cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של אוקראינה
סקורופדסקי וההטמנות
תמיכתו של סקורופדסקי בהענקת אדמות של איכרים, שהולאמו במהלך מהפכת אוקטובר, לבעלי נכסים עשירים, גרמה למתיחות עם האיכרים, שהיוו את הרוב באוכלוסיית המדינה. בעקבות המעשים הללו הוקמה תנועת פרטיזנים מקרב הכפריים והתחוללו מספר התקוממויות מזוינות.
בנובמבר 1918, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, היא התחילה להסיג את כוחותיה מאוקראינה וסקורופדסקי נשאר למעשה ללא כוח צבאי משמעותי, שיוכל להגן על שלטונו. הוא ניסה להקים צבא והתחיל באופן חפוז לגייס קצינים וחיילים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית, אשר התגוררו בקייב, אך זה היה מאוחר מדי. בינתיים הסוציאליסטים האוקראינים ברשותם של סימון פטליורה וולדימיר ויניצ'נקו הקימו ממשלה חלופית, שכונתה ה"דירקטורט". לממשלה זו היה כוח צבאי לא מבוטל, שחלק ממנו היוו יחידות שערקו מצבאו של סקורופדסקי.
בתחילת דצמבר 1918 החל הצבא של הדירקטורט להתקדם לכיוון קייב. הכוחות המעטים שעוד נשארו נאמנים לסקורופדסקי לא הצליחו לעמוד בפני התקפותיו. ב-14 בדצמבר, כאשר הגיע צבא הדירקטורט לפאתי קייב, עזב סקורופדסקי את ארמונו ונמלט בסתר מקייב בעזרתם של הקצינים מכוח הכיבוש הגרמני.
אוקראינה בתקופת פטליורה
סימון פטליורה כיהן תקופה קצרה כשר המלחמה במועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה. בפברואר 1919, לאחר נסיגת כוחות הציר ונפילת סקורופדסקי, נתמנה לעמוד בראש קבינט של חמישה ששלט באוקראינה, והיה המפקד העליון - אוטאמן ראשי - של הצבא האוקראיני. הוא נלחם נגד הצבא האדום ונגד הצבא הלבן, שני צבאות שניסו לכבוש את אוקראינה. צבאו של פטליורה ערך פרעות רבות ביהודי אוקראינה. בשלהי 1918 אוקראינה נכבשה על ידי הצבא הרוסי הלבן, אך עד הסתיו שלאחר מכן הובסו הלבנים על ידי הבולשביקי, שהפכו לכוח הדומיננטי באוקראינה. עד סוף אוגוסט רוב אוקראינה הייתה בידיים לבנות. הקומוניסטים גורשו, והלאומנים האוקראינים היו חלוקים ביחסם לדניקין, פטליורה היה עוין כלפיו, אך הגליציאנים העדיפו אותו על פני הפולנים, שאותם ראו כאויבם העיקרי.
פטליורה נסוג מפני הבולשביקים לתוך פולין, שממשלתה הכירה בו כמנהיג הרפובליקה העממית האוקראינית. הוא חתם במרץ 1920 על ברית עם הפולנים, תוך קביעת קו גבול, שהכתיבו הפולנים. במסגרת ההסכם קיבלה פולין את לבוב ואת גליציה ובתמורה הבטיחה לאוקראינים תמיכה צבאית נגד הבולשביקים.
ב-24 באפריל החלו הפולנים במתקפה העיקרית, מבצע קייב, במטרה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית שתשתתף בחזונו של פילסודסקי בדבר פדרציה סלבית אל מול רוסיה הסובייטית. פולין נעזרה בחייליו של פטליורה. הארמייה הפולנית השלישית גברה בקלות על הצבא האדום בגבולות אוקראינה. הכוח האוקראיני-פולני המשולב כבש את קייב ב-7 במאי, ונתקל רק בהתנגדות סמלית. אך עד מהרה נתקלו הפולנים במתקפת נגד סובייטית. הפולנים הצליחו לעצור את ההתקדמות הסובייטית, אך לא הצליחו להמשיך במתקפתם כמתוכנן. בצפון היה מצבם של הפולנים חמור בהרבה. הארמייה הפולנית הראשונה הובסה, ונאלצה לסגת, כאשר בעקבותיה הארמייה ה-15 הסובייטית שכבשה את השטחים שבין נהר דווינה המערבית וברזינה. לקראת סוף מאי התייצבה החזית על נהר אוטה, והצדדים התכוננו לבאות.
ב-24 במאי נתקלו הכוחות הפולנים והאוקראינים בדרום בפעם הראשונה בארמיית הפרשים הראשונה של סמיון בודיוני. מתקפות חוזרות ונשנות מצד הפרשים של בודיוני שברו את קו החזית הפולני אוקראיני ב-5 ביוני וניתקו את קווי האספקה והתקשורת בעורף הכוחות הפולנים. ב-10 ביוני עברו הפולנים לנסיגה לאורך כל החזית. ב-13 ביוני נאלצו הפולנים לסגת מקייב שעברה לידי הבולשביקים.
במהלך 1920 התקיפו הפולנים יחד עם שארית צבא פטליורה, שמנה כשתי דיוויזיות, את הבולשביקים. בהמשך התהפכה המגמה והבולשביקי הדפו את כוחות הברית של הפולנים והאוקראינים עד נהר ויסטולה, לכיוון ורשה.
ההתערבות הצרפתית
כבר בדצמבר 1917 חילקו בריטניה וצרפת את שטחי רוסיה, שדרכם עברו חזיתות מלחמת העולם הראשונה, לתחומי השפעה. האזור שמצפון לים השחור (אוקראינה) נפל לתוך אזור האחריות הצרפתית. בספטמבר 1918 אישר ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, תוכנית לביסוס שליטה צבאית בנמלי הים השחור הצפוני. תבוסת גרמניה פתחה את הים השחור למדינות ההסכמה, ובנובמבר 1918 התחילה נחיתת כוחות מעורבים בפיקוד צרפתי באודסה ובסבסטופול. ב-2 בדצמבר, ספינת הקרב הצרפתית מיראבו הגיעה לאודסה. באמצע דצמבר, במהלך נפילת ההטמנאט, החלה הנחיתה של 15,000 אנשי צבא של מדינות ההסכמה באודסה וחודשים לאחר מכן בחרסון ובניקולייב. ב-13 בינואר 1919 שכנה מפקדת הדיוויזיה המוטסת הצרפתית באודסה. מפקדה, הגנרל פיליפ אנרי ד'אנסלם, דרש מהכוחות האוקראינים לפתוח את האזור סביב אודסה ולסגת לקו טירספול-בירזולה-ווזנסנסק-מיקולייב-חרסון. בסוף ינואר - תחילת פברואר 1919, כוחות מדינות ההסכמה השתלטו על חרסון וניקולייב. הגנרל ד'אנסלם פרסם פקודה בה הודיע: "צרפת ומדינות ההסכמה הגיעו לרוסיה כדי לאפשר לכל גורמי הרצון הטוב והפטריוטיות להשיב את הסדר באזור".
מדינות ההסכמה סיפקו סיוע צבאי וטכני לצבא המתנדבים של אנטון דניקין, שעד אז כבש את שטחי קובאן, סטברופול וצפון הקווקז. בחסות בעלות הברית באודסה בסוף 1918 - תחילת 1919, הוקמה חטיבת הרובאים של אודסה, שמנתה 5,000 איש, כמערך מתנדבים רוסי, שבראשו עמד הגנרל ניקולאי טימנובסקי.
הסיבה והתכלית של ההתערבות הצרפתית לא היו ברורות לחלוטין. מנהיגי הצבא הצרפתי התפכחו במהרה לנוכח מהמריבות הפנימיות בתוך הכוחות האנטי-בולשביקים, מריבות שמנעו שיתוף פעולה יעיל נגד הלחצים הבולשביקיים, והם ביקרו במיוחד את צבא המתנדבים הרוסי הלבן על יהירותו כלפי האוכלוסייה המקומית. רגשות אנטי-זרים חזקים בקרב האוקראינים שכנעו קצינים צרפתים שהתערבות באקלים זה של עוינות נידונה לכישלון ללא תמיכה מסיבית. כאשר ממשלת צרפת לא סיפקה מספיק ציוד וכוח אדם לפעולות צבאיות נרחבות, הצבא הצרפתי הובס על ידי כוחות פרו-בולשביקים וקצינים צרפתים יעצו לפריז להסיג את משלחת אודסה וקרים.
המצב הצבאי בתחילת 1919 היה כזה שבעלות הברית לא היו מסוגלות לנהל פעולות צבאיות קרקעיות בקנה מידה גדול באוקראינה. במרץ, בלחץ יחידות הצבא האדום, שהורכבו בעיקר מפלוגות המורדים של אטמן גריגורייב שערקו לצד הבולשביקי, נטשו בעלות הברית את חרסון וניקולייב, ובתחילת אפריל פונו כל כוחות בעלות הברית מאודסה. חטיבת הרובאים של טימנובסקי, שלא עזבה עם בעלות הברית, הגנה על אודסה מפני הבןלשביקים, ולאחר מכן נסוגה דרך בסרביה לרומניה, משם פונתה דרך הים לנובורוסיסק ומשם הפכה לדיוויזיית הרגלים השביעית של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
המחלוקת עם רומניה
המועצה המרכזית האוקראינית ראתה את חבל בסרביה כחלק מהטריטוריה האוקראינית, הלבנים (תומכי הצאר) והאדומים (הבולשביקים) ראו את בסרביה כחבל של רוסיה. מרבית הבסרבים היו דוברי רומנית, שראו בהתפרקות האימפריה הרוסית הזדמנות לשינוי. ממלכת רומניה השכנה ראתה את בסרביה כחלק שנגזל ממנה ורצתה בהשבתו.
