cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ונסטון מארי
כמושל אוקלהומה, ניסה ג'ונסטון מארי לצמצם את הוצאות המדינה, אך נבלם על ידי בית המחוקקים המדינתי, אף על פי שזה היה בעל רוב דמוקרטי. באותה תקופה לא התאפשרה על פי חוקת אוקלהומה התמודדות של מושל מכהן לתקופת כהונה שנייה רצופה. ב-1954 התמודדה אשתו השנייה של מארי, וילי מארי, בבחירות על משרת המושלת, אך נוצחה. חודשים מספר לאחר מכן הסתיימו נישואיהם בגירושים קשים והשניים התגרשו רשמית ב-1956.
בהמשך נישא מארי להלן שאט. השניים עברו לפורט וורת', טקסס, שם עבד מארי בחברת שירות לבארות נפט ובמהשך בחברת לימוזינות. לאחר שובו לאוקלהומה סיטי, הקים מארי ב-1960 משרד עורכי דין בשותפות עם וייט פייט. ב-1962 הוא התמודד על משרת גזבר מדינת אוקלהומה, אך בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא סיים אחרון. לאחר מכן ועד ליומו האחרון הוא עבד כיועץ משפטי למחלקת הרווחה של אוקלהומה.
ראשית חייו
ג'ונסטון מארי נולד במעון המושל של אומת הצ'יקאסאו בעיירה אמט, מחוז ג'ונסטון, הטריטוריה האינדיאנית. אמו, מרי אליס הירל, הייתה בת הצ'יקאסאו בשמינית ממוצאה. היא הייתה אחייניתו של דאגלאס ג'ונסטון, מושל אומת הצ'יקאסאו, שבשירותו עבד בעלה, ויליאם מארי, כיועץ משפטי. מארי האב היה בהמשך נציג בוועידה שהתכנסה ב-1905 כדי לנסח את חוקת מדינת סקוויה, ונשיא הוועידה שהתכנסה ב-1906 לנסח את חוקת אוקלהומה טרם קבלתה כמדינה בארצות הברית. לאחר שכיהן במגוון משרות במדינה, כיהן מארי האב כמושל אוקלהומה בשנים 1931–1935.
ג'ונסטון מארי היה אחד מחמשת ילדי המשפחה. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של טישימינגטו, בירתה לשעבר של אומת הצ'יקאסאו. הוא למד בקולג' החקלאי המדינתי של מארי, וסיים את לימודיו ב-1924.
ב-1923 נשא מארי לאישה את מריון דרון מהעיר סלפר. לשניים נולד ילד אחד לפני שהם התגרשו שש שנים לאחר מכן.
ראשית הקריירה
לאחר סיום לימודיו בקולג', נסע מארי לבוליביה יחד עם אביו ואחיו ומשפחותיהם. הם ניסו להקים שם מושבה פרטית כדי לפתח חווה גדולה. הם התגוררו שם ארבע שנים בזמן שעבדו במיזם זה, אך לא קיבלו סיוע מספיק מהממשלה. לאחר ששב לאוקלהומה, עבד מארי בשדות גז ונפט, והגיע גם לתפקיד ניהולי.
ב-1933 נישא מארי בשנית לוילי רוברטה אמרסון. היא הייתה פסנתרנית בקונצרטים ונודעה בשל מרצה ושאפתנותה.
מושל אוקלהומה
כל התפקידים הללו חיזקו את המוניטין של מארי, זאת בנוסף להיותו בנו של מושל המדינה לשעבר. ב-1950 הוא נבחר כמושל אוקלהומה. ב-21 בינואר 1951 הוא הושבע כמושל. את טקס ההשבעה שלו ניהל אביו, שכונה "אלפלפה ביל", שהיה אז בן 81.
הסוגיה העיקרית במסע הבחירות של מארי הייתה הפחתת הוצאות המדינה והפחתת המיסים. תוכניתו כללה את המשך חיזוקם של בתי הספר לשיפור מערכת החינוך, מהלך שבו החל קודמו בתפקיד רוי טרנר, זאת בנוסף להפניית כספי המיסים לשיפור מערכת הכבישים.
אף על פי שבית המחוקקים המדינתי היה בעל רוב דמוקרטי, הטיל מארי וטו 40 פעמים בארבע שנות כהונתו כמושל, שיעור הטלות הווטו הגבוה ביותר באוקלהומה עד אז. הוא נחל כמה הצלחות בולטות: הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנבחר כיושב ראש ועידת המושלים הדרומיים. הוא דאג למימון כביש האגרה על שם טרנר, שההחלטה על פתיחתו אושרה על ידי בית המחוקקים ב-1947 והוא הושלם ב-1953. הוא פעל רבות לרכישה של שטחי ירידים על ידי המדינה. ב-1954 הוא סייר במדינות אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית כנציג של סוכנות ההסברה של ארצות הברית. הוא גם שימש כיושב ראש נציבות הנפט הבין-מדינתית.
נישואיו עם וילי מארי
אשתו השנייה של מארי, והגברת הראשונה של אוקלהומה בתקופה בה כיהן כמושל, וילי מארי, נודעה בשל קסמה ותבונתה, והייתה אישה שאפתנית ונמרצת. בין הפוליטיקאים והכותבים היו כאלו שטענו שהיא זו שדחפה את בעלה להיבחר למשרתו הפוליטית. צעדה הראשון לאחר השבעתו של בעלה כמושלה הייתה לפתוח את מעון המושל לביקורי הציבור מדי יום חמישי. מדי שבוע ביקרו במעון המושל יותר מ-3,000 איש, שעמדו בתור לפני פתח המעון.
תקופת כהונתו של מארי כמושל גרמה למתחים בין מארי לבין רעייתו, והוא החל להלין על הפערים ביניהם. וילי הלינה על נוהגי השתייה שלו, והוא הלין על שתלטנותה הייתרה. על פי דיווח מ-2015 הוא אמר באותה תקופה, "לעזאזל, אני נבחרתי, לא היא".
חוקת אוקלהומה מנעה ממושל מכהן להתמודד על כהונה רצופה נוספת, כך שב-1954 לא היה מארי יכול להציג את מועמדותו. עוד לפני שכהונתו הסתיימה, הכריזה וילי מארי שהיא תתמודד על משרת המושלת בבחירות הבאות. מסע הבחירות שלה הפכה לפארסה. כאשר היא הייתה המועמדת הראשונה שעשתה שימוש במסוק במהלך מסע הבחירות שלה, כתב אחד העיתונאים שהמסוק, "היה הדבר היחיד שנחת על הקרקע".
לאחר הבחירות הגיש מארי בקשה לגירושין. וילי השיבה מלחמה שערה, והגישה בקשה לפירוד על בסיס טענות לבגידה ושתיינות. הסכסוך בין השניים הפך לפומבי, ומארי ביקש הזדמנות נוספת. וילי מארי פרסמה מכתבים שבעלה הכריז בהם על כוונתו להתגרש. הוא טען שכל הטענות הללו שקריות. ב-1956 היו הגירושים לרשמיים על בסיס אי-התאמה בין בני הזוג. הסכם הגירושין כלל תשלום של 75,000 דולר לוילי, העברת בית המשפחה באוקלהומה סיטי לבעלותה, העברת הרכב המשפחתי לבעלותה והעברת העתק הסרט על מסע הבחירות שלה. כאשר הודיע מארי שהוא שינה את זיקתו הפוליטית ותמך בדווייט אייזנהאואר הרפובליקני בבחירות לנשיאות של 1956, דווח שווילי אמרה, "הוא מעולם לא היה דמוקרטי כל כך".
שנותיו האחרונות
ב-1956 נישא מארי בשלישית להלן שאט. לזמן מה הוא התגורר ועבד בפורט וורת', טקסס, שם הוא עבד עבור חברה לשירותים לשדות נפט, ולאחר מכן בחברת לימוזינות.
ב-1960, לאחר שובו לאוקלהומה סיטי, הקים מארי משרד עורכי דין בשותפות עם וייט פייט. ב-1962 הוא התמודד בבחירות על משרת גזבר מדינת אוקלהומה, אך הגיע למקום האחרון בבחירות המקדימות של הדמוקרטית לאחר שזכה רק ב-18 אחוזים מהקולות. בהמשך שימש מארי עד למותו כיועץ המשפטי של מחלקת הרווחה הציבורית של אוקלהומה.
ג'ונסטון מארי נפטר באוקלהומה סיטי ב-16 באפריל 1974. הוא נטמן בטישומניגו, במקום בו קבורים הוריו.
פרדיננד קינגסלי
פרדיננד קינגסלי (באנגלית: Ferdinand Kingsley; נולד ב-13 בפברואר 1988) הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי, הידוע מהופעתו בתפקיד צ'ארלס אלמה פרנקטלי בסדרת הדרמה הביוגרפית "ויקטוריה" של רשת ITV.
ביוגרפיה
קינגסלי נולד בלימינגטון ספא שבווריקשייר. הוא בנם של השחקן בן קינגסלי ובמאית התיאטרון אליסון סאטקליף. קינגסלי למד בבית הספר ווריק ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בתיאטרון שיחק קינגסלי במחזות "טרוילוס וקרסידה" ו"איולף הקטן" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית. בשנים 2010 ו-2011 גילם את רוזנקרנץ בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "המלט". על תפקיד זה זכה בפרס איאן צ'ארלסון לשנת 2010. עוד גילם את פייאקס במחזה "Welcome to Thebes".
