cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאובן מעבר
זוחלים דמויי יונקים
תור היורה באמצע המזוזואיקון כבר עשיר למדי במאובנים של "זוחלים דמויי יונקים" (mammal-like reptiles), "בעלי צורת יונק" (Mammaliformes), "קדם-יונקים" (Protomammals) ו"יונקים פרימיטיבים". שמות המונחים מעידים על הבדלים הדרגתיים ביותר, עד כי הפלאונטולוגים חלוקים לעיתים קרובות בשאלה אילו מן המינים כבר זכאים להיות מסווגים כיונקים ואילו עדיין כזוחלים. רבים מהם מפגינים תכונות שלד האופייניות ליונקים כמו קופסת מוח מוגדלת, חיך משני, הצטמצמות חלק מן העצמות בלסת התחתונה, התמחויות של השיניים ופולי עורף זוגיים.
יונקים ראשונים ביורה ובקרטיקון
הצטברות ממצאי מאובנים מן השנים האחרונות מראה שהמגוון של יונקי היורה והקרטיקון היה גדול בהרבה ממה שחשבו קודם לכן, והם אכלסו גומחות אקולוגיות רבות ושונות כמו דמויי מכרסמים, טורפי דגים הדומים ללוטרה ולברווזן של ימינו ויצורים מטפסים ואף דואים בדומה לסנאים מעופפים מודרניים. מאמר מ-2007 מונה 310 סוגים ידועים של יונקים מן היורה והקרטיקון, מתוכם 18 שמהם נמצאו שלדים מושלמים, וסביר שהמספר האמיתי של סוגים היה גדול בהרבה.
מאובני מעבר בין יונקים יבשתיים ללווייתנאים
עוד לפני זמנו של דרווין היה ידוע לחוקרי הטבע שהלוויתנאים והדולפינים הם יונקים - הומותרמיים, נושמים אוויר באמצעות ריאות, ויולדים וולדות חיים אותם הם מניקים בחלב. עצמות אגן ורגליים אחוריות מנוונות מעידים בבירור כי מוצאם של הלווייתנאים מיונקים יבשתיים, אך במשך זמן רב לא היה ברור מאיזו קבוצה בדיוק הם התפתחו. החל משנות התשעים הראו מחקרים ברצף הגנום שמקור הלווייתנאים בקבוצת פרסתנים הקרובה להיפופוטם. כמו כן התגלו שורה של מאובני מעבר, החל מתור האאוקן לפני כ- 50 מיליון שנה, המראים כיצד ארעה התפתחות זו.
משפחה: פקיצטיים משפחה: אמבולוצטיים
משפחה: רמינגטונוצטיים
משפחה: פרוטוצטיים
משפחה: בסילוזאוריים
ויקרס סימן 6 (טנק)
ויקרס סימן 6 הוא טנק קל מתוצרת בריטית שיוצר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם על ידי חברת ויקרס ארמסטרונג.
טנק זה היה השישי (Mk VI) בסדרה של טנקים קלים. הדגם השישי דמה מאוד לדגמים הקודמים פרט למספר שיפורים: הצריח הוגדל על מנת לאפשר התקנת מכשיר קשר, הצוות הוגדל ל שלושה, משקל הטנק עלה ל-4.9 טון דבר שסייע בניהוג הטנק, המנוע הוחלף למנוע חזק יותר עם 88 כ"ס (66 kw), ובכך עלתה מהירותו ל-56 קמ"ש.
הצוות מנה שלושה לוחמים: נהג, מקלען ומפקד שהיה גם הקשר.
עובי השריון היה בין 4 מ"מ ל-15 מ"מ. שריון זה סיפק הגנה כנגד כדורי מכונת ירייה בלבד.
הייצור החל בשנת 1936 והסתיים ב-1940. בסך הכול יוצרו כ- 1000 יחידות. ברבים מטנקים אלה הוכנסו שיפורים נוספים שהוגדרו במיספור של שלוש רמות שונות: MK VIC ,MK VIB ,MK VIA. הדגם האחרון - Mk VIC כלל מספר פיתוחים כמו למשל הגדלת עוצמת המנוע על ידי התקנת שלושה קרבורטורים, וכן החלפת המקלע שבצריח בקוטר "0.50, במקלע כבד יותר מסוג "בזה" בקוטר 15 מ"מ ("0.59).
התפישה השגויה של ראיית הטנק כמחליפו המודרני של סוס הרכיבה ממלחמות עתיקות הייתה נחלתם של רוב מתכנני הטנקים הבריטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. התוצאה הייתה טנקים בעלי שריון קל, תותח קטן קוטר אם בכלל. הטנקים האלה סבלו מבעיות טכניות רבות.
לאחר הקרב על צרפת בקיץ 1940, ייוצר דגם נוסף נגד מטוסים בו הותקנו בצריח במקביל ארבעה מקלעי בזה בקוטר 7.92 מ"מ. דגם זה נקרא AA MkI.
10 טנקים מסוג Mk-VIA נשלחו ב-1940 לאוסטרליה למטרות אימון.
בשנת 1941 היו לצבא הטורקי 13 טנקים מסוג Mk-IVb.
פעילות מבצעית
כאשר ייוצר הטנק הראשון מדגם MK-VI ב-1936, ראו בו אנשי המטכ"ל הבריטי את הטנק הקל הטוב ביותר שעלה באיכותו על כל טנק קל אחר בעולם. כמו כן הם חשבו שהוא מתאים ביותר לתפקידי סיור ושיטור ברחבי האימפריה הבריטית והקולוניות השונות. הטנק שימש היטב לסיור ושיטור בהודו הבריטית ובשאר הקולוניות דאז.
כאשר החלה הממשלה הבריטית להתחמש ב-1937, זה היה הטנק היחידי שכל תוכניות הפיתוח שלו הסתיימו והיה מוכן לייצור מיידי. מספר שנים קודם לכן בשנת 1932 בוטלה תוכנית הצטיידות בטנק בינוני במשקל של 16 טון עקב בעיות תקציביות. כתוצאה מכך כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, רוב הטנקים של הצבא הבריטי היו מסוג ויקרס MK-VI. בסך הכל היו אז לצבא הבריטי 1,002 טנקי סימן 6, 79 טנקי שיוט סימן 1 וסימן 2, ו-67 טנקי חי"ר מטילדה סימן 1.
כאשר החל הקרב על צרפת במאי 1940, מרבית כוח הטנקים של חיל המשלוח הבריטי בצרפת היה מורכב מגרסאות שונות של הוויקרס סימן 6:
לפי אחד המקורות (בני ניכלסון) השתתפו במערכה על צרפת 189 טנקים מסוג ויקרס MK-6.
רוב הטנקים האלה אבדו לבריטים בשדות הקרב של צרפת. הם סבלו מנחיתות מלאה לעומת הטנקים הגרמניים מכל הבחינות: כוח אש, עובי שריון, עבירות, מהירות, טווח נסיעה ועוד. עקב נחיתות זאת מעטים נשלחו לצפון אפריקה.
מספר מסוים של טנקים אלה שמשו לאימוני שריון במצרים עד שנת 1942. חלק קטן השתתפו בקרבות המדבר המערבי וחלק בקרבות באביסיניה.
מלחמת העצמאות
קיימות מספר גרסאות להערכת כמות הטנקים מסוג זה שהיו בצבא המצרי בתש"ח. גרסה אחת מדברת על גדוד עם כ- 20 טנקים וגרסה אחרת מדברת על כוח מצומצם יותר שכלל 2 - 3 פלוגות. לפתע כאשר טור הטנקים היה די קרוב לגדרות הקיבוץ הוא סבב והחל בנסיגה. המצרים שהבחינו באותו שלב ביחידת הג'יפים של "חיות הנגב " שהגיעה מצפון מכיוון ג'וליס, נטו לחשוב שמדובר בכוח גדול. פלוגת הג'יפים בפיקודו של כרמי פתחה באש על המצרים מכל הכלים והרושם שנוצר היה רב, דבר שגרם בסופו של דבר להחלטה מיידית על נסיגת הכוחות המצריים.
תצוגה מוזיאלית
כיום נותרו כזיכרון מוזיאלי בעולם כולו ארבעה טנקים בלבד: אחד במוזיאון הטנקים הבריטי בבווינגטון (Bovington), אחד במוזיאון הטנקים הרוסי (Kubinka), אחד במוזיאון הטנקים באוסטרליה ורביעי במוזיאון יד לשריון בלטרון.
צפיה גורן
צפיה גורן (ד' באלול ה'תרפ"ה, 24 באוגוסט 1925 – כ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008) הייתה אשת חינוך ונשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית. אשת הרב שלמה גורן, הרב הראשי לצה"ל הראשון ולימים הרב הראשי לישראל.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים כבתם הבכורה של שרה והרב דוד כהן ("הרב הנזיר"). את שמה המיוחד נתנו לה הוריה על שם הציפייה לגאולה ולנבואה שאביה שאף אליהן כל ימיו. השם ניתן לאחר שרבו של אביה, רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הסכים לו במכתב מלא רמזים וברכות מפליגות שכתב ממקום חופשתו במוצא. גורן הייתה אחותו הבכורה של הרב שאר ישוב כהן.
