cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס מונרו
בווירג'יניה
בווירג'יניה, המאבק על אשרור החוקה המוצעת ב-1788 היה יותר מהתנגשות בין הפדרליסטים והאנטי-פדרליסטים. תושבי וירג'יניה היו מגוונים מאוד בדעותיהם בנוגע לשינוי הממשל המרכזי. התומכים הגדולים היו ג'ורג' וושינגטון וג'יימס מדיסון. בין המתנגדים הגדולים היה פטריק הנרי. אלו ביניהם היו המשפיעים. מונרו היה ממנהיגיהם, שהתנגדו להיעדרה של מגילת זכויות מהחוקה ודאגו על ויתור סמכויות המיסוי לממשל המרכזי. וירג'יניה אשררה את החוקה ביוני 1788, בעיקר בגלל מונרו, שהיה מוכן לשנות את הממשל לאחר שזה יקום.
וירג'יניה אשררה את החוקה ברוב זעום. מונרו ניסה להיבחר לבית הנבחרים, אולם נוצח בידי מדיסון. ב-1790, נבחר להיות סנאטור מטעם וירג'יניה, והצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של ג'פרסון ומדיסון. ב-1791 היה למנהיג המפלגה בסנאט.
שגריר בצרפת
מונרו התפטר מהסנאט לאחר שמונה לשגריר בצרפת ב-1794. כשגריר, השיג את שחרורו של תומאס פיין בצרפת המהפכנית לאחר שנעצר עקב התנגדותו להוצאה להורג של לואי השישה עשר. הממשלה התעקשה שפיין יוגלה לארצות הברית.
מונרו פעל לשחרור כל האמריקנים מבתי הכלא הצרפתיים. בנוסף שחרר את אדריאן, אשתו של המרקיז דה לה פאייט, והעניק למשפחתה אזרחות כבוד אמריקנית.
כתומך במהפכה הצרפתית, ניסה מונרו להבטיח לצרפת שמדיניותו הנייטרלית של ג'ורג' וושינגטון לא תמכה בבריטניה. אולם המדיניות האמריקנית החלה לתמוך בבריטניה, ומונרו נדהם לגלות שארצות הברית חתמה על הסכם ג'יי, הסכם סחר עם בריטניה. כשצרפת ובריטניה לחמו, ההסכם הכעיס את הצרפתים. וושינגטון פיטר את מונרו מתפקידו בגלל חילוקי דעות.
מונרו היה מודאג בנוגע להשפעה זרה על הנשיאות. הוא היה מודאג מקריאות ספרדיות לאפשר לספרד לסגור את נהר המיסיסיפי לתנועה אמריקנית במשך שלושים שנה. ספרד שלטה ברוב הנהר לאחר שהשתלטה על השטח הצרפתי, כולל ניו אורלינס, שהייתה נמל חשוב. מונרו סבר שספרד תסכן את דרום מערב המדינה ובכך תגרום לשליטה של צפון מזרח המדינה על חשבונו. מונרו האמין בנשיאות חזקה ובמערכת של איזונים ובלמים.
מושל וירג'יניה ודיפלומט
לאחר שפוטר, חזר מונרו לעסוק בעריכת דין עד שנבחר לתפקיד מושל וירג'יניה בין 1799 ל-1802. הוא נבחר שוב ב-1811. הוא הביא את המיליציה של המדינה כדי לדכא מרד עבדים. עשרים ושישה עבדים נתלו על בגידה. מונרו חשב שהאלמנטים הפדרליסטיים והזרים הובילו אל המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בין 1799 ל-1800, וניסו למנוע את היבחרו של תומאס ג'פרסון לנשיאות ב-1800. כמושל הוא שקל להשתמש במיליציה כדי לכפות תוצאה לטובת ג'פרסון. הפדרליסטים חשדו במונרו, ראו בו כאדם שמאמין יותר מדי לצרפתים, ואף כבוגד.
הנשיא ג'פרסון שלח את מונרו לצרפת כדי לעזור בניסוח רכישת לואיזיאנה. מונרו מונה כשגריר בבריטניה בין 1803 ל-1807. ב-1806 הוא הגיע להסכם עם בריטניה, שהרחיב את הסכם הסחר הקודם. ג'פרסון לחם בהסכם הסחר הקודם כי הרגיש שיכול היה לפגוע ברפובליקניזם האמריקני. ההסכם הוביל לסחר פורה במשך עשור, אולם ג'פרסון עדיין היה עוין כלפיהם. כשמונרו והבריטים חתמו על הסכם חדש, החליט ג'פרסון אפילו לא לשלוח את ההסכם לאישור הסנאט. ההסכם היה אמור להוביל לעוד עשור של סחר בין אמריקה לבריטניה, אולם ג'פרסון סירב לוותר על האפשרות להכריז מלחמת סחר מול בריטניה, וכעס שההסכם לא מנע מהבריטים לאסור מלחים אמריקנים ולגייס אותם לצי. ג'פרסון לא ניסה להגיע להסכם חדש, ולכן שתי האומות החלו להתכונן למלחמת 1812. לאחר כישלון ההסכם, חזר מונרו על המדינה ב-1807. הוא נפגע בגלל דחיית ההסכם, והסתכסך עם ג'יימס מדיסון, מזכיר המדינה.
בחירות 1808
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית החלה להתפלג, כשהרפובליקנים הוותיקים יותר טענו שג'פרסון נטש את העקרונות הרפובליקניים. כשהבינו שמדיניותו של מונרו נדחתה בידי ג'פרסון, הם ניסו לשתף פעולה עם המפלגה הפדרליסטית ולהריץ את מונרו לנשיאות. בנוסף הם ניסו לחסום את ג'יימס מדיסון, יורשו של ג'פרסון. אולם תומכי ג'פרסון ניצחו באספה המפלגתית, שמרו על שליטה במפלגה בווירג'יניה, והגנו על מדיסון. מונרו לא היה מועמד ומדיסון נבחר. לאחר הבחירות השניים התפייסו, אולם לא דיברו עד 1810.
מזכיר המדינה ומזכיר המלחמה
מונרו נבחר להיות מושל וירג'יניה פעם נוספת ב-1811, אבל שירת רק ארבעה חודשים לאחר שמונה לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. הנשיא מדיסון ניסה לרצות את הפלגים הרדיקליים של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במינויו. מונרו לא עסק רבות במלחמת 1812. לאחר שריפת הבית הלבן ב-1814, מדיסון מינה את מונרו למזכיר המלחמה של ארצות הברית. מונרו התפטר מתפקיד מזכיר המדינה ב-1 באוקטובר, אולם ללא מינוי מחליף עד 28 בפברואר, הוא שירת בשני התפקידים. מונרו תכנן לפלוש לקנדה כדי לנצח במלחמה, אבל הסכם שלום הושלם בפברואר 1815. מונרו התפטר במרץ מתפקידו וחזר להיות מזכיר המדינה, תפקיד שבו נשאר עד שהפך לנשיא.
הבחירות ב-1816 וב-1820
האספה המפלגתית לא חוותה התנגדות בתקופות ג'פרסון ומדיסון, אולם ב-1816 המצב היה שונה. צירים מניו יורק התנגדו להמשך השליטה של וירג'יניה במוסד הנשיאות. הם לא הצליחו להסכים על מועמד מובטח, ומונרו הפך למועמד לנשיאות. המפלגה הפדרליסטית נכחדה בגלל התנגדותה למלחמה, ומונרו ניצח בקלות בבחירות. הפדרליסטים אפילו לא שלחו מועמד, אף על פי שרופוס קינג התמודד נגד מונרו וזכה לתמיכתם. קינג זכה רק בקונטיקט, בדלאוור ובמסצ'וסטס, וזכה רק ב-34 אלקטורים מתוך 217.
שלטון המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
מונרו התעלם מאילוצים מפלגתיים כשמינה מינויים פוליטיים, ודבר זה הקטין את המתיחות הפוליטית וכונה אחר כך "עידן הרגשות הטובים". ב-1817 הוא יצא לסיור ברחבי האומה כדי ליצור אחדות לאומית. הפדרליסטים המשיכו לקרוס, ללא כל השפעה מעבר לרמה המקומית. ללא ההתנגדות, האספה המפלגתית של הדמוקרטים-רפובליקנים הפסיקה להיפגש, ופוליטיקה מפלגתית כמעט לא הייתה קיימת באותה תקופה.
בהלת 1819
כשנתיים לאחר היבחרו, נאלץ מונרו להתמודד עם משבר כלכלי, בהלת 1819. היה זה המשבר הכלכלי הראשון מאז מלחמת העצמאות. הבהלה התרחשה בגלל ירידה ביבוא וביצוא, ובמחירי תוצרת נמוכים כשהשווקים ניסו להתרגל לשלום לאחר מלחמת 1812 והמלחמות הנפוליאוניות. המצב החמיר בגלל ספקולציות על אדמות ציבור, שהונעו בגלל אספקת כסף מנייר מצד בנקים וצרכים עסקיים. הבנק האמריקני, שיכול היה לעצור את האינפלציה, ניסה להשיג רווחים. בסוף 1818, האחראים על הבנק החליטו להפחית את האשראי, לא לקבל שטרי חוב ולבקש תשלום מידי של חובות מצד בנקים מקומיים.
התוצאה הייתה אבטלה גבוהה ועלייה בפשיטות רגל. המשבר הכלכלי הוביל להתנגדות לבנקים ולעסקים. בנוסף, התרחשה מתיחות אזורית בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כשהצפוניים תמכו במכסים גבוהים והדרומיים תמכו בביזור הכוח הכלכלי. לבסוף, פסק בית המשפט שאסור למדינות להטיל מס על סניפים של הבנק האמריקני. ההחלטה הובילה לחשש בנוגע לכוח הממשלה.
