השמן בישראל.
במהלך השנים נרכש מפעל יצהר באשדוד מכונס נכסים, על ידי הבעלים של טית בית והחברות אוחדו. בשנת 2012 הגיעה חברת טית בית (יצהר) לכינוס נכסים ונמכרה.
עין במבה
עין במבה או "עין כמו במבה" הוא מעיין שכבה בהרי ירושלים הממוקם כקילומטר אחד דרומית למושב עמינדב. המעיין נובע ברכס לבן מעל הגדה הצפונית של נחל רפאים.
הקרקע באזור מורכבת ברובה מקירטון, סלע משקע שמי הגשמים מחלחלים דרכו ויוצאים בתוך המערה שם הם יוצרים בריכה שמגיעה לגובה של עד כ-60 ס"מ, הבריכה היא בצורה של האות ר' וקרקעיתה מלאה בבוץ.
המעיין הוא העליון שבשרשרת מעיינות באפיק נחל יבש. והוא סמוך גם למעיינות עין לבן ועין חניה.
המעיין נקרא גם עין המערה, עין סיף ועין אל בלאד (מעיין הכפר, כמו מעיינות רבים באזור) היות ששימש בעבר את תושבי הכפר וולג'ה.
Céline sur les Plaines
Céline sur les Plaines הוא אלבום הווידאו התשיעי של הזמרת סלין דיון, אשר יצא ב-11 בנובמבר 2008 על ידי Productions J, בפורמט DVD. הוא יצא לאור בכל העולם למעט בצרפת, בלגיה, ושווייץ שם יצא לאור במאי 2009 בשם "Live à Quebec".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד אלבומי הווידאו של צרפת.
רקע
ה-DVD כולל את הופעתה בעיקר קוויבק שבקנדה בה הופיעה דיון מול רבע מיליון איש ב-22 באוגוסט 2008 לציון 400 שנה לעיר. האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון בקנדה, צרפת ובלגיה ומקום שני בשווייץ ואף זכה בפרס "פליקס" הקנדי בקטגוריית "ה-DVD של השנה".
הצלחה מסחרית
ה-DVD נחת במקום הראשון במצעד אלבומי ה-DVD הקנדי עם מכירות של 32,800 עותקים ובכך היה ל-DVD עם הפתיחה הגדולה ביותר במדינה בשנה זו. אחרי 3 שבועות בלבד הוא מכר כ-49 אלף עותקים. נכון ליוני 2014 האלבום מכר 100 עותקים והגיע למעמד יהלום.
בצרפת האלבום הגיע למקום הראשון גם כן והיה שם במשך 3 שבועות. עד סוף 2009 הוא מכר כ-34 עותקים מה שהפת אותה ל-DVD הנמכר ביותר על ידי אישה באותה שנה ול-DVD ה-10 הנמכר ביותר בהיסטורית המדינה. ב-2010 הוא מכר 5,500 עותקים נוספים ונכון להיום מכירותיו עומדות על 45,000 עותקים. מה שמזכה אותו למעמד 3 פלטינות.
בולוניה האלבום הגיע למקום הראשון גם כן ונשאר שם 4 שבועות. בשווייץ הוא הגיע למקום השני ובפלנדריה הגיע למקום 10.
אברהם קלוגר
אברהם נתן (אבי) קלוגר (נולד ב-17 באוגוסט 1958) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, מתמחה בהתנהגות ארגונית.
ביוגרפיה אקדמית
קלוגר הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983 ותואר שני בפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1985. סיים דוקטורט בשנת 1989 במכון הטכנולוגי ע"ש סטיבנס, בהובוקון ניו ג'רזי. כיהן כראש החוג למנהל עסקים, וכמנהל האקדמי של תוכנית המ.ב.ע. למנהלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בבית הספר למנהל עסקים מרצה פרופסור קלוגר בקורסים: ניהול בישראל: פרויקט וסמינריון, שיטות מחקר לדוקטורנטים: מודל ליניארי היררכי HLM, שיקולים תאורטיים בניהול משאבי אנוש וסמינריון בהתנהגות ארגונית.
מחקר
בעבודה המחקרית המרכזית שלו בשנות ה-90 תיעד את הנזק שמשוב גורם לביצועים, עבודה שזיכתה אותו, יחד עם פרופ' אנג'לו דה-ניסי, בפרס המאמר המצטיין בתחום ההתנהגות ארגונית לשנת 1996 מאת האקדמיה לניהול (Academy of Management) ולפרס הראשון ע"ש ויליאם או-וונס על מחקר בתחום הפסיכולוגיה הארגונית-תעשייתית מהחברה לפסיכולוגיה ארגונית-תעשייתית.
חיפושיו אחרי מענה לנזקי המשוב הובילו אותו, יחד עם ד"ר דינה ואן-דייק, ותלמידים נוספים, למחקר בדבר השפעת "הרוצה" לעומת "המוכרח" בתגובה למשוב, ולהצעת כלי הערכה חילופי המכונה "ראיון מקדם" (feedforward interview), יחד עם ד"ר דינה ניר, שנועד לייצר משוב של העובד לעצמו על בסיס הצלחותיו בעבר. כיום, הוא חוקר את הכוח הסמוי של ההקשבה. ב-2015 הציג את גישתו להקשבה בהרצאת TEDx.
SLT
SLT (בראשי תיבות: Sounds Like That) הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-22 בספטמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הישראלית Mobile1 Music. השיר יצא כחלק מפרסומת של חברת האופנה "רנואר".
רקע וכתיבה
השיר הוא שיר פופ, שנכתב על ידי המלחין הישראלי ג’וש גולדן, אלכסנדר ג'ק, וניצן קייקוב. למעשה, השיר הוא הלועזי השני שביצעה קירל אחרי "Drum". השיר יצא ב-22 בספטמבר 2019, בשיתוף עם חברת האופנה רנואר, שכן הסינגל ישמש כשיר הנושא בפרסומת של רנואר לקמפיין הג'ינסים ספטמבר-אוקטובר שלה.
בסמוך לצאתו כסינגל עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר והעניק לו שלושה כוכבים מתוך חמישה, תוך שכינה אותו ״נטול ריגוש״.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי נמרוד פלד, והועלה לערוץ היוטיוב של נועה קירל בשידור חי ב-22 בספטמבר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
תסמונת ג'ייוונס
תסמונת ג'ייוונס (באנגלית: Jeavons syndrome) היא סוג של אפילפסיה ייחודית מקבוצת אפילפסיה כללית אידיופתית אשר מתאפיינת בטריאדה של ריצוד עפעפיים עם או בלי התקף ניתוק, התקף של סגירת העיניים, חזרות נשנות ב-EEG, ורגישות לאור. ריצוד עפעפיים עם או בלי התקף ניתוק הוא סוג של התקף אפילפטי, והוא ההתקף העיקרי בתסמונת ג'ייוונס.
אליעזר פודריאצ'יק
אליעזר (לייזר) לייב פּוֹדריאָצ'יק (בכתיב יידי: אליעזר (לייזער) פּאָדריאַטשיק; ברוסית: Лейзер (Элиэзер) Подрячик; 23 בספטמבר 1914, מחוז חוטין, פלך בסראביה – 2000, תל אביב) היה מורה, מסאי, פובליציסט, מבקר וחוקר ספרות יידיש סובייטי-ישראלי.
