cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבי ליבוביץ'
ביוגרפיה
ב-2003 שב לישראל, והקים את "תזמורת הג'אז הישראלית" (באנגלית: Avi Lebovich & the Orchestra), המופיעה ברחבי הארץ וזוכה לביקורות נלהבות מצד הקהל וממבקרי המוזיקה בעיתונות. התזמורת משלבת ג'אז וסגנונות מוזיקליים שונים החל ממוזיקה אלקטרונית דרך מוזיקה לטינית ועד רוק ופופ עכשוויים. תחת ניצוחו של ליבוביץ', זוכים כל הסגנונות לעיבודים יוצאי דופן ולמעטה אתני ישראלי ייחודי.
ב-2006 זכה ליבוביץ' לביקורות טובות על הפקת אלבום הסולו של שאנן סטריט (סולן "הדג נחש"). ליבוביץ' הלחין, עיבד והפיק את האלבום כולו.
כמלחין ומעבד עבד לייבוביץ' עם כמה מהתזמורות הטובות בעולם, ביניהן הביג בנד של מישל קאמילו, הביג בנד האפרו-קובני של צ'יקו אופריל, הביג בנד של מועדון ה"סמולס", התזמורת של סלייד המפטון. לאחרונה הוזמן לייבוביץ' להשתתף בפרויקט מלחינים מיוחד שנערך בניו יורק וצפוי לראות אור השנה. עם חזרתו ארצה החל מיד ליזום פרויקטים מגוונים, ביניהם ה"ג'אנגלבראס" (הרכב אלקטרו-ג'אז), הקווינטט האקוסטי ואת הרכב ה"אורקסטרה".
באפריל 2008 ראה אור אלבומה של חוה אלברשטיין "טבע האדם", אותו הפיק ועיבד ובנוסף הלחין את מרבית השירים באלבום. באותה שנה השתתף בעיבודי רוב השירים באלבומה של דין דין אביב "חופשייה בין עולמות".
בסוף אוגוסט 2008 ראה אור אלבומו של לייבוביץ' עם הרכב התזמורת שלו, Groove Collage.
בשנת 2013 הוא הפיק את אלבומם של להקת השובבים.
בדרך לחתונה עוצרים בווגאס
בדרך לחתונה עוצרים בווגאס (באנגלית: The Hangover, בתרגום: "החמרמורת") הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה, אשר בוים על ידי טוד פיליפס ונכתב על ידי ג'ון לוקאס וסקוט מור. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 ביוני 2009. זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הקומי הטוב ביותר.
עלילה
עלילת הסרט עוסקת במסיבת הרווקים של דאג, העומד להינשא בעוד מספר ימים לטרייסי. דאג יוצא עם שני חבריו - פיל הנהנתן וסטו חסר האסרטיביות - ועם גיסו לעתיד, אלן, ללאס וגאס ללילה אחד, יומיים לפני החתונה. הארבעה מגיעים לווגאס, שוכרים חדר מלון מפואר ושותים לשוכרה. אלן הבודד, נואש ברצונו להפוך את השלושה לחברים טובים, קונה מסוחר סמים כדורים אותם הוא חושב לסם אקסטזי, אך הם מתגלים כסם רוהיפנול, המכונה גם "סם האונס". הסם משחרר את עכבות החבורה והם יוצאים ללילה פרוע, אך למחרת פיל, סטו ואלן מתעוררים בחדר המלון ללא כל זיכרון מליל אמש וללא דאג שנעלם.
השלושה מנסים לברר מה אירע וכיצד איבדו את דאג. אט-אט הם מצליחים לשחזר את כל התסבוכות אליהן נקלעו במהלך שכרותם: סטו נישא לחשפנית בשם ג'ייד עם הטבעת שייעד לחברתו השתלטנית, החברים גנבו ניידת משטרה וכן טיגריס מביתו של מייק טייסון. בעודם עוברים ממקום למקום לפי רסיסי ראיות וזכרונות, חבורת פושעים סינים תוקפים אותם ודורשים מהם את 80 אלף דולר שגנבו מהם אמש, וטוענים שהם מחזיקים בדאג. השלושה לא יודעים היכן הכסף וכלל לא זוכרים שגנבו אותו, אך הפושעים מאיימים כי יהרגו את דאג אם לא יענו לדרישותיהם.
החברים נסמכים על יכולת ספירת הקלפים של אלן אשר מצליח לזכות ב-80 אלף דולר ולמחרת בבוקר, יום החתונה, נפגשים עם הפושעים ומוסרים להם את הכסף. הפושעים בתמורה מוסרים להם את דאג, אך זה מתברר כסוחר הסמים של אלן שבשלב מסוים נלווה אליהם. שעות ספורות לפני החתונה נזכר לפתע סטו כי השלושה ראו מזרן "משופד" על אחד מכרובי גג המלון. עד כה הם הניחו שבשכרותם הם זרקו המזרן מהחלון, אך סטו נזכר שהחלונות בלתי ניתנים לפתיחה במלונות וגאס, ומסיק מכך שדאג חברם זרק את המזרן - מהגג.
השלושה ממהרים לגג המלון ומוצאים את דאג - אותו העלו לשם בעודו ישן כמעין מתיחה, אך שכחו מזאת למחרת בבוקר בעוד שהגישה היחידה לגג נעולה מבפנים. דאג סובל מהתייבשות אך החברים מצליחים להביאו ברגע האחרון לחתונה. בדרך הוא מספר להם שמצא 80,000$ בצ'יפים של הבלאג'יו. דאג מתנצל בפני סטייסי והשניים נישאים, ובמקביל סטו נפרד מחברתו לטובת החשפנית לה נישא.
הסרט מסתיים כאשר אלן מראה לשאר החברים מצלמה דיגיטלית שמצא ברכבם שתיעדה את כל מעלליהם באותו לילה, והחברים מסכמים כי יצפו בתמונות פעם אחת ואז ימחקו אותן.
ביקורות והצלחה בקופות
הסרט זכה להצלחה ואף זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הקומי הטוב ביותר. הסרט היה הקומדיה עם הגבלת גילאים שהכניסה הכי הרבה בתולדות הוליווד. מיקום השיא שלו בטבלת 250 הגדולים בכל הזמנים לפי IMDb היה 133, עם ציון של 8.3 מתוך 10. הסרט הופק בתקציב של 35 מיליון דולר, וצבר הכנסות של כ-435 מיליון דולר
בעקבות הצלחתו של הסרט בשנת 2011 יצא לאקרנים סרט ההמשך בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק לו עלילה דומה.
בשנת 2013 יצא עוד סרט המשך לסדרה - הנגאובר 3: חוזרים לווגאס.
נבחרת פולין בכדוריד
נבחרת פולין בכדוריד היא הנבחרת לאומית של פולין. הנבחרת השתתפה ב-15 אליפויות העולם בכדוריד ובשנת 2007 הגיע למקום השני. במשחקים האולימפיים היא הצליחה להגיע למקום השלישי בשנת 1976. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום ה-14
Baila Baila Baila
Baila Baila Baila (בעברית: ביילה ביילה ביילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הפורטוריקני אוזונה, כסינגל ראשון מתוך האלבום, Nibiru. השיר יצא לאור ב-5 בינואר 2019, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטינית, VP רקורדס ו-Dimelo VI, כסינגל מתוך האלבום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-5 בינואר 2019, הועלה לערוץ היוטיוב של אוזונה.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-181 מיליון צפיות.
ג'ורג' מייל
צ'ארלס ג'ורג' מייל (באנגלית: Charles George Male; 8 במאי 1910 - 19 בפברואר 1998) היה כדורגלן אנגלי.
ביוגרפיה
מייל נולד ברובע ניוהאם שבלונדון הפנימית, ונבחן במדי וסטהאם יונייטד לפני שהצטרף למועדון הכדורגל קלפטון שבאותה תקופה לא שיחק בליגה כלשהי. הוא הצטרף לארסנל כשחקן חובב בנובמבר 1929, הפך למקצוען במאי 1930 וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 7 - 1 על בלקפול ב-27 בדצמבר 1930. בתחילת דרכו הוא שיחק כקיצוני/קשר שמאלי, בדרך כלל כמחליפו של בוב ג'ון. מייל מיעט לשחק, שלושה בעונת 1930/1931 (בה זכה המועדון באליפות הראשונה בהיסטוריה שלו) ותשעה בעונת 1931/1932, ולפיכך הבחירה בו כמחליפו של אלכס ג'יימס בגמר גביע ה-FA של 1932 הייתה מפתיעה. המשחק הסתיים בניצחון מעורר מחלוקת של ניוקאסל יונייטד.
מייל היה מעודד מהשיחה עם צ'פמן ונכנס לתפקידו החדש בקלות, כאשר הוא הופך לשחקן הרכב קבוע בשבע העונות הבאות, שבכל אחת מהן השתתף בלמעלה מ-35 משחקים. המועדון הצליח לזכות בתקופה זו בארבע אליפויות נוספות ובגביע FA אחד.
לאור יכולתו הגבוהה הוא זומן לנבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-14 בנובמבר 1934. מייל שיחק ב-19 משחקים במדי הנבחרת, ובשישה מתוכם הוא היה הקפטן.
