cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הממלוכית
סקירה מדינית, מנהלית וכלכלית
עד שנת 1376 הייתה ירושלים חלק ממחוז ("ולאיה") עזה (ולעיתים דמשק). בשנה זו זכתה העיר, כתוצאה מפוליטיקה ממלוכית פנימית, למעמד של "ניאבה" (נפה) עצמאית, הכפופה ישירות לסולטאן. אך מבחינה מעשית דבר לא השתנה, ומושל העיר לא הועלה לדרגת "מלכ אל-אמראא" (נסיך הקצינים), כדרגתם של מושלי הניאבות של דמשק, חלב, צפת או עזה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים עיר דלה ביותר. היא ריכזה את תעשיית הכותנה שגודלה בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפטים וסוחרים. ענף כלכלי נוסף היה ענף השירותים שניתנו לעולי הרגל. בתקופה הממלוכית התגבר זרם העולים לרגל (בערבית: זיארה, زِيارة) - נוצרים, מוסלמים ויהודים. הם התרכזו בירושלים, והשירותים שניתנו להם (הארחה, לינה, בתי מרחץ, מסחר זעיר, הדרכה בשטח וכתיבת מדריכים, וכדומה) היו מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
מאפיין חשוב נוסף של התקופה הוא שבכל 250 שנות השלטון הממלוכי ירושלים לא נכבשה ולא נהרסה, והייתה בה המשכיות של בנייה ושיקום.
ההרכב הדמוגרפי
בירושלים התרכזו, כאמור, קצינים מודחים מכל קצוות האימפריה שהיוו את העילית החילונית בעיר. יחד עמם היגרו לעיר מוסלמים מבוכרה, פרס, הודו, אפגניסטן, כורדיסטן ואף מאפריקה. חלקם פליטי ההתקדמות המונגולית וצבאות טימור לנג, וחלקם עבדים שהשתחררו משירות. בדרום-מזרח העיר התבססה השכונה המוגרבית, כלומר של יוצאי צפון אפריקה, צאצאי לוחמים מצבאו של צלאח א-דין שנותרו בעיר והקימו בה משפחות. אנשי דת מוסלמים הגיעו מכל קצווי העולם המוסלמי, ובהם קבוצה חשובה של סופים, מעין נזירים-הוגים מוסלמים. בצפון-מזרח העיר החלה להתיישב קבוצה של צוענים.
כמו כן, שכנו בעיר מיעוט נוצרי ומיעוט יהודי קטן (ראו להלן בני החסות:יהודים ונוצרים). ב-1267 העיד הרמב"ן על המצאות 2,000 מוסלמים, 300 נוצרים ושתי משפחות של אחים יהודים העוסקות באמנות צביעת הצמר. יותר ממאתיים שנים לאחר מכן, בשנת 1481, מסר הנוסע משולם מוולטרה:
בצד האוכלוסייה הקבועה, מלאה ירושלים עולי רגל נוצרים, יהודים ומוסלמים, במספרים שלעיתים הכפילו את אוכלוסיית העיר הקבועה. כן שהה בירושלים חיל מצב בן כמה עשרות חיילים, ששימשו במשימות שיטור ובסיסם היה במצודה ("מגדל דוד"). חיילים אלו היו אחראים על מצעד הערב, שבו חזרו מתפילתם בהר הבית אל המצודה וחצו את העיר בליווי תופים וחלילים.
הבנייה הממלוכית בירושלים
אחד העקרונות החשובים ביותר של הסולטנות הממלוכית היה שממלוכ הוא רק דור ראשון, כלומר מי שנמכר בעודו נער לעבדות, חונך, אומן ואוסלם, חי בקסרקטין והיה חלק מהצבא המובחר. רק אלה שעמדו בהגדרה זו יכולים היו לתפוס עמדות בכירות בממשל. עמדות אלו, שכללו אחיזה ברכוש, לא היו ניתנות להורשה. בנו של ממלוכ לא יכול היה להיחשב ממלוכ בהיותו מוסלמי מלידה, ועל כן היה מנוע מלשאת במשרה רשמית. העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה שבה הממלוכ מקדיש את רכושו בחייו להקדש (וקף) תוך מינוי בן-משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק הגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש, וכך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני-דת בירושלים.
הבנייה הממלוכית התרכזה בשלושה אזורים בעיר:
הבונה העיקרי של העיר היה סיף א-דין תנכיז א-נאסרי. תנכיז היה מושל דמשק בין השנים 1312–1340, בימי שלטונו של הסולטאן מוחמד אבן-קלאון, שבזמנו הגיעה האימפריה הממלוכית לשיאה. בשנים אלה שינה תנכיז את פניה של ירושלים באמצעות מיזמי בנייה גדולים וחשובים. אחד העיקריים שבהם היה הקמתו של שוק הכָּתָנִים. מכלול זה, שוק מקורה באורך מאה מטרים, הוביל אל שער שנפרץ בחומת הר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين) בדיוק מול כיפת הסלע, והיה שער הכניסה המרכזי והעיקרי להר. בשוק הוקמו גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וחאן (בשטחו ממוקם כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס), כך שהדרך אל השער הראשי של המתחם המקודש עברה דרך מתחם מסחרי חילוני - עובדה שמעידה על כוחו הרב של תנכיז אל מול הממסד הדתי. חלק מהכנסות השוק ובתי המרחץ הוקדשו להקמתו ולמימונו של המבנה הממלוכי המפואר ביותר בירושלים - מדרסת תנכזיה, המוכרת כיום כ"מחכמה". התנכיזיה נבנתה בשנת 1329 והיא המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסה אשרפייה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר. מוג'יר א-דין כינה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות". התנכיזיה שימשה מאז ועד היום כמוקד שלטוני. בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים. בימי העות'מאנים שכן במבנה בית המשפט העליון. היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים, וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים. כיום נמצא במקום בסיס של משמר הגבול.
מימון לבנייה הרשמית והפרטית, וכן מימון לפעילות הדתית, הושגו בדרך של הקדשת נכסים ושטחים חקלאיים מניבים בכפרים שבסביבת ירושלים. כך, למשל, הוקדשו אדמות הכפר מלחה למימון מדרסת החסנייה.
מבני דת
הממלוכים כמעט ולא בנו מסגדים בירושלים. מסגד אל-אקצא שימש לכל הצרכים של תפילת יום השישי, ולתפילות אחרות אין המוסלמי זקוק למסגד ייעודי. בנוסף לכך, בכל מדרסה היה חדר עם מחראב ששימש לעת הצורך לתפילה. עם זאת, הממלוכים בנו צריחים סביב להר הבית (צריח שער השבטים, צריח השלשלת ליד שער השלשלת, צריח בני ע'יינם בפינה הצפון-מערבית של ההר וצריח פח'ריה בפינתו הדרום-מערבית) וצריחים אחרים להשגת שליטה בנוף העיר. כך למשל צריח מסגד עומר וצריח הח'נקה צלחיה, שנבנו ב-1466 בצמוד לכנסיית הקבר כחלק ממאבק שליטה, והם גבוהים מכיפתה במספר סנטימטרים.
תורבות
תורבה היא מבנה קבר של נכבד. זהו מבנה בצורת קובייה, שצלעו באורך 2-3 מטר ועליה כיפה הבנויה על גבי תוף. בירושלים לפחות שלוש תורבות שמורות היטב:
מבנים אחרים
ארמון הגבירה טוּנשוּק - מבנה יוצא דופן במרכז הרובע המוסלמי של היום (בין מעלות המדרשה לרחוב הסראיה). הגברת טונשוק הייתה פילגשו של אמיר ממלוכי בשם מוטפר א-דין. היא שהתה בירושלים בין השנים 1391-1398 ובנתה את הארמון המפואר. עם מותה ב-1398 נקברה בתורבה מול הארמון מעבר לסימטה. הארמון שימש לימים כבניין המשרדים הראשי של השלטון העות'מאני (הסָרָאיָה).
אספקת מים
אספקת המים לירושלים הייתה מאז ומתמיד נושא בעייתי. הראשון בתקופה הממלוכית שהסדיר אספקה סדירה של מים להר הבית היה עלאא' א-דין, הממונה על ההקדשים וחברו לגדוד של ביברס. כבר ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר לצורכי טהרה.
במרץ 1483 נערכה פעולת השיפוץ האחרונה של אמת המים בתקופה הממלוכית. הסולטאן קאיתבאי הקציב סכום עצום לשיקום בריכות שלמה ואמת המים. סופה של האמה, העוברת גם היא ברחוב השלשלת, בסביל קאיתבאי שנבנה מול מדרסת האשרפייה. זהו הסביל המפואר ביותר בירושלים, ולו כיפה מעוטרת בתחרת אבן. הנוסע פליקס פברי שביקר בירושלים ב-1480 ראה את הפועלים חוצבים בהר תוואי לתעלת המים, וכתב שמעשה התעלה עולה על זה של חזקיהו המלך:
אדריכלות
האדריכלות הממלוכית כוללת מילון מצומצם יחסית של פריטי עיצוב אופייניים מאוד. עם זאת, המבנים השונים אינם דומים זה לזה - שימוש מגוון באותם פריטי עיצוב איפשר השגת עושר צורני רב. בדרך כלל חזית המבנה מעוטרת ומפוארת, ובייחוד הפתח הראשי.
