cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
גל גואה של אי-נחת ותגובת קנדי 1963
במהלך מאמצי התיווך שלו בזמן גל המחאות, היו מחשבות בתוך ממשל קנדי כי המפגינים המיליטנטיים היו "רעים למדינה" וכי "השחורים הולכים לדחוף את הנושא יותר מידי רחוק" ב-24 במאי, נפגש רוברט קנדי עם אינטלקטואלים שחורים בולטים, כגון ג'יימס בולדווין, כדי לדון במצב בין הגזעים. השחורים ביקרו באופן בוטה את ממשל קנדי בגלל ההיסוס שלו בנושא זכויות האזרח, וטענו כי מחשבות הקהילה השחורה פונות יותר ויותר לכיוון אלים. הפגישה הסתיימה עם רגשות שליליים משני הצדדים. עם זאת בני משפחת קנדי החליטו לבסוף כי נחוצה חקיקה חדשה לשם גישה שוויונית למוסדות ציבור, כדי להזיז את הפעילים "לתוך בתי המשפט והחוצה מהרחובות".
ב-11 ביוני 1963, ניסה ג'ורג' וולאס, מושל אלבמה, לחסום בגופו את האינטגרציה של אוניברסיטת אלבמה. הנשיא ג'ון קנדי שלח כוח צבאי כדי להכריח את המושל לזוז הצידה ולאפשר את רישומם של שני תלמידים למוסד. באותו ערב, ב-11 ביוני 1963, נשא קנדי נאום מיוחד לאומה בטלוויזיה וברדיו על מצב זכויות האזרח. בנאום, שנודע בשם "דיווח לעם האמריקני על זכויות אזרח" ( Report to the American People on Civil Rights), קונן הנשיא קנדי קונן "על גל גואה של אי-נחת המאיים על שלום הציבור" ואמר כי בדעתו לקדם חקיקה שתחייב גישה שווה לחינוך ולמתקנים ציבוריים ותתייחס לממדים אחרים של אפליה. הנאום שינה את גישת הממשל לנושא זכויות האזרח, מסוגיה חוקית לסוגיה מוסרית, והעביר מסר לציבור הרחב לגבי כוונת הממשל. קנדי תיאר את הממדים המוסריים, החינוכיים והכלכליים של אפליה גזעית. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-12 ביוני, נרצח מדגר אוורס, מזכיר שדה של ה-NAACP במיסיסיפי, בידי פעילים של הקלאן. שבוע לאחר מכן, ב-19 ביוני, הציג קנדי את חוק זכויות האזרח בפני הקונגרס.
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות 1963
אסא פיליפ רנדולף תכנן מצעד לוונשינגטון בשנת 1941 כדי לתמוך בביטול הפליה בתעסוקה בתעשיות ההגנה. הוא ביטל את המצעד לאחר שממשל רוזוולט עמד בדרישה על ידי הוצאת הוראה 8802, שחסמה הפליה גזעית ויצר סוכנות ממשלתית לאכיפת הוראה זו. רנדולף ובאייארד ראסטין היו המתכננים העיקריים של המצעד השני, אותו הציעו ב-1962. ב-1963, ממשל קנדי התנגד בתחילה למצעד, בטענה כי הדבר ישפיע לרעה על חקיקת זכויות אזרח. עם זאת רנדולף וראסטין היו נחושים בדעתם לקיים את המצעד. עם התקדמות המצעד הממשל החליט כי חשוב לסייע לו להפוך להצלחה, ופעל למען תמיכתם של מנהיגים נוספים מהכנסייה ושל איגוד עובדי הרכב.
תשומת הלב התקשורתית למצעד תרמה לפופולריות ולהצלחה שלו. ההיסטוריון ויליאם תומאס טען כי מעל חמש מאות צלמים, טכנאים וכתבים מרשתות תקשורת גדולות נשלחו כדי לסקר את האירוע, כמות גדולה יותר של מצלמות מזו שהייתה בזמן השבעת הנשיא שקדמה למצעד.
המצעד נחשב לרוב כהצלחה. בין 200 ל-300 אלף מפגינים התאספו לפני אנדרטת לינקולן, בו נשא של מרטין לותר קינג את נאומו ההיסטורי "יש לי חלום". במצעד השתתפו גם ידוענים רבים בכללם מרלון ברנדו, צ'רלטון הסטון, סידני פואטייה, הארי בלפונטה, לנה הורן ועוד.
בעוד רוב הנואמים החמיאו לממשלו של קנדי על מאמציו לקדם חקיקה למען זכויות האדם והוצאת ההפרדה אל מחוץ לחוק, ג'ון לואיס ביקר את הממשלה בגלל העדר הגנה לשחורים ולפעילי זכויות אדם שהותקפו במדינות "הדרום העמוק".
לאחר המצעד, נפגשו קינג ומנהיגי זכויות אדם נוספים עם הנשיא קנדי בבית הלבן. בעוד שממשל קנדי נראה כנה במאמציו להעברת החוקים, לא היה ברור כי מובטח רוב בקונגרס. עם זאת, כאשר קנדי נרצח ב-22 בנובמבר 1963, הנשיא החדש, לינדון ג'ונסון החליט להשתמש בהשפעתו על הקונגרס כדי להעביר את רוב החקיקה של קנדי.
מלקולם אקס מצטרף לתנועה, 1964-65
מלקולם אקס היה הדובר העיקרי של ארגון אומת האסלאם וביטא קו תקיף נגד הלבנים. אפרו-אמריקאים רבים, במיוחד אלה שחיים בערים בצפון ומערב ארצות הברית, חשו כי אקס מבטא את תלונותיהם בקשר לחוסר שוויון טוב יותר משעשו זאת תנועות זכויות האדם מהמיינסטרים.ביוגרף אחד כתב שבכך שהוא ביטא את תסכוליהם, אקס "הבהיר את המחיר שאמריקה הלבנה צריכה לשלם אם היא לא תסכים לדרישותיהם הלגיטימיות של האמריקאים השחורים." אקס ניסה לפתח דיאלוג עם מרטין לותר קינג כבר בשנת 1957 אבל קינג סירב לכך. בתגובה כינה אקס את קינג הדוד תום שהפנה את גבו למיליטנטיות השחורה כדי למצוא חן בעיני מבנה הכוח הלבן.
במרץ 1964 נפרד מלקולם אקס מארגון "אומות האסלאם". זמן קצר לאחר מכן הוא הכריז על שאיפתו לעבוד עם מנהיגיה של תנועת זכויות האזרח, אם כי חש שהוא צריך לשנות את מיקוד לזכויות אדם. לטענתו כל עוד התנועה תישאר במאבק על זכויות אזרח, מאבקה יישאר סוגיה פנימית, אבל אם ישנו את המלחמה למאבק לזכויות אדם, זו תהפוך לסוגיה בינלאומית, ותנועתם תוכל לשטוח את תלונותיה באו"ם. אקס אמר שאומות העולם החדשות יתנו את תמיכתן למטרתם של האפרו-אמריקאים. אקס המשיך לדגול בפילוסופיה של לאומיות שחורה, שלדעתו לא דרש יותר הפרדות של השחורים למדינה נפרדת. גלוריה ריצרדסון, שעמדה בראש הסניף של SNCC בקיימברידג מרילנד, הנהיגה את המרי בקיימברידג' ואורחת של כבוד במצעד על וושינגטון, אימצה מייד את ההצעה של מלקולם. אנשים נוספים בתנועה לזכויות האזרח היו בקשרים עם מלקולם אקס ועם אומות האסלם. ב-26 במרץ 1964, נפגשו אקס וקינג בוושינגטון די. סי., לאחר מסיבת עיתונאים כששני האישים נכחו בסנאט על מנת להאזין לדיון על חוק זכויות האזרח (1964). זו הייתה הפעם היחידה בה נפגשו שני האנשים ופגישתם נמשכה רק דקה אחת... זמן מספיק לצלמים לצלם תמונה.
חלק מפעילי זכויות האזרח הפכו לוחמניים יותר בשנים 1963–1964, בגלל הסיכול של קמפיין אלבני, דיכוי משטרתי, פעילות טרור מצד הקלאן בברמניהגם והרצח של מדגר אוונס (Medgar Evers). אחיו, שהיה מנהל שטח ב-NAACP הודיע כי "אי אלימות לא תעבוד במיסיסיפי" הדיכוי של מחאות ישיבה בג'קסונוויל שבפלורידה גרר מהומות במרץ 1964, שבהן נערים שחורים זרקו בקבוקי תבערה על המשטרה. מלקולם אקס נאם בצורה נרחבת באותה תקופה והזהיר כי פעילות לוחמנית כזו תתרחב עוד יותר אם לא יכירו בצורה מלאה בזכויות של אפריקאים- אמריקאים. בנאום מפורסם מאפריל 1964, "הקלפי או הקליע" (The Ballot or the Bullet) הציג מלקולם אולטימטום ללבנים בארצות הברית: "יש כאן אסטרטגיה חדשה. זה יהיה בקבוקי תבערה החודש, רימוני יד בחודש הבא, ועוד משהו בחודש הבא. זה יהיה קלפיות, או שזה יהיה כדורים."