תסמונת ג'ייוונס
תסמינים
ריצוד עפעפיים, ללא התקף ניתוק, הוא החלק המהותי בתסמונת ג'ייוונס. ריצוד עפעפיים הוא קפיצה של שריר העפעף לעיתים יחד עם קפיצה כלפי מעלה של גלגל העין ונסיגה חוזרת של הראש. כאשר ריצוד העיניים מגיע יחד או בעקבות איבוד הכרה לא חריף, זה נקרא ריצוד עפעפיים עם התקף ניתוק. ההתקפים הם קצרים, 3-6 שניות, וקורים בעיקר ובאופן מיידי אחרי סגירת העיניים, ומתרחשים הרבה פעמים במהלך היום. כל החולים רגישים לאור. התקפי טוניק-קלוני, בין שנגרמו על ידי אור או באופן ספונטני, הם ככל הנראה בלתי נמנעים בטווח הארוך של המחלה, והם נגרמים עקב גורמים מזרזים, כמו מחסור בשעות שינה ואלכוהול, ושימוש לא נכון בתרופות מסוג AED. פרכוס של הגפיים עלול לקרות גם כן, אך בתדירות נמוכה ובאופן רנדומלי. ריצוד עפעפיים בהתקף סטטוס אפילפטיקוס, בין שנגרם באופן ספונטני (בעירות בעיקר) ובין בשל חשיפה לאור מתרחש אצל 5% מהחולים. ריצוד זה הוא ריצוד עפעפיים מתמשך וחוזר עם איבוד הכרה לא חריף, ואינו איבוד הכרה מתמשך ללא ריצוד בהתקף סטטוס אפילפטיקוס. תחילת המחלה אופיינית לילדות כאשר מגיעה לשיא בגילאי 6–8 (טווח המחלה הוא 2–14 שנים). ישנה היארעות כפולה אצל בנות.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
פודריאצ'יק נולד בשנת 1914 בכפר הקטן קוֹמֶרוֹב שליד העיירה סקוּרֶן בבסראביה (כיום באוקראינה). למד ב"חדרים" ובישיבות. סיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בצ'רנוביץ. בראשית שנות ה-30 עבד כמורה בכפר נוער עם הסופר והמחנך אליעזר שטיינברג, ואחר כך כמורה בכמה בתי ספר יהודיים ברומניה. את דרכו הספרותית החל ב-1936 בכתב העת "טשערנאָוויצער בלעטער" בצ'רנוביץ. ב-1939 אמור היה לנסוע לארצות הברית, להורות בישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק, אך עם פרוץ המלחמה נגנזה תוכנית זו. מ-1941 ועד 1944, בעת המלחמה, התגורר במרכז אסיה הסובייטית. לאחר המלחמה התגורר בבירה מוסקבה, ועבד כמורה ללשון וספרות יידיש בסטודיו לתיאטרון יהודי (בית ספר לשחקנים ולבמאים) שליד התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה (ГОСЕТ, גוֹסֶט) וכמזכיר הסטודיו (המנהל הפדגוגי). בין תלמידיו היו השחקנים הישראלים ישראל בקר ונתן מייזלר. לאחר שבסוף שנות ה-40 נסגר התיאטרון במסגרת הרדיפות הסטליניסטיות, התיישב פודריאצ'יק ב-1951 בריגה, שם עבד כמורה בבתי ספר רוסיים. ביתו היה בית עברי; לבנו קרא בשם אוּרי.
תסמונת ג'ייוונס
תסמינים
התסמין הפוטנטי ביותר הוא עצימת עיניים, בין אם רצוני או כרפלקס. עיקר ההתקפים, ובחלק מהחולים כל ההתקפים, מתרחשים מיידית לאחר סגירת העיניים בנוכחות אור לא מרצד. סגירת העיניים בחשכה מוחלטת אינה יעילה. בניגוד לצורות אחרות של אפילפסיה פוטוסנסטיבית ששם הרגישות היא לאור מרצד, חולים בתסמונת ג'ייוונס רגישים בנוסף לאור לא מרצד. זאת ככל הנראה עקב האפקט המוגבר של אור בהיר על הרגישות של סגירת העין.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
עם היווסדו של כתב העת הספרותי והסוציו-פוליטי היידי "סאָוועטיש היימלאַנד" ('המולדת הסובייטית') בשנת 1961 הצטרף פודריאצ'יק למערכת, והיה בעל טור קבוע בשם "נאָטיצן פון א בוקיניסט" ('רשימותיו של בוקיניסט', היינו אספן/סוחר ספרים משומשים), שהוקדש לחקר הספרות היידית והעברית. כתב בשמות העט: 'ל. דינעסמאַן', 'ל. יצחקי', א. באַסאַראַביער' (='מבסראביה'), א. טשערנאָוויצער' (='מצ'רנוביץ'), 'א. סעקורענער' (='מסקורן'), 'א. ישראל', 'א. פּודה', 'לייעזר נעכעס', 'דער בוקיניסט'.
תסמונת ג'ייוונס
התקפים שמתחילים מעצמם
התקפים שהחלו מעצמם הם התקפים אשר לא נגרמו בעקבות טריגר כגון גירוי אור לסירוגין, אלא עקב סגירת העיניים אשר לבדה חזקה מספיק על מנת לגרום להתקף. בתסמונת ג'יוונס התקפים אלה נדירים, אך עדיין מתרחשים בחלק מן המקרים.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
בקיץ 1971 עלה לישראל, ומ-1972 עבד כמרצה ללשון וספרות יידיש באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן. בישראל הוסיף לכתוב ביקורות ספרות ומסות מעל במות שונות ביידיש, ועד סוף שנות ה-70 היה ממבקרי הספרות היידית הבולטים בארץ. נמנה עם החוג שהתכנס סביב ה"ירושלימער אַלמאַנאַך". בהמשך פרסם כמה ספרי ביקורת ומחקר.
משה סילמן
משה סילמן (26 בנובמבר 1954 – 20 ביולי 2012) היה פעיל במחאה החברתית בישראל, שנקלע למצוקה כלכלית ובריאותית ממושכת והצית עצמו מול מצלמות התקשורת כאקט מחאה, במהלך הפגנה לציון שנה למחאת האוהלים ב-14 ביולי 2012. סילמן נכווה אנושות, אושפז בבית חולים, ונפטר מפצעיו שבוע לאחר מכן.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
פרסם מאמר גדול על כתביו היידיים של יהודה ליב גמזו ב"פּנקס פאַר דער פאָרשונג פון דער יִידישער ליטעראַטור און פּרעסע" (ניו יורק 1974), וב-1977 הוציא את יצירותיו הגנוזות בלוויית הערות ורשימות ביו-ביבליוגרפיות.
תסמונת ג'ייוונס
גורמים
ככלל הגורמים לתסמונת ג'ייוונס אינם ידועים, אך לגנטיקה יש ככל הנראה תפקיד - היסטוריה משפחתית של התקפים או אפילפסיה נמצאת אצל 80% מהילדים עם התסמונת.
משה סילמן
קורות חייו
משה סילמן נולד בשנת 1954, והיה רווק ללא ילדים. הוא שהה שנים אחדות בארצות הברית, וכשחזר הקים עסק הובלות בשם "מיקה שינוע" שהפעיל ארבע משאיות.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
בשנת 1984 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
משה סילמן
קורות חייו
בשנת 2002 חויב בדמי ביטוח לאומי בסך 15,000 ש"ח, ומשלא שילם אותם עקב מחלוקת על ההצדקה לחיוב, עוקלה משאיתו על ידי המוסד לביטוח לאומי. המשאית נמכרה כעבור כשנה, לאחר שסילמן לא שחרר אותה, בין השאר עקב שביתות בביטוח הלאומי. סילמן הגיש תביעת נזיקין נגד המוסד לביטוח לאומי, בה טען שנגרמו לו נזקים של יותר מ-4.5 מיליון ש"ח עקב עיקול המשאית. בקשתו לפטור מאגרת בית-משפט נדחתה, לאחר שרשם בית המשפט חגי ברנר קבע כי "סכום התביעה מופרך על פניו, וכמוהו הניסיון לקשור קשר סיבתי בין מחדליו של המוסד לבין הנזק שנגרם למבקשים". על החלטה זו הגיש סילמן בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, אך נדחה בנימוק שעליו לערער בבית המשפט המחוזי. ערעורו של סילמן לבית המשפט המחוזי ת"א נדחה על ידי חגי ברנר, בכובעו כשופט מחוזי בפועל.
בשנת 2004 הקים חברה לייצור אדניות פלסטיק שקופות, אליה צירף כשותפה ומשקיעה את דודתו. מיזם זה נכשל, וסילמן תבע פיצויים מהספקים של החברה. תביעתו נדחתה, תוך שהשופטת מתחה ביקורת על כישוריו העסקיים של סילמן: "מנתוני התיק עולה כי לא בחלום עסקינן כי אלא ככל הנראה בפנטזיה, וחבל שסילמן בוחר להפנות את חיציו לכל הגורמים שדווקא ניסו לסייע בידו ככל שניתן בפרויקט זה, מבלי ששולם להם דבר עבור עבודתם".
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
פודריאצ'יק היה נשוי לשחקנית דינה רויטקופ (שהייתה תלמידתו). לאחר עלייתם לארץ הצטרפה לתיאטרון "הבימה", עד לפטירתה באוגוסט 1975.
תסמונת ג'ייוונס
אבחנה
וידאו EEG היא הבדיקה החשובה ביותר לאבחנה של ריצוד עפעפיים עם או בלי התקף ניתוק. הבדיקה מראה גלים תכופים ובעלי משרעת גבוהה באורך של 3–6 HZ. הם קצרים, 1-6 שניות כשהכי נפוץ באורך 2 או 3 שניות, והם בדרך כלל קשורים לסגירת עיניים, כלומר הם מרחשים בין 0.5-2 שניות לאחר סגירת העיניים בחדר בדיקה מואר, ולעיתים ריצוד עפעפיים בדרגות חומרה שונות מופיעים תוך כדי הבדיקה. תגובה לרגישות לאור הנגרמת על ידי גירוי של האור מתרחשת בכל החולים הצעירים הלא מטופלים, אבל עלול לא לקרות בחולים מבוגרים, או כאלה שלוקחים תרופות. ביצוע EEG תוך כדי שינה יכול לחשוף התקפים כאלה, שכן תוך כדי שינה סביר שיקרו יותר, ובדיקת ה-EEG וסימנים קליניים אחרים אינם מופיעים לאחר ההתעוררות מהשינה.