לדברי גורן, באותה עת טרם נולדו לראי"ה קוק נכדים והוא החשיב אותה כנכדתו הבכירה.
בזמן לימודיה בסמינר למורות עבדה במשק ילדים מוצא, מוסד שקלט חלק מילדי טהראן. היא ליוותה את כיתתה עד לטקס בר מצווה חגיגי שנערך בהשתתפות הרבנים הראשיים לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים פסיכולוגיה, חינוך והיסטוריה יהודית.
גורן הייתה נשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית וחברה פעילה בה במשך עשרות שנים – בסניף תל אביב, בהנהלה הארצית ובתנועה העולמית.
נישאה לרב שלמה גורן, ולזוג נולדו שלושה ילדים: תחיה שפירא - שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב, דרורית תמרי - פסיכולוגית בתל אביב, ואברהם (רמי) גורן, עו"ד.
נפטרה בכ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לבעלה.
היא ובעלה נבחרו לדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז.
דורותי הייט
ד"ר דורותי אירין הייט (באנגלית: Dorothy Irene Height; 24 במרץ 1912 - 20 באפריל 2010) הייתה פעילת זכויות אדם, זכויות נשים, פעילת ציבור ומחנכת אפרו-אמריקנית, זוכת מדליית החירות הנשיאותית בשנת 1994 ומדליית הזהב של הקונגרס ב-2004. כיהנה כנשיאת המועצה הלאומית לנשים שחורות (National Council of Negro Women) במשך כארבעים שנה.
ביוגרפיה
הייט נולדה בריצ'מונד (וירג'יניה). כאשר הייתה בת 5 עברה משפחתה לרנקין, פנסילבניה. במהלך לימודיה בתיכון, הייתה אקטיביסטית בנושאים פוליטיים וחברתיים, והראתה כשרון רב כנושאת נאומים. היא נרשמה לתחרות נאומים וזכתה, כאשר הפרס היה מלגה ללימודים אקדמיים. ב-1929, היא נרשמה למכללת ברנרד, אך בקשתה סורבה על כך שמדיניות המכללה אישרה רק שני סטודנטים שחורים במחזור אחד. היא נרשמה לאוניברסיטת ניו יורק וסיימה לימודי תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה חינוכית. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קולומביה בחוג לעבודה סוציאלית.
ב-1932, היא החלה לעבוד במחלקת הרווחה של העיר ניו יורק. תקופה קצרה לאחר מכן הפכה לפעילה למען זכויות נשים וזכויות האפרו-אמריקאים. היא השתתפה באירועים בינלאומיים רבים: כנסים, משלחות ותוכניות מנהיגות. ב-1955, החלה לעבוד עם ממשלת ליבריה. ב-1957, מונתה לנשיאת "המועצה הלאומית של נשים שחורות" ושימשה בתפקיד זה עד 1997. במהלך פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, ארגנה הייט את "רביעי במסיסיפי" - ארגון מפגשים בין נשים לבנות ושחורות מדרום וצפון ארצות-הברית לצורך דיאלוג והידברות. ב-1977, הייט חברה לפעילי זכויות אזרח נוספים והם הקימו את "הפורום למנהיגים שחורים". ב-1982, זכתה בפרס "הזדמנות שווה" מטעם הליגה העירונית.
הייט הייתה ידידה של נשיאים רבים, כולל דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון (אותו שכנעה למנות נשים אפרו-אמריקאיות לתפקידים בממשל). כמו כן הייתה ידידה קרובה של הגברת הראשונה של ארצות הברית אלינור רוזוולט.
הייט הייתה אורחת כבוד בעת ההשבעה לנשיאות של ברק אובמה, ב-20 בינואר 2009, וישבה על בימת האורחים. ב-25 במרץ 2010, הובהלה הייט לבית החולים. היא נפטרה לאחר כשישה שבועות. עם ההודעה על מותה, ב-20 באפריל 2010, הורה נשיא ארצות הברית ברק אובמה להוריד את הדגל לחצי התורן.
הייט מעולם לא נישאה ולא הביאה ילדים לעולם. גוגל הקדיש ב-24 במרץ 2014 דודל לכבוד יום הולדתה ה-102.
רפלקס הלפיתה
רפלקס הלפיתה (ידוע גם בשם רפלקס האחיזה) הוא רפלקס מולד, המתבטא בכיווץ של כף יד התינוק, כאשר חפץ נוגע בה ולאחיזה באותו חפץ.
הרפלקס מופיע החל מהגיל העוברי של 16 שבועות ונעלם עד גיל חמישה או שישה חודשים. העדרו של הרפלקס בילוד או אי-היעלמותו לאחר גדילת התינוק עשויים להעיד על מחלה עצבית מולדת. אי היעלמות רפלקס זה מפריעה גם בתפקוד הידיים התקין לשם תמרון חפצים.
אבולוציה
על פי הדעה הרווחת בקרב חוקרי האבולוציה, רפלקס זה הוא שריד מנוון של הרפלקס, שניתן לראות בקרב חיות מפותחות ופרוותיות, כגון קופים. אצל אותן חיות, רפלקס זה הוא קריטי להשרדות, כי הוא מאפשר אחיזה בפרוות האם ומונע נפילה מגוף האם המצוי בגובה רב, או מונע אובדן של היילוד.
זכויות להט"ב בניגריה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בניגריה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית בניגריה המחולקת בין צפון מוסלמי לדרום נוצרי, ונושאת עונש עד 14 שנות מאסר דה יורה בפריסה ארצית. עם זאת, עונש על קיום פעילות הומוסקסואלית ב-12 ממדינות צפון ניגריה שאימצו את דין האסלאם השרעי בשטחן, מוגדר כמוות בסקילה פומבית באבנים (ראג'ם). בדרום ניגריה ועל פי הקודים הפליליים החילוניים של צפון ניגריה, העונש המרבי על קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הוא 14 שנות מאסר. קיום נישואים חד-מיניים נאסר באופן מפורש מאז 2014 לאחר חתימתו של הנשיא גודלאק ג'ונתן על הצעת החוק "חוק נישואים מאותו המין (איסור), 2011" שמטילה עונש מאסר עד 14 שנים עבור מורשעים שביצעו נישואים מאותו מין.
לא קיימת הגנה משפטית על אזרחי להט"ב מאפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בניגריה, בעוד שהיחס הציבורי כלפי הומוסקסואליות מוגדר כהומופובי בגלוי במדינה המונה מעל 225 מיליון בני אדם. מעט מאוד אזרחי להט"ב ניגרים ידועים כגלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית בקרב האוכלוסייה הקרובה שלהם עקב חשש לקבלת אלימות נגד להט"ב שמוגדרת כתכופה ואף רצח. כתוצאה מכך לאורך השנים להט"ב ניגרים רבים נמלטו למדינות מערביות בעלות הגנה משפטית על זכויות להט"ב.
הקוד הפלילי הפדרלי בכלל המדינות הדרומיות
פעילות הומוסקסואלית בין גברים מוגדרת כעבירה פלילית על פי הקוד הפלילי שחל על כל המדינות בדרום ניגריה ונושאת עונש מרבי של 14 שנות מאסר. פעילות הומוסקסואלית בין נשים אינה מוזכרת במפורש בחוק, אם כי ניתן לטעון כי המונח הניטרלי מגדרית "אדם" בסעיף 214 כולל גם נשים, באומרו, סעיף 214.
כל אדם שיש לו - (א) ידע גשמי על אדם כלשהו בניגוד לסדר הטבע; או (ג) מתיר לאדם זכר להיות בעל ידיעה גשמית עליו בניגוד לסדר הטבע; אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר 14 שנים.
סעיף 215.
מי שמנסה לבצע אחת מהעבירות שהוגדרו בסעיף האחרון, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר 7 שנים. לא ניתן לעצור את העבריין ללא צו.
כל אדם זכר אשר, בין אם בפומבי ובין אם בפרטיות, עושה כל מעשה מגונה באדם זכר אחר, או רוכש אדם אחר לבצע עמו כל מעשה מגונה גס, או מנסה להשיג ביצוע של כל מעשה כזה על ידי זכר כלשהו, עם עצמו או עם גבר אחר, בין בציבור ובין אם בפרטיות, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר 3 שנים. לא ניתן לעצור את העבריין ללא צו.
הקוד הפלילי הפדרלי בכלל המדינות הצפוניות
מי שמקיים יחסים גשמיים נגד סדרי הטבע עם איש, אישה או בעל חיים, ייענש במאסר לתקופה שעלולה להתארך עד 14 שנים וכן דינו קנס.
סעיף 405.
אדם המתלבש או לבוש בצורת אישה במקום ציבורי או העוסק במעשי סדום כאמצעי פרנסה או כמקצוע מוגדר כ-"משוטט" וייענש לפי סעיף 407 במקסימום בשנת מאסר אחת או קנס, או שניהם.
