cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוזימה וגנר
קוזימה הייתה בתם של הפסנתרן והמלחין ההונגרי-גרמני פרנץ ליסט ומארי ד'אגולט. בשנת 1857 היא התחתנה עם המנצח הנס פון בילוב, ונולדו להם שני ילדים. ב-1863 התאהבה בריכרד וגנר, שהיה מבוגר ממנה ב-24 שנים, והתגרשה מפון בילוב. וגנר וקוזימה התחתנו ב-1870. ב-1876 פתח הזוג את העונה הראשונה של פסטיבל ביירוית, שנועד להציג את מכלול יצירותיו של וגנר. ב-1883 מת וגנר מהתקף לב. קוזימה הקדישה את השנים הבאות של חייה לניהול הפסטיבל, הרחיבה את הרפרטואר שלו, והפכה אותו לאירוע מרכזי בתחום המוזיקה הקלאסית. בתקופתה התנגדה לחידושים תיאטרליים בפסטיבל ודבקה בהפקות המקור של וגנר. בדומה לו אף היא שמה את הדגש במיצגי האמנות שהעלתה על העליונות התרבותית של הגזע הארי ועל אנטישמיות.
שנותיה הראשונות
בינואר 1833 פגש אביה של קוזימה, פרנץ ליסט, את מארי ד'אגולט, אשת חברה פריזאית, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. אביה של ד'אגולט היה אציל צרפתי, הרוזן דה פלאוויני, ואילו אמה באה ממשפחת בנקאים ידועת-שם בפרנקפורט, גרמניה. מארי הייתה נשואה לרוזן הצרפתי ד'אגולט וילדה לו שתי בנות, אך מאסה בנישואיה. היכרותה עם ליסט העמיקה הודות לתחומי העניין האינטלקטואליים המשותפים לשניהם, ובמרץ 1835 ברחו ליסט וד'אגולט מפריז לשווייץ, אדישים לשערורייה שחוללו יחסיהם בחברה הגבוהה. ב-18 בדצמבר של אותה שנה נולדה בתם הראשונה, בלנדין-רשל. בשנתיים הבאות נסעה המשפחה ברחבי העולם בעקבות קונצרטים רבים של ליסט. בשלהי 1837 ילדה מארי בקומו, איטליה, את בתם השנייה, קוזימה. שמה המלא של קוזימה, פרנצ'סקה גטנה קוזימה, נגזר משמו של הקדוש הנוצרי קוסמאס. קוזימה הושארה, יחד עם אחותה אצל המינקת, ואילו ליסט ומארי המשיכו להופיע באירופה. בנם השלישי, דניאל, נולד ב-9 במאי 1839 בוונציה.
בשנת 1839 סיכנה מארי את מעמדה החברתי וחזרה לפריז לטפל בבנותיה. תקוותיה להחזיר את מעמדה הגבוה בעיר נופצו, כאשר לא הוכרה כאימן של הילדות. כפתרון, מארי רשמה את הבנות בחזקת אימו של פרנץ, אנה ליסט. השתיים עברו לביתה של אנה בפרוורי פריז, ואילו דניאל נשאר וגדל בוונציה. בשנות ה-40, התקררו היחסים בין מארי לפרנץ, ואמצעי התקשורת היחיד שעבד בין השניים היה דיווח באמצעות גורם שלישי. בשנת 1845, אסר ליסט על קוזימה ובלנדין-רשל לדבר עם אימן. מארי האשימה את ליסט בגניבת בנותיה, אך ליסט המשיך לתבוע את זכותו להחליט על עתידן של הבנות. מארי ויתרה, ולא ראתה את בנותיה במשך חמש שנים.
ב-1850, לאחר חמש שנות ניתוק בין מארי לבנותיה, עבר דניאל, הבן הצעיר, לבתה של אנה. הביוגרף של קוזימה, ג'ורג' ריצ'רד מארק, תיאר את אנה כאישה מהמעמד הבינוני, לא משכילה אך לבבית. על אף שליסט ניהל את הקשר עם ילדיו מרחוק, הוא דאג לכלכלתם וללימודיהם. קוזימה ואחותה נשלחו לבית הספר הפרטי של מאדאם פטרסי, ודניאל נשלח אל התיכון על שם בונאפארט בטולוז. בשנת 1847, פגש ליסט את הנסיכה קרוליין צו זיין ויטגנשטיין, אשתו של אציל גרמני שהתגורר ברוסיה. בסתיו 1848, התאהבו השניים, ואף שלא התחתנו בילו את שארית חייהם יחד. ויטגנשטיין עזרה לליסט בגידול ובטיפוח הבנות. שתי הבנות היו כפופות לתוכנית הלימודים של פטרסי במשך ארבע שנים. ב-10 באוקטובר 1853, הגיע ליסט לדירתה של פטרסי, שם נפגש עם בנותיו לראשונה מזה שמונה שנים. אל ליסט התלוו שני מלחינים נוספים: הקטור ברליוז וריכרד וגנר. בניסיון ליצור רושם טוב, קרא וגנר לעמיתיו להצטרף אליו בשירת קטעים מאופרה שעמד בהלחנתה. לימים, הייתה אופרה זו ליצירה המפורסמת "דמדומי האלים". במפגש זה היו נוכחות הבנות, בלנדין-רשל וקוזימה, אך התרשמותו היחידה של וגנר מהן הייתה, שהן ביישניות מאוד.
נישואים עם הנס פון בילוב
בשנת 1855 גמלה בלבו של ליסט החלטה לעבור לברלין, מחשש שייווצר חיבור אם–בת עמוק בין בנותיו לבת זוגו, ויטגנשטיין. ליסט חשק במעבר בשל אילוצי המרחק בין עבודתו לבנותיו. השתיים גרו אצל פרנציסקה פון בילוב, אמו של הנס פון בילוב, שהיה מתלמידיו המצטיינים של ליסט. הוא הצטרף לכיתתו לאחר שהשתתף בשירת האופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, שיהיה לימים בעלה השני של קוזימה. ליסט האמין כי בילוב יהיה לאחד המוזיקאים המחוננים ביותר של התקופה הרומנטית. הוא לקח אחריות מלאה על לימודי המוזיקה של הבנות, בעת שפרנציסקה דאגה לכלכלתן ולחינוכן. בילוב התרשם מיכולותיה של קוזימה כפסנתרנית, ואף השווה אותה לאביה. ב-18 באוגוסט 1857, לאחר שנתיים בהן הסתירו את הקשר הזוגי ביניהם, התחתנו קוזימה ובילוב בקתדרלת הדוויג הקדושה. בירח הדבש נפשו השניים בציריך וביקרו את וגנר בביתו. בשנה שלאחריה ביקרה קוזימה את ריכרד לבדה והשניים החלו לפתח קשר רומנטי סודי.
קוזימה, שגדלה בתרבות הפריזאית, התקשתה להסתגל לחיים בברלין, שהייתה אז פרובינציאלית יותר מפריז. ניסיונותיה להתחבר עם החברה הגרמנית המקומית נחלו כישלונות, ואף הרעו את המצב משהיה. בתחילת שנותיה כאשתו של בילוב הרבתה להתעניין בקריירה שלו, על אף שלא נכח בביתם במרבית ימות השבוע, ועודדה אותו להרחיב את פעילותו להלחנה. במקרה אחד אף הגישה לו תקציר לאופרה על סיפורם של מרלין והמלך ארתור, יוזמה שלא זכתה לראות אור בסופו של דבר. לוח הזמנים הצפוף של פון בילוב הותיר את קוזימה גלמודה לתקופות ארוכות, בהן עבדה כמתרגמת עבור המגזין הצרפתי Revue germanique. בדצמבר 1859 מת אחיה הצעיר, דניאל, בגיל 20. ב-12 באוקטובר 1860 ילדה לפון בילוב את בתם הראשונה, דניאלה (לזכרו של דניאל). ב-1862 החלה תקופת אבלות נוספת בחייה, לאחר שאחותה הגדולה, בלנדין-רשל, נפטרה במהלך לידת בנה. היא הייתה נשואה לאמיל אוליבייה, עורך דין פריזאי שכיהן כראש ממשלת צרפת. כשנה לאחר מכן, נולדה בתה השנייה של קוזימה, בלנדין אליזבת ורוניקה טרזיה. בדומה לדניאלה, גם אליזבת נקראה על שם אחותה של קוזימה.
פון בילוב ראה עצמו מחויב לאופרות של וגנר; בשנת 1858, נטל על עצמו כתיבת פרטיטורה ווקאלית עבור "טריסטן ואיזולדה", ובשנת 1862 הכין העתק נאמן למקור של "אמני השירה מנירנברג". בין בני הזוג בילוב לווגנר התפתחו קשרי ריעות, ובקיץ 1862 עברו לגור יחדיו במטרה לקדם ולהקל על תהליך כתיבת האופרות. באוקטובר 1862, ממש לאחר מותה של בלנדין, חלקו פון בילוב ווגנר את חובות הניצוח בקונצרט בלייפציג; וגנר תיעד ברשומותיו, כי תוך כדי חזרה, "הייתי נתון בהתרגשות עליונה למראה קוזימה [...] היא נראתה לי כמי שירדה מעולם אחר". בעת ההיא היה עולמו הרגשי של וגנר נתון בסבך יחסים מורכבים; מחד, היה עדיין נשוי לאשתו, מינה פלנר (שמתה ב-1866) והיה מעורב בכמה פרשיות אהבים צדדיות, ומאידך, החל לפתח קשר רומנטי עם קוזימה, שהצטרפה לפון בילוב במעבר הדירה. ב-28 בנובמבר 1863, ביקר וגנר בברלין ובשעה שפון בילוב היה עסוק בחזרה לקונצרט נסעו הוא וקוזימה לבדם ברחובות העיר ברלין והתוודו זה בפני זו על אהבתם.
