cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באיון
גאוגרפיה
יחד עם הערים השכנות אנגלט, ביאריץ, סן-ז'אן-דה-לוז, ומספר קומונות קטנות אחרות, יוצרת באיון אזור אורבני בו מתגוררים כ-178,965 תושבים, נכון לשנת 1999. בעיר באיון עצמה מתגוררים כ-44,300 תושבים, נכון לשנת 2004.
הקומונות באיון, ביאריץ ואנגלט מאוחדות מאז 1999 באינטרקומונה הנקראת קומונוטה ד'אגלומרסיון דה באיון-אנגלט-ביאריץ.
באיון היא העיר הגדולה ביותר בלאבורד, והיא חלק מחבל הבסקים הצרפתי.
הר באיון בהרי רואן בצפון האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שם העיר.
0 (שנה)
מטבע הלשון שנת אפס בא לציין סוף של תקופה ותחילתה של תקופה חדשה. בהקשר הקולנועי המונח נטבע בסרטו של רוברטו רוסליני, "גרמניה שנת אפס", ומאז נמצא בשימוש בשמם של סרטים שונים: "שנת אפס" הישראלי, "גרמניה תשע אפס" של גודאר כפרפרזה ועוד. דוגמה נוספת ניתן לראות במאמרה של נעמי קליין, "בגדד שנת אפס".
פיליפו ברונלסקי
ביוגרפיה
האיטלקים בני תקופת הרנסאנס חיו בתודעה כי ארצם הייתה בעבר מרכז העולם התרבותי. במוקד הרנסאנס עמד רעיון ההתחדשות והתחייה של אותו הדר שאפיין את התקופה הקלאסית היוונית-רומית, ופירושה של המילה "רנסאנס" היא תחייה – לידה מחדש. רעיון זה והרצון לממשו היו חזקים במיוחד בעיר הסוחרים פירנצה, אשר בה קמה קבוצת אמנים שפעלה למען יצירת אמנות חדשה בהשראת אותה הקלאסיקה המפוארת ושאחד ממנהיגיה היה ברונלסקי עצמו.
פיליפו נולד בפירנצה לברונלסקו דה ליפו לאפי (ser brunellesco di lippo lapi) והחל את דרכו כצורף ופסל. כישרונו באומנויות בלט כל כך עד כי אביו רשם אותו להתמחות בגילדת המשי המכובדת אשר עסקה גם בצורפות. בשנת 1404 התקבל ברונלסקי כאמן מומחה בתחום הצורפות. הוא עבד כצייר וכפסל, וכבר בשנת 1419 יצר את אחד ממבני הרנסאנס המרשימים: אוספדלה דלי אינוצ'נטי.
בשנת 1401 הוכרזה תחרות ליצירת דלתות הבפטיסטריום של פירנצה, וברונלסקי כמתחרה הגיע לקו ההכרעה אך הפסיד לבסוף ללורנצו גיברטי (Lorenzo Ghiberti 1455-1378). על פי הביוגרפיה של ברונלסקי שנכתבה על ידי אנטוניו מאנטי (antonio manetti‬), נסע ברונלסקי לאחר ההפסד בתחרות לרומא כדי לחקור את המבנים העתיקים והמשיך את לימודיו בטוסקנה. בשנת 1420 מונה ברונלסקי כאחראי לבניית כיפת הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה, כשהבנייה נמשכה משנה זו ועד לשנת 1436. בעקבות עמידתו בראש הפרויקט לשיפוץ הקתדרלה, מונה ברונלסקי לתפקיד אדריכל העיר, ובשנת 1434 נכלא משום שלא שילם את המיסים לגילדת אומני האבן והעץ. אי התשלום פורש כהפגנת עצמאות מצדו של ברונלסקי, והגילדות, כבעלות סמכות שיפוטית, החליטו להענישו. אלא שמעמדו הציבורי של ברונלסקי זיכה אותו בתמיכתה של עיריית פירנצה שצידדה בו ודאגה לשחררו על ידי הפעלת לחץ על הקונסול של הגילדה.
ברונלסקי נפטר ב-15 באפריל בשנת 1446. לאחר מותו גברה עוד יותר ההערכה הציבורית אליו, וראשי העירייה מימנו ציון שיש לזכרו שעליו נכתב: "פיליפו האדריכל" שהוצב על קברו. ברונלסקי הוא הראשון בקרב מעמד האמנים שזוכה לכך שיכתבו את תולדות חייו על ידי בן דורו, לורנצו גיברטי. זהו כבוד שעד כה זכו לו בני מלוכה וקדושים בלבד. לורנצו די מדיצ'י עצמו מבקש מראשי העיר ספולטו, היכן שנפטר ברונלסקי, להביא את גופת האדריכל לעירו כדי שיערוך לו הלוויה גדולה ומפוארת, אך ראשי העיר מסרבים ומעוניינים לשמור את נוכחות האדריכל הדגול בעירם.
תחרות דלתות בית הטבילה
הזמנת דלתות בית הטבילה בבית הטבילה של פירנצה, נעשתה על ידי גילדת הסוחרים, כפטרונית של בית הטבילה מאז המאה ה-12. התחרות הוכרזה בשנת 1401 והגילדה סיפקה הוראות מדויקות לפרטי המודלים המוצעים, למשל, התמקדות בסצנות מרכזיות מסיפורי התנ"ך. האמנים המשתתפים היו צריכים להגיש תבליט אחד כדוגמה לתחרות, שיעסוק בעקדת יצחק. בתחרות השתתפו בסופו של דבר 7 אמנים. בחירת האמן לקחה כשנתיים, כשבסופו של דבר רק תבליטם של ברונלסקי וגיברטי הגיעו לסף ההכרעה של השופטים. התבליט שהגיש ברונלסקי לתחרות מתואר כמלא הבעה ורגש, כשהאמן מתמקד ביצירת פן רגשי וסוחף בסצנת עקידת יצחק המתוארת, על ידי שימוש באמצעים דרמטיים. לבסוף נבחר גיברטי לביצוע העבודה.
הכיפה של ברונלסקי: קתדרלת סנטה מריה דל פיורה
קפלת הדואמו הפלורנטינית הוקדשה לסנטה מריה דל פיורה בשנת 1412. בשנת 1418 שלחה עיירת פירנצה הזמנה פתוחה לאמנים להציע מודלים להמשך בניית הקפלה, לאחר שזו הייתה נמצאת תחת בנייה ושיפוצים מזה שנים רבות, והכריזה על פרס כספי לאמן שיגיש את המודל המנצח. מרכז המודל היה הכיפה הגדולה שעתידה להיות מוצבת מעל לקפלת הקתדרלה. שוב, מצאו עצמם פליפו ברונלסקי ולורנצו גיברטי כמתחרים המובלים לאחריות על הפרויקט העצום. הצעתו של ברונלסקי התקבלה בסופו של דבר בשנת 1420, אך הוא וגיברטי הוצבו יחדיו כאחראים על הבנייה. עם הזמן, גיברטי התעסק במקביל בפרויקטים אחרים, כגון דלתות בית הטבילה, בעוד ברונלסקי נשאר באתר בניית הקפלה והשגיח על כל פרט ופרט על מנת לוודא את הצלחת המודל והטכניקה לבניית הכיפה. בסופו של דבר, היה ברונלסקי דה פקטו האחראי הבלעדי, אך הוא אף פעם לא עבד לגמרי לבד או בחופש מוחלט. למרות פרישתו של גיברטי מהפרויקט בשנת 1425,הוא היה כבול לעבודה המשותפת ולתוכנית הבנייה הכללית, אך הפך אותה עם הזמן ברובה לתוכנית שלו עצמו. ממצאים ומסמכים שהתגלו במחקר המודרני מעידים על כך שאביו של ברונלסקי דחף את בנו למרחבי הקתדרלה, לימד אותו את תוכניות בנייתה, והדריך אותו באדמיניסטרציה ובפוליטיקה סביבה. פיליפו גדל והתבגר כשהוא חשוף לבנייה של הקפלה ולבעיות המרכזיות שעלו במהלך בנייתה ושיפוצה.
הבעיה המרכזית שעמדה בפני בניית הכיפה בקתדרלה הייתה גודלה העצום של הכיפה המיועדת. היקף הבסיס שהונח על ידי הפלורנטיניים דרש מהכיפה להיות גדולה, ושיטת הבנייה בעזרת מסגרת עץ וקורת בסיס מרכזית, שהייתה בשימוש עד לבואו של ברונלסקי, לא סיפקה תמיכה יציבה או חזקה מספיק כדי לבנות כיפה שלא תקרוס או תהרוס את קירות הבסיס שלה, בנוסף לעובדה כי לא הייתה בנמצא קורת תמיכה ארוכה מספיק להיקף הבסיס. ברונלסקי הציע שיטת בנייה חדשה וגאונית, ללא כל שימוש בקורת עץ מרכזית. המודל שלו התבסס על שיטת בנייה בלבנים ופריסתם בשכבות שונות, כשכל שכבה נבנית בשלמותה ומהווה תמיכה לשכבה שתיבנה עליה. השכבה החיצונית תציג שמונה צלעות קמורות שיהוו את צורת הכיפה מבחוץ. ברונלסקי נעזר בשרשראות ברזל ולא במסגרת עץ מרכזית, והחליט לבנות שתי מעטפות לכיפה למען יציבות ובידוד מרביים. הכיפה הושלמה בשנת 1436, והייתה שילוב ייחודי של האדריכלות הגותית השכיחה בטוסקנה לצד מאפיינים קלאסיים שמוזגו במראה הכיפה, כשהיצירה השלמה היוותה חדשנות טכנית ומעוררת השראה בתקופתו של ברונלסקי.
