cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טופולצ'אני
יהודי טופולצ'אני
בין רבני העיירה הבולטים במאה ה-19 היו הרב בנימין וולף לעוו (נבחר בשנת 1826), מחבר הספר "שערי תורה" ובנו הרב ירמיהו לעוו (נבחר בשנת 1837), וכן הרב ישעיה פרידמן, נכדו של החת"ם סופר. בין השנים 1860 ו-1908 כיהן כרב הראשי של הקהילה הרב פייבל כלב שלזינגר, שהוחלף על ידי בנו הרב נחום. בתקופה זו כיהן כאב"ד העיירה וכראש הישיבה בה הרב יצחק שווייגר. בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיירה בית מדרש בשם "מחזיקי תורה", ונודע בו בעיקר הרב חיים פירסט, ובאמצע המאה ה-19 הוקם בעיירה בית ספר יהודי.
באביב העמים בשנת 1848 נפגעה קהילת העיירה, כקהילות יהודיות אחרות באזור, מתקיפות ומעשי שוד מצד אספסוף מקומי. בעת פיצול יהדות הונגריה לנאולוגים ואורתודוקסים בשנת 1868, נותרה יהדות הקהילה בעיר מאוחדת בזרם האורתודוקסי. בשנת 1885 מנתה הקהילה היהודית בעיירה כ-1,500 נפש. בשנת 1898 נחנך בית הכנסת החדש והמרכזי בעיירה, אשר מוקם במרכז העיירה, והיה בנוי באדריכלות נאו-קלאסית.
לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה עם תום מלחמת העולם הראשונה נהנתה הקהילה בעיירה מחירות דתית ולאומית. בעיירה פעלו אגודת ישראל ורשת בית יעקב. כמו כן, פעלו בעיירה תנועות נוער ציוניות, ובראשן בני עקיבא והשומר הצעיר. בראשות האגודה הציונית בעיירה עמד משך עשרות שנים משה גראוס, וזו ארגנה מספר אספות החל מראשית המאה ה-20, תוך גיוס תרומות ליישוב בארץ, בסיועו של הפעיל הציוני בן העיירה ותלמיד ישיבת פרשבורג בנימין זאב ריכנטל.
טרם מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים. הרב הראשי האחרון של הקהילה היה הרב אברהם אליעזר וייס (1871–1944, נספה באושוויץ).
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקמת ממשלה סלובקית עצמאית, וביתר שאת משנת 1940, הוחלו על יהודי העיירה, כעל יתר היהודים בסלובקיה, חוקים שונים השוללים מהם זכויות אזרח, ומחרימים את רכושם וממונם. בסוף ספטמבר 1940 הוקם בעיירה "מרכז יהודים", שבראשו הועמד איגנץ גלאי, מראשי הקהילה. בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה להימלט להונגריה.
מצב יהודי העיירה הורע עם כניסתו לתוקף של "הקודקס היהודי" של ממשלת סלובקיה ב-9 בספטמבר 1941, אשר כלל 270 סעיפים עם הוראות מגבילות שונות, לרבות חובת ענידת טלאי צהוב, איסור על יצירת קשר עם לא יהודים, וחובת התייצבות לעבודות כפייה על בני 16 עד 60. אחד ממחנות העבודה הוקם בכפר נובאקי הסמוך לעיירה. בספטמבר 1941 הגיעו לעיירה כ-365 יהודים שגורשו מברטיסלאבה, ובני הקהילה התגייסו לעזרתם.
בין הימים 27 במרץ ו-31 במרץ 1942 בוצע גל ראשון של גירוש יהודים מהעיירה בהוראת הרשויות הסלובקיות, כאשר למעלה מ-220 צעירים וצעירות גורשו ברכבות למאידנק ולאושוויץ. בתחילת אפריל 1942 שולחו מהעיירה מאות יהודים נוספים, ובהם משפחות שלמות, למחנות ההשמדה. את המצוד אחר היהודים ביצעו בעיקר אנשי משמר הלינקה, ואלו הובילו את היהודים למקומות הריכוז תוך גידופים ומכות. כמו כן, נלקחו למשלוחים יושבי בית האבות היהודי בעיירה. לאחר הגירושים, השתלטו אנשי משמר הלינקה על הרכוש שבבתי היהודים. הגירושים מהעיירה נמשכו עד אוגוסט 1942, בהתאם לחוק הסלובקי בעניין, וכללו 2,448 יהודים, ובהם כ-750 ילדים עד גיל 16.
בתחילת ספטמבר 1944, עם דיכוי המרד הסלובקי, נכנסו לעיירה הגרמנים לאחר קרב קצר, ובעיירה התמקמה יחידת איינזצגרופן. באותה עת חיו בעיירה כ-1,000 יהודים. כצעד ראשון נעצרו קרול פולק, מראשי הקהילה, ואשתו, וכן בני משפחת פינדל מהכפר קרושובצה, בחשד לתמיכה במרד, ואלו נרצחו כעבור מספר ימים. ביום 6 בספטמבר נרצח בכיכר העיירה מוריץ הוכברגר, מפרנסי הקהילה, בידי אנשי ס"ס שיכורים.
בצהרי יום 8 בספטמבר 1944 פרצו אנשי האיינזצגרופן הגרמנים, בסיוע משמר הלינקה, לבתי היהודים בעיירה, בהתאם לרשימות שהועברו מרשויות העיירה, ואלו הובלו בכוח לתחנת הרכבת המקומית. שם שולחו באותו היום למחנה סרד, וממנו הועברו לאושוויץ בפיקוד הנאצי אלויס ברונר. 4 יהודים שהסתתרו באחוזה ליד העיירה נתפסו לאחר הלשנה, ונרצחו באכזריות. 52 יהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה עצמה, ובהם שישה ילדים קטנים ותינוק בן שלושה חודשים, הובאו ביום 10 בספטמבר לשדה פתוח בין העיירה ובין הכפר נמצ'יצ'ה, ונרצחו שם באכזריות על ידי הגרמנים ועוזריהם הסלובקים.
550 יהודים מהעיירה שרדו את השואה, ואלו ששבו אליה זכו לעוינות מצד שכניהם הסלובקים שתפסו את רכושם ודירותיהם, וביום 24 בספטמבר 1945 אף נערך בעיירה פוגרום בו הוכו ונפצעו עשרות יהודים.
כיום לא מתגורר אף יהודי בעיירה. בית העלמין היהודי הישן של העיירה חולל בזמן המלחמה, וכן נהרס בית הכנסת המרכזי בה.
מהעיירה יצאו, בין היתר, רודולף ורבה, מחבר דו"ח אושוויץ, הבלשן יחזקאל קוטשר ויהושע (רוברט) ביכלר, מנהל ארכיון "מורשת".
ואדי קדום
ואדי קדום היא שכונה במזרח ירושלים המהווה תת-שכונה של ראס אל-עמוד. בשכונה מתגוררים כ־11,000 תושבים והיא ממוקמת בצמוד לגבול המזרחי של העיר (ולעיר אבו דיס) – דרומית להר הזיתים וצפונית לג'בל מוכאבר. בשכונה פועלים מסגד עם גן ילדים ובית ספר. כיום שטח השכונה הוא כ־630 דונם. עד שנות ה־70 של המאה ה־20, השכונה הייתה מאוכלסת בדלילות. בעשורים השכונה החלה לגדול בקצב איטי. תנופת הבנייה המשמעותית החלה בשנות ה־90.
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, ואדי קדום הפכה למוקד תחלואה מרכזי.
בשנת 2021 חברת מוריה הוציאה מכרז להקמת בית ספר נוסף בשכונה.
בשנת 2022 אישרה עיריית ירושלים להרוס בית בן 4 קומות בשכונה שמאכלס כ-100 נפשות, מחציתן ילדים, שנבנה ללא היתר.
הלן לויט
הלן לויט (באנגלית: Helen Levitt; 31 באוגוסט 1913 – 29 במרץ 2009) הייתה צלמת, עורכת סרטים ומפיקה יהודייה-אמריקאית. היא התמקדה בעיקר בצילום רחוב בעיר שבה גדלה, ניו יורק. הייתה מעורבת ביצירת סרטים דוקומנטריים והייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר בשנת 1948. השפיעה משמעותית על צילום דוקומנטרי והאסתטיקה בצילום רחוב.
קורות חיים
הלן לויט נולדה בברוקלין לאביה סם, מהגר רוסי-יהודי שניהל בעסק סיטונאי למוצרי סריגה, ולאמה, מאי שהייתה מנהלת חשבונות. לויט הייתה בת אמצעית לשני אחיה. הלן נולדה עם מחלת מנייר שגרמה לה לליקוי שמיעה והפרעה ביציבות. למרות זאת, אהבה מאוד סרטים, מוזיקה וריקוד.
במהלך נעוריה נשרה מהתיכון בכיתה י', בטענה שהיו יותר מדי דברים שהסיחו אותה מדעתה. לויט עבדה אצל צלם פרסומות שאמה הכירה, וחסכה מספיק כסף כדי לקנות את מצלמתה הראשונה.
כנערה, הלן הושפעה בעיקר מהצלמים בן שאן ומאנרי קרטייה ברסון- שהיו מהחלוצים של צילום הרחוב, וגרמו לה לעסוק בתחום זה. בשנת 1935 היא פגשה את קרטייה ברסון בזמן ששהה בניו יורק, וליוותה אותו בזמן שצילם ברחבי ברוקלין. בשנת 1936 היא קנתה מצלמה יד שנייה, בהתאם להמלצתו. כמו כן היא אמרה בעבר שבן שאן, אותו פגשה דרך ווקר אוונס, השפיע עליה יותר בגישתו לצילום ספונטני של הנעשה ברחובות ניו יורק.