מינכן וז'נבה
בשנת 1864 חל שינוי במעמדו הכספי של וגנר, לאחר שלודוויג השני, מלך בוואריה, שילם את חובותיו והעניק לו קצבה נדיבה. לודוויג סיפק לווגנר (ולבילוב וקוזימה שהתלוו אליו) בית צנוע על גדות אגם שטרנברג ומשכן מפואר במינכן. ביוזמת וגנר מונה בילוב לפסנתרן הראשי של לודוויג, תפקיד מכובד שרבים חפצו בו. בילוב וקוזימה עברו לבית גדול, בסמוך למשכנו של וגנר, כדי שקוזימה תוכל לעבוד כמזכירתו. מ-29 ביוני 1864 בילו וגנר וקוזימה שבוע יחדיו על גדות האגם, בטרם הגעתו של בילוב ב-7 ביולי. לדברי עוזרת ביתו של וגנר, אנה מראזק, התפתח הקשר הרומנטי בין השניים תוך העבודה על כתיבת אופרה חדשה. עוד אישרה מראזק, כי לאחר שבילוב הצטרף אל השניים, קוזימה ישנה לצד וגנר במשך ימים רבים. ב-10 באפריל 1865, נולדה בתם המשותפת הראשונה של השניים, איזולדה. בילוב לא התנגד לכך, וראה בגידול הילדה מעשה שליחות. ברשומות הגרמניות נרשמו בילוב וקוזימה כאפוטרופוסים החוקיים של איזולדה. וגנר השתתף בטקס הטבילה של איזולדה.
לאחר חתימת חוזה השכירות הזמין ונגר את בילוב וילדיו להתארח בביתו. הם בילו בביתו של וגנר במשך הקיץ. בשלב זה לא היה אפשר עוד להסתיר מבילוב את טיב היחסים שנרקמו בין קוזימה לריכרד. ב-17 בפברואר 1867, נולדה בתם השנייה של קוזימה ווגנר, אווה. גם לאחר שגילה את טיבם האמיתי של היחסים בין השניים, שמר בילוב אמונים לווגנר וליצירותיו; הוא מונה למנהל המוזיקלי של אולם האופרה הגדול במינכן, ואף נטל עליו את ההכנה לבכורה של אמני השירה מנירנברג. באוקטובר 1868, ביקשה קוזימה גט מבילוב, אך זה לא הסכים. ביוני 1869, לאחר הולדת הילד השלישי של וגנר, הסכים בילוב לתנאי הגירושין. בהסכם הגירושין כתב:. ההליכים המשפטיים הסתיימו באופן רשמי ב-18 ביולי 1870 בבית המשפט של ברלין. בתום ההליכים, ניתק בילוב את הקשר עם השניים.
ייסוד הפסטיבל
השערוריות הפוליטיות שחגו סביב וגנר לא פסקו גם לאחר עזיבתם. דודו של לודוויג, הנסיך קראל, העיב על מעמדו של וגנר, והביא לגירוש הזוג ממינכן, שם חפצו להקים את הפסטיבל במקור. בעבר, בדקו וגנר וקוזימה את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שכן הייתה מקום האירועים של האופרה "אמני השירה מנירנברג". לבסוף, בחרו השניים בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים; ראשית, היה בעיר בית אופרה רחב היקף ומפואר, שהאקוסטיקה בו הייתה ללא דופי. שנית, העיר ביירוית נמצאת בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו, לאחר שמכר את חלקן ב-1864, כדי להיחלץ ממצוקותיו הפיננסיות. שלישית, העיר חסרה חיי תרבות שוקקים, שיכלו להתחרות ביצירותיו של וגנר. ההערכה הייתה, כי הפסטיבל יהיה מקור התרבות של העיר, ויהיה סמלה המוכר ביותר.
באפריל 1871, באו וגנר וקוזימה לביירוית לצורך סידורים פיננסיים. לאחר בחינה מקרוב, לא היו בני הזוג מרוצים מממדי בית האופרה, שלא התאים לתזמורות הגדולות שהיו מרכיב מרכזי באופרות של וגנר. כיוון שלודוויג סירב לעזור, גילו ראשי עיריית ביירוית נכונות לסייע לווגנר בשיפוץ המבנה, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. מועד תחילת השיפוץ התעכב, והתאריך המוצע להשקת הפסטיבל נדחה. באביב 1873, עמד פרויקט הפסטיבל על סף קריסה, וב-1874, לאחר תחינות רבות מהזוג, נענה המלך לודוויג לבקשת הסיוע, והזרים סכומי עתק לטובת הפרויקט. בנוסף לשיפוץ משכן האופרה, תוכנית הבנייה כללה בין היתר את ייסוד המבנה "ואהנפריד", ששימש למגורי קוזימה ווגנר. תהליך השיפוץ תם ב-1875, ומועד ההשקה החדש נקבע לשנה הבאה.
הפסטיבל הראשון
במרץ 1876, בעת שהזוג טייל בברלין, הובאה לקוזימה הידיעה על מות אמה, מארי ד'אגולט. קוזימה לא הצליחה להגיע להלווייתה, וכתבה לבתה דניאלה את תחושות אבלה:.
מיוני ואילך, רשומות היומן של קוזימה מעידות כי נסעה למקומות רבים ברחבי אירופה, במטרה להכין את התפאורה לפסטיבל הראשון. באוגוסט 1876, אורחים רבים החלו לבקר במשכן, שנפתח למבקרים. בין האורחים ניתן למנות את המלך לודוויג, שבא להתרשם מן התפאורות והתלבושות בחזרות הגנרליות מ-6 עד ל-9 באוגוסט (אך פרש אחריהן וחזר רק להצגה האחרונה), את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פדרו השני, קיסר ברזיל ורבבות בני אצולה ממשפחות המלוכה האירופאיות. בנוסף לפוליטיקאים, גם אנשי המוזיקה הקלאסית נמנו ברשימת האורחים, דוגמת אנטון ברוקנר, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, קאמי סן-סנס, ואביה של קוזימה, פרנץ ליסט. באותו הפסטיבל, נכחה המאהבת הסודית של וגנר, ג'ודית גוטייה. קוזימה לא ידעה באותה העת על היחסים הרומנטיים של וגנר עם גוטייה.
הפסטיבל נערך ב-13 עד 30 באוגוסט. מבחינה אמנותית, הפסטיבל הורכב משלושה מחזורים, כולם תחת המנצח הנס ריכטר. הפסטיבל נחל הצלחה יוצאת דופן – "יצירות אלוהיות נוגנו בביירוית", כתב אדוורד גריג, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם העיתון הנורווגי. מבחינה רווחית, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי. על אף שהפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, החזיק מעמד בזכות תמיכה מתמשכת של חסידי וגנר, ביניהם לודוויג, בילוב וריכטר, שתרמו את מלוא הכנסותיהם לפסטיבל. התרומות לא הספיקו, והזוג נאלץ לפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל אופרה רגיל, שהיה בזוי בעיניהם.
פרסיפל
לאחר שוגנר וקוזימה החזירו את חובותיהם, הם עזבו את ביירוית ונסעו לוונציה, שם נשארו עד דצמבר. במהלך החופשה, צבר הפסטיבל גירעון כספי; הגירעון הכספי וחוסר שביעות הרצון של וגנר מהפסטיבל הראשון, מנעו את האפשרות לפתיחת הפסטיבל בשנית. וגנר אף שקל לוותר על הפרויקט בביירוית לגמרי. לאחר הבילוי בוונציה, הזמינו את וגנר וקוזימה לנצח על קונצרטים מקומיים בלונדון, ובכך לצמצם את הגירעון שצבר הפסטיבל. בלונדון, פגשו השניים את הסופרת ג'ורג' אליוט, את הסופר רוברט בראונינג ואת הצייר אדוארד ברן-ג'ונס (שצייר מספר דיוקנאות של קוזימה). ב-17 במאי, הוזמן הזוג וגנר לארוחה חגיגית בטירת וינדזור במעמד המלכה ויקטוריה.
העבודה באנגליה הכניסה די כסף להחזיר את הלהט לעיני וגנר בכל הנוגע לפיתוח הפסטיבל. עם שובו לביירוית החל לעבוד על האופרה "פרסיפל", שתהיה האופרה האחרונה של וגנר. פרויקט זה העסיק את וגנר כחמש שנים. על פי יומנו של וגנר, אלמלא קוזימה לא הייתה נכתבת האופרה, והיא הייתה לו השראה בעת הכתיבה. ב-1878, תרם לודוויג מענק כספי נוסף, שהסדיר את חובם של וגנר וקוזימה. ב-25 בדצמבר, לרגל יום הולדתה, שכר וגנר תזמורת שתנגן את ההקדמה של פרסיפל. במהלך חמש שנות הכתיבה, סבל וגנר סבל מפרכוסי-לב. ב-1880, הכריז כי פסטיבל ביירוית הבא לשנת 1882 יוקדש כולו ליצירה החדשה, פרסיפל. כתנאי למימון הפסטיבל דרש לודוויג כי הוא יתקיים בביירוית בלבד, וכי הקאפלמייסטר הרמן לוי, ינצח על המהדורה. וגנר וקוזימה התנגדו בתוקף לכך שהניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כתחליף העלה את הרעיון, כי לוי יתנצר לפני כן, אך זכה לסירוב. בתשובתו לווגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וגנר הפגוע ענה, כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות". על אף ההתנגדות, לוי ניצח על האופרה וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה הקלאסית. בעונה השנייה של הפסטיבל, הוצגה "פרסיפל" 16 פעמים. בהופעה האחרונה של האופרה, ב-29 באוגוסט, ניצח וגנר בעצמו על המערכה האחרונה. הפעם, בניגוד לפסטיבל הבכורה, היה הפסטיבל רווחי מאוד, ווגנר וקוזימה היו מרוצים מאוד הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הכלכלית. הביקורת השלילית היחידה על הפסטיבל נכתבה על ידי פרידריך ניטשה, שהיה בעברו חבר טוב של וגנר וקוזימה. ניטשה ראה בפרסיפל אופרת "תועבה", בניהולה של קוזימה. הוא כתב כי קוזימה אחראית לכישלון הפסטיבל, כיוון שהייתה ממוצא פריזאי והבנתה בתרבות המוזיקה הגרמנית הייתה דלה.