בזמן המאבק למען זכויות הצבעה בסאלמה ב -1965, אקס טען כי הוא שמע על דיווחים על התגברות האיומים במעשי לינץ' בסלאמה, והוא הגיב לכך בסוף ינואר במברק שיועד לראש המפלגה הנאצית בארצות הברית, ובו איום שאם ההתססה הגזענית שלו תגרום לנזק פיזי למרטין לותר קינג, או שחורים אחרים, הוא, וחבריו בקו קלוקס קלאן יענו בתגובה פיזית נגדית מצד מי שלא מוגבל על ידי הפילוסופיה של אי-אלימות. חודש לאחר מכן סניף SNCC מסאלמה הזמין את אקס לנאום באספה פומבית שם. ביום הגעתו לשם, הנשיא ג'ונסון תמך לראשונה באופן פומבי בקמפיין בסלמה. יש החושבים כי פעילותו של אקס זירזה את תגובת הממשל לדרישות התנועה לזכויות האזרח.
קיץ החירות 1964
בקיץ 1964, COFO הצליחה להביא כמעט אלף פעילים למיסיסיפי, רובם סטודנטים לבנים. פעילים אלה הצטרפו לפעילים שחורים מקומיים כדי לסייע ברישום בוחרים, ללמד ב"בתי ספר לחופש" ולארגן את "מפלגת החופש הדמוקרטית של מיסיסיפי". פרויקט זה זכה לכינוי "קיץ החירות".
רבים מהתושבים הלבנים של מיסיסיפי נטרו מעומק לבם על הזרים שניסו לשנות את החברה שבה גדלו. מושלי מדינות, מועצות מקומיות, המשטרה, "מועצת האזרחים הלבנים" והקלאן השתמשו במגוון שיטות של הפחדה והצקה כדי להתנגד לפרויקט – שיטות שכללו מאסרים, מכות, הצתות, רציחות, ריגול, ירי, צווי פינוי ועוד.
ב-21 ביוני 1964 נעלמו שלושה פעילי זכויות אזרח: ג'יימס צ'ייני (אפרו-אמריקאי בן 21 ממרידיאן, מיסיסיפי), אנדרו גודמן (יהודי בן 20, סטודנט לאנתרופולוגיה מניו יורק) ומייקל שוורנר (יהודי בן 24, פעיל בקונגרס לשוויון גזעי מניו יורק). מספר שבועות לאחר מכן נמצאו גופותיהם בסכר עפר, והתברר כי פעילים מקומיים של הקלאן, שחלקם עבדו בתור שוטרים של Neshoba County, רצחו אותם. עד אותו זמן ה-FBI נמנע מלהתערב לטובת שחורים ואף בלש אחר חלק ממנהיגי השחורים וניסה לסחוט את מרטין לותר קינג. לאחר הרצח קמה זעקה ציבורית דבר שהוביל את מחלקת המשפטים של ארצות הברית ואת ה-FBI לפעול בנושא. כמו כן הזעם הציבורי על מעשי הרצח סייע לקדם את חקיקת החוק לזכויות האזרח . בין יוני לאוגוסט, פעילים של "קיץ החירות" פעלו במסגרת 38 פרויקטים מקומיים ברחבי מיסיסיפי, בעיקר באזור הדלתה של מיסיסיפי. הוקמו לפחות 30 בתי ספר לחופש, שבהם למדו כ 3,500 תלמידים וכן הוקמו 28 מרכזים קהילתיים.
במהלך הקיץ, כ-17,000 אזרחים שחורים ממיסיסיפי ניסו להרשם כמצביעים, כהתרסה נגד הבירוקרטיה והכוחניות למען שמירת עליונות הלבנים שניצבה מולם. מתוכם רק 1,600 (פחות מ-10%) הצליחו במשימה. מעל 80,000 הצטרפו ל"מפלגת החופש הדמוקרטית של מיסיסיפי" שהוקמה כארגון פוליטי חלופי, והראו את תשוקתם להצביע ולהשתתף בפוליטיקה.
אף על פי ש"קיץ החירות" נכשל ברישום המוני של תושבים, הייתה לו השפעה חשובה על מהלכה של התנועה לזכויות האזרח. הוא סייע לשבור עשרות שנים של בידוד והדחקה שהיו היסודות של חוקי ג'ים קרואו. לפני קיץ החירות, מהדורות החדשות בתקשורת כמעט לא התייחסו לרדיפות של מצביעים שחורים במדינות הדרום ולסכנות שניצבו בפני פעילי זכויות אזרח. מותם של סטודנטים לבנים ממדינות הצפון שהשתייכו למעמד הגבוה, והאיומים על סטודנטים צפוניים אחרים, משכו את מלוא תשומת לבה של התקשורת. פעילים שחורים רבים התמרמרו, וראו בדיווחים אלה הוכחה שבכלי התקשורת חיי לבנים חשובים יותר מחיי שחורים.
חוק זכויות האזרח 1964
החל מיוני 1963, ניסה הנשיא קנדי לקדם את חוק זכויות האזרח בקונגרס, עם תמיכתם של חברי קונגרס וסנטורים ממדינות הצפון משתי המפלגות. עם זאת "הקואליציה השמרנית", קואליציה לא רשמית של דמוקרטים שמרנים מהדרום ושל רפובליקנים, תמכה בהמשך ההפרדה הגזעית. Howard W. Smith, דמוקרט מהדרום, שעמד בראש קבוצה זו, עצר את קידום החוק.
ב-22 בנובמבר 1963 נרצח קנדי, דבר ששינה את המצב הפוליטי. בנאום הראשון שלו לקונגרס ב-27 בנובמבר 1963, אמר יורשו של קנדי, הנשיא לינדון ג'ונסון, כי "שום זיכרון או הספד לא יכולים לכבד את זכרו של הנשיא קנדי בצורה משכנעת יותר מאשר העברה המוקדמת ביותר של החוק לזכויות האזרח שעלו הוא נלחם זמן רב כל כך".
לאחר תמרונים רבים בפרלמנט ו-54 ימים של פיליבסטר בסנאט, הצליח ג'ונסון להעביר את החוק בקונגרס, וחתם על החוק ב-2 ביולי 1964. החוק אסר על קיום של אפליה המבוססת על גזע, צבע, דת, מין או מדינת המוצא. החוק אסר על יישום לא שווה של דרישות לרישום מצביעים ועל אפליה גזעית במוסדות חינוך, תעסוקה ובמוסדות ציבוריים כמו מסעדות, בתי מלון, תחנות אוטובוס וכדומה. החוק אפשר לתובע הכללי של ארצות הברית להגיש תביעות משפטיות כדי לאכוף את החוק החדש. החוק גם ביטל חוקים ותקנות ברמת המדינה וברמה המקומית שאפשרו אפליה.
מהומות בהארלם 1964
ב-16 ביולי 1964, ירה קצין משטרה לבן ב-James Powell, נער שחור לא חמוש מהארלם. המתח הגואה התפרץ לאלימות. התושבים היו מתוסכלים בגלל הפליה גזעית. החלו מהומות בהארלם ולאחר מכן גם ב- Bedford-Stuyvesant, שכונה שחורה בברוקלין. המהומות נמשכו 6 לילות, והשתתפו בהם כ-4000 אנשים שתקפו את משטרת ניו יורק, בזזו חנויות וביצעו מעשי וונדליזם שונים. מפגין אחד נהרג, 118 נפצעו ו-465 נעצרו. באותו קיץ התקיימו מהומות אלימות גם בפילדלפיה בנסיבות דומות. מהומות אלה היו בקנה מידה קטן לעומת המהומות שהתרחשו ב-1965 ולאחריה.
הממשל בוושינגטון הגיב בתוכנית פיילוט שנקראה Project Uplift. אלפי צעירים בהארלם קיבלו עבודה בקיץ 1965. הפרויקט קודם בהשראת דו"ח של HARYOU שנקרא "צעירים בגטו". HARYOU לקחו חלק מרכזי בארגון הפרויקט יחד עם National Urban League ועם כ-מאה ארגונים קהילתיים קטנים יותר. עם זאת משרות קבועות המבטיחות שכר מחייה היו מחוץ להישג ידם של שחורים צעירים רבים.
המצעדים מסלמה למונטגומרי 1965
בשנת 1963, ארגון SNCC לקח על עצמו מבצע שאפתני של רישום תושבים בסלמה, אלבאמה. עד 1965 הרישום התקדם באיטיות רבה עקב התנגדות מצידו של השריף של סלמה, ג'ים קלארק (Jim Clark). לאחר בקשות מצד תושבים לסיוע של SNCC, הגיע מרטין לותר קינג לסלאמה כדי להוביל מספר צעדות. בצעדות אלה נעצר קינג, יחד עם 250 מפגינים נוספים. הצועדים המשיכו להתקל באלימות מצד המשטרה. בהמשך המשטרה הרגה את אחד המפגינים, ג'ימי לי ג'קסון ((Jimmie Lee Jackson, תושב של היישוב הקרוב Marion, ב-17 בפברואר 1965. מותו של ג'קסון גרם ל- James Bevel, המוביל של תנועת סלמה, ליזום תוכנית למצעד מסלמה למונטגומרי, בירת המדינה.
ב-7 במרץ 1965, לפי תוכניתו של Bevel, החלה צעדה של 600 אנשים שנועדה לצעוד לאורך 87 קילומטרים מסלמה למונטגומרי. את המצעד הובילו פעיל זכויות האזרח ג'ון לואיס מSNCC והכומר הוסאה ויליאמס מה-SCLC. משהגיעו הצועדים לגשר אדמונד פטוס שעל נהר אלבמה, במרחק 6 רחובות מתחילת הצעדה, הם נתקלו במחסום של משטרת המדינה ושוטרים ממשרד השריף המקומי. השוטרים שחלקם היו רכובים על סוסים תקפו את הצועדים באלימות תוך שהם משתמשים בגז מדמיע, אלות ושוטים, והדפו את הצועדים בחזרה לסלמה. לואיס איבד את הכרתו ונגרר למקום מבטחים. לפחות 16 מבין הצועדים אושפזו. האירוע מכונה מאז "יום ראשון העקוב מדם". אלימות השוטרים נגד מפגינים שלווים שדורשים לממש את זכותם החוקתית להצביע בבחירות, שודרה בטלוויזיה וגררה תגובות מכל רחבי ארצות הברית. בעקבות התמונות הקשות שהופצו מהעימותים, רעיון ההפרדה הגזעית נקשר עם טרור בחסות מדינה המופנה בעיקר כנגד מיעוטים על רקע גזעני.