מילון פריטי העיצוב הממלוכי כולל את המאפיינים הבאים:
בני החסות: יהודים ונוצרים
היהודים והנוצרים בשטחי השליטה הממלוכית נחשבו כבני חסות (אַהְל אלדִ'מָה ,أهل الذمة). הממלוכים הקפידו מאוד על שמירת תנאי עומר המגדירים את מצבם של בני החסות, לאמור איסורים שונים כגון האיסור על מכירת וקניית יין, האיסור על בניית מבני דת חדשים (ושיפוץ מבני דת רק בהרשאה מיוחדת), חיוב בנשיאת סימן מזהה (כיסוי ראש כחול לנוצרים וצהוב ליהודים), חיוב במס גולגולת ועוד. עם זאת, כחלק מהקפדתם של השליטים על מצוות הדת, נאסרה פגיעה בבני החסות והם זכו להגנה על גופם ועל פולחנם, אף אם מושפלים וחסרי זכויות. אין להבין מכך שלא היו מקרי התנכלויות ליהודים ולנוצרים מצד העם הפשוט. השלטון, שמצידו איפשר לבני חסותו הקמת מבני דת, היה חלש משך מרבית התקופה והותיר את בני החסות חשופים להלכי הרוח של ההמון. בתקופות שבהן התקיים שלטון חזק ויציב, כמו בתקופות הסולטאנים מוחמד בן-קלאון, ברקוק וקאיתבאי, היה יותר ביטחון אישי לקהילות היהודיות והנוצריות בירושלים, ובמקביל גם הוקפד יותר על גביית מס הגולגולת.
יהודים
גודל האוכלוסייה היהודית בתקופה הממלוכית בירושלים נע בין שתי משפחות מיד לאחר הכיבוש הממלוכי, ועד כ-200 משפחות של אשכנזים וספרדים בסוף התקופה. היהודים התרכזו בדרום העיר, תחילה בהר ציון ולאחר מכן באזור הרובע היהודי של ימינו, סביב ה"חצר" שבה שוכן כיום בית הכנסת החורבה. גידול האוכלוסייה היהודית נבע בעיקר מעלייה של בודדים. בנוסף לאוכלוסייה הקבועה של יהודים, אירחה הקהילה עולי רגל בכמות שהייתה לעיתים כפולה מגודלו של היישוב. ראש ההנהגה היהודית היה "הנגיד", שמקום מושבו היה בקהיר (עד סמוך לגירוש ספרד ישבו צאצאי הרמב"ם על כיסא הנגידות). בירושלים הנהיג את הקהל באופן רשמי סגן הנגיד, ולמעשה בראש כל קהילה עמדו ראשי קהל או "זקנים". שפת הדיבור הייתה ערבית יהודית.
העלייה לרגל
בתקופה הממלוכית התחדשה העלייה לרגל (שנקראה גם בשם המושאל מהמוסלמים זיארה) של יהודים לירושלים, לאחר שהתדלדלה מאוד בתקופה הצלבנית. עולי הרגל היהודים עברו במספר "תחנות" בירושלים, שהיו חלק מטקס האבלות על החורבן והתקווה לגאולה. העלייה לרגל הייתה בדרך כלל של פרטים או של קבוצות קטנות, מכל תפוצות ישראל. חלק קטן מעולי הרגל נשאר בירושלים, לעיתים כמלווים של נפטר חשוב שהובא לקבורה, ולעיתים מטעמים של רדיפות (כמו הרמב"ן, ר' להלן). קיימים כיום מקורות המתעדים עלייה לרגל בידי נוסעים ("תיירים") יהודים ונוצרים כאחד, בין היתר באגרות ששלחו עולים לקהילותיהם ולקרוביהם.
תחנות טקס העלייה לרגל בתקופה זו כללו את הכותל המערבי, הר הזיתים והר ציון.
הכותל המערבי - בשנת 1266 הוציא ביברס צו האוסר על בני חסות (יהודים ונוצרים) לעלות להר הבית. עד אז נהגו יהודים לעלות ולבצע טקסי אבלות בשולי הר הבית. מאז התחילה להתבסס תפילה בכותל המערבי בקטעים אחדים ממנו. הממלוכים ניקו את האזורים הסמוכים לכותל המערבי לכל אורך הגיא מפסולת וממבני-ארעי, דבר שאיפשר גישה אליו. עם זאת, בניית גשרים, מבנים ורחובות באזור זה חסמה מעת לעת את אתר התפילה ודחקה את היהודים לאזור אחר של הכותל. טקס האבלות הקצר, שהתקיים אולי מאז החורבן, עקב אחר המתואר במועד קטן כ"ו ע"א: "(הרואה) ירושלים בחורבנה אומר (ישעיהו סד, ט) ציון מדבר הייתה ירושלֵם שממה, וקורע (קרע של אבלות בבגדו). (הרואה) בית המקדש בחורבנו אומר (ישעיהו סד, י) בית קדשנו ותפארתנו אשר הִללוך אבותינו היה לשריפת אש וכל מחמדינו היה לחרבה, וקורע: קורע על מקדש ומוסיף על ירושלים ... כיוון שהגיע ל (הר ה)צופים קורע. וקורע על מקדש בפני עצמו ועל ירושלים בפני עצמה." הרמב"ן הוסיף גם קריאת מזמור בתהילים.
החל מאמצע המאה ה-14 יש עדויות לתפילה נוספת לבוא המשיח, ברמת הפרט, מול שער הרחמים, שאינה קשורה למועד העלייה לרגל הכללי.
הרמב"ן בירושלים
בנוסף לעלייה לרגל הייתה גם עליה לירושלים במטרה להשתקע בה. הראשונה שבעליות הייתה של הר' משה בן נחמן ג'רונדי. בקר בעיר בשנת 1267 ויסד מחדש את היישוב היהודי בה. הוא הגיע לירושלים בגיל 72. בבואו הוא מצא בה רק שתי משפחות אחים אשר עסקו במלאכת הצביעה. היהודים המועטים שיישבו בכפרים אשר בסביבות העיר, היו מתאספים בשבתות ובחגים בבית האחים להתפלל בציבור.
הרמב"ן תכנן את החייאת ירושלים לפני בואו, מתוך מודעות למצב הקודר בארץ ישראל. זמן קצר לפני שיצא לדרכו, הוא מסר דרשה על קדושת הארץ ועל חשיבות הצדקה. ייתכן שהוא התכוון להכין את קהילתו למאמצי תמיכה להקמת מוסדות דת בארץ ישראל.
על המצב בארץ ובירושלים הוא כתב לבנו :"ומה אגיד לך בעניין הארץ, כי רבה העזובה וגדול השיממון, וכללו של דבר, כל המקודש מחברו חרֵב יותר מחברו,.
הוא החל לשקם את הקהילה. תחילה בנה בית כנסת מחוץ לעיר, בהר ציון, החזיר את ספרי התורה משכם והקים ישיבה בעיר אליה הגיעו תלמידים מהארץ ומהארצות השכנות.
הוא מזכיר שרידי בית כנסת באגרות ששלח. וכך הוא כתב:" ומצאנו בית חרב בנוי בעמודי שיש וכיפה יפה". לונץ כתב בסוף המאה ה-19 " ... ועד היום רואים בו את העמודים והכיפה שהרמב"ן מזכיר במכתבו. אך בית הכנסת עבר למקומו החדש בעיר העתיקה רק בשנת 1270, אחרי מותו של הרמב"ן.
לאחר עליית הרמב"ן
בראשית המאה ה-14 כתב רבי יצחק צרפתי שהתיישב בארץ "על יתרון מלכות ישמעאל". הוא קורא ליהודים לעלות לארץ ולעזוב "ארץ העמים, ארץ ציה וצלמות ולבוא לירושלים ארץ החיים אדמת קודש...ועתה אל תתעצלו ואל תתרשלו שובה ישראל, קומה למנוחותיך... ושורש יעקב יציף ויפרח ובאו האובדים בארץ אשכנז והנדחים בארץ צרפת להשתחוות בהר הקודש בירושלים". מספרם של היהודים בעיר גדל, נבנו עוד בתי כנסת והם התיישבו ברחוב מיוחד, ראשיתו של הרובע.
גורמי המשיכה לעלייה היו קדושת הארץ והמצווה להיבנות בה. נוספו עליהם גורמים מיסטיים: לפי חישוב קץ של פסוקים סתומים בספר דניאל הגיעו מלומדים ספרדים למסקנה שהמשיח עתיד להגיע ב-1358. סיבה מרכזית שדחפה יהודים לעזוב את אירופה ולעלות הייתה המוות השחור, המגפה שהשתוללה ביבשת וגררה עימה גם פרעות ביהודים ועליה באנטישמיות (גזירות קנ"א למשל).
