cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Barbra Streisand Album
בנוסף האלבום זכה בשני פרסמי גראמי בקטגוריות: "אלבום השנה" ו"הביצועים הווקאלים הנשים הטובים ביותר" ואף נכנס בשנת 2006 להיכל התהילה של גראמי.
היסטרזיס
הִיסְטֵרֵזִיס (או חֶשֶל) הוא מאפיין התנהגות של מערכת, כתגובה לעירור חיצוני, שבו תגובת המערכת איננה תלויה רק בעירור ובמצב הסביבה אלא גם במצב הקודם (ה"היסטורי") של המערכת. לדוגמה, כדור העשוי מחומר אלסטי בו יוצרים גומה באצבע ובודקים כמה זמן לוקח לכדור לחזור לצורתו המקורית לעומת הזמן שלקח ללחוץ פנימה את הגומה: בגלל מאפיין ההיסטרזיס של הכדור האלסטי, זמן החזרה לצורה המקורית (המעבר ממצב ב' למצב א') יהיה ארוך יותר מאשר זמן הלחיצה שיצרה את הגומה (המעבר ממצב א' למצב ב'). מערכת עם היסטרזיס מאופיינת ב"זיכרון", כלומר תכונותיה תלויות לא רק בתנאי הסביבה אלא גם בהיסטוריה של המערכת. אחת הדרכים הנפוצות להצגת התנהגותה של מערכת בעלת מאפיין היסטרזיס היא הצגת גרף המתאר את מעבר המערכת בין מצבים קבועים דרך מסלולים שונים התלויים במצבי ההתחלה. מאפיין ההיסטרזיס קיים, בין היתר, בחומרים פרומגנטיים, בחומרים דיאלקטריים ובחומרים אלסטיים. ברוב המקרים מאפיין ההיסטרזיס יבוא לידי ביטוי כשינוי בתגובה או שינוי בסף הפעלה, במעבר ממצב א' למצב ב' לעומת המעבר ממצב ב' ל-א'. "היסטרזיס חשמלי" מתרחש כאשר מפעילים שדה חשמלי משתנה על חומר דיאלקטרי, ו"היסטרזיס אלסטי" מתרחש בתגובה לכוח משתנה. המושג "היסטרזיס" משמש גם בתחומים אחרים, דוגמת כלכלה וביולוגיה, כאשר מתארים תופעות התלויות ב'זיכרון' של מערכת.
מערכות פיזיקליות רבות מאופיינות בהיסטרזיס. למשל, פיסת מתכת המובאת לתוך שדה מגנטי שומרת על מגנטיות גם לאחר שהיא מוצאת מהשדה, ועל מנת להפוך אותה ללא-ממוגנטת צריך להפעיל שדה מגנטי בכיוון ההפוך, או לחמם אותה. זהו האפקט עליו פועל הזיכרון בדיסק קשיח.
בבקרה מקנים לעיתים למערכות מאפיין היסטרזיס במכוון, כדי להקנות להן יציבות במעבר בין שני מצבים שביניהם הן מיועדת לעבור הלוך-ושוב. לדוגמה, מערכת תאורת רחוב מודרנית מסתמכת על חיישן פוטו-אלקטרי הקורא את עוצמת תאורת הסביבה, כדי להידלק ולהכבות. לחיישן האור נקבע סף עוצמה אשר מתחת לו (בשעות הלילה) הוא ידליק את פנס הרחוב ומעל לו (בשעות היום) הוא יכבה את הפנס. הבעיה היא שבשעות המעבר בין מצבי היום והלילה (דמדומי הזריחה והשקיעה) ערך עוצמת האור שקורא החיישן קרוב מאוד לערך הסף ובגלל שינויים קטנים המתרחשים כל הזמן בערך שהוא קורא (בגלל תופעות חשמליות) הרי שהחיישן עלול "לחשוב" בזמן זה שמתרחש שינוי מהיר מאוד בין "יום" ל"לילה" שוב ושוב ומכאן שעלול להיווצר מצב שבו בשעות הדמדומים החיישן יכבה וידליק שוב ושוב את הפנס עד שעוצמת האור שיקרא תתרחק מערך הסף (כלומר, עד שהשמש תשקע במלואה או תזרח במלואה). כלומר, למערכת ישנה בעיית יציבות בשעות הדימדומים. כדי להתמודד עם הבעיה משולבים רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס יחד עם חיישן עוצמת האור כך שבפועל נוצרים שני ערכי סף: ערך סף אחד למעבר מאור לחושך וערך סף אחר למעבר מחושך לאור. ערכי הסף נוצרים כך שהם רחוקים מספיק אחד מהשני כך שהשינויים הקטנים והמהירים בערך שקורא החיישן כל הזמן, בגלל הפרעות חשמליות, לא מספיקים למעבר מערך סף אחד לשני וכך מוענקת למערכת יציבות. דוגמה דומה היא הענקת יציבות למערכת חימום מים, במצבים בהם חום המים קרוב מאוד לערך הסף שבו יש להפעיל את חימום המים, על ידי שילוב רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס למערכת.
שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות
כשלושה מיליון חיילים גרמנים נפלו בשבי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, רובם במהלך ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי בשנה האחרונה של המלחמה. שבויי המלחמה הועסקו כעובדי כפייה בכלכלת המלחמה הסובייטית, וכן בשיקום שאחרי המלחמה. עד 1950 כבר שוחררו כמעט כל השבויים. ב-1956 חזר לגרמניה השבוי האחרון ששרד. על פי הרישומים הסובייטיים, 381,067 משבויי הוורמאכט מתו במחנות הנקוו"ד (356,700 גרמנים ו-24,365 בני לאומים אחרים ששירתו בוורמאכט). היסטוריונים גרמנים אחדים טענו כי המספר האמיתי עומד על כמיליון.
שבויי המלחמה הגרמנים בברית המועצות
ההיסטוריון הבריטי ריצ'רד אוברי מעריך כי 356,000 מתוך 2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים מתו במחנות עבודה סובייטיים.
על פי אדוארד פטרסון, ארצות הברית החליטה להסגיר מאות אלפי שבויים גרמנים לברית המועצות במאי 1945, כ"מחווה של ידידות". יחידות גרמניות רבות העדיפו כניעה לאמריקאים על פני כניעה לכוחות אחרים מקרב בעלות הברית, במיוחד לצבא האדום. עדויות מהלחימה באזורי סקסוניה ובוהמיה, מראות כי כוחות אמריקאיים סירבו לקבל כניעתם של חיילים גרמנים, ותחת זאת מסרו אותם לידי ברית המועצות.
על פי דיווח של הניו יורק טיימס, אלפי שבויים הועברו לשלטונות הסובייטיים ממחנות שבויים במערב. כך למשל, ידוע כי 6,000 קצינים גרמנים נשלחו מן המערב אל מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שבאותו זמן היה אחד מן המחנות המיוחדים של הנקוו"ד, וידוע כי הועברו ממנו למחנות שבויים. במסמכים סובייטיים רשמיים שפורסמו ב-1990 מפורטים 6,680 אסירים במחנות הנקוו"ד בגרמניה בשנים 1945–1949, שהועברו למחנות שבויים סובייטיים.
אומדני מספר השבויים
ממשלת גרמניה המערבית הקימה ועדה כדי לחקור מה עלה בגורלם של השבויים הגרמנים במלחמה. מהדו"ח של ועדה זו, שפורסם בשנת 1974, עולה כי 3,060,000 אנשי צבא גרמנים נלקחו בשבי על ידי ברית המועצות, וכי 1,094,250 מתוכם מתו בשבי (549,360 מ-1941 עד אפריל 1945, 542,911 ממאי 1945 עד יוני 1950, ו-1,979 מיולי 1950 עד 1955). על פי ההיסטוריון הגרמני רודיגר אוברמן, כ-3,000,000 שבויים גרמנים נלקחו על ידי ברית המועצות, ו"לכל היותר" מיליון מהם, מתו בשבי. בהתבסס על מחקריו, אוברמן סבור כי בנוסף למותם של 363,000 שבויי מלחמה גרמנים, המאושר במפורש ברישומים הגרמניים הממלכתיים, סביר לחלוטין כי 700,000 אנשי צבא גרמנים שהוכרזו כנעדרים, מתו למעשה בשבי הסובייטי. מקור הנתונים: רודיגר אוברמן, Soldaten hinter Stacheldraht. Deutsche Kriegsgefangene des Zweiten Weltkriege עמוד 246.
על פי ההיסטוריון הרוסי גריגורי קרושב, מנתוני הנקוו"ד עולה כי 2,733,739 שבויי מלחמה גרמנים נלקחו על ידי ברית המועצות, ו-381,067 מתו בשבי. הסטטיסטיקה הסובייטית לגבי שבויי מלחמה, אינה כוללת אזרחים גרמנים שנלקחו לעבודות כפייה בברית המועצות.
עם זאת, ההיסטוריון האוסטרי סטפן קרנר טוען כי ממסמכים סובייטיים עולה כי 2.6 מיליון שבויים נלקחו על ידי הסובייטים, כולל 400,000 אזרחים.