פשרת מיזורי
בפברואר 1819, התווכח בית הנבחרים של ארצות הברית לגבי חוק שהסמיך את תושבי מיזורי לכתוב חוקה וליצור ממשלה כתנאי להצטרפותם לאיחוד. במהלך הדיונים, הוצעו תיקונים שאסרו על הרחבת העבדות אל מיזורי, והציעו שכל ילד להורים עבדים ישוחרר בגיל עשרים וחמש. לאחר שלושה ימים של עימות מר, החוק עבר. הסנאט דחה את שני התיקונים, וועדה משותפת לא הצליחה לפתור את הנושא.
כך נחשפה הבעיה האזורית בנוגע לעתיד העבדות באומה. אנשי הצפון יצרו קואליציה מפלגתית יחד עם הפדרליסטים. הדרומיים התאחדו כאופוזיציה. העימותים כללו את הצפוניים, שביקשו למנוע מהטריטוריות שהושגו להיות פתוחות לעבדות, ואת הדרומיים, שהתנגדו לכל מעורבות של הקונגרס בנושא.
במהלך המושב הבא (1819–1820) העביר הבית חוק דומה, אולם עם תיקון שיאשר למיזורי להצטרף כמדינת עבדות. השאלה הסתבכה כשאלבמה הצטרפה בדצמבר, כמדינת עבדות, כך שמדינות העבדות ומדינות החירות היו שוות במספרן. בנוסף, עמד לעבור חוק שעמד לצרף את מיין כמדינה ללא עבדות. הסנאט החליט למזג בין שתי ההצעות: עבר חוק שאישר את צירופה של מיין ואישור יצירת חוקה לתושבי מיזורי. לפני שהחוק חזר אל בית הנבחרים, תיקון נוסף אסר על העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, גבולה הדרומי של מיזורי, פרט למיזורי עצמה. בית הנבחרים אישר את התיקונים של הסנאט.
שני הבתים לא התווכחו רק על העבדות, אלא גם בנוגע לצירוף שתי מדינות באותו החוק. הוועדה המליצה על הגשת שני חוקים. שני הבתים הסכימו, והנשיא חתם על החוקים ב-6 במרץ.
שאלת צירוף מיזורי התרחשה במושב של 1820–1821. המאבק התרחש בגלל סעיף בחוקה שמנע מעבדים חופשיים וממולאטים להצטרף למדינה. בעזרת השפעתו של הסנאטור מקנטקי, הנרי קליי, שנודע כ"מפשר הגדול", עבר תיקון, בתנאי שחוקת מיזורי לא תשלול זכויות מכל אזרח אמריקני.
בתקופתו של מונרו צורפו מיסיסיפי, אילינוי, קנטקי, מיין ומיזורי לאיחוד.
שיפורים פנימיים
כשארצות הברית המשיכה לגדול, אמריקנים רבים תמכו בהגברת הפיתוח בעזרת "שיפורים פנימיים". מימון ממשלתי לפרויקטים לא התפתח במהירות, בעיקר מפני שהממשלה נמנעה מלחדור אל ענייני המדינות. מונרו האמין שהאומה הצעירה צריכה תשתית משופרת, כולל רשת תעבורה, כדי לגדול. הוא לא סבר שהייתה בחוקה סמכות לכך, והציע תיקון חוקתי שיעניק לממשלה את הזכות לעשות זאת. הקונגרס לא פעל בנוגע לכך בגלל תפישה שהייתה לקונגרס הזכות לבצע את הצעדים הללו.
ב-1822, עבר חוק של אגרה על כבישים לצורך שיפוצם, והנשיא הטיל עליו וטו. מונרו כתב חיבור בו התייחס לשיפורים הפנימיים. הוא טען שהקונגרס יכול להקציב כסף, אולם לא לפעול בנושא. כעבור שנתיים, הסמיך הקונגרס את הנשיא לערוך מדידות לדרכים ולתעלות שהאמין שהיו נחוצות לצורך סחר והגנה צבאית. הנרי קליי היה תומך של הגדלת הממשלה, הציע הקמת מגדלורים ופיתוח פנים המדינה. בנוגע למועמדים אחרים לנשיאות, ג'קסון תמך בכך, ואילו אדמס הסביר שהוא לא רואה כל פסול בהגדלת הממשלה.
ב-1824, קבע בית המשפט שלממשלה יש הסמכות לסלול נתיבי סחר. הקונגרס העביר שני חוקים שהחלו את המעורבות הממשלתית בעבודות האזרחיות. חוק המדידות אישר מדידת כבישים ותעלות בחשיבות לאומית, וחוק אחר הקציב 75,000 דולר לשיפור הניווט בנהרות אוהיו ומיסיסיפי.
מלחמות
מונרו הוביל לבעיה חוקתית כששלח ב-1817 את הגנרל אנדרו ג'קסון להילחם מול פלורידה הספרדית וללכוד אינדיאנים עוינים. הקונגרס דרש חקירה, אולם הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בג'קסון ובהתרחבות ארצות הברית מערבה. לאחר ויכוח נוקב, הקונגרס ביטל את ההאשמות נגד ג'קסון.
מונרו האמין שיש להפוך את האינדיאנים מציידים לחקלאים, וניסה להעביר חוקים ברוח השקפתו, שנדחו בידי הקונגרס.
הסכמים עם בריטניה
ההסכמים לא פתרו לחלוטין את סכסוכי הגבול והסחר, אולם הם סימנו תפנית ביחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת וביחסי ארצות הברית-קנדה.
פלורידה הספרדית
ספרד דחתה כל ניסיון אמריקני לרכוש את פלורידה. ב-1818, היו לספרד קשיים בשמירה על מושבותיה, ולכן היא החליטה לנטוש את פלורידה. ספרד הותשה במלחמת חצי האי באירופה ונאלצה לבנות מחדש את נוכחותה במושבות. המהפכנים במרכז אמריקה ובדרום אמריקה החלו לדרוש עצמאות. ספרד לא רצתה להשקיע בפלורידה, ודאגה בנוגע לגבול בין ספרד החדשה לארצות הברית. ספרד לא הצליחה, בכוחה הצבאי המצומצם בפלורידה, לרסן את התקפות האינדיאנים שפשטו על כפרים וחוות, והגנו על עבדים נמלטים.
כדי לעצור את פשיטות האינדיאנים, החל צבא ארצות הברית לפלוש אל הטריטוריה הספרדית. הגנרל אנדרו ג'קסון הוביל מסע צבאי בין 1817 ל-1818, שבו פיקד על מיליציה מטנסי, השתלט על שטחים בפלורידה וסילק את המושל הספרדי. בנוסף הוציא להורג שני נתינים בריטים שהאשים בחדירה אל השטח. ארצות הברית השתלטה על צפון-מזרח פלורידה.
ג'קסון חזר לטנסי כגיבור. החדשות הובילו לחקירה של הקונגרס, אולם הקונגרס תמך בהתרחבות טריטוריאלית ובג'קסון. לבסוף ביטל בית הנבחרים את כל הגינויים כלפי ג'קסון ותמך במונרו.
חלקים בקבינט של מונרו, כג'ון קלהון, רצו לשפוט את הגנרל ג'קסון. ג'ון קווינסי אדמס טען שהפעולות של ג'קסון הוצדקו מפני שספרד לא יכולה הייתה לשלוט בטריטוריה ושג'קסון הגן על המדינה בכך שלקח את השטח. הייתה תחושה שספרד ובריטניה יכריזו מלחמה על ארצות הברית. הספרדים השעו מיד כל משא ומתן בנוגע לפלורידה, מחו על הפלישה וקראו למעורבות בריטית. לונדון סירבה להתערב, והצלחתו של ג'קסון הביאה לארצות הברית מעמד דיפלומטי חזק.
עקב מרידות במושבותיה האמריקניות, לא יכלה ספרד להתנגד ללחץ לוותר על מחוז שעליו לא יכלה למשול או להגן. לבסוף, נחתם ב-22 בפברואר 1819 הסכם אדמס-אוניס, שהעביר את פלורידה לארצות הברית תמורת תשלום של 5,000,000 דולרים. ההסכם הגדיר את הגבול בין אמריקה לספרד.
דוקטרינת מונרו
לאחר כניסתו לתפקיד של מונרו, הוא נאלץ להתייחס לתנועות המהפכניות במושבות הספרדיות באמריקה הלטינית. מונרו תמך בתנועות, והיה נחוש שארצות הברית לא תהיה נייטרלית כמו בממשל וושינגטון, בו סירבה המדינה לתמוך במאמצים רפובליקניים. הוא לא תמך במעורבות צבאית אולם הביע את תמיכתו. הוא טען שמעורבות צבאית רק תוביל למעורבות נגד אירופאית, שתפגע במושבות. בנוסף, הוא רצה שספרד תוותר על פלורידה.
תוצאת הדוקטרינה הייתה מדיניות בדלנית. מונרו הכריז שלא רק שאמריקה הלטינית צריכה להישאר חופשייה מכיבוש אירופאי, אלא בנוסף, אל לרוסיה להמשיך להתקדם דרומה לאורך חוף האוקיינוס השקט. מעמדם החופשי והעצמאי של האמריקות, הכריז, חייב להישמר, והם לא יהיו יעד לכיבוש מצד מעצמה אירופאית כלשהי.