על מנת למנוע אירוע אלים נוסף פנה ארגון ה-SCLC לבית משפט בבקשה לערוך מצעד נוסף. הבקשה נדחתה ובית המשפט הוציא צו ביניים המונע מעריכת מצעדים נוספים עד לעריכת דיון נוסף. ב-9 במרץ הוביל מרטין לותר קינג מצעד של 2,500 מפגינים, ההפגנה יצאה אל גשר אדמונד פטוס שם נערך טקס דתי קצר והמפגינים חזרו לסלמה. בערב התקיפו פעילי קו קלוקס קלאן 3 כמרים לבנים שהשתתפו באירוע. אחד הקורבנות, ג'יימס ריב, כומר מכנסיית האוניברסליזם יוניטריאני מבוסטון, מת מפצעיו בבית החולים בברמינגהאם, לשם נלקח מיד לאחר התקרית מחשש שבית החולים המקומי בסלמה יסרב לטפל בו.
ב־16 במרץ פסק בית המשפט לטובת ארגוני זכויות האדם וקבע כי יש לאפשר את המצעד, וב-21 במרץ יצאו 8,000 מפגינים ובהם גם מרטין לותר קינג בצעדה מסלמה למונטגומרי. ב-24 במרץ הגיעו אלפי המפגינים לשולי העיר מונטגומרי וחנו ללילה באירוע שהפך למופע אומנותי של אמנים אמריקאים שהצטרפו לשורות המפגינים. ב-25 במרץ יצאו 25,000 מפגינים אל בניין הממשלה של אלבמה ושם נשא מרטין לותר קינג דרשה הידועה בשם "עד מתי, עוד מעט". בערבו של אותו יום, ארבעה פעילים של הקו קלוקס קלאן ירו והרגו את Viola Liuzzo, פעילה לבנה ואם לחמישה, שהסיעה צועדים בחזרה אל סלמה.
חוק זכות ההצבעה 1965
שמונה ימים לאחר הצעדה הראשונה בסאלמה, ולפני הצעדה המסכמת, נשא הנשיא ג'ונסון נאום טלוויזיוני, שבו תמך בחוק זכויות ההצבעה ששלח לקונגרס. הוא הצהיר כי "המטרה שלהם חייבת להיות גם המטרה שלנו. מפני שלא מדובר רק על שחורים, אלא למעשה אלה כולנו, שחייבים להתגבר על המורשת המשתקת של קנאות ואי-צדק. ואכן אנו נתגבר." (הרמז לשיר המחאה We Shall Overcome)
ג'ונסון חתם על חוק ההצבעה של 1965 ב-6 באוגוסט. החוק ביטל מבחני אוריינות ומבחנים סובייקטיביים אחרים לרישום בוחרים. הוא אפשר פיקוח פדרלי על רישום בוחרים במדינות ובמחוזות שבהם מבחנים כאלה היו בשימוש. לשחורים שהרישום שלהם כמצביעים נחסם, הייתה סוף סוף חלופה לפניה לבתי משפט מקומיים או מדינתיים, אשר רק לעיתים רחוקות אישרו את הרישום שלהם. אם התרחשה הפליה ברישום הבוחרים, החוק אישר לתובע הכללי של ארצות הברית לשלוח בוחנים פדרליים במקום הרשמים המקומיים.
תוך מספר חודשים לאחר שעבר החוק, נרשמו 250 אלף שחורים כבוחרים חדשים, שליש מהם נרשמו על ידי בוחנים פדרליים. בתוך 4 שנים רישום הבוחרים בדרום גדל ביותר מפי שניים. בשנת 1965, מיסיסיפי הייתה בעלת השיעור הגבוה ביותר של רישום בוחרים שחורים מתוך כלל השחורים עם 74%, והייתה המדינה בעלת מספר הנבחרים השחורים הגבוה ביותר במדינה. ב-1969 טנסי הייתה בעלת שיעור הרשמה של 92 אחוז מבין המצביעים השחורים, ארקנסו 78% וטקסס 73%.
מספר לבנים שהתנגדו לחוק ההצבעה שילמו במהירות מחיר פוליטי. בשנת 1966 הועמד השריף ג'ים קלארק מאלבמה, שנודע לשמצה מפני שהנהיג שימוש במלמדי בקר נגד צועדים מהתנועה לזכויות האזרחים, להצבעה והודח.
הקניית זכויות הצבעה לשחורים שינתה את המפה הפוליטית של הדרום. כאשר הקונגרס העביר את חוק זכויות ההצבעה, רק כ-100 שחורים החזיקו במשרות של נבחרי ציבור, וכולם היו במדינות הצפוניות. עד 1989 היו מעל 7,200 שחורים במשרות אלה, מתוכם 4,800 במדינות הדרום. כמעט בכל מחוז ב"רצועה השחורה" (מקומות בהם השחורים היו רוב האוכלוסייה) באלבמה, היה שריף שחור. שחורים דרומיים החזיקו במשרדות בכירות בממשל ברמות העיר, המחוז והמדינה.
מהומות גזעיות 1967
מחודש יוני עד ספטמבר בשנת 1967 פרצו 159 מהומות גזע בערים שונות בארצות הברית, שכונו "הקיץ הארוך, החם של 1967". המהומות הקשות ביותר התרחשו בחודש יולי, בניוארק (ניו ג'רזי) ודטרויט (מישיגן).
הוקמה בעקבות המהומות על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. הוועדה המליצה על שורת רפורמות למניעת התפרעויות עתידיות.
קמפיין האנשים העניים וההתנקשות במרטין לותר קינג 1968
במרץ 1968 הזמין הכומר ג'יימס לאוסון (James Lawson) הזמין את קינג לממפיס שבטנסי כדי לתמוך בשביתה של עובדי סניטציה. העובדים פתחו במאבק לייצוג בידי ארגון עובדים לאחר ששני עובדים נהרגו בתאונת עבודה. קינג ראה במאבקם חלק חשוב בקמפיין למען אנשים עניים שהוא תכנן.
ב-3 באפריל נשא קינג דרשה שהפכה למפורסמת בשם "הייתי על פסגת ההר" (I've Been to the Mountaintop) שבה הוא מציג את חזונו לחברה אמריקאית אחרת. יום לאחר מכן, ב-4 באפריל 1968 נרצח קינג ביריה. בימים הבאים התפרצו מהומות בשכונות של שחורים במעל 110 ערים בארצות הברית, ובמיוחד בשיקגו, בבולטימור ובבירה וושינגטון.
יום לאחר לווייתו של קינג, ב-8 באפריל, הובילה אשתו, קורטה סקוט קינג ושלושה מילדיו, מצעד של כ-20,000 איש ברחובות ממפיס. שלטים שהיו במצעד כללו אמרות כמו "כבדו את קינג: הפסיקו את הגזענות" ו" צדק לעובדים עכשיו". שומרים מהמשמר הלאומי בליווי של טנקים שמרו על ביטחון הצועדים יחד עם מסוקים שחגו מעליו. ב-9 באפריל הנהיגה קורטה קינג מצעד נוסף של 150,000 צועדים בצעדת לוויה ברחובות אטלנטה. כבודה עורר אומץ ותקווה בקרב רבים מחברי התנועה, ומיצבו אותה כמובילה החדשה במאבק לשוויון גזעני.
מרטין לותר קינג
משנת 1955 ועד להירצחו בשנת 1968 בלט מרטין לותר קינג, כומר אפרו-אמריקאי, בהובלת המאבק של האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות וביטול ההפרדה הגזעית.
ב-28 באוגוסט 1963, נערכה הפגנת ענק בוושינגטון בכותרת: "המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות", בה השתתפו כ-250,000 איש. מרטין לותר קינג נשא בהפגנה את נאומו הידוע ביותר: "יש לי חלום" - (I have a dream), שעסק בשוויון זכויות לכל האזרחים.
מלקולם אקס
אל מול גישת המאבק השקט בהפרדה הגזעית, שאותה ייצג מרטין לותר קינג, היו תנועות שדגלו בבדלנות ומאבק אלים בגזענות והאפליה שבחברה הלבנה. נציגים מובהקים של גישה זו היו מלקולם אקס ואומת האסלאם. לימים למד מלקולם כי ארגון זה הוא פלילי, והקים ארגון אחר עם גישה מתונה יותר וזכה להכרה והערכה גדולה בקרב החברה הלבנה. זכור במיוחד נאומו בדיון אוקספורד.
אמנות הרנסאנס באיטליה
אמנות הרנסאנס באיטליה, כשמה נוצרה באיטליה, אשר בשלהי ימי הביניים הניעה שינויים לא רק בתחום האמנות, כי אם בכל תחומי התרבות. אמנות זו התחילה להתפתח באמצע המאה ה-13, והגיעה לשיאה במאה ה-15.
