cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גילוי עריות
בין מבוגרים וילדים
בסיפור חדשותי שפורסם ב-1999, דיווחו ה-BBC: "חיי משפחה מלוכדים בהודו, ממסכים על כמות מדאיגה של התעללות מינית בילדות ומתבגרות על ידי קרובי משפחה, כפי שמצביע דו"ח חדש. בסקר שנערך על ידי ארגון שפועל בדלהי ונקרא RAHI עלה כי 76% מהנשאלים עברו התעללות בילדות, 40% מתוכם על ידי בן משפחה". הכתבה ממשיכה ומתארת שכיום לא קיים בהודו חוק המכסה מקרים של התעללות מינית בילדים על ידי זרים, קל וחומר על ידי בני משפחה. ההגדרה המשפטית לאונס דורשת הצגת הוכחה שהאנס חדר לקורבן, גם אם מדובר בילד צעיר. שופטים מסוימים אף אמרו שבלתי אפשרי שאבות יאנסו את בנותיהם, גם כאשר הוצגו לכך הוכחות. בהודו כל הקשור למשפחה נחשב לקדוש, ואם מתרחשת התעללות כלשהי הסביבה תתייחס אליה בספקנות רבה וחוסר אמון.
על פי המרכז הלאומי לקורבנות פשע (National Center for Victims of Crime), כמות גדולה ממקרי האונס שמבוצעים בארצות הברית נעשים על ידי קרוב משפחה: "'מחקר מצביע על כך ש-46% מהילדים שנאנסים הם קורבנות של בני משפחה. רוב קורבנות האונס האמריקאים (61%) נאנסים לפני גיל 18; יתר על כן, 29% מכלל מקרי האונס מתרחשים כאשר הקורבן בן פחות מ-11 שנים. 11% מקורבנות האונס נאנסים על ידי אביהם או אביהם החורג, ו-16% נוספים נאנסים על ידי קרוב משפחה אחר'."מחקר שנעשה בקורבנות גילוי עריות מצא "תכונות משותפות" בתוך המשפחות טרם התרחשות גילוי עריות אב-בת, בין התכונות נמצא ניכור בין האם לבת, דומיננטיות אבהית קיצונית והעברה של חלק מאחריות המשפחתית המסורתית של האם לבת.
מחקרים מצאו שאבות המתעללים בילד אחד או בכל ילדיהם, מעלים סיבות שונות למעשיהם. סיבות נפוצות שמנו אבות אלו, כללו: הפקרות מינית של האב, משיכה עזה לילדים (פדופיליה) ונגישות ילדיהם למימוש חשקיהם, היעדר סיפוק מיני במערכת הזוגיות בה נמצא האב והפניית תשוקותיו המיניות לבתו. הסברים אלה אינם מהווים פטור מאחריות חוקית למעשה וכן, הם אינם מהווים פטור מאחריות מוסרית, רגשית והורית למעשה. האבות עושים שימוש בסמכותם במשפחה על מנת לשלוט בילדיהם ולהשיג מהם סיפוק מיני.
לעיתים תכופות השגת עזרה היא אתגר גדול עבור קורבנות גילוי עריות, אך כאשר המתעלל פוגע גם באחיהם, הקורבנות לעיתים חושפים את ההתעללות. מחקר מראה כי כאשר בת מאמינה שאחותה הצעירה מאוימת על ידי אותה התעללות, יש סיכוי גבוה יותר שהיא תדווח על העניין.
מרבית האנשים ייטו לתפוס קרבה בין אב לבת כיותר מינית מאשר אותה קרבה אצל אם ובן. אם בת תנוח או תישן באותה מיטה עם אביה, אנשים רבים יאמרו שהדבר אינו תקין, אך כפי שקמפל וקמפל מציגים במחקרם: "אם שמאפשרת לבנה לישון עימה במיטה אולי תחשב כמפנקת מדי, אך לא תחשב כפועלת מתוך דחפים לא מודעים של גילוי עריות".
אבות אשר מתעללים מינית בבנותיהם לרוב אינם מרגישים כלפיהן חמלה ואינם מזהים שקיימת כל תוצאה להתעללותם. מתעללים רבים עלולים להיבהל מהתנהגותם, אך לא מספיק על מנת להפסיקה. לרבים מהאבות המתעללים יש צורך עמוק וקבוע באהבה ותשומת לב ללא תנאי. בחלק מהמקרים הם רואים את גילוי העריות, כמו אונס, כמעשה של כוח ושליטה. בניגוד לטענותיהם של חוקרים רבים, אימהות בבית בו מתבצע גילוי עריות אב-בת, לא תמיד יודעות על כך. בבתים כאלו אימהות רבות מוותרות על כוחן ונותנות לבעליהן לשלוט בהן, וכך אין בכוחן למנוע את ההתעללות והן הופכות לשותפות פסיביות למעשה. במקרים כאלו הגברים לרוב מחפשים אחר שליטה וכוח, בנוסף לאהבה ללא תנאי, והם יכולים להשיג זאת בצורה הקלה ביותר על ידי הובלת האם להכחשה שמשהו אינו כשורה.
במקרים של גילוי עריות אם-בן האב לרוב נעדר מהבית. האם סומכת על הבן שיהיה "הגבר בבית", וידאג לכל העניינים כפי שגבר "אמור לעשות". הבן עלול לאהוב את אימו, אך לשנוא את העובדה שהיא מכריחה אותו "לשחק" את תפקיד האב. יש חוקרים הטוענים שמכיוון שבמקרים אלו לרוב מעורבת פחות אלימות פיזית (או שאין אלימות כלל), הבן נושא בתוכו יותר רגשות אשמה ולכן הוא חש שעליו לשאת בחלק מהאחריות למעשה. מקרים רבים כאלו קשים לחשיפה, מכיוון שבנים רבים לא בטוחים שעברו התעללות.
מבוגרים שכילדים נפלו קורבן לגילוי עריות על ידי מבוגרים סובלים לעיתים קרובות מהערכה עצמית נמוכה, קשיים ביחסים בין-אישיים ובעיות בתפקוד מיני והם נמצאים בסיכון גבוה לפיתוח הפרעות נפשיות, הכוללות דיכאון, חרדה, תגובות הימנעות פוביות, הפרעות סומטופורמיות (הפרעות פסיכולוגיות המתבטאות בסימפטומים גופניים שונים), הפרעות התמכרות, הפרעת אישיות גבולית והפרעת דחק פוסט טראומטית מורכבת. מחקר שנעשה ב-1994 על גברים שורדי התעללות מינית בילדות, מצא שלמעלה מ-80% השתמשו במהלך חייהם בחומרים ממכרים, ל-50% מהם היו מחשבות אובדניות, 23% ניסו להתאבד וכמעט 70% קיבלו טיפול פסיכולוגי. 31% מהם התעללו באופן אלים בקורבן אחר. מחקר אחר שבחן שורדי גילוי עריות אשר נפגעו על ידי אמהותיהם (93 נשים ו-9 גברים), מצא ש-60% מהנשים ו-25% מהגברים סבלו מהפרעות אכילה ו-80% מהנשים וכל הגברים דיווחו על בעיות מיניות בחייהם הבוגרים. בנוסף, כמעט שני שלישים מהנשים דיווחו כי הן לעולם או כמעט ולא הולכות לבדיקה אצל רופא או רופא שיניים, מכיוון שהבדיקה מפחידה מדי עבורן.
ביפן קיימת טעות נפוצה לפיה גילוי עריות בין אם לבנה הוא נפוץ, טעות הנגרמת עקב תיאור הנושא בעיתונות ובתקשורת הפופולרית ועקב התפקיד המשמעותי של האם בהצלחת בנה בבית הספר. האמונה היא כי ילדים עסוקים מאוד בחינוך ורבים מהם אף הולכים מדי יום לבתי ספר לדקדוק בשעות הערב, לכן עדיף לאם לספק לבנה שירותים מיניים מאשר לאפשר לו לבזבז זמן חשוב ואנרגיה רגשית בהתנסות בקשרים עם בנות גילו. בנוסף, קו טלפון חם לבני נוער קיבל כמה שיחות מבנים שטענו לגילוי עריות עם אימם, דבר שהוביל למחשבה כי גילוי עריות אם-בן הוא הצורה הדומיננטית של התעללות מינית ביפן. הראיות לעומת זאת, מראות אחרת. מחקר בסטטיסטיקת קורבנות במשטרה ומערכות הבריאות מבטל את הטענה כי זוהי תופעה שכיחה ומראה כי רובם המכריע של מקרי ההתעללות המינית, כולל גילוי עריות, מבוצע ביפן על ידי גברים ונגד בנות צעירות. כעדות תומכת ניתן לראות כי קיים ייצוג גדול מאוד לדמות "תלמידת בית הספר" בפורנוגרפיה ובזנות ביפן.
בין אחים בילדות
גילוי עריות בין אחים בילדות נחשב לנפוץ אך מדווח רק לעיתים רחוקות. גילוי עריות זה נחשב להתעללות מינית בין ילדים, כאשר הוא מתרחש שלא בהסכמה, ללא שוויון, או כתוצאה מכפייה. התעללות שכזו נחשבת לצורה הנפוצה ביותר של התעללות בתוך המשפחה. הצורה הנפוצה ביותר לגילוי עריות מסוג זה שדווחה היא של ניצול לרעה של אח או אחות צעירים על ידי אח בוגר. מחקר שנעשה בשנת 2006 העלה שלחלק גדול מהמבוגרים שהיו בילדותם קורבן לגילוי עריות בין אחים, יש כיום אמונות "מעוותות" או "מופרעות" (כגון אמונה שהמעשה היה "נורמלי"), הן על החוויה שהם בעצמם עברו והן על נושא ההתעללות המינית באופן כללי.