בשלהי שנות ה-30 התמנה מייל לתפקיד הקפטן של ארסנל, אך מיעט לשחק בעונת 1938/1939 בגלל פציעות. מלחמת העולם השנייה שפרצה כאשר מייל היה בן 29 גרמה לעצירת הקריירה שלו; הוא השתתף בכ-200 משחקים לא רשמיים של ארסנל בזמן המלחמה, ושירת בחיל האוויר המלכותי בארץ ישראל. מייל היה בן 36 כאשר משחקי הליגה חודשו, אך הספיק לשחק ב-15 משחקים בעונת האליפות 1947/1948, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של הליגה שמשחק בשש עונות אליפות. משחקו האחרון בארסנל היה בניצחון 8 - 0 על גרימסבי טאון במאי 1948. בסך הכל הוא השתתף ב-318 משחקים במדי ארסנל, אך לא הצליח לכבוש בהם שער.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל כמאמן קבוצות הנוער והמילואים, ומאוחר יותר עסק בסקאוטינג בארסנל (אחד מהשחקנים שהוא איתר היה צ'ארלי ג'ורג'). הוא עבד במועדון בעונת הדאבל 1970/1971, לפני שפרש כליל מכדורגל ב-1975; לאחר מכן הוא היגר לקנדה על מנת לחיות עם בנו. מייל היה השחקן האחרון מתקופת צ'פמן שמת.
Butterfly
כבר בעת שחרור האלבום זכה הוא לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה עכשוויים רבים שחלקם הגדול אף בירך את המהפך שעשתה קארי באלבום. לאלבום הייתה הצלחה פרסומית גדולה שניתן היה לראות עוד בזמן יציאתו כאשר הוא טיפס במצעדים של מדינות רבות ביניהן נמנות אוסטרליה, קנדה, יפן והולנד. חמישה סינגלים יצאו לאור מתוך האלבום, ובהם "Honey" שהיה הסינגל המוביל מהאלבום שהגיע במעלה המצעדים של ארצות הברית וקנדה, ונכנס לחמישיית השירים הפותחת במצעד הניו זילנדי, הספרדי והמצעד הבריטי. הסינגל החמישי מתוך האלבום "My All" הפך ללהיט ענק בארצות הברית ובאירופה. כאשר הסינגל "My All" כבש את המצעד האמריקני במקום הראשון הפך הוא לסינגל ה-13 שלה במקום הראשון ובכך גרם למאריה לעקוף את מדונה בכמות הסינגלים שלה שהגיעו למקום הראשון במצעד ה-HOT 100. לשם קידום האלבום הוציאה מאריה סיבוב הופעות בשם "Butterfly World Tour" שלקח חלק באוסטרליה, יפן וטיוואן עם הופעה אחת בארצות הברית. האלבום הועמד ל-3 פרסי גראמי אך לא זכה באף אחת מאותן המועמדויות. האלבום נחשב להצלחה עם מכירות של מעל ל-12 מיליון עותקים מסביב לעולם.
רקע כללי
האלבום נחשב בעיני רבים, כאלבומה האומנותי והאישי ביותר של קארי. האלבום יצא בשנה שבה קארי התגרשה מבעלה, נשיא חברת התקליטים "קולומביה רקורדס", טומי מוטולה. לדעת רבים הוא מסמל בעצם את שחרורה ממוטולה ואת עצמאותה, בצורה סימבולית על ידי השימוש במוטיב הפרפר לתיאור השחרור שחוותה. הדבר התבטא כבר בשיר המוביל שיצא מהאלבום, Honey – שיר קצבי שכולל קטעי ראפ (אשר בעבר קארי לא הורשתה לשלב בשיריה, בעקבות דרישתו של מוטולה). בקליפ שלו היא נראית מצולמת באחוזה מבוצרת עם שומרי ראש אשר משגיחים עליה בעודה כבולה לכיסא. כאשר היא מצליחה לברוח מהם, היא מסירה את בגדיה ונראית לבושה בבגד ים לבן וחושפני ובסופו ניתן לראות אותה בורחת עם אהוב אלמוני. עטיפת האלבום עצמו, הייתה הראשונה שבה קארי צולמה בצילום גוף מלא, לבושה בחולצת-בטן נטולת כתפיות כל אלו כאמור מדגישים את מוטיב השחרור אותו ניסתה קארי להעביר.
מרבית השירים באלבום עוסקים בנושאים מחייה האישיים, כמו מערכת היחסים בינה לבין מוטולה, קשרים רומנטיים לאחר הגירושים ממנו, משפחתה, ילדותה ועוד. על אף היותה זמרת שהרבתה לערב בלדות באלבומיה הקודמים אך עם זאת, שילבה גם שירים קצביים יותר, באלבום זה, כל השירים הם בלדות למעט שניים – Honey ו- Fly Away, אולם באלבום זה נעשה שינוי מוזיקלי ניכר ובולט בהפקה, כאשר שון קומבס, עבד בתור מפיק באלבום. באלבום עבדה קארי עם מירב המפיקים והרפארים על מנת להפיק סגנון שונה המייחד אותו מיתר האלבומים שהוציאה לאור. כמו כן, מבקרים רבים ראו באלבום סוג של נקמה ב-סוני מיוזיק ובמוטולה, עם זאת, קארי הכחישה את זה שעברה שינוי רדיקלי באלבום החדש וטענה כי מדובר בסגנון הייחודי שהיא בעצמה בחרה ויצרה. הלחץ הגדול שהפעילה התקשורת על הפרידה בין קארי למוטולה יצרה באז ענק לאלבום שלווה ברעש שיצר הסגנון החדש שהביאה עמה באלבום.
כתיבה והלחנה
עם המגוון הרחב של המפיקים עמם עבדה קארי באלבום ועם הסגנון החדש של המוזיקה אותו ניסתה להעביר באלבום הוא היה צפוי להצלחה מסחרית. קארי ושון קומבס כתבו את הסינגל הראשון באלבום "Honey". קומבס האמין שהשיר יהיה איכותי מאוד אך העלה ספקות לגבי מידת ההצלחה שלו וזאת בעקבות השפעת ההיפ הופ הכבדה במסגרת השיר. כמו כן נעשה רמיקס לשיר "Honey" שבדומה לסינגל גם הוא הצליח בסופו של דבר בצורה בולטת במצעדים. השיר תואר אף כ"שיר מעולה עם פזמון קליט שכולל בתוכו היפ הופ ופופ בצורה שלא ניתנת לדחייה".
הסינגל השני באלבום "Butterfly" הוא אחת מבלדות אותה כתבה קארי עם וולטר אפאנאסייף וקארי עצמה תיארה אותה כבלדה האהובה עליה ביותר מבין כל אלו שהפיקה עד אותה העת. כמו כן מדובר באחד מהשירים האישיים ביותר שלה, הוא מתאר למעשה בצורה הטובה ביותר את השחרור של קארי, המילים מרשימות, ההפקה איכותית ומבחינת היכולות הווקאליות מאריה הפגינה את שיא תפארתה. הסינגל החמישי במספר באלבום "My All" נחשב גם הוא סינגל מצליח מאוד, אשר יחד עם קליפ שקט עם מספר צבעים מצומצם (שחור ולבן) כבש את המצעדים בכל העולם וכמו כן הגיע למקום הראשון במצעד האמריקני. אחד השרים הבולטים באלבום הוא "The Roof", מדובר בסינגל השלישי מתוך האלבום והוא למעשה בלדה שקטה שמוכיחה כי הקול של קארי יכול להפוך קצב מונוטוני ליצירה של ממש. שיר נוסף שכתיבתו ראויה לציון בחלק זה של הערך הוא "Fourth of July" אף על פי שאין הוא סינגל באלבום מדובר בבלדה מיוחדת עם השפעה ברורה של מוזיקת ג'אז שמזכיר בצורה בולטת עבודות ישנות יותר של מאריה ביניהן "Vanishing" ו-"The Wind". הסינגל הרביעי באלבום נקרא "Breakdown" ויחד עם השיר "Babydoll" כונו על ידי כריס ניקסון "עמוד השדרה של האלבום, ההכרזה הרשמית על עצמאותה של מאריה".
קליפים
הקליפ של הסינגל השלישי מתוך האלבום "The Roof" דורג במקום ה-18 ברשימת "100 הקליפים הטובים ביותר" של מגזין "Slant". כתב המגזין Sal Ciquemani העניק לקליפ ביקורת חיובית והגדיר אותו כסיפור מתוחכם וסקסי שמציג בצורה מעולה את השיר ואת מה שמאריה מנסה להעביר באמצעותו. במסגרת הווידאו מעלה קארי זכרונות מעברה שנערכו על גג גשום בדירה בניו יורק בה חוותה את רגש האהבה בצורה הבולטת ביותר. עוד סרטון בולט שיצא לסינגל מתוך האלבום הוא הקליפ של "My All", הקליפ מתרחש למעשה על חוף ים בוא ניתן לראות את קארי שרה על מפגש עם אהוב ליבה באותה העת ועל כך שהייתה נותנת את כולה על מנת לממש אותו. אהוב ליבה שנמצא על המגדלור בסופו של דבר פוגש בקארי וזה השיא של הקליפ. הקליפ מעביר בצורה הטובה ביותר את החופש והאהבה של קארי מצליח להשיג את האפקט שלו גם בהפקה הייחודית שנעשתה לו והשימוש המרשים בצבעים שחור ולבן על מנת ליצור תחושה רומנטית בולטת. עוד קליפ שהצליח מאוד מתוך האלבום הוא Honey בו כאמור היא נראית מצולמת באחוזה מבוצרת עם שומרי ראש אשר משגיחים עליה בעודה כבולה לכיסא. כאשר היא מצליחה לברוח מהם, היא מסירה את בגדיה ונראית לבושה בבגד ים לבן וחושפני ובסופו ניתן לראות אותה בורחת עם אהוב אלמוני, כל זאת בליווי תחושת קיץ ניכרת שמעלה חיוך על פניו של כל צופה.