המילה 'רנסאנס' פירושה 'לידה מחדש' והשפעתו של ההומניזם – אשר ינק באותם הזמנים מהמסורות היוונית והרומית הקלסיות – משתקפת בעניין הגובר בנושאים חילוניים, על חשבון נושאים דתיים, ששלטו בכיפה בימי הביניים.
סגנון אמנות הרנסאנס באיטליה אינו עשוי מקשה אחת; והוא לבש פנים מרובות, על פי הזמן והמקום. מגוון סגנונותיו נתן את אותותיו על הציור, הפיסול, האדריכלות, המוזיקה ועוד.
בניגוד לסגנון הגותי – המאפיין את ימי הביניים, ושניזון מהמסורות הרומנסקית והביזנטית – אמנות הרנסאנס מסמנת מפנה מן העולם הימיביניימי אל העולם המודרני, אשר היא אשר למעשה יצקה את יסודותיו.
הרנסאנס באיטליה התפתח בהדרגה ואפשר להבחין בו בארבע תת-תקופות: הקדם-רנסאנס (1290–1400), הרנסאנס המוקדם (1400–1475), שיא הרנסאנס (1475–1525) ותקופת המנייריזם (1525–1600). ניתן לזהות את יסודותיו כבר בציוריו של ג'יוטו. אבל הרצון להשיג דיוק מדעי ומידה גדולה של ריאליזם, איזון והרמוניה נפלאים – באים לידי ביטוי כבר ביצירותיו של מזאצ'ו ופיירו דלה פרנצ'סקה, מגמות אלו הגיעו לשיאם ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, רפאל ומיכלאנג'לו.
הקדם-רנסאנס: ג'יוטו
סנוניות הרנסאנס ניכרות כבר בציוריו של ג'וטו – אשר הלך לעולמו ב-1401. לפני ג'וטו צוירו דמויות כסמלים שטוחים ודקורטיביים; ג'וטו הצליח לאמץ את שפתם הוויזואלית של הפָּסלים, והעניק לדמויות משקל ונפח. כדוגמה, מהשוואה בין המדונה, כפי שצוירה בידי מורו ורבו, לבין המדונה ביצירתו, ניתן להבין בקלות מדוע נחשבו ציוריו לנס של נטורליזם. אף כי ניכרים בהם סממנים גותיים – ונושאיהם הרוחניים מתכתבים עם היצירה החזותית הימיביניימית. בכל זאת, ציוריו מציגים פרשנות של כתבי הקודש הנוצריים, המושפעת מהרוחות הנושבות של הרנסאנס – וזאת ניכר בנטורליזם וכן בטכניקות ובאמצעים האמנותיים, הנקוטים בהם. יש להניח שקיים קשר בין שינוי מגמה זו לבין התהליכים התרבותיים שהתחוללו באותם הימים ההם, והשפיעו עמוקות על החברה.
הרנסאנס של המאה 15
בין המאה ה-14 למאה ה-16, שגשג ופרח הרנסאנס בעריה העצמיות. אלו היו שרויות במאבקים פנימיים וחיצוניים של איטליה, ואולם באופן מפתיע סכסוכים אלו לא מנעו ממנהיגי מדינות אלו לתת חסות נדיבה להומניזם – אשר עומד ביסוד תרבות הרנסאנס, ויונק מהתרבות הקלאסית של יוון ורומא. בין הערים שהתבלטו בתמיכתן באמנות הייתה פירנצה, אשר גררה אחריה את שאר ערי איטליה, לכדי מהפיכה תרבותית רחבת היקף. בין מובילי המהפכה ההומניסטים נמנים ג'ובאני בוקצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'יו ברצ'וליני ואלברטי, אשר נולדו או פעלו בפירנצה. מהפיכה זו נתנה את אותותיה קודם כל בפיסול, ומשם הועתקו הדגמים התלת ממדיים ל'שני ממדי' הציור. ולא רק זאת אלא אף זאת, ולצד המוטיבים הדתיים, המאפיינים את האמנות הגוטית דווקא, נוספו תיאורים מהמיתולוגיה, ציורי נוף ודיוקנאות. הישג בולט נוסף מתבטא בהתייחסות אל גוף האדם, שנראה בעליל כמבוססת על לימוד מעמיק של האנטומיה והפסיכולוגיה שלו. נושא נוסף שניתנה עליו את הדעת הוא הפרספקטיבה, אשר שאף לשוות לדמויות מראה של פסל.
הפסלים הגדולים של הרנסאנס
בעולם הפיסול, ברנסאנס הטביעו את רישומם במיוחד פיליפו ברונלסקי, דונטלו וורוקיו. המעבר הסגנוני מהקדם-רנסאנס לרנסאנס המוקדם לא התחולל בין יום. בין הפסלים הגדולים של הרנסאנס נמנים בין היתר, בגל הראשון: ברונלסקי (1377–1446), דונטלו, בטיסטה אלברטי (1404–1472), לורנצו גיברטי (1378–1455), יקופו דלה קוורצ'ה (1374–1438), נני די בנקו ולוקה דלה רוביה (1400–1482). בין האמנים של הגל השני ניתן למנות ברנרדו רוסלינו (1409–1464), דזידריו דה סטיניאנו (1430–1464), מינו דה-פייזולה (1430–1464), אנטוניו דל פוליזאולו (1431–1498), בנדטו דה מיאנו ואגוסטינו די דוצ'ו (1418–1481), וורוקיו (1435–1488).
ברונלסקי
בין מייסדי הרנסאנס באמנות נמנה פיליפו ברונלסקי (Filippo Brunelleschi) (1446–1377), אשר היה מנהיגה של קבוצת אמנים שפעלה בעיר פירנצה, והיה מומחה בתחומי אומנויות רבים מלבד אדריכלות. ברונלסקי קנה לו מוניטין כאחד מהאדריכלים הגדולים ביותר של אותה התקופה, אם לא הגדול מכולם. המבנה המוכר ביותר שלו הוא הכיפה העצומה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה. בנוסף לכך, הוא אבי חידושים טכניים רבים בתחום האדריכלות וממציא הפרספקטיבה בעלת נקודת מגוז אחת. ציוריו אבדו, אבל התיאוריות האמנותיות שהוא פיתח והחוקים המתמטיים שעומדים מאחוריהן פורסמו ברבים בידי לאונה בטיסטה אלברטי, בספרו 'על הציור'.
סיפור מפורסם אודות ברונלקי הוא זה של תחרות אמנים, שבה הוא השתתף. התחרות נסובה על ביצוע דלתות בית הטבילה של פירנצה; וזאת הוכרזה בידי גילדת הסוחרים – הפטרונית שלו מאז המאה ה-12. הגילדה סיפקה הוראות מדויקות לפרטי המודלים המוצעים – ודרשה לקבל תבליטים המתמקדים בסצנות מרכזיות מסיפורי התנ"ך והברית החדשה. אמנם ברונלסקי לא היה זה שניצח בתחרות, אבל דווקא תבליטו בסצנת עקידת יצחק התפרם ברבים על שום חידושיו האמנותיים. בין היתר אלו באו לידי ביטוי בהיות יצירה זו מלאת הבעה ורגש, ואופיה הדרמטי במיוחד.
גיברטי הוא זה שבסופו של דבר ניצח בתחרות – ואצלו עבדו כשוליות, דונטלו ואוצ'לו. בעקבות ניצחונו, גם הוזמנו אצל גיברטי דלתות נחושת גדולות, המתארות סצנות מחייו של ישו. הדלתות נחשבו ליצירה המעולה בסוגה מאז יצרו היוונים הקדמונים את יצירות האמנות הגדולות שלהם. אמנם מיכלאנג'לו, אמר עליהן ששערים אלו ראויים לשמש שעריו של גן העדן. ואולם אין הם משקפים את הרנסאנס במיטבו, אלא ביצירתו של גיברתי ניכרים סממניו של הסגנון הגותי הבינלאומי – ופסיחה בין הסגנון הגותי לזה של הרנסאנס מצויה אצלו כמו גם אצל נני די בנקו ואצל יאקופו דלה קוורצ'ה.
דונטלו
דונטלו (Donatello) (1466–1386) הוא כינוי שניתן ל-Donato di Niccolò di Betto Bardi. הוא היה מתלמידיו של גיברטי. הוא נטל מלימודי הפיסול הקלאסי את תנוחת הקונטרה פוסטו. בניגוד לאומני התקופה, אשר עשו בה שימוש רב, שימושו בטכניקה זו הוא חופשי ונועז במיוחד, אופייני לסגנון זה, שהדמות הישובה נשענת לצד אחד אך נוטה או מביטה לצד אחר ואבריה יוצרים פוזיציה א-סימטרית. הפסל 'גאורג הקדוש' נחשב לצעד מכריע באמנות הפיסול, והפסל של דוד נחשב לשיא. לאחר 1000 שנים, פסליו של דונטלו נחשבו כמחיים את אמנות יוון העתיקה ואת תנוחת הקונטרה פוסטו. אף כי גאורג הקדוש ניצב ללא נוע, תודות לתווי פניו המעוצבים, הוא נראה כאילו הוא שש עלי קרב. הנטורליזם של דונטלו בא לידי ביטוי גם ב'בשורה' שבכנסיית סנטה קרוצ'ה; וביצירה זו הדמויות מגולפות לעומק בחיוניות ובחדות יוצאי דופן. דונטלו יצר פסלים בגודל טבעי – וביניהם חמישה פסלים של נביאים: הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר, ירמיהו וחבקוק. מצד אחד, חומרת הבעתם של הנביאים מובעת בתווי הפנים וגם באמצעות כובד משקלן של גלימותיהם. מצד שני, כף רגל אחת חורגת מהגומחה שבה הפסלים מוצבים – כאילו הם עומדים ללכת. כמו כן, הם מביטים למטה, כאילו הם מתבוננים בצופה. בפני הדמות שב-'סוס ורוכבו' נסוכה הבעה חמורה שעם זאת מהולה בהרהור, עצבות ויגון.
