cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליקס אוטו דסוף
ביוגרפיה
דסוף נולד בלייפציג ולמד שם בקונסרבטוריון הלחנה, פסנתר וניצוח אצל כמה מחשובי המורים של התקופה, ביניהם איגנץ מושלס לפסנתר ומוריץ האופטמן ויוליוס ריץ להלחנה. ראשית פרסומו בא לו כמנצח. בגיל תשע עשרה ניצח על תזמורת תיאטרון בדיסלדורף וכעבור חמש שנים הוצעה לו משרת מנצח אורח במה שהיה אולי התיאטרון הראשון במעלה, האופרה של וינה. בווינה היה לפרופסור באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבימה של וינה. בווינה גם התיידד עם יוהנס ברהמס ובהמשך ניצח על ביצועי בכורה של כמה מיצירותיו התזמורתיות. דסוף חיבר כמה יצירות בשנות ה-50' וראשית שנות ה-60' של המאה ה-19, אך ויתר על ההלחנה כאשר קריירת הניצוח שלו המריאה. בהמשך עשה לו שם כמנהל האופרה של פרנקפורט.
קשרי הידידות האמיצים שלו עם ברהמס באים לידי ביטוי בחליפת מכתבים בין השניים בשנת 1878, כשדסוף ביקש להקדיש לברהמס את רביעיית המיתרים אופוס 7 בפה מז'ור, שהיא כנראה המוכרת ביותר בין יצירותיו. הרביעייה זכתה אומנם להצלחה בביצוע הבכורה שלה, אך דסוף לא היה משוכנע עדיין שהיא ראויה לפרסום ושלח את הפרטיטורה אל ברהמס בבקשה לחוות דעת כנה ובהצעה להקדישה לו. ברהמס השיב לו בשבחים ליצירה ואמר, "... כבוד גדול יהיה זה לי אם תכתוב את שמי מעל כותרת הרביעייה - כך, במקרה הצורך, נספוג את המהלומות יחדיו, אם הציבור ימצא שאינה לטעמו." דסוף, מרוצה ואסיר תודה, השיב לו בהיתול הקנטרני, שהיה מקובל גם על ברהמס עצמו במכתביו, "... ודאי ירווח לך כשתראה את שמך מתנוסס לזכר עולם על עמוד השער של הרביעייה. אחרי שהבריות ישכחו את הרקוויאם הגרמני שלך, הם יוכלו להגיד, ,ברהמס? או, כן, זה שדסוף הקדיש לו את אופוס 7 שלו!'"
דסוף חיבר גם חמישיית מיתרים ל-2 כינורות, ויולה ו-2 צ'לי, אופוס 10, כמה לידר וספר כוראלים. כמנצח ביצע בנגינת בכורה את הסימפוניה הראשונה של ברהמס בשנת 1876.
דסוף מת בפרנקפורט ב-1892. בתו, מרגרטה דסוף, ייסדה את מקהלות דסוף כששהתה בניו יורק בביקור משפחתי בעיר.
Windows on Windows
Windows on Windows (שמות מקובלים נוספים הם 16-bit WOW,WOWEXEC או בקיצור WOW) הוא שכבת תאימות של גרסאות 32-ביט, של משפחת מערכות ההפעלה חלונות NT, המרחיבה את  NTVDM, לספק תמיכה מוגבלת ליישומי Win16 הרצים במערכת - יישומים שנכתבו עבור חלונות 3.x.
כיום WOW משמשת לתיאור תמיכה של ישומי 32-ביט, על מערכות של 64-ביט של חלונות, ותמיכה זו ידועה בשם WOW64. השימוש בטכנולוגיה זו מפחית את תנועת התעשייה לכיוון מחשוב מבוסס 64-ביט.
האופרה של בוסטון
להקת האופרה של בוסטון (באנגלית: Opera Company of Boston) הייתה להקת אופרה אמריקאית, שפעלה בבוסטון, מסצ'וסטס משלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 עד שנות ה-80. המנצחת האמריקאית שרה קולדוול ייסדה את הלהקה בשנת 1958 בשם "קבוצת האופרה של בוסטון". במשך תקופה מסוימת נקרא הפלג המסייר של הלהקה "אופרה ניו אינגלנד". קולדוול כיהנה הן כבמאית והן כמנצחת ברוב הפקותיה של הלהקה במשך שלושת העשורים ומעלה של קיומה. בהנהגתה, הציגה הלהקה רפרטואר של יותר מ-75 אופרות, ממגוון רחב של תקופות וסגנונות מוזיקליים, כולל מספר רב של יצירות, שלא נשמעו קודם לכן בארצות הברית ומספר ניכר של אופרות בנות ימינו. המחויבות לרפרטואר חדשני, לצד ניהול הבמה המבריק של קולדוול, הקנו ללהקה תהילה בינלאומית והציבו אותה בין להקות האופרה המובילות בעולם בשנות ה-70 וה-80.לאחר 32 עונות אופרה רצופות, נאלצה הלהקה להיסגר עקב קשיי מימון בשנת 1990.
היסטוריה
בשנת 1958 הקימו שרה קולדוול ולינדה קאבוט בלק, עם אחרים, את להקת האופרה של בוסטון בסכום התחלתי של $5,000 בלבד, וחנכו אותה בהפקה של "מסע הירח" של ז'אק אופנבך בבוסטון קומון, עם צוות שכלל את אדלאיד בישופ בתפקיד המלכה פופוט. "הבוסטון גלוב" שיבח את מיומנות ההפקה והלהקה הוזמנה להציג את היצירה על מדשאות הבית הלבן, בנוכחות הנשיא דווייט ד. אייזנהאואר. בעקבות הצלחה זו, החליטה קלדלוול להעלות הפקה של לה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני.
תיאטרון דונלי ושנות הנדודים: 1979-1958
בנקודה זו פעלה הלהקה ללא תיאטרון בית משלה. בית האופרה הישן של בוסטון, שהוקם בשנת 1909, לא היה בשימוש במשך שנים ונהרס חודשים ספורים לפני שקולדוול הקימה את להקתה. בסופו של דבר שכרה קולדוול את תיאטרון דונלי להפקת "לה בוהם", והתיאטרון היה לאולם ההופעות של הלהקה עד להריסתו כעבור עשר שנים, ב-1968.
את שבע השנים הבאות, שבהן חיפשה אולם הופעות קבוע, עשתה הלהקה בנדודים מאולם לאולם, בהם תיאטרון שוברט בבוסטון, אולם קרסגה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ה"סייקלוראמה" ואוניברסיטת טאפטס. לבסוף, בשנת 1975, סיכמה הלהקה על שכירת תיאטרון אורפיאום בבוסטון, שם קיימה את הופעותיה בחמש השנים הבאות.
בית האופרה של בוסטון וסופה של תקופה: 1990-1980
אף כי תיאטרון אורפיאום ענה על דרישות הלהקה, חלומה של קלדלוול היה בית משלה ללהקתה בשנת 1978 קנתה הלהקה את בית הקולנוע RKO לשעבר ברחוב וושינגטון במרכז בוסטון. הבניין נרכש בעזרת פטרונית האופרה סוזן טמקן. על אף סגולותיו הרבות של הבניין והפוטנציאל שהיה לו, מצבו היה ירוד וגם לאחר השיפוצים שנעשו בו, היו עדיין תיקונים נחוצים, שעלותם הייתה מעבר ליכולת הלהקה. אף על פי כן, שרה קולדוול לא נרתעה ובשנת 1980 העבירה את הלהקה אל ביתה החדש, שנחנך בשם בית האופרה של בוסטון. עם הזמן התברר, שעלויות התחזוקה של הבניין גבוהות מדי, עקב התקלות והקלקלות שהלכו ורבו בו. הלהקה לא יכלה לעמוד בהוצאות ולאחר עונת 1989–1990 מכרה את הבניין לקבלן פיתוח מטקסס. אף כי טכנית המשיכה הלהקה להתקיים עוד שנה, לא היו עוד הפקות אופרה מנקודה זו ואילך.
הופעות בולטות
לאורך כל תולדותיה של הלהקה הופיעה שורה מרשימה של זמרים בהפקותיה. כבר בשנים הראשונות ב"דונלי", הצליחה קולדוול למשוך אמנים מן השורה הראשונה, שבין הנודעים שבהם בברלי סילס וג'ואן סאת'רלנד אל רשימת המבצעים של הלהקה. קולדוול גם קידמה כישרונות חדשים כדוגמת ג'יימס בילינגס, שהחלו את דרכם המקצועית בלהקה. עוד זמרים נודעים שרו בהפקות להקת האופרה של בוסטון, בהם יוניס אלברטס, מרילין הורן, אווה מרטון, שריל מילנס, מגדה אוליברו, רנאטה טבאלדי, נורמן טרייגל, שירלי ורט וג'ון ויקרס, בין רבים אחרים.
גם בתפקידים אחרים בצוות הלהקה כיהנו אנשים ידועי-שם, כמו רלף ליפורד, שהיה מנצח-חבר למשך כמה שנים ו, שהחל את קריירת הניצוח שלו עם הלהקה. לסלו ג. בוניס היה נשיא הלהקה בשנים 1967–1986 ודאר ויליאמס עבד כמנהל הבמה שלה. גם כמה מעצבים חשובים עבדו עם הלהקה, בהם רודולף היינריך, מינג צ'ו לי, הרברט זן, הלן פונד ועוד. רקדנית הבלט פאט קולגייט הופיעה עם הלהקה בהזדמנויות רבות. במאי המשנה יאוכם ייסד בהמשך את התיאטרון הרפטוארי של בוסטון (בעזרת שרה קולדוול), ועסק בהפקות אופרה, תיאטרון וטלוויזיה.