הפרספקטיבה המתמטית
ברונלסקי עצמו מעולם לא העלה על הכתב את ניסויו והרשמים מהתנסות ציור הציורים השונים של כיכר פלורנץ, ולמרות זאת עבודתו וידיעותיו נפוצו ברחבי פירנצה והתפרסמו בקרב האמנים השונים. רק כעשר שנים לאחר ביצוע המחקרים הועלו תוצאותיהם על הכתב בצורה של ניסוחם כשיטה מדעית של ממש. הניסוח נעשה על ידי ליאון בטיסטה אלברטי (Leone Battista Alberti)במסה שכתב על התאוריה של הציור בשנת 1435.
הבעיה המחקרית ושאלת תפיסתו העצמית של ברונלסקי
עד לתקופת המחקר המודרני היו שלושה מקורות מרכזיים למידע על פיליפו ברונלסקי. שלושת המקורות נכתבו בתקופת הרנסאנס על ידי אמנים עמיתים או מאוחרים לברונלסקי. המקור הראשון נכתב על ידי לורנצו גיברטי, שכותב על ברונלסקי בהערותיו (commentary), השני הוא הביוגרפיה שנכתבה על ידי אנטוניו מאנטי שנקראת 'חיי פיליפו ברונלסקי', והמקור השלישי נכתב על ידי ג'ורג'ו וזארי (Giorgio Vasari) שכתב את הביוגרפיה של ברונלסקי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. המקורות הללו תרמו משמעותית למיתוס שנבנה סביב דמותו של ברונלסקי. אלא שהסתמכות על כתבים אלו היא בעייתית, שכן המחקר המודרני הוכיח כי רבים מהפרטים המתוארים בטקסטים השונים אינם נכונים. השאלה המרכזית העומדת על הפרק היא: מה היא תפיסתו עצמית של ברונלסקי והמניעים לחידושיו. בעוד הטקסטים הקדומים מתארים דמות הפועלת מתוך זהות עם רעיון ההולדה מחדש של הקלאסיקה והחייאתה במרחב האיטלקי, המחקר המודרני מציע אפשרות נוספת והיא פעולה מתוך חשיבה לאומית- טוסקנית שמתמקדת בהווה ובמאפיינים שנמצאים סביב, ואינה נסמכת ונשענת על עבר רחוק.
הר וולי (ניו זילנד)
הר וולי (באנגלית: Mount Woolley) הוא הר באזור קנטרברי שבשטח האי הדרומי של ניו זילנד. גובהו של ההר 1,849 מטרים מעל פני הים.
זמרי קולגיום
אנסמבל זמרי קולגיום (או "קולגיום תל אביב" בתחילת דרכו), הוא הרכב קולי שהוקם בשנת 1997 על ידי המנצח אבנר איתי. האנסמבל פעיל בשירת א-קאפלה ובשירה בליווי תזמורות קאמריות, תוך שימת דגש על ביצוע מוזיקה יהודית וישראלית, לצד מיטב הרפרטואר הקלאסי הכללי.
בתחילת פעילותו מנה ההרכב כ-16 זמרים, אך עם השנים הורחבו שורותיו והוא כעת מונה יותר מעשרים זמרים, כולם מוזיקאים בעלי הכשרה קולית מקצועית ובעלי ניסיון רב בשירת אנסמבל. אבנר איתי שימש כמנצח והמנהל המוזיקלי עד שנת 2011. בתחילת שנת 2014 החליף ישי שטקלר את ברק טל בתפקיד המנהל המוזיקלי. האנסמבל נוהג להופיע באולמות קונצרטים ובפסטיבלים המובילים ברחבי הארץ (פסטיבל ישראל, כפר בלום, חג החגים בחיפה, פסטיבל מוזיקה דתית בנצרת ופסטיבל אבו גוש), התארח במספר קונצרטים בסדרת "אתנחתא" המושמעת בשידור חי בקול המוזיקה, והשתתף בסיורים באירופה.
בפעילותם שמים זמרי קולגיום דגש על שיתוף פעולה ערבי-יהודי, בין השאר בהשתתפותם בפרויקט רב השנים Voice of Peace, עם מקהלה ערבית משפרעם ועם הזמרת תמנה בראואר.
אוחיחר
אוּחִיחַר (בספרדית: Ugíjar) היא עיירה ורשות מקומית במזרח הקומרקה  אלפוחרה גרנדינה, בפרובינציה גרנדה , בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבדרום ספרד. העיירה נמצאת במרחק 120 קילומטרים מבירת הפרובינציה, גרנדה, בתחום השיפוט של אורחיבה (Órgiva).
בשנת 2013 התגוררו בעיירה כ-2,600 תושבים.
עלילת ספרו השני של הסופר הספרדי אילדפונסו פלקונס, הרומן ההיסטורי "היד של פאטימה", נפתחת באוחיחר (בתרגום הספר לעברית נקראת העיירה אוגיחר).
מכון אבשלום
המכון לידיעת הארץ על שם חיים אבשלום, מיסודה של ההסתדרות הכללית, הוא מוסד הוראה למבוגרים ולצעירים, המשלב לימודי ארץ ישראל עם סיורים וטיולים בישראל.
היסטוריה
תחילתו של מכון אבשלום הייתה בחוג לידיעת הארץ בשם "סביבתנו" שיסד יוסף ברסלבי (ברסלבסקי), מחוקרי ארץ ישראל הראשונים, בשנת 1938, יחד עם שמואל אביצור (אז שמואל הנדלר), מגדולי החוקרים בתחום ידיעת הארץ, ראש המדור לידיעת הארץ בהסתדרות וחתן פרס ישראל, שהיה מנהלו הראשון של המכון.
בעזרת חוג "סביבתנו" החל שמואל אביצור לאסוף אוסף מוזיאוני של כלי עבודה ומתקני ייצור שהיה לימים גרעין של מוזיאון "אדם ועמלו" המצוי כיום במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
לאחר מותו של חיים אבשלום, עסקן מועצת פועלי תל אביב, בשנת 1952 החליטה ההסתדרות להקים מכון ללימודי ארץ ישראל לזכרו.
המכון נוסד בשנת 1952, ופתח את שעריו בסתיו 1953. הוא פעל בתחילה בבית ליסין בתל אביב ואחר כך עבר לבנין בית פעילי ההסתדרות שבו שוּכָּן גם מוזיאון "אדם ועמלו".
בשנת 1970 שולב באוניברסיטת תל אביב ליד החוג לגאוגרפיה, ובשנים 1970 - 1985 נוהל במשותף על ידי אוניברסיטת תל אביב והאגף לחינוך של ההסתדרות. אולם השותפות לא עלתה יפה והמכון פועל כיום בבניין מכללת לוינסקי לחינוך, בקרית החינוך של תל אביב.
גישתו של מכון אבשלום ללימודי ארץ ישראל היא כוללנית, ונושאי ההוראה בו נפרשים מנופי ארץ ישראל ועברה, דרך מרכיביהם השונים, ועד לנושאים עכשוויים של תרבות וחברה.
במכון אבשלום למדו במשך השנים אלפי תלמידים, בכל הגילאים, במגוון של מסלולים וקורסים ייחודיים בלימודי בוקר, אחה"צ וערב. הקורסים מועברים בידי מרצים וחוקרים בתחום, ומלווים בסיורים ומחנות (קמפוסים) חווייתיים.
הלימודים במכון אבשלום הם לשם הקניית ידע בלבד, ללא בחינות או הקניית תארים.
רבים מהבוגרים שסיימו מחזורי לימודים במכון ממשיכים בלימודי המשך, וכיום פועלות במכון כיתות המשך של תלמידים הלומדים ומסיירים יחד כבר 15 שנה ויותר. כמו כן, קיים פרויקט "חונכים" המגויסים מקרב התלמידים הוותיקים ומשמשים כמלווים לכל כיתות המכון.
על יד המכון פועל חוג לידיעת הארץ ("סביבתנו"), המופעל על ידי מתנדבים מקרב אגודת ידידי מכון אבשלום.
במלאת 50 שנה למכון אבשלום, אימץ המכון את אתר שבע טחנות שליד הירקון בהוקרה למייסד המכון, שמואל אביצור, שהיה בין היתר מומחה לנושא טחנות הקמח, וגם השקיע הרבה ממעייניו בחקר הירקון. מתנדבים מבין בוגרי המכון ותלמידיו מדריכים באתר בשבתות את הציבור בקורות המקום.
פייר אוגוסט קוט
פייר אוגוסט קוט (בצרפתית: Pierre Auguste Cotn; 1837, בדריו – 1883, פריז) היה צייר צרפתי, השייך לזרם "הציור האקדמי" הצרפתי.
ביוגרפיה
למד בטולוז ואחר כך בפריז אצל: ליאון קוגניט, אלכסנדר קבנל, וויליאם אדולף בוגרו.
הציג לראשונה בסלון פאריס של האקדמיה לאמנויות היפות בשנת 1863.
זכה לתמיכתו של הפסל פרנסיסק דורט והתחתן עם ביתו יוליה, מורו של פייר וידיד המשפחה ויליאם אדולף בוגרו צייר פורטרייט של גבריאלה ביתם של פייר ויוליה.
בין תלמידותיו היו הציירת אלן דיי הייל (1855–1940) והציירת אנה אליזבת קלפמקה (1856–1942).
קבל את עיטור לגיון הכבוד.
נפטר בגיל 46 ונקבר בפר לשז.