ב-2007 גילם קינגסלי את דמותו של אמברוסינוס הצעיר בקטעי פלשבק של הדמות אמברוסינוס, אותה גילם אביו בן קינגסלי. הוא שיחק בתפקיד אלברט אורייה בסרט הדוקומנטרי "Vincent Van Gogh: Painted With Words" של ה-BBC.". ב-2012 הופיע בתפקיד בושי בסרט הטלוויזיה "ריצ'רד השני" כחלק מהסדרה "הכתר החלול" המבוססת על מחזות שייקספיריים.
באוגוסט 2012 שיחק בתפקיד כפול של ישו ואלוהים בהפקה של המחזות "York Mystery Plays". ב-2013 הופיע בתפקיד הרוצח היהודי האנרכיסט ג'ושואה בלום בסדרת הדרמה התקופתית "ריפר סטריט". עוד השתתף בתפקיד אורח בפרק "Elephants Can Remember" בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ובסרט "The Whale" של ה-BBC בתפקיד אובד הנדריקס. ב-2014 הופיע קינגסלי בסרט הקולנוע "דרקולה: ההתחלה" בתפקיד חמזה ביי. באביב 2013 כיכב קינגסלי בסרט קצר "Dance in Colour" של להקת The Crookes. ב-2016 החל לגלם את דמותו של הטבח האיטלקי-בריטי צ'ארלס אלמה פרנקטלי בסדרת הדרמה "ויקטוריה" של רשת ITV.
קורנליוס ניוטון בליס
קורנליוס ניוטון בליס (באנגלית: Cornelius Newton Bliss; ) היה סוחר, פוליטיקאי ואספן אומנות אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי וכגזבר הוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בארבע מערכות בחירות רצופות.
ראשית חייו
קורנליוס בליס נולד בפול ריבר שבמסצ'וסטס. הוא היה בנם של עשהאל ניוטון ושל אירן בורדן (לבית לותר) בליס. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי ואבי המשפחה היה תומאס בליס, שהיגר מבלסטון שבדבונשייר, אנגליה לניו אינגלנד ב-1635. אביו של בליס נפטר כאשר הוא היה תינוק ואמו נישאה בשנית לאדוארד ס. קיפ. ב-1840 עברה המשפחה לניו אורלינס.
בליס התחנך בניו אורלינס. כבר בגיל צעיר הוא נכנס למשרד הנהלת החשבונות של אביו החורג.
קריירה עסקית
ב-1849 שב בליס למסצ'וסטס, והיה לפקיד ובסופו של דבר לשותף זוטר בבית מסחר מרכזי בבוסטון. בהמשך הוא עבר לניו יורק, שם הוא הקים סניף של החברה. החברה, שבמקור נקראה "רייט ווייטמן", והפכה ב-1874 ל"רייט, בליס ופביאן", לאחר מותו של השותף הבכיר ג'ון ס. רייט. עם מותו ב-1881 של איבן רייט, הפכה החברה ל"בליס, פביאן ושות'", ובשם זה היא המשיכה לפעול אל תוך המאה ה-20. החברה הייתה לאחת מחברות הסיטונאות למכירת מוצרי בית הגדולות ביותר בארצות הברית.
קריירה פוליטית
כמי שתמך בעקביות בהטלת מכסי המגן, היה בליס אחד מהמארגנים של "הליגה אמריקאית למכסי מגן" ובמשך שנים רבות שימש כנשיאה. בפוליטיקה הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית והיה יושב הראש של ועידת המפלגה של מדינת ניו יורק בשנים 1887–1888, ותרם רבות להצלחתו של בנג'מין הריסון בניו יורק בשנה שלאחר מכן. בליס היה הגזבר של הוועידה הארצית של המפלגה בין השנים 1892–1904.
בליס דחה הצעה להתמנות כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי, אך בסופו של דבר הוא כיהן כמזכיר הפנים בקבינט של מקינלי בשנים 1897–1899. בבחירות לנשיאות של 1900 הוצע לו להתמודד כשותפו למרוץ של מקינלי, אך הוא דחה את ההצעה.
חיים אישיים
ב-1859 נשא בליס לאישה את מרי אליזבת פלמר, בתו של אברי פלמר מבוסטון. לזוג נולדו ארבעה ילדים, מתוכם רק שניים הגיעו לבגרות: לילי פ. בליס, שנמנתה עם מייסדי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וקורנליוס ניוטון בליס הבן, איש עסקים בולט.
בריאותו של בליס החלה להתדרדר ב-1910. את קיץ 1911 הוא בילה בבית הקיץ שלו שברמסון, ניו ג'רזי, בלווית רופאו, ארתור ו. בינגהאם. בספטמבר אותה שנה הוא שב לניו יורק בשל חולשתו. את השבועיים הבאים הוא בילה בביתו שבניו יורק. קורנליוס ניוטון בליס נפטר כתוצאה ממחלת לב ב-9 באוקטובר 1911. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבניו יורק.
בליס היה אספן של אמנות יפה. בבעלותו היו עבודות של ארתור דייוויס, וכן התמונה "הצוק באטרטט" של קלוד מונה, שכיום מוצקת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
מת'יו גולד
מת'יו גולד (באנגלית: Matthew Gould; נולד ב-20 באוגוסט 1971) הוא דיפלומט בריטי, כיהן כשגריר הממלכה המאוחדת בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1993 הצטרף גולד למשרד החוץ הבריטי, ושימש בתפקידים שונים ברחבי העולם בהם זכה להערכה רבה. בשנת 1999 מונה לסגן ראש החטיבה הקונסולרית במשרד. בשנת 2003 נשלח כיועץ פוליטי לאסלאמאבאד. בשנת 2005 מונה לסגן השגריר הבריטי באיראן, שם היה שותף ביולי 2004 בניהול המשבר מול איראן, שנוצר כאשר משמרות המהפכה עצרו שישה נחתים בריטים בקרבת שט אל-ערב. בסופו של דבר הביא גולד לשחרורם של החיילים.
בין השנים 2005–2007 היה גולד הנציג הבריטי בוועדת המודיעין האמריקאית-בריטית המשותפת בוושינגטון, ולאחר מכן היה יועצו של ראש הממשלה טוני בלייר לענייני חוץ, עד לסיום תפקידו ביוני 2007. בשנים 2007–2010 היה יועצם של שרי החוץ דייוויד מיליבנד וויליאם הייג.
בספטמבר 2010 מונה לשגריר בישראל, והוא היהודי הראשון בבריטניה שהתמנה לתפקיד. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2015.
לפני שנכנס לתפקיד, בדרכו לישראל, עבר השגריר גולד וסיליה רעייתו דרך מחנות הריכוז באירופה. הוא החליט שבמסגרת תפקידו כשגריר בריטניה בישראל, הוא יפעל לסייע לניצולי השואה החיים בישראל. לאחר שהתייעץ עם מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומשרד הרווחה הוא זיהה את בעיית הבדידות של ניצולי השואה כצורך משמעותי. השגריר מת'יו ורעייתו סיליה נרתמו להקמה של מועדונים חברתיים בהם יוכלו להיפגש, לבלות וליהנות מעוד מספר שעות טובות בשבוע בשנים האחרונות לחייהם של הניצולים. בזכות פעילותם ומעורבותם האישית, גויסו כספים מהקהילה היהודית בבריטניה, בזכותם הוקמו 21 מועדונים בכל רחבי ישראל בשיתוף עם אשל-ג'וינט ובאמצעות הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל והעמותות המפעילות אותם. מועדונים אלה זכו לשם "מועדוני בריטניה" ובמסגרתם נפגשים אלפי ניצולים מדי שבוע.
ב-2014 זכה לעיטור עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על שירותו הדיפלומטי.
ב-2015 מונה לראש מערך הסייבר במשרד ראש ממשלת בריטניה.
חיים אישיים
גולד נישא לסיליה בשנת 2009. בתם הראשונה של בני הזוג נולדה בשנת 2011 ובתם השנייה בשנת 2013, שתיהן בתל אביב.
אלדו ברייבנטי
אלדו ברייבנטי (באיטלקית: Aldo Braibanti; 17 בספטמבר 1922 – 6 באפריל 2014) היה משורר, מסאי, פילוסוף, תסריטאי, מחזאי, במאי ואמן חזותי איטלקי. ברייבנטי דגל בהשקפות קומוניסטיות ואנטיפשיסטיות ולחם כפרטיזן בהתנגדות המחתרתית האיטלקית בימי המשטר הפשיסטי. בתום המלחמה חזר לפעילות יצירתית. ברייבנטי התמסר לאמנויות, לקולנוע, לתיאטרון ולספרות, ובנוסף לתחום המירמקולוגיה והאקולוגיה.
ילדות וצעירות
ברייבנטי נולד ב-1922 ביישוב פיורנצואולה ד'ארדה על יד פיאצ'נצה. אביו היה רופא והבן ליווה תכופות את אביו בביקורי הבית ברחבי המחוז פיאצ'נצה. אלדו נחשף במהרה למרכזיות עולם הטבע וגילה עיניין רב באקולוגיה ובהגנת הסביבה. הוא הוקדם על ידי עולם החי, ובייחוד על ידי ההתנהגות החברתית של חרקים כמו נמלים, דבורים- וטרמיטים. כילד שגדל בימי המשטר של מוסוליני, התחנך במשפחה נאורה שהתנגדה בתקיפות לכל כפייה אוטוריטרית ודתית. בין הגילים שבע לשמונה התחיל ברייבנטי לכתוב את שיריו הראשונים. בבית הספר הקדים להתעניין ביצירות המשוררים האיטלקים כגון דנטה אליגיירי, פרנצ'סקו פטרארקה, ג'וזואה קרדוצ'י, ג'ובאני פסקולי וגבריאלה ד'אנונציו ומעל לכל רותק על ידי כתבי ג'אקומו לאופרדי ואוגו פוסקולו. די מהר התחיל את פעילות כיוצר שירה, תוך כדי ויתור על החריזה ועל מסורות סגנוניות על מנת לכתוב בחרוזים חופשיים. כתב יצירה תיאטרונית ניסיונית "אמנריס", דיאלוגים פילוסופיים ראשונים "אשמורת על ההר" ואת המנוני הטבע הראשונים השלו. אחרי לימודים בתיכון "ג'ויה" בפיאצ'נצה, בין 1937-1940 למד ברייבנטי בתיכון הקלאסי רומניוזי בפארמה. כתלמיד מצטיין זכה ללימודי חינם. ב-27 בנובמבר 1939 כתב והפיץ כרוז שבו קרא לחבריו ללימודים ולהתאחד והתארגן נגד הרודנות הפשיסטית. אחרי סיום התיכון, עבר לפירנצה ונרשם שם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה. באותה תקופה התאהב בדמויות של לאונרדו דה וינצ'י, ג'ורדנו ברונו ומעל הכל ברוך שפינוזה. הוא התחילליצתור קולאז'ים ואסמבלז'ים. התעמק גם בחקר המדעי של חיי הנמלים.