תמונותיה הוצגו לראשונה במגזין Fortune בשנת 1939, ב-1940 תמונה שלה הוצגה כחלק מתערוכת הפתיחה של אגף הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית, והתערוכה הראשונה שלה הייתה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק ב-1943. לויט קיבלה את המלגה הראשונה שלה מאותו המוזיאון בשנת 1946.
לאחר שפגשה את הסופר ג'יימס אג'י היא התחילה לפעול בשיתוף פעולה עימו, בספרות וסרטים. הספר "A Way of Seeing" הכיל תמונות שלה עם מאמרים של אג'י. נסיעה משותפת עם אשתו של אג'י למקסיקו, הייתה הפעם היחידה שיצאה מחוץ לתחומי ארצות הברית. היא צילמה את השכונות העניות של מקסיקו סיטי.
במקביל לעבודתה כצלמת לויט התחילה להיות מעורבת בעריכת סרטים וצילומם. שיתופי הפעולה עם אג'י ועם ג'ניס לואב, הביאו לייצירת מספר סרטים, בינם הסרט הדוקומנטרי הקצר "On the Street" המתעד את הרחובות בהארלם הספרדית. היא המשיכה במשרה מלאה בתחום הקולנוע במשך כשני עשורים. כמו כן במהלך אותם שנים פורסמו מספר ספרים של אג'י עם תמונות של לויט.
בשנת 1959 חזרה לצילום תמונות והייתה בין הראשונות שצילמו בצבע. עבודתה נתמכה בעזרת שתי מלגת מלגות גוגנהיים שקיבלה בשנים 1959 ו-1960.
לויט הייתה צלמת עד שנות ה-90 אך לאחר שבעים שנות פעילות החליטה לויט להפסיק את עבודתה, עקב בעיות בריאות שהפריעו על סחיבת המצלמות, והעובדה ש"פעם, ילדים היו יוצאים לשחק ברחובות אך כיום זה לא ככה. הם נשארים בבית לראות טלוויזיה או משהו".
לויט הייתה מאוד קנאית לפרטיותה ונתנה מעט מאוד ראיונות. לויט לא התחתנה מעולם ונשארה לגור בברוקלין במשך כל חייה.
כצלמת
הלן לויט עסקה במיוחד בצילום רחוב, שהוא צילום של סיטואציות אקראיות במקומות ציבוריים. לויט צילמה בעיקר בשכונות העניות של העיר ניו יורק, למשל: הארלם הספרדית והצד המזרחי התחתון. שם, אנשים התייחסו לרחובות כאל הסלון האישי שלהם ובסיטואציות האלה, היא הראתה את היכולת הגבוהה שלה לתפוס רגעים מחיי היומיום ולהראות את ההומור ואת היופי שבהם. בניגוד לשאר צלמי הרחוב בזמנה, שטענו שתמונה צריכה לתפוס רגע ולספר למתבונן סיפור, תמונותיה ייצגו עולם רחב וחסר גבולות שבו היית יכול לדמיין, לחשוב ולא לדעת מה באמת מסתתר מאחורי התמונה.
לויט צילמה אנשים בחייהם הרגילים והפכה את הרגעים הקטנים והפשוטים ליוצאי דופן. הדרך המרכזית שבה עשתה זאת היא צילום ילדים משחקים ברחובות העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונות העניות יותר של העיר. היא תפסה אותם במצלמתה משחקים במשחקים מאולתרים ומציירים בגיר על המדרכות. תמונותיה היו כל כך מיוחדות מכיוון שהן מראות את ההפרדה החדה בין החיים הקשים של הילדים לבין העמדת הפנים והעולם המומצא של הדמיון הילדותי שלהם.
סיבה נוספת לייחוד של צילום הילדים של לויט הוא שהיא לא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים מעולם. היא אפילו טענה שהיא "שונאת ילדים", ומשום כך הייתה לה תפיסה אחרת מאשר צלמים וצלמות אחרות שמצלמים את הילדים כהורים. היא תפסה את הילדות כשלב בהתפתחות האדם. בתמונותיה ניתן לראות את הילדים נורא שובבים ומגושמים ולא תמימים ושלווים כפי שרגילים לראות.
בשנת 1959 חזרה לצילום תמונות והייתה בין הראשונות שצילמו בצבע. היא צילמה רבות בשנות ה-60 של המאה ה-20 את אזור האופנה בניו יורק, אולם רוב עבודתה בנושא זה נעלמה לאחר שפרצו לדירתה ב-1970. בסביבות 1990 חזרה לצלם בשחור לבן, לאחר שהפיתוח בצבע היה יותר מידי בעייתי, והיא הייתה מפתחת בשחור לבן בדירתה.
תערוכות
בשנת 1939, האגף החדש לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית הכיל תמונות שלויט צילמה במהלך התערוכה הראשונה עם פתיחת האגף.
בשנת 1943 לויט הציגה תערוכת יחיד ראשונה "הלן לויט:צילום ילדים", כאשר האוצרת הייתה המבקרת הצילום הנודעת ננסי נרוול. התערוכות העיקריות הבאות שלה היו בשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנת 1974, לאחר שעבדה כדי לשחזר ולהחליף את כל התמונות שנגנבו מדירתה ב-1970, היא הציגה תערוכה בMOMA המורכבת משקופיות בצבע של עבודתה. הייתה זו הפעם הראשונה שהמוזיאון הציג תערוכת צילום המבוססת על שקופיות.
סרטים
לויט הייתה מעורבת ביצירת סרטים במשך 25 שנים, עד לסרט האחרון בשנת 1972. היא צילמה, ערכה והייתה מעורבת בהפקה.
פילמוגרפיה
לויט תרמה ליצירת הסרטים הבאים:
הילד שיהיה מלך
הילד שיהיה מלך (באנגלית: The Kid Who Would Be King) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה בריטי של חברת פוקס המאה ה-20 בבימויו של ג'ו קורניש. הסרט מתמקד בילד אשר מוצא את החרב האגדית אקסקליבר של המלך ארתור ועליו להשתמש בה כדי לעצור מכשפה עתיקה מלהרוס את העולם. הסרט יצא לאקרנים ב-25 בינואר 2019 וקיבל ביקורות חיוביות ברובן אך נחל כישלון בקופות.
עלילה
אלכס הוא ילד קטן ולא מקובל כלפי האחרים שיש לו בעיות בבית הספר בו הוא לומד. יום אחד הכל משתנה כאשר הוא מגלה את החרב הקסומה של המלך ארתור, אקסקליבר. הוא מגלה שיש לו את הגורל ליצור שולחן עגול חדש על מנת להתכונן לקרב עם המכשפה מורגן לה פיי אשר זימנה רוע כדי לשלוט בעולם. לעזרתו של אלכס מתייצב מרלין בתור נער אשר יכול להשתנות גם לצורתו המקורית.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-25 בספטמבר 2017 בלונדון והסתיימו במרץ 2018. צילומים נוספים נערכו בין היתר גם בקורנוול ובאולפני האחים וורנר, ליבסדן.
שיקגו MED
שיקגו MED (באנגלית: Chicago Med) היא סדרת דרמה רפואית אמריקאית, שנוצרה על ידי דיק וולף ומאט אולמסטד המשמשים בה גם כמפיקים בפועל. עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ברשת NBC ב-17 בנובמבר 2015. עלילת הסדרה עוקבת אחר הרופאים העובדים בחדר מיון שבמרכז הרפואי גפני שבעיר שיקגו. הסדרה היא חלק מזיכיון הסדרות שיקגו.
ב-10 במאי 2017 חודשה הסדרה לעונה שלישית, עברה למחצית עונה. העונה השלישית עלתה ב-21 בנובמבר 2017. ב-9 במאי 2018, NBC חידשה את הסדרה לעונה רביעית.
ב-2020 רשת NBC חידשה את הסדרה שתכלול גם עונה שמינית.
דמויות
ד"ר וויל הלסטד (ניק גלפוס) (עונה 1 -הווה) - מנתח פלסטי לשעבר שעובד כעת כרופא בכיר בחדר המיון. אחיו הבכור של הבלש ג'יי הלסטד משיקגו PD. ניהל במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר נטלי מנינג.
אפריל סקסטון (יאיא דה קוסטה) (עונות 1-6) - אחות בחדר המיון. יש לה אח צעיר בשם נואה שלומד בבית ספר לרפואה ועובד לצידה בבית החולים. חברת ילדות של קלי סברייד משיקגו FIRE. ניהלה במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר אית'ן צ'וי.
ד"ר נטלי מנינג (טורי דה ויטו) (עונות 1-6) - רופאה בחדר המיון שמתמחה ברפואת ילדים. אלמנה ואם חד הורית שמתמודדת עם מותו של בעלה ואבי בנה שנפל בקרב בזמן שירותו הצבאי כאשר היא הייתה בהריון ממנו. בעונה 1 היא יולדת את הבן שלהם אוון. ניהלה במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר וויל הלסטד ועם ד"ר קרוקט מרסל.
ד"ר קונור רודס (קולין דונל) (עונות 1-5) - רופא מנתח שמצטרף לבית החולים בתחילת העונה הראשונה. בתחילת הסדרה הוא עובד בתור מנתח טראומה ובהמשך משנה את ההתמחות שלו לניתוחי לב-חזה. מנהל מערכת יחסים עם ד"ר אווה בקר.
ד"ר אית'ן צ'וי (בריאן טי) (עונה 1 - הווה) - רב-סרן במילואים ששירת כקצין רפואה בצי ארצות הברית. עובד בתור רופא מתמחה בחדר המיון. ניהל במהלך הסדרה מערכת יחסים עם האחות אפריל. בתחילת עונה 6 הוא מקבל קידום והופך למנהל המחלקה.