במהלך שלושים ושתיים שנותיה, זכתה להקת האופר ה של בוסטון לתהילה בינלאומית על תוכניותיה החדשניות. בהנהגתה של קולדוול, העלתה הלהקה את הבכורות האמריקאיות של אופרות כמו "משה ואהרון" של ארנולד שנברג, מלחמה ושלום של סרגיי פרוקופייב, "הטרויאנים" ו"בנוונוטו צ'ליני" של הקטור ברליוז, "אינטולרנצה 1960" של לואיג'י נונו, "לולו" של אלבן ברג, "מונטזומה" של רוג'ר סשנס ו"טאוורנר" של פיטר מקסוול דייוויס, בין רבות אחרות.
Playlist: The Very Best of Ciara
Playlist: The Very Best of Ciara (בעברית: פלייליסט: הטוב ביותר של סיארה) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית סיארה. האלבום יצא לאור ב-29 במאי 2012 על ידי חברת התקליטים לגאסי רקורדינגס.
Gods & Monsters
Gods & Monsters (בעברית: אלים ומפלצות) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Paradise ומתוך ההוצאה המחודשת של Born to Die, Born to Die: The Paradise Edition. השיר יצא לאור ב-9 בנובמבר 2012, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס.
במרוצת השנים, הוקלט השיר מחדש פעמים רבות, תוך שנעשו לו רמיקסים וגרסאות שונות. אחת מגרסאות הכיסוי הבולטות ביותר שנעשו עבורו, יצאה בשנת 2014 ובוצעה על ידי ג'סיקה לאנג, במהלך תוכנית הטלוויזיה "אימה אמריקאית", בעונה "אימה אמריקאית: פריק שואו".
שימוש במדיה
יחד עם "Body Electric" ו-"Bel Air", השיר הופיע בסרט הקצר של דל ריי, Tropico. לאחר יציאתו של הסרט, הוציאה דל ריי מיני-אלבום בעל אותו השם ב-6 בדצמבר 2013, שכלל את "Body Electric", "Gods & Monsters", "Bel Air" והסרט Tropico עצמו.
ביקורת
"Gods & Monsters" זכה לביקורות חיוביות ומעורבות כאחד מטעם מבקרי המוזיקה. קרל ויליוט מ-Idolator אמר כי "על הנייר, חלקים מ-"Gods & Monsters" דומים מאוד לשיר "S&M" של הזמרת ריהאנה. ניתן לראות זאת בשורות "הייתי מלאכית / חיפשתי רק לקיים יחסי מין חזקים... לעזאזל כן, תן לי / זה גן עדן; זה מה שאני באמת רוצה". עם זאת, הוסיף כי הדבר לא בטוח וכי הדיבור על יחסי מין וכל הנושא שקשור אליו יכול להיות פרשנות אישית שדל ריי כלל לא התכוונה אליה.
במגזין Slant נאמר ש"פרט ל-"Burning Desire" ו-"Gods & Monsters", שום שיר מ-Paradise לא מצליח להשתוות לשירים מ-Born to Die". כמו כן, נאמר שם כי "השיר מרושל ומהפנט בו זמנית".
הצלחה
בעקבות ההצלחה של המיני-אלבום Paradise, "Gods & Monsters" וכמה שירים נוספים, הצליחו להיכנס למצעדי הפזמונים בשנת 2012. בממלכה המאוחדת, הצליח להגיע למקום ה-39 בעקבות הופעתו ב-"איסטאנדרס", במסגרת "". במצעד שירי הרוק הגיע למקום ה-15. בשנת 2014, זכה השיר להצלחה מחודשת בעקבות גרסת הכיסוי שביצעה ג'סיקה לאנג במסגרת "אימה אמריקאית: פריק שואו".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-75 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ אלטרנטיבי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של Mermaid Motel ב-8 במרץ 2020. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות סצנה עקבית בה מוצגת דל ריי כשהיא בתוך כלוב ולגבה מחוברות כנפיים, תוך שהיא עצמה לובשת חלק תחתון בלבד והחלק העליון שלה מוסתר על ידי הידיים שלה. במהלך הקליפ, מגיעים למקום מבקרים שונים שבאים להביט בה. הקליפ צבר למעלה מ-3 מיליון צפיות.
ב-9 בנובמבר 2014, פורסם קליפ המילים של השיר באיכות של הפרדה גבוהה ובו מוצגות מילות השיר. קליפ המילים צבר למעלה מ-5.7 מיליון צפיות. האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דל ריי ב-3 ביולי 2019; שבע שנים מצאתו המקורית. מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-1.7 מיליון צפיות. אודיו נוסף של השיר צבר למעלה מ-2.3 מיליון צפיות.
בשנת 2014, הועלתה הסצנה של ג'סיקה לאנג ליוטיוב, בה ביצעה את השיר. הסצנה לקוחה מתוך הפרקים "Edward Mordrake, Parts 1 and 2" שנכללו בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה "אימה אמריקאית". במהלך הסצנה, ניתן לראות את לאנג כשהיא מבצעת את השיר בקרקס וזאת, לאור העובדה שהוא ריק ממבקרים. בהמשך, מגיע אדוארד מורדייק להאזין לשירתה ובסוף הסצנה היא מגלה שהדבר לא היה. הסצנה זכתה להצלחה רבה כאשר צברה למעלה מ-4.3 מיליון צפיות. קליפ המילים של גרסתה של לאנג פורסם בסמוך לפרסום הסצנה וזכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-4.8 מיליון צפיות.
לינאס קלייזה
נעוריו
לאחר הצלחתו הרבה בנבחרת התקבל קלייזה לאוניברסיטת מיזורי וכבר בעונתו הראשונה במכללות התבסס כפורוורד מוביל והעמיד ממוצעים של 11.1 נקודות ו-8.4 כדורים חוזרים. ביולי 2004 זומן לסגל נבחרת העתודה של ליטא לקראת אליפות אירופה, בה הוביל שוב את הנבחרת לשלבי הגמר של הטורניר, אך גם הפעם הובסה ליטא דווקא ברגע המכריע וזכתה רק במדליית הארד. קלייזה שסיים את האליפות עם 17.5 ו-5 כדורים חוזרים בממוצע למשחק, נבחר לחמישיית הטורניר.
גם לאחר שחזר למיזורי לעונתו השנייה בקולג', המשיך להציג את יכולת מצוינת ועם ממוצעים של 29.5 נקודות ו-9 כדורים חוזרים למשחק, זכה בכל התארים של טורניר האול-ביג 12 לשנת 2005.
קריירה ככדורסלן מקצועני
לאחר שנותיו המוצלחות בקולג' ובנבחרת ליטא, נרשם קלייזה לדראפט ה-NBA לשנת 2005 ונבחר במקום ה-27 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, ממנה הועבר בעסקה מידית לדנוור נאגטס שבתמורה העבירו לפורטלנד את ג'רט ג'ק. כרוקי, מיעט קלייזה לקבל דקות משחק וב-61 משחקים בהם שותף, קלע רק 3.5 נקודות והוריד 1.9 ריבאונדים ב-8.5 דקות למשחק בלבד. בעונה שלאחר מכן, הכפיל את ממוצעיו ועלה ל-7.6 נקודות ו-3.4 ריבאונדים, אך עדיין לא הרשים במשחקו.
בעונת הפגין שיפור ניכר ביכולתו והפך לשחקן מחליף משמעותי בקבוצה. את העונה הסדירה סיים עם ממוצעים של 11.1 נקודות, 4.2 כדורים חוזרים ו-1.2 אסיסטים ובפלייאוף עלה ל-14 נקודות ו-6.5 כדורים חוזרים למשחק. משחק השיא שלו בעונה זו ובקריירה כולה, היה ב-17 בינואר 2008, במשחקה של דנוור נגד יוטה ג'אז, משחק בו קלע 41 נקודות והוריד 9 כדורים חוזרים והוביל את קבוצתו לניצחון 120-109. בעונת, חלה שוב ירידה ביכולתו וממוצעיו ירדו בהתאם ל-10 נקודות ו-4 כדורים חוזרים למשחק בעונה הסדירה ו-7 נקודות ו-3.2 כדורים חוזרים בפלייאוף ועל אף הגעתה של דנוור לגמר המערב, לא היה גורם משמעותי בקבוצה. לאחר עונה זו עזב את הנאגטס וה-NBA ויצא לאירופה.
באוגוסט 2009 חתם קלייזה על חוזה לשנתיים בשווי 8.6 מיליון אירו בקבוצת אולימפיאקוס היוונית.
ביולי 2010 חתם קלייזה, כ'שחקן חופשי מוגבל' בטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA על חוזה ל-4 שנים בשווי 18.8 מיליון דולר. לאחר שבוע הודיעו הדנוור נאגטס שלא ישוו את הצעת החוזה של הטורונטו ראפטורס.
ביולי 2013 חתם קלייזה לשנתיים במועדון היורוליג הטורקי פנרבחצ'ה אולקר. עם זאת, בסיום עונתו הראשונה בקבוצה, הסכימו הצדדים על התרת החוזה.
ביולי 2014 חתם קלייזה לעונה במילאנו האיטלקית.