קבינט
מונרו איזן את הקבינט שלו. ג'ון קלהון, דרומי, היה מזכיר המלחמה, בעוד שג'ון קווינסי אדמס, צפוני, היה מזכיר המדינה. אדמס היה דיפלומט מוכשר, וקלהון ארגן מחדש את משרדו כדי להפחית את הגירעונות משנות המלחמה. כיוון שמונרו לא רצה למנות את הנרי קליי משיקולים פוליטיים, היה חסר לו אדם מערבי בקבינט. מונרו הוא הנשיא היחיד במאה ה-19 שהשלים שתי קדנציות עם אותו סגן הנשיא.
לאחר נשיאותו
כשנשיאותו הסתיימה ב-4 במרץ 1825, עבר להתגורר באזור שבו כיום נמצאת אוניברסיטת וירג'יניה. שם ניהל את החווה המשפחתית שלו, אותה מכר בשנתו הראשונה כנשיא למוסד החדש. הוא היה מעמיתי הקולג' תחת ג'פרסון וג'יימס מדיסון, הנשיאים לשעבר, עד למותו.
מונרו נבחר כציר לוועדת החוקה של וירג'יניה בין 1829 ל-1830. הוא גם היה ממנסחי החוקה הראשונה של וירג'יניה. ב-1829, נבחר להיות מנהל הוועדה, עד שבריאותו הובילה להחלפתו.
הוא ואשתו חיו בביתם בווירג'יניה עד למותה של אליזבת ב-23 בספטמבר 1830. באוגוסט 1825, קיבלו הזוג מונרו את המרקיז דה לה פאייט ואת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס כאורחים.
מותו
לאחר מותה של אליזבת, עבר מונרו לניו יורק סיטי כדי לחיות עם בתו. בריאותו כבר החלה להידרדר, ובאפריל 1831 ביקר אותו ג'ון קווינסי אדמס. אדמס מצא את מונרו במצב בריאותי רע, אולם עדיין צלול ונחוש לשוחח על המצב באירופה. אדמס קיצר את הביקור במחשבה שהתיש את מונרו.
מונרו מת מאי ספיקת לב ושחפת ב-4 ביולי 1831, והפך לנשיא השלישי שמת ביום העצמאות, 4 ביולי. מותו התרחש 55 שנים לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית וחמש שנים לאחר מותם של שני אבות מייסדים שהפכו לנשיאים: ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון. מונרו נקבר בניו יורק. ב-1858, גופתו הועברה אל בית הקברות הנשיאותי.
אמונה דתית
אמונתו הדתית של מונרו נותרה מסתורית. אין מכתבים בהם דיבר על אמונתו הדתית, וחבריו, משפחתו ועוזריו לא דיברו על כך. המכתבים שנותרו לא מדברים על דתו.
מונרו גדל במשפחה שהייתה חלק מהכנסייה האנגליקנית, שהייתה הכנסייה הרשמית בווירג'יניה. כאדם בוגר נכח בכנסיות אפיסקופליות. יש היסטוריונים שטוענים שהתייחס במעט לאל מופשט. בניגוד לג'פרסון, לא נחשב מונרו לאתאיסט או לכופר. ב-1832, ביקר כומר את מונרו בטענה שזה חי ומת כמו פילוסוף יווני מסוג ב'.
כמזכיר המדינה, פיטר את מרדכי מנואל נח ב-1815 מתפקידו כשגריר בתוניס בגלל יהדותו. נח מחה על כך וקיבל מכתבים מאדמס, ג'פרסון ומדיסון שתמכו בסבלנות דתית ליהודים ובהפרדת הדת מהמדינה.
יכול להיות שמונרו האמין באל שמתערב ביקום, כיוון שבנאום אחד דיבר על אל שימשיך להגן על ארצות הברית.
עבדות
למונרו היו עשרות עבדים. הוא לקח כמה איתו לוושינגטון אל הבית הלבן במהלך כהונתו כנשיא. הקונגרס לא סיפק עובדים לנשיא באותה התקופה, ולכן המנהג היה נפוץ.
ב-15 באוקטובר 1799, כשסוחרי עבדים ניסו להעביר עבדים אל ג'ורג'יה, מרדו העבדים והרגו את הסוחרים. יחידת שיטור קרובה הרגה עשרה עבדים ללא משפט, ואסרה את חמשת העבדים האחרים, שנשפטו ללא חבר מושבעים. מונרו דחה את הוצאתם להורג כדי לבדוק את זהותם. הוא העניק חנינה לאחד, והרשה לתלות שניים. הרביעי מת בכלא. החמישי טען שלא היה אשם ולכן רק חטף מלקות. היסטוריונים טוענים שמונרו הבטיח מינימום זכויות לעבדים.
בתגובה, קרא מונרו למיליציה. החיילים לכדו עבדים שהואשמו בבגידה. לעבדים ניתן משפט מהיר ללא חבר מושבעים. מונרו עדיין הצליח להוביל למתן חנינה לכמה עבדים ולמכירת אחרים, במקום הוצאתם להורג. בין עשרים ושישה לשלושים וחמישה עבדים הוצאו להורג. אף אחד מהם לא הרג אדם לבן כיוון שהמרד דוכא לפני שהחל.
כנשיא הוועידה החוקתית בסתיו 1829, טען מונרו שהעבדות הייתה בעיה שוירג'יניה ניסתה לתקן. הוא התנגד לזכויות המדינות והיה מוכן לקבל מעורבות ממשלתית בשחרור עבדים. הוא דרש מווירג'יניה, בהצהרתו הציבורית האחרונה, לבטל את העבדות בתחומה.
מונרו היה חבר האגודה האמריקנית להתיישבות, שנוצרה ב-1816, יחד עם הנרי קליי ואנדרו ג'קסון. הם שיתפו פעולה עם מתנגדי עבדות ביישוב עבדים מחדש. כמה אלפים של עבדים משוחררים נשלחו אל ליבריה שבאפריקה בין 1820 ל-1840. בעלי עבדים כמו מונרו וג'קסון רצו למנוע מהשחורים המשוחררים לשכנע את העבדים בדרום למרוד. עם הקצבה של 100,000 דולרים מהממשלה, האגודה קנתה אדמות לעבדים המשוחררים בליבריה. בירת ליבריה נקראה על שמו, מונרוביה.
הערכה
מונרו נחשב לאדם כן ולנעים הליכות, שהיה אחראי לשתי החלטות מרכזיות בתולדות ארצות הברית: פשרת מיזורי ודוקטרינת מונרו. הראשונה סימלה את חילוקי הדעות במדינה לגבי העבדות והשנייה הבטיחה את ההשפעה האמריקנית בחצי הכדור המערבי.
אקולוגיה חברתית
אקולוגיה חברתית היא זרם מחשבתי קרוב לאנרכיזם העוסק ביחסים בין אוכלוסיות של בני האדם ובין הסביבה שלהן.
אקולוגיה חברתית היא, לדברי פרשנייה: "ביקורת קוהרנטית ועמוקה על המגמות החברתיות הפוליטיות האנטי-אקולוגיות הנוכחיות" כמו גם "גישה משקמת, אקולוגית, קהילתנית ומוסרית לחברה".
אקולוגיה חברתית היא אחד מזרמי המחשבה המשפיעים ביותר בחשיבה הסביבתית ובהגות האקו-אנרכיסטית בתוך האנרכיזם. היא מקושרת לרעיונות וליצירות של מארי בוקצ'ין, שכתב על נושאים אלה החל משנות ה-1950 ועד מותו, ואשר החל משנות 1960 שילב נושאים אלה יחד עם אנרכיזם חברתי מהפכני. יצירותיו כוללות את "אנרכיזם לאחר מחסור", "לעבר חברה אקולוגית" ו"האקולוגיה של החופש". ורבות אחרות.
אקולוגיה חברתית טוענת כי שורשי המשבר הסביבתי נמצאים ביחסי השליטה בין אנשים. השליטה על הטבע נתפסת כתוצאה של שליטה בתוך החברה, אבל דבר זה הגיע לדרגת משבר רק בתוך הקפיטליזם. במילותיו של מארי בוקצ'ין:
אוניברסיטת קליפורניה באירוויין מעניקה תואר ראשון באקולוגיה חברתית.
הורות לאחר גירושין או פרידה
הורות לאחר גירושין או פרידה הוא מצב שנוצר במשפחות בהן הורים הגרים יחד, בין אם הם נשואים ובין אם לאו, נפרדים או מתגרשים.
מצב זה יוצר שלל בעיות המצריכות פתרון.
הסדרת יחסי ההורים והילדים בישראל
תפקידי ההורים, חובותיהם וזכויותיהם כלפי ילדיהם מוגדרים בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962. חוק זה מבדיל בין האפוטרופוסות, אשר מגדירה את אחריות שני ההורים בקשר להחלטות מהותיות בעניין ילדיהם בענייני בריאות, חינוך ורכוש, ובין האחזקה, אשר מקנה להורים את היכולת לקבוע את מקום מגוריהם של הילדים.
כאשר ההורים נפרדים, החוק קובע כי שניהם יישארו האפוטרופוסים, אך רק אחד מהם יהיה המחזיק (מכונה גם משמורן או ההורה העיקרי) ולהורה המשני יהיו זכויות לפגוש את הילדים. כאשר מדובר בילדים עד גיל 6 (ובפועל עד גיל 18), קובע סעיף 25 ל"חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות" כי ילד יהיה בחזקת אמו באופן אוטומטי, למעט מקרים חריגים.
ההחלטה על ההורה שאתו יתגורר כל אחד מהילדים, מתקבלת על ידי הרשויות בהתאם לטובת הילד, אשר מהווה ישות משפטית לצורך העניין. בדרך כלל אחד ההורים הופך להורה עיקרי, כלומר מקבל משמורת על הילדים, וברוב המקרים זו האם. הקשר של ההורה השני עם ילדיו מתבצע בהתאם להסדר זמני השהות בין ההורים (או תוכנית הורות).
