cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראשטריה סוויאמסווק סאנג
מאז הקמתה קוראת התנועה להתעוררות הינדית לאומית. RSS שאבה השראה מתנועות ימין לאומניות בזמן מלחמת העולם השנייה. מתנדבי RSS הגבירו את מעורבותם בפוליטיקה בהדרגה והיו לכח לאומי משמעותי בפוליטיקה ההודית. עד 1990 הקימה הקבוצה רשת בתי ספר, מוסדות צדקה ומועדונים אשר פועלים גם להפצת האידאולוגיה.
ביקורת
הקבוצה גונתה והייתה נתונה לביקורת עזה הן מהראג' הבריטי בתקופת שלטונו והן מארגוני שמאל בהודו ואף 3 פעמים על ידי ממשלות שהטילו עליה סנקציות. בפעם הראשונה, ב-1948 כאשר נאטורם גודסה, חבר לשעבר בקבוצה, רצח את מהטמה גנדי, לאחר מכן בתקופת החירום בהודו (The Emergency 1975-1978) בפעם השלישית לאחר הריסת מסגד באברי (Demolition of the Babri Masjid) ב 1992. כן הסנקציות הוסרו לבסוף והתנועה המשיכה לצבור פופולריות בקרב האוכלוסייה ההינדית.
צ'ארלס גרילי אבוט
ראשית חייו
אבוט נולד בווילטון שבניו המפשייר בארצות הברית, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של החקלאים האריס אבוט וקרוליין אן גרילי. בצעירותו בנה והמציא דברים רבים, כמו מפחה לתיקון כלי עבודה, גלגל מים להנעת מסור ואופניים. הוא נשר מבית הספר כשהיה בן 13 כדי להיות נגר, אך שנתיים לאחר מכן חזר לתיכון באקדמיית פיליפס.
כאשר ליווה את חברו, שנסע לבוסטון לגשת למבחן הקבלה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), החליט לגשת אף הוא למבחן. את המבחן עבר בהצלחה, ומשפחתו אספה את הכסף כדי לממן את לימודיו ב-MIT למשך שנה אחת. הוא התחיל ללמוד הנדסה כימית, אבל בסופו של דבר עבר לפיזיקה.
אבוט סיים תואר שני בפיזיקה ב-1894. במהלך שהותו בבוסטון, פגש בקמפוס MIT את סמואל לנגלי, אשר חיפש שם אחר עוזר. בשנת 1895 התחיל לעבוד כעוזר במצפה הכוכבים של סמית'סוניאן.
מצפה הכוכבים של סמית'סוניאן
במצפה הכוכבים של סמית'סוניאן עבד אבוט תחת לנגלי. בהמשך שינה לנגלי את תחום מחקרו ועבר ממחקר של קרינת השמש לאווירונאוטיקה, ואבוט לקח על עצמו את תחום מחקר קרינת השמש.
אבוט השתתף במשלחות חקר רבות. בשנת 1900 נסע יחד עם לנגלי לוויידסבורו שבצפון קרוליינה כדי לצפות בליקוי חמה, ולאחר מכן למשלחת ליקוי חמה נוספת בסומטרה ב-1901. כחלק ממשלחות החקר שלו נסע גם לאלג'יריה, למצרים, לדרום אפריקה, לאוסטרליה ולמדינות אחרות, לעיתים קרובות בשיתוף עם הנשיונל ג'יאוגרפיק. אבוט הפך למנהל בפועל של מצפה הכוכבים ב-1906, ובשנת 1907 הפך למנהל באופן רשמי, לאחר מותו של לנגלי. עוד כמנהל ביקר לנגלי בהר ויטני, והחליט שיהיה זה אתר מצוין להקמה של מצפה כוכבים. אבוט השיג מימון להקמה של מצפה הכוכבים בהר ויטני, והוא נבנה בשנת 1909. כמנהל, פתח אבוט את המעבדה לביולוגיה וקרינה ב-1929, כדי לחקור את השפעות הקרינה על צמחים ואורגניזמים אחרים. דבר זה סייע להכשיר את הגל הראשון של חוקרי ביופיזיקה בארצות הברית.
עבודתו כמזכיר סמית'סוניאן
עשור לאחר מכן, ב-10 בינואר 1928, מונה למזכיר החמישי של הסמית'סוניאן לאחר פטירתו של צ'ארלס דוליטל וולקוט. במסגרת זאת, שמר אבוט על תפקידו כמנהל מצפה הכוכבים. עוד בשנת 1927 השלים וולקוט את התוכנית האסטרטגית של הסמית'סוניאן, ואבוט לקח על עצמו ליישמה עם היבחרו למזכיר. לצורך כך יצא הסמית'סוניאן במסע לגיוס כספים בשנת 1929, במקביל לתחילתו של השפל הגדול. במהלך כהונתו, פיקח אבוט על השתתפות הסמית'סוניאן במיזמים של מינהל קידום העבודות, כולל מיזם האמנות הפדרלי. המיזמים כללו בניית מבנים חדשים והצבת יצירות אמנות בגן החיות הלאומי ואת תחילתו של המיזם התקשורתי הראשון של הסמית'סוניאן, תוכנית רדיו בשם "The world is Yours" (העולם הוא שלך). התוכנית ירדה לימים משידור ב-1942 עקב מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 אושרה הרחבתו של בניין המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, אשר החלה רק בשנות ה-60. גם המכון לאנתרופולוגיה חברתית הועבר לרשות הסמית'סוניאן במהלך תקופה זו. בשבתו כמזכיר, לא עלה בידי אבוט לרכוש את הגלריה הלאומית לאמנות עבור הסמית'סוניאן.
אבוט היה למזכיר הסמית'סוניאן הראשון שפרש, עת סיים את כהונתו ב-1 ביולי 1944. לאחר פרישתו, הוא זכה במעמד של מזכיר אמריטוס והמשיך בעבודת המחקר שלו.
אחריתו
ב-31 במאי 1955 ערך הסמית'סוניאן לאבוט מסיבת יום הולדת, לציון יום הולדתו ה-83 ושנת ה-60 לעבודתו במכון. האירוע נערך בטירת סמיתסוניאן, ודיוקן עשוי ארד של אבוט מאת אלישיה נייד'רלי הוצג ונתרם לגלריה הלאומית לאמנות. אבוט נפטר בגיל 101 במרילנד ב-17 בדצמבר 1973.
האגודה האמריקאית לאנרגיה סולארית מעניקה פרס לכבודו של אבוט, המוענק על תרומות למחקר אנרגיה סולארית. מכתש אבוט על הירח נקרא על שמו.
מחקרו
בתור אינסטרומנטליסט, המציא אבוט את תנור השמש, אשר נבנה לראשונה במצפה הר וילסון, וכן את דוד השמש, ובאמתחתו החזיק בחמישה עשר פטנטים נוספים הקשורים לאנרגיה סולארית. על מחקריו ותרומתו למדע זכה אבוט במדליית הנרי דרייפר ב-1910 ובמדליית רומפורד ב-1916.
מארש אבל
מארש אבל או שיר לכת להלוויה (אנגלית: Funeral March) הוא שיר לכת איטי, הכתוב בדרך כלל בסולם מינורי (שאופיו הנוגה והמהורהר נחשב מתאים יותר מזה הנמרץ יותר, המאפיין את הסולמות המז'וריים) ובמקצב 2/4 איטי, המתאים לצעידה הטקסית של תהלוכת ההלוויה. מארש אבל יכול לשמש גם לליווי טקסי זיכרון ואירועים דומים.
המילים הנסתרות
"המילים הנסתרות" (בערבית: الكلمات المكنونة; בפרסית: کلمات مکنونه; באנגלית: The Hidden Words) הוא ספר שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, בבגדאד, בשנים 1857–1858. הקובץ נכתב בחלקו בשפה הערבית, ובחלקו בשפה הפרסית.
ספר זה נחשב לאחד מכתביו החשובים של בהאא אללה, ותורגם על ידי שוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית בין השנים 1921 ועד לשנת 1957, לשפה האנגלית, בעזרתם של מספר מאמינים בהאים אנגליים, ביניהם ג'ורג' טאונסנד, אתל רוזנברג וג'ון אסלמונט. "המילים הנסתרות" הוא אחד מהכתבים הבהאים המפורסמים והמתורגמים ביותר, וניתן למצוא תרגומים שלו בשפות אירופיות רבות, הודיות ומזרחיות.
מטרת הספר היא להורות למאמיני הדת הבהאית כיצד לחיות את חייהם הרוחניים והמוסריים.
היסטוריה
הספר נכתב על ידי בהאא אללה על-פני תקופת זמן, כשהוא צעד לאורך גדות נהר החידקל, במהלך גלותו בבגדאד. כתבי היד המקוריים של הספר קיימים, ועותקים שלהם מוצגים באחוזת בהאג'י בעכו, בה קבור בהאא אללה.
העותק המקורי נכתב כחלקים נפרדים, שנכתבו באקראיות. חלקים אלו אורגנו לסדר המוכר כיום, בידי מולא זיאן אל-עבדין נג'פאבאדי, אחד ממזכיריו של בהאא אללה, ותחת הנחיותיו של בהאא אללה עצמו.
כותרת הספר, "המילים הנסתרות", ניתנה על ידי בהאא אללה, שכינה אותו גם "הספר של פאטמה". על פי המסורת השיעית הוכתב לפאטמה, בתו של הנביא מחמד, ספר בידי המלאך גבריאל על מנת לנחמה לאחר מות אביה. ספר זה, שהוכתב לפאטמה, לא שרד. אולם לפי האמונה הבהאית, "המילים הנסתרות" נתגלו לבהאא אללה בהתגשמות של המסורת השיעית הזו. רק בשלב מאוחר יותר כינה בהאא אללה את הספר כפי שאנו מכירים אותו כיום, "המילים הנסתרות".