קריירה בינלאומית
קלייזה שיחק גם בנבחרת ליטא, אותה הוביל למקום השביעי באליפות העולם 2006, לזכייה במדליית הארד באליפות אירופה 2007, למקום הרביעי באולימפיאדת בייג'ינג 2008 ולמקום ה-11 באליפות אירופה 2009.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-18 באפריל 2013:
ציונות בלוב
היהודים בלוב התעניינו בציונות כבר מראשיתה. הקהילה היהודית השקיעה רבות בחינוך דור העתיד להגשמת האידיאל הציוני ובלימוד השפה העברית. בתקופה האיטלקית, הארגונים הציוניים, שהבולטים שבהם היו חברת ציון, מכבי ובן יהודה, עסקו בעריכת כנסים ואסיפות להפצת הרעיון הציוני. כמו כן ערכו הארגונים פעילויות תרבותיות-ציוניות ועסקו בלימוד העברית ואף עליה לארץ.
שחרור לוב על ידי הבריטים עצר את החלתו של הפתרון הסופי ונתן תנופה לארגונים הציוניים בלוב, גם בגלל בשורת החופש שהביאו עמם, אך בעיקר בזכותם של החיילים הארצישראלים, שהרימו את הגאווה הלאומית ותרמו רבות במישור החינוכי, במישור ההומניטרי ובהקמת ארגוני ההגנה. בתקופת שלטון הבריטים המשיכו הארגונים הציונים לפעול ולהתפתח, אם בגלוי ואם במחתרת. פרעות נובמבר 1945 גרמו לתוצאות הרות אסון בקרב הקהילה, דבר שעורר את הקמת ארגוני ההגנה, בעזרתם של החיילים הארצישראליים ובעזרתם של השליחים מארץ ישראל. פרעות אלה הגבירו את רצונם לעלות ארצה.
תנועת החלוץ עסקה רבות בהכשרה חלוצית של המתכוננים לעלות ארצה. נתיבי ההעפלה העיקריים היו הפלגה אל חופי איטליה והפלגה או מסע רגלי לתוניסיה ומשם לצרפת. המעפילים מלוב היוו תרומה חשובה לעם בארץ ישראל, בשל העברית הרהוטה שבפיהם, אמונתם החדורה בציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם במסגרת ארגוני ההגנה. עם הקמת המדינה והפרעות ביוני 1948 החלה לוב מתרוקנת אט אט מיהודיה.
רקע
בשנת 1911 כבשו האיטלקים את לוב וגרמו לחיבורה של לוב לעולם המודרני. היהודים בלוב נפתחו לתרבות המערב וחידשו את קשריהם עם אחיהם שבאירופה. בתקופה זו הפעילות הציונית הייתה בעלת אופי מאורגן יותר. ב-1913 גיבש אליהו נחאייסי תוכנית להוצאתם של יהודי לוב ממצוקתם הכלכלית והחברתית, באמצעות החדרת רעיונות הציונות וערכיה, תוכנית שיצאה לפועל רק מאוחר יותר בשל חילוקי דעות עם הנהגת הקהילה.
הפעילות הציונית עד מלחמת העולם השנייה
הארגון הציוני הבלתי רשמי "אורה ושמחה" הוקם בשנת 1914. הארגון הוקם במסווה של תלמוד תורה לילי, וזאת מחשש לתגובת האיטלקים והערבים המקומיים. גם ארגון זה לא האריך ימים, בעיקר בשל בעיות תקציביות. בנוסף לכך, העובדה כי תודעת הציונות עדיין לא חדרה בבני הקהילה וקיומם של חילוקי הדעות עם ההנהגה, שחששה מהלהטת הרוחות בקרב הערבים והאיטלקים, גרמו אף הם לסגירת הארגון.
תנועת "חברת ציון"
בעקבות הכשלונות האחרונים, החליטו נחאייסי וחבריו לעזוב את שיטת הארגוניים החברתיים ולהקים ארגון פוליטי ציוני שיתמודד על הנהגת הקהילה. בשנת 1916 הקימו את תנועת "חברת ציון" שכללה 70 חברים. התנועה עמדה בקשר ישיר עם משרדי התנועה הציונית העולמית ושמה לה למטרה לקדם את תוכנית הקונגרס בבזל, באמצעות הפצת ההיסטוריה היהודית והשפה העברית. כארגון פוליטי מסודר, בחרו חברי הארגון תשעה חברי ועד שבראשם עמד אליהו נחאייסי והרכיבו ועדות לקידום מעשי של אידאולוגית הארגון. וועדת התרבות והתעמולה הייתה אחראית על ארגון שיעורי ערב בשפה העברית ועריכת ימי עיון להפצת הציונות בקרב בני הקהילה. ועדת קרן קיימת הייתה אחראית לאיסוף כספי תרומות למען קק"ל. תרומות אלו חזקו את הקשר ואת תחושת הערבות ההדדית בין התורמים לציונות וליהודי ארץ ישראל. ועדת קשר הייתה אחראית לשמירת קשר רציף עם התנועה הציונית העולמית ועם סניפה בטריפולי. ועדת העלייה הייתה אחראית לדאוג לכל הקשור לסידוריהם של המבקשים לעלות לארץ.
ב-1917 נערכו הבחירות לוועד הקהילה בטריפולי. לקראת הבחירות פתחה "חברת ציון" בתעמולה כנגד הנהגת הקהילה הנוכחית, שנמנית בעיקר על האליטה העשירה, והציגה את עצמה כנציגת המעמד הנמוך. "חברת ציון" קראה לדמוקרטיזציה ולהפצת הציונות, כפתרון למצב החברתי והחומרי הירוד. בבחירות אלה ספגה התנועה כישלון.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1919 ובשנת 1921, לאחר מותו של אליהו נחאייסי ב-1918, הצליחה התנועה והחלה לפעול במגוון רחב של פעילויות: לימוד השפה העברית והתנ"ך, עריכת כנסים וימי עיון, צדקה וגמילות חסד הדדית בין בני הקהילה, ארגון הפגנות כנגד פגיעה ביהודים, הוצאה לאור של הביטאון "דגל ציון" וייסוד אגודת הספורט "בני ציון". אך למרות כל זאת נמשכו המאבקים בתוך הקהילה והעמיקו המחלוקות.
בשנת 1922 הוקם ארגון ציוני מתחרה ל"חברת ציון" ושמו "אחדות והתקדמות". בראש הארגון עמד פורטונטו חדד. הארגון הוציא לאור את השבועון "התעוררות" בו פרס את טענותיו כנגד דרכי הפעולה של "חברת ציון". הקמתו של ארגון ציוני מתחרה החמירה את המאבקים הפנימיים בקהילה היהודית ופגעה קשות בפעילותה של "חברת ציון", עד כדי הפסקת איסוף כספי התרומות לקרן הקיימת לישראל. דבר זה גרם לקק"ל לשגר מהארץ את אברהם אלמליח כדי להשכין שלום בין הארגונים. עם הגעתו של אלמליח ללוב, בשנת 1923, נפגשו, הוא והרב הרטום קסוטו, עם ראשי הארגונים על מנת לשכנע אותם לשתף פעולה ולגשר על הפערים, לשם הגשמת המטרות הציוניות. גישור זה הוביל, בסופו של דבר, לאיחוד שני הפלגים הציוניים בלוב, איחוד שהתבצע בפועל רק ב-1924 בתיווכו של שליח "קרן היסוד" הרב פראטו מאיטליה. כך נוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית".
את הרשמים, שספג אלמליח בעת ביקורו בלוב, העביר לשולחיו שבארץ ישראל. אלמליח התרשם מאוד מדבקותה של הקהילה ביהדות ובציונות, דבר שהתבטא גם בפן המעשי - עלייתם של אחד עשר צעירים בהנהגת אליהו פאלח, מי שכונה ראשון החלוצים מלוב. אלמליח המליץ לשולחיו להתכונן לגל עליה גדול מלוב ואף להקים משרד עלייה בטריפולי.
הפעילות הפוליטית הענפה בלוב אף הוסיפה לפרוח ובשנת 1923, נוסדה אגודת הנשים הציוניות A.D.E.I, שהייתה מקבילה לתנועת ויצו שבארץ ישראל. האגודה עבדה בשיתוף פעולה עם התנועה הציונית ומטרותיה היו החדרת ערכיה של התנועה הציונית בקהילה, בדגש על ציבור הנשים ולשפר את רמת השכלתה של האשה ומעמדה.
לאחר שנוסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" עזבו הציונים את הפעילות הפוליטית והחלו להתמסר לפעילות ציונית-חברתית גרידא: הפצת העברית והרעיון הציוני בקרב בני הקהילה ואיסוף כספי תרומות לקרן הקיימת לישראל ול"קרן היסוד". בשנת 1924 ייסדה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" את תנועת הנוער הציונית "הנוער היהודי הטריפוליטני". נשיא התנועה היה רפאל אביב, מראשי הציונות בלוב. התנועה הרחיבה את פעילות אגודת הספורט הציונית "בני ציון" שהצטרפה ל"מכבי" ב-1926.
בשנת 1928 ניסתה התנועה להקים חווה להכשרה חקלאית, כהכנה למי שעתיד לעלות לארץ וכפתרון לבעיית התעסוקה. בשנת 1931 נוסד הארגון "בן יהודה" בהנהגתו של ציון שאול אדאדי. ארגון זה התמקד בעיקר בהפצת השפה העברית, על ידי העלאת מחזות בעברית, הוצאה לאור של שבועון בשם "למדו עברית", פתיחת ספרייה עברית וקיום שיעורים ללימוד השפה, כל זאת תחת הסיסמה "עברי, דבר עברית". מעבר לכך עסק הארגון גם בפעילות ציונית שוטפת כעריכת אספות וכנסים ואיסוף תרומות לקק"ל ול"קרן היסוד".
