cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקול נורמל סופרייר
בוגרים מפורסמים
הפילוסופים: ז'אן איפוליט, לואי אלתוסר, רמון ארון, אלן באדיו, אטיין באליבר, אנדרה גלוקסמן (Glucksmann), סימון דה בובואר, ז'אק דרידה, ז'אק רנסייר, סימון וייל (אחותו של אנדרה וייל), איפוליט טֶן (Taine), ולדימיר ינקלביץ' (Jankélévitch), אדואר לה רואה (Édouard Le Roy), בני לוי, מוריס מרלו-פונטי, מישל סר (Serres), מישל פוקו, אלן פינקלקראוט, אנדרה קונט-ספונוויל, ז'ורז' קונגילם (Canguilhem), ז'אן-פרנסואה רבֶל (Revel), אמיל שארטייה; הפילוסופים זוכי פרס נובל לספרות: אנרי ברגסון (1927), ז'אן-פול סארטר (1964-דחה את הפרס).
המתמטיקאים: איבון שוקה-ברואה, אמיל בורל, אווריסט גלואה, ז'אק אדמר, אנדרה וייל (אחיה של סימון וייל, חבר בקבוצת בורבאקי), אנרי לבג, אדוארד לוקאס, אלי קרטן (Élie Cartan), אנרי קרטן (בנו של אלי קרטן וממייסדי קבוצת בורבאקי), אנטואן אוגוסטן קורנו, לוק אילוזי, גסטון ג'וליה, ז'אן לרה, אנדרה ליכנרוביץ', שולם מנדלברוט (ממייסדי קבוצת בורבאקי), ז'אן דיידונה (Jean Dieudonné ממייסדי קבוצת בורבאקי), לואי קוטורה (Louis Couturat), ז'אן גסטון דארבו, ז'אק-לואי ליון (Jacques-Louis Lions), מוריס רנה פרשה (Maurice René Fréchet), אמיל פיקאר (Émile Picard); זוכי מדליית פילדס: ז'ן-כריסטוף יוקוז, ז'אן-פייר סר (Serre), לורן שוורץ, רנה תום, פייר לואי ליון (Lions), לורן לפורג (Lafforgue), ונדלן וורנר (Wendelin Werner), אלאן קון (Alain Connes), נו באו צ'או.
הסוציולוגים: פייר בורדייה, אמיל דורקהיים, מוריס האלבווקס (Maurice Halbwachs); ההיסטוריונים: מרק בלוך, ז'אק לה גוף, עמנואל לה רואה לדורי, לוסיאן פבר, ז'אק סוסטל (אתנולוג ופוליטיקאי צרפתי); הפסיכולוג תאודול ריבו; הפסיכואנליטיקאי ז'אק אלן מילר (Miller); הכלכלן * ז'ראר דברה, זוכה פרס נובל לכלכלה (1983).
הסופרים, המחזאים והמשוררים: שארל פגי, ז'אן ז'ירודו, אריק-עמנואל שמיט, ז'וליין גרק (Julien Gracq), ברנאר-אנרי לוי, פול ניזן (Nizan), אמה סזר (Aimé Césaire), רומן רולן, זוכה פרס נובל לספרות (1915); הפילולוג ז'ורז' דומזיל; הגאוגרף פול וידאל דה לה בלאש (Paul Vidal de la Blache).
הפוליטיקאים: ז'אן ז'ורס, אלן ז'ופה, לורן פביוס, לאון בלום (ראש ממשלת צרפת לשעבר), אדואר הריו (Édouard Herriot), ז'ורז' פומפידו (נשיא צרפת לשעבר), פול פנלבה (מתמטיקאי וראש ממשלת צרפת לשעבר).
מורים מפורסמים
מבין מורי המוסד, שרובם היו גם בוגריו, התפרסמו: לואי אלתוסר, אלן באדיו, אמיל בורל, סמואל בקט, פול צלאן, נומה דני פוסטל דה קולנז' (Numa Denis Fustel de Coulanges), ז'אק דרידה, ז'אק לאקאן וז'אן פייר סר.
איתן חי-עם
איתן חי-עם (נולד ב-1953) הוא רופא מומחה ברפואת משפחה ויו"ר חברת "סאיקי מדיקל". כיהן למספר חודשים כמנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2009–2010.
ביוגרפיה
חי-עם נולד בירושלים ולמד ב (במחזור שסיים ב-1971). בנעוריו היה מיוזמי ומראשי הדוברים של קבוצת "מכתב השמיניסטים (1970)". בשנת 1986 עבר לגור בקיבוץ מגן שב.
את שירותו הצבאי עשה כחובש מוטס ביחידת ירפ"א 386 ובהמשך ביחידה 669, יחידה בה שירת כרופא במילואים עד שנת 2001. למד רפואה בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 1986 סיים התמחות ברפואת משפחה. עם סיום התמחותו, עבד כרופא בקופת החולים בנתיבות עד שנת 1991, משם עבר למרכז הרפואי צוחר, כרופא הקיבוצים והמושבים של עוטף עזה. תפקיד אותו מילא עד 1994.
חי-עם כיהן כמנהל מחוז מרכז בשירותי בריאות כללית, ובשנת 2001 מונה למנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע. תפקיד בו כיהן עד 2007. במהלך כהונתו, הסתיימה בנייתו של "המכלול הדרומי", מגדל הכירורגיה על שם קמליה בוטנר, שכולל שש מחלקות כירורגיות ושמונה חדרי ניתוח, חדר מיון ומעליו היחידה לטיפול נמרץ ובנק הדם. בזמן כהונתו יצר את החיבור בין סורוקה וחיים סבן שתרם עשרות מיליוני דולרים להקמת הבניינים למחלקות מיילדות ומחלקות הילדים בבית החולים. הבנייה החלה במהלך כהונתו והושלמה בשנת 2009.
בנובמבר 2004, הקים את המרכז לחינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן, מרכז הפועל ברחבי ישראל ומטרותיו העיקריות הן להעלות את מודעות הציבור למחלה, ולשפר את איכות החיים של אנשים המתמודדים עם אפילפסיה על ידי העברת הרצאות בקהילה, ולימוד כללי מתן עזרה ראשונה בזמן התקף.
בשנת 2007 סיים את תפקידו כמנהל המרכז הרפואי סורוקה, הצטרף למדנס סוכנות לביטוח כמנהל החטיבה לרשלנות רפואית. בשנת 2008 חזר לשירותי בריאות כללית כמנהל מחוז תל אביב, שם פעל לשיפור השירות למבוטחים; בין היתר הקים את מרכז בריאות הילד בבת ים, יזם את הרחבת השירותים במגדל המאה בתל אביב, החל את בניית המרכז הרפואי שוסטר ברמת אביב ועוד.
ביולי 2009 מונה למנכ"ל משרד הבריאות, תפקיד ממנו התפטר במרץ 2010 בעקבות החלטת הממשלה וסגן שר הבריאות יעקב ליצמן להעתיק את מקום בנייתו של חדר מיון ממוגן חדש בבית החולים ברזילי באשקלון ולהעבירו למקום מרוחק מחדרי הניתוח וממחלקות האשפוז, בעלות נוספת של כ־135 מיליון ש"ח, בשל הימצאות קברים עתיקים בשטח המתוכנן המקורי. חי-עם ביקר את ההחלטה שלדבריו, בנייתו של חדר המיון במרחק של 400 מטרים מבית החולים עצמו, תסכן את חייהם של הצוות והחולים: "משמעות ההחלטה היא הרחקת חדר המיון מבית החולים, וזה מסכן חיי אדם. כשמנכ"ל לא יכול לבצע החלטה, תפקידו, לקום ולהגיד את זה. אני תושב עוטף עזה, ובימים כאלה, כל דקה שאנחנו מבזבזים - אנחנו לא ממלאים את תפקידנו כראוי. בהיעדר אמון ביני ובין ליצמן אני חייב לקום ולהתפטר".
באפריל 2010 מונה למנכ"ל רשת "אסותא", תפקיד בו היה שנתיים.
בשנת 2013 העתיק את מגוריו להו צ'י מין סיטי, למשך שנה, שם עבד כרופא במרפאה לרפואת המשפחה [FMP] וייעץ להקמת בית החולים. בין השנים 2014–2017 כיהן כמנהל רפואי של חברת ET-AIR, שעסקה בהקמת בית חולים בקונגו. בין השנים 2017–2019 שימש כחבר דירקטוריון קופת חולים מאוחדת ויו"ר ועדת השירות של הדירקטוריון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגתו של יאיר לפיד, "יש עתיד", במטרה להימנות על מועמדיה לכנסת ולשמש מועמד לתפקיד שר הבריאות. משהתברר לו כי יוצב במקום ה-12 ברשימה, הודיע על פרישתו.
משנת 2014 מכהן כיו"ר רפואי פעיל בחברת סאיקי ומ-2019 כחבר דירקטור ברשת המרכזים הרפואיים מדיקה וכיו"ר חברת ההזנק MDI HEALT.
איתן חי-עם נשוי לפסיכולוגית קלינית, ולהם ארבעה ילדים וכן, נכדים.
אותו ופרסים בהם זכה
בשנת 2007 זכה באות יקיר באר שבע על פעילותו ותרומתו למען תושבי הנגב.
פאן-ערביות
פאן-ערביות או כל-ערביות (בערבית: الوحدة العربية) היא תנועה הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות הערביות במזרח התיכון. המונח קשור קשר הדוק ללאומיות הערבית. באופן מסורתי, הפאן ערביות אימצה זהות חילונית, סוציאליסטית, ואנטי מערבית. יש המרחיקים את שורשיו של הרעיון עד לשושלת האומאית הראשונה.