ל"מילים הנסתרות" מיוחסת חשיבות מיוחדת במסורת הבהאית. עבד אל-בהאא' ייחס חשיבות רבה ל"מילים הנסתרות", ובמכתביו למספר מאמינים בהאיים, הוא דחק בהם לא רק לקרוא את הספר מדי יום, אלא גם לשנן אותו ולשאוף לחיות בחיי היומיום על פי כתב זה. בנוסף, שוגי אפנדי כינה את "המילים הנסתרות" – "אוסף מופלא של ביטויים דמויי פנינה" וראה בחיבור זה "יתרון שאין לו אח בקרב כתביו האתיים של בהאא אללה".
תוכן החיבור
הספר "המילים הנסתרות" מחולק במקור לשני חלקים, כאשר האחד מכיל 71 קטעים בערבית, שבראשיתם המבוא לספר, והשני מכיל 83 קטעים בפרסית, שסופם פסקת הסיום.
התוכן כולל נושאים מגוונים, ביניהם: הטבע והמצב של בני האדם; המאפיינים של העולם הרוחני ושל העולם הגשמי; המצג והפעולה של התגלות האל (הנביא, מייסדי הדתות בעולם); הברית הנצחית בין האל לאנושות; וכיצד בני אדם יכולים להתקדם רוחנית על ידי ניתוק מדברים גשמיים ומדמיונות שווא, באמצעות רכישת תכונות רוחניות חיוביות והימנעות מתכונות וממעשים שליליים.
בו מפחד
רקע עלילתי
עלילת הסרט עתידה לתאר דיוקן אינטימי ומצמרר בן עשרות שנים אודות חייו של אחד היזמים המוצלחים ביותר בכל הזמנים.
הפקה
ב-18 בפברואר 2021, הוכרז רשמית על הפקת הסרט, אותו כתב ארי אסטר שאף יהיה אמון על בימויו, ובו מככב השחקן חואקין פיניקס, שעתיד להיות מופק על ידי חברת ההפקות האינדי "A24", שהפיקה אף את שני סרטיו הקודמים של אסטר – "תורשתי" ו"מידסומר". ב-21 ביוני 2021, נמסר כי לצוות השחקנים של הסרט לוהקו נייתן ליין, פאטי לופון, קיילי רוג'רס ואיימי ראיין. ב-21 ביולי 2021, נמסר על ליהוקם של פארקר פוזי, סטיבן מקינלי הנדרסון, דניס מנוצ'ט, מייקל גנדולפיני, זואי ליסטר-ג'ונס והיילי סקוויירס.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-28 ביוני 2021 במונטריאול, קוויבק, שבקנדה, והסתיימו באוקטובר 2021.
ביקורות הסרט
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 79%.
מני
{{פירושונים|
תכלת לבן
הצבעים תכלת (כהה) ולבן מסמלים את מדינת ישראל, הציונות והיהדות (ראו תכלת ביהדות), אם כי בלשון הדיבור מקובל להשתמש בביטוי "".
אורי גוב
אורי גוב (נולד ב-14 באפריל 1993) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון ישראלי. נוסף לכך, הוא מדריך שפת סימנים לתיאטרון.
ביוגרפיה
גוב נולד וגדל בתל אביב. אמו נטע, ציירת וצלמת, ואביו מיקי גוב, מפיק אירועים שבין השאר הפיק במשך שנים את פסטיבל הג'אז באילת והופעות מחול.
דודו, הוא השחקן והזמר גידי גוב.
הוא למד בבית הספר לאמנויות ואחר כך בתיכון עירוני א' בתל אביב.
בשירות לאומי עבד בגן של ילדים לקויי וכבדי שמיעה וחירשים. בוגר לימודי משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים. עבד כמדריך שפת סימנים לתיאטרון בתיאטרון הבימה ותיאטרון הספרייה וכן מדריך שחקנים על הסט בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה". כמו כן, הוא גילם בסדרה זו את אלון המלצר.
שיחק בתיאטרון תמונע, בהצגות "המחברת הגדולה" בבימוי מאור זגורי ומירי לזר ו"מקלט #02" בבימוי אילאיל לב כנען בפסטיבל עכו בשנת 2014. שיחק בתיאטרון הקובייה בהצגה "חושים" בבימוי מאיה ניצן.
באפריל 2020 החל לשחק בסדרת טלוויזיה לנוער המצליחה "פלמ"ח", שבה גילם את דמותו של לורנס מונטגומרי, בנו של ברנרד לו מונטגומרי.
בשנת 2022 שיחק את דמותו של אליהו "אלייז'ה" לוי, התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "קרתגו" ששודרה בערוץ כאן 11. בשנת 2023 נבחר על ידי פורבס ישראל לאחד מ-30 הצעירים הישראלים המבטיחים.
חיים אישיים
גוב רווק ומתגורר ביפו.
סקציה נס ציונה
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1955 כאיחוד של ארבע קבוצות – הפועל נס ציונה, מכבי נס ציונה, בית"ר נס ציונה וכוכב הדרום, שהיו כולן קבוצות בליגות הנמוכות ולא הצליחו לבסס את מעמדן. בעונתה השנייה בליגה ג', בשנת 1957, הקבוצה עלתה לליגה ב'. בעונת 1962–1963 עלתה מליגה ב' מחוז דרום לליגה א'. שלוש עונות בלבד לאחר שעלתה לליגה א' (ליגת המשנה דאז), העפילה הקבוצה בסיום עונת 1965–1966 (עם המאמן דוד קרמר) לראשונה לליגה הבכירה. בעונת 1966/1968 שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה, כשבין שחקניה בלטו: גברי בן שמעון, מנחם איריס, ברוכ׳לה רוזנשטיין, אליעזר צוויג, לחמי, ויעקב שחר. את העונה הקבוצה סיימה במקום האחרון עם 32 נקודות מתוך 60 משחקים, וכן ספגה 123 שערי חובה.
בעונות לאחר מכן הצליחה לשרוד בליגת המשנה, אך בעונת 1970/1971 ירדה הקבוצה לליגה ב' מבית הדרום של ליגה א'. בעונת 1972/1973 עלתה חזרה לליגה א' והצליחה לשרוד 3 עונות, כאשר בעונת 1974/1975 סיימה במקום ה-15 ושרדה רק בזכות ההחלטה על הגדלת הליגה והקפאת היורדות ממנה באותה עונה. עונה לאחר מכן ירדה לליגה השלישית לאחר שהוקמה הליגה הארצית כליגת המשנה החדשה. מעט לאחר מכן התדרדרה הקבוצה עד לליגה הרביעית. בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 בילתה הקבוצה בליגות הנמוכות ולא הצליחה להתרומם, עד שבשנת 1990 הצליחה הקבוצה לחזור לליגה א', וכעבור שנה העפילה לליגה הארצית והשלימה עלייה של שתי ליגות בשתי עונות.
הקבוצה שיחקה בליגה הארצית במשך שמונה עונות, עד עונת 1998/1999, ולאחר מכן הורדה הקבוצה לליגה א' עקב אי יכולתה להעמיד תקציב ראוי לליגה הארצית.
בשנת 2000 הייתה אמורה הקבוצה לנשור לליגה ב' כשסיימה במקום האחרון בליגה א', אך נשארה בכל זאת בליגה עקב התפרקות של קבוצות אחרות. עונה מאוחר יותר (2001) נשרה נס ציונה לליגה ב', כאשר באותה עונה נוצחה נס ציונה בכל 23 משחקיה הראשונים, ובמשחקים המעטים שנותרו לה הצליחה הקבוצה לצבור שבע נקודות בלבד. בהמשך התפרקה הקבוצה וחדלה מלהתקיים בשל חובות ואי יכולת להעמיד תקציב.
הקבוצה הוקמה מחדש בעונת 2004/2005 בתמיכת העירייה, כאשר החלה את דרכה בליגה ב', כשקבוצה אחרת מנס ציונה בליגה זו - מכבי בן צבי הפכה את שמה לעירוני נס ציונה (ברישומי ההתאחדות נקראה "מכבי בן צבי/עירוני") בקיץ 2005 שינתה הקבוצה את שמה הרשמי לסקציה נס ציונה. הקבוצה העפילה בתום עונת 2004/2005 לליגה א', והעפילה בתום עונת 2005/2006 מליגה א' אל הליגה הארצית (הליגה השלישית דאז), ובכך השלימה עלייה של שתי ליגות תוך שתי עונות. בסיום עונת 2008/2009, עונת סגירתה של הליגה הארצית, העפילה הקבוצה לליגה הלאומית בניסיונה לטפס במעלה הליגות. לאחר ארבע עונות בליגה הלאומית, בתום עונת 2012/2013 ירדה הקבוצה לליגה א' - הליגה השלישית, שם שיחקה במשך חמש עונות, ובסיום עונת 2017/2018 העפילה בחזרה לליגה הלאומית.
את עונת 2018/2019 בליגה הלאומית, תחת הדרכתו של המאמן עופר טלספפה, התחילה הקבוצה בצורה טובה, ואף הייתה אלופת הסיבוב הראשון עם ניצחונות מרשימים 6–0 על הפועל עכו ו-5–1 על הפועל כפר סבא. בהמשך נחלשה וירדה למקום השישי, עם רצף של שישה הפסדים בשבעה משחקים באמצע העונה, ואת הסיבוב השני סיימה במקום השלישי. כעבור שבעה משחקים עם תום העונה הסדירה וללא הפסד בפלייאוף, עשתה הקבוצה היסטוריה והעפילה לליגת העל לראשונה אחרי 51 שנים (רצף ההיעדרות הארוך ביותר של קבוצה שהייתה בליגה הבכירה ושבה אליה), והשלימה עלייה של שתי ליגות בשתי עונות.