אשתורי הפרחי (1280-1355) הגיע לירושלים, עקב חישוב קץ, והיה בה שנה אחת (בין 1313-1317). הוא היה ממגורשי צרפת. הוא כתב את ספרו "כפתור ופרח" כדי להכין את רבבות העולים למצפה להם בארץ. הספר מכיל התדיינות במצוות התלויות בארץ, תיאור הארץ, אנשיה, צמחייה, גבולותיה ומטבעותיה. הוא מזכיר לשבח את העדה הירושלמית ומציין כי באו אליה רבים מהסביבה. בראש העדה היה ר' ברוך ועימו רבנים נוספים. עם זאת, במבוא לספר "כפתור ופתח" נכתב : הוא "החליט לעזוב את ירושלים לפני מלאת לו שנה לישיבתו בה, ולהאחז באחת הערים הקטנות, למען יהי' רחוק משאון הקריה, ויוכל לעסוק בתורה כחפצו, ויבחר לו את העיר הק ט נ ה (הדגש במקור) ונעימה "בית שאן" למושב לו, אשר בה הי' ישוב קטן מאחינו; למען יוכל לשבת במנוחה ולעסוק בחקירת ארה"ק ולחבר חיבור מיוחד כתוצאות חקירותיו ובה כלה את כל חייו".. הרב מצא בה מקום נוח לכתיבת ספרו, עד שנשאר בה עד סוף ימי חייו.
בשנת 1333 עלה לירושלים ר' יצחק ב"ר יוסף חילו מהעיר לארידה שבארגון, ספרד. הוא שלח מכתב לאביו בשבח העיר.
מבין העולים לירושלים ברבע האחרון של המאה ה-14 נמנה ר' יוסף טוב עלם (השני) מספרד אשר חיבר בתקופה זו את אחד הפירושים המוקדמים לפירושו של האבן עזרא לתורה.
ב-1350, עלו מגרמניה קבוצת תלמידי חכמים אשכנזים בראשות הרב יצחק הלוי מבילשטיין, שהקים במקום ישיבה. ישיבה זו הייתה גם מוקד משיכה לתלמידים מגרמניה שבאו ללמוד בה לתקופות קצובות ושבו לגרמניה. הישיבה התקיימה למשך כמה עשרות שנים וכנראה התפזרה לקראת סוף המאה ה-14. ב-1400 לערך רכשו האשכנזים (בכספי קהילותיהם שנותרו בחו"ל) את ה"חצר" (במקום בו שוכן כיום בית הכנסת החורבה) והקימו בה בית כנסת, ישיבה ובתי מגורים. כך עבר המרכז היהודי מהר ציון אל אזור הרובע היהודי של ימינו.
בסוף המאה ה-14 עלה לשלטון באימפריה הממלוכית הסולטאן הממלוכי הראשון בשושלת הבורג'ית ברקוק (1390). הוא שלח מושל חדש לירושלים, שיסד סדרים חדשים והקל מאוד במיסים על הנוצרים ועל היהודים. בנו פארג' היה עוין לנוצרים עד שנשארו בעיר רק שני הגמונים צרפתיים וארמנים אחדים. לעומת זאת, הוא נטה חסד ליהודים. הרב אליהו מפרארה בקר בעיר בשנת 1437 והוא כתב לבני-משפחתו באיטליה:"שהיהודים בירושלים חיים בשלווה, עוסקים בכל ענפי המלאכה, כולל חציבת אבנים. הנשים עוסקות באריגה. ומצבם החומרי והמוסרי טוב". ראשי הקהל דרשו ממנו ללמד אותם והוא מספר כי לימד שלוש פעמים ביום גמרא עם תוספות ומפסקי הרמב"ם. בתמורה "ויקצו לו שכר הגון".
הנוסע יוהאנס פולונר (Johannes Poloner), שביקר בארץ ישראל בשנת 1421, כתב כי במרחק 76 צעדים מ"שער רחוב היהודים" (הוא שער ציון), "הצופה מחוץ לעיר לצד דרום", נמצא "רחוב בית הכנסת של היהודים". כוונתו לרחוב היהודים בהווה הנמשך מדרום לצפון לכיוון השווקים. זה המקור הראשון המתאר את שכונת היהודים החדשה בתוך העיר העתיקה.
קיימת עדות של השייח' מחמד אבן עביה לפיה בשנת 1474 נהרס בית הכנסת שהיה בעיר, בטענה שהוא "חדש", "עד שחזרו ולקחו להם בית כנסת מחוץ לעיר" - דהיינו חזרו לבית הכנסת בהר-ציון. הוא שוקם בהוראת הסולטאן קאיתבאי "נגד (דעתם של) כל שריו ועבדיו וכל עם ארצו" (דברי עובדיה מברטנורא). הסולטאן אף הורה להעניש את המתפרעים. ב-1488 עלה מאיטליה לירושלים והשתקע בה ר' עובדיה מברטנורא, והחל משנה זו גברה עליית הספרדים והגיעה לשיאה אחרי 1492 - גירוש ספרד. הנוסע הגרמני ארנולף פון הארף, שביקר בארץ ישראל בשנים 1499-1498, ציין כי "בתוך ירושלים גרים יהודים רבים מאד". בסוף המאה ה-15 היו בירושלים למעלה מ-200 משפחות יהודיות, שהתגוררו סמוך ל"גרעין" הרובע היהודי של ימינו.
הנוצרים
המקום הקדוש המשותף לכל העדות היה כנסיית הקבר. כנסייה זו גם הייתה מוקד העלייה לרגל של נוצרים, עלייה לרגל שהגיעה לשיא במאה ה-15. השליטה בכנסייה הייתה של השלטון הממלוכי המוסלמי, אשר קבע את הסדרי הפתיחה והסגירה של המקום וגבה מס (בערך שונה לכל עדה) על הכניסה לכנסייה. העדות השונות רבו ביניהן על אחיזה באזורים שונים של הכנסייה, ובמקרים רבים נהגו לשחד את השלטונות כדי שיקצו להם זכויות ויתמכו בהם. עבור השליטים, שנטלו שוחד מכל הצדדים, הייתה הכנסייה מקור הכנסה שופע.
היחס לנוצרים
היחס לנוצרים נחלק לשתי תקופות. בתקופה הראשונה, עד אמצע המאה ה-14, החשש הממלוכי המרכזי היה מפני מסע צלב נוסף שיגיע מאירופה, ולכן הם דיכאו ביד קשה את הנוצרים האירופאים. קהילותיהם היו קטנות, והם היו יעד להתקפות. כך למשל בשנת 1272 פרץ הנזיר הצופי הקנאי ח'צ'ר, חביבו של ביברס, אל מנזר המצלבה, גירש משם את הגאורגים והפך את המקום לח'נקה (מנזר צופי). רק במאה ה-14 חזרו לשם הגאורגים. עם זאת, הכתות הנוצריות "בנות הארץ" זכו באותה תקופה לאוטונומיה מסוימת ולזכויות, למשל בכנסיית הקבר.
התקופה השנייה התחילה בשנות הארבעים של המאה ה-14, כאשר מסר הסולטאן מוחמד בן-קלאון למסדר הפרנציסקני (הקתולי) כתב זכויות שהתיר להם לקנות אדמה על הר ציון, להקים מנזר ולשתות יין. הממלוכים התחייבו להגן על שיירות עולי רגל נוצרים, לא לגבות מהם מס שרירותי, ואף פטרו את הפרנציסקנים ממס כנסיית הקבר. אין ספק שכתב הזכויות (שהיה זמני וחודש בכל דור עם כל סולטאן וסולטאן) נקנה בכסף רב ששולם לממלוכים על ידי האפיפיור. מכאן ואילך עלה כוחם היחסי של הקתולים, שבסיוע הונם הצליחו לבסס דריסת רגל הולכת וגדלה על חשבון העדות הנוצריות האחרות. בין הסיבות לשינוי ניתן למנות את ביטול הסכנה הצלבנית, ואת עליית כוחן של ונציה ופירנצה כמעצמות סחר, שיחסים כלכליים תקינים עמן הפכו לחיוניים. הפרנציסקנים בירושלים היו גם בני חסות של אחת השושלות החזקות באירופה של התקופה, דוכסות בורגונדיה. באמצע המאה ה-15 גורשו הפרנציסקנים מהר ציון ונמסר להם השטח שבידיהם עד היום, בצפון-מערב העיר העתיקה.
הסכסוך על הר ציון
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, שמאמינים ששם נערכה הסעודה האחרונה. במקום היה מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים. היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל. בין המחצית השנייה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור. ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה. תשובתו של הסולטאן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם. על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית". לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
ואכן, הנזירים סולקו מהמקום וב-1452 המקום הפך למסגד. כך החלה סדרת סכסוכים בינלאומיים, בהם השתדלו גופים נוצריים אצל השלטון הממלוכי לקבל לידיהם את המקום. גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטאן לבל ייתן יד לדחיקתם של יהודים. ב-1462 מדווח הנוסע גיום אוליבר: "הם (המוסלמים) מונעים את הנוצרים מלהיכנס שם (למבנה קבר דוד) תחת עונש מוות". במשך תקופות קצרות חזרה למקום שליטה פרנציסקנית, אך לבסוף נושלו הפרנציסקנים סופית וחלקם נאסרו.
ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים. בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו האוסר על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל. כמו כן הוטלו מיסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים. גזירות אלה, שנקראו "גזירת הים", בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
ככל הנראה הייתה מתיחות בין היהודים לבין הנוצרים, מכיוון שהנוסע פליקס פברי (בשנים 1483-1480) מספר שביום שישי הטוב שלפני הפסחא, נוהגים היהודים להסתגר בבתיהם "ואין להם רשות להתהלך אז ברחובות".
ירושלים בספרות המסעות
בתקופה הממלוכית התפתחה ספרות שיועדה לעולי רגל, ובמקרים רבים נכתבה בידי עולי רגל לתיאור חוויותיהם בארץ הקדושה ובירושלים בפרט. קיימת ספרות מוסלמית הנקראת "שבחי ירושלים" או "המעורר לזיארה", ובין דוגמאותיה הבולטות ספרו של ג'מאל א-דין אלמקדסי (מת 1364), "מעורר הרצון לביקור בלקודס וא-שאם" או ספרו של מוג'יר א-דין, "דברי ימי ירושלים וחברון" (1495). בצידה קיימת ספרות יהודית, שמייצגה הנאמן הוא "כפתור ופרח" לאשתורי הפרחי ואגרותיהם של עובדיה מברטנורא ותלמידו לקהילותיהם, וכן ספרות-מסע נוצרית כגון מסעות פליקס פברי (1480) או "מסע לארץ הקודש" של ברנרד פון בריידנבאך (1486).
את הספרות ה"חדשה" הזו ייחדה זווית הראיה הפרקטית - לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים, אלא מידע שמתיימר להיות אמין ומדויק באשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, אזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - מידע המזכיר את זה שנמצא במדריכי טיולים מודרניים.
כך למשל:
או
עם המצאת הדפוס היו מדריכי תיירים וצליינים אלה מהטקסטים הראשונים שנדפסו (אולי הראשון שבהם הוא ספרו של הכומר הגרמני ברנרד פון בריידנבאך "מסע לארץ הקודש" בשנת 1486).
וייטקונג
וייטקונג (VC) הוא הכינוי שניתן בארצות הברית לארגון "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (NLF), שהוקם ב-1960 ולחם יחד עם צפון וייטנאם נגד דרום וייטנאם והצבא האמריקני במהלך מלחמת וייטנאם, במטרה לאחד את וייטנאם בשלטון קומוניסטי. משמעות הביטוי "וייטקונג" בשפה הווייטנאמית - "קומוניסטים וייטנאמים".
הארגון הוקם כגוף עצמאי לחלוטין, אך בעקבות הסלמת המלחמה נגד הצבא האמריקני נקלטו בו קצינים רבים מצבא צפון וייטנאם, והחל ביניהם שיתוף פעולה הדוק. הארגון נתמך על ידי ממשלת הצפון, התמקד בלחימה זעירה (גרילה) בתוך דרום וייטנאם, והפעיל תשתית של משתפי פעולה בכפרים. לוחמי הארגון לבשו ביגוד אזרחי ופעלו בקרב האוכלוסייה האזרחית, במטרה להקשות על הצבא האמריקני לאתר אותם ולפגוע בהם.
התחמושת והאספקה ללוחמי הווייטקונג הגיעו מצפון וייטנאם בשיירות שעברו ב"נתיב הו צ'י מין", דרך הג'ונגלים ובשטח קמבודיה. בנוסף לכך נחפרה רשת של מנהרות ברחבי דרום וייטנאם, שבהן התחבאו אנשי הווייטקונג לאחר התקפותיהם.
ב-30 בינואר 1968 השתתפו לוחמי הווייטקונג במתקפת הטט שהובילה צפון וייטנאם, ואשר כללה התקפות גרילה על כל מחוזות דרום וייטנאם.
אחרי נסיגת האמריקנים מסייגון בשנת 1975 וכיבושה בידי הצפון, הארגון שלט בדרום וייטנאם עד לאיחודה הרשמי עם הצפון הקומוניסטי בשנת 1976.
אמנון ויינשטיין
אמנון ויינשטיין (נולד ב-21 ביולי 1939) הוא בונה כינורות ישראלי.
אמנון ויינשטיין הוא דור שני לשושלת של בוני כינורות ישראלים. אביו משה עלה לארץ ישראל ופתח בתל אביב סטודיו לבניית כינורות בשנת 1939. אמנון המשיך במסורת וצירף אליו גם את בנו, הדור השלישי בשושלת, המקיימת את מסורת בוני הכינורות הגדולים בקרמונה שבאיטליה, משפחות אמאטי וגוארנרי.
ויינשטיין הגיע לרעיון איתורם ושיפוצם של הכלים בעקבות הרצאה בנושא "כינורות בתקופת השואה", שנשא בגרמניה בשנות ה-90' של המאה ה-20. חלק מן הכינורות המשובחים שהיו באירופה הועלו לארץ ישראל עם הכנרים, שברוניסלב הוברמן הזמין לנגן בתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית. אחרים נבזזו בידי הגרמנים. הכינורות שנשארו, בגיטאות, ביערות ובמחנות הריכוז היו כלים פשוטים וזולים, ונמצאו במצב ירוד וכמעט הרוס, שחייב שיפוץ יסודי וממושך כדי להחזירם למצב נגינה. נכון ל-2021, מחזיק ויינשטיין בסדנה שלו שמונה כינורות כאלה ומתכוון להמשיך בחיפוש אחרי כלים דומים שעודם קיימים במקומות שונים בעולם.
אמנון ויינשטיין היה שותף להקמה ולניהול המוזיקלי של קשת אילון, מרכז לקידום וטיפוח הנגינה בכינור בקיבוץ אילון, שבגליל המערבי.
אורלה קראוזה
אורלה הרמן קראוזה (בדנית: Orla Hermann Krause; 3 בנובמבר 1867 – 28 בספטמבר 1935) היה שחמטאי דני.
תסמונת השלפוחית הרגיזה
תסמונת השלפוחית הרגיזה (באנגלית: Overactive Bladder או OAB) היא תסמונת אורולוגית שמתאפיינת בדחיפות ובתכיפות במתן שתן, ובמקרים מסוימים גם בקושי בשליטה בשתן והטלת שתן לילית.
אורלה קראוזה
קראוזה חלק מקום 4-6 בתחרות וילהלמסהאון בשנת 1892, הגיע שני, אחרי אנדראס רוזנדל בתחרות קופנהגן בשנת 1895, הגיע שני בתחרות קופנהגן בשנת 1899 (האליפות השנייה של ארצות הצפון, ניצח יורגן מולר), הגיע חמישי בתחרות קופנהגן בשנת 1907 (האליפות השביעית של ארצות הצפון, ניצח פאול לאונהרדט), חלק מקום שני, אחרי פאול יונר בתחרות קופנהגן בשנת 1916 (האליפות התשיעית של ארצות הצפון), חלק מקום 4-8 בתחרות קופנהגן בשנת 1924 (האליפות השתים עשרה של ארצות הצפון, ניצח אהרון נימצוביץ') וחלק מקום 5-8 בתחרות קופנהגן בשנת 1934 (האליפות השש עשרה של ארצות הצפון, ניצח אהרון נימצוביץ').
תסמונת השלפוחית הרגיזה
הסימפטום העיקרי של שלפוחית רגיזה הוא דחיפות במתן שתן, והאבחון כולל גם תכיפות במתן שתן, הפרעות שינה בגלל הצורך להטיל שתן, חוסר שליטה בשתן ואיבוד שתן בלתי רצוני המלווה בצורך עז ופתאומי להטלת שתן.
אורלה קראוזה
קראוזה ייצג את דנמרק באולימפיאדת השחמט בשנת 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה שכללה התמודדות פתוחה, התמודדות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בלונדון בין 18 ביולי לבין 30 ביולי 1927. קראוזה שחק על הלוח הראשון ותוצאתו +4 –5 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). נבחרת דנמרק זכתה במדליית הכסף על הישגה.
תסמונת השלפוחית הרגיזה
לשלפוחית רגיזה מספר גורמים בהם סוכרת, נטילת תרופות משתנות וצריכה גבוהה של קפאין ואלכוהול.
מקרים קשים של דחיפות במתן שתן לרוב קשורים למצבים נוירולוגיים כמו טרשת נפוצה, והטיפול בהם הוא לרוב שונה מטיפול בשלפוחית רגיזה.
אורלה קראוזה
תאוריית הפתיחות
על שמו של קראוזה קרויה הסתעפות קראוזה בפתיחת רגלי המלכה 1. ד4 ד5 2. פו3 ג5.
קראוזה מצא רעיונות חדשים רבים בהגנה הסלאווית במהלך שנות העשרים, בין היתר: .1 ד5 ד5 2. ג4 ג6 3. פו3 פו6 4. פג3 ד:ג4 5. א4 רו5 6. פח4
ספר שכתב
קראוזה ניתח את המשחקים של שלוש אליפויות ארצות הצפון בספר De nordiska schackkongresserna: Stockholm 1897, Köpenhamn 1899, Göteborg 1901
בג"ץ סבח
בג"ץ 2311/11 אורי סבח נגד הכנסת הוא פסק דין של בג"ץ, שדחה עתירה נגד תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות (שכונה חוק ועדות הקבלה). פסק הדין עוסק במשפט חוקתי, בזכות לשוויון ובעילת הבשלות.