אחד מהחשובים במפעליה של תנועת "בן יהודה", אם לא החשוב שבהם, הוא הקמת בית הספר העברי "התקווה", בסוף שנת 1931. בית הספר התחיל את דרכו עם מספר תלמידים מצומצם - 20 בנים ובנות, אולם עד מהרה, תוך פחות משנה, מספר תלמידיו זינק ל-512 תלמידים. הישגי בית ספר "התקווה" היו מרשימים במיוחד, זאת, לאו דווקא בשל מניין התלמידים הגדול, אלא בזכות הרפורמה שהוכנסה וכללה בין השאר חלוקת הכיתות לפי רמות, הנהגת שיטת הוראה מדוקדקת על פי תוכנית לימודים שנקבעה מראש, בחינת הישגי התלמידים, הן בלימודים היהודים ציוניים והן בלימודים הכלליים. לאור ההישגים המרשימים, אליהם הגיע בית הספר, הוחלט בהנהגת הקהילה להעביר את ועדת החינוך לאחריותו של ארגון "בן יהודה". מספר התלמידים בבית הספר גדל והגיע עד ל-1,200 תלמידים, מה שחייב את הרחבת סגל המורים על ידי הכשרה של מורים נוספים.
במקביל להצלחתה של תנועת "בן יהודה", הצליחה גם תנועת "מכבי" הן בפעילויותיה הספורטיביות והן בפעילויות הציוניות, פעילויות שהלכו והתעצמו.
בשנת 1932 חוקקו "חוקי השבת" על פיהם חויבו גם התלמידים היהודיים להגיע לבית הספר בשבת. חוק זה גרם לרוב התלמידים היהודיים לנשור מבתי הספר הכלליים וחלקם מצא מקום במסגרת "בן יהודה". לחלק אחר של הקהילה הצטרף קושי זה לשאר המניעים לעלות לארץ ישראל, דבר שגרם לגידול במספר העולים לארץ ישראל. עולים אלו הקימו את השכונות "בנגזי" בבני ברק ו"מונטיפיורי" בתל אביב. סך כל העולים מלוב בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נאמד בין 500 ל-1,000 עולים, בהם חברי מחתרות, בעיקר מחתרת האצ"ל. בשנת 1939 נחקקו "חוקי הגזע" על פיהם הורחקו כל התלמידים היהודיים מבתי הספר הציבוריים. כל נטל החינוך נפל כעת על הקהילה ואכן בני הקהילה גילו הבנה והרימו תרומות להרחבת מסגרות הלימוד ופיתוחן. נוסד בטריפולי בית הספר הטכני העברי הראשון, בו למדו כ-60 תלמידים. כמו כן הרחיבה תנועת "בן יהודה" את בית הספר "התקווה" ואת צוות המורים כדי לענות לביקוש הרב לספסלי לימודים.
המפגש הראשון עם החיילים הארצישראלים
עם כיבושה של לוב בידי הבריטים, נוצר מפגש מרגש בין יהודי קירנייקה המדוכאים והמושפלים לבין החיילים הארצישראלים. יהודי לוב ראו בחיילים סמל לגאווה ולגאולה בעוד החיילים ראו במפגש הזה הגשמה של עיקר מטרת גיוסם - לעזור לקהילות היהודיות שסבלו בשלטון הגרמנים ושותפיהם.
הפעילות הציונית החלה להתעורר ומעתה גם החיילים הארצישראלים לקחו בה חלק. מעבר לעזרה החומרית לנזקקים, העבירו החיילים שיעורים בהיסטוריה של עם ישראל, לימדו את הילדים שירי מולדת וסיפרו על המתרחש בארץ ישראל ועל הגשמת ההתיישבות בה. באפריל 1941 נסוגו הכוחות הבריטים מקירנייקה בעקבות ההתקדמות של הגרמנים בפקודו של רומל. עם הנסיגה הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר לארץ ישראל כ־250 מיהודי קירנייקה. בתחילת 1942 נכבשה קירנייקה בשנית בידי הצבא הבריטי. גם הפעם קיבלו אותם היהודים בהתרגשות ובשמחה, אולם באופן מאופק יותר, מחשש שתהיה נסיגה נוספת והאיטלקים יגיבו על "בגידה" מעין זו. הפעם לא עלה בידיהם של החיילים הארצישראלים לעזור בתחום החינוכי, אולם הם עזרו באספקת מזון וסיוע. הבריטים נסוגו שנית בסוף ינואר 1942, אולם הפעם, בשל בעיות לוגיסטיות, הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר מזרחה מעט מאוד יהודים, כאשר חלקם נאלצו לנוס ברגל.
הציונות בלוב בתקופת השלטון הבריטי
עם פריצת המערכה המפורסמת באל-עלמיין, כבשו הבריטים את לוב מידי האיטלקים. את קירנייקה, המזרחית, כבשו כבר בנובמבר 1942 וכיבוש לוב כולה הושלם בינואר 1943. השלטון הבריטי בלוב פתח בפני היהודים עידן חדש. לא עוד גזרות גזעניות, השפלה ורדיפה. הקהילה היהודית החלה משתקמת, הפליטים והניצולים חוזרים לבתיהם ומנסים להיכנס לשגרת חיים. עם השתקמות זו השתקמו מוסדות הציבור והתנועה הציונית. בתקופה זו תרמו החיילים הארץ ישראלים את עיקר תרומתם לקהילה היהודית בלוב, הן מהבחינה החינוכית-ציונית והן מבחינת הסיוע והשיקום של הקהילות החרבות.
פעילות מערכת החינוך העברית-ציונית בתקופת הבריטים
במרץ 1943 נפתח בית הספר העברי בבנגזי בו למדו 70 תלמידים. מרבית המורים היו חיילים ארצישראלים שהתנדבו לדבר. התנדבות של חיילים לשמש כמורים נעשתה יעילה יותר בבואו של הגדוד השני, שם שרתו מורים מקצועיים מארץ ישראל, ויכלו ללמד על פי תוכנית הלימודים המסודרת שבארץ. הבריטים לא ראו בעין יפה את החינוך הציוני והחל להקשות על המפעל. הם ציוו לסגור את בתי הספר העבריים ולשלוח את הילדים היהודים לבתי הספר הערביים. כמו כן אסרו הבריטים על המורים מארץ ישראל ללמד בקהילה והצמידו אותם ליחידותיהם. החיילים חיזקו את הקהילה לא להיכנע לדרישות הבריטים ולא לרשום את ילדיהם לבתי ספר ערביים - דבר שהיה מביא את הסוף לחינוך הציוני. במהלך חופשת הקיץ העבירו המורים מארץ ישראל סמינר להכשרת מורים מהקהילה המקומית. את הסמינר העבירו במועדון החייל העברי. גם לאחר ההכשרה המשיכו החיילים הארצישראלים לעזור בחינוך, הודות למפקדיהם העבריים שחיפו על העדרם. בית הספר בבנגזי הוכר כבית ספר פרטי וככזה לא קיבל סיוע ממשלתי ומומן מכספי הקהילה. מעבר לסיוע בחינוך בבנגזי, עזרו החיילים הארצישראלים בעוד מגוון של תחומים כגון גיוס כספים מארגונים מחוץ ללוב כדוגמת הג'וינט, הברחת ספרי לימוד ומתן שיעורים והרצאות בעברית. החיילים הקימו גרעין של ארגון "החלוץ" בו הכשירו כ-50 צעירים לקראת העלייה לארץ, רובם באופן לא חוקי. עד 1944 עזבו רוב היחידות הבריטיות ובעזרת ההכשרה שקיבלו המורים המקומיים מהחיילים, החלו המורים המקומיים לנהל את מערכת החינוך לבד, עם מעט מאוד עזרה מהחיילים העבריים שנשארו. עם עזיבתם של החיילים, הקלו מעט הבריטים את עמדתם כלפי החינוך היהודי. הם התירו ליהודים לקיים מערכת חינוכית והכירו בה. אמנם צוות המורים היה חייב לכלול גם מורים ערבים - אלו היו אמורים, על פי רצונם של הבריטים, לרסן את הרוח הציונית בבית הספר. מערכת החינוך הזו התקיימה עד לעלייה הגדולה בשנת 1949, אז נסגרו כל בתי הספר בלוב, למעט בית הספר בבנגזי שהועבר לבית הכנסת ושימש את המעט הנותרים.
הארגונים הציוניים תחת השלטון הבריטי
הבריטים ראו בעין רעה את כל הקשור בפעילות הציונית ואסרו את הקמתה מחדש של "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" אולם לאחר המלחמה והרדיפות והמפגש עם החיילים הארצישראלים, תחושות הלאומיות והכיסופים לארץ ישראל רק גברו והיהודים המשיכו את הפעילות הציונית והעצימו אותה, תחת מסווה של פעילות חינוכית.
במרץ 1943 חידש ארגון "מכבי" את פעילותו הספורטיבית והתרבותית. הארגון חנך אצטדיון ספורט חדיש והקים את תנועת הנוער "מכבי הצעיר". לאחר בקשות חוזרות ונשנות, התירו הבריטים לארגון "בן יהודה" לחדש את פעילותו. בנוסף לארגונים הוותיקים, קמו מספר אגודות ציוניות חדשות, רובן מיועדות לנוער, בהם "הצופים העבריים" שחינכו להצטרפות להגנה ולהעפלה בלתי לגאלית, תנועת "האיחוד", "בני עקיבא" ו"גדוד מגיני השפה". החברה בלוב הייתה דתית-מסורתית, ורוב האידיאלים, הציוניים והדתיים, היו משותפים לכל חברי הקהילה, מכאן התבקש לקיים איחוד של תנועות הנוער הציוניות, איחוד שאכן התבצע סביב תנועת בני עקיבא בשנת 1949. התנועה נקראה "איחוד תנועות הנוער החלוציות - בני עקיבא".