הרעיון נוסח לראשונה בספרו של נג'יב עזורי משנת 1905, "התעוררות הלאומיות הערבית" (בצרפתית: "Le réveil de la nation arabe"). הפאן-ערביות הוצגה לראשונה כאידאולוגיה פוליטית עצמאית על ידי חוסיין בן עלי, שריף מכה, אשר ביקש עצמאות מהאימפריה העות'מאנית בדמות מדינה ערבית, "ערב", שתשתרע על כל חצי האי ערב, בנוסף לשטחים בהן שוכנות היום עיראק, סוריה, ירדן, ישראל, לבנון והרשות הפלסטינית. ההתכתבות בין חוסיין לנציב הבריטי במצרים הנרי מקמהון, שהתנהלה בשנים 1915–1916, שנודעה כ"מכתבי חוסיין-מקמהון", הביאה לסיכום בין בריטניה והערבים לפיו בתמורה למרד מוצלח של הערבים בשלטון העות'מאני תתמוך בריטניה בתביעות לעצמאות ערבית. ואולם ב-1916 קבע הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה וצרפת כי אזורי המפתח במזרח התיכון יחולקו בין המעצמות האירופיות ולא יימסרו לשלטון עצמי ערבי; עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, כשהאימפריה העות'מאנית קרסה, סירבה בריטניה לעמוד במלוא התחייבותה לערבים, לטענתם, והפכה, כצרפת, לשליטה בפועל בשטחי המזרח התיכון שנכבשו מהעות'מאנים באמצעות ייפוי כוח מחבר הלאומים - שיטת המנדטים. זאת מיד לאחר שהתקיימה ב-1920 למשך ארבעה חודשים הממלכה הערבית של סוריה בראשות פייסל בנו של חוסיין בן עלי שתבעה לעצמה את הטריטוריה המשתרעת על שטחי האוטופיה הידועה בשם סוריה הגדולה. "ערב" (מאוחר יותר, ממלכת ערב הסעודית), נוסדה בדרום המדברי, שנתפס אז כדל ערך ביחס לאזור הסהר הפורה. בנוסף, בריטניה הסתמכה על הצהרת בלפור משנת 1917 בבואה לנהל את ארץ ישראל כמנדט בריטי החל מ-1920. כתוצאה מכך, נדחתה פריצתה של הפאן־ערביות לקדמת הזירה הבינלאומית, ותחת זאת נפתחה תקופה של שליטה אנגלו-צרפתית בעולם הערבי.
גרסה פאן־ערבית מגובשת יותר מזו של חוסיין נרקמה בשנות הארבעים בסוריה על ידי מישל עפלק, מייסד מפלגת הבעת' (תחייה), אשר הושתתה על יסודות סוציאליסטים ופאשיסטים־איטלקיים. אידאולוגיה פאן ערבית הייתה ביסודם של מספר ניסיונות לאחד מדינות לאום ערביות לכדי ישות מדינית אחת, כאשר הבולטת ביניהן הייתה הרפובליקה הערבית המאוחדת אשר איחדה בין מצרים וסוריה וכללה ערבים דרוזים, סונים, שיעים ונוצרים. יש הטוענים כי גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים ופאן־ערביסט רדיקלי (מכאן המונח "נאצריזם") ראה באיחוד הסורי־מצרי (הרפובליקה הערבית המאוחדת - רע"מ) מדרגה ראשונה בדרך ליצירתה של מדינה כלל־ערבית בהנהגתו. בניגוד לפאן־אסלאמיזם, אשר קרא לאיחוד מדיני של המוסלמים על בסיס דתי, הפאן־ערביות הייתה חילונית לחלוטין, ורבים מתומכיה, ביניהם עפלק עצמו, היו נוצרים. באופן דומה, היה טארק עזיז, נוצרי קתולי ששימש סגן ראש ממשלת עיראק בתקופתו של סדאם חוסיין, פאן־ערביסט מובהק.
מפלגת הבעת' הפאן־ערבית היא מפלגת השלטון הנוכחית בסוריה, והייתה כזו גם בעיראק עד להפלת שלטונו של סדאם חוסיין בתום מלחמת עיראק. שיאה של התנועה הפאן־ערבית היה בשנות השישים, ואולם התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים פגעה קשות בתמיכה בה. הסכסוכים בין המחנה הרדיקלי (מצרים, סוריה, עיראק הבעת'יסטית) והמחנה המתון (ערב הסעודית, ירדן ועיראק ההאשמית), שהעצימו לנוכח המלחמה הקרה, כמו גם התעוררותו של רעיון הנרטיב הפלסטיני לצורך מימוש האידאולוגיה בארץ ישראל וחוסר היכולת של המשטרים הפאן־ערביים ליצור צמיחה כלכלית ראויה - כל אלה הביאו לכך שבשנות השמונים דעכה האידאולוגיה הפאן־ערבית, ותחתיה עלה האסלאמיזם.
תנועת הכנענים דגלה בברית המיעוטים של ארץ הפרת, המרחב השמי של הסהר הפורה, המשתרעת משולי רמת אירן ועד גבולה המזרחי של מצרים, כנגד הפן ערביות.
סויה
סויה (שם מדעי: Glycine max) הוא סוג צמח הכולל זנים שונים, ומשתייך למשפחת הקטניות. זהו אחד מגידולי-התרבות העתיקים ביותר.
היסטוריה
מקובל שהסויה התרבותית התפתחה מסוית בר; הסויה השעירה היא המקור העיקרי לגידולי הסויה בעולם. ככל הנראה החלו לגדל סויה בצפון סין ובמרכזה לפני 4,000 שנים, ומכאן התפשטה לכל רחבי המזרח הרחוק. 2000 שנה מאוחר יותר הומצאו חלב הסויה והטופו על ידי לי אן, משושלת האן הקיסרית. רק במאה ה-19 הגיעה הסויה לאירופה ולאמריקה.
גידול סויה
הצמח זקוף או מטפס, עליו תלתניים בדרך כלל, הפרחים קטנים, לבנים או סגולים בעלי צוף והתרמילים שעירים וקצרים. גובהו נע בין 40 ל-120 ס"מ. הסויה נמנית עם קבוצת צמחי היום הקצר והיא רגישה במיוחד לשינויים פוטופריודיים. תקופת הגדילה היא בדרך כלל בין 80 ל-160 ימים, ולעיתים אף פרק זמן ארוך יותר, בהתאם לתכונות הזנים ולתנאי הגידול.
קיימים כ-200 זנים של פולי סויה והם מופיעים בגדלים שונים ובמגוון צבעים של קליפה ותרמילים כגון שחור, צהוב, חום, כחול ואף מנומר. בפולי סויה בשלים הקליפה קשה, עמידה מפני חדירת מים ומגינה על הפסיג (עלה זרע) מפני חיידקים ומפני פגיעה מכנית. הצלקת השחורה שעל הזרע נקראת "מבוא". בקצה אחד של המבוא מצויה המיקרופילה.
תפוצה
למרות העובדה שמקור צמח הסויה הוא בדרום מזרח אסיה, 45% משטחי הגידול של צמח הסויה ו-55% מהייצור שלו הם בארצות הברית. מדינות ייצור מובילות אחרות הן ברזיל, ארגנטינה, סין והודו. בברזיל נעקרים שטחים נרחבים של יערות גשם ובמקומם נזרעים צמחי סויה בגלל הביקוש העולמי הגובר.
שימושים לסויה
רוב גידולי הסויה (85%-90%) משמשים ככוספא לבקר. חלק קטן מגידולי הסויה משמשים כמזון לאדם באופן ישיר, הזרעים נאכלים יבשים או מותססים. בתפריט של עמי המזרח הם משמשים מזון יומיומי בדומה לאורז. במערב הם נצרכים בצורת חלב סויה, טופו, פולים או פתיתים יבשים.
שימוש שלא למאכל:
שימוש למאכל:
ערכים תזונתיים
פולי הסויה מכילים 36% (מהמשקל היבש) חלבון, 20% שמן, והיתר הן פחמימות. בגלל כמות החלבון הגבוהה האצורה בפולים, הם משמשים גם כתחליף לחלבון מן החי. אחוז החלבון בפולי הסויה הוא הגבוה ביותר מכל מזון אחר מן הצומח.
השפעות רפואיות
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות והסכנות שבצריכת סויה. מסקנות המרכז היו שסויה היא מזון בטוח, פרט לאנשים בעלי אלרגיה לסויה. תוספי חלבון סויה ותמציות סויה עשירות באיזופלבונים בטוחות לשימוש לטווח קצר. לא ברור אם הם בטוחים לשימוש לטווח ארוך. תופעות הלוואי השכיחות ביותר של סויה הם הפרעות עיכול כמו עצירות או שלשול.
בקרב אוכלוסיות מסוימות, יש לשקול צריכה עודפת של מוצרי סויה. סויה עלולה לשנות את תפקוד בלוטת התריס בקרב אנשים עם מחסור ביוד. אכילת סויה היא בטוחה עבור נשים שחלו בסרטן השד או שנמצאות בסיכון לסרטן השד. עם זאת, לא ברור אם תוספי איזופלאבון בטוחים עבורן. צריכת סויה מעבר לכמות הרגילה הנמצאת במזון עלולה להיות מסוכנת לנשים בהיריון בשל פגיעה אפשרית בעובר. לא ברורה הבטיחות של צריכה גבוהה של סויה בתקופת ההנקה.
חששות לגבי הפיטואסטרוגן
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה הוציאה בשנת 2012 מסמך הנחיה לגבי בטיחות הסויה בה מצוין שצריכה של 3 מנות ליום כחלק מדיאטה מגוונת היא בטוחה, כאשר מנה לאדם בוגר היא חצי כוס טופו או טמפה, או כוס חלב סויה.