לקראת עונת 2019/2020 מונה עמיר תורג'מן למאמן הקבוצה, והוא פוטר ב-5 בפברואר 2020, לאחר שהקבוצה נחלה חמישה הפסדים רצופים ללא כיבוש שער.
ב-2 ביולי 2020 הפסידה הקבוצה 0–1 לעירוני קריית שמונה, במשחק אשר קבע מי מבניהן תרד, ונשרה לליגה הלאומית, וזאת למרות שרשמה מיקום שיא עבורה בליגה הבכירה, המקום ה-13 בטבלה.
ב-22 באוקטובר 2020 עברה הקבוצה לידיו של איש העסקים רועי אנקווה.
בסיום עונת 2021/2022 העפילה הקבוצה לליגת העל, בפעם השנייה בתוך שנתיים, תחת הדרכתו של המאמן ניר ברקוביץ'. ב-21 בדצמבר 2022 התפטר ברקוביץ' במפתיע מאימון הקבוצה ובאותו יום חתם בעירוני קריית שמונה. ב-4 בינואר 2023 מונה שלומי דורה למאמן הקבוצה עד סוף העונה. ב-29 באפריל, שני מחזורים לסיום עונת 2022/2023, ירדה הקבוצה באופן רשמי לליגה הלאומית, אחרי עונה אחת בלבד בליגת העל.
אצטדיונים
אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון עירוני נס ציונה (המכונה גם "אצטדיון הפרדס"), ומשמש בין היתר גם לאירוח משחקים רשמיים במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות נוער ונערים של ישראל. האצטדיון הוקם בשנת 2001 והחליף את המגרש הישן במרכז העיר נס ציונה, בסמוך לקניותר. האצטדיון מכיל כ-3,500 מקומות עם אופציית הרחבה עתידית. האצטדיון אינו מאפשר אירוח משחקי ליגת העל ולא עונה על צורכי מנהלת הליגות שדורשת אצטדיון המכיל כ-5,000 מקומות.
בעונת 2019/2020 ועונת 2022/2023 שיחקה הקבוצה באצטדיון המושבה בפתח תקווה, כאשר שיחקה בליגת העל.
הישגים
גביע הטוטו לליגה הלאומית: גביע הטוטו לליגה הארצית:
מאמני הקבוצה בעבר
להלן רשימת המאמנים של סקציה נס ציונה מאז הקמת הקבוצה מחדש ב-2004:
וילהלם אורבך
קריירה
אורבך הגיע למקום השלישי בתחרות אוינהאוזן בשנת 1922, הגיע למקום הרביעי בתחרות פרנקפורט בשנת 1923, חלק מקום 3-4 בתחרות וורצלאב 1925, ניצח בתחרות פרנקפורט 1925 והגיע שני בתחרות אמס בשנת 1926.
אורבך ניצח בתחרות הייר בשנת 1927, הגיע למקום הרביעי בתחרות הומבורג 1927 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 4-5 בתחרות גיסן בשנת 1928 (ניצח: ריכרד רטי), הגיע למקום ה-11 בתחרות דואיסבורג בשנת 1929 (ניצח: קארל אהוס ), הגיע למקום ה-12 בתחרות פרנקפורט 1930 (ניצח: אהרון נימצוביץ') והגיע למקום השישי בתחרות פריז 1938 "Paris L'Echiquier" (ניצח: בלדור הונלינגר ).
אורבך נרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
תצוגה אלקטרופורטית
תצוגה אלקטרופורטית (אנגלית: Electrophoretic Display) היא טכנולוגיית תצוגה היוצרת תמונות על גבי מסך על ידי סידור חלקיקי צבען צמיגיים וטעונים חשמלית, המורכבים ממולקולות גדולות שאינן מסיסות (חלקיקים קולואידיים), באמצעות הפעלה סלקטיבית של שדה חשמלי.
יתרונותיה של השיטה
לשיטה זו שני יתרונות בולטים: היא חסכונית בחשמל והקריאה בה נוחה כקריאה מנייר. החיסכון בחשמל נובע מכך שהיא צורכת חשמל רק כשהתצוגה משתנה.
גם למראה דמוי הנייר יתרון רב, בכך שהוא מאפשר קריאה ממושכת ללא התעייפות, והתצוגה ברורה גם לאור השמש. מסיבות אלו, הטכנולוגיה משמשת קוראי ספרים אלקטרוניים ומכונה לעיתים גם "נייר אלקטרוני", או "דיו אלקטרוני".
מנגנון הפעולה
היישום הפשוט ביותר של התצוגה האלקטרופורטית, כולל חלקיקי תחמוצת טיטניום, שקוטרם כמיקרומטר אחד, המורחפים בתוך שמן. לשמן מוסיפים צבע כהה, וחומרים פעילי שטח הגורמים לטעינת החלקיקים המורחפים. את התרחיף מניחים בין שני לוחות מוליכים, קדמי ואחורי, המרוחקים זה מזה 10 עד 100 מיקרומטר. שדה חשמלי המושרה ביניהם, גורם לחלקיקי התחמוצת להיצמד לאחד הלוחות, בהתאם לכיוון השדה. כאשר החלקיקים צמודים לצד הקדמי, נראה ההתקן לבן, בשל החזרת האור מחלקיקי התחמוצת. ואילו כאשר הם צמודים לצד האחורי, נראה ההתקן שחור, בשל הצבע שהוסף לשמן. על ידי חלוקה של התקן כזה לאזורים שניתן לשלוט בשדה בכל אחד מהם בנפרד ניתן ליצור מערך נקודות (Dot matrix) המשמש כצג. ניתן להציג באמצעות טכנולוגיה זו גם צבעים, כאשר מוסיפים פילטרים של צבעי RGB.
תחנת חלל
תחנת חלל היא פלטפורמה קבועה בחלל, המשמשת את האנושות לצרכים שונים.
תחנת חלל נבנית למגורי אדם לזמן ממושך, ולכן משולבים בה אמצעים שונים לסיפוק צורכיהם של המתגוררים בה. תחנות חלל מאפשרות לערוך מחקר האורך זמן רב, ובעזרתה בודקים את ההשפעות השונות על אדם השוהה זמן רב בחלל.
סוגי תחנות חלל
תחנות החלל ששוגרו עד עתה נחלקות לשני סוגים: התחנות הראשונות ששוגרו, סאליוט וסקיילאב, היו "מונוליטיות", הן יועדו להיבנות ולהישלח לחלל בחתיכה אחת, ומאוחר יותר להתאכלס בצוות. הן כללו בדרך כלל את האספקה ואת ציוד הניסוי בשיגור, וכאשר אלה אזלו, נחשבו התחנות בזבזניות וננטשו.
החל מסאליוט 6 ו־7, נראה שינוי: תחנות חלל אלה נבנו עם שתי יציאות עגינה, דבר שאיפשר לצוות שני לבקר ולהביא חללית חדשה (מסיבות טכניות, קפסולת סויוז לא יכולה להיות למעלה ממספר חודשים במסלול אף אם תכובה) איתם. הדבר איפשר לצוות לאכלס את התחנה ברצף. הופעת יציאת עגינה שנייה איפשרה גם לרכבי אספקה מסוג פרוגרס לעגון בתחנה, וכך היה ניתן להביא אספקות טריות לעזרת משימות ממושכות. רעיון זה הורחב בסאליוט 7.
הקבוצה השנייה, מיר ותחנת החלל הבינלאומית, היו מודולריות: יחידת ליבה שוגרה, ומודולים נוספים, בדרך כלל עם מטרה ספציפית, הוספו אליה מאוחר יותר. שיטה זו מאפשרת גמישות רבה יותר בפעולה, כמו גם הסרת הצורך ברכב שיגור חזק מאוד אחד. תחנות אלו גם תוכננו מראשיתן שיקבלו את האספקה שלהן בסיוע לוגיסטי, שמאפשר זמן חיים ארוך יותר במחיר של צורך בשיגורי סיוע סדירים.
כמה תחנות חלל תוכננו למגורי בני אדם רבים לזמן ממושך, בעיקר "ערים בחלל", אך נכון להיום עדיין לא קיימת אף מושבת חלל ולא נשקל ברצינות יישום ממשי שלהן.
כל התחנות שהוזכרו עד כה, ואכן כל התחנות שנבנו עד היום היו במסלול נמוך סביב כדור הארץ, בו היו כל משימות החלל המאוישות מלבד למשימות הירחיות של תוכנית אפולו. כיום מתוכננת תחנת חלל בשם Lunar Gateway תחת תוכנית ארטמיס, אשר תיבנה במסלול אליפטי מיוחד סביב הירח, ומטרתה להנגיש את הירח ולאפשר מחקר הקשור במגורים ומסע מאויש בחלל העמוק, אשר יהיה הכרחי למשימות עתידיות למאדים, וליעדים נוספים במערכת השמש. תחנה זו קשורה לתוכנית ארטמיס, ומתוכננת על ידי נאס"א, יחד עם סוכנות החלל האירופית, סוכנות החלל הרוסית, סוכנות החלל היפנית, ושותפים נוספים, ומתוכננת להסתמך במידה רבה על שירותים מסחריים לבנייתה ואספקתה, לצורך עידוד פיתוח תעשיית החלל.
רייצ'ל מוריסון
רייצ'ל מוריסון (באנגלית: Rachel Morrison; נולדה ב-27 באפריל 1978) היא צלמת קולנוע ובמאית אמריקאית.