פירנצה ותנועת ההתנגדות האיטלקית
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה חיפש ברייבנטי מגעים עם אינטלקטואלים דיסידנטים ועם חברי התנועה האנטיפשיסטית "צדק וחירות"  ("ג'וסטיציה א ליברטה"), שרבים מהם יצאו לגלות צרפת. ב-1943 יחד עם ג'אנפרנקו סרפתי, טרזה (קיקי) מטאי, רנצו בוסוטי ואחרים הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית המניע לבחירתו הייתה מיזוג של שאיפות פוליטיות וחברתיות. הזדהה עם מלחמת המעמדות של הפועלים ומצא תשובה באידיאולוגיה של הקומוניסטים כמפלגת מעמד הפועלים. ברייבנטי נעצר פעמיים על ידי השלטון. בפעם הראשונה ב-1943 בעקבות ראזיה משטרתית בחיפוש אחרי אוגו לה מלפה, לימים מזכיר המפלגה הרפובליקנית האיטלקית. הוא שוחרר מהמעצר ב25 ביולי אחרי הדחתו של בניטו מוסוליני. ב-1944 נעצר שנית יחד עם סנדרו סוזיני, מריו ספינלה וצמירו מלאס (אמיליו) על ידי "בנדה קוך -קריטה (כנופיית קוך- חסד Banda Koch-Carità), מיליציה פשיסטית ידועה לשמצה באלימותה. כתביו מלפני 1940 הוחרמו על ידי המתנדבים האיטלקים ב ואפן אס אס ואבדו לעד.
אחרי המלחמה
ב-1946 ברייבנטי נמנה עם מארגני הפסטיבל העולמי של הנוער והסטודנטים שהתקיים  בשנה הבאה בפראג   והיה לראש הנוער הקומוניסטי בטוסקנה. ב-1947 עזב את הפעילות הפוליטית והתפטר מתפקידיו תוך כדי פרסום שיר במגזין "il Ponte" שהתחיל במשפט " אין זה גט כריתות  אלא פרידה בלבד". הוא דחה את הקריאה שיחזור לפעילות במפלגה בטענה "אינני פוליטיקאי". במקום זאת סיים ברייבנטי את תארו בפילוסופיה תאורטית עם עבודה על המושג "גרוטסקי", ששיקף בעיניו "משבר של אידאל", ו"באמצע בין הטרגי לקומי".
המעבדה לאמנות בקסטל'ארקואטו
הפרישה מהפוליטיקה תאמה את החלטתו להתמסר לאמנות. ב-1947 ייסד ברייבנטי קומונת אמנים במגדל פרנזה (Torrione di Farnese) של קסטל'ארקואטו, בה הקים מעבדת אמנות יחד עם רנצו בוסוטי וסילבנו בוסוטי, רוברטו ג. סלווטורי, פיורצו ג'ורג'י. ניסוי זה נמשך שש שנים והתאפיין ביצירה קיבוצית של שירים, תיאטרון, יצירות אמנות חזותית וכלל סדנה לקרמיקה. היצירות של הקבוצה ממגדל פרנזה הוצגו ב-1953 בטריאנלה של מילאנו ובגלריות לאמנות אוונגרדית באירופה. במגדל עסק ברייבנטי בעיקר בשירה, בכתיבת מחזות ותסריטים. הוא המשיך לחקור את חיי הנמלים, בנה תילי נמלים, והתעניין מקרוב במציאות האקולוגית של התקופה. הטקסטים נקבצו בארבעה כרכים של "Il Circo ("הקרקס" 1960). הוא התחיל גם מיזם של סרט ראשון  Pochi stracci prima del sole שנשאר  בלתי גמור. כעבור שנים המשיך בתחום הזה עם הסרטים 'Orizzonte degli eventi, Morphing"  והתסריטים "Il pianeta difronte וConversazioni con un chicco di riso'. (שיחות עם גרגיר אורז) בסופו של דבר ההנהלה הדמוקרטית-נוצרית  של קסטל'ארקואטו לא חידשה את חוזה השכירות והביאה לקץ הקומונה של ברייבנטי ורעיו
השנים ברומא
ב-1956 השתתף ברייבנטי בעבודות הקונגרס הלאומי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית עם נאום שנוי במחלוקת שבו גינה את הסטליניזם. הוא ויתר על חברותו במפלגה תוך שמירת יחסי ידידות עם חבריו הוותיקים מהמחתרת. ב-1960 אאוג'ניו קסין שאותו הכיר בימי המחתרת בפירנצה, סידר בהוצאה לאור שוורץ את פרסומם של ארבעת הכרכים של Il Circo (שירים, מסות, מחזות) ושל "Guida per un'esposizione" (מדריך לתערוכה). באותה תקופה תרגם ברייבנטי מספרדית לאיטלקית את יומן מסע של כריסטופר קולומבוס ופרסם אותו גם כן בהוצאה לאור שוורץ. ב-1962 עבר לגור ברומא והתחיל לעבוד כבמאי תיאטרון. שיתף פעולה עם הצעיר כרמלו בנה, חידש את שיתוף הפעולה עם סילבנו בוסוטי וויטוריו ג'למטי. יחד עם האחים פיירג'ורג'ו ומרקו בלוקיו השתתף בהקמת המגזין הרבעון "Quaderni Piacentini" (מחברות פיאצ'נצה). שיתוף הפעולה עם ג'למטי בא לידי ביטוי בגרסה הרדיופונית של המחזה שלו "Le Ballate dell'Anticrate " ששודרו ברדיו 3 ב-1979. בשנים 1968-1967 עבד ברייבנטי על מבצע תיאטרוני מורכב שכותרתו הייתה "Virulentia Virulentia" ("ארסיות ארסיות") בעשרה "כרכים" (Bandi) שבחן את היחס בין סוגסטיה לאלימות, ובין סוגסטיה גלויה לסוגסטיה נסתרת". לדבריו היה זה שרשרת של הצגות מונוגרפיות שבסוף יצרה תסריט של משחק מראות . כל מיצג של "וירולנציה" התרחש ,לדבריו, במרחבים לא תיאטרוניים שונים כמעין תמונות חיות, שבהם החלשת הריכוז ומדיטציה יצרו סדרה של "מסלולים חופשיים", שדרכם הטקסט נבנה מחדש".