פקודת האגודות השיתופיות
פקודת האגודות השיתופיות נחקקה על ידי המנדט הבריטי בשנת 1933, כדי להסדיר את דיני האגודות השיתופיות, שהן תאגידים שבמסגרתם קיימת פעילות כלכלית לצד היבטים אישיים ושיתופיים. אגודה שיתופית מבוססת על ניהול עצמי בדרך דמוקרטית, לרווחת החברים. חברי האגודה הם גם הבעלים של האגודה ונכסיה.
ועדות הקבלה ליישובים
מתחילת ימי היישוב החדש, פעלו ועדות קבלה ליישובים שנועדו לבחון מועמדים המבקשים להתגורר ביישוב מסוים, ולהחליט האם הם רשאים להתגורר במקום.
בסוף המאה ה-20 התחילה להיווצר ביקורת על עצם קיומן של ועדות הקבלה, בטענה שמדובר במנגנון שמאפשר אפליה, בעיקר כנגד ערביי ישראל. במקביל, גיבש מינהל מקרקעי ישראל קריטריונים על פיהם ועדות הקבלה צריכות להחליט אם לקבל או לדחות את המועמדים. כנגד קריטריונים אלו הוגשו עתירות המבקשות לערער את החוקיות שלהן. העתירות הוקפאו כיוון שהמדינה הבטיחה שייבחנו החלטות המינהל והן יאוזנו ויעוגנו בחקיקה ראשית.
התיקון לפקודה
בשנת תשע"א (2011) חוקקה הכנסת את תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות, שנודע בשמו התקשורתי "חוק ועדות הקבלה". התיקון עיגן בחקיקה את סמכותן של ועדות הקבלה ליישובים קהילתיים, שמספר בתי האב בהם אינו עולה על 400.
על פי סעיף 6ב לחוק, מכירה או השכרה של מקרקעין ביישוב קהילתי דרושה אישור של ועדת קבלה. המשמעות היא שלא ניתן להתגורר ביישוב קהילתי ללא אישור של וועדת הקבלה, שמגיע בדרך כלל לאחר ראיון. ועדת הקבלה הרשמית כוללת שנים או שלושה נציגים של היישוב הקהילתי, נציג של המועצה האזורית ונציג של הסוכנות היהודית, או ההסתדרות הציונית העולמית.
בסעיף 6ג לפקודה, מפורטים הנימוקים שבגינם רשאית וועדת הקבלה לסרב לקבל תושב :
בשל החשש לאפליה פסולה, נקבע בחוק במפורש ש.
מטרות התיקון
כנגד התיקון עלו טענות שמטרתו לפגוע באפשרות של ערביי ישראל ושל קבוצות מיעוט נוספות להתקבל ליישובים קהילתיים. חבר הכנסת אורי אורבך התמודד עם טענות אלו:
טענות הצדדים
כנגד החוק הוגשו עתירות שונות, שטענתן העיקרית הייתה שהוא מקבע מדיניות של אפליה, כיוון שהוא מעניק שיקול דעת רחב לוועדות הקבלה שמאפשר להם לפסול התאכלסות של מועמדים בנימוקים עמומים. המדינה טענה מנגד שאין חשש למדיניות מפלה, כיוון שהחוק אוסר במפורש לפסול מועמדות מטעמים מפלים.
דעת הרוב
את הנימוק העיקרי לדעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס. לעמדתו הצטרפו השופטים מרים נאור, אליקים רובינשטיין, אסתר חיות וחנן מלצר.
שופטי הרוב דחו את העתירה בעילת סף של חוסר בשלות. משמעות העילה היא שבית המשפט לא דן בסוגיא משפטית כשאין תשתית עובדתית מספקת. במקרה של תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות, טרם נמצא יישום שיוצר אפליה בחסות החוק, ולפיכך סברו שופטי הרוב שהעניין לא נדרש להכרעה שיפוטית.
דעת המיעוט
את הנימוק העיקרי של דעת המיעוט כתב השופט סלים ג'ובראן, ואל דעתו הצטרפו השופטים עדנה ארבל, ניל הנדל ויורם דנציגר. שופטי המיעוט התעמתו בתחילה עם עילת הסף של חוסר הבשלות של העתירה, ולאחר מכן דנו לגופו של התיקון והסיקו שהוא אינו חוקתי ולכן דינו להיפסל.
עילת הבשלות
כנגד עילת חוסר הבשלות כתב השופט ג'ובראן כי הפגיעה שעלולה להיגרם לפרט אם לא תבורר העתירה היא גדולה, ואין הליך חלופי לבירור יעיל יותר של הטענות.
הפגיעה בשוויון
כפי שנפסק בתקדים של בג"ץ חוק הגיוס, הזכות לשוויון היא בעלת מעמד חוקתי ונגזרת מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. על מנת לפסול את תיקון מספר 8 נדרש להוכיח כי הוא פוגע בזכות לשוויון, ואינו עומד בתנאים של פסקת ההגבלה.
למרות שתיקון מספר 8 אינו פוגע כשלעצמו בזכויות, קבע השופט ג'ובראן כי הוא יוצר מנגנון משפטי אשר מייצר אפליה סמויה בקבלה ליישובים קהילתיים. סעיף 6ג אמנם אוסר במפורש על אפליה פסולה, אך למעשה הוא מאפשר לדחות מועמד על בסיס נימוקים עמומים, כגון, או :
לאחר שהוכחה, לשיטתו של ג'ובראן, הפגיעה של התיקון בזכות לשוויון, הוא בחן את עמידתו בתנאי פסקת ההגבלה: אין ספק שמדובר בחוק, וג'ובראן הניח לצורך העניין שהחוק אכן הולם את ערכי מדינת ישראל ומיועד לתכלית ראויה. עיקר הבחינה התמקדה בתנאי האחרון - המידתיות. המסקנה של ג'ובראן היא כי שני הנימוקים העמומים אינם עומדית במבחן "האמצעי שפגיעתו פחותה", והנימוק של אינו עומד גם במבחן "הקשר הרציונלי".
מסקנות והשלכות
העתירה נדחתה על הסף בדעת רוב של חמישה כנגד ארבעה שופטים, ותיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות לא נפסל. פסק הדין הרחיב את עילת הבשלות כעילת סף עבור עתירות שקובלות על פגם עקרוני שאינו מוביל בהכרח לפגיעה קונקרטית בעקרונות יסוד:
בספרות
לפי ד"ר שי שטרן, בג"ץ לא קידם בפסק דין זה דיון כולל בשאלה כיצד נכון להתייחס לתופעת הקהילות בישראל וועדות הקבלה אליהן:
פרוטיאוס מצוי
פרוטיאוס מצוי (שם מדעי: Proteus anguinus) הוא דו-חי אנדמי המצוי במערות הקרסטיות באלפים הדינריים. הפרוטיאוס חי במים הזורמים מתחת לאדמה באזור זה, ובין היתר באגן ההיקוות של נהר הסוצ'ה קרוב לטריאסטה שבאיטליה, דרום סלובניה, דרום מערב קרואטיה והרצגובינה.
זהו המין היחידי בסוג פרוטיאוס. באירופה זהו והמין היחיד במשפחת הפרוטיאוסיים וחי המערות היחיד ממערכת המיתרניים. בקרב המקומיים מכונה גם "דג אדם" בשל צבע עורו הדומה לצבע עור של אדם לבן (סלובנית: človeška ribica, קרואטית: čovječja ribica).
הפרוטיאוס ידוע בשל הסתגלותו לחיים בחשכה מוחלטת בסביבת חייו התת-קרקעית. עיניו המנוונות של הפרוטיאוס ממוקמות מתחת לעורו, ולכן הוא משולל יכולת ראייה. הוא חסר פיגמנטציה וצבע עורו החלק ורדרד. בשונה מרוב מיני הדו-חיים, הפרוטיאוס חי את כל חייו במים: הוא ניזון, ישן ומתרבה במים. ברגליו הקדמיות שלוש אצבעות, וברגליו האחוריות שתיים. הפרוטיאוס מפגין נאוטניה, והוא משמר מאפיינים של צורת הלרווה כדוגמת זימים חיצוניים גם בבגרותו, בדומה לדו החיים האמריקאיים אקסולוטל ונקטורוס.
אנטומיה
גופו ארוך ומגיע לאורך של 20–30 ס"מ, ולעיתים אף ל-40 ס"מ. בגופו המעוגל מופיעים חריצים בגבולות יחידות השריר (Myomere), זנבו קצר יחסית ובעל סנפיר דק. רגליו קצרות ודקות ומספר האצבעות ברגליו נמוך מזה של דו-חיים אחרים: ברגליו הקדמיות שלוש אצבעות ולא ארבע, ובאחוריות שתיים במקום חמש. עורו הדק מכיל כמות מעטה של פיגמנט ריבופלאבין, ולכן צבע עורו לבן צהבהב או ורדרד, וניתן להבחין באיבריו הפנימיים באזור הבטן. צבעו זה שמזכיר את צבע עורו של אדם הקנה לפרוטיאוס את כינויו "דג אדם" או "דג אנושי" בשפות מקומיות. עורו מסוגל ליצור מלנין, וכשהוא נחשף לאור הוא יפתח בהדרגה צבע כהה.