פסליו של דונטלו מצטיינים גם במתן הדעת לפרספקטיבה, המחושבת בחישוב רציונלי. כך בתבליט קטן שעל פסלו של גיאורג הקדוש, שעומקו הממשי מינימלי מאוד, הוא יוצר את האשליה של חלל רחב ממדים ונסוג לעומק. הפרספקטיבה מורכבת עוד יותר בתבליט 'משתה הורדוס'. דונטלו גם פיתח את טכניקת ה-"סטיאצ'טו", טכניקה זו מאפשרת לפסל ליצור תבליט על ידי גילוף בעומק מילימטרים ספורים בלבד. כדי ליצור אשליה של עומק, עובי התבליט יורד בהדרגה מהחזית לרקע. במובנים מסוימים, תבליט שנוצר בטכניקה זו דומה יותר לתמונה דו ממדית מאשר לפסל תלת ממדי, ולכן בתבליט נוצרת תחושה של פרספקטיבה. בזקנתו דונטלו יצר את מרים המגדלית בעלת התשובה. הוא ביצע את העבודה כשהיה בן יותר משישים, זקנתו ודעיכתו הפיזית השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות. היצירה התקבלה בתדהמה עקב הריאליזם חסר התקדים שלה. מרים המגדלית מוצגת בתור נזירה זקנה אכזרית ומקומטת, עומדת בתנוחת קונטרה פוסטו כשידיה שלובות בתפילה. גם הבחירה בחומר ממנו עשוי הפסל: עץ, חומר אורגני פגיע שיכול להתרכך, נראית מתאימה כאן.
ורוקיו
אנדראה די מיקלה די פרנצ'סקו דה צ'יוני, מכונה על שם מורו ורוקיו (Andrea del Verrocchio, 1488–1435), אשר עבד בחצרו של לורנצו דה מדיצ'י בפירנצה. הוא לא רק היה פסל ואדריכל, אלא גם צייר, צורף ואמרגן אמנויות. הוא אשר לימד והכשיר בסדנתו אמנים כלאונרדו דה וינצ'י, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, ומיכלאנג'לו. יצירתו המוקדמת עוצבה בסגנון הרך של גיברטי ודזידריו. יצירתו הדרמטית 'קוצר אמונתו של תומאס הקדוש' עוצבה בגודל טבעי. התיאטרליות רבה עוד יותר בפסלו של המצביא הוונציאני ברטולומיאו קוליאוני. פסל ריאליסטי זה הוא עז ואכזרי בהבעתו, ועומד בניגוד גמור לקלציסיזם המפוכח של דונטלו. ורוקיו ידע גם ליצר פסלים המביעים נועם וקלילות – כמו ב'ילד בעירום עם דג', שנועד לעטר מזרקה, ומזמין להתבונן עליו סביב סביב. בה במידה הוא יצר בסגנון קלסיציסטי,
הרנסאנס המוקדם בציור
רק כמאה שנה אחרי ג'וטו קם מזאצ'ו (1401–1428), אשר נחשב למייסד הרנסאנס בציור. אמנם ציורו 'הבתולה והילד' נעשה בהשראתו של ג'יוטו, אבל הוא מתאפיין בנטורליזם. הנטורליזם בא לידי ביטוי למשל באופן תיאורו את ישו-התינוק לא כמלאך, אלא כתינוק אמיתי – המוצץ אצבע ובוהה באוויר. בתיאור מריה ניתן להתרשם מהפיסוליות של הדמות, אשר באה לידי ביטוי עוד יותר בולט בציור ההבעתי במיוחד: 'אדם וחווה מגורשים מגן עדן'. אגב, בציור זה הדמויות מוצגות במלוא מערומיהם – ונועזות זו היא מחידושי הרנסאנס. אבל אין ספק כי גדולתו של מזצ'ו באה לידי ביטוי ביצירת דמויות של עצמים בעלות מוצקות משכנעת. בניגוד לתיאור הדו-ממדי שהיה נהוג בעבר, אלו ניצבות בחלל המתקבל על הדעת ומצויר בפרספקטיבה אופטית.
מזאצ'ו אפוא השכיל להטמין בציור תפיסה תלת-ממדית של החלל וכן פרספקטיבה; וזאת יונקת מהישגיהם הטכניים והמדעיים של הפסל דונטלו (1386–1466) (ראו 'דוד') ושל האדריכל ברונלסקי (1377–1446) (ראו 'כיפת הקתדרלה של פירנצה'). בנוסף לכך, מזאצ'ו חקר את נפילת האור על עצמים – ולשם כך עשה שימוש בקיארוסקורו (שפירושו המילולי הוא "כהה-בהיר", ולעיתים מתורגם "אוֹר-צֵל"). עיקרה של טכניקה זו היא ביצירת ניגודיות (קונטרסט) חדה בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור. על אף יצירותיו המאלפות, מסתבר כי אמנם מזאצ'ו הקדים את זמנו, אבל הוא לא חולל מהפיכה בנוסח האמנותי. קמו לו מתחרים, בין השאר בדמותם של מזולינו דה פניקלה (1383–1447), פיליפו ליפי (1406–1469), דומניקו ונציאנו (-1461) ופאולו אוצ'לו (1396–1475), אשר עם כל הכבוד לכישוריהם הסיגו אחורה את השיגיו של מזצ'ו – וברוח התקופה דבקו בסגנון הגוטי הבין לאומי. בכל זאת מעניין לציון הוא אוצ'לו, אשר יישם בקפדנות תיאוריות גיאומטריות על הציור של מזאצ'ו. כמו כן, בפרסקו שלו 'המבול' קיים ניגוד מעורר תמיהה בין הדמות המרכזית שבקדמת הציור, לפרספקטיבה הנסוכה ברקע הציור. הוא הדין לגבי ציורו 'הציד הלילי', שבו הפרספקטיבה מעודנת יותר.
פיירו דלה פרנצ'סקה
התעניינותו העמוקה של דלה פרנצ'סקה בלימודים התאורטיים של הפרספקטיבה וגישתו ההגותית כלפי ציורים ניכרת בכל עבודותיו, כולל בלוחות המזבח של סנט אוגוסטינו. סדרת עבודותיו המציגות את אגדת "הצלב האמיתי" נחשבת בדרך כלל בין יצירות המופת שלו; ובין יצירות המופת של תקופת הרנסאנס בכלל. הפרסקאות מתארים אגדה מימי הביניים המתחקה אחר מקורו של הצלב שעליו נצלב ישו. סיפורים אלו נאספו בספר שנקרא "מקראת הזהב" של ז'קופו דה וראצה באמצע המאה ה-13. הגיגיו של דלה פרנצ'סקה על הנדסת המרחב מוצגים במסתו של פאצ'ולי, "De Divina Proportione", הדנה בעיקר ביחס הזהב אשר מוצג בשיא פארו בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.
הציור בתקופת הרנסאנס הבינוני
תקופת שיא הרנסאנס הוגדרה כתור הזהב בידי ג'ורג'ו וזארי, ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". עיצוב הציור הקנה לאמני התקופה את המוניטין שלהם; תודות להתבססותם על הרישום היוצר את הקומפוזיציה בתמונה. כבר בציוריו של ליפי ניכר שאף הוא הקפיד על קווי המתאר של דמויותיו.
בוטיצ'לי
בוטיצ'לי, שהיה תלמידו של ליפי הלך בעקבותיו – והיה לאמן הקו הגלי המתפתל. בין יצירותיו המפורסמות הולדת ונוס והפרימוורה.
ב'הולדת ונוס' קיים הרמז למזמורו לוונוס של הומרוס, ולשירה של אובידיוס. במרכז הציור מוצבת ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות. מצד שני – העולם המטאפיזי – שתי דמויות: גבר ואישה בדמות מלאכים מרחפים מעל המים.
ב'פרימוורה' קיים שילוב בין יסוד חומרי וגופני – נשים חושניות – לבין הרוחני, המיסטי: מלאך משמיים. ציור זה הוא מרובה דמויות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה). היצירה היא מעין סיפור בהמשכים. במרכז היצירה ניתן להבחין בוונוס – אפרודיטה, לבושה בצבעים הסימבוליים כחול ואדום. מסביבה הילה שנוצרת על ידי ענפי העצים, מושכת את עין הצופה ומדמה את ונוס למריה הקדושה. ונוס מסמלת גם את האביב ומעליה מופיע קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו. שלוש הגראציות הרוקדות הן שלוש החאריטות, וניכרת התנועה המיוחדת של גופן והדרך בה צייר אותן בוטיצ'לי. משמאל – הרמס, שליח האלים.