באותן השנים גם התיאטרון החי ותיאטרון המעבדה של יז'י גרוטובסקי ביקרו בסדירות באיטליה. אף על פי שעבודתם הייתה מאוד שונה מזו של ברייבנטי, היא הטביעה חותם על שפתו וביצירת מצבים שבהם למלים תפקיד של "מחווה". על בסיס "וירולנציה" נוצר הסרט " Transfert per camera verso Virulentia " בשיתוף פעולה עם אלברטו גריפי, וסדרת מסות תחת הכותרת  "Impresa dei prolegomeni acratici". ב-1974 כתב ברייבנטי את המלים לשיר The Sheep Who Wanted to be a Horse (הכבש שרצה להיות סוס) בתקליט "Bestiario" של מריה מונטי, מיזם אלקטרו-אקוסטי פורץ דרך שעובד על ידי אלווין קוראן. האלבום הוצא לאור ב-2018 על ידי UnseeWorlds וזכה לשבחים כ"סמל כמעט מושלם של הטריטוריה המרתקת שנוצרה מתוך הישתוף הפעולה של המשורר הרדיקלי אלדו ברייבנטי כמחבר המלים, העיבודים והסינתסייזר של אלווין קוראן (Musica Elettronica Viva), הסקסופון הבריטון של רוברטו לאנרי (Prima Materia) וכן בסקסופון סופרן  של סטיב לייסי האגדי"
שנות המאסר ופעילותו אחרי 1971
גם במאסר המשיך ברייבנטי לכתוב שירה, כתב את המחזה "L'altra ferita " (הפצע האחר), גרסה מודרנית ל"פילוקטטס" מאת סופוקלס שהוצג ב-1970 בבימויו של פרנקו אנריקז, עם מוזיקה אלקטרונית מאת פייטרו גרוסי ותפוארה מאת עמנואל לוצאטי. כתבים אחרים נכללו בקובץ מסות שפורסם ב-1970 על ידי וירג'יניה פינצי-גיזי, בכותרת "Le Prigioni di Stato''. (בתי הכלא של המדינה). אחרי השחרור מבית הכלא ברייבנטי חידש את עבודתו על ה"Virulentia"  אבל נטש אותה מהר לטובת המחזור תיאטרוני "Le ballate dell'Anticrate". בו זמנית כתב וביים דרמה רדיופונית רבת מיצגים בשם  "Lo scandalo dell'imaginazione" (שערוריית הדמיון) (1979) והמחזה הרדיופוני "Le stanze di Azoth"  (חדריו של אזוט) ששודר גם  כן בתחנת RAI3. כתב בהמשך מחזות נוספים -  "l Mercatino", שהוצג בקליארי, "Theatri epistola" (תיאטראות אגרת) שהוצג בסני בשנות ה-1980. ב-1979 לרגל תערוכת אסמבלאז'ים בפירנצה, פרסם את הקטלוג  "Objets trouvés"(פריטים שנמצאו). כעבור זמן קצר כתב שבעה קטעי פרוזה למגזין Legenda ב - Impresa dei prolegomeni acratici" (1988)" חקר ברייבנטי סוגיות שונות, לרבות בקורת היסטורית וביסוס של מדע החינוך על יסודות חדשים. לדבריו תיאר את משבר ההתפתחות שהביאו אותו "מחוץ לפסיכואנליזה הקלאסית" וכיוון אותו אל "פירוש יותר ביולוגי של ההתנהגות". הספר מצביע על משבר השפה. לדבריו "השפה היא צילום של אדם. כמו אדם, כל המלים נולדות, חיות ומתות". ב-1985 כתב ברייבנטי תסריט לסרט "Blu cobalto " מאת ג'אנפרנקו פירוה דונאטי בכיכובם של אנה "ונאיוטו ואנריקו גצי. הסרט שהוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה קיבל פרס מטעם הפדרציה האיטלקית לקולנוע עצמאי .באותן השנים יצר את סרט הוידאו "L'orizzonte degli eventi " (אופק האירועים). ב-1991 פרסם עת "Pilgrimage to Rijnsburg "  (עלייה לרגל לריינסבורג), במחלקה למוזיקה של הביאנלה של ונציה. ב-1998 הוציא לאור, "Un giallo o mille" (סיפור בלשים אחד או אלף) שכלל טקסטים שיריים וקולאז'ים. ב-2001 בהוצאת אמפיריה פורסם הקובץ  "Frammento Frammenti" שכלל את מרבית שיריו שנכתבו בין השנים 2001-1941
שנותיו האחרונות
ב-2005 סולק ברייבנטי מדיתרו בוויה דל פורטקו די אוטביה ברומא, שבה חי למשך ארבעים שנה, באזור הגטו היהודי לשעבר. ב-2006 בעקבות קובלנה בפרלמנט על רקע מצב בריאותו השביר, בימי ממשלת רומנו פרודי קיבל קצבה שנתית (15 אלפים אירו בשנה) בהתאם לחוק באקלי. עם זאת ב-2008 נדרש שוב ברייבנטי לעזוב את הדירה עם כל חפציו וספרייתו. בעזרת המשפחה עבר לגור בשנותיו האחרונות בקסטל'ארקואטו. בתקופה הזאת ניסה להשלים יצירות חדשות - Catalogo degli amuleti, (קטלוג הקמעות),  Nuovo dizionario delle idee correnti (לקסיקון חדש לרעיונות עכשוויים),  וסרט הווידאו  Quasi niente (כמעט כלום). ברייבנטי נפטר בשנת 2014  מדום לב בגיל 91.
כתבים
(הקרקס וכתבים אחרים) (קובץ מחזות, שירים, מסות)
תרגומים
(קולומבוס - יומן מסע) תרגום מספרדית לאיטלקית
מאמרים במגזינים
ברייבנטי כתב למגזינים הבאים:
לקריאה נוספת
Stefano Raffo - Aldo Braibanti, Emergenze: conversazioni con Aldo Braibanti Vicolo del pavone, Piacenza, 2003
ישעיהו ליברמן
הרב ישעיהו ליברמן הוא איש חינוך חרדי ליטאי, מנהל מרכז בית יעקב למורות (המכונה גם "הסמינר החדש"), שברחוב מלכי ישראל בירושלים ומנכ"ל תנועת הנוער החרדית בנות בתיה. בשנת 2015 זכה בתואר יקיר העיר ירושלים.
תולדותיו
התחנך בירושלים. בשנת 1970 הקים וניהל עסק עצמאי של גרפיקה בירושלים.
עם הקמת מרכז בית יעקב על ידי אביו הרב הלל ליברמן הצטרף הרב ישעיהו ליברמן להקמת המוסד, תחילה נכנס כחבר הנהלה ובהמשך מונה למנכ"ל. עם כניסתו להנהלת המוסד הטמיע תוכניות ארוכות טווח ובהן הקמת שלוחות לסמינר במספר יישובים והפיכתו לרשת של מוסדות, כמו כן עסק ליברמן בהשמה של בוגרות ובפיתוח מסלולים להוראת חינוך מיוחד ואף עסק בעצמו בשילוב של ילדים עם קשיי למידה מהקהילה החרדית במסגרות לימוד רגילות, בקהילה, ובפעילויות התנדבותיות . ליברמן פעל גם להקמת המוסד בית חם בו היו פעילות בוגרות הסמינר שבניהולו.
שמו של ליברמן נקשר כמי שמוסדותיו נוקטים אפליה בקבלת תלמידות ממוצא מזרחי, ליברמן עצמו הכחיש את הדברים. עם זאת, חלק מהסמינרים שנמצאים ברשת הסמינרים שבהנהלתו מיועדים לבנות ספרדיות בלבד.
בשנת 2015 זכה ליברמן בתואר יקיר העיר ירושלים אולם נמתחה ביקורת על מעניקי התואר בשל העובדה שהסמינר שהוא עומד בראשותו הפליית תלמידות ממוצא מזרחי בעת הקבלה לסמינר. עו"ד יואב ללום יו"ר עמותת "נוער כהלכה" פנה לליברמן בבקשה לוותר על התואר, אולם בית המשפט המחוזי בירושלים אליו הוגשה עתירה לביטול התואר דחה את העתירה על הסף.
משפחתו
בנו של ליברמן, ישראל ליברמן, משמש כיום כמנהל בפועל של מרכז בית יעקב. בתו הניה נשואה לרב רפאל פרוידיגר ומשמשת בתפקיד אמרכלית כתות יג' - יד'. וכן בתו יוכבד הייתה נשואה לרב אברהם מאיר לוין (1960–2020) שהיה ר"מ בישיבת באר המלך בבית שמש.
הוקר פיורי
ההוקר פיורי (באנגלית: Hawker Fury) היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי, אשר שירת בחיל האוויר המלכותי במהלך שנות ה-30, ובזמן כניסתו לשירות נחשב כמטוס קרב מהיר ביותר. המטוס, שכונה בתחילה ההורנט ("צרעה"), היה מבוסס על המפציץ הקל הוקר הארט.
תכנון ופיתוח
ההורנט היה מטוס דו-כנפי חד מנועי עם זוג סמוכות בין כנפיו, שהונע בתחילה באמצעות מנוע בן 420 כוחות סוס בעל כיסוי מתכת אווירודינמי, אשר הוחלף תוך זמן קצר במנוע חזק יותר בן 480 כוחות סוס מדגם קסטרל IS. המטוס נבחן כנגד הפיירי פיירפליי סימן II והועדף על פניו מכיוון שהיה נוח יותר להטסה וכן בשל מבנהו - שלדה המורכבת מצינורות מתכת ומכוסה בד - לעומת הפיירפליי העשוי עץ.
ההורנט נרכש על ידי משרד האוויר הבריטי בתחילת 1930 ולאחר בחינות נוספות של ביצועיו, הוזמן משלוח ראשוני של 21 מטוסים (שסומנו מחדש כפיורי - היות שמשרד האוויר רצה ששמות מטוסי הקרב "יבטאו פראות") במהלך אותה שנה. הפיורי סימן I ביצע את טיסת הבכורה של מברוקלנדס ב-25 במרץ 1931.
הפיורי היה מטוס הקרב המבצעי הראשון של חיל האוויר המלכותי עם מהירות של מעל 322 קמ"ש בטיסה אופקית. אמצעי השליטה במטוס היו רגישים מאוד והעניקו לו ביצועים אווירובטיים מעולים. הוא תוכנן לשמש כמיירט מפציצים ובשלב זה הייתה מהירות הנסיקה שלו כמעט 2,400 רגל לדקה (כ-730 מטר לדקה, עם מנוע קסטרל בעל 525 כ"ס).
גרסה ניסיונית, הפיורי המהיר, נבנתה על ידי הוקר כדי לבחון שינויים בעיצוב עבור מכרז למטוס קרב עליו התחרתה (ההוקר P.V.3), וכמו כן עבור פיתוח כללי. בעוד שה-P.V.3 הוכח כלא מוצלח עקב השימוש במנוע הלא אמין מסוג רולס-רויס גוסהוק (Rolls-Royce Goshawk), הוכנסו שיפורים רבים שנבחנו על הפיורי המהיר לגרסה המשופרת, הפיורי סימן II, בעלת שלדה חלקה יותר שהפחיתה את הגרר ומנוע חזק יותר של 690 כ"ס מדגם קסטרל סימן IV. שיפורים אלה הגבירו את מהירותו וקצב הנסיקה של הפיורי.
סידני קאם, מתכנן המטוסים הראשי של חברת הוקר, הציע גרסה חד כנפית של הפיורי ב-1933. גרסה זו לא פותחה כל עוד לא יצרה רולס-רויס את מה שהפך למנוע המרלין המפורסם, אז הותאמה הגרסה בהתאם למכרז משרד האוויר מספר F5/34 והפכה לאב הטיפוס להוקר הוריקן.