משה סילמן
קורות חייו
בשנת 2005, לאחר קריסת עסקיו, פונה סילמן מדירתו ועבר לגור עם אמו בבת ים, שם עבד כנהג מונית. לאחר מות אמו ועיקול דירתה, עבר לגור בשכירות.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
אליעזר פודריאצ'יק נפטר בשנת 2000 בתל אביב.
תסמונת ג'ייוונס
סיווג
הליגה הבינלאומית נגד אפילפסיה עדיין לא מכירה בתסמונת ג'ייוונס למרות ההוכחות המכריעות שהיא אכן קיימת. במקום, רק ריצוד עפעפיים התקבל כ "התקף ניתוק בעל מאפיינים ייחודיים"
משה סילמן
קורות חייו
בשנת 2011 עבר להתגורר בחיפה. כיוון שפשט רגל ולא שילם את חובותיו, רישיון הנהיגה שלו נשלל ממנו, וכך נשללה ממנו היכולת להתפרנס כנהג מונית. באותה התקופה עבר רצף אירועים מוחיים, ולכן בית המשפט סירב להחזיר לו את רישיון הנהיגה. הוא פנה למוסד לביטוח לאומי, בבקשה להכיר בנכותו, אך זכה באחוזי נכות נמוכים. בסיוע עמותת "רבנים למען זכויות האדם", הוא הוכר במאי 2012 כנכה בדרגת נכות 100% אך ב-50% נכות תפקודית, וקיבל קצבת נכות בסך 2,300 ש"ח לחודש.
אליעזר פודריאצ'יק
ביוגרפיה
ארכיונו שמור במרכז רנה קוסטה ללימודי יידיש במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
תסמונת ג'ייוונס
אבחנה מבדלת
לעיתים ריצוד עפעפיים מאובחן באופן מוטעה כטיקים בפנים, לפעמים במשך שנים רבות. התקף ריצוד עפעפיים לבדו אינו מספיק כדי לאפיין את תסמונת ג'ייוונס, כיוון שזה עלול להתרחש באפילפסיה סימפטומטית ובאפילפסיה שמקורה לא ידוע ולכן האבחון לעיתים מתעכב, אפילו בכמה שנים. כאשר ריצוד עפעפיים, בדיקת EEG המתאימה לסגירת העיניים ורגישות לאור מופיעים כולם יחד הם הסימן המרכזי לקיומה של התסמונת.
משה סילמן
קורות חייו
סילמן הבהיר לכל הגורמים שטיפלו בו, שהוא לא יגיע לרחוב. לדבריו, לאחר שתרם למדינה כל חייו, חובתה של המדינה לעזור לאזרחים במצבו. בעבר כבר איים לפגוע בעצמו, אך איומיו לא הביאו את גורמי הרווחה לפתור את בעיותיו. בתגובה לאיומיו, טענה נציגת הוועדה הפסיכיאטרית במוסד לביטוח לאומי כי מי שמאיים להתאבד לא מתכוון להתאבד, ופקידת עמידר ביקשה ממנו רק שלא יעשה זאת במשרדי עמידר.
הצתה עצמית
בקיץ 2011 משה סילמן הצטרף לפעילויות מחאת האוהלים, במסגרת "החזית החיפאית", קבוצת פעילי המחאה החברתית שהתגבשה בחיפה, וסייע בארגון אירועי מחאה בחיפה. סילמן דגל בנקיטת קו אקטיבי, שנתפס כפוליטי יותר, או ישיר יותר מהקו שאפיין את פעילות "החזית החיפאית". הוא ביקר את המגמות המצמצמות שביקשו למקד את המחאה בשינוי תודעה במסגרת הקיימת. לשיטתו, המחאה חייבת להיות פוליטית, וצריכה להתבטא בהקמת מפלגה, שמטרתה "להעיף את ביבי", לדבריו. הוא קרא למחאה פעילה, דוגמת פלישה לדירות ריקות במסגרת המאבק למען דיור ציבורי.
תסמונת ג'ייוונס
טיפול
בהתבסס על ראיות אנקדוטליות, תרופות הבחירה הן אלה שמשתמשים בהן באפילפסיה כללית אידיופתית. חומצה ולפרואית לבדה, או לרוב בשילוב עם קלונאזפאם, לבטיראצטם, למוטריג'ין או אתוקסימיד, מתבררות כטיפול הכי יעיל. הבחירה של התרופה השנייה תלויה בסוג ההתקף העיקרי. קלונאזפאם יעיל מאוד בריצוד עפעפיים ובמיוקלונוס. בין התרופות האנטי-אפילפטיות החדשות, לביטרצאם היא האפקטיבית ביותר כיוון שהיא מטפלת במיוקלונוס וברגישות לאור. למוטריג'ין הוא מאוד יעיל בהתקפי ניתוק, אבל עלול להגביר מיוקלונוס. תרופות אשר יש להן התווית נגד הן: קראבאמזפין, גבאפנטין, אוקסקארבאזפין, פניטואין, פרגאבאלין, טיאגבין, ויגבטרין. בנוסף חשוב לסגל אורח חיים אשר שם דגש על הימנעות מגורמים מזרזי התקפים. כאשר ישנה רגישות נמשכת לאור, ניתן לתת טיפול לא תרופתי כגון הרכבת משקפיים מיוחדים.
משה סילמן
הצתה עצמית
ב-14 ביולי 2012 באקט מחאה הפגנתי, סילמן הצית עצמו בהפגנה לציון שנה למחאה החברתית. במכתב ההתאבדות שחילק בטרם ההצתה, הוא האשים את מדינת ישראל ואת מערכת הרווחה בכישלונן לטפל באוכלוסיות המוחלשות ובאנשים במצבו. הוא האשים את ראש הממשלה בנימין נתניהו ואת שר האוצר יובל שטייניץ, האחראים למדיניות הכלכלית שהביאה אותו, לתפיסתו, למעשה ההתאבדות. עוד האשים בעלי תפקידים במוסד לביטוח לאומי ובמערכת המשפט, אותם תפס כנושאים באחריות אישית לעוול שנגרם לו, לדבריו.
לא גידלתי את בני להיות חייל
"לא גידלתי את בני להיות חייל" (אנגלית: I Didn't Raise My Boy to Be a Soldier) הוא שיר אמריקני אנטי-מלחמתי שהיה פופולרי בעיקר בקרב התנועה הפציפיסטית, אך לא רק, לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. זהו אחד מהשיר המחאה הראשונים למלחמה. המשורר אלפרד בריאן שיתף פעולה עם המלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) בכתיבת השיר, שהיה השראה לסיקוול, חיקויים ולמספר פרודיות לועגות. התקליט היה להיט בשנת 1915 ונמכר 650,000 עותקים.
השיר נתן ביטוי פופולרי לרגש הפציפיסטי ועזר לתנועה הפציפיסטית להיתפס כגורם משמעותי שיש להתחשב בו במציאות הפוליטית.
תמות מרכזיות
השיר הוא קינה של אם אבלה שבנה נהרג במלחמה, אולם השיר מושר על ידי גברים;
האם מציינת את האירוניה שבמלחמה, בה בנים של אמהות, הורגים אחד את השני עם רובים. הסכסוך בין העמים צריך להיפתר על ידי בוררות ולא על ידי החרב והאקדח. הניצחון לא מספיק כדי לנחם את האם על אובדן בנה, וההרס שהמוות מביא איתו על הבית. המלחמה תסתיים, אם כל האמהות יצהירו שהן לא תגדלנה את בניהן להיות חיילים. השיר מחבר בין תנועת הנשים לתנועה הפציפיסטית.
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב (אנגלית: RAF High Wycombe) הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז בקינגהאמשייר שבאנגליה. הוא משמש כמשכן מפקדת פיקוד האוויר (RAF Air Command) של החיל ואיננו בסיס טיסה.
היסטוריה
הבסיס נוסד בשנת 1938, בשטח מיוער שליד הכפר וולטרס אש (Walters Ash), בקרבת העיירה היי ויקומב, כ-80 קילומטרים מצפון מערב למרכז לונדון. מיניסטריון האוויר חיפש באותה עת אתר מוגן מתאים מחוץ ללונדון עבור מפקדת פיקוד ההפצצה של חיל האוויר. האתר הוצע על ידי מפקד כנף אלן אוקשוט (Alan Oakeshott), שגדל באזור והכירו, במחשבה שהעצים בשטח יספקו הסוואה טבעית למבני הבסיס.