אף על פי כן, חלה בשנים האחרונות שחיקה ביישום סעיף 25 שלעיל, וזאת מכוח פסיקות בתי המשפט למשפחה ובתי המשפט המחוזיים, המכירים יותר ויותר בתמורות שחלו בעולם ובחברה הישראלית, מאז שנת 1962, לפיהן ישנם אבות רבים השותפים באופן מלא בגידול ילדיהם ומעוניינים להמשיך בכך. יתרה מכך, פסיקות אלה של בתי המשפט, קיבלו משנה תוקף מהמלצותיה של ועדת שניט אשר הוקמה על מנת לבחון את הכללים הקיימים לחלוקה ושיתוף באחריות ההורית, כאשר ההורים לא חיים יחדיו, בין אם מסיבות של פירוד וגירושין ובין אם מכיוון שלא ניהלו חיים משותפים מלכתחילה, וכן את שאלת האחריות המשפטית. על הוועדה הוטל לבחון, בין השאר, את הצורך בשינויה של חזקת הגיל הרך (המעוגנת בסעיף 25 כאמור לעיל), ואפשרות עיגון חקיקתי של הסדרי חלוקה ושיתוף באחריות ההורים בגירושין.
מזונות בישראל
החוק לדיני משפחה (מזונות) תשי"ט-1959, קובע כי שני ההורים חייבים במזונות ילדיהם, ללא קשר למקום מגוריהם של הילדים, כל הורה על פי הכנסתו הכוללת מכל מקור שהוא, כלומר מי שמרוויח יותר משלם חלק גדול יותר ממזונות הילדים. חוק זה חל רק על פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית ישראל הנחשבים חסרי דת. שאר האוכלוסייה כפופה בנושא המזונות לכללי הדת אליה הם שייכים.
על-פי המשפט העברי, על האב מוטלת החובה הבלעדית לזון את ילדיו עד גיל 6, גם אם שכרה של האם גבוה משלו.
זמני שהות
הסדר זמני שהות מגדיר את חלוקת זמני השהיה של הילדים, עם כל אחד מהוריהם הגרושים/פרודים. ההסדר מושג בהסכמה בין ההורים או באמצעות החלטה של בית המשפט, כאשר הסכמה כזו אינה מושגת. המגמה של הרשויות ושל אנשי המקצוע היא לנסות ולמנוע עימות משפטי בין ההורים ולהשיג הסכמה, למשל באמצעות גישור.
טענות של ארגוני הורים גרושים ואבות גרושים
ארגוני הורים גרושים ואבות גרושים טוענים שהחוקים הקיימים אינם הוגנים, בעיקר בכל הנוגע לאחזקת ילדים עד גיל שש. כן טוענים הארגונים כי האבות מופלים לרעה ביישום החוקים הקיימים מבחינת החלטות הרשויות בנוגע למשמורת ולדמי מזונות. ארגונים אלו פועלים לשינוי החוק. אחד היעדים של הארגונים הוא השגת הורות משותפת שווה (equal shared parenting), כלומר חלוקה שוויונית של זמן ההורות.
מסילת הדרום
מסילת הדרום או מסילת הנגב היא מסילת רכבת של רכבת ישראל אשר הנקודה הצפונית בה היא התחנה התפעולית "נען".
תוואי המסילה ושלוחותיה
המסילה מתחילה בצומת נען ומסתיימת במפעלי הפוספטים ליד הר צין.
המסילה משמשת רכבות נוסעים בקו באר שבע - תל אביב - חיפה - נהריה ובקו באר שבע - דימונה ורכבות משא מהמפעלים בנגב אל נמל אשדוד ואל נמל חיפה ומצפון ישראל למסוף החומרים המסוכנים בנאות חובב.
היסטוריה
המסילה הראשונה לבאר שבע נבנתה על ידי הטורקים בזמן מלחמת העולם הראשונה כחלק מהמאמץ הצבאי מול הבריטים. הטורקים הקימו מסילה מעפולה (שם התחברה למסילת הרכבת החיג'אזית) דרך טולכרם, לוד ובאר שבע אל תוך חצי האי סיני במטרה להגיע לתעלת סואץ. בדומה למסילה החיג'אזית, גם המסילה הזאת הייתה ברוחב של 105 סנטימטר והיא הושלמה ב-1915. הבריטים, שהתקדמו לאורך החוף, סללו אחרי כיבוש רפיח ב-1917 את מסילת הרכבת רפיח - באר שבע. עם תום מלחמת העולם הראשונה, הייתה באר שבע מחוברת בשתי מסילות, אחת צרה אל לוד והשנייה תקנית אל רפיח וממנה מערבה למצרים וצפונה ללוד ולחיפה. מכיוון שכל המסילות מלוד הוחלפו על ידי הבריטים למסילה ברוחב תקני, הוחלט להפסיק את השימוש במסילה הצרה והיא פורקה. המסילה לרפיח הייתה פעילה עד שנת 1927 ואז נפסקה גם בה תנועת הרכבות מכיוון שלא הייתה לה הצדקה כלכלית.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוחלט לחדש את הקשר הרכבתי לבאר שבע והעבודות החלו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. התוואי חפף בחלקו את התוואי של המסילה הטורקית, אך הוא התפצל ממסילת הרכבת יפו–ירושלים בתחנת הרכבת נען במקום בתחנת הרכבת נחל שורק והיה פחות מפותל מקודמו. הקו נפתח בשנת 1956 לרכבות נוסעים מתל אביב ובשנת 1965 הוארך הקו לדימונה. בשנת 1970 נפתח המשכו של הקו מדימונה למפעלי הפוספטים באורון ושנה לאחר מכן נבנתה השלוחה מצומת ממשית למפעלים במישור צפע (אזור תעשייה מישור רותם). מאז שימש הקו בעיקר רכבות משא שהובילו פוספטים, אשלג ומחצבים נוספים מהנגב לשאר חלקי הארץ ולנמלי חיפה ואשדוד. בשנת 1975, הכריז מנכ"ל רכבת ישראל, צבי צפרירי, על פרויקט להארכת מסילת הדרום ממפעל פוספטים בנגב באורון עד אילת, כולל הקמת תחנת הרכבת בחצבה ושלוחה למפעלי ים המלח. ב-1977 הגיעה מסילת הדרום לאורכה הנוכחי עם פתיחת הקטע מאורון למפעלים ליד הר צין. במאי 1977, הקטע הבא בפרויקט שאורכו 42 ק"מ, בין הר צין לחצבה, תוקצב לביצוע בסך 15 מיליון ל"י. אך לאחר המהפך בבחירות לכנסת התשיעית, החליט שר האוצר החדש שמחה ארליך לבטל את הפרויקט. תנועת הנוסעים לעומת זאת הלכה ופחתה ובשנת 1979 נפסק לחלוטין שירות הנוסעים על מסילת הדרום. בשנת 1982 נפתחה מסילת חלץ שחיברה את מסילת הדרום למסילת לוד - אשקלון סמוך למושב מבקיעים וקיצרה את הדרך לנמל אשדוד.
בתחילת שנות ה-90 ארגנה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בשיתוף עם הנהלת הרכבת רכבת שבועית מבאר שבע לתל אביב. עם עליית הביקוש לשירות, נפתח בשנת 1997 שירות יומי של רכבות נוסעים בין תחנת הרכבת באר שבע צפון (שהייתה אז התחנה היחידה בעיר) דרך תחנת הרכבת קריית גת לתחנת הרכבת תל אביב מרכז. המסילה הייתה במצב גרוע ולא התאימה לתנועת רכבות מהירות, ולכן הנסיעה לקחה כשעה וארבעים דקות. עד לשנת 1999 עבר הקו שיקום על מנת להתאימו לתנועת רכבות נוסעים, ועם סיום העבודות קוצר זמן הנסיעה בקו לשעה ורבע. בשנת 2000 נפתחה תחנת הרכבת באר שבע מרכז, שנמצאת על שלוחה שהתפצלה ממסילת הדרום ליד תחנת הרכבת באר שבע צפון, והפכה לתחנה הסופית של קו הנוסעים.
במאי 2004 נפתחה שלוחת המטענים מבאר שבע לנאות חובב ובדצמבר 2005 חודש שירות הנוסעים לדימונה ונחנכה תחנה חדשה ליד אוניברסיטת בן-גוריון במקום תחנת באר שבע צפון הישנה. בשנת 2007 נפתחה גם תחנת הרכבת להבים - רהט.
המסילה היחידה בקו אפשרה להפעיל רכבת נוסעים יחידה בשעה בכל כיוון בין באר שבע ותל אביב ואלצה להעביר את הפעלת רוב רכבות המשא לשעות הלילה. כמו כן התלות בתחנות רכבת תפעוליות לשם מפגשי רכבות גרמה לאיחורים רבים של רכבות הנוסעים בקו והתוואי המפותל יחסית הביא לזמן נסיעה ארוך ביחס לחלופות. על מנת לשפר את השירות ולענות על הביקוש, הוחלט על הכפלת המסילה ויישור התוואי כך שיהיה ניתן להפעיל יותר רכבות ולקצר את זמן הנסיעה. כמו כן הוחלט על ביטול כל מפגשי כביש-מסילה לאורך הקו והחלפתם בהפרדות מפלסיות. עבודות ההכפלה הושלמו בתחילת שנת 2012, למעט מספר מפגשי כביש-מסילה באזור העיר רמלה, ובמסגרתן אף נבנו הרציפים של תחנת הרכבת קריית מלאכי – יואב. ביולי 2012 נחנך הקו המשופר ונסיעה מבאר שבע לתל אביב ארכה 55 דקות. בספטמבר 2018 נפתחה תחנת הרכבת קריית מלאכי – יואב.