לפי הדוגמה האוקראינית גם הבסרבים הרכיבו מועצה בשם מועצת הארץ (Sfatul Țării) כשהמעמדות השונים קיבלו מכסות של נציגים בה. כשהמועצה המרכזית האוקראינית הכריזה על אוקראינה עצמאית, גם מועצת הארץ הכריזה על עצמאות בסרביה ובהמשך הזמינה את צבא רומניה לבוא להגן עליה והכריזה על איחוד עם רומניה. האוקראינים לא היו מרוצים מהמהלכים, הם התלוננו על הרכב מועצת הארץ וטענו לקיפוח בייצוג. הם גם הצביעו על כך שבמחוזות השונים התקבלו החלטות שונות ורוב המחוזות העדיפו איחוד עם אוקראינה. הם טענו שלפחות חלק מבסרביה, לפי הרכב האוכלוסיה, צריכה להיות חלק מאוקראינה. שלושה ימים אחרי החלטת האיחוד עם רומניה, המועצה המרכזית האוקראינית הודיעה לממשלת רומניה, שהחלטת מועצת הארץ אינה מקובלת עליה ותבעה שאותם אזורים בהם האוכלוסייה תזדהה כאוקראינית, יצורפו לאוקראינה.
הרפובליקה העממית של צפון אוקראינה תבעה לעצמה גם את חבל בוקובינה. לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, בין 11 - 12 בנובמבר השתלט צבא רומניה, בפיקודו של יאקוב זדיק, על צפון בוקובינה ללא כל התנגדות. ב-28 בנובמבר 1918, התכנסה המועצה הלאומית של בוקובינה והחליטה ברוב קולות על איחוד עם רומניה. הרוב הורכב מקולות הרומנים, הגרמנים, היהודים והפולנים וההתנגדות הייתה רק של האוקראינים. איחוד זה הוכר סופית בהסכם השלום, שנחתם ב-10 בספטמבר 1919 בין רומניה ובין אוסטריה. ההתדינות בין הצדדים נמשכה, כשהצדדים נשארים בעמדותיהם.
הסכם ריגה
הסכם ריגה נחתם בין פולין, רוסיה ואוקראינה בריגה ב-18 במרץ 1921 וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
הפרעות ביהודים
בני הברית הפולניים של האוקראינים תחת שלטון פטליורה הפיצו תעמולה אנטישמית באוקראינה (ראו כרזה) והאוקראינים עצמם ביצעו את הפרעות.
פטליורה והפרעות ביהודים
תחת שלטונו של פטליורה, הן כממונה על הצבא והן כמנהיג יחיד של הדירקטורט האוקראיני, בוצעו באוקראינה רציחות רבות, התעללויות, מעשי אונס ושוד של האוכלוסיה היהודית. ליהודים היה נציג בממשלה, אך היה חסר כל השפעה על הנעשה. התלונות הופנו כלפי פטליורה וזה התנער מהאחריות בהצביעו על כך ששלח לחיילים מכתב ובו התבטא נגד הפרעות. הפרעות נמשכו גם אחרי המכתב. המבקרים של פטליורה הצביעו על כך שהוא מינה וקידם מנהיגים צבאים, שיחידותיהם ביצעו פרעות ביהודים. העיתונות האוקראינית באותה תקופה עודדה אווירה פוגרומיסטית ובמיוחד הבטאון "אוקראינה" וזאת חרף הצנזורה. בין מבקרי פטליורה בנושא נמנה גם וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו, אוקראיני לאומי בולט.
חוקת אפגניסטן
החוקה של אפגניסטן היא המסגרת המשפטית, המסדירה את היחסים שבין ממשלת אפגניסטן ובין אזרחי אפגניסטן.
אף שאפגניסטן כיישות מדינית מובחנת (האימפריה הדוראנית) נוסדה כבר בשנת 1747 על ידי אחמד שאה דוראני, החוקה האפגנית הראשונה נכתבה רק בתקופת שלטונו של האמיר עבדור רחמן חאן בשנת 1890, כאשר בשנת 1923 הוחלפה בחוקה חדשה. בהמשך, בשנת 1964 אומצה פעם נוספת חוקה חדשה למדינה, אשר סימלה את הפיכתה של אפגניסטן למדינת לאום מודרנית.
החוקה האחרונה של אפגניסטן נכנסה לתוקף במהלך שנת 2004. החוקה מורכבת מ-162 סעיפים, ואושררה על ידי נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ב-26 בינואר 2004. היא בוטלה באופן מעשי בשנת 2021 לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ועליית הטליבאן לשלטון. בספטמבר טען ממשל הטליבאן החדש שחלקים מחוקת 1964 שאינם סותרים את חוק האסלאם יהיו בתוקף. עם זאת, נכון למאי 2022, חוקת 2004 עדיין מוצגת באתר הממשלה האפגנית בתור "החוקה בתוקף", אך אנשי הטליבאן הכריזו לא פעם שהם רואים בה מסמך לא לגיטימי, לא תקף, ואימפריאליסטי, ובאופן מעשי הזכויות הכלולות בחוקה לא נאכפות.
הפרק החקיקתי
האספה הלאומית של אפגניסטן מורכבת משני בתים: בית תחתון (בית העם - د افغانستان ولسي جرگه) ובית עליון (בית הוותיקים; - مشرانو جرگه). בדומה לשיטות ממשל דומות מרחבי העולם (כדוגמת ארה״ב), גם באפגניסטן הבית התחתון מחזיק בעוצמה ובסמכויות פוליטיות רחבות יותר בהשוואה לבית העליון.
בית הנבחרים (הבית התחתון), המחזיק כאמור בעוצמה פוליטית רבה יותר, מורכב מ-250 נציגים לכל היותר, אשר נבחרים בבחירות ישירות על בסיס מחוזי. תקופת כהונתם של הנציגים נמשכת חמש שנים כאשר בהתאם לחוקה, לפחות 64 מקרב הנציגים חייבים להיות נשים.
תפקידו של בית הוותיקים (הבית העליון) הוא לאשרר חוקים ולקיים ביקורת שוטפת על פעילותו של נשיא אפגניסטן, והוא אף מחזיק בזכות וטו על מינויים בכירים ועל החלטות מדיניות שהתקבלו בקרב ממשלת אפגניסטן. בית זה כולל מספר משתנה של נכבדים ומומחים מקומיים שמונו על ידי מועצות מחוזיות, מועצות אזוריות, וישירות מטעם הנשיא. הנשיא גם ממנה שני נציגים המייצגים את ציבור הנכים גופנית.
פרק השפיטה ומערכת המשפט
בית המשפט העליון של אפגניסטן הוא ה״סתרה מחכמה״ (ستره محكمه). שופטי בית המשפט ממונים ישירות על ידי נשיא אפגניסטן, וכהונתם נמשכת 10 שנים. בנוסף, קיימים גם בתי משפט לערעורים ובתי משפט מקומיים ואזוריים ברחבי אפגניסטן.
בהתאם לחוקה, השופטים באפגניסטן רשאים להסתמך בפסיקותיהם על עקרונות האסכולה החנפית במקרים בהם החוק החילוני אינו נותן מענה מספק.
הקבינט האפגני
הקבינט האפגני מורכב מנשיא אפגניסטן, שני סגני-נשיא ו-25 שרים. השרים ממונים על ידי הנשיא, אך מינויים דורש את אישור בית הנבחרים (הבית התחתון).
פרובינציות ומחוזות
החוקה מחלקת את אפגניסטן ל-34 פרובינציות שונות. כל פרובינציה נשלטת על ידי מועצה פרובינציאלית, אשר חבריה נבחרים לתקופת כהונה של 4 שנים, כאשר מושלי הפרובינציות ממונים ישירות על ידי הנשיא. הפרובינציות עצמן מחולקות למחוזות, אשר כל אחד מהם כולל כפרים ועיירות. גם הכפרים והעיירות השונים נשלטים על ידי מועצה נבחרת, שחבריה נבחרים לתקופה של 3 שנים.
דת
החוקה מגדירה את האסלאם כחוק המדינה, וכדת הנפוצה ביותר ברחבי אפגניסטן.
החוקה קובעת שהמאמינים בדתות אחרות "חופשיים לממש את אמונתם ולקיים את פולחניהם הדתיים" בהתאם לגבולות החוק״. עם זאת, החוקה אינה כוללת אזכור לחירות המחשבה, כאשר כפירה באסלאם מהווה עבירה שעונשה מוות.
זכויות אדם ואזרח
סעיף 34 לחוקה קובע כי, "חופש הביטוי יהיה לא-מעורער. לכל אפגני תהא הזכות לבטא מחשבות באמצעות דיבור, כתיבה, ציור, ובאמצעים אחרים, בכפוף להוראות חוקה זו. לכל אפגני תהא הזכות, בכפוף להוראות החוק, להדפיס ולפרסם דעות בנושאים שונים ללא צורך בהרשאה מוקדמת מטעם רשויות המדינה.״
שפה
סעיף 16 של החוקה קובע, כי מקרב מגוון השפות המדוברות באפגניסטן, פאשטו, דארי, Uzbeki, Turkmani, באלוצ'ית, Pashai, Nuristani ואחרות, השפות הרשמיות של המדינה יהיו פאשטו ודארי. עם זאת, שפות נוספות יזכו למעמד מקומי כ״שפה שלישית״, באזורים בהן נעשה שימוש רחב בשפה.