הצלחה במצעדים ופרסים
האלבום זכה למעמד של חמש פעמים פלטינה ומכירותיו עומדות על 15 מיליון עותקים בעולם. הוא הגיע בנוסף למקום הראשון במצעד האלבומים של ה"בילבורד" האמריקאי.
Honey ו- Butterfly, היו מועמדים בטקס פרסי ה"גראמי" בשנת 1998 בקטגוריות "ההופעה הקולית הטובה ביותר ברית'ם אנד בלוז לאמנית אישה" ו- "שיר הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר" עבור Honey, ו"ההופעה הקולית הטובה ביותר בפופ לאמנית אישה" עבור Butterfly. האלבום עצמו זכה בקטגוריית "האלבום הבינלאומי הטוב ביותר" בטקס פרסי "אלבום הזהב" ביפן. קארי המשיכה לזכות בפרסים נוספים עבור שירים אלה בטקסים שונים, וגם עבור הסינגל השלישי My All.
Honey ו- My All הגיעו למקום הראשון במצעד 100 הלהיטים של ה"בילבורד", כאשר השיר השני, הפך ללהיט בינלאומי ולאחת הבלדות הידועות והאהובות ביותר של קארי.
השפעת סמל הפרפר על קארי
מאז שיצא האלבום, הפך הפרפר לסמל המזוהה ביותר עם קארי. תחילה, ציור הפרפר החל להתנוסס על מרבית עטיפות האלבומים והסינגלים שיצאו לקארי ביניהם נמנה גם אלבום הלהיטים שלה. בהמשך, הפרפר החל להופיע גם על בגדיה. כמו כן, קארי החלה לענוד טבעות זהב וכסף בדמות פרפרים, משובצות יהלומים. במקביל, שולב הפרפר גם כחלק מהתפאורה בהופעותיה ובעיצוב אתר האינטרנט האישי שלה.
בשנת 2007, כאשר קארי השיקה את סדרת הבשמים שלה, הפקק של אותם בשמים היה בצורת פרפר.
השיא היה בשנת 2008, כאשר התחתנה עם השחקן והראפר ניק קאנון ובחרה לקעקע על גבה התחתון קעקוע בדמות פרפר כתום שבמרכזו כתוב "גברת קאנון".
אקליפטוס אבדיטה
אקליפטוס אבדיטה הוא עץ קטן ממשפחת ההדסיים שמקורו בין פרת' לגראלטון באוסטרליה המערבית. זן זה של אקליפטוס הוא מסוג מלי שגובהו מתנשא בין 2 ל-3 מטרים וקליפתו חלקה. העלים הצעירים בעלי עוקץ וצורתם נעה בין דמוי ביצה לדמוי משולש. אורכם של העלים הבוגרים נע בין 5.5 עד ל-8 סנטימטרים ורוחבם נע בין 1.1 עד 1.8 סנטימטרים. בכל קבוצת ניצני הפרחים לא עולה מספר הניצנים מעל למספר 13. צורתם של הניצנים דומה לקונוס עם כובע. צבעם של הפרחים לבן וצורת הפירות מזכירה צורת חבית ורוחבם 0.5 ס"מ.
טרון טג'פל
ביוגרפיה
אביו של טג'פל היה קצין בצבא הודו, כתוצאה מכך הוא גדל באזורים רבים של המדינה. הוא סיים תואר ראשון כלכלה באוניברסיטת פנג'אב בצ'אנדיגאר. טג'פל התחתן עם גייטן בטרה בשנת 1985; יש להם שתי בנות, טייה וקארה.
קריירה
בשנות השמונים החל את הקריירה שלו בעיתון "האינדיאן אקספרס" ומאוחר יותר עבר לניו דלהי כדי להצטרף למגזין בשם "הודו 2000". בשנת 1984 הצטרף למגזין India Today, אחר כך The Financial Express בשנת 1994 ומאוחר יותר הפך לעורך המייסד של מגזין החדשות השני בתפוצתו בהודו, Outlook. במקביל, הקים חברת הוצאה לאור, "India Ink", שפרסמה את הרומן אלוהי הדברים הקטנים של ארונדהטי רוי בשנת 1998, שזכה בפרס מאן בוקר.
בפברואר 2000 הקים טג'פל את אתר החדשות הראשון של הודו, "טהלקה". בכמה ראיונות בתקשורת הכריז כי הדחף העיקרי היה עיתונאי ולא מסחרי, ושהוא שואף להחזיר את העיתונות לציבור. האתר היה אחראי לחשיפת כמה מפרשיות השחיתות הגדולות במדינה, והביא אף להתפטרותו של שר ההגנה ההודי בפרשה שבה הייתה מעורבת גם התעשייה האווירית לישראל והתעשייה הצבאית. מקרה שחיתות נוסף שחשף העיתון, עסק באירועים משנת 2002, שבהם 58 עולי רגל הינדים נהרגו כשרכבת שבה נסעו הועלתה באש על ידי מוסלמים. האירוע הוביל ל"מהומות גוג'ארט", שבהן נהרגו 790 מוסלמים ו-254 הינדים, מקדשים רבים נהרסו, עשרות אלפי אנשים הפכו לפליטים, ועוד עשרות אלפים נעצרו בידי השלטונות. באותה שנה פרסם "טהלקה" תחקיר, בתום שישה חודשים של חקירה סמויה, שחשף כי האלימות התאפשרה בגלל התעלמות מכוונת של המדינה והמשטרה מהפורעים. ב-2004 חשף אתר "טהלקה" שמחוקק מטעם מפלגת העם ההודית (מפלגת בהאראטיה ג'נאטה) הלאומנית שיחד עד ראייה מרכזי באחד ממקרי הוונדליזם בזמן המהומות. ב-2007, הביאו ממצאי תחקיר נוסף להודאתם של מספר חברים במפלגת העם ההודית כי הייתה להם יד במהומות. פרשת שחיתות נוספת שנחשפה בעקבות חקירה של "טהלקה" הייתה פרשת רצח של דוגמנית ב-1999. העיתונאים של האתר גילו שהרוצח היה בנו של שר בממשלה, והשר שיחד את עדי הראייה על מנת שלא יפלילו את בנו. בעקבות חשיפת "טהלקה", נאלץ השר להתפטר.
בנובמבר 2013 הואשם טג'פל על ידי כתבת בתקיפה מינית. הוא הודה ב"התנהגות בלתי הולמת", והציע לקחת חופשה של שישה חודשים, מטהלקה. העניין זכה לתשומת לב ציבורית עזה ולהד תקשורתי, במיוחד משום שטג'פל ועיתונו היו מעורבים בעבר בהדגשת נושא האלימות המינית בהודו, כולל בגיליון מיוחד בנושא בפברואר 2013. המשטרה במדינת גואה, שם התרחש האירוע, הגישה דו"ח ראשוני המפרט נגדו מספר אישומים, כולל אונס. משטרת גואה הוציאה נגדו צו מעצר, והוא נעצר ב-30 בנובמבר 2013. ב-1 ביולי 2014, בית המשפט העליון שחרר אותו בערבות וביקש ממנו להגיש את דרכונו לבית המשפט. טג'פל טען לרדיפה פוליטית.
המשפט החל בספטמבר 2017, והתארך לאחר פנייתו של טג'פאל לבית המשפט העליון על ביטול האישומים. בית המשפט דחה את טענתו באוגוסט 2019, החזיר את המשפט לדיון בבית המשפט בגואה.
ספריו
רומן הביכורים של טג'פל "האלכימיה של התשוקה" ראה אור בשנת 2006, ובעברית בתירגמה של חני גלעד. בהוצאת בבל ב-2007. הרומן הספרותי השני שלו, "סיפורם של המתנקשים שלי", נכתב בהשראת ניסיון חיסול שלו בשנת 2001, ומעצרם של חמישה הרוצחים השכירים. הוא יצא לאור בשנת 2010 וזכה לשבחי הביקורת. ספרו השלישי "עמק המסכות" יצא לאור בשנת 2011.
קונאל מק אאדיין
קונאל מק אאדיין (בגאלית סקוטית: Conall mac Áedáin) היה, מלך דאל ריאטה בין השנים 807–811.
קונאל מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בהם מצוין כי הרג בשנת 807 את מלך דאל ריטה קונאל מק טאיידג בקינטייר. בעקבות ניצחון זה עלה לשלטון בממלכת דאל ריאטה.
ב"דואן אלבאנאך" מוזכרת מלכותו של קונאל שנמשכה ארבע שנים, ובעקבות זאת מתוארכת מלכותו עד שנת 811.
לאחריו מלך, ככל הנראה, דומנל מק קאוסטנטין.
ויקיפדיה הבורמזית
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
אירועים ומבצעים
האיגוד למומחי מחשבים מיאנמר השיק בשנת 2010 את "פרויקט ויקיפדיה מיאנמר" במטרה להרחיב את ויקיפדיה הבורמזית.
קהילת ויקיפדיה הבורמזית קיימה את הסדנה המשותפת הראשונה שלה ביאנגון, בורמה (מיאנמר) בעזרת טלנור מיאנמר ביוני 2014 לגיוס מתנדבים חדשים. פורום הוויקיפדיה הבורמזית נערך באוניברסיטת דגון ביולי 2014 ומשך אליו למעלה מ -2,000 איש, כולל סטודנטים.