ראשו מוארך ובקצהו אף קצר ושטוח. בפיו מצויה שן זעירה המשמשת כמסננת כך שחלקי מזון גדולים יישארו בפה. הנחיריים כה זעירים עד כי לא ניתן להבחין בהם, ומצויים בצידי אפו. בראשו המוארך ישנו זוג עיניים הממוקמות מתחת לעור ולכן הוא משולל יכולת ראייה. הוא שוכן במערות תת-קרקעיות חשוכות ולכן אינו נזקק לחוש הראייה. מאחורי ראשו ישנם שלושה זוגות של זימים חיצוניים, שצבעם אדמדם ורק בעזרתם הוא נושם. צבעם האדמדם הוא בשל הדם העשיר בחמצן שבו ניתן להבחין דרך בעור חסר הפיגמנט. לפרויטאוס ריאות לא מפותחות, ותפקידן בנשימה הוא רק עזר.
הזכרים והנקבות דומים במראה, ולזכרים פתח ביב עבה במקצת מזה של הנקבות.
איברי חישה
איברי חישה רגישים ושאינם תלויים בראייה הם בין ההתאמות שפיתחו לעצמם בעלי חיים שחיים במערות על מנת להתמצא בחשכה המוחלטת השוררת במקום מחייתם. מערכת החישה של הפרוטיאוס מותאמת לחיים בסביבה מימית תת-קרקעית. בשל חוסר היכולת להשתמש בראייה להתמצאות, סיגל הפרוטיאוס חושים חדים. הוא משמר את הפרופורציות של צורת הלרווה, כדוגמת גוף דק וארוך וראש גדול ושטוח, ולפיכך הוא יכול לשאת מספר גדול של קולטני חישה.
עיניו של הפרוטיאוס מנוונות, אולם השתמרה בהן רגישות לאור. הן מצויות עמוק מאחורי שכבת הדרמיס של עורו ולרוב לא ניתן להבחין בהן. לצורת הלרווה יש עיניים רגילות, אולם התפתחותן נעצרת מוקדם והן מתחילות להתנוון, עד שלאחר ארבעה חודשי התפתחות הן מנוונות לחלוטין. תאים קולטי אור נמצאים גם בבלוטת האצטרובל. ניסויים התנהגותיים מצאו כי גם העור עצמו רגיש לאור. הרגישות לאור בעורו היא הודות לפיגמנט מלנופסין, המצוי בתאים מיוחדים הנקראים תאי מלנין (melanophores).
הפרוטיאוס מסוגל לחוש בריכוזים נמוכים של תרכובות אורגניות במים. חוש הריח מאפשר להם לחוש את כמות וטיב המזון בצורה טובה יותר מדו חיים אחרים. קולטני הטעם נמצאים על האפיתל מפריש הריר בפיהם, כשרובם בחלקה העליון של הלשון ובפתחי הזימים. אלו המצויים בפיהם מאפשרים להם לטעום את מזונם, ואלו המצויים בזימים מאפשרים לחוש חומרים בסביבה המימית.
אקולוגיה ומחזור חיים
הפרוטיאוס הוא חיה חברתית, והם נוהגים להימצא יחד בסדקים ותחת אבנים. זכרים פעילים מינית הם יוצאי דופן, והם מגנים על הטריטוריה שלהם שם הם מושכים נקבות. הזכר מפיץ תיקי זרע (spermatophore) שאותם קולטות הנקבות באמצעות פתח הביב. הנקבות מטילות בין 12 ל-70 ביצים שקוטר כל אחת מהן 12 מילימטר. את הביצים הן מטילות בין אבנים. ההתפתחות העוברית של הפרוטיאוס נמשכת 140 ימים ב-10ºC, והוא מגיע לבגרות מינית לאחר 14 שנים נוספות. צורת הלרווה מקבלת מראה בוגר לאחר כארבעה חודשים, כשמשך ההתפתחות תלוי מאוד בטמפרטורת המים. אורך גופם של הראשנים בבקיעתם מהביצה 2 ס"מ, ובמשך החודש הראשון לחייהם הם ניזונים מחלמון.
הפרוטיאוס שוחה במים במהירות בהתפתלות כצלופח, ונעזר ממעט ברגליו. את טרפו הוא מאתר בעזרת יכולתו לחוש את תנודותיהם במים. הפרוטיאוס ניזון מרכיכות (Belgrandiella - משפחת הידרוביתיים), שטצדאים (Niphargus, Asellus, Synurella), וזחלי חרקים (שעירי כנף, בריומאים, גדותניים וזבובאים). הוא איננו לועס את מזונו אלא בולע את כולו. הפרוטיאוס מסוגל לשרוד תקופה ממושכת ללא מזון. כאשר מצוי המזון בחוסר הוא מפחית את פעילותו ואת הקצב המטבולי.
תוחלת חייהם הממוצעת נאמדת ב-68.5 שנים.
איל הופמקלר
איל הופמקלר (נולד ב-1957) הוא בונה כינורות ישראלי.
איל הופמקלר נולד בתל אביב, להורים ששניהם צ'לנים.
בשנת 1981 יצא ללמוד בנייה ושחזור של כינורות וכלי קשת אחרים בפארמה שבאיטליה, בקונסרבטוריון אריגו בויטו בכיתתו של רנטו סקרולווצה  וסיים את הלימודים שם בשנת 1986.
IBM Coupling Facility
במחשבים מרכזיים של חברת IBM, Coupling Facility (בעברית: מתקן צימוד) הוא רכיב חומרה המאפשר למספר מעבדים, מקומיים או מרוחקים, לגשת במהירות ובעקביות לנתונים שבדרך שיגרה היו מתמקמים בזיכרון המטמון של אחד המעבדים. באמצעות מתקן צימוד ניתן להגדיר אשכול של עד 32 מחשבים מרכזיים ומאות מעבדים (הקרוי IBM Parallel Sysplex) המתנהג כמחשב-על עם מודל זיכרון סימטרי (SMP).
איל הופמקלר
עם סיום לימודיו, קיבל דיפלומה במקצועו. למשך עוד שנה נשאר בפארמה להשתלמות מעשית בשיקום קשתות ובבניית גיטרות.
הופמקלר גר ועובד בירושלים, שם הוא מפעיל סטודיו שבו ניתן למצוא כינורות, ויולות, צ'לו וקונטרבסים מודרניים וישנים בכל הגדלים.
ליאה רמיני
ליאה מארי רמיני (באנגלית: Leah Marie Remini; נולדה ב-15 ביוני 1970) היא שחקנית אמריקאית-יהודייה. ידועה בעיקר בשל תפקידה כקארי הפרנן בסדרה "מלך השכונה", ובפעילותה הביקורתית כנגד כנסיית הסיינטולוגיה בה הייתה חברה.
ביוגרפיה
רמיני נולדה בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, לג'ורג רימיני ולוויקי מרשל. אמה היא יהודייה ממוצא אוסטרי, ואביה קתולי ממוצא סיציליאני-איטלקי, והיא גדלה בדתו. הוריה התגרשו בשנת 1977 ובגיל 9, בעקבות נישואיה השניים של אמה, גדלה על ערכי הסיינטולוגיה יחד עם אמה. כיום רמיני אינה משתייכת לכת הזו, והיא אף כיכבה בסדרה דוקומנטרית שיוצאת נגד מעללי כנסיית הסיינטולוגיה, "Leah Remini: Scientology and the Aftermath". הסדרה עוסקת בייסורים ובדרכי הפעולה המאיימות נגד עוזבי כת הסיינטולוגיה. הסדרה אף זכתה בפרס אמי; וב-2018 חודשה לעונתה השלישית העוסקת בנפגעי הארגון המשיחי-נוצרי, עדי יהוה.
לרמיני אח ואחות, מייקל וניקול, שהייתה עוזרת צוות ב"מלך השכונה". בנוסף, לה עוד ארבע אחיות-למחצה.
רמיני עברה ללוס אנג'לס בגיל 13. בגיל 14, בעידוד הסיינטולוגיה, עזבה את בית הספר למרות שאמה התנגדה לכך.
בצעירותה, עבדה רמיני בעבודות רבות כמו מכירת ביטוח למכוניות, מלצרות, וכמזכירה.
רמיני הופיעה לראשונה בטלוויזיה בשנות ה-80, כאשר השתתפה בפרק בסדרה "מלך הכיתה". בהמשך היא ששיחקה במספר פרקים של הסדרה הקומית "מי הבוס?", ודמותה אף שבה וכיכבה בסדרת ההמשך שלה שנקראה "Living Dolls" אך היא בוטלה לאחר עונה אחת. בשנות ה-90 השתתפה בסדרה "הצלצול הגואל", לאחר מכן קיבלה עוד כמה תפקידים אורחים בסדרות כמו "חברים".
בסוף שנות התשעים קיבלה תפקיד ראשי בסדרת קומדיית המצבים "מלך השכונה" שם כיכבה במשך תשע עונות לצידו של קווין ג'יימס, כשאת אביה גילם ג'רי סטילר. בשנת 2013 שיחקה בסיטקום קצרת הימים "Family Tools" ב-ABC, לצידו של ג'יי קיי סימונס.