לא גידלתי את בני להיות חייל
ההשפעה ותגובות
"לא גידלתי את בני להיות חייל" חיזק את הסולדריות בתנועת ההתנגדות למלחמה והגביר את הרלוונטיות של התנועה ברמה הלאומית. השיר היה אחד מ-20 הלהיטים המושמעים ביותר בין ינואר ליולי 1915, והגיע למקום הראשון בחודשים מרץ ואפריל. הצלחת השיר הביאה לתנועה הפציפיסטית תומכים נוספים והגדילה את הכח הפוליטי של התנועה שפעלה למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה. "לא גדלתי את בני להיות חייל" היה פופולרי גם בקרב קבוצות שלא אהדו את בריטניה בארצות הברית: אירים, גרמנים ואנשי דת נוצרים מזרמים שונים. השיר היה ללהיט גם בבריטניה ובאוסטרליה.
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
היסטוריה
הבסיס הוקם בשלושה ריכוזי מבנים נפרדים, שמנהרות מקשרות ביניהם. הוא כלל גם מרכז מבצעים מבוטן שנבנה בעומק של 17 מטרים מתחת לפני הקרקע. לצורך הסוואה עוצבו המבנים בו כך שייראו כמבנים אזרחיים, ונעשה מאמץ לכרות עצים מעטים ככל האפשר במהלך הבנייה. לימים הוצב בפתח הבסיס אחד ממטוסי הספיטפייר של החיל במלחמת העולם השנייה.
לא גידלתי את בני להיות חייל
ההשפעה ותגובות
במלחמת וייאטנם חזר השיר להיות פופולרי בקרב המתנגדים למלחמה בארצות הברית, ומדבקות לרכבים הודפסו עם שינוי קטן: I didn't raise my son to be a soldier (החלפת המילה boy שמשמעותה היא גם ילד קטן, ל- son שמשמעותו העיקרית בן להוריו).
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
היסטוריה
בשלהי מלחמת העולם השנייה שכנו בבסיס גם יחידות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
לא גידלתי את בני להיות חייל
ההשפעה ותגובות
פרודיות רבות נכתבו על השיר: לא גידלתי את בני להיות פחדן; לא גידלתי את בני להיות חייל, אבל אשלח את בתי להיות אחות; הם לא גידלו את הבנים שלהם להיות חיילים; לא גידלתי את הכלב שלי להיות נקניקיה. ביקורת לשיר הגיע גם מקבוצות שמרניות בדרום ארצות הברית, שטענו שהמלחמה באירופה אינה מוצדקת באותה המידה שמלחמת האזרחים האמריקנית לא הייתה מוצדקת. הסופרג'יסטיות לא היו עקביות בעמדתן בנושא המלחמה. הן הצטרפו לתנועת השלום בגלל האפשרות לקדם את האינטרסים שלהן למען זכות ההצבעה לנשים ואילו בתקופת מלחמת האזרחים תמכו במלחמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהן.
משה סילמן
הצתה עצמית
לאחר שהצית עצמו, הועבר סילמן לבית החולים איכילוב, הקרוב ביותר למקום ההצתה. בבית חולים זה אין יחידה לטיפול בכוויות, ולכן הועבר לבית החולים שיבא, בו יש יחידת כוויות. אולם, סילמן נאלץ להמתין במחלקת טיפול נמרץ כללי, משום שכל המיטות ביחידת הכוויות היו תפוסות. משה סילמן נפטר מפצעיו ב-20 ביולי 2012, ונקבר בבית העלמין הדרום בבת ים.
לא גידלתי את בני להיות חייל
תגובות פוליטיות לשיר
תאודור רוזוולט אמר כי "אנשים טיפשים שהריעו לשיר 'לא גידלתי את בני להיות חייל" הם אותם האנשים שבלבם היו משבחים שיר בשם "לא גידלתי את בתי להיות אם". הארי טרומן, שהיה אז קפטן במשמר הלאומי, אמר שנשים שמתנגדות למלחמה מקומם לא בארצות הברית אלא בהרמון.
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
היסטוריה
בשנים 1958–1965, במהלך המלחמה הקרה, שכנה בבסיס מפקדת דיווזיית האוויר ה-7 של פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר של ארצות הברית. משנת 1968 שכנה בבסיס מפקדת פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי (RAF Strike Command) (איחוד של פיקוד מטוסי הקרב ופיקוד ההפצצה של החיל). בשנת 2007 אוחד פיקוד התקיפה עם פיקוד ההדרכה של החיל, ליצירת פיקוד האוויר (הפיקוד היחיד הפעיל כיום בחיל האוויר המלכותי). מפקדת הפיקוד שוכנת מאז בבסיס היי ויקומב. כיום שוכנת בו גם מפקדת להק האוויר האירופי.
משה סילמן
תגובות
ראש הממשלה, בנימין נתניהו ציין, בעקבות ההצתה העצמית של סילמן, כי "מדובר בטרגדיה אישית גדולה".
לא גידלתי את בני להיות חייל
ביצועים נוספים
במהלך השנים השיר הוקלט על ידי אמנים נוספים:
משה סילמן
תגובות
שר החינוך, גדעון סער, אמר: "המעשה צריך להזכיר לכולנו את המצוקה היומיומית כחברה וכפרטים, שצריך להיות רגישים וקשובים למצוקת הזולת ולסייע ולעזור ככל שניתן. הדבר החשוב הוא להבין את הרקע לדברים, להבין את המצוקה שמתוכה יכול דבר כזה להתבצע ולהיות רגיש לה".
יו"ר הכנסת, ח"כ ראובן ריבלין, אמר: "אסור להתעלם מזעקתו. זעקתו היא זעקתם של אזרחים רבים החרדים יום-יום מלהיזרק לרחוב, ללא קורת גג. זוהי זעקה החושפת את הכשל המתמשך של המדינה בכל הנוגע לדיור הציבורי".
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
היסטוריה
ב-2021 הוקם כאן פיקוד החלל של הממלכה המאוחדת.
תסמונת ג'ייוונס
פרוגנוזה
תסמונת ג'ייוונס היא מחלה כרונית, אשר נשארת לכל החיים אפילו אם ההתקפים מטופלים והמטופל מאוזן. ישנה נטייה לרגישות לאור להיעלם בגיל המעבר, אך ריצוד העפעפיים נשאר. הוא עמיד יחסית לטיפולים ומתרחש הרבה פעמים ביום, לפעמים בלי התקף ניתוק ואפילו לפעמים ללא הצגה של רגישות לאור.
משה סילמן
תגובות
ח"כ שלי יחימוביץ' הגיבה למותו של סילמן: "התאבדות היא תשובה חריגה ומזעזעת לקושי ולסבל, אבל אל לנו לשכוח את ההקשר: ההקשחה הלא אנושית בתנאי הזכאות לדיור ציבורי, פרימת רשת הביטחון הסוציאלי עד שיש בה חורי-ענק שרבים נופלים דרכם לתהום; ומאבק ההישרדות של בעלי העסקים הקטנים והבינוניים. גורלו של סילמן הוא במידה רבה תוצאה של קריסתה של מדינת הרווחה, ועלייתה של כלכלת ג'ונגל דרוויניסטית".
בשיח הציבורי, היו שהשוו את משה סילמן ליאן פאלאך או מוחמד בועזיזי, וראו במנהיגי המדינה ובראשם בנימין נתניהו את האשמים במצבו. לעומתם, היו שראו בו אדם הלוקה בנפשו, אשר נסיבות חייו הביאו אותו לצעד של יאוש. מבקרי הממשלה אימצו את הנרטיב של התעמרות הרשויות בסילמן ואת הכשלים במערכת הרווחה, שלא הצליחה לטפל במקרהו של סילמן. לעומתם, מצדדי הממשלה נטו לראות את הפן האישי והטראגי במסלול חייו של משה סילמן.
בעקבות הפרסום הרב שזכה מעשה ההצתה, החל אפקט ורתר שהביא לניסיונות התאבדות נוספים, של אנשים במצוקה כלכלית ונפשית שנואשו ממערכת הרווחה. עקיבא מפעי, נכה צה"ל בן 45, הצית עצמו יומיים לאחר מותו של סילמן, ומת מפצעיו. סילמן ומפעי (וכן עוד שני מציתי-עצמם אחרים) זוכים להבלטה מיוחדת במחזה "נפילה בשידור חי" של אריה קרישק שהועלה בסתיו 2014 בכיכובו של אלכס אנסקי.