הר וולי (קנדה)
הר ווּלִי (באנגלית: Mount Woolley) הוא הר ברכס וינסטון צ'רצ'יל שבהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1898 על ידי ג'יי נורמן קולי, והוא נקרא על שם שחקן הפוטבול הרמן וולי, אשר טיפס יחד עם קולי במשלחות החקר שלו שנערכו בשנים 1898 ו-1902 בהרי הרוקי הקנדיים.
הטיפוס על ההר
העלייה הראשונה לפסת ההר הייתה בשנת 1925 על ידי הצוות היפני אשר כלל את ס. האשימוטו (S. Hashimoto), ה. האטאנו  (H. Hatano), ט. האיאקאווה (T. Hayakawa), י. מאקי (Y. Maki), י. מיטה (Y. Mita) ונ. אוקאבה (N. Okabe), ומורי הדרך הנס פורר (Fuhrer), ה. קולר (H. Kohler) וג'. ובר (J. Weber).
פרטיזן רקורדס
פרטיזן רקורדס (באנגלית: Partisan Records) היא חברת תקליטים עצמאית. החברה פועלת בתחום אינדי רוק, מוזיקת רוק, פולק ואוונגרד.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2007 על ידי יאן וילר וטים פוטנם. לחברה רשומים מספר אמנים ומשרדיה נמצאים בניו יורק (המשרד הראשי), בלוס אנג'לס ובלונדון.
ההוצאה הראשונה של החברה היה אלבום של להקת Deer Tick. במהלך השנים הוציאה החברה תקליטים למלחינים בתחום המוזיקה המודרנית, ובהם Cigarettes After Sex, ג'ון גרנט, בומבינו ונוספים.
בשנת 2008 החברה החלה שיתוף פעולה עם Knitting Factory Records. במסגרת זו יצא מחדש קטלוג של פלה קוטי ובשנת 2011 יצאו מחדש שיש אלבומים של האמן.
בשנת 2013 יצא אלבום Uncanney Valley שזכה במקום ה-8 במצעד ה-Heatseekers.
בשנת 2013 יאן וילר הקים מגזין דיגיטלי Talkhouse בו אמנים מתחומים שונים יכולים לתאר את הניסיון והתחושות ולתת ביקורת על היצירות. האתר זכה לפופולריות ובשנת 2017 זכה בפרס ובי.
דוד בן הרוש
דוד בן הרוש (29 בנובמבר 1924 – 15 בינואר 1999) היה המייסד ויושב ראש של ליכוד יוצאי צפון אפריקה, שגרעין חבריו היה מוואדי סאליב. היה אחד הפעילים הבולטים באירועי ואדי סאליב, שהפך לסמל למאבק של המזרחים נגד הקיפוח והאפליה.
ביוגרפיה
בן הרוש נולד במרוקו וסיים שבע שנות לימוד. לאחר מכן עבד בייצור ארנקים. הוא עלה לישראל ב-1948 במסגרת ההעפלה ונכלא למשך מספר חודשים במחנות בקפריסין. בישראל הוא התגורר בוואדי סאליב שבעיר התחתית בחיפה. לאחר שהשתחרר מצה"ל ב-1949 התגייס למשטרה ועבד כנוטר רכבת ישראל עד 1956, עת שוחרר מסיבות בריאותיות. בסיוע משרד הביטחון התקבל לעבודה בחברת החשמל אך התפטר ב-1957. אז קיבל ממשרד הביטחון הקצבה לשם פתיחת בית קפה בוואדי סאליב. את בית הקפה "רוזוליו" נהגו לפקוד בעיקר עולים חדשים ממרוקו. ב-9 ביולי 1959 הגיעו אנשי משטרה לבית הקפה בעקבות קטטה ונהגו באלימות מופרזת. בהמשך לזאת, השתולל אחד מיושבי בית הקפה שהיה שיכור, נורה ברגלו, ונותר משותק בפלג גופו התחתון. בשכונה הופצה שמועה שהאיש נהרג. השמועה שימשה כזרז שגרם להתפרצות זעם ותסכול של תושבי השכונה, על הקושי הכלכלי ועל טענותיהם על אפליה וקיפוח מצד השלטון. בשכונה פרצו מהומות שגלשו למרכז חיפה, שם ניסו תושבי הוואדי, ובן הרוש בראשם, להגיע לשכונות הדר והכרמל וכן לפגוע במשרדי מפא"י וההסתדרות. המהומות דוכאו ביד קשה על ידי המשטרה והיו פצועים בשני הצדדים.
בן הרוש הורשע בהפרעה לשוטר והחזקת אקדח ללא רישיון לאחר שירה ירייה אחת באוויר כדי למנוע משוטרים להיכנס לדירה של אחד מחבריו ונגזרו עליו 24 חודשי מאסר בפועל. בערעור בפני יצחק כהן, אוגניה וינוגרדוב ויעקב אזולאי הופחת העונש ל-10 חודשים לאחר שבית המשפט קבע שמכיוון שהעבירות נעשו בשרשרת אחת של התרחשויות, העונשים על העבירות צריכים להיות חופפים. בתום אחד מהדיונים במשפט תקף בן הרוש שוטר. בעקבות תקרית זו נגזרו עליו חודשיים מאסר בפועל. בסך הכל ריצה בן הרוש שישה חודשי מאסר בלבד וזאת לאחר שנשיא המדינה יצחק בן-צבי חנן אותו.
בעודו במאסר התמודד בן הרוש בבחירות לכנסת הרביעית מטעם רשימת ליכוד יוצאי צפון אפריקה. הרשימה קיבלה כ-8,200 קולות וחסרו לה 1,200 קולות כדי לעבור את אחוז החסימה.
לאחר יציאתו לחופשי עבר בן הרוש להתגורר בקריית חיים ונעלם מהנוף הפוליטי. על שמו רחוב בחיפה.
נתיבי אוויר ארץ ישראל
היסטוריה
בראשית דרכה עמד לרשות החברה צי של שני מטוסי נוסעים שבכל אחד מהם חמישה מושבים. החברה קבעה את בסיסה בשדה התעופה בחיפה, והחלה בפעילות סדירה רק בשנת 1937 עם פתיחת קו חיפה-לוד.
עם החרפת מאורעות המרד הערבי התקשו לקוחות החברה להגיע לנמל התעופה בלוד, והחברה הכשירה שדה תעופה קטן בקרבת תל אביב, מצפון לשפך הירקון, ושם קבעה את בסיסה החדש; לימים נקרא שדה התעופה "שדה דב", על שם חלוץ התעופה העברית דב הוז. המעבר לעיר איפשר לחברה להרחיב את היצע הטיסות, ומטוסי החברה טסו מתל אביב לחיפה ובחזרה פעמיים ביום (וכעבור זמן נמתח הקו עד ביירות). בספטמבר 1939 צי החברה גדל במטוס נוסף ולצוות הטייסים הצטרף עוד טייס אנגלי.
באוגוסט 1940 חדלה החברה מלפעול כשמטוסיה הופקעו על ידי חיל האוויר הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
יעקב השקרן
יעקב השקרן (בגרמנית: Jakob der Lügner) הוא ספר עלילתי בנושא השואה, מאת הסופר הגרמני-פולני-יהודי יורק בקר. הספר ראה אור בשנת 1969, בשפה הגרמנית, אם כי נועד במקורו להיות תסריט קולנועי. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בעברית בשנת 1979, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד. הסיפור הוא סיפור דרמטי המתובל בהרבה הומור שחור ובציניות.
דמות המספר
דמות המספר בספר יעקב השקרן, היא דמותו של גבר ששמו לא מדווח. הוא גר בגטו לודז', יחד עם גיבורי העלילה, ובסוף הספר מגורש יחד אתם אל מחנה השמדה. לדמות המספר אין תפקיד פעיל בהשתלשלות אירועי העלילה והוא מדווח עליה לצד דיווח על דעותיו ורגשותיו. הסופר מקפיד להסביר כיצד כל פרט בעלילה נודע למספר, בין אם בצפייה במאורעות בעת שקרו, בין אם משמיעה מעדים בסמיכות לזמן האירועים, בין אם מווידויו של יעקב במחנה ההשמדה, אחרי תומה של העלילה, ובין אם מחקירות שונות שערך לאחר סוף מלחמת העולם השנייה. כל זאת, למרות שבפתיחת הגרסה הגרמנית של סרט הקולנוע, כתוב במפורש, שהסיפור עליו הוא מבוסס אינו אמיתי.
יש הטוענים כי חיים וידבסקי פעיל התנגדות ציוני בגטו לודז', שימש השראה לגיבור הרומן.
עלילה
גיבור הסיפור, יעקב חיים, הוא קונדיטור לשעבר, שכמו תושבים רבים אחרים של הגטו, שבו שורר רעב, הוא עוסק בעבודה עבור הצבא הגרמני בתמורה למזון המחולק במקום. יעקב עובד, יחד עם דמויות נוספות בסיפור, בהעמסת משאות על רכבות. לבד ממחסור במזון, חסר בגטו גם מידע על הקורה מחוץ לחומותיו.
הגרמנים מונעים כניסת עיתונים לגטו ואוסרים בתכלית האיסור החזקת מקלטי רדיו. יעקב מספר לחבריו הקרובים על חדשה ששמע מהרדיו שבמפקדת האס אס הממונה על שמירת הגטו, כאשר הזדמן אליה בטעות. אך ידידיו אינם מבינים אותו כראוי ובין יום כל הגטו חושב שליעקב יש מכשיר רדיו המוחזק בהיחבא. רבים מתושבי הגטו דורשים מיעקב עדכוני חדשות. הבולט בין אנשים אלה הוא הספר לשעבר, קוולסקי הנודניק, שעוד לפני המלחמה, כל אחד משניהם ניסה לנצל את האחר. אולם, חלק אחר מתושבי הגטו, שהבולט בהם הוא השחקן לשעבר פרנקפורטר, מנסים להשתיק את יעקב מפחד שהגרמנים יערכו מבצע חיפוש נרחב אחרי מקלט הרדיו.
