cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאבק בשבועונים החרדיים בישראל
תחומי הסיקורים וסגנונם
הסיקור של התככים הפוליטיים הפנימיים, כולל בחצרות הרבנים, משאיר את הרושם אצל הקורא כי הרבנים נתונים להשפעתם של הפוליטיקאים. לא פעם נוצר הרושם כי הרבנים עצמם הם חלק מהמשחק הפוליטי. הצגת הדברים הזו, טוענים המתנגדים, יוצרת זילות בדעת תורה ומצננת את היראה והכבוד לרבנים ואת הציות להם. באחד הכינוסים אמר הרב מיכל זילבר: "עצם העיסוק כאילו בדרכי הנהגתם והכרעתם של גדולי הדור הוא חמור ביותר... כשמתחילים להביא: זה אמר כך וזה אמר כך, שמים אותם על השולחן, בוחנים את השיקולים, מספרים כל מיני מרקחה שנעשו נאמרו מאחורי הקלעים - כל זה עלבונה של תורה".
לעיתים מועבר מסר סמוי לקוראים כאילו מקורביהם של הרבנים שולטים ברבנים, והוראות ציבוריות שיצאו מן הרבנים הן למעשה של המקורבים ואנשי החצר המשתמשים ברבנים ככלי משחק. גישה זו, טוענים המתנגדים, הייתה הגישה שנקטו המשכילים, שטענו כי הרבנים זקנים ומנותקים ואינם חשופים להוויות העולם והחלטותיהם מוטעות משום שהם ניזונים ממידע סובייקטיבי שמספקים להם אנשי החצר. אחת הדוגמאות האופייניות לכך היא עצם המאבק בשבועונים והאיסור שפרסמו הרבנים על קריאתם. בריאיון ל"בשבע" אמר עורך "משפחה", משה גרילק, כי המאבק נגד השבועונים הוא של "יתד נאמן": "יתד נאמן היו רוצים לראות אותנו נעלמים. הסיבה היא כלכלית, כי הם מרגישים מאוימים מההצלחה שלנו, אבל הם מתעטפים באצטלה רוחנית וטוענים שכביכול אנחנו לא מספיק חרדים. הם לוקחים מאמר שלנו, מראים לרבנים ואז הרבנים אומרים שאסור".
הציבור החרדי מחנך את בניו להעריץ רבנים, אדמו"רים וגדולי תורה. בעיתונות היומית אין שום סימני אהדה והערצה לדמויות שאינן מהתחום התורני והרבני. לעומת זאת, השבועונים, בהיותם בנויים על שיקולי רייטינג ובעלי גישה פתוחה, מסקרים ומראיינים "ידוענים" דתיים, חלקם רחוקים מנטלית מעולם התורה. ברשת העיתונים של "קו עיתונות דתית" הופיע במשך תקופה מדור רכילות, המזכיר בצורתו ובתוכנו את מדורי הרכילות בעיתונות הכללית (כולל הביטויים "נצפה" ו"יקיר המדור"), כשבמרכזו ידוענים מעולם העסקים, העיתונות, הפרסום והמוזיקה במגזר החרדי והדתי, חלקם מוקצים לגמרי בעיתונות היומית החרדית.
כמו כן מפרסמים השבועונים, ובעיקר "משפחה", כתבות, וכן מוספים מיוחדים, בנושאים הקשורים בבילוי ונהנתנות. נושאים אלו, ובהם עיצובים, טיולים ומכוניות, זרים לזרם המרכזי של הציבור החרדי ומנוגדים להשקפת עולמו הדוגלת בחיי רוח והסתפקות במועט.
התכנים
מנהלי השבועונים טוענים כי הם מקדישים חלק נכבד בעיתון למאמרים תורניים ולכתבות בנושאים תורניים. על כך כתב הרב ליפקוביץ: "ואף הדברי מוסר והסיפורי צדיקים וכיוצא בזה אלא יוצא מהם שום תועלת, כי הנזק אשר מהם הורס את הכל".
כמו כן, מנהלי השבועונים טוענים כי הם הקימו ועדת ביקורת והעיתון כפוף למרותה. כנגד זה טוענים מתנגדיהם כי המפקחים מתמנים על ידי בעלי העיתון, וממילא הם 'מפקחים מטעם' והקובעים האמיתיים הם בעלי העיתון. עוד הם טוענים כי הקונספט של שבועון חרדי כפי שהוא כיום, המשמש "סופרמרקט של דעות", אינו מאפשר עמידה בסטנדרטים של כשרות. כראיה הם מביאים את דברי הרב נסים קרליץ במכתבו נגד השבועונים: "ופשוט שעל סוג עיתונים כאלו לא שייך לתת שום הכשר כלל".
חומרנות
האידיאל החרדי הוא לימוד תורה ועיקר מטרת החינוך היא להצמיח דור של תלמידי חכמים שלימוד התורה הוא עיקר חייהם. השבועונים, ובראשם "משפחה" - לדעת מתנגדיהם - מובילים קו של עידוד לרכישת השכלה והשתלבות חרדים במעגל העבודה. לטענתם, השבועונים מטיפים במסרים סמויים וגלויים לשאיפה לקריירה ולמצליחנות חומרית.
לדעת מתנגדיהם, השבועונים, בעיקר "משפחה", מובילים קו של "החרדי החדש". כחלק משיווק התדמית של החרדים, טוענים המתנגדים, חשוב לשבועונים להציג חרדי חדש, כזה שאינו שייך ל"עולם המיושן". כשיצא "משפחה" להגנת הציבור החרדי כנגד העוול שעושים לו כלי התקשורת במדינה, טען כי למעלה מ-80 אחוז מהציבור החרדי שייך למעגל העבודה.
קהל היעד
כעיתונים כלל-חרדיים, עצמאיים ומסחריים, מנסים השבועונים לפנות לקשת הרחבה ביותר של קהלים, כדי להשיג כמה שיותר קוראים. לכן - טוענים מתנגדיהם - הם צריכים לרצות את כולם, מאנשי נטורי קרתא ועד ולדתיים לאומיים. פלורליזם חרדי ופתיחות תקשורתית נידונו לכישלון מראש אצל מי שמקפיד על חינוך ילדיו ושומר את ביתו מהשקפות זרות.
קייטי באומן
קתרין לואיז באומן (באנגלית: Katherine Louise Bouman; נולדה ב-9 במאי 1989) היא מדענית מחשבים יהודייה-אמריקאית, המתמחה בתחומי ראייה ממוחשבת, למידת מכונה והפקת תמונה על ידי מחשב, ומשמשת מרצה בכירה במחלקת המחשוב ומדעי המתמטיקה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ביוגרפיה
באומן נולדה בשנת 1989 בארצות הברית למשפחה יהודית. אביה, צ'ארלס באומן הוא פרופסור להנדסת חשמל, הנדסת מחשבים והנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת פרדו. באומן גדלה בווסט לפאייט, אינדיאנה, שם סיימה ב-2007 את לימודי התיכון. בין השנים 2007–2011 למדה הנדסת חשמל באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, וסיימה את תארה הראשון בכבוד רב ביותר. ב-2011 החלה ללמוד ב-MIT לתואר שני בהנדסת חשמל ובמדעי המחשב (אותו קיבלה ב-2013), והמשיכה ללמוד במעבדת MIT למדעי המחשב ולאינטליגנציה מלאכותית (MIT CSAIL), שם סיימה את הדוקטורט שלה ב-2017. לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה, הייתה פוסט-דוקטורנטית במרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה עד 2019. ב-2019 החלה לשמש מרצה בכירה במחלקת המחשוב ומדעי המתמטיקה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מחקר
בשנת 2013 הצטרפה באומן לפרויקט EHT, והופקדה על כתיבת האלגוריתם שיאפשר לתרגם את כמויות המידע המגיעות מהטלסקופים לכדי תמונה. באומן וצוותה עבדו במשך שלוש שנים כדי לפתח את קוד הדימות CHIRP, שהוצג ביוני 2016. לאחר כתיבת הקוד נדרשו שנתיים לבחון את הקוד ואת עיצובו. ב-10 באפריל 2019 הוצגה לראשונה תמונה של חור שחור, שנוצרה, בין השאר, באמצעות האלגוריתם שפיתחו באומן וצוותה. לאחר פרסום התמונה, התפרסמה תמונה של באומן מגיבה בשמחה למראה תמונת החור השחור. במהרה, מספר גורמים פרסמו את תמונתה מתוך חשש שערך ההישג יופחת בשל היותה אישה. הפרסום גרם למצג שווא שהציג את באומן כאחראית היחידה להישג, אף על פי שבאומן הייתה חברה בצוות בן 200 מדענים שפעלו יחד למען יצירת התמונה.
במכון הטכנולוגי של קליפורניה מתמקד מחקרה של באומן בפיתוח מערכות דימות ממוחשב חדשות באמצעות עיבוד אותות, ראייה ממוחשבת, למידת מכונה ופיזיקה.
דני ראזניקוב
דני ראזניקוב (נולד ב-29 במרץ 1993) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
דנה קרינסקי
דנה קרינסקי (נולדה ב-21 בפברואר 1969) היא אמנית ישראלית, היוצרת מדליות עבור ארגונים ותערוכות ברחבי העולם ומציירת בצבעי שמן על בד ועץ בסגנון ריאליסטי.
דני ראזניקוב
בשנת 2013 הוא היה חבר נבחרת ישראל בשחמט שהשתתפה באליפות אירופה לנבחרות.
דנה קרינסקי
ביוגרפיה
תחומי העיסוק של קרינסקי:
דני ראזניקוב
נכון לאפריל 2020, מדורג במקום ה-23 בישראל לפי מד כושר.