שרון גודווין (ש. אפאתה מרקרסון) (עונה 1 - הווה) - אחות לשעבר והמנהלת הראשית של בית החולים.
ד"ר דניאל צ'ארלס (אוליבר פלאט) (עונה 1 - הווה) - ראש מחלקת פסיכיאטריה. מסייע לרופאים בחדר המיון להתמודד עם ההבטים הנפשיים של המטופלים.
מגי לוקווד (מרלין בארט) (עונה 1 - הווה) - האחות האחראית של חדר המיון. בעונה 5 היא מאובחנת כחולת סרטן ולבסוף מחלימה. לקראת סוף עונה 5 היא מתחתנת עם בן קמפבל, חולה סרטן לשעבר.
ד"ר אווה בקר (נורמה קוהלינג) (עונות 3-5) מנתחת לב-חזה בכירה. נמצאת ביריבות מקצועית עם ד"ר רודס שמתפתחת בהמשך למערכת יחסים רומנטית.
ד"ר קרוקט מרסל (דומיניק ריינס) (עונה 5 - הווה) מנתח חדש שמצטרף לבית החולים בעונה 5 אחרי עזיבתו של ד"ר רודס. מנהל מערכת יחסים עם ד"ר נטלי מנינג.
ביקורות
Metacritic נתנה ציון של 52 מתוך 100, אשר מבוסס על ידי ביקרות "מעורבבים או ממוצעים". לעומת זאת, Rotten Tomatoes נתנה ציון של 48% של ציון "רקוב", עם ציון ממוצע של 5.52/10.
תל ינעם
תל ינעם הידוע בערבית כתל א-נעם הוא תל הנמצא בשדותיו המזרחיים של המושבה יבנאל, שבמזרח הגליל התחתון. התל מזוהה עם יַבְנְאֵל המקראית המוזכרת בספר יהושע כעיר גבול דרומית בנחלתו של שבט נפתלי. בעבר נקשר האתר עם ינועם הנזכרת במקורות מצריים מימי הממלכה החדשה במצרים העתיקה. על אף שנמצאו באתר שרידים מאותה התקופה, נראה שיש למצוא את ינועם באזור הבשן. האתר כולל תל עגול קטן שקוטרו 85 מטר ומשרידי יישוב המשתרעים על גבי טרסות מסביב לתל, עד 100 מטרים מצפון ו-50 מטרים מדרום. התל היה גדול יותר בעבר, אך קטן בעקבות עבודה חקלאית ובליה טבעית של הקרקע. התל מתנשא לגובה של כשבעה מטרים מעל הטרסות סביבו וכ-12 מטרים מעל בקעת יבנאל המקיפה אותו. התל היה מיושב בתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
האתר נסקר במאה ה-18 לספירה על ידי צוות של הקרן לחקר ארץ ישראל. באותה התקופה סקר את האתר אאפלי סריסלו ואף חפר במספר מקומות. את האתר סקרו יוחנן אהרוני ורות עמירן מ-1975 נערכו באתר חפירות מטעם אוניברסיטת טקסס בראשות הרולד לייבוביץ. החפירות התמקדו בתל ובאתר של יישוב המצוי 50 מטרים מערבה. במרץ 2016 נערכה חפירת הצלה במדרון הדרומי של התל לקראת בנייתו של בית פרטי. החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ונוהלה על ידי אדווין ק"מ ואן דן ברינק בה נתגלו תגליות חדשות באשר לרצף ההתיישבות באתר.
תקופת הברונזה
בחפירה שנערכה באתר הנמצא 50 מטר מערב לתל, על גבי הטרסות, נמצאו שרידי בניה ובהם מכלול עשיר של כלים. הוא כלל בין השאר כלים המאופיינים לתקופת הברונזה הקדומה I (בין 3300-3000 לפנה"ס). במכלול נמצא פסל נדיר של ראש שור. עדויות עמומות לקיום יישוב בתקופת הברונזה התיכונה IIב (1750-1550 לפנה"ס) כוללות צלמית נחושת הדומה לצלמית שנמצאה בגבל שבלבנון וגם צלמית של אלה עשויה אלקטרום. מתקופת הברונזה המאוחרת I (בין 1400–1550) נמצאו מספר חרסים בודדים בשטח מצומצם. בתקופת הברונזה המאוחרת II (בין 1400-1200 לפנה"ס) התקיים באתר יישוב גדול. המבנה המרכזי של תקופה זו היה כנראה מבנה של מושל מקומי. במבנה זה נחפרו לפחות שמונה חדרים שכללו בין השאר חדרי מחסן. נראה שלמבנה אגף חדרים נוסף שלא נחשף בחפירות. בחדרים נמצאו מכלולים מגוונים. בין הממצאים חותמי גליל מהסוג הנפוץ בממלכת מיתני (צפון סוריה של היום), תליון שוהם, חרוזים עושים חרס, פיאנס וזכוכית, קערה כחולה ממצרים ולהב של מחרשה עשוי ברונזה. באחד החדרים, אשר שימש ככל הנראה למטרה תעשייתית, נמצאו כבשנים בהם טיפות ברזל ותחמוצת עם שיעור של 9% ברזל, ללא עקבות של מתכות אחרות כגון נחושת או ברונזה. הדבר מעיד לדעת החוקרים על אחת העדויות הקדומות ביותר של התכת ברזל בארץ ישראל. מסביב למבנה הגדול השתרע יישוב צפוף ומספר מבנים נחשפו. היישוב חרב בסוף תקופת הברונזה בשריפה שהשאירה במבנה המרכזי שכבת עפר של 50 ס"מ.
תקופת הברזל
זמן קצר לאחר חורבן היישוב מתקופת הברונזה המאוחרת, הוקם יישוב בתחילת תקופת הברזל I (בין 1200-1000 לפנה"ס) שהתקיים לאורך כל התקופה. היישוב היה צפוף ובתיו היו בנויים על גבי חורבות היישוב הקודם כשבחלק מהמקומות תוכנית המבנים החדשים לקוחה מן המבנה החרב עליו הם יושבים. היישוב המשיך להתקיים במאה ה-9. מן התקופה הזאת נמצאו ממצאים מגוונים הכוללים בית בד להפקת שמן זית, סכין ייחודית, שלהבה עשוי ברזל, ידיתה עשויה עצם ומסמרותיה ברונזה. נתגלו גם חותם עשוי אבן שחורה שעליו חרוטים דמותם של שני בעלי חיים בעלי קרניים הניצבים זה מול זה כשעל כל אחד רוכב אדם. לא נתגלו שרידים מן התקופות המאוחרות יותר של תקופת הברזל, פרט לכמות רבה של חרסים מתקופת השלטון האשורי בצפון הארץ, שאף אחד מהם לא נמצא באתרו. סוברים החופרים באתר כי בוני היישוב מהתקופה הפרסית פלסו את השרידים המאוחרים של תקופת הברזל ובפרט תקופת השלטון האשורי.
התקופה הפרסית
בתקופה הפרסית התקיים באתר יישוב גדול ונחשפו בחפירה מבנים רבים. אחד המבנים שנתגלו נחשף בחלקו ועובי קירותיו מגיע למטר אחד. מבנה נוסף נמצא צפונית למבנה זה ובו גרם מדרגות המרוצפות בחלוקים. בין הממצאים מהתקופה הפרסית ניתן למצוא כלים יוונים כגון פך מאנטוליה וחרסים מחבל אטיקה.
תקופות מאוחרות
לאחר התקופה הפרסית היה התל נטוש ונושב שוב על פי הממצאים בתקופה הרומית המאוחרת (132-124 לספירה). פרט למבנה גדול אחד, כל שאר המבנים שנחשפו היו מבנים קטנים בעלי שני חדרים. מבנה מטויח בעל שש מדרגות זוהה כמקווה, אשר נבנה וקטע שכבות יישוב קודמות. בעזרת תיארוך פחמן-14 נקבע זמנו של המקווה למאה ה-6 לספירה, התקופה הביזנטית. על אף שנמצא באתר מקווה, לא נמצא באתר בית כנסת. המבנה המאוחר ביותר באתר נמצא קרוב לפני הקרקע אך לא ניתן לקבוע את זמנו.
באתר נמצאו מספר כלים מהתקופה המוסלמית הקדומה המתוארכים לתקופה שמיד לאחר הכיבוש, במאה ה-7 לספירה. בנוסף נמצאו כלים מהמאות ה-14 וה-15, מהתקופה הממלוכית.
כתותי מיכתת שיעוריה
כתותי מיכתת שיעוריה (כתות וחתוך שיעורו) הוא כלל הלכתי שמשמעותו שכל חפץ האסור בהנאה שחייב שרפה או קבורה - אי אפשר לקיים בו מצווה כאשר מתנאיה הוא שיהיה בחפץ גודל מסוים (שיעור), מאחר שהחפץ נחשב כבר כעת כאילו הוא נשרף ונקבר, ולכן הוא כאילו כתות וחתוך לחתיכות קטנות, ונמצא שאין בו את השיעור הדרוש.
מקור
מקור דין זה הוא מדברי המשנה במסכת סוכה, הכותבת שאין יוצאים ידי חובה בלולב ואתרוג של עיר הנדחת, ובגמרא ביארו שמפני ש - נמצא שאין בלולב ובאתרוג שיעור מספק כדי לצאת ידי חובה במצווה זו.