עיבודים
"יעקב השקרן" כלל לא יועד לצאת כספר בתחילה. יורק בקר היה תסריטאי בחברת ההפקה הלאומית לקולנוע של גרמניה המזרחית (דפ"א). הוא ביקש להציג הסיפור על הרדיו והגטו ששמע מאביו כסרט, והגיש מתווה לתסריט בפברואר 1965. במקור, הגטו היה אמור להיות משוחרר על ידי הצבא האדום, אך סגן-שר התרבות וילפריד מאס המליץ על סוף ריאליסטי יותר, שכן שום גטו לא ניצל כך. האולפן החל ללהק שחקנים, אך העבודה על הסרט הופסקה בקיץ 1966, חצי שנה לאחר שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי גינתה את תעשיית הקולנוע כחתרנית ופוגעת בקומוניזם. "יעקב השקרן" עצמו לא היה בעייתי מבחינה פוליטית, אך הבמאי המיועד פרנק באייר הוכנס לרשימה השחורה, ומיזמים רבים בוטלו בגלל הפגיעה בהכנסות שגרם הצנזור של רוב הסרטים שנועדו לצאת באותה השנה.
ב-1999 יצא עיבוד קולנועי נוסף ל"יעקב השקרן", הפעם בהפקה אמריקנית, בכיכוב רובין ויליאמס. הסרט השני זכה לביקורות שליליות רבות וזיכה את ויליאמס במועמדות לפרס פטל הזהב.
קהילת בני האושר
קהילת בני האושר (בצרפתית: Communauté des Béatitudes) היא קהילה קתולית אשר נוסדה בצרפת בשנת 1973. הקהילה נמצאת בישראל משנת 1975 ומקום מושבה הוא באמאוס ניקופוליס בשפלת יהודה. הקהילה היא אחת מ"הקהילות החדשות" שנוסדו בכנסייה הקתולית, כחלק מתנועת ההתחדשות הנוצרית, שהתעוררה כתגובה לקריאתה של מועצת הוותיקן השנייה שהתקיימה בשנים 1962–1965. על חברי הקהילה נמנים כמרים, נזירות ונזירים, אנשים בודדים וגם משפחות.
מקור שם הקהילה הוא בדרשה שישו נשא מעל הר האושר מצפון לכנרת: "אשרי עניי הרוח, כי להם מלכות השמיים..."
הקמת הקהילה
בקהילת בני האושר חברים כ-1,500 איש ואישה ב-70 מרכזים במקומות שונים בעולם. רוב המרכזים שוכנים בצרפת, בה הוקמה הקהילה על ידי ג'רארד קרואסן (Gérard Croissant), שהיה איש דת פרוטסטנטי, ואשתו ז'ו. קרואסן, הציע לאשתו ולזוג חברים להקים קומונה דתית קטנה שתפעל על פי דרך תאולוגית חדשה. עם הקמת הקהילה בעיר מונפלייה בדרום צרפת בשנת 1973, הוא שינה את שמו לאפריים קרואסן והמיר את דתו לקתולית. תחילה נקראה הקהילה בשם קהילת אריה יהודה וקורבן השה. שם זה שונה כעבור זמן לשמה הנוכחי של הקהילה, ושמה הראשון מופיע על גבי הצלבים אותם עונדים חברי הקהילה.
מייסד הקהילה הטיף לחיים שיתופיים, מעורבות חברתית, הסתפקות במועט וויתור על רכוש ונכסים פרטיים. הקהילה פועלת למען התקרבות לדתות ולזרמים נוצריים אחרים. בישראל פועלת הקהילה להבנה הדדית בין יהודים לנוצרים. בין חברי הקהילה כהני דת שחיים על פי כללי העדה הנוצרית הראשונה כפי שהיא מתוארת בברית החדשה.
הקהילה בישראל
הקהילה נמצאת בישראל משנת 1975. מטרתם של חברי הקהילה בישראל היא לפעול למען פיוס והבנה בין נוצרים ליהודים. בשנת 1993 קיבלה הקהילה מידי הכנסייה הקתולית את האחריות על אתר אמאוס ניקופוליס ליד לטרון. בני הקהילה מתחזקים את האתר ומארחים בבית השלום מבקרים, צליינים ופרחי כמורה הבאים לישראל כדי ללמוד יהדות ותנ"ך וכדי לסייר במרחבי הארץ.
לקריאה נוספת
רמי דגני ורות קרק, קהילות שיתופיות של נוצרים בישראל, בתוך אריאל 204–205, 2014, ע' 115–122
אתרוג בלאדי
אתרוג בלאדי הוא זן של אתרוג הגדל באזור ארץ ישראל. האתרוג אינו פרי מקומי בארץ ישראל, ועל פי ההערכות המקובלות הוא יובא בין השנים 500 לפנה"ס–300 לפנה"ס, על ידי מתיישבים יהודים או יוונים. תחילה הוא לא גדל באופן נרחב, אך החל משנות ה-70 של המאה ה-19, החלו לגדל אותו בכמות מסחרית לצורך שימוש לארבעת המינים בחג הסוכות, ביוזמתו של רבי חיים אלעזר וקס.
אטימולוגיה
אתרוג בלאדי הוא זן חומצי, לצד אתרוג פלורנטין ואתרוג קלבריה מאיטליה ואתרוג קורפו מיוון.
היסטוריה
פירות הדר אינם מקומיים בישראל. לפי גאלסיו, יהודים מבבל הכניסו את האתרוג ליהודה בסביבות שנת 500 לפנה"ס,  בעוד שלדעת טולקובסקי מתיישבים יוונים הביאו אותו מהודו כ-200 שנה מאוחר יותר במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. נהוג לחשוב שהאתרוג הוא הפרי התרבותי העתיק ביותר בארץ. בהיותו בעל משמעות פולחנית עבור יהודים, שנוטלים אותו בחג הסוכות, יוצא האתרוג לרחבי אירופה בכמויות קטנות בתקופת שלטון הרומאים. במהלך שנות ה-1800 גודל זן הבלאדי בפאתי שכם, נצרת, טבריה, צפת, עלמא, אום אל-פחם ובכפר ליפתא ליד ירושלים. רק באמצע המאה ה-19 החלו אתרוגי בלאדי להופיע באופן משמעותי בשוק האירופי, ולאחר מכן פרצה מחלוקת הלכתית בשאלה האם האתרוגים הורכבו, משום שאתרוג מורכב פסול, לרוב השיטות, לקיום מצוות ארבעת המינים. בשנות ה-70 של המאה ה-19 רבי חיים אלעזר וקס ארגן משלוחים של האתרוגים לאירופה. הוא טען שלאתרוג הבלאדי יש את השושלת המסורתית החזקה ביותר, וטען שהוא נמצא בטבע כאשר רמב"ן (נפטר ב-1270) הגיע לארץ ישראל. הוא כתב מכתבים רבים לרבנים בתקווה להשפיע על הפזורה היהודית להשתמש באתרוג בלאדי. מכתבים אלו פורסמו בשו"ת "נפש חיה" כתביו וכן בקונטרסים העוסקים בפולמוס אתרוגי קורפו. בהשפעתו, יהודים רבים החלו לרכוש את הבלאדי במקום את אתרוג קורפו. הזן אמנם לא מבוית, אך שימש חוקרים ויהודים לארבעת המינים. הרב וקס ראה גם את הסחר באתרוג זה כמקור חשוב להכנסה כלכלית עבור היישוב הישן. הוא השקיע סכומים גבוהים בהקמת פרדסים בחיטין ותרם את הרווחים לצדקה. בשנת 1875 נטע וקס 600 עצי אתרוגים ועד 1883 גדלו בהם למעלה מ-40,000 אתרוגים.
העיתונים המליץ והלבנון עוררו את ההתעניינות בגידול אתרוגים בישראל, אשר נתפס כחשוב בסלילת הדרך לעצמאות יהודית. כמה שנים לפני כן, אתרוג קורפו כבר גודל על ידי יהודים ספרדים שזה עתה הגיעו בגיבוי כספי של משה מונטיפיורי. אתרוג קורפו הצליח מסחרית יותר מהבלאדי. הבלאדי נחשב לגידול לא מושך וחלק מהעולים החדשים המשיכו להשתמש בזנים שהיו רגילים אליהם בגולה.
בעוד שאתרוג קורפו שגדל ביפו הראה עתיד כלכלי טוב, הפוסקים ההלכתיים יצאו נגדו. כפתרון חלקי, אתרוג קורפו הורכב מדי פעם על שורש בלאדי. הצאצאים קיבלו את התכונות היפות של סוג קורפו, והשורש הבלאדי הכשר ביותר. בשלב מסוים, נאלץ הרב וקס לההרכיב ולהתחיל לעבוד על חלק מהמטע שלו, כדי להחליף חלק מהיבול באתרוג קורפו.
דעות רבניות
רבני היישוב הישן שמואל סלנט ומאיר אוירבך תמכו בצאצאי הבלאדי. מאוחר יותר, כמה רבנים ישראלים עשו כמיטב יכולתם לתמיכה בו. כל אחד אסף חומר ריבוי ממקום אחר והביא אותו לגידול בפיקוח צמוד. כך התפתח מגוון של תת-זנים או מבחר עם שמות שונים.