דנה קרינסקי
מדליות
באמנותה בחרה תחילה בתחום הפיסול של מדליות.
דני ראזניקוב
למד לתואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת טקסס בדאלאס, סיים בשנת 2019.
דנה קרינסקי
מדליות
בשנת 1997 הוזמנה לפסל מדליה עבור BAMS, האגודה הבריטית למדליות אמנותיות של המוזיאון הבריטי.
בשנים 1998-2002 שימשה כנציגת ישראל לארגון הבינלאומי למדליות אמנותיות "FIDEM".
בשנת 2004 נבחרה לעצב את המדליה הרשמית לציון 350 שנים להגעת היהודים לאמריקה, אשר הוצגה, בין השאר, בחגיגה שנערכה לכבוד האירוע בארוחת הערב הלאומית בבית הלבן.
במהלך השנים נטלה חלק בתערוכות בינלאומיות רבות, בין השאר באקדמיה המלכותית לאמנויות, במוזיאון יורקשייר, בניו יורק, בפריז, בגרמניה ובפורטוגל. מבחר מעבודותיה נרכשו על ידי המוזיאון הבריטי בלונדון.
ציורי שמן
במקביל לפיסול המדליות, החלה קרינסקי לצייר בשמן על בד ועץ. יצירותיה של קרינסקי הן ברובן ריאליסטיות ועוסקות בסיטואציות יומיומיות ומשפחתיות, תוך התייחסות למרחב הקלאסי-מודרני: תינוק מחזיק אייפון, ילד קטן היושב מול מסך טלוויזיה ענק המשדר סדרה מצוירת, זוג העסוק כל אחד במרחב תקשורתי אחר (היא מול "האנטומיה של גריי" בזמן שהוא שקוע מול מסך המחשב הנישא). ברוב יצירותיה מופיעות דמויות אנושיות המביעות רגש עמוק, על רקע מעניין שמספר סיפור ייחודי, כגון ילדה שישנה על ענפים קוצניים של עץ, או אישה קטנה השוכבת בתוך פוך ענק. רבות מיצירותיה של קרינסקי עוסקות ביחסים בין אישיים, במיוחד ביחסי הורות, משפחה, חברויות וקשר בין-דורי.
קרינסקי הציגה לראשונה את ציוריה ב-1998 בתיאטרון נוצר ובגלריה ידיים ביפו. בהמשך השתתפה בתערוכות קבוצתיות שונות ובתערוכת "שלוש אמניות" בגלריה הוראס ריכטר ביפו.
בשנת 2007 הציגה לראשונה את ציוריה בתערוכת יחיד "מעבר לבית" בגלריה "משרד" בתל אביב. ציורים אחרים שלה הוצגו גם בגלריה "פלורנטין 45" ובגלריה של מלון דייוויד אינטרקונטיננטל בתל אביב.
בעשור השני של המאה ה-21 יוצרת קרינסקי ציורי שמן על בד בסטודיו שלה בהוד-השרון ומלמדת רישום וציור קבוצות של מתבגרים ובוגרים. מדי כשנה היא עורכת תערוכות מגוונות עבור תלמידיה מכל הגילאים. במקביל היא יוצרת גם ציורים ומדליות על-פי הזמנות.
למוריים
לֵמוּרִיִּים (שם מדעי: Lemuridae) היא משפחה של פרימטים בתת-הסדרה טרום קופים (קיפופים). המשפחה היא אנדמית לאי מדגסקר ולארכיפלג קומורו. במשפחה זו קיימים כיום 22 מינים ב-5 סוגים.
השם "למור" בלטינית הוא: רוח רפאים. מקור השם טמון בעובדה שהלמוריים ישנים במשך היום ובשעות הלילה הם פעילים וכשהם מנתרים בין ענפי העצים נדמה הדבר כצל חולף. רוב הלמוריים אינם יותר גדולים מחתול.
כל בני המשפחה הם אוכלי צמחים או אוכלי כל, אך חלקם אוכלי פירות, חלקם אוכלי עלים, אחרים כוללים גם חרקים במזונם, ויש כאלו האוכלים בעיקר עלי חזרן. הם שוכני עצים, לפחות חלקית, ויש כאלו המבלים חלק מזמנם על האדמה. הם מתקדמים הן על ידי ריצה אופקית על ענפים והן על ידי ניתור מגזע מאונך אחד למשנהו.
הם מתאפיינים בזנבות ארוכים ושעירים ובגופים ובגפיים רזים. אוזניהם אינן גדולות, מכוסות, חלקית לפחות, בפרווה, ובקצותיהן ציצות שיער. ללמור טופר מיוחד המיועד לטיפוח וסירוק הפרווה, המכונה Toilet Claw. כמו כן, לסתו התחתונה של הלמור "מאובזרת" במערכת שיניים דמויות מסרק, אשר גם לה תפקיד חיוני בטיפוח הפרווה.
לא כל היצורים המסווגים כלמוריים שייכים באמת למשפחה זו. ישנה על-משפחה של הלמורים בה משפחות נוספות. אחדים מהמינים שנכחדו בעל-משפחה זו היו גדולים מגורילה.
מלחמת פקח ואחז
מלחמת פקח ואחז היא מלחמה אשר נערכה בין פקח בן רמליהו מלך ישראל (בשיתוף רצין מלך ארם), לבין אחז מלך יהודה והסתיימה במכה קשה לממלכת יהודה. מלחמה זאת התנהלה, על-פי סדר עולם, בשנה הראשונה למלכות אחז שהיא שנת שבע עשרה למלכות פקח בן רמליהו. המלחמה מתוארת במקרא בספר מלכים ב', ישעיהו וכן בדברי הימים ב'.
הברית בין פקח לרצין
עם עלייתו של פקח לשלטון, סביב שנת 734 לפנה"ס, שלט בממלכת ארם דמשק רצין, יורשו של בן הדד השלישי. רצין נזכר ברשימת משלמי המס לאשור בדומה למנחם בן גדי מלך ישראל. עם ביסוס שלטונו הצטרף רצין לפקח לברית אנטי-אשורית. ניתן לשער כי גם לאחז הוצע להצטרף אל אותה הברית, אולם זה האחרון סירב. ייתכן בשל העובדה כי התקיימה ברית נומינלית בין יהודה וממלכת אשור בה אי נקיטת עמדה אנטי-אשורית לא תגרור אחריה תגובה צבאית כנגד יהודה. מנגד, מצבן של ממלכת ישראל וארם דמשק היו שונה, שכן שתיהן שכנו סמוך לגבולות אשור שלא פעם איימה על קיומן. לפיכך, כאשר סירב אחז להצטרף לברית האנטי-אשורית, הכריזו פקח ורצין מלחמה על ממלכת יהודה. בעשותם זאת ניסו שתי הממלכות לבלום את עוצמתה של יהודה, להפיל את אחז ואת שושלת בית דוד ולרכוש מידיה שנית את השטחים שכבשה בעבר הירדן המזרחי (ממלכת בני עמון). לפי המקרא פעלו רצין ופקח בעצה אחת, ולחצם החל, ככל הנראה, כבר בימי עוצרותו של יותם מלך יהודה:
מרסן (אסטרואיד)
מרסן (שם מלא: 8191 מרסן) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שבמערכת השמש. מרסן התגלה ב-20 ביולי 1993 על ידי אריק וולטר אלסט ממצפה הכוכבים לה סילה שבצ'ילה והוא קרוי על שם המתמטיקאי מרן מרסן.
מלחמת פקח ואחז
תיאור המלחמה
בספר מלכים מתוארת המלחמה באופן כמעט זהה לזה שבספר ישעיהו:
על פי המתואר בספרי מלכים וישעיהו, במלחמה בין ישראל לבין יהודה הטיל פקח מצור על ירושלים אך לא הצליח ללוכדה. בהמשך פרק ז' בספר ישעיהו אף נרמז כי, ככל הנראה, התכנון המקורי של רצין ופקח היה לבצע הפיכה, להדיח את אחז ולהמליך את בן טבאל על יהודה מטעמם. בשונה מהתיאור הלקוני הרב אשר מופיע במקורות המוזכרים לעיל, סיפור המלחמה בין שני המלכים בדברי הימים, מובא בפירוט רב יותר: בספר דברי הימים ב מוזכרת התבוסה של צבא יהודה: פקח ובעל בריתו רצין הרגו 120,000 מאנשי יהודה. זכרי שהיה מגיבורי ישראל משבט אפרים הרג את מעשיהו בנו של אחז, את עזריקם נגיד הבית ואת אלקנה המשנה למלך. זכרי ואנשי ישראל לקחו שלל רב ושבו מנשי וילדי יהודה מאתים אלף נפש. עם הבאתם של שבויי יהודה לשומרון, התערב עודד הנביא לטובתם. עודד פנה אל הציבור ואל המנהיגים של ממלכת ישראל והוכיח אותם כי תפיסת שבויים ושיעבודם (כפי שהיה נהוג אז) מקרב אחיהם בני ישראל, היא שגויה במהותה; וזאת גם מפני שתבוסת האויב - ממלכת יהודה - הייתה מאת האל. כתוצאה מדבריו קמו אנשים נוספים "מראשי בני אפרים": עזריהו, יחזקיהו ועמשא והצטרפו לטענתו, כי לקיחת השבויים מבני שבט יהודה תחשב לחטא ולאשמה בממלכת ישראל. דבריו התקבלו, ושבויי ממלכת יהודה הוצאו מהשיעבוד וזכו ליחס מכובד; הם טופלו וצוידו כראוי לאחים, והובאו ליריחו, כדי שישובו לבתיהם.