במרץ 2020 הופסקה תנועת הרכבות בין באר שבע לדימונה ביחד עם תנועת רכבות הנוסעים בכל הארץ כחלק מהגבלות שהטילה הממשלה על התחבורה הציבורית עקב התפשטות נגיף הקורונה, הקו נשאר מושבת גם אחרי 22 ביוני 2020, כאשר חזרה הרכבת לפעול בשאר הקווים. במסגרת התמודדות עם משבר כלכלי בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, משרד האוצר הציע לבטל את הקו מבאר שבע לדימונה עקב תפוסה נמוכה מאוד שלו.
ב-25 במרץ 2021 הרכבת האחרונה יצאה ממסוף צין לכיוון נמל אשדוד והמסוף נסגר.
הלל נוייר
הלל נוייר (נולד ב-1969/1970), הוא עו"ד, וסופר בינלאומי שנולד בקנדה. מנכ"ל UN Watch, ארגון זכויות אדם לא ממשלתי שמרכזו בז'נבה, שווייץ.
נוייר כתב מאמרים על חוק, פוליטיקה ויחסים בינלאומיים עבור הניו יורק טיימס הבינלאומי, הירחון קומנטרי האמריקאי, הניו ריפובליק, Christian Science Monitor, והמרכז הירושלימי לענייני ציבור ומדינה. הוא נבחר לאחד מ-"100 היהודים המשפיעים ביותר בעולם" על ידי ישראל עיתון "מעריב", ועל ידי ה-Algemeiner Journal ב-2017. הוא תומך נלהב של ישראל ומבקר את מועצת זכויות האדם של האו"ם.
קורות חיים
נוייר נולד במונטריאול, קנדה. הוא מחזיק בתואר להיסטוריה אינטלקטואלית ומדעי המדינה של אוניברסיטת קונקורדיה, תואר במשפט אזרחי, תואר במשפטים של אוניברסיטת מקגיל, ותואר שני במשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אוכלי נבלות
אוכלי-נבלות או אוכלי-פגרים (באנגלית: Scavenger) הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים מבשר נבלות של בעלי חיים אחרים. לאוכלי נבלות יש תפקיד חשוב והכרחי במערכת האקולוגית באספת שיירים מהגופה ובהאצתם את התהליך הטבעי של פירוקה על ידי מפרקים.
לרוב אוכלי נבלות מתפקדים גם כציידים פעילים, מאחר שרק מספר מערכות אקולוגיות יכולות לתמוך בפגרים רבים לזמן רב, כך שהם צדים או חומסים טרף לאחרים. כאשר הם ניזונים מתפתחת במקרים רבים תחרות של טירוף אכילה רבתית, בה זוכים החזקים או המהירים ביותר, בעוד אחרים נאלצים להמתין.
אוכלי צואה גם נחשבים לפי כמה חלוקות לתת-סוג של אוכלי נבלות, אף שהם ניזונים מצואה ולא רק מהבשר. גם אוכלי רקבובית ניזונים לעיתים גם מרקובת המגיעה מהחי, אך גם מהצומח ללא הבדל.
מאפיינים
אוכלי הנבלות הם לרוב קרניבורים או אוכלי כל הניזונים לעיתים גם מטרף חי, לרוב קטן מהם, אך בניגוד לרוב הקרניבורים הם בעלי התמחות בתזונה מבשר מת וחלקם מתקשים לצוד בהצלחה. לעיתים הם גם חומסים מזון לטורפים אחרים ובמקרים אחרים חיים בקומנסליזם על טרף של אחרים (כמו כמה עכבישים הניזונים מטרף עכבישים גדולים מהם או שועל שלג המתקיים משרידי ארוחתו של דוב קוטב). ישנם גם טורפים ציידים הניזונים מנבלות כמו צבועיים, תנינים ודרקוני קומודו ואפילו מספר חיות אוכלות צמחים שיגוונו בנבלות (למשל צב אראו או ארנבת שלג).
אוכלי נבלות מובהקים הממלאים אותם גומחות מציגים קווי דמיון גם למינים רחוקים טקסונומית, כמו אצל הנשר והקונדור שלשניהם מקורים ארוכים חסרי קצה מעוקל וצוואר קירח מנוצות. מאחר שהם מצויים הרבה על הקרקע הם בעלי גוף מוצק ורגליים חזקות אך טפריהם חלשות יותר מעופות דורסים אחרים והם צוללים במהירות נמוכה, מה שיקשה עליהם לצוד כמו עופות דורסים אחרים.
דוגמאות
מבין אוכלי הנבלות נמנים יונקים מסדרת הטורפים כמו הצבועיים, תן, קויוט ושועל השלג וגם דובים (הניזונים מלווייתנים שעולים על החוף). מהעופות בולטים דורסים כמו הקונדוריים והנשרים אף שגם דורסים אחרים ניזונים מנבלות, מיני עורביים, שחפיים, מרבו, חמסניים ויסעור ענק, נסטור ואף המין חד-זנב צהוב-מקור. בין הזוחלים ישנם כמה לטאות כמו הכוחיים, כמה לטאיים וטגואיים הניזונים מנבלות ומהדגים ישנם צלופחים שונים, שפמנונאים, כמה כרישים (למשל שש-זימי אפור) ופיראניים וכן המיקסינות. ישנם גם חסרי חוליות רבים אוכלי נבלות כמו זבובאים כמו זבוב הבית והימשושיים, קברניתיים, נמלים, צרעות, מספר סרטנים וסרטני נהרות והרבה תולעים. בקרקעית הים מינים ניזוני קרקעית יאכלו נבלות שוקעות, ביניהם כוכבי ים, מלפפוני ים, חלזונות ימיים, סרטנים שונים ואף אלמוגים.
חלקם מאוכלי הנבלות מתבססים על עצמות, כמו מספר תולעים ימיות או הפרס השומט עצמות מצוקים כדי שיתפצחו.
עם זאת ישנם מספר טורפים שכמעט אף פעם לא אוכלים נבלות ואף מסרבים למזון מת בשבי, למשל נחשים ומרבית החתוליים. חלק מהנטרפים פיתחו הגנה כנגדם - העמדת פני מת.
פול ברג
ביוגרפיה
פול ברג נולד בברוקלין שבניו יורק. הוא החל את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, שם למד הנדסה כימית, אך כיוון שלא נמשך ליישומים של הכימיה בתעשייה, הוא עבר ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. תוך כדי לימודיו לתואר הראשון, התגייס למאמץ המלחמתי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, ושירת כטייס בצי ארצות הברית. לאחר המלחמה, קיבל את התואר הראשון בביוכימיה בשנת 1948.
במחקריו שלאחר התואר הראשון, עסק ברג בשימושם של איזוטופים רדיואקטיביים כעוקבים במערכת המטבוליזם, באמצעות איזוטופים מסוימים של פחמן או אטומים כבדים של חנקן הוא הצליח להבין איך המזון שמגיע מהדם לתא הופך לחומר התא. עבודת הדוקטורט שלו ידועה כיום כ"המרה של חומצת נמלים (חומצה פורמית), פורמלדהיד ומתנול למצב מצומצם של קבוצות המתיל במתיונין". ברג גם היה אחד הראשונים שהוכיחו שלקופקטורים של החומצה הפולית ושל ויטמין B12 יש תפקיד חשוב במטבוליזם. את הדוקטורט בנושא קיבל מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב קליבלנד בשנת 1952.
לאחר הדוקטורט הוא החל להתמקד באנזימים ולכן השתלם בנושא בקופנהגן ובאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. באותו זמן גילה תגליות חדשות, בהן האנזים שיוצר את הנוקלאוזיד טריפוספט עבור תרכובת חומצת הגרעין. הוא החל לעסוק פחות בביוכימיה מטבולית ויותר בביולוגיה מולקולרית – ובעיקר בפעולת הגנים ובהיווצרות החלבונים.
בשנת 1959 מונה למרצה במחלקה החדשה לביוכימיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת סטנפורד, וכשנה לאחר מכן התמנה שם לפרופסור, בשנת 1969 מונה לראש המחלקה לביוכימיה, תפקיד שבו כיהן כחמש שנים. בשנת 1973 סטנלי כהן, פול ברג והרברט בוייר (Herbert Boyer) ביצעו את מה שעתיד היה להיות אחד מהניסויים הראשונים בתחום של הנדסה גנטית. בשנת 1977 הוא פיתח שיטת תיוג DNA בשם תרגום ניק. בשנת 1980 חלק ברג פרס נובל לכימיה עם וולטר גילברט ופרדריק סנגר, בזכות תרומתם החשובה לחקר חומצות הגרעין והשחלוף.
מחקריו המאוחרים יותר של ברג כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד ובמכון סאלק עסקו בביולוגיה מולקולרית ושחלוף. מטרתו העיקרית הייתה לכוון גנים ממקור זר ללוקוס מסוים בגנום בתדירות גבוהה על מנת לתקן DNA פגום. כמו כן הוא עסק בניסויים בתאי גזע והיה מעורב במחקרים על נגיף ה-HIV הגורם לאיידס.
ברג נעשה פרופסור חבר במוסדות נוספים וב-1985 התמנה לעמוד בראש מכון בקמן לרפואה גנטית. הוא כיהן במספר תפקידים בוועדה המייעצת לפרויקט הגנום האנושי (ובהם כיושב ראש), היה נשיא האגודה האמריקאית לכימאים ביולוגיים ועוד. ברג היה ממארגני ועידת אסילומר לשחלוף שהתקיימה ב-1975 בפסיפיק גרוב, קליפורניה אשר עסקה ברגולציית הביוטכנולוגיה ונחשבת לאחת הוועידות החשובות ביותר שהתקיימו בנוגע לכללי הביוטכנולוגיה. ברג היה מחשובי המדענים שהשפיעו על מדיניות השיבוט ותאי הגזע בארצות הברית.