טברדה
טברדה (ברוסית: Теберда́. בקאראצ'י-בלקר (Karachay-Balkar): Теберди) היא עיירה בשטח השיפוט המנהלי של קאראצ'אייבסק ברפובליקה קאראצ'אי-צ'רקסיה ברוסיה, בהרי הקווקז דרומית לצ'רקסק, בגובה כ-. אוכלוסייה: 9,058 (מפקד 2010). נהר טברדה זורם בעיירה. זהו השער לשמורת הטבע טברדה, אזור ידוע בסביבתו הטבעית ובמסלולי ההליכה.
היסטוריה
היישוב נוסד בשנת 1868 כיישוב קאראצ'אי, ונקרא במקור ביאצ'וראלאני-קיאבאק (Baychoralany-Kyabak).
מ-1944 עד 1957 הייתה טברדה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית.
מעמד עיירה הוענק ליישוב ב-1971.
דמוגרפיה
בשנת 2002 כללה האוכלוסייה:
שירלי פרימפונג-מנסו
פרימפונג-מנסו מוכרת בתור מי ש"מבקשת להעלות את רמת ההפקה של סרטים בגאנה ובאפריקה על ידי סיפור סיפורים אפריקאים מתקדמים דרך עיניהם של אפריקאים." לדבריה, היא נכנסה לתחום הקולנוע כדי לשנות את האופן שבו גאנה מצטייר]ת בתקשורת. סרטיה ידועים עבור דמויות הנשים "העזות" בהם, נשים אפריקאיות בעלות סוכנות אישית, שיכולות לפרנס ולהוביל חיים מורכבים.
עבודות
עם המפיקה והשחקנית ג'ולייט אסאנטה, פרימפונג-מנסו הפיקה את תוכנית הטלוויזיה Heart to Heart במשך שנתיים, זמן קצר אחרי סיום הלימודי. היא גם הפיקה את:
האיש שבקיר (שיר)
בשנת 1955 ערך יהודה פרדיס תסכיתים של מדע בדיוני ב"קול ישראל". את השיר "האיש שבקיר" כתב בהשראת סיפור צרפתי קצר "חוצה הקירות" (Le Passe-muraille) מאת הסופר הצרפתי מרסל איימה, שעובד לתסכית ב"קול ישראל". גיבור הסיפור, פקיד רישום ממושקף בעשור החמישי לחייו שגילה ערב אחד שהוא מסוגל לעבור דרך קירות הבתים. הוא ניצל את המצב לטובתו - למעשי שוד ולפרשיית אהבים, עד שיום אחד נשאר תקוע בתוך קיר. פרדיס כתב את השיר בשתי דקות וזימן את חבר הילדות שלו מאיר הרניק להלחנת הפזמון. במהרה זכה השיר לפופולריות בביצועו של שמשון בר-נוי.
פרדיס פרסם את השיר כשהוא מסתתר מאחורי שם עט (אילנה טל - שמות גיסתו ואחייניתו). זהו שיר מחאה כנגד "שלטון החושך" הבן-גוריוני של ראשית ואמצע שנות ה-50, כאשר ראשי מנגנוני הביטחון עשו כרצונם בהיעדר פיקוח.
משה מנחם מנדל ורנר
משה מנחם מנדל ורנר (1840–1914) היה יהודי חרדי, מייסד שכונות בירושלים.
האיש שבקיר (שיר)
אלבום הבכורה של ברי סחרוף, "הכל או כלום" (1991), כולל גרסת כיסוי לשיר. ביצועים נוספים לשיר הם של אורלי זילברשץ בנאי באלבום "הקברט של מירנדה", ושל מרסדס בנד במיזם "צו השעה" בשנת 2020.
משה מנחם מנדל ורנר
ביוגרפיה
נולד בקרושנייוויצה שבפולין. למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר" שכיהן אז כרב וראש ישיבה בעיר. היה חסידו של רבי זאב וולף מסטריקוב, בנו של רבי אברהם לנדא מטשכנוב. אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל רבי אברהם מטשכנוב. בסביבות שנת 1880 החליט לעלות לארץ ישראל. לפני שעלה, נסע לקבל רשות וברכה מרבי זאב וולף. רבי זאב וולף שאלו אם יש לו כסף למחיה ונענה שיש לו מספיק כסף עד ביאת משיח. רבו הבין את תשובתו שהכין לו כסף לזמן רב ונתן לו רשות לעלות. לאחר מספר ימים אמר לרבו שיתפלל שמשיח יבוא מהר. רבו הבין את רמיזתו שאין לו כסף אך לא חזר בו מהסכמתו. ורנר עלה עם שני ילדיו הקטנים, שמחה בונים וחנוך הניך. עם בואו לירושלים, החל להקים מפעלי עזרה וחסד לעניי העיר. לאחר שנגמר כספו נסע לארצות הברית ואירופה לגייס כספים לצורכי חסד.
בזמן הגיעו לירושלים היישוב בעיר העתיקה כלל רק את רחובות הרובע היהודי ולא היה רישיון להקים או לקנות בתים חדשים. ורנר, בשיתוף פעולה של הרב חיים אלעזר ווקס, חכר מאפנדי ערבי חצר בשכונת באב חוטה שברובע המוסלמי והעמידו חינם לרשות משפחות עניות.
לאחר זמן בנה גם את שכונת בתי ורנר, סמוך לבתי ורשה, שיועדה אף היא חינם ללומדי תורה. בשנת 1884 הקים חברה בשם "פורת יוסף" במטרה להקים מפעל התיישבות גדול סמוך לשכם. ורנר רכש שטח גדול וגייס את תמיכת רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב (ידידו מנוער) אך למעשה תוכניתו נכשלה.
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס
טיסה 1771 של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס, הייתה טיסה מסחרית שהתרסקה בקליפורניה, ארצות הברית, ב-7 בדצמבר 1987, כתוצאה מרצח שבוצע על ידי אחד הנוסעים במטוס. כל 43 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו, 5 מהם נורו לפני ההתרסקות. האדם אשר רצח את הנוסעים היה דייוויד ברוק, עובד לשעבר של US איירווייז, החברה האם של פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס.
דייוויד ברוק
דייוויד ברוק (18 במאי 1952 - 7 בדצמבר 1987) נולד בג'מייקה והיגר לארצות הברית. טרם עבודתו ב-US איירווייז הוא עבד עבור חברת תעופה אחרת ברוצ'סטר, ניו יורק, שם הוא נחשד בהברחת סמים מסוג קוקאין מג'מייקה לארצות הברית באמצעות חברת התעופה. הוא מעולם לא הואשם רשמית ועבר ללוס אנג'לס על מנת שלא לעורר חשדות נוספים. חלק מחברותיו לשעבר, שכניו וגורמי אכיפת חוק תארו אותו כאדם אלים עוד לפני האירוע בטיסה 1771. לברוק שבעה ילדים, אך הוא מעולם לא התחתן.
האירוע
US איירווייז רכשה זמן לא רב לפני התקרית את פאסיפיק סאות'ווסט איירליינס. דייוויד ברוק אשר עבד עד אותו זמן ב-US איירווייז פוטר מעבודתו בגלל גנבות שונות מהחברה. לאחר שנפגש עם מנהלו ריימונד תומסון, וניסה לשכנעו ללא הצלחה להחזיר אותו לעבודה, קנה ברוק כרטיס לטיסה 1771, טיסה יומית מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו. תומסון אשר היה טס כל יום מביתו בסן פרנסיסקו למקום עבודתו בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ובחזרה, היה גם הוא נוסע בטיסה 1771.
ברוק לא החזיר את אישורי המעבר של US איירווייז שהיו ברשותו, וכך עקף את הבידוק הביטחוני בנמל התעופה, כשהוא חמוש באקדח תופי 44. מגנום אותו השאיל מחבר בעבודה. אחרי העלייה למטוס, כתב ברוק מכתב על גבי שקית ההקאה שהייתה במושב. לא ידוע אם ברוק נתן לתומסון, לקרוא את המכתב לפני שירה בו. תוכן המכתב היה:
כאשר המטוס מדגם בריטיש אירוספייס 146 היה בגובה 6,700 מטר מעל פני הקרקע, הקליטה הקופסה השחורה רעש של מישהו שנכנס ויוצא מהשירותים. ההשערה היא כי זה היה ברוק שנכנס לשירותים על מנת לשלוף את האקדח באופן דיסקרטי. לאחר מכן, בזמן שהטייס ופקח הטיסה שוחחו, הוקלט בקופסה השחורה רעש של שתי יריות.