מרסן (אסטרואיד)
מספרו הסידורי 8191 נקבע באופן סמלי, היות ש-8191 הוא מספר מרסן הראשוני החמישי, ואסטרואידים עם מספרי מרסן ראשוניים שלפניו כבר היו קרויים בשמות; מספר 3 יונו, מספר 7 איירס, מספר 31 Euphrosyne ומספר 127 Johanna.
מלחמת פקח ואחז
תוצאות המלחמה
נראה כי המלחמה בין ממלכת יהודה לבין ממלכת ישראל גררה בעקבותיה שינוי טריטוריאלי משמעותי בגבולות ממלכת יהודה:
אף על פי שישעיהו ניסה להפיח ביטחון בלב אחז, נבהל האחרון וביאושו שלח אחז בקשת עזרה המלווה בהכרזת השתעבדות לתגלת-פלאסר השלישי. לא ניתן אמנם להסיק בוודאות כי בקשת הסיוע של אחז היא זאת שהניעה את מלך אשור לצאת למערכה נגד ארם דמשק וממלכת ישראל בשנת 733/2 לפנה"ס, או שבלאו הכי התכוון לצאת למסע מלחמה באזור זה ולשבור סופית את כוחה של דמשק מתוך מטרה לחזק את שליטתו בלבנט. ניתן להניח כי בקשתו של אחז החישה, לכל היותר, את תגובת תגלת-פלאסר, ואילו טיב פעולותיו נגד דמשק וישראל - שכללו את חיסולה של ארם דמשק ושל חלקה הצפוני של ממלכת ישראל, תוך סיפוחן כפחוות לתחומי האימפריה האשורית, מלמדת שדמשק וישראל, שקודם נכנעו לאשור ושלמו מס לתגלת-פלאסר, חזרו וחטאו נגדו (אם כי חטא זה לא פורש במקורות). מידיעה שהשתמרה בדברי הימים א' ניתן להבין שצבאו של תגלת פלאסר השלישי הרחיק בעבר הירדן המזרחי דרומה עד לאזור ההתיישבות של שבטי מנשה, גד וראובן.
לפי חז"ל, הריגת בנו הבכור של אחז במלחמה על ידי זכרי, כיפרה לו על חטאיו ולכן לא מנו אותו בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
במצודת ערד ניכר הרס שנגרם בשל המלחמה, שהתחוללה בין השנים 735 - 732 לפנה"ס.
השלכות הנאציזם
הנאציזם וגרמניה הנאצית השפיעו על מדינות, קהילות ואנשים רבים לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ואחריה. הניסיון של גרמניה הנאצית להשמיד קבוצות שנתפסו כתת-אדם על ידי האידאולוגיה הנאצית, לרבות השמדת היהודים בשואה, נעצרו בזכות בעלות הברית בראשות בריטניה, ברית המועצות וארצות הברית, שהביאו לכניעת גרמניה הנאצית.
העם היהודי
מתוך 18 מיליון היהודים בעולם ב-1939, יותר משליש נרצחו בשואה. מתוך שלושה מיליון היהודים בפולין שרדו בפולין פחות מ-60,000 ועוד כרבע מיליון שברחו מפולין, בעיקר לתוככי ברית המועצות. רוב היהודים הנותרים במזרח ובמרכז אירופה הפכו לפליטים, שלא יכלו או לא רצו לחזור למדינות הגוש המזרחי או למדינות ששיתפו פעולה עם הנאצים בתקופת המלחמה.
פולין
הנאצים התכוונו להשמיד את האומה הפולנית. ב-1941 החליטה ההנהגה הנאצית שפולין תטוהר מפולנים אתניים תוך 10 עד 20 שנה ותיושב על ידי מתיישבים גרמנים כדי לקדם את מדיניות מרחב המחיה. מתחילת הכיבוש, מדיניותה של גרמניה הייתה לשדוד ולנצל את השטח הפולני, תוך הפיכתו למחנה ריכוז ענק לפולנים שהוגדרו כנחותים לפי תורת הגזע הנאצית. מדיניות הביזה והניצול פגשה בתעשייה הפולנית, בחקלאות, בתשתיות ובאוצרות תרבות. ההרס שביצעו הגרמנים נאמד בשווי של 525 מיליארד אירו או 640 מיליארד דולר. התעשייה הפולנית הושמדה או הועברה לרוסיה על ידי הכוחות הסובייטיים לאחר המלחמה.
דו"ח רשמי של ממשלת פולין שהוכן ב-1947 דיווח על 6,028,000 קורבנות מלחמה מתוך אוכלוסייה של 27,007,000 פולנים ויהודים אתניים. מסיבות פוליטיות, הדו"ח לא כלל את מקרי המוות המיוחסים לברית המועצות ואת האבדות בקרב אזרחים פולנים ממוצא אוקראיני ובלארוסי.
גבולה המזרחי של פולין הוזז מערבה אל קו קרזון. כך הפסידה פולין 188,000 קמ"ר. בשטח זה היו 5.3 מיליון פולנים אתניים. על כך אמורה הייתה פולין לקבל פיצוי של 111,000 קמ"ר מגרמניה, שטח ממזרח לקו אודר-נייסה שבו היו 11.4 מיליון גרמנים שגורשו מערבה. גרמניה חטפה כ-20,000 ילדים פולנים שהגרמנים האמינו שהם בעלי "דם גרמני". מתוך החטופים רק 10-15% חזרו הביתה. האליטות הפולניות הושמדו ויותר ממחצית האינטליגנציה הפולנית נרצחה. היו מקצועות ש-20-50% מהעובדים בהם נרצחו, למשל 58% מעורכי הדין הפולנים, 38% מהרופאים ו-28% מעובדי האוניברסיטאות. הגרמנים הרסו את בירת פולין ורשה והחריבו את רוב עריה (למשל ורוצלב). חלקן, למשל לבוב, הועברו לברית המועצות. פולין הפכה למדינת לווין סובייטית, תחת ממשלה קומוניסטית ובשליטה סובייטית עד 1989. כוחות רוסיים נסוגו מפולין רק ב-1993, לאחר התמוטטות ברית המועצות ב-1991.
ברית המועצות
כ-26 מיליון אזרחים סובייטים נספו כתוצאה מהפלישה הנאצית לברית המועצות, בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בהם כ-10,651,000 חיילים שמתו בקרב נגד מדינות הציר או במחנות שבויים. לפי ההיסטוריון הרוסי ואדים ארליקמן, האבדות הסובייטיות הסתכמו ב-26.5 מיליון מקרי מוות הקשורים למלחמה. מיליוני אזרחים מתו מרעב, קור ומעשי טבח, ואזורי ברית המועצות מפרברי מוסקבה ונהר הוולגה עד לגבול המערבי נהרס והתרוקן מאוכלוסייתו. המוות וההרס ההמוני פגעו קשות בכלכלה ובחברה הסובייטית. מספר ההרוגים כלל כ-1.5 מיליון יהודים סובייטים שאותם רצחו הפולשים הגרמנים. ההשמדה ההמונית והרצח ההמוני היו אחת הסיבות לכך שברית המועצות ייסדה מדינות לווין במרכז אירופה, שכן הממשלה קיוותה להשתמש במדינות אלה כאזור חיץ נגד פלישה עתידית מהמערב. עקב כך פורקה הברית שהתקיימה בזמן המלחמה בין ברית המועצות לבעלות הברית המערביות, ונסללה הדרך למלחמה הקרה, שנמשכה עד 1989, שנתיים לפני התפרקות ברית המועצות ב-1991. התרבות הסובייטית בשנות החמישים הוגדרה על ידי תוצאות מלחמת העולם השנייה, שכונתה "המלחמה הפטריוטית הגדולה".
קרוב ל-60% מהרוגי המלחמה באירופה היו מברית המועצות. אבדות צבאיות בסך כ-10.6 מיליון כללו 7.6 מיליון הרוגים או נעדרים, 2.6 מיליון שבויים שנרצחו ו-400,000 הרוגים פרטיזנים סובייטיים. 15.9 מיליון אזרחים נהרגו, בהם 1.5 מיליון עקב פעולות צבאיות, 7.1 מיליון קורבנות רצח עם ופעולות תגמול של הנאצים, 1.8 מיליון שגורשו לגרמניה לעבודות כפייה ו-5.5 מיליון מתים מרעב ומחלות. מקרי רעב נוספים שהסתכמו במיליון לאחר המלחמה, בשנים 1946–1947, אינם נכללים כאן. האבדות הללו הן בכל שטח ברית המועצות, כולל שטחים שסופחו אליה בשנים 1939–1940.
צפונה הגיעו הגרמנים ללנינגרד, היא סנקט פטרבורג, באוגוסט 1941. העיר הוקפה ב-8 בספטמבר והחל מצור בן 900 יום, בו נספו כ-1.2 מיליון אזרחים.
מתוך 5.7 מיליון שבויי מלחמה סובייטים שתפסו הגרמנים, יותר מ-3.5 מיליון מתו בשבי הגרמני. ב-11 בפברואר 1945, בסיומה של ועידת יאלטה, חתמו ארצות הברית ובריטניה עם ברית המועצות על הסכם להחזרת אזרחים סובייטיים. הסכם זה הביא להחזרה בכוח של כל הסובייטים, ללא קשר לרצונותיהם. על פי ההערכות, מיליוני שבויים סובייטים ועובדי כפייה שהועברו לגרמניה טופלו כבוגדים, פחדנים ועריקים בשובם לברית המועצות לפי צו מספר 270. לפי נתונים מארכיונים סובייטיים, שהפכו זמינים לאחר הפרסטרויקה, הגידול באוכלוסיית הגולאג היה מינימלי במהלך 1945–1946 ורק 272,867 שבויי מלחמה ואזרחים סובייטים שהוחזרו, מתוך 4,199,488, נכלאו.