היסטוריה מבצעית
הפיורי סימן I נכנס לשירות מבצעי בטייסת מספר 43 של חיל האוויר המלכותי במאי 1931. בשל מגבלות כספיות שנגרמו עקב השפל הגדול של שנות ה-30 בבריטניה, הוזמנו רק מספר קטן של מטוסי פיורי סימן I אשר שירתו בשתי טייסות קרב נוספות בלבד, טייסת מספר 1 וטייסת מספר 25. לעומת זאת היו באותה עת עשר טייסות קרב מצוידות בבריסטול בולדוג האיטי יותר, אך גם הזול יותר לייצור. הפיורי סימן II נכנס לשירות מבצעי בשנים 1936–1937 והגדיל את מספר הטייסות המצוידות במטוס לשש. הוא נותר בשירות פיקוד מטוסי הקרב של בריטניה עד ינואר 1939 והוחלף בעיקר על ידי הגלוסטר גלדיאטור ודגמים אחרים כגון ההוקר הוריקן. לאחר סיום שירותו המבצעי, הוסב הפיורי לתפקידי אימון טייסים.
הפיורי סופק למספר לקוחות, וצויד במגוון של מנועים כגון הקסטרל, הפראט אנד ויטני הורנט, הבריסטול מרקיורי וסוגים נוספים.
שלושה מטוסי פיורי הוזמנו על ידי ספרד ב-1935, תוך כוונה לייצר מקומית 50 נוספים ברישיון. לגרסה הספרדית היה כן נסע בעל זיזים וגלגלים עם קפיצים מובנים, בדומה לגלוסטר גלדיאטור, ומנוע 612 כ"ס תוצרת היספאנו-סוויזה 12Xbr, שהעניק למטוס מהירות של 377 קמ"ש. שלושת מטוסי הפיורי נשלחו לספרד ללא חימוש ב-11 ביולי 1936, זמן קצר לפני פריצתה של מלחמת האזרחים במדינה, אז נכנסו לשירות בחיל האוויר של הרפובליקנים והותאמו להם מקלעים שנלקחו ממטוסים שהתרסקו. מטוס אחד נחת נחיתת אונס בשל מחסור בדלק מעבר לקו החזית, תוקן בידי הלאומנים אך לא נכנס לשירות מבצעי. הרפובליקנים השתמשו בפיורי אחד בהגנתה של מדריד עד להתרסקותו באוקטובר 1936.
על אף שיצא משירות חיל האוויר המלכותי, שירת הפיורי בתחילת מלחמת העולם השנייה במספר חילות אוויר אחרים. מטוסי פיורי יוגוסלביים נטלו חלק בלחימה בגרמנים במהלך הפלישה ב-1941. ב-6 באפריל 1941 לחמה טייסת של מטוסי פיורי כנגד מטוסי המסרשמיט Bf 109 וה-Bf 110, ועשרה מטוסים, כמעט כל הטייסת, הושמדו. בלחימה בתנאים בלתי שווים, הופלו חמישה מטוסי פיורי בזמן שהמריאו, שניים נוספים הושמדו על הקרקע ושמונה טייסים נהרגו. מתוך המטוסים הגרמניים התוקפים, חמישה Bf 109 וזוג Bf 110 לא שבו לבסיסם, אך ככל הנראה לא נגרמו אבדות אלה כתוצאה ישירה של הלחימה, מלבד Bf 110 אחד שאבד כאשר פיורי התנגש בו בכוונה תחילה. טייסות הפיורי האחרות השתתפו בתקיפת כוחות קרקע גרמניים, ומטוס אחד הופל בקרב אוויר בידי פיאט CR 42 איטלקי. כל מטוסי הפיורי היוגוסלביים ששרדו את הלחימה הושמדו כאשר הפכו ללא שמישים עם הפסקת האש ב-17 באפריל, מלבד זוג מטוסים שנפלו לידי האיטלקים, הועברו לאיטליה ונבחנו שם.
מטוסי פיורי שהשתייכו בעבר לחיל האוויר המלכותי שירתו בחיל האוויר הדרום-אפריקאי בזמן המערכה במזרח אפריקה, כאשר על אף מצבם המיושן הפילו שני מפציצים איטלקיים בקרבות אוויר ונטלו חלק בתקיפת מטרות קרקע ובסיוע לצבא היבשה, עד אפריל 1941. לאחר מכן השתתפו מטוסי הפיורי ב"קומנדו האווירי" של טייסת מספר 43 בדרום אפריקה, במסגרתו ביצעו טיסות ראווה וקרבות אוויר מדומים לצורכי גיוס ותעמולה. הפיורי יצא משירות חיל האוויר הדרום-אפריקאי בפברואר 1943.
סך הכל נבנו 262 מטוסי הוקר פיורי, כאשר 22 מהם שירתו בחיל האוויר האיראני, שלושה בפורטוגל ובספרד, כ-30 בדרום אפריקה וביוגוסלביה והיתר בבריטניה.
הוקר פיורי משוחזר
הוקר פיורי סימן I (מס' ייצור K5674), השייך ל"אוסף המטוסים ההיסטוריים בע"מ", מוצג במוזיאון המלחמה האימפריאלי דאקספורד בבריטניה.
המטוס סופק לחיל האוויר המלכותי ב-1935 ושירת בטייסת מס' 43, במסגרתה טס עד 1939. ב-1940 נשלח לדרום אפריקה ושירת בטייסת מס' 13 (מאוחר יותר מס' 43) של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, כאשר ב-31 במרץ 1941 ניזוק במהלך נחיתת חירום לאחר שאזל בו הדלק. הפיורי הועבר לאחסנה והוצא משירות.
שירות
ההוקר פיורי שירת במדינות הבאות:
גיא מצקין
ביוגרפיה
מצקין גדל בתל אביב ולמד בתיכון עירוני ד'. הוא התעניין בקשתות בגיל 11, בעקבות צפייה בתוכנית הטלוויזיה "הישרדות", אולם החל להתאמן בגיל 14. מצקין שירת בצה"ל כשלם, במעמד של ספורטאי מצטיין. בשנת 2009 השתתף לראשונה באליפות עולם בירי באולם (18 מטרים), שנערכה בז'שוב שבפולין, והגיע למקום ה-48 בבודדים ומקום 10 עם הנבחרת. באליפות העולם שנערכה בטורינו ב-2011 סיים במקום ה-57. הגיע למקום ה-9 באליפות אירופה לירי באולם לשנת 2011.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם ב-2012 סיים מצקין במקום ה-17. מיד לאחר מכן נערך במקום טורניר קדם-אולימפי, בו סיים במקום הראשון. בכך, השיג את הקריטריון האולימפי הבינלאומי להשתתפות באולימפיאדת לונדון (2012). עם זאת, היחידה לספורט הישגי קבעה קריטריון מחמיר יותר, לפיו היה עליו לסיים לפחות בין 8 הראשונים באליפות אירופה, והוועד האולימפי החליט שלא לאפשר את השתתפותו. בתגובה להחלטה הודיע מצקין כי ישקול את המשך דרכו בענף. בהמשך, דחה גם בית הדין העליון של הוועד האולימפי את ערעורו על ההחלטה.
11 יום לאחר שהוחלט רשמית שמצקין לא יורשה להתחרות באולימפיאדה, הוא זכה במדליית זהב בתחרות גראנד פרי שנערכה בבולגריה, לאחר ששבר במהלך התחרות שיא אישי. הישג זה הצית מחדש את הוויכוח על תפקודו של הוועד האולימפי הישראלי, החלטותיו בנושא קביעת הקריטריון הישראלי ושליחתם של ספורטאים צעירים בעתיד.
בשנת 2015 סיים מצקין תואר ראשון בביולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2016 החל ללמוד לתואר שני ב-Performance Psychology באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד, אותו סיים בהצטיינות בשנת 2018. עם חזרתו השתלב במערך המקצועי של איגוד הקשתות, דחף לאימוץ רפורמת "כוונות גבוהות - לוס אנג'לס 2028" שהיה מכותביה ומונה כמאמן נבחרת ישראל. בשנת 2019 השלים את הרשמתו לפנקס הפסיכולוגים הישראלי.
יוסף ישועה
יוסף ישועה (1935–2000), היה שבע פעמים אלוף ישראל בטניס שולחן (1958, 1960, 1961, 1963, 1964, 1965 ו-1967), אלוף המכביה (1969) מאמן נבחרת ישראל ומזכיר איגוד טניס השולחן בישראל.
ביוגרפיה
ישועה גדל בתל אביב. הוא שיחק כדורגל בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ולאחר פציעה בשתי רגליו החל לשחק טניס שולחן במועדון מכבי הצפון תל אביב.
בשנת 1958 זכה ישועה לראשונה באליפות ישראל בטניס שולחן. לאחר מכן הוא נסע לשנה ללמוד בווינה. בשנים 1960 ו-1961 זכה שוב בתואר אליפות ישראל בטניס שולחן.
אלוף המכביה
בתחרויות טניס השולחן של המכביה השמינית שנערכו בשנת 1969 זכה ישועה בשתי מדליות זהב, לאחר ניצחון במשחק הגמר 2-3 על ג'ף אינגבר מבריטניה אלוף המכביות החמישית והשישית ובטורניר זוגות ביחד עם יוסף שיפמן לאחר ניצחון במשחק הגמר על ברנרד בוקרט מארצות הברית וטום פולצק מאוסטרליה 0-2.
חייו האישיים
ישועה היה נשוי לקלודין, שחקנית נבחרת ישראל בטניס שולחן ואב ולבת. עבד כרוקח והתנשא לגובה של 1.91 מטר. נוסף לכך, אימן טניס שולחן בקבוצת מכבי הצפון תל אביב ואת נבחרת ישראל ושימש כמזכיר איגוד טניס השולחן בישראל.