קפוצ'ין לבן ראש פנמה
קפוצ'ין לבן ראש פנמה (שם מדעי: Cebus imitator) הוא מין של קוף מהסוג קפוצ'ין החי באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. מין זה סווג עד 2013 כתת־מין של קפוצ'ין לבן-ראש (Cebus capucinus) והופרד ממנו בעקבות בדיקות גנטיות.
קפוצ'ין זה הוא אחד מהקופים הידועים ביותר באמריקה המרכזית. זהו קוף בעל גוון בלונדיני עם פנים ורודות, זרועות ופלג גוף תחתון שחור וזנב מתפתל ומעט לופתני, אך לא מספיק חזק לתלייה מענפים. הקפוצ'ין מגיע לאורך 335–453 מ"מ ולמשקל 3.9 ק"ג, בינוני בגודלו.
הוא חי בחבורות גדולות של עד 40 פרטים ביער, בקבוצות אותם מנהיג זכר שליט ומחפשים מזון במשך הימים. קוף זה הוא אוכל-כול מובהק המנצל כל אפשרות לגוון במזונו. הוא חובב במיוחד פירות טרופיים כמו הפיקוס, מנגו, בננה ופירות שונים מהמשפחות חלבלוביים, פואתיים וברומליים. הוא ניזון גם מאגוזים ופרחים וכן מיצורים קטנים כמו חרקים, עכבישים, רכיכות, סרטנים, צדפות וחולייתנים קטנים. הקוף מיומן בשימוש באבנים כדי לפצח טרף כמו צדפות או סרטנים.
הקפוצ'ין מצוי גם בחיפושים לצד קופים נוספים כמו קוף עכביש, קוף סנאי ואף שאגן אדום ונצואלי.
הטורף (סרט, 2018)
הטורף (באנגלית: The Predator) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של שיין בלאק. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "הטורף". בסרט מככבים בויד הולברוק, טרוונטה רודס, ג'ייקוב טרמבלי, קיגן-מייקל קי, אוליביה מאן, תומאס ג'יין, גבריאל לבל, אלפי אלן, וסטרלינג בראון.
עלילת הסרט מתמקדת בצוות חיילים לשעבר ומדענית לוחמנית אשר יוצאים לעצור צמד חוצנים קטלני במיוחד, אך מגלים שהממשלה מנסה להסתיר את המקרה בצורה לא פחות קטלנית (בשלב מסוים אחד החייזרים מזכיר להם שהוא קיים ולועג לכך שהוא נהנה לראות אותם נלחמים אחד בשני).
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-6 בספטמבר 2018. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בספטמבר 2018
הסרט גרף מעל 160 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הנרי ג'קמן יצר את פסקול הסרט. הפסקול כולל גם מספר יצירות שנוצרו במקור על ידי אלן סילבסטרי עבור הסרט "הטורף" משנת 1987.
יחסי בורקינה פאסו–סין
יחסי בורקינה פאסו–סין הם היחסים שבין בורקינה פאסו לרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
משנת 1961 עד שנת 1973 הכירה בורקינה פאסו בטאיוואן כמדינה עצמאית, ולא קיימה יחסים דיפלומטיים עם סין.
ב-25 באוקטובר 1971 התנגדה בורקינה פאסו בעצרת הכללית של האומות המאוחדות לצירופה של סין למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
מ-15 בספטמבר 1973 ועד 4 בפברואר 1994 קיימו סין ובורקינה פאסו יחסים דיפלומטיים בעצימות נמוכה, כשעיקר הקשר התאפיין בסחר כלכלי ובמימון פרויקטים.
ב-1994 נקלעה ממשלת בורקינה פאסו למצב כלכלי קשה, ולאחר שלא קיבלה עזרה מסין - פנתה הממשלה לטאיוואן בבקשה לעזרה, ובכך הייתה למדינה האפריקאית היחידה שהכירה פעמיים בעצמאותה של טאיוואן. בורקינה פאסו קיבלה ממשלת טאיוואן סיוע בסכום שבין 40 ל-50 מיליון דולר.
ב-24 במאי 2018 הפסיקה שוב בורקינה פאסו את היחסים בינה לבין טאיוואן, ויומיים לאחר מכן, ב-26 במאי 2018 חידשה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
מישל מרסייה
מישל מרסייה (בצרפתית: Michel Mercier; 28 ביולי 1961) הוא מעצב שיער, יזם ואיש עסקים ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה
מרסייה נולד בשאטודן (Châteaudun) שבצרפת. הוא גדל בבורדו ובפרובאנס ובגיל 10 עלה עם משפחתו לישראל. למד גרפיקה ושרטוט בתיכון המקיף בראשון לציון. לאחר שבע שנים חזר לצרפת עם משפחתו, ושם למד ב-1981 עיצוב שיער בבית הספר של וידאל ששון ובהמשך השתלם אצל קלוד מקסים מונדיאל, בפריז.
ב-1985 עלה מרסייה לישראל בשנית ופתח את המספרה הראשונה שלו ברחוב דיזנגוף בתל אביב. לאורך השנים הקים מרסייה ארבעה סניפים נוספים והפך את המספרה לרשת ארצית. נכון לשנת 2014 שניים מבין סניפי הרשת עדיין פועלים, תחת זיכיון. ב-1998 הקים בית ספר לעיצוב שיער בתחנה המרכזית בתל אביב. כבעלים של מוסד להכשרת מעצבי שיער פעל מרסייה לקידום חקיקה רשמית מטעם המל"ג אך כיוון שטרם אושר חוק כזה, נפסקה פעילות בית הספר. מרסייה שימש גם כיועץ מקצועי בתהליכי בדיקה והכוונה של פיתוח מוצרים בכמה מהחברות הגדולות בעולם בתחום עיצוב השיער.
ב-2002 הקים את חברת coloright (לשעבר see through) שפיתחה סורק ייחודי שנועד לאסוף מידע על השערה באמצעות הקרנת אור, בליעתו והחזרתו. הרעיון שעמד מאחורי המערכת היה מתן אפשרות למעצבי שיער להגיע אל צבע השיער הרצוי לאחר שיש בידיהם כל הנתונים הדרושים לשם כך. היזם בני לנדא רכש בהדרגה את מרבית מניותיה של החברה, ובדצמבר 2014 מכר אותה לחברת לוריאל.
ב-2006 החל מרסייה לשווק את קו מוצרי השיער שפיתח בשיתוף פעולה עם מעבדות וצוותי הנדסה. עד היום נמכרים מוצרי המותג בסניפי הרשת ובסופר-פארם. מסיבות אידאולוגיות אף לא אחד מהמוצרים שמפתח מרסייה מנוסה על בעלי חיים. מרסייה הוא ההוגה והמפתח של כמה מוצרים שנרשם עליהם פטנט, בהם מברשת להתרת קשרים בשיער שייחודה בגובה, עובי וגמישות הסיבים ו-S.O.S COLOR, אפליקטור המאפשר צביעת שורשי שיער שיבה בתוך שניות.
בשנת 2012 היה מרסייה בין צוות המומחים של התוכנית "שעת הדרקון" של דורין אטיאס ובה ייעץ לידועניות עדי אשכנזי, אפרת גוש, אנה ארונוב, רותם סלע ועוד.
עשייה ציבורית
מרסייה משמש יו"ר "התאחדות מעצבי השיער בישראל", עמותה שהקים על מנת להוביל מהלכים מקצועיים וחברתיים בענף עיצוב השיער בישראל. מרסייה שם לו למטרה לקדם בארץ את מעמדם של מעצבי השיער ולהביא להסדרה של התחום. לדבריו, "הבנתי שעל מנת שיתייחסו אל המקצוע שלנו כמקצוע מכובד, עלינו קודם כל להתאגד לגוף אחד וגדול. אחר כך, עלינו גם למקצע את התחום ולדאוג לכך שרק מעצב שיער בעל ידע לימודי מוכח, יוכל לפתוח מספרה".
אחד ממאבקי ההתאחדות עסק בגובה הארנונה שקבעה עיריית תל אביב למספרות. להגדרתה של העירייה, מספרות נחשבו בתי מסחר ולא מקומות תעשייה ומלאכה ועל כן נדרשו לשלם ארנונה גבוהה במיוחד. מרסייה נאבק משפטית ברשויות העירייה במשך 4 שנים ואף הגיע לבית המשפט העליון. בסיום המאבק, נקבע כי מספרות אינן בתי מסחר והעירייה חויבה להשיב את ההפרשים למעצבי השיער. לדברי מרסייה, המניע להקמת ההתאחדות היה כי "תוך כדי התעסקות בתביעה הפרטית שלי מול העירייה, הבנתי שמעצבי השיער בישראל הם בגדר הפקר בכל הקשור לחקיקה- אין לנו שום מנגנוני הגנה ושום כוח כיחידים אל מול הרשויות".
מאבק נוסף שהוביל מרסייה עסק בפיקוח על שימוש בחומרים אסורים ומסוכנים על ידי מעצבי שיער. לאור העובדה כי בישראל החוק אינו מחייב מעצבי שיער לעבור הכשרה וכיוון שאין פיקוח של משרד הבריאות על ענף הספרות, ברבות מהמספרות נעשה שימוש בחומרים מסוכנים, דוגמת פורמלין המשמש להחלקת שיער וידוע בוודאות כי הוא חומר מסרטן. בנובמבר 2014 נפגש מרסייה לדיון בנושא עם הוועדה לפניות הציבור בראשות ח"כ עדי קול. בסיכום הוועדה אמרה חברת הכנסת קול כי תפנה למשרד הבריאות בבקשה לגבש רשימת חומרים מסוכנים בהם משתמשים במספרות וכן למשרד הכלכלה ולמשרד הפנים, על מנת ליצור פיקוח על ענף עיצוב השיער.