הדין השרעי במדינות צפוניות מסוימות
במשך השנים 12 מדינות בצפון ניגריה אימצו צורה כלשהי של החלת דין השריעה האסלאמי לחוקים הפליליים שלהן, בהן: באוצ'י, בורנו, גומבה, ג'יגאווה, קדונה, קאנו, קצינה, קבי, ניז'ר, סוקוטו, יובה וזמפרה. החוקים הפליליים השרעים דווחו כמי שחלים על כלל המוסלמים בשטח המדינות ורק על מי ש-"הסכים מרצונו לסמכות השיפוט של בתי הדין השרעים".
המשמעות של המונח מעשה סדום
במדינות קדונה ויובה "מעשי סדום" מוגדרים כמבוצעים על ידי "מי שיש לו קויטוס אנאלי עם אדם כלשהו".
במדינות קנו וקצינה "מעשי סדום" מוגדרים כמבוצעים על ידי "מי שמקיים יחסים גשמיים בניגוד לסדר הטבע עם כל גבר או אישה דרך פי הטבעת".
במדינות באוצ'י, גומבה, ג'יגאווה, סוקוטו וזמפרה "מעשי סדום" מוגדרים כמבוצעים על ידי "מי שמקיים יחסים גשמיים נגד סדרי הטבע עם כל גבר או אישה".
ענישה על עבירת קיום מעשה סדום
במדינות גומבה, ג'יגאווה, זמפארה וקאנו, רווק שיבצע עבירת "מעשה סדום" ייענש בענישה גופנית של "הלקאת מאה מלקות" ומאסר למשך שנה. אם המורשע מוגדר כנשוי, העונש על ביצוע מעשה סדום הוא הוצאה להורג בסקילה פומבית באבנים (ראג'ם). בקאנו, עונש של מוות בסקילה חל גם אם המורשע היה נשוי בעבר.
במדינת באוכי, מי שיורשע בביצוע עבירת "מעשה סדום" ייענש במוות בסקילה פומבית באבנים (ראג'ם) או בכל אמצעי אחר שתחליט המדינה.
במדינות קדונה, קצינה, קבבי ויובה, אדם שיורשע בביצוע עבירת "מעשה סדום" ייענש במוות בסקילה פומבית באבנים (ראג'ם).
במדינת סוקוטו, מי שיורשע בביצוע עבירת "מעשה סדום" ייענש במוות בסקילה פומבית באבנים. אם קטין מבצע את המעשה בבגיר, הקטין צפוי לעונש מתקן והבגיר צפוי לעונש באמצעות "ת'זיר" (אחד משלושת הסוגים העיקריים של עונשים על פי דין השריעה) שעלול להטיל עד הלקאת 100 מלקות. בסוקוטו, ת'זיר משמעו ענישה לפי שיקול הדעת על חומרת עבירה שעונשה לא מצוין.
משמעות המונח לסביאניזם
במדינות באוצ'י, גומבה, ג'יגאווה, קדונה, קאנו, קצינה, קבבי, סוקוטו, יובה וזמפרה, לסביאניזם מוגדר כמבוצע כאשר "מי, שבהיותה אישה, מתקשרת עם אישה אחרת לקיום יחסי מין באמצעות איבר המין שלה או באמצעות גירוי או ריגוש מיני אחת של השנייה". המדינות באוצ'י, ג'יגווה, קצינה, קבבי, סוקוטו, יובה וזמפרה כוללות את ההגדרה הרשמית של לסביאניזם כדלקמן: "העבירה נעשית על ידי איחוי לא טבעי של איברי המין הנשיים ו/או על ידי שימוש באמצעים טבעיים או מלאכותיים כדי לעורר או להשיג מין, סיפוק או ריגוש".
ענישה על עבירת קיום לסביאניזם
במדינות גומבה, ג'יגאווה, קבבי, סוקוטו, יובה, זמפרה ובאוצ'י, אישה שתמצא אשמה בביצוע עבירה זו תהיה כפופה לענישה גופנית שעלולה לקבוע עד הצלפת 50 מלקות. בנוסף, כל מי שתורשע בביצוע קיום לסביאניזם צפויה להיענש במאסר של עד 6 חודשים, למעט בבאוצ'י, שם המאסר עשוי להימשך עד 5 שנים.
במדינת קדונה, העונש על ביצוע עבירת קיום לסביאניזם הוא ת'זיר שפירושו "כל עונש שלא נקבע בדרך של הודוד או קיסאס" (שני סוגי העונשים העיקריים הנוספים משלושת הסוגים העיקריים על פי דין השריעה). "הודוד" פירושו "עונש שהוא קבוע בחוק האסלאמי" בעוד ש-"קיסאס" כולל "עונשים המוטלים על עבריינים בדרך של שילום תגמול כספי על גרימת מוות/פציעות לאדם".
במדינות קאנו וקצינה, העונש על ביצוע עבירת לסביאניזם הוא מוות בסקילה פומבית באבנים.
משמעות המונח מעשה מגונה גס
במדינת קדונה, ההגדרה של איסור קיום "מעשה מגונה גס" מוגדרת כאשר אדם "חושף את עצמו בעירום בפומבי או מבצע מעשים קשורים אחרים בעלי אופי דומה עבור השחתת המוסר הציבורי".
במדינות קאנו וקצינה ההגדרה של איסור קיום "מעשה מגונה גס" זהה למדינת קדונה, אולם החוק כולל גם איסור על ביצוע נשיקה בפומבי.
במדינת גומבה, ההגדרה של איסור קיום "מעשה מגונה גס" כוללת אדם המבצע "כל עבירת מין נגד אמות המידה הנורמליות או הרגילות בדרך כלל של התנהגות".
המדינות באוצ'י, ג'יגאווה, קבבי, סוקוטו, יובה וזמפרה אינן מגדירות במפורש מה כולל תוכן האיסור על קיום "מעשה מגונה גס" בשטחן, אבל החוקים שלהן מצהירים לעומת זאת כי "מי שמבצע מעשה מגונה גס באדם אחר ללא הסכמתו או בשימוש בכוח או איום כופה על אדם להצטרף עמו לביצוע מעשה כזה, ייענש".
ענישה על עבירת קיום מעשה מגונה גס
מי שמבצע עבירת קיום "מעשה מגונה גס", "ייענש בהלקאת מקל הליכה שעלול להטיל עד הלקאת 40 מלקות ודינו - מאסר שלא יעלה על שנה וכן קנס". במדינת באוצ'י, המאסר עשוי להימשך לתקופה של עד 7 שנים.
במדינת קדונה, העונש על ביצוע עבירת קיום "מעשה מגונה גס" הוא ת'זיר שפירושו "כל עונש שלא נקבע בדרך של הודוד או קיסאס".
במדינת סוקוטו, מי שמבצע עבירת קיום "מעשה מגנה גס", "ייענש בהלקאצ מקל שעלולה להטיל עד הלקאת 40 מלקות או עלול להיות נידון למאסר לתקופה שלא תעלה על שנה, או שניהם, ועלול להיות צפוי גם לקנס".
משמעויות המונחים שוטטות ומשוטט חסר תקנה
במדינות קאנו וקצינה מתארים נקבה כ-"משוטטת" אם היא "מתלבשת בצורה גברית או לבושה כמו גבר במקום ציבורי".
עונש על עבירת שוטטות
במדינות באוצ'י, גומבה, ג'יגווה, קצינה, קבבי, סוקוטו, יובה וזמפרה, אדם שהורשע על רקע היותו "משוטט" עומד בפני מאסר של עד שנה וענישה גופנית עד הלקאת 30 מלקות. במדינת קאנו, תקופת המאסר לא תעלה על 8 חודשים, ומספר ההלקאות עשוי להתארך עד ל-35 מלקות.
במדינת קדונה, העונש על מי שמורשע כ-"משוטט או "משוטט חסר תקנה" הוא ת'זיר שפירושו "כל עונש שלא נקבע בדרך של הודוד או קיסאס".
במדינות גומבה, ג'יגאווה, קצינה, קבבי, סוקוטו, יובה וזמפרה, אדם שהורשע כ-"משוטט חסר תקנה" צפוי לשאת בתקופת מאסר של עד שנתיים והלקאה של עד 50 מלקות. במדינת בוצ'י, ייתכן שמספר ההלקאות לא יעלה על 40 מלקות, ובמדינת קאנו, תקופת המאסר לא תעלה על יותר משנה.
פעילות הומוסקסואלית
במדינת בורמו, אדם ש-"עוסק בלסביאניזם, אקט הומוסקסואלי במדינה, מבצע עבירה" או "עוסק במגע מיני עם אדם אחר מאותו המין, ייענש במוות".
גברים המחקים את התנהגותן של נשים
במדינת קאנו, מי שמוגדר כ-"בהיותו זכר מתנהג או מתלבש באופן המחקה את התנהגותן של נשים, ייאשם בעבירה ועונש של שנת מאסר, קנס של 10,000 נאירות ניגריות או שניהם".
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
ב-18 בינואר 2007 הקבינט של ניגריה אישר את ההצעה "חוק נישואים מאותו המין (איסור) 2006"  ושלח אותה לאספה הלאומית  לצורך "העברה דחופה". אולם, הצעת החוק לא עברה.