רשימת הרבנים כוללת את (מסודרים לפי סדר תאריך): הרב זרח ראובן ברוורמן ראש ישיבת מאה שערים, הרב יוסף חיים זוננפלד, ותלמידיו הקרובים של רבי יהושע לייב דיסקין.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק קידם את השתל התוך-ספציפי מאתרוג קורפו לשורש אתרוג בלאדי, והעניק על כך את ההכשר שלו, מתוך אמונה שזה פתרון מעשי לגדל אתרוגים יפים שהם גם כשרים. עם זאת, הוא עדיין הודה בעדיפות ההלכתית של אותם אתרוגים המטופחים בכפרים ערביים שונים, שמעולם לא היו יפים, אך זכו לשבחים על כך שלא הורכבו.
זני אתרוג בלאדי גדלים ונמכרים עד היום בתפוצות ובישראל, והם חביבים על תלמידי חוג בריסק והחזון איש.
מוחמד עלי רג'אי
מוחמד עלי רג'אי (בפרסית: محمد علی رجائی; 15 ביוני 1933 – 30 באוגוסט 1981) היה נשיאה הנבחר השני של איראן.
ביוגרפיה
רג'אי כיהן כראש ממשלת איראן בתקופת כהונתו של נשיאה הנבחר הראשון של איראן, אבולחסן בני-סדר. הוא כיהן גם כשר החוץ למשך חמישה חודשים, מ-11 במרץ 1981 עד 15 באוגוסט 1981, בעת כהונתו כראש ממשלה. לאחר הדחתו של בני-סדר, הוא ניצל ברגע האחרון ממוות בפיצוץ בו נהרג מוחמד בהשתי, כיוון שעזב את המקום כמה דקות לפני הפיצוץ. הוא נבחר לנשיא איראן ב-24 ביולי 1981 והושבע לכהן כנשיא איראן ב-2 באוגוסט 1981. למחרת אירע פיצוץ עז ליד לשכתו, אך הוא לא נפגע. ב-30 באוגוסט 1981, הוא חוסל על ידי המוג'אהדין ח'לק, בפיצוץ שהביא גם למותו של ראש הממשלה מוחמד-ג'וואד באהונר וחברים אחרים בממשלתו. בהלוויתו שהתקיימה ב-31 באוגוסט 1981 השתתפו מיליוני בני אדם.
רג'אי היה תומך נלהב של המהפכה האיראנית, ומנהיג התנועה שחרתה על דגלה את טיהור האוניברסיטאות האיראניות מהשפעות אמריקניות ואירופיות, מה שכונה אחר כך "המהפכה התרבותית האסלאמית".
ארכאולוגיה ימית
ארכאולוגיה ימית היא ענף בארכאולוגיה. הענף עוסק בחשיפת שרידי העבר על קרקעית הים ובחופים כדי ללמוד על הסחר הימי בימי קדם ועל יחסים בין תרבויות שהתקיימו לפני מאות שנים.
הייחודיות בענף זה של הארכאולוגיה היא האפשרות לבחון "קפסולות של הזמן". ביטוי זה משמש את החוקרים כדי להדגיש מכלול חד זמני שלא הופרע מעולם על ידי אדם, כמו ספינה טבועה, שכלי האוכל שמוצאים בה, מראים בדיוק באילו כלים השתמשו בזמן נתון מוגדר, להבדיל מארכאולוגיה ביבשה שבה שרידי העבר מתערבבים אלה עם אלה והממצאים משקפים תקופות שונות לאורך ההיסטוריה.
תחילת המחקר בישראל
בישראל החל המחקר הארכאולוגי התת-ימי בשנת 1960, בחפירה ארכאולוגית של משלחת של א' לינק עם ספינת המחקר Sea Diver בחלקו החיצוני של הנמל ההרודיאני בקיסריה. בנוסף, איתרה המשלחת דרך רומאית סלולה בתוך מי הכנרת באזור הרדוד מול מגדל. בחפירה השתתפו צוללים ישראלים שהתאגדו בשנת 1961 באגודה למחקר תת-ימי בישראל, האגודה הוקמה ביוזמתם של הארכאולוגים אלישע לינדר, אבנר רבן, יוסף גלילי וי' שפירא. האגודה התבססה על עבודת מתנדבים צוללים אשר חפרו בנמל קיסריה, נמל עכו, נמל עתלית. האגודה עסקה גם בחפירות של ספינות טרופות מול שבי ציון וכפר פילדלפיה. בנוסף עסקו בסקרים ימיים בחופי ארץ ישראל. בסיס הפעילות של המתנדבים היה המוזיאון הימי הלאומי בחיפה ונמל קיסריה.
באוניברסיטת חיפה קיים החוג לציוויליזציות ימיות העוסק במחקר בנושא, וכן המכון ללימודי ים על שם רקנאטי.
גינה קהילתית
גינה קהילתית היא מקום ציבורי המתוחזק על-ידי הקהילה ולמענה. שטחים נטושים ומוזנחים בשכונה יכולים להפוך לגינה ירוקה, שתחזק את הקשרים בין התושבים ותסייע לקידום ערכים של אזרחות פעילה וטיפוח הסביבה. כך נוצרת מסגרת של פעילות משותפת בין אנשים הגרים בשכנות. ברוב המקרים הגינה הקהילתית מוקמת, מנוהלת ומתוחזקת על-ידי מתנדבים מן הקהילה, לפעמים בסיוע צוות מקצועי או רכז (חיצוני או תושב פעיל). לרוב הגינה תפעל באישור ואף בשיתוף המוסדות המוניציפליים, אך ישנן גם גינות קהילתיות שאינן קשורות לגופים ממסדיים (ראו גם: גינון גרילה). הגינה היא מוקד מפגש לתושבי הקהילה ולכן לכל גינה יש השימושים המתאימים למתנדבים הפעילים בה.
גינות קהילתיות רבות שכיחות באזורים עירוניים מקום בו קרקע וצומח חסרים. ישנם שימושים מגוונים לגינות קהילתיות עירוניות: גידול משותף של פרחים או ירקות ופירות, מקום למפגש קהילתי בו מתקיימות הרצאות, הופעות, מסיבות, ובחלק מהגינות יש חלקות אישיות בהם אנשים מגדלים גידולים על פי בחירתם האישית. גינות רבות משלבות בין השימושים השונים.
מטרות הגינה הקהילתית
גינות קהילתיות עונות על צרכים שונים ומגוונים: מקום מפגש קהילתי ואמצעי לחיזוק הקשרים בקהילה. גינה קהילתית היא מקום מפגש בו אנשים בגילאים שונים ורקעים שונים יכולים להכיר את שכניהם, להתיידד אתם ולעבוד יחד. הגינה הקהילתית היא אמצעי לחיזוק המרקם הקהילתי ביישוב או בשכונה. ערך נוסף בגינות הקהילתיות הוא קידום איכות סביבה ושיפור האקולוגיה העירונית. בקהילות של תושבים חסרי אמצעים, גינות קהילתיות יכולות להיות מקור למזון עצמי טרי ואורגני ולחזק את הביטחון התזונתי של הקהילה העירונית. הגינות מאפשרות לימוד והתנסות בגננות פרמקלצ'ר, מקום להכנה ולצריכה של קומפוסט (זבל אורגני). הגינון הקהילתי יכול לסייע בהתמודדות עם שתי מגמות של ניכור: האחת - ניכור כלפי אנשים אחרים, והשנייה - ניכור וזרות כלפי מקורות המזון. מחקרים מצאו כי קהילות פעילות חוות כמות נמוכה יותר של פשיעה ושל ונדליזם.
קהילה
לגינות קהילתיות ישנן מגוון רחב של תועלות חברתיות הן למשתתפים בפעילות בגינה והן לשכנים או ליישוב בו נמצאת הגינה הקהילתית. התועלות כוללות מקום לפעילות חברתית, חיזוק קשרי הקהילה, העצמה קהילתית, מקום לפעילות ייעודית לאוכלוסיות עם צרכים שונים (למשל קשישים ונוער בסיכון) צמצום פשיעה, הקטנת פערים, שיפור הבריאות הפיזית והנפשית, עליית ערך נכסים סביב הגינה, משיכת עסקים וחיזוק התיירות.
מקום פעילות חברתית
לדעת חלק מהחוקרים, התפקוד החשוב ביותר של הגינה הקהילתית הוא היותה זירה ואמצעי לחיזוק הקהילה ומפגש בלתי אמצעי עם אוכלוסיות שונות. היא מציעה מקום בו אפשר ליצור קשר עם אנשים אחרים. הקשר יכול להיות בצורה פעילה, כמו תכנון משותף, טיפוח הגינה ביחד, שיחה, משחק וכו' או פעילות סבילה של התבוננות בפעילות של אחרים, צפייה במופע, אירוע וכו'. מאפיין מרכזי של מפגשים בגינות קהילתיות הוא הספונטניות שלהם, יחד עם היבט של רוגע הנובע מהסביבה הירוקה והשקטה יחסית.
חיזוק הפרט
הגינה הקהילתית מאפשרת יצירת קשרים בין אנשים ומפגשים בלתי אמצעיים. קשישים, בעלי מוגבלויות ואחרים שיש להם פעילות מעטה יחסית מחוץ לבית נהנים בגינה קהילתית מפעילות שהיא יצרנית, מחזקת את הבריאות הנפשית והפיזית ובסביבת אנשים נוספים. תנאי חשוב להצלחת תפקודה של הגינה הקהילתית הוא הנגישות שלה (כולל נגישות לנכים או לקשישים). ההנגשה כוללת הצללה, מקומות ישיבה שמאפשרים תצפית נוחה על מקומות מעניינים בגינה, וכן נקודות המעודדות משחק (מתקני שעשועים לילדים, שח על הרצפה וכו').