גילוי עריות בין אחים נפוץ בעיקר במשפחות בהן אחד מההורים או שניהם נעדר לעיתים קרובות או אינו פנוי רגשית. העדר של האב בפרט נמצא כמרכיב משמעותי ברוב המקרים של התעללות מינית בין אחים. ההשפעות המזיקות על ההתפתחות בילדות ועל תסמינים בבגרות, הנובעות מגילוי עריות בין אחים, דומות להשפעות של גילוי עריות אב-בת והן כוללות שימוש בחומרים ממכרים, דיכאון, אובדנות והפרעות אכילה.
פעמים רבות ילדים אינם מדווחים להוריהם או למבוגר אחראי אחר על התעללות מינית באופן כללי והדבר תקף גם למקרים של התעללות מינית שהם חווים מאחיהם. לחוסר הדיווח ישנן סיבות רבות. להלן חלק מהסיבות: בתחילה הקורבנות יכולים שלא להבין כי מדובר בהתנהגות מתעללת; אם המתעלל הוא אח או אחות בוגרים, אלו יכולים להשתמש בכוח ובסמכות שלהם בתור "האחים הגדולים" על מנת לשמור שהקורבן לא יספר על ההתעללות; המתעלל עלול לאיים על הקורבנות בנקמה פיזית או רגשית אם יספרו; קורבנות יכולים להרגיש שהם אחראים להתעללות או לכך שלא התנגדו כאשר ההתעללות התחילה; או, שהסביבה המשפחתית יכולה להיות כזו שאינה מעודדת את חשיפת ההתעללות.
בהסכמה בין מבוגרים
אנשים שתומכים בגילוי עריות בהסכמה בין בוגרים מותחים גבול ברור בין התנהגות שנעשית בהסכמה לבין אונס, התעללות מינית בילדים וגילוי עריות פוגעני. לדבריו של משתתף ביחסי גילוי עריות שכאלו, אשר צוטט במאמר שהתפרסם באתר "The Guardian": "'אתה לא יכול לשלוט במי אתה מתאהב, זה פשוט קורה. התאהבתי באחותי ואני לא מתבייש... אני רק מרחם על אמא ואבא שלי, אני מקווה שהם יוכלו להיות שמחים בשבילנו. אנחנו אוהבים אחד את השני. מה שקורה בינינו שונה לגמרי ממקרה של איזה זקן שמנסה לשכב עם הבן בן השלוש שלו, זה רע ומגעיל... כמובן שאנחנו עושים זאת בהסכמה, זה הדבר החשוב ביותר. אנחנו לא סוטים. מה שיש לנו הוא הדבר היפה ביותר בעולם'."בעקבות מספר מקרים שהגיעו לבית המשפט, פורסמו בארצות הברית כתבות שונות אשר דנות בשאלה המוסרית והמשפטית של יחסי גילוי עריות בהסכמה בין בוגרים, ובחלקם אף הוצע שיחסים אלו צריכים להיות מוגנים תחת החוק לפרטיות.
בין דודות, דודים, אחייניות ואחיינים
בהולנד מבחינה חוקית ניתן להתחתן עם אחיין/אחיינית, אך רק באישור מפורש של ממשלת הולנד, בשל הסיכון האפשרי של פגמים גנטיים בקרב הצאצאים. נישואין שכאלו מתרחשים בהולנד בעיקר בקרב מהגרים זרים. בחודש נובמבר 2008, הודיע המכון המדעי של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDA), כי הוא מבקש לאסור על קיום נישואין בין אחיינים ואחייניות.
בבריטניה, החוק נגד גילוי עריות כולל בתוכו רק יחסי מין עם הורה, סב, ילד או אח, אך לאחרונה הוספה עבירה של "יחסי מין עם בן משפחה מבוגר", אשר כוללת בתוכה גם חצאי-אחים, דודים, דודות, אחיינים ואחייניות.
בין אחים בוגרים
המקרה המפורסם ביותר בשנים האחרונות של גילוי עריות בין אחים בוגרים, הוא המקרה של פטריק סטובינג וסוזן קרולווסקי, אח ואחות מגרמניה. עקב התנהגות אלימה של אביהם, פטריק הוצא מביתו בגיל 3 למשפחת אומנה אשר בהמשך אימצה אותו. בגיל 23 הוא גילה על הוריו הביולוגיים, יצר קשר עם אמו, ופגש לראשונה אותה ואת אחותו בת ה-16 סוזן. זמן קצר לאחר מכן, עבר פטריק להתגורר עם משפחתו הביולוגית. לאחר 6 חודשים, נפטרה אמם, והאחים התקרבו באופן אינטימי וב-2001 הביאו לעולם את ילדם הראשון. עד שנת 2004 נולדו להם 4 ילדים משותפים. מכיוון שנושא מערכת היחסים של השניים עלה שוב ושוב לכותרות, ומכיוון שהזוג עמד שוב ושוב בפני האשמות פליליות ואף ריצה עונש מאסר, החלו חלק מתושבי גרמניה לתהות האם מבוגרים המבצעים גילוי עריות בהסכמה צריכים בכלל להיענש. במאמר שהתפרסם אודותיהם עלה כי הזוג מאושר ביחד והשניים רוצים להמשיך ולחיות יחדיו. על פי רישומי בית המשפט, שלושת הילדים הראשונים סובלים ממוגבלות פיזית ונפשית, ולכן הועברו למשפחות אומנה. באפריל 2012, בבית המשפט האירופאי לזכויות האדם (The European Court of Human Rights), הפסיד פטריק סטובינג בתיק בו טען שהרשעותיו הקודמות היוו פגיעה בזכותו לפרטיות ובחיי משפחתו. ב-24 בספטמבר 2014, המועצה הגרמנית לאתיקה (The German Ethics Council) המליצה לממשלה לבטל חוקים האוסרים גילוי עריות בין אחים, בטענה כי איסורים אלו מביאים לפגיעה באזרחים.
חברות מסוימות מתייחסות באופן שונה כלפי יחסים בין אחים מלאים לעומת יחסים בין אחים למחצה (אחים מהורה אחד). בחברות קדומות התרחשו נישואין בין אחים מלאים ואחים למחצה.
בין בני דודים
נישואין ויחסי מין בין בני דודים מדרגה ראשונה נחשבים כגילוי עריות בתרבויות מסוימות בעולם, אך בתרבויות אחרות הם מקובלים. נכון להיום, 24 מדינות בארצות הברית אוסרות על נישואין בין בני דודים מדרגה ראשונה ו-7 מדינות נוספות מתירות אותם רק בנסיבות מיוחדות. לעומת זאת, בריטניה מתירה נישואין ויחסי מין בין בני דודים מדרגה ראשונה.
במקומות מסוימים נישואי בני דודים הם נדירים ומהווים פחות מ-1% מהנישואין באירופה המערבית, בצפון אמריקה ובאיי האוקיינוס השקט (אוקיאנה), בזמן שהם מגיעים לכ-9% בדרום אמריקה, במזרח אסיה ובדרום אירופה, וכ-50% באזורים במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובדרום אסיה.
בסקירה של 48 מחקרים שנעשו על ילדים להורים בני דודים, עלה כי שיעורי המומים המולדים היה כפול מזה של זוגות שאינם קשורים משפחתית, אך עדיין נמוך יחסית: נמצאו מומים בקרב 4% מהתינוקות של הורים בני דודים, לעומת 2% באוכלוסייה הכללית. לפיכך, כ-96% מהתינוקות שנולדו להורים בני דודים, היו בריאים.
מוגדרים באמצעות נישואין
תרבויות מסוימות כוללות קרובים באמצעות נישואין תחת האיסור לגילוי עריות וניתן לראות כי במקומות רבים הדין כלפי משפחה חורגת, כמו הורה חורג, דומה לדין כלפי משפחה ביולוגית.
בחוק האיסלמי, אסורים נישואין על קרובים בקרבת דם. אלו כוללים הורים, ילדים, אחים, דודים ואחיינים. איסור זה תקף גם עבור מי שמקושר למשפחה דרך נישואין כמו הורה חורג, ילד חורג, אח חורג, וכו'.
השלכות
מכיוון שגילוי עריות מהווה טאבו כמעט בכל חברה, לעיתים קרובות קורבנות גילוי העריות מסתירים את המעשה שנעשה בהם מתוך אשמה, בושה, פחד, לחץ חברתי ומשפחתי ומכיוון שהמתעלל כופה עליהם לשמור את הסוד. מעבר לכך, נפגעי גילוי עריות לרוב מסרבים לגלות שהם עוברים התעללות בשל מגוון סיבות: ראשית, חשיפת ההתעללות עלולה לנפץ את דמויו החיובי של המתעלל בעיני הקורבן ולעמת את הקורבן עם הנזק שנעשה לו. שנית, הקורבן עשוי לרצות להגן על המתעלל מכיוון שהאדם המתעלל נמצא בעמדה של אמון וסמכות כלפיהם. לעיתים קרובות, הקורבן אינו מבין, או מכחיש, שמשהו לא בסדר בהתנהגות בה הוא נתקל בביתו. קורבנות צעירים רבים מאמינים ומקבלים את הסבריו של המתעלל, כמו הסבר שמעשיו הם מעין "חוויית למידה" אשר מתרחשת בכל משפחה על ידי בן משפחה מבוגר. הקורבנות עלולים לחשוש שאם הם יתלוננו לא יאמינו להם, יאשימו אותם ואף יענישו אותם.