ביוגרפיה
מוריסון נולדה וגדלה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. היא סיימה תואר ראשון בקולנוע וצילום מאוניברסיטת ניו יורק. ב-2006 סיימה לימודי תואר שני (MFA) בצילום קולנוע במכון הסרטים האמריקאי.
ב-2006 הייתה מועמדת לפרס אמי לצילום דוקומנטרי על עבודתה בסרט התיעודי "Rikers High" אודות בית ספר תיכון בתוך תחומי בית הסוהר רייקרז. ב-2013 זכתה בפרס קודאק לחזון על הישגים יוצאי דופן בצילום ושיתוף פעולה עם נשים נוספות בתעשייה. ב-2015 הייתה מועמדת לפרס אמי על צילום הסרט "?What Happened, Miss Simone".
סרט הקולנוע העלילתי הארוך בו שימשה צלמת ראשית היה "Sound of My Voice", של הקולנוע זאל באטמנגלי מ-2011. ב-2013 צילמה את הסרט "תחנת פרוטוויל" של הבמאי ראיין קוגלר. היא שיתפה פעולה עם קוגלר גם בסרט "הפנתר השחור".
ב-2018 הייתה לאישה הראשונה שמועמדת לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, על עבודתה בסרט הקולנוע "פרחים בבוץ".
כבמאית ביימה פרקים בסדרות הטלוויזיה קוונטיקו, פשע אמריקאי, Hightown, תוכנית הבוקר וסיפור פשע אמריקאי: מוניקה לוינסקי.
מוריסון נשואה לבת זוגה ואם לבן ובת.
לינדזי דאנקן
לינדזי דאנקן (באנגלית: Lindsay Duncan; נולדה ב-7 בנובמבר 1950 באדינבורו) היא שחקנית סקוטית זוכת פרס טוני.
ביוגרפיה
דאנקן למדה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת לונדון.
קריירה
במהלך לימודיה השתתפה בכמה מחזות בתיאטראות קטנים, ומאוחר יותר, במהלך שנות ה-80, הופיעה גם במספר סדרות טלוויזיה. מאוחר יותר גילמה את דמותה של המרקיזה דה מרטיי במחזה "יחסים מסוכנים" בהפקת רויאל שייקספיר קומפני, לצדו של אלן ריקמן. המחזה הוצג בסטרטפורד אפון אייבון, בלונדון ובניו יורק.
בשנות ה-90 המשיכה דאנקן להופיע במקביל בסדרות טלוויזיה, בקולנוע ועל בימות התיאטרון. בין היתר, השתתפה בסרט "זקוף ת'אוזן" (1987), בגרסה הטלוויזיונית של "אוליבר טוויסט", בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" (בו גילמה תפקיד כפול) ובגרסה הקולנועית של "חלום ליל קיץ".
טיגר II
הטיגר (שמו המלא בגרמנית: II Panzerkampfwagen VI Ausf. B, וכינויו Königstiger בתרגום חופשי: טיגריס בנגלי) הידוע גם כ"קינג טייגר" היה טנק גרמני כבד במלחמת העולם השנייה. 492 טיגר II נבנו משנת 1943 עד 1945.
לינדזי דאנקן
קריירה
בשנת 2002 זכתה דאנקן בפרס טוני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על תפקידה במחזה "Private Lives", מאת נואל קאוורד.
טיגר II
הטיגר II שילב בין שריון עבה מאוד לתקופה, ותותח נ"ט עוצמתי בדמות תותח ה-88 מ"מ L/71. למרות שירש את ליקויי קודמו הטיגר 1 -  כמו בעיות מנוע, צריכת דלק גבוהה  וחוסר ניידות יחסי עקב משקלו הרב - היה הקינג טיגר יריב קשה לטנקי בעלות הברית. כמו כן, השלדה של הטיגר II שימשה לפיתוחו של משחית הטנקים היאגדטיגר.
לינדזי דאנקן
קריירה
בין 2005 ל-2007 גילמה את דמותה של סרוויליה קפיאוניס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
טיגר II
פיתוח
כבר בסתיו 1942, ה-OKH הגרמני דרש מהמהנדסים הגרמניים לתכנן טנק כבד חדש שיחליף את הטיגר I (שנכנס לשירות רק באוגוסט 1942), ושיתעלה על קודמו מבחינת מיגון וכוח אש. בינואר 1943 דרש היטלר שהטיגר החדש יהיה בעל מיגון של 150 מ"מ בחזית ו-80 מ"מ בצדדיו, וישתמש בתותח נ"מ 88 Flak 41.
המטכ"ל הגרמני ביקש מהחברות הנשל ופורשה לבנות כל אחת דגם של הטיגר החדש. חברת קרופ, שהייתה אחראית על תכנון וייצור הצריחים לטנקים החדשים, לא חיבבה את הרעיון של התקנת תותח ה-Flak 41 של חברת ריינמטאל, שהייתה המתחרה הגדולה ביותר שלה על הצריחים שלה. ב-5 בפברואר 1943 קרופ ורייהמנטל התחרו ביניהן על בניית תותח נ"ט חדש המבוסס על ה-Flak 41. קרופ זכתה במכרז עם תותח ה-KwK 43 L/71 בקוטר 88 מ"מ.
לינדזי דאנקן
קריירה
מלבד פרס הטוני, זכתה דאנקן גם בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של קטלוניה בסיג'ס ב-1990 על משחקה ב-"The Reflecting Skin", ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של ברטיסלאבה ב-2004 על משחקה ב-"AfterLife". כן הייתה מועמדת שלוש פעמים לקבלת פרס באפט"א.
טיגר II
פיתוח
בגלל העיכוב בפיתוח התותח החדש, חברת פורשה שהייתה בטוחה בניצחונה הספיקה לייצר כ-3 שלדות לטנק החדש והזמינה כ-50 צריחים מחברת קרופ. בעקבות מספר בעיות בדגם של פורשה החוזה לבניית הטיגר II ניתן לבסוף לחברת הנשל.
לינדזי דאנקן
קריירה
בשנת 2013 גילמה את תפקיד אימו של טים בסרט "כל הזמן שבעולם" ושיחקה בסרט הדרמה הבריטי-צרפתי "סוף שבוע בפריז".
טיגר II
טנקי פיקוד
שתי גרסאות של טנקי פיקוד (Befehlswagen) פותחו לקינג טיגר. שתיהן נשאו רק 63 פגזים כדי לפנות מקום לציוד רדיו. הגרסה הראשונה, ה-Sd.Kfz.267 השתמשה ברדיו מסוג FuG8 ואנטנה באורך 2 מטרים הותקנה על הצריח שלה ואילו הגרסה השנייה ה-Sd.Kfz.268, השתמשה ברדיו מסוג FuG7, ושתי אנטנות- אחת על הצריח והשנייה בירכתיים. כ-20 טנקים הוסבו לטנקי פיקוד מ-20 בנובמבר 1944 .
מאפיינים
המנוע של הטיגר II היה מנוע בנזין 700 כ"ס HL 230 P 30 של מאייבך, ששימש גם את טנק הפנתר והטיגר I. אף על פי שהמנוע נחשב לא מספיק חזק לטנק ששוקל כמעט 70 טונות, הוא אפשר לו להגיע למהירות מקסימלית של כ-41 קמ"ש בכביש ועד 20 קמ"ש בדרכים כפריות. צריכת הדלק של המנוע הייתה גבוהה מאוד, והיוותה בעיה מאחר שהגרמנים סבלו ממחסור חמור של דלק. המנוע צרך כ-500 ליטר לכל 100 קילומטר, והטיגר II נשא רק 860 ליטרים של דלק, שנתנו לו טווח פעולה של עד 110 ק"מ.
לינדזי דאנקן
קריירה
בשנת 2016 שיחקה בסרט "אליס מבעד למראה" בהפקתו של טים ברטון, ובכיכובם של ג'וני דפ ואן האת'וויי.
טיגר II
מאפיינים
כל טנק נשא שני סוגים של זחלים: זחלים קרביים לפעולה וזחלים לשינוע הטנק. הזחלים הקרביים היו ברוחב של 800 מ"מ ושקלו כ-3.2 טונות כל אחד, ואילו הזחלים המשניים היו ברוחב של 600 מ"מ, ובהם השתמשו בזמן העברת הטנק על גבי רכבות.
לינדזי דאנקן
קריירה
בשנת 2017 גילמה את אוולין אדלר בסרט "חיבור פשוט", בבימויו של מארק ווב. שיחקה גם בעונתה השלישית של סדרת המתח של HBO "הנותרים", בדמותה של גרייס.
טיגר II
מאפיינים
בטיגר II פעלו חמישה אנשי צוות: מפקד, תותחן, טען, נהג ומפעיל רדיו. כולם מלבד הטען תקשרו בעזרת מערכת טלפון פנימית. רוב הטנקים צוידו ברדיו מסוג FuG5 וחלקם ב-FuG2.
חימוש
תותח ה-KwK L/71 הארוך של הקינג טיגר בעל מהירות לוע של עד כ-1,030 מטרים לשנייה, היה מסוגל להשמיד טנקים של בעלות הברית כמו השרמן האמריקאי הקרומוול הבריטי ואפילו ה-T34 הסובייטי ממרחק של עד 3.5 קילומטרים, הרבה מעבר לטווח האש של אותם טנקים. מרבית טנקי הטיגר II צוידו בכוונת טלסקופית TZF 9d שהוכחה כמדויקת מאוד.
לינדזי דאנקן
קריירה
ב-2020 שיחקה בסרט "הבית באיטליה לצדו של ליאם ניסן.