אקולוגיה
לגינון קהילתי ישנם גם עקרונות אקולוגיים הכוללים שתילת צמחייה מקומית, חיסכון במים ושמירה על מגוון המינים הן מהצומח והן מהחי. הטיפול בגינה מבוסס על חומרים ידידותיים לסביבה, ללא שימוש בחומרי דישון המיוצרים מכימיקלים וכן ייצור דשן מהפסולת האורגנית שמצטברת בגינה. גינות קהילתיות משמרות שטחים פתוחים בעיר וחלק מהגינות הוקמו בשטחים עירוניים שהיו מוזנחים והפכו לגינות לרווחת התושבים. בחלק מהגינות הקהילתיות מתקיימים גם לימוד פרמקלצ'ר וסדנאות הרצאות והקרנות סרטים הקשורים לעולם הקיימות.
בעולם
כבר במאה ה-19 היו מתכנני הערים מודעים לבעיית הצפיפות בשכונות המגורים של הערים הגדולות - במיוחד בשיכוני מעמד הפועלים - ובהיעדר שטחים ירוקים לפעילויות נופש ופנאי.
בשנת 1887 חוקק הפרלמנט הבריטי את ה- Allotment Act - חוק שחייב את הרשויות המקומיות להקצות חלקות אדמה קטנות למשפחות באזורים לא בנויים בתוך העיר או בשולי העיר עבור גינות ירק. ההיגיון מאחורי החוק היה שהיציאה מהשיכון הצפוף לשטח ירוק חשוב ליצירת סביבה אנושית בריאה שתפחית עם הזמן את תלות המשפחות ברשויות הרווחה.
בעשור האחרון של המאה ה-19, בעידוד הרשויות המקומיות, התפתחו בארצות הברית גינות הירק שבאו להעשיר את תפריט המשפחות העניות. בשנת 1894 כמעט אלף משפחות בדטרויט - מישיגן, החלו לגדל על אדמות העירייה תפוח אדמה, שעועית ולפת. תוכנית העירייה יצרה תקווה בקרב המובטלים, החזירה להם את הכבוד העצמי, חשפה אותם לפעילות פיזית באוויר הצח וגם עזרה לחסוך בהוצאות המשפחה עבור מזון. תועלת נוספת חשובה לא פחות הייתה שהגינות הקהילתיות אפשרו לתושבים לחבור איש אל רעהו ולרקום יחסי שכנות וקהילה.
בקנדה עודדה חברת הרכבות Canadian Pacific Railways את תושבי הערים לעבד גינות בסמוך למסילות הברזל בקטעים שבתוך הערים וליד תחנות הרכבת. המטרה הייתה אומנם טיפוח סביבת-התחנות ותוואי מסילות הברזל אבל גם כאן, בדומה לארצות הברית ולבריטניה, נצפו אותן תועלות לפרט ולקהילה.
גינות קהילתיות התפתחו בכל רחבי באירופה ובזמן מלחמות הפכו לאמצעי לבניית לכידות לאומית. במלחמת העולם השנייה סבלו משפחות עירוניות רבות מתת-תזונה והגינות הקהילתיות נתנו לחלקן מענה למצוקת הרעב בעיר. בשנת 1944 עסקו כעשרים מיליון אזרחים בארצות הברית בגידול פירות וירקות על חלקות השייכות לרשויות המקומיות. במחצית השנייה של המאה ה – 20 עם תחילת עידן השפע הכלכלי בארצות המערב חל כרסום בתופעת הגינון הקהילתי בכל העולם. המיתון של שנות ה-70 וה-80 העלה מחדש את יתרונות הגינה הקהילתית ככלי לטיפוח הפרט, הקהילה והסביבה העירונית - כמענה לחלק מבעיות החברה המתועשת העירונית.
בין המדינות בהן קיימת כיום פעילות אינטנסיבית בתחום הגינות הקהילתיות ניתן למנות את ספרד, בריטניה, ארצות הברית וטאיוואן.
בישראל
הגינה הקהילתית הראשונה בישראל הוקמה בנווה צדק בשנת 1983, בקרן הרחובות שלוש ושטיין, ביזמת דוד הירש, תושב השכונה דאז. השטח עליו הוקמה הגינה שימש עד אותה עת כאתר מאולתר לשפיכת פסולת והקמת הגינה נועדה, בין היתר, להסיר מפגע זה. מטרה נוספת הייתה לספק לתושבי השכונה, שהייתה דלה מאוד בצמחייה, ריאה ירוקה ומקום מפגש והתכנסות. הקמת הגינה נעשתה ללא תאום עם הרשויות ועקב כך היה קיים חשש לשרידותה. חשש זה הוסר לאחר שבשנת 1993 הכירה עיריית תל אביב בגינה כגינה ציבורית ומאז העירייה היא שמתחזקת אותה.
בשנות ה-90 יזם סניף ירושלים של החברה להגנת הטבע הקמת גינה קהילתית בשכונת בקעה, בשיתוף עיריית ירושלים והמנהל הקהילתי. ההחלטה לאמץ את המודל הקיים בארצות מערביות רבות נבעה מההנחה שאין ערובה ששטחים המוגדרים כשטחים ירוקים לטובת הציבור אכן יישארו כאלה; ישנם היום שטחים ציבוריים רבים שאינם משמשים את הציבור וחלקם אף מהווים מפגע סביבתי. יש הטוענים שכדי להפוך שטח ירוק מוזנח לגן לשימוש הקהילה דרושים מאות אלפי שקלים. תלות בתקציבים בסדר גודל כזה, מקטין את היכולת לשמור על שטחים ירוקים בעיר. למעשה, כדי להפוך שטח ירוק מוזנח לשטח נקי מפסולת, עם מערכת השקיה, עצים ושיחים רב שנתיים וכמה ספסלים לשירות הקהילה די בסכומים הנעים בין עשרת אלפים לכמה עשרות אלפי שקלים, תלוי בגודל השטח ובצורכי הקהילה. תמיד ניתן לשדרג את הגן בעתיד.
במרוצת השנים התפתחה מאוד המודעות ליתרונות הרבים לקהילה ולפרט שמביאות עמן הגינות הקהילתיות, וכיום קיימות מאות גינות פעילות ברחבי המדינה, ברוב המקרים בתמיכת ובעידוד הרשויות. בנוסף - ישנן גינות עירוניות עם "חלקות פרטיות" המשמשות גם לגידול תבלינים או ירקות ופירות.
מדרכה עילית
מדרכה עילית היא מעבר עילי המאפשר להולכי רגל לעבור מבניין לבניין מבלי לגעת בפני הקרקע. בערים בדרך כלל מדובר במעברים מקורים בין שני בניינים שמטרתם להגן על העוברים ושבים מפני פגעי מזג האוויר.
המעברים הם בדרך כלל בבעלות חברות פרטיות ולא שטחים ציבוריים. בדרך כלל גובה המעבר הוא קומה או שתי קומות מעל גובה הרחוב, אולם ייתכנו מעברים גבוהים יותר, כמו למשל במגדלי פטרונס. המערכת הגדולה ביותר של מעברים מקורים הקיימת היא המערכת של קלגרי באלברטה קנדה, הקרויה "+15". אורכה 16 ק"מ, והיא מחברת מעל 100 בנייני משרדים.
ישנן מערכות דומות תת-קרקעיות, המכונות "עיר תת-קרקעית".
בישראל קיימות מספר מדרכות עיליות ביניהן: מעברים מעל נתיבי איילון בתחנת רכבת מרכז, קישור בין תחנת רכבת השלום למרכז עזריאלי, מעברים מעל רחוב דיזנגוף בדיזנגוף סנטר ועוד.
היבטים אורבניים של מדרכה עילית
גישות עכשוויות בתכנון ערים מדברות על השפעתן השלילית של מדרכות ומעברים עיליים עבור רקמות עירוניות. מדרכות אלו לרוב מתוכננות ונבנות על ידי גופים מסחריים פרטיים, בעיקר קניונים והן משפיעות מאוד על תנועת הולכי הרגל בעיר. שיקוליהם של גופים אלה הם מסחריים ומטרתם ניתוב הולכי הרגל אל חנויות נוספות שבבעלות הקניון על מנת להגדיל את הכנסותיהם. גם בחיבורים בין קניונים שונים, כפי שקיים במקרים רבים בעולם, מדובר למעשה בשיתוף פעולה עסקי. ההשלכות האורבאנית של מדרכות עיליות אלו הן פגיעה במסחר החופשי המתקיים ברחוב ו"הריגת הרחוב". בערים רבות בהן המדרכות העיליות קיימות כתופעה, ההפרדה בין מפלס הרחוב והמפלס העילי משאירה את מפלס הרחוב מוזנח ומאוכלס בעיקר בהומלסים, נרקומנים ואוכלוסיות בעייתיות אחרות או שהיא פשוט גורמת לרחוב להפוך לאט לאט לכביש מהיר בשל היעדרות הולכי רגל.
קישורים חיצוניים
Lávka
עונש מוות בישראל
עונש מוות הוא אחת מצורות הענישה החמורות ביותר שיכולה החברה להטיל על מבצע עבירה. עונש מוות הוא דוגמה רדיקלית של ענישה גופנית והביצוע שלו מכונה הוצאה להורג. החוק הישראלי מאפשר הוצאה להורג של מורשעים בעבירות מעטות. בשלושים שנות המנדט הבריטי מומש העונש יותר מ-150 פעמים, אך במדינת ישראל מומש העונש רק פעמיים.