ב-29 בנובמבר 2011, הסנאט של ניגריה (הבית העליון) העביר את הצעת "חוק נישואים מאותו המין (איסור), 2011". הצעת החוק התקבלה ב-30 במאי 2013 על ידי בית הנבחרים של ניגריה (הבית התחתון) וקובעת כדלקמן:
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בניגריה.
חוקת ניגריה אינה מזכירה זכויות עבור אזרחים שמוגדרים כלהט"ב בתוכנה, אך היא מכילה הוראות שונות שמבטיחות לכלל האזרחים "זכויות שוות" (סעיף 17(2)(א)) וכן זכויות נוספות לרבות "גישה לטיפול רפואי ובריאות הולם" (סעיף 17(3)(ד)) ו-"שוויון הזדמנויות במקומות תעסוקה" (סעיף 17(3)(א)).
תנאי מחיה
ניגריה נחשבת לעיתים קרובות בכלי תקשורת בינלאומיים כמדינה דתית פנאטית, בה קיימות עמדות הומופוביות ציבוריות רחבות כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות על רקע אמונות דתיות שדוחות בעוינות יחסים רומנטיים שאינם מוגדרים כהטרוסקסואלים בין זכר ונקבה והטרונורמטיבים בקרב האוכלוסייה. כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב שגלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית, נתונים לגילויי בריונות ואלימות ציבורית חריפה. אף אחת מהמפלגות הפוליטיות בניגריה לא הצהירה רשמית על תמיכה בחקיקת זכויות להט"ב לאורך השנים, בעוד ששתי המפלגות הפוליטיות הרחבות ביותר באספה הלאומית, המפלגה הדמוקרטית העממית ומפלגת העמים של כל ניגריה  (שהתמזגה בפברואר 2013 עם המפלגות: קונגרס הפעולה של ניגריה, הברית הגדולה של כל הפרוגרסיביים  והקונגרס לשינוי פרוגרסיבי  עבור יצירת המפלגה קונגרס כל הפרוגרסיביים ) עוינות באופן גלוי כלפי סוגיות של חקיקת זכויות להט"ב. ב-19 בספטמבר 2006 הצהיר שגריר ניגריה באו"ם, ג'וזף איילוגו, באומרו "התפיסה שהוצאות להורג בגין עבירות כמו הומוסקסואליות ולסביות הן מוגזמות היא שיפוטית. מה שנראה על ידי חלקים כעונש לא פרופורציונלי בעבירות כה חמורות והתנהגות כה מגעילה עלולים להיראות בעיני אחרים כעונש ראוי וצודק".
ב-51  באוגוסט 2007 שמונה עשר גברים נעצרו על ידי משטרת מדינת בואצ'י והואשמו בקיום "מעשי סדום" בגין ביצוע קרוס-דרסינג. ההאשמות בוטלו מאוחר יותר והוגדרו כעבירת "שוטטות" בעוד שהגברים הוחזקו בבית סוהר במשך מספר שנים במעצר עד תום ההליכים שהסתיים בסוף 2011.
ב-12 בספטמבר 2008 ארבעה עיתונים פרסמו את השמות וכתובות ביתם של 12 חברים ב-"House of rainbow Metropolitan Church" בלאגוס, אחת מתוך חברות הקהילה הבינלאומית של כנסיית המטרופוליטן הקהילתית הידועה כבעלת קבלה חברתית גלויה כלפי מאמינים נוצרים פרוטסטנטים שמוגדרים כלהט"ב ומשפחותיהם. לאחר מכן, חלק ממי שפורסמו על ידי העיתונים אוימו, הוכו ונסקלו באבנים על ידי התושבים המקומיים. בעקבות התקריות ביטלה הכנסייה כנסים שהיו עתידיים להתקיים מחשש לביטחון המשתתפים.
ב-15 באפריל 2017 הרשויות במדינת קדונה עצרו כ-53 גברים על קשר כביכול להשתתפות בחתונה של זוג מאותו המין. הנאשמים הואשמו ב-"קשירת קשר, התכנסות בלתי חוקית והשתייכות לחברה בלתי חוקית".
באוגוסט 2017 משטרת מדינת לאגוס עצרה כ-42 גברים על רקע אשמת קיום פעילות הומוסקסואלית.
בינואר 2019 דולאפו באדמוס, דוברת משטרת לאגוס, הצהירה כי על הומוסקסואלים בניגריה "לברוח מהמדינה או לעמוד לדין". היא הצהירה בפוסט בחשבונה באינסטגרם באומרה כי "כל אדם בעל נטייה הומוסקסואלית צריך לעזוב את ניגריה או להסתכן בהעמדה לדין". בנוסף, קראה לניגרים בעלי ראיות על אזרחים שהם הומוסקסואלים לבוא עם הראיות ולדווח עליהם במשטרה. הצהרותיה הובילו לביקורות זועמות וגינויים רבים נגד הרשויות הניגריות. באדמוס המשיכה להצהיר בשנים לאחר מכן כי "ישנם חוקים בניגריה האוסרים על פתיחת מועדונים הומוסקסואלים, עמותות וארגונים למען זכויות להט"ב בעוד כל מי שנמצא קשור לפעילותם עלול להיענש עד 15 שנות מאסר".
דו"ח מעמד זכויות אדם בניגריה
דו"ח מעמד זכויות האדם בניגריה לשנת 2011 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי, "'בגלל טאבו חברתי רחב נגד הומוסקסואליות, מעט מאוד אנשים חשפו בגלוי את נטייתם המינית בקרב האוכלוסייה. הארגונים הלא ממשלתיים 'Global Rights' ו-'The Independent Project' סיפקו לקבוצות לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט'ב) ניגרים ייעוץ והכשרה משפטית בהסברה, אחריות תקשורתית ומודעות ל-HIV/איידס'."
סקרמוש
סקרמוש (בצרפתית: Scaramouche) הוא רומן היסטורי מאת רפאל סבטיני, שיצא לאור במקור באנגלית, בשנת 1921. "סקרמוש", הרפתקה רומנטית, מספר את סיפורו של עורך דין צרפתי צעיר במהלך המהפכה הצרפתית במהלך ההרפתקאות שלו הוא הופך לשחקן המגלם את הדמות של סקרמוש (ליצן שובב בקומדיה דל'ארטה). הוא גם הפך למנהיג מהפכני, פוליטיקאי סייף ונואם. הנסיבות אילצו אותו להחליף זהויות ועמדות כמה פעמים. הספר מתאר גם את השתנות הגיבור מציניקן לאידיאליסט.
הרומן התלת-חלקי נפתח בשורה הבלתי נשכחת: "הוא נולד במתנת צחוק ותחושה שהעולם מטורף", שורה שנחרטה על מצבת הסופר. עד להופעת הספר "סקרמוש" כתב סבטיני עשרות ספרים וסיפורים קצרים, אך רק סקרמוש הפך לרב-מכר עולמי. אחרי הופעת סקרמוש הודפסו מחדש כל יצירותיו של סבטיני.
ברברה פילד הכינה מחזה על פי הספר. ב-1922, אחרי ביקור בארצות הברית דריוס מיו כתב סוויטה לקלרינט ולתזמורת בשם "סקרמוש". ב-1923 הופק סרט אילם לפי הספר בכיכובו של ראמון נוברו.
עשר שנים לאחר הופעת סקרמוש הסופר חזר לגיבור שלו וכתב ספר המשך בשם Scaramouche the Kingmaker שלא זכה לאותה הצלחה. גם תעשיית הקולנוע שבה לסקרמוש וב-1952 הופקה גרסה חדשה בכיכובו של סטיוארט גרינג'ר. הבמאי אנטוניו איסאסי-איסאסמנדי יצר ב-1963 סרט נוסף בשם La máscara de Scaramouche (המסכה של סקרמוש). ב-1965, באיטליה, הופקה מיני סדרה לטלוויזיה לפי הספר.
הגלימה
אנדרה-לואי מורו, שהתחנך כעורך דין, התגורר בכפר גבריאק שב בריטני יחד עם סנדקו קוונטין דה קרקדיו, לורד גבריאק, שסירב לחשוף את הוריו של מורו. מורו גדל לצד אלין, אחייניתו של קרקדיו ויחסיהם היו יחסי בני דודים. מכיוון שהוא אהב אותה כבת דודה, הוא הזהיר אותה מפני נישואים עם המרקיז דה לה טור ד'אזיר; עם זאת, היא הייתה שאפתנית וביקשה להתחתן עם בעל מעמד גבוה, כך שהיא התעלמה ממנו. איכר בשם מייבי, נורה על ידי שומר היערות של המרקיז דה לה טור ד'אזיר, על פי הוראות המרקיז, לצורך שיטור. פיליפ דה וילמורין האידיאליסטי ומורו, חברו הקרוב, הוקיעו את המעשה כרצח. בעודו מתחנן לצדק מהמרקיז, ווילמורין נסחף לדו-קרב עם המרקיז, לוחם מנוסה ונהרג בדו-קרב. המרקיז הסביר למורו, שהרג את ידידו בגלל "מתנת הרהיטות" שלו, מה שעשה אותו יריב מסוכן. מורו נשבע לנקום את מוות ידידו על ידי התגייסות לשליחותו של וילמורין, אף על פי שמורו עצמו לא האמין בשליחות זו. הוא יצא מגבריאק לרן, לממלא מקום המלך בבריטני, כדי לבקש את הצדק. לאחר שזה סירב לפעול נגד אדם במעמדו של המרקיז, מורו הגיע לכינוס פוליטי גדול בו נרצח אחד הדוברים נגד חריגות האצולה. להפתעת עמיתיו (שחשבו אותו בצד האצולה), הוא הציג רטוריקה משכנעת, תוך שימוש בטיעוניו של וילמורין. מורו המשיך לנאנט, והשתמש בשם "אומנס אומניבוס", תוך שהוא הלהיב את ההמונים. אירועים אלה מציבים את הבמה למהפכה הצרפתית והופכים את מורו למבוקש.