גומצן
גֻּמְצָן הוא שם כולל למספר סוגי נחשים ממשפחת הצפעיים ומתת-משפחת צפעוני הגומה החיים באמריקה הלטינית, למעט הסוג טרימרסורוס ופרוטובות'רופס החיים באסיה הטרופית. הם קרוביהם של העכסן והמוקסין ורובם ארסיים מאוד. רבים מהם הם הנחשים הקטלניים ביותר באזור תפוצתם, מביניהם בולטים גומצן אימתן, גומצן חניתי, גומצן יאררקה וגומצן אורוטו.
נחשים אלה קרויים "גומה" לצד הנחיריים, איתה הם חשים בטרף בעל חום גוף קבוע - מיני יונקים קטנים שונים ועופות. הם חיים ביערות טרופיים ויוצאים לציד בלילות.
מינים
ישנם 4 סוגי גומצנים:
דסונגריפטרוס
דסונגריפטרוס (שם מדעי: Dsungaripterus) הוא סוג של פטרוזאור גדול שחי בצפון סין בתקופות יורה עליון עד לקרטיקון תחתון. הוא קיבל את שמו מהתצורות בהם נמצא ב-1964 במרכז דסונגריאן (Dzungarian Basin), שינג'יאנג שבסין (אזור בו נמצאו גם מאובני הדינוזאור הטורף גואלונג). בעוד שגולגולת הפריט נשתמרה כמעט בשלמותה, השלד עצמו הורכב משברים חלקיים.
מאפיינים
פטרוזאור זה התאפיין במוטת כנפיים באורך 3-3.5 מטר; בלסתות ארוכות שקצוותיהן משתפלות כלפי מעלה, ובתוכן שיניים רבות קטנות וקשיחות; ובגולגולת רחבה בעלת כרבולת עצם, הבולטת מאמצע המקור ועד ל"כיפת הגוגולת", אשר בסופה בליטה קרינית (כמו של קזואר). מבנה השלד החזק, הכולל עצמות תומכות בגפיים, מעיד על יכולת תעופה אפשרית.
על פי ההשערות, מבנה הלסתות והשיניים איפשר לדסונגריפטרוס לצוד את טרפו מבינות סלעים, חריצים ונקיקים, ולכתוש אותו לאחר מכן בעזרת שיניו הקשיחות.
בתרבות
פטרוזאור זה מופיע במשחקי המחשב פארק היורה 3: בניית פארק, עולם היורה: המשחק וJurassic World Evolution 2.
ג'מייקה
ג'מייקה (באנגלית: Jamaica) היא מדינת אי השוכנת בים הקריבי, בסמוך למרכז אמריקה. מצפון למדינה מעבר לים נמצאת קובה, וממזרח האי היספניולה, שבמערבו האיטי ובמזרחו הרפובליקה הדומיניקנית. המדינה היא מונרכיה חוקתית במעמד ממלכה בחבר העמים הבריטי.
מקור השם
אנשי ארוואק שחיו באי קראו לארצם "ש'אי-מאקה" (Xaymaka), שפירושה "ארץ של עצים ומים" בשפתם, ומכאן השם "ג'מייקה".
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באי היו שבטי הארוואק והטאינו, שהתיישבו בו בין שנת 4000 לפנה"ס לשנת 1000 לפנה"ס. אף על פי שיש הטוענים כי השבטים נכחדו עם בואם של האירופים, אחרים טוענים כי הם שרדו למשך זמן קצר. ישנן מעט מאוד עקבות מהתרבות הארווקית, ומועצת המורשת הלאומית הג'מייקנית מנסה לאתר כל עדות מהשבט.
כריסטופר קולומבוס היה האירופאי הראשון שגילה את ג'מייקה, ותבע את האי עבור האימפריה הספרדית לאחר שנחת שם ב-1494 במסעו השני אל יבשת אמריקה. אל האי ג'מייקה הוא הגיע אחרי שנחת בדומיניקה, עבר בהיספניולה ובקובה. נקודת הנחיתה שלו הייתה במפרץ דיסקברי. למפרץ סנט אנה נתן קולומבוס את השם "סנט גלוריה", וזו הייתה נקודת התצפית הראשונה שלו על האי, אולם הוא עזב את האי וחזר להיספניולה ומשם חזר לספרד. קולומבוס חזר לג'מייקה במהלך מסעו הרביעי ב-1503; העץ של ספינתו נאכל על ידי תולעים וסערה הביאה את הספינה למצב שלא הייתה יכולה להפליג יותר, ולכן הוא וצוותו נאלצו לחיות בג'מייקה במשך שנה בזמן שהמתינו לחילוץ. דייגו מנדז וכמה ילידים חתרו בקאנו כדי לקבל עזרה מהיספניולה, מושל האי, ניקולס דה אובנדו אי קאסרס, תיעב את קולומבוס ועיכב את המאמצים להציל אותו ואת אנשיו, ולכן הם חלצו רק ב-1504.
ב-1509 הוחל השלטון הספרדי הרשמי על ג'מייקה. באותה שנה, כקילומטר וחצי מערבית למפרץ סנט אנה הוקמה סביליה לה נובה (סביליה החדשה), המושבה הספרדית הראשונה על האי. סביליה ננטשה בשנת 1544, בשל מספר פשיטות פיראטיות עליה, והמתיישבים עברו לאתר חדש ובריא יותר, אשר קראו לו וילה דה לה וגה, ומאוחר יותר סנט ג'אגו דה לה וגה. זו הייתה עיר הבירה של ג'מייקה. האנגלים שינו את שמה של העיר ל-ספניש טאון כאשר כבשו את האי ב-1655. בעיר נמצאת הקתדרלה העתיקה ביותר בקריביים. בשנת 1518 הוקם נמל הסחר - פורט רויאל.
יורשי קולומבוס תבעו את ג'מייקה כמו גם איים אחרים, בהסתמך על הקפיטולציות של סנטה-פה, ב-1537 הגיעו היורשים, שיוצגו על ידי אלמנתו של אחד מבניו של קלומבוס, להסדר עם בית המלוכה הספרדי, וויתרו על כל תביעותיהם בתמורה לג'מיקה.
הספרדים גורשו מן האי על ידי האנגלים בקרב סנט אן. למרות זאת, האי לא נפל סופית לידי האנגלים עד קרב מגדל האי ב-1655. דון ארנולדו דה יאסי הגן על המגדל מפני האנגלים במשך חמש שנים, עד שברח לקובה.
במהלך מאתיים השנים הראשונות של השלטון הבריטי, ג'מייקה הפכה לאחת מיצואניות הסוכר הגדולות בעולם. היא ייצאה כ-77,000 טון סוכר בין שנת 1820 לשנת 1824, תוך שימוש נרחב בעבדים אפריקאים. לאחר ביטול העבדות בתחילת המאה ה-19, החלו הבריטים להביא פועלים זולים מסין ומהודו. צאצאיהם של פועלים אלו עדיין חיים בג'מייקה כיום.
בתחילת המאה ה-19, תלותה הכבדה של הממלכה המאוחדת בעבדותם של האפריקאים השחורים, גרמה לכך שמספר השחורים באי עבר את מספר הלבנים בו ביחס של 20 ל-1, דבר שהוביל להזדמנויות רבות למהפכות מצדם. לאחר סדרת מהפכות, העבדות בוטלה לחלוטין ב-1834, עם שוויון זכויות מלא לשחורים.
פוליטיקה
ג'מייקה היא אחת מממלכות חבר העמים הבריטי. זאת אומרת שהמדינה חברה בחבר העמים הבריטי ובראשה עומד המונרך הבריטי אשר מחזיק סמכויות סמליות במסגרת היותה של ג'מייקה מונרכיה חוקתית.
מאז עצמאותה של ג'מייקה ב-1962, התחלף השלטון פעמים אחדות, בבחירות, בין מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) התומכת בכלכלת שוק ובמדיניות חוץ בעלת זיקה לארצות הברית לבין מפלגת העם הלאומית (PNP) הסוציאל-דמוקרטית שביקשה לעצב כלכלה סוציאליסטית ומדיניות חוץ עצמאית (בכללה למשל שיתופי פעולה אזוריים עם קובה). מערכות הבחירות בשנות השבעים (1972, 1976, 1980) היו מקוטבות ואלימות במיוחד, כאשר הלבנים (ובכלל זה מהגרים מדרום-מזרח אסיה והמזרח התיכון) בני המעמד הבינוני-גבוה תומכים ב-JLP והעניים והשחורים צאצאי העבדים תומכים ב-PNP. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ומ-1989 בפרט, חלה התמתנות רבה בקיטוב ובאלימות, יחד עם נסיגתה של PNP מעקרונות סוציאליסטיים רדיקליים והתקרבותה למודלים של כלכלת שוק מרוסנת.
המדינה אינה סובלת ממאבקים אתניים, אך יש מתח בגלל הפער הכלכלי הגדל והולך. בג'מייקה החלה התנועה לזכויות האישה הקריבית, ונשים יכולות להגיע בה למעמד בכיר בעסקים ובפוליטיקה. בשנים 2012–2016 כיהנה בראשות ממשלת ג'מייקה אשה, פורשיה סימפסון-מילר.
הבעיות העיקריות בג'מייקה כיום הן הכלכלה התת-מפותחת, שנחלשה יותר לאחרונה עם ירידת מחירי הבוקסיט (שהוא ענף תעשייתי עיקרי במדינה) בעולם, והפער הכלכלי בין שכבות האוכלוסייה.
כלכלה
יותר משליש האוכלוסייה בג'מייקה עוסקים בחקלאות שהיא הפעילות הכלכלית המסורתית בג'מייקה. קנה סוכר ובננות הם הגידולים החשובים, מאחר שבאיחוד האירופי הם מועדפים מעל פני מדינות אחרות. גידולים אחרים הם: הדרים, קפה, מריחואנה, תפוחי אדמה והמשק החי.