מרסייה היה נשוי להדוגמנית לשעבר רונית זילברשטיין. לזוג נולדו שלושה ילדים ובהם השחקן טום מרסייה.
משנת 2015 מישל מרסייה בזוגיות עם הקוסמטיקאית ‏פרא רפואית חלי גבריאל. לחלי שתי בנות מנישואה הקודמים.
הזוג נישאו ב-7 באוקטובר 2022.
שניאור זלמן אברמוב
שניאור זלמן אברמוב היה חבר הכנסת ופעיל ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
אברמוב נולד בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית (לימים בירת בלארוס). הוא עלה לארץ ישראל בגיל 12, ולמד בגימנסיה הרצליה. למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית, ורכש תואר דוקטור. היה חבר וסגן נשיא באגודת הסטודנטים הציוניים "אבוקה". הוא שב ארצה בשנת 1935 והתמחה בעריכת דין במשרדו של דב יוסף בירושלים. אחר כך פתח משרד פרטי בתל אביב.
לכנסת נבחר חמש פעמים, ובקדנציה האחרונה, בכנסת השמינית, שימש סגן יושב ראש הכנסת.
שניאור זלמן אברמוב, שנהג לחתום על כתביו בשם ש.ז. אברמוב (ולעיתים אף הוכר בטעות בשם שלמה זלמן אברמוב), פרסם מאמרים רבים בעיתונות היומית ובכתבי עת שונים. הוא נחשב לתאורטיקן המובהק של המפלגה הליברלית הישראלית, אם כי נטה על פי רוב לבטא עמדות מתונות יותר מאלה של מרבית חבריו למסגרות הפוליטיות שבהן היה פעיל, וזאת גם בתחומי החוץ והביטחון וגם בתחומים של חופש הדת והמצפון, שהעסיקו אותו רבות. בכתביו ובפעילותו תרם רבות לתשתית של מוסדות היהדות המתקדמת בישראל. היה יריב מר של ההסתדרות, אך העריך את תרומתה לעיצוב המשק והחברה.
חיים אישיים
בשנת 1938 נישא בלונדון להילדה (הדסה) לבית סנוומן, מורה ליוונית עתיקה שנפטרה בשנת 1975 בתל אביב. הם היו הורים לשתי בנות ובן. בשנת 1976 נישא לאילה זקס אברמוב ויחד עסקו בפילנתרופיה בתחום האמנות.
כתביו וספריו
שניאור זלמן אברמוב החל לפרסם בעיתונות הארצישראלית עוד כשהיה סטודנט (בקליבלנד), והפך לכתב "הארץ" בארצות הברית. למעשה פרסם באופן שגרתי ורציף ב"הארץ" מאז שנת 1929 ועד שנת 1995. כמו כן תרם רבות ל"הבוקר", היומון של מפלגת הציונים הכלליים, ופרסם בכתבי עת מגוונים, החל ב"הפועל הצעיר" וכלה בזמנים.
ספריו:
ספרות פרולטרית
ספרות פרולטרית היא ספרות שנוצרה בעיקר על ידי סופרים ממעמד הפועלים עבור הפרולטריון בעל מתודעה המעמדית. אף על פי שהאנציקלופדיה בריטניקה קובעת כי מכיוון שספרות זו היא "למעשה מכשיר מהפכה ייעודי", היא יוצאת לאור לעיתים קרובות מטעם המפלגה הקומוניסטית או אוהדי השמאל, הרומן הפרולטרי סווג אף הוא, בלי קשר למהפכה, כרומן "על מעמד הפועלים ועל חיי מעמד הפועלים; אולי מתוך כוונה לעשות תעמולה". הדגש השונה הזה עשוי לשקף הבדל בין מסורות רוסיות, אמריקאיות ואחרות של כתיבה למעמד הפועלים, לזו של בריטניה. המסורת הבריטית לא הושפעה במיוחד מהמפלגה הקומוניסטית, אך היו לה שורשים בין היתר בתנועת הצ'רטיסטית, תנועת העובדים ההמונית הראשונה בעולם ובסוציאליזם. יתר על כן, חוקר הספרות הבריטי ה. גוסטאב קלאוס, בספרו "רומן סוציאליסטי: לקראת תחיית המסורת" (1982) העוסק בסופרי מעמד הפועלים, מציין כי המונח "פרולטריון" שהיה עכשווי בזמנו, נמצא בנסיגה בעולם, בעוד המושגים המתחרים של 'מעמד הפועלים' ו'סוציאליסט' ממשיכים לשלוט באותה רמת דבקות".
המילה פרולטריון משמשת גם לתיאור יצירות על מעמד הפועלים שנכתבו על ידי סופרים בני מעמד הפועלים, כדי להבדיל ביניהם לבין יצירות של סופרים ממעמד הביניים כמו צ'ארלס דיקנס ("זמנים קשים"), ג'ון סטיינבק ("ענבי זעם"), והנרי גרין ("קיום"). באופן דומה, ואף על פי שחלק מיצירותיו של המשורר ויליאם בלייק (1757–1827) הן דוגמאות מוקדמות לספרות מעמד הפועלים, כולל שני השירים "מטאטא הארובה", שפורסמו ב"שירי התמימות" בשנת 1789 ו"שירי חוויה" בשנת 1794, העוסקים בנושא עבודת ילדים, בלייק, עצמו, שאביו היה סוחר, לא היה סופר פרולטרי.
רומן פרולטרי
הפרולטרים הם חברים במעמד הפועלים. הרומן הפרולטרי הוא תת-ז'אנר של הרומן, שנכתב על ידי פועלים, בעיקר עבור פועלים אחרים. זה חופף ולעיתים מהווה שם נרדף לרומן מעמד הפועלים, רומן סוציאליסטי, רומן בעיות חברתיות (גם רומן בעיות, רומן סוציולוגי או רומן חברתי), רומן תעמולה או תזה, או רומן הריאליזם הסוציאליסטי.
הרומן הפרולטרי עשוי להגיב על אירועים, מערכות ותיאוריות פוליטיות, ונתפס לעיתים קרובות כאמצעי לקידום רפורמה חברתית או מהפכה פוליטית בקרב מעמד הפועלים. ספרות פרולטרית נוצרה ברובה על ידי סופרים קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים. התקופה שבין 1930 עד 1945 בפרט, הניבה רומנים רבים כאלה שעסקו בחייהם של עניים. עם זאת, היו יצירות מז'אנר זה לפני תאריכים אלה וגם לאחריהם. בבריטניה המונח ספרות מעמד הפועלים, שימש בדרך כלל להקשר רחב יותר. במסגרת זו כוונת כותבי הספרות הפרולטרית היא לרומם את העובדים משכונות העוני ולהעניק להם השראה לאמץ אפשרויות לשינוי חברתי או למהפכה פוליטית. ככזו היא סוג של סיפורת פוליטית.
ארצות הברית
הסופרים החשובים ביותר של מעמד הפועלים התכנסו בקונגרס הסופרים האמריקני הראשון בשנת 1935. ליגת הסופרים האמריקאים נתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. בין הסופרים הבינלאומיים המפורסמים שהשתתפו בקונגרס היו גאורג פינק (Georg Fink) (שם בדוי של הסופר הגרמני קורט מונזר), מייק גולד (Mike Gold) מניו יורק (שניהם יהודים), חוסה רבואלטאס (José Revueltas) ממקסיקו, ניקומדס גוזמאן (Nicomedes Guzmán) מצ'ילי, חורחה איקזה (Jorge Icaza) מאקוודור, ורבים אחרים.
בארצות הברית היה מייק גולד, מחבר הרומן "יהודים ללא כסף", הראשון שקידם ספרות פרולטרית במגזין של מקס איסטמן "המשחרר" ואחר כך ב"ההמון החדש". עיתון המפלגה הקומוניסטית, "העובד היומי" פרסם גם כן ספרות, כמו גם מגזינים רבים אחרים, ביניהם "הסדן" ("The Anvil"), בעריכת ג'ק קונרוי, "ההדף" ו"סקירת הפרטיזן.
דוגמאות נוספות לכתיבה פרולטרית אמריקאית כוללות את "ספינת המוות" (1926) של ב. טראוון, (אם כי יש להניח כי טראוון נולד בגרמניה); "בת הארץ" (1929) של אנייס סמדלי; "כלבי תחתית" (1929) של אדוארד דלברג; "המנושל" (1933) של ג'ק קונרוי; "סטאד לוניגן" (טרילוגיה, 1932–1935) של ג'יימס ט. פארל; "ארץ העשרים" (1934) של רוברט קנטוול; "קרא לזאת שינה" (1934) שלהנרי רוט; מרידל לה סואור, "הצדעה לאביב" (1940) של מרידל לה סואור "ויונונדיו" (נכתב בשנות ה-30, פורסם 1974) של יונונדיו.
לא נכללים כאן סופרים כמו ג'ון סטיינבק, תאודור דרייזר וג'ון דוס פסוס, שכתבו על מעמד הפועלים, אף שהגיעו מרקע אמיד יותר.
רוסיה הסובייטית
הפרולטקולט (Prolletkult) הייתה תנועה חשובה בשנותיה הראשונות של המהפכה הרוסית, שקמה במטרה לעודד אוריינות והשכלה. זה היה משהו שונה לגמרי מהרומן הפרולטריוני המאוחר, המסורתי והריאליסטי של שנות סטלין.