בלארוס
הערכות עדכניות מעלות את מספר הבלארוסים שנספו במלחמה ל-3,600,000, בניגוד ל-2.2 מיליון בהערכה קודמת - לא כל תושב רביעי אלא כ-40% מהאוכלוסייה הבלארוסית שלפני המלחמה, בגבולות בלארוס של ימינו. להשוואה, 15% הפולנים בגבולות פולין לאחר המלחמה נספו, 19% מהאוכלוסייה האוקראינית שבגבולות אוקראינה לאחר המלחמה ו-2% מאוכלוסיית צ'כוסלובקיה שבגבולות לאחר המלחמה.
אוקראינה
ההערכות לגבי אובדן האוכלוסייה באוקראינה נעות בין 7 ל-11 מיליון. יותר מ-700 ערים ועיירות ו-28,000 כפרים נהרסו.
יוגוסלביה
כ-1,700,000 בני אדם נהרגו ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1945. אבדות גבוהות היו בקרב סרבים שחיו בבוסניה וקרואטיה, וכן בקרב מיעוטים יהודים וצוענים. אבדות גבוהות היו גם בשאר האוכלוסיות שלא שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית. בקיץ 1941 מרדו הסרבים בזמן הפלישה הגרמנית לברית המועצות. הנאצים הגיבו בהוצאה להורג של 100 אזרחים סרבים על כל חייל הרוג ו-50 אזרחים סרבים על כל חייל פצוע. הפרטיזנים היוגוסלביים נלחמו במסע גרילה נגד כובשי מדינות הציר ובמלחמת אזרחים נגד הצ'טניקים, לאומנים סרבים אנטי קומוניסטים. מדינת קרואטיה העצמאית הוקמה כמדינת בובות נאצית, ונשלטה בידי המיליציה הפשיסטית אוסטאשה. מדינת קרואטיה העצמאית הקימה מחנות השמדה לאנטי-פשיסטים, קומוניסטים, סרבים, מוסלמים, צוענים ויהודים, אחד הידועים לשמצה היה מחנה הריכוז יאסנובאץ. גברים, נשים וילדים רבים, רובם סרבים, נרצחו במחנות אלו.
מערב אירופה
בריטניה וצרפת, שתיים מהמנצחות, היו מותשות ופשטו את הרגל בעקבות המלחמה, ובריטניה איבדה את מעמדה כמעצמה. גרמניה ויפן חרבו, ובעולם נותרו שתי מעצמות דומיננטיות, ארצות הברית וברית המועצות. המציאות הכלכלית והפוליטית במערב אירופה הביאה לפירוק האימפריות הקולוניאליות האירופיות, במיוחד באפריקה ובאסיה.
אחת ההשלכות הפוליטיות החשובות ביותר של הכיבוש הנאצי במערב אירופה הייתה הקמת בריתות פוליטיות חדשות שהפכו לאיחוד האירופי ולברית צבאית בינלאומית של מדינות אירופה, ברית נאט"ו, כדי לאזן את ברית ורשה של הסובייטים, עד שהשלטון הקומוניסטי במזרח אירופה הסתיים בסוף שנות ה-80.
הקומוניסטים יצאו מהמלחמה עם היוקרה העצומה של הכוחות המזוינים הסובייטיים המנצחים, ולמשך זמן מה נראה היה שישתלטו על המשטרים בצרפת, איטליה ויוון. המערב פעל למנוע זאת, ופרצה המלחמה הקרה.
יוון
ביוון, הכיבוש הגרמני (אפריל 1941 - אוקטובר 1944) הרס את הכלכלה באמצעות שוד במסווה של לקיחת פיצויי מלחמה, ביזת משאבי המדינה והיפר-אינפלציה. הגרמנים הותירו את רוב תשתיות המדינה הרוסות עם נסיגתם ב-1944. כתוצאה ממצור בעלות הברית ואדישות גרמנית לצרכים המקומיים, החורף הראשון של הכיבוש התאפיין ברעב במרכזים העירוניים המרכזיים. עד 300,000 אזרחים מתו מרעב. רמות הרעב הללו לא חזרו על עצמן בשנים הבאות, אך תת-תזונה הייתה נפוצה לאורך כל הכיבוש. אלפים הוצאו להורג על ידי כוחות גרמנים כפעולות תגמול על פעילות פרטיזנים. כחלק מהשואה, הקהילה היהודית של יוון כמעט נמחקה, במיוחד הקהילה הספרדית הגדולה של סלוניקי, שהחלה בתחילת המאה ה-16 בהזמנתה של האימפריה העות'מאנית השלטת. לפחות 81% (כ-60,000) מכלל יהודי יוון לפני המלחמה נרצחו.
הכיבוש הגרמני חולל מהפך חברתי. האליטות הפוליטיות הוותיקות נדחקו לצד, וההתנגדות לנאצים העלתה לקדמת הבמה את חזית השחרור הלאומית השמאלנית (EAM), תנועת ההמונים הראשונה במדינה, בה הקומוניסטים מילאו תפקיד מרכזי. במאמץ להתנגד לה, עודדו הגרמנים את הממסד השמרני שלפני המלחמה להתעמת איתה, ואפשרו יצירת יחידות חמושות. בשנה האחרונה לכיבוש, התנאים ביוון קרבו למלחמת אזרחים בין EAM לכוחות אחרים. השבר הפך קבוע בדצמבר 1944, כאשר EAM והממשלה בתמיכת בריטניה התעמתו באתונה, ומלחמת אזרחים פרצה בין 1946–1949.
גרמניה
יותר מ-8 מיליון גרמנים, בהם כמעט 2 מיליון אזרחים, מתו במהלך מלחמת העולם השנייה (ראו חללים במלחמת העולם השנייה). לאחר המלחמה נגרמו אבדות נוספות במהלך כיבוש בעלות הברית וגירוש האוכלוסין.
לאחר המלחמה, העם הגרמני נתפס כאשם בפשעי הנאצים על ידי מדינות אירופה האחרות. גרמנים רבים חשו אשמה, ודיונים רבים חלו בין חוקרים ופוליטיקאים במערב גרמניה, לדוגמה, פולמוס ההיסטוריונים בשנות ה-80. לאחר האיחוד מחדש, הדיון היה על התפקיד שגרמניה המאוחדת צריכה למלא בעולם ובאירופה. הרומן "נער קריאה" של ברנהרד שלינק נוגע לאופן שבו התמודדו הגרמנים לאחר המלחמה עם הנושא.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בעלות הברית פתחו בתוכנית דה-נאציפיקציה, אך ככל שהמלחמה הקרה התגברה, מאמצים אלה הצטמצמו במערב כי מעצמות המערב נזקקו לאנשי המנהל והמשק הגרמנים, הנאצים לשעבר, במאבקם נגד הגוש המזרחי.
חלוקת גרמניה
גרמניה והכלכלה הגרמנית היו הרוסים. חלקים גדולים מרוב הערים הגדולות נהרסו בהפצצות בעלות הברית, הריבונות נלקחה על ידי בעלות הברית והשטח היה מלא במיליוני פליטים מהמחוזות המזרחיים לשעבר בגרמניה, שטחים שבעלות הברית קבעו את סיפוחם על ידי ברית המועצות ופולין. הגבול המזרחי של גרמניה הועבר מערבה, לקו אודר-נייסה וגרמניה קטנה בכ-25% (ראו ועידת פוטסדאם). שאר גרמניה חולקה בין בעלות הברית ונכבשה על ידי חיילים בריטים (צפון-מערב), צרפתים (דרום-מערב), אמריקאים (הדרום) והסובייטים (המזרח).
לאחר זמן קצר נחלקו בעלות הברית עקב אידאולוגיות - קומוניזם מול קפיטליזם - ביססו תחומי השפעה ויצרו חלוקה שלא הייתה קיימת בעבר בגרמניה, בין מזרח למערב (אם כי החלוקה הייתה בעיקר לפי גבולות מדינות שהיו קיימות בגרמניה לפני האיחוד שביצע ביסמרק פחות מ-100 שנים לפני כן).
חוקת גרמניה המזרחית וחוקת גרמניה המערבית
חוקה למזרח גרמניה נוסחה ב-30 במאי 1949. וילהלם פיק, מנהיג מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) (שנוצרה במיזוג כפוי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) באזור הכיבוש הסובייטי), נבחר בתור הנשיא הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
מערב גרמניה (רשמית: הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, FRG - זהו עדיין השם הרשמי של גרמניה המאוחדת כיום) קיבלה ריבונות למחצה בשנת 1949, כמו גם חוקה (Grundgesetz, חוק יסוד). המסמך לא נקרא "חוקה" באופן רשמי, שכן בשלב זה, עדיין לא היה ברור אם שתי הגרמניות יתאחדו.
הבחירות החופשיות הראשונות במערב גרמניה נערכו ב-1949, בהן ניצחה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית של גרמניה (CDU, השמרנים) בהפרש קל. קונרד אדנאואר, חבר ב-CDU, היה הבונדסקנצלר (הקנצלר) הראשון של מערב גרמניה.
שתי המדינות הגרמניות טבעו בשנת 1948 כסף, מארק גרמני: West-Mark במערב גרמניה ו-Ost-Mark במזרח גרמניה.
הצבת חיילים זרים בגרמניה
חיילים זרים עדיין מוצבים בגרמניה כיום, למשל בסיס חיל האוויר האמריקאי רמשטיין, אך רוב החיילים עזבו לאחר המלחמה הקרה. עד 1994 היו חיילים סובייטים בגרמניה, על פי תנאי האמנה על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה, ועד אמצע שנות ה-90 היו כוחות מערביים. ממשל בוש בארצות הברית ב-2004 הצהיר על כוונה להסיג את רוב החיילים האמריקאים שנותרו מגרמניה בשנים הקרובות. בין 1950–2000 יותר מ-10,000,000 אנשי צבא אמריקאים הוצבו בגרמניה.