ב-2017 הצטרפה לסיטקום נוסף בו כיכב ג'יימס בשם "קווין יכול לחכות", כשבעונה השנייה הפכה דמותה לאחת הדמויות הראשיות. באותה שנה שיחקה בסרט "האנדסום: סרט מסתורין של Netflix" בכיכובו של ג'ף גרלין. בשנת 2018 שיחקה בסרט "סיבוב שני", לצד ג'ניפר לופז, ונסה הדג'נס, טריט ויליאמס ומיילו ונטימיליה, ובסרט "המופע של אדי", לצד אד הלמס.
חיים אישיים
ב-19 ביולי 2003, נישאה בלאס וגאס למסעדן הקובני, אנג'לו פאגן, לו שלושה בנים ממערכות יחסים קודמות. ב-16 ביולי 2004, נולדה לזוג בת משותפת. לאחר ההריון רמיני התקשתה לחזור למשקלה המקורי ובזכות כך היא התארחה בפרק בסדרה הקומית "שחקנית שמנה" (Fat Actress) ב-2005, אך כשנה לאחר מכן היא הצליחה לחזור למשקלה הרגיל במהלך העונה ה-9 של "מלך השכונה".
גירית יפנית
גירית יפנית (שם מדעי: Meles anakuma) היא מין של גירית החיה בטבע רק ביפן בהונשו, קיושו ושיקוקו וכן באי שודו שליד יפן. היא קרובת משפחה של הגירית האסייתית והמצויה החיים באירופה ואסיה.
אורכה של הגירית הוא 79 ס"מ אצל זכרים ו72 ס"מ אצל הנקבות ומשקלה 4-8 ק"ג. הם בעלי גוף מגושם מעט עם רגליים ארוכות בעלות טפרים ארוכים. הפרווה אפורה-חומה עם פנים לבנות בעלות מסיכה שחורה על העיניים. הם בעלי אף מוארך ולסת עם שיניים חדות. הגיריות מסוגלות להשמיע קולות גבוהים לצורך תקשורת.
הם חיים ביערות יפן בעיקר על הקרקע אך הם יודעות לטפס והם נפוצים גל באזורי נחלים ונהרות. הם חיים בבדידות ונפגשים רק למטרת רבייה, הזכר יכול להסתובב עם 2-3 נקבות ביחד. הם יוצאים בלילות ממאורתם לחפש מזון כמו שלשולים, חרקים, יונקים קטנים וזוחלים וגם פירות יער שונים.
אוצר מילים
למושג אוצר מילים שתי משמעויות סמוכות:
אוצר המילים של שפה
כל שפה מתאפיינת בדינמיות: מילים חדשות נוצרות בשפה או נקלטות בה משפות זרות, ומילים אחרות יוצאות מכלל שימוש, ונותרות רק בספרים נושנים. בהתאם לכך, אוצר המילים של השפה דינמי אף הוא, וניתן להבחין באוצר מילים ייחודי לתקופה מסוימת (ראו, למשל, סדרת ערכים העוסקת בהיסטוריה של השפה העברית, ובכלל זה התפתחות אוצר המילים שלה). במינוח בלשני מקצועי משתמשים בדרך כלל במונח לקסיקון לציון כלל המילים (או: הלקסמות) הקיימות בשפה.
לא כל השפות עשירות באותה מידה: יש שפות המתאפיינות באוצר מילים נרחב, ואחרות מתאפיינות באוצר מילים מצומצם יחסית. מאפיין זה בולט יותר בהתייחסות לאוצר מילים בתחום מסוים, כגון מילים העוסקות בפעילות חקלאית או מילים העוסקות בפעילות הנדסית. אנגלית היא השפה בעלת אוצר המילים הגדול ביותר. את מספר המילים בה קשה לאמוד, אך לפי מספר הערכות הוא כ-500,000 מילים (אם כי כמחציתן הן שמות תרופות ). רוב השפות הן בעלות מספר מילים מועט יותר (במילון אבן-שושן למשל, מוערך מספר מילות השפה העברית בכ-70,000). היקף אוצר המילים של האנגלית אינו מעיד על מספר המילים בהן משתמשים רוב הדוברים בפועל, מספר שאינו שונה מהותית משפות אחרות, ומוערך בכ-5,000 מילות שיחה יומיומית מדוברת, ובעוד כ-15,000 שבהן נעשה שימוש בכתיבה/קריאה של אדם ממוצע.
נכטאן השני, מלך הפיקטים
נכטאן או נכטאן נפוס אוארב (באנגלית: Nechtan, בגאלית סקוטית: Nechtan nepos Uerb - "נכטאן אחיינו של אוארב"; נפטר ב-616 או 620) היה מלך הפיקטים במשך 19 (או 23) שנים, משנת 597 ועד מותו.
על פי "דברי ימי הפיקטים", נכטאן מלך לאחר מותו של קודמו, גרטנייט השני בשנת 597. שנת מותו של נכטאן אינה ידועה בבירור. ייתכן ומדובר בנכטאן בנו של קאנו, אשר על פי "דברי ימי אלסטר" נפטר בשנת 621, אולם תאריך זה אינו עולה בקנה אחד עם אירועים המתוארים בכרוניקות אחרות.
אוצר מילים
אוצר המילים של שפה
חלק מתהליך העשרת אוצר המילים של השפות דומה בשפות רבות ונחקר במסגרת האבולוציה של השפה. התברר, למשל, ששמותיהם של צבעים שונים מתווספים לכל השפות, במהלך התפתחותן, על פי סדר דומה. בתחילה השפה מכילה שמות עבור צבע "כהה" וצבע "בהיר" בלבד. בהמשך מתווסף שם עבור הצבע האדום שמשמש גם עבור החום. המונח הבא שמוסף לשפה הוא מונח עבור הצבע הירוק שכולל גם את הצבע הצהוב ובחלק גדול מהמקרים גם את הצבע הכחול. אם הכחול אינו נחשב בשלב זה לגוון של ירוק, הוא נחשב לגוון של אפור. כתבי יד עתיקים כמו האודיסאה והמקרא נכתבו לפני שהליך בחירת השמות המודרניים לצבעים הושלם.
אוצר מילים של אדם
אוצר המילים של האדם נמדד בשני אופנים:
נכטאן השני, מלך הפיקטים
ייתכן ונכטאן ייסד את המנזר באברנת'י (אולם ייתכן והיה זה נכטאן הראשון אשר ייסד את המנזר).
אוצר מילים
אוצר מילים של אדם
אוצר המילים של אדם נחשב כמאפיין מובהק של אוריינותו. מבחני התאמה שונים, כגון בחינה פסיכומטרית, בוחנים גם את אוצר המילים של הנבחן. העשרת אוצר המילים של אדם, בשפת האם שלו ובשפה חדשה שהוא רוכש, היא מרכיב חשוב של שיפור כישורי שפה, ונכלל בתהליכי הלמידה וההוראה המתקנת.
פערים בין אוצר המילים האקטיבי והפסיבי מאפיינים אנשים בעלי לקות למידה. קושי זה יכול לפגוע בתפקוד האקדמי על ידי הנמכה של הביצוע בשעת מבחן או בהשלמת שיעורי בית. קשיי שליפה הם אחד המאפיינים המרכזיים של לקות שפה.
נכטאן השני, מלך הפיקטים
אנדרו מוייטאון, בכתביו "Orygynale Cronykil of Scotland" מתבלבל בין נכטאן השני לנכטאן הרביעי ומציין כי נכטאן השני ייסד קתדרלה המוקדשת לבוניפס הקדוש ברוזמארקי שבבלק אייל (כאשר זו נוסדה על ידי נכטאן הרביעי).
אוצר מילים
אוצר מילים של אדם
בתהליך רכישת שפת אם, אוצר המילים נרכש בקצב איטי למדי עד גיל שנה וחצי, אז מתרחש מה שקרוי פרץ לקסיקלי, והמילים הולכות ונרכשות במהירות, כשהילד בסקרנותו מנסה להמריץ את התהליך ככל האפשר. בגיל שש, אוצר המילים האקטיבי של הילדים כבר מתקרב ל-2,500 מילים, אם כי ההבדלים בין שכבות סוציו-אקונומיות עשויים להיות גדולים מאוד, עד פי שניים לערך.
בכתיבה של טקסטים לקהל יעד מסוים, יש להתחשב באוצר המילים של קהל יעד זה. טקסט המיועד לאוכלוסייה של מהגרים, למשל, יכיל מילים מאוצר מילים בסיסי יותר מזה המשמש בטקסט המיועד לאוכלוסיית ילידי הארץ. באופן דומה, טקסט המיועד לילדים ישתמש באוצר מילים שונה מזה המשמש טקסט שנועד למבוגרים.
אוצר המילים של אדם בא לידי ביטוי גם במשחקים וחידות אחדים, שבהם יש יתרון לבעל אוצר מילים עשיר. משחקים בולטים בתחום זה הם שבץ נא וארץ עיר. גם משחק המחשב בונוס מתבסס על אוצר המילים של המשחקים בו. אוצר המילים בא לידי ביטוי גם בחידות לשוניות ותשבצים.