תנועת "החלוץ" שהתארגנה ב"בן יהודה" הבריחה לטריפולי שליחים מארץ ישראל. אותם שליחים דאגו להפיץ את הרעיון הציוני ולארגן הכשרה מעשית-חלוצית לצעירים המתכוונים לעלות ארצה. הצעירים שמתחת לגיל 18 היו חברים בתנועת "הנוער", בה שמו השליחים דגש על החינוך, האידאולוגיה ופעילות תרבותית-ציונית, כדי שבבוא היום יקבלו את ההכשרה המעשית ויעלו ארצה. השליחים הסתירו את זהותם ורק מעטים ידעו את מטרת בואם. תחת אותו מעטה של חשאיות החלו השליחים בהקמת ארגון "הגנה", בו אימנו את הצעירים בקרב פנים אל פנים. בפעילות זו נעזרו השליחים בחיילים הארצישראלים. עם התפתחות תנועת "החלוץ" ועם עלייה במספרם של הצעירים המבקשים לקבל הכשרה חקלאית, הוציא ארגון "בן יהודה" ירחון בשם "חיינו". הירחון דן בהכשרה החקלאית בלוב ובחיים החלוציים שבארץ ישראל.
תנועת "החלוץ" ידעה גם קשיים. החלו להתפתח סכסוכים קשים בינם לבין החיילים הארצישראלים. עיקר הוויכוח היה על סמכויות בנושאי העפלה ועל התמיכה בחינוך. השליחים ראו עצמם כשליחי ההנהלה הציונית בלוב וממילא הסמכות העליונה בכל האמור ואילו החיילים, מצדם, טענו שהם ותיקים יותר בקהילה ומודעים יותר לבעיותיה ולכן טובת הקהילה שהם יהוו הסמכות העליונה. ויכוח גדול שהתעורר ביניהם היה על אופן חלוקת עשרים הסרטיפיקטים - אשרות העלייה לארץ מהמנדט - בקהילה. לתנועת "החלוץ" היה אינטרס לחלק את האשרות לחבריה הרוצים לעלות ארצה כחלוצים ואילו החיילים היו מעוניינים לחלקת את האשרות באופן אחר. הוויכוח הסתיים בפשרה שהוצעה על ידי ההסתדרות הציונית. עוד קושי שנוצר לתנועת "החלוץ" היה הריסת חוות ההכשרות של התנועה ובזיזתה בידי פורעים ערבים ב-1945.
הפעילות הציונית ותגובתה נוכח הפרעות שבין 1945-1949
כבר בסוף 1944 החלה הידרדרות הדרגתית ביחסים שבין היהודים לערבים בלוב. המשבר הכלכלי שהצית בקלות את הערבים לתלות ביהודים אשם, גל הלאומנות הערבית שתקף את העולם באותה תקופה, התרחבות הפעילות הציונית ועידוד שבשתיקה מצד השלטון הבריטי לפגיעה ביהודים, כל אלו היוו גורמים לאותה הידרדרות. ב-4 בנובמבר 1945 הגיעה המתיחות לשיא והמוני ערבים יצאו לטבוח ביהודי טריפולי. תוצאות הטבח היו קשות: 133 הרוגים וכ-400 פצועים בקרב יהודי הקהילה שהותקפו באכזריות איומה, נזק ברכוש ואלפי פליטים שנטשו את בתיהם. תוצאותיו המזעזעות של הפוגרום יצרו נקודת מפנה חדה בהלך הרוח בחברה היהודית. ראשית, ברור היה לכל שהיחסים עם הערבים אינם ניתנים לגישור. השנאה והניכור רק גברו עם הזמן. נוסף לכך, אבדו היהודים את אמונם בשלטון הבריטי כמשליט הסדר ומגן החלש. כולם הבינו שאם יישארו היהודים נתינים בארץ זרה ותחת שלטון זר - פוגרומים והתקפות יהיו מנת חלקם לעד. בעקבות כך התעצמו הפעילויות הציוניות וההכנה לעלייה לארץ.
הקמת ארגוני ההגנה
יהודי לוב הבינו כי עליהם לדאוג לעצמם ובעקבות כך החלה מתארגנת תנועת ה"הגנה" על ידי בוגרי תנועות הנוער. על אף שהיו אלה חדורי נחישות והתלהבות - ידע ואמצעי לחימה לא היו ברשותם והארגון לא היה מחזיק מעמד אלמלא פעילות השליחים מארץ ישראל. היה זה ישראל גוריליק, שכינויו המחתרתי היה "הדוד", שנשלח על ידי ה"הגנה", במאי 1946, לעזור בהקמת הארגון המחתרתי של יהודי לוב. ואכן זמן קצר לאחר בואו כבר הגיע הארגון להשגים מרשימים מבחינת רמת האימונים והנשק, הישגים אליהם הגיע הארגון בעזרת החיילים הארצישראלים, שהבריחו נשק ואימנו לוחמים.
הבריטים ידעו על קיומו של הארגון אבל בזכות החשאיות והמידור שנקט הארגון, לא הצליחו לעלות על עקבות חבריו. בתחילת 1947 עלו הבריטים על עקבותיו של גוריליק ואלצו את הנהגת הקהילה לסלקו. אף על פי שעזיבתו של גוריליק פגעה, מוראלית וטכנית, בתפקוד הארגון, המשיך הארגון לפעול ולהתאמן. לצד ארגון ה"הגנה" קמו עוד שני ארגונים נוספים, עם מספר חברים קטן. ארגון אחד בראשותו של ניסים נחום ששימש ככוח כוננות וארגון שכונה "חוליית החיסול והנקם" שנקט פעילות התקפית סלקטיבית, כנגד מי שהיה חשוד בהשתתפות בפרעות.
העפלה
למרות ההשקעה הרבה שהשקיעו הארגונים באימונים ובהשגת נשק, היה ברור לכולם שזה אינו אלא פתרון זמני. הפתרון המלא והמוחלט היה עלייה לארץ ישראל, בכך לא היה ספק, אך אותם בריטים שאסרו את העלייה לארץ ישראל, אסרו גם את עצם היציאה מלוב. העלייה הייתה אפשרית רק באופן לא חוקי.
ראשיתה של ההעפלה, בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בתקופה של טרום הפרעות, באה ביוזמה אישית ובעזרתם של החיילים הארצישראליים. העפלה באופן שכזה התאימה רק לצעירים הנועזים, הייתה רצופה סכנות ולא התאימה למספר גדול של עולים. מכיוון שמספר המעוניינים להעפיל ארצה רק עלה והתעצם עם הזמן, היה חשוב למצוא פתרון מסודר יותר, אם לא חוקי, לפחות פתרון של קיימא.
גוריליק בשליחותו תרם לפיתוח העלייה. גם לאחר עזיבתו המשיכה הפעילות וחיפוש הדרכים להעפלה. ראשי ההנהגה שלחו שליחים לאיטליה, כדי לתאם מעבר של יהודים דרכה לארץ ישראל. שליחי הקהילה באיטליה ניסו לרכוש ספינות מעפילים אמנם, בשל בעיות תקציב, זה לא עלה בידם. השליחים שכרו ספינות ושלחו אותם לחופי טריפולי. הפעילות הייתה חייבת להיות חשאית ושקטה בגלל משמר החופים הבריטי שעמד על המשמר בערנות. אנשי הסיפון חיכו למעפילים באישון ליל במקומות מסתור של חוף הים והובילו אותם אל הספינות בסירות רעועות ולפעמים אף בשחייה. לאחר האיסוף, הספינות עשו את דרכן לחופי איטליה. כאן לא הסתיימה דרך התלאות של המעפילים. באיטליה הצטרפו המעפילים מלוב לשאר מעפילי אירופה וקיוו לעלות על ספינה שתוביל אותם, מתחת לאפם של הבריטים, אל חופי ישראל. עליה באופן שכזה אמנם הייתה עלית מדרגה, מאז ההעפלה ביוזמה האישית, אך עדיין לא היו מעורבים בה גופים ציוניים מחוץ ללוב, אלא, הארגון היה פרי מאמציהם של בוגרי תנועות הנוער מהקהילה. ארגון שכזה לא היה יכול לעמוד בעומס המעפילים הצובאים על חופי לוב. מוסדות העלייה באיטליה החלו להבין שמדובר בארגון רציני של אנשים חדורי נחישות לעלות ארצה ויהי מה. נוסף לכך, בשל העברית השגורה בפיהם, הציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם בארגון ה"הגנה", היוו העולים מלוב תגבורת חשובה לעם בארץ ישראל. מרגע שמוסדות העלייה החלו לעזור, החלה ההעפלה לתפקד ביעילות ובארגון טוב יותר. היו שנצלו את הכיסופים העזים של היהודים בלוב לעלות ארצה והקימו עסקים פרטיים להוצאת המעפילים לאיטליה. עסקים אלו גבו סכומי כסף גדולים מהמבקשים לעזוב את לוב. בתמורה לסכומים אלה דחסו את המעפילים בספינות רעועות ובתנאים בטיחותיים ואנושיים גרועים. מארגני המסע לא דאגו לתאם את שיגור הספינות עם המוסד לעליה באיטליה, והנוסעים באונייה נפלטו אובדי עצות על חופי סיציליה. דרך נוספת לצאת מאדמת לוב הייתה בסירות קטנות לחופי תוניסיה או בגנבת הגבול. היה צורך במורה דרך, התחזות לערבי, הליכה ממושכת במדבר והתחמקות ממשמר הגבולות. היהודים בתוניסיה קיבלו את המעפילים יפה ועשו כל שביכולתם כדי לעזור ולהקל מעליהם את המסע הקשה. לפעמים נאלצו המעפילים להמתין בתוניסיה זמן רב עד שהגיעה ספינה שתביאם לחופי צרפת. בזמן המתנה זה הם קבלו סיוע מיהודי תוניסיה והשתלבו בחיי הקהילה במקום. ככל שהתרבו העולים בדרך זו גדלה המצוקה הכלכלית והקושי באחזקתם של המעפילים בקהילות שבתוניסיה ונוצר מצב שלעיתים היה צריך מעפיל לשוב בחזרה ללוב.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, ניסו הבריטים לצמצם עוד יותר את גל העלייה וההעפלה אולם הקמת המדינה רק ליבתה את הרצון והכיסופים לעלות לארץ והיהודים המשיכו לעשות מאמצים להעפיל ארצה. סך כל המעפילים מלוב בגלי העלייה הגדולים היו כ-3,500 מעפילים (כ-10% מכלל הקהילה היהודית בלוב), בתקופה של כשנתיים ומחצה. הישג מרשים זה הוא פרי עבודה של שנות חינוך רבות, נחישות ואמונה שהיו ביהודי הקהילה.