סעיף 20 קובע כי ההמנון הלאומי של אפגניסטן (Wolesi Tarana) יושר וייכתב בפאשטו, ויכלול את התכביר, כמו גם את שמות השבטים של אפגניסטן.
סעיף 16 לחוקה קובע כי מטרת החוקה היא "לטפח ולפתח את כל השפות של אפגניסטן".
גארדו
הגארדו או הגאר (בצרפתית ובאוקסיטנית: Gardon, Gard) הוא נהר בדרום צרפת. על שמו קרוי מחוז גאר (Gard), אחד מ-101 מחוזות צרפת. כמה מיובליו מתקראים "גארדו" אף הם. אורכו 127.6 ק״מ וראשיתו ברכס ההרים (Cévennes), אם כי בחישוב הכולל את היובל המרוחק ביותר שלו - גארדו דה סן-ז'אן - הוא מתארך עד ל-133 ק"מ. האזור העליון של הנהר נקרא "גארדו דה סן-מרטן" (Gardon de Saint-Martin). הגארדו נשפך אל נהר הרון ביובלו הימני, מעט צפונית לבוקאר (Beaucaire).
אמת המים הרומית פון דו גאר והגשר פון סן-ניקולא מהמאה ה-16 הם שני גשרים היסטוריים החוצים את הגארדו. הקניון גורז' דו גארדו, שמסתיים בפון סן-ניקולא, הוא אתר תיירות פופולרי המשמש לקיאקים, קאנו, טיפוס הרים וטיולי הליכה.
פיקוזואה
פיקוזואה (Picozoa), היא מערכה של פרוטיסטים שנקראה גם בעבר Picobiliphyta, Picobiliphytes או Biliphytes. זאת קבוצה של איקריוטים חד-תאיים הטרוטרופיים ימיים בגודל של פחות מ-3 מיקרומטרים. בעבר היה נהוג לסווג אותן כאצות אוקריוטיות ובתור הפיקופלנקטון הפוטוסינתטי הקטן ביותר, אבל תפיסה זאת השתנתה כשהתגלה שהם לא מבצעים פוטוסינתזה. המין הראשון, והיחיד עד כה, שזוהה כשייך לקבוצה זאת ותואר הוא Picomonas judraskeda, אם כי מינים נוספים זוהו בדגימות גנטיות. הפיקוזואה שייכים סיסטמטית לארכיפלסטידה כקבוצה קרובה לאדומיות, למרות שהם אינם מקיימים פוטוסינתזה ואינם בעלי פלסטידים.
גילוי
בסוף שנות ה-90 במסגרת הפרויקט האירופי Picodiv נעשה מאמץ לסווג כמה שיותר אורגניזמים מהפיקופלנקטון (פלנקטון שקטנים מ-2 מיקרומטר) ובמסגרת מאמץ זה, נלקחו דגימות במשך שנתיים מהאוקיינוס האטלנטי, הים התיכון, ומחופי סקוטלנד, אלסקה ונורווגיה. במסגרת מחקר זה נמצאו מינים רבים של פיקופלנטון וביניהם גם איסופים מוקדמים של פיקוזואה, במיוחד באזורים הקרים והעניים ברכיבים תזונתיים של מי הים. באזורים אלה, הם יכולים להוות עד 50 אחוז מהביומסה. בשל העובדה שדוגמאות אלה נאספו בצורה שלאו דווקא שמרה את הפרטים עצמם, רבים מהמינים האלה נותרו עד היום ללא תיאור מלא.
רמזים לקיומם של הפיקוזואה זוהו לראשונה באמצעות גני 18S ב-RNA הריבוזומלי בשנת 2007. האזורים האלה בגנום הכילו רצפי גנים לא מוכרים לצד רצפי גנים שהיו מוכרים כבר מקבוצות דומות. במאמר, מסבירים קלאוס ולנטין ולינדה מדלין, מחברי המחקר וביולוגים מולקולריים במכון אלפרד וגנר לחקר הקוטב והים בברמרהאבן, ש-"רצפי הגנים שנמצאו באצות אלה לא יכלו להיות קשורים לקבוצה מוכרת של אורגניזמים". האצות במחקר זה נמצאו בדגימות פלנקטון שמקורן מאזורים שונים בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים התיכון וההפתעה העיקרית הייתה שהחוקרים גילו קבוצה של אורגניזמים שלמרות היותם חדשים לחלוטין במדע, לא היו מוכרים קודם.
מלבד רצפי הגנים הלא מוכרים, החוקרים זיהו בדגימות גם חלבונים בשם פיקוביליפרוטאינים. באצות אדומיות, שאכן היום אנחנו חושבים שהן קרובות לפיקוזואה, חלבונים אלו מופיעים כפיגמנטים. אבל בקבוצת האצות שהתגלתה לאחרונה, נראה שהפיקוביליפרוטאינים כלולים בתוך הפלסטידים, שם מתרחשת הפוטוסינתזה. תגלית זו, סיפקה את האינדיקציה הברורה האחרונה לכך שהחוקרים גילו קבוצת אצות שלא זוהתה בעבר. מתוך הגילוי של הפיקוביליפרוטאינים (באנגלית, phycobiliproteins) ובגלל הגודל הקטן שלהם, החוקרים כינו את הקבוצה החדשה "Picobiliphyta".
קרבה לאורגניזמים אחרים והגדרה כמערכה נפרדת
ב-2011 התפרסמו שני מחקרים שטענו שלמרות המחשבה הראשונית שמינים מקבוצה זאת מקיימים פוטוסינתזה, כנראה שטענה זאת אינה נכונה. מחקר משנת 2011 של צוות בינלאומי ממכון המחקר אקווריום של מונטריי ביי, אוניברסיטת דאלהוזי והמוזיאון לתולדות הטבע בלונדון מצא שלתאים שנמצאו באוקיינוס השקט אין סממנים המעידים על פיגמנטים פוטוסינתטיים, והגיע למסקנה שסביר להניח שמינים אלה אינם מקיימים פותוסינתזה. מחקר מאוחר יותר ב-2011, שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת רוטגרס ומעבדת ביגלו למדעי האוקיינוס, השתמש בריצוף של הגנום הגרעיני השלם משלושה תאי פיקוזואה בודדים כדי להראות גם שבתוך תאים אלה אין חלבונים ממוקדי-פלסטידים או שאריות של מערכת פוטוסינתטית. מכאן הסיקו שהפיקוזואה הם ככל הנראה הטרוטרופים ושאלמנטים כאלה שנמצאו בתוך התאים במחקרים קדומים הם תוצאה של תזונה.
בשנת 2013, רמקומר סיניוסאן, ניקול סאוסן ומייקל מלקוניאן (כולם מאוניברסיטת קלן) יחד עם לינדה מדלין (מהאגודה הביולוגית הימית של בריטניה) תיארו רשמית את מה שנקרא עד אז כ"picobiliphytes" כמערכה חדשה בשם Picozoa, ובפרסום זה כללו גם פעם ראשונה חתכים של התאים מתחת למיקרוסקופ. מספר מאפיינים ייחודיים בתא מבססים את מיקומם הפילוגנטי העצמאי, כגון אברון הזנה ייחודי, תנועה יוצאת דופן וצורת תזונה הטרוטרופית. לא נמצאו עקבות של חלקיקים נגיפיים או חיידקיים בתוך התאים ההטרוטרופיים הללו, מה שגרם למחברים אלה להציע שהם ניזונים מחלקיקים אורגניים קטנים מאוד.
משנת 2021, מאמרים שנעשה בהם ריצוף של מינים קרובים רבים של חד-תאיים הראו בצורה חד משמעית שהפיקוזואה אכן קרובים בעיקר לאדומיות, מה שהופך אותן לקבוצה היחידה בארכיפלסטידה שאינה יצרה אנדוסמביוזה עם ציאנובקטריה כדי לקיים פוטוסינתזה.
התנהגות
מתוך המערכה כולה תואר רק מין אחד בצורה מלאה, וזה המין Picomonas judraskeda. מהתנהגותו הייחודית המתואר במאמר שתיאר את המין, ניתן ללמוד על ייחודה של המערכה הזאת.
תנועה
התאים במין זה מראים סגנון תנועה ייחודי מאוד, אחרי זמן ארוך בו הם יכולים לנוח, הם מתחילים רצף בו הם קופצים למרחק של 3-5 מיקרומטר הרחק מהמטרה שלהם ולאחר מכן במשך כ-2 שניות זזים באיטיות לעבר המטרה, לאחר מכן יש עצירה איטית שבסופה ״התנועה החפוזה״ (במאמר מכונה ״skedaddle״) בה הם זזים למעלה מ-50 מיקרומטרים לעבר המטרה שאליה הם רוצים להגיע. רצף התנועה המיוחד הזה יכול לחזור מספר פעמים לפני שהפרט נעצר לזמן ארוך נוסף.
תזונה
במחקרים רבים הוצע כי ה-Picozoa הם הטרוטרופים, והועלו השערות רבות לגבי מה אפשרי שיהיה סוג המזון שהם יצרכו. במסגרת מחקרים מאוחרים יותר שבהם נעשה מחקר באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים של המבנים הפנימיים של התאים, נראה שפתח האכילה שלהם צר ולכן לא יכול לאפשר טריפה של איקריוטים אחרים. בנוסף לכך, מאחר שבריצוף מאוחר של פרטים חיים לא נמצאו חלקים של דנא בטקריאלי, החוקרים הניחו שפרטים אלה גם לא אכלו חיידקים שלמים. לאחר מכן, נותרו שתי תיאוריות מרכזיות:
האחת הסבירה יותר היא שהתאים ניזונים מקולואיד של ליפופוליסכרידים שהם מולקולות חשובות בממברנות של חיידקים גראם-שליליים. במידה וזאת אכן האופציה הסבירה הדבר יכול להסביר גם את סגנון ״התנועה החפוזה״ של הפרטים שנועד ליצור תנועת שאיבה אל עבר פתח האכילה של הפרטים.