ההשערה היא כי ברוק ירה ראשית בתומסון פעמיים, המושב בו ישב תומסון לא זוהה מעולם. בחלק מהמושב אשר היה מאחורי תומסון שנמצא וזוהה על פי מספרו הסידורי, נמצאו שני חורי קליע. ככל הנראה הכדורים פגעו בתומסון, יצאו מהצד השני של גופו, חדרו את המשענת של מושבו ופגעו במושב שהיה מאחוריו. טייס המשנה דיווח מיידית לפקח הטיסה שנשמעו יריות במטוס, וזה היה השדר האחרון שהתקבל מצוות המטוס. בשלב הזה הקופסה השחורה הקליטה כי דלת תא הטייס נפתחה, ואישה, כנראה דיילת, אמרה לצוות הטייסים כי "יש לנו בעיה!", הקפטן השיב "איזה סוג של בעיה?", בשלב זה ברוק ירה בדיילת ואמר "אני הבעיה". לאחר מכן הוא ירה עוד שני כדורים, כנראה ירייה אחת בקפטן ואחת בטייס המשנה. כמה שניות לאחר מכן נשמע בהקלטות הקופסה השחורה רעש חזק מתגבר, כתוצאה מכך שהמטוס צלל מטה והאיץ. נתוני הקופסה השחורה מצביעים על כך שברוק כיוון את הגה המטוס מטה כך שיצלול.
ירייה אחרונה נשמעה, ככל הנראה זה השלב בו נורה הטייס הראשי של החברה שהיה כנוסע על המטוס, וניסה להגיע לתא הטייס ולהציל את המטוס. הייתה השערה כי הירייה שנשמעה היא בגלל שברוק ירה בעצמו. עם זאת הדבר פחות סביר, הסיבה לכך היא שהחוקרים מצאו את קצה האצבע שלו תקועה בהדק האקדח, מה שמצביע על כך שהיה חי והחזיק את האקדח בידו עד רגע הפגיעה בקרקע. המטוס התרסק ברכס הרי סנטה לוסיה, שבקליפורניה בשעה 16:16. ההערכות הן שהמטוס פגע בקרקע במהירות של בערך 1,240 קמ"ש, מהירות גבוהה יותר ממהירות הקול, מעוצמת הפגיעה נוצר מכתש. הריסות המטוס התפזרו לכל עבר, כולל מכתבו של ברוק. אף אדם לא שרד את ההתרסקות, עוצמת הפגיעה הייתה גדולה כל כך עד שלא נשארו כמעט שרידי גופות, השרידים הכי גדולים היו כפות רגליים בנעליים. שרידי 27 נוסעים לא זוהו מעולם.
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה וה-FBI פתחו בחקירה במקום האירוע. לאחר יומיים של חיפושים נמצא האקדח עם שישה תרמילים ריקים והמכתב שנכתב על שקית ההקאה. חוקרי ה-FBI הצליחו להשוות את קצה האצבע שנמצאה בהדק האקדח לברוק, הדבר מוכיח שהוא זה שאחז בו בזמן ההתרסקות. בנוסף היו ראיות אחרות: חברו לעבודה של ברוק שהודה שהשאיל לו את האקדח, והודעת פרידה שהשאיר ברוק במשיבון של חברתו.
השלכות
מספר חוקים פדרליים אושרו בעקבות ההתרסקות, כולל חוק הדורש "איסוף מיידי של כל אישורי העובדים בחברות התעופה", לעובדים אשר מפוטרים מהחברה. בנוסף שונתה המדיניות לגבי בידוק ביטחוני, וגם עובדי חברות התעופה חויבו בבידוק ככל שאר הנוסעים.
ההתרסקות הרגה שלושה מנהלים של פאסיפיק בל (חברה בבעלות AT&T) וכן את נשיא חברת שברון. בעקבות כך תאגידים גדולים רבים קבעו נהלים האוסרים על קבוצות מנהלים לטוס יחד באותה טיסה.
סרטי יאקוזה
סרטי יאקוזה (ביפנית: ヤクザ映画) הם סוגה קולנועית יפנית פופולרית שעוסקת בחייהם ומעשיהם של היאקוזה, המכונה גם המאפיה היפנית.
רקע וסגנון
סרטי היאקוזה היו פופולרים במיוחד בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה שהתאפיינה בהתפתחות מרשימה של המודרניזציה כמו גם חדירתה של תרבות המערב וגם תקופת המיתון האחרונה, שהייתה תקופה של חששות לגבי עתידה של יפן. על המצע הלא-בטוח של שתי תקופות אלו צמחו סרטי היאקוזה אשר טיפחו מיתוס של אנשי המאפיה שהופכים מאנשי פשע לדמות הרואית, ממשיכת דרכם של הסמוראים, שריד אחרון מן המאמינים בערכי יפן הטהורים, החיה בהתרסה בשולי החברה ונאבקת בחברה המודרנית ביפן. הסרטים טיפחו מיתוס של דמות אידיאלית המגינה על החברה מנוכלים וזרים, זרים במקרה זה מתייחס בעיקר על חיילים אמריקאים המוצגים כפרועים במיוחד. למעשה, את המיתוס ההירואי הזה של גיבורי מאפיה בעלי ערכים ועקרונות, טיפחו אנשי המאפיה בעצמם, בעזרתם של סופרים פופולרים.
הסרטים היו נפוצים במיוחד בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, כשסרטי הסמוראים החלו להראות מיושנים ורשמיים מדי, והיוו תחליף מודרני לדמות הסמוראי מן העבר.
נינקיו אייגה
נינקיו אייגה, או "סרטי אבירים" היו הסוג הראשון של סרטי היאקוזה. רובם הופקו על ידי טואי, בשנות ה-60. גיבור הסרט, לבוש תמיד קימונו, מוצג כדמות נערצת החיה שלא במסגרת החוק וקרועה בין הערכים הסותרים של חובתה ורגשותיה האישיים.
Jitsuroku eiga
בשנות ה-70, זן חדש של סרטי יאזוקה הופיע: סדרות ה-Jitsuroku, או דוקודרמה. סרטים אלו התבססו על סיפורים אמיתיים, וצולמו בסגנון דקומנטרי, עם מצלמת וידאו ידנית. הסגנון הזה היה פופולרי למדי.
אחריתו של הז'אנר
בשנות ה-90 ירדה הפופולריות של ז'אנר זה. נכון לתחילתם של שנות האלפיים, רובם מיוצרים בסגנון סרטי ניצול - תקציב נמוך ודגש על מהירות ההפקה. יוצא מן הכלל הם סרטיו המוערכים של טקאשי קיטאנו, אשר סרטי היאזוקה שלו מוכרים ברחבי תבל.
קופ
קופ (בהונגרית: Kup) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בקופ מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 465 ובשנת 2020 רק 414 תושבים.
יהודי קופ
בקופ חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ניקולאי גה
ניקולאי גה (ברוסית: Николай Ге; 27 בפברואר 1831 – 13 ביוני 1894) היה צייר רוסי ריאליסטי. הוא התפרסם בזכות יצירותיו בנושאים היסטוריים ודתיים.
ראשית חייו
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הראשונה של קייב, שם ניקולאי קוסטומרוב היה אחד ממוריו. לאחר מכן למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קייב ובאוניברסיטת סנקט פטרסבורג.
קריירה
בשנת 1850, גה ויתר על הקריירה שלו במדע ונרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג. הוא למד אצל הצייר פיוטר באסין. בשנת 1857, הוא סיים את לימודיו באקדמיה שם קיבל מדליית זהב עבור "המכשפה מאנדור המעוררת את רוחו של הנביא שמואל". לדברי גה, במהלך אותה תקופה הוא הושפע מאוד מקארל ברולוב.
מדליית הזהב שקיבל הבטיחה לו מלגה ללימודים באירופה. הוא ביקר בגרמניה, שווייץ וצרפת. בשנת 1860 התיישב באיטליה שם פגש את אלכסנדר איוואנוב ברומא. האמן הרוסי הפך לבעל השפעה חזקה על יצירותיו העתידיות של גה.
בשנת 1861, גה צייר את "הסעודה האחרונה" באמצעות תצלום של אלכסנדר הרצן כדימוי לדמותו המרכזית של ישו. התמונה צולמה על ידי בן דודו של הרצן, הצלם הרוסי סרגיי לבוביץ' לויצקי. זה היה המקרה הידוע הראשון שבו הצילום שימש כמקור עיקרי לדמות מרכזית בציור והוא מנבא את ההשפעות העמוקות שיהיו לצילום מאוחר יותר באמנות ובתנועות אמנותיות כמו האימפרסיוניזם הצרפתי.
הציור (שנרכש על ידי הצאר אלכסנדר השני מרוסיה) עשה רושם כה חזק כשהוצג בסנט פטרסבורג ב-1863 עד שגה מונה לפרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ב-1864 חזר גה לפירנצה וצייר את דיוקנו של הרצן יחד עם "שליחי התחייה" והגרסה הראשונה של "ישו בהר הזיתים". הציורים החדשים לא זכו להצלחה רבה והאקדמיה האימפריאלית סירבה להציג אותם בתערוכתה השנתית.
ב-1870, חזר גה לסנט פטרסבורג, שם פנה לנושא ההיסטוריה הרוסית. פרט לציור היסטורי אחד, (1871) שזכה להצלחה רבה, שאר ציוריו ההיסטוריים לא זכו לעניין. גה כתב שאדם צריך לחיות מחקלאות ולא מאמנות. הוא קנה חווה קטנה בצ'רניגוב גוברניה (אוקראינה) ועבר לגור שם. גה התוודע ללב טולסטוי בתקופה זו והפך לאחד מחסידי הפילוסופיה שלו.