ממשלת ישראל הכריזה על הקמת צוות "אורות אדומים" במוסד לביטוח לאומי, לטיפול חירום במקרים קיצוניים, אך העובדים הסוציאליים התלוננו שלא ניתנים להם כלים לטיפול במצוקות. לדבריהם, העובדה היא כי מרבית הפניות לרווחה, הן בשל מצוקת דיור והן בסיוע מול המוסד לביטוח לאומי, מובילות להתגברות ניסיונות אובדניים ומעשי ייאוש מצד אזרחים במצוקה. זאת לאחר שהם מבינים כי אין בידי העובדים הסוציאליים יכולת ממשית לסייע להם.
קישורים חיצוניים
הדיון הציבורי:
האפיפיורים
האפיפיורים (באנגלית: The Two Popes) הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2019, בבימויו של פרננדו מאירלס ונכתב על ידי אנתוני מק'ארטן ומבוסס על מחזהו של מק'ארטן משנת 2017 The Pope. מככבים בו אנתוני הופקינס וג'ונתן פרייס.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים Telluride ב-31 באוגוסט 2019. הופץ באופן מוגבל בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019 ובבריטניה ב-29 בנובמבר 2019 ועלה לסטרימינג דיגיטלי ב-20 בדצמבר 2019, על ידי נטפליקס.
עלילה
הסרט עוקב אחר חייהם של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ושל האפיפיור פרנציסקוס וחייהם השונים. לאחר מותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, מועצת החשמנים מתכנסת לקונקלווה ולמרות דיונים ערים לגבי לאן נושבת רוח הכנסייה, נבחר החשמן השמרן יוזף רצינגר בשנת 2005. הוא הופך לאפיפיור בנדיקטוס ה-16. הסרט עוקב אחר מנהיגותו השמרנית יותר לעומת קודמו משנת 2005 עד לפרישתו בפברואר 2013. העושר והשפע של הוותיקן מוצגים והדוגמה הנוצרית המלווה אותה.
הקרדינל הארגנטינאי חורחה ברגוליו משתתף בבחירתו של האפיפיור בנדיקטוס אך חוזר לחייו הפשוטים יותר בארגנטינה. הוא משרת העניים והפועלים, אלא שיש הסבורים שהוא היה קרוב מדי לפקידים ממשלתיים מושחתים בזמן שלטון החונטה הצבאית בשנות ה-70 בארגנטינה והוא מאבד את תמיכתם של שניים מכמרי הכנסייה הישועית שבראשה עמד. עם הזמן הוא מתפייס עם האחד מהם אך הקרדינל סובל אשמה משום שמעולם לא התפייס עם הכומר השני. הוא מחליט לפרוש אך הוא לא מצליח לגרום לאפיפיור לענות על מכתביו. הוא מחליט לנסוע לרומא אך נאלץ להקדים את טיסתו בכמה ימים כשהוא מקבל מכתב מהאפיפיור לבוא לוותיקן.
הקרדינל והאפיפיור נפגשים והבדלי האופי שלהם מתגלים אך שניהם משרתים את הכנסייה. הקרדינל רק רוצה לגרום לאפיפיור לקבל את מכתב ההתפטרות שלו בעוד האפיפיור בנדיקטוס מתחמק מהרעיון. השניים הופכים לחברים, ככל שהם שוהים זה במחיצת זה יותר ויותר זמן. האפיפיור בנדיקטוס אומר לקרדינל ברגוליו שהוא מתכוון לפרוש. הקרדינל מתנגד וטוען לפגיעה במוסד האפיפיורות וחשיבות ההגנה על המסורת הכנסייתית וההמשכיות. ברם, האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מתפטר.
הסרט מציג את בחירת האפיפיור בשנת 2013 ב, כאשר הקרדינל ברגוליו הופך לאפיפיור פרנציסקוס. לבושו של האפיפיור לקראת היכרותו הראשונה עם האנשים בכיכר פטרוס הקדוש עם התלבושות הפשוטות שלו מציגה את האופי הפשוט של האפיפיור החדש שהולך להוביל את הכנסייה הקתולית.
הפקה
ב-6 בספטמבר 2017, נטפליקס אישרה כי תפיק סרט על האפיפיור, בבימויו של פרננדו מאירלס ונכתב על ידי אנתוני מקרטן. ג'ונתן פרייס ואנתוני הופקינס לוהקו לגלם את הקרדינל ברגוליו ואת האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בהתאמה. הצילומים היו אמורים להתחיל באותו נובמבר בארגנטינה. לבסוף הפקת הסרט החלה ברומא באפריל 2018, כשצילומים נערכו גם באורוגוואי ובארגנטינה.
אלכסנדר סוורוס
אֲלֶכְּסַנְדֶּר סֶוֶורוּס (בלטינית: Severus Alexander; 1 באוקטובר 208 - מרץ 235) כיהן כקיסר רומא בין השנים 222 ל-235. ידוע גם כמַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס סֶוֶורוּס אֲלֶכְּסַנְדֶּר אוגוסטוס (Marcus Aurelius Severus Alexander Augustus).
ילדותו והכתרתו
אלכסנדר סוורוס נולד בשם בַּסְיָאנוּס בערקה קיסריה שנמצאת בלבנון של היום, ליד טריפולי. אמו, יוליה מָמָאֶיה, הייתה דודתו של הקיסר אלאגבאלוס. כשהיה בגיל 13 שכנעה סבתו את הקיסר לאמץ את סוורוס אלכסנדר כבן ולהכתירו כיורש.
חיל המשמר הפרטוריאני רצח את אלאגבאלוס הקיסר, כנראה בהשפעת יוליה ממאיה, וזאת העלתה את אלכסנדר סוורוס, בנה בן ה-14, לכס הקיסרות בשנת 222 לספירה.
מכיוון שהוכתר כקיסר כשהיה נער היה מושפע מאימו לאורך כל שנות קיסרותו.
ביוזמת אמו התחתן עם בת למשפחה אריסטוקרטית עשירה. אולם אז, מחשש שהאישה תחליף את מקומה בעמדת ההשפעה, שכנעה אותו האם להגלות את אשתו, והוא לא התחתן פעם נוספת בחייו.
הוא נקט רפורמות רבות בתחומים האזרחיים. הרפורמות שלו החלו בהקמת מועצה חדשה, שכללה כמה משפטנים, ביניהם המשפטן המפורסם אולפיאנוס דומיטיוס וסנאטורים.
השפעתו של אולפיאנוס
אלכסנדר סוורוס נתן מעמד סנאטורי לכמה מחיילי המשמר הפרייטוריאנים, וכך גם למקורביו, ביניהם המשפטן המפורסם אולפיאנוס, שגם תפס חלק מן השלטון. אולפיאנוס ניצל את עמדתו החדשה כדי לשמור בחסכנות על אוצר הקיסר, זאת בניגוד לפזרנות ורהבתנות שאפיינו חצרות קיסריות קודמות. עם זאת, ברווחת התושבים חל שיפור: הוא תרם בשר ושמן לתושבים רומאים, שיקם מבני ציבור קדומים, תרם כסף לחקלאים ונתן מתנות כסף לתושבים. היחס לפרובינציות נעשה הוגן יותר, ומעמד הסנאט עלה.
לעומת זאת הקפיד אולפיאנוס על משמעת חמורה לחיילים וקיצוץ בהוצאות הצבא. בעקבות קיצוצים אלו פרצו מרידות רבות שבמהלכם נרצח. באותו זמן ייעץ אלכסנדר סוורוס להיסטוריון המפורסם דיו קסיוס לברוח מרומא כדי שלא ייפגע במהומות. עם הזמן שב השקט לרומא.
מלחמותיו
בתקופת אלכסנדר סוורוס השתלט ארדשיר מלך פרס על הממלכה הפרתית (באזור צפון עיראק של היום), והמלך האחרון של פרתיה נהרג. פרס ופרתיה אוחדו והיו לממלכה הסאסאנית. ארדשיר מלך הסאסאנים תקף את האימפריה הרומית במטרה להחזיר את הארצות שנכבשו על ידי הרומאים. בתגובה שלח אלכסנדר סוורוס איגרת לארדשיר ובה הזהירו מאימת רומא. ארדשיר הראשון לא פחד מהאיום של אלכסנדר סוורוס והתכונן למלחמה. צעד זה נודע לאלכסנדר סוורוס שהחל גם הוא להכין את צבאו.