התיאוריה השנייה שנותרה היא שמינים אלה ניזונים מוירוסים. מכיוון שווירוסים נפוצים מאוד בסביבה הימית, זהו הסבר אפשרי, וייתכן שלא נצפו שאריות של וירוסים בתוך התאים בגלל גודלם הקטן.
פרץ דניאל מרקיש
פרץ דניאל מרקיש (נולד ב-18 בספטמבר 1974) הוא פרסומאי, במאי ועורך ישראלי המכהן כסמנכ"ל קריאייטיב בחברת התוכן peach.
ביוגרפיה
בשנת 2010 הקים מרקיש, יחד עם איתמר כהן, את סוכנות התוכן וההפקות פיינשמקר, שהפיקה בין השאר את "ההברקות של ניקול" וסדרת האבות של האגיס, הנחשבות לסדרות תוכן הרשת הראשונות בישראל.
בשנת 2016 הצטרף פרץ ל-peach, חברת פרסום תוכן מבית סוכנות BBDO העולמית. בין הפרויקטים הבולטים בהם היה מעורב: הפרסומת ל-ORACM עם ליאו מסי, לסמסונג עם נועה קירל ועוד.
פרץ נשוי לליאן מטיאס, אב לשתי בנות ומתגורר בתל אביב.
פיגוע הדקירה באלון שבות
פיגוע הדקירה באלון שבות היה פיגוע דקירה שבוצע בתחנת אוטובוס מחוץ לאלון שבות ב-10 בנובמבר 2014 בו נרצחה דליה למקוס ושנים אחרים נפצעו קל. המחבל, מאהר אל־השלמון, פלסטיני מחברון, הגיע למקום ברכבו, התנגש בבטונדות של תחנת האוטובוס ואחר כך יצא מהמכונית עם סכין והחל לדקור את העומדים בתחנה. מאבטח שהבחין באירוע ירה במחבל, והוא נפצע קשה ונלקח לבית החולים הדסה עין כרם. המחבל, חבר בג'יהאד האסלאמי, נכלא בישראל בין השנים 2005–2006, לאחר שהורשע בזריקת בקבוקי תבערה. בגין הרצח וניסיונות הרצח הוא נידון לשני מאסרי עולם. ב-2015 הרס צה"ל את ביתו.
לורן ד'ארבייה
לורן ד'אַרבֿיֶה (בצרפתית: Laurent d'Arvieux וגם Chevalier d'Arvieux, האביר ד'ארבייה; 21 ביוני 1635, מרסיי, צרפת – 30 באוקטובר 1702, מרסיי, צרפת) היה סוחר ודיפלומט צרפתי, שנודע במסעותיו בלבנט ובחיבוריו על האזורים שבהם ביקר.
קורות חייו
ד'ארבייה החל את דרכו ב-1653 בשירות בני משפחתו בתחנת המסחר הצרפתית בסמירנה העותמאנית. בפברואר 1657 הצטרף לדודנו שמוּנה לקונסול צרפת בצידון. במשך 12 השנים שבהן עבד ונסע בארצות המזרח התיכון שקד על לימודי השפות הנפוצות בהן – טורקית, יוונית, ערבית, פרסית ואף עברית – ועל הכרת העמים והעדוֹת באזור. המפגשים וקשרי הידידות שפיתח בעסקיו ובמסעותיו סייעו לו בתצפיותיו על החברה הטורקית והערבית במחצית השנייה של המאה ה-17, שאותן הקפיד לתעד ביומניו.
ב-1665 חזר לצרפת עם רווחי המסחר שעשה במזרח. הודות לידיעת שפות הלבנט והתמצאותו במנהגים ובסדרים החברתיים והמדיניים שם, מוּנה ד'ארבייה על ידי ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של מלך צרפת לואי ה-14, לתפקידים דיפלומטיים בארצות האימפריה העותמאנית. ב-1668 נשלח לתוניסיה, שם הצליח להביא לשחרור 380 בני צרפת שנפלו בידי שודדי ים ברברים ונמכרו לעבדות. ב-1671 נשלח ד'ארבייה כנציג מיוחד מטעם צרפת לשער העליון בקונסטנטינופול לסייע לשגריר Nointel במשא ומתן לחידוש הסכמי הקפיטולציות בין צרפת לאימפריה העותמאנית, במטרה להשיג הטבות למסחר הצרפתי ולחזק את מעמדה של צרפת כמגינת המקומות הקדושים. לאות הוקרה הוענק לו ב-1673 תואר אביר במסדר סנט לזרוס, שניתן בתקופתו לאזרחים שהצטיינו בתפקידים דיפלומטיים ומינהליים בשירות בית המלוכה הצרפתי, והובטחה לו קיצבה מאוצר המדינה למשך חייו. ב-1674–1675 שימש ד'ארבייה בתפקיד קונסול צרפת באלג'יריה, ובשנים 1679–1685 כיהן כקונסול צרפת בחלב. ב-1685 זכה בציון לשבח מטעם האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר על שירותיו לכנסייה, בכללם ההסדרים שהשיג לאנשי המסדר הכרמליתי בכרמל.
בארץ ישראל
לורן ד'ארבייה עשה בראשית דרכו שתים-עשרה שנים רצופות (1653–1665) בנמלי המסחר של הלבנט מטעם לשכת המסחר של מארסיי, ומתוכן שבע שנים (1658–1665) בתחנות המסחר הצרפתיות בצידון ובעכו. בשנים אלה פעל במקומות שונים בסוריה, בלבנון ובארץ ישראל, וברשימותיו תיעד את חוויותיו ואת התרשמויותיו. במשך כארבעה חודשים, בסוף 1664 ובתחילת 1665, התארח במחנהו של מוחמד טורבאי, ראש השבט הבדואי שמשל על סנג'ק לג'ון בשנים 1660–1667. לפי ד'ארבייה, טורבאי קבע בתקופה זו את מושבו ב"דרום הכרמל" (ככל הנראה בטירה שבחוף הכרמל). ד'ארביה ניהל בשביל מארחו את התכתובות בשפה הטורקית. לקשר שיצר עם אנשי טורבאי הועילה לא רק ידיעת השפה הערבית, אלא גם נוהגו של ד'ארבייה להתלבש בבגדי איש המזרח ולנקוט גינונים כנדרש. בזכות קרבתו לטורבאי השיג ד'ארבייה הגנה בדרכים לו ולאנשיו וכן חסות לנזירים הכרמליתים. ד'ארבייה הפיק משהותו שפע מידע על מנהגי המקומיים, על היחסים בין מנהיגיהם, על הרשויות העותמאניות, על חיי הנשים ואף על מאכלים, וכתביו מהווים מקור חשוב להכרת ארץ ישראל במאה ה-17. הרשימות הנוגעות לשהותו בקרב הבדואים בכרמל נערכו אחרי מותו ופורסמו ב-1717 בספרו "מסע בארץ ישראל" והן מופיעות גם בכרכים הראשונים של ה"זכרונות" מ-1735. המהדיר החשיב את שהותו של ד'ארבייה אצל מוחמד טורבאי בהר הכרמל עד כדי כך שקרא לספר בשם "מסע בארץ ישראל ב-1664 אל האמיר הגדול של הבדואים".
גם הוא באצילים
בשל התמצאותו בהווי המזרח העותמאני וידיעת השפה הטורקית צורף ד'ארבייה ב-1670, לבקשתו של המלך לואי ה-14, למחזאי מולייר ולמוזיקאי ז'אן-בטיסט לולי בהפקת המחזה "גם הוא באצילים". ד'ארבייה יעץ בכל הנוגע למחוות ולתפאורה בסצנת הטקס הטורקי, הורה לשחקנים כיצד להגות את המלים הזרות והכין את התלבושות לטורקים המדומים. החוקרת מישל לונג'ינו טוענת כי בכל מהלכיו של ד'ארבייה, שהיא מאפיינת כמי שזה מקרוב עלה לגדולה (Arriviste), ניכרת חתירתו לקידום בסולם החברתי, וכי במחזה הזה, שעיקרו היחסים החברתיים בין הבורגנות לבין האריסטוקרטיה הוותיקה, מכוון מולייר את חיצי לעגו גם אל ד'ארבייה, שותפו להפקה.
כתביו
לורן ד'ארבייה הותיר אחריו רשימות למיניהן שראו אור אחרי מותו. חלקן נערכו על ידי ז'אן דה לה רוֹק ונדפסו ב-1717, חמש עשרה שנים אחרי מותו של ד'ארבייה, בספר שכותרו "מסע בארץ ישראל אל אמיר הבדואים הגדול" (Voyage en 1664 dans la Palestine vers le grand Émir des Bédouins).הספר כולל את הערותיו של דה לה רוק וכן תרגום לצרפתית מתוך כתבי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי אבו אל-פידאא (1273–1331). רוב פרקי המסע עוסקים בהווי ובמנהגים של החברה הערבית והטורקית. מהדורת התרגום לאנגלית ראתה אור כבר ב-1718, וכותרה היה "מסעות האביר ד'ארבייה במדבר ערב" ( The Travels of Chevalier D'Arvieux in Arabia the Desart).