פרה אנג'ליקו
ג'ובאני דה פיאסולה, המכונה פרה אנג'ליקו (1395–1455) היה נזיר דומיניקני, ונושאי כל תמונותיו דתיים. ואולי אף על פי כן, ניכרת בהם בחוזקה רוח הרנסאנס. שלא כדמויות הנוקשות שצוירו בימי הביניים, דומות המדונות של פרה אנג'ליקו, וכן המלאכים, הקדושים והמעונים לאנשים חיים. הוא צייר דמויות הנראות כנעות בהלבישו אותן בבגדים תפוחים מכדי מידתן ובציירו אותן בתנועות טבעיות יותר. כמו כן, ציוריו הססגוניים ומלאי הצבע הם מרהיבי עיניים. 'מסעם של חכמי קדם' הוא פרסקו עתיר דמויות מלאות חיים, הלבושות במלבושים אקזוטיים. בין יצירותיו החשובות ביותר נמנים קישוט בפרסקות של המנזר הדומיניקני סאן מרקו בפירנצה וכן הקפלה של האפיפיור ניקולאוס החמישי. ניכר הקו המרסן בציוריו שטופי האור והצבע – והמשיך בדרכו, גם תלמידו בנוצו גוצולי.
הרנסאנס בשיאו
בין הציירים הדגולים ביותר ברנסאנס בשיאו נמנים לאונרדו דה וינצ'י, ומיכלאנג'לו מפירנצה, רפאל מאומבריה, וכן טיציאן, ורונז, וטינטורטו מוונציה.
מיכאלאנג'לו
מיכֶּלָאנְגֶ'לוֹ דִי לוֹדוֹבִיקוֹ בּוּאוֹנָארוֹטִי סִימוֹנִי (1475–1564) היה איש אשכולות מפירנצה – פסל, צייר, אדריכל, מהנדס, משורר. יצירותיו של מיכלאנג'לו, כגון הפסל דוד, הפרסקאות בקפלה הסיסטינית ויצירות נוספות, נחשבות לחלק מפסגת האמנות המערבית. בגיל 21, הוא הגיע לרומא ושם הוא יצר את פסליו הראשונים. אחד המפורסמים שבהם נקרא "פייטה" (רחמים), פסל המדונה המחזיקה בזרועותיה את גופתו של ישו לאחר שהורד מהצלב. ייחודו של הפסל הוא באנטומיה המדויקת המופגנת בפיסולו של ישו ובמבטה המהורהר של המדונה. הוא פיסל את "דוד", שהפך לאחד מסמליה של העיר פירנצה. תוך כדי פיסול "דוד", הוא גם צייר את טונדו דוני, אשר היה הצעד הראשון שלו בתחום הציור ופתח לו את הדלת לציור ותכנון פרסקאות – כגון אלו המוצגות בתקרת הקפלה הסיסטינית, שבותיקן.
בשנת 1505 הזמין אותו האפיפיור יוליוס השני לרומא, ושם יצר בין היתר את הפסל "משה", הפסל מוצב כיום בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי. יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו של הבריאה בקפלה הסיסטינית בוותיקן שברומא. הוא החל ביצירתו בשנת 1508 והקדיש לו ארבע שנים וחצי. מיכלאנג'לו המשיך לצייר ולפסל גם בימי זקנתו, ובגיל 72 היה לאדריכל הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
קרוואג'יו
מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610), הקרוי לרוב בקיצור קאראווג'ו על שם עיירה במחוז ברגמו שבאיטליה, היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס שהרבה לצייר ציורים ריאליסטיים של סצנות תנ"כיות וסיפורי קדושים נוצרים שצוירו בדמות אנשים יומיומיים (למורת רוחה של הכנסייה). ציוריו נודעו בשל המבט המפוכח והאפל שלהם על טבע האדם, תוך שימוש דרמטי בהצללה. הוא נחשב לחלוץ סגנון הבארוק, שהתפתח באירופה בתקופה שלאחר מותו, וזכה עוד במהלך חייו להכרה כאחד מגדולי הציירים האיטלקים. יצירתו של קאראווג'ו מאופיינת בריאליזם מפורט וחריף, בבחירת מודלים לא-שגרתיים, במשחקי אור וצל (קיארוסקורו) ובחוש מדויק לצבע והעמדה. קאראווג'ו בחר בקפידה אילו פרטים להדגיש באור, על מנת ליצור דרמטיות רבה בסצנה המצוירת. דוגמאות בולטות לכך ניתן לראות בציוריו "הקריאה למתי" ו"צליבת פטרוס הקדוש".
המנייריזם
המנייריסטים המוקדמים התנגדו למוסכמות של שיא הרנסאנס. המיידיות והאיזון שהושגה על-ידו באסכולת אתונה של רפאל לא נראתה יותר רלוונטית או מתאימה. המנייריזם התפתח אצל התלמידים של שני מורים מהגישה הקלאסית: התלמיד של רפאל ג'וליו רומנו והתלמידים של אנדריאה דל סרטו – פונטורמו ורוסו פיורנטינו. מיכלאנג'לו הראה נטייה למנייריזם, בייחוד במסדרון לספרייה הפלורנטינית ובעיטורים על מצבת בית מדיצ'י. בסוף המאה ה-15, המנייריזם פרח בחצרות האירופאיים, שם הוא משך קהל ידען בשל השימוש שלו בסמלים פרטיים והדגשת ייחודיות האמן. המנייריזם משקף נטייה גוברת של האמנות להשרות סמכות ויראת כבוד.
הסגנון המנייריסטי מתאפיין בהגזמה, בעיוות ובמלאכותיות ומושפע מפיסול רומי. האידיאל האסתטי של המנייריסטים היה יצירות וירטואוזיות שנראות קשות לביצוע, אך עם זאת נראה כאילו האמן לא השקיע בהן מאמץ. השם נגזר מהגדרתו של ג'ורג'ו וזארי את סגנונם של הציירים בדור שאחרי לאונרדו דה וינצ'י כ"מניירה מודרנה". להגדרה זו לא נלווה בתחילה טון ביקורתי. מאוחר יותר, מתוך רצון לגנות את אמני המחצית השנייה של המאה ה-16, נלווה להגדרתם כ"מנייריסטים", טון ביקורתי.
הסגנון המנייריסטי לא פעלה בהתאם לאסתטיקה של שיא הרנסאנס (דהיינו רציונליות והרמוניה). מאוחר ברנסאנס, החלו להשתמש במונח כדי לתאר מגוון רחב של אמנים וסגנונות מתקופות שונות (מנייריזם כמאפיין סגנוני מול מנייריזם כסגנון). עם זאת, ההגדרה למונח מנייריזם במובן הרחב היא לא חד-משמעית, ותלויה בתקופה אליה מתייחסים. המונח מנייריזם מופיע לראשונה בספרו של ג'ורג'ו וזארי – "חייהם של האמנים" – מהמאה ה-16. כשוזארי משתמש במילה 'מניירה' הוא מתכוון ל'סגנון'. כשהוא כותב שלאמן כלשהו יש מניירה, הוא מתכוון שיש לו סגנון מושלם.
טיציאן
טיציאנו וֶצֶ'לי או וֶצֶ'ליו (1477–1576) הוא אמן, אשר בין עבודותיו הבשלות הראשונות נמנות פרסקות שנעשו בפדובה. לאחר מכן הוא הוזמן לסיים את הציורים בחדר המועצה של ארמון הדוכסות בוונציה– שבהם החל מורו לשעבר, בליני. לאחר מותו של סבסטיאנו דה פיומבו ואחריו מותו של ג'ורג'ונה נותר טיציאן הגדול והבכיר – ושלט ללא עוררין על עולם האמנות הוונציאני במשך כ-60 שנה. הוא התפרסם בכל אירופה, ואצילים ומלכים הזמינו אצלו ציורי דיוקנאות. לפי הזמנתו של אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה הוא צייר סדרת תמונות צבעוניות ורבות הבעה. יצירתו "בכחוס ואריאדנה" מציגה את פסגה ההבחנה המדויקת בכל קשת ומרקם הצבעים בטבע – וזאת מציגה תיאור חושני, פראי ומסתורי. בציוריו הוא מפליא לחדור להלכי הנפש של המצוירים וחושף אותם ללא כחל ושרק. בולט ציורו "קארל החמישי במילברג" שבו מודגם היטב כושר ההבחנה המדהים שלו לפרטי הלבוש ולאביזרים של הרוכב וסוסו.
המוזיקה ברנסאנס
בין המוזיקאים האיטלקיים הבולטים של הרנסאנס נמנים ג'ובאני פלסטרינה, ג'ובאני גבריאלי, אנדראה גבריאלי, יאקופו פרי, קרלו ג'זואלדו, ג'ירולאמו פרסקובלדי, לוקה מרנציו, צ'יפריאנו דה רורה, קלאודיו מונטוורדי.
באיטליה חובר המדריגל, שנכתב ל-2 או 3 קולות ללא ליווי, או בלוויית כלים, שהכפילו את הקווים הווקאליים. חוברו גם האופרות הראשונות, המבוססות על ג'נר במוזיקת החולין הנקרא 'פרוטולה'. בצורתה הטיפוסית ביותר, הפרוטולה היא חיבור לשלושה או ארבעה קולות (יותר לקראת סוף התקופה), כשהמלודיה בקול העליון. ייתכן שהיו גם תפקידי ליווי אינסטרומנטליים. השיר בנוי בדרך כלל בחריזה של א-ב-ב-א לרפריזה ובית של ג-ד-ג-ד-ד-א או ג-ד-ג-ד-ד-ה-ה-א, אף כי שוני רב בין תת-סוגים של פרוטולה. 'מוזיקה רזרבטה' היא יצירה המבוססת על מוזיקה ווקאלית א קפלה, המלווה לעיתים בכלים, ומבטאה אצילות, עדינות ורגש עמוק.