חיים בוונציה ומותו של ריכרד וגנר
לאחר העונה השנייה של הפסטיבל, חזרה משפחת וגנר לוונציה, שם שכרו את קא' ונדראמין קאלרגי למרגלות התעלה הגדולה. מצבו הבריאותי של וגנר החל להידרדר, ובחודשי הסתיו והחורף אף נזקק לטיפול רפואי. פרכוסי לבו תכפו מאוד, עד שב-16 בנובמבר 1882, ציינה קוזימה ביומנה כי "ריכרד לא הזדקק לטיפול רפואי ביום הזה". ב-12 בפברואר 1883, רישומה האחרון של קוזימה ביומנה מציין שוגנר, קרא את הרומן "Undine" ניגן את "זהב הריין". באותה העת, נודעה ברבים רכילות כי וגנר ניהל רומן קצר עם קארי פרינגל, זמרת סופרן, ממצבת השחקנים של פרסיפל. לפי יומנה של בתם איזולדה, ב-13 בפברואר 1883, גערה קוזימה בווגנר והשניים התעמתו. בחצות היום, טייל וגנר בגינתו ולקה בהתקף לב חריף, שהוביל למותו. קוזימה ישבה אבלה לצד גופתו של וגנר למשך 24 שעות, וסירבה לשתות או לאכול. בתהליך החניטה התאבלו קוזימה וילדיה על לכתו, והיא אף ביקשה מבנותיה לגזור את שיערן. במשך יומיים, נסעו קוזימה וילדיה להלוויה של וגנר, שנערכה בגן המתחם של פסטיבל ביירוית. קוזימה לא יכלה לשאת את הצער והאבל בליבה, ובמשך כל הטקסים ומסע הלוויה הסתגרה בבית. במשך חודשים שלמים נשארה בבית ולא התראתה עם איש, כולל ילדיה. אנשים רבים, וביניהם הנס פון בילוב, בעלה הקודם, תיקשרו עימה באמצעות מכתבים שהונחו על מפתן דלתה.
תקופת מעבר
וגנר לא הוריש את ניהול פסטיבל ביירוית בצוואתו לאיש. הוא כתב:. קוזימה החליטה לפרוש מהפסטיבל, ובנותיה וידידה, אדולף פון גרוס, ניהלו את העונה השלישית של הפסטיבל. עונה זו נערכה לפי תכנונו המקורי של וגנר, 12 הופעות של פרסיפל, כאשר אמיל סקריה היה המנהל האמנותי. מצבת השחקנים נשארה כזו של 1882. בסיום הספטיבל, קראה קוזימה מספר ביקורות שהדגישו את ההבדלים בין מורשתו של וגנר לפסטיבל. משימת חייה של קוזימה הייתה להאדיר ולקדש את אומנות וגנר, וגמלה בליבה ההחלטה לנהל את הפסטיבל. החלטה זו התקבלה לאחר הניסיון לשנות את מינויי האמנים בפסטיבל; יוליוס קניס הציע את הנס פון בילוב לתפקיד מנצח הפסטיבל ואת פרנץ ליסט למנהל המוזיקלי. כל ניסיון ערעור במורשת וגנר כשל, וקוזימה נאלצה לקחת על עצמה את משרתו.
הפסטיבל בתקופת קוזימה
בשנת 1885 הודיעה קוזימה כי היא תנחה את הפסטיבל הבא, בשנת 1886. כהונתה כמנהלת הפסטיבל ארכה 22 שנים, עד שנת 1907. באותה תקופה ניהלה קוזימה 13 אירועים מקבילים לפסטיבל, הודות להגדלת הרפרטואר של הפסטיבל. מהבחינה המוזיקלית, עד שנת 1894, נוהל הפסטיבל בידי הרמן לוי, הנס ריכטר ופליקס מוטל. ריכטר ומוטל עבדו בפסטיבל לאורך כל שנות כהונתה של קוזימה, ולצדם הצטרפו מספר מנצחים מחוננים לצוות המוזיקלי של הפסטיבל. מספר הצעות עבודה הוגשו להנס פון בילוב, אך זה דחה את כולן. בזמן כהונתה, גברה קוזימה על חששותיהם של מעריצי וגנר (ביניהם פרידריך ניטשה), שהאמינו כי הפקדת הפסטיבל ביד אדם פריזאי תהרוס את מורשתו ויצירותיו. תחת ניהולה הפך הפסטיבל מעסק קטן ולא רווחי למוסד מפואר, משגשג ומוכר. המדיניות של קוזימה, שקידשה את מורשת וגנר, ספגה ביקורות ממספר אנשי מוזיקה; ג'ורג' ברנרד שו לעג למדיניות וטען כי המורשת של וגנר מיוצגת בפסטיבל בצורה הגרועה ביותר, אף שתיאר את קוזימה כ"זכר האלפא" של הפסטיבל. מבחינה מוזיקלית, טען שו, כי אופן השירה בפסטיבל, ששם דגש מוגזם על הגיית הטקסט, התיישן במרוצת השנים, והוא יוצר רושם דקלומי נוקשה הפוגם במוזיקה.
פרסיפל הוצג לצד יצירות נוספות של וגנר בכל עונות הפסטיבל, למעט זו של 1896, שהוקדשה למחזור האופרות "טבעת הניבלונג". בשנת 1886, בשנתה הראשונה כמנהלת הפסטיבל, הוסיפה קוזימה לקאנון את האופרה "טריסטן ואיזולדה". חרף המולת הפסטיבל, קוזימה טיפלה באביה שלקה בלבו ונפטר מספר ימים לאחר הפסטיבל. קוזימה ניהלה את טקס ההלוויה ואת מקום קבורתו, אך סירבה לתהלוכת הזיכרון שנעשתה בהלווייתו של וגנר. לדברי אחד מתלמידיו, פליקס ויינגרטנר, פטירתו לא הסיחה את דעתה של קוזימה יתר על המידה, מניהול הפסטיבל.
בין השנים 1888–1901 נוספו לרפרטואר הפסטיבל מספר אופרות חדשות דוגמת "טנהויזר", "לוהנגרין" ו"ההולנדי המעופף". לאחר פסטיבל 1894 התפטר הרמן לוי מניצוח הפסטיבל. ביוגרפים רבים טוענים כי התפטרותו הייתה תוצאה של האופרות האנטישמיות שהוספו לפסטיבל, שכן היה יהודי בעצמו. בפסטיבל 1896 ניצח לראשונה זיגפריד, בנם המשותף והיחיד של וגנר וקוזימה, על אחד מחמשת מחזורי הטבעת בפסטיבל. הוא היה אחד המנצחים הקובעים של ביירוית לשאר תקופת קוזימה. בדומה לוונגר, קוזימה הייתה מוכנה לזנוח את דעותיה האנטישמיות למטרות הפסטיבל, ואף העסיקה את לוי בשנית. חרף הצטרפותו לצוות המנצחים וזניחת דעותיה האנטישמיות, קוזימה אישרה לילדיה ללעוג לו בחשאי.
פרישתה מניהול הפסטיבל
ב-8 בדצמבר 1906, בעת ביקורה אצל הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, לקתה קוזימה בהתקף אדמס-סטוקס (סוג של התקף לב). במאי 1907, עקב מצבה הבריאותי המידרדר של קוזימה, עבר ניהול הפסטיבל לזיגפריד וגנר. לפני ההחלטה, טענה איזולדה, בתם הראשונה של וגנר וקוזימה, כי היא צריכה לרשת את קוזימה, כיוון שכל חייה עבדה במפעל המשפחה. טענות אלו נדחו על ידי קוזימה, כיוון שהיה לה סכסוך עם בעלה של איזולדה, ביידלר.
שנותיה האחרונות
בדצמבר 1908, התחתנה אווה, בתה הקטנה של קוזימה, בגיל 41 עם יוסטון סטיוארט צ'מברלין, היסטוריון בריטי שדגל בתורת הגזע. צ'מברלין הכיר את קוזימה בשנת 1888, ואת וגנר ב-1882, כשהשתתף בבכורה של פרסיפל. הוא חיזר מספר פעמים אחר אחיותיה הגדולות של אווה, בלנדינה ואיזולדה. קוזימה רחשה אל צ'מברלין חיבה של אם לבנה, שכן התחברה לדעותיו האנטישמיות. הסכסוך המשפחתי בין קוזימה ובעלה של איזולדה התרחב, משום שצ'מברלין עצר את ניסיונותיה של איזולדה לתקשר עם אימה. בשנת 1913, הוסרה איזולדה מרשימת היורשים החוקיים של נכסי וגנר. לאחר מכן, רחקה איזולדה ממשפחתה ולא תקשרה עמם עד שנת 1919. בשנת 1915, נישא זיגפריד, בגיל 46, לוויניפרד. ביום הולדת בנם, חגגה קוזימה עמם וניגנה את Siegfried Idyll, על פסנתרו של וגנר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חל צמצום משמעותי בפסטיבל ביירוית לשנת 1914, הן מבחינת הכספים שהושקעו בו, והן מהבחינה הרווחית. בשנים שלאחר מכן, בוטל הפסטיבל עקב מצבה הכלכלי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. ב-1923, במהלך שינוי אופייה הפוליטי של גרמניה חודש הפסטיבל ואדולף היטלר, שהיה ממעריצי וגנר, ביקר בעונה המחודשת של הפסטיבל. על אף שלא התיידד עם קוזימה, נהג היטלר להגיע לפסטיבל בכל שנה. צ'מברלין ווינפרד הפכו לחברים ב ופסטיבל 1924 הוקדש כולו להילולת המפלגה והגזע הארי. באותו פסטיבל, הסתיימה ההיעדרותה הממושכת מן הפסטיבל של קוזימה, אז בת 86, והיא השתתפה בחזרות הגנרליות של פרסיפל וצפתה במערכה הראשונה ב-23 ביולי.