ב-1735, 33 שנים אחרי מותו של ד'ארבייה, קובצו ונערכו שפע רשימותיו בשישה כרכים על ידי הנזיר הדומיניקני ז'אן-בטיסט לאבָּה תחת הכותרת "זכרונות האביר ד'ארבייה" (Mémoires du Chevalier d'Arvieux).
לכתביו של ד'ארבייה יש ערך במחקר של תולדות הלבנט. בניגוד לרוב הנוסעים ביקורו באזור לא היה חטוף, הוא דיבר בשפות הנהוגות בו והתאמץ להכיר מקרוב את החברה המקומית הטורקית והערבית. רשימותיו מסכמות שנים לא מעטות של שהות בלבנון, בארץ ישראל ובסוריה, והן כוללות תיאורים מפורטים של יישובים ושל אירועים. כתביו של ד'ארבייה היו מבוקשים והם תורגמו בתוך עשורים אחדים לגרמנית, הולנדית, דנית וטורקית.
קישורים חיצוניים
מסע בארץ ישראל אל האמיר הגדול של הבדואים (הדפסת אמסטרדם, 1718) Voyage dans la Palestine vers le grand Émir des Bédouins זכרונות האביר ד'ארבייה (1735) Mémoires du chevalier d'Arvieux : כרך ראשון, כרך שני, כרך שלישי, כרך רביעי, כרך חמישי, כרך שישי
אמנון הורביץ
אמנון הורביץ (26 ביולי 1887 – 2 ביולי 1966) היה בכור בני הביל"ויים בגדרה; אגרונום, מומחה לחקלאות ועיתונאי, בעיקר בתחום החקלאות והאגרונומיה. חוקר דברי ימי ביל"ו וגדרה.
קורות חיים
נולד לצבי הורביץ, מראשוני הבילויים בגדרה, וללאה, בתו של יהושע דב בנינסון. מאחר שבגדרה עוד לא היו בתי מגורים, הוא נולד במושבה ראשון לציון הסמוכה. למד ב"חדר" של המושבה אצל ותיקי המחנכים, ובהם יוסף ויתקין ויוסף מנחם אשבל. למד בבית הספר למלאכה של חברת כי"ח בירושלים והיה מבאי ביתו של המורה מרדכי אזרחי-קרישבסקי, שלימים היה לחותנו. לאחר מכן למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בשנת 1909 התנחל הורביץ על שטח בן מאה דונם מאדמת "גאולה", שהיה השטח הראשון שנוסף על אדמת גדרה. באותה תקופה התמחה בחקלאות ובאגרונומיה. השתתף במסעות במטעי השקדים בארץ לחקירת גורמי נגע הקפנודיס (Capnodis) שתקף את עצי השקדים, ויחד עם האגרונום עמרם חזנוב גילה את החיפושיות שהיו מקור הנגע.
בין השנים 1912–1927 התגורר במצרים, שם חכר אחוזה גדולה והתמחה בענפי החקלאות המצריים: כותנה, קני סוכר ועצי תמר. כמו כן עסק בניסיונות גידול בננות ובזיבולים שונים מטעם החברה הממלכתית לחקלאות במצרים.
ב-1927 עזב הורביץ את מצרים לצמיתות והתקבל לעבודה בשירות מחלקת ההדרכה שליד תחנת הניסיונות של ההנהלה הציונית כמדריך נודד בהתיישבות החדשה שבעמק יזרעאל. ב-1928 התקבל למנהל המשרד היפואי של חברת "ניטראם" מיסודו של סר אלפרד מונד (הלורד מלצ'ט). בתפקידו זה כתב את הספרות השימושית והמדעית על החומרים הכימיים החקלאיים, שפורסמה בחוברות שהוציאה החברה, וכן במאמרים בכתבי עת שונים, כמו "בוסתנאי" ו"הדר", ואף בעיתונים ערביים. בשנת תר"ץ (1930) הופיע ספרו על "גידול הבננים בארץ ישראל".
פרסם בעיתונות העברית והישראלית ("הפועל הצעיר", "הבוקר", "דבר", "הארץ" ועוד) רשימות וסיפורים מחיי גדרה ומתקופת שהותו במצרים.
לאחר קום המדינה ועד מותו התמסר הורביץ לחקירת דברי ימי ביל"ו וגדרה, וכתב את "ספר גדרה" המכיל מספר כרכים.
אמנון הורביץ נפטר בקיץ 1966, בן 79 במותו. נטמן בבית העלמין בגדרה.
משפחתו
בתקופת מגוריו במצרים היה הורביץ שב מדי פעם לביקורים קצרים בארץ ישראל. באחד מביקוריו בארץ, בשנת 1921, נשא לאישה את רבקה, בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי. הוא שב איתה למצרים, שם שהו כחמש שנים. למרות הסביבה הערבית חונכו ילדיו באווירה עברית.
רק ג'יגולו
עלילה
ד"ר פארקר (שרון סטון), רופאת עור מספרת למטופל שלה, מוריי (וודי אלן), שהיא וחברתה, סלימה (סופיה ורגרה), רוצות לנסות מנאז' א-טרואה (מערכת יחסים בה שותפים שלושה אנשים) ושואלת אותו האם הוא מכיר מישהו שיסכים לעשות זאת איתן. מוריי מציע את חברו פיורבאנטה (ג'ון טורטורו), ובעקבות זאת מוריי ופיורבאנטה פותחים עסק של זנות גברית.
טמפל 1
טמפל 1 (באנגלית: Tempel 1) הוא שביט מחזורי שהתגלה ב-3 באפריל 1867 על ידי האסטרונום הגרמני וילהלם טמפל שעבד במרסיי שבצרפת. גודלו של השביט מוערך ב-7.6 קילומטר אורך ו-4.9 קילומטר רוחב. השביט התפרסם כאשר הגשושית פגיעה עמוקה התנגשה בו ב-4 ביולי 2005 לצורכי מחקר.
גילוי
בעת הגילוי, משך ההקפה של השביט סביב השמש היה 5.68 שנים, אך כיוון שהוא עובר במסלולו מדי פעם ליד כוכב הלכת צדק, כח המשיכה של צדק גורם להפרעה במסלולו. ב-1881 עבר טמפל 1 במרחק של כ-0.55 יחידות אסטרונומיות מצדק, והדבר הסיט אותו, והגדיל את נקודת הפריהליון ב-50 מיליון קילומטרים, ואת זמן ההקפה לכ-6.5 שנים. עקב מרחקו זה אבד השביט מעיני האסטרונומים.
בשנות השישים נתגלה השביט מחדש אחרי שאסטרונום אמריקני חישב במדויק את מסלולו. הוא מצא שב-1941 עבר השביט במרחק של 0.41 יחידות אסטרונומיות מצדק וב-1953 במרחק של 0.77 יחידות אסטרונומיות מצדק, וההפרעות שנגרמו כתוצאה מהמעברים קירבו את הפריהליון של השביט אל השמש, והקטינו את משך הקפתו סביבה לכדי 5.55 שנים. בעזרת חישובים אלה עלה בידי האסטרונומית אליזבת' רומר לצלם אותו ב-1968. אמנם צילום אחד לא היה מספיק לחישוב המסלול, אך צילום נוסף ב-11 בינואר 1972 אישש את מסלולו, והוא נצפה מאז בכל מופע.
נתונים בסיסיים
טמפל 1 אינו שביט בוהק. הבהירות נראית הגבוהה ביותר בה נצפה היא 11+, הרבה מעבר ליכולת האדם לצפות בו בעין בלתי-מזוינת. השביט נמצא לאחרונה בפריהליון ב-5 ביולי 2005, במרחק של 1.506 יחידות אסטרונומיות מהשמש. באפהליון השביט יהיה במרחק של 4.737 יחידות אסטרונומיות מהשמש. זמן הקפתו את השמש כיום הוא 5.515 שנים.
משימת פגיעה עמוקה
פגיעה עמוקה (Deep Impact) הייתה גשושית של נאס"א שתוכננה ללמוד את ההרכב הפנימי של השביט טמפל 1. הגשושית במשקל 650 ק"ג שוגרה ב-12 בינואר 2005. ב-4 ביולי 2005 בשעה 5:52 UTC חלק של הגשושית התנגש בהצלחה בשביט תוך שהוא משליך לכל עבר אבק ורסיסי סלע מגרעין השביט. התצלומים מההתנגשות מלמדים כי השביט מורכב מהרבה יותר אבק ופחות קרח ממה ששוער תחילה. ההתנגשות יצרה ענן אבק גדול ובוהק שהסתיר את מראה המכתש שנפער. בניגוד למשימות קודמות לשביטים שרק חלפו לידם וצילמו אותם מרחוק, משימה זו הייתה הראשונה שגרמה לפליטת חומר מפני שביט.
שלום שכנא מפראהביטש
הרב שלום שכנא מפראהביטש נודע גם בכינויו "רבי שלום הגדול" (ביידיש: דער גרויסער רבי שלום). (ה'תקכ"ט - י"ד בתשרי ה'תקס"ג ; 1769–1802) היה רב אוקראיני ואביו של רבי ישראל מרוז'ין.
מתולדותיו
נולד במזריטש שבאוקראינה לרבי אברהם המלאך בנו של רבי דב בער המגיד ממזריטש. הוא נקרא על שם אבי סבתו רבי שלום שכנא מטורטשין.
בגיל שמונה נפטר אביו (בי"ב בתשרי ה'תקל"ז). היתום הצעיר ואחיו הגדול ישראל חיים נשלחו על ידי אמם - שבחרה שלא להינשא בשנית - לביתו של ידידו של בעלה ותלמידו של חמיה רבי שלמה מקרלין, על מנת שיגדלם ויחנכם בדרכי התורה והחסידות, בראותה בו המוכשר ביותר מבין ידידי בעלה למלאכה זו.