מחקרים שנעשו לאחרונה מראים שחלק מקורבנות גילוי עריות עלולים לסבול מאובדן זיכרון ביו-כימי (Biochemically-Induced Amnesia). מצב זה יכול להיות מופעל על ידי טראומה קשה, כמו תקיפה מינית, אשר גורמת לגוף ליצור מספר שינויים אנדוקרינים, הקשורים בהורמונים) ונוירנוליים מורכבים, המביאים להיווצרות אמנזיה מוחלטת או חלקית של האירוע. עקב כך, מודחק כל זיכרון מיידי או סמוי של התקרית או התקריות. מעבר לאלו, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הכוללת אמנזיה, סיוטים ופלשבקים, רווחת מאוד בקרב שורדי גילוי עריות. מחקר מצא כי לעומת ילדים שהותקפו מינית על ידי אדם זר, שורדי גילוי עריות נוטים לחוש בחייהם יותר רגשות אשם ובושה, וסובלים יותר מהערכה עצמית נמוכה, דיכאון והתנהגות הרסנית (כגון שימוש בסמים).
טיפול
בין אם קורבן גילוי העריות עבר אירוע בודד של התעללות או תקיפה, ובין אם עבר תקיפה מתמשכת על פני תקופת זמן ארוכה, תהליך ההחלמה יכול להיות כואב וקשה באופן יוצא דופן. תהליך ההחלמה מתחיל בהודאה בהתעללות ובהכרה שנדרשים עזרה ותמיכה. קיימים גופים שונים שמסייעים לנפגעי גילוי עריות, אליהם יכולים לפנות ילדים ומבוגרים. משאבים לסיוע לנפגעי עזרה ותמיכה כוללים ספרים, קבוצות לעזרה עצמית, סדנאות, תוכניות טיפול קצרות וארוכות טווח וסעד משפטי. שורדי גילוי עריות רבים בעולם יצרו קבוצות לעזרה עצמית או תמיכה, שם יחד עם שורדים נוספים הם יכולים לדבר על חוויותיהם ולמצוא מודל לחיקוי.
הסיכון הביולוגי בגילוי עריות
ילדים שנולדו כתוצאה מזיווג בין קרובי משפחה נמצאים בסיכון גבוה יותר למומים מולדים, משום שהזיווג מגדיל את הסיכוי להימצאותם של יותר תאי זיגוטה שיהיו הומוזיגוטים ובהם אללים רצסיבים מזיקים או פגומים המייצרים מחלות שכאלו (מכיוון שמדובר באללים רציסיביים הגן הפגום יבוא לידי ביטוי רק בהימצא שני אללים מזיקים). מכיוון שאללים אלו נדירים יחסית באוכלוסייה, יש סיכוי נמוך מאוד ששני בני זוג שאינם קשורים משפחתית יישאו את אותו אלל מזיק. עם זאת, מכיוון שקרובי משפחה שותפים לכמות גדולה של אללים (שכן הם נושאים מטען גנטי דומה), ההסתברות ששני הורים קרובי משפחה יישאו את אותם אללים מזיקים הוא גבוה משמעותית ביחס למי שאינם קרובי משפחה. בניגוד לדעה הרווחת, הזיווג כשלעצמו אינו משנה את השכיחות של האללים, אלא מגדיל את חלקם היחסי של ההומוזיגוט בהשוואה להטרוזיגוט. עם זאת, מכיוון שהשיעור המוגבר של ההומוזיגוטים המזיקים חשוף להליך הברירה הטבעית, בטווח הארוך השכיחות שלהם אכן עולה בקרב ענף משפחתי שבו מתקיימים יחסי גילוי עריות. בטווח הקצר, יחסי מין בתוך המשפחה עלולים להביא לעלייה בהפלות טבעיות, במקרי מוות סביב הלידה ובלידת תינוקות הסובלים ממומים מולדים. לפיכך, ככל שבני הזוג קרובים יותר משפחתית, כך יהיו תוצאות ביולוגיות חמורות יותר לזיווג. עובדה זו עשויה להסביר מדוע זיווג בין קרובי משפחה כמו אחים הוא פחות נפוץ מאשר זיווג קרובי משפחה רחוקים יותר, כמו בני דודים.
כמו כן, יכולות להיות השפעות מזיקות אחרות מלבד אלו הנגרמות על ידי מחלות רצסיביות. למשל, מערכת חיסונית דומה אצל שני ההורים עשויה להביא לכך שהמערכת החיסונית של ילדם תהיה פגיעה יותר למחלות זיהומיות.
מחקר משנת 1994 מצא ששיעור התמותה בקרב ילדים להורים בני דודים עמד על 4.4%. ילדים לגילוי עריות ילד-הורה או גילוי עריות בין אחים מצויים בסיכון גבוה יותר מזה של ילדים להורים בני דודים. מחקרים מראים כי 20-36% מילדים אלו ימותו או יסבלו ממוגבלות חמורה עקב גילוי העריות. מחקר שנעשה על 29 ילדים לגילוי עריות אב-בת או אחים מצא ש-20 מתוכם סבלו ממומים מולדים, כולל ארבעה שניתן לייחס את מצבם ישירות למחלות רצסיביות הנגרמות מהימצאותם של שני אללים מזיקים זהים.
אצל בעלי חיים
סוגים רבים של יונקים, כולל הפרימטים הקרובים ביותר למין האנושי, נוטים להימנע מהזדווגות עם קרובי משפחה, במיוחד אם ישנם שותפים חלופיים למין. ידוע שצבועים נוטשים את הלהקה שלהם בהגיעם לבגרות מלאה, על מנת למצוא נקבה מלהקה אחרת, ובהתאם גם נקבת הצבוע מזדווגת רק עם צבוע שאינו מלהקתה. דבר דומה קורה אצל חתולי הבר, אשר בהגיעם לבגרות נודדים מרחק רב מאמם, דבר שמקטין את הסיכוי שבהמשך יפגשו את אמם או אחותם. בקרב למורים נמצא שנקבת הלמור יודעת לזהות ולדחות קרובי משפחה על ידי קליטת הפרומונים שלהם. עכברים נמנעים מהדזווגות עם עכברים אחרים שריח השתן שלהם דומה לזה שלהם ונקבת העכבר מבצעת הפלה אם הרתה במקרה לאחיה.
עם זאת, נצפו מקרים בהם שימפנזים שהיו מפוחדים ניסו להזדווג עם אימותיהם, שלפעמים נענו ולפעמים דחו את הניסיון.
בחוק הישראלי
בישראל, מעשי גילוי עריות הם מנוגדים לחוק ואיסור זה מעוגן בחוק העונשין, תחת חלק ב' (עבירות), פרק י' (פגיעות בגוף), סימן ה' (עבירות מין), :
בישראל לא קיים איסור פלילי על גילוי עריות בקרב בני 21 ומעלה. במקרה שמי מהמעורבים בגילוי עריות מדרגה קרובה (הורה-בן/בת, אחים/אחיות, סב/סבתא-נכד/נכדה) מתחת לגיל 21 או במקרה של ניצול יחסי תלות או מרות, הדבר מהווה עבירה. חוקים הדומים לחוק הישראלי קיימים במספר מדינות, אולם ברבות אחרות קיימים חוקים האוסרים במפורש על גילוי עריות מדרגה קרובה בכל גיל ובכל מצב. כך למשל, בגרמניה בשנת 2006 הורשעו אח ואחות בגילוי עריות והאח נדון לשנתיים וחצי מאסר. בית המשפט האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג שבצרפת דחה באפריל 2012 את עתירתו של האח, פטריק סטובינג מהעיר לייפציג, על הרשעתו בקיום יחסים אסורים עם אחותו הביולוגית, סוזאן קרולווסקי. האח ריצה את עונש מאסרו במלואו, כשלוש שנים, לאחר ששניהם הביאו לעולם ארבעה ילדים. העתירה התבססה על הזכות לכיבוד הפרטיות וחיי המשפחה, המובטחת באמנת זכויות האדם האירופית. בית המשפט קבע כי אף על פי שגרמניה פגעה בזכות זו במקרה זה, אין לקבל את העתירה, משום שהפגיעה הייתה במטרה "להגן על המוסר והזכויות של האחרים".
ביהדות
ביהדות, מושג גילוי העריות רחב וכולל בנוסף לאיסור קרובי משפחה, גם יחסי מין עם אישה נשואה, איסור משכב זכר ומשכב בהמה, ולפי חלק מהדעות, את האיסור על קיום יחסי מין עם כל אישה בעת טומאת נידתה. הרמב"ם מונה 24 מצוות לא תעשה שונות שהן איסורי עריות. מהתורה ("ראשונות לעריות") ישנו איסור על 11 קרובות משפחתו של גבר: אימו, אחותו, בתו, אשת אביו, אשת אחיו, ואשת דודיו, דודותיו, כלתו ונכדותיו, וכן על שבע קרובות משפחת אשתו שנוצרו בשל זיקת הנישואין: אמה, סבתותיה מצד אמה ואביה, בתה ונכדותיה מצד בנותיה ובניה, ואחותה (רמב"ם הלכות איסורי ביאה ב ז). מדרבנן ("שניות לעריות") קיימים 20 סיווגים נוספים של קרובות משפחה, שרובן מתייחסות לאבות האדם וצאצאיו הרחוקים יותר, כדוגמת סבתו, הסבתא רבתא שלו ואשתו, ומאידך כלת הנכד ונינה. על פי רוב הפוסקים, הטווח של חלק מהאיסורים הללו הוא עולמי, עד סוף כל הדורות לשני הכיוונים.
מאידך, נישואי בני דודים מותרים וכן נישואי דוד ואחייניתו.
גילוי עריות הוא מהחטאים החמורים ביותר, אחת משלוש העבירות שהן בגדר "ייהרג ובל יעבור" ועונשן במיתת בית דין או כרת. ילד שנולד כתוצאה מגילוי עריות הוא ממזר, שאינו יכול לשאת אלא ממזרה או שאר חסרי ייחוס (ראו: עשרת היוחסין).