בשנת 1949 פסקו הרבנים בטריפולי חי גאביזון, יששכר חכמון, כמוס נחאיסי ושלמה ילוז על תקנת תפילה וקריאת בספר התורה לציון יום העצמאות של מדינת ישראל, בתקנה זאת הם כוללים את התפילות המיוחדות לחג ומוסיפים דבר חשוב ביותר והוא: קריאת ספר התורה הן בשחרית והן במנחה וקריאת הפטרה מספר זכריה, וכל זאת ללא התניית היום, דהיינו אפילו אם החג חל לא בימי שני וחמישי שבהם רגילים לקרוא בתורה. ומוסיפים הם תוקף לתקנה: "ותקנות אלו כיתד נטועים לא ימוטו לעולם".
ביוני 1948 פרצו פרעות נוספות. המוני ערבים משולהבים נהרו לטבוח ביהודים. בשונה מהפרעות שקדמו, ארגוני ההגנה היהודים היו מוכנים ליום פקודה והשיבו מלחמה. המגנים הצליחו להדוף את הפורעים באמצעות נשק חם אולם הערבים בתסכולם פנו אל אזורי היהודים שהיו נטולי הגנה, יהודים אלו פעלו להתגונן באמצעות נשק מהוטר דוגמה נשק קר בקבוקי תבערה וחביות בוערות אבל הערבים לבסוף הצליחו בחלק מיעדן ופגעו שם בנפש וברכוש. שלא כמו בפעמים הקודמות הפגינו הבריטים נחישות לפיזור הפוגרום תוך שימוש בכוח רב ובנשק חם. למרות הצלחת המגנים, פרעות אלה דרבנו, את מי שעוד נשאר, למהר ולעזוב לארץ ישראל. גל עלייה אחרון שהלך ורוקן את לוב מיהודיה, עד לקבלת עצמאותה ב-1952.
תסמונת דרווה
תסמונת דרווֶה (Dravet syndrome) היא צורה נדירה וקשה של אפילפסיה בגיל הילדות. היא נקראת גם אפילפסיה כללית עם פרכוסי חום.
סימפטומים וסימנים
התסמונת מתרחשת אצל ילדים מפותחים בצורה נורמלית. שכיחותה אצל בנים כפולה משכיחותה אצל בנות. תחילת ההתקפים נעה בטווח הגילאים שבין שלושה עד תשעה חודשים אחרי הלידה.
תסמונת דרווה מתבטאת אצל ילדים בסוגי התקפים אפילפטיים שונים. ההתקף הראשוני הוא בדרך כלל פרכוס חום. במהלך השנה שאחרי ההתקף הראשון מתרחשים התקפים מסוגים שונים: התקפי טוני-קלוני, מיוקלונוס, התקפי ניתוק, התקפים א-טוניים. לעיתים קרובות יש נטייה לסטטוס אפילפטיקוס.
טיפול
לילדים ולמבוגרים בעלי תסמונת דרווה יש סוגי אפילפסיה שונים העמידים לרוב התרופות האנטי-אפילפטיות. המחקר היום תומך בפוליתרפיה (כמה תרופות ביחד) ובהגדלה הדרגתית של תרופות שהוכיחו עצמן כמשפרות את מצבם של בעלי תסמונת דרווה עד שהחולה מגיב בחיוב או עד שיש תופעות לוואי לא רצויות.
הוכח שהתרופות הבאות משפרות את מצבם של חולים בתסמונת דרווה. התרופות הבאות עלולות להחמיר את ההתקפים אצל חולי תסמונת דרווה:
היסטוריה
התסמונת נקראת על שם הפסיכיאטרית והאפילפטולוגית הצרפתיה שרלוט דרווה (Charlotte Dravet) שנולדה ב־14 ביולי 1936. התסמונת תוארה על ידה ב־1978. עד 1992 פורסמו על ידה ועל ידי עמיתיה 192 מקרים.
קמהדע
קמהדע בע"מ היא חברת ביו-פרמצבטיקה המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של תרופות באמצעות טכנולוגיה לטיהור והפרדת חלבונים. משרדיה הראשיים של החברה ומעבדותיה שוכנים בפארק המדע קריית ויצמן בנס ציונה מתקן הייצור ממוקם בקיבוץ בית קמה.
החברה מייצרת כ-10 תרופות הניתנות בהזרקה והמשווקות ביותר מ-15 מדינות. ייצור התרופות במפעל החברה מבוסס על טכנולוגיות של הפרדה וניקוי של חלבונים.
היסטוריה
חברת קמהדע נוסדה בשנת 1990 על ידי דוד צור, ראלף האן וחברת קמהפארם בע"מ, אשר הייתה בבעלות מלאה של קיבוץ בית קמה. קמהפארם עסקה עד אז בייצור אלבומין, ומתקני הייצור שלה נרכשו במלואם על ידי קמהדע. ב-1999 מכר קיבוץ בית קמה את מלוא מניותיו (35%) לחברה בבעלות ראלף האן ולמשקיע נוסף תמורת 2.5 מיליון דולר. ראלף האן ודוד צור עמדו בראש החברה עד תחילת 2013. החברה השלימה הנפקה ציבורית ראשונה בשנת 2005 בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כיום מתמחה החברה בפיתוח, ייצור ושיווק של תרופות ייחודיות להצלת חיים, באמצעות טכנולוגיה ייחודית לטיהור והפרדת חלבונים. כמו כן, מתמחה קמהדע בפיתוח מוצרים לטיפול במחלות יתום (לדוגמה- אמפיזמה תורשתית). החברה מייצרת כ-10 תרופות הניתנות בהזרקה והמשווקות ביותר מ-15 מדינות ברחבי העולם.
קמהדע נמנית עם מניות מדד ביומד בבורסה לני"ע בתל אביב, והחל מדצמבר 2012 נכללו מניותיה במדד תל אביב 100, אך יצאו ממדד ת"א 100 בדצמבר 2014. החל מ-2013 נסחרות מניותיה גם בבורסת נאסד"ק שבארצות הברית.
בשנת 2012 דורגה החברה במקום ה-456 מבין 500 החברות הצומחות ביותר באירופה על פי מדד Deloitte. דירוג החברות במדד זה נקבע על סמך ההכנסות בשנים 2007-2011. על פי אותו מדד, דורגה החברה במקום ה-15 בישראל באותה שנה.
אלפא-1 אנטי טריפסין לעירוי (AAT IV)
מוצר הדגל של קמהדע הוא התרופה ®Glassia, שאושרה על ידי ה-FDA. המרכיב הפעיל בתרופה הוא חלבון אלפא-1 אנטיטריפסין (לטיפול בחוסר באלפא 1 אנטיטריפסין - AATD ) הניתן בעירוי למטופלים הסובלים מחסר גנטי בחלבון. ®Glassia הוא תכשיר מוכן לשימוש בדרגת ניקיון גבוהה וללא חומרים משמרים. לקמהדע הסכם אסטרטגי עם חברת בקסטר לשיווק, הפצה ורישוי של התרופה בארצות הברית.
ייצור אימונוגלובולינים
לצד יכולותיה בייצור חלבונים ייחודים, פיתחה החברה פלטפורמה טכנולוגית לייצור אימונוגלובולינים ספציפיים (IgG's). בין היתר מייצרת החברה נוגדן ספציפי נגד נגיף הכלבת, ומוצר לטיפול ב-HDN - מחלה המוליטית של היילוד (Hemolytic Disease of the Newborn) - מחלה הנגרמת מ Rh שלילי של האם מול Rh חיובי אצל העובר.
לחברה הסכם אסטרטגי עם חברת התרופות קדריון (KEDRIEON) לפיתוח ושיווק מוצר האימונוגלובולין נגד כלבת – KamRab- בארצות הברית.