בשנת 1927, בגיל 90, הידרדר מצבה הבריאותי של קוזימה משמעותית. בעיירה ביירוית התפללו רבים לשלומה ועלו לביתה. בשלוש השנים האחרונות לחייה הייתה מרותקת למיטתה, התעוורה והייתה צלולה לפרקי-זמן קצרים. היא נפטרה בגיל 92, ב-1 באפריל 1930. לאחר טקס ההלוויה בחצר הפסטיבל, הועברה גופתה לעיר קובורג, שם נשרפה.
מורשת
קוזימה הקדישה את כל חייה לשימור ולהאדרת יצירותיו של וגנר. היא הגשימה עוד בחייו את חזונה באמצעות כתיבת יומן, המציג את רעיונותיו, אהבותיו ודעותיו הפוליטיות, וחיה לפיהם. לאחר מותו הפסיקה את כתיבת היומן, והחלה לשרת את זכרו באמצעות מפעל חייו, פסטיבל ביירוית. בתקופתה הצליחה להפוך את הפסטיבל לעסק רווחי, מפואר ומוכר. פרשנים רבים ביקרו את מדיניותה של קוזימה; ההיסטוריון ג'יי. קיי הולמן (Holman) תיאר את תקופת כהונתה כ"שמרנית וחונקת". . אוליבר הילמס (Hilmes) מדמה את הנהלת הפסטיבל למנזר של הקהילה הנוצרית:. בשנת 1869, קוזימה התנגדה לפרסום תכנים אנטישמיים בפסטיבל, בשל קריאות להחרמתו. זו הייתה הפעם הראשונה שקוזימה מבצעת שינוי בפסטיבל. פיליפ הנשר ציין לטובה את אהבתה של קוזימה לתרבות הגרמנית וכתב כי.
קוזימה קיבלה שבחים גם מסופרים ומלחינים, שאף כינו אותה "הדמות החזקה במשפחת וגנר". ריכרד דו מולן אקרט, הביוגרף הראשון של קוזימה, הציג אותה כ"אישה החשובה ביותר במאה ה-19". ג'ורג' ריצ'רד מארק (Marek) טוען בספרו כי בלעדיה, פסטיבל ביירוית לא היה נוסד ופרסיפל לא היה נכתב. הסופר הנשר תיאר את קוזימה כאישה "מחרידה", אנטישמית ופשיסטית. בשנת 1977, נקבר אפר גופתה של קוזימה בגן וואהנפריד.
ציפור האש (בלט)
ציפור האש היא יצירת בלט מ-1910 המבוססת על סיפור עממי רוסי. את המוזיקה הלחין איגור סטרווינסקי, את הכוריאוגרפיה המקורית יצר מיכאל פוקין.
סיפור העלילה
נסיך צעיר ונאה בשם איוואן צארביץ', רודף אחר ציפור אש יפהפייה על מנת לצוד אותה. תוך כדי מרדף, הוא נכנס אל תוך גן קסום. בגן המופלא נטועים עצים שפירותיהם עשויים כולם זהב טהור. הציפור מעופפת מסביב לאחד העצים, ואיוואן מצליח לתפוס אותה. כיוון שנכמרו רחמיו על הציפור היפהפייה, הוא מחליט לשחרר אותה. לאות תודה היא נותנת לו במתנה אחת מנוצותיה ומבטיחה לו שאם ייקלע לצרה כלשהי, עליו לנופף בנוצה, והיא תבוא לעזרתו.
הגן הקסום שנכנס אליו איוואן בטעות היה של המלך קשצ'יי - מפלצת רשעה בת אל מוות. כל נערה שהייתה פוסעת אל תוך גנו של קצ'שיי הוא היה מחזיק בשבי וכל נער היה הופך לאבן. עכשיו כשאיוואן בתוך גנו של קשצ'יי, הוא נתון בסכנה, אך הוא לא ידע זאת. כאשר עמד לעזוב את הגן, ראה דבר מופלא שהפליא אותו מאוד: 13 נסיכות נאות רוקדות ריקוד מעגל. מבין הנסיכות איוואן התאהב ביפה מכולן. המלך הרשע ועוזריו מבחינים באיוואן ורוצים להפכו לאבן. איוואן נבהל, אך נזכר בציפור האש, שולף את הנוצה, ומזעיק אותה לעזרתו. הציפור מגיעה, ושרה שיר ערש שמרדים את קשצ'יי ועוזריו. כשהם ישנים מגלה הציפור לאיוואן, שנשמתו של קשצ'יי הרע נמצאת בתוך קליפת ביצה. אם תימצא הביצה וקליפתה תרוסק, תיעלם לה נשמתו של קשצ'יי והוא ימות.
הציפור מובילה את איוואן אל הביצה הנסתרת, ואיוואן מצליח לשבור אותה. קשצ'יי מת, והשמחה גדולה: פסלי האבן מתעוררים לחיים, כל הנערות השבויות משתחררות ואיוואן מתחתן עם אהובתו וחי חיי אושר.
שימוש בקולנוע
בסרט המצויר "פנטסיה 2000" של וולט דיסני היצירה מבוצעת על ידי התזמורת הסימפונית של שיקגו בזמן שמוקרן סרט אנימציה לפי היצירה. הסיפור כאן הוא שונה- פיה המבשרת את בוא האביב והפריון מכניסה שמש, גשם, ומחייה את היער שנם שנת חורף. בעת עיסוקה היא נתקלת בציפור אש השורפת את כל היער ומותירה את הפיה עזובה ועצובה. לעזרתה מגיע אייל המנחם אותה ולאט לאט שמחה שבה אליה והיא חוזרת להחיות את היער השרוף.
אנדריי מוסטובוי
אנדריי אנדרייביץ' מוסטובוי (ברוסית: Андрей Андреевич Мостовой; נולד ב-5 בנובמבר 1997 באומסק, רוסיה) הוא כדורגלן רוסי, המשחק כקשר התקפי בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
קריירת מועדונים
הוא נולד באומסק, שבסיביר. בגיל 4 המשפחה עברה למוסקבה ושיחק בקבוצות הנוער המקומיות של צסק"א ולוקומוטיב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה המקצוענית בכדורגל במדי דולגופרודני ממחוז מוסקבה, ב-10 באפריל 2016 במשחק נגד זנמיה טרודה אורוחובו-זויבו וכבש שער בבכורה שלו בניצחון 0:2 של קבוצתו. הוא עבר בהמשך לחימקי ולבסוף צד את עינם של ציידי הכישרונות של מועדון הפאר זניט וחתם בה, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים שלה, זניט-2 סנקט פטרבורג.
ב-19 ביולי 2019 הוא הצטרף לסוצ'י בהשאלה למשך עונת 2019/20.
בקיץ 2020 חזר להרכב הקבוצה הבוגרת של זניט סנקט פטרבורג ובמשחק נגד ארסנל טולה במחזור 7, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי זניט.
קריירה בנבחרת
ב-8 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול.
ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה
ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה (בסינית מופשטת: 没有共产党就没有新中国; מסורתית: 沒有共產黨就沒有新中國; פיניין: Méiyǒu Gòngchǎndǎng Jiù Méiyǒu Xīn Zhōngguó; בעברית: מִיְּי-יְוֹוּ גּוֹנְגְּצׇ'אנְגְּדַּאנְג זִיוּ מִיְּי-יְוֹוּ שִׁין דְּז'וֹנְגְּ-גּוּוֹ) הוא שיר תעמולה קומוניסטי פופולרי ברפובליקה העממית של סין, שנכתב במקור בשנת 1943 כתגובה לביטוי "ללא הקוומינטנג לא הייתה סין".
רקע
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר סין נלחמה בפלישת האימפריה היפנית, פרסם צ'יאנג קאי-שק ספר, שכותרתו "גורלה של סין ב-10 במרץ 1943, עם סיסמה ש"ללא קוומינטנג לא תהיה סין". המפלגה הקומוניסטית של סין פרסמה ב-25 באוגוסט 1943 מאמר מערכת, שכותרתו "ללא המפלגה הקומוניסטית לא הייתה סין" בעיתון ג'יפאנג, וזאת ביקורת על הספר, ולפיו נתקבלה מסקנה כי "אם בסין של ימינו לא הייתה המפלגה קומוניסטית, אז לא תהיה סין". באוקטובר 1943 יצר קאו הואוקינג, בן 19 וחבר במפלגה הקומוניסטית בסין, את מילות השיר "ללא המפלגה הקומוניסטית לא תהא סין", על בסיס מקרה זה.
בשנת 1950, זמן קצר לאחר ייסודה של הרפובליקה העממית של סין, שינה מאו דזה-דונג את התואר ל-"ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה", על ידי הוספת המילה "חדשה".
השיר נכלל במחזמר "המזרח הוא אדום" משנת 1965.
ב- 26 ביוני 2006, אנדרטה לכבוד השיר "ללא המפלגה הקומוניסטית, לא תהא סין החדשה" נחנכה ברובע פאנגשאן, בייג'ינג, בשטח של 6000 מ"ר.