כלכלת מערב גרמניה
כלכלת מערב גרמניה נבנתה מחדש באמצע שנות ה-50 הודות לוויתור באמצע 1947 על תוכנית מורגנטאו והפחתת פיצויי המלחמה שהוטלו על מערב גרמניה. החל "הנס הכלכלי" (Wirtschaftswunder). לאחר שתדלנות מצד ראשי המטות המשולבים והגנרלים קליי ומרשל, הבין ממשל טרומן שההתאוששות הכלכלית באירופה לא יכולה להתקדם ללא בנייה מחדש של הבסיס התעשייתי הגרמני שבו הייתה תלויה אירופה בעבר. ביולי 1947 ביטל טרומן את תוכנית מורגנטאו והחליף אותה בפקודת המטות המשולבים (JCS) מספר 1779, שהדגישה כי "אירופה משגשגת דורשת את התרומות הכלכליות של גרמניה יציבה ויצרנית".
פירוק המפעלים באזורים המערביים, לצורך הובלה לברית המועצות כפיצויים, הופסק כאשר החיכוכים גברו בין מזרח למערב. הוטלו מגבלות על ייצור גרמני כדי למנוע את התעוררות המיליטריזם הגרמני. מגבלות אלה כללו הגבלת ייצור פלדה גרמנית והשפיעו לרעה על הכלכלה הגרמנית. פירוק מפעלים על ידי צרפת ובריטניה כפיצויים ולמטרת הפחתת והפוטנציאל הכלכלי והמלחמתי של גרמניה הופסק ב-1951 ולא היה קרוב לקנה המידה של הפירוק וההובלה לברית המועצות של מפעלים באזור הכיבוש המזרחי.
כלכלת מזרח גרמניה
הגוש המזרחי לא קיבל את תוכנית מרשל, והוקיע אותה כאימפריאליזם כלכלי אמריקאי, וכך התאושש לאט בהרבה מאשר מקבילו המערבי. חבל הרוהר היה לזמן מה בשליטה בינלאומית: הרשות הבינלאומית לרוהר (IAR) נוצרה כחלק מהסכם של ועידת שש המעצמות בלונדון ביוני 1948 להקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. הרוהר שב לשליטה גרמנית עם תחילת המלחמה הקרה והקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC). ה-ECSC הוביל לחיבור שוקי הפחם והפלדה הגרמניים לקהילה רב לאומית ב-1951. את חבל הסאר השכן, המכיל חלק גדול ממרבצי הפחם של גרמניה, מסרה ארצות הברית לממשל הכלכלי הצרפתי כמדינת חסות בשנת 1947. חבל זה שב באופן פוליטי לגרמניה בינואר 1957, ובאופן כלכלי - מספר שנים מאוחר יותר. שלזיה עילית, המרכז השני בגודלו של כרייה ותעשייה בגרמניה, נמסר לפולין בוועידת פוטסדאם.
החרמת קניין רוחני
בעלות הברית החרימו קניין רוחני בעל ערך רב, את כל הפטנטים הגרמניים, בגרמניה ומחוצה לה, והשתמשו בהם כדי לחזק את התחרותיות התעשייתית שלהן על ידי מתן הרישוי לחברות מסחריות ומחקריות במדינות בעלות הברית. הן החלו בכך מיד לאחר הכניעה הגרמנית והמשיכו בשנתיים הבאות. ארצות הברית פעלה לקצירת הידע הטכנולוגי והמדעי והפטנטים בגרמניה. "הפיצויים האינטלקטואלים" שלקחו ארצות הברית ובריטניה היו בסך קרוב ל-10 מיליארד דולר. במשך יותר משנתיים שבהן מדיניות זו הייתה בתוקף, לא התקיים מחקר תעשייתי בגרמניה, שכן כל תוצאותיו היו זמינות אוטומטית למתחרים מעבר לים. רשויות הכיבוש עודדו חברות מארצותיהן לגשת לכל הרשומות והמתקנים התעשייתיים והמחקריים הגרמניים. אלפי חוקרים גרמנים הועסקו בברית המועצות ובארצות הברית, בין היתר ב"מבצע מהדק נייר".
תזונת הגרמנים לאחר המלחמה
שנים לאחר הכניעה היו רמות התזונה הגרמניות נמוכות מאוד, מה שהביא לשיעורי תמותה גבוהים. לאורך 1945 דאגו כוחות הכיבוש האמריקאים לכך שסיוע בינלאומי לא יגיע לגרמנים אתניים אלא לעקורים שאינם גרמנים, שבויים משוחררים מקרב בעלות הברית ואסירי מחנות ריכוז. במהלך 1945 אזרח גרמני באזורי הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה קיבל כ-1,200 קלוריות ביום בממוצע. עקורים שאינם גרמנים קיבלו 2,300 קלוריות באמצעות יבוא חירום של מזון ובעזרת הצלב האדום. בתחילת אוקטובר 1945 ממשלת בריטניה הודתה בישיבת ממשלה כי שיעורי התמותה של אזרחים מבוגרים בגרמניה עלו פי ארבעה מהרמות שלפני המלחמה ושיעורי התמותה בקרב הילדים הגרמנים עלו פי עשרה מהרמות שלפני המלחמה. הצלב האדום הגרמני פורק, והצלב האדום הבינלאומי וסוכנויות הסעד הבינלאומיות האחרות נמנעו מלעזור לגרמנים באמצעות בקרה קפדנית על אספקה ונסיעות. הסוכנויות הבודדות שהורשו לסייע לגרמנים, כמו ה-Caritasverband המקומי, לא הורשו להשתמש באספקה מיובאת. כאשר הוותיקן ניסה להעביר אספקת מזון מצ'ילה לתינוקות גרמנים, משרד החוץ האמריקאי אסר זאת. מצב המזון הגרמני החמיר בחורף 1946–1947, כאשר צריכת הקלוריות הגרמנית נעה בין 1,000–1,500 קלוריות ליום, מצב שהחמיר בשל מחסור חמור בדלק לחימום. במדינות בעלות הברית צריכת הקלוריות הממוצעת למבוגרים הייתה, בארצות הברית 3,200–3,300, בבריטניה 2,900 ובקרב צבא ארצות הברית 4,000. שיעור תמותת תינוקות בגרמניה היה כפול מזה שבמדינות אחרות במערב אירופה עד סוף 1948.
עובדי כפייה גרמניים
כפי שסיכמו בעלות הברית בוועידת יאלטה, שימשו הגרמנים עובדי כפייה כחלק מהשילומים שנועדו למדינות שנהרסו על ידי התוקפנות הנאצית. עד 1947 כ-4,000,000 גרמנים אזרחים ושבויי מלחמה עבדו בכפייה תחת ארצות הברית, צרפת, בריטניה וברית המועצות. אסירים גרמנים נאלצו לפנות שדות מוקשים בצרפת ובמדינות הנמוכות. עד דצמבר 1945 העריכו השלטונות הצרפתיים כי 2,000 אסירים גרמנים נהרגו או נפגעו מדי חודש בתאונות. בנורווגיה תיעוד הנפגעים האחרון הזמין, מ-29 באוגוסט 1945, מראה שעד אז מתו 275 חיילים גרמנים בעת פינוי מוקשים ו-392 נפגעו. שיעורי התמותה של אזרחים גרמנים בעבודות כפייה בברית המועצות נעו בין 19% ל-39%.
אונס נשים גרמניות
המספר המדויק של נשים וילדות שנאנסו על ידי חיילי הצבא האדום בחודשים שקדמו לכניעה ובשנים שאחריה לא ידוע, אך הוא נאמד במאות אלפים. רבים מהקורבנות הללו נאנסו שוב ושוב. כל קורבן נשאה טראומה לשארית ימיה, ובנוסף נוצרה טראומה קולקטיבית מסיבית לאומה המזרח גרמנית.
ילדי הלייבנסבורן
העוינות לאחר המלחמה כלפי העם הגרמני מודגמת בגורלם של ילדי המלחמה, שנולדו לחיילים גרמנים ונשים מהאוכלוסייה המקומית במדינות כמו נורווגיה. ילדים כאלה ואמותיהם סבלו התעללות לאחר המלחמה. בדנמרק, העוינות כלפי כל גרמני התבטאה גם בטיפול בפליטים גרמנים בשנים 1945 עד 1949. במהלך 1945 מתו 7,000 ילדים גרמנים מתחת לגיל 5 כי רופאים דנים לא קיבלו מספיק מזון עבורם ועקב מניעת טיפול רפואי מכיוון שהיו שחששו שסיוע לילדי האויב לשעבר ייראה כמעשה לא פטריוטי. ילדים רבים מתו ממחלות שניתן לטפל בהן בקלות. כתוצאה מכך, "יותר פליטים גרמנים מתו במחנות דנים משמתו דנים במהלך כל המלחמה."
המלחמה הקרה
במהלך המלחמה הקרה, היה קשה למערב גרמנים לבקר קרובים וחברים ממזרח גרמניה והיה בלתי אפשרי לבקר בכיוון ההפוך. לאחר בניית חומת ברלין ב-13 באוגוסט 1961 ועד שהונגריה פתחה את גבולה למערב בסוף שנות ה-80, ובכך אפשרה למאות אלפי מזרח גרמנים נופשים לברוח למערב אירופה, אפשר היה להגיע למערב גרמניה רק בבריחה בלתי חוקית על פני אזורי גבול מבוצרים ושמורים.
השסעים הכלכליים והחברתיים בין מזרח ומערב גרמניה ממשיכים לפעול בפוליטיקה ובחברה בגרמניה כיום. קיים ניגוד בין המערב האמיד והמגוון מבחינה כלכלית ובין המזרח החלש יותר, התלוי בתעשיות כבדות.