לחברה שיתוף פעולה עם משרד הבריאות הישראלי, במסגרתו הקימה מתקן בתקן GMP לייצור נסיוב נגד ארס נחשים. קמהדע מייצרת את הנסיוב לטיפול בהכשות של צפע מצוי ואפעה מגוון, נחשים ארסיים שהכשתם עלולה להביא למוות. המוצר מופק מסרום של סוסים היפר אימוניים. וניתן באמצעות עירוי
אלפא-1 אנטיטריפסין
מוצר "הדור הבא" של תכשיר ה-AAT למתן באינהלציה מצוי בשלב מתקדם של פיתוח קליני, במעמד תרופה יתומה של מינהל המזון והתרופות האמריקני ושל האיחוד האירופי, עבור מחלת חוסר בחלבון אלפא-1 אנטיטריפסין. החברה קיבלה שני דוחות ביניים המצביעים על הצלחה ומציגים פרופיל נתוני בטיחות וסבילות מצוינים עבור המוצר, אך במאי 2014 הודיעה החברה על קבלת תוצאות ראשוניות לפיהם המטרה המרכזית בניסוי לא הושגה. החברה הודיעה כי היא מחכה לתוצאות הסופיות ותמשיך בפיתוח עקב ההצלחה בשאר היעדים. בעקבות הנ"ל ערך המניה נחתך בעשרות אחוזים.
התוויות אפשריות אחרות ל-AAT (בעירוי או באינהלציה) כוללות ברונכיאקטזיס, מחלת ריאות חסימתית כרונית, וכן סיסטיק פיברוזיס וסוכרת מסוג 1, שבהן נמצאת החברה בניסויים קליניים (כל הנתונים נכונים לסוף 2012):
נוגדן לקורונה
החברה משתפת פעולה עם מרכז רפואי הדסה ומבצעת ניסויים קליניים בבתי חולים עם נסיוב חיסון חדש ל-COVID-19, כאשר הטיפול שניתן לחולים הופק מפלזמת מדם של חולי קורונה שהבריאו. בשונה מן הטיפול השגרתי, בקמהדע בודדו נוגדנים שנראים כיעילים בנטרול הנגיף, כשהתורמים שמהם נלקחה הפלזמה הם כאלה שפיתחו רמה גבוהה של נוגדנים.
באוקטובר 2020 נחתם הסכם עם משרד הבריאות במסגרתו תייצר קמהדע נוגדנים אשר ישמשו לטיפול בחולים עוד בשלב הנסיוני טרם השלמת הניסוי המלא.
וולוורת ברבור
וולוורת ברבור (באנגלית: Walworth Barbour; 4 ביוני 1908 – 21 ביולי 1982) היה שגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1961–1973.
ביוגרפיה
ברבור סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 1930. עם סיום לימודיו הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית, וקודם למינויו לתפקיד שגריר בישראל החזיק בשורה של תפקידים דיפלומטיים בדרג נמוך יותר. בין השאר, הוצב באיטליה, יוון, עיראק, ברית המועצות ובריטניה. לאחר שסיים כהונה בת חמש שנים בלונדון, הוא החל תפקידו בשגרירות ארצות הברית בישראל ב-6 ביוני 1961. מינויו נעשה ביוזמת ממשלו החדש של הנשיא קנדי, ולאחר שהשגריר הקודם בישראל, אוגדן ריד, אשר היה מינוי פוליטי של הממשל הרפובליקני, הגיש את התפטרותו מיד לאחר בחירת קנדי לנשיאות.
ברבור הגיע לישראל בתקופה שבה יחסי ארצות הברית–ישראל היו עדיין מתוחים בעקבות מלחמת סיני, אז הצטרפה ארצות הברית לדרישת ברית המועצות להסיג את כוחות צה"ל, בריטניה וצרפת מסיני. בניגוד לתקופות מאוחרות יותר, בתחילת שנות ה-60 עיקר התמיכה הביטחונית בישראל באה מצרפת ובמידה מסוימת אף מבריטניה ואילו ארצות הברית נמנעה מלספק לישראל מוצרים צבאיים. בקיץ 1962, בתקופת כהונתו של ברבור, הודיעה ארצות הברית לראשונה על כוונתה לצייד את ישראל בנשק אמריקאי. תחילה היה זה נשק הגנתי בלבד, בדמות טילי הוק.
בתחילת שנות ה-60 ברבור היה מעורב אף בניסיון לקדם את תוכנית ג'ונסון לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים, תוכנית לפיה היה על ישראל לקבל בחזרה לשטחה חלק מן הפליטים אשר יחפצו לשוב לגבולותיה ואילו לפליטים אחרים יוצע להגר לארצות אחרות ולהתיישב שם במימון אמריקאי. תוכנית זו מעולם לא הבשילה לכדי הסכם ממשי. ברבור השתתף במאמצי השכנוע של ארצות הברית, בשנות ה-60, להניא את ישראל מלנקוט בפעולות תגמול נגד סוריה וירדן, ותחת זאת לברר באומות המאוחדות את פעולות החבלה אשר יצאו ממדינות אלה. עם זאת בנובמבר 1966 קיבל משגרירות ארצות הברית בעמאן מכתב אישי מחוסיין מלך ירדן לראש הממשלה לוי אשכול המגנה את פעולת התקיפה נגד רכב של מג"ב ליד חברון, אולם התעכב בהעברתו לראש הממשלה וישראל החליטה לפתוח במבצע מגרסה ובה שאפה להלום בכפרים תומכי פת"ח באזור חברון – פעולה שהסתבכה והייתה אחת מהזרזים למלחמת ששת הימים.
משרת השגריר בישראל הייתה שליחותו הדיפלומטית האחרונה של ברבור. עם סיום תפקידו בשנת 1973 החליף אותו בתפקיד השגריר קנת קיטינג.
בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה, כמו גם שכונת נווה ברבור ובית בארבור בתל אביב, נקראים על שמו.
ברנינג ספיר
ברנינג ספיר (באנגלית: Burning Spear, נולד ב-1 במרץ 1945 בשם וינסטון גודפרי רודני) הוא זמר רגאיי זוכה פרס גראמי ממוצא ג'מייקני.
רבים משיריו מטיפים לעקרונות דת הראסטפארי.
ביוגרפיה
וינסטון רודני נולד במרץ 1945 בסנט אנ'ס ביי, בילדותו הושפע רבות מהמנהיג האמריקאי-אפריקאי מרקוס גארבי.
בשנת 1969 נפגש רודני עם בוב מארלי ועם מפיקו, קלמנט "קוקסון" דוד, בעל חברת התקליטים "Studio One" שלקח אותו תחת חסותו.
לפני השקת אלבום הבכורה עם הזמר לארי מרשל, שינה רודני את שמו לברנינג ספיר.
מאמצע שנות התשעים חי ברנינג ספיר יחד עם אשתו סוניה רודני ברובע קווינס שבניו יורק.
דיסקוגרפיה
משנת 1969 הוציא ברנינג ספיר 49 אלבומים:
פרסים
ברנינג ספיר זכה פעמים בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הרגאיי הטוב ביותר, בשנת 2000 על האלבום "Calling Rastafari", ובשנת 2009 על האלבום "Jah Is Real".
כמו כן הוא היה מועמד לפרס 12 פעמים.
האחים דה גמה
התוכנית שודרה בעבר בשידורים חוזרים בערוץ הראשון.
עלילה
העלילה עוקבת אחרי שלישייה שנולדה במטוס לאם טייסת. לאורך כל חייהם הם נודדים בעולם בין מדינות. בכל פרק הם מגיעים לארץ אחרת ומתאכסנים בבית המלון המקומי. למרות שתמיד מבטיחים לאמם שיצאו לטייל בעולם, הם נשארים בחדר המלון וצופים בטלוויזיה. היוצא מן הכלל הוא הפרק האחרון (המתרחש באוסטרליה), שבו הם יוצאים לטייל. הסדרה מלווה בקטעי אנימציה המסבירים על המדינה אליה הגיעו האחים בליווי קריינות של השחקן אלון אבוטבול.
Yayo
Yayo הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך Lana Del Ray,  ו-Paradise. במקור, יצא השיר ב-21 באוקטובר 2008, ולאחר מכן יצא פעמיים נוספות: ב-4 בינואר 2010 וב-9 בנובמבר 2012.
השיר הגיע למקום ה-120 במצעד השירים שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר במקור נכתב על ידי לנה דל ריי והופק על ידי דייוויד קאנה. הגרסה המחודשת של השיר, אשר יצאה כמה שנים לאחר צאתו המקורית, הופקה מחדש על ידי אמיל הייני ודן הית'. כמו כן, הגרסה המקורית ארוכה מזו שיצאה לאחר מכן.
האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב הצליח לצבור למעלה מ-5.6 מיליון צפיות. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-38 מיליון השמעות.
ארץ עוץ המופלאה
ארץ עוץ המופלאה הוא ספר ההמשך לספר הילדים הנודע "הקוסם מארץ עוץ", שנכתב על ידי ליימן פרנק באום, והשני בסדרת ספרי עוץ.
הספר מספר הרפתקאות נוספות בחייהם של הדחליל ואיש הפח לאחר המאורעות בספר הקודם. דורותי אינה שבה לעלילות ספר זה.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בארץ עוץ, זמן קצר לאחר אירועי הספר "הקוסם מארץ עוץ" ולאחר חזרתה של דורותי גייל לקנזס. הדמות הראשית היא ילד יתום בשם טיפ שהיה תחת האפוטרופסות של מכשפה מרושעת בשם מאמבי. מאמבי גרה בחלק הצפוני של ארץ עוץ המכונה ארץ גיליקין. מאמבי נהגה להתעללה בטיפ באופן תדיר עד אשר ביום אחד כאשר מאמבי חזרה הביתה טיפ החליט לנקום בה כאשר הוא יצר את ג'ק פאמפקינהד אשר בעל ראש דלעת מסוג ג'ק-או-לנטרן. עם זאת, מאמבי מנצלת את ההזדמנות על מנת להשתמש באבקת חיים שהשיגה לאחרונה ממכשף, ובאמצעות אבקת החיים היא מפחיחה חיים בג'ק פאמפקינהד. מאמבי מחליטה כי היא רוצה להפוך את טיפ לפסל שיש. טיפ מחליט לברוח ממאמבי יחד עם ג'ק פאמפקינהד לאחר שהוא גונב את אבקת החיים ממאמבי. טיפ משתמש באבקת החיים על מנת להחיות סוס עשוי עץ על מנת שג'ק פאמפקינהד יוכל לרכב עליו.