בגיל צעיר מאוד נישא לחוה נכדתו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים", (שהתגורר באותה תקופה בפראהבישט) בת בתו מלכה, אשת רבי אברהם מקאריסצ'וב, כשחלק גדול מחינוכו ספג בבית סבו.
לאחר שעבר חמיו זקנו - רבי מנחם נחום - לכהן כמגיד בעיר צ'רנוביל, הוענק תפקיד המגיד בעיירה פראהביטש (פוהרבישצ'ה, או פראהבישט בעגה היידישאית) פלך קייב, שבאוקראינה לרבי שלום שכנא. גדלותו העצומה הביאה אליו תלמידים מכל רחבי אוקראינה, ביניהם נמנו רבי נתן מברסלב שאף מציין זאת בכתביו, גיסו (אחי אשתו) רבי ישראל מבאפאליא וגיסו בזיווג ראשון (חתן חמיו) רבי אריה לייב מבענדר (אחיו של רבי משה צבי מסאווראן).
יחס גדולי הדור אליו
גדולי דורו התייחסו אליו בהערכה רבה, הן עקב יחוסו הגדול והן מצד גדלותו בתורה בחסידות ובמידות. ומסופר כי הסבא משפאלי התבטא כלפיו: "אביו היה מלאך (רבי אברהם המלאך) אם כך אמו הייתה מלאכית, לא פלא שנולד להם בן כזה. רבי נחמן מברסלב התבטא לאחר פטירתו: "בפראהבישט היה אור גדול שכבה והותיר אחריו חשכה עצומה". גיסו רבי ישראל מבאפאליא מחבר הספר "עטרת תפארת ישראל", מצטט רבות את רבי שלום שכנא ומתאר אותו בתארים מופלגים; "צדיק יסוד עולם, אדוני מורי ורבי גיסי" ועוד. עד היום נוהגים בקרב חסידי רוז'ין ובחסידויות נוספות, להזכיר את שמו בסילודין בליל שישי (יום חמישי בערב), באמירה "בזכות רבי שלום הגדול", כסגולה לשבת טובה. המקור לכך הוא אימרתו של רבי שלום שכנא עצמו כי אם מדברים על צדיקים בליל שישי זוהי סגולה לשבת טובה (א גוט שבת) "והסגולה תועיל גם אם ידברו ממני".
תורתו
רבי שלום שכנא, לא הותיר אחריו דברי תורה בכתובים. גיסו הביא מדבריו בספרו "עטרת תפארת ישראל" וכן הובאו מדבריו בספרים: "משמיע שלום", "דרכי שלום" ו"נר ישראל".
גילי כהן
{{פירושונים|
הר אלקינס
הר אלקינס (באנגלית: Mount Elkins), המכונה גם בשם יקלן (Jökelen - מילולית: "הקרחון") הוא הר כהה, תלול מדרונות, לו שלוש פסגות גדולות, בהרי נייפייר, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה (באזור המהווה חלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית).
ההר מתנשא לגובה של 1,050 מטרים מעל סביבתו.
הר אלקינס ממוקם 92 קילומטרים דרומית לכף באטרבי; 7.4 קילומטרים מצפון לנונאטאקי יאנג; 30 קילומטרים ממערב לנונאטאק סרטופן; 26 קילומטרים ממערב לנונאטאקי ניומן; 97 קילומטרים ממזרח להר מקמאסטר; ו-57 קילומטרים דרומית מערבית להר קג'רינגה.
גילוי ההר
הר אלקינס מופה לראשונה על ידי קרטוגרפים נורווגים בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר במימונו וביוזמתו של לארס כריסטנסן, בשנים 1937–1936.
הממפים להר בשם "יוקלן" שמשמעותו "הקרחון".
ההר מופה שנית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו במסגרת סקר אווירי שבוצע על ידי משלחת החקר האוסטרלית הלאומית לאנטארקטיקה בשנת 1956. משלחת סקר שיצאה מתחנת מוסון בשנת 1960, בפיקודו של סיד קרבי, ובה היה גם טרנס ג'יימס אלקינס סקרה את ההר.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של הפיזיקאי חוקר היונוספירה טרנס ג'יימס אלקינס, ששהא עם משלחת החקר האוסטרלית הלאומית לאנטארקטיקה, בתחנת מוסון בשנת 1960.
הטיפוס על ההר
קבוצת החקר שיצאה מתחנת מוסון בשנת 1960, וכללה את טרנס ג'יימס אלקינס, סידני לורימר קירבי ונביל ג'וזף קולינס היו הראשונים שהעפילו לפסגת ההר.
טיפוס הרים
פסגת הר אלקינס גבוהה מזו של כל הר ביבשת אוסטרליה - לרבות מהר קוסצ'יושקו (שגובהו 2,228 מטרים), שהוא אחד משבע הפסגות. בשל הקושי להגיע אליו, הוא לא הפך להר פופולרי לטיפוס הרים.
גאורג פוקס
תחילת הקריירה
פוקס נולד ב-25 בדצמבר 1856 בדנציג שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1877 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1911 מונה למפקד חטיבה בפוזן, ובשנת 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פוקס מפקד הדיוויזיה ה-16, וכבש עימה את לוקסמבורג. לאחר מכן לחם פוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בסוף אוגוסט 1916 מונה פוקס למפקד קורפוס המילואים ה-10, ובאוקטובר מונה למפקד קורפוס המילואים ה-14. ב-5 במרץ 1917 מונה פוקס למפקד פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד ה-9 בנובמבר 1918. על הצלחתו בקרבות קיבל פוקס ב-22 באוגוסט 1917 את העיטור פור לה מריט.
לאחר הפסקת האש מונה פוקס לתפקיד בארמייה החמישית, ובאוקטובר 1919 פרש לביתו. ב-30 בספטמבר 1939 מת פוקס במינסטר, והוא בן 83 שנים.
סבסטיאן קבוט
סבסטיאן קבוט (באיטלקית: Sebastian Cabot; בערך 1484–1557) היה מגלה ארצות וספן איטלקי.
ביוגרפיה
קבוט נולד בוונציה כ"סבסטיאנו קבוטו" לג'ובאני קבוטו, שהיה אף הוא ספן מפורסם ומגלה ארצות, שנודע באנגליה כג'ון קבוט. קבוט סיפר לאנגלי ריצ'רד אדן כי נולד בבריסטול ונלקח אל ונציה כשהיה בן ארבע, אך לאחרים סיפר כי הוא יליד ונציה.
ב-1512 היה קבוט כנראה בשירותו של המלך האנגלי הנרי השמיני כשרטט מפות בגריניץ'. בשנה זו הגיע לספרד שם הוכתר בתואר "קפיטן" על ידי פרננדו השני, מלך אראגון. לאחר מותו של פרדיננד שב לאנגליה, בשנת 1517 אך לא הצליח לקבל תמיכה ליציאה למסע גילויים חדש. בשנים שלאחר מכן ניסה לקבל תמיכה מגורמים שונים בספרד, אנגליה וונציה ליציאה למסע לגילוי המעבר הצפון-מערבי האגדי המוביל מאירופה לסין.
לבסוף קיבל מספרד את התואר "קפיטן גנרל" וב-4 במרץ 1525 הופקד בידו צי ליציאה למסע שמטרתו למצוא את תרשיש, אופיר וקתאי (שמה של סין בידי האירופים בתקופה ההיא). המשלחת כללה שלוש ספינות ובהן 150 איש ויצאה מקדיס ב-5 באפריל 1526. המשלחת הגיעה עד לשפך ריו דה לה פלטה וקבוט היה זה שנתן לה את השם המודרני. קבוט ירד אל החוף והשאיר מאחוריו חלק מן המשלחת, עמו היה מצוי בסכסוך. הוא חקר את אזור הנהר פרנה עד למקום בו הוא מתאחד עם הנהר פרגוואי, ובנה במקום שתי מצודות. באוגוסט 1530 שב לספרד, שם הועמד לדין על יחסו למלוויו ועל חוסר הצלחתו. הוא גורש ב-1 בפברואר 1532 לעיר אוראן במרוקו. לאחר שנה קיבל חנינה וחזר לסביליה. הוא המשיך לשמש בתפקיד בצי הספרדי עד שנת 1547, כאשר עבר לשירותה של אנגליה (מבלי לאבד את תוארו או את קצבתו מן המלך הספרדי), שם נשא בתואר "נווט גדול".
בשנת 1553 ניסה קארל החמישי מספרד לקבלו בחזרה לשורותיו. קבוט החל בינתיים במגעים עם ונציה, ולמעשה שימש בשלב זה בשירותן של שלוש המדינות. כפי הנראה נפטר בשנת 1557.
התיאור שכתב קבוט בעצמו על מסעיו אבד. כל שנותר מעבודתו היא מפה של העולם ששרטט בשנת 1544, אשר נמצאה בבוואריה, ומוצגת כיום בספרייה הלאומית בפריז. מפה זו חשובה מאוד, שכן היא שופכת אור על מסעותיו המוקדמים של אביו.
אופיו של קבוט היה חסר מנוחה. הוא העסיק עצמו בפרויקטים רבים, ועמד בקשר עם כל מדינה שיכלה לסייע לו בהגשמת תוכניותיו. אנגליה היא כנראה המדינה לה תרם יותר מכל, שכן בשהותו שם עודד רבים אחרים לצאת למסעות חקר וכיבוש. הוא ואביו נחשבים למניחי היסוד לעליונות הבריטית בימים.