דיונים נגזרים
בנוגע להדלקת נר חנוכה משמן של איסורי הנאה ישנה מחלוקת:
לדעת הפרי מגדים אי אפשר לצאת ידי חובה בשמן של איסורי הנאה מאחר שישנו חיוב בנר חנוכה לתת בו שמן בשיעור שיוכל לדלוק לכל הפחות כ'חצי שעה', ושמן זה של איסור הנאה - 'מיכתת שיעוריה', ולכן איננו כשר.
הערוך השולחן כתב שאין לאסור מטעם זה, מאחר שכתבו בתוספות בהגדרת 'כתותי מיכתת' שיש להתייחס לחפץ כאילו הוא חתוך לחתיכות ואינו שלם, אך לא כאילו הוא אינו, ולכן רק במצווה שיש חיוב לחפץ שלם ישנו חסרון זה, אך לעניין שמן של נר חנוכה אין חסרון בכך שהחפץ חתוך, מאחר שיש בו את השיעור הדרוש.
רא"ש טויבש כתב שאין לאסור מטעם זה מכיוון שחז"ל רק קבעו זמן מסוים ולא נתנו שיעור לכמות השמן או לעובי הפתילה ולכן אין חיסרון של מיכתת שיעורא.
בציץ אליעזר כתב שמאחר וכל עניין הדלקת נר חנוכה הוא לצורך פרסום הנס - אין סיבה לפסול משום דין זה של כתותי מיכתת.
במשנה ברורה פסק שאין להדליק נר חנוכה משמן של איסורי הנאה.
פרץ זאבל איגר
הרב שמואל פרץ איגר (מכונה גם הרב שמואל זנוויל או הרב פרץ זאבל; י"ג בסיוון תקכ"ח, 1768 – א' בטבת תר"ג, 1842) היה רב פוסק ואב"ד בעיר בראונשווייג והמחוז בגרמניה.
ביוגרפיה
עמד בקשרי תורה הדוקים עם בן דודו ר' עקיבא איגר אב"ד פוזנא, שכותב עליו "הגאון הגדול האמיתי המפורסם ירבו כמותו בישראל", וכן עם גדולי ישראל כמו החת"ם סופר ור' שמואל לנדא בן הנודע ביהודה.
משנת תקס"ט כיהן כרב ואב"ד בראונשווייג.
יחסו לרפורמה
הרב פרץ זאבל התנגד להכללת קטעים בגרמנית בתפילה על ידי ישראל יעקבסון, ואמר שהיחלשות האחיזה בעברית תפורר את הקשר בין יהודי תבל. עם זאת אימץ בעצמו את מרבית הנהגות בית-הכנסת של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, ובין היתר ערך קונפירמציה בבראונשווייג מ-1835.
משפחתו
רבי פרץ זאבל איגר היה נשוי לשלוש נשים (לפי הסדר הזה):
הרץ במבוך (סרט)
הרץ במבוך (באנגלית: The Maze Runner) הוא סרט אמריקאי מסוגת מתח/מדע בדיוני משנת 2014 בבימויו של ווס בול. הסרט מבוסס על הרומן רב המכר של ג'יימס דשנר, מותחן הרפתקאות לצעירים באותו השם. במרכז הסרט עומד נער צעיר בשם תומאס (דילן או'בריאן), שמוצא את עצמו לכוד במבוך ענק וקטלני עם קבוצה של ילדים נוספים. לתומאס אין זיכרונות מהתקופה שקדמה להגעתו למבוך. הוא סובל מסיוטים על ארגון צללים הידוע בשם W.C.K.D, ומקווה כי אותם שברי חלומות יעזרו לו לגלות את סודות עברו ואת הדרך להימלט מהמבוך.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 בספטמבר 2014 בארצות הברית והופץ על ידי "20th Century Fox". הסרט זכה להצלחה מסחרית גבוהה והרוויח כ-32.5 מיליון דולר כבר בשבוע הראשון ליציאתו. הסרט הרוויח מעל 348 מיליון דולר ברחבי העולם.
בעקבות הצלחתו של הסרט הראשון, ב-2015 יצא לאקרנים סרט המשך - "הרץ במבוך: מבחני הכווייה", ובשנת 2018 יצא הסרט השלישי בסדרה, "הרץ במבוך: תרופת המוות".
עלילה
כשדלתות המעלית נפתחות הוא מבין שאינו לבד. תומאס מוצא את עצמו בין קבוצה של נערים שמקבלים את פניו ב"קרחת" (Glade) – מתחם ענק, דמוי יער, מוקף חומות אבן. גם הנערים ב"קרחת", בדיוק כמו תומאס, אינם יודעים כיצד הגיעו לשם. הם יודעים רק שבכל בוקר נפתחות בחומה דלתות אבן עצומות שמובילות אל מבוך שמקיף את ה"קרחת", ובכל לילה הן ננעלות.
הנערים בונים לעצמם חברה בסיסית שבה לכל אחד יש תפקיד. הנער וחבריו מבינים כי המבוך עשוי להיות הדרך היחידה לצאת החוצה, ואכן אחד התפקידים בחברה הוא "רצים" (Runner). תפקידם של הרצים הוא לחפש במבוך דרך מילוט בשעות היום ולחזור לפני רדת החשכה. אף אחד אינו רוצה להיתקע במבוך בשעות הלילה, משום שמפלצות קטלניות המכונות "מאמללים" משתחררות לחופשי ומשוטטות במבוך. לנערים ידוע כי אף אחד לא חזר חי אחרי לילה במבוך.
לאחר שתומאס מותקף על ידי רץ הסובל מהזיות כתוצאה מעקיצת "מאמלל" (Griever)- אותו הרץ מושלך אל מותו במבוך על ידי חבריו. אלבי, מנהיג הנערים ורץ נוסף בשם מינהו עוקבים אחר צעדיו של הנער במבוך כדי לראות אם שרד בנס. השניים מופיעים לפנות ערב תוך כדי גרירת אלבי הפצוע, אולם לא מספיקים להגיע לכניסה למתחם לפני סגירת השערים. תומאס רץ אל תוך המבוך כדי לעזור, והשלושה נשארים לכודים.
באופן מפתיע, השלישייה מצליחה לשרוד את הלילה וחוזרת למחרת בבוקר.
באותו בוקר עולה במעלית נערה בשם תרזה ואיתה שני מזרקים מלאים בחומר לא ידוע. זו הפעם הראשונה שמגיעה ל"קרחת" אישה. הנערה מזהה את תומאס, אף על פי שהוא אינו זוכר אותה, והדבר מעורר בחבריו של תומאס חשדות רבים כלפי מניעיו.
כשתומאס רואה את מודל המבוך שבנו הרצים על פי חקירות קודמות הוא לומד שחלקים שונים של המבוך נפתחים כל לילה בסדר קבוע, על פי מספרם. הוא מבין כי מכשיר מצפצף שנמצא על אחד ה"מאמללים" שחיסלו, הנושא את הספרה 7, הוא בעצם מפתח לדלת מספר 7.
תומאס ומינהו חוזרים אל המבוך עם המכשיר, ובאותו לילה לא נסגרים השערים וה"מאמללים" נכנסים ל"קרחת". ה"קרחת" נהרסת ונערים רבים, ביניהם אלבי המנהיג, נהרגים. תומאס, אשר צפה בהבזקי זיכרון מעורפלים מאז שהגיע, דוקר את עצמו עם עוקץ של "מאמלל" כדי לנסות להחיות את זכרונו. האחרים מחליטים להזריק לו את האנטי-ארס האחרון. כתוצאה מחוויה זו תומאס נזכר בעברו: עבודתו המשותפת עם תרזה עבור הארגון W.C.K.D שיצר את המבוך. הוא מספר כי שאר הנערים ב"קרחת" השתתפו ביודעין כנבדקים בניסוי, וכי צפה בכולם במשך שנים.
בינתיים גאלי לוקח פיקוד ומתכנן להקריב את תומאס ותרזה למען שלום עם ה"מאמללים". תומאס ותרזה בורחים אל המבוך עם נערים נוספים, בזמן שגאלי ואחרים מסרבים לעזוב. הנערים במבוך נלחמים ב"מאמללים", והניצולים מצליחים להגיע ליציאה. הם מגיעים למעבדה מלאה בגופות, בה מוקרנת הקלטת וידאו. נראית בה אישה שמסבירה כי כדור הארץ נהרס על ידי התלקחות סולארית מסיבית, ואחריו הופיע וירוס קטלני. היא יורה בעצמה במעבדה תוך כדי שהיא מותקפת על ידי חמושים לא מזוהים. הנערים מבינים כי היו חלק מניסוי הלומד את התרופה.
לפתע, מופיע גאלי עם אקדח ומתעקש כי עליהם להישאר במבוך. הנערים מסרבים, והוא יורה לכיוון תומאס. צ'אק מגן בגופו על תומאס ומת. חמושים רעולי פנים נכנסים במהירות ולוקחים את קבוצת הניצולים אל מסוק שטס מעל שממה מדברית עצומה ושאריות עיר הרוסה. במקביל, האישה שכביכול ירתה בעצמה נכנסת לפגישה ומודיעה כי הניסוי הצליח וכעת הנערים עוברים לשלב השני.
ממלכת ברכיניוג
ברכיניוג נוסדה על ידי עמים אירים שהיגרו לדרום ויילס במאה ה-5 בהתחלה כחלק ממלכת דאווד והחל מ-450 כממלכה עצמאית תחת המלך בריכן שעל שמו נקראה. היא נותרה עצמאית עד למאה ה-7 כאשר התאחדה שוב לכמאה שנים עם ממלכת דאווד, החל מסוף המאה ה-9 תחת איום הממלכות האנגליות, הפלישות הוויקינגיות והתחזקות הממלכות הוולשיות, ברכיניוג החלה בהדרגה לאבד את כוחה ולבסוף ב-1045 היא אוחדה עם ממלכת דהייברת' ממערב.