בתחילת שנות ה-80 חזר לנושאים דתיים ולפורטרטים. הוא טען שלכל אחד יש את הזכות לקבל דיוקן אישי והסכים לעבוד עבור כל עמלה. בין נושאי הדיוקן המאוחרים שלו היו טולסטוי, מיכאיל סלטיקוב-שדרין.
ציוריו המאוחרים יותר על נושאי הברית החדשה זכו לשבחים על ידי מבקרים ליברליים כמו ולדימיר סטסוב וזכו לביקורת על ידי שמרנים עד שנאסרו לתצוגה על ידי הרשויות בשל חילול השם, כולל הציור "ישו ופילאטוס" (1890) שנאסר להצגה בתערוכה. הציור "פסק דין הסנהדרין: הוא אשם!" (1892) לא התקבל לתערוכה השנתית של האקדמיה לאמנויות; "גולגותה" (1893) נותר בלתי גמור; "הצליבה" (1894) נאסרה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
מורשת
גה מת בחווה שלו בשנת 1894. גורלן של רבות מיצירותיו נותר בגדר תעלומה. גה הוריש את כל יצירותיו לנדיבנית השווייצרית שלו, ביאטריס דה ואטוויל, בתמורה לקצבה קטנה שקיבל ממנה במהלך חייו. כשהיא מתה ב-1952, אף אחת מיצירותיה של גה לא נמצאה בטירה שלה.
רישומיו של גה התגלו מאוחר יותר על ידי אספני אמנות בחנויות יד שנייה בשווייץ כבר ב-1974. רבים "נרכשו על ידי אספן צעיר, כריסטוף בולמן שלא היה לו מושג על מוצאם, פשוט הכיר בערכם. רק כ-15 שנים מאוחר יותר, כאשר ביקרו אותו במהלך הפרסטרויקה מכרים סובייטים, ייחוסם לגה הפך ברור. משא ומתן עבור רכישתם והחזרתם לרוסיה - כאוסף מלא, נכשל שוב ושוב במהלך שנות ה-90.
רק ב-2011, לאחר שגלריית טרטיאקוב, הצליחה לארגן חסות מבנק ממלכתי רוסי הן נרכשו כתרומה לאוסף הקבוע של הגלריה.
זכויות להט"ב באסיה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באסיה הן מוגבלות באופן רחב ביחס ליבשות אירופה, אמריקה ואוקיאניה. מתוך 49 המדינות שמוכרות כעצמאיות ביבשת, פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית ב-20 מדינות בנוסף לאזורים מסוימים (צ'צ'ניה, אצ'ה, רצועת עזה) באסיה בעוד שרק מספר מדינות מעטות חוקקו איסורים על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בחוק עבור אזרחים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים בשטחן. נכון ליוני 2023, נפאל וטאיוואן מספקות את שוויון הזכויות הרחב ביותר בין אזרחים הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד משאר מדינות אסיה בדומה לישראל, קפריסין, הודו ויפן.
מבין כלל 49 המדינות הריבוניות ברחבי אסיה שחברות בארגון האו"ם, כ-12 מתוכן: ארמניה, גאורגיה, ישראל, יפן, מונגוליה, נפאל, הפיליפינים, קפריסין, תאילנד, וייטנאם, מזרח טימור וקוריאה הדרומית חתמו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם. 24 המדינות שחתמו נגד ההצהרה ותמכו בהצהרה נגדית מטעם סוריה כוללות את: קוריאה הצפונית, ערב הסעודית, איראן, סוריה, עיראק, פקיסטן, אפגניסטן, בנגלדש, אינדונזיה, מלזיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, קזחסטן, קטר, איחוד האמירויות הערביות, תימן, עומאן, כווית, ירדן, לבנון, האיים המלדיביים, בחריין וברוניי. 13 המדינות הנותרות: רוסיה, הודו, סרי לנקה, סינגפור, טורקיה, סין, לאוס, קמבודיה, מיאנמר, בהוטן, קירגיזסטן, אוזבקיסטן ואזרבייג'ן נמנעו בהצבעתן.
שלמה חיים קסלמן
הרב שלמה חיים קסלמן (כ' באלול תרנ"ד, 21 בספטמבר 1894 - י"ט באייר תשל"א, 14 במאי 1971) היה משפיע חב"די מרכזי בישראל. רבים ממשליו ואמרותיו בעת התוועדויותיו נכנסו לפולקלור החב"די.
קורות חייו
נולד בז'יטומיר שבאוקראינה לר' יום טוב ויהודית קסלמן, ונקרא על שם רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב. בשנת תרס"ט (1909) שמע על חסידות חב"ד ועבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', במחיצת רבי שלום דובער שניאורסון.
בשנת תר"ע (1910) עבר ללמוד בסניף הישיבה בשצ'דרין, אצל המשפיע הרב שאול דוב זיסלין, בסיום השנה חזר ללמוד בלובביץ' שם למד עד שנת ה'תרע"ח. בשנת תרע"ח (1918) עבר לסניף של הישיבה בקרמנצ'וג וכעבור שנה התחיל למסור שיעורים בחסידות. בשנת תר"פ (1920) מינה אותו רבי שלום דובער שניאורסון למשפיע בסניף הישיבה ברוסטוב על הדון.
עם פטירת רבו הרבי הרש"ב, בב' בניסן תר"פ. קיבל על עצמו את מרות בנו ממלא מקומו רבי יוסף יצחק שניאורסון. בשנת תרפ"א (1921) התחתן עם בלומא בת הרב זאב וולף ברונשטיין.
בשנת תרפ"ב (1922) שלח אותו הרבי הריי"צ לשמש כמשפיע בעיר פולוצק עד סוף שנת ה'תרפ"ט (1929). בתרפ"ט נעצר ונשלח לגלות לפולטבה שלש שנים עד קיץ תרצ"ב (1932). אחר כך התגורר כשלש שנים במלחובקה ואחר כך לתקופות קצרות במז'ייסק ובפרלובקה ובעוד מקומות באזור מוסקבה; מחמת המעקבים והרדיפות של הק.ג.ב. אחריו עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
בסיוון ה'תש"ט (1949) עלה לישראל, כעבור כמה חודשים החל לשמש כמשפיע בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב. מיד אחר פטירת רבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, בי' בשבט תש"י. קיבל את מרות חתנו ממלא מקומו רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת תשי"א (1951) עבר לשמש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים בלוד, ומשנת תשכ"ג (1963) עבר לשמש בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד. בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד לפטירתו בערב שבת י"ט באייר ה'תשל"א (1971), ונקבר בחלקת חב"ד שבבית הקברות בהר הזיתים ליד התורת חסד; את מקומו בישיבה ירש הרב מנחם מנדל פוטרפס.
לרב קסלמן שני בנים תאומים, הרב שלום דובער (שימש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד. נפטר בז' בשבט ה'תשמ"ז) והרב זאב וולף (שימש כמשפיע בבית הכנסת בית מנחם בכפר חב"ד. נפטר בג' אדר ב' ה'תשע"ט), בתו יהודית הייתה נשואה לאברהם ליסון.
התגוננות צמחים מטריפה
התגוננות של צמחים מטורפים (באנגלית: host-plant resistance או HPR) מנצלת שיטות הגנה שונות נגד אוכלי צמחים העשויים להרוג אותם, את זרעיהם או להשמיד חלקים חיוניים לצמח והגנות אלה עובדות באופן דומה גם נגד צמחים מתחרים או טפילים. שיטות אלה דומות מאוד להתגוננות של בעלי חיים נטרפים, מפני בעלי חיים קרניבורים. עם זאת צמחים בניגוד לבעלי חיים לעיתים מפתחים סבילות לאותה טריפה, באמצעים שונים שבעלי חיים אינם יכולים להתחרות עימם. הסיבה לכך היא שהגנות הצמחים יכולות ולעיתים קרובות מנוטרלות בידי אוכלי צמחים שונים, נוסף על עלות ייצור כימיקלים שונים בעלי הצמח.
במהלך האבולוציה, כאשר מאובנים של צמחים מתגוננים ידועים כבר מהסילור שלפני 420 מיליון שנה, מספר צמחים החלו לפתח כישורי הישרדות למניעת אכילה שלהם, כשבמרבית המקרים ההגנות מיועדות להדיפת חרקים שונים, אך גם נגד עופות, זוחלים ויונקים. חקר ההגנות של צמחים מפני אוכלי עשב חשוב גם בחקלאות בעודו משפיע על אכילתם לבני אדם (שבמקרים רבים הגנות הצמחים מונעות מהם להימכר למאכל) וכן משמשים להדברה ביולוגית או לעזרה רפואית.
דרכי התגוננות
לצמחים ישנם 2 סוגי הגנות: הגנות קבועות, הנמצאות דרך קבע על הצמח והגנות שמתעוררות לאחר מגע, תוך שהצמח חש מגע מבעל חיים מתקרב או שמופעל לאחר שהצמח ניזוק.