היהדות קובעת כי גם על בני עמים אחרים נאסרו חלק מהעריות, הנלמדות מהפסוק שנאמר על אדם וחוה: "עַל כֵּן יַעֲזָב אִישׁ אֶת אָבִיו וְאֶת אִמּוֹ וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד": אימו, אחותו מאימו, ביתו, אישה הנשואה לאחר, זכר ובהמה. לפיכך איסור זה הוא אחד משבע מצוות בני נח האוניברסליות.
בנצרות
הכנסייה הקתולית לרוב אינה מתירה נישואין אם קיים ספק אם בני הזוג קשורים זה לזה על ידי קרבת דם.
לאורך השנים השתנתה הגדרת גילוי העריות. בשנת 1215, למשל, עשתה המועצה הלטראנית הרביעית (The Fourth Lateran Council) ניסיון לעגן בחוק איסור על נישואין שיגיעו עד בני דודים מדרגה שלישית, ואף בני דודים מדרגה רביעית.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית (Eastern Orthodox Church), אסורים הנישואין בין בני דודים מדרגה שנייה או דרגה קרובה יותר, ובין דודים או דודות מדרגה שנייה לאחיינים או אחייניות מדרגה שנייה, או דרגה קרובה יותר. נישואין עם הסנדק או בת הזוג של אח שנפטר אסורים גם הם, אך נישואין עם ילד או ילדה חורגים מותרים.
ספר התפילות של הכנסייה האנגליקנית מתיר נישואין של בני דודים מדרגה ראשונה והלאה.
מקור האיסור על גילוי עריות
אנתרופולוגים תוהים זה שנים מהו מקורו של האיסור הכמעט-אוניברסלי על גילוי עריות. פסיכולוגים ואנתרופולוגים שונים הציעו מגוון הסברים לתופעה.
הסבר אבולוציוני
אנתרופולוגים ביולוגיים טענו כי מקור האיסור הוא אבולוציוני - אוכלוסיות של בעלי חיים (ובכללם האדם) שלא נהוג בהן יחסי גילוי עריות, ייבררו על ידי הברירה הטבעית ויישרדו, שכן יש בהן שכיחות נמוכה יותר של מומים גנטיים וישנו מגוון גנטי גדול.
ברבים מהצמחים ובעלי החיים ישנם מנגנונים שנועדו למנוע "גילוי עריות". בצמחים אנדרוגיניים שיכולים לבצע האבקה עצמית, ישנם מנגנונים שמונעים זאת, למשל הבשלת אבקנים ועלי (איבר הרבייה הנקבי בפרח) באותו צמח במועדים שונים, מבנה פרח שאינו מאפשר האבקה עצמית, או "מפתח" התאמה בין זרעי אבקנים ועמודי עלי. בחלזונות שרובם הרמאפרודיטים ישנה העדפה להזדווגות בין שניים ולא להתרבות בדרך של הפריה עצמית.
קרבה מולידה סלידה
האנתרופולוג אדוארד ווסטרמארק טען כי קירבה מולידה סלידה (Familiarity Breeds Contempt) - אנשים המבלים את רוב זמנם יחדיו מילדות, כמו בני אותה משפחה, מפתחים סלידה הדדית ואינם רואים זה בזה בני זוג מתאימים להזדווגות.
עמדה זו קיבלה חיזוק ניכר ממחקרים על הלינה המשותפת בקיבוצים. במערכת זו התקיים מצב בו בני שכבת גיל שאינם קרובי משפחה גדלים יחדיו, ואף נמצאים בסיטואציה שהם בני הזוג הזמינים ביותר זה לזה - אך מחקרים הראו כי שיעור הנישואין בין בני אותה שכבת גיל נמוך מאוד (סקר שהקיף 2,769 זוגות נשואים ב-211 קיבוצים מצא רק 14 זוגות בהם בני הזוג גדלו יחד באותו בית ילדים).
הסבר פונקציונליסטי
האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי הניח כי לאיסור על גילוי עריות, כמו לכל רכיב בחברה לפי גישת הפונקציונליזם הסטרוקטורלי, יש תפקיד בקיומה התקין של החברה. התפקיד שייחס מלינובסקי לאיסור גילוי העריות הוא מניעת בלבול תפקידים במשפחה.
איסור גילוי עריות כמביא לחליפין
לפי האנתרופולוג קלוד לוי שטראוס, לאיסור גילוי העריות תפקיד מפתח בעיצוב החברה האנושית. איסור זה מונע מהמשפחה לתפקד כיחידה אוטרקית, שכן פרטיה מחויבים להתרבות בעזרת פרטים מקבוצות אחרות, וכך נוצר מנגנון של חליפין בין קבוצות ושדרכו מתקיימות הגדרת הקבוצה, מערכת של תקשורת, של מסחר ואף של פוליטיקה. האיסור על גילוי עריות גורם, לפי לוי שטראוס, להפיכתה של הפונקציה הביולוגית של רבייה למערכת האנתרופולוגית של שארות.
קונדואקן
קונדואקן (בספרדית: Cunduacán; ידועה גם כנטיבידד דה קונדואקן, בספרדית: Natividad de Cunduacán) היא עיר במדינת טבסקו אשר במקסיקו.
סימולאקרה
סִימוּלָאקְרָה (מלטינית: יחיד – Simulacrum, רבים – simulacra; הצעת האקדמיה ללשון העברית היא דֶּמִי) היא מושג שנגזר מהמילה הלטינית simulare שמשמעותה "דמיון" או "הקבלה". מושג זה מהווה חלק מהשיח הפוסטמודרני, ומשמש כאמצעי ביטוי ביקורתי לתיאור המציאות ככזו שהופר היחס בינה לבין ייצוגיה.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך, היא ריבוי דגמי ערים ומבנים המוצגים לקהל באתרים שונים ברחבי העולם, שנוצרו, על-פי הפילוסוף הצרפתי ז'אן בודריאר, כתולדה מצורך בלתי נשלט לייצר חיקויים שישמשו כתענוגות להמונים. על אף שבודריאר טבע את המונח סימולאקרה בהקשר חברתי, נעשה בו שימוש נרחב (לעיתים בשמות שונים כגון פַּסְטִיש וסטודיום) בפרשנות האמנות הפוסטמודרנית, שבאה לידי ביטוי מרכזי בהגותו של פרדריק ג'יימסון.
התפתחות המונח
המושג "סימולאקרה" תועד לראשונה בשפה האנגלית בסוף המאה ה-16, ותכליתו בראשית דרכו הייתה לתאר ייצוגים אמנותיים, כגון פסלים וציורים, באופן נאמן למציאות. בסוף המאה ה-19 קיבל המושג משמעות נוספת המצביעה על נחיתות: חיקוי הלוקה בחסרון איכויותיו של המקור. הפילוסוף פרדריק ג'יימסון הצביע על הפוטוריאליזם כדוגמה לסימולאקרה אמנותית, המחקה צילום, שהוא כבר כשלעצמו חיקוי של המציאות.
כבר בעת העתיקה הייתה התייחסות למציאות כאל סימולאקרה. על פי תורת האידאות של אפלטון, האידאות כוללות בתוכן את המהות, ואילו העצמים עצמם נחותים בשל היותם העתק של האידאות, ולפיכך האמת הפנימית שלהם פחותה.
בודריאר הרחיב את המושג סימולאקרה. הוא חילק אותו לארבע דרגות והתייחס באמצעותן לתרבות הצריכה האמריקאית, המושתתת לטענתו על צריכת דימויים חסרי מקור. על אף שבודריאר הנחיל את המושג בהקשר חברתי, נעשה בו שימוש נרחב בפרשנות האמנות הפוסטמודרנית. בספרו "סימולקרות וסימולציה", תיאר בודריאר כיצד החליפה החברה האנושית את המציאות ומשמעויותיה בסימנים ובסמלים, וכיצד הפכה החוויה האנושית בעקבות זאת להדמיה של המציאות. מרטין היידגר ניסח זאת במילים הבאות: "האירוע היסודי של העידן המודרני הוא כיבוש העולם כתמונה", ואילו לודוויג פוירבך (1804–1872), פילוסוף ואנתרופולוג גרמני, כתב במבוא למהדורה השנייה של 'מהות הנצרות' (1841), כי "אין ספק שתקופתנו מעדיפה את הדימוי על פני הדבר, את ההעתק על פני המקור, את הייצוג על פני הממשות, את המראית על פני הישות".
מהות הסימולאקרה אצל אפלטון
המושג סימולאקרה לא היה קיים בעת העתיקה, אך ניתן למצוא אלמנטים ממנו בשיח של אפלטון. בדיאלוג 'סופיסט', התייחס אפלטון לשני סוגים של יצירת דימויים: האחד, שכפול מדויק המנסה להידמות למקור באופן מהימן, והשני, סילוף של המקור שנועד להציגו בעיני המתבונן כמדויק. להמחשת דבריו הציג אפלטון פסל יווני שחלקו העליון נוצר ארוך יותר מאשר חלקו התחתון, על-מנת שהמתבוננים על הפסל מהקרקע יוכלו לראותו בפרופורציה מדויקת. דוגמה זו שימשה את אפלטון כמטפורה לקריאת המציאות על ידי המתבונן ולאבחנותיו כי האובייקטים מכילים אמת פנימית פחותה מאשר האידאות. משל המערה הוא דוגמה מובהקת להמחשת המושג סימולאקרה בעת העתיקה.
משל המערה
משל המערה של אפלטון, המופיע בתחילת פרק ז' בספרו המדינה, הוא אחת מהמטפורות הידועות ביותר בכתבי אפלטון. הוא נועד לדמות מציאות של בערות ולהמחיש כי מה שהאדם רואה וקולט באמצעות חושיו, הוא לא יותר מאשר העתק של הדברים האמיתיים – האידאות.