בשנות ה-30 הפך הריאליזם הסוציאליסטי למגמה השלטת ברוסיה. דמותו המובילה הייתה מקסים גורקי, שהניח את היסודות לסגנון זה עם יצירותיו "האם" והמחזה שלו "אויבים" (שניהם משנת 1906). גורקי תיאר את חייהם של אנשים בשכבות הנמוכות ביותר ובשולי החברה, וחשף את תלאותיהם, ההשפלה והברוטליזם שלהם. עם זאת, הוא לא בא ממשפחה ממעמד הפועלים וכמותו גם לא אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי, סופר בולט נוסף מהשנים הראשונות שלאחר המהפכה הרוסית של 1917.
עם זאת, ניקולאי אוסטרובסקי הוא סופר חשוב מהתקופה הסובייטית המוקדמת, בן למשפחה ממעמד הפועלים. הרומן שלו "כיצד חוסמה הפלדה" (1932) היה בין היצירות המצליחות ביותר של הספרות הרוסית, עם עשרות מיליוני עותקים שנדפסו בשפות רבות ברחבי העולם. זהו ספר אוטוביוגרפיה בדיוני על חייו של אוסטרובסקי, אשר חווה ילדות קשה של מעמד הפועלים והפך לחבר בתנועת הנוער קומסומול ביולי 1919 והתנדב לצאת לחזית. גיבור הרומן, פאבל קורצ'גין, ייצג את "הגיבור הצעיר" של הספרות הרוסית: גיבור המקדיש עצמו למטרותיו הפוליטיות, המסייעות לו להתגבר על הטרגדיות שלו.
לאוניד לאונוב (1899–1994) היה סופר ומחזאי סובייטי. הרומן שלו "היער הרוסי" (1953) זכה לשבחים על ידי הרשויות כספר מופת סובייטי העוסק במלחמת העולם השנייה שאף זכה בפרס לנין, אך רמיזותיו כי המשטר הסובייטי כרת את "סמל התרבות הרוסית הישנה" גרם לאי נחת מסוימת, וניקיטה חרושצ'וב הזכיר לסופר כי "לא כל העצים מועילים ... מדי פעם יש לדלל את היער."
המאה ה-19
דוגמה לרומן מעמד הפועלים של אמצע התקופה הוויקטוריאנית הוא "סאנשיין וצללים", פרי עטו של חבר התנועה הצ'רטיסטית תומאס מרטין וילר, ספר שהפך לסדרה בהמשכים בשנים 1849–1850. חבר נוסף של תנועה זו הוא המשורר הסנדלר תומאס קופר שבעודו בכלא בגין נאום מסית שנשא "צעד בעקבותיו של ג'ון בוניאן ורדיקלים אחרים וכתב באופן יצירתי על נושאים של דיכוי ואמנציפציה".
המאה ה-20
"אהבתו של המובטל", ספרו של וולטר גרינווד (1933) תואר כ"דוגמה מצוינת" לרומן פרולטרי אנגלי. הוא נכתב בראשית שנות השלושים כתגובה למשבר האבטלה שהורגש באופן מקומי, ארצי ובינלאומי. הספר מתרחש בפארק האנקי, שכונת העוני התעשייתית בסלפורד בה נולד וגדל גרינווד. הסיפור מתחיל סביב תקופת השביתה הכללית של שנת 1926, אך עלילתו העיקרית מתרחשת בשנת 1931.
כמה סופרים ממעמד הפועלים כתבו על חוויית חייהם בצי הסוחר, ביניהם ג'יימס האנלי, ג'ים פלן, ג'ורג' גארט וג'ון זומרפילד. הסופר בן ליברפול ממוצא אירי - ג'יימס הנלי כתב מספר יצירות המבוססות על חוויותיו בים כמו גם על היותו בן למשפחת ימאים. דוגמה מוקדמת לכך היא הנובלה "המסע האחרון" (1931), במרכזה עומד ג'ון ריילי, שעדיין עובד רק מפני ששיקר בנוגע לגילו. אף על פי שריילי נמצא באמצע שנות השישים יש לו משפחה צעירה, שתאלץ לחיות בעתיד מהפנסיה הבלתי מספקת שלו. במובן אחר זהו מסעו האחרון של ריילי, מכיוון שנואש מהעתיד הוא משליך את עצמו לכבשן הספינה: "ראה את כל חייו מוארים מבעד ללהבות האלה." בין שאר יצירותיו של האנלי ניתן למצוא את "הבן" (1931) ואת "פיות" (1935).
שניהם אלן סיליטו, עם ספרו "ליל שבת ובוקר יום ראשון" (1958) וסטן ברסטו, עם "סוג של אהבה" (1960), היו סופרי מעמד הפועלים הקשורים לקבוצת המחזאים בני מעמד הפועלים המכונה גברים צעירים וכועסים. הם היו קשורים גם לריאליזם של כיור המטבח, תנועה ספרותית שהשתמשה בסגנון של ריאליזם חברתי. חברי תנועה זו תיארו לעיתים קרובות את הסיטואציות הביתיות של בריטים ממעמד הפועלים המתגוררים בשכירות בבתי מגורים דחוסים ומבלים את שעות אחרי העבודה שלהם בשתייה בפאבים מטונפים, כדי ללמוד סוגיות חברתיות ולדון במחלוקות פוליטיות. עם זאת, חלק מהכותבים שקשורים אף הם לשתי התנועות הללו, כמו ג'ון אוסבורן וג'ון בריין, לא באו ממעמד הפועלים.
מפורטים להלן כמה משמותיהם של סופרים חשובים נוספים של מעמד הפועלים הבריטי מהמאה העשרים, ושל ספריהם: רוברט טרסל, "הפילנתרופים מסמורטטי המכנסיים" (1914); ג'יימס סי וולש, "העולם התחתון" (1920); אתל קרני הולדסוורת', ה"עבדות הזו" (1925); אלן ווילקינסון, "התנגשות" (1929); לואיס גראסיק גיבון, "כתב היד הסקוטי" (טרילוגיה, 1932–1934); בארי היינס, "הבז המכור" (1968); ויליאם מקלווני, "דוצ'רטי" (1975); פאט בארקר, "רחוב יוניון" (1982); ג'יימס קלמן, "מוביל האוטובוסים" (1984); אירווין ולש, "טריינספוטינג" (1993).
אדוארד בונד הוא דרמטולוג חשוב בן מעמד הפועלים והמחזה שלו "הצילו" (1965) הפך לאחד למפורסמים ביותר בתולדות התיאטרון הבריטי של המאה העשרים. "הצילו" מתעמק בחייהם של קבוצת צעירים ממעמד הפועלים בדרום לונדון, שדוכאו - כפי בראייתו של בונד - על ידי מערכת כלכלית אכזרית ולא מסוגלים לתת לחייהם משמעות, ונסחפים בסופו של דבר לאלימות הדדית ברברית.
צרפת
שני סופרים צרפתים מובילים שנולדו במעמד הפועלים היו ז'אן ז'יונו (1895–1970) והנרי פוליי (1896–1980).
ז'אן ז'יונו היה בנם של סנדלר וכובסת, שבילה את רוב חייו במנוסק, האלפים של פרובאנס העילית. הוא היה קורא רעבתן שנאלץ לעזוב את בית הספר בגיל שש עשרה כדי לעבוד בבנק ולסייע בפרנסת משפחתו. הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "קולין" בשנת 1929, שזיכה אותו בפרס ברנטאנו וב-1,000 דולר, ותרגום של ספרו לאנגלית, הוא עזב את הבנק בשנת 1930 כדי להתמסר לכתיבה במשרה מלאה.
הרומנים שז'יונו שפרסם בשנות השלושים של המאה העשרים מתרחשים בפרובאנס, עם איכרים כגיבורים, ומציגים השקפה פנתיסטית של הטבע. מרסל פניול ביסס שלושה מסרטיו על יצירתו של זז'יונו מהתקופה הזו: לזכות מחדש, עם פרננדל ומוזיקה של הונגר, "אנג'לה", ו"אשת האופה", עם ריימו.
לאחר מלחמת העולם השנייה תכנן ז'אן ז'יונו לכתוב רצף של עשרה רומנים בהשראת "הקומדיה האנושית" של בלזק, בהם היה מתאר דמויות מכל שכבות החברה ולא רק איכרים, ומנגיד רגעים שונים בהיסטוריה על ידי תיאור חוויותיהם של חברי אותה משפחה בהפרש של מאה שנה. אך ז'יונו השלים רק את ארבעת הרומנים של הוסארד, שהתנגדו לאקיסטנציאליזם.
הנרי פולאי היה בנו של נגר ופועל קני סוכר, שהתייתם בגיל ארבע עשרה. בנוסף לכתיבת רומנים פולאי היה פעיל בעידוד הכתיבה של מעמד הפועלים בצרפת משנות ה-30. הוא מחברם של מספר רומנים, מאמרים על הקולנוע, הספרות והמסורות הפופולריות. בין הרומנים שכתב היו מספר יצירות אוטוביוגרפיות: "הם היו ארבעה" (1925); "לחם יומי: (1931); "עלוב הנפש של כדור הארץ" (1935); "חייל של כאב" (1937); "הניצולים: חייל של כאב 2" (1938); "לבד בחיים עד 14 שנים" (פורסם לאחר מותו ב-1980). ברומנים אלה, המבוססים על חייו שלו, מתאר פולאי משפחה ממעמד הפועלים.