בזמן המנדט הבריטי
בזמן המנדט הבריטי היה עונש המוות עונש חובה על עבירת רצח, והיה עונש אפשרי על עבירות ביטחוניות (כולל נשיאת נשק ללא היתר). ערבים רבים הוצאו להורג, בפרט בתקופת המרד הערבי הגדול במהלכו נתלו כמאה חמישים ערבים. שמונה אסירים יהודים, אנשי המחתרות, הוצאו להורג על עבירות הקשורות במאבק בשלטון הבריטי. איש מהם לא הורשע ברצח או בהריגה, אלא בהחזקת נשק, בירי ועוד (שמונה אלה נמנים עם 12 עולי הגרדום).
חריג לעניין זה היה שוטר עברי בתקופת המנדט, מרדכי שוורץ, שהורשע בשנת 1938 ברצח שותפו הערבי לאוהל. בעת חקירתו במשטרה ובמהלך משפטו טען שוורץ כי הייתה זאת תאונה, אך התביעה טענה כי ביקש לנקום את מותם של יהודים בידי ערבים בזמן המאורעות ובמיוחד את מותם של דניאל סטניצקי ואיסר טנקוס ממושב כרכור ב-30 ביולי 1937. גרסתו לא נתקבלה על דעת השופטים ושוורץ נדון למוות והוצא להורג.
בשנים 1948–1954
לאחר קום המדינה ועד לשנת 1954 חל במדינת ישראל עונש מוות מכוח פקודת החוק הפלילי, 1936, המנדטורית אשר המשיכה לחול בישראל על פי פקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948, שבה נקבע המשך תחולתם של חוקי המנדט הבריטי, כל עוד לא הוחלפו בחוקים ישראליים.
ביוני 1948 הוצא להורג מאיר טוביאנסקי לאחר שנשפט במשפט צבאי מהיר ובלתי חוקי. בהמשך טוהר שמו של טוביאנסקי, והאחראים להוצאה להורג נשפטו.
ב-10 בנובמבר 1949 אישר בית המשפט לערעורים את פסקי דין מוות הראשונים, שהוצאו על ידי בית משפט ישראלי מאז הקמת המדינה. שני הנידונים למוות היו מוחמד אחמד קנדיל ואחמד עבדול והאב אל קוטה מחיפה, שהורשעו ברצח סוחר סיגריות בשוק השחור ונידונו למוות בתלייה. גזר דין זה לא בוצע, שכן הנשיא חיים ויצמן המיר עונש זה בעונש של מאסר עולם, בשל התנגדותו העקרונית לעונש מוות. ב-23 בנובמבר 1950 גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב עונש מוות על דוד יעקובוביץ, לאחר שמצא אותו אשם ברצח בגן מאיר בתל אביב. גזר דין זה לא בוצע לאחר שבית המשפט העליון המיר את ההרשעה ברצח בהרשעה בהריגה.
ב-4 בינואר 1951 דן בית המשפט המחוזי למוות קאפו יהודי בשם יחזקאל אינגסטר. הוא הורשע במעשי פשע נגד האנושות והתעללות בעצירים יהודים במסגרת תפקידו כאחראי בלוק במחנות משנה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך) של מחנה גרוס-רוזן. אינגסטר היה הראשון שנידון למוות על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. עונש זה הומר ב-7 באפריל 1952 בערעור לבית המשפט העליון למאסר בפועל של שנתיים. אינגסטר שוחרר ממאסרו ב-26 ביוני 1952 מטעמי בריאות, בהתאם לצו שר המשטרה מיום 23 ביוני 1952. זמן קצר לאחר שחרורו מת אינגסטר ממחלת הסוכרת, שממנה סבל.
בתחילת שנות ה-50 הורשע יעקב מזרחי בשני מעשי רצח - רצח יצחק לוי ורצח חיים הנדלר - ונגזר עליו מוות בתלייה; בספטמבר 1953 הוקל עונשו על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי, למאסר עולם.
ב-29 במאי 1951 חנן הנשיא 6 נידונים למוות לאחר שערעורים שהגישו נדחו.
ב-2 בדצמבר 1953 נידון למוות אליהו גולדברג באשמת רצח, לאחר שש שנים יצא לחופשי לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה.
נאשמים נוספים נידונו למוות בגין עבירות פליליות אך עונשם לא יצא אל הפועל לאור המתנה לכנסת להחלטתה בדבר החקיקה הראויה. כבר בדצמבר 1948 הוחלט שפסקי דין מוות יעוכבו עד להחלטה עקרונית של מועצת המדינה.
ביטול עונש המוות על רצח (1954)
ביולי 1949 הועלתה לראשונה מטעם הממשלה הצעת "חוק ביטול עונש מוות", והמרתו בעונש מאסר עולם. גם בהצעה הראשונית הביטול לא היה גורף: "על אף האמור בחוק זה, אדם שיצא חייב בדין על עבירת בגידה שנעברה בשעת חירום, יהיה צפוי לעונש מוות" (סעיף 3א). ביולי 1950 הניח שר המשפטים פנחס רוזן את הצעת החוק על שולחן הכנסת. קדמה לכך ועדת מומחים שהוקמה על ידי הממשלה בנושא. הוועדה צידדה בהחזקתו של עונש המוות, תוך הגבלת תחולתו. שר המשפטים דחה את המלצותיה.
ב-16 בפברואר 1954 חוקקה הכנסת את החוק לתיקון דיני העונשין (ביטול עונש מוות על רצח), תשי"ד-1954. החוק התקבל לאחר דיונים ממושכים בכנסת, שנערכו שלא על בסיס מפלגתי, כאשר נימוקי הביטול היו מבוססים על המסורת היהודית, על שיקולי מוסר כלל אנושיים ועל מיעוט ההרתעה שבעונש המוות. עד לביטול עונש המוות על רצח, כל עוד התנהל דיון ציבורי והליכי חקיקה לביטולו, עוכב ביצוע גזר דין המוות שהוטל בפרק זמן זה על פחות מעשרה מורשעים.
עונשי מוות לנאצים ולעוזריהם
ב-31 במאי 1962 הוצא להורג הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. ערעורו של אייכמן על הרשעתו במשפטו ברצח העם היהודי בשואה נדחה על ידי בית המשפט העליון, ונשיא המדינה, יצחק בן-צבי, דחה את בקשתו לחנינה. אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה.
האוקראיני ג'ון איוואן דמיאניוק נדון אף הוא למוות בישראל. דמיאניוק, שהוסגר לישראל מארצות הברית על חלקו בהשמדת היהודים במחנה ההשמדה טרבלינקה בתקופת השואה, עמד למשפט שארך כשלוש שנים, החל מחודש פברואר 1987. לאחר שהורשע כ"איוואן האיום" בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט המחוזי, ערער דמיאניוק לבית המשפט העליון, ושם נתקבל ערעורו, לאחר קרוב לשבע שנים שבהן היה עצור. בית המשפט העליון לא הטיל ספק כי המדובר באדם ששימש בתפקיד ואכמן, אך קבע כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי המדובר ב"איוואן האיום מטרבלינקה". דמיאניוק גורש מישראל ב-22 בספטמבר 1993.
עמדת המשפט הישראלי בנושא עונש מוות
על פי המשפט בישראל כיום, לפי, כל עבירה שעונשה מוות תידון בבית משפט מחוזי בהרכב של שלושה שופטים, שאחד מהם שופט של בית המשפט העליון, והעבירות שבית משפט אזרחי במדינת ישראל יכול להטיל עליהן עונש מוות (בעבר בוצע בתלייה ) הן:
עונשי מוות בחוק השיפוט הצבאי
לפי, רשאי בית דין צבאי להטיל עונש מוות. לפי יכול בית הדין לגזור גזר דין מוות על חייל שבגד, עזב את המערכה, סייע לאויב או מסר לו מידע ובלבד שמעשה כזה נעשה בתקופת לחימה. לפי עונש המוות יבוצע בירייה.
בתי משפט צבאיים דנו למוות מחבלים אך פסקי הדין הומרו למאסרי עולם על ידי הרמטכ"ל. הראשונים היו שלושה אנשי פדאיון שנתפסו בתקריות שונות ב-1956 ועונשם הומר למאסר עולם ב-1957. יותר משמונה שנים לאחר מכן, נגזר עונש מוות על מחמוד חיג'אזי שהורשע ביוני 1965 בהסתננות ונשיאת נשק. בעקבות ערעור לבית הדין הצבאי לערעורים קויים משפט חדש בו נקבע עונשו ל-30 שנות מאסר. הוא שוחרר בפברואר 1971 כנגד השבתו לישראל של שומר ממטולה שנחטף על ידי מחבלים ללבנון.
בין 1967 ל-1989 גזרו בתי משפט צבאיים עונשי מוות בלפחות שמונה מקרים, וכולם הומתקו בערעור למאסרי עולם.
בינואר 2018 עברה בכנסת בקריאה טרומית הצעת "חוק עונש מוות למחבלים", לפיה עונש מוות שבית דין צבאי רשאי להטיל על מי שהורשע ברצח בנסיבות של מעשה טרור לא ידרוש הסכמה פה אחד, וגם בתי משפט אזרחיים יוכלו לגזור עונש מוות. להצעה לא נמצא רוב והיא נדחתה על ידי ועדת החוקה, חוק ומשפט.
הוויכוח בנושא עונש מוות למחבלים בציבור הישראלי
במשך שנים רבות מתנהל בציבור הישראלי, בחוגי המשפט ובכנסת ויכוח בנושא עונש מוות למחבלים. יש הטוענים שעונש מוות לא מרתיע מחבלים "שהידים" ויש הטוענים את ההפך. מכל מקום בהצבעה טרומית על חוק עונש מוות למחבלים שנערכה בכנסת הצביעו רוב גדול מאוד של חברי הכנסת נגד עונש מוות למחבלים.