נפטר בסטנפורד ב-15 בפברואר 2023.
אמיל בוק
אמיל בּוֹק (ברומנית: Emil Boc; נולד ב-6 בספטמבר 1966) הוא פוליטיקאי רומני אשר כיהן בין היתר כראש ממשלת רומניה בין 2008 ו-2012 ומכהן מ-2012 כראש עיריית קלוז'-נאפוקה.
בוק כיהן כראש עיריית קלוז'-נאפוקה בשנים 2004–2008 וכן כיהן כנשיא המפלגה הדמוקרטית ליברלית (ברומנית: Partidul Democrat-Liberal), שהייתה מפלגתו של נשיא רומניה טראיאן בססקו, אשר הטיל עליו את הרכבת הממשלה ב-15 בדצמבר 2008.
ב-13 באוקטובר 2009 הופלה ממשלתו של אמיל בוק בהצבעת אי אמון והוא שימש כראש ממשלה בפועל עד לבחירתו של ראש ממשלה חדש. אחרי מספר ניסיונות להקים ממשלה חילופית, שב נשיא רומניה טראיאן בססקו והטיל על בוק את הקמתה של ממשלה, והוא עמד בראשה לאחר שזכה באמון הפרלמנט.
ב-6 בפברואר 2012 הודיע בוק על התפטרותו בעקבות הפגנות נגד צעדי הצנע בהם נקטה ממשלתו בעקבות המשבר הכלכלי ובעקבות טענות לשחיתות. בהמשך אותה שנה נבחר בוק מחדש לראשות עיריית קלוז'-נאפוקה.
פונקציה פשוטה
בתורת המידה, פונקציה פשוטה היא פונקציה המקבלת רק מספר סופי של ערכים שונים על תתי קבוצות (בדרך כלל מדידות).
הגדרה ותכונות
פונקציה פשוטה מעל מרחב מידה (X,S,\mu) היא צירוף ליניארי סופי של פונקציות מציינות. כלומר צורתה היא, כאשר \ a_k הם סקלרים (לרוב ממשיים), ו- \ A_k הן תתי קבוצות, לרוב קבוצות מדידות (כלומר A_k \in S)- שכן הפונקציה s מדידה אם ורק אם כל הקבוצות מדידות.
בגלל המבנה המיוחד של הפונקציות הפשוטות, התכונות שלהן נובעות באופן ישיר מהנחות מתאימות על הקבוצות במרחב המידה. באופן כזה אפשר ללמוד גם פונקציות כלליות יותר, שאותן אפשר לעיתים קרובות לקרב על ידי פונקציות פשוטות.
אינטגרציה
פונקציות פשוטות הן הבסיס להגדרת האינטגרל בתורת המידה.
בהינתן מרחב מידה (X,S,\mu) ופונקציה פשוטה מדידה, האינטגרל שלה מוגדר כסכום הערכים כפול המידה, כלומר.
במקרה שמרשים לפונקציה לקבל ערכים אינסופיים, מסכימים שכאשר המידה אפס (גם אם הערך אינסוף), הערך הוא עדיין 0 (כמו שאינטגרל של פונקציית האפס על כל הישר הוא 0).
לאינטגרל של פונקציה פשוטה מספר תכונות אלמנטריות, כמו אדיטיביות, הוצאת בסקלר (כלומר הוא מהווה פונקציונל); הוא גם מונוטוני.
לפונקציה חיובית מדידה כללית, מגדירים, כאשר הסופרימום רץ על כל הפונקציות הפשוטות.
מההגדרה נובע שמספיק להוכיח טענות רבות על פונקציות פשוטות, ואז ניתן להסיק אותן גם על פונקציות כלליות. ראו למשל משפט ההתכנסות המונוטונית.
גטו שאוולי
גטו שאוולי שכן בעיר שיאוליאי שבליטא והתקיים מסוף אוגוסט 1941 עד סוף יולי 1944. בראשיתו גרו בו כ-5,000 יהודים ובסופו כ-1,000 בלבד.
הרקע והקמת הגטו
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. זמן קצר אחר כך השתלט הממשל האזרחי הנאצי על העיר ועל מפעל העור וההנעלה "באטאס" (שהיו שייכים עד 1940 למשפחת פרנקל היהודית) וכיוון שרוב עובדיו המיומנים של המפעל היו יהודים הוחלט להקים גטו בצמוד למפעל, שבו ישכנו את העובדים. כדי לשמור על כוח עבודה מספיק דרש הנס גווקה (Hans Gewecke), שהיה מפקח אזורי מטעם הממשל האזרחי של אוסטלנד מקרל ייגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), מפקד יחידת האיינזצגרופה 3, להפסיק מיידית את הרציחות ההמוניות. בתחילה תכנן הממשל האזרחי הגרמני להשתמש ביהודים כפתרון זמני ולהחליפם בעובדים ליטאים מאוחר יותר (דבר שלא קרה בפועל).
ראש העיר הליטאי פטראס לינקוויצ'יוס (Petras Linkevičius), שמונה על ידי הממשל האזרחי, פרסם ב-9 באוגוסט צו המורה על כל היהודים להתרכז בשלושה מוקדים במרכז העיר.
הגטו הוקם בשתי שכונות שהיוו למעשה את שני חלקיו של הגטו בעיר: שכונת קווקז (Kaukazas), שמנתה כ-200 בתים והייתה שכונה ענייה ביותר עוד קודם-לכן; ושכונת טראקו (Traku) שמנתה כ-110 בתים וכללה כחמישה רחובות. השכונות גודרו בגדרות תיל דוקרני במימון יהודי. הגטו השתרע על שטח של כשמונה דונמים, שכן בצמוד לבית הסוהר העירוני ונשמר על ידי ליטאים ואוקראינים חמושים. מאוחר יותר הגיעו גם שומרים הונגרים.
החיים בגטו
לפי דיווחו של הנס גווקה מ-9 בספטמבר 1941 התגוררו בגטו כ-5,000 יהודים. על פי עדויות הניצולים מהגטו שררה בגטו צפיפות גדולה כאשר לכל משפחה הוקצה חדר אחד ורבים נאלצו לישון על הרצפה בדרך קבע. מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה. רוב הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו הגדולים בליטא כולה וייצרו בעיקר נעלי צבא, מגפיים ומוצרי עור עבור תעשיית המלחמה הגרמנית. מי שזכה לעבוד מחוץ לגטו לרוב זכה לאוכל רב יותר ויכול היה להחליף רכוש במזון. מעטים מיושבי הגטו נשלחו גם לעבודות פיזיות קשות כמו הקמת שדה תעופה צבאי בזוקנה (Zokniai), כריית כבול ועבודות שדה שונות.
הגטו נוהל על ידי יודנראט בן חמישה חברים, בראשו עמד מנדל לייבוביץ', והייתה בו משטרה יהודית ומפקדה היה אפרים גנס. בנוסף התקיים גם בית חולים ובו כ-40 מיטות שרופאיו ואחיותיו היו מיושבי הגטו ובית ספר בניהולו של אליעזר ירושלמי.
בסוף 1941 הוקמה מחתרת בלתי מפלגתית בשם 'מצדה' שכללה חברים מכל תנועות הנוער הציוניות (בית"ר, החלוץ ונצ"ח). ב-1942 הוקם ארגון ה'זעלבסטשוץ' (הגנה עצמית) שכלל את מצדה והקומוניסטים. מעט נשק אף הוברח לגטו אך בגטו לא פרץ מרד.
באוגוסט 1942 הוציא הממשל האזרחי הנאצי הוראה לפיה נאסר על נשים יהודיות בגטו ללדת. נשים הרות נשלחו לבצע הפלה והעונש על הפרת ההוראה היה הוצאה להורג של כל המשפחה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד. בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז וניהולו הועבר לידי האס אס.
סופו של הגטו
בתחילת יולי 1944, הגיע הצבא האדום למזרח ליטא והגטו הופצץ. לכן הורו הנאצים ב-7 ביולי לפנות את הגטו ולהעביר את יושביו למחנה הריכוז שטוטהוף ששכן ליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית. ב-22 ביולי יצא המשלוח האחרון מהגטו ברגל לכיוון שטוטהוף. בשטוטהוף נערכה סלקציה, הגברים נשלחו לדכאו וקאופרינג שבגרמניה, הנשים והילדים להשמדה באושוויץ. ראש היודנראט מנדל לייבוביץ' נהרג באחת ההפצצות. מפעל הנעליים נהרס בידי הצבא הגרמני ומפעל העור נפגע בהפצצות. הגטו נהרס במהלך הפצצה ארטילרית מסיבית של הצבא הרוסי ב-26 ביולי.
קישורים חיצוניים
עדויות
חוק וין
חוק וין, או בשמו המלא: חוק ההסחה של וין, הוא חוק בסיסי בספקטרוסקופיה, העוסק בקרינת גוף שחור. במקורו, חוק וין היה חוק אמפירי שנגזר על ידי הפיזיקאי הגרמני וילהלם וין בסוף המאה ה-19 מתוך תצפיות בלבד. בשנת 1900, מקס פלאנק הציע תאוריה המסבירה את התופעה של קרינת גוף שחור, ובפרט גם את חוק וין. תאוריה זו, שבמובן מסוים הייתה הבסיס לתורת הקוונטים, נחשבת היום לתורה המקובלת לתיאור התופעה.
חוק וין קובע:.