גם המכרות תורמים לכלכלה, וג'מייקה היא מפיקת בוקסיט, החומר ממנו מייצרים אלומיניום, מהמובילות בעולם. ענפי תעשייה נוספים הם: טקסטיל, ועיבוד מזון.
תיירות היא אחד מענפי הכלכלה המרכזיים במדינה. אקלים הטרופי הממוזג מעט ברוחות האוקיינוס יחד עם ההיסטוריה של המדינה, הופכים אותה ליעד תיירותי מבוקש. יותר 3 מיליון תיירים המגיעים בכל שנה מסייעים לכיסוי חלק מהגירעון במאזן המסחרי.
גאוגרפיה
ג'מייקה היא מדינת אי בים הקריבי, כ-150 ק"מ מדרום לקובה. האי מורכב משפלת חוף, שבה מרוכזת רוב האוכלוסייה ומרכסים ציוריים, שהגבוה שבהם הוא רכס ההרים הכחולים.
חופים
בג'מייקה מגוון רחב של חופים. חלקו הצפון מזרחי של האי מכיל רבע החוף המפורסם של ג'מייקה, וכולל חופים מרהיבים כמו:
מוצא אתני
אוכלוסיית ג'מייקה מורכבת בעיקר מאנשים ממוצא אפריקאי המהווים כ-90.9% מהאוכלוסייה הכללית של המדינה. האוכלוסייה הכללית של ג'מייקה מורכבת בנוסף גם מכמה מיעוטים שביחד מהווים 9.1% מהאוכלוסייה. המיעוטים הם: 7.3% מעורבים, 1.3% הודים ג'מייקנים, 0.2% לבנים, 0.2% אסיאתים ו-0.1% לבנונים. שיעור ההגירה לג'מייקה מצוי בעלייה מתמדת והמהגרים מגיעים בדרך כלל מסין, קולומביה, דרום אסיה ומקומות נוספים בקריביים.
שפה
השפה הרשמית של ג'מייקה היא אנגלית. אך השפה הלא רשמית שמדוברת אצל אחוז גדול יותר באוכלוסייה היא שפת הפטואה. שפות נוספות מדוברות בקרב האוכלוסייה אף על פי שאלו אינן השפות הרשמיות.
הגירה לארצות אחרות
קרוב לשני מיליון ג'מייקנים היגרו במשך השנים למדינות שונות ובמיוחד לארצות הברית, הממלכה המאוחדת וקנדה וחלקם אפילו לקובה. הערים שהג'מייקנים מהגרים אליהן בארצות הברית הן: ניו יורק, באפלו, מיאמי, אטלנטה, אורלנדו, טמפה, וושינגטון הבירה, פילדלפיה, הרטפורד ולוס אנג'לס. רוב אוכלוסיית המהגרים הג'מייקנית בקנדה מתגוררת בטורונטו, מונטריאול ואוטווה. בממלכה המאוחדת המהגרים מתגוררים בערים גדולות ומצורפים לקהילה הקריבית-בריטית.
מוזיקה
החל מסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, התפתחו בג'מייקה מספר סגנונות מוזיקליים אשר זכו להצלחה בינלאומית ובראשם הרגאיי והסקא. הרגאיי, שהתפתח מהסקא, הפך במהרה לסגנון מוכר ונפוץ ברחבי העולם, והפך תוך מספר עשורים למזוהה עם אלמנטים תרבותיים רבים מחוץ לג'מייקה, וזכות ההשפעה הרבה שלו והחשיבות התרבותית שלו הוכר בשנת 2018 כמורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי אונסק"ו.
הסקא חדר לתרבות המערבית במספר גלים, ובשנות ה-90 נכנס למיינטרים למספר שנים.
ספורט
לג'מייקנים יש עניין רב בספורט. סוגי הספורט הפופולריים ביותר בג'מייקה הם: כדורגל, קריקט, אתלטיקה קלה ורכיבה על סוסים. הופעת הבכורה במונדיאל של נבחרת ג'מייקה בכדורגל הייתה במונדיאל 1998 בו הנבחרת לא הצליחה לעבור את הסיבוב הראשון.
האתלטיקה הג'מייקנית היא מהמובילות בעולם והאתלטים הג'מייקנים רבים הגיעו להישגים במשחקים האולימפיים ואליפויות העולם באתלטיקה, בהם אסאפה פאוול יוהאן בלייק ויוסיין בולט, המחזיק בשני שיאי העולם בריצת 100 מטר בזמן של 9.58 שניות ובריצת 200 מטר בזמן של 19.19 שניות. נבחרת השליחים של ג'מייקה מחזיקה בשיא העולם לריצת 4X100 בזמן של 36.84 שניות שנקבע במשחקים האולימפיים - לונדון 2012.
נבחרת הבובסלאד (מזחלות) של ג'מייקה זכתה להכרה עולמית ולהצלחה מסוימת לאחר הופעה מפתיעה באולימפיאדת החורף 1992.
דתות בג'מייקה
הפרוטסטנטים מהווים 56% מכלל האוכלוסייה בג'מייקה, והקתולים 5%. 5% נוספים מהווים הדת ראסטפארי שמוצאה בג'מייקה. 34% הן דתות אחרות והעיקריות שבהן הן הכתות: כנסיית האלוהים, אדוונטיסטים של היום השביעי, בפטיזם, פנטקוסטיזם ואנגליקניזם. הדתות האחרות בג'מייקה הן הדת הבהאית, הינדואיזם, בודהיזם והאסלאם. הקהילה היהודית בג'מייקה מונה כ-250 יהודים. נכון ל-2009 מתגוררות באי בנוסף ליהודים הילידים כ-20 משפחות ישראליות.
צבא
צבא הגנה לג'מייקה (JDF) הוא צבא קטן אבל כוח צבאי מקצועי של ג'מייקה. הצבא הג'מייקני מבוסס על המודל הבריטי עם ארגון, הכשרה, נשק ויישור קו הדוק עם ממלכות חבר העמים הבריטי. כשנבחרים קצינים מעומדים הם נשלחים לאחד מבסיסי ההדרכה לקצינים בקנדה או בבריטניה בתלוי לאיזו זרוע הם נבחרו. החיילים המגויסים מקבלים הכשרה בסיסית בבסיס ההדרכה של צבא ג'מייקה, בניוקאסל או באפ פארק-קאמפ, שניהם בסנט אנדרו. בדומה למודל הבריטי, המש"קים מקבלים רמות שונות של הכשרה מקצועית ככל שהם עולים בסולם הדרגות. בתי ספר צבאיים נוספים זמינים עבור אימונים מיוחדים בקנדה, ארצות הברית ובריטניה.
צבא הגנה לג'מייקה הוא צאצא ישר של גדוד איי הודו המערבית של בריטניה במהלך התקופה קולוניאלית. נעשה שימוש נרחב בגדוד איי הודו המערבית בפיקוח על ידי האימפריה הבריטית בין השנים 1795–1926. יחידות אחרות בצבא הגנה לג'מייקה נכללו במורשת של צבא ג'מייקה המוקדם בתור מושבה. "חיל הרגלים המתנדב של קינגסטון" השתתף במלחמת העולם הראשונה והתארגן מחדש תחת השם "חיל הרגלים המתנדב של ג'מייקה" במלחמת העולם השנייה. גדוד איי הודו המערבית נוסד מחדש בשנת 1958 כחלק מפדרציה איי הודו המערבית, לאחר פירוק הפדרציה הוקם "צבא הגנה לג'מייקה". "צבא הגנה לג'מייקה" (JDF) כולל בתוכו חיל רגלים, כוחות מילואים, חיל אוויר, משמר חופים וחיל הנדסה.
פשע
כמה אזורים בג'מייקה הם בעלי רמות גבוהות של פשיעה. רוב השנים ג'מייקה הגיעה לטבלת המדינות שהכי הרבה נרצחים בהן ביחס למספר התושבים וממוקמת במקום השלישי אחרי קולומביה ודרום אפריקה על פי הערכת האו"ם. ב-2005 היו בג'מייקה 1,674 מקרי רצח שהם 64.10 מקרים ל-100,000 איש. באותה השנה היא הייתה המדינה עם שיעור מקרי הרצח הגבוה בעולם.
מגפת הקורונה באלג'יריה
מגפת הקורונה התפשטה לאלג'יריה ב-17 בפברואר 2020. מקרה ההידבקות הראשון באלג'יריה פורסם ב-17 בפברואר 2020.
ציר זמן
ב-25 בפברואר אושר מקרה ההידבקות הראשון בנגיף הקורונה באלג'יריה. באותו המקרה נודע כי איטלקי שהגיע ב-17 בפברואר למדינה נשא עמו את הנגיף; ב-28 בפברואר, אלג'יריה גירשה אותו בחזרה לאיטליה, דרך טיסה מיוחדת משדה התעופה "Hassi Messaoud" ושם נכנס להסגר. בבוקר 2 במרץ אישרה אלג'יריה שני מקרי הידבקות חדשים; אישה ובתה, כך נמסר ממשרד הבריאות של המדינה.
ב-26 במרץ עלה מספר החולים ל-367, מספר מקרי המוות עלה ל-25. שבוע לאחר מכן, מספר החולים במדינה זינק ל-1171, ומספר המתים עלה ל-105.
קרם דה קסיס
קרם דה קסיס (בצרפתית: Crème de Cassis) הוא ליקר אלכוהולי מתוק בצבע אדום כהה ובטעם ענבי שועל.
ליקר זה הוא מרכיב חשוב באפריטיף "קיר".