אלכסנדר סוורוס שלח שלוש משלחות צבאיות שיילחמו בחלקים שונים של האימפריה, המשלחת השלישית שהייתה בפיקודו של אלכסנדר סוורוס עצמו, יצאה למסופוטמיה להילחם בסאסאנים. זו הייתה מערכה גדולה, ובסופה החליט אלכסנדר סוורוס לסגת לצורך תכנון מתקפה חדשה. עמד לו לרועץ האקלים הקשה שנתן את אותותיו בצבא ורבים מהחיילים מתו. הוא נסוג למקום עם אקלים נוח יותר, העיר אנטיוכיה שבסוריה.
ההתנקשות בחייו
זמן קצר לאחר שובו מן המזרח החלו שבטים גרמאנים לתקוף את האימפריה הרומית. השבטים הגיעו כמעט למרכז האימפריה, איטליה. אלכסנדר סוורוס יצא לגרמניה וניסה לשכנע את השבטים שיפסיקו לתקוף תמורת זהב. בשל כך ראו אותו חייליו כפחדן, וקשרו קשר לרצוח אותו. כשהיה באזור מיינץ של היום, התנקשו בחייו בעת ששהה באוהלו הצבאי, ב-18 או ב-19 במרץ 235, והרגו גם את אימו.
במקומו הועלה לכס הקיסרות מצביא בשם מקסימינוס, שהמשיך את המלחמה בשבטים הגרמניים.
אלכסנדר סוורוס נזכר בהיסטוריה כקיסר טוב שהביא לפריחת האימפריה הרומית. יש הטוענים כי הוא מהקיסרים הגדולים ביותר של רומא.
יחסו לדת
הוא היה סובלני ופתוח בנושאי דת. על פי ההיסטוריה אוגוסטה (סוף המאה ה-4), "הוא כיבד את החוקים הפרטיים של היהודים" ו"אפשר לנוצרים לחיות בשלום". מסופר שם גם שתושבי אנטיוכיה ואלכסנדריה לגלגו עליו וכינו אותו "הארכיסינגוגוס (ראש בית כנסת) הסורי והכהן הגדול". ניתן להניח שהדברים מתייחסים לאהדה שלו כלפי היהודים. מסופר שם גם שבנה ליד ארמונו מקדש שבו התפלל בבקרים והציב בו פסלים של קיסרים שהואלהו וכן של "נפשות קדושות ביותר", ביניהן אפולוניוס איש טיאנה, ישו, אברהם ואורפאוס. עוד נטען שם, כי נהג לפרסם ברבים את שמותיהם של בעלי תפקידים בעת מינויים, למקרה שמישהו ירצה להאשים אותם בדבר מה, ושלמד זאת מ"הנוהל שמקיימים הנוצרים והיהודים" בעת מינוי למשרות הדתיות. מסופר גם שזכר מימרה ששמע מיהודים או מנוצרים, אותה נהג להשמיע באמצעות כרוז בכל פעם שקרא מישהו למשמעת, וציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים: "אשר אינך רוצה שיעשו לך, אל תעשה לזולתך". כלל זה ידוע בצורתו הארמית ומיוחס להלל הזקן.
זוהדי ג'אסר
ביוגרפיה
ג'אסר נולד להורים סורים שהיגרו לארצות הברית בשנת 1960, אביו היה קרדיולוג ואמו היא רוקחת. בשנת 1988 הוענק לו תואר בוגר במדעים מאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, את תואר ד"ר לרפואה קיבל בשנת 1992 לאחר לימודים כמילגאי מטעם צי ארצות הברית במכללה הרפואית של ויסקונסין. לאחר מכן שירת למשך 11 שנים בצי האמריקאי.
פעילות
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הקים את הפורום האמריקאי-מוסלמי לדמוקרטיה כ"ארגון שמטרתו לבחון את האסלאם הפוליטי על כל גילוייו הבעייתיים על מנת לקדם רפורמה באמנותינו ולעצור את הטרור, שהוא רק סימפטום." ג'אסר מבקר ארגונים שלדעתו עוסקים בערבוב בין פוליטיקה לאסלאם, כמו: המועצה למדיניות ציבורית מוסלמית, החוג האסלאמי של צפון אמריקה , החברה האמריקאית-מוסלמית , החברה המוסלמית של צפון אמריקה , אגודת הסטודנטים המוסלמית, הפדרציה האיממית של צפון אמריקה, האספת חבר המושבעים המוסלמים של אמריקה, המרכז לחקר האסלאם ודמוקרטיה, הקבוצה האמריקאית-מוסלמית לזכויות חברתיות ועוד.
ג'אסר גם פעיל בארגונים בין דתיים; סייע במימון ארגון הממוקם באריזונה בשם ילדי אברהם, קבוצת דיאלוג יהודית-מוסלמית בשנת 2000, ובפרויקט זרעים של שלום בשנת 2003. בשנת 2003 הקים יחד עם עוד מספר מוסלמים אמריקאים את הפורום האמריקאי-מוסלמי לדמוקרטיה במטרה להדגים את תאימות האסלאם עם הדמוקרטיה והערכים האמריקאים. ג'אסר הוא הנשיא והדובר ראשי של הארגון. הארגון תומך בהפרדת דת ומדינה, פלורליזם דתי, שוויון בין המינים, הכרה ללא תנאי בישראל, והקמת מדינה פלסטינית בשטחים. הארגון דוחה כל סוג של טרור וכל הצדקה לשימוש בטרור.
פניה פנלון
פניה פנלון (בצרפתית: Fania Fénelon; בשמה המקורי פניה גולדשטיין, 2 בספטמבר 1908, פריז – 19 בדצמבר 1983) הייתה זמרת צרפתייה וחברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
זוהדי ג'אסר
פעילות
ג'אסר תומך בגלוי במדינת ישראל וטוען כי על מנת לבחון את רצינות עמדת המדינות האסלאמיות לדמוקרטיה ושלום יש להעמיד אותן במבחן ההכרה במדינת ישראל.
ביקורת
ארגונים מוסלמים רבים טענו כי פעילותו של ג'אסר מעניקה לגיטימציה לביטויי אסלאמופוביה וגזענות נגד מוסלמים.
פניה פנלון
קורות חייה
אביה היה סוחר יהודי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ובלילות שרה במועדונים תחת השם פניה פנלון. במלחמת העולם השנייה תמכה בהתנגדות נגד הנאצים ונשלחה למחנה הריכוז אושוויץ. לקראת סוף המלחמה היא הועברה לברגן-בלזן, שם שוחררה.
אחרי המלחמה נעשתה זמרת מפורסמת. עם בן-זוגה היא עברה לגור בברלין המזרחית, אך אחרי מותו חזרה לצרפת. במזרח-גרמניה לימדה בבית ספר לתיאטרון על שם הנס אוטו בלייפציג.
בסרטו של ארתור מילר מ-1980, תזמורת על תנאי, שמבוסס על האוטוביוגרפיה שלה, מגלמת את דמותה ונסה רדגרייב.
דיטה פאסטורי-בארטוק
דיטה פאסטורי-בארטוק (בהונגרית: Pásztory Edith-Bartók; 31 באוקטובר 1903 – 24 בנובמבר 1982) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה ואשתו השנייה של המלחין בלה בארטוק, שהקדיש לה רבות מיצירותיו, בהם "מחוץ לבית" והקונצ'רטו לפסנתר מס' 3.
ביוגרפיה
אדית (דיטה) פאסטורי נולדה ברימאסומבאט שבאוסטרו-הונגריה (כיום רימאוְוְסקָה שוֹבּוֹטָה, סלובקיה), בתם של מורה לפסנתר ומורה בבית ספר תיכון. דיטה למדה נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של בודפשט, קיבלה תעודת סיום בשנת 1921 וכעבור שנה המשיכה את לימודיה באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם הייתה תלמידה פרטית של בלה בארטוק.
בארטוק התגרש מאשתו מרטה זיגלר (1967-1893) ביוני 1923. הייתה לו משיכה מובהקת לנערות ונשים צעירות ממנו בהרבה. מרטה הייתה רק בת 16 כשנישאה לו בשנת 1909, והוא היה בן 28. במקרה של דיטה, היא הייתה בת 19 והוא בן 43. באחד הימים ליווה אותה הביתה אחרי שיעור נגינה וללא הכנה מוקדמת, הציע לה נישואים ונתן לה שלושה ימים לשיקול דעת לפני שתגיע להחלטה. עד אז, נשמר ביניהם בקפדנות קשר של מורה ותלמידה בלבד. היא נענתה לו, ולאחר קבלת רישיון מיוחד, נישאו כעבור שבוע, באוגוסט 1923.
בשנת 1926 הקדיש בארטוק את הסוויטה שלו "מחוץ לבית": לדיטה.