המסכה
כדי להסתתר מהחוק מורו הצטרף ללהקה של שחקני קומדיה דלט'ארטה המטיילים בהנהגתו של מ. בינת. מורו קיבל על עצמו את התפקיד של סקרמוש. לאחר שהפגין יכולות משחק וכתיבה, שהרימו את הלהקה מכמעט עוני להצלחה שלוקחת אותם בסופו של דבר לתיאטרון פיידו בנאנט. בינת, שמגלם את "פנטלון", התמרמר יותר ויותר על מורו והשפעתו על הלהקה. מורו התארס לקלימן, בתו של בינת, אך לאחר שאנדרה-לואי גילה לה, שהוא לא בן אצולה, כפי שהאחרים חשבו, היא (לשמחת אביה) קיבלה את הצעת המרקיז להפוך לפילגשו. אלין למדה על הרומן, וזעמה על לה טור ד'אזיר על כך שהוא המשיך עם קלימן בזמן שהיה אמור לחזר אחריה (אלין), וניתקה את היחסים עמו. המרקיז, שנודע לשמצה בשל דיכוי אכזרי של התקוממות ברן, הגיע להצגה בנאנט. כאשר המרקיז נכח במופע, מורו חשף את נוכחותו בפני הקהל ועורר מהומה. כאשר בינת, שזעם על ההרס, תקף אותו, מורו ירה בו בהגנה עצמית. בינת נפצע, ומורו ברח. בהמשך נודע כי במהלך החלמתו של בינת, כל הלהקה שלו עזבה אותו ולמעשה שגשגה בלעדיו, ושניהם (גם בתו, שנעזבה על ידי המרקיז בעקבות ההתפרעות) הרוסים לחלוטין.
החרב
מורו נאלץ להסתתר. כשהוא הגיע לפריז, הוא מצא אקדמיה לסיוף המחפשת "צעיר בעל מענה טוב עם מעט ידע בתחום החרב". מורו הצליח לשכנע את מ. ברטרנד ד'אמיס להעסיק אותו; מאוחר יותר, ד'אמיס, כשהוא ראה שאנדרה-לואי מפגין כישרון, הפך אותו למתלמד שלו. עם הזמן אנדרה-לואי פיתח סגנון סיוף משלו, על בסיס חישוב מהלכים שונים, ובית הספר התחיל לשגשג. עם פרוץ המהפכה הצרפתית, מ. דה אמיס נהרג בהתפרעות ברחוב ומורו ירש את בית הספר. בית הספר שגשג והוא ניסה בעזרת אלין וגברת דה פלוגסטל, קרובת משפחתו של סנדקו, שאותה ראה רק פעם אחת בחייו, אך התעניינה בו בצורה אימהית, להתפייס עם סנדקו. עם זאת, הפיוס החזיק מעמד זמן קצר והסתיים, כאשר חבריו של מורו, שגילו את כישורי הסיוף שלו, שכנעו אותו לתפוס מקום באספה הכללית משנת 1789. תומכי המהפכה התמודדו עם אריסטוקרטיים שעוררו את הרפובליקנים חסרי הניסיון להילחם בדו-קרב ואז פצעו אותם או הרגו אותם, בדיוק כמו שעשה המרקיז לווילמורין, ואכן לה-טור ד'אזיר היה "המוציא לפועל" הראשי. אנדרה-לואי הצליח להרוג או לפצוע קשה את כל המתגרים בו. מורו הצליח להגיע למרקיז, כדי לאתגר אותו לדו-קרב; סוף סוף קיווה שיוכל להתעמת עם רוצחו של חבר ילדותו וילמורין. לאחר ששמעו על זה, גברת דה פלוגסטל ואלין נזעקו לעצור את הדו-קרב. הן להגיעו באיחור, ראו את המרקיז עוזב את הדו-קרב פצוע, אם כי לא אנוש. אנדרה-לואי הפך לחבר במשרה מלאה באספה הלאומית ואילו המרקיז הופך למהפכן נגדי.
התרגום לעברית
ב-1952 תורגם סקרמוש לעברית על ידי חיים תרסי ופורסם ב, ירושלים. ברבות הימים המהדורה אזלה וב-2013 יצא לאור תרגום של בן ציון הרמן, שפורסם בהוצאת אסטרולוג. המוציא לאור של הוצאת אסטרולוג, אלישע בן מרדכי, הוסיף בסוף הספר פרטים על הסופר וביאורים על הדמויות של קומדיה דל'ארטה.
מעלון
מעלון הוא מעלית קטנה ופתוחה, המיועדת להרמה של אנשים עם לקות תנועה, כגון משתמשי כיסאות גלגלים והרמת אנשים שדוחפים עגלת תינוק או משא.
אחת הסיבות לתקנה הדורשת שטח רב יותר עבור מקום חניה לנכים מאשר עבור ממקום חנייה רגיל היא הצורך לשמירת מקום לתפעול מעלון צד לרכב ואן המשרת משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים.
ממשק המשתמש
ממשק המשתמש של טיפוס מקובל של מעלון כולל קטע רצפה, שעליו ניצב אדם בכיסא גלגלים או אדם הדוחף עגלה. סוג מעלון זה מכיל לרוב גם מעקה בטיחות.
מתגי השליטה במעלון עשויים להיות בתחום המעלון עצמו - כפי שמקובל במעליות רגילות, מחוץ למעלון, או בשני המקומות גם יחד. מתגי בקרה המצויים בתוך המעלון מאפשרים שליטה במעלון על ידי המשתמש ומתגים המצויים מחוצה לו מאפשרים שליטה על ידי אדם המסייע לו או על ידי אדם בעל סמכות (כגון נהג אוטובוס). מעבר לזאת, ניתן לסדר לחלק מהמעלונים הפעלה אוטומטית בדומה למעלית שבת.
סטוויסקי
סטוויסקי (בפולנית: Stawiski; ביידיש ובעברית: סטאוויסק, סטביסק) היא עיירה במחוז קולנו שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סטוויסקי נזכרת מראשית המאה ה-15, עת הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1688 הוענקו ליישוב זכויות עיר. זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, והושבו לו בשנת 1921 תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סטביסק
קהילה יהודית מאורגנת ועצמאית התקיימה בעיירה מהמאה ה-17, ובשנת 1813 נחנך בה בית כנסת חדש. בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,554 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בה 1,920 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. בין רבני העיירה נודעו: הרב חיים אריה לייב מישקובסקי, שכונה על שם היישוב "ר' חיים לייב סטוויסקר", הרב אברהם יואל אבלסון הרב ראובן כץ והרב האחרון לפני המלחמה הרב נחמן שמואל וסרמן (אביו של הרב יצחק וסרמן).
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטה סובייטית באוקטובר 1939. עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, נמלטו מהעיירה צעירים יהודים מזרחה, ורבים מהם נהרגו כתוצאה מהפצצות הגרמנים. עד לכניסת הגרמנים לעיירה פרעו הפולנים המקומיים ביהודי היישוב, ורצחו כמה מהם.
פוגרום סטוויסקי
עם כניסת הגרמנים לעיירה ב-27 ביוני 1941, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודיה. בשבוע הראשון של יולי 1941, ביום שכונה יום הדמים, הקצו הגרמנים לפולנים המקומיים ולאיכרי הסביבה 20 שעות לערוך פוגרום ביהודי היישוב. באותו יום רצחו הפולנים בנשק קר כ-300 יהודים מהעיירה בבתיהם, ובהם זקנים וילדים, תוך התעללות פומבית ביהודי העיירה בכיכר השוק בה. עדי ראייה לטבח דיווחו על מעשי זוועה שבוצעו ביהודים, ובהם ביתור בטניהן של נשים הרות וכריתת ראשי תינוקות.
את המעשים הללו צילמו הגרמנים, ולאחר מכן הציתו את בית הכנסת המקומי, והשליכו לתוכו את רב הקהילה, הרב נחמן שמואל וסרמן. באותם ימים ביצעו הפולנים פוגרומים אכזריים גם במספר יישובים סמוכים לסטוויסקי, ובהם ידוובנה, וונסוש ורדזילוב.
השמדת הקהילה
ב-15 באוגוסט 1941 פשטו על העיירה אנשי גסטאפו, ורצחו צעירים יהודים רבים ממנה בסמוך לכפר מנטוויצה, וכ-500 ילדים וזקנים יהודים ביער קישילניצה. לאחר האקציה, רוכזו כ-60 יהודים בעלי מקצוע ובני משפחותיהם שהושארו בעיירה בגטו בן כמה בתים שהוקם בה, אשר על יושביו הוטלו תשלומי כופר, והם הועסקו בעבודות כפייה. מעת לעת רצחו הפולנים יהודים מגטו זה.