ג'ק וסוס העץ מצליחים לדהור במהירות גבוה לעבר עיר האזמרגד ומשאירים את טיפ מאחור. לאורך הדרך טיפ נתקל בצבא הנשים של הגנרלית ג'ינג'ור אשר זוממות להדיח את הדחליל, השליט של עיר האזמרגד. ג'ק פאמפקינהד וסוס העץ מגיעים לעיר האזמרגד ופוגשים שם את הדחליל. טיפ בוחר לסייע לדחליל להביס את צבאה של ג'ינג'ור.
בהמשך הקבוצה יוצאת לכיוון מערב על מנת לבקש סיוע מאיש הפח. מאמבי מטילה כישוף אשר מאיים על עצם קיומה של החבורה. החבורה מזעיקה למקום את מלכת עכברי השדה אשר, בחוכמתה הרבה, מספקת להם נשק סודי שיתברר כבעל ערך רב בקרבות הקרובים. מאמבי, אשר נחוש להביס את החבורה באמצעות כושלים כגון קיר לבנים ענקי ומעגל אש, אך ללא הועיל. הכנופיה, שלא נרתעה, מצליחה לחזור לעיר האזמרגד. החבורה מגלה שעיר האזמרגד נמצאת כעת במצב של אי סדר, שכן העיר נמצאת כעת תחת שלטונם של מאמבי וג'ינג'ור.
מאמבי וג'ינג'ור מצליחות לסגור על דורותי וידידיה. החבורה מצליחה להרכיב מיטה עם ראש של צבי ועם כנפיים, בה הם מפיחים חיים באמצעות אבקת החיים. באמצעות המיטה המעופפת הם מצליחים לבסוף להימלט מעיר האזמרגד ברגע האחרון.
משם הקבוצה עפה דרומה לכיוון ארמונה של גלינדה, בתקווה שגלינדה תוכל לסייע להם. גלינדה מיידעת אותם שהשליטה האמיתית של ארץ עוץ הוא נסיכה בשם עוצמה. הקבוצה חוזרת לעיר האזמרגד על מנת להתעמת עם מאמבי, שנתפסת לבסוף בעודה מנסה לחצות את המדבר הקטלני כאשר היא שינתה את צורתה לגריפין. מאמבי מתוודה כי טיפ היא למעשה עוצמה אשר צורתה שונתה באמצעות כישוף. מאמבי מבטלת את הכישוף ובעקבות כך טיפ הופך לנסיכה עוצמה.
בסופו של דבר, הנסיכה עוצמה מתבססת כשליטה של ארץ עוץ, ואיש הפח מזמין את הדחליל לחזור לארץ הווינקים יחד עם ג'ק פאמפקינהד. הגאמפ מפורק, גלינדה חוזרת לארמון שלה, והווגל באג נשאר בעיר האזמרגד כיועץ של הנסיכה עוצמה, וסוס העץ הופך לסוס האישי של הנסיכה עוצמה.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית פעמיים. פעם אחת בתרגומו של חנן פלד בשנת 1998.
התרגום השני הוא של גילי בר-הלל, משנת 2013, שנוספה לו אחרית דבר מאת המתרגמת.
בלה סקיי (פוליטיקאי)
בלה סקיי (במקור עד 1902 וייס, (בהונגרית: Székely Béla; בודפשט, 17 ביולי 1889 – ולדיווסטוק, 10 בינואר 1939) פקיד בנק יהודי-הונגרי פוליטיקאי קומוניסטי, חבר (למעשה שר) במועצה הממשלתית המהפכנית (ממשלת הונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
ביוגרפיה
בלה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון יוז'ף וייס ושל צציליה גלב. בראשית המאה העשרים הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP ) ובתוכה הצטרף לאגף השמאלי שהיווה את האופוזיציה בתוך המפלגה. בתנועת האיגודים המקצועיים ארגן את פקידי הבנק ולקח חלק פעיל בהקמת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה (KMP), בה היה חבר מהקמתה. ב-20 בפברואר 1919, בהוראת הממשלה, נעצר על ידי מפקד משטרת בודפשט, קארוי דיץ, שעצר גם את בלה קון ואחרים. הוא שוחרר ב-6 במרץ 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה סגן קומיסר העם של האוצר עד תחילת אפריל (עד לביטול מוסד הסגן) ולאחר מכן בין ה-5 באפריל ל-24 ביוני היה קומיסר העם לניהול הכספים (שר האוצר) ממש. ב-3 במאי 1919, בבודפשט, הוא נשא לאישה את קלרה בלאגי, בתם של ארתור בלוך ואלאונורה שפיצר. מאוחר יותר נבחר לוועד המרכזי של ועדת הניהול בת ה-150 חברים (דומה לבית נבחרים). לאחר נפילת הרפובליקה היגר לווינה, שם לקח חלק בארגון מחדש של ה-KMP והפך לחבר בוועדת השלטון הזמנית של המפלגה. בשנים 1925 עד 1930 היה חבר במשרד הסחר של ברית המועצות בווינה, ובשנים 1930 עד 1933 בברלין. במהלך שהותו בברלין סייע בעבודת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 סקיי עבר לברית המועצות ועבד בסחר חוץ. הוא נעצר בשנת 1938 באשמה מפוברקת ולאחר משפט ראווה קצר הוצא להורג.
נקודת מרקלי
נקודת מרקלי (באנגלית: Markeli Point; בבולגרית: нос Маркели) היא לשון יבשה שאינה מכוסה קרח בחוף הצפון מערבי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
אורכה של לשון היבשה 1.2 קילומטרים, והיא פונה לכיוון מערב - דרום-מערב, לתוך מעבר דרייק.
הנקודה מהווה את הקצה הצפוני של הכניסה למפרצון קבט.
הנקודה ממוקמת 14.5 קילומטרים דרומית - מערבית מכף סמית'; 2 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית מנקודת גרגורי; ו-19.8 קילומטרים צפונית - צפון-מזרחית מכף ג'יימס.
מקור השם
הסוקרים שמיפו את החוף קראו ללשון היבשה המהווה את נקודת גרגורי בשם "נקודת מרקלי". כאשר שונה שם נקודת גרגורי, הועבר השם מרקלי ללשון יבשה זו.
הנקודה נקראת על שמה המצודה הימי -ביניימית מרקלי שבדרום-מזרח בולגריה.
בעלי זנב
בעלי זנב (שם מדעי: Urodela או Caudata) הם סדרה פרימיטיבית במחלקת דו-חיים. בסדרה קיימים כ-500 מינים לערך. גופם מוארך ורזה, רגליהם קצרות ושוות, וזנבותיהם ארוכים. בשל עורם הלח, התאמתם המרבית היא לבתי גידול הקרובים למאגרי מים, או בבתי-גידול בהם הלחות יחסית גבוהה. חלק מהמינים חיים בעיקר בסביבה מימית, חלקם נכנסים למים ויוצאים מהם לסירוגין, וחלקם האחר חיים על האדמה בכל משך חייהם כפרטים בוגרים. בעלי הזנב דומים ללטאות באופן שטחי בלבד, וקל להבחין ביניהם באמצעות היעדר הקשקשים. בעלי הזנב יכולים לגדל מחדש גפיים שנקטעו. לצעירים מבנה גוף ואורח חיים כשל הבוגרים, למעט זימים חיצוניים הקיימים רק אצל הצעירים. רבים מהם מבלים כל חייהם במים. בישראל יש לסדרת בעלי הזנב נציגים רק ממשפחת הסלמנדריים.
תפוצה ורבייה
מינים של בעלי זנב נמצאים במרבית בתי הגידול הלחים ו/או המימיים בחצי הכדור הצפוני. בתי הגידול של בעלי הזנב מוגבלים לרוב לצפון הגלובוס, כאשר מספר מועט בלבד של מינים חי באזור הצפוני של דרום אמריקה. מרביתם קטנים, אולם חלקם מגיעים לאורך של מטר וחצי. הם חיים באפיקיי נהרות, בבריכות קטנות, על עצים ובאזורים לחים נוספים. בצפון אמריקה חיים הסלמנדרה, סלמנדרת ענק אמריקנית והפרוטאוסיים, היכולים להגיע לגודל של 30 סנטימטרים ואף יותר. ביפן ובסין ניתן למצוא את הסלמנדרות הענקיות, שמגיעות למשקל של 30 ק"ג ולאורך של מטר וחצי.
חברי תת-הסדרה סלמנדרות משתמשים באסטרטגיית רבייה של הפריה פנימית, הואיל ולנקבות יש בלוטות מיוחדות האוגרות את נוזל הזרע ואת נושאי הזרע לאחר ההזדווגות. חבריהן של שתי תת-הסדרות האחרות, סלמנדרות ענק וסירנים, משתמשים באסטרטגייה של הפריה חיצונית, בדומה למרבית חברי הסדרה המקבילה, חסרי זנב.