במשל מתוארת קבוצת אסירים הכלואה במערה חשוכה מגיל רך. האסירים מרותקים בשלשלאות שאינן מאפשרות לראשיהם לנוע. מאחוריהם ניצבת חומה ומאחוריה בוערת מדורה שאינה נכבית לעולם, המאירה את הקיר שבו צופים האסירים. בין האש לבין החומה חולפים אנשים הנושאים פסלים הנישאים מעל גב החומה. הם מוארים מצידם האחד על ידי המדורה ומטילים את צלליהם על הקיר. כאשר אחת הבריות משמיעה את קולה, שומעים האסירים את ההד השב מן הקיר וסבורים כי הצלליות שעל הקיר היא המציאות עצמה, ולפיכך הם מעצבים את עולמם התרבותי והרוחני על פיה.
אחד האסירים מצליח להשתחרר מכבליו ולצאת אל העולם שמחוץ למערה. כאשר עיניו מתרגלות במרוצת הזמן לאור השמש, הוא מתחיל להבחין כי הבריות החולפות לצד החומה אינן צללים. הוא מגלה את גרמי השמים, את הציפורים ואת הטבע הסובב אותו, ומזהה את צלו כבבואה של דמותו. הוא מחליט לחזור למערה על מנת לספר לחבריו את האמת ולשחררם מהבערות שנכפתה עליהם. עיניו אינן מצליחות לראות עוד בחשיכה, והאסירים המאזינים לסיפוריו על העולם האמיתי מבטלים את דבריו בזלזול, טוענים כי הוא עיוור, וכי מי שיעז לשחררם דמו בראשו.
תרבות הסימולאקרה בעידן המודרני
בהבנת תופעת הסימולאקרה יש רצף לוגי המקשר בין משנתו של קרל מרקס, שהיוותה את התשתית לפילוסופיה הפוסטמודרנית, למשנתם של הנאו מרקסיסטים שהמובילים ביניהם היו הרברט מרקוזה, תיאודור אדורנו, ולטר בנימין ומקס הורקהיימר, ועד רעיונותיהם של פרדריק ג'יימסון וז'אן בודריאר.
מרקס טען כי השליטה של בני המעמד העליון על אמצעי הייצור וההון, מאפשרת להם לשלוט ולפקח על היצירה הרוחנית ולעצבה על פי האינטרסים הכלכליים שלהם, ובשל כך, אנשי הרוח התלויים בהם למחייתם, יאמצו את רעיונותיהם. ההגמוניה על האמצעים הכלכליים, מדרבנת לטענת מרקס את בני המעמד השליט ליצור ולהנחיל "תודעה אידאולוגית כוזבת" לבני המעמד הנמוך כדי לאפשר את המשך שליטתם בם, "ורק כאשר בני המעמד הנמוך יפתחו תודעה אותנטית עצמאית משלהם ויבינו את מצבם האמיתי, תתחולל מהפכה שתוביל לחלוקה צודקת ושוויונית יותר של השליטה בכוחות הייצור".
התאוריה של מרקס נכשלה בתחזיתה ההיסטורית, נוכח העובדה שברוב המדינות הקפיטליסטיות לא התרחשה לבסוף מהפכה פרולטרית, ולהפך - הקפיטליזם רק הוסיף להתבסס. הצורך במציאת פתרונות חלופיים לחלק מתפיסות המפתח של מרקס, ועליית הפאשיזם בשנות ה-20 של המאה ה-20, הובילו לחשיבה מחודשת וללידתו של הנאו מרקסיזם בדמות קבוצת הוגי אסכולת פרנקפורט, ששאפה להפוך את פעילותה המחקרית לכלי ביקורתי שתכליתו להביא לשינוי חברתי. אסכולת פרנקפורט, שהתבססה על קבוצת אינטלקטואלים גרמנים, בהם יהודים שנטשו את גרמניה עם עלות היטלר לשלטון והגרו לארצות הברית, זיהתה את הקפיטליזם כצורת דיכוי הנגזרת משליטה על אמצעי הייצור והתרבות, ואת תקשורת ההמונים, המהווה חלק מרכזי במבנה העל התרבותי, כגורם המכריע באי הגשמת חזון המהפכה של מרקס.
תקשורת ההמונים
קבוצת אסכולת פרנקפורט גרסה כי תקשורת ההמונים היא מוסד חברתי המשקף את ערכי המעמד השליט, שהיא משמשת ככלי ביטוי לדעותיו, שהיא משרתת נאמנה את האינטרסים שלו, ופועלת בתיאום עם מוסדות החברה האחרים הנתונים אף הם להשפעתו. בדרך זו, אמצעי התקשורת נוטלים על עצמם תפקיד מרכזי בהנצחת יחסי הניצול הקיימים בין המעמד השליט לבין המעמדות הנשלטים. הם משכנעים את הנשלטים שהמצב הקיים פועל לטובתם, כדי שהיציבות החברתית תישמר.
לפי התפיסה הנאו-מרקסיסטית, אחת הדרכים לשמור על היציבות הפוליטית היא לספק לנשלטים את צורכיהם ורצונותיהם הבסיסיים, בבחינת מתן "לחם ושעשועים" להם (כפי שהתנסח מרקוזה), כדי להסיח את דעתם של ההמונים מאי השוויון וממשטר הדיכוי והניצול. בנוסף, המעמד השליט נעזר בתרבות ההמונים החדשה, האוניברסלית והממוסחרת, המספקת לפרט את הנאותיו המידיות. כך נוקט המעמד השליט "במדיניות הפרד ומשול ומשליט את אוצר הדימויים הרצוי לו באמצעות אחיזתו הישירה או העקיפה במדיה". כתוצאה מכך מתפתחת תרבות פנאי צרכנית, המסייעת לו במסווה של שוויון חברתי לטפח מיתוס חדש של חברה על-מעמדית וללכד באופן מלאכותי את כל שכבות החברה דרך אספקת מוצרי תרבות הפונים אל המכנה המשותף הנמוך ביותר. הגישה הנאו-מרקסיסטית טוענת כי מחובתה של התקשורת לבקר את השלטון הקפיטליסטי ולעודד את ההמונים להשתחרר מכבליו הרוחניים, ובדרך זו לחולל שינוי חברתי, אך במקום זאת, היא מועלת בתפקידה ומנציחה את המצב הקיים. זוהי תרבות היוצרת, לטענת מרקוזה, את האדם החד-ממדי אשר איבד את ממד התבונה וממד המוסר של תכונותיו האנושיות וכתוצאה מכך הוא מהווה אובייקט המשועבד לתרבות הקפיטליסטית הנוקטת בשיטות תקשורת מניפולטיביות.
בעוד שההוגים של אסכולת פרנקפורט סברו כי לביקורת החברתית תרבותית יש סיכוי לשנות את פני החברה, הסיטואציוניסטים שללו הנחה זו מכול וכול.
ז'אן בודריאר טען כי בעידן הפוסט מודרני הפכה החברה לחברת ראווה, שקיומה צורך סמלים וסימנים, וכי היא ממירה את הרכוש בכלכלה סימבולית, כיוון שהחומר הממשי נעלם לחלוטין.
שלבי התפתחות הסימולאקרה
פרדריק ג'יימסון קשר בין המצב הפוליטי והכלכלי בחברה לבין תרבותה, וערך הקבלה בין השלבים בתולדות הקפיטליזם לשלבים בתולדות האמנות התואמים לשלבים של התפתחות הסימולאקרה על פי בודריאר. הוא הסתמך על עבודתו של ההיסטוריון-כלכלן הטרוצקיסט ארנסט מנדל שהציע חלוקה של הקפיטליזם לשלושה שלבים: שלב כלכלת השוק, שלב המונופול או האימפריאליזם, והשלב הנוכחי ה"פוסט תעשייתי" וה"רב-לאומי".
ג'יימסון סבר כי ישנה הקבלה בין השלב הראשון לבין הריאליזם, בין השלב השני לבין המודרניזם ובין השלב השלישי לבין הפוסט-מודרניזם המהווה דומיננטה תרבותית בה "הקפיטליזם נטמע בעולם המדומה וחסר ההבחנות של מגוון מאפיינים הכפופים למאפיין דומיננטי מרכזי".
לטענת ג'יימסון, הסיטואציה התרבותית, הפוליטית והכלכלית יצרה מנגנוני ייצור תרבותיים המתאפיינים בהיעדר עומק ובשבירת שרשרת המסמנים. "תוצר תרבותי שכזה הוא מעין אלגוריה חומרית למשק העולמי הנשלט בידי תאגידים רב לאומיים, ולמרחב הלא מסומן החדש שהוא פועל יוצא שלו". בהקשר דומה, כתב פרננדו פסואה בספרו "ספר האי–נחת", כי "מהותה של התרבות הוא לתת לכל דבר שם שאינו מתאים לו, ולאחר מכן לחלום על התוצאה. ולאמיתו של דבר השם השגוי והחלום האמיתי יוצרים מציאות חדשה. האובייקט אכן הופך לאחר, כי אנו הופכים אותו לאחר. אנו מייצרים מציאויות".
ספרו של בודריאר: סימולקרות וסימולציה
ז'אן בודריאר הוא "ההוגה המזוהה ביותר עם המחשבה המכונה פוסט-מודרנית". מבין כל כתביו, ספרו "סימולקרות וסימולציה", שראה אור בשנת 1981, הוא הטקסט הפוסט-מודרני המובהק ביותר. בספר זה, תיאר בודריאר כיצד תרבות הצריכה וטכנולוגיות המדיה החדשות החליפו את המציאות והמשמעויות שלה בסימנים ובסמלים (סימולאקרות) המחקים את המציאות באופן הגורם להיווצרותה של מציאות חדשה, אותה הוא מכנה "היפר מציאות", וכיצד הסדר הסמיוטי החדש שנוצר הפר את היחס המתאם בין מסמן למסומן - בין ייצוג כלשהו לבין המציאות אותה הוא אמור לייצג.