מכ-2,000 יהודי העיירה שרדו את השואה בודדים, ואלו לא שבו להתגורר בה, לאחר שהותקפו עם שובם בידי פולנים לאומנים.
אחד השרידים הבודדים מסטאוויסק היה הרב יצחק וסרמן מתלמידי החזו"א וראש ישיבת אהל יעקב בבני ברק- בנו של הרב נחמן שמואל וסרמן (הרב של סטאוויסק בזמן המלחמה ורבו האחרון של גטו לומזה), שנמלט ממנה עם כניסת הסובייטים לעיירה.
לודומיר סלנג'ינסקי
לוּדוֹמיר סְלֶנְג'ינְסקי (בפולנית: Ludomir Sleńdziński; 29 באוקטובר (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 11 בנובמבר) 11 בנובמבר 1889, וילנה, האימפריה הרוסית – 26 בנובמבר 1980 קרקוב, פולין) היה צייר, פסל ופדגוג פולני יליד ליטא. צייר ציורים פיגורטיביים "נאו-קלאסיים", תבליטים פוליכרומיים בעץ ובגבס, ציורים דמויי אמייל, דיוקנאות וציורי קיר. נחשב לנציג "האסכולה הקלאסית הווילנאית". הושפע מאוד על ידי הסגנון האקדמי הקלאסיציסטי של מורו, דמיטרי קַרדוֹבסקי. היה חבר באיגוד "ריתם" ("Rytm"; 'מקצב') בווילנה.
רקע משפחתי ושנות בחרותו
לודומיר סלנג'ינסקי נולד בשנת 1889 ברובע זרצ'ה שבעיר וילנה, בליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, ושרוב תושביה אז היו פולנים, כבן לווינצנטי לאופולד סלנג'ינסקי (1837–1909), צייר ואוצר אמנות ידוע, ואנה באלצביץ'. גם הדוד אלכסנדר יוזף סלנג'ינסקי (1803–1878) היה צייר. בני המשפחה התעניינו גם במוזיקה, והיו מיודדים עם המלחין הלאומי הפולני סטניסלב מוניושקו. בשנים 1901–1909 למד סלנג'ינסקי ב"גימנסיה הראשונה" של וילנה, והשתלם במיוחד במוזיקה; במשך הזמן גברה משיכתו לאמנות פלסטית, והוא קיבל שיעורי ערב בבית הספר לציור של איוואן טרוטנב. בשנים 1909–1916 למד ברוסיה, בסנקט פטרבורג – בהתחלה משפטים, ואחר כך עבר לאקדמיה לאמנויות, שבהּ היה תלמידו של דמיטרי קַרדוֹבסקי (Кардовский). עבודת הגמר שלו הייתה תמונה אלגורית בשם "אידיליה". בימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, בשנים 1917–1919, שהה סלנדז'ינסקי בחצי האי קרים, בקווקז וביקטרינוסלב, שם עבד בבית חרושת לתחמושת. בימי המלחמה הפולנית-סובייטית נסע לוורשה, ולמד שם קורס להנדסה קרבית. בהמשך השתתף המלחמה במסגרת הצבא הפולני.
פעילותו האמנותית והדידקטית
בשנת 1920 חזר לעיר הולדתו, שסופחה על ידי פולין העצמאית, והיה מייסדו ויושב הראש של איגוד האמנים הפלסטיים (WTAP) בווילנה. סלנג'ינסקי הציג את יצירותיו בתערוכות רבות ברחבי פולין – בקרקוב, בלבוב, בוורשה ובווילנה. בשנת 1922 השתתף בהקמת קבוצת האמנים "ריתם" ("מקצב") בוורשה. כמו כן ערך מסעות השתלמות לצרפת, לאיטליה (1924) ומאוחר יותר, ב-1928–1930, למזרח התיכון ולאזור הים התיכון – מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון, אחר כך ספרד ובשנת 1931 באנגליה ובצרפת. בשנת 1924 התחתן עם אירנה מריה לבית דוברובולסקי (1896–1962). בשנים 1929–1939 לימד סלנג'ינסקי באוניברסיטת "סטפן באטורי" בווילנה - קודם כפרופסור שלא מן המניין, ומשנת 1938 כפרופסור מן המניין לציור מונומנטלי. כיהן גם כפרו-דקאן ודקאן של הפקולטה לאמנויות. בשנות ה-20 וה-30 הוצגו עבודותיו בתערוכות בינלאומיות רבות, באירופה ובארצות הברית.
בעת מלחמת העולם השנייה המשיך ללמד בחשאי אמנים צעירים בווילנה, ונרדף על ידי הגסטפו. נעזר על ידי משפחת מטוסביץ' וצייר בשבילם כמחווה לאסירות תודה. בשנת 1943 נעצר ונשלח למחנה העבודה "פרביאנישיקי" שעל יד וילנה. אחרי המלחמה חזר להוראת אמנות בפקולטה לאדריכלות במכון הפוליטכני בקרקוב בין השנים 1945–1960. בין השנים 1948–1956 כיהן בתפקיד סגן-הרקטור ואף הרקטור של מוסד זה. לאחר מות אשתו אירנה בשנת 1962,נשא אישה שנייה, את תרזה האוולט (1905–1980). עם זאת, הוא הוסיף במשך שנים רבות לצייר גם דיוקנאות של אשתו הראשונה. סלנג'ינסקי נפטר בקרקוב ב-26 בנובמבר 1980, והובא לקבורה בבית העלמין "סלבטור" בעיר. אשתו השנייה טרזה נפטרה באותה השנה. בתו, יוליטה אנה סלנג'ינסקה-זא'קשבסקה (Julitta Anna Slendzinska-Zakrzewska; 1927–1992) הייתה פסנתרנית ונגנית צ'מבלו וגם ציירת.
מיצירותיו
בסגנונות אחרים: (אלגוריה "עבודה וחסכון מובילים למזל טוב") והבנק BGK (אלגוריה המציגה את מגזריה השונים של הכלכלה הפולנית)
חוק זכויות האזרח (1964)
חוק זכויות האזרח (באנגלית: Civil Rights Act) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1964. הוא היה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד ההפרדה הגזעית שהייתה נקוטה ברחבי ארצות הברית בין אזרחים לבנים לבין אזרחים ממוצא אפרו-אמריקאי. במסגרת ההפרדה לא הורשו אזרחים אפרו-אמריקאים להתארח בבתי מלון ומסעדות, ללמוד בחלק מבתי הספר, להשתתף בשוק התעסוקה ולקבל שירות במוסדות ציבוריים רבים אחרים.
את החקיקה הוביל תחילה נשיאה הצעיר של ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ולאחר מותו המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון. החוק אסר על אפליה בתשתיות הממשלתיות, בגישה לתעסוקה, כשהוא מוציא מתוקפם את חוקי ג'ים קרואו אשר עקפו את התיקונים לחוקת ארצות הברית ובכך הכשירו צורות מסוימות של אפליה כלפי אזרחיה האפרו-אמריקאים של ארצות הברית, ובכלל זה שלילת זכותם להצבעה בבחירות לבתי המחוקקים המקומיים והפדרליים, כמו גם לנשיאות. החוק החדש אסר לחייב הפרדה גזעית בבתי הספר, בדיור או בתעסוקה. סמכויות האכיפה שניתנו לחוק היו חלשות מלכתחילה, אולם הן חוזקו ברבות השנים.
החוק הוצג על ידי הנשיא קנדי בנאומו ב-11 ביוני 1963, נאום בו הוא ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים, וכן הזכות להצביע. לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק שתנסה להשתוות להצעת חוק זכויות האזרח (1875).
הצעת החוק של קנדי כללה כלים לאיסור אפליה בדיור ציבורי ואפשרה לתובע הכללי של ארצות הברית להצטרף לתביעות כנגד ממשלי מדינות בארצות הברית אשר מקיימות הפרדה גזעית במערכות החינוך שלהן. עם זאת, הצעת החוק של קנדי לא הכילה את הכלים שנתפסו כחיוניים על ידי פעילי זכויות אזרח לפעולה כנגד אלימות משטרתית, הפסקת אפליה בתעסוקה במגזר הפרטי, או הענקת סמכויות למשרד המשפטים להגיש תביעות כנגד הפרדה גזעית או אפליה בתעסוקה.
רק ב-1967 בוטלו סופית במדינות רבות בארצות הברית כל החוקים שנותרו עד אז נגד נישואים בין-גזעיים של לבנים עם צבעוניים (אפריקאים או אינדיאנים).
לה קנאר אנשנה
לֶה קָנָאר אֶנְשֵנֶה (בצרפתית: Le Canard enchaîné, שפירושו "הברווז הכבול") הוא שבועון צרפתי המוקדש לסאטירה ולתחקירים. השבועון יוצא לאור מאז 1915 ולפיכך הוא אחד העיתונים הוותיקים ביותר בצרפת. התחקירים, המאמרים הסאטיריים והקריקטורות עוסקים כמעט כולם בפוליטיקה של צרפת, כשנקודת המבט היא שמאלית באופן מובהק. עיצוב העיתון פשוט: הוא מודפס בשלושה צבעים בלבד, בפורמט ברואדשיט.