הגרסה המודרנית הראשונה של משקה זה מקורה באזור בורגונדי שבצרפת בשנת 1841. המשקה מיוצר מענבי שועל וסוכר המרוסקים לתוך אלכוהול מזוקק. המשקה מיוצר בעיקר בבורגונדי, אולם גם בלוקסמבורג ובקוויבק שבקנדה.
הסינדיקט "Appellation d'Origine Contrôlée", שמטרתו לוודא ייצור מקומי נאות תוצרת צרפתית, מוודא זאת גם לגבי הקרם דה קסיס של בורגונדי, אשר רק הוא יכול לשאת את השם "Crème de Cassis de Bourgogne".
מדי שנה מיוצרים בבורגונדי 16 מיליון ליטרים של קרם דה קסיס – מרביתם לתצרוכת מקומית, וחלקם המועט לייצוא.
פארעה אל-ג'יפתליק
היסטוריה
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1880 מכונה האזור בשם "קראוות אל-מסעודי". בשנות ה-70 של המאה ה-19 עברו קרקעות האזור לבעלות הסולטאן עבדול חמיד השני והפכו לאדמות הכתר, "ג'יפתליק" בטורקית עות'מאנית. בעקבות זאת דבק באזור הכינוי "פארעה אל-ג'יפתליק" - אדמות הכתר של ואדי פארעה. כינוי זה נשאר בשימוש גם לאחר שממשלת המנדט הבריטי העבירה את האדמות לבעלות פרטית של משפחות משכם, טובאס ובית דג'ן, בשנות ה-20 של המאה ה-20. תושבי הכפר היו אריסים שעיבדו את הקרקעות עובר המשפחות משכם.
בתקופת המנדט הבריטי
ב-1940 החלו הבריטים לתכנן הקמת מבנה משטרה בג'יפתליק, תוך התבססות על מבנה הממשל העות'מאני שהיה קיים במקום. רשויות התכנון הכינו כ-3 חלופות לפי דגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station). בניין משטרת הג'יפתליק הושלם ב-1941 ושימש את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט. משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של מבני משטרה שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
מצב כלכלי-חברתי
פארעה אל-ג'יפתליק הוא אחד היישובים העניים בגדה, 45% מתושביו מצויים מתחת לקו העוני. שיעור האנאלפביתיות עמד בשנת 2007 על כ 11% (מקרב האנאלפביתים כ 75% נשים); מבין יודעי קרוא וכותב ל-20% אין כל השכלה פורמלית, 28% היו בעלי השכלה יסודית בלבד ורק 2.7% השלימו לימודים אקדמיים. 90% מהמועסקים בכפר עוסקים בחקלאות, 5% במסחר, 3% עובדים אצל מעסיקים יהודים ו 2% שכירים במגזר הציבורי או הפרטי, שיעור האבטלה עמד בשנת 2011 על 10%. כ-30% מהתושבים החזיקו מקנה, בעיקר כבשים (15,500), בקר (65 ראשי בקר) ו-180 כוורות דבורים.
תשתיות
על פי דו"ח של עמותת במקום שפורסם ב-2008:
תוכניות מתאר
תוכנית פיתוח שהכין המנהל האזורי הישראלי לאזור, השאירה 40% מתושבי העיירה מחוץ לגבולותיה. בשנים 2005–2007 נהרסו על פי צווי מנהל אזרחי כ-30 מבנים שנבנו ללא היתר. על פי עמירה הס האיסור המוטל בפועל על בנייה פלסטינית חדשה בג'יפתליק גרם לעזיבה של כ-180 משפחות בראשית שנות האלפיים.
ראו גם
משטרת הג'יפתליק
כביש הטבעת של בודפשט
כביש הטבעת של בודפשט (הונגרית Budapestet körbevevő gyorsforgalmi út) הידוע גם כ-M0, הוא כביש מהיר בחלקו, המקיף את העיר בודפשט, בירת הונגריה. הכביש מחבר את כל הכבישים המהירים והכבישים הארציים היוצאים מבודפשט לכל רחבי המדינה. אורכו הכולל של הכביש צפוי להגיע ל-108 ק"מ, ועד שנת 2008 הושלם תוואי באורך של 78 ק"מ ממנו.
היסטוריה ומאפיינים
חלקו הדרום-מערבי של הכביש המשתרע לאורך 24 ק"מ, הוא הקטע שנסלל בשלב הראשון של הקמת הכביש, בין 1988 ו-1994 (ראו A במפה). קטע זה מדורג ככביש בין-עירוני לא מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש. עבודות לשדרוג קטע הכביש ולהרחבתו לשישה נתיבים צפויות להסתיים בין השנים 2010 ו-2012.
בשנת 2010 צפויה להסתיים גם סלילתו של קטע חדש באורך של 5 ק"מ, אשר יסלל מדרום לכביש הקיים, ויחבר בין כביש 51 לכביש מהיר M5 (ראו B במפה). קטע זה יתחבר ישירות לחלקו הדרום-מזרחי של הכביש אשר הושלם בשנת 2005 ואורכו 12 ק"מ (ראו C במפה). קטע זה מגיע עד כביש 4 וסמוך לנמל התעופה הבינלאומי בודפשט-פרנץ ליסט, והוא מדורג ככביש מהיר שהמהירות המותרת המקסימלית בו היא 110 קמ"ש. חלקו המזרחי של הכביש באורך של 26 ק"מ (עד כביש M3) הושלם בשנת 2008 וגם הוא מסווג ככביש מהיר (ראו D במפה).
חלקו הצפוני של כביש הטבעת אינו כביש מהיר והוא היה מוכר ככביש 2B וככביש 2A (ראו E במפה). אורכו של קטע זה הוא 7 ק"מ והוא מסתיים בגשר מג'יירי (Megyeri Bridge) החוצה את הדנובה (ראו F במפה). הגשר שנחנך ב-30 בספטמבר 2008 נמתח לאורך כולל של 1,862 מטר. במועד פתיחתו לתנועה של הגשר שונה גם סימונם של כבישים 2A ו-2B ל-M0, אך מקטעה זה טרם שודרג לכביש מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש.
חלקו של כביש הטבעת ממערב לדנובה (בודה) טרם נסלל והקמת 9 הק"מ הראשונים שלו מתוכננת להסתיים בשנת 2014 (ראו G במפה). קטע זה כולל שתי מנהרות באורך של 2,000 ו-3,150 מטר. לסלילת יתר הכביש באורך כולל של 18 ק"מ טרם נקבע מועד, וספק אם הדבר צפוי להתרחש בשנים הקרובות, בשל כך שהכביש עובר דרך גבעות בודה (ראו H במפה). דבר זה גורם לקשיים טופוגרפיים וסביבתיים.
ויליאם פן
קורות חייו
פן נולד ב-14 באוקטובר 1644 בלונדון לאימו ההולנדית, ליידי מרגרט ג'ספר פן, ולאביו סר ויליאם פן (האב) שהיה אדמירל אנגלי ומקורב לבית המלוכה. פן הבן למד ב"כרייסט צ'רץ'" באוקספורד אך שנא את המקום, מרד במערכת החוקים הנוקשים של בית הספר וחבר לתנועות אנטי-לוחמניות שם. הנהלת בית הספר סבלה זמן מה את התנהגותו (בעיקר בגלל מעמדו הרם של אביו) אך לבסוף סולק מהמקום ואביו שלח אותו ללמוד בבית ספר פרטי בפריז שם שהה כשנתיים.
כשחזר מפריז החל ללמוד בבית ספר למשפטים בלונדון שנקרא Lincoln's Inn. בתקופת לימודיו ב-1665 פרצה בלונדון מגפת אבעבועות שחורות שהבריחה מהעיר את המעמדות העליונים. פן, שנשאר בעיר, התרשם מאוד מנכונותם של הקוויקרים לסעוד את החולים ולאסוף את המתים על אף שהמחלה פגעה ברבים מהם. פן גם הזדעזע מיחס השלטונות כלפי הקוויקרים למרות המסירות שלהם בטיפול בנפגעי המגפה. יחס זה נבע מ"חוק הקוויקרים" שהתקבל על ידי הפרלמנט ב-1662 ונועד להצר את רגלי הקוויקרים בכל הנוגע להתקהלות ואספות.
ב-1666 נשלח על ידי אביו לפקח על אחוזת המשפחה ליד קורק שבאירלנד. ב-1667, בעודו שוהה באירלנד, הוזמן לאספת עם עם המטיף הקווייקרי תומאס לו שפעל באותה תקופה באירלנד. באותה פגישה התרשם פן עמוקות והחליט לקבל עליו את דרכיהם ותורתם של הקווייקרים וזמן קצר לאחר מכן נעצר בכלא של קורק. לאחר שחרורו החל לפרסם ספרים ומאמרים על דת הקווייקרים וב-1668 נאסר שוב במצודת לונדון.
ב-1669, לאחר 8 חודשים, שוחרר מהכלא בהשתדלותו של ג'יימס השני, מלך אנגליה הוא דוכס יורק ואביו שלח אותו שוב לאירלנד. כשחזר ללונדון ב-1670 שב לנאום בפני קהל את דעותיו ושוב נאסר והועמד למשפט נוסף, בו פסקו המושבעים שאינו אשם. אף על זיכויים של פן ומיד הושת עליהם קנס והם נאסרו עד לתשלום הקנס. אביו של פן, שהיה מאוד חולה, שילם את הקנס ושיחרר את השניים וזמן קצר לאחר מכן, בהיותו על ערש דווי, סלח האב לבן על הדרך שבחר והוריש לו את כל כספו.
החל משנת 1672 התחזקה הסובלנות כלפי הקווייקרים באירופה ופן פעל רבות לשכנע מאמינים על ידי נאומים והטפות וכן עסק בכתיבת מאמרים וספרים. בנוסף נשא לאישה את גוליאמה מריה פוסטומאס ספרינגט (Gulielmas Marias Posthumas Springetts, שהייתה גם היא קווייקרית).