דואליסט (סרט)
דואליסט (ברוסית: Дуэлянт) הוא סרט מותחן, הרפתקאות ופעולה רוסי, בבימויו של אלכסיי מיזגיריוב. בסרט כיכבו פיוטר פיודורוב, ולדימיר משקוב, סרגיי גרמאש ומרטין ווטקה. הסרט צולם כולו בפורמט IMAX והוא הסרט הרוסי השלישי לעשות זאת (האחרים הם "סטלינגרד", "הטיסה" ו"משיכה").
הסרט מתרחש באמצע המאה ה-19, בבירת האימפריה הרוסית ומתמקד בקורותיו של יאקובלב, קצין צבא לשעבר השב לסנקט פטרבורג לאחר גלות ארוכה באלסקה. בעיר הוא נאבק כנציג בקרבות דו-קרב ומרוויח את פת לחמו מניצחונות בדו-קרב אלה. על פי חוקי הדו-קרב של המאה ה-19 ברוסיה, קצינים שנקראו לדו-קרב הורשו להחליף את עצמם במישהו אחר המתנדב להחליפם, במקרה של יאקובלב הוא דרש על כך כסף. אף שהוא נלחם בקרבות ונדמה ששב כדי לחיות את חייו, מסתבר כי הוא מחפש להשיב את כבודו ולנקום נגד אלה ששלחו אותו לגלות מלכתחילה.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2016. הסרט זכה לביקורות מעורבות רבות ונחל כישלון חרוץ בקופות, משהרוויח 377 מיליון רובלים בלבד אל מול תקציב של 725 מיליון רובלים.
רקע
הסרט מגולל קורותיו של מומחה לדו-קרב ומתאר את אופנת מסורת הדו-קרב כדרך להגן על כבודו של אדם שאומצה בהתלהבות בחוגי הצבא הרוסי. הקרבות נוהלו לפי חוקים לא כתובים אך נוקשים ומפורטים כאשר על פי כללים אלו נקבע כי על הצדדים הלוחמים להיות בעלי אותה דרגה ונאסר על דו-קרב בין קצינים בעלי דרגות שונות. על מנת להגן על כבודם "נאלצו" קצינים בכירים לסמוך על נכונותם פקודיהם להזמין לדו-קרב את הקצין שפגע בכבודם.
עריכת דו-קרב הפכה לנחלת הכלל בתקופת התרחשות האירועים בסרט (המאה ה-19) ובעיקר בקרב קציני צבא, כאשר מהלך הדו-קרב בגרסתו הרוסית קיבל תפנית קיצונית ואלימה: בעוד הדו-קרב בארצות מערב אירופה אִפשר למתמודדים להפסיק את העימות כמעט מיד וללא פגיעה ממשית - מתוך ההכרה כי ההשתתפות בקרב כשלעצמה עונה על הצורך של החזרת הכבוד הפגוע, נערך הדו-קרב הרוסי בטווחים קצרים והסתיים בדרך כלל במות אחד מהמשתתפים. במקביל התפתחו סוגים ייחודיים של דו-קרבות אקדחים אכזריים במיוחד שהבטיחו את מות אחד המשתתפים: בסרט עצמו מוצג סוג דו-קרב שנודע בכינוי אקדח למצח ולפיו המתמודדים עמדו במרחק של 5–8 צעדים אחד מהשני, אחד האקדחים היה טעון והשני ריק מתחמושת, המתמודדים נטלו את כלי הנשק באופן מקרי וירו זה אל זה על פי אות ממנהל הדו-קרב.
השראה
הסרט הושפע מסיפורי מסתרי הערים (כדוגמת "סיפורי פריז" (1844) מאת אז'ן פרנסואה וידוק. כהכנה לסרט אלכסיי מיזגיריוב הבמאי צפה בסרט "דואליסטים" משנת 1977 שביים רידלי סקוט והתבסס במידה מועטה על הספר "דו-קרב" מאת ג'וזף קונרד שבעצמו הושפע מסיפורו הקצר של פושקין "הירייה".
תקציר עלילת הסרט
סנקט פטרבורג, שנת 1860. קצין הצבא לשעבר יאקובלב נלחם בדו-קרב תמורת כסף, לאחר שחוקי הדו-קרב מאפשרים לקצין שזומן לדו-קרב להעמיד מחליף במקומו לדו-קרב. סגנו של יאקובלב הוא ברון גרמני בעל שיניים מלאכותיות המארגן עבורו את הקרבות ואוסף את כספו. כל מי שמתמודדים בדו-קרב מתבררים כפקודיו של הרוזן בקלמישב, מושא אהבתה של הנסיכה הגדולה אלכסנדרה יוספובנה. הרוזן בקלמישב נתקל בנסיך טוצ'קוב שרואה בו נוכל ורודף נשים ערמומי והרוזן מזמין אותו לדו-קרב.
יאקובלב שמוצא זאת הזדמנות נהדרת להשיב את כבודו ולנקום באיש שהגלה אותו מלכתחילה, מסכים להשתתף בדו-קרב במקומו של טוצ'קוב ולירות ברוזן בקלמישב.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות רבות ממבקרי הקולנוע ברוסיה. רבים מהמבקרים שיבחו את עיצוב הסרט.
לדברי חוקר תולדות האימפריה הרוסית דיוניס קפטאר לסרט אין שום התאמה למה שהתרחש בתקופת הצאר.
גם בעיתונות הקולנוע במדינות המערב היה מה לבקר את הסרט. כך למשל לסלי פלפרין מ-"The Hollywood Reporter" ציין כי הסרט מצליח לשלב בין סוגת המערבון הקלאסי לדרמה חברתית, ברם הוא ביקר לרעה את השימוש בטכנולוגיית צילום IMAX בסרט.
מבקר הקולנוע של "Variety" דניס הארווי תיאר את הסרט בתור "הפנטזיה של ולדימיר פוטין על האימפריה הרוסית".
גלגל השנה
גלגל השנה מציין מחזור שנתי של פסטיבלים עונתיים, שנחגגים על ידי נאו-פגאניים רבים, בהתאם לאירועי השמש העיקריים של השנה (נקודות היפוך ונקודות שוויון) ומנקודות האמצע ביניהן. זרמים שונים של נאו-פגאניזם משנים את העיתוי המדויק של כל חגיגה, בהתבסס על הבחנות כגון מופע הירח וחצי הכדור הגאוגרפי.
השינויים במעגל השנה והתחלפות העונות היא הבחנה והתבוננות חשובה לבני אדם רבים מתקופות עתיקות עד לימינו. פסטיבלים פגאניים מודרניים הנשענים על גלגל השנה מבוססים בדרגות שונות על מסורות עממיות, ללא קשר לשיטות אליליות היסטוריות בפועל. כלומר נאו-פגאניים חוגגים את הפסטיבלים למרות ניתוק חלקי לקשר הדתי המקורי של הפסטיבלים.
לפי הדת הנאו-פגאנית ויקה, כל פסטיבל גם נקרא שבת. זאת לפי טענת ג'רלד גרדנר שאמר כי המונח עבר בירושה מימי הביניים, כאשר המינוח היהודי "שבת" היה מעורבב עם זו של חגיגות כפירה אחרות. התפיסות העכשוויות בלוח השנה של גלגל השנה הושפעו במידה רבה מהפגאניות הבריטית של אמצע המאה ה -20.
מקורות גלגל השנה
עדויות היסטוריות וארכאולוגיות מרמזות כי עמים פגאניים פוליתאיסטים קדומים היו מגוונים בתצפיותיהם על העולם הטבעי; אנגלו-סקסונים חגגו את ימי ההיפוך והשוויון, ואילו הקלטים חגגו את שינויי העונות בפסטיבלי אש מיוחדים. במאה העשירית כתב השליט הגאלי קורמאק מק קרתיי "ארבע שריפות גדולות ... נדלקו בארבעת הפסטיבלים הגדולים של הדרואידים ... בפברואר, מאי, אוגוסט ונובמבר."
מחזור הפסטיבלים הנאו-פגאני המודרני, הנקרא גלגל השנה, הושפע מיצירות כמו "הענף המוזהב" (אנ') מאת ג'יימס ג'ורג' פרייזר (1890) ו"כתת המכשפות במערב אירופה" (אנ') (1921) מאת מרגרט מארי. פרייזר טען כי בלטיין (פסטיבל תחילת הקיץ) וסמהיין (פסטיבל תחילת החורף) הם החשובים ביותר מבין ארבעת הפסטיבלים הגאליים שהזכיר קורמק. מארי השתמשה ברשומות מתוך משפטי מכשפות מודרניים מוקדמים, כמו גם בפולקלור סביב כישוף אירופי, בניסיון לזהות את הפסטיבלים שחגגו דתות פגאניות מחתרתיות ששרדו עד לתקופה המודרנית המוקדמת. מארי דיברה בספרה על משפט משנת 1661 מפרפור, סקוטלנד, שם איסובל סמית' שנאשמה בהיותה מכשפה, הייתה קשורה לפגישות שנערכו בכל רבעון של השנה, לציון הפסטיבלים אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין. בספר "האלה הלבנה" (אנ') (1948) טען רוברט גרייבס כי למרות ההתנצרות של העמים הפגאניים, חשיבותם של מחזורים חקלאיים וחברתיים נשמרה. בסוף שנות החמישים של המאה העשרים, אמנת הבריקט ווד (אנ') בראשות ג'רלד גרדנר, ומסדר הברדים, אובאטים ודרואידים (אנ') בראשות רוס ניקולס אימצו שני לוחות שנה פולחניים, כדי לקיים חגיגות תכופות יותר ובהם שמונה פסטיבלים. האגדה הפופולרית גורסת כי גרדנר וניקולס פיתחו את לוח השנה כשגרדנר טען לטובת חגיגה של ימי ההיפוך והשוויון, ואילו ניקולס טען לחגיגה של ארבעת פסטיבלי האש הקלטיים. לבסוף, שילבו השניים את שני הרעיונות למחזור פסטיבלים אחד. אף על פי ששילוב שני לוחות אלה בסופו של דבר השפיע לטובה על החגיגות בין שתי הקבוצות הניאופגניות המוקדמות, כתביו הראשונים של גרדנר השמיטו כל אזכור של ימי ההיפוך והשוויון, והתמקדו אך ורק בפסטיבלי האש. בתחילה כינה גרדנר את אלה כ"ערב מאי, ערב אוגוסט, ערב נובמבר (האלווין) וערב פברואר." גרדנר זיהה עוד את פסטיבלי המכשפות המודרניים האלה עם פסטיבלי האש הגאליים בלטיין, לונאסה, סמהיין ובריג'יד (אימבולק). באמצע שנות ה -60 הומצא הביטוי גלגל השנה לתיאור המחזור השנתי של חגי המכשפות.