קוריאה
תנועת הספרות הפרולטרית בקוריאה הונעה בתחילה על רקע סיפוח קוריאה על ידי יפן בשנת 1910 והתנאים ששררו בעקבות זאת במדינה. הספרות הפרולטרית פעלה כתנועה שניסתה לאחד את קוריאה נגד המעבר לאימפריאליזם ולקפיטליזם שהובאה על ידי יפן הקולוניאלית וממשלתה שכבשה את קוריאה מנקודת הסיפוח עד תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. תנועת הספרות הפרולטרית הקוריאנית התבלטה במיוחד בשלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, עם התגבשותן של קבוצות חברתיות ותרבותיות מרובות שיצרו, דנו וסבו סביב אמנות פרולטרית.
יצירות של ספרות פרולטרית קוריאנית שנכתבו לפני 1927 נסבו סביב שחזור ורפורמה של סוגיות חברתיות. דוגמה אחת כזו יכולה להיות הסיפור הקצר "רעב ושחיטה" (1925) מאת הסופר צ'ו סו-היי (Ch'oe Sŏ-hae), שפורט על בעיות כמו אפליה בין המעמד העשיר לשכבות העניות. אחרי 1927, הספרות הפרולטרית הקוריאנית החלה לסוב סביב רעיונות בהם היו מעורבים אינטלקטואלים במקום להתמקד במאבקים בין העשירים לעניים.
תנועות תרבותיות, בעיקר אלה של פוליטיקה שמאלנית, היו מהותיות בהנעת הז'אנר והתנועה הפרולטרית בקוריאה. יומגונסה (Ygunmgunsa), שפירושו לפיד ההמונים, הייתה קבוצה ותנועה שנוסדה בשנת 1922 והובלה על ידי הסופר סונג יונג, ובנתה את מוקד פעילותה סביב ספרות הנוגעת לסוגיות חברתיות ופוליטיקה מעמדית. פאסקיולה (Paskyula) הייתה קבוצה שהגיבה וסיפרה על ספרות ואמנות שבשגרה, עם יותר דגש על ההיבטים התרבותיים של החומרים. שתי קבוצות אלה היוו את המעגלים המרכזיים בתנועת האיחוד אשר ייצגה את תערובת האידיאלים הפרולטריים והבורגניים שהניעו בתחילה את ז'אנר הספרות הפרולטרית בקוריאה הכבושה על ידי יפן.
סונג יונג, ראש תנועת יומגונסה וסופר מפתח במעגל כתב בעיקר מתוך כוונה ליצור סולידריות בתוך קוריאה כמו גם עם יפן באמצעות כתיבתו. שתי יצירות, "אהבתנו" משנת 1929, ו"להניע שינוי" משנת 1930 מדגישות את האידאולוגיה של יונג לאיחוד במסגרת כתיבתו, כמו גם את הרעיון להתרחק מהנוסטלגיה התרבותית ועבר אידילי. ב"אהבתנו", תהליך התיעוש והתפתחות הערים כתוצאה מכך מוצגים כזירות של הזדמנויות פוטנציאליות ולא כסביבות הגורמות עוול, המשרטטות דעה מנוגדת ליצירות אחרות שהופקו במסגרת התנועה. זה מופיע לראשונה דרך יונג-היי, דמות ראשית בסיפור שעוזבת בסופו של דבר את הכפר הקוריאני ונוסעת לטוקיו, בניסיון לברוח מהתרבות הפטריארכלית המדכאת של עיר הולדתה ולמצוא אחדות, עצמאות ושוויון בכוח העבודה האורבני של יפן. הרומן השני "להניע שינוי" מתרחש ביפן, ומתמקד יותר בתנועת מעמד הפועלים עצמה באמצעות קבוצה של פועלים קוריאנים ויפנים. ההחלטה מביאה לפיוס באמצעות מאמץ משולב של הפרולטריון היפני והקוריאני כאחד.
יפן
תנועת הספרות הפרולטרית ביפן התפתחה ממגמה ספרותית שרווחה במחצית השנייה של העשור של 1910 ועסקה בתנאי העבודה של סופרים שחוו אותם. לימים היא נקראה תנועת ספרות העובדים של תקופת טאישו. יצירות מייצגות של תקופה זו כוללות את "הכורים" של סוקו מיאג'ימה ואת "טומיז'ו הנווד" של קארוקו מיאצ'י, כמו גם יצירות העוסקות בחוויות צבאיות שהיו קשורות גם לדמוקרטיה של טאישו, שעלייתה אפשרה את התפתחות הספרות הפרולטרית ביפן. בשנת 1921, אומי קומאקי והירופומי קאנקו ייסדו את המגזין הספרותי "הזורעים", שמטרתו הייתה להביא לרפורמה עכשווית הן בסצנה הספרותית והן בחברתית. "הזורעים" משך תשומת לב בשל תיעוד הטרגדיות שהתרחשו בעקבות רעידת האדמה והצונמי בקאנטו ב-1923.
בשנת 1924, הושק מגזין "החזית הספרותית" (文芸戦線) על ידי האצ'ונוסוקה היראבאיישי וסואקיצ'י אאונו והפך למגזין המוביל של תנועת הספרות הפרולטרית היפנית. יצירות חדשות כגון "הזונה" של יושיקי האיימה ו"עדר חזירים" של דנג'י קורושימה (豚群) גם החלו להופיע במגזין.
בשנת 1928 נוסדה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (Nippona Artista Proleta Federacio, הידועה בשם NAPF), שאיגדה תחת כנפיה את איגוד האומנים הפרולטרי של יפן, איגוד האומנים האיכרים, ואת איגוד אמני הואנגארד. הפדרציה הייתה במידה רבה באחריותם של שני סופרים לעתיד - טאקיג'י קובאיאשי (Takiji Kobayashi) וסואנו טוקונאגה (Sunao Tokunaga), והעלון של הארגון פרסם יצירות רבות ומשפיעות כמו ספינת שימורי הסרטן של קובאיאשי ו - 15 במרץ 1928 ורחוב ללא שמש של טוקונאגה. מגזין חשוב נוסף היה שיקום (Reconstruction) אשר פרסם כתבים של אקוטגאווה ריונוסוקה ו יוריקו מיאמוטו, ששבו באותה העת מברית המועצות. מו"לים אחרים ידועים יותר כמו צ'ו קרון (ביקורת מרכזית), קאיזו (שיקום) ומיאקו שינבון פרסמו גם יצירות של סופרים פרולטריים, אפילו כאלה שהיו חברים במפלגה הקומוניסטית.
הסופר קוריהיטו קורייארה (Korehito Kurehara) נסע בסתר לברית המועצות בשנת 1930 לוועידת פרופינטרן, ועם שובו ב-1931 החל להתסיס לדמוקרטיזציה של ארגונים ספרותיים. זה עורר את הדחף לארגן מעגלים ספרותיים במפעלים ובאזורים כפריים, ויצר מקור חדש של קוראים וסופרים במקומות אלה.
בשנת 1931, הפכה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (NAPF) לאיגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF), המאגדת ארגונים תרבותיים מגוונים, כגון מוזיקאים יוצרי קולנוע ונוספים. האיגוד הפיק מגזינים שונים ובהם גם אישה עובדת.
ממשלת יפן רדפה קשות את הסופרים הפרולטריים, מכיוון שהמפלגה הקומוניסטית היפנית הוצאה מחוץ לחוק מאז הקמתה בשנת 1922. אף על פי שלא כל הסופרים היו קשורים למפלגה, איגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF) היה קשור, וזה הוביל למעצרים המוניים כמו אירוע ה-15 במרץ. כמה סופרים, כמו טאקיג'י קובאיאשי, עונו למוות על ידי המשטרה, ואילו אחרים נאלצו לוותר על אמונותיהם הסוציאליסטיות.
ספינת שימורי הסרטן (1929) הוא רומן קצר מאת טאקיג'י קובאיאשי (שתורגם לראשונה לאנגלית בשנת 1933וזכה בהמשך לשתי מהדורות תרגום נוספות), מתאר את חייהם של דייגי הסרטן היפנים. הסיפור מסופר מנקודת ראות שמאלנית, והוא נוגע בתלאות עמן מתמודד הצוות וכיצד הם מנוצלים על ידי הבעלים. הספר הופק כסרט וכמאנגה.
רומניה
פנאיט איסטראטי (1884–1935), היה סופר מעמד הפועלים הרומני, בנו של כובסת ומבריח יווני. הוא למד בבית ספר יסודי במשך שש שנים בבאלדוביניסטי, ובהמשך התפרנס כשוליה אצל שומר בית מרזח, כטבח וכרוכל. תוך כדי זאת הוא היה קורא נלהב.
שוודיה
בשוודיה נודעה הספרות הפרולטרית בשנות העשרה של המאה העשרים. החלוצים הראשונים היו דן אנדרסון ומרטין קוך. ספרות פרולטרית התפרסמה ברבים בשנות השלושים של המאה העשרים, כאשר קבוצה של סופרים חסרי רקע אקדמי, אוטודידקטים כמו איוואר לו-ג'והנסון, אייווינד יוהנסון, יאן פרידגארד והארי מרטינסון החלו לכתוב על מעמד הפועלים, לעיתים קרובות מנקודת מבטו של צעיר.