דיטה נטשה את קריירת הסולנית שלה, אך בהמשך עודד אותה בעלה לנגן עמו יצירות לפסנתר בארבע ידיים. יחד עם נגני כלי ההקשה סול גודמן והנרי דנק, ביצעו בלה ודיטה פאסטורי-בארטוק לראשונה את הסונאטה של בארטוק לשני פסנתרים וכלי הקשה ב-16 בינואר 1938, בקונצרט היובל של האגודה הבינלאומית למוזיקה עכשווית (ISCAM) בבזל, שווייץ.
חייהם באמריקה התאפיינו בקשיים כספיים, בידוד תרבותי וחברתי וחסך אמנותי. בניגוד לבלה, ששלט באנגלית, גרמנית, רוסית ועוד, דיטה לא דיברה ולא הבינה אנגלית ונאלצה לסמוך על התרגום של בעלה. המוזיקה של בארטוק לא זכתה לביצוע בתזמורות או בהרכבים קאמריים, ולהופעותיו עם דיטה כצמד פסנתרנים כמעט לא היה ביקוש. בתקופה זו לקה בלה בארטוק בלוקמיה, אף כי טבעו האמיתי של מצבו לא הובא מעולם לידיעתו.
בן-ארצו של בארטוק, פריץ ריינר, היה אחד מתומכיו המעטים, ובעידודו ותחת שרביטו, ניגנו בארטוק ודיטה את ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לשני פסנתרים, הגרסה התזמורתית של הסונאטה לשני פסנתרים וכלי הקשה, ב-31 בינואר 1943 בקרנגי הול, עם הפילהרמונית של ניו יורק. הייתה זו הפעם האחרונה שבארטוק ניגן לפני קהל.
בארטוק היה עדיין חולה אבל נראה שהתאושש אחרי שקיבל כמה הזמנות: מסרגיי קוסביצקי לקונצ'רטו לתזמורת (אוגוסט-אוקטובר 1943), מיהודי מנוחין לסונאטה לכינור סולו (נובמבר 1943-מרץ 1944), ומוויליאם פרימרוז לקונצ'רטו לוויולה. הוא אף עלה לא מעט במשקל והתלונן, שהוע עומד להתפוצץ. הוא החליט גם לחבר קונצ'רטו שלישי לפסנתר כמתנת הפתעה לדיטה, שעמדה לחגוג את יום הולדתה ה-42 בסוף אוקטובר 1945. אבל התאוששותו הייתה אשליה, והוא מת בניו יורק ב-26 בספטמבר 1945. הוא הספיק לסיים את הפרטיטורה של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 פרט ל-17 התיבות, אך השאיר הוראות מוצפנות, שטיבור שרלי יכול היה להיעזר בהן להשלמת היצירה. הקונצ'רטו לוויולה היה בשלבי טיוטה בלבד, רחוק הרבה יותר מסיום, אבל גם חלקי הטיוטה שלו צורפו יחדיו ותוזמרו בידי שרלי.
בכבוד לנגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר בפברואר 1946 זכה ג'רג' שאנדור, אבל דיטה פאסטרי-בארטוק ביצעה והקליטה אותו לאחר זמן עם הפילהרמונית של וינה בניצוח טיבור שרלי, בשנת 1964.
לאחר מות בארטוק, חזרה דיטה בשנת 1946 לבודפשט, שם נשארה עד סוף ימיה והקדישה את חייה להנצחת זכר בעלה. היא הופיעה בקונצרטים של יצירותיו, לעיתים קרובות עם ארז'בט טוסה. כמו כן הקליטה כמה קטעים מתוך "מיקרוקוסמוס".
דיטה פאסטורי-בארטוק האריכה ימים אחרי בעלה ב-37 שנים ומתה בבודפשט בשנת 1982, בת 79. יובל המאה לבלה בארטוק נחוג שנה קודם לכן. היא קבורה לצדו בבודפשט.
רימאס קורטינאיטיס
רימאס קורטינאיטיס (נולד ב-15 במאי 1960 בקובנה, ליטא), הוא כדורסלן עבר ליטאי ומאמן חימקי מוסקבה.
כשחקן זכה עם נבחרת ברית המועצות בכדורסל באליפות אירופה בכדורסל 1985, במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988), במדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1986 ובמדליית ארד באליפות אירופה בכדורסל 1989. עם נבחרת ליטא בכדורסל זכה במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) ובמדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1995. זכה חמש פעמים באליפות ברית המועצות בכדורסל גברים ופעם אחת באליפות ליגת העל הספרדית בכדורסל. כמאמן זכה שלוש פעמים ביורוקאפ (פעם אחת עם ריטאס וילנה ופעמיים עם חימקי מוסקבה), פעמיים באליפות ליטא, פעמיים בגביע הליטאי, פעם אחת באליפות הליגה הבלטית ופעם אחת באליפות הליגה המאוחדת של VTB.
חפרפזיים
חֲפַרְפַּזִּיִּים (שם מדעי: Chrysochloridae) היא משפחה של יונקים קטנים מסדרת הטנרקאים, והם חיים באזורים חמים ויבשים בדרומה של אפריקה. הם מותאמים לחיי מחילות ולחיים מתחת לחול והם מבלים את רוב זמנם מתחת לאדמה. למרות שמם הם אינם חפרפרות אמיתיות, למרות שבעבר נחשבו כשייכים לסדרת אוכלי החרקים. הם קרובים לטנרקים דמויי קיפוד שחיים באפריקה ובמדגסקר.
החפרפזיים עיוורים, ויש להם רגליים קצרות בעלות טפרים חזקים שבאמצעותם הם חופרים את דרכם במדבריות כמו מדבר נמיב ותרים אחר טרף כמו נמלים, טרמיטים וחיפושיות מדבר. הם בעלי פרווה צפופה בצבע צהוב או כתום, הדומה לרקע המדברי ומכאן הם קיבלו את שמם.
טל כחילה
טל כחילה (נולד ב-26 ביוני 1992) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הבלם בהפועל עירוני עפולה מהליגת הלאומית. בנו של כדורגלן העבר אהוד כחילה.
קריירה
כחילה החל את דרכו במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מועדון ספורט אשדוד במסגרת גביע הטוטו. ב-17 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בית"ר ירושלים במשחק מול הפועל חיפה. בעונת 2013/2014 ערך 15 הופעות בליגת העל וחתם לשנתיים נוספות במועדון. ב-2014/2015 התקשה כחילה למצוא את מקומו בהרכב בית"ר ירושלים וישב על ספסל הקבוצה במרבית משחקי הקבוצה. ב-19 בינואר 2015 כבש כחילה את שערו הראשון בקריירה, בתיקו 1–1 מול הפועל תל אביב.
את עונת 2015/2016 פתח כחילה עם ארבע הופעות עם בית"ר במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עם פתיחת העונה בליגת העל פחת מעמדו של כחילה בהרכב תחת המאמן סלובודאן דראפיץ' עקב שיתופם של חסוס רואדה, ניסו קפילוטו ודניאל אסקלינג על חשבונו. ב-6 בינואר 2016, אחרי שהוצא מסגל הקבוצה לתקופה של ארבעה חודשים כי סירב להצעה להארכת חוזה, האריך כחילה את חוזהו במועדון בשלוש וחצי שנים.
ב-30 באוקטובר 2020 חזר לישראל וחתם בהפועל חדרה.
ב-26 באוגוסט 2021 חתם בסקציה נס ציונה. בסיום העונה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
ב-2 ביולי 2023 סיכם בהפועל עירוני עפולה לעונה אחת.
נבחרת ישראל
לזכותו של כחילה 15 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל. ב-18 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הצעירה, בהפסד 3–4 לפורטוגל הצעירה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה, ובסך הכל לזכותו שתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-14 במרץ 2018 זומן כחילה לראשונה לנבחרת ישראל, לקראת משחק ידידות נגד נבחרת רומניה.
לימור לבנת
ביוגרפיה
לבנת היא בתם של לוחם הלח"י עזריאל לבנת (וויס) ושל הזמרת ולוחמת הפלמ"ח שולמית לבנת. אחיה הוא פעיל הימין וראש מטה חומת מגן לשעבר, נעם לבנת.
גדלה בחיפה ועברה בהמשך עם משפחתה לרמת גן. את שנות התיכון החלה ב"אהל שם" ברמת גן, ולאחר מכן עברה לתיכון דביר, בו סיימה את לימודיה התיכוניים. שירתה כמש"קית ח"ן, חינוך וסעד בחיל השריון.
הייתה ממלאת מקום יושב-ראש תנועת הליכוד העולמי, חברה בשדולת הנשים וחברה בהנהלת "שורשים".