אגם שקודרה
אגם שקודרה (באלבנית: Liqeni i Shkodrës, במונטנגרית: Скадарско језер, באיטלקית: Lago di Scutari) הוא האגם הגדול ביותר בחצי האי הבלקני. שטחו 450 קמ"ר, והוא מתחלק בין מונטנגרו ואלבניה. העיר הגדולה היחידה לחופו היא שקודרה שבאלבניה, בקצהו הדרומי של האגם.
גאוגרפיה
שטח האגם נע בין 370 קמ"ר ל-530 קמ"ר תלוי בעונת השנה. למפלס המים של האגם משרעת של כ-5 מטרים. המקור העיקרי למים הוא נהר מוראצ'ה הזורם מהרי מונטנגרו ונשפך בצפון האגם. בנוסף לכך יש נביעות בקרקעית האגם ומספר נהרות קטנים. האגם מתנקז לנהר בונה היוצא מדרום האגם ליד שקודרה, קרוב לשם מתחבר אליו נהר דרין. בונה נשפך לים האדריאטי לאחר 41 ק"מ ומהווה ב-21 הק"מ האחרונים שלו את הגבול בין מונטנגרו לאלבניה. 2/3 משטח האגם נמצא במונטנגרו ו-1/3 באלבניה.
האגם וחופיו בתחום מונטנגרו הוכרזו ב-1983 כשמורת טבע, אחת מהגדולות באירופה. השטח האלבני מועמד לכך.
החי באגם
אגם שקודרה מוכר כאזור של מגוון ביולוגי של פאונת מים מתוקים ונמצאים בו מגוון רחב של רכיכות. כן נמצא בשמורה של האגם כ-270 מיני עופות, בעיקר שקנאים, קורמורנים, אנפות ושחפיים. באגם 34 מיני דגים טבעיים לאגם, הכוללים קרפיון, לבנון וצלופח ו-13 מיני דגים שהובאו מן החוץ. 7 מיני דגים אנדמים לאגם.
באגם נמצאו כ-50 חלזונות מים מתוקים ובמדגם של 39 מהם נמצאו 12 אנדמיים לאגם. כן נמצאו באזור האגם 17 מיני שטצדאים, מתוכם 10 אנדמיים.
תיירות
המקום כאמור הוא שמורת טבע ויש הגבלות על הפיתוח שלו. התיירות בעיקר היא אקולוגית, צפרות, דיג וסיורים מודרכים בסירות מנוע ומשוטים.
העיירה הקטנה וירפאזר (בסרבית - Вирпазар) משמשת מעגן לסירות היוצאות לסיורי תיירות באגם. בעיירה יש בית מלון ואנדרטה לפרטיזנים שנפלו באזור זה במלחמת העולם השנייה.
באגם יש מספר איים קטנים. המפורסם ביניהם הוא גרמוז'ור (Грможур). העות'מאנים בנו עליו מבצר ב-1843. עם עצמאות מונטנגרו ב-1878 הוא הפך לבית כלא לפושעים מסוכנים וכונה "האלקטרז של מונטנגרו". בתחילת המאה ה-20 הוא הפך לכלא לאסירים פוליטיים. ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1905 נהרס המבצר ולא שוקם. באי יש מושבות רבות של ציפורים והוא מכונה על ידי המקומיים "אי הציפורים".
מרקורי-אטלס 8
מרקורי-אטלס 8 (או MA-8) הייתה משימת החלל המאוישת החמישית של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי. האסטרונאוט וולטר שירה שוגר בחללית ב-3 באוקטובר 1962, והפך לאמריקאי החמישי בחלל. החללית שוגרה באמצעות  משגר אטלס D לטיסה שנמשכה 6 הקפות וארכה 8 שעות, 13 דקות ו-11 שניות.
צוות
טייס:  וולטר שירה
ההכנות למשימה
וולטר שירה היה צריך להתרכז בהערכת ביצועי החללית ופחות בניסויים מדעים. למרות שאותה תקופה ברית המועצות כבר שלחה טיסה מאוישת ל-5 יממות, הוחלט להתרכז כמתוכנן בטיסה קצרה. במקור הטיסה הייתה מתוכננת ל-16 בספטמבר. עקב בעיות באספקת דלק ומספר בעיות טכניות היא נדחתה ל-1 באוקטובר. בהמשך היו בעיות עם משגר ולא היה ניתן לבצע שיגור במועד. השיגור בוצע בהצלחה ב-3 באוקטובר.
מהלך הטיסה
עקב עננות גבוהה צילומים שבוצעו היו באיכות ירודה. לעומת זאת מבחינה טכנית הטיסה עברה בהצלחה והוכיחה אמינות המערכות. הדבר איפשר להגדיל משך הטיסות הבאות ליממה ויותר. בעקבות הטיסה ובהמלצת שירה בוצעו שינויים רבים בחללית וציוד שלא נוצל הורד ממנו.
החללית מוצגת כיום במרכז החלל קנדי.
הדף היומי
הדף היומי הוא יוזמה שהגה הרב מאיר שפירא מלובלין, ושהכריז עליה ביום ט' באלול ה'תרפ"ג (21 באוגוסט 1923), בכנסייה הגדולה הראשונה של תנועת אגודת ישראל בפולין. יוזמה זו מבוססת על מספר הדפים שבכל מסכתות התלמוד הבבלי בדפוס וילנא – 2,711 – ומצמידה לימוד דף לכל יום במחזוריות של כ-7 שנים וחצי. בשבעת המחזורים הראשונים היו רק 2,702 דפים, משום שנעשה אז שימוש בחלוקה לדפים של מסכת שקלים בדפוס סלאוויטא שבה ישנם 12 דפים. החל מהמחזור השמיני עברו לחלוקה של 21 דפים.
היסטוריה
רעיון הדף היומי הוכרז על ידי הרב יהודה מאיר שפירא מלובלין, לאחר שנועץ בחפץ חיים, והאדמו"ר מגור (האמרי אמת).
ההכרזה הייתה ביום ט' באלול ה'תרפ"ג (21 באוגוסט 1923), בכנסייה הגדולה, כינוס רבנים מרכזי של תנועת אגודת ישראל. הוחלט להתחיל את הלימוד בראש השנה, א' בתשרי ה'תרפ"ד (11 בספטמבר 1923). לפי המסופר בספר תולדותיו של רבי מאיר שפירא, היה חשש להתחיל ליישם את תוכנית "הדף היומי" עד שהתקבלה דחיפה משמעותית ליוזמה מכיוון האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, מהמנהיגים הבולטים של היהדות האורתודוקסית באותם ימים, שהכריז בליל ראש השנה "אני הולך ללמוד דף יומי".
כבר בחודש אב תרפ"א פרסם רבה של דז'יאלושיצה הרב משה מנחם שפיבק בביטאון דגלנו רעיון זהה תחת הכותרת "הצעה נכבדה", אך הוא לא זכה לחשיפה ציבורית נרחבת עד להכרזתו של הרב שפירא בכנסייה הגדולה.
מאז ההכרזה נחגגו סיומים של 13 מחזורי לימוד הדף היומי. סיום המחזור השלושה-עשר היה ביום ז' בטבת ה'תש"ף. לימוד המחזור ה-14 החל למחרת, ביום ח' בטבת ה'תש"ף.
מחזורי הלימוד של הדף היומי במהלך השנים
היום
סיומי הש"ס
סיומי הש"ס נחגגים בטקסים גדולים, המלווים בתעמולה לחזק את לימוד הדף היומי ולהוסיף עוד שיעורים.
הסיום השני
תאריך סיום היה ביום ב', כ"ח בסיוון תרצ"ח. קודם לכן היו ספיקות אם לערוך את הסיום עקב הפרעות ביהודי גרמניה, האנשלוס באוסטריה ורדיפת היהודים בפולין. לבסוף הוחלט לקיים שוב את החגיגות, על אף המצב הקשה, בישיבת חכמי לובלין. כבר בשבת הגיעו יהודים רבים אל לובלין, בהם האדמו"רים רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא, רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב והרב מנחם זמבה. הרבי מבויאן-קראקא סיים את הש"ס ואמר הדרן ורבי אריה צבי פרומר, ראש הישיבה, התחיל את המחזור החדש. נאומים ודברי ברכה הושמעו על ידי רבי אברהם יעקב פרידמן מבויאן למברג, רבי דב בריש וידנפלד מטשיבין ועוד. לאחר האירוע נערכה הכנסת ספר תורה לעילוי נשמת רבי מאיר שפירא. האדמו"ר ממודז'ץ כובד באמירת פסוקי "לדוד מזמור" ובסיום האמירה הלחין במקום מרש על פרק זה. להערכות העיתונים השתתפו בחגיגות כ-20,000 איש.
תגובות למיזם
יש שהתנגדו לשיטת לימוד זו. אחת הטענות שנשמעה, היא כי לימוד מעין זה גורם לכך שישנם שמסתפקים בשעת לימוד זו וזונחים את לימוד ההלכה המעשית. טענה נוספת, היא כי לימוד של שעה ביום ללא חזרה על הנלמד אינו מעמיק דיו ואינו מאפשר זכירה משמעותית של החומר הנלמד.
רבנים בהונגריה וגליציה התנגדו ללימוד הדף היומי, גם מחמת זיקתו לאגודת ישראל. בהם: הרב חיים אלעזר שפירא, הרב ישכר דב רוקח (הזקן) והרב יואל טייטלבוים.
גם בחסידות חב"ד לא לומדים את הדף היומי מטעם שהלימוד צריך להיות בהבנה ולכן אופן הלימוד הראוי הוא לפי סוגיות, וכשלומדים לפי דף נעצרים באמצע עניין ומתחילים באמצע סוגיה וכתוצאה נוצר מצב של קריאה ללא הבנה.