"לה קנאר אנשנה" נוסד ב-10 בספטמבר 1915 על ידי הזוג מוריס וז'אן מארשל (Maurice et Jeanne Maréchal). השם שניתן לו הוא פרפרזה על שמו של עיתון שייסד ז'ורז' קלמנסו - " L’Homme Enchaîné" ("האדם הכבול"). שמו המקורי של עיתונו של קלמנסו היה "האדם החופשי", אך לאחר שנסגר בידי הצנזורה, ייסד אותו קלמנסו מחדש בשם "האדם הכבול". הבחירה ב"ברווז" נובעת כנראה מהסלנג הצרפתי שבו המילה "ברווז" יכולה להתפרש כ"עיתון", ואולי יש בה רמז לביטוי ברווז עיתונאי. למשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם הראשונה שינה העיתון את שמו ל"הברווז המשוחרר מכבלים" (Le Canard Déchaîné) כדי להביע תמיכה בביטול הצנזורה על העיתונות בצרפת, אולם ב-1920 חזר העיתון לשמו המקורי.
שכונת תל גנים (רמת גן)
תל גנים היא שכונה ברמת גן, דרומית לשכונת קריית בורוכוב. גבולות השכונה: בצפון רחוב פבריגט, בדרום דרך יצחק רבין, במערב דרך בן-גוריון ובמזרח רחוב עוזיאל.
מעברה השני של דרך רבין נמצאת שכונת תל גנים, השייכת לתחום המוניציפלי של גבעתיים.
היסטוריה
בשנת 1948 הוקמה חברה בשם "תל גנים בע"מ" במטרה לנהל את הקמתה ואת פעילותה של שכונת תל גנים. חברת תל גנים בע"מ בחרה לצורך בניית השכונה בחברת הבנייה "קרת בינוי ומשכנתאות בע"מ", שהוקמה בשנת 1946 על ידי ליופולד שן, נשיא קרן קיימת לישראל בבריטניה, במטרה לסייע בפתרון בעיית השיכון בארץ ישראל ולעודד עליית יהודים מאנגליה. פעילות החברה נתמכה כספית על ידי תורמים מיהדות אנגליה. חברת קרת בנתה בשכונה 1,200 יחידות דיור על שטח שרכשה מעיריית רמת גן מקרן קיימת לישראל.
מבנה השכונה והתפתחותה
טקס חנוכת שכונת תל גנים התקיים בשנת 1950 בנוכחות ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, ומוזמנים רבים אחרים.
בטקס חנוכת השכונה הוצגה כרזה ובה פסוק מספר איוב, פרק כ"ט, פסוק ד':
בשכונה נבנו בתים פרטיים חד קומתיים, פרט לסמטת איילון ולסמטת יפתח בהן נבנו בתים משותפים דו קומתיים, כאשר בכל בית ארבע דירות. כל בית פרטי היה מוקף חצר גדולה שאפשרה הרחבה עתידית מבלי שיהיה צורך לחרוג מגבולות החלקה.
בתחילה, הרחובות נשאו מספרים ולא שמות. בשנת 1950, חברת תל גנים בע"מ פנתה לוועדת השמות כדי שזאת תאשר מתן שמות לרחובות. חלק משמות הרחובות שיקפו את הקשר בין בוני השכונה ואוכלוסייתה לבין יהדות אנגליה.
רחובות אחרים נקראו על שמות מבצעים ואירועים צבאיים במלחמת העצמאות כמו מבצע גדעון, מבצע נחשון, מבצע יפתח, שיירת יחיעם. הרחובות "שער הגיא" ו"הפורצים" מנציחים את זכרם של פורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. שמה של סמטת איילון הוחלף בשנת 2021 לסמטת אירנה סנדלר על שמה של חסידת אומות העולם אירנה סנדלר.
בשנת 1950 נבנה ברחוב גדעון, בקצה הדרומי של השכונה, בית הספר היסודי של השכונה, בו למדו גם ילדי קריית בורוכוב. תחילה היה שמו "בית ספר תל גנים". בשנת 1981 הוסב שמו ל"בית ספר יאנוש קורצ'אק".
מועצת עירית רמת-גן אישרה בישיבתה מיום 15 בנובמבר 1951 העברת מספר חלקות מחברת תל-גנים בע"מ לעירייה, ללא תמורה. העירייה השתמשה בחלקות אלה לסלילת דרכים, להכשרת גינות נוי ולבניית מבני ציבור בשכונה, כדוגמת בית הכנסת ברחוב גדעון, בסמוך לבית הספר, ושדרות נחשון.
בשנת 1952 נערך בשכונת תל גנים טקס נטיעות בהשתתפותם של אברהם קריניצי ושל מוזמנים רבים אחרים.
בשנת 1959 נחנך במרכז השכונה גן משחקים. בטקס החנוכה הוצגה כרזה עליה הפסוק מספר שיר השירים, ח', יג בשנת 1974 הוחלט, לבקשת תושבי השכונה להנציח בגן זה את זכר בני שכונת תל גנים ברמת גן אשר נפלו במערכות ישראל. הגן קיבל את השם "גן הלוחמים".
מרכזי המסחר והעסקים, כמו גם התחבורה הציבורית, פועלים עד היום (שנת 2022) רק מחוץ לגבולות השכונה, ברחוב עוזיאל וברחוב בן-גוריון.
העירייה, יחד עם התושבים, משקיעה מאמצים רבים כדי לשמור על אופיה הייחודי, כשכונת מגורים שקטה, נגישה וטובלת בירק.
האמרסמית' ופולהאם
רובע הַאמֶרְסְמִית' וְפוּלְהָאם של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Hammersmith and Fulham, ) הוא אחד מרובעי לונדון הפנימית, במערב העיר לונדון.
היסטוריה
רובע האמרסמית' ופולהאם הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המטרופוליני של האמרסמית' והרובע המטרופוליני של פולהאם. בעת הקמתו נקרא הרובע בשם "רובע האמרסמית' של לונדון" (London Borough of Hammersmith). שם הרובע שונה לשמו הנוכחי בהחלטת מועצת הרובע מה-1 בינואר 1979.
באזור הרובע נערכה בשנת 1908 אולימפיאדת לונדון באצטדיון וייט סיטי.
שכונות
שכונות הרובע העיקריות הן:
אוכלוסין
ברובע האמרסמית' ופולהאם מתגוררים 165,242 תושבים (2001) מהם 58% לבנים שנולדו בבריטניה, 20% לבנים שנולדו מחוץ לבריטניה, 5% מהגרים מהקריביים, 5% שחורים וקבוצות אתניות נוספות הכוללות הודים, פקיסטנים, בנגלדשים וסינים. ברובע קהילות גדולות ממוצא פולני ואירי.
ברובע אחוז הבוגרים הרווקים השני בגובהו באנגליה ובויילס: 55%.
אוכלוסיית הרובע מגוונת מבחינה סוציו-אקונומית, וברובע שכונות בהן מרבית התושבים שייכים למעמד הבינוני- גבוה, לצד שכונות חלשות יותר. 5% מתושבי הרובע מובטלים, מהם 29% מובטלים זמן רב.
שלטון מקומי
במועצת רובע האמרסמית' ופולהאם 46 חברים הנבחרים מתוך 16 אזורי הבחירה של הרובע (14 אזורי בחירה בוחרים 3 חברי מועצה, ושני אזורים בוחרים שני חברים למועצה). כיום 33 מחברי המועצה הם חברי המפלגה השמרנית, ובראש המועצה עומד חבר המועצה סטפן גרינהלג מהמפלגה השמרנית. מפלגת הלייבור מחזיקה ב-13 מכיסאות המועצה. בין השנים 1986–2006 היה למפלגת הלייבור רוב במועצה, אולם בדומה לרבעים רבים אחרים בלונדון, בבחירות 2006 קיבלה המפלגה השמרנית את רוב קולות המצביעים.
ספורט
ברובע פועלות מספר רב של קבוצות ספורט ביחס לגודלו, ובהן, מועדון הרגבי של האמרסמית' ופולהאם, וכן ברובע פועלות שלוש קבוצות כדורגל מקצועניות מהמובילות בבריטניה: מועדון הכדורגל של צ'לסי, מועדון הכדורגל של פולהאם, וקווינס פארק ריינג'רס. ברובע פועלות מספר רב של קבוצות חתירה, המתאמנות על נהר התמזה - גבולו הדרומי של הרובע.
ערים תאומות
לרובע האמרסמית ופולהאם שעל התמזה שלוש ערים תאומות:
בית העמק
היסטוריה
בתקופה הפרסית התקיים במקום יישוב חוף פיניקי. מקור שם היישוב מהעיר המקראית "בית העמק", המזוהה בעמקה כשני ק"מ מצפון מזרח ליישוב. בתלמוד נזכר בשם "עמק", כאחת העיירות האסורות בשביעית. השמות הקדומים נשתמרו בשם הכפר הערבי שננטש עַמְקָא, שעל אדמותיו הוקם מושב עַמְקָה הסמוך. בסמוך ליישוב שכן עד למלחמת העצמאות הכפר הערבי כֻּוַיְכָּּאת . משמעות שמו ומקורו עלומים. בקיבוץ נותרו בתים בודדים מהכפר.