היסטוריה
הממלכה נוסדה לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה בתחילת המאה ה-5 כחלק ממלכת דאווד (Dyfed), היא הפכה לממלכה עצמאית סביב 450 ונקראה על שם מלכה הראשון בריכן (Brychen, שמשמעו "המנומש"). הממלכה, בדומה לדאווד, נוסדה על ידי עמים אירים שהגיעו לדרום ויילס בסוף השלטון הרומאי, ממצאים רבים מהאזור מראים השפעה גאלית ניכרת. עיר הבירה הקדומה של הממלכה הוקמה על קראנוג באגם ל'אנגורס (Llangorse), קראנוג זה (סוג של אי מלאכותי) הוא ייחוד בכך שהוא היחיד שנמצא מחוץ לאזורים הגאלים של אירלנד וסקוטלנד.
על פי המסורת, בשנת 470, לאחר ניסיון כושל לתקוף את ממלכת מרסיה, כוחות ממרסיה פלשו לבכיניוג והעלו באש את הקראנוג ששימש מרכז השלטון של הממלכה. עם זאת כיום מקובל לחשוב שמדובר בפלישה של כוחות אירים ושמקור הבלבול הוא בפלישה מרסית שהתרחשה בשנת 916. נפילת הבירה באגם ל'אנגרוס הובילה להקמת בירה חדשה בטלגארת', שנותרה בירת הממלכה עד לסופה במאה ה-11. לאחר מותו של בריכן סביב 490 שושלתו המשיכה למשך כ-350 שנים כאשר מעט ידוע לגבי שמות המלכים או תקופות השלטון שלהם, עד שבשנת 640 המלך ריוואלון אפ איוולון נפטר ללא יורש זכר וביתו סינדרק פארך ריוואלון ירשה את הממלכה. סינדרק נישאת לקלוטן, מלך דאווד (בן-דודה הרחוק), ולמשך כמאה שנה שתי הממלכות התאחדו תחת מלך אחד.
בשנת 730 לערך, כוחות מממלכת קרדיגיון השכנה פלשו לממלכת דאווד. הממלכות המאוחדות של דאווד וברכיניוג נאלצו להתפצל כאשר אווסט אפ קדוואג, אחיו הצעיר של המלך, קיבל את כס ממלכת ברכיניוג. בתקופה זו מאבקים על הירושה הובילו לפיצול גם בממלכת ברכיניוג לשלושה מחוזות, בראשן עמדו שני אחים ובן דוד של המלך החדש אווסט.
בשנת 896, כוחות ויקינגים פלשו לממלכה מכיוון מזרח, אליסד' אפ טוודר מלך ברכיניוג פנה לאלפרד מלך ממלכת וסקס לסיוע, כתוצאה מכך ברכיניוג הפכה למעשה לממלכת חסות של וסקס. בתחילת המאה ה-10 הממלכות הוולשיות מצפון וממערב החלו להתחזק ולהפעיל לחצים על ברכיניוג שנפגעה קשות מהפלישה הוויקינגית, בנוסף בשנת 916 אתלפלדה, מלכת מרסיה פלשה אף היא לברכיניוג ובזזה את בירת הממלכה. בשנת 1045 נפטר מלך ברכיניוג האחרון גריפיד' אפ אליסד' וממלכת ברכיניוג הפכה לחלק ממלכת דהייברת' החזקה ממערב, בניו של גריפיד' חלקו ביניהם את אחוזות הממלכה ושימשו אדונים לשלושת המחוזות של ברכיניוג.
עם סידור המחוזורת מחדש בשנת 1974, ברקונשייר הפכה לחלק הדרומי של מחוז פוויס, כיום שם הממלכה השתמר בעיירה ברקון ששימשה בירת האדונות הנורמנית ובפארק הלאומי ברקון ביקונס ששוכן ברוב שטחי הממלכה ההיסטורית.
אילה זילברמן
אילה זילברמן (נולדה ב-23 באוקטובר 1983) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אילה זילברמן נולדה ברמת גן. בהיותה בת שלוש וחצי עברה למכבים, שם גדלה. כשהייתה בת 15.5 הוריה התגרשו והיא נשארה להתגורר עם אמה. תמיד הייתה לה חיבה לתיאטרון, אבל פרט לחוג דרמה בבית הספר היסודי, לא עסקה בכך. בצה"ל שירתה כמדריכת שריון בבית הספר לשריון בדרום הארץ.
בתום שירותה הצבאי למדה במשך שנה מכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר-כך למדה במסלול התלת-שנתי בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, היא סיימה את הלימודים בשלהי שנת 2008. בכיתתה למדו בין השאר טל בלנקשטיין, אור מאיר, אנדריאה שוורץ, עודד אהרליך וגלעד אבנת. בשנה השלישית ללימודיה גילמה את דמותה של חנה רובינא בהצגה "הבימה – הסטודיה הדרמטית מציגה" במסגרת הסטודיו של יורם לוינשטיין. ההצגה מגוללת את סיפור ייסודו של סטודיו "הבימה" במוסקבה, מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. ההצגה המשיכה לרוץ בצוותא.
שיחקה בתפקיד בת' בהצגה "נשים קטנות" בבימויו של ניר ארז, במדיטק.
אילה זילברמן שיחקה ב"תנוחי", דרמה יומית בת 50 פרקים ששודרה ב-HOT3 החל מאפריל 2012. היא גילמה את דמותה של הגר פרימור, חברתו של מתי אייסברג (ישי גולן), ה"ביצ'ית" הצעירה של הסדרה.
שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סרוגים", "לאהוב את אנה" "23FM", "השועלים" ו"החברים של נאור". בנוסף, הצטלמה לפרסומות ושיחקה בסרטי סטודנטים רבים.
ב-2011 שיחקה בסרט "וידאו קסם" של שיר קומאי לצד אורי יניב. זהו סרט פנטזיה אודות מפגש בין דניאל, בחור בעל אהבה עזה לקולנוע ובחורה מיקום מקביל שעובדת בספריית DVD. הסרט הוא עיבוד לסיפור הקצר "Impossible Dreams", פרי עטו של טים פראט, זוכה פרס ההוגו. הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה במקום הראשון בפסטיבל אייקון.
שיחקה ב"קרון", סרטם הקצר של ארז אבני ואיתי אדרי (2012), לצידם של ליאור אשכנזי ונתי רביץ. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הקצרים בגליל ובפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב.
החל מהשנה השלישית ללימודיה, זילברמן משתתפת בערבי מחווה לאמנים שונים, הכוללים ספרות ושירה, מיוזמתו של מאיר עוזיאל. חברה בקבוצת האלתור "למאבאטי".
ביוני 2012 הצטלמה לסדרת הטלוויזיה "יומני החופש הגדול" של ערוץ דיסני ו-yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2013 שיחקה בסדרה "פרופיל 64" בערוץ 10 לצד מיכאל מושונוב, דנה פרידר ועוד.
בשנת 2014 הצטרפה ללהקת "אנרגיה חולנית".
בשנת 2014 גילמה זילברמן תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "אניגמה", דרמה יומית בת 150 פרקים לצידו של עופר שכטר ששודרה ביס קומדי.
משה הגולה מקיוב (השני)
רבי משה הגולה מקיוב (ט"ו בכסלו ה'ר"ט, 12 בנובמבר 1448 - ה'ר"ף בערך) היה רב בתקופת התפר שבין הראשונים לאחרונים אשר עסק בקבלה ואף כתב מספר ספרים בנושא.
ביוגרפיה
רבי משה הגולה מקיוב נולד בט"ו בכסלו ה'ר"ט בשאדוב שבליטא לרבי יעקב בן משה, מכיוון שבאזור זה לא היה מקום לימודים מסודר, הלך (לפני שנת ה'ר"ם) לטורקיה ושם למד תורה מפי חכמי קושטא ואדריאנופול בהיותיו בקושטא למד את חכמת התכונה מפי החכם הקראי רבי אליהו בשייצי, לאחר מכן שב לעיר קייב.
בקייב כתב השגות לספר "גן עדן" מאת החכם הקראי אהרן ניקומודיאו. בשנים רמ"ב – רמ"ג נכבשה קייב על ידי הטטרים ובני רבי משה וכל ספריו נלקחו על ידם ונמכרו בכפא שבקרים, לשם כך הסתובב רבי משה במספר ערים לאסוף כסף לשחרורם, בערים שבהם עבר התווכח עם הקראים המקומיים, ויכוחיו ופולמוסיו פורסמו ואליהו בשייצי וכלב אפנדופולו השיבו על טענותיו.
לאחר שסיים לפדות את ילדיו שב לעיר הולדתו שאדוב ובשנת רנ"ה (בחודש ניסן) התחיל לכתוב את ספרו "שושן סודות", תוך כדי כתיבת הספר בשנת רס"ו עבר לעיר לידא ובי"ז בתמוז בשנה זו העיר נכבשה על ידי הטטרים ורבי משה נפל בשבי, לאחר תקופה נפדה על ידי הרבנים והקראים בעיר אסכי שבקרים, בשנת רע"א סיים את חיבורו שושן סודות.