איידן קלי העניק שמות ליום היפוך הקיץ (לית'א) ולימי השוויון (אוסטרה ומאבון) של וויקה בשנת 1974, ואלה זכו לפופולריות רבה על ידי טימותי זל באמצעות מגזין הביצה הירוקה שלו. (אנ') הפופולריות העולה של שמות אלה התרחשה בהדרגה; בספרה "כישוף למחר" משנת 1978 דורין ווליאנטה הוויקאנית לא השתמשה בשמותיהם של קלי, אלא פשוט זיהתה את ימי ההיפוך והשוויון ("שבתות קטנות יותר") לפי עונותיהן. וולינטה זיהה את ארבעת "השבתות הגדולות", או פסטיבלי האש, בשמות קאנדלמאס, ערב מאי, לאמאס והאלווין; אם כי היא גם זיהתה את שמותיהם האיריים: אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין.
בשל השפעתה של ויקה המוקדמת על הפגאניזם המודרני ואימוץ הסינקרטי של מוטיבים אנגלו-סקסיים וקלטיים, שמות הפסטיבלים האנגלים הנפוצים ביותר לגלגל השנה נוטים להיות אלה הקלטיים שהציג גרדנר והשמות האנגלו-סקסיים הנגזרים משפות גרמניות שהוכנסו על ידי קלי, אף על פי שהחגיגות אינן מבוססות על אותן תרבויות.
פסטיבלים
במסורות קוסמולוגיות נאו-פגאניות, כל הדברים נחשבים למחזוריים. כל דבר ביקום נמצא במחזוריות בלתי פוסקת של צמיחה ונסיגה, וזה כולל את מחזור השמש השנתי של מוות ולידה מחדש. מחזור זה נתפס גם כמיקרוקוסמוס של מחזורי חיים אחרים. הימים הנופלים על ציוני הדרך של המחזור השנתי מסמנים באופן מסורתי את ראשיתן ואמצעיתן של ארבע העונות, ובהם מתקיימים שמונה הפסטיבלים של החגיגות הקהילתיות.
בעוד הפסטיבלים "הגדולים" הם לרוב שמונה השבתות העיקריות, ישנם פסטיבלים אחרים נחגגים לאורך כל השנה, במיוחד בקרב המסורות הלא- וויקניות כמו אלה של שחזור פולי-תאיסטי (אנ') ומסורות אתניות אחרות.
יוּל - יום אמצע החורף
אמצע החורף, המכונה בדרך כלל יוּל (Yule) או במסגרת המסורות נאו-דרואידיות כאלבן ארתאן (אנ'), נחגג ב20 עד 23 בדצמבר, מוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי מאז תקופת האבן המאוחרת. ניתן לראות זאת באתרים המגליתיים העתיקים של ניוגריינג' וסטונהנג', המיושרים בקפידה עם זריחת השמש והשקיעה ביום זה. היפוך נוכחותו השמשה של השמש בשמיים מסמל את לידתו מחדש של אל השמש ומצפה את חזרתם של עונות פוריות. מהמסורת הגרמנית למסורת הרומית, זהו זמן החגיגה החשוב ביותר.
המנהגים לפסטיבל זה מגוונים: הקרבת קורבנות, סעודות ומתן מתנות הם מרכיבים נפוצים בחגיגות אמצע החורף. בנוסף גם הכנסת זרים של צמחים ירוקי-עד (כמו חרט, קיסוס, דבקון, טקסוס ואורן ) לבית. קישוט עצים נפוץ בתקופה זו.
במסורות הרומיות מתקיימות חגיגות נוספות במהלך ששת הימים שקדמו ליום אמצע החורף.
אימבולק (קנדלמס)
יום חצי-הרבעון שמגיע לאחר אמצע החורף חל בשני הימים הראשונים של חודש פברואר, ובאופן מסורתי הוא מציין את תחילת האביב. יום זה מקביל ליום המרמיטה המודרני. יום זה מייצג את הזמן לטיהור ולניקוי לקראת האביב, ההכנה לקראת החיים החדשים של השנה. ברומא, זה היה חג של רועים, ואילו הקלטים קישרו את יום זה עם תחילת הפרשת החלב של הכבשים, לפני שהמליטו את הטלאים באביב.
עבור פגאניים קלטיים, הפסטיבל מוקדש לאלה בריגיד, בתו של הדגדה ואחת מטואתה די דנן (אנ').
אוסטרה - יום שוויון אביב
שם זה נגזר מתוך שיחזור שהפיק הבלשן ג'ייקוב גרים מגרמנית עתיקה של השם אלת האביב הגרמאנית הישנה Ēostre. אוסטרה מסמן את יום השוויון במסורות פגניות מודרניות.
החג הזה, המכונה אלבן איליר לפי המסורות הדרואדיות המודרניות, הוא השני מבין שלוש חגיגות האביב (נקודת האמצע בין אימבולק לבלטיין), במהלכן האור והחושך שוב באיזון, כאשר האור בעלייה. זהו זמן של התחלות חדשות ושל חיים המגיחים מתוך אחיזת החורף. האוסטרה חל ב19 עד 22 במרץ.
בלטיין (ערב מאי) - מבוטא בלת'ינה
באופן מסורתי, בלטיין הוא היום הראשון של הקיץ באירלנד. ברומא, החגיגות הראשונות הופיעו בתקופה הטרום נוצרית עם פסטיבל לאלה פלורה, אלת הפרחים הרומית, וחגיגות וולפורג'יסנכט של מדינות גרמניה.
מאז התנצרות אירופה נמשכה גרסה חילונית יותר של הפסטיבל, המכונה בדרך כלל אחד במאי.
בלטיין נחגג על ידי מסורות פגניות בשני הימים הראשונים של חודש מאי, ובקרב נאו-דרואידים פסטיבל זה מכיר בכוח החיים במלואו, בירוק העולם, בצעירות ובפריחה.
לית'א - יום אמצע הקיץ
אמצע הקיץ, המכונה לית'א, נחגג בין ה19 ל-23 ביוני ומוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי. בו הקיץ מגיע לשיאו והשמש זורחת הכי הרבה זמן. בין השבתות בוויקה, לפני יום אמצע הקיץ חוגגים את בלטיין, ואחריו למאס, הנקרא גם לונאסה.
הדרואידים המודרניים חוגגים את הפסטיבל הזה בשם אלבן חפין. עוצמתה החזקה ביותר של השמש נחגגת ביום זה. ביום זה מחזור השמש מגיע לשיאו, וממנו הימים הולכים ומתקצרים. ניתן לטעון שזהו הפסטיבל החשוב ביותר במסורות הדרואיות, בשל ההתמקדות הרבה בשמש ובאורה כסמל להשראה אלוהית. קבוצות דרואידים חוגגות לעיתים קרובות אירוע זה בסטונהנג'.
לונאסה (לאמאס)
לאמאס או לונאסה החל בשני הימים הראשונים של חודש אוגוסט, הוא הראשון מבין שלושת פסטיבלי הקציר הוויקאנים. השניים האחרים הם יום השוויון הסתווי (או מבון) וסמהיין. הוויקנים מציינים את החג על ידי אפיית דמות האל בעל הקרניים (אנ') בלחם ואכילתו, כדי לסמל את קדושת הקציר וחשיבותו. מכיוון שלא כל הפגאניים החוגגים את השבתות הם וויקנים, החגיגות משתנות לפי הדת של החוגגים. השם האירי לונאסה משמש כשם כולל לציון מספר מסורות לפסטיבל זה. חגיגות הוויקנים של החג הזה אינן מבוססות על התרבות הקלטית מתוכה הפסטיבל הגיע, ולא מתרכזות באל הקלטי לו. נראה כי שם זה אומץ מאוחר יותר לוויקה. בגרסאות המוקדמות של ספרות הוויקה הפסטיבל מכונה ערב אוגוסט.
השם לאמאס (חיבור של המילים loaf mass= מסת כיכר לחם) מרמז שהוא פסטיבל מבוסס חקלאות וחג הודיה לדגן ולחם, המסמל את ביכורי הקציר. גם בפסטיבלים נוצריים בתקופה זו נהוג לשלב אלמנטים מהריטואל הפגאני.
סמהיין (האלווין)
פגאנים רבים מאמינים כי בימים שסביב סמאהין הגבול בין העולם הזה לעולם הבא נמצא בנקודה הדקה ביותר שלו בכל השנה, מה שמקל על התקשורת עם מי שעזב את העולם הזה.