כאן הוא אורך הגל שבו נפלטת האנרגיה בעוצמה הרבה ביותר, T היא הטמפרטורה של הגוף הקורן (במעלות קלווין), ו-\alpha הוא קבוע פרופורציה הנקרא קבוע וין, שערכו הוא .
כך למשל, כדי להגיע לפליטה ששיאה במרכז התחום הנראה (אורך גל של כ-550 ננומטר), נדרשת טמפרטורה של כ-5300 קלווין.
חוק וין חשוב לא רק בספקטרוסקופיה, אלא גם באסטרופיזיקה. החוק מסביר מדוע כוכבים חמים זוהרים בכחול (אורך גל קצר יותר), וכוכבים קרים זוהרים באדום (אורך גל ארוך יותר), במה שמכונה דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
באמצעות חוק וין אפשר להגדיר טמפרטורת צבע.
דרום הולנד
דרום הולנד (בהולנדית: ) הוא שם מחוז בהולנד, אשר ממוקם במערב המדינה, לחוף הים הצפוני. דרום הולנד הוא המחוז הצפוף ביותר והמתועש ביותר בהולנד. הוא גובל בזיילנד בכיוון דרום-מערב, צפון בראבנט בדרום, חלדרלנד במזרח, אוטרכט בצפון-מזרח וצפון הולנד בצפון.
במחוז נמצאות הערים החשובות האג (מושב הממשלה ובית הדין הבינלאומי לצדק) ורוטרדם, שתיים מן הערים הגדולות ביותר בהולנד (לצד הבירה, אמסטרדם, שבמחוז צפון הולנד). ערים חשובות אחרות הן דורדרכט, ליידן, דלפט, גאודה, קטוויק שעל הים; וערים חדשות יותר כמו זוטרמר (השלישית בגודלה במחוז דרום הולנד).
רוקסן (מועדון)
רוקסן (נכתב גם רוקXן) היה מועדון הופעות שפעל בתל אביב מ-1989 ועד 1994.
היסטוריה
המועדון שכן במבנה תעשייתי צר וארוך ברחוב הברזל 10 ברמת החייל שבתל אביב. בחלק אחד של המבנה הייתה במת הופעות, עמדת תקליטן, בר ורחבת ריקודים ואילו את החלק השני תפסה מסעדה. בעליו של המקום ומנהליו האמנותיים היו רוני מרגלית אלעד ויובל נחשון.
לצד הופעות של אמנים ידועים באותה התקופה כריקי גל, קורין אלאל, מתי כספי ורמי פורטיס, נתן הרוקסן במה למספר רב של להקות רוק צעירות. עבור רבות מהן היו הופעות הבכורה במועדון נקודת פריצה לקריירה. בין הידועים שעשו את צעדיהם הראשונים במועדון ונודעו כ"דור הרוקסן": ברי סחרוף, נוער שוליים, אביב גפן, אלונה דניאל, טל גורדון, איגי וקסמן, ורד קלפטר, פלסטיק ונוס, טאטו, בלאגן, כרמלה גרוס ואגנר, איפה הילד, כנסיית השכל, פורטרט, סיוון שביט, זקני צפת, נקמת הטרקטור, תערובת אסקוט, שפיות זמנית, נושאי המגבעת, מופע הארנבות של דוקטור קספר, מוניקה סקס, סיילם, אבטיפוס, החברים של נטאשה, איזבו, רוקפור, שב"ק ס', הרידינג ג', אלגנט, ג'ינג'יות, זאב טנא, גן חיות, השוונג של הפיתה, גוונים כהים, והמכשפות (בסיסטית הלהקה, יפעת נץ, עבדה ברוקסן כברמנית).
בין האמנים הבינלאומיים שהופיעו ברוקסן הייתה להקת רדיוהד כשהייתה בראשית דרכה, וכן הלהקות Lush, מינימל קומפקט, אנטומבד, בייבס אין טוילנד, ת'ראפי?, קינגמייקר, נפלאם דת', קארקאס, פרדייז לוסט וביוהזרד.
תקליטן הבית של הרוקסן היה לירון תאני ואנשי הסאונד היו אורי ברק, איש הסאונד של להקת מינימל קומפקט, ליאור טבת, מור אפרתי, רונן סימוניץ ואילן הרוש. בערבים מיוחדים תיקלט במקום יואב קוטנר.
בשנות ה-90 (עד לסגירתו) התקיימו במועדון בימי שלישי ערבי "מוות לטכנו" (Death to Techno). בערבים אלו הושמעה מוזיקת רוק כבד על גווניו השונים.
מדי יום שלישי המועדון פתח את הבמה להופעות רבות של להקות צעירות מז'אנר הרוק הכבד ובכך קידמו מאד את פופולריות הז'אנר בארץ ונתנו הזדמנות ללהקות הצעירות לחלוק את יצירתן עם באי המועדון, ולקדם את יצירתם.
המועדון נסגר בנובמבר 1994 לאחר שבעליו נקלעו לחובות.
בשנת 2004 נערך בתל אביב ערב הצדעה שנקרא "10 לרוקסן" ובו הופיעו רבים מהאמנים שעשו בו את צעדיהם הראשונים.
ב-19 בפברואר 2015 יזם אביב גפן מופע הצדעה למועדון בו הופיעו הלהקות מופע הארנבות של ד"ר קספר, כרמלה גרוס ואגנר, איפה הילד, גן חיות (שהתאחדו פעם ראשונה לאחר שני עשורים), אלן פרסונס, מאור כהן ואהד פישוף מלהקת נושאי המגבעת. במקביל אירח לירון תאני באוזן בר ערב תקלוט בשם "פעם, אי שם ברחוב הברזל 10".
בית מאלאווליה
בית מאלאווליה (באיטלקית: I Malavoglia) הוא רומן משנת 1881 פרי עטו של הסופר האיטלקי ג'ובאני ורגה. רומן זה, המשתייך לזרם הווריזמו (הוא הריאליזם האיטלקי), מהווה אבן דרך בספרות האיטלקית.
עלילה
משפחת טוסקאנו, הידועה יותר בכינויה משפחת "מאלאווליה", היא משפחה של דייגים מהכפר אצ'י טְרֶצה שבסיציליה המחזיקה בבית ("בית עץ השסק") ובסירת דייגים בשם "Provvidenza" ("השגחה עליונה"). פאדרון 'נטוני הישיש, אביו של בסטיאנאצו אשר לו חמישה ילדים, קונה מטען גדול של תורמוסים על מנת לשלוח את בנו בסטיאנאצו לסחור בהם. הסירה, שהייתה מקור הפרנסה העיקרי של המשפחה טובעת על המטען שבה וטובע עמה אף בסטיאנאצו. זה הראשון מבין סדרה ארוכה של אסונות העתידים לפקוד את בית מאלאווליה; על מנת לפרוע את החובות שנוצרו עקב אסון התורמוסים נאלצים הם למכור את ביתם. לוקה, בנו השני של בסטיאנאצו, נופל בקרב ליסה ואילו מארוצה, אלמנתו של בסטיאנאצו, מתה במגפת הכולרה. המזל הרע פוקד אף את שאר בני המשפחה: 'נטוני, בנו הבכור של בסטיאנאצו, חובר לאנשים מפוקפקים ומתחיל לעסוק בהברחות ולבסוף נתפס ונכלא בבית הסוהר. ליה, הבת הצעירה, בורחת מביתה ונעלמת לאחר שמופצות עליה שמועות בדבר יחסיה כביכול עם דון מיכלה, רב-פקח ממשמר המכס. בהמשך הספר נודע כי זו החלה לעסוק בזנות. הבת הגדולה, מֶנה, עקב הקשיים הכלכליים אינה יכולה להתחתן עם אלפיו. גרעין המשפחה מתפרק לחלוטין עם מותו של פאדרון 'נטוני. 'נטוני הצעיר נוטש את אצ'יטרצה על מנת לנדוד הרחק משם. נותר אלֶסי, צעיר הבנים, שעליו לפדות את "בית עץ השסק" ולהמשיך במלאכתו של הסב.
נשר
נֶשֶׁר (שם מדעי: Gyps) הוא סוג בתת-משפחת נשרי העולם הישן של עופות דורסים גדולים ואוכלי פגרים. הנשר הוא אחד העופות הדורסים הגדולים בטבע.
שמו של הנשר
יש להבדיל בין הנשר (Gyps), שהוא אוכל נבלות, לבין העיט שהוא טורף (Aquila). הבלבול בין שני אלו עתיק יומין, וכבר בתוספות העירו, שהזיהוי של נשר עם "אייגלא" (כך בתעתוק לעברית) הוא שגוי, שהרי בתלמוד נאמר שלנשר אין "אצבע יתירה" (אצבע אחורית) בעוד ל"אייגלא" יש אצבע כזו.
יש הטוענים שהמקור לשמו של הנשר הוא מן השורש נ.ש.ר, על שום נשירת נוצותיו ופלומת השיער המכסה את ראשו ואת צווארו. הנשר אוכל מבשר הנבלה תוך תחיבה של ראשו אל קרביו של הטרף, ולכן הוא זקוק לנשירת הנוצות בצווארו, כדי שלא יפריעו לאכילתו. הנשר הישראלי מכונה נשר מקראי. באנגלית הוא מכונה Griffon Vulture, ובערבית הוא קרוי "נַסְר" نَسْر.