גביע המדינה בכדורסל 1976/1977
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1976/1977 היא התחרות ה-17 מאז היווסדו של המפעל.
שבועיים לאחר זכייתה בגביע אירופה, זכתה מכבי תל אביב בגביע המדינה ה-14 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב.
אייל תלמודי
אייל תלמודי הוא נגן סקסופון, קלרינט, חמת חלילים ופסנתר, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר בהרכבים מאלוקס ואוי דיוויז'ן.
ביוגרפיה
תלמודי החל דרכו המוזיקלית כתלמיד בתיכון תלמה ילין ובקונסרבטוריון שבגבעתיים והחל להופיע בגיל 15 בערבי מוזיקה מאולתרת. את שרותו הצבאי עשה בתזמורת צה"ל כנגן סקסופון. לאחר השחרור עבר תלמודי להתגורר בניו יורק והחל לנגן במספר מועדונים בסגנונות הרגאיי והרוק. לאחר כשנה חזר לישראל והצטרף להרכב המוזיקה האלקטרונית "המלבן". בהמשך הצטרף לתזמורת המגרב כנגן סקסופון. בהמשך הצטרף להרכב ההופעות של הבלקן ביט בוקס עמו הוא מופיע בסיבובי ההופעות בחו"ל.
ב-2006 הצטרף להרכב הכליזמרים אוי דיוויז'ן כקלרניתן יחד עם אחיו אסף ועם גרשון לייזרסון, נועם ענבר ואביחי טוכמן.
ב-2010 הפיק יחד עם בן הנדלר את אלבום המחווה למאיר אריאל רישומי פחם בצבע תלמודי מופיע דרך קבע כנגן עם ברי סחרוף בלקן ביט בוקס, שי צברי וקותימן. במקביל מנגן תלמודי בקביעות בפסטיבלים יערות מנשה ואינדינגב ובהרכבים מאלוקס, אוי דיוויז'ן ואל המשורר.
ב-2017 הוציא תלמודי את אלבום הסולו שלו Even If
צ'ה מין-הו
צ'ה מין-הו (בקוריאנית: 최민호; באנגלית: Choi Min-ho; נולד ב-18 באוגוסט 1980) הוא ג'ודוקא עבר דרום קוריאני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג. הוא האלוף האולימפי מבייג'ינג 2008 וזוכה מדליית הארד מאולימפיאדת אתונה 2004. צ'ה הוא אלוף העולם משנת 2003 ומחזיק במדליית ארד מאליפות העולם משנת 2007.
ביוגרפיה
באפריל 2001, צ'ה זכה במדליה המשמעותית הראשונה שלו כשהתחרה באליפות אסיה וזכה במדליית הכסף. שנה לאחר מכן השתתף במשחקי אסיה שנערכו בפוסן שבמדינת הולדתו וזכה במדליית הארד. באליפות העולם בשנת 2003 שנערכה באוסקה שביפן, צ'ה התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את מיגל אלבראת'ין הארגנטיני, בקרב השני ניצח את אלצ'ין איסמיילוב האזרי ובשמינית הגמר גבר על אלברט טכוב הליטאי. ברבע הגמר הוא ניצח את ארמן נזאריאן הארמני ובחצי הגמר ניצח את אניס לוניפי התוניסאי. בגמר הוא התמודד מול קרייג פאלון הבריטי וניצח לאחר שהשיג ניקוד איפון שתי דקות ו-12 שניות לסוף הקרב.
יואלי
{{פירושונים|
צ'ה מין-הו
ביוגרפיה
באליפות העולם 2007 שנערכה בריו דה ז'ניירו, צ'ה זכה במדליית הארד לאחר שגבר על רוק דראקשיץ' הסלובני בקרב על המדליה. באולימפיאדת בייג'ינג 2008, צ'ה זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שניצח את כל 5 הקרבות באיפון. בקרב הראשון הוא ניצח את מיגל אלבראת'ין הארגנטיני, בשמינית הגמר הוא ניצח את האיראני מסעוד חאג'י אחונד זאדה וברבע הגמר גבר על רישוד סובירוב האוזבקי. בחצי הגמר צ'ה ניצח את רובן האוקס ההולנדי ובגמר ניצח את אלוף אירופה המכהן לודוויג פיישר האוסטרי תוך 2 דקות ו-15 שניות.
יואלי
ראו גם
}}
מצעד שירי ברזיל
מצעד שירי ברזיל (באנגלית: Brazil Songs) הוא מצעד מוזיקה בברזיל, שנערך על ידי בילבורד, מאז 19 בפברואר 2022. מצעד המוזיקה מתבסס על נתוני הזרמות והורדות מוזיקה שנאספים על ידי MRC Data. מצעד המוזיקה, שהוכרז לראשונה ב-14 בפברואר 2022, מתעדכן מדי יום שבת.
מצעד שירי ברזיל מהווה מצעד המוזיקה של ביבלורד המקומית הראשונה בברזיל מאז הפסקת טופ 100 ברזיל של בילבורד ברזיל, בינואר 2019.
עידן קרפל
עידן קרפל (נולד ב-1984) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר מכהן כמפקד עוצבת אדירים.
ביוגרפיה
קרפל גדל במכבים-רעות ועם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל התותחנים, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים ועם סיומו שובץ כקצין שיתוף ארטילרי של גדוד הסיור של הצנחנים ולחם במלחמת לבנון השנייה, בין היתר בקרב מארון א-ראס וקרב בינת ג'בייל. קרפל מילא מגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל ובשנים 2016-2018 פיקד על גדוד 334 ובשנים 2020-2021 פיקד על גדוד הדס. בשנת 2022 מונה למפקד עוצבת אדירים.
בולוניה 1909
בולוניה 1909 הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר בולוניה. המועדון משחק בסרייה א'. אצטדיון הבית של המועדון הוא רנאטו דאל'ארה, ותכולתו היא כ-31,000 מקומות.
המועדון נוסד ב-1909 כקבוצת כדורגל בשטחי אוסטריה, ושיחק בה עד שאיטליה כבשה בחזרה את שטח העיר במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן, הצטרף המועדון לליגה השישית המחוזית באיטליה.
היסטוריה מוקדמת הצלחות ותארים
מועדון הכדורגל בולוניה הוקם על ידי אמיליו ארנשטיין, אוסטרי שהתעניין בכדורגל בעת שהותו באוניברסיטאות של וינה ופראג. עוד לפני כן, הוא ואחיו הקימו את מועדון הכדורגל "הכוכב השחור" באוסטריה. בולוניה הוקמה ב-3 באוקטובר 1909, בצפון איטליה, בעיר בולוניה, ובעת ההקמה קרלו סנדוני היה הספונסר והמנהל הכללי של המועדון, לואי ראוץ' השווייצרי היה הנשיא, גואידו דלה ואלה סגן הנשיא, אנריקו פנגליה המזכיר, סרג'ו למפרונטי הקופאי ואמיליו ארנשטיין וליאון וינצ'נזי מונו להיות חברי המועצה של המועדון.
ב-20 במרץ 1910 שיחקה בולוניה את המשחק הראשון בהיסטוריה שלה, נגד וירטוס המקומית, שלבשה חולצות לבנות, ובולוניה הביסו את וירטוס 1–9. קבוצת הכדורגל הראשונה הורכבה מ: קוך, צ'יארה, פסראלי, ברגאגליה, גיואדו דלה ואלה, נאני, דונאטי, ראוך, ברנבאו, מצ'אנו וגראדי. את העונה הראשונה בילתה בולוניה בליגה המקומית תחת הנהגתו של אריגו גראדי כקפטן הקבוצה, ובולוניה ניצחה בליגה שלה ועלתה לליגה שנקראה "קבוצת ונטו-אמיליאנו" שם בילו 4 עונות נוספות, וסיימו במקומות חמש ומעלה. בולוניה נכנסה לליגה הצפונית לפני שמשחקי הליגות הופסקו לחלוטין בגלל מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה בולוניה החלה בהשתפרות מתמדת וההצלחות לא איחרו להגיע. בעונת 1919/1920 בולוניה העפילה לחצי הגמר של הליגה הצפונית באיטליה, ובעונה לאחר מכן, 1920/1921, הגיעה בולוניה לגמר הליגה, שם הפסידה לפרו ורצ'לי 2-1. בעונת 1923/1924 הגיעה בולוניה פעם נוספת לגמר הליגה אבל הפסידה לגנואה וסיימה סגנית פעם נוספת.
בעונת 1924/1925 ההמתנה הגיעה לסיומה, ובולוניה זכתה באליפות הראשונה בהיסטוריה שלה לאחר שניצחה את גנואה בגמר הצפוני, ואת אלבה רומא 0–2 ו0–4 במשחקי הגמר. לאחר שהפסידה בגמר הצפון בעונה הבאה, וסיימה כסגניתה של טורינו בעונת 1926/1927, וחמישית ב-1927/1928, הצליחה לזכות באליפות פעם נוספת בעונת 1928/1929 לאחר שניצחה בגמר את טורינו החזקה, ששלטה בליגה באותה התקופה.
לאחר הקמת הסרייה א' בעונת 1929/1930, המשיכה להצמד לצמרת כשסיימה במקומות שני ושלישי במספר עונות בתחילת שנות ה-30, ובכל מקרה בחצי העליון של הטבלה. ב-1935/1936 זכתה בולוניה באליפות איטליה השלישית שלה בהיסטוריה, לאחר שהקדימה את רומא בנקודה אחת בלבד בליגה. הקבוצה המשיכה ביכולת הטובה וזכתה ב-3 אליפויות נוספות בעונות, ו- לפני שמלחמת העולם השנייה עצרה את הליגה.