הנצחה
גביע המדינה לגברים על שם יוסף ישועה.
סוכנת 355
סוכנת 355 (מתה לאחר 1780) היה שם הקוד של מרגלת במהלך המהפכה האמריקאית, חלק ממחתרת קלפר. סוכנת 355 הייתה אחד המרגלים הראשונים של ארצות הברית, אך זהותה האמיתית אינה ידועה. המספר 355 יכול להיות מפוענח גם כמילה "ליידי" מתוך מערכת הכינויים של מחתרת קלפר.
רקע
13 מושבות מרדו בכתר הבריטי במטרה להשיג עצמאות מדינית, שלימים תיקרא ארצות הברית של אמריקה. עד המרידה היו בקרב אנשי המושבות בעלי משפחות מבוססות שלא רצו לבחור צד או שהיו להם נכסים ובני משפחה בריטיים ולכן הם התנגדו בפועל או בעקיפין למהפכה האמריקאית ונקראו לויאליסטים (Tories).
בנדיקט ארנולד היה אחד האנשים המרכזיים בהנהגת אנשי המהפכה, וחבר של מנהיג המהפכה ג'ורג' וושינגטון. ארנולד הפך אחר כך מגנרל אמריקאי לבוגד ולמרגל בריטי. הוא ניסה לגרום למבצר וסט פוינט ליפול לידי הבריטים, בתמורה לשוחד בסך 20 אלף לירות שטרלינג. לשם כך יצר ארנולד קשר עם סוכן בריטי בשם מייג'ור ג'ון אנדרה, והעביר לו את התוכניות לכיבוש המבצר. אנדרה נתפס בידי האמריקאים כשבידו התוכניות שמסגירות אותו, אבל זהותו של ארנולד לא הוסגרה בהם. ג'ון אנדרה קיווה שהוא יועבר לטיפולו של המפקד הבכיר בנדיקט ארנולד, וכך יינצל. אך מידע מודיעיני שהגיע לכוחות המהפכה התריע על גנרל אמריקאי בכיר שמתכונן לערוק לצד הבריטי. הודות למידע זה לא הצליח אנדרה להיות מועבר לטיפולו של בנדיקט ארנולד. אנדרה נתלה לאחר משפט צבאי, אך בינתיים בנדיקט ארנולד ברח אל הבריטים, והחל לתחקר את כל מכריו של אנדרה.
ביוגרפיה
ההתייחסות הישירה היחידה לסוכנת 355 בהקשר למחתרת קלפר (1778–1780) מופיעה במכתבו של אברהם וודהול ("סמואל קלפר האב") לגנרל ג'ורג' וושינגטון שם וודהול מתאר אותה כ"מישהי שהייתה לעזר רב בהתאמה זו."
ישנה תיאוריה אחרת שלפיה אשתו של הייתה סוכנת 355. ג'ון אנדרה היה תמיד מוקף בנשים בריטיות יפות ונבונות, וארנולד חשד כי אחת או יותר מהן העבירה מידע על הבריטים לוושינגטון, וכך אנדרה נתפס ונתלה והוא - ארנולד - התגלה ונאלץ לברוח. אישה אחת ממקורביו שהייתה בהיריון סירבה לספר על מאהבה, וכך נפל עליה החשד. היא נכלאה ב (HMS jeresy), שם ככל הנראה היא ילדה בן ושמו רוברט תאונסנד, ג'וניור. היא הצליחה להבריח החוצה מן האנייה את הילד, כשהוא מחותל ועטוף וקשור בחבל אל אנשים מכוחות המהפכה ששטו באישון לילה אל אוניית הכלא. לבגדיו היא צירפה מכתב בו קבעה את שמו על שם אביו -. מכיוון שבסיפורים על טאונסנד טענו שהוא היה מאוהב בסוכנת 355. ג'ון בורק ואנדרה מאייר, הציגו עמדה שונה לגבי המעורבות של 355 במחתרת קלפר: הם ציינו שיש בידם הוכחה נסיבתית שלפיה היא ככל הנראה הייתה קרובה לרב-סרן ג'ון אנדרה ולבנג'מין טלמדג', ובכך הגנה על וודהול מפני האשמות שהוא מרגל. חשודות אחרות כסוכנת 355 היו ו.
יש מאמינים כי לא הייתה סוכנת ששמה ״סוכנת 355״ בכלל. אלא שהקוד מתאר אישה שהיה לה מידע אבל "לא הייתה שייכת למחתרת קלפר באופן רשמי".
יש סוברים כי לסוכנת 355 היה תפקיד מרכזי בחשיפת עריקותו של ארנולד, ובעצירת אנדרה שנתלה בטאפן, ניו יורק. היא כנראה הייתה חברה בולטת במשפחת הלויאליסטים, מה ששם אותה בהישג ידם של המפקדים הבריטים.
אמנם אלכסנדר רוז בספרו חולק על תיאור זה, כאשר הוא התבסס על כך ש"נשים לא הוחזקו בספינות כלא", וגם ש"לא היה שום תיעוד ללידה". זה חיזק את הרעיון שסוכנת 355 היא אנה סטרונג מכיוון שבעלה סלע סטרונג היה כלוא באניית הכלא ג'רזי, והיא לכאורה הורשתה להביא לו אוכל. כי הרי נשים לא הוחזקו על ספינות אך מפני שבעלה היה על הספינה היא גם הייתה עליה. הנוכחות שלה על הספינה אולי הובילה להנחה שסוכנת 355 הייתה כלואה שם.
בתרבות הפופולרית
סוכנת 355 הפכה לחלק מהסיפורת הפופולרית.
סידני הולנד
סר סידני ג'ורג' הולנד (באנגלית: Sidney George Holland; 18 באוקטובר 1893 – 5 באוגוסט 1961) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-25 בין השנים 1949–1957.
ראשית חייו
הולנד היה גם ספורטאי בולט ועסקן ספורט. הוא שיחק בנבחרת ההוקי שדה של קנטרברי. לאחר שפרש ממשחק הוא ניהל את נבחרת ניו זילנד בהוקי במהלך סיור באוסטרליה ב-1932 בו היא נותרה בלתי מנוצחת. הוא גם היה שופט בולט בענף ספורט זה. לאחר המלחמה הקימו הולנד ואחד מאחיו חברת הנדסה שייצרה משאבות ריסוס לחקלאות ופעלה במודל של שיתוף רווחים עם עובדיה. ב-1920 נשא הולנד לאישה את פלורנס דרייטון. השניים הביאו לעולם שני בנים ושתי בנות. בראשית חייו החזיק הולנד באמונה המתודיסטית, אך מאוחר יותר הוא הפך להיות אנגליקני.
קריירה פרלמנטרית
ב-1940 החליף הולנד את אדם המילטון בתפקיד מנהיג המפלגה הלאומית. עוד קודם לכן, הוא שימש כמזכירו הפרלמנטרי של המילטון. כמנהיג המפלגה הלאומית, שאף הולנד להשיג את תמיכת מחוזות הבחירה החקלאיים של המפלגה על ידי הקמת חוות הרבעה לכבשים ובקר. בנוסף, הוא צירף למפלגה הלאומית מפלגות יריבות כמו המפלגה הליברלית, תנועת החיילים ומפלגת העם. מיזוג זה סייע לחזק את המפלגה הלאומית על בסיס ריכוז ההתנגדות למפלגת הלייבור. הולנד שימש כמנהיג האופוזיציה במשך כעשור, עד לניצחונה של המפלגה הלאומית בבחירות של 1949.
בעקבות הצטרפותה של יפן למלחמת העולם השנייה, ממשלת הלייבור הסכימה בחוסר רצון להקמתו ביולי 1942 של מנהל מלחמתי דו-מפלגתי. החלטתו של הולנד גרמה ליחסים מתוחים הן עם ממשלת הלייבור והן עם כמה מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, כולל גורדון קואטס ואנדרו המילטון, שבניגוד לדעת ועידת המפלגה הלאומית הצטרפו לקבינט המלחמה כעצמאיים. התפטרותם של השניים, שהיו בעבר חברי פרלמנט מטעם המפלגה הרפורמיסטית, סייעה להולנד לחזק את שליטתו על מוסדותיה של המפלגה הלאומית.
במערכות הבחירות של 1943 ו-1946, כרסמה אט אט המפלגה הלאומית ברוב של הלייבור. יחד עם הישארותה של הלייבור בשלטון, היא נאלצה להתמודד עם אופוזיציה לוחמנית יותר בראשותה של המפלגה הלאומית. בהנהגתו של הולנד, תקפה המפלגה הלאומית שוב ושוב את הגישה הסוציאליסטית של הלייבור, שכללה בירוקרטיה, קולקטיביזים ואת עוצמתם של האיגודים המקצועיים. כמה צעדי מדיניות חשובים שקודמו על ידי המפלגה הלאומית, כללו חירות אישית, שוק חופשי, התערבות בירוקרטית מינימלית והסכמה עם מדיניות מדינת הרווחה. במהלך מסע הבחירות המוצלח של 1949, ניצל הולנד את הפחד מפני ההתפשטות הקומוניסטית במזרח אירופה, את חוסר הנכונות של ממשלת הלייבור להתמודד עם האיגודים המקצועיים המיליטנטים של עובדי הנמלים, החוקים המגבילים מתקופת המלחמה, שהיו עדיין בתוקף והאינפלציה הגואה. אסטרטגיית בחירות זו הבטיחה את ניצחונה של המפלגה הלאומית ב-30 בנובמבר 1949.