פוליטיקה עולמית
המלחמה הביאה לפירוק חבר הלאומים ולייסוד האו"ם ב-24 באוקטובר 1945. כמו קודמו, האו"ם הוקם כדי לסייע במניעת מלחמות עולם ולהכיל או לעצור סכסוכים קטנים יותר על פי העקרונות המעוגנים במגילת האומות המאוחדות. מבחינה גאופוליטית, ארצות הברית וברית המועצות עלו כשתי מעצמות העל היריבות הדומיננטיות החדשות. נוצרו שני מחנות סביב ארצות הברית וברית המועצות. היריבות גרמה למלחמה הקרה והובילה למספר מלחמות לא ישירות. לפני שקיעתה הסופית הייתה גם בריטניה מעצמת-על.
גזענות
נוכח העדויות למחנות ההשמדה הנאצים, החלה התנגדות במערב לרעיונות של עליונות גזעית. אנטי גזענות ליברלית הפכה למרכיב עיקרי במשטרים מערביים רבים, והחלה התנגדות לפרסומים גזעניים. תרבויות בחברות מערביות החלו לנוע בכיוון סובלנות. מאז התמוטטות גרמניה הנאצית, אוכלוסיות מערביות נזהרו ממפלגות פוליטיות גזעיות ומנעו אתנוצנטריות לבנה, מחשש לשובם של טיהורים כמו אלה שביצעו הנאצים בגרמניה. תפיסת הרב-תרבותיות כעמוד תווך בחברה המערבית קיבלה חשיבות. פעולות הנאצים גרמו לעלייה בסנטימנט האנטי-גרמני.
צבא
הדוקטרינה הצבאית הגרמנית תחת המשטר הנאצי, שאופיינה כמלחמת בזק, קראה לתקיפות אוויריות אשר פגעו בקורבן המיועד לפני מתקפה של כוחות ממונעים, ממוכנים ומוטסים על נקודת המוקד (schwerpunkt) ולאחר מכן - כיתור על ידי כוחות ממונעים, וכן ניצול הפער על ידי כוחות חי"ר קונבנציונליים. תקשורת רדיו אפשרה את התיאום ההדוק הדרוש לתקיפות מסוג זה, ואפשרה תיאום של חיל האוויר. הנאצים הפרו את הוראות הפתיחה באש שהיו נהוגות במלחמה, הפרות שנחשבו לאחר המלחמה כפשעים נגד השלום. הנאצים ובעלות בריתם החלו לסגת עם התקדמות בעלות הברית בקרבות אל-עלמיין וסטלינגרד בזכות העובדה שכוחות בריטים וסובייטים אימצו אסטרטגיות שדה נאציות. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה היא אימצה טכניקות דומות של התקפה אווירית על גרמניה הנאצית, בכוח גדול יותר ממה שהלופטוואפה הצליח להפעיל.
גרמניה הנאצית עמדה בפני תבוסה לאחר קרב קורסק ובמיוחד הפלישה לנורמנדי, ולכן החלה לשגר אל בריטניה את הפצצה המעופפת V-1 ואת הטיל V-2, אם כי מאוחר מדי ולכן באופן שלא הועיל להפוך את מהלך המלחמה לטובתה. צבא גרמניה פיתח מטוסי סילון, מטוסי קרב ומפציצים וטילים ארוכי טווח, אך אלה היו בשלבי תכנון וניסוי ופותחו מאוחר מכדי שישנו את תוצאות המלחמה. בעלות הברית המנצחות שילבו את החידושים המוקדמים של טכנולוגיית סילון וטילים מבוססי רקטות למרחקים ארוכים בכוחותיהן המזוינים, אך רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה עברו את שלבי התכנון והניסוי.
קול הרע"ם מקהיר
קול הרע"ם מקהיר הייתה תחנת שידור מצרית ששידרה ברדיו, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, דברי תעמולה בשפה העברית לתושבי מדינת ישראל.
התקופה הראשונה
התחנה, שכינתה עצמה בשם "קול קהיר", החלה לשדר ב-3 במאי 1953. הייתה זו התחנה הזרה השלישית ששידרה שידורים בעברית המיועדים למאזינים בישראל לאחר הקמת המדינה. קדמו לה השידור העברי של ה-BBC, שהחל לשדר בשנת 1949, והשידור העברי מרדיו קול דמשק מסוריה, שהחל לשדר בשנת 1952.
עקב הקרבה הגאוגרפית בין מצרים לישראל, שידרה התחנה בגלים בינוניים (הנקראים כיום AM), המיועדים לשידורי פנים בתוך מצרים, אך שידוריה נקלטו בקושי בישראל, בעוצמה נמוכה ובליווי רעשים. השידורים נתקבלו בציבור הישראלי בלעג, משום שהיו שידורי תעמולה מובהקים בסגנון ובמבטא גסים ומעוררי גיחוך. לא היה בשידורים כל תחכום או ניסיון לנהל לוחמה פסיכולוגית בדרכי שכנוע וברמה גבוהה. מצרים החלה בשידור העברי שמונה חודשים לאחר שסוריה החלה בשידורים בשפה העברית, בתחנת "קול דמשק".
בערב יום הכיפורים תשט"ז (ספטמבר 1955), עוררה התחנה עניין מסוים בישראל, כשהעבירה בשידור חי את תפילת כל נדרי מבית הכנסת המרכזי בקהיר. מיד עם תום שידור התפילה, החלה התחנה לשדר מוזיקה לריקודים.
בשנת 1958, עם ההכרזה על האיחוד בין מצרים לסוריה בשם "הרפובליקה הערבית המאוחדת" ("רע"ם"), החליפה התחנה את שמה ל"קול הרע"ם מקהיר". האיחוד בין מצרים וסוריה התפרק ב-1961, אך מצרים המשיכה להתקרא "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 1971 והתחנה המשיכה להחזיק בשם "קול הרע"ם מקהיר".
בראשית שנות ה-60 שידרה תחנת קול הרע"ם דברי תעמולה מפיו של אזרח ישראלי בשם מרדכי לוק, שערק למצרים לאחר שצבר חמש הרשעות פליליות.
בכוננות
במשך שלוש עשרה שנים לא עוררו שידורי התחנה עניין רב בציבור הישראלי. שעתה הגדולה של התחנה הגיעה בתקופת הכוננות וההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים. בימי המתיחות שלפני פרוץ הקרבות, כאשר שידורי הרדיו זכו להאזנה גבוהה, שינתה התחנה את התדר בו שידרה והחלה לשדר בתדר שבסביבות 500 קילו הרץ, תדר המצוי בקצה השמאלי של הסקאלה במכשיר הרדיו וקל לכוון אליו את ההאזנה. יחד עם זאת הגבירה התחנה את עצמת השידורים והם נקלטו בישראל בקול ברור וללא רעשים.
גם כששידרה באיכות שידור טובה זו, החמיצה התחנה את מטרתה. במקום לשדר דברי תעמולה מתוחכמים בניסיון להשפיע על המאזינים בישראל, שידרה התחנה שעות רבות ביום סיסמאות ובין סיסמה לסיסמה שודרו מנגינות לכת. הסיסמאות לא היו אלא גידופים ואיומים, ובשל העברית המשובשת והמבטא הערבי הכבד היו נושא ללעג ולחיקויים בין המאזינים, רבים מהם חיילים במצב כוננות והמתנה ביחידותיהם.
חרדה אמיתית גרמו דווקא שידורי הטלוויזיה המצרית בשפה הערבית שנקלטו בישראל. היה זה בטרם הונהגו שידורי טלוויזיה בישראל (למעט שידורי הטלוויזיה החינוכית, ששידרה החל מ-1966 תוכניות לימודיות בלבד מספר מועט של שעות ביום, ולא שידרה כלל חדשות). בערוצי הטלוויזיה המצרים, ראו הצופים בארץ את מצעדי הצבא המצרי בחוצות קהיר, את מטסי חיל האוויר המצרי ואת שיירות הצבא הנוהרות לסיני. שידורים אלה עוררו חששות בלב אזרחי ישראל.
במלחמה
כשפרצה המלחמה שינתה התחנה את הטון, במקום איומים והפחדות הודיעה בקול תרועה על ניצחונות מדהימים של צבאות ערב ועל תבוסה לצה"ל. הציבור בישראל, חלקו אנשים צעירים שגויסו למילואים ונטלו בעצמם חלק בניצחון, וחלקו נשים, ילדים וקשישים בעורף, נתן אמון בידיעות דובר צה"ל, שקיבלו חיזוק מהמידע שמסרו להם בניהם בחזית, לא נתפתה להאמין בדברי רהב אלה. בהתברר התבוסה החלה התחנה לשדר איומים על מה שכינתה "נשק הנפט" - הפסקת הספקת הנפט ממדינות ערב למדינות המערב, ועל הפעלת יחידות פדאיון בערי ישראל.
התקליט
לאחר סיום מלחמת ששת הימים הופיע בחנויות התקליטים בישראל תקליט בשם "קול הרע"ם מכל החזיתיות" (השגיאה במקור). על עטיפתו הודפס ציור תעמולה מצרי המראה את חיילי מצרים ברובים מכודנים, הודפים את היהודים לים. משמאל ברקע הופיע תצלום של חיילים מצריים המרימים ידיהם לכניעה בחולות סיני. בצד האחורי של העטיפה הופיע צילום של גמאל עבד אל נאצר מסתודד עם פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר, מי שנחשב אחד האחראים הראשיים לתבוסה המצרית, שהתאבד בכלא לאחר סיום המלחמה.