בשנים אלו עבר לעיר כפא ובשנת רע"ה חיבר את ספרו אוצר נחמד. כאשר הגיע לכפא היו בעיר שלוש קבוצות, אחת שהתפללה בנוסח פרס, אחת בנוסח רומניא, ואחת בנוסח אשכנז. הפיצול גרם למתיחות בתוך הקהילה, והאשכנזים בקשו להקים לעצמם בית כנסת נפרד. רבי משה השכין שלום בקהילה וקבע לה נוסח אחיד – "מנהג כפא" – ששימש מאז את העדה הקרימצ'אקית בכפא. הפשרה שהוא קבע הייתה שעיקר נוסח התפילה יהיה לפי נוסח רומניא, עם הוספות ופיוטים מנוסח פרס, ואילו בפסקי ההלכה ינהגו בהתאם למנהגי האשכנזים.
רבי משה היה תלמידו של רבי אברהם הצרפתי וחתנו, שנת פטירתו משוערת לשנת ה'ר"פ.
אגדה מפורסמת היא שרבי משה היה אדם חולני אשר סבל מתלאות רבות או כלשון אליהו בשייצי רע היצירה, חבורה תחת חבורה ועיניו לבנות ושערותיו למראה הצהבות פונות, אגדה זו צוטטה במספר מקומות תוך הבאת מקור מדברי אליהו בשייצי, יעקב מאן הוכיח שדברי בשייצי מכוונים לרבי משה אלמנו ולא לגולה מקיוב.
שמעון ברנשטיין שיער שלמחייתו עסק בדרשנות ושימש כמגיד נודד בעיירות רוסיה.
אנטולי אפרוס
אנטולי ואסילייביץ' אֶפְרוֹס (ברוסית: Анато́лий Васи́льевич Э́фрос; שמו המקורי: נתן איסָאיֶיביץ' אפרוס; 3 ביוני 1925, חרקוב – 13 בינואר 1987, מוסקבה) היה במאי תיאטרון רוסי וסובייטי יהודי.
משה הגולה מקיוב (השני)
שושן סודות
ספרו המפורסם של רבי משה הוא שושן סודות, ספר העוסק בקבלה ובכוונות התפילות והברכות, את הספר התחיל לכתוב בשאדוב בשנת רנ"ה (בחודש ניסן) וסיים בשנת רע"א.
אנטולי אפרוס
ראשית דרכו
אנטולי (נתן) אפרוס נולד בשנת 1925 בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, למשפחה יהודית של עובדי מפעל מטוסים מקומי. בשנת 1944 הוא הגיע לבירה מוסקבה והחל ללמוד בימוי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, וסיים בשנת 1950.
משה הגולה מקיוב (השני)
שושן סודות
בספר פירושים בכוונות התפילות והברכות, בנוסף בספר פירוש לספר היצירה ולסודות שבפירוש הרמב"ן לתורה, הפירוש לספר היצירה נדפס בנפרד תחת השם אוצר ה', המחבר כותב שבספר 656 סימנים גימטריא של המילה שושן, למעשה בספר רק 463 סימנים, בית המכירות ווינרס מכר כתב יד שבו 491 סימנים, במהדורת יפה מראה 601 סימנים.
אנטולי אפרוס
תיאטרון ילדים ו"לנקום"
ב-1954 התמנה לנהל את מרכז התיאטרון לילדים במוסקבה והצליח להפוך אותו ממוסד שמרני שקופא על שמריו לאחד מהתיאטראות הסובייטיים האופנתיים ביותר.
בתקופה מוקדמת זו של חייו הוא ביים מחזות רבים פרי עטו של ויקטור רוֹזוֹב, בכללם "החיפוש אחר האושר" (1957), "Unequal Battle" (1960) ו"לפני ארוחת הערב" (1962). בשנת 1963 עבר אפרוס לתיאטרון לֶנקום, בו עבד במשך שלוש שנים, שם ביים מחזה אחר של רוזוב "ביום החתונה" (1964). הוא הפיק את המחזה "להתקדם לעבר המחר" לוויניה דֶלמָאר בתיאטרון מוֹסוֹבֶט (1966), כשבתפקידים הראשיים שיחקו פאינה רנבסקאיה ורוטיסלב פליאט.
תיאטרון ברונאיה מאלאיה
התקופה הפוריה ביותר בקריירה של אפרוס הייתה עבודתו בתיאטרון ברונאיה מאלאיה (1987-1964). בתקופה זו ביים כמה יצירות מופת קלאסיות מאת שייקספיר ומולייר. השחקנים שאיתם עבד הכי הרבה היו אולגה יאקובלבה ולב דוּרוֹב.
ב-1977 ביים את סרטו היחידי, "ביום חמישי ולעולם לא עוד" (В четверг и больше никогда). דרמה פסיכולוגית חריפה זו מתרחשת באווירה דחוסה המזכירה את מחזותיו של צ'כוב, וכיכב בה צוות שחקנים מרשים, בראשם אינוקנטי סמוקטונובסקי.
תיאטרון טגנייקה
בשנות ה-70 שיתף אפרוס פעולה עם במאי התיאטרון יורי ליובימוב במספר פרויקטים. למשל, ב-1973, הוא ביים עיבוד טלוויזיוני של המחזה "קשר הצבועים" של מיכאיל בולגקוב, בו ליובימוב כיכב בתפקיד מולייר. כעבור שנתיים, הזמין ליובימוב את אפרוס לתיאטרון טגנקה שלו, לביים את "גן הדובדבנים".
ב-1984, אחרי שליובימוב עזב את תיאטרון טגנקה לטובת קריירה במערב, אפרוס נאות להצעה לנהל את התיאטרון. ואולם, רוב השחקנים התייחסו אליו כאל אויב וסירבו לעבוד עִמו. סבורים שהקונפליקט בטגנקה תרם למותו המוקדם של אפרוס.
משפחתו
אפרוס היה נשוי למבקרת התיאטרון נטליה (נטשה) קרימובה (Наталья Крымова; 1930–2003). בנם, דמיטרי קרימוב (Дмитрий Крымов) הוא מעצב במה ובמאי תיאטרון.
ספריו
בתרגום לאנגלית:
משה הגולה מקיוב (השני)
שושן סודות
המהדורה הראשונה היא קורץ תקמ"ד ולאחריה מספר מהדורות צילום, הספר נדפס במהדורה חדשה בפתח תקווה תשנ"ה על ידי מכון אור הגנוז, ועל ידי הרב יוסף כהן בירושלים תשע"ז עם פירוש בשם יפה מראה.
היו שייחסו בטעות את הספר למחברים אחרים.
ספרים שלא נדפסו
אברהם פירקוביץ ואברהם אפשטיין כתבו שחיבר גם פירוש על קהלת מכיוון שמזכיר חיבור שחיבר על קהלת, יעקב רייפמן הראה שדבריו הם ציטוט של האבן עזרא, ולא חיבר ספר כזה מעולם.
עמק סקרמנטו
עמק סקרמנטו (באנגלית: Sacramento Valley) הוא אזור בעמק המרכזי של מדינת קליפורניה בארצות הברית השוכן מצפון ל והמנוקז על ידי הנהר סקרמנטו. הוא מקיף את כל או חלקים של עשרה מחוזות בצפון קליפורניה. אף על פי שאזורים רבים של עמק סקרמנטו הם כפריים, הוא כולל כמה אזורים עירוניים, כולל בירת המדינה, סקרמנטו. מאז 2010, הבצורות ברחבי מדינת קליפורניה מקשות עוד יותר על אספקת המים של עמק סקרמנטו ושל אזור המטרופולין של סקרמנטו.
גאוגרפיה
הנהר סקרמנטו ויובליו הם חלק משמעותי מהגאוגרפיה של עמק סקרמנטו. מקורם ברכסי ההרים השונים (רכסי החוף הצפוני השונים ממערב, דרום הרי סיסקיו מצפון, וצפון סיירה נבדה ממזרח) המגדירים את צורת העמק, הם מספקים מים לחקלאות, לתעשייה, למגורים, ולפעילויות נופש. יש סכרים על רוב הנהרות ומימיהם מוטים. בעשור השני של המאה ה-21, הבצורות ברחבי המדינה בקליפורניה מקשות יותר ויותר על אספקת המים לעמק סקרמנטו.
פני השטח של עמק סקרמנטו הם בעיקר ערבות עשב שטוחות שהופכות ירוקות יותר ויותר כאשר נעים מזרחה מצל הגשם של רכסי החופים לכיוון הסיירה נבדה. בניגוד לעמק סן חואקין שמדרום לעמק סקרמנטו, שבמצבו שלפני ההשקיה היה מדבר עם צמחייה מועטה, בעמק סקרמנטו המעט פחות צחיח היו שטחים מיוערים משמעותיים לפני בואם של מתיישבים ממוצא אירופי. רוב היערות נכרתו במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה ובגל ההתיישבות האמריקנית בעקבותיו, אם כי יש עדיין כמה אזורים שבהם נותרו עצים, כמו אזור סקרמנטו רבתי.
גבעות נפוצות יותר מדרום ל ועד. אלו ידועות בשם גבעות העמק ומתחילות מדרום לקו הגבול בין המחוזות טהמה וגלן ליד קורנינג. יש גם כמה גבעות ב ובקורנינג. ישנו רכס מרכזי אחד של גבעות בין קוטונווד (Cottonwood) ורד בלאף הידוע בשם גבעות קוטונווד (Cottonwood Hills) או גם גבעת ניין מייל, ויש את רכס קוטונווד (Cottonwood Ridge) בין אנדרסון (Anderson) לקוטונווד. יש כמה גבעות ברדינג, כמה יותר מרד בלאף, ומצפון לרדינג זה בעיקר מרגלות הגבעות.
מאפיין גאוגרפי ייחודי אחד של עמק סקרמנטו הוא, המכונה "רכס ההרים הקטן" ביותר בעולם, הוא מורכב משרידים של הר געש כבוי ושוכן בצמוד ל, 70 קילומטרים צפונית לסקרמנטו.