ב-1680 הורע שוב היחס לקווייקרים ואז גמלה בליבו של פן ההחלטה להקים מושבת קווייקרים בעולם החדש. פן ניצל חוב שהמלך חב לאביו עבור הלוואה שלא הוחזרה על מנת לבקש חבל ארץ מצפון למרילנד. ב-28 בפברואר 1681 העניק המלך צ'ארלס השני את שטר הזיכיון לפן. פן רצה לקרוא למקום "סילבניה" (sylvania הלקוחה מהמילה הלטינית "סילבה" שפירושה יער) והמלך קיבל את השם אך התעקש להוסיף בתחילה את השם "פן" לזכר ידידו האדמירל (אביו של פן) וכך נולד שם המקום "פנסילבניה".
מרגע שאושרה בעלותו של פן על השטחים בעולם החדש הוא החל להשקיע בהכנות לנסיעה. פן שלח אלפי מכתבי הזמנה לקווייקרים, טיפל באספקטים משפטיים מול האינדיאנים המקומיים, רכש ציוד וחומרים וקנה ספינות. פן ועוד כ-100 קווייקרים היו הקבוצה הראשונה שנסעה מערבה על גבי הספינה "וולקאם" (Welcome) שרכש. הספינה יצאה בסתיו 1682 מן העיר "דיל" שבאנגליה ועגנה בנמל ניו קאסל שעל שפת נהר הדלאוור. בעקבות ה"וולקאם" הגיעו למקום עוד כ-2000 קווייקרים על גבי 23 ספינות.
ב-1684 חזר פן ללונדון ולאור מעמדו הרם הפך לגורם משפיע בחצר המלוכה, הביא להעלאת הסובלנות בממלכה ואף לשחרור קווייקרים רבים מהכלא. אולם ב-1689 עם עליית ויליאם השלישי לשלטון השתנה יחס אנגליה לפן ולמושבתו והוא הודח מתפקידו כמושל פנסילבניה ואף נאלץ להסתתר למשך מספר שנים עד שבוטלו ההאשמות נגדו. בשנה שיצא ממקום מחבואו נפטרה אשתו (בגיל 51) וב-1695 נשא פן לאישה את חנה מרגרט קאלאוהיל (Hannah Margaret Callowhill) מבריסטול, כשהוא בן 52 והיא בת 25.
לאחר שקיבל בחזרה את תפקיד המושל חזר פן ב-1699 לפנסילבניה ומצא מושבה מסוכסכת ורחוקה מאוד מהרעיונות הקווייקרים המקוריים שהיו הבסיס להקמתה. פן התחיל לפעול למען המושבה אך זמן קצר אחרי הגיעו שוב קרא המלך האנגלי ליטול לידיו את ניהול המושבה ופן ומשפחתו חזרו לאנגליה על מנת לפעול כנגד כוונה זו.
כל הנסיעות והמשפטים הביאו את פן לפשיטת רגל ואף לישיבה בכלא עקב חוב לא משולם. נדמה שצערו הגדול ביותר היה כפיות הטובה של מתיישבי פנסילבניה שלא באו לעזרתו.
ב-1712, בעודו במשא ומתן על מכירת המושבה, נפגע פן משבץ מוחי שגרם לו לשיתוק, איבוד כושר הדיבור ואיבוד הזיכרון. הוא המשיך לחיות מספר שנים ובקיץ 1718 הלך לעולמו ברסקומב, ברקשייר, אנגליה, והוא בן 73. הוא נקבר בכפר ג'ורדן במחוז בקינגהמשייר. בסמוך לקברו קבורות שתי נשותיו ומספר מילדיו.
פן התברך בילדים רבים (7 מאשתו הראשונה ו-8 מאשתו השנייה). חלקם נפטרו בגיל צעיר וחלקם גידלו משפחות ענפות. לאחר מותו הוצב פסלו במרכז פילדלפיה ושמו הונצח על מספר מבני ציבור.
דעותיו ופרסומיו
כתביו של פן משקפים, מצד אחד, את אמונתו הקוויקרית, ומצד שני, את התנגדותו למלוכה באנגליה ולחוקים שפרסמה כנגד הקוויקרים כמו "חוק הקוויקרים" (1662) וחוק "אסיפות הפולחן" (1664).
בין כתביו ניתן למנות את:
רעיונותיו של פן על הדמוקרטיה והשוויון באו לידי ביטוי לאחר שנים רבות בחוקת ארצות הברית כמו גם באמנת האו"ם.
לטם
לֹטם - טבע נגיש לכולם, היא עמותה הפועלת למען קידום יכולות של אנשים עם צרכים מיוחדים על ידי פעילות חווייתית בטבע. עבור 10% מהאוכלוסייה בישראל, טיול בטבע אינו דבר מובן מאליו. בעלי לקויות פיזיות, חושיות ונפשיות זקוקים לגירויים שמזמן להם השטח הפתוח, אך הנגישות לפעילות במקומות אלו כמעט בלתי אפשרית עבורם.
משנת 1993 עוסקת העמותה בהדרכת אוכלוסיות מיוחדת באופן נגיש ומותאם בחיק הטבע. בהגדרה זו נכללים כל מי שצריכים סיוע ביציאה לפעילות מודרכת בשטח הפתוח: כבדי ראיה או עיוורים, כבדי שמיעה או חירשים, בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית ברמות שונות, ילדים ונוער בסיכון, בעלי נכות פיזית ועוד.
ההדרכה בלטם נעשית על ידי אנשי חינוך, אנשי טיפול, מורות חיילות ובנות שירות לאומי בעלות תו תקן להדרכת טיולים. ההדרכה היא בקבוצות קטנות ומשלבת מערכי הדרכה ייחודים המותאמים לקהל היעד, כגון: המחשות בכתב ברייל לעיוורים, לוחות תקשורת לאוטיסטים ועוד.
בנוסף מקדמת העמותה נגישות באתרי טבע כגון השביל הנגיש בנחל השופט. מדי שנה מדריך צוות ההדרכה המקצועי של לטם כ-18,000 משתתפים, בהם: ילדי גנים טיפוליים, תלמידי בית ספר לחינוך מיוחד, בוגרים ממסגרות דיור מוגן ועוד.
בלטם מאמינים כי לכל אדם הזכות ללמוד וליהנות בחיק הטבע באופן נגיש ומותאם. עמותת לטם מאפשרת לרבים לממש זכות זו ולפתוח "דלת אל הטבע" לכלל האוכלוסייה בישראל.
בין הפעילים בעמותה נמצאים:סורין הרשקו היו"ר, ראומה ויצמן, מינה צמח, מיקי חיימוביץ'. העמותה משתפת פעולה עם משרדים ממשלתיים, הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הג'וינט ועוד. העמותה נתמכת על ידי תמיכות ממשלתיות, תורמים פרטיים, קרנות ועסקים התורמים לפעילותה. עמותת לטם מפוקחת על ידי משרד החינוך.
טיולים
עמותת לטם מתאימה את מסלול הטיול ליכולת של כל קבוצה, הן מבחינה פיזית והן מבחינה קוגניטיבית. הטיולים נערכים בצפון הארץ, באזור ירושלים ובאר שבע. ההדרכה מתבצעת בקבוצת קטנות (8-15 משתתפים), במהלך הטיול נעזרים המדריכים באמצעי המחשה רבים ובהפעלות מגוונות.
חוגים
העמותה מקיימת חוגי טבע במסגרתם מגיעים מדריכים למפגשים המקרבים את הטבע אל המשתתפים ואת המשתתפים אל הטבע. חוגי הטבע קושרים בין עונות השנה והחגים לטבע המשתנה ומשלבים פעילות רב חושית: פעילויות יצירה, חידונים, הכנת מטעמים מהטבע, שירים ואגדות, משחקים וניסויים ועוד.
סדנאות
בחוות עמק השלום נערכות סדנאות בנושאי חקלאות קדומה, שמטרתן לחזק את הקשר לטבע ולמקורות, תוך התנסות מעשים בהפעלת מתקנים חלקיים משוחזרים ונגישים. בין המתקנים בחווה: גת נגישה לדריכת ענבים, בית בד נגיש להפקת שמן זית, גורן לדיש חיטה, באר אנטיליה ומערכת חקלאות שלחין.
ימי טבע
בימי הטבע מבצעים מגוון הפעלות: משחקים קבוצתיים, פעילויות יצירה, סיפורים, מוזיקה ושירים, הצגות ותחרויות בעזרתם נחקור, נלמד, נהנה וניצור. ימי הטבע עוסקים בנושאים רבים, עונות ומועדי השנה, איכות הסביבה, צמחים ופרחים, בעלי חיים, תופעות טבע ועוד.
אנצ'בדזה
שורשיה המשוערים של המשפחה נעוצים בתחילת ימי הביניים בתקופת שלטונה של השושלת ששלטה על אבסגיה. לאחר ההפרדות מהממלכה הגאורגית המאוחדת במאה החמש עשרה, הייתה אבחזיה תחת השפעה עות'מאנית והאסלאם, מספר חברי המשפחה נאלצו לפלוש לשטחי הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי. כך הם יצרו ענפים ראשיים של נסיכים: הענף האבחזי של נסיכי אנצ'בדזה, בית מאצ'בלי מכארתלי, בית אבחזי מקאחתי. כל ענפי המשפחה השתלבו, מאוחר יותר, עם סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית, באצולה הנסיכית (קניאז) של האימפריה הרוסית, כאשר מאצ'אבלי ואבחזי השתלבו ב־1826/1850 ואנצ'בדזה בשנת 1903.