חיים אישיים
בשנת 2009 הוענק לדאנקן תואר CBE (מפקדת במסדר האימפריה הבריטית).
דאנקן נשואה לשחקן הילטון מקריי. לזוג בן אחד.
טיגר II
היסטוריה קרבית
ב-12 באוגוסט 1944 הקינג טיגר השתתף בקרב הראשון שלו בחזית המזרחית, כשגדוד השריון הכבד 501 של הוורמאכט לקח חלק במגננה הגרמנית בגבול פולין אוקראינה. כ-14 טנקי טיגר II מהגדוד הושמדו בין ה-12 ל-13 באוגוסט כשנפלו למארבים של טנקי T-34/85 ו-IS-2 סובייטים.
ב-15 באוקטובר 1944 טנקי טיגר II מגדוד 503 שיתפו פעולה עם חייליו של אוטו סקורצני במבצע פנצרפאוסט - כיבושה מחדש של בודפשט בירת הונגריה שנועד להשיב את המדינה לצידן של מדינות הציר. כמו כן גדוד ה-503 השתתף בקרב על דברצן. הגדוד נשאר בהונגריה כ-166 ימים, במהלכם השמיד לפחות 121 טנקים סובייטים, 244 תותחי נ"ט וארטילריה ורכבת, במחיר של 25 טנקי טיגר II; עשרה טנקים הושמדו על ידי חיילים סובייטים, שלושה עשר הושמדו על ידי צוותם כדי למנוע מהם ליפול בשבי האויב ושניים הוחזרו למפעל בווינה לתיקונים.
ב-30 במרץ 1945 נתקל כוח של טנקי קינג טיגר בטור של שרמנים זחל"מים ושלושה משחיתי טנקים אמריקאים. בקרב שהתפתח חוסלו שבעה-עשר שרמנים, שבעה-עשר זחל"מים, שלוש משאיות, שני ג'יפים ומשחית טנקים בתוך דקות. אחד השרמנים הצליח לפגוע בשריון הדק שמעל לתא המנוע של הטיגר II, וצוות של טיגר אחר שנפגע מפגז עשן זרחני לבן נחלץ מהטנק שלו משום שהיה משוכנע שהוא עולה באש.
טנקי הטיגר II לחמו גם במבצע מרקט גארדן בהולנד בספטמבר 1944, במתקפה בארדנים בדצמבר 1944 (כחלק מצוות קרב פייפר מהאס.אס) ובקרב על ברלין בסוף המלחמה.
במהלך מבצע מרקט גארדן, טנק שרמן ששהה מאחורי מבנה זוהה על ידי טנק טיגר II ונורה פגז מהטיגר לכיוון השרמן (בעודו שוהה מאחורי המבנה), הפגז לא סטה ממסלולו הבליסטי, חדר את השרמן והשמידו.
הצעות לשדרוגים
מספר הצעות לשדרוג הטיגר II עלו, ביניהם שדרוג לתותח 105 מ"מ KwK L/68, שינויים בשלדה וצריח (כמו הוספת כוונת למדידה של מרחק), אך רובם לא יושמו מעולם בגלל סיומה המתקרב של המלחמה.
קומפוזיציה
באומנות, קוֹמְפּוֹזִיצְיָה היא תוצר היחסים בין אובייקט לבין מסגרת היצירה האמנותית, וכן בין האובייקטים השונים בתוך היצירה. הקומפוזיציה היא אמצעי מבע דומיננטי בכל תחומי האמנות החזותיים, במוזיקה, בקולנוע ובאמנויות הבמה. בבחירת הקומפוזיציה ממקם היוצר את האובייקטים ביצירה על מנת לכוון את האדם שנחשף ליצירה לנושאים מרכזיים ביצירה. למשל, אובייקטים היוצרים קווים ישרים, אלכסוניים או גליים יכולים לשמש על מנת להוביל את העין למוקדים מרכזיים בציור ובצילום. פירוש המילה קומפוזיציה הוא מיקום-יחד (com-position).
אמנות חזותית
בתחומי האומנות החזותית העוסקים בדו-ממד (צילום, ציור וכדומה) מתייחס מושג הקומפוזיציה ליחסים בין האובייקטים ובין מסגרת היצירה. האובייקטים ביצירה הם קווים, צורות, דימויים וצבע, שיוצרים ביטויים מוחשים או מופשטים. האובייקטים השונים מודבקים, מודפסים, מצוירים או מוטבעים ביצירה. גם הרקע של היצירה משתתף ביצירת הקומפוזיציה. ביצירות מסוימות ניתן לראות קומפוזיציה החורגת מגבולות המסגרת הפורמלית של היצירה.
בתחומי האמנות החזותית העוסקים בתלת-ממד (פיסול, אדריכלות וכדומה) אין מסגרת פיזית התוחמת את היצירה, אך ניתן לתאר מרחב המכיל את היצירה ואליו מתייחסים האובייקטים. האובייקטים עשויים מחומרים שונים המרכיבים יחדיו דימויים מופשטים או מוחשיים בעלי נפח. לעיתים יוצרים האובייקטים ביניהם חללים אשר באדריכלות הם אלו המשמשים את בני האדם. הקומפוזיציה באה לידי ביטוי ביחס האובייקטים למרחב בו הם נמצאים. כמובן, כמו בדו-ממד, יש ליחס בין האובייקטים לבין עצמם תפקיד ביצירת הקומפוזיציה, כמו יחסם למרחב.
אמנויות הבמה
בתחום אמנויות הבמה (מחול, תיאטרון וכדומה) מסגרת היצירה היא בדרך כלל הבמה עצמה. באופן זה השחקנים עצמם מהווים את המרכיב הדומיננטי בקומפוזיציה ולכן הקומפוזיציה משתנה תוך כדי המופע. בנוסף לשחקנים, גם התפאורה משפיעה על הקומפוזיציה, בעיקר באמצעות יצירת מסגרות פנימיות.
קומפוזיציה של שוט
סרט קולנוע, בסופו של דבר, מורכב מרצף של פריימים, המתחלפים האחד בשני בקצב מהיר, היוצר אשליה של תמונה נעה. לפיכך, כל הכתוב לעיל בנוגע לקומפוזיציה בתחום האמנות החזותית, נכון גם לתחום הקולנוע - ברמה של הפריים הבודד. מאחר שזה בלתי אפשרי לצלם פריים בודד, המושג קומפוזיציה הורחב והוא מתייחס גם לשוט.
לפיכך, שוט פתוח ושוט סגור הם שוטים, אשר בהם הקומפוזיציה היא פתוחה וסגורה (בהתאמה).
קומפוזיציה של תמונה נעה
בתהליך הפוסט-פרודקשן בקולנוע ובטלוויזיה - האלמנטים שיוצרים את הקומפוזיציה יכולים להתווסף אל הצילום בדיעבד באמצעות אפקטים מיוחדים. עשייה קולנועית זו נעשית על ידי אנשי קומפוזיטינג. תפקידם הוא לקחת כמה קטעי סרטים, לחתוך אותם באמצעות תוכנות כמו פרימייר פרו ולחברם יחד. לדוגמה, חיבור תמונה של מדבר שומם, תמונה של מטוס קרב נוסק במהירות ותמונה שלישית של ציפורים מבוהלות, מחוברות יחד לאחר התאמת הצבעים ומצורפות לתמונה חדשה (שלא הייתה במציאות).
מוזיקה
במוזיקה האלמנטים שיוצרים את הקומפוזיציה הם התווים עצמם, והקומפוזיציה היא אופן סידור התווים על פני ציר הזמן. משום כך, המושג קומפוזיציה במוזיקה מתייחס גם לעצם הלחנת היצירה המוזיקלית.
חלוקות מקובלות של הקומפוזיציה
חלוקת המסגרת לרשת היוצרת תשעה מרובעים מקובלת כנקודת התחלה טובה ליצירת קומפוזיציה. כמובן, אין הדבר כלל מחייב וניתן לסטות ממנו. קיימים שני יחסים מקובלים לחלוקת המסגרת לתשע. יחס אחד הוא יחס הזהב (יחס של 1:1.618 המוכר כיחס נפוץ בטבע ומיחסים אליו איכות אסתטית), ואילו השני הוא חלוקה לחוק השלישים, כלומר חלוקה לשלישים היוצרת תשעה מרובעים שווים. חלוקה זו היא בעצם גרסה פשוטה ליחס הזהב. בחלוקות אלו, ניתן לזהות ארבעה מוקדים הנובעים ממפגשי הקווים המחלקים את המסגרת. שימוש בחלוקה ובמוקדים עצמם להצבת אובייקטים יוצרת קומפוזיציה נעימה לעין, ולרוב, דינאמית.
מסגרת פנימית
אובייקטים מסוימים בציור, בצילום או על פני הבמה יכולים ליצור לנו מסגרת פנימית שתמקד את המבט של המתבונן בתוכה. ניתן לראות מסגור מלא המקיף את האובייקטים בצורה שלמה (כמו ציור של נוף דרך חלון ובו החלון עצמו יוצר מסגרת פנימית) או מסגור חלקי היוצר מסגרת פנימית בין אובייקטים לבין המסגרת המקורית. המיסגור יוצר עניין רב יותר בתמונה באמצעות מניפולציה על המתבונן המסיט את מבטו אל תוך המסגרת הפנימית. בנוסף, יוצר המיסגור רבדים שונים של עומק או התרחשות.
סוגי קומפוזיציה
ארגון האובייקטים במסגרת יוצר סוגים שונים של קומפוזיציה. אופן השפעתם על הקומפוזיציה נמדד באמצעות מוקד התמונה, האיזון בין חלקי התמונה, התנועה וההתייחסות לנושא או המסר של היצירה.