חקלאות
פרדסי הדרים, מטעי אגוזים וחוות בקר משותפים לשני חצאי העמק המרכזי. גם התעשייה החקלאית של עמק סקרמנטו דומה לזו של עמק סן חואקין מדרום. לאגוזים, כמו לשקדים ואגוזי המלך, חשיבות רבה יותר מצפון לדלתה, ואורז, שאינו בר-קיימא בעמק סן חואקין הצחיח יותר, הוא גידול מרכזי. באזור העיירה קורנינג מגדלים זיתים להפקת שמן זית ולצריכה כפירות. המטה של איגוד המגדלים Sunsweet Growers Incorporated נמצא בעיר יובה. העמק שולט ביותר משני שלישים משוק השזיפים המיובשים העולמי באמצעות למעלה מ-400 מגדלים בקליפורניה.
אקלים
דפוסי מזג האוויר בעמק סקרמנטו דומים מאוד לאלו שבעמק סן חואקין שמדרום, אם כי הלחות והמשקעים נוטים להיות מעט גבוהים יותר. הקיץ הוא העונה היבשה, עם טמפרטורות ממוצעות בשעות היום הנעות בין 32 ל-37 מעלות צלזיוס, אבל גם טמפרטורה מעל 40 מעלות היא תופעה שכיחה, במיוחד בצ'יקו, רדינג, רד בלאף וסקרמנטו. ה"בריזה", שמגיעה מאזור המפרץ, מביאה לטמפרטורות קרירות יותר ולחות גבוהה יותר. לפעמים רוח הדלתה סוערת עם מהירות רוח עד 50 קמ"ש בעמק ועד מעל ל-70 קמ"ש באזור הדלתה, שלעיתים קרובות הוא פרוץ לרוחות. רוח זו יכולה גם להביא עננים נמוכים בשעות הבוקר לאזור, אבל העננים בדרך כלל מתפוגגים במהירות והטמפרטורות נשארות קרירות. תנאים דמויי קיץ נמשכים עד מתחילת ועד אמצע ספטמבר, אך מזג האוויר מתחיל להשתנות למזג אוויר קריר, גשום וערפילי יותר במהלך אוקטובר, מה שגורם לעצים לייצר עלווה סתווית צבעונית. החורף, המכונה גם העונה הגשומה, הוא בדרך כלל מתון עד קריר, מעורפל וגשום. בצפון, הטמפרטורה הממוצעת היא סביב 7 מעלות צלזיוס והמינימום מגיע עד ל-12- מעלות צלזיוס, קר יותר בחלק הצפוני של העמק וקר יותר עדיין למרגלות הגבעות וקיפאון יכול להתרחש כמעט בכל מקום. דרומה יותר ליד סקרמנטו, הטמפרטורות נוטות להישאר בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס, כשהטמפרטורות בלילה יורדות בין 2 ל-7 מעלות צלזיוס. העונה הגשומה נמשכת מנובמבר עד תחילת אפריל. במהלך העונה הגשומה, מתחוללות בעמק סקרמנטו מדי פעם סופות רעמים חזקות וסופות טורנדו, בעיקר בעוצמה EF0 או EF1, במיוחד במחוז קולוסה ובאזורים סביב קורנינג ואורלנד (Orland). שיטפונות מתרחשים לעיתים בתקופות גשומות יותר, בדרך כלל נובמבר עד מרץ. שלג בעמק נדיר, אם כי העיירות רדינג ורד בלאף שנמצאות בקצה הצפוני של העמק, חוות לעיתים קרובות שלג קל פעם או פעמיים בשנה. בצ'יקו יכול לרדת גשם מעורב בשלג כל כמה שנים, אבל בממוצע, שלג יורד רק פעם ב-5 שנים. דרומה יותר בסקרמנטו, שלג אינו יורד. במהלך חודשי הסתיו והחורף, יכול להיווצר בכל העמק המרכז ערפל סמיך המכונה "ערפל טולה" (tule fog) שהופך את הנהיגה למסוכנת, במיוחד בלילה, ובעיקר מדרום לקורנינג. הערפל יכול להימשך שבועות תלוי עד כמה הרוח חלשה. בשנים מאז 2010, הבצורות ברחבי מדינת קליפורניה מקשות עוד יותר על אספקת המים של עמק סקרמנטו ועמק סן חואקין.
תחבורה
כביש בין-מדינתי 5 הוא המסלול העיקרי דרך עמק סקרמנטו, שכיוונו מדרום לצפון לאורך הקצה המערבי של העמק. עובר מצפון-מזרח לדרום-מערב דרך הקצה הדרומי של העמק, בעיקר דרך המחוזות סקרמנטו ויולו, ומסתיים בגשר המפרץ סן פרנסיסקו-אוקלנד. מספר מסלולים משניים מחברים בין שני הכבישים, כולל ו. באזור סקרמנטו יש רשת של כבישים מהירים עירוניים.
מסלולים עיקריים נוספים באזור כוללים את, העובר לאורך הקצה המזרחי של העמק, בערך במקביל לכביש בין-מדינתי 5, מסקרמנטו ועד לקצה הצפוני שלו ברד בלאף. , שחוצה את העמק ממערב למזרח במסלולו מדרך מדינת קליפורניה מספר 1 במחוז מנדוסינו ל. , הקרוי לכבוד הבהלה לזהב בקליפורניה ועובר דרך עיירות כרייה עתיקות רבות למרגלות העמק; ו, העובר לאורך מסלול הנהר סקרמנטו כ-20 קילומטרים מזרחית לכביש בין-מדינתי 5.
קו הרכבת של יוניון פסיפיק משרת את העמק, עם הקו העיקרי שלה מצפון לדרום מאוקלנד בקליפורניה לפורטלנד באורגון, דרך סקרמנטו,, ורדינג. זהו גם המסלול של רכבת הנוסעים של אמטרק. ליוניון פסיפיק יש גם שני קווים מזרח-מערב, דרך (מסילה של  לשעבר), ודרך ערוץ הנהר  (מסילה של  לשעבר). קו הרכבת קליפורניה זפר של אמטרק משתמש במסלול מעבר דונר. לחברת הרכבת BNSF יש קו מקלאמת פולס באורגון, לצומת עם קו הנהר פדר של יוניון פסיפיק ב. ל-BNSF יש זכויות שימוש בשני הקווים של יוניון פסיספיק ממזרח-למערב. בנוסף, מפעילה את קו הרכבת לשעבר של סאות'רן פסיפיק בצד המערבי של העמק מדייוויס ל (ליד רד בלאף).
המגפה האנטונינית
המגפה האנטונינית הייתה פנדמיה של מחלה זיהומית, אשר התרחשה בשלהי המאה ה-2 לספירה (165–180) באימפריה הרומית. מוכרת גם בשם "המגפה של גלנוס" (על שמו של הרופא היווני שתיאר את המחלה). לא ידועה הסיבה המקורית של התפרצות המגפה, אך החוקרים סבורים כי מדובר באבעבועות שחורות.
היסטוריה
לפי הרישומים של גלנוס וההיסטוריון דיו קסיוס, המגפה התפרצה עם חזרתו של לוקיוס ורוס וחייליו מהאימפריה הפרתית, גרמה למותם של מיליונים מתושבי האימפריה והסתיימה, בערך, עם מותו של מרקוס אורליוס. דיו קסיוס מציין כי, בשנת 189 לספירה, תשע שנים לאחר מותו של מרקוס אורליוס, התרחשה התפרצות מחודשת של המגפה ובמקביל להתפרצות, בוצעו מקרי רצח ברחבי האימפריה על ידי ה"מחטים הרעילים": היום החוקרים סבורים כי מדובר בניסיונות לא מוצלחים לרפא את המחלה.
המגפה תועדה גם בכתביו של הנואם וההיסטוריון אייליוס אריסטידס לפני ההתפשטות הרשמית של המגפה עם חזרתו של ורוס וחייליו. אריסטידס מתאר התפשטות של מחלה זיהומית ואבדות כבדות באזור הפרברים בסמירנה בשנת 165 לספירה.
לפי הדעה הרווחת בקרב חוקרים והיסטוריונים, התפרצות המגפה מתועדת בזמן המצור על הערים נציבין וסלאוקיה (165–166 לספירה) על ידי הלגיונות של לוקיוס ורוס, ובשנת 166 הגיעה המגפה לאימפריה הרומית. קירבה לחיילים חולים ותנאי מחיה גרועים קידמו את התפשטות המגפה בקרב הלגיונות בכל רחבי האימפריה. השפעתה של המגפה הייתה אדירה והרסנית; כך ניתן לראות, כי במצרים עודדו גיוס גם של בני החיילים, בשל ירידה משמעותית בכוח צבאי, ובאזור הבלקן מעידות תעודות השחרור מהצבא על ירידה משמעותית במספר החיילים שהורשו לפרוש משירות הצבאי במהלך המגפה.
עם התפשטות המגפה ברחבי האימפריה, השפעתה על האוכלוסייה האזרחית הייתה חמורה. ישנן עדויות אפיגרפיות וארכיטקטוניות ברומא אשר מצביעות על כך. רוב הפרויקטים בתחומים של הבנייה האזרחית נעצרו בין השנים 166–180. במכתבו לאתונה בשנת 174, מבטל מרקוס אורליוס את דרישותיו למנות נציגים חדשים לאראופגוס באתונה מכיוון ששרדו מעט אתונאים מהמעמד העליון שעמדו בדרישות שהציג למינוי כזה לפני התפרצות של המגפה. דיו קסיוס כינה את המגפה כ"גדולה ביותר מכל הידועות לו", וההיסטוריון הרודיאנוס ציין את הסבל הגדול ברחבי האימפריה.