בין הגנות אלה נכללות:
מולדה (כדורגל)
מועדון כדורגל מולדה (בנורווגית: Molde Fotballklubb) הוא מועדון כדורגל המשחק בעיר מולדה בנורווגיה. המועדון משחק בליגת העל הנורווגית. המועדון זכה בארבע אליפויות ובארבעה גביעים והגיע לגמר הגביע הנורווגי שלוש פעמים נוספות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1911 ועד לשנת 1974 שיחק בליגות הנמוכות בנורווגיה למעט עונה אחת 1957/1958 ששיחק בליגת העל הנורווגית. המועדון שיחק בליגת העל הנורווגית מעונת 1974 ועד עונת 1978 ברציפות. בעונת 1974 סיים את הליגה במקום השני והעפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאיים במסגרת גביע אופ"א בעונת 1975/1976. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אוסטר משוודיה והודח מהטורניר. בעונת 1977 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל בפעם השנייה לגביע אופ"א בעונת 1978/1979. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת טורפדו מוסקבה מרוסיה והודח מהטורניר.
מעונת 1979 ועד לעונת 1984 שיחק לסירוגין עונה אחת בליגה השנייה ועונת אחת בליגת העל. בעונת 1982 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת בראן. המועדון שיחק בליגת העל הנורווגית 10 עונות ברציפות מעונת 1984 ועד עונת 1993. בעונת 1987 סיים את הליגה במקום השני והעפיל בפעם השלישית לגביע אופ"א בעונת 1988/1989. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת ורגם מבלגיה והודח מהטורניר. בעונת 1989 הגיע בפעם השנייה לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת ויקינג.
בסוף עונת 1993 ירד לליגה השנייה. בעונת 1994 כאשר שיחק בליגה השנייה, זכה בפעם הראשונה בגביע הנורווגי. בסוף העונה עלה לליגת העל. בעקבות זכייתו בגביע העפיל המועדון בפעם הראשונה לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1995/1996. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת דינמו-93 מינסק מבלארוס ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת פריז סן-ז'רמן מצרפת והודח מהטורניר.
בעונת 1999 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2000/2001. המועדון הפסיד בסיבוב הראשון לקבוצת ראיו ואיקאנו מספרד והודח מהטורניר. בעונת 2002 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2003/2004. המועדון ניצח בסיבוב המוקדמות את קבוצת קלקסביק מאיי פארו. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אוניאו דשפורטיבה דה לייריה מפורטוגל ובסיבוב השני הפסיד לקבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל והודח מהטורניר.
בעונת 2011 זכה בפעם הראשונה באליפות נורווגיה והעפיל לעונת 2012/2013 בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת ונטספילס מלטביה ובסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת פ.צ. בזל משווייץ. המועדון עבר לשחק בליגה האירופית ובסיבוב הפלייאוף ניצח המועדון את קבוצת הירנביין מהולנד והעפיל לשלב הבתים. המועדון הוגרל לבית הכולל את הקבוצות סטיאווה בוקרשט, שטוטגרט ופ.צ. קופנהגן וסיים את הבית במקום האחרון והודח מהטורניר.
בעונת 2012 זכה בפעם השנייה באליפות נורווגיה והעפיל לעונת 2013/2014 בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת סלייגו רוברס מאירלנד ובסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת לגיה ורשה מפולין. המועדון עבר לשחק בליגה האירופית ובסיבוב הפלייאוף הפסיד לקבוצת רובין קאזאן מרוסיה והודח מהטורניר.
בעונת 2014 זכתה באליפות ובגביע הנורווגי.
בעונת 2020/2021 השיגה הישג שיא כשהעפילה לשלב שמינית הגמר בליגה האירופית לאחר שהדיחה את הופנהיים, בשמינית הגמר הודחה על ידי גרנדה.
ברבור מצוי
ברבור מצוי או ברבור אילם (שם מדעי: Cygnus olor) הוא מין של ברבור, עוף מים גדול מאוד המקנן במקווי מים מתוקים.
מאפיינים
לברבור המצוי מראה ייחודי: צווארו ארוך, ליד מקורו מעין רצועה עבה בצבע שחור. המקור כתום, עם כתם שחור קטן. נוצותיו לבנות, אורך גופו כ-150 ס"מ ומוטת כנפיו כשני מטרים. הוא אחד העופות הגדולים באירופה (בבריטניה הוא הגדול ביותר) והכבדים בעולם, משקלו של הברבור עשוי להיות יותר מ-15 ק"ג. לזוויגים מראה דומה, אך הזכר גדול במעט והבליטה במקורו בולטת יותר משל הנקבה. ניצוי הצעירים אפור-חום, מקורם אפור והוא חסר בליטה. <BR> למרות כינויו, הברבור אינו אילם והוא מפיק קולות רבים בשעת חיזור והגנה על טריטוריה. גם למשק הכנפיים, בשעת המראה ותעופה, קול ברור וייחודי. הברבור האילם קיבל את שמו מכיוון שהוא פחות קולני מאשר מיני ברבור אחרים.
בעונת הרבייה מגן על קנו ועשוי לנהוג בתוקפנות כלפי המתקרבים אליו. הזכרים מנהלים תכופות קרבות טריטוריאליים, המשלבים ריצות זה אל זה, גלישות על המים והתזות.
בני הזוג בונים קן שצורתו חרוט והוא עשוי מצמחים מקומיים, וממוקם בין קנים צף על המים הרדודים או סמוך לשפת המים. הקן משמש את בני הזוג למספר עונות. בקן מוטלות 5–7 ביצים בעלות גוון לבן עכור ומעט כחול (גודל תטולה מקסימלי הוא 12 ביצים). שני בני הזוג דוגרים, אך עיקר הדגירה נעשית על ידי הנקבה. האפרוחים בוקעים אחרי 36 ימים, הם עוזבים את הקן, אך לא את הוריהם, אשר ממשיכים לדאוג להם עד לעונת הרבייה הבאה. למידת התעופה אצל הברבורים מתרחשת מאוחר יחסית, כמה חודשים לאחר הבקיעה.
הברבור ניזון בעיקר מצמחי מים שקועים, אך גם מדגניים שונים, חרקים, דו-חיים ורכיכות. את צמחי המים השוקעים הוא אוסף כאשר הוא משקיע את כל גופו במים, ראשו למטה, ורק זנבו גלוי. בקרבת האדם, ניזון גם מלחם.
הברבור המצוי מוזכר רבות בתרבות כהתגלמות החן, היופי והרכות. מספר יצירות נכתבו על ידי מוזיקאים לאורך השנים המגלמים בתוכם את הברבורים. ביניהם אגם הברבורים מאת צ'ייקובסקי וקטע מ"קרנבל החיות" של סאן-סנס. בנוסף, מספר יצירות אמנות מתארות את הברבור, המפורסמת שבהן היא "לדה והברבור" שצויר על ידי לאונרדו דה וינצ'י. אגדות גם נכתבו על הברבורים: אגם הברבורים מקורו באגדה, וכן "ששת הברבורים" שנכתבו על ידי האחים גרים.
מסילת הרכבת דרעא–צמח
מסילת הרכבת דרעא–צמח היא החלק המזרחי של שלוחת מסילת הרכבת החיג'אזית מדרעא לחיפה (חלקה המערבי של השלוחה היא רכבת העמק). המסילה קישרה את תחנת הרכבת בצמח לעיירה דרעא שבסוריה שם התחברה לרכבת החיג'אזית. הקו חדל לפעול בשנת 1946 לאחר שפוצץ הגשר המרכזי על הירמוך והתנועה בין חיפה לדרעא פסקה. הסורים חידשו את תנועת הרכבות בחלק מהקו עבור תיירים אך גם אטרקציה זו פסקה עם פריצת מלחמת האזרחים בסוריה.
ההיסטוריה של המסילה
היוזם והמממן של מסילה זו (כמו גם של כל הרכבת החיג'אזית) היה הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. הוא מינה את המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר לתכנן ולהקים את שתי המסילות. המטרה של הקמת השלוחה לחיפה הייתה להתחרות במסילה שבנו הצרפתים מהחורן לביירות.
סלילת הרכבת החיג'אזית החלה ב-1900 ובשנת 1903 החלו בחיפה העבודות לבניית השלוחה בין חיפה לדרעא. בינואר 1904 נחנך הקטע הראשון בן 59 ק"מ בין תחנת הרכבת חיפה מזרח לתחנת הרכבת בית שאן. ב-15 באוקטובר 1905 נחנכה המסילה לכל אורכה ובמהלכה יצאה הרכבת הראשונה מחיפה לדמשק והוסר הלוט מעל אנדרטת שיש, הניצבת עד לימינו בסמוך לתחנה בחיפה.
לאחר חנוכתה פעלה הרכבת בין חיפה ודרעא ללא הפסקה (למעט תקופה מסוימת בתקופת מלחמת העולם הראשונה). בגלל האופי התלול של הירמוך היה צורך בקטר חזק יותר שימשוך את הרכבת במעלה הנהר לכן נבנה בצמח סובבן והקטר שהגיע עם הרכבת מחיפה חזר אליה וקטר חזק יותר, שהגיע מדרעא, נרתם לרכבת ומשך אותה בעליות של הירמוך.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נחלק האזור הצפוני בין אנגליה לבין צרפת, כשקו הגבול בין המעצמות עבר 7 ק"מ ממזרח לתחנת צמח.