העשרת אוצר מילים באמצעות הקראת סיפורים
מחקרים מקשרים בין קריאת סיפורים לילדים לתחומי התפתחות קוגניטיביים רחבים. קריאת ספרים לילדים נקשרת במחקרים לרמת השפה ואוצר המילים של הילדים, לידע רב יותר על דפוס, למודעות לקשר בין צליל לאות, לידע עולם, ליכולת הפשטה, לידע על השפה הכתובה ולהישגים גבוהים יותר בבית הספר. הספרות המחקרית מעידה על קשרים מתאמיים ועל קשרים סיבתיים בין הרחבת אוצר המילים לבין האזנה לסיפורים אצל ילדים צעירים. דוגמה למחקר מתאמי כזה הוא מחקרו של וולס. הוא מצא שקיים מתאם חיובי בין השכיחות שבה ילדים עד גיל עשר מאזינים לסיפורים לבין הערכות מורים לגבי גודל אוצר המילים של ילדים אלה. לילד המאזין יותר לסיפורים יש אוצר מילים גדול רחב יותר.
הקראה לילדים משפרת רכישת אוצר מילים מכיוון שהיא מספקת להם חשיפה מקרית למילים חדשות. קריאת סיפורים חושפת את הילדים למילים חדשות בהקשר מעניין, מבוסס הקשר שהם יכולים להזדהות איתו. ניתן לראות הצלחות גדולות יותר, כאשר המקריא המבוגר מסמן את המילים החדשות עבור הילד. שימוש באסטרטגיות שונות על מנת לחשוף את הילד לאוצר מילים חדש יכולות להוביל לתוצאות שונות שתלויות בסוג האוכלוסייה. ילדים לקויי שמיעה נמצאים בסיכון ללמידת מילים אקראית על ידי הקראת סיפורים מכיוון שמבוגרים נוטים לקרוא להם פחות מאשר לילדים שומעים בני גילם בגלל אובדן השמיעה.
קריאת ספר היא אירוע אידיאלי לרכישת שפה ובייחוד לילדים עם אוצר מילים מוגבל או התפתחות שפתית מעוכבת. קריאת ספרים מהווה חלק משמעותי בחוויות האוריינות והיא אחת הפעילויות החברתיות הנחקרות והמומלצות ביותר בהקשר של התפתחות ניצני אוריינות. נמצא שקריאת סיפורים באופן אינטנסיבי משפרת אוצר מילים וגם יכולות אורייניות מוקדמות אצל ילדים בעלי שמיעה תקינה.
אסון מעבורת החלל קולומביה
אסון מעבורת החלל קולומביה מתייחס להתפרקות מעבורת החלל קולומביה מעל טקסס ב-1 בפברואר 2003 בעת חזרתה לכדור הארץ ממשימה STS-107. באסון נספו שבעת אנשי צוות המעבורת: ריק האסבנד, מפקד; ויליאם מק'קול, טייס; מייקל אנדרסון, מפקד מטען ואחראי על הניסויים המדעיים; קלפנה צ'אולה, מומחית משימה, ילידת הודו; לורל קלארק, קצינת רפואה ימית בצי האמריקני ומנתחת מוטסת; דייוויד בראון, רופא וטייס מהצי האמריקני; ואילן רמון, מומחה מטען והאסטרונאוט הישראלי הראשון בחלל.
בעקבות אסון זה שהתרחש במשימה 113 של מעבורות החלל, קורקעו כל הטיסות של מעבורות החלל במשך כשנתיים וחצי, ולא חודשו עד יולי 2005. לאחר אסון זה, שהצטרף לאסון הצ'לנג'ר, נותרה נאס"א עם שלוש מעבורות מבצעיות בלבד. להנצחת הנספים באסון זה נקראו גבעות קולומביה במאדים.
סדר האירועים
[[קובץ:Crew of STS-107, official photo.jpg|ימין|ממוזער|300px|צוות המעבורת (מימין לשמאל):
מלפנים: מק'קול, צ'אולה, האסבנד]] בשבת, 1 בפברואר 2003, לאחר שהייה של הקולומביה בחלל במשך 15 ימים, 22 שעות, 20 דקות, ו-32 שניות, כ 16 דקות לפני מועד נחיתתה המתוכנן של המעבורת, היא התפרקה מעל מדינת טקסס מעט לאחר כניסתה לאטמוספירה. תושבים רבים בטקסס שמעו את קול הפיצוץ וחלקי המעבורת התפזרו במזרח טקסס ומערב לואיזיאנה. בתחילה לא היה ברור מה הייתה סיבת התקלה, אך בנאס"א פסלו מיד את האפשרות שהיה זה פיגוע. מהדורות חדשות מיוחדות שנועדו לסקר את הנחיתה החגיגית הפכו למהדורות לסיקור האסון. כבר בתחילה היה ברור כי איש מצוות המעבורת לא ניצל.
מיד כשהתברר שהמעבורת התרסקה, הופעל נוהל חירום שנקבע בעקבות אסון צ'לנג'ר: דלתות חדר הבקרה ננעלו, אנשי הבקרה אירכבו את כל המידע, כן השיגור 39A במרכז החלל ע"ש קנדי הושם תחת שמירה, וציוד אחר הושם במחסנים מאובטחים.
כלקח מאסון הצ'לנג'ר, הייתה בנאס"א ועדת חקירה בכוננות מתמדת, בראשות אדמירל בדימוס הרולד גיימן. דקות לאחר התאונה צוות החקירה הופעל כדי לתאם את פעולות חיפוש השברים בין הרשויות הפדרליות והמקומיות השונות. שעתיים לאחר מכן, התכנסה הוועדה והחלה לאסוף עדויות.
במשך זמן רב נאספו אלפי פיסות מן המעבורת שהתפזרו ברחבי טקסס ולואיזיאנה, החל מברגים וכלה בחלקים בגודל מטרים אחדים. צוותי מחפשים שכללו אלפי אנשים – מתנדבים, אנשי סוכנויות פדרליות, רשויות מקומיות ואף אסירים – סרקו רצועה של שטחי בור ויערות ברוחב של 3.2 ק"מ (2 מייל) סביב אזור פיזור השברים העיקרי. עשרות כלי טיס קלים ומסוקים סרקו מהאוויר רצועה נוספת במרחק שבין 3.2 ק"מ ל־8 ק"מ מאזור הפיזור העיקרי. בתחילה נעשה שימוש בציוד גילוי מתוחכם, כולל מטוסי לוקהיד U-2, אך התברר שקשה להבחין בין שברי המעבורת לעצמים אחרים, והמטוסים הסתפקו בסריקה חזותית. בסך הכול נמצאו מעל 84,000 פיסות מן המעבורת, המהוות 38% מן המשקל היבש המקורי של המעבורת. החיפושים התמקדו בקופסת איסוף הנתונים של המעבורת אף על פי שהסיכוי שהנתונים נשמרו אחרי נפילה של 60 קילומטר היה קלוש. ועדת החקירה מיפתה את כל המקומות שבהם נמצאו שרידים ואת משקלם. לאחר מכן עבר מחשב על הנתונים וחישב באיזה אזור אמור היה ליפול עצם במשקל של קופסת הנתונים. צוות חיפוש שנשלח לאזור מצא את הקופסה שבניגוד למצופה לא ניזוקה באופן משמעותי. בין שאר השרידים נמצא גם יומנו האישי של אילן רמון והוא שוחזר במעבדת המסמכים של מז"פ משטרת ישראל.
גם שרידיהם של האסטרונאוטים, שנפלו מגובה 60 קילומטר, נאספו והובאו לקבורה. בנוסף אספה הוועדה הקלטות של התקשורת בתוך חדר הבקרה על הטיסה, של התקשורת עם המעבורת, ואת נתוני הטיסה שנאספו בזמן הנחיתה. מנהל פרויקט מעבורות החלל של נאס"א אמר כי הסימן הראשון לכך שמשהו אינו כשורה היה איבוד חיישני הטמפרטורה והחיישנים ההידראוליים בכנף השמאלית של המעבורת.
בשנת 2013, בתחקיר של רשת ABC במלאת עשור לאסון המעבורת, נחשף כי עוד קודם להתרסקות, ידעו גורמים בנאס"א על התקלה בכלי הטיס. הם בחרו שלא ליידע את צוות המעבורת על כך.
מהלך ההתפרקות
ניתוח של הנתונים ושל סרטי וידאו שצולמו על ידי חובבים הראה שאף על פי שכבר מעל חופי קליפורניה החלו ליפול חלקים מן המעבורת, היא עדיין שמרה על נתיב הטיסה המתוכנן. מה שצוותי המעבורת והקרקע לא ידעו, הוא שבשלב זה מערכת בקרת הטיסה האוטומטית כבר פעלה בקדחתנות כדי לשמור על נתיב הטיסה.
קופסת איסוף הנתונים של המעבורת סיפקה מידע רב ערך לצורך החקירה. חיישנים שונים שהיו מותקנים בתוך הכנף השמאלית מאחורי השפה הקדמית, הראו את התקדמות הקריסה של הכנף, שהביאה לאובדן שליטה על המעבורת.