בחסידות תולדות אברהם יצחק הוחל בשנת ה'תש"ס, על פי קריאתו של האדמו"ר רבי שמואל יעקב קאהן, בלימוד "דף הקהילה", בקצב של דף ליום במשך חמישה ימים בשבוע, וימי שישי ושבת מיועדים לחזרה על הנלמד במהלך השבוע. כשנה וחצי לאחר מכן החל בחסידות תולדות אהרן לימוד של עמוד יומי (ולא דף). גם אחד משני אדמו"רי סאטמר, רבי אהרן טייטלבוים, הנהיג בקרב חסידיו לימוד במתכונת דומה ל"דף הקהילה".
ג'ון דייוויס (שחיין)
ג'ון גריפית' דייוויס (באנגלית: John Griffith Davies; 17 במאי 1929 – 24 במרץ 2020) היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי ושיאן עולם. נוסף לכך, היה עורך דין ושופט בארצות הברית.
פאנצ'ן לאמה
פאנצ'ן לאמה הוא תוארו של המנהיג הרוחני השני בחשיבותו של הבודהיזם הטיבטי, שני בחשיבותו רק לדלאי לאמה. פירוש השם הוא "המלומד הגדול".
ג'ון דייוויס (שחיין)
דייוויס התפרסם לאחר שמונה לשופט על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנת 1986. הוא ניהל את המשפט המתוקשר של רודני קינג שהותקף והוכה על ידי שוטרים מלוס אנג'לס רק בשל היותו אפרו-אמריקאי.
פאנצ'ן לאמה
ההכרה של הפאנצ'ן לאמה החלה עם לונסבאג צ'וקוי גיילצן, המורה של הדלאי לאמה ה-5, אשר קיבל מאלטאן קאן ומהדלאי לאמה בשנת 1645 את התואר פאנצ'ן בוגד (בוגד = קדוש במונגולית).
אומינקה (נהר)
נהר אומינקה (באנגלית: Omineca River) הוא נהר בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
פאנצ'ן לאמה
זהותו של הפאנצ'ן לאמה הנוכחי, ה-11 במספר, שנויה במחלוקת. צ'וקיל גיאלפו מכהן בפועל כפאנצ'ן לאמה ה-11 בטיבט תחת תמיכה סינית, אך הוא אינו מוכר מחוץ לסין. הממשלה הסינית לקחה אותו ואת משפחתו תחת חסותם כאשר הוא הוכרז כפאנצ'ן לאמה על ידי הדלאי לאמה ה-14, והוא מעולם לא נראה בפומבי מאז.
ג'ון דייוויס (שחיין)
ביוגרפיה
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1947 זכה דייוויס במדליית זהב במשחה ל-220 יארד חזה ובשנת 1948 הגן על תוארו.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיים דייוויס במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.7 דקות, אחרי שלושת המנצחים מארצות הברית. אף על פי שהזמן שנמדד לו היה טוב מזה של בוב סול (2:43.9 דקות) שופטי המיקום העניקו את מדליית הארד לסול. שבעת השחיינים הראשונים מתוך שמונה שחייני הגמר שחו את סגנון החזה המשופר, ידיים פרפר מחוץ למים ורגליים בסגנון חזה.
לאחר המשחקים האולימפיים החל דייוויס ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור והתאמן בהדרכתו של מאט מן, מאמן נבחרת הגברים של ארצות הברית בשחייה לאולימפיאדת הלסינקי שחניכיו זכו ב-4 מדליות זהב, 2 מדליות כסף ומדליית ארד אחת. מאחר שבאותה העת ספורטאים לא קיבלו מלגות לימודים, הוא נאלץ לעבוד בשטיפת כלים ובמרכז הבינלאומי לסטודנטים.
באליפות המכללות בשחייה (NCAA) שנערכה בשנת 1948 זכה דייוויס במדליית כסף במשחה ל-200 יארד חזה. בשנת 1951 הוא זכה במדליית זהב באליפות ארצות הברית בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה. בשנת 1952 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 יארד חזה באליפות ארצות הברית בשחייה (בריכה של 25 יארד). בעקבות הישגיו, הוועד האולימפי האוסטרלי פטר אותו מלהשתתף במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדה וצרף אותו למשלחת האולימפית.
שיאן עולם ואלוף אולימפי
אל אולימפיאדת הלסינקי (1952) הגיע דייוויס כשיאן עולם במשחה ל-200 יארד חזה, שיא שקבע בתחילת השנה. במשחקים עצמם, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:34.4 דקות, לפני בואן סטספורת' מארצות הברית (2:34.7 דקות) ושיאן העולם היהודי הרברט קליין מגרמניה (2:35.9 דקות).
קריירת משפטים
לאחר המשחקים, פרש דייוויס משחייה תחרותית וחזר לאוניברסיטת מישיגן להמשך לימודיו. הוא למד משפטים במשך שנתיים ושנה נוספת באוניברסיטת סידני. אחר כך עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ושם סיים את לימודיו בשנת 1959. הוא התחתן והתגורר בפסדינה, קליפורניה.
בשנים 1960–1971 היה דייוויס שותף במשרד עורכי דין ומשנת 1972 עבד כשותף במשרד בכיר וייצג את חברות אולפני הקולנוע והבידור הגדולים.
ב-22 באפריל 1986 מונה דייוויס על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לתפקיד שופט במחוז המרכזי של קליפורניה. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-6 ביוני אותה שנה.
ב-18 ביולי 1998 פרש דייוויס לגמלאות.
נפטר ב-24 במרץ 2020.
אומינקה (נהר)
הנהר הוא חלק מאגן נהר פיס, וזורם לתוך אגם ויליסטון (נקודת השפך בגובה של 659 מטרים מעל פני הים). לפני הקמת מאגר המים של אגן ויליסטון זרם הנהר לתוך נהר פינליי.
יובלים
הנהרות והנחלים הבאים הם יובלי נהר אומינקה:
בנטלי
השנים הראשונות
המפעל הראשון נבנה בצפון העיר לונדון, ומכוניות הספורט המוצלחות של החברה זכו ארבע שנים ברציפות במירוץ "24 השעות של לה-מאן" היוקרתי (1927–1930). השפל הכלכלי הגדול של התקופה פגע בביקוש למכוניות היקרות, והחברה נמכרה ליצרנית הרכב המתחרה רולס-רויס בשנת 1931. הדגם הבולט ביותר של בנטלי בעידן רולס-רויס היה "קונטיננטל", מכונית קופה (2 דלתות) שיוצרה משנת 1952.
פולקסווגן רכשה את קבוצת רולס-רויס (כולל בנטלי), במחיר 430 מיליון פאונד, בשנת 1998. המותג רולס-רויס נמכר, תמורת 40 מיליון פאונד, ליצרנית הרכב הגרמנית BMW.
בשנת 2003 הופסק יצור דגם ה"אזור" (Azure) הספורטיבי, והוצגה מכונית קופה חדשה – קונטיננטל GT. המכונית מונעת במנוע W12 מתקדם של פולקסווגן ומבוססת על דגם ה"פייטון" שלה. הקונטיננטל GT נמכרת בהצלחה, למרות מחירה הגבוה – כ-120 אלף פאונד (כמיליון שקל). נתונים טכניים עיקריים: מנוע בנפח 6 ליטר W12 עם שני מגדשי טורבו, הנעה כפולה, הספק מרבי של 552 כ"ס, תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.7 שניות ומהירות מרבית של 320 קמ"ש.
המכונית מיוצרת גם בגרסת סלון (4 דלתות, הוצגה בשנת 2005), בשם "פליינג-ספר" (Flying Spur), שמחירה כ-175 אלף דולר (כ-700 אלף שקל).
בשנת 2005 הוכרז על חידושו של דגם ה"אזור", כגרסה פתוחה של מכונית הדגל של החברה, ה"ארנייג'". כמו כן הוכרזה גרסה פתוחה לקונטיננטל GT, הקונטיננטל GTC.
בנטלי חזרה להתחרות במירוץ לה-מאן בשנת 2001, במכונית המירוץ EXP speed 8 המתקדמת עם מנוע V8 מוגדש מבית אודי. באותה שנה היא סיימה במקום השלישי, בשנת 2002 סיימה במקום הרביעי, ובשנת 2003 זכתה בשני המקומות הראשונים.
פאנצ'ן לאמה
הקשר לדלאי לאמה
הפאנצ'ן לאמה מחזיק באחראיות למציאת גלגול הנשמה של הדלאי לאמה, והדלאי לאמה בתורו מוצא את גלגול הנשמה של הפאנצ'ן לאמה. זוהי המסורת מאז הדלאי לאמה ה-5, אשר זוהה על ידי המורה שלו, לונסבאג צ'וקוי גיילצן כפאנצ'ן לאמה. עם מינוי זה מונו גם שלושה גלגולים קודמים כפאנצ'ן לאמה לאחר מותם באופן רטרואקטיבי. הדלאי לאמה ה-5 זיהה גם את הפאנצ'ן לאמה ה-5. הדלאי לאמה ה-7 זיהה את הפאנצ'ן לאמה ה-6, אשר בתורו זיהה את הדלאי לאמה ה-8. בדומה, הדלאי לאמה ה-8 זיהה את הפאנצ'ן לאמה ה-7. הדלאי לאמה ה-14 זוהה על ידי הפאנצ'ן לאמה ה-9 בפברואר 1937. הפאנצ'ן לאמה יידע את תגליתו לנציגי הממשלה הטיבטית אשר בהמשך אישרו את זהותו.
בנטלי
השנים הראשונות
כיום בנטלי מיצרת רכבי ספורט (קונטיננטל), רכבי יוקרה (פליינג ספר ומולזאן) וב-2015 חשפה בנטלי דגם SUV (בנטייאגה).
בישראל
בנטלי מיובאת לישראל משנת 2018 על ידי חברת "אורכיד ספורטס קארס ישראל".