התנועה בין חיפה ודרעא נמשכה עד 1945. החל משנה זו ביצעה ההגנה מספר פעולות שגרמו לשבוש תנועת הרכבות בקוי הרכבת בארץ. שיא הפעילות נרשם בליל הגשרים בו פוצץ גשר "ג'יסר אל האווי" דבר שהביא להפסקת תנועת הרכבות לכל אורכה של המסילה. תנועת הרכבות, בחלק המערבי (רכבת העמק), נמשכה עד 1951. תנועת הרכבות בין דרעא לאל חמה נמשכה עד 1967. בהמשך הופעל רק המקטע בין תחנת זיזון עד דרעא (בעיקר עבור תיירים חובבי רכבות) אבל גם פעילות זו נפסקה עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
מבנה המסילה
רוחב המסילה תאם לתקן העות'מאני של 105 ס"מ. אדני הרכבת היו ממתכת ויוצרו במפעל בבלגיה ובארצות הברית. רוחב מסילה של 105 ס"מ חוסך מצד אחד בהוצאות התשתית ומאפשר מצד שני עקומות רכבת חדות יותר אולם מקטין את יציבות הרכבת (בגלל מרכז כובד גבוה יותר). רוחב זה תואם גם לרוחב מסילת הרכבת החיג'אזית.
הטופוגרפיה של המסילה
קיים שוני רב בטופוגרפיה של שני חלקי שלוחת דרעא–חיפה. החלק המערבי (רכבת העמק) מישורי ברובו (למעט קטע העלייה באזור ירדנה) בעוד שהחלק המזרחי, העובר לאורך ערוץ הירמוך, מתאפיין בפיתולים רבים ובעליות תלולות ולכן מרחק של כ-48 ק"מ (בקו אוויר) נמתח לאורך כ-73 ק"מ ומטפס מרום של 200- מטר (בתחנת צמח) לרום של 500+ מטר מעל פני הים (בדרעא). האתגר הטופוגרפי ייקר את עלות הסלילה בכ-70% ביחס לסלילה במישור.
מסלול המסילה
לאורך המסילה נבנו מספר תחנות ששירתו את היישובים בערוץ. הטופוגרפיה של הירמוך אילצה את בוני המסילה לכרות שמונה מנהרות (באורך כולל של כ-1100 מטר) ולבנות כ-330 גשרים ומעבירי מים:
תחנות רכבת
בין תחנת צמח לתחנת דרעא נבנו שבע תחנות רכבת:
מנהרות
לאורך המסילה נכרו שמונה מנהרות, אולם רק חלק קטן מהן מתועד.
פרדריק הולמן
פרדריק "פרד" הולמן (באנגלית: Frederick "Fred" Holman; מרץ 1885 - 23 בינואר 1913) היה שחיין בריטי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
הולמן נולד וגדל בדוליש שבדבון (דרום-מערב אנגליה).
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הולמן במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 3:09.2 דקות, לפני חברו לנבחרת ויליאם רובינסון (3:12.8 דקות) ופונטוס הנסון משוודיה (3:14.6 דקות).
הולמן נפטר בשנת 1913 ממחלת הטיפואיד.
הר מודי (איי פוקלנד)
גובהו של הר מודי 554 מטרים מעל פני הים, והוא הפסגה השנייה בגובהה בהרי הורנבי (אחרי הר מריה), והפסגה השלישית בגובהה באי פוקלנד המערבי (אחרי הר מריה, והר אדם).
בדומה להרי הורנבי האחרים, הר מודי הוא רכס שכיוונו דרום-דרום מערב ל-צפון-צפון מזרח, במקביל למצר פוקלנד.
לקריאה נוספת
• Will Wagstaff, Falkland Islands, P 3
תעשיית המין
תעשיית המין היא ענף כלכלי שמורכב מעסקים המספקים במישרין או בעקיפין מוצרים ושירותים הקשורים למיניות. הענף כולל פעילויות הכרוכות באספקה ישירה של שירותים הקשורים למין, כגון בתי בושת, סאונות, מועדוני חשפנות, ובילויים הקשורים למין, כגון פורנוגרפיה, עיסוי ארוטי, מגזינים מיניים, סרטים פורנוגרפיים, צעצועי מין, וציוד BDSM.
קטינים בענף המין
בעוד החוקיות של ענף המין משתנה ממדינה למדינה, השימוש בקטינים בענף המין (זנות קטינים, פורנוגרפיית ילדים, תיירות מין לילדים או כל צורה אחרת של יחסי מין תמורתיים שבה קטין עוסק בפעילויות מיניות כדי למלא צרכים מרכזיים, כגון מזון, מחסה או גישה לחינוך) אינו חוקי כמעט בכל מדינות העולם.
ביקורת על ענף המין
ענף המין שנוי במחלוקת, ויש אנשים, ארגונים וממשלות שמתנגדים לכך, וכתוצאה מכך, ענף המין אינו חוקי במדינות רבות.
חלק מהביקורת שנשמעת על ענף המין היא שהענף קשור לעיתים לפעילויות פליליות כגון סחר בבני אדם, הגירה בלתי חוקית, שימוש לרעה בסמים וניצול קטינים (פורנוגרפיית ילדים וזנות קטינים). ביקורת נוספת שנשמעת על ענף המין היא שהוא אינו מקדם מספיק יחסי מין בטוחים, וגורם להתפשטותן של מחלות מין.
התנגדויות סוציולוגיות
הפסיכולוג הפולני-גרמני, דולף זילמן, טוען כי צפייה נרחבת בחומר פורנוגרפי מייצרת השפעות סוציולוגיות רבות לא חיוביות, כולל ירידה בכבוד למערכות יחסים מונוגמיות ארוכות טווח ותשוקה מוחלשת לרבייה. הוא טוען שפורנוגרפיה עלולה "לערער את הערכים המסורתיים המעדיפים נישואים, משפחה וילדים" וכי הפורנוגרפיה מתארת את המיניות בצורה שאינה קשורה ל"התקשרות רגשית, של טוב לב, של אכפתיות, ובעיקר לא להמשך של מערכות יחסים, שכן המשך כזה יתורגם לאחריות".
בנוסף, מספר חוקרים טענו שפורנוגרפיה גורמת לנזק חד-משמעי לחברה על ידי הגדלת שיעורי התקיפות המיניות. טענה זו ספגה ביקורת, בעוד שמספר חוקרים אחרים טענו שיש מתאם בין פורנוגרפיה לירידה בפשעי מין.
הגירה ותיירות מין
מספר חוקרים טענו שעובדי מין יכולים להפיק תועלת מהמקצוע שלהם מבחינת מעמד הגירה. במאמר של האנתרופולוגית האמריקאית, דניס ברנן, ניתן דוגמה של זונות בעיירת הנופש סוסואה, הרפובליקה הדומיניקנית, שבה חלק מהזונות מתחתנות עם לקוחותיהן כדי להגר למדינות אחרות, ולחפש חיים טובים יותר. עם זאת, מצב זה נותן ללקוחות יכולת לנצל את הזונות, בין היתר מניעת קבלת אשרה או ניצול מיני.
יחסי ליטא–סין
היסטוריה
היחסים בין סין-ליטא החלו בשנת 1921, כאשר הרפובליקה של סין הכירה בליטא עד לכיבושה וסיפוחה לאחר מכן על ידי ברית המועצות בשנת 1940. יחסים דיפלומטיים מודרניים כוננו ב-14 בספטמבר 1991. סין לא הכירה בשילוב ליטא בברית המועצות.
בשנת 1992 הוקמה בווילנה שגרירות סין, ובשנת 1995 הוקמה שגרירות ליטא בבייג'ינג.
לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן בשנת 2008 תרמה ליטא 200,000 ליטאס (כ-90,000 דולר אמריקני) לסין.
בספטמבר 2013 נפגשה נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה עם הדלאי לאמה ה-14, המנהיג הרוחני של טיבט, מה שעורר מתיחות במערכת היחסים בין סין לליטא. המשבר הסתיים בדצמבר 2014, כאשר ראש ממשלת ליטא אלגרידאס בוטקוויצ'יוס נפגש עם נציגה סינית בסרביה במהלך פורום בינלאומי, ובוטקוויצ'יוס אמר בשיחה שליטא מתחייבת לכבד את ריבונותה של סין, לדבוק בשלמותה הטריטוריאלית, להכיר בטיבט כחלק מהרפובליקה העממית של סין, ולהתנגד לפעולות בדלניות למען עצמאות טיבט.
מאז 2015, שתי המדינות שיתפו פעולה על בסיס יוזמת החגורה והדרך ומנגנון שיתוף הפעולה בין סין למדינות מרכז ומזרח אירופה. במאי 2017, שר התחבורה והתקשורת הליטאי, רוקאס מרטין יו איירס Rokas) Masiulis), יגיע לפורום הבינלאומי "לאורך כל הדרך" הראשון. באפריל 2019 הגיע סגן שר התחבורה והתקשורת לסין, כדי להשתתף בישיבה ברמה גבוהה של פורום פסגת שיתוף הפעולה הבינלאומי השני "חגורה הדרך". ביולי 2019 קיימה איגוד סירות הדרקונים הליטאי את פסטיבל הבינלאומי "חגורה והדרך" הבינלאומי לסירות דרקונים.