היישוב עלה על הקרקע בשנת 1949 בידי חברי גרעין "לאור" מהונגריה, שקיבל השלמות מגרעיני תנועת הבונים מבריטניה ומהולנד. החל משנות ה-50 קלט הקיבוץ גרעיני נח"ל של תנועת "הצופים".
בקיבוץ כ-500 נפש, מתוכם 280 חברים ומועמדים, 150 ילדים ועוד כ־50 חיילים וצעירים.
בקיבוץ מתקיים אורח חיים שיתופי למחצה בין החברים, עם ערבות הדדית רחבה. בנוסף, הקיבוץ מפעיל ומחזק את מוסדות הציבור והמוסדות החברתיים, כמו שירותי בריאות ורווחה, חינוך, תרבות, חדר אוכל, אולם ומועדון.
ענפי הקיבוץ העיקריים: מפעל "תעשיות ביולוגיות", מטעי אבוקדו ובננות, גידולי שדה, בית אבות "אצולת בית העמק", חשמל סולארי, חאן אירוח, רפת, לול ומדגרה.
במרכז הקיבוץ נמצא מוזיאון ארכאולוגי קטן בתוך בית ששרד מהכפר כוויכאת. לידו, גן ארכאולוגי ובו מתקנים עתיקים להפקת שמן זית שנמצאו בחפירות באזור.
בכניסה לקיבוץ נמצא קברו של שייח' אבו מוחמד אל כוויכאני המקודש לדרוזים. הוא ישב בכוויכאת בתקופה שבה ישבו בה דרוזים. לא ידוע מתי עזבו הדרוזים והתיישבו המוסלמים.
אסקדרון
אסקדרון הוא יחידת משנה בכוח צבאי, שיש בה חלוקה פנימית נוספת.
בעבר אסקדרון היה יחידת פרשים בגודל של גדוד בצבאות אירופאים ובצבאות שמבוססים על הדגם האירופאי דוגמת הצבא האמריקאי. מהמאה ה-20 כונו בשם זה גם יחידות של שריון, חיל הים וחיל האוויר.
יחידות יבשה
בחיל השריון, בצבאות רבים, האסקדרון הוא יחידת משנה של רגימנט שריון או חרמ"ש, מקביל לפלוגה בחיל רגלים או סוללה בחיל התותחנים. בבריטניה וצבאות חבר העמים הבריטי השימוש באסקדרון (כמקביל לפלוגה) נפוץ במספר זרועות וחילות בצבא, בהם; חיל השריון המלכותי, חיל ההנדסה המלכותי, רגימנט הסיור המיוחד, חיל הקשר המלכותי, חיל הרפואה הצבאי המלכותי, חיל הנחתים המלכותי ויחידות נוספות.
בצרפת השימוש באסקדרון בעבר היה מקביל לחטיבה ושימש ביחידות שריון ופרשים. מאז המאה ה-20, אסקדרון משמש ליחידות המקבילות לפלוגה (באופן טיפוסי כ-13 טנקים).
יחידות אוויר
בחיל אוויר של ארצות הברית ובריטניה האסקדרון הוא יחידת משנה של להק ומורכב משני גפים או יותר, והוא מקביל בקירוב לטייסת.
יחידות ימיות
בחיל הים האסקדרון הוא יחידת משנה של שייטת ומורכב משתי פלגות או יותר של ספינות מלחמה, לא בהכרח מאותו סוג.
קישורים חיצוניים
Squadron স্কোয়াড্রন Eskadron Eskadron Μοίρα (αεροπορική) Escuadrón Escadron Eskadrono Squadriglia Eskadronas Skuadron Eskadron 戦隊 Eskadron Eskadra Esquadrão Эскадрон Eskadron Eskadroona Ескадрон
זימרגליים
זימרגליים (שם מדעי: Chirocephalidae) היא משפחה של סרטנים בסדרת הזימרגלאים.
אנסטטיט
אנסטטיט הוא מינרל השייך לקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת. האנסטטיט (MgSiO3) המכיל בעיקר מגנזיום מצוי בתחילתה של שורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) הקרויה "קבוצת האנסטטיט" שנוסחתה הכללית Mg,Fe)SiO3), המסתיימת בפרוסיליט המכיל בעיקר ברזל (FeSiO3).
בעבר היה נהוג לכנות בשם היפרסתן מינרל המצוי באמצעיתה של קבוצת האנסטיט והמכיל כמויות שוות של מגנזיום וברזל, אך הוועדה לשמות מינרלים באגודה הבינלאומית למינרלוגיה פסלה ב-1988 את השימוש בשם זה וקבעה כי במקומו להשתמש בשם אורתופירוקסן ולציין את כמות האנסטטיט (En) או הפרוסיליט (Fs) בהתאם ליחס מגנזיום/ברזל במינרל (לדוגמה En80Fs20).
אנסטטיט המכיל מעט ברזל והעובר בליה מקבל ברק תת-מתכתי וצבע דמוי ארד (ברונזה), ולכן יש המכנים חומר זה ברונזיט, אם כי השם הנכון יותר הוא אנסטטיט שעבר שינוי. רוב הגבישים הטבעיים הם אורתורומביים, למרות שידועים שלושה פולימורפים. הפולימורף של טמפרטורה גבוהה ולחץ נמוך מכונה פרוטואנסטטיט ואף הוא אורתורומבי. הפולימורף של טמפרטורה נמוכה מכונה קלינואנסטטיט והוא מונוקליני.
הברונזיט וההיפרסתן היו מוכרים זמן רב לפני שנתגלה האנסטטיט לראשונה. המינרל תואר לראשונה על ידי ג. א. קננגוט (G. A. Kenngott) ב-1855. מקור השם מיוונית - "אנסטטס" – יריב, בשל עמידות המינרל לחום ולחץ.
נוהגים לחתוך את סוג האנסטטיט שלו גוון ירוק אזמרגד, המכונה אנסטטיט-כרום, לשימוש כאבן חן. הצבע הירוק נגרם בשל כמויות זעירות של כרום, ומכאן שם הסוג. גם בברונזיט עושים לעיתים שימוש כאבן חן.
תפוצה
ניתן למצוא אנסטטיט בסלעי תהום כדוגמת גברו ודיוריט. אנסטטיט יכול ליצור פנוקריסטים קטנים בעלי צורה ייחודית כמו גם את הגרגרים של מסת האם בסלעי פרץ כדוגמת בזלת, אנדזיט ודקיט
אנסטטיט המכיל מעט ברזל (En90Fs10) הוא מינרל משמעותי בסלעי פרידוטיט ופירוקסניט המצויים במעטפת כדור הארץ. קסנוליתים של פרידוטיט נפוצים בקימברליט ולעיתים בבזלת. מדידות של תכולת הסידן, האלומיניום והכרום באנסטטיט בקסנוליתים אלו היו הגורם המכריע בקביעת העומקים מהם נלקחו קסנוליתים אלו על ידי המגמה העולה.
ניתן למצוא אנסטטיט טהור או אנסטטיט המכיל מעט ברזל בחלק מהסרפנטינים שעברו התמרה. גבישים גדולים באורך של 30 סנטימטר שרובם עברו שינוי לסטיאטיט נמצאו ב-1874 בעורקים של אפטיט כשהם חוצים שיסט-נציצי ושיסט-הורנבלנדה במכרה האפטיט של קיורסטד (Kjorrestad) בקרבת ברוויג בדרום נורווגיה.
אריה יהודה לייב תאומים
הרב אריה יהודה לייב תאומים (ה'תפ"ז, 1727 - ד' באלול ה'תקצ"א, 13 באוגוסט 1831) היה רבה של העיר ברודי (בראד) שבגליציה (כיום באוקראינה). בעל שו"ת "גור אריה יהודא".
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תפ"ז (1726/1727) לאביו ר' יוסף רבה של אוסטרובצה וראש ישיבה בפוזנן (בעל "עדות ביהוסף"), בן למשפחת רבנים מיוחסת. אחיו ר' שמואל היה רב בלובזנץ ואחיו ר' שאול יהושע פייבל כיהן כרב באוסטרובצה. למד תורה מפי אביו. בגיל 13 התחתן, וזמן קצר לאחר מכן התמנה לכהן כרב בליז'נסק. לאחר זמן לא רב נפטרה אשתו, והוא נשא את מיכלי בת ר' שמואל ביק, גרושתו של הרב משולם איגרא, ועבר לברודי, שם היה סמוך על שולחן חותנו העשיר, ולמד ב"קלויז" המפורסם. שמו התפרסם כתלמיד חכם, והתבלט אף בין חכמי הקלויז. הוא כתב ספר תורה לקלויז, בכתב "וועליש" המקובל בעיקר בקרב הספרדים ובני עדות המזרח. הוא התכתב עם גדולי דורו, בהם רבי יחזקאל לנדא ורבי אפרים זלמן מרגליות.