המפה והטריטוריה
בודריאר פתח את ספרו "סימולקרות וסימולציה" בציטטה מ"דברי חכמים", המרמזת לאן מועדות פניו: "הסימולקרה לעולם אינה זו שמסתירה את האמת, זו האמת שמסתירה שאין אמת. הסימולקרה היא אמיתית". הסימולאקרה מערערת את ההבדל בין האמיתי לכוזב ובין הממשי למדומיין. בודריאר המחיש את דבריו באמצעות המפה והטריטוריה, והפך את סדרי העולם המוכרים. לדבריו, המפה המייצגת את הטריטוריה קודמת לטריטוריה ולמעשה מחוללת אותה, שכן נעלם ההבדל הריבוני בין ישויות כאלה או אחרות. הוא אימץ בספרו את משל המפה והטריטוריה של חורחה לואיס בורחס, המספר על יצירת מפת קיסרות מפורטת שמידותיה כמידות הקיסרות. מפה זו מכסה ומסתירה את שטח הקיסרות והתושבים החיים על פני המפה מתרגלים למציאות המדומיינת החדשה, מאמצים אותה כמציאות אמיתית, ומאבדים את הקשר עם הטריטוריה האמיתית.
היפר מציאות
בספרו מזכיר בודריאר את מערות לאסקו שבצרפת, שבהן התגלו ציורי קיר פרה-היסטוריים נדירים. כדי לאפשר לציבור הרחב להתרשם מהממצאים מבלי להציב את הממצאים עצמם בסכנה, נאסרה כניסת מבקרים למערה וסמוך לה נבנה העתק. בדרך זו נכנסו המקור וההעתק לעולם מלאכותי, "כך נרתמו לאחרונה המדע והטכניקה להצלת המומיה של רעמסס השני, אחרי שהניחו לה להירקב במשך כמה עשרות שנים במעמקי מוזיאון". בודריאר הספיד את התרבות הליניארית שגורלה מתפורר ומושמד, "כיוון שאין אנו יכולים כנראה לאחסן את העבר באור יום". הוא טען כי המומיות אינן נרקבות בגינן של התולעים, אלא מהעברתן ממקומן המקורי אל סדר מוזיאלי המבקש להחיות אותן. בדרך זו נרתם המדע להשמדת האובייקט דווקא באמצעות פרוצדורות השימור. בודריאר התייחס לשכפול המקור גם כצורך בלתי נשלט לייצר חיקויים שישמשו כתענוגות להמונים.
אחת מהטענות של בודריאר המסבירות את התבטלות ההבדל בין מייצג למיוצג באמריקה, היא היעדר מורשת היסטורית ממנה היא יכולה לינוק את ההצדקה לקיומה ולפיכך היא מנסה לנכס לעצמה היסטוריה באמצעות טכניקות השחזור. עוד הוסיף והבהיר כי התעלה הגדולה של ונציה בלאס וגאס, וריבוי דגמי הערים הנפוצים היום ברחבי העולם, הם ניסיון לפצות על המציאות שכבר אבדה לבלי שוב: כשהמציאות אינה עוד מה שהייתה פעם, חלה התרבות של מסמני מציאות. ככל שנשמטת קרקע המציאות מתחת לרגלינו בשל היצף ההדמיות, כך תוקף אותנו הבולמוס לייצר את המציאות מחדש (היפר מציאות), באמצעות הדמיות נוספות יותר אמיתיות מהמציאות עצמה. "זהו קסמה הגדול של אמריקה, שאפילו מחוץ לאולמי הקולנוע, הארץ היא כל-כולה קולנועית. המדבר שאתם חוצים הוא כמו מערבון, והמטרופולין היא כמו מסך של סימנים ונוסחאות. זו אותה תחושה שחשים ביציאה ממוזיאון איטלקי או הולנדי אל תוך עיר שנראית כעצם השיקוף של הציורים שלה, כאילו היא תולדה שלהם ולא להפך. גם העיר האמריקאית נראית כתולדה חיה של הקולנוע. לכן אסור ללכת מהעיר אל המסך, אלא מהמסך אל העיר, על מנת להבין את הסוד שלה".
אמריקה כדיסנילנד
בודריאר השווה את אמריקה לדיסנילנד, שבה אגור לטענתו, אוסף נכבד של סימולאקרות המשמש ככיסוי וכהסוואה לעובדה שהארץ הממשית – אמריקה, היא בעצם דיסנילנד האמיתית. היא מעין מיקרוקוסמוס שאליו נוהרים כדי לברוח מה"מציאות". היא "מוצגת בתור מדומיין, כדי לגרום לנו להאמין שהשאר הוא ממשי...המדומיין של דיסנילנד אינו אמיתי ואינו כוזב, הוא מכונת הרתעה שבוימה על מנת לחולל מחדש, מנקודת מבט הפוכה, את הבדיה של הממשי". במילים אחרות, דיסנילנד אינה פנטזיה כפי שהמבקרים בה היו מעדיפים שתהיה, אלא דמותה של החברה האמריקאית המתאפיינת במלאכותיות המהווה חלק בלתי נפרד מהמציאות הפוסטמודרנית.
ג'ניפר סייפר והאנתרופולוג אריק היגס, כתבו כי אכסניית המדבר (Wilderness Lodge) הממוקמת בשטח של דיסני וורלד בפלורידה, מתיימרת להציע לאורחיה חוויה טובה יותר מחוויית השהות בפארק לאומי אמיתי: "מדבר ללא זיהום וסכנה", המעניק למבקרים בו חוויה טבעית בתפאורה מלאכותית. "אטרקציה העוסקת בעולם של פנטזיה באמצעות סינון קפדני של גורמים בלתי רצויים ובימוי של פעילויות מיוחדות המבטאות אידיאלים ארכיטיפיים". אכסניית המדבר יוצרת נקודת מבט חדשה על הטבע ותופסת בהדרגה את מקומו, מעין "רפרנט ללא מקור אמיתי... סימולאקרה המאתגרת את ההגדרות הרווחות במציאות". לטענתם, חברת דיסני יוצרת באמצעות השטח אידאולוגיה התומכת בקפיטליזם ובצריכה: "דיסני וורלד הוא "סוג של אנלוגיה לקפיטליזם המונופוליסטי המייצר ללא הרף רטוריקה על יוזמה חופשית". הצלחתו הכלכלית לטענתם, טמונה ביכולת להגיב לתשוקות של הצרכן וליצור באמצעותן תשוקות חדשות.
במרכז הדיון על התרבות הצרכנית, טבע ז'אן בודריאר את המושג "חוק התשוקה", המתבסס על כלכלת חליפין של התשוקות המופצות על ידי אמצעי המדיה כתרבות פופולרית. הכלכלה החדשה מתמסרת באופן מופגן לחוק התשוקה. היא יוצרת לגיטימציה לקרוא את המציאות כמערכת של פנטזיות מוקצנות, ההופכות עם הזמן לקנה מידה "טבעי" להערכת הדברים.
לאקאן מתייחס אף הוא לתשוקה וטוען כי האיווי הוא הממשי, כי התשוקה הפוסט מודרנית קשורה לממד הפנטסטי והדמיוני. היא חלק בלתי נפרד מ"כלכלת התשוקה" של הקפיטליזם, ממוצרי הצריכה ומהסובייקט הפוסט מודרני אשר הרעב הרגשי שלו יוצר סיפוק תחליפי באמצעות החומר, שאין די בו כדי לספק את האיווי.
אווה אילוז אף היא גורסת כי בתרבות הצרכנית הזהות של הפרט מושתתת על ידי צריכת "מוצרים חווייתיים" ונחשקים. היא מגדירה חברה זו על פי שני מאפיינים: האחד, רוב הייצור מיועד לצרכנות. השני, הצרכנות ממלאת תפקיד מרכזי בהבניית הזהות האישית - "אני מה שאני צורך", סגנונו האישי של הפרט הוא לא אחר מאשר הדפוס הצרכני שלו.
סלבוי ז'יז'ק התייחס לתוצאה של התשוקה כאל אפקט אולטימטיבי: "התשוקה לחדור באופן אותנטי אל תוך הדבר הממשי (כלומר אל תוך הריק ההרסני), דרך רשת המראות הכוזבות שמהם נבנית המציאות שלנו, מתממשת בנקודת השיא שלה באימה של הממשי כ'אפקט' האולטימטיבי, אפקט שמחפשים אותו החל בפעלולים דיגיטליים מיוחדים, עבור בריאליטי טי-וי ובפורנוגרפיה חובבנית וכלה בסרטי סנאף".
אובדן התקשורת
חוקר המדיה מרשל מקלוהן, התייחס לטכנולוגיה ולאמצעי המדיה כגורמים הדומיננטיים המשפיעים על תפיסת האדם את המציאות, כתוצאה של אי-הבנת האמצעים. במאמרו "להבין את התקשורת" שפורסם בשנת 1964, טען כי בני האדם הופכים להיות שלוחה של הטכנולוגיות החדשות, אותן הוא מדמה כ"אברי רבייה" שנועדו לשפר את המודלים של השנים הבאות, ובמאמרו "המדיום הוא המסר" שפורסם בשנת 1967, טען כי להשפעתם של אמצעי התקשורת על דרך הפנמת הידע, יש ערך רב יותר מאשר למידע עצמו המוצג לצופים באמצעות המדיום, ההופך כתוצאה מכך למסר בפני עצמו. על כך אמר בודריאר, כי לא רק שהמדיום הוא סופו של המסר, אלא גם הסוף של עצמו, מין סוג של כליון עצמי.