במחקר הארכאולוגי מציינים אזורי קבורה קבוצתיים אשר עשויים להיות קשורים להתפרצות המגפה האנטונינית, וביניהם שני אתרי קבורה קבוצתית בקטקומבות של מרקלינוס ופטרוס ברומא. אופן הקבורה, התיארוך של החומרים וחלקיקי הבדים, גיל הנקברים (בעיקר נשים צעירות), ללא סימני חבלה או פצעים חמורים, עם חלקיקי זהב בקברים (אשר מצביעים על מעמדם הגבוה של הנקברים): הנתונים הללו מצביעים על מוות פתאומי של הנקברים, ככל הנראה מהמגפה.
אפידמיולוגיה
המגפה האנטונינית מוכרת בעיקר בזכות כתביו של גלנוס. הוא שהה ברומא בזמן ההתפרצות הראשונה בשנת 166 לספירה, ועזב במהירות לעיר מגוריו, פרגמון, אך הוחזר על ידי הקיסר בשנת 168 לספירה ותיעד את ההתפרצות בקרב החיילים מלגיונות הנמצאים באקוויליה. אף על פי שתיאור המחלה על ידי גלנוס מעורפל, החוקרים סבורים כי מדובר באבעבועות שחורות.
גלנוס עקב אחר המחלה החדשה שהחלה להתפשט במהירות וגרמה להידבקות של מאות אנשים ולמותם של אחוז משמעותי מהנדבקים. הוא הבחין שהמחלה מתפשטת בתקופה קצרה במהירות רבה וכינה אותה "לוימוס" (ביוונית "מגפה"). המגפה האנטונינית היא המגפה הכי מפורטת בכתביו של גלנוס. הוא הקדיש לחקר המגפה טקסטים שלמים עם הסברים על ריפוי אולקוסים ושלפוחיות, ניסיונות לאיתור מהיר של המחלה וכרונולוגיה מסוימת של מהלך המחלה. בין הסימפטומים של המחלה גלנוס מציין את הפריחה, המכסה את הגוף של החולה. הפריחה בתיאוריו של גלנוס יבשה ומאופיינת בצבעה השחור, גלנוס מסביר את הופעת הצבע השחור בפריחה עקב שטפי הדם, שהתייבשו בשלפוחיות, שנוצרו בעקבות הפריחה. שלפוחיות הדם שהתייבשו הופכות לקשקשים על עורם של החולים. בנוסף לפריחה, גלנוס מציין שלשולים וחום כתסמינים נלווים למחלה (לעיתים הוא מכנה את המגפה כ"מגפת החום" או "מכת חום"). השלשולים היו מלווים בדם אצל רוב החולים. מספר חולים סבלו גם מהקאות, כאבי בטן וקוצר נשימה. התסמינים מתחילים להופיע לאחר 9–12 ימים מתקופת הדגירה, גלנוס מציין את הופעת ה"פריחה השחורה", מכיוון שהפריחה אופיינה בשטפי דם תת-עוריים באזורים של השלפוחיות. פריחה מסוג זה אופיינית גם למחלת טיפוס הבהרות, אך השלפוחיות אינן מוגלתיות. במקרה של המגפה האנטונינית, גלנוס מציין את הופעתן של ההפרשות המוגלתיות באזורים בהם הופיעה הפריחה. גלנוס מתאר את הפריחה מאוד מחוספסת, עם שכבות של עור מת, אשר נופל במקומות, בהם לא הופיעו אולקוסים; התיאור, אשר דומה להופעת הפריחה במגפת האבעבועות, אך שונה מהפריחה של טיפוס הבהרות, אשר לא מתקלפת ולא מחוספסת, יותר דקה. ברישומיו, גלנוס מציין כי במקרים קטלניים של המחלה, הפריחה לא בהכרח תופיעה על גופו של החולה, למרות זאת תיאוריו של הפריחה במגפה האנטונינית דומים להופעת הפריחה אצל החולים באבעבועות שחורות.
גלנוס מוסיף לסימפטומים הניכרים גם שלשולים, בעיקר צואה עם דם. צבעה השחור של הצואה מצביע על הדימום במערכת העיכול. דימום כיבי, צואה שחורה ושלשולים הם סימפטומים ניכרים של אבעבועות שחורות.
שיעורי תמותה
הנתונים לגבי שיעורי התמותה בתקופת המגפה משתנים על פי המקורות: במקורות הראשוניים שיעורי התמותה לא בהכרח מדויקים, מוזכרים אלפים שמתו מהמגפה כל יום. הדעה הרווחת לגבי מקרי התמותה במחקרים מודרניים עמדה על 1%–2% תמותה, לעומת זאת, המחקרים שהתפרסמו לאחר מכן הצביעו על אחוזי תמותה גבוהים אך עדיין ריאליסטיים יותר: בין 7% ל-10% בקרב אזרחי האימפריה, ובין 13%–15% בלגיונות החיילים.
גלנוס בעצמו איבד את כל העבדים שלו בעקבות המגפה ואת חברו הטוב טאוטרס. ברישומיו הוא מציין מאות ואלפים של המתים ברחבי האימפריה, כולל החיילים שנספו במגפה באקוויליה, שראה במו-עיניו.
השפעות
חוסר בכוח אדם בלגיונות של מרקוס אורליוס הוביל לגיוס מוגבר של תושבי האימפריה והפרובינקיות הסמוכות. בשנת 167, למרות הניסיונות של מרקוס אורליוס להשתלט על הפלישה, החלו העמים הגרמאניים חוצים את נהר הריין.
לוקיוס ורוס נפטר ממחלה זיהומית בשנת 169, בזמן התפרצות המגפה. כעבור 11 שנים מת מרקוס אורליוס, החוקרים סבורים כי שניהם מתו מאותה מחלה.
מספר המתים מהמגפה הפחית את מספר משלמי המיסים, מתגייסים לצבא, אנשי חקלאות ועסקים, אנשי ציבור ואדמיניסטרציה. ההוצאות הצבאיות גדלו בשל האיום מצד השבטים הגרמאניים, במקביל, ההכנסות לממשלה ירדו עם פרוץ המגפה. הירידה הכמותית במשלמי המיסים גרמה לירידה בייצור בחוות החלקאיות, הירידה בייצור גרמה לעלייה במחירים. לפי העדויות האדמיניסטרטיביות של השכר והמחירים של החיטה במצרים, במאות ה-2 וה-3 לספירה, המגפה האנטונינית השפיעה באופן משמעותי על עובדים שכירים ועובדי משק וחקלאות. ישנה השפעה רווחת על החקלאות וכלכלה בשל הירידה הדמוגרפית ועלייה במחירי החיטה.
המחסור בכוח אדם הוביל להעלת שכר עבור עובדים שכירים ששרדו את המגפה, לכן העידר סוחרים ומממנים גרם למשבר חמור בסחר מקומי ובינלאומי.
ישנה הצעה מחקרית, לכך ששינויי האקלים תרמו להתפתחותן של מגפות חדשות וקטלניות, ביניהן המגפה האנטונינית. המגפה האנטונינית, יחד עם מגפת קיפריאנוס ומגפת הדבר של יוסטיניאנוס, פגעו בנקודות החזקות של האימפריה: הצבא, הסחר, הערים והאוכלוסייה. צפיפות האוכלוסייה תרמה להתפשטות המחלה באופן מהיר והרסני, והפגיעה בנקודות החוזק של האימפריה הובילה בסופו של דבר לנפילתה.
סביר להניח, שהתפרצות מגפה כה קטלנית אף השפיעה על הדת באימפריה. בכל אופן, בעת העתיקה היו מגפות, כגון המגפה האנטונינית, נחשבות ברובן כעונש מהאלים או כל סיבה אחרת שמגיעה היישר מהעולם הרוחני. האמונה והמדע היו מקושרים יחדיו, לכן במקביל להסבר המדעי אודות המגפה, התקבלו גם ספקולציות דתיות. בחפירות ארכאולוגיות באפסוס, שנעשו על ידי המוסד השוודי לארכאולוגיה, התגלה לוח עשוי משיש לבן, שככל הנראה היה חלק מתיבת שיש ובו נעשה שימוש חוזר בתור חלק מרצפת המדרכה. על הלוח ישנה הקדשה לאלה ארטמיס, אלת הצייד והבתולות. ההקדשה מתוארכת למאה ה-2 לספירה. ההקדשה ככל הנראה נכתבה על ידי האורקל של העיר בעקבות פניה של תושבי העיר בניסיון לעצור מגפה. האורקל מורה לתושבי העיר להביא את הפסל של ארטמיס למקדש העיר בכדי לעצור את המגפה שהשתלטה על העיר. לאחר ריפוי המחלה על ידי ארטמיס, מצווה האורקל על תושבי העיר להקריב קורבנות לאלה ולקיים טקסים וחגיגות לכבודה.
ישנן השערות, שהתפשטות והתעצמות הדת הנוצרית בסוף המאה ה-2 היו תוצאה ישירה של הופעת המגפה. בעוד שהבנייה האזרחית נעצרה, בניית אתרי הקדושה התעצמה בתקופת המגפה: מרקוס אוריליוס השקיע סכומים רבים מכלכלת הממשלה בשיקום המקדשים ובנייה של המקדשים החדשים בסמוך להתפשטות הנצרות ברחבי האימפריה. הנצרות הקדומה מתחילה את דרכה כ"דת המרפאה". מדובר לא רק בריפוי הרוחני אלא גם בריפוי הפיזי, כגון הנסים של ישו. ייתכן כי התפשטות הנצרות באותן השנים הושפעה ישירות מהתפשטות המגפה האנטונינית והרצון ההמוני להתרפא מהמחלה.