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון), בשנת 2019 יובאו לישראל 24 רכבי בנטלי.
ארז גולן
ביוגרפיה
גולן נולד ברחובות בשנת 1972 בתקופה בה התגוררה משפחתו בבסיס ח"א, תל נוף. בהיותו בן שנתיים נהרג אביו, טייס בחיל האוויר, בפעולת חילוץ פצועים בחרמון – עובדה שהשפיעה רבות על תחילת דרכו ויצירותיו בסוף שנות ה-90. יצירותיו הראשונות התאפיינו בגישה רומנטית לתפיסת האדם ושאיפותיו מול כוחות הטבע תוך חקירה של יסודות הצילום ומרכיביו בשחור לבן.
במרבית יצירותיו עושה גולן שימוש בהפשטה ובמינימליזם באופן מוצהר – תחילה בגישה מסורתית ובהדפסות שחור לבן גדולות ובהמשך בצבעוניות מונוכרומטית דוגמת סדרת "אבק" שהוצגה בגלריה נלי אמן ובמוזיאון הרצליה לאמנות. "אף שנוכחות הגוף האנושי אינה גלויה בעבודות, הרי שרידיו ותבנית התנהלותו במרחב הם המייצרים אותן מלכתחילה. וכך, חרף הגנאלוגיה השונה של תהליך היווצרותן והעמדה האידאולוגית השונה שבבסיסן, הגדלת העבודות מייצרת דימויים המזכירים מבחינה פורמליסטית את דינמיות עבודתם של אמני האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי ואת ציורי הפעולה של ג'קסון פולוק במיוחד". הדס מאור מתוך קטלוג התערוכה "רקמת פעולה".
בשנת 1997 סיים תואר ראשון באקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל. בין השנים 1999–2006 התגורר גולן בסן פרנסיסקו, שם סיים תואר שני, היה אוצר בגלריית דיאגו ריביירה (Diego Rivera Gallery) ולאחר מכן כיהן כראש המחלקה ללימודי חוץ במכון האמנות של סן פרנסיסקו (San Francisco Art Institute). באותה תקופה החל ליצור סדרות של צילומי נוף, אותם הפך בעבודה דיגיטלית לצילומים היפר-ריאליסטים גדולי ממדים. בסדרות אלו המשיך גולן להדגיש את המימד האנושי הקטן אל מול איתני הטבע, בהשפעת היסטוריית צילומי הנוף של צלמי החוף המערבי.
יצירותיו של גולן נרכשו לאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה, כולל המוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו. ארז גולן חי ויוצר בישראל, הקים וניהל את בית הספר לצילום דאדא בתל אביב וניהל את המחלקה לצילום ב"מנשר לאמנות" בשנים 2007–2012. בתקופה זו אצר מספר תערוכות, כולל התערוכה "אני אמת/אני שקר", תערוכה קבוצתית לגיל יפמן, שני נחמיאס ואליס שאו ואת תערוכת "שר היער", תערוכת יחיד לאילון גנור. שתי התערוכות התקיימו בגלריית מנשר לאומנות.
חוויית הרוכבים
חוויית הרוכבים היא אתר נופש פעיל על רכס הכרמל, המציעה לינה, אירוח באוהלים, שירותי הסעדה ומבחר אטרקציות למשפחות ולכל הגילים. חוות הסוסים שבה היא אחת מהראשונות והגדולות בישראל.
היסטוריה
חוויית הרוכבים הוקמה בשנת 1983 בכפר חיטים, כחוות רכיבה וטיולים באזור הכנרת והגליל על ידי אילן פלג, בשלב מאוחר יותר התרחבה החווה ופתחה שלוחה נוסף במלון "גני חמת" באזור חמי טבריה, ואל פעילויות הרכיבה התווספה תיירות ימית. לאחר מספר שנים נוכחו עובדי החברה והבעלים כי הרכיבה באזור הגליל קשה ומעייפת עבור הסוסים, והתקבלה ההחלטה לעבור לסביבה נוחה יותר – אזור רכס הכרמל. פלג הגיע עם משפחתו לצומת בית אורן, שם פגש בדוביק רוטנברג, מ"פ הצנחנים מהקרב על גבעת התחמושת. מתוך אחוות לוחמים, נוצר חיבור אישי עמוק, ועלה רעיון שרוטנברג יקים מלון בבית אורן, ופלג יקים שם את החווה. בעקבות הליכים ביורוקרטיים מורכבים פתיחת המלון נמנעה, אך פלג פתח את החווה, ומשנת 1989 היא ממוקמת בצומת בית אורן. כדי לתת מענה וחוויה כוללת לתיירים המקומיים והזרים המגיעים למקום, הרחיב פלג את חוויית הרוכבים ופתח בה מסעדת בשרים מעושנים וגריל בשם "קאת בלו", ב-2014 הקים את מתחם הגלמפינג, בו נמצאים היום כ-30 אוהלים ממוזגים ומרווחים. בשונה ממתחמי גלמפינג אחרים בארץ – חוויית הרוכבים מציעה אירוח מלא הכולל ארוחות ופעילויות קיט ונופש רבות: רכיבה על סוסים בשמורת הכרמל, טיולי תוםקאר, סנפלינג, ועוד.
בנוסף לגלמפינג, חוויית הרוכבים מציעה קייטרינג ופעילויות יומיות רבות לחברות וארגונים, והיא מפעילה ימי גיבוש ומארחת כבר שנים רבות את הגופים הגדולים והמובילים בישראל.
אילן פלג
נולד ב-1951 בישראל, פלג נמשך ועסק מצעירותו בענף התיירות, לאחר שירות צבאי קרבי בגדוד צנחנים, פלג התמקם באזור הגליל ופיתח מיזמי תיירות רבים, שירותי ואירועי קייטרינג, ולקח חלק בהקמת אתרי נופש בארץ, ביניהם שמורת נחל האסי, חוף דור ועוד.
גני בובולי
גני בובולי (באיטלקית: Giardino di Boboli) הם פארק ידוע, הממוקם בסמוך לפאלאצו פיטי בפירנצה שבאיטליה.
היסטוריה
גני בובולי הוקמו מאחורי ארמון פיטי – הארמון אשר שימש כארמונה של משפחת מדיצ'י – משפחת הדוכסים הגדולים של טוסקנה. הגנים מהווים דוגמה לגני הרנסאנס האיטלקיים מהמאה ה-16, וכוללים את כל הסממנים של סגנון זה – אזורים בנויים, צירים שהגנים בנויים לאורכם, פסלים ומזרקות רבים, שדרות חצץ שלצידן נטועים עצים גבוהים, ואזורים פרטיים (מערות מלאכותיות ונימפאומים) לצד אזורים פומביים.
גודלם של הגנים, ותכנונם כך שמאזורים רבים בגנים נשקף נוף העיר היה לא אופייני לאותה עת ולגנים מתקופות קדומות (גנים קדומים היו סגורים וניסו להפריד בין הנמצאים בגנים לבין העיר, תוך יצירת אשליה של שהות בחיק הטבע).
הגנים הוקמו עבור לאונור דה טולדו, רעייתו של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. עבודות ההקמה החלו בתכנונו של ניקולו טריבולו, ולאחר פטירתו של טריבולו בשנת 1550 המשיכו בפיקוחו של ברתולומאו אמאנטי וג'ורג'ו ואזארי אשר הקים את הנקרות. פסלי הגן מתקופה זו הם מעשה ידי ברנרדו בואונטלנטי.
בשל העדר מקורות מים טבעיים בשטח הגנים נבנתה אמת מים מנהר הארנו הסמוך.
הציר הראשי של הגנים יוצא ממרכז החזית האחורית של הארמון, ועולה במתלול גבעת בובולי תוך שהוא יוצר אמפיתיאטרון בצורת חצי סהר. במרכז האמפיתיאטרון מוקם אובליסק מצרי שהובא מווילה מדיצ'י שברומא. הציר מסתיים במזרקת נפטון שבמרכזה פסל מעשה ידי סטולדו לורנצי. האמפיתיאטרון נחפר מתוך הגבעה שעמדה מאחורי הארמון. בניית המערה המלאכותית של מאדמה ומערה מלאכותית נוספת בתכנונו של וזארי החלה בשנת 1583 והושלמה על ידי בואונטלנטי בשנת 1593. המערה המלאכותית הכילה בעבר את "האסירים" מעשה ידי מיכלאנג'לו. כיום במערה המלאכותית ניצבים העתקים של הפסלים (בעוד שהפסלים המקוריים עברו למוזיאון האקדמיה לאמנות של פירנצה).
ציר נוסף, בזווית ישרה לציר המרכזי תוכנן על ידי ג'וליו פאריג'י. ציר זה מוביל במורד של טרסות, שמשני צדדיו בוסקטים רבים.
במהלך המאה ה-18 נוספו לגנים פסלים רבים ובהם פסל "פאריס והלנה" מעשה ידי וינצ'נצו דה רוסי.
כיום הגנים מהווים אתר נופש ופנאי לתושבי העיר, וכאתר תיירות מרכזי בעיר.
טריולה
במוזיקה, טְרִיוֹלָה (בעברית: שְׁלִישׁוֹן או שׁלֶשֶׁת) היא חלוקה לשלוש של פעמה – בניגוד לחלוקה הבסיסית של הפעמה, שהיא לשתיים. בתיווי מוזיקלי, היא מסומנת בשלושה תווים המחוברים זה לזה בראשם ומעליהם הספרה 3.
למעשה, חלוקה זו לשלוש פעמות, במשקל זוגי, היא קשה במקצת לנגינה, משום שההרגל במשקל זה הוא לנגן מספר זוגי של פעמות.