ליטל בוטס
ויקטוריה כריסטינה הסקת' (באנגלית: Victoria Christina Hesketh; נולדה ב-4 במאי 1984) המוכרת בשמה הבמה Little Boots, היא זמרת, די ג'יי, פזמונאית בריטית. בתחילת דרכה בוטס הופיעה בלהקה "Dead Disco".
לאחר פירוק הלהקה, החלה בוטס את קריירת הסולו בשנת 2009, בה הוציאה את הסינגל שיווקי הראשון שלה "Stuck on Repeat". כמו כן, באותה השנה, יצא אלבום הבכורה שלה, Hands אשר זכה להצלחה רבה, ואף קיבל את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.. באותה שנה הקליטה מספר קאברים לשירים של גארי ניומן ואף ביצעה איתו בדואט קאבר לשיר של וולווט אנדרגראונד.
בשנת 2013, יצא אלבום האולפן השני שלה Nocturnes. בשנת 2015, יצא אלבום האולפן השלישי שלה Working Girl. כמו כן האלבום Hands, הגיע אל המקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי, בנוסף הסינגלים "New in Town" ו-"Remedy" מתוכו, הפכו ללהיטים.
1984–2005: ראשית חייה ותחילת הקריירה
האסקת נולדה בעיירה בבלקפול, לנקשייר שבאנגליה. לאביה יש עסק מכירת מכוניות ואמה היא סופרת. היא האחות הבכורה מן שלושה אחים.
מגיל 5 החלה ללמוד נגינה בפסנתר. בגיל 6 החלה ללמוד אצל רות בירכל, לאחר מכן לקחה שיעורים מארתור לינגס ולבסוף זכתה במלגה במוזיקה. באותו תקופה זו למדה לנגן בחליל, הייתה במקהלת בית הספר ונסעה בקביעות למנצ'סטר לקחת שיעורים בנבל. מגיל 13 החלה לכתוב שירים.
2014–2017: Business Pleasure ו-Working Girl
ב-1 בדצמבר 2014, יצא המיני-אלבום החמישי של בוטס: "Business Pleasure". הסינגל הראשון והמוביל של האלבום נקרא "Taste It", יצא חודש לפני צאת האלבום.
ב-10 ביולי 2015, יצא אלבום האולפן השלישי של בוטס "Working Girl". חודשיים לאחר מכן בחודש ספטמבר, הוציאה בוטס שני אלבומי רמיקס שנקראים "(Working Girl (The Remixes Part 1)" ,"Working Girl (The Remixes Part 2".
ב-28 באוגוסט, הוכרז כי בוטס שיתפה פעולה עם ז'אן מישל ז'אר, בשיר "", אשר נכלל באלבום "Electronica 1: The Time Machine".
ב-17 ביוני 2016, יצא המיני-האלבום השישי של בוטס הנקרא Afterhours. מיני-אלבום זה הוא המשך לאלבום האולפן השלישי שלה Working Girl.
2018–הווה: Burn ואלבום רביעי
ב-6 באפריל 2018, בוטס הוציאה את המיני-אלבום השביעי שלה "Burn", אשר כלל את סינגל "Shadows", בשיתוף ג'ויס מוניז.
ב-6 באוגוסט 2019, יצא המיני-אלבום השמיני שלה "Jump", אשר כולל את הסינגל "Secret", שיצא לאור ב-14 ביוני.
סגנון מוזיקלי והשפעות
המוזיקה של בוטס משלבת דיסקו, האוס, דאנס-פופ, סינת'-פופ ואלקטרופופ. לבוטס יש סוג קול סופרן. כמוזיקאית בוטס שרה ומנגנת בפסנתר, קלידים, סינתיסייזר, סטיילופון ומכשיר אלקטרוני יפני בשם טנורי-און.
בוטס הושפעה מאמנים רבים, ביניהם: פינק פלויד, בריטני ספירס, קפטן ביפהארט, היומן ליג וכדומה.
הפועל רמת-גן גבעתיים (כדוריד)
הפועל רמת-גן גבעתיים היא קבוצת כדוריד ישראלית המייצגת את הערים רמת גן וגבעתיים, ומשחקת בליגת העל. אולמה הביתי הוא אולם זיסמן ברמת גן.
הקבוצה זכתה בשני דאבלים, אליפות וגביע באותה עונת משחקים ובנוסף בעוד שש זכיות בגביע המדינה.
היסטוריה
הקבוצה זכתה בשתי אליפויות ושמונה פעמים בגביע המדינה עד שנות ה-70 והמשיכה להיות קבוצת צמרת עד סוף שנות ה-80 כאשר תרמה לכדוריד הישראלי כוכבים רבים כפרץ גרינפלד, איגור ביאליק, זיו קושניר, רז סומך, אמיר גרא ועוד רבים. עד לשנות ה-90 בהן נקלעה לקשיים כלכליים. בשנת 1992 ירדה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה הלאומית (הליגה השנייה). הקבוצה חזרה לליגת העל בשנת 1993, אולם בשנת 1996 שוב ירדה הקבוצה לליגה לאומית. היא חזרה בשנית לליגה הבכירה בשנת 1997 וב-1998 ירדה בשלישית לליגה הלאומית. הקבוצה חזרה לליגת העל בשנת 2000 ומאז היא שיחקה בליגה כקבוצת תחתית הנאבקת נגד הירידה לליגה השנייה וזאת עד לעונת 2009-10 בסיומה נשרה הקבוצה לליגה השנייה אחרי עשר עונות רצופות בליגה הבכירה. בסיום עונת 2013-14 שבה הקבוצה לליגת העל אחרי 4 שנים רצופות בליגה השנייה.
את עונתה המחודשת בליגת העל היא סיימה במקום השביעי והעפילה לרבע גמר הפלייאוף, שם הודחה בידי א.ס. רמת השרון.
בסיום עונת 2018-2019 אחרי 5 שנים רצופות בליגת העל נשרה הקבוצה לליגה הלאומית. כעבור 3 שנים חזרה הקבוצה לליגת העל.
סגל הקבוצה לעונת 2017/2018
מעודכן ל־22 בספטמבר 2017:
בובי טימונס
בובי טימונס (באנגלית: Bobby Timmons; 19 בדצמבר 1935 - 1 במרץ 1974) היה פסנתרן ג'אז ומלחין אשר התפרסם בעיקר בנגינתו לצד ארט בלייקי בתור הפסנתרן של מבשרי הג'אז בין השנים 1958–1961 (עם הפסקה קצרה שבה הוחלף על ידי ולטר בישופ). הלחן המפורסם ביותר של טימונס הוא "Moanin'" אשר נהיה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של מבשרי הג'אז.
הקריירה
טימונס נולד כרוברט הנרי "בובי" טימונס (באנגלית: Robert Henry "Bobby" Timmons) בפילדלפיה. כמו מוזיקאים רבים, גם טימונס פרץ בזכות ארט בלייקי כנגן במבשרי הג'אז. למעשה הוא היה הפסנתרן הראשון שהתגלה בהרכב, ואחד הפסנתרנים שנתנו את הטון בתחילת הדרך. הקטע המפורסם ביותר שהלחין טימונס, כאמור, הוא "Moanin'" אשר נהיה לשיר הנושא של האלבום הראשון שלו עם מבשרי הג'אז, ולאחד השירים המוכרים והחשובים של ההרכב. לקראת סוף העבודה עם מבשרי הג'אז, החל טימונס להקליט גם כמוביל הרכבים. אלבומו הראשון כמוביל היה בטריו עם סם ג'ונס (קונטרבס) וג'ימי קוב (תופים), האלבום נקרא "This Here Is Bobby Timmons" והוא הופק ב-1960. אחד השירים באלבום הוא "Dat Dere" השיר השני הכי מוכר של טימונס. לאחר צאת האלבום המשיך להקליט אלבומי סולו בהרכבים קטנים יחסית, לרוב עם מוזיקאים חשובים ומוכרים (כולל את ארט בלייקי). בסוף שנות השישים הקליט טימונס הקלטה עם תזמורת של מוזיקאי צמרת, כולל למשל את רון קרטר, ג'ימי קוב ובילי היגינס.
לאחר שהקריירה שלו דעכה לאיטה, בובי טימונס נפטר ב-1 במרץ 1974, בניו יורק.
סגנונו
טימונס היה מהפסנתרנים הראשונים בהארד בופ וסגנונו השפיע רבות על הסוגה. סוגת ההארד בופ מתאפיינת בכך שהיא משלבת את הבי בופ עם מרכיבים מוזיקליים שונים, הסגנון של טימונס היה שילוב של גוספל ופאנק בתוך הג'אז. הוא אמנם לרוב לא היה מחוכם מבחינה הרמונית אך הצד החזק שלו היה הגרוב המיוחד שלו, והאנרגיות הרבות שהוא הכניס למוזיקה.
אישיותו
טימונס היה בעל ביטחון עצמי נמוך, והיה זקוק לעידודם של מוזיקאים אחרים, למשל, ארט בלייקי. כמו כן הייתה לטימונס נטייה קשה לאלכוהוליזם, מה שהוביל למותו.
איטליה באירוויזיון 2021
איטליה זכתה באירוויזיון 2021. רשות השידור האיטלקית RAI הודיעה באוקטובר 2020 כי הזוכה בפסטיבל סן רמו 2021, מונדסקין עם "Zitti e buoni", תזכה לייצג את המדינה באירוויזיון שהתקיים ברוטרדם, הולנד. ב-23 במאי הוכרז כי הלהקה זכתה באירוויזיון 2021, עם 524 נקודות בסך הכול.