טשטוש הגבולות בין מקור לדימוי
כדי להדגיש את אבחנותיו לגבי מקור והעתק, הקדיש בודריאר פרק נרחב בספרו אודות השיבוט, אותה כפילות המטשטשת את הגבולות בין המקור לדימוי. הוא התייחס לשיבוט כלתותבת ה"כופה את עצמה על הגוף כדגם מקורי" ומכלה אותו, את העבר שלו ואת כל השינויים שחלו בו. בודריאר דימה גוף זה לגרורה סרטנית של נוסחת הבסיס שלו. באופן דומה התייחס בודריאר גם לשימוש בהולוגרמות שהן היפוך מושלם לבבואה הנשקפת במראה או בתצלום, שכן זהו סוג של אשליה שהפכה באמצעות ההולוגרמה לקץ האשליה, "השלכה שקיבלה ביטוי חומרי, שקיפות שנהפכה לחומר". אין בה יותר את הקסם של מראית העין, כיוון שזהו כבר לא דימוי, אלא קץ המדומיין. זהו אור הלייזר, סדרה של אפקטים והזיה ריאליסטית הממחישה שוב את חוסר המוצא וחוסר האונים של חברה החיה את חייה בתוך מקסם שוא. ובאשר לדיוק, אמר בודריאר: "כאשר אובייקט דומה בדיוק לאחר, הוא אינו כמוהו בדיוק, הוא רק קצת יותר כמוהו...המדויק הוא כבר מדויק מדי, מדויק הוא רק מה שמתקרב לאמת מבלי להתיימר בכך".
הסימולאקרה באמנות ובתרבות
במאמרו "פוסט-מודרניזם, או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" שהופיע לראשונה בשנת 1984, קשר ג'יימסון בין ההיגיון הכלכלי בחברה לבין תרבותה. "לפי תפיסה זו המבנה החברתי־כלכלי משתקף ומשתבץ - לעיתים באורח מסובך וסמוי מן העין - בתוצריה התרבותיים של כל חברה נתונה".
עיקר המאמר מוקדש לניתוחם של מספר מוטיבים תרבותיים, בהם ראה ג'יימסון מאפיינים מרכזיים של הפוסט מודרניזם, ביניהם, דקונסטרוקציה של ההבעה והתפרקותה של שרשרת הסימון. הוא גרס כי היצירה היא צומת ברשת אינסופית של טקסטים אמנותיים ותרבותיים וכי באמצעות ניתוח היצירה ושרשרת המסמנים, ניתן להבין את המרקם התרבותי והחברתי הרב רובדי שבתוכו פועלים היצירה ומרחב פרשנויותיה ואת השינויים שחולל המצב הפוסט מודרני בחברה ובתרבות.
הוא הכניס לשימוש את המושג פסטיש אשר מאפייניו תואמים לאלה של המושג סימולאקרה: פני שטח, היעדר עומק, סימנים שהמסומנים שלהם מחוקים לחלוטין. לטענתו בטקסט פוסטמודרני הרב ממדיות והרב לשוניות נותרים בפני השטח של הטקסט בלבד ותנאי הייצוג הללו נכפים על ידי מאפייני העולם הקפיטליסטי עתיר הטכנולוגיה. לפיכך, המשיך וטען, "נוצר "כאוס מטאפיזי, סמיוטי, פילוסופי ונפשי" שבו מתרחשת "אי סדירות, המערערת לחלוטין את תחושת הביטחון שלנו לגבי המושגים הבסיסיים שלנו. נוצרת מציאות כאוטית – ענייה בסדר ועשירה באינפורמציה". את הפוסטמודרניזם הוא מתאר כמה שנותר לאחר שתהליך המודרניזציה נשלם והטבע סולק סופית. הוא מונה את מאפייניו של הפוסטמודרניזם: היעדר עומק, היעדר היסטוריה, היעדר עמדה רגשית או עוצמה רגשית. ההבעה הושטחה, הסובייקט התפורר, הסגנון האישי נעלם, ואת מקומם תפסו העתקים חסרי מקור, צירוף של ציטוטים שאינם מפעילים עומק תרבותי.
ציור
בעוד ג'יימסון סבר כי הציור המודרני הוא "הזמנה לפרשנות, להשלמת העולם המוצג בתמונה מעבר למה שעינינו רואות בה במפורש", הוא הצביע על הציור הפוסט מודרני כעל יצירה שאינה מאפשרת יחסים פרשניים בינה לבין הצופה בה, כיוון שפני התמונה הם משמעותם היחידה. כדי להמחיש את טענתו בדבר השתלטות הפסטיש על מרחב היצירה האמנותית, השווה ג'יימסון בין שתי יצירות: "זוג נעליים" מאת ואן גוך, מתקופת המודרניזם ו"נעלי אבק יהלומים" מאת אנדי וורהול מתקופת הפוסט מודרניזם. הוא התייחס לפרשנותו של מרטין היידגר אשר ראה בפתח האפל של הנעליים ובמוצקותם הגסה, מעין שיר הלל וביטוי רגשי לחיי האיכרים ולקשר שלהם לאדמה במשך דורות רבים. "נעלי האיכרים הללו", הדגיש ג'יימסון, "יוצרות בהדרגה סביב עצמן את כל עולם החומר הנעדר שהיה לפנים ההקשר החי שלהן". יצירת אמנות זו "גוררת את העולם והאדמה הנעדרים כולם להתגלות סביב עצמה... כרמז או כסימפטום לאיזו מציאות נרחבת יותר". לעומת זאת, עבודתו של וורהול "נעלי אבק יהלומים", טען ג'יימסון במאמרו "שוב אינן דוברות אלינו באותה מיידיות של הנעליים של ואן גוך, מפתה לומר אפילו שהן אינן דוברות אלינו כלל". הוא הסביר זאת בהיעדר נקודות אחיזה שיאפשרו ליצור פרשנות המובילה "לפריטים בודדים אלה את מלוא ההקשר החי הרחב של הדיסקוטק או הנשף", שכן הדימוי מציע את עצמו בלבד, ללא הזדהות רגשית ואהדה אנושית. ג'יימסון הציג את ציור הצעקה של אדוארד מונק כדוגמה נוספת לעבודתו של ואן גוך, המביעה באקספרסיוניזם שבה עומק רגשי פנימי, תוך אמיתי שניתן לבטאו בחוץ, בניגוד לשטיחות הפוסמודרנית שכולה חוץ.
ולטר בנימין התייחס במסה 'יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני' שכתב בין השנים 1936–1938, לטכניקות השיעתוק החדשות של יצירות האמנות וכיצד הן מאבדות בעטיין את האוטונומיות, את האותנטיות ההיסטורית שלהן, את המסורת ואת קיומן החומרי וכיצד תפסה המציאות ההמונית את מקומה של המציאות החד–פעמית. ניסוח מאוחר יותר של עמדה זו, הציג גִי דֶבּוֹר בספרו חברת הראווה שראה אור לראשונה בשנת 1967. בספר זה, שרטט את מאפייניו של המצב התרבותי והחברתי של חברת הראווה וגרס כי חברה זו מתו·וכת באמצעות אוסף של מופעים וייצוגים וכי המציאות אינה נחווית עוד במישרין.
צילום
בדומה להשוואה שערך ג'יימסון בין הציור המודרני לבין הציור הפוסט מודרני, שבו אבד הקשר בין המסמן למסומן, ובדומה להיררכיה של דרגות הסימולאקרה שיצר בודריאר, נקטו צ'ארלס פרס, ולטר בנימין ורולאן בארת ברטוריקה דומה על מנת להבחין בין הצילום המוקדם לצילום בן זמננו. פרס התייחס לתצלום הישן כאל דימוי המשקף את הממשי וראה בו אינדקס - דימוי המהווה השתקפות של המציאות הבסיסית, רפרזנטציה (דרגה ראשונה של הסימולאקרה על פי בודריאר), לעומת האייקון שיש לו רק דמיון לתופעה, ולעומת הסימבול המהווה סימן שרירותי חסר קשר למסומן.
רולאן בארת, ערך השוואה במסה "מחשבות על הצילום" שהתפרסמה בשנת 1980, בין שני מושגים שטבע: ה"סטודיום" וה"פונקטום". בעוד שהסטודיום – התצלום האמנותי או המוקדם, מעניק "הבהוב לא צפוי...אותו חומר ראשוני, בלתי מנוסח ובלתי ניתן לייצוג, המתגנב בהיסח הדעת לתוך התצלום", הרי שהפונקטום הוא כל מה שאין הוא יכול לנקוב בשמו ש"אין בכוחו לדקור אותי ממש". במילים אחרות, גרס בארת, כי רק תצלום שיש בו יסוד אינדקסלי, הוא לדידו הממשי.
במסה "היסטוריה קטנה של צילום", אותה כתב ולטר בנימין בשנת 1931, הוא חילק את ההיסטוריה של הצילום לשתי תקופות: ראשית הצילום, בה "ההילה", המקנה את נוכחותה החד-פעמית של היצירה, העניקה לצילומים את גדולתם באותם רגעים בהם "האור נאבק ומגשש את דרכו מתוך החשיכה", אותם רגעים, בהם זמן החשיפה הממושך, הצורה בה העמידו את האובייקט והמצלמות הכבדות, תאמו למעשה את חזותו של האובייקט.
התקופה השנייה, היא תקופת צילום הבזק, שהובילה לטענתו, לניוון החוש האמנותי של בני התקופה, בשל הקלילות והמיידיות של שעתוק הדימוי המציאותי. בנוסף טען כי עם התקדמות הטכנולוגיה בכלל והתקדמות האופטיקה בפרט, אפשרו העדשות החדשות כניסת אור בעוצמה גדולה, ובכך מנעו את העברתן של התכונות הנצחיות שיש לצילום הישן. כך נגרמה מחד, חדות תמונה גדולה יותר, אך מאידך נעלמה ממנה ההילה. אין זה הפליא כלל את בנימין, שכן לדבריו, ההילה נעלמה גם מן המציאות עקב הסתאבותה של הבורגנות האימפריאליסטית. עוד הוסיף וטען כי ההתעסקות המואצת והמתמדת בפיתוח ההמצאה עצמה, באה במשך עשרות שנים על חשבון ההתעמקות בהיבטיה הפילוסופיים וכי יש לבחון מדיה זו מנקודת מבט אמנותית ולא מושגית או אסתטית שיסודה בהתחקות אחר האמנות הפופולרית.