הספרות הפרולטרית השוודית קשורה אולי באופן הדוק ביותר לאיוואר לו-ג'והנסון, שכתב על חייהם של הסטטארה (עובדי הקבלן בחקלאות השוודית) ברומן המהולל שלו גודנאט ג'ורד (Goodnight earth,1933) ובסיפורים קצרים רבים שנאספו בספרים סטאטרנה (1936 –1937) ופרולטרי כדור הארץ (1941). יאן פרידגארד כתב גם על חייהם של הסטטארה והוא מוכר בעיקר בזכות סדרת רומנים אוטוביוגרפיים המתחילים בג'אג לארס הארד ("אני לארס הארד", 1935). הרומן הראשון שלו "לילה ביולי", (1933) עוסק בשביתה בקרב סטטארים, ומתאר אותם בצורה גסה הרבה יותר מאשר לו ג'והנסון. אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון המשיכו לכתוב על נושאים אחרים והם קשורים לרוב לספרות הפרולטרית דרך הרומנים האוטוביוגרפיים שלהם שזכו להערכה רבה ופורסמו בשנות השלושים. מואה מרטינסון כתבה על חוויותיה שלה מחיי חווה מרודים כאישה וכאם בכמה רומנים. רודולף וורנולונד מתאר את החיים בסטוקהולם מנקודת המבט הפרולטרית במספר רומנים, ובשנת 1932 המחזה "המשפחה הקדושה" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי סופר פרולטרי שהועלה בתיאטרון השוודי הלאומי. לארס אהלין הופיע בשנת 1944 עם "טאב עם המניפסט", רומן על בחור צעיר המחפש עבודה והופך למודע פוליטי. רבים מהכותבים הפרולטריים התבלטו בספרות השוודית. אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון נבחרו לחברי האקדמיה השוודית וחלקו את פרס נובל לספרות בשנת 1974.
הספרות הפרולטרית בסקנדינביה מיוצגת גם על ידי סופרים כמו הדני מרטין אנדרסן נקסה, הנורווגי יוהאן פלקברגט וואינו לינה מפינלנד.
אוסטרליה
סופרים אוסטרלים שתרמו לספרות הפרולטרית היו קשורים בדרך כלל למפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה; מפלגת העבודה האוסטרלית או הירוקים האוסטרלים. כמה מהסופרים הבולטים של ז'אנר זה כוללים את פרנק הארדי (כוח ללא תהילה) ודוד אירלנד (האסיר התעשייתי הלא ידוע) המספר את סיפורם של עובדי מפעל במערב סידני.
גור עופר
גור עופר (23 בספטמבר 1934 – 19 בנובמבר 2022) היה כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית. מומחה בתחום כלכלת בריאות וכלכלת ברית המועצות.
ביוגרפיה
גור עופר נולד ב-1934 בירושלים. בשנים 1953–1955 שירת בצה"ל. בשנים 1955–1959 היה חבר קיבוץ האון.
בשנים 1959–1964 למד באוניברסיטה העברית, בה קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובכלכלה ותואר שני בכלכלה. בשנים 1964–1968 עשה דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. בשנת 1968 מונה למרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1972 מונה למרצה בכיר ובשנת 1977 מונה לפרופסור חבר.
בין תחומי העניין העיקריים שלו נמצאו כלכלת ברית המועצות וכלכלת בריאות. הוא חקר את גלי העלייה לישראל מברית המועצות (לשעבר). בנושאים אלו שיתף פעולה ופרסם מחקרים משותפים עם קרנית פלוג וניצה קלינר קסיר. בתחום הבריאות בולטים מחקריו על שירותי רפואה פרטיים, הקמת בתי חולים ותקצובם ועל חוק הבריאות הממלכתי.
כיהן כראש החוג לכלכלה בירושלים, בשנים 1985–1996. בשנים 1998–1999 עמד בראש האגודה הישראלית לכלכלה. כמו כן עמד בראש הקתדרה על שם מאירהוף. היה ראש המכון הלאומי לחקר מדיניות בריאות ושירותי בריאות.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות מהמובילות בארצות הברית, ובהן אוניברסיטת נורת'איסטרן, אוניברסיטת הרווארד, MIT. בין השנים 1991–2004 היה יו"ר הוועדה האקדמית של בית הספר (החדש) הגבוה לכלכלה במוסקבה, בית ספר שהיה ממייסדיו וממקימיו.
היה שותף בהכנת "תוכנית חזון לירושלים - תוכנית לשיקום ירושלים, בירת ישראל" במכון ירושלים.
היה נשוי עד לפטירתו לפרופסור דליה עופר, אב לארבע בנות.
גור עופר נפטר ב-19 בנובמבר 2022, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הג'רה
ההִיג'רה (בערבית: هجرة) הוא מונח בערבית המתאר את הגירתו של מוחמד, מייסד האסלאם, מהעיר מכה לעיר ית'רב, שאחר כך החלה להיקרא אל-מדינה (קיצור של "מדינת א-נבי", עיר הנביא). ההג'רה התרחשה בשנת 622 לספירה ונקבעה מאוחר יותר כנקודת ההתחלה למניין השנים המוסלמי.
מוחמד היגר עם קומץ מאמינים (מוהאג'רון) מן העיר מכה לעיר אל-מדינה, משום שבמכה לא קיבלו את רעיונותיו והטפותיו ואף רדפו אותו. מעבר זה נמשך מספר ימים, כך שלמעשה אין להג'רה תאריך מדויק. עם זאת, המוסלמים קבעו את היום השמיני לחודש רביע אל-אוול, היום שבו הגיע מוחמד לקובא שבפאתי אל-מדינה (לימים ההיג'רה), ויום זה מצוין כחג על ידי המוסלמים. באל-מדינה התקבלו מוחמד ופמלייתו על ידי תומכיהם, ה"אנצאר", ושם ביסס מוחמד את עצמו ואת דתו החדשה, ותוך שמונה שנים בלבד הוא כבש את מכה ונכנס אליה כמנצח.
ההיג'רה נקבעה כנקודת ההתחלה של הלוח המוסלמי, הקרוי גם "הלוח ההיג'רי", בשל חשיבותה כנקודה שממנה הפך הנביא ממטיף לראש קהילה דתית ופוליטית – האומה האסלאמית. היא נקבעה כנקודה זו על ידי עומר בן אל-ח'טאב, הח'ליף השני, בשנת 638, שנהייתה שנת 17 להיג'רה.
מגפת הקורונה באוסטריה
ציר זמן
ב-27 בפברואר אדם בן 72 בווינה שאושפז בבית חולים עם תסמינים של שפעת, נבדק לאחר עשרה ימים והתגלה שהוא חולה בקורונה. במשפחה עם שני ילדים, ששבה אף היא מלומברדיה, התגלו הילדים כנושאי הנגיף. בבית ספרו של אחד הילדים נשלחו מספר מורים ותלמידים לבידוד ביתי, מחשש שידביקו אחרים.
ב-1 במרץ זיהו הרשויות בגרמניה ובארצות הנורדיות את הכפר האוסטרי אישגל המשמש כאתר סקי בולט, כמוקד הדבקה משמעותי. לגבי כמה מאות הדבקויות, במדינות רבות, עלה החשד כי אירעו בכפר. באוקטובר פורסמו מסקנות של חקירת ההתפרצות בכפר.
ב-10 במרץ הוחלט על סגירת האוניברסיטאות במדינה. כמו כן, נאסרו אירועים במקומות פתוחים שבהם מעל 500 משתתפים, ואירועים במקומות סגורים שבהם מעל 100 משתתפים. בנוסף, הוחלט על סגירת בתי הספר וגני הילדים, ומעבר ללמידה מרחוק.
ב-12 במרץ דווח מקרה המוות הראשון מקורונה: אדם בן 69 ששב מאיטליה מת בבית החולים בווינה.
ב-15 במרץ נאסר על התכנסויות של מעל לחמישה אנשים, והמסעדות נקראו לסגור את שעריהן. מושל טירול גינטר פלאטר הורה על הטלת סגר בטירול, וקרא להימנע מיציאות לא חיוניות מהבית. למחרת, הוחלט על סגר כולל.
ב-30 במרץ הורתה הממשלה על חובת חבישת מסיכת פנים בכל כניסה למרכול, החל מ-6 באפריל.
ב-16 באפריל, החלה אוסטריה בתוכנית אסטרטגיית היציאה השלה. נפתחו חנויות ששטחן קטן מ־400 מ"ר תוך הקפדה על מגבלות של חבישת מסיכה ושל מספר השוהים בחנות.
בספטמבר, עקב האצה בעליה בתחלואה, התקהלויות במקומות סגורים הוגבלו לעד עשרה אנשים. כשבוע קודם ההתקהלויות במקומות סגורים הוגבלו ל-50 איש.
בסוף אוקטובר, הוחלט להטיל עוצר לילי מ-3 בנובמבר. בנוסף, נסגרו מסעדות, ברים ותיאטראות. בהמשך הוחלט להטיל סגר החל מ-17 בנובמבר. בתי הספר היסודיים והגנים שנסגרו באותו היום נפתחו ב-7 בדצמבר.
ממשלת אוסטריה הכריזה בנובמבר על תוכנית בדיקות המוניות של האוכלוסייה. על פי הטיוטה הפדרלית, המורים והגננות ייבחנו תחילה, ב-5 וב-6 בדצמבר. שוטרים יבדקו אז בשבעה ובשמיני לחודש, כאשר האוכלוסייה הכללית תיבדק ב-19 וב-20 בדצמבר. חלק ממדינות אוסטריה הודיעו על לוח זמנים אחר. השתתפות בתוכנית היא וולנטרית ותשתמש בבדיקות אנטיגן מהירות.