צאצאי המשפחה ששרדו מתגוררים כיום באבחזיה ובטביליסי, ונושאים בשם המשפחה אצ'בה ואנצ'בדזה.
תעשיית אבן וסיד
תעשיית אבן וסיד בע"מ (כתוב בכתיב חסר, הוגים: תעשיות אבן וסיד) היא חברת מחצבות ישראלית המייצרת חומרי גלם לתעשיית הבנייה: אגרגטים, בלוקים מבטון, וסיד.
הקמת החברה
בימי מאורעות תרצ"ו ניסו הערבים לשתק את הבנייה היהודית על ידי מניעת אספקה של אבן וחצץ. ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ביקשה משבתאי לוז'ינסקי להקים את "חברת אבן" להפקת אבן וחצץ לבנייה על ידי חוצבים יהודים. תעשייה זו הפכה ב-1935 לחברת "אבן וסיד" שהשתייכה לחברת העובדים ול"סולל בונה".
החברה סיפקה חומרי גלם למפעלי סלילה ובנייה (כבישים ראשיים, נמלים, נמלי תעופה, מבני ציבור, מבנים מסחריים ומבני מגורים, ומוביל המים הארצי) וכן לתפיסת שטחים אסטרטגיים בארץ (למשל, מחצבות מגדל צדק)
בשנת 1990 רכשה "רדימיקס" מחברת "סולל בונה" מחצית מהבעלות בחברת "תעשיית אבן וסיד". בתחילת 2005 רכשה את פעילות חטיבת הבטון של "תעשיית אבן וסיד בע"מ" מחברת "סולל בונה" וב-2008 השלימה רדימיקס את רכישת כלל הפעילות של "תעשיית אבן וסיד".
נכון ל מפעילה החברה תשעה מפעלים ומחצבות ונחשבת ליצרנית האגרגטים הגדולה בישראל.
יוליוס דיטמן
יוליוס דיטמן (בהולנדית: Julius Dettmann; 23 בינואר 1894 – 25 ביולי 1945) היה קצין באס אס בגרמניה הנאצית, אשר התפרסם בתור הקצין שהוציא את ההוראה למעצרה של אנה פרנק ומשפחתה, וככל הנראה האדם היחיד שידע מי הסגיר אותם.
ביוגרפיה
דיטמן נולד בקניגסברג. מספר החבר שלו במפלגה הנאצית היה 722,240. הוא הצטרף גם לאס אס (מס' חבר 414,783), ושרת בתחילת מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות.
ב-9 בנובמבר 1942 הוצב באמסטרדם, הולנד שהייתה תחת כיבוש גרמני מאז 1940. במקביל הוא הועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר (מקביל לסגן).
ב-4 באוגוסט 1944 קיבל דיטמן שיחת טלפון, בה סופר לו על יהודים המסתתרים בסניף של חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263. דיטמן ציווה על נגד האס דה קרל זילברבאואר לצאת ולעצור אותם. מאוחר יותר נזכר זילברבאואר כי דיטמן ציין בפניו שהשיחה הגיעה מ"מקור מהימן".
זילברבאואר הגיע למקום עם שלושה מתנדבים הולנדים בבגדים אזרחיים אך חמושים. הוא גילה במקום שמונה יהודים, את אנה פרנק אביה אוטו פרנק אמה אדית אחותה מרגוט וכן את הרמן ואוגוסטה ואן-פלס עם בנם פטר. המסתתר השמיני היה פרידריך פפר. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. מאוחר יותר נעצרו גם ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן שהסתירו אותם. כל המסתתרים, למעט אוטו פרנק, מצאו את מותם במחנות השמדה.
דיטמן התפרסם גם כאחראי על הוצאתם להורג של 15 אנשי מחתרת הולנדיים, ביניהם יוהנס פוסט, דמות מופת של המחתרת ההולנדית. עם כניעת גרמניה הנאצית, נעצר דיטמן בהולנד כשבוי מלחמה. הוא נכלא בבית כלא באמסטרדם והתאבד ב-25 ביולי 1945 זמן קצר לפני שהופיע בפני בית משפט. ככל הנראה הוא היה האדם היחיד שידע מי הסגיר את אנה פרנק ומשפחתה, אולם הוא מעולם לא נחקר על כך, ולקח עמו את הסוד אל הקבר. ב-1963 אותר זילברבאואר בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל, אולם הוא טען שלא ידוע לו מי שוחח עם דיטמן. החשודים העיקריים בהלשנה הם וילם ואן מארן, לני הרצוג, נלי ווסקאול וטוני אהלרס. אוטו פרנק עצמו טען שידוע לו כי הקול שדיבר עם דיטמן בטלפון היה קול של אשה צעירה. יש אף הטוענים שמשפחת פרנק נתפסה באקראי במהלך פשיטה למציאת תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
סינקלייר ויקס
צ'ארלס סינקלייר ויקס (באנגלית: Charles Sinclair Weeks, 15 ביוני 1893 – 7 בפברואר 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית אשר כיהן כסנאטור ממדינת מסצ'וסטס בשנת 1944 וכמזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1953-1958 תחת ממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ביוגרפיה
ויקס נולד בעיר ניוטון שבמערב מסצ'וסטס בשנת 1893. אביו, ג'ון ויקס, היה אף הוא פוליטיקאי אשר כיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית בשנים 1905-1919 וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בשנים 1921-1925. ויקס למד באוניברסיטת הרווארד ושירת במשמר הלאומי בגבול בין ארצות הברית למקסיקו. לאחר השירות החל לעבוד בעולם העסקים. תפקידו הפוליטי הראשון היה ראשות עיריית ניוטון בשנים 1930-1935.
שוק עבודה מפולח
שוק עבודה מפולח הוא מושג שטבע הסוציולוג מייקל פיורה לתיאור מצב בו באותה מערכת כלכלית מתקיימים שני שוקי עבודה או יותר, ובכל אחד מהם קיימים תנאי העסקה ושכר שונים.
סינקלייר ויקס
ביוגרפיה
עם כניסתו של דוויט אייזנהואר לתפקיד נשיא ארצות הברית, מונה ויקס לתפקיד מזכיר הסחר. בשנת 1958 פרש מהתפקיד עקב סיבות בריאותיות.
שוק עבודה מפולח
הגדרה
בתאוריה הכלכלית המודרנית, ההנחה היא כי קיים שוק עבודה אחד - כל העובדים יכולים להגיע לכל המשרות. התאוריה של שוק עבודה מפולח טוענת כי בחברות קפיטליסטיות רבות זה אינו המצב, והיכולת של עובדים לתפוס מקומות עבודה תלויה, פרט לכישוריהם, גם במאפיינים נוספים, לא רלוונטיים לכאורה, כמו מוצא אתני ומגדר.
סינקלייר ויקס
ביוגרפיה
הוא נפטר ב-7 בפברואר 1972, בגיל 78, במסצ'וסטס. הוא קבור בניו המפשייר.
שוק עבודה מפולח
מאפיינים
שוק עבודה מפולח מתאפיין בחלוקת שוק העבודה למספר מקטעים (סגמנטים), בדרך-כלל שניים - שוק ראשוני (או שוק ליבה) ושוק משני. מאפייני השוק הראשוני הם שכר גבוה יחסית, תנאים סוציאליים טובים וקביעות במקום העבודה, בעוד מאפייני השוק המשני הם הפוכים - עבודה זמנית בשכר נמוך וללא הטבות.
גורמים ליצירת שוק עבודה מפולח
קיימים שלושה הסברים לקיומו של שוק העבודה המפולח, הבאים מגישות תאורטיות שונות. חוקרים רבים אינם מסתפקים בהסבר אחד ומאמצים שני הסברים או אף את שלושתם.
הסבר מבני
במשק הקפיטליסטי קיים ניגוד מובנה בין הון לעבודה. בעוד השקעת הון במיכון היא קבועה וארוכת טווח, השקעה בכוח עבודה מאפשרת גמישות, מכיוון שניתן לפטר את העובדים שנשכרו. דרישת העובדים של תחומים שונים במשק היא שונה עקב עובדה זו: ענפים בהם הביקושים הם קבועים מעדיפים השקעה בטכנולוגיה, ולכן זקוקים לעובדים קבועים ומיומנים. לעומתם, ענפים הסובלים מעונתיות יעדיפו שלא להשקיע במיכון ולשכור עובדים משניים.
חלוקה זו יוצרת שני סוגים של שווקים - אחד המיועד לעובדים מיומנים וקבועים, והשני לעובדים חסרי זכויות. עם זאת, הכישורים הנדרשים בכל אחד מהשווקים אינם שונים בהכרח - ייתכן מצב בו שני עובדים בעלי אותם כישורים יגיעו האחד לשוק הראשוני והשני לשוק המשני.
הסבר מעמדי
הסבר אחר לתופעת שוק העבודה המפולח מגיע מתאוריות נאו מרקסיסטיות ומתמקד בקונפליקט הבין-מעמדי. לפי הסבר זה, הסיבה להיווצרותו של שוק העבודה המפולח היא היותו אינטרס של המעסיקים - קיומו של שוק עבודה כזה יוצר שתי קבוצות עובדים נפרדות, שלכל אחת מהן יש אינטרסים שונים והן חסרות את המוטיבציה לשיתוף פעולה. עובדים מפוצלים שאינם מאורגנים הם עובדים שאינם יכולים להיאבק על זכויותיהם, וזהו אינטרס ברור של המעסיקים.
מאבקים בין עובדים
ההסבר השלישי בא מרקע תאורטי נאו וובריאני ומדגיש את חשיבותן של קבוצות הסטטוס בהסבר תופעה זו.