התקליט כלל הקלטות משידורי התחנה בתקופת הכוננות, הגידופים, האיומים ומנגינות הלכת שביניהם.
פן מיוחד בתקליט היה שהוא לא נשא את שמה של חברת התקליטים "ר.ק.ע בע"מ". התקליט זכה לפופולריות רבה בישראל ונחשב לאחת המזכרות מן התקופה. קוריוז מן התקליט שמרבים להזכירו לאורך השנים הוא השימוש במילה "חזיתיות" במקום "חזיתות".
במלחמת ההתשה
שעה נוספת נזדמנה לתחנה בתקופת מלחמת ההתשה, שהתחוללה על גדות תעלת סואץ מחודש מרץ 1969 עד לחודש אוגוסט 1970. בימי מלחמה זו היו התקפות ארטילריה ופשיטות קומנדו מצריות על מוצבי צה"ל שלאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ - קו בר-לב. חיילי צה"ל, אנשי סדיר ומילואים, היו מבוצרים במעוזים ותעוזים לאורך קו התעלה. למצרים נתברר כי ישראל מודיעה רשמית על הנפגעים, בפשיטות הקומנדו ובהפגזות, שעות רבות לאחר האירוע, רק לאחר שהודעות נמסרו למשפחות הנפגעים. הם החליטו לנצל עובדה זו והחלו בשידורי התחנה בשעה 6:00 בבוקר ובהם דיווחו על פעולותיהם במשך הלילה ועל הנפגעים בצד הישראלי, שעות לפני שישראל דיווחה על כך בקול ישראל. בכך זכו המצרים ליתרון תקשורתי ולהאזנה רבה של החיילים במוצבי התעלה ושל האזרחים בעורף, והשיגו תוצאה של פגיעה במורל הלוחמים.
במלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים זימנה לשידור העברי מקהיר הזדמנות נוספת להגביר את ההאזנה לשידוריו בישראל. במהלך המלחמה שידרו התחנות המצרית והסורית, בשידוריהן בעברית, ראיונות עם שבויים ישראלים ודרישות שלום מפיהם. השבויים הסכימו לכך מרצון, מאחר שידעו כי בכך הם מביאים לידיעת בני משפחותיהם כי הם בחיים והדבר היווה מעין תעודת ביטוח עבורם. שבוי בשם אשר נגר, שנפל בשבי במוצב המזח, סיפר כי לאחר השידור קיבלו בני משפחתו מכתבים רבים מאנשים שונים בארץ שבישרו להם כי שמעו את קולו ברדיו המצרי. במכתב אופייני אחד נאמר . כך תיאר את שידורו שבוי לשעבר בשם אורי אהרנפלד: . קולו של אהרנפלד הושמע ברדיו קהיר כשידור תעמולה, אך הוא לא נרתע מכך: . הוא סיפר שבשבי היה בצינוק וכדי להקליט את דבריו הוצא ממנו. לדבריו.
לאחר ביקור סאדאת בישראל
לאחר ביקורו בירושלים של נשיא מצרים אנואר סאדאת, בנובמבר 1977, ותחילתו של תהליך השלום בין מצרים לישראל, שינתה התחנה את טון הדיבור שלה. השדרן והפרשן של התחנה אחמד אלחימאלי, שהיה מהשדרנים ששידרו את שידורי האיום והכזב בעת מלחמת ששת הימים ושבלט עד אז בגישתו הקיצונית, החל לשדר, על פי הוראה מגבוה, דברים מתונים על ישראל וקריאות לשלום ונורמליזציה. התחנה, שהמשיכה לשאת את השם "קול הרע"ם מקהיר" במשך 16 השנים שחלפו מאז פירוק האיחוד המצרי-סורי, החליפה אז את שמה ל"קול השלום מקהיר". במשך הזמן, עם התקדמות תהליך השלום נפגשו אנשי התחנה עם אנשי "הצד שכנגד". אנשי השידור הערבי של קול ישראל ועם עיתונאים ישראלים ואף התראיינו לכלי התקשורת בישראל.
במהלך תהליך השלום ובמיוחד לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים, כאשר חלף העימות הצבאי בין מצרים לישראל, פחתה ההאזנה בישראל לשידורי התחנה. התחנה ממשיכה לשדר גם בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת והיא נקראת בגלגולה זה בשם "קול קהיר". התחנה משדרת בערוץ FM מאל עריש. שידוריה אינם זוכים כמעט להאזנה בישראל ואין להם אזכור בתקשורת הישראלית. במקביל, במשך 10 שנים שודרה ממצרים מהדורת חדשות בשפה העברית בערוץ הטלוויזיה הלווייני "טלוויזיית הנילוס". אולם, מאחר ששידורי הערוץ לא היו מועברים בישראל על ידי הטלוויזיה בכבלים והטלוויזיה בלוויין, קהל הצופים הישראלי היה כנראה נמוך יחסית, אך ניתן היה לצפות בהם באמצעות צלחת לוויין פרטית.
קולנוע ציון
קולנוע ציון (נודע בתקופות מסוימות גם כראינוע ציון ואולם ציון) היה בית קולנוע ירושלמי ותיק שהיה ממוקם בכיכר ציון ופעל במשך 60 שנה, מ-1912 ועד 1972. לימים, נבנה על שטח המבנה שנהרס בניין בנק הפועלים אשר אכלס עד 2019 את הסניף המרכזי בירושלים של בנק הפועלים ואת מלון הרברט סמואל.
מכ"ם גל רציף
מכ"ם גל-רציף (מאנגלית: Continuous-wave radar או בקיצור: CW radar) הוא מכ"ם המשדר גל רציף בתדר קבוע וקולט את ההחזרים מהעצמים בהם הגל פוגע. המכ"ם הוא מכ"ם דופלר, הווה אומר שבאמצעות חישוב ההסטה בתדר של הגל החוזר, המכ"ם יכול להעריך את מהירות העצמים בהתאם לאפקט דופלר. ההסטה בתדר גם מסייעת למכ"ם לסנן את הרעש הנוצר כתוצאה מהחזרים של עצמים קבועים (תווי שטח, אדמה וכן הלאה) ולהתמקד אך ורק בהחזרים מהעצמים הנעים.
קולנוע ציון
היסטוריה
הראינוע נפתח לראשונה במקום בשנת 1912, ימיה האחרונים של ירושלים העות'מאנית, במבנה צריף שעמד במקום בבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית. רומני בשם ג'וריני שכר את הצריף והתקינו לשמש כאולם הראינוע הראשון בירושלים, ובו 400 מושבים. לאחר שנת פעילות אחת כשל ג'וריני בעסקיו, והבעלות על הראינוע עברה לידי הגרמני הטמפלרי סמואל פייג, שהמשיך להפעילו בשם "ראינוע פייג" עד 1916, אז מכרו לישראל גוט. ב-1917, לאחר כיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון", וב-1919 צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ. לימים, נקראה הכיכר שבה ניצב אולם הראינוע על שמו – כיכר ציון – היא מפגש הרחובות יפו ובן-יהודה בלב ירושלים החדשה.
מכ"ם גל רציף
יתרונות וחסרונות
היתרון המשמעותי ביותר במכ"ם גל-רציף על מכ"ם פולסים סטנדרטי הוא הפשטות שבתהליך הייצור שכן אין צורך באוסילטור שיחליף בין המשדר למקלט ואין צורך בחישוב הפולסים. כתוצאה מהשידור הרציף גם אין להם מגבלות של טווח מינימלי ומקסימלי כפי שיש למכ"ם פולסים, הנובע מזמן הפולס המשודר וזמן ההמתנה להחזרים.
קולנוע ציון
היסטוריה
בסופת השלג הגדולה שפקדה את ירושלים בחורף 1920 קרס הצריף הרעוע, והשותפים גוט ופרץ הקימו מחדש את אולם הראינוע כמבנה מודרני וחדיש יותר בתכנונו של בן ציון גיני. האולם המחודש כלל 600 מושבים וכן במה למופעים, והותקנו בו נברשות לתאורה חשמלית והסקה מרכזית. שמו הוסב ל"אולם ציון", והתקיימו בו גם הופעות תיאטרון ואופרה, לראשונה בירושלים. באותה שנה התכנס באולם המשופץ המושב הראשון של אספת הנבחרים, שבחרה בוועד הלאומי – ה"ממשלה" הראשונה של המדינה שבדרך. ב-1922 רכשה חברת "הכשרת היישוב" מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שטחים באזור, כולל שטח הראינוע. ב-1930 התווספו לאולם מערכות קול, שאפשרו את הפיכתו מראינוע לקולנוע. בשנת 1936 נבנה בחזית האולם מבנה משרדים צר בן חמש קומות, שבקומת הקרקע שלו בחזית רחוב יפו חנויות אחדות שביניהן נמצאה הכניסה לבית הקולנוע. בין החנויות בחזית הקולנוע הייתה הקונדיטוריה של האחים קפולסקי, שלימים התפתחה לרשת בתי הקפה קפולסקי.
מכ"ם גל רציף
יתרונות וחסרונות
החסרונות הבולטים במכ"ם גל-רציף הם חוסר היכולת להבחין בעצמים נייחים בשל סינון התדר של השידור העצמי במקלט עצמו וחוסר היכולת לחשב את הטווח של העצם הנע בשל היעדר פרמטר הזמן מרגע השידור עד לרגע הקליטה. מכ"ם גל רציף מאופנן תדר (FMCW) הוא שיפור של מכ"ם גל-רציף המאפשר גם את חישוב מרחק העצם על ידי שידור רציף של תדר מאופנן.