בערב 11 במרץ 2018, שגרירות ליטא בסין ארגנה אירוע לכבוד חגיגות יום השנה ה-27 לקבלת העצמאות מחדש של ליטא. שגרירת סין אינה ג'י, סגנית שר החוץ של סין וואנג צ'או וכן נציגים משגרירויות וקונסוליות של מדינות אחרות בסין, ארגונים ואנשי תקשורת השתתפו באירוע. בנובמבר אותה שנה, נשיא סין שי ג'ינפינג נפגש עם נשיאת ליטא גריבאוסקאיטה בשנגחאי. במהלך פגישה זו הצהיר ג'ינפינג כי הוא מייחס חשיבות רבה לפיתוח היחסים נייטרליים בין המדינות, ואמר כי "על שני הצדדים לכבד ולסמוך אחד על השני, ולכבד בכנות ולהתאים את האינטרסים הבסיסיים והחששות העיקריות של השנייה. היחסים מנקודת מבטינו אסטרטגית וארוכת טווח. עלינו להיות מוכנים לעבוד למען החירות כדי לחזק את יוזמת החגורה והכביש". ליטא הביעה הערצה להתפתחותה של סין, ועל כך שהיא ממלאת תפקיד חשוב יותר ויותר בעניינים בינלאומיים. גריבאוסקאיטה אמרה כי היא מוכנה לחזק את שיתוף הפעולה הכולל עם סין, לקדם באופן פעיל את האצת המשא ומתן על הסכמי השקעות בין האיחוד האירופי לסין ושיתוף פעולה פרגמטי בין סין למרכז ומזרח אירופה, ולקדם במשותף רב-צדדיות וסחר חופשי.
בשנת 2021, הדרדרו היחסים על רקע סוגיית טאיוואן. סין יזמה אמברגו קפדני נגדה - היא החרימה לא רק את היצוא של ליטא אלא אפילו סחורות ממדינות אחרות באיחוד האירופי שיוצרו עם רכיבים ליטאים. בתגובה, טאיוואן שאפה להדק את היחסים הכלכלים שלה עם ליטא.
רדיפת האיגורים בשינג'יאנג
בחודש אוקטובר 2019, שגרירת בריטניה לאו"ם קארן פירס מסרה הצהרה בינלאומית משותפת על שינג'יאנג בפני הוועדה השלישית של העצרת הכללית של האו"ם מטעם 23 מדינות, כולל ליטא. המדינות אמרו כי הן שותפות לחששות שהועלו על ידי האמנה הבינלאומית של האו"ם לביטול כל צורות ההפליה הגזעית ביחס ל"דיווחים אמינים על מעצר המוני; מאמצים להגביל את מנהגי התרבות והדת; פיקוח המוני המופנה באופן בלתי פרופורציונלי לאויגורים אתניים; והפרות והפרות אחרות של זכויות האדם." הם קראו לסין לעמוד בהתחייבויותיה הלאומיות והבינלאומיות לכבד זכויות אדם, כולל חופש דת, ולאפשר לפקחי זכויות האדם של האו"ם גישה למרכזי מעצר.
חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג
ביוני 2020, ליטא התנגדה בגלוי לחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג
סוגיית טאיוואן
ב-3 בספטמבר 2021 הודיעה ליטא כי לבקשת סין היא תחזיר את דיג'אנה מיקביצ'ן, שגרירה בסין, והצהירה כי השגרירות בסין תמשיך לפעול כרגיל. בהמשך הוסרה חסינותם של הדיפלומטים הליטאים. ליטא מיהרה לפנות את מלוא הסגל, בסוף השבוע שעבר, וסגרה את שגרירותה. לפי דיווח, היא אף הפעילה לחץ על תאגידים להימנע מעסקים עימה.
דונלד אקלס
דונלד אקלס (באנגלית: Donald Eccles; 26 באפריל 1908 - 2 בפברואר 1986) היה שחקן אופי בריטי.
ביוגרפיה
דונלד יארו אקלס נולד בנפרטון שביורקשייר ב-26 באפריל 1908 לצ'ארלס הנרי ולקונסטנס אקלס. אביו היה רופא. אקלס התחנך בבית הספר הייגייט, ואחר כך עבד בסוכנות ביטוח.
הופעת הבכורה של אקלס בתיאטרון בעיר ניו יורק הייתה ב-1930. בהמשך נודע בחבר בלהקה השייקספירית המלכותית. בלונדון הופיע לראשונה במחזה "Counsellor at Law" בפיקדילי בשנת 1934. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשך שש שנים בחיל הים.
ב-1960 שיחק אקלס בסרט "A Taste of Money". סרטי קולנוע נוספים בהם השתתף היו "חלום ליל קיץ" (1968), "איש הקש" (1973), "הגיבן מנוטרדאם" (1982), "Coming Out of the Ice" (מ-1982), "המלביש" (1983), "The Master of Ballantrae" (מ-1984), "A Private Function" (מ-1984) וב"שרלוק הולמס הצעיר" (1985). בטלוויזיה הופיע בתפקיד פוליו בסדרה "אני, קלאודיוס" ובתפקיד השופט ווספר בעונה השנייה של הסדרה "רמפול".
אקלס נהרג בתאונת דרכים בברייטון.
אופטרינגן
אופטרינגן (בגרמנית: Oftringen) היא עיר במחוז זופינגן שבקנטון ארגאו שבשווייץ.
היסטוריה
העדות הקדומה ביותר לנוכחות אנושית בסביבתה של אופטרינגן הם ממצאים פזורים שנתגלו מהתקופה המזוליתית. כמו כן נמצאו חווה מהתקופה הרומית בהצטלבות של שתי דרכים וכמה יישובים אלמאנים פזורים. העיר של היום מוזכרת לראשונה במקור משנת 924 בשם Ofteringa. הכפר היה תחת ריבונותם של רוזני פרובורג בימי הביניים עד 1299, אז הם הועברו לריבונותו של בית הבסבורג. לאחר הכיבוש של ארגאו על ידי הקנטון של ברן ב-1415, הייתה אופטרינגן חלק מארגבורג. עד 1798 היא הייתה חלק מקנטון ברן וככזאת היא עברה את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1528. ב-1667 הוקמה בעיר חצר כנסייתית. ב-1663 הוקם בה בית הספר הראשון וב-1740 נוסף בית הספר השני. בית הספר המחוזי נבנה ב-1969 – 1970. עד 1920 הייתה אופטרינגן חלק מכנסיית הרובע של זולפינגן, אז היא הפכה לכנסיית רובע עצמאית. ב-1933 – 1934 נבנתה הכנסייה.
מאז הרחבתה של רשת הדרכים של קנטון ברן במאה ה-18 הייתה אופטרינגן למפגש הדרכים בין ברן לבין ציריך ובין בזל לבין לוצרן. בנוסף, מאז 1856 העיר נמצאת על קו הרכבת בין אולטן לבין לוצרן, למרות שהתחנה ממוקמת בארבורג. מסילת הרכבת בין אראו לבין זולפיגן נבנתה ב-1875 – 1877 על ידי חברת הרכבות הפדרלית. ב-1914 הוספה תחנת הרכבת בקונגולדיגן.
מרכז העיר הועבר לצומת הדרכים ברן-ציריך בזל-לוצרן כאשר כמה בתי עסק התפתחו תוך כדי ניצול של התרחבות היקף התנועה במקום. ב-1825 החל תהליך התיעוש עם הקמתו של מפעל נייר ולאחריו הוקמו מפעלי טקסטיל לאורך הנהר. במאה ה-20 נכנסו לאפטרינגן מפעלי התעשייה הכימית ותעשיית המתכות. ב-1920, כ-65% מהעובדים בעיר הועסקו במגזר התעשייתי. לאחר שב-1967 וב-1980 נבנה מחלף הכבישים A1 ו-A2, נבנו באופטרינגן כמה מכרזי קניות ועסקים ממגזר השירותים. מספר המשרות בעיר גדל מ-1,430 ב-1950, ל-3,233 ב-1990. בראשית המאה ה-21 היווה המגזר החקלאי כמקור ל-4% בלבד ממספר המשרות, בעוד שמגזר השירותים תפס יותר מ-60%. בין השנים 1945 – 1970 גדלה האוכלוסייה בעיר באופן כה מהיר עד שבשנת השבעים הייתה אופטרינגן העיר המאוכלסת ביותר במחוז זופינגן.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
שטחה של אופטרינגן הוא 12.85 קמ"ר. מתוכו 35.6% משמשים למטרות חקלאיות, 33.9% הם שטחים מיוערים, 30.7% הם שטחים בנויים ו-0.1% הם שטחים בלתי מעובדים. העיר שוכנת במחוז זופינגן, על גדתו המזרחית של נהר וויגר התחתון. היא כוללת את הכפר אופטרינגן המקורי וכמה כפרים קטנים ובתי חווה המפוזרים בסביבה. בקצה הצפוני של העיר שוכנות חורבותיה של טירת אלט-וורטבורג.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסייתה אופטרינגן 13,210 תושבים.