לבנת נכללה ברשימת "הליכוד" בבחירות לכנסת השתים עשרה, אך נכנסה לכנסת ה-12 רק בשלהי כהונתה (14 באפריל 1992). כיהנה כחברת הכנסת מאז ועד הכנסת ה-19. לבנת כיהנה כיושבת ראש ועדה לקידום מעמד האישה, ועדת משנה לייצוג נשים וועדת החקירה לבדיקת רצח נשים. כמו כן הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון.
שימשה כיושבת ראש מטה ההסברה של הליכוד בבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996, שבהן נבחר בנימין נתניהו לראשות הממשלה.
פעילותה כשרת התקשורת
בשנים 1996–1999 לבנת כיהנה כשרת התקשורת בממשלת נתניהו הראשונה. בתקופת כהונתה כשרת תקשורת נמשך תהליך פתיחת ענף התקשורת למתחרים נוספים, שהחלו קודמיה. בפרט התאפשרה תחרות בתחום השיחות הבינלאומיות והכנסת שתי חברות בנוסף ל"בזק" לתחום זה. כתוצאה ממהלך זה הוזלו משמעותית מחירי שיחות הטלפון אל מחוץ לישראל. בימי לבנת הוחלט גם על הכנסת מפעיל סלולרי שלישי (פרטנר). בנוסף פעלה לבנת להכנסת טלוויזיה רב-ערוצית באמצעות לוויין (YES) כתחרות לטלוויזיה בכבלים ולהגדלת מספר הערוצים המשודרים בכבלים באמצעות מפיקים עצמאיים. לבנת פעלה למציאת הסדר חוקי למניעת סגירתה של תחנת הרדיו "ערוץ שבע" שפעלה באופן פיראטי. מנהל התחנה יעקב כץ העיד במשפטו שלבנת הזהירה אותו מפני כוונת המשטרה לפשוט על משרדי התחנה ולסגור אותם, על פי מידע ששמעה מהיועץ המשפטי לממשלה במהלך ישיבת הממשלה. הפרקליטות לא הצליחה למצוא ראיות תומכות לטענה זו, שהוכחשה על ידי לבנת.
אחרי תבוסת הליכוד בבחירות לכנסת ה-15 הייתה לבנת מהפעילות המרכזיות לבחירתו של אריאל שרון ליושב ראש הליכוד.
פעילותה כשרת החינוך
בשנים 2001–2006, בממשלות בראשות אריאל שרון, כיהנה כשרת החינוך, והחל משנת 2003 גם כשרת התרבות והספורט.
עם כניסתה לתפקיד שרת החינוך היא הפסיקה את השימוש בתוכנית "העברית כמכלול" להוראת הקריאה, בעקבות דוח של "הוועדה להוראת הקריאה" שמצא כי תוכנית זו "מקשה על התלמידים לרכוש את מיומנויות השפה". כמו כן הפסיקה את השימוש בתוכנית ללימודי חשבון באמצעות בדידים, לנוכח כישלונה של שיטה זו.
לבנת הנהיגה תיקצוב דיפרנציאלי לבתי הספר בהתאם למצב הסוציו-אקונומי של תלמידיו (תוכנית שושני). יזמה גם הנהגת מבחני מיצ"ב ומועדי ב' למבחני בגרות במתמטיקה ובאנגלית, שמאפשרים לתלמידים לקבל את הגבוה שבשני המבחנים אליהם נגשו. בשנת 2003 יזמה את חלוקת פנקס זכויות התלמיד ואחריותו לתלמידים.
לבנת יזמה את הקמת ועדת דוברת "במטרה לבצע בחינה מקיפה של מערכת החינוך במדינת ישראל ולהמליץ על תוכנית שינוי כוללת – פדגוגית, מבנית וארגונית – וכן על התוויית דרך ליישומה", לנוכח ההישגים הנמוכים של התלמידים במבחנים בינלאומיים. לאחר הגשת הדוח ב-2005 ניסתה לבנת ליישם תוכנית רפורמה בבתי הספר המבוססת עליו. עיקרי הרפורמה כללו: קביעת סולם שכר חדש למורים, הנהגת יום לימודים ארוך והגדלת מספר שעות ההוראה בכיתות, העלאת הדרישות המקצועיות ממורים ומתן אוטונומיה למנהלים. הפיילוט ליישום הרפורמה ב-34 יישובים זכה להצלחה חלקית. ארגון המורים העל-יסודיים יצא למאבק נגד הרפורמה, שכללה מתן סמכות למנהלי בתי ספר לפטר מורים והגדלת מספר שעות העבודה של המורים בבתי הספר. המאבק כלל קמפיין אישי נרחב נגד לבנת בעיתונות ובשלטי חוצות.
בתקופת כהונתה נעשו קיצוצים חוזרים ונשנים בתקציב משרד החינוך, במסגרת הקיצוצים הנרחבים שבוצעו באותה תקופה בתקציב המדינה, למרות מאבקה בהם. בעקבות קיצוצים אלה נדרש משרד החינוך לפטר כמה מאות מורים.
במהלך כהונתה של לבנת נכשל הניסיון להחליף את בחינות הקבלה הפסיכומטריות לאוניברסיטאות בציון המצרף (ציון המצרף מורכב מציוניהן של ארבע בחינות בגרות), מהלך שהחל בשנת 2000 ביוזמתם של יוסי שריד ואילן גילאון. המהלך נכשל משום שהאוניברסיטאות לא יכלו לסמוך על ציוני המצרף של תלמידים שלמדו בתוכניות מיוחדות לארבעת מבחני בגרות אלה, בין אם התוכניות כללו את שינוי מבחן הבגרות עצמו ובין אם לא. כתוצאה מזה, סומנו בכוכבית תעודות הבגרות של מי שלמד בתוכנית מיוחדת ושל מי שקיבל התאמות בחינה בשל לקות, ונוצר חשש לאפליית נכים בקבלה לאוניברסיטאות, ומשרד החינוך גנז את התוכנית.
לבנת חייבה את הנפת הדגל ושירת ההמנון. היא יזמה תוכנית לימודים של מאה מושגים בציונות, ביהדות ובדמוקרטיה בחטיבות הביניים וטקסי חלוקת תעודות זהות בבתי הספר. בנוסף פעלה נגד תופעת ההשתמטות משירות צבאי, ויזמה ביקורים של קצינים בכירים בבתי הספר במטרה לשפר את אחוזי הגיוס לצבא. כשרה חתמה גם על תקנה חדשה "ללימוד המורשת של כוחות המגן והמחתרות" אשר הגדילה את התקציב של גופים ציבוריים רבים שעסקו בנושא.
החל משנת 2003 שימשה גם כשרת התרבות והספורט. לבנת הצליחה למנוע את הקיצוצים שביקש משרד האוצר לבצע בתקציב התרבות, ואף הצליחה להביא לגידול של 15% בתקציב התרבות. במקביל יישמה את המלצות דו"ח ועדת ניצני להגבלת שכר הבכירים במוסדות התרבות.
מבקר המדינה פתח בסוף שנת 2005 בבדיקה בעקבות פרסומים בנוגע להתקשרויות של אליחי הניג, בעלה באותה עת, עם הרשויות המקומיות. התחקיר נסב סביב חברת "מילניום" של הניג, ששיווקה תוכניות ממוחשבות למוסדות חינוך שהיו תלויים בתקציבי משרד החינוך. המבקר לא מצא ממצאים ולא פרסם כל דוח בנושא.
תוכנית ההתנתקות
לקראת משאל המתפקדים בליכוד נענתה לבנת לדרישת אריאל שרון והביעה תמיכה בתוכנית ההתנתקות. היא הצהירה: "התוכנית עומדת בניגוד לכל מה שהתחנכתי עליו ... אבל צריך לראות את התמונה הכוללת. העם מבקש הזדמנות לשינוי, ומה שמוצע כאן נותן תקווה לאופציה שתביא לפריצת דרך במשא ומתן. ... במידה ונראה שאכן הפלסטינים ישתלטו וינסו לפגוע בנו, תמיד נוכל לחזור לשם. הרי אין קושי לצבא לחזור לשם". עם זאת, אמרה לבנת "יש לי ביקורת על התוכנית ועל דרך ההתנהלות סביבה. לא אכנס לפעילות אינטנסיבית על-מנת לשווק את התוכנית".
בכנסת ה-17 כיהנה כחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדה למאבק בנגע הסמים, וכן בוועדה לענייני ביקורת המדינה. במהלך כהונתה בכנסת יזמה, יחד עם מיכאל מלכיאור, את חקיקת חוק המכינות הקדם-צבאיות, לשם הסדרת פעילותן של המכינות הקדם-צבאיות.
פעילותה כשרת התרבות והספורט
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-13 ברשימת הליכוד לכנסת. לאחר הרכבת הממשלה על ידי בנימין נתניהו קיבלה את תיק התרבות והספורט, שהופרד ממשרד החינוך והתרבות.