קולנוע ציון
היסטוריה
בשלהי ימי המנדט הבריטי התקבע מעמדה של כיכר ציון כנקודת המרכז של ירושלים היהודית ולב ליבו של המע"ר. מגמה זו התחזקה בתקופת ירושלים המחולקת שלאחר קום המדינה, ו"הברזלים" (מעקי הבטיחות) שהפרידו בין המדרכה לכביש בחזית קולנוע ציון היו לנקודת מפגש פופולרית לצעירי העיר.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, הניחה פאטמה ברנאווי, תושבת מזרח ירושלים, באולם הקולנוע מטען חבלה שהוחבא בתוך תיק. המטען אותר בעוד מועד על ידי מאבטח.
בתחילת שנות ה-70 בא הקץ על קולנוע ציון, עם מכירתו של המבנה והמגרש ליזמים פרטיים, ביניהם בנק הפועלים, שתכננו להרסו ולהקים תחתיו בניין משרדים ומלון. לאחר מאבק משפטי בין בעלי החנויות בבניין לבין הבנק נסגר סופית הקולנוע ב-1972, וב-1979 נהרס הבניין והחלו העבודות להקמת בניין הבנק והמלון שהחליפו אותו.
מכ"ם גל רציף
שימושים
בשל פשטותו יש למכ"ם שימושים צבאיים ואזרחיים כאחד:
שלד חיצוני
שלדים חיצוניים מלאכותיים
השלד החיצוני מתואר בספרות המדע בדיונית כאמצעי עזר מלאכותי לבני אדם לצורך מיגון, בעיקר בעתות קרב, ולצורך הגדלת הכוח הפיזי, כדי לאפשר את הגברת עוצמת התקיפה ונשיאת משקלים כבדים.
פודוצ'רי
פּוּדוּצֵ'רִי (בטמילית: புதுச்சேரி, עד ספטמבר 2006 נקראה פּוֹנְדיצ'רי), קולוניה צרפתית לשעבר, היא טריטוריית איחוד בהודו המוקפת על ידי מדינת טאמיל נאדו. מלבד העיר בשם זה, כוללת הטריטוריה עוד שלוש עיירות חוף בדרום הודו, שהיו גם הן שטחים צרפתיים.
על אף שהטריטוריה נמצאת בניהול הודי מאז 1954 והצרפתים כבר אינם השליטים במקום מאז 1 ביולי 1963, נוכחותם עדיין מורגשת, הן כשפה רשמית שנייה, הן במדי השוטרים והן בכינוי של רצועת החוף – "הריביירה הצרפתית במזרח הרחוק".
אחת מנקודות המשיכה בטריטוריה היא האשראם של שרי אורבנינדו ו"האם" (מירה אלפסי-ריצ`רדס) שהיו הבסיס להיווצרות הקהילה הבינלאומית באורוביל.
הסוד של אי הקופים
The Secret of Monkey Island (בתרגום חופשי לעברית: הסוד של אי הקופים) הוא משחק הרפתקאות שפותח ופורסם על ידי חברת Lucasfilm (שנקראת נכון לשנת 2012 Lucas Arts) המשחק נוצר בשנת 1988 על ידי רון גילברט, שעיצב אותו עם טים שייפר ודייב גרוסמן. האווירה התבססה על מתקן השעשועים שודדי הקאריביים הנמצא בפארק דיסנילנד. הסוד של אי הקופים היה המשחק החמישי המשתמש במנוע SCUMM, אשר כלל ממשק ידידותי יותר למשתמש ביחס למשחקים בזמנו.
המבקרים שיבחו את הסוד של אי הקופים על ההומור שלו, השמע שבו, והמשחקיות, מה שגרם לכך שיצאו לו משחקי המשך, ואף בשנת 2009, יצאה למשחק מהדורה מיוחדת אשר כללה איכות משופרת, דיבוב מלא ואפשרות למעבר למנוע של המשחק המקורי בלחיצת כפתור. המשחק קיבל ביקורות חיוביות בעיתונות המשחקים ברחבי העולם.
משחקיות
הסוד של אי הקופים הוא משחק הרפתקאות דו־ממדי בגוף שלישי. הממשק של המשחק הוא "הצבע והקלק" - בצד התחתון של המשחק ישנו סרגל כלים ובו מספר פעלים (לדוגמה, "דבר" ו"קח"). השחקן בוחר אחד מן הפעלים עם העכבר, לוחץ על עצם כלשהו במסך והדמות עליה השחקן שולט, גייבראש, עושה את הפעולה עם העצם. למשל, כאשר השחקן לוחץ על "קח" ואז על פנס, הדמות לוקחת את הפנס. המשחק הוא החמישי ממשחקי לוקאס ארטס שמשתמש במנוע SCUMM. הוא מאופיין בכך שאי־אפשר למות או להיתקע בו (חוץ מסצנה אחת שבה גייבראש נמצא במים, אם הוא לא יוצא מהמים תוך 10 דקות הוא מת, ואז השחקן יכול לחזור לתחילת הסצנה).
עלילה
גייבראש ת'ריפווד מגיע לאי הבדיוני Mêlée Island ובמטרה להיות פיראט. הוא נפגש עם מועצת הפירטים, שלושה שודדים שיכורים, אשר מודעים לו שעליו לעמוד בשלושה אתגרים בשביל להיות פיראט: לחימה, גנבה ומציאת אוצרות. במהלך שלשת האתגרים האלו גייבראש מצליח להסתבך עם השריף של האי ולהתאהב במושלת האי איילן מרלי. לאחר שגייבראש מבצע את האתגרים בהצלחה, לה צ'אק (שהוא היריב של גייבראש לאורך כל סדרת המשחקים), שהוא רוח רפאים של אחד מגדולים והאכזרים שבשודדי הים, חוטף את המושלת אליין ל"אי הקופים" במטרה לשאת אותה לאישה. גייבראש לוקח מספר אנשים ושט איתם לאי הקופים המסתורי. באי הקופים גייבראש נפגש עם שלושה קניבלים צמחונים אשר נותנים לו שיקוי (בירה שחורה) אשר יכול להרוס רוחות רפאים. כשגייבראש מגיע לספינה של לה צ'אק, הוא מגלה שהוא נסע עם אליין בחזרה לאי Mêlée Island, בשביל להתחתן איתה בכנסייה. גייבראש חוזר לאי ופורץ לכנסייה בשביל לעצור את הטקס. לה צ'אק וגייבראש נלחמים עד שגייבראש מצליח להשפריץ על לה צ'אק בירה שחורה ולחסל אותו. המשחק נגמר כשגייבראש ואיילן מביטים בשקיעה.
נפתלי צבי פרוש-גליקמן
ביוגרפיה
נולד בירושלים, לשלמה זלמן פרוש. סנדקו היה הרב שמואל סלנט והמוהל היה הרב מאיר אוירבך. למד בתלמוד תורה עץ חיים. בצעירותו סבל מעיוורון חלקי שמנע ממנו עיון בספר.
נשא את מרים יוכבד שפרה, בת משה ריבלין (אחיו של יוסף ריבלין). אחותה רחל היא אשת הרב חיים מן, ראש המלמדים בתלמוד תורה עץ חיים. לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1898), נטל על עצמו את עול אחזקת הבית ודאג לאמו האלמנה ולאחיו, שאת חלקם השיא. כמו כן דאג לבני משפחת אשתו, שאביהם נפטר בצעירותו.
שימש כמזכירו של רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט והיה ממונה מטעמו על מוסדות הציבור שבראשותו, ובהם ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
היה מפעיליו ועסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים. יזם וייסד שורה של שכונות בירושלים: כנסת ישראל ובתי יעקבזון שבתחומי השכונה, בתי ברוידא, בתי ויטנברג (שערי משה), בתי מינסק וחצר דייוויס. במשך שנים רבות ניהל את גמ"ח שערי חסד שייסד אביו. בשנת תרס"ח (1908) ייסד את "חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים", וכעבור שנה ייסד עם שמואל זאוויל שפיצר את שכונת שערי חסד. בשנת תרצ"ה (1935) הקים את קרן הבניין של שכונת מקור ברוך. הוא עצמו התגורר בשכונת בתי ברוידא.
נפטר בירושלים בשנת תשי"ב ונקבר בהר המנוחות. הותיר צוואה ארוכה שבה גולל את תלאות חייו וביטא את אמונתו בקדוש ברוך הוא.
בשנת 1978 ערך נכדו משה עקיבה דרוק את ספר זכרונותיו של פרוש-גליקמן "שלושה דורות בירושלים".
ארץ כינרות
אֶרֶץ כִּנְרוֹת היא חלק מבקעת הירדן, הכוללת את הכנרת ואת העמקים הסובבים אותה. גבולותיה נתחמים בדרום על ידי שפכי הירמוך ונחל תבור, בצפון על ידי רמת כורזים (רמת הבזלת שמדרום לעמק החולה), במזרח על ידי מורדות הגולן ובמערב על ידי הגליל המזרחי.
כיסוי בשכבה דקה של בזלת מייחד את העמקים הסובבים את הכנרת. אל הבקעות מגיעים נחלים מההרים שמסביב. נחלים אלו חתרו בשכבת הבזלת הדקה וחשפו סלעי משקע שנוצרו בתקופות גאולוגיות קדומות יותר ולכן נמצא בשטח תערובת של סלעי משקע עם סלעי בזלת. הנחלים מביאים סחף רב מההרים שיוצר שכבת קרקע והופך את הבקעות לאזורים חקלאיים פוריים.
מאפיין ייחודי נוסף לאזור זה הם מעיינות חמים, עשירים במינרלים, הנובעים לאורך קווי השבירה של הבקע כגון מעיינות חמי טבריה וחמת גדר. מעיינות אלו משכו מתרחצים ומחפשי מזור למחלותיהם לאורך ההיסטוריה ותרמו לפריחת הערים גדר וטבריה.