דונגאן
דוּנגַאן היא שפה מקבוצת השפות הסיניות המדוברת על ידי הדונגאנים, מיעוט סיני מוסלמי החי בקירגיזסטן. השפה נכללת בקבוצת הדיאלקטים הסיניים הצפוניים, אך נבדלת מהמנדרינית התקנית בכך שקיימים בה רק שלושה טונים, לעומת ארבעה במנדרינית.
יחודה הבולט של הדונגאן לעומת שאר השפות הסיניות הוא בשיטת הכתב הנהוגה בה. בעוד שכל השפות הסיניות נכתבות בכתב הסיני, הרי שהדונגאן נכתבת בווריאציה של הכתב הקירילי. בשונה משיטות התעתיק הלטיני הנהוגות בסין (פיניין, וייד-ג'יילז, ועוד) בהן מסומנים מעל ההברות הטונים בהן יש להגותן, בכתב הדונגאני אין כל סימון של טונים. במילוני השפה נהוג לסמן בספרות רומיות לאחר המילה את ההגיה הטונאלית הנכונה.
לדוגמה: БАНФОНЗЫ I—I-II (באנפונזי) - בית כלא (השוה סינית: 班房子 bānfángzi).
דורה (אוניית מעפילים)
דורה הייתה אוניית מעפילים שארגנה ההגנה.
היסטוריה
האונייה הפליגה תחת פיקודו של צבי ספקטור, ובליווי הגדעוני עמירם שוחט (שלימים היה אחד מכ"ג יורדי הסירה).
"דורה" הפליגה מנמל אמסטרדם בהולנד ביוני 1939, ועל סיפונה כ-300 מעפילים. הגיעה לאנטוורפן בבלגיה, שם עלו לסיפונה 180 מעפילים נוספים.
האונייה עברה את מצר גיברלטר. עגנה בנמל מרסין שבטורקיה, כדי להצטייד במים ובמזון.
בשל התנאים הגרועים שבה, היא נקראה בפי הנוסעים: "ספינת ארון המתים". בדרך התחולל מרד של המלחים היווניים, שיושב לבסוף על ידי רב החובל.
האונייה הגיעה, מבלי שנתגלתה על ידי השלטונות בריטים, לחופי ארץ ישראל בקרבת קיבוץ שפיים. כל המעפילים הורדו בשלום, ופוזרו ליישובים ברחבי הארץ.
יחסי סין–קוסטה ריקה
יחסי סין–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה לסין.
היסטוריה
בשנת 1855 הגיעה לקוסטה ריקה קבוצה של עבדים סינים ופועלים סיניים מגואנגג'ואו. חלקם נסחרו לעבוד בחוות מקומיות, בעוד שאחרים עבדו כקולים לבניית מסילות ברזל; חלקם התחתנו עם נשים מקומיות אשר הפכו לסיניות המוקדמות ביותר מעבר לים בקוסטה ריקה. במאות ה-19 וה-20 חיו בקוסטה ריקה כ-2,000 סינים. הם התפרנסו בעיקר מחקלאות, והיו גם סינים שהפעילו חנויות מכולת, בתי מלון, מסעדות ובתי מסחר מקומיים.
קוסטה ריקה והרפובליקה של סין כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1941, ושתי המדינות שמרו על יחסים דיפלומטיים לאחר 1949, כשהרפובליקה של סין הצטמצמה לשטח טאיוואן בעוד הרפובליקה העממית של סין שלטה ברוב סין. לאחר מכן, ממשלת הרפובליקה של סין סייעה לקוסטה ריקה בבניית תשתיות; דמויות פוליטיות כמו לי ז'אושינג ומאו רובאי נפגשו עם נשיא קוסטה ריקה.
הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה של קוסטה ריקה כוננו יחסים דיפלומטיים ביוני 2007. נשיא קוסטה ריקה, אוסקר אריאס, הצהיר כי המדינה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן כדי לחזק את קשריה עם סין ובכך למשוך השקעות זרות. באותה שנה פתחו שתי המדינות שגרירויות זו אצל זו.
באוקטובר 2007 ביקר אריאס ברפובליקה העממית של סין; באמצע נובמבר 2008 ערך נשיא הרפובליקה העממית של סין חו ג'ינטאו ביקור ממלכתי בקוסטה ריקה ונפגש עם נשיא המדינה ונשיא האספה המחוקקת. ב-1 ביוני 2012, נשיא סין חו ג'ינטאו ונשיאת קוסטה ריקה לאורה צ'ינצ'ייה החליפו מסרי ברכה כדי לחגוג את יום השנה החמישי לכינון היחסים הדיפלומטיים בין סין לקוסטה ריקה. אחר הצהריים של 16 באוגוסט 2012, נשיא סין חו ג'ינטאו קיים שיחות עם נשיאת קוסטה ריקה לאורה צ'ינצ'ייה באולם הגדול.
יחסי סחר
נכון ליוני 2014, הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפת הסחר השנייה בגודלה של קוסטה ריקה בעולם, בעוד קוסטה ריקה הייתה שותפת הסחר התשיעית בגודלה של סין באמריקה הלטינית.
היקף הסחר הכולל בין סין לקוסטה ריקה אינו גבוה, אך הסחר בין שתי המדינות גדל בשנים האחרונות: 2.87 מיליארד, 2.89 מיליארד ו-3.18 מיליארד בשנים 2006–2008. המוצרים המיוצאים מקוסטה ריקה לסין הם בעיקר מעגלים משולבים, המהווים כ-90% משווי הייצוא הכולל; המוצרים המיוצאים מסין לקוסטה ריקה מגוונים יותר, כולל טקסטיל, מוצרים כימיים, מוצרי מתכת, הנעלה, מכשירי חשמל, צעצועים וכו'. נכון לשנת 2010, בסך הכל 93 חברות בקוסטה ריקה ייצאו סך של 160 סוגים של סחורות לסין. מינואר עד נובמבר 2014, יצוא בשר הבקר של קוסטה ריקה לסין הסתכם ב-9.3 מיליון דולר, גידול משמעותי של 707% לעומת התקופה המקבילה אשתקד; נכון לפברואר 2015, סין הייתה שוק הייצוא השלישי בגודלו עבור בשר הבקר של קוסטה ריקה.
פנחס שדה
פנחס שדה (17 ביוני 1929, לבוב – 29 בינואר 1994, ירושלים) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
חייו ויצירתו
פנחס שדה נולד בשם פנחס פלדמן בחג השבועות תרפ"ט בעיר לבוב (למברג) בגליציה (בזמנו בשטח פולין; כיום בתחום אוקראינה). עלה עם הוריו לארץ ישראל כשהיה בגיל חמש. התחנך בתל אביב עיר מגורי הוריו, ואחר כך כילד חוץ בתל ליטוינסקי ובקיבוץ שריד. בקיבוץ היה בין השאר גם רועה צאן. שירת כמפקד מחלקה בפלמ"ח ולאחר מכן בצה"ל כמפקד מחלקה צעיר בקרבות ירושלים במלחמת העצמאות. לימים הצניע את עברו הצבאי, או ניסה להבין את משמעותו. לאחר המלחמה עסק במלאכות שונות ואף יצא ללונדון להיכרות-מה עם עולם האמנות.
מאז ועד פטירתו היה שדה ליוצר או להוגה שנוי במחלוקת. אהוב ומקובל על רבים, ומנגד מגודף על ידי אחרים. בשנת 1967 יצא ספרו "על מצבו של האדם" - רומן המתאר שבעה ימים בחייהם של אנשים צעירים ומיוסרים, שלא בא לו המשך המתאר את יתר ימי העלילה (שפרטים אודותיהם נרמזו בספר).
יחסיו עם הנשים בחייו היו מפותלים והרסנים. הוא תפס את האושר הזוגי כמסוכן ליצירתו - "אני פוחד שאם אתחתן אשקע מפסגת ההר של האמנות אל המישור השטוח של האזרחיות, אהיה שליו, קר, קטן - - -זה נורא מכל - - - ההיסוסים מענים אותי כמו מחלת ים. הזמן קצר, עלי להחליט, עלי לבחור בין הכל ולא-כלום, בין חיים ואבדון, אבל אינני יודע היכן החיים והיכן האבדון" (שם).
"החלטנו, וכנראה זוהי באמת הפעם הסופית - להיפרד. יעל אומרת שהיא לא תוכל לוותר על ילד, ואילו אצלי ילד לא בא בחשבון" (שם).
בספטמבר 1956 החליט בכל זאת להינשא, אך כעבור כמה חודשים התגרשו. "נפרדתי ממנה כשנוכחתי שלא אהיה מסוגל להמשיך בכתיבתו של ספר מסוים זה במצב של אושר, אלא במצב של קושי כלשהו" (שם).
החל משנות ה-80 החל שדה לעסוק באיסוף ועריכת ספרי סיפורים אשר בעיקרם עסקו בדמויות בולטות מעולם החסידות, ובהם הבעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב, ורבי מנחם מנדל מקוצק. סיפורים אלה והדמויות מאחוריהם היטיבו לבטא את החוויה הדתית אשר בה היה נתון שדה, כפי שהדבר בא לידי ביטוי גם בהערות ובפרשנויות אותן הוסיף לספרים האמורים. לצד ספרים אלה ערך שדה ספר נוסף בו ליקט סיפורי עם רבים מעדות שונות בישראל, וכן ספר נוסף הנקרא 'ענני' שבו ליקט תפילות יהודיות אשר נכתבו לאורך ההיסטוריה של עם ישראל. מספרים אלה ניכר כי בתקופת חייו האחרונה קיבל השראה מעולם התוכן של היהדות בכלל ומהחסידות בפרט. הדבר בא לידי ביטוי גם בראיונות שהעניק בסוף חייו בהם התבטא על התרחקותו מהחוויה הנוצרית אשר ליוותה אותו בתקופות מוקדמות יותר. בערוב ימיו ביקש מכמה חסידים להתפלל בעבורו על קברו של רבי נחמן מברסלב. כמו כן הוא פנה לעצה וברכה אצל הרב אשר (רב אושר) פרוינד, מנהיג קהילת יד עזרה.