טופוקסוארה
טופוקסוארה (שם מדעי: Tupuxuara) הוא סוג של פטרוזאור גדול שחי בצפון סין בתור הקרטיקון הקדום. בצורתו הוא היה פטרוזאור גדול בעל כרבולת שהזכירה את כרבולת הטפג'ריים, אך הייתה מוצקה יותא. הפטרוזאור התגלה בברזיל ב-1998 בידי החוקרים אלכסנדר קלנר ודיוגנז דה אלמיידה קמפוס ונקרא על שם שד ממיתולגיית שבט הטופי הבריזלאי. נמצאו בסוגו של הפטרוזאור 3 מינים דומים.
מאפיינים
הטופוקסוארה היה פטרוזאור בעל כרבולת ארוכה מאוד, באורך 130 ס"מ שנראתה כמו מפרשית נטויה ומעוגלת מעט ובעל מוטת כנפיים של 5.5 מטרים. הלסתות של היצור היו ארוכות וחסרות שיניים והעיניים היו קרובות מאוד אליהם. מרכז הלסת היה חלול וכנראה עטה רקמת עור. הכרבולת הגדולה אולי סייעה לפטרוזאור לדאות ביעילות ואולי גם להרתיע יריבים ולמשוך נקבות.
יצור זה חי כנראה לחופי ימים ושם תפס דגים. חוקרים אחרים חושבים שהיה דווקא אוכל פירות מהעצים ושהוא היה פעיל במשך היום.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
הולנד החדשה
הולנד החדשה (הולנדית: Nieuw-Nederland) הייתה מושבה הולנדית על חופה המזרחי של צפון אמריקה, בארצות הברית של ימינו, שהתקיימה בין השנים 1614–1679. היא נתגלתה בידי חברת הודו המערבית ההולנדית, על סיפונה של היאכטה הלב מאן (הולנדית: halve maen) תחת פיקודו של החוקר הנרי הדסון ב-1609. האזור נחקר מ-1611 עד 1614 בידי אדריאן בלוק והנדריק כריסטיאנסז. המפה שיצרו ב-1614 הציגה לפרלמנט ההולנדי, את הטריטוריה "הולנד החדשה". הולנד החדשה הפכה לפרובינציה ברפובליקה ההולנדית בשנת 1624.
מקור
במהלך המאה ה -17 אירופה עברה צמיחה חברתית, תרבותית וכלכלית נרחבת הידועה בשם תור הזהב ההולנדי בהולנד. מדינות התחרו על שליטה בנתיבי סחר רווחיים ברחבי העולם, במיוחד אלה לאסיה. במקביל, קונפליקטים פילוסופיים ותאולוגיים באו לידי ביטוי בקרבות צבאיים ברחבי יבשת אירופה. הרפובליקה של הולנד המאוחדת הפכה לביתם של אנשי רוח רבים, אנשי עסקים בינלאומיים ופליטים דתיים. ביבשת אמריקה היה לאנגלים יישוב בג'יימסטאון, וירג'יניה, לצרפתים יישובים קטנים בפורט רויאל ובקוויבק, והספרדים פיתחו מושבות כדי לנצל את המסחר בדרום אמריקה ובקאריביים.
בשנת 1609, קפטן הים והמגלה האנגלי הנרי הדסון נשכר על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) הממוקמת באמסטרדם כדי למצוא מעבר לצפון-מזרח לאסיה, להפליג סביב סקנדינביה ורוסיה. הקרח של הקוטב הצפוני החזיר אותו לאחור בניסיון השני שלו, אז הוא הפליג מערבה כדי לחפש מעבר צפון-מערבי במקום לחזור הביתה. בסופו של דבר הוא חקר את המים מול החוף המזרחי של אמריקה על סיפון הסירת Flyboat Halve Maen. היציאה הראשונה שלו מהספינה הייתה בניופאונדלנד והשנייה בקייפ קוד.
הדסון האמין שהמעבר לאוקיינוס השקט היה בין נהר סנט לורנס למפרץ צ'ספיק, אז הוא הפליג דרומה למפרץ, ואז פנה צפונה, ונסע קרוב לאורך החוף. הוא גילה את מפרץ דלאוור והחל להפליג במעלה הנהר בחיפוש אחר המעבר. מאמץ זה סוכל על ידי שרטון, וה-Halve Maen המשיך צפונה. לאחר שעברו את סנדי הוק, האדסון וצוותו נכנסו ל-Narrows לתוך מפרץ ניו יורק העליון. (ה - Narrows תועד בשנת 1524 על ידי החוקר ג'ובאני דה וראצאנו, והגשר המודרני המשתרע נקרא על שמו.) הדסון האמין שמצא את נתיב המים היבשתי, ולכן הפליג במעלה הנהר הגדול שנושא כעת את שמו. הוא מצא את המים רדודים מכדי להמשיך מספר ימים לאחר מכן באתר של טרויה, ניו יורק.
בשנים 1611–1612, האדמירליות של אמסטרדם שלחה שתי משלחות חשאיות למצוא מעבר לסין עם היאכטות Craen ו-Vos, בראשות יאן קורנליס מי וסיימון ווילמס קאט בהתאמה. אדריאן בלוק, הנדריק כריסטיאנסן וקורנליוס ג'ייקובסן מי חקרו, סקרו ומיפו את האזור בין מרילנד למסצ'וסטס בארבע מסעות שנעשו בין 1611 ל-1614. סקרים ותרשימים אלה אוחדו במפה של בלוק, שהשתמשה לראשונה בשם New Netherland. בתקופה זו היה מסחר מסוים עם האוכלוסייה ההודית.
התיישבות ראשונית
בדומה לצרפתים בצפון, ההולנדים התמקדו בהתעניינותם בסחר בפרוות. לשם כך, הם טיפחו קשרים תלויים עם חמשת האומות של האירוקואה כדי להשיג גישה רבה יותר לאזורים מרכזיים מרכזיים שמהם הגיעו העורות.
ההולנדים עודדו מעין אצולה פיאודלית לאורך זמן, כדי למשוך מתנחלים לאזור נהר ההדסון, במה שנודע כמערכת אמנת החירויות והפטורים. דרומה יותר, חברת סחר שוודית שהייתה בעלת קשרים עם ההולנדים ניסתה להקים את היישוב הראשון שלה לאורך נהר דלאוור שלוש שנים מאוחר יותר. ללא משאבים לביסוס מעמדה, שוודיה החדשה נקלטה בהדרגה על ידי הולנד החדשה ומאוחר יותר בפנסילבניה ודלאוור.
היישוב ההולנדי הקדום ביותר נבנה בסביבות 1613 והורכב ממספר בקתות קטנות שנבנו על ידי צוות ה"טייג'ר" (טייגר), ספינה הולנדית בפיקודו של קפטן אדריאן בלוק, שעלתה באש בעת הפלגה על ההדסון. זמן קצר לאחר מכן, נבנה המבצר הראשון מבין שניים, ועלו מפעלים קטנים או עמדות מסחר, שבהם ניתן היה לנהל מסחר עם אוכלוסיית אלגונקוויה ואירוקואה, אולי ב-Schenectady, Esopus, Quinnipiac, Communipaw ובמקומות אחרים.
בשנת 1617 בנו מתנחלים הולנדים מבצר במפגש הנהרות ההדסון והמוהוק, במקום בו נמצאת כיום אולבני. בשנת 1624, הולנד החדשה הפכה למחוז של הרפובליקה ההולנדית, אשר הורידה את הגבול הצפוני של שלטונה בצפון אמריקה ל-42 מעלות, כהכרה בטענת האנגלים מצפון לקייפ קוד. הנהרות העיקריים של המחוז נהר Zuyd (נהר דרום), נהר Noort (נהר צפון), ו-Versche Rivier (נהר "טרי"). היה צורך בגילוי, תרשימים והתיישבות קבע כדי לשמור על תביעה טריטוריאלית. לשם כך במאי 1624, הגיעו משפחות לפורט אורנג' ובנוטן איילנט (אי המושלים של היום) בשפך נהר הצפון. הם ירדו מהאונייה ניו הולנד, בפיקודו של קורנליס ג'ייקובש מאי, המנהל הראשון של הולנד החדשה. הוא הוחלף בשנה שלאחר מכן בווילם ורהולסט.
ביוני 1625, 45 מתנחלים נוספים ירדו על נוטן איילנט משלוש ספינות בשם סוס, פרה וכבשה, אשר סיפקו גם 103 סוסים, גידים, פרות, חזירים וכבשים. רוב המתיישבים פוזרו לחיל המצבים השונים שנבנו על פני השטח: במעלה הזרם למבצר אורנג', ל"קייביץ הוק" על הנהר ה"טרי", ומבצר וילהלמוס על הנהר הדרומי. רבים מהמתיישבים לא היו הולנדים אלא וולונים, הוגנוטים צרפתים או אפריקאים (רובם כעבדים, חלקם זכו מאוחר יותר למעמד של "חצי חופשיים").
מונינג
מונינג (באנגלית: Mooning) היא פעולה של חשיפת הישבן בפומבי על ידי הסרת החלק האחורי של המכנסיים והתחתונים. במספר תרבויות חשיפת הישבן נעשה על מנת להביע מחאה או סתם לשם הנאה. זאת משום שהיא נחשבת כפעולה גסה ומעליבה וכן מכיוון שישנו טאבו בנוגע לישבן.
המילה Moon (ירח) הייתה מטפורה מקובלת לישבן מאז 1743, והפועל to moon התייחס לחשיפה לאור (הירח) מאז 1601, הרבה לפני גל חשיפת הישבנים בקרב סטודנטים בארצות הברית בסוף שנות השישים ואילך. לפני שקיבלה מילת הסלנג "מונינג" את משמעותה הנוכחית, הייתה משמעותה "שוטטות בטלה" או "תשוקה רומנטית".