מאפיינים גופניים
צווארו של הנשר ארוך, מקורו מעוקל בצורת קרס. ורגליו חזקות וקצרות ומכוסות פלומה לבנה עד לברכיו. ציפורני אצבעותיו כפופות מעט ואינן חדות במיוחד. בצעירותו, ראשו וצווארו של הנשר עטויים פלומה לבנבנה. בבגרותו, ראשו מקריח ופלומת צווארו נושרת. בסיס צווארו של הנשר עטוי צווארון לבן, המורכב מנוצות קשיחות. שאר גופו עטוי נוצות בגוון אפור-חום. אורך גופו 110–114 ס"מ, מוטת כנפיו מגיעה עד 280 ס"מ ומשקלו 5.3–8 ק"ג. הזכר גדול מעט מהנקבה, דבר שאינו אופייני לעופות דורסים אחרים). הנשר חי 40–50 שנה.
תזונה
לעיתים רחוקות הנשר תוקף בעל חיים בריא. הנשר יכול להרוג בעל חיים חולה או פצוע. לנשר יש זפק המסוגל להתרחב במידה רבה. הנשר מסוגל לאכול כמויות בשר גדולות (יותר מק"ג) עד מלוא נפח הזפק שלו, כך שניתן לראות את הזפק שלו בולט בצווארו. לאחר ארוחתו הנשר נח מעט בישיבה לעיתים מנומנם, ומעכל את מזונו. עם זאת הנשר עשוי גם לצום ללא כל נזק לגופו, במשך 5–6 ימים. הנשר יכול לראות למרחק של 45 מטרים בקירוב חפץ בגודל של סנטימטר אחד בלבד. הוא אינו רואה יותר טוב מן הנץ אף על פי שהוא נקרא מלך העופות. הנשר אינו מסוגל לשאת את טרפו בטופריו, אלא רק לפלוט אותו מעוכל מן הזפק שלו. כך הנשר מאכיל את גוזליו. הנשר הוא בעל ערך רב כאוכל נבלות. הנשר חסין באופן טבעי מפני הרעלן בוטולינום, הוא הרעלן הגורם למחלת הבוטוליזם. בנוסף לכך, הנשר מסוגל לאכול בשר רקוב המכיל חיידקי אנטרקס וחיידקי כולרה מבלי שייגרם נזק לבריאותו.
רבייה
הנשר הוא עוף חברותי. הוא דוגר ולן במושבות במצוקים גבוהים.
בין ינואר למרץ מטילה הנקבה ביצה אחת שצבעה לבן, שבוקעת לאחר 52–56 יום. שני ההורים משתתפים בדגירה על הביצה ובהאכלת הגוזל הבוקע פקוח עיניים ועוטה פלומה לבנה, הגוזל פורח מהקן בגיל 100–125 יום.
הנשר בישראל
הנשר הנפוץ בישראל הוא הנשר המקראי.
תפוצה בארץ: ריכוזים של נשרים מקננים ברמת הגולן, בכרמל, בנחל גמלא, בנחל צין ובנגב: עוף זה נמצא באזורים הרריים בעלי מצוקים. בעבר הייתה אוכלוסיית הנשרים בישראל גדולה בהרבה מאשר כיום. אוכלוסיית מין זה הצטמצמה עקב שלל גורמים, ביניהם: ציד, הרעלה, התחשמלות, הידלדלות מקורות מזון, והפרעה באתרי קינון.
בישראל מצוי הנשר בסכנת הכחדה. הסיבות לצמצום באוכלוסיית הנשרים בארץ הן בעיקר הרעלות בקר, התחשמלות בקווי מתח גבוה, ציד והילכדות ברשתות חקלאיות. הרעלות בקר הנובעות מסיבות שונות, מתגלגלות אל פתחו של הנשר ופוגעות בו. בפברואר 2005 למשל, נספרו כ-200 נשרים בלבד בארץ. זהו מספר הנמוך בעשרות אחוזים לעומת שנים קודמות.
בשנים האחרונות ניזום פרויקט שיקום של אוכלוסיית הנשרים על ידי חי בר כרמל, כחלק משיקום כל המינים שחיו בארץ בתקופת המקרא. כחלק מהשיקום גידל החי-בר גוזלים בשבי וסייע להם להתבגר ולהפוך לעצמאיים בשטח. את השטח עצמו דאג החי-בר לנקות מגורמים מסכנים: פריסת מגני התחשמלות מגומי על קווי מתח גבוה בשיתוף חברת החשמל, פעילות הסברה בקרב החקלאים לצמצום השימוש ברעלים, וכן הקמת שטחי האכלה נקיים, שבהם אנשי החברה בשיתוף החקלאים הביאו ביוזמתם נבלות, לשם הזנת הנשרים שהתקשו למצוא מזון.
החי-בר שחרר את הבוגרים עם צמיד מעקב לוויני על רגליהם לשם חקר יכולת ההסתגלות והנדידה שלהם. אחד מהנשרים הרחיק עד ערב הסעודית ונתפס. הרשויות, שהופתעו להיתקל בנשר עם צמיד מעקב ישראלי, טענו בתוקף שמדובר בנשר-מרגל של המוסד.
בשנת 2017, הגישה החברה להגנת הטבע לממשלה דו"ח, על פיו הקמת טורבינות ברמת הגולן עלולה להכחיד את אוכלוסיית הנשרים.
שני מינים נוספים נצפו גם הם בישראל: נשר דרומי נצפה בפעם הראשונה בישראל, ב-5 במאי 2014, בגבעות גד, ונשר אפריקני נצפה בישראל לראשונה ב-1 במאי 2021, בנחל אוג.
באוקטובר 2021, מתו 12 נשרים מהרעלה בדרום הארץ, ובנובמבר מתו 3 נשרים נוספים, שסיבת מותם טרם ידועה.
הנשר במקרא
הנשר מוזכר במקרא בראש רשימת העופות הטמאים, האסורים למאכל:
באזכורים האחרים, הנשר מוזכר במקרא (26 פעמים) כסמל לעוצמה, קלות מעוף, מהירות ורעבתנות.
"וָאֶשָּׂא אֶתְכֶם עַל כַּנְפֵי נְשָׁרִים".
"שָׁאוּל וִיהוֹנָתָן הַנֶּאֱהָבִים וְהַנְּעִימִם בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם לֹא נִפְרָדוּ מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ".
"כְּנֶשֶׁר יָעוּף הַשָּׁמָיִם".
"כְּנֶשֶׁר יָטוּשׂ עֲלֵי אֹכֶל".
"כְּנֶשֶׁר חָשׁ לֶאֱכוֹל".
"וּבַאֲשֶׁר חֲלָלִים שָׁם הוּא".
"וּפְנֵי נֶשֶׁר לְאַרְבַּעְתָּן".
בגמרא הנשר אף מוכתר ל"מלך העופות".
מיון
קבוצת הנשרים אינה טקסונומית והיא כוללת נשרים בשתי סדרות עיקריות. נשרי העולם הישן משתייכים למשפחת הנציים ומצויים באפריקה, באסיה, באירופה ובמזרח התיכון. נשרי העולם החדש משתייכים למשפחת הקונדוריים ומצויים רק ביבשת אמריקה.
מיני הנשרים:
ארגוותי
המחוז שכן בגבול ההיסטורי שבין איבריה ולזיכה, ובין מה שמכונה כיום מזרח גאורגיה למערב גאורגיה. מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-6 הייתה לעיתים קרובות תחת שליטתם של מלכי איבריה (כארתלי) ולעיתים שלטו גם במחוזות סמוכים, במיוחד תאקוורי. ארגוותי הייתה נסיכות חצי-עצמאית ("סמתאוורו"), בתחילת ימי הביניים, התפרסמה בשליטים דוד וקונסטנטין שלחמו בערבים בשנות ה-30 של המאה ה-8. החל מהמאה ה-8 ועד למאה ה-11, ארגוותי התפתחה לדוכסות בתוך הממלכה האבחזית, שהייתה מאוחדת עם כארתלי שהתאחדה בסופו של דבר עם הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1008. זו הייתה אז ירושתם של דוכסי משפחת בר'וואשי החזקה, שחזרה בשנת 1103, כשהיא מאפשרת למלך דוד הבנאי לתרום חלק מארגוותי למנזר גלאתי. מה שנותר מהשליטה הבר'וואשית הוענק למשפחת אמאנלידזה במאות ה-12 - ה-13. בימי הביניים המאוחרים, ארגוותי הייתה מחולקת לאחוזות פאודליות של מספר משפחות של אימרתי, צרתלי, אבשידזה, צ'חיידזה, ומחיידזה. בשנים 1651–1661 הייתה מחוז צבאי בממלכת אימרתי.
ג'ק קינג
ג'יימס פאטון "ג'ק" קינג (באנגלית: James Patton "Jack" King; 4 בנובמבר 1895 – 4 באוקטובר 1958) היה אנימטור ובמאי סרטים קצרים אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו בוולט דיסני הפקות.
לפי הערכתו של המחבר ג'ף לנבורג לגביו, קינג היה חלוץ מוקדם של ההנפשה. סרטיו היו מועמדים שלוש פעמים לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר. הוא החל את הקריירה שלו בעידן הסרט האילם. הוא בילה את רוב הקריירה שלו בעבודה בוולט דיסני הפקות (שנודע מאוחר יותר בתור אולפני ההנפשה של וולט דיסני). הוא ביים סרטים מוערכים רבים.
ביוגרפיה
קינג עשה בהצלחה את המעבר מסרטים מצוירים שקטים לכאלו עם שמע ועבר לחוף המערבי של ארצות הברית, שם הצטרף לאולפן דיסני ב-17 ביוני 1929 בתור אנימטור. הקרדיטים שלו לסרטי ההנפשה כוללים כמה סרטים קצרים מסדרת "סימפוניות טיפשיות", ביניהם הסרט הקצר "שלושה חזירים קטנים" (1933), שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר. קינג נשאר בדיסני עד 17 במאי 1933.