במקביל נשאר מזוהה עם הגותו הנושאת אופי עצמי - בין יהדות, אקזיסטנציאליזם ותורת נפש.
לימים מסר שדה את כל יצירתו להוצאת "שוקן", המטפחת עד היום את כתביו.
פנחס שדה שהיה מעשן כבד, נפטר בן 64, בשנת 1994, מסרטן הריאות, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הפולמוס על אישיותו ויצירתו עדיין לא תם, והוא מתחדש מדי פעם.
תפיסת עולמו
שדה ביטא תפיסה אינדיבידואליסטית, בה נמצא במרכז היחיד. היחיד לא כפוף לתפיסות מוסדיות כלשהן, ובונה את דרכו באופן אישי. בספר "על מצבו של האדם" מבוטא הניכור מהגישה הממסדית בנלעגות שבה מוצג פסק דינו של הגיבור - שגנב חפיסת שוקולד על מנת שתהיה לו מתנת יום הולדת - פסק דין בו הוא נשפט בחומרה למען הגנה על גופי השיווק הקמעונאיים.
ביומניו מתאר שדה את חוויית הקיום שלו:
תפיסתו האינדיבידואליסטית של פנחס שדה מקרבת אותו אל האקזיסטנציאליזם, בכך שהוא שם במרכז את היחיד ואת קיומו היומיומי, לפני המחויבות לעקרונות מופשטים או למסגרות.
חייו של האדם נתפשים כמתנהלים אל מול הגורל, אל מול האפשרויות שנפתחות בפניו להגשמה עצמית ובעיקר אל מול ה"אלוהים". האל מתואר בדרכים רבות לאורך שנות כתיבתו. אין אצל שדה התייחסות אל אלהים כמנהל של העולם וגומל שכר ועונש, אלא כ"בן שיח" של האדם, אשר למולו יכול האדם להבין את משמעות חייו. דמותו של האל כבן שיח נתמכת בתיאורי הפנייה של הסופר אליו לאורך ספריו, ובניסיונותיו לתאר אותו באופן מואנש (למשל האל אשר פורש מתפקידו ככזה ומתיישב בעיר גדולה בה הוא חי את חייו כאדם קשיש בדירה קטנה).
ספרו המרכזי של שדה, "החיים כמשל", סובב סביב נקודות אלה, כאשר מוסבר בו כי החיים הם המשל בעוד שהאלוהים הוא הנמשל. כלומר שעל האדם לחפש את מופע האל והמסר שהוא מעביר בכל אירוע שמתרחש לאדם בחייו. את המופע הזה הוא מחפש ומוצא בכל פרט במציאות, כולל באלה הנחשבים כנחותים ביותר. על פי התיאור ב"החיים כמשל": 'להגיע אל ירושלים של מעלה דרך תעלות הביבים'.
לכותב יש חשיבות רבה בהקשר זה, בכך שהוא יכול ומצווה 'להפוך את ענבי החיים ליין השירה' ולקרב לכך את כלל האנשים. כלומר שלמשורר או לסופר יש מבחינת שדה יעוד, והוא אף דן בחומרה במקומות רבים כותבים אשר לא מקדישים לכך את כתיבתם.
יש הרואים בהגותו של שדה קווים של ניהיליזם 'דתי' או מטאפיזי - העיקר הוא היחס האישי של האדם אל מול העליונים. מסגרות-החיים הסטנדרטיות הן שוליות ביחס לזה.
שדה מזכיר בין הדמויות שהשפיעו על תפיסת עולמו את פרידריך ניטשה, ישו, היינריך היינה, גתה והלדרלין.
הנצחה
ב-אפריל 2011, נקבע לוח זיכרון בכניסה לביתו של שדה ברחוב "דרך ההגנה 138" בתל אביב.
ב־2014 הוקדש לו אחד הפרקים בסדרה של חגי לוי - "המקוללים", שהוקרנה בערוץ 8.
קישורים חיצוניים
מקבץ רשימות על פנחס שדה מאת אלי אשד
מתרגומיו:
אוססונה
קלוב אתלטיקו אוססונה (בספרדית: Club Atlético Osasuna), הידועה גם כאוססונה, היא קבוצת כדורגל אשר מקום מושבה בעיר פמפלונה בקהילה האוטונומית נווארה שבספרד. הקבוצה הוקמה בשנת 1920. השם "אוססונה" הוא בבסקית, השפה המדוברת באזור חבל הבסקים ונווארה, ומשמעו "בריאות". אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אל סדאר.
היסטוריה
בעונות 1934/1935, 1935/1936 הגיעה לחצי גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצות סביליה וברצלונה בהתאמה.
בעונת 1985/1986 השתתפה הקבוצה לראשונה במפעל אירופי כלשהו, בגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת זולטה ורכם מבלגיה והודחה מהמפעל. לאחר מספר עונות עם המאמן פדרו מריה סבלסה, בעונת שיחקה הקבוצה פעם נוספת בגביע אופ"א, תוך שהיא גוברת בסיבוב הראשון על קבוצת סלביה סופיה מבולגריה ועל קבוצת שטוטגרט הגרמנית בסיבוב השני אך הפסידה לבסוף לאייאקס אמסטרדם מהולנד בסיבוב השלישי והודחה מהמפעל.
בעונות 1987/1988, 2002/2003 הגיעה לחצי גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצות ברצלונה ורקראטיבו ולבה בהתאמה.
בעונת 2004/2005 הגיעה לגמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת ריאל בטיס.
ב-27 בנובמבר 2005 שיחקה אוססונה את משחקה ה-1,000 בלה ליגה. אחרי עונה מדהימה והיסטורית, סיימה הקבוצה במקום הרביעי בסיום עונת 2005/2006. במיקום זה עשתה הקבוצה היסטוריה כשהשוותה את המיקום הטוב ביותר אי פעם והגיעה לשלב מוקדמות ליגת האלופות. עם זאת, הקבוצה לא השכילה להעפיל לשלב הבתים של התחרות כשהודחה על ידי המבורג הגרמנית, במקום זאת שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א. הקבוצה הגיעה עד לחצי הגמר בו הודחה על ידי הקבוצה שעתידה לזכות בטורניר, סביליה.
בשתי העונות הבאות, אוססונה נאבקה קשות במאבקי הירידה. בעונת 2008/2009 ניצלה מירידה במשחק האחרון של העונה לאחר ניצחון 1–2 על ריאל מדריד.
בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה. שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגה הספרדית הראשונה. בסיום עונת 2016/2017 ירדה לליגה השנייה בספרד. בעונת 2018/2019 הקבוצה זכתה בליגה השנייה והעפילה ללה ליגה. בעונת 2019/2020 הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-10, בעונת 2020/2021 סיימה במקום ה-11 ובעונת 2021/2022 סיימה שוב עשירית.
סגל שחקנים
נכון ל-13 בספטמבר 2022
(קפטן שני)
(קפטן)
(בהשאלה מברצלונה)
(בהשאלה מאתלטיקו מדריד)
מיראז' 4000
מיראז' 4000 (בצרפתית: Dassault Mirage 4000, לעיתים כונה Super Mirage 4000) היה אבטיפוס של מטוס קרב דו-מנועי מתוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית, שפיתחו החל בשנת 1975 ממטוס הקרב מיראז' 2000. המטוס לא הועבר לייצור סדרתי מאחר שחיל האוויר הצרפתי או חילות אוויר אחרים לא היו מעוניינים ברכישתו.
תיאור
מטוס המיראז' 4000 היה גדול וכבד באופן משמעותי מן המיראז' 2000. המטוס צויד בשני מנועי טורבו מניפה סנאקמה אטר M53-5-2. בנוסף, היו למיראז' 4000 כנפוני קאנארד מעל כונסי האוויר. כנף הדלתא של המטוס הייתה דומה לזו של המיראז' 2000, וגם כונסי האוויר והמבנה הכללי היו דומים. המטוס היה בגודל דומה לזה של F-15, והיה בעל יכולות מצוינות כמיירט לטווח ארוך וכמטוס תקיפה בגובה נמוך. המטוס צויד בשני תותחי 30 מ"מ, והיה יכול לשאת כ-8 טון חימוש על גבי 11 נקודות נשיאה תחת הגוף והכנפיים, וקיבולת הדלק שבו איפשרה תקיפה בטווח ארוך. המטוס נבנה בחלקו מחומרים מרוכבים. בדומה למיראז' 2000, נשלט המטוס באמצעות מערכת טוס-על-חוט. תא הטייס נבנה כתא טייס אנלוגי, והיה מצויד בתצוגה עילית. במהלך הפיתוח, נשקלה התקנתו של מכ"ם חזק יותר מזה שהיה מותקן במיראז' 2000, אך מכ"ם כזה לא הותקן בסופו של דבר.