כאשר מופיעה טריולה אחת בין רבעים ושמיניות רגילות, התחושה המתקבלת אצל המאזין היא של סינקופה. לעומת זאת, כאשר המנגינה כתובה כולה בטריולות, ניתן לשמוע את משקל המנגינה כ-6/8 במקום כ-4/4, כמו בג'יגים של באך.
קישורים חיצוניים
Triol
פארק ההנצחה וראצה
פארק ההנצחה וראצה (בבוסנית: Vraca Spomen Park) הוא פארק לאומי ואתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה השוכן במורדות הר טרבוויץ' ונועד להנציח את חללי הפרטיזנים היוגוסלבים והנרצחים על ידי הנאצים והאוסטאשה במהלך מלחמת העולם השנייה, מקרב תושבי בוסניה והרצגובינה.
הפארק תוכנן על ידי האדריכל ולדימיר דוברוביץ', הפסל אלייה קוצ'וקאליץ' ומתכנן הנוף אלכסנדר מלטריץ', ונחנך ב-25 בנובמבר 1981. הוא שוכן בסמוך למצודה אוסטרו-הונגרית משלהי המאה ה-19. בפארק ממוקמות אנדרטאות לזכר 2,000 הפרטיזנים מבוסניה ומהם 324 יהודים אשר נהרגו בקרבות לשחרור יוגוסלביה ולזכר 9,000 הנרצחים על ידי הנאצים ושלטון האוסטאשה ובכלל זה כ-7,500 מבני הקהילה היהודית.
ב-1996, בשלהי מלחמת בוסניה נהרס הפארק בשיטתיות על ידי צבא רפובליקה סרפסקה עם נסיגתו מהאזור בכפוף להסכם דייטון. לאחר המלחמה שוקם הפארק וב-2005 הוכרז אתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
לורן באקול
לורן באקול (באנגלית: Lauren Bacall (לעיתים נכתב שמה "Lauren Baccal", ובהתאמה: "לורן באקאל"); נולדה כבטי ג'ואן פרסקה (Betty Joan Perske); 16 בספטמבר 1924 – 12 באוגוסט 2014) הייתה שחקנית קולנוע יהודייה אמריקאית, אשר כונתה לא פעם "הפנים של הקולנוע האפל". ב-2009 זכתה באקול בפרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תולדות חייה
נולדה בשם בטי ג'ואן פרסקי (Betty Joan Perske) בניו יורק למשפחה יהודית. באקול היא בת-דודה שנייה של נשיא מדינת ישראל התשיעי שמעון פרס (סבה מצד אביה, הרמן היימן, היה אחיו של סבו מצד אביו של פרס, זלמן מאיר), הוריה התגרשו כשהייתה בת חמש, ואמה גידלה אותה. היא למדה באופן בלתי סדיר בבית הספר לדרמה ועבדה כדוגמנית ובתפקידים קטנים בברודוויי. במרץ 1943 הופיעה על שער העיתון "הארפר'ס בזאר" (Harper's Bazaar); אשת הבמאי הווארד הוקס, שראתה את תמונתה זו, הציעה לו לבחון את באקול לתפקיד בסרטו "להחזיק ולאבד" (To Have and Have Not). באקול קיבלה בסרט את התפקיד הראשי, שהיה לתפקיד הבכורה שלה, ובו שיחקה לצד המפרי בוגרט. הוקס היה זה שהעניק לה את שם הבמה "לורן באקול". לקראת הצילומים קיבלה אימון אישי מאת אשתו של הוקס, שכלל גם שיעורי פיתוח קול, שהקנו לקולה את הגוון העמוק הייחודי. בסרט היא נועצת מבט אופייני, כאשר סנטרה צמוד לחזה ועיניה מביטות למעלה, מבט שהפך לסמל המקצועי שלה ולכינוי "המבט". על סט הצילומים התאהבו היא ובוגרט, שהיה נשוי באותה עת. הם התחתנו במאי 1945, כשנה לאחר תחילת הצילומים.
יחסיהם של בוגרט ובאקול עמדו במרכז סרטם המשותף הבא, יצירת המופת של סגנון הפילם נואר משנת 1946, "התרדמה הגדולה". העלילה, פרי עטו של ריימונד צ'נדלר, היא מפותלת ומסובכת. הבמאי הווארד הוקס (אשר ביים גם את "להחזיק ולאבד") הודה כי לא ידע כיצד לביים את הסרט, פרט לעובדה שראה כי יש בו פוטנציאל לסצינות יפות.
באקול ובוגרט הופיעו יחדיו בשני סרטים נוספים: "מעבר אפל" (1947) ו"קי לארגו" (1948) של ג'ון יוסטון. השניים גרו בבית מגורים מרווח בלוס אנג'לס בשכונה שבין בוורלי הילס ובל אייר. כאשר מלאו לבוגרט 49 שנים, הפך לאב לבן, סטפן בוגרט. בשנת 1952 נולדה בתם לזלי. השניים לא נפרדו עד מותו של בוגרט ב-1957.
באקול הופיעה גם בסרטים "איש צעיר עם חצוצרה" (1950), על אודות חייו של ביקס ביידרבק, לצד דוריס דיי וקירק דגלס; ו"איך להינשא למיליונר" (1953) בו שיחקה בהצלחה בתפקיד קומי לצד מרילין מונרו ובטי גרייבל. ב-1955 הופיעה בסרטו של וינסנט מינלי, קורי העכביש. ב-1956 הופיעה לצידו של רוק הדסון במלודרמה "נכתב ברוח". ב-1964 הופיעה בסרט "סקס והנערה הרווקה לצידו של הנרי פונדה.
בנוסף לקריירה בהוליווד הופיעה באקול במספר מחזות בברודוויי, בהם "שלום, צ'רלי" (1959), "פרח הקקטוס" (1965), "תשואות" (1970) ו"אשת השנה" (1981). על הופעותיה בשני האחרונים זכתה בפרסי טוני.
ב-1996 שיחקה בסרט "נשיאים בצרות" לצידו של ג'ק למון. ב-1974 שיחקה בסרטו של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס" לצידם של אינגריד ברגמן, אלברט פיני ושון קונרי. היא השתתפה בשני סרטים של רוברט אלטמן (H.E.A.L.T.H ב-1979 ו-Prêt-à-porter ("משהו ללבוש") ב-1994). ב-1997 זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה בסרט "שתי פנים למראה". ב-1999 כיכבה בתור דוריס דיוק במיני-סדרת הדרמה של רשת CBS "Too Rich: The Secret Life of Doris Duke".
ב-2003 שיחקה בסרטו של לארס פון טרייר, "דוגוויל". בתחילת 2014 העניקה באקול את קולה בסדרת האנימציה איש משפחה כאוולין, חברה של אמו של פיטר גריפין המתאהבת בו.
באקול נפטרה באוגוסט 2014, בגיל 89, לאחר שלקתה בשבץ.
מריה מאלניה
מריה מאלניה (1050 לערך - לאחר 1103; בגאורגית: მართა – "מָרְתָה") הייתה בתו של המלך הגאורגי בגרט הרביעי מבית בגרטיוני (1027-1072) ואשתו של הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקס ומאוחר יותר של ניקפורוס השלישי בוטניאטס. היא מוזכרת בשם מריה מאלניה, ולעיתים מבלבלים בינה לבין אמה, בורנה מאלניה, אשתו השנייה של בגרט הרביעי.
חייה
מריה נולדה כנסיכה מָרְתָה מגאורגיה. בשנת 1056 היא נשלחה לקונסטנטינופול לקנות בה השכלה וחינוך תחת חסותה של הקיסרית הביזנטית, תאודורה, שנפטרה באותה שנה בה שבה מרתה למולדתה. בשנת 1065 נישאה לנסיך מיכאל השביעי דוקס בנו של קונסטנטינוס העשירי, שהיה בן 15 והיה מיועד לרשת את אביו על כס המלוכה. הפיכת חצר, שהתרחשה בשנת 1078, נישלה את מיכאל מכס המלכות והמליכה את ניקפורוס השלישי בוטניאטס. מריה הסכימה להינשא לקיסר החדש בתנאי שבנה, קונסטנטינוס דוקס, יוכרז כיורש מוחלט שלו. ניקפורוס הפר בסופו של דבר את הבטחתו, והקיסרית הפכה מעורבת בקשר שאורגן על ידי הגנרל הביזנטי, אלכסיוס הראשון, שעל פי השמועה היה מאהבה. אלכסיוס הכריח את ניקפורוס לוותר על כתר המלוכה, והכתיר את עצמו, בשנת 1081, לקיסר האימפריה הביזנטית. אלכסיוס הכריז על קונסטנטינוס דוקס כיורשו.
מאוחר יותר אירס אלכסיוס את בתו, אנה קומננה, לקונסטנטינוס. אלא שלאחר הולדתו של יוחנן השני, בשנת 1087, השתנה המצב ואירוסיה של אנה לקונסטנטינוס בוטלו. קונסטנטינוס נאלץ להיפרד ממעמדו כיורש מוחלט ומריה הוכרחה לפרוש למנזר. קונסטנטינוס נפטר בשנת 1095 או 1096 בערך בגיל עשרים, ומעורבותה של מריה בפוליטיקה הסתיימה סופית.
מריה התפרסמה ביופייה הרב ובהשכלתה. היא קיימה תכתובת קבועה עם התאולוג והפילוסוף הידוע דאז, תאופילקט מבולגריה, שהושפע רבות מהקיסרית כאשר כתב את עבודתו העיקרית, "הסברים לבשורה על פי יוחנן". מריה גם שימשה כפטרונית המנזרים הגאורגיים בבלקן, במיוחד מנזר איווירון שעל הר אתוס ביוון. היא הצטרפה, כמו אמה בורנה מאלניה, לבניית מנזר קאפאטה שבהר ציון בירושלים.