הממשלה הראשונה (1951-1950)
ממשלתו הלאומית של הולנד יישמה רפורמות כלכליות וביטלה סמכויות שליטה רבות של המדינה, כולל קיצוב חמאה ודלק. הממשלה גם הדגישה את חשיבות האינדיבידואליזם, החרות האישית והיוזמה הפרטית, כפי שהוצגו במסע הבחירות. אחד מצעדיו הראשונים של הולנד כראש הממשלה, היה לבטל ב-1 בדצמבר 1950 את המועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד שהיה קיים עד אז). כתוצאה מכך, הפך הפרלמנט של ניו זילנד לגוף מחוקק חד-בתי. בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, לקח על עצמו הולנד את תפקיד שר האוצר. יחד עם זאת, לא קיים הולנד את הבטחתו לבטל את חובת ההתאגדות המקצועית שהונהגה על ידי הלייבור ב-1936. עקב התנגדות מצדם של כמה איגודים מקצועיים, התפשרה הממשלה על העברת חוק שיכפה על האיגודים המקצועיים להצביע ברוב על כל מתן תרומה למפלגה פוליטית, קרי הלייבור.
ב-1950, החזירה ממשלת הולנד את עונש המוות, שב-1935 צומצם בהדרגה על ידי ממשלת הלייבור ובוטל גם על מעשי רצח ב-1941. מתוך 36 הרשעות ברצח שהיו בתקופת ממשל הולנד, 22 הסתיימו בגזר דין מוות ומתוכם בוצעו 8 הוצאות להורג. כדי לפתור את הנושא השנוי במחלוקת, החליט הולנד לערוך משאל עם ביום הבחירות של 1957, אך ההצעה לבטל את עונש המוות לא עברה במשאל. אף על פי כן, לא בוצעו שום הוצאת להורג בתקופת שלטונו של יורשו של הולנד, קית' הוליאוק וב-1961 העבירה ממשלתו של הוליאוק הצבעה בפרלמנט לביטול עונש המוות על רצח.
ב-1951 התמודד הולנד עם האתגר שהציב בפניו איגוד עובדי הנמלים המיליטנטי במהלך שביתה שקיים במחצית הראשונה של השנה. סכסוך עבודה זה פרץ בעקבות סירובם של בעלי האניות לתת העלאה בשכך בשיעור 15% לעובדי הנמלים שסירבו לבצע שעות נוספות. בעלי האניות הגיבו בהשבתתם של העובדים. כאשר סירבו העובדים לגשת לבוררות, כפתה ממשלת המפלגה הלאומית תקנות חירום על פי החוק לביטחון הציבור משנת 1932 שקיצץ באופן משמעותי בחירויות האזרח, כולל חופש הדיבור. התקנות נועדו להשתיק כל ביטוי של תמיכה בעובדי הנמלים ולהפוך אותו לבלתי חוקי, כולל אספקת מזון למשפחות העובדים והוצאת פרסומים שתמכו במאבקם. בנוסף, הורה הולנד לכוחות ההגנה של ניו זילנד לפרוק מטענים בנמלים ובמקביל ביטל את רישומו של האיגוד המקצועי של עובדי הנמלים וחסם את המימון עבורו. לאחר 151 ימים נכנע הארגון.
צעדיה של ממשלת הולנד זכו לאהדה בציבור ובעיתונות. האופוזיציה של מפלגה הלייבור ופדרציית העובדים, גם הם הסכימו עם עמדתה הקשוחה של הממשלה כלפי עובדי הנמלים, עקב היחסים העכורים שהיו להם עם איגוד עובדי הנמלים. לאחר שמפלגת הלייבור מתחה ביקורת על מדיניות הממשלה, הכריז הולנד על בחירות בזק שהתקיימו ביולי 1951. המפלגה הלאומית נבחרה מחדש ואף הגדילה את הרוב שלה, זאת בעקבות הגיבוי של העיתונות השמרנית ותחנות הרדיו שהיו בשליטה ממשלתית. על פי העיתונאי וכותב הנאומים, רמדר יסקה, ניצלו הולנד וממשלתו את הרגשות האנטי-קומוניסטים שהתעוררו במהלך השביתה. הודות לאווירת המלחמה הקרה ששררה בניו זילנד, היה הולנד מסוגל לתאר את עובדי הנמלים כחלק מ"הסכנה האדומה" שהיוותה איום על הדמוקרטיה המערבית. על פי ההיסטוריון בארי גסטפסון, מערכות הבחירות של 1949 ו-1951 היו נקודות השיא בקריירה הפוליטית של הולנד.
הממשלה השנייה (1954-1951)
במהלך תקופת הכהונה של ממשלת הולנד השנייה, היא המשיכה לנקוט במדיניות של דה-רגולציה של הכלכלה על ידי ביטול הקיצוב על מוצרי מזון בסיסיים, התרת המגבלות על יבוא ועידוד הבעלות הפרטית על בתי המגורים על ידי מכירתם לציבור. בסוף שנת 1951 העבירה הממשלה את החוק למניעת ההפרעות לשוטרים, שהעניק לממשלה סמכויות משמעותיות לטיפול בסכסוכי עבודה עתידיים. ממשלת הולנד גם ביצעה רפורמות בתוכנית הפרישה לגמלאות שאפשרה לעובדי ציבור שפרשו לתבוע את זכויותיהם בתשלום חד-פעמי. למרות הנטייה של הממשלה לכיוון האגף הימני-מרכזי של המפה הפוליטית, היא המשיכה ליישם צעדי מדיניות של ממשלת הלייבור שקדמה לה, כולל צעדים לקידום התעסוקה ומדינת הרווחה. בעוד ששנות החמישים היו שנים של שגשוג כלכלי לניו זילנד ולכלכלותיהן של מדינות מערביות נוספות, האינפלציה המשיכה להוות בעיה.
בתחום מדיניות החוץ, הייתה ממשלתו של הולנד מעורבת בשורה של בריתות צבאיות והסכמי הגנה במסגרת המלחמה הקרה. בספטמבר 1951 חתמה הממשלה על ברית ANZUS עם אוסטרליה וארצות הברית. כבעלת ברית של מדינות המערב, שלחה ניו זילנד כוחות שהשתתפו במלחמת קוריאה. דרישה לאספקתם של בגדי צמר במהלך המלחמה, גרמה לשגשוג בענף גידול הכבשים בניו זילנד. בספטמבר 1954 אשררה ניו זילנד את הסכם מנילה והצטרפה ל-SEATO, ברית הגנה אזורית בתמיכתה של ארצות הברית שמטרתה הייתה להיאבק בהתפשטות הקומוניסטית בדרום-מזרח אסיה. בינואר 1955, גרמו קשריה המסורתיים של ניו זילנד עם בריטניה והפחד מאפקט הדומינו הקומוניסטי, להולנד לשלוח כוחות צבאיים לפעילות במסגרת מצב החירום המלאי. על פי ההיסטוריון דייוויד מקנטייר, להולנד היה עניין מועט במדינות החוץ והוא היה ראש הממשלה הראשון בניו זילנד שהעביר את תיק החוץ לשר אחר. במהלך תקופת שלטונו של הולנד, כיהנו שלושה שרי חוץ: פרדריק דוידג', קליפטון ווב וטום מקדונלד.
במהלך מערכת הבחירות של 1954, הצטמצמה התמיכה במפלגה הלאומית עקב חוסר שביעות הרצון של הציבור מעליית יוקר המחיה והדיור, כשמספר המצביעים עבור המפלגה קטן בכ-100,000 קולות. המפלגה הלאומית הייתה צריכה גם להתמודד עם מפלגה חדשה, "מפלגת האשראי החברתי" (Social Credit Party), שגרפה 122,573 קולות בבחירות. בנוסף, זכתה מפלגת הלייבור ביותר קולות מאלה של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה להקטין את הרוב של המפלגה הלאומית בפרלמנט. יחד עם זאת, הייתה המפלגה הלאומית מסוגלת להישאר בשלטון בזכות שיטת הבחירות בשיטה הרובנית. בנוסף, טוען גסטפסון שהופעתה של מפלגת האשראי החברתי פיצלה את ההצבעות עבור מפלגות האופוזיציה. במהלך מערכת הבחירות, התדרדרה בריאותו של הולנד. בכמה הזדמנויות הוא איבד את קולו והוא נאלץ להגביל את אורך נאומיו לחצי שעה. לאחר הבחירות של 1954 הקימה הממשלה ועדה מלכותית לבחינת המערכת המוניטרית של ניו זילנד. במסקנותיה, גינתה הוועדה את התאוריות של מפלגת האשראי החברתי.
הממשלה השלישית (1957-1954)
לאחר הבחירות של 1954 העביר הולנד את תיק האוצר לג'ק וואטס, לשעבר שר התעשייה והמסחר. עם פרישתם של כמה משרי ממשלתו הוותיקים, הכניס הולנד פנים צעירות חדשות לקבינט, כמו דין אייר, סיד סמית', ג'ון מק'אלפין, דום שאנד, ג'ף ג'ררד ואריק הלסטיד. במהלך תקופת כהונתו האחרונה של הולנד כראש הממשלה, שונתה מערכת מס ההכנסה כך שהמס שולם על רווחים בפועל (Pay As You Earn). בנוסף, הוקם איגוד בתי המלון בתמיכתו של הולנד ובניגוד לדעתו של קית' הוליאוק, סגן מנהיג המפלגה הלאומית, שהביע חשש מפני הגברת ההשקעות בתיירות על חשבון ההשקעות בחקלאות. לאחר ששר התעשייה והמסחר, דין אייר, יצא לנסיעת עסקים פרטית מעבר לים ב-1956, הנהיג הולנד קוד אתי שמנע כל אפשרות של ניגוד עניינים בין עבודתם של השרים לבין עסקיהם הפרטיים.