על התכנון לבניית המטוס הוכרז לראשונה בשנת 1975, והמטרה המוצהרת הייתה לייצר מטוס קרב שיוכל להתחרות במטוס הקרב F-15 איגל. דגם של המטוס (מוק-אפ) הוצג בשנת 1977, והטיסה הראשונה התקיימה ב-9 במרץ 1979. המטוס הוצג לראשונה בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 1980. פיתוח המטוס נעשה מכספי היצרנית, וחברת דאסו קיוותה לעניין מדינות במזרח התיכון, במיוחד סעודיה ועיראק, ברכישתו. החברה קיוותה אף למכור את המטוס לחיל האוויר הצרפתי, כמחליף למטוסי המיראז' 4 שהחלו מתיישנים. ואולם, בשנת 1981 רכשה סעודיה מטוסי F-15 מארצות הברית ולא הייתה מעוניינת במטוס. עיראק הייתה שקועה במלחמה עם איראן, ולא הייתה מסוגלת לעמוד בתשלומים עבור המטוס, ואילו חיל האוויר הצרפתי בחר להתמקד בשדרוג מטוסי המיראז' 2000. בעקבות זאת נותרה דאסו ללא קונה למטוס. בשנת 1985 התעורר מחדש העניין הסעודי במטוס, והחברה שיפצה את אב הטיפוס היחיד שנבנה ואף צבעה אותו בסכימת צביעה מדברית, אך גם עסקה זו לא יצאה אל הפועל. בשלב זה כבר הייתה דאסו עסוקה בפיתוח מטוס הקרב ראפאל, ופרויקט מיראז' 4000 נזנח. רבים מן הלקחים שנלמדו בפיתוח המטוס הוטמעו במטוס הראפאל.
אב הטיפוס מוצג היום במוזיאון האוויר והחלל (Musée de l'Air et de l'Espace) בפריז.
סלסטינוס הרביעי
סלסטינוס הרביעי (בלטינית: Caelestinus IV; מת ב-10 בנובמבר 1241) היה אפיפיור קצר ימים. עם בחירתו לתפקיד ביום 25 באוקטובר 1241 שימש כאפיפיור במשך שבועיים ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241. מדרך הטבע לא הספיק סלסטינוס להטביע חותמו על ההיסטוריה וכהונתו שימשה כאתנחתא בין כהונות של אפיפיורים אחרים.
חייו לפני מינוי לאפיפיור
מעט מאז ידוע על ילדותו ובחרותו של סלסטינוס הרביעי. הוא נולד בעיר מילאנו וקיבל את השם ג'ופרדו דה קסטיליון (Goffredo da Castiglione) על פי מקורות בני התקופה הוא היה אחיין מצד אימו של האפיפיור אורבנוס השלישי. הוא מופיע בפעם הראשונה על דפי ההיסטוריה כיועץ לכנסייה של מילאנו, ככל הנראה בשנת 1219. ביום 18 בספטמבר 1227 מינה אותו האפיפיור גרגוריוס התשיעי לקרדינל ובשנת 1228 נשלח ג'ופרדו דה קסטיליון בתפקיד לגאט (שליח האפיפיור) ללומברדיה וטוסקאנה - אזורים שבתקופה זו היו נתונים להשפעה של האימפריה הרומית הקדושה ופרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנחשב ליריב אסטרטגי של הכנסייה הקתולית ומדינת האפיפיור. שליחותו העלתה חרס והוא לא הצליח להניא את בני בריתה של הקיסרות לעבור לתמיכה בכס הקדוש. בשנת 1238 הוא מונה לתפקיד הקרדינל של הדיוקסיה סבינה-פוגיו מירטאטו (Diocese of Sabina-Poggio Mirteto) שם שימש עד למותו הפתאומי של גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241.
בחירתו לאפיפיור
מותו של גרגוריוס וצעדי המנע האגרסיביים שנקט פרידריך, שכללו סגר על הדרכים המובילות לרומא, הטילו את מדינת האפיפיור לתוהו. הקונקלווה נתכנסה בתנאים פיזיים קשים והעימותים בין הקרדינלים החריפו את הלחץ והאריכו את תהליך הבחירה. הבעיה העיקרית שניצבה בפני הקרדינלים הייתה המלחמה מול הקיסרות הרומית הקדושה. בעוד הקונקלווה מתדיינת היו בידי הקיסר שני קרדינלים שנישבו והופעתם נמנעה בעוד מספר קרדינלים - מתומכיו מטרפדים בחירה של קרדינל עוין לקיסר, קבוצה אחרת בראשות הקרדינל סיניבלו די פיאשי שעתיד להיבחר כאינוקנטיוס הרביעי דרשו לבחור קרדינל מחוג הנאמנים לגרגוריוס התשיעי שמובטח כי ימשיך בקו הנוקשה כנגד הקיסר והאימפריה. קבוצה שלישית שלא הייתה מתומכי הקיסר אך שאפה לשים קץ למלחמות האזרחים שקרעו את איטליה.
מותו של סלסטינוס הרביעי החזיר את הגלגל לאחור, שוב היה על הקרדינלים לבחור במועמד לכס האפיפיור ולבחור במדיניות בכס הקדוש מול הקיסרות. רק ביום 25 ביוני 1243 הצליחו הקרדינלים לבחור ביורש שעלה לכס הקדוש כאינוקנטיוס הרביעי והתגלה כיריבו המר והאחרון של הקיסר פרידריך השני.
ברנהרד הראשון, מרקיז באדן-באדן
ברנהרד הראשון, מרקיז באדן (1364 – 5 באפריל 1431) היה מרקיז באדן בין השנים 1391 ל-1431.
ביוגרפיה
הוא היה בנם הבכור של רודולף השישי, מרקיז באדן ומתילדה משפונהיים. הוא ואחיו רודולף השביעי, מרקיז באדן-באדן חתמו על חוזה ירושה בשנת 1380, לפיו ניתן לחלק את המרקיזות רק בין צאצאים גברים למשך שני דורות. רודולף השביעי קיבל לאחר מכן את האזורים הדרומיים מאטלינגן דרך ראשטט לבאדן-באדן, ברנהרד עצמו קיבל את האזורים סביב דורלאך ופפורצהיים.
מושב משפחתו היה במבצר הוהנבאדן מעל המרחצאות התרמיים של העיר באדן. במהלך שלטונו הוא הרחיב את הטירה מהמבנה הגותי הבסיסי. ב-25 ביולי 1415 תמורת 80 גילדן רייני, הוא רכש את האכברג, הוהינגן, אובר-אוזנברג ואת העיירה סולצבורג בבאדן העילית מאוטו השני, מרקיז באדן-האכברג. בתקופה זו היו לו מחלוקות רבות עם הערים שטרסבורג, שפייר ועם המלך רופרכט הראשון. יורשו יאקוב הראשון הרחיב עוד יותר את הטירה למבצר.
משפחתו
ב-22 ביוני 1368 התארס ברנהרד הראשון עם מרגרטה מההנברג, בתו היחידה ויורשתו של רודולף השלישי, רוזן הוהנברג. הנישואים הרשמיים התקיימו שש עשרה שנים מאוחר יותר, ב-1 בספטמבר 1384. לא היו להם ילדים ולבסוף התגרשו ב-1391.
בעלי לסתות
בעלי לסתות (שם מדעי: Mandibulata) היא קבוצה במערכת פרוקי-הרגליים.
ברנהרד הראשון, מרקיז באדן-באדן
משפחתו
ב-15 בספטמבר 1397 ניתן פטור של האפיפיור לנישואים עתידיים בין ברנרד הראשון לאנה, בתו של הרוזן לודוויג האחד עשר, רוזן אטינגן, משום שהיו קשורים בדרגה הרביעית האסורה של קרבה. הנישואין התקיימו ב-27 במרץ 1398, ונולדו להם עשרה ילדים:
בעלי לסתות
קישורים חיצוניים
Mandible (arthropod) Żuwaczka
ברנהרד הראשון, מרקיז באדן-באדן
משפחתו
היו לו גם שני ילדים לא חוקיים:
ברדה (הולנד)
ברדה (בהולנדית: Breda) היא עיר בדרום הולנד, מן הערים הראשיות במחוז צפון בראבנט, השוכנת במפגש הנהרות מרק (Mark) ואָה (Aa). השם הוא גלגול של "Brede Aa", כלומר "האָה הרחב". הודות לביצוריה הייתה לעיר חשיבות אסטרטגית ופוליטית במשך תקופה ארוכה, והיא נהנתה מזכויות עירוניות מסוימות במסגרת האימפריה הרומית הקדושה. ברדה עברה לרשותו של בית אורנז'-נסאו בעקבות הסכם נישואים, ומאז היא מרכז מקומי חשוב בארצות השפלה.
באזור המטרופוליני של ברדה מתגוררים, על פי הערכות, כ-316,000 איש (2008).
היסטוריה
במאה ה-11 הייתה ברדה פייף הכפוף ישירות לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. העיר קיבלה כתב-זכויות לראשונה ב-1252. לאחר מכן הוענקה לה הזכות להקים ביצורים, ובעיר נבנו חומות ובהן שערים בסגנון רומי.
ב-1327 נמכרה העיר לדוכס בראבנט יאן השלישי, וב-1350 נמכרה הנחלה שנית ליאן וָאסֶנָאר; יוהנה מפּוֹלאנן, בתו, נישאה לאנגלברט הראשון מנסאו (1370–1442), וכך עברה העיר לרשות בית נסאו, ששלט בה עד 1795. כשהעיר הייתה בשליטתו של וילם השתקן מבית נסאו, שהיה סטאדהאודר של הולנד, זלנד ואוטרכט, פרצה מלחמת שמונים השנה שהפכה את ברדה לחלק מן הרפובליקה ההולנדית (כניעת העיר מתועדת בציור כניעת ברדה של דייגו ולסקס לפי תיאוריו של מפקד הכוחות ההולנדים, ספינולה). ברדה נותרה כברונות במסגרת בית אוראנז' עד לכיבוש בידי הכוחות המהפכניים הצרפתיים ב-1795.