הפריצה הגדולה
הפריצה הגדולה (תרגום לאנגלית כ-Eagles Attack at Dawn) הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק בשנת 1970 בבימויו של מנחם גולן. הסרט הוא סרט עלילתי המתאר שני שבויים שברחו מהכלא הסורי, אשר שבים אליו בראש כח קומנדו, על מנת לחלץ את חבריהם. הסרט זכה להצלחה רבה בישראל ומכר כ-483,000 כרטיסים, מקום 41 במאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
הפקה
הסרט צולם בקיץ 1969. רוב צילומי הסרט היו במסגד סידנא עלי שליד חוף הרצליה (שהיה אז נטוש), שעוצב ככלא. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בקריית שמונה ב-17 בפברואר 1970. הסרט הופץ מחוץ לישראל בדיבוב לאנגלית בשם Eagles Attack at" Dawn".
חן הרצוג
ביוגרפיה
בצה"ל שירת בגבעתי וסיים כסמל מחלקה. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב בהצטיינות (1994) ותואר שני בכלכלה בהצטיינות (1998), שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1995 - 2014 היה הרצוג סמנכ"ל ומנהל הייעוץ הכלכלי בחברת "מודלים כלכליים" בשנים 1996–2014 היה דירקטור וחבר ועדת השקעות במודלים קרנות נאמנות; בשנים 1999-2014 כיהן כמנכ"ל "מודלים קרנות נאמנות", שבשיא פעילותה בסוף 2018 ניהלה נכסים בהיקף של למעלה מ-1.6 מיליארד שקל. בעת פרישתו מהתפקיד בשנת 2014, שווי הנכסים בניהול החברה היה 302 מיליון שקלים.
במסגרת "מודלים כלכליים", היה שותף לניירות עמדה ומדיניות כלכלית שנכתבו עבור איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה, כנס הרצליה
והמכון הישראלי לתכנון כלכלי בראשות דרור שטרום.
ושייך לרשת רואי החשבון החמישית בגודלה בעולם.
ב-2014 נבחר לחבר נבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות. בשנים 2017–2018 עמד בראש התוכנית ללימודי כלכלת אנרגיה בטכניון - היחידה ללימודי המשך בקמפוס שרונה.
בין השנים 2015–2016 שימש פרשן כלכלי בתוכנית הכלכלית של ערוץ i24NEWS.
בשנים 2017–2018 שימש פרשן כלכלי במהדורה המרכזית של יעקב אילון בוואלה.
חן הרצוג נשוי לליאת עברון, מעצבת פנים, מתגורר בתל אביב ולו שלושה ילדים.
פעילותו, עמדותיו ומחקריו
הרצוג ייעץ לאל על, אותה ליווה במשבר הקורונה;
ייעץ למשרד התקשורת ביחס למתודולוגיה של קביעת המחירים והרפורמה בשוק הסיטונאי,
ייעץ למיזם הסיבים IBC, עבורו כתב תוכנית כלכלית חדשה.
הוא לקח חלק בדיון הציבורי בדבר המיקום המיטבי של שדה התעופה העתידי, בו ייצג את המועצה האזורית עמק יזרעאל
והגיש בנושא דו"ח למשרד האוצר שבו המליץ על הקמת שדה תעופה נוסף בנגב.
הוא מייעץ לחברות במשק האנרגיה ולפורום יצרני החשמל הפרטיים,
עבורם הכין ב-2016 מחקר בנושא "תחזית הביקוש לחשמל 2030-2017".
הוא הכין עבור עובדי סלקום תוכנית כלכלית להבראת החברה, במסגרת המשא ומתן שלהם מול הנהלת החברה.
הרצוג כותב מאז שנת 2015 את דו"ח אובדן המזון הלאומי השנתי עבור לקט ישראל,
הדו"ח לשנת 2019 הוכן עבור המשרד להגנת הסביבה ולקט ישראל.
הדו"ח אומד את העלות הכלכלית למשק הלאומי של המזון האבוד בישראל, את הגורמים לו, את עלותו הכספית והסביבתית והדרכים להצילו.
הוא הכין מחקר בנושא שמצביע על כך שישראל מפגרת ביחס לאירופה במעבר לרכב החשמלי,
הוא הגיש את ממצאיו למשרדי האוצר והאנרגיה. על פי הערכותיו הרווח למשק ממעבר מואץ לרכב חשמלי עשוי להגיע ל-28 מיליארד שקלים עד שנת 2035 אם המדינה תאמץ מדיניות תומכת.
בינואר 2020 הגיש עבור הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים וTheMarker דו"ח בנושא עלות תאונות הדרכים למשק הלאומי.
הוא הגיע למסקנה כי העלות המשקית של תאונות הדרכים בישראל היא כ-17 מיליארד₪ לשנה ו-19% מתוכן קשורות בשימוש בטלפון חכם.
הוא הכין עבור המשרד להגנת הסביבה מסמך בשם "מדיניות ניהול פסולת מסוכנת בישראל".
הרצוג מרבה לעסוק בתכנון לטווח ארוך של משק האנרגיה, הן מבחינת תשתיות, הן מבחינת הצריכה והן מבחינת השימוש באמצעי היצור: חשמל, פחם, גז ואנרגיות מתחדשות.
ב-2015 הכין דו"ח על מגמות בישראל ובעולם בענף האנרגיה.
ובשנת 2020 פרסם דו"ח בנושא תחזית הביקוש לגז טבעי התבטא בנושא הכישלון הממשלתי בעמידת יעדי אנרגיות מתחדשות והצורך בביטול המונופול של הממשלה על אנרגיית השמש.
הרצוג הכין דו"ח בשם "מגמות בכלכלת סביבה 2030".
הוא התבטא בנושא אחריות תאגידית.
ודו"ח על תרומתה של חברת כימיקלים לישראל לכלכלה הלאומית.
הוא בדק את הנזק הכלכלי שסופג עולם התרבות בגין הקורונה.
התבטא בנושא התמיכה הממשלתית בחקלאות,
חשיבותה של התעשייה המסורתית,
מדיניות הריבית של בנק ישראל,
עסק בעתיד שוק התקשורת
והכין מחקר בנושא "התחרות בשוק הסלולרי".
פרסם דו"ח על מגמות בענף המזון.
העברת מסרים
במדעי המחשב, העברת מסרים (באנגלית: message passing) היא צורת תקשורת המשמשת בחישוב מקבילי, בתכנות מונחה-עצמים, ובתקשורת בין תהליכים. במודל זה, תהליכים או אובייקטים יכולים לקבל ולשלוח מסרים (המורכבים מאפס או יותר בתים, מבני נתונים מורכבים, או אפילו קטעי קוד) אל תהליכים אחרים. על ידי המתנה לקבלת מסרים, ניתן גם לסנכרן תהליכים.
העברת מסרים היא פרדיגמת תקשורת בה מסרים נשלחים מהשולח אל נמען אחד או יותר. מסרים יכולים לבוא בצורה של קריאות להפעלת פרוצדורות מרוחקות, סיגנלים, וחבילות נתונים.
כאשר מתכננים מערכת העברת מסרים יש לבחור בין מספר אפשרויות:
מערכות מבוזרות ומערכות להפעלת פרוצדורות מרוחקות כגון, NET Remoting., JMS, Java RMI, DCOM, CORBA ו-SOAP הן דוגמאות לטכנולוגיות המשתמשות בהעברת מסרים.
העברת מסרים סינכרונית לעומת העברת מסרים א-סינכרונית
מערכות סינכרוניות להעברת מסרים דורשות שהשולח והמקבל ימתינו האחד לשני לצורך העברת המסר. כלומר, השולח לא ימשיך כל עוד הנמען לא קיבל את המסר.
לתקשורת סינכרונית יש שני יתרונות: היתרון הראשון הוא בכך שהלוגיקה של התוכנית יכולה להיות פשוטה יותר מכיוון שקיימת נקודת סינכרון בין השולח למקבל בזמן העברת המסר. היתרון השני הוא שאין צורך בשמירה של מסרים בחוצץ (buffering). המסר תמיד יכול להישמר בצד המקבל, מכיוון שהשולח לא ימשיך לפני שהצד המקבל שוב מוכן.
מערכות אסינכרוניות להעברת מסרים מעבירות מסרים מהשולח למקבל, מבלי לחכות שהמקבל יהיה מוכן. היתרון של תקשורת א-סינכרונית הוא בכך שהשולח והמקבל יכולים לעבוד במקביל מכיוון שהם לא מחכים האחד לשני.
ניתן לממש תקשורת סינכרונית על גבי מערכת א-סינכרונית על ידי שימוש באלגוריתם סינכרון (synchronizer algorithm). לדוגמה, אלגוריתם מסוג Alpha synchronizer דואג שהשולח תמיד יחכה להודעת אישור קבלה (acknowledgment) מהנמען. השולח ישלח את המסר הבא רק לאחר שקיבל acknowledgement.