בשנות כהונתו האחרונות של הולנד, התמודדה ניו זילנד עם סדרה של משברים במאזן התשלומים שלה שהיו כרוכים בירידה תלולה לביקוש לתוצרת החמאה, הצמר והגבינה של המדינה. בנוסף, המשיכה בריאותו של הולנד להתדרדר, ובין השאר נפגעה יכולת הזיכרון שלו. בימי משבר סואץ באוקטובר 1956, לקה הולנד בהתקף לב או בשבץ מוחי קל. אף על פי כן, הוא נשאר בתפקידו במשך 48 השעות שלאחר ההתקף עד לסיומו של המשבר. על פי הביוגרף של הולנד, בארי גאסטפסון, הוא מעולם לא החלים באופן מלא לאחר המקרה. במהלך משבר סואץ, היו אוסטרליה וניו זילנד שתיים מהארצות המעטות שהגנו על הפלישה האנגלו-צרפתית. למרות מחלתו, סירב בתחילה הולנד להעביר את שרביט מנהיגות המפלגה לסגנו הוליאוק.
לאחר פגישה עם כמה מבכירי המפלגה שהתקיימה ב-1957, הסכים הולנד להתפטר מתפקידו כראש הממשלה וכמנהיג המפלגה. ב-12 באוגוסט 1957 הוא הודיע על התפטרותו בוועידת המפלגה בוולינגטון. זמן קצר לאחר שמסר הודעה זו, נפל הולנד למשכב ורופא הוזעק לבית המלון בו הוא שהה. ביום המחרת, נבחר קית' הוליאוק כמנהיג החדש של המפלגה הלאומית. ב-20 בספטמבר התפטר הולנד באופן רשמי מתפקידו כראש הממשלה והוחלף בהוליאוק. בהמשך הוענק להולנד תואר אבירות והוא מונה להיות שר בלי תיק. עקב מצב בריאותו פרש הולנד מהפרלמנט לאחר הבחירות שהתקיימו באותה שנה שלאחריהן הוקמה ממשלת הלייבור בראשותו של וולטר נאש.
מותו ומורשתו
סידני הולנד מת בבית החולים של ולינגטון ב-1961. בנו אריק הולנד היה חבר הפרלמנט ושר בממשלה בשנות השישים והשמונים. סידני הולנד היה אחד הפוליטיקאים החשובים בניו זילנד של המאה העשרים, לא רק בשל 22 שנותיו כחבר פרלמנט, מתוכם 17 שנים כמנהיג מפלגה וכמעט 8 שנים כראש ממשלה, בהם השיג הישגים משמעותיים. תרומתו העיקרית הייתה ללא ספק החלק שהוא לקח בהקמתה ובליכודה של המפלגה הלאומית, ששלטה בכיפת הפוליטיקה הניו זילנדית ברובה של המחצית השנייה של המאה העשרים.
אמנון יקימובסקי
אמנון יקימובסקי (11 ביוני 1925 – 26 במרץ 2022) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אמנון יקימובסקי נולד בשנת 1925 בכפר אוריה ובגיל 4 עבר עם משפחתו לתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה גאולה. החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. לימודיו הופסקו עם גיוסו במלחמת העצמאות לחטיבת גבעתי. ב-1949 שוחרר מצה"ל וחזר לאוניברסיטה, ובשנת 1955 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה, על עבודה בהנחייתו של פרופ' מיכאל פקטה, שכותרתה "על קשרים בין שיטות סומביליות: של טורים אין סופיים ואינטגרלים".
הצטרף לסגל האקדמי של המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1962 מונה במקביל למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ונמנה עם ראשוני המורים במחלקה למתמטיקה שימושית, שהתפתחה לבית הספר למדעי המתמטיקה. בשנת 1964 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובהמשך מונה לפרופסור מן המניין. בשנת הלימודים ה'תשל"א (1970/71) הוקם החוג למדעי המתמטיקה, בראשות פרופ' יקימובסקי, ובו שתי מחלקות: מחלקה למתמטיקה שימושית בראשות ד"ר שלמה ברויאר ומחלקה למתמטיקה עיונית בראשות ד"ר דן עמיר. פרופ' יקימובסקי עמד בראש החוג גם בשנת הלימודים ה'תשל"ב (1971/72). בשנים 1985–1987 עמד פרופ' יקימובסקי בראש בית הספר למדעי המתמטיקה.
בשנת 1970 יזם, במסגרת האוניברסיטה, פתיחת קורס במתמטיקה לילדים מחוננים בני 10–16. עם המשתתפים בחוג נמנה הנער עופר גאבר, לימים חוקר במכון ללימודים מדעיים גבוהים בצרפת וחתן פרס ארדש.
בתחילת שנות ה-70 היה חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם "המערך".
בשנת 2006 יצא לאור, בהוצאת שפרינגר, ספרו (שנכתב יחד עם אמביקשוואר שארמה ויוזף סבדוש) "Walsh Equiconvergence of Complex Interpolating Polynomials".
לכבוד יום הולדתו ה-65 נערך באוניברסיטת תל אביב כנס בין־לאומי לכבודו, שהרצאותיו פורסמו בספר "Approximation, Interpolation, and Summability". לכבוד יום הולדתו ה-90 נערך באוניברסיטת תל אביב מפגש בין־לאומי לכבודו.
נישא ללאה ולהם שלושה ילדים.
אמנון יקימובסקי נפטר ב-26 במרץ 2022, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
חטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא
החטיבה הוקמה בתור קבוצת חיל הרגלים המיוחדת, תחילה כדי להכשיר ולאמן כוחות במוקדים שונים בעולם, אך החל מ-2021 תפקיד זה הועבר לחטיבת הסיוע הביטחוני לכוחות ה-11. מאז החטיבה, הכוללת את גדודי רגימנט הריינג'רים ויחידות סיוע נוספות, מעניקה סיוע למבצעים מיוחדים ופעילות לוחמה לא קונבנציונלית במספר מדינות בעלות ברית של הממלכה המאוחדת. היא מהווה את הכוח הלוחם העיקרי לצד החטיבה ה-77 (המתמחה בסיוע מבצעי) של הדיוויזיה השישית, דיוויזיה שמהווה מסגרת מבצעית לסיוע לכוחות חיצוניים, כחלק מתפיסה של הצבא הבריטי של אימון והכשרה מקומית במוקדי חיכוך.
היסטוריה
באוקטובר 2017 הוקמה קבוצת חיל הרגלים המיוחדת (Specialised Infantry Group) במטרה להכשיר ולאמן כוחות מסביב לעולם. כאשר נוסדה, הכילה הקבוצה שני גדודים: הגדוד הרביעי, רגימנט הרובאים; והגדוד הראשון, הרגימנט המלכותי של סקוטלנד, גדודי הקבוצה הותאמו לאופי הפעילות וקיבלו הכשרה וציוד מתאים לפעול במוקדים שונים בעולם בשיתוף פעולה עם כוחות מקומיים. בפברואר 2018 הגדוד הרביעי, רגימנט הרובאים, הוצב בפעילות ראשונה של הקבוצה בכווית באימון והכשרת הכוחות המזוינים של כווית, באותה תקופה הוצבו יחידות הקבוצה גם באפגניסטן בסיוע לכוחות האפגנים, בהמשך נשלחו כוחות לסיוע בניגריה כחלק מהמאבק בבוקו חראם.
ביולי 2018 גדלה הקבוצה לכדי שלושה גדודים עם הוספת הגדוד השני, הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס, ונוסף לה גם צוות ייעוץ והכשרה משולב ללוחמה בטרור. בינואר 2019 נוסף לחטיבה הגדוד השני של רגימנט דוכס לנקסטר, ובהמשך גם הגדוד השלישי של רגימנט רובאי הגורקה. באוגוסט 2021 קבוצת החי"ר הפכה לחטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא, כאשר כל הגדודים שהרכיבו את הקבוצה הועברו מהרגימנטים המקוריים שלהם לתוך רגימנט הריינג'רים החדש שהוקם והוכנסו עם שיוכם החדש תחת פיקוד החטיבה. בנוסף לארבעת הגדודים של הרגימנט, נוספו שתי פלוגות מרגימנט רובאי גורקה המלכותי (F ו-G), אסקדון הקשר ה-255 וצוות הכשרה ואימון ללוחמה בטרור (JCTTAT).
בנובמבר 2021 תפקידי ההכשרה והאימון הועבר מהחטיבה לידי חטיבת הסיוע הביטחוני ה-11, לאחר מכן התרכזה החטיבה במתן סיוע ישיר ושיתוף פעולה מבצעי עם כוחות סביב העולם.
מבנה
עם הקמת החטיבה במרץ 2021, היא הורכבה מגדודי חיל רגלים סדירים קיימים שהועברו אליה מחטיבות אחרות. עד לשנת 2030 הרכב החטיבה עתיד לכלול את גדודי רגימנט הריינג'רים שנמצא אף הוא בתהליך הקמה.
מבנה במרץ 2021:
מבנה כיום:
ג'יימס צ'ארלס
ג'יימס צ'ארלס דיקינסון (באנגלית: James Charles Dickinson; נולד ב-23 במאי 1999) הוא אישיות רשת, יוטיובר יופי ומאפר אמריקאי. בעת עבודתו כמאפר בעיר הולדתו, בת'להם, ניו יורק, הוא פתח ערוץ יוטיוב משלו והחל לפרסם מדריכי איפור. ב-2016 הוא היה לגבר הפרזנטור הראשון של מותג הטיפוח CoverGirl, לאחר שציוץ שמציג את האיפור שלו הפך ויראלי ברחבי הרשת.