הצלמים, טען בנימין, מיאנו לוותר על הילת הצילום הישן, ולכן החלו לחקותה באמצעות ריטוש הצילום. ניסיון זה לדבריו, הסגיר את אוזלת ידו של דור חדש שנלכד בחיקה של הטכניקה. הוא סבר כי אף על פי שבמהלך הזמן, החלו הצלמים להשתמש בתפאורה דקדנטית וצורמת, הם עדיין הצליחו להעביר אותנטיות באמצעות המבט של הדיוקן – אותה הילה מסתורית המקיפה למשל את דיוקנו של פרנץ קפקא הילד, "המציג קלסתר פנים אנושי הנעטף בשתיקה שבה נח המבט". בנימין גרס כי "הדימויים בתמונות המוקדמות נועדו להאריך חיים", כי הם "מחזיקים מעמד זמן רב יותר ועוברים אל האלמותיות". הוא התייחס לצופה החווה דרך הסובייקט המצולם, תשוקה וטען כי הוא חש שיש משהו סמוי ונצחי באותה דקה שחלפה מהזמן שבו צולמה הדמות, כאילו שכבר מצוי בה את שעתיד לבוא. כדי להמחיש את דבריו, הוא התייחס לצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, אשר חיפש לדבריו "אחר מה שאובד ונחבא בשוליים". הוא טען כי "תמונותיו יונקות את ההילה מן הממשות כמו מים מתוך ספינה טובעת" את תצלומיו כינה בנימין כריקות וכנטולות אווירה, כמו דירה שטרם נמצא לה שוכר חדש. הוויתור על בני האדם בתצלומים מעין אלה, סבר בנימין, הוא הישג מבורך. הוא טען כי זה הוויתור הקשה ביותר של הצלם, שכן ויתור מסוג זה, לא יתקבל בהבנה על ידי החברה, כיוון שהיא עסוקה בסגידה עצמית, שאחד מביטוייה הוא תצלום דיוקנאות בתשלום.
בנימין תיאר את הדיוקן המצולם כזירה דינמית של יחסים המתעצבת כל פעם מחדש בזיקה לנסיבות היסטוריות, כלכליות, פוליטיות ותרבותיות משתנות. הוא פירק את היחסים בין הדמות לרקע, כלומר בין "הצילום" לבין האינטרסים הפוליטיים, התרבותיים, הכלכליים והמשפטיים שבהם הוא נטוע. הוא גרס כי רק באמצעות שחרור הצילום מהאינטרסים הללו, תהפוך עדשת המצלמה לחובקת כל. כך תתגבר על הטכניקה ותפרש את ממצאיה המדויקים כמשלים על החיים. לשון אחר, כאשר הצלם נופל במלכודת האופנה – "העולם הוא יפה", הוא אינו מסוגל לתפוש עוד את ההקשרים האנושיים, ובשל כך הוא מבשר על סחירותו של כל אובייקט יותר מאשר על הבנתו. על כך אמר ברטולט ברכט כי שכפול פשוט של המציאות רחוק מאוד מלהצליח להסביר משהו על המציאות, כיוון שהמציאות האמיתית החליקה לתחום התפקודי בלבד.
באותה רוח כתבה סוזן סונטג בספרה "הצילום כראי התקופה", כי "התצלומים נעשו לחלק מן הריהוט הכללי של הסביבה, אבני בוחן ואישורים לאותה גישה רדוקטיבית למציאות הנחשבת לגישה ריאליסטית". היא סבורה כי המידע שאנשים צורכים באמצעות תצלומים, כמוהו כערכה של ספרות בדיונית וכי באמצעותם, נעשה העולם לסדרה של חלקיקים חסרי קשר וכי "ההיסטוריה בעבר ובהווה, נעשית לאוסף של אנקדוטות וזוטות...צרכנות אסתטית אשר לה מכורים הכל", מעין פולחן חברתי המרדים את החושים.
כיוון שהדומות משתלטת על החד-פעמי, צפה בנימין כי אמנות הצילום תדעך, כל עוד היא תמשיך להפעיל אצל הצופה חוויות מילוליות בלבד, שיבלמו את העולם האסוציאטיבי שלו. הוא טען כי "ההמונים של ימינו להוטים 'לקרב' אליהם את הדברים מבחינה מרחבית ואנושית, כשם שהם להוטים לגבור על חד-פעמיותה של כל מציאות נתונה על ידי קליטת שעתוקה". במילים אחרות, הם יעדיפו את הרפרודוקציה של יצירת אמנות על פני היצירה האותנטית, את שיעתוק הטבע בדיסנילנד על פני המרחבים האמיתיים ובדרך זו יסיחו את דעתם מהמציאות ויקיימו את אורח חייהם במציאות משוכפלת. כך למשל הוסיף ואמר, האותנטיות לא תבוא לידי ביטוי בכתבות המצולמות, שכן תצלומיה מעוררים אצל הצופה תרגום מילולי בלבד. ארבע שנים מאוחר יותר אמר שארל בודלר: "אם מותר לצילום לבוא במקום האמנות בכמה מבין תפקודיה, עד מהרה הוא ימלא את מקומה או ישחית אותה לגמרי כתוצאה מהברית הטבעית שבינו לבין סכלות ההמון". במאמר מוסגר, (בנימין הבחין בשירתו של בודלר בין שני מושגים: חוויה ואירוע. הוא טען כי החוויה המשתקפת בשירתו מהווה את הנוסטלגיה, הזמן האבוד, העבר והמסורת, לעומת האירוע המסמן את שבירת ההילה וההתרחשות המכנית הנובעות מהגירויים המודרניים).
את המסה סיים בנימין בנימה נוסטלגית: "מתוך החשיכה של ימי סבותינו, התצלומים הראשונים כה יפים ובלתי נגישים".
זהות וירטואלית
דיוקנאות הנערים הנראים מעלה, משקפים במידה מסוימת את מסורת הצילום הקלאסי. הם חטובים, יפים, זהים, אך למעשה חסרי זהות. יחדיו הם מהווים סדרה של סימולאקרות, הקרויה "דיוקנאות בדויים", אותה יצר האמן האמריקני קית קוטינגהם בשנת 1992. בתהליך היצירה סרק קוטינגהם ציורים אנטומיים, תצלומי שיער, עיניים ותווי גוף של גברים ונשים ממוצאים אתניים שונים, כולל חלקים מגופו, ועיצב באמצעותם דמויות היוצרות אשליה של עולם גשמי, של אמת היסטורית. בסדרה זו רמז קוטינגהם כיצד ניתן באמצעות הטכנולוגיה והביוטכנולוגיה לקבוע את מינו של הילוד, את צבע עיניו ואת כישוריו המנטליים והפיזיים וכיצד יכול האדם לשנות את מראה גופו באמצעות ניתוחים פלסטיים ובאופן הזה לטשטש את זהותו האותנטית. כמו כן בחן כיצד הזיכרון והידע האישי משפיעים על התפיסה. לדבריו, המדיה האלקטרונית אפשרה לו לנצל את המיתולוגיה הצילומית ולהשתמש בסכמות הקלאסיות, בדומה לציירים ולצלמים שיצרו סכימות כדי ליצור סימנים ויזואליים.
קית קוטינגהם נולד בלוס אנג'לס בשנת 1965. הוא אמן פוסט מודרני הבוחן בעבודותיו, נושאים של זהות ותפיסה, באמצעות יצירת דימויים ריאליסטיים הנראים כצילומים בעלי מקור ממשי. הרישום והפיסול, משמשים בידיו, כחומר גלם ליצירת מניפולציות דיגיטליות המעניקות ל"צילום" הסופי אשליה של מציאות אותנטית.
התעצמות הסימולאקרה בעידן הטכנולוגי
ההתפתחות המואצת בטכנולוגיה בכלל ובטכנולוגיית השעתוק בפרט, במאה ה-20 ובמאה ה-21 והתמורות שחלו במעמדם של הייצוגים החזותיים, חוללו שינוי עמוק ויסודי באופני הבניית המציאות של החברה האנושית. בודריאר גרס כי טכנולוגיות המדיה החדשות, יוצרות היפר מציאות המטשטשת את הגבול בינה לבין חיי היומיום. אחד המאפיינים הבולטים לכך, הוא החלפת המציאות בדימויים הלקוחים מאמצעי המדיה השונים ומהופעתם של מוצרי תרבות המורכבים משרשרת מסמנים תלושים, מסגנונות אסתטיים שרירותיים שאינם מחויבים ל"מציאות" המיוצגת בהם, משימוש נרחב בטכניקות קולאז' המתבססות על לקטנות ומטשטוש ההבדל בין אמנות גבוהה לתרבות פופולרית. הדימויים הללו מוצגים במגזינים העוסקים בסגנון חיים, בפרסומות, בסרטים, בערוצי הטלוויזיה ובאינטרנט: בתי חלומות מעוצבים, אופנה אידיאלית, דוגמניות ודוגמנים חטובים, אתרי תיירות ועוד המשתכפלים בכל אמצעי המדיה. אימוצן של הצורות התרבותיות הללו על ידי החברה, גררה עימה תהליכים של השטחה, אופקיות, דחיסות, אימננטיות, ניידות וטשטוש של המציאות הבסיסית.