לאחר סיום המלחמה המועדון דעך ולא הצליח להתרומם בשנות ה-50 של המאה ה-20 ושנות ה-60 המוקדמות, אך כן הצליחה לשחזר את הצלחתה עוד פעם וזכתה באליפות השביעית והאחרונה שלה עד היום, בעונת 1963/1964. הישג זה הביא את בולוניה להשתתף בעונת 1964/1965 בגביע אירופה לאלופות אך הודחה בסיבוב המוקדם של התחרות על ידי אנדרלכט.
בשנות ה-70 זכתה הקבוצה בקופה איטליה פעמיים: ב-1970/1969 כשסיימה במקום הראשון בבית הגמר בגביע, וב-1974/1973 כשניצחה באופן דרמטי את פלרמו 4-3 בדו-קרב פנדלים אחרי תיקו 1-1 בתום 120 דקות.
צניחה לליגות הנמוכות
בשנות ה-80 המועדון החל בהתדרדרות שלו לליגות הנמוכות. בתחילת שנות ה-80 ירדה הקבוצה לליגה השנייה אחרי שהפסידה בקרב הישרדות לקליארי וגנואה ששרדו על חשבונה, וירדו בעונה לאחר מכן לסרייה ג', כך יצא שהקבוצה ירדה 2 ליגות ב-2 עונות בלבד. הקבוצה עלתה לליגה השנייה בעונה לאחר מכן. מעתה ואילך נאבקה הקבוצה על מקומה בסרייה א' כאשר הצליחה להעפיל בסוף שנות ה-80 לליגה הבכירה, אך ירדה בתחילת שנות ה-90 ואף התדרדרה פעם נוספת עד לסרייה ג', והצליחה לחזור עוד פעם לסרייה א' בסוף עונת 1995/1996. הקבוצה הצליחה אף לזכות בגמר גביע האינטרטוטו לשנת 1998 במשותף עם ולנסיה וורדר ברמן. המועדון הצליח להישאר בסרייה א' עד לעונת 2004/2005 אז ירדה מהמקום ה-18 לסרייה ב' פעם נוספת.
חוסר יציבות והישרדות בליגה הראשונה
עונה לאחר מכן הקבוצה עברה לבעלים חדש כאשר ג'וזפה גזוני מכר את המועדון לאלפרדו קצולה, איש עסקים מקומי. הקבוצה החליפה מספר מאמנים ולא הצליחה להעפיל חזרה לסרייה א' עד לסיום עונת 2007/2008 אז סיימו ה"rossoblù" (האדומים-כחולים) במקום השני בסרייה ב' ועלו לליגה העליונה בהדרכתו של המאמן דניאל אריגוני. בקיץ 2008 ניהל הבעלים קצולה משא ומתן לרכישת הקבוצה על ידי קבוצת רכישה אמריקאית אבל המכירה בוטלה לבסוף, והמועדון נמכר לבסוף לקבוצת רוכשים מקומית בראשות פרנצ'סקה מנריני, שהפכה לאישה שהיא בעלי קבוצת כדורגל השנייה בסרייה א'. הקבוצה המשיכה להילחם על חייה בליגה בעונות הבאות ונאבקה גם בקשיים כלכליים של ראשי המועדון, והקבוצה נמכרה בשנית לאיש העסקים הסרדינאי סרג'ו פורקדה ובהמשך ניצלה שוב מירידה.
ב-23 בדצמבר 2010 קבוצת המשקיעים "בולוניה 2010" בראשות הבנקאי ג'ובאני קונסורטה ואיש העסקים מאסימו זנאטי רכשה את המועדון מפורקדה, לאחר שהלן לא העביר משכורות לעובדים והביא את המועדון לסף פשיטת רגל. זנאטי מונה לנשיא המועדון ביחד עם המוזיקאי האיטלקי, אוהד הקבוצה, ג'אני מורנדי שמונה להיות נשיא של כבוד במועדון, אך כעבור 28 ימים זנאטי והמנכ"ל התפטרו בגלל אי הסכמות וההנהלה התחלפה בשנית, בזמן שהקבוצה דשדשה בליגה וסיימה בחלק התחתון של הסרייה א', אך עם זאת שרדה. בעונת 2013/2014 חוסר היציבות בהנהלת הקבוצה השפיע והיא ירדה שוב לסרייה ב' מהמקום אחד לפני האחרון. החוסר יציבות המשיך, והקבוצה החליפה שוב בעלים כאשר קבוצה דרום אמריקאית בשם "מועדון הכדורגל בולוניה 1909" בראשות ג'ו טקופינה וג'ואי סאפוטו (בעלי הקבוצה מונטריאול אימפקט מה-MLS) לקחה את המועדון מידי אלבינו גואראלדי.
תחת ההנהלה החדשה, הקבוצה עלתה שוב לסרייה א' בסיום עונת 2014/2015.
סגל הקבוצה
נכון ל-21 בספטמבר 2022
(בהשאלה מהופנהיים)
(בהשאלה מדינמו מוסקבה)
(קפטן)
(קפטן שני)
(בהשאלה מיובנטוס)
כריסטינה פרי
כריסטינה פרי (באנגלית: Christina Judith Perri; נולדה ב-19 באוגוסט 1986) היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית אמריקאית.
ביוגרפיה
פרי נולדה בבנסלם, פנסילבניה (פרבר של פילדלפיה), בתם וילדתם הצעירה של מרי ודנטה פרי. אחיה הגדול הוא המוזיקאי ניק פרי. אביה מאיטליה ואמה מפולין.
שיר הבכורה שלה, "Jar of Hearts", בוצע ב-2010 בתוכנית ברשת פוקס "So You Think You Can Dance" (מקור הפורמט של נולד לרקוד). השיר הפך ללהיט עולמי ומכר מעל 3 מיליון עותקים בארצות הברית לבדה. השיר דורג בעשירייה הפותחת במצעדי פזמונים ברחבי העולם ובמקום ה-19 במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי לשנת 2012. מספר חודשים לאחר מכן הוציאה מיני-אלבום בשם The Ocean Way Sessions, שכלל את שיר הבכורה וארבעה שירים נוספים.
בעקבות הצלחת שיר הבכורה הוחתמה על חוזה אצל חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. אלבום הבכורה שלה, Lovestrong, יצא במאי 2011. האלבום הוכר על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי כאלבום פלטינה לאחר שנמכרו ממנו למעלה ממיליון עותקים. ב-2012 כתבה והקליטה עבור הסרט דמדומים - שחר מפציע את השיר "A Thousand Years". השיר מכר מעל 8 מיליון עותקים בארצות הברית.
באוקטובר 2012 הוציאה לאור מיני-אלבום שני, A Very Merry Perri Christmas.
ב-19 באוגוסט 2016, ביום ההולדת ה-30 של פרי, יצא השיר "Brave Enough" של היוצרת לינדזי סטירלינג שאת השירה בו ביצעה פרי. האלבום השלישי שלה, A Lighter Shade of Blue, יצא ב-15 ביולי 2022
חיים אישיים
נשואה לפול קוסטאביל והשניים הורים לבת.
בינואר 2019 הוציאה אלבום המוקדש לביתה, "Songs for Carmella: Lullabies & Sing-a-Longs". בנובמבר 2020 פרי דיווחה בחשבון האינסטגרם שלה שחוותה לידה שקטה.
בסה (אלבניה)
בסה (Besa) באלבניה הוא מעין קוד של כבוד, קוד אתי המתייחס לפרק "הבטחות" שבקאנון. על פי הבסה אורח, שנכנס לביתו של אלבני והתקבל בברכה "ברוך הבא", זכאי להכנסת אורחים והגנה עד לעזיבת היישוב.
בסה במלחמת העולם השנייה
אלבניה נכבשה על ידי הגרמנים בספטמבר 1943. האלבנים לא נשמעו להוראות הגרמנים למסור את רשימת היהודים באלבניה. אלבנים רבים, באופן פרטי וכנציגי השלטון האלבני, ציידו יהודים במסמכים מזויפים של בעלי זהות לא יהודית - מוסלמית או נוצרית - וכך אפשרו להם להינצל מרדיפות הנאצים. גם פליטים יהודים שהגיעו ממדינות סמוכות, כגון מונטנגרו, יוון וסרביה, זכו כך למקלט. רבים מהם הגיעו לאלבניה כשעוד הייתה בשלטון איטליה (החל מאפריל 1939), ומספטמבר 1943 נמצאו בארצות המוצא שלהם בסכנת גירוש למחנות הריכוז הנאצים. כתוצאה מכך, היה מספר היהודים באלבניה בתום מלחמת העולם השנייה גבוה מאשר היה בראשיתה.
סנייק (משחק וידאו)
סנייק (באנגלית: Snake; תרגום: נחש) הוא משחק וידאו, שיצא באמצע שנות השבעים של המאה העשרים. הפופולריות של המשחק גברה בשנות התשעים כאשר הוא הוסף לחלק ניכר מהטלפונים הסלולריים.
קיימות גרסאות רבות ושונות של המשחק, ביניהן גרסאות שבהם ישנם מכשולים שונים שמקשים על המשחק כגון מוקשים ואוכל רעיל, וגרסאות שבהם יש יותר מנחש יחיד במסך אחד והנחשים השונים מתחרים על המזון. נכון ל-2007, בגרסאות האחרונות ביותר של המשחק ניתן לשחק את הנחש בגוף ראשון ולא רק לראות אותו ממבט-על כמו ברוב הגרסאות האחרות.