cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאגלס וימברלי
ראשית חייו
וימברלי נולד ב-15 באוגוסט 1896 באינוורנס, והיה בנו של המנתח-קפטן צ'ארלס ניל קמפבל וימברלי, ומיני לסמואר גורדון, בתו של ג'יי ג'יי וימברלי. הוא התחנך במכללת וייטון ובאוניברסיטת קיימברידג', ובינואר 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ל. בתחילה הוא שירת בחטיבה ה-1 במסגרת הדיוויזיה ה-1, ולחם עמה במהלך קרב לוס והקרב על הסום, אולם בשנת 1917 הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגת מקלעים בדיוויזיה ה-51, עמה לחם במהלך קרב פשנדל ומתקפת האביב, שבה נפצע והוחזר לבריטניה.
לאחר המלחמה נשלח וימברלי לרוסיה, שם לחם עם יחידתו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, ולאחר מכן שירת באירלנד במהלך מלחמת העצמאות האירית. בשנת 1926 החל את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי, שם היו מדריכיו ברנרד מונטגומרי, אלן ברוק וברנרד פאג'ט, וחבריו לספסל הלימודים היו הרולד אלכסנדר, צ'ארלס הדסון, רוי בוכר, אלן דאף, ג'ורג ווד, ג'ון קלארק, נואל הולמס, סידני ארצ'יבלד, ויליאם הולדן, ריצ'רד בונד וריצ'רד לואיס. ב-29 באפריל אותה שנה התחתן עם אלסיי מירטל ליווינגסטון, בתו של קפטן פלורידה קמפבל מהצי המלכותי, ממנה נולדו לו בן ובת.
בשנת 1929 הוא מונה לקצין האג"ם של חטיבת הגורקה ה-1, עמה היה מעורב במבצעים בגבול הצפון-מערבי, וב-1 בינואר 1933 הוא הועלה לדרגת מייג'ור. לאחר מכן מילא תפקידי מטה במשרד המלחמה, וב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-19 בדצמבר 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1, רגימנט ההיילנדרים קמרון של המלכה, עליו פיקד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נשלח עם גדודו לצרפת, כחלק מהחטיבה ה-5 במסגרת הדיוויזיה ה-2, אולם בדצמבר 1939 נשלח לבריטניה כמדריך בבית הספר לקצונה בכירה. ב-16 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת קולונל, וב-20 ביולי 1940, זמן קצר לאחר מבצע דינמו, הוא הועלה לדרגת בריגדיר והחליף את מיילס דמפסי בפיקוד על החטיבה ה-13 שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-5. הדיוויזיה הוצבה אז בסקוטלנד תחת פיקוד סקוטי, ועברה רפורמה לאחר שספגה אבדות כבדות במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. באמצע ספטמבר מונה וימברלי למפקד החטיבה ה-152, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-51 (היילנד), תחת פיקודו של אלן קנינגהם, שהוחלף בסוף אוקטובר על ידי ניל ריצ'י. ב-22 במאי 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-46, וביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-51 (היילנד). עם הגעתו של וימברלי לתפקיד, החלו אימונים מאומצים לפעולות עתידיות מעבר לים, וביוני 1942 הוטל על הדיוויזיה להתכונן לשירות מעבר לים. באוגוסט 1942 הגיעה הדיוויזיה למצרים, ובאוקטובר לחמה הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה ובפלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן חזרה לבריטניה על מנת להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי. ב-5 באוגוסט 1943 הוא קיבל את תואר עמית במסדר האמבט, וב-23 באוגוסט מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לצ'ארלס בולן-סמית ומונה למפקד המכללה לפיקוד ומטה, קימברלי. בדצמבר אותה שנה הוא מונה לראש אגף חיל הרגלים במשרד המלחמה, ומילא תפקיד זה עד לפרישתו מהצבא ב-8 באוקטובר 1946.
לאחר המלחמה
לאחר פרישתו מהצבא הוא מונה למנהל מנהל המכללה האוניברסיטאית, דנדי באוניברסיטת סנט אנדרוז, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1954, וב-26 באוגוסט 1983 הוא מת בביתו בקופר אנגוס, סקוטלנד.
יחסי אוקראינה–קנדה
יחסי אוקראינה–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים בין קנדה לאוקראינה.
יחסים רשמיים
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בין ב-27 בינואר 1992. קנדה פתחה את שגרירותה בקייב באפריל 1992, ושגרירות אוקראינה באוטווה נפתחה באוקטובר אותה השנה, ומומנה בעיקר על ידי תרומות מהקהילה האוקראינית-קנדית. אוקראינה פתחה קונסוליה כללית בטורונטו בשנת 1993 והודיעה כי היא מתכננת לפתוח עוד קונסוליה באדמונטון בשנת 2008. קנדה מחזיקה גם קונסוליה בלבוב.
ההסכם הבילטרלי העיקרי שנחתם בין שתי הממשלות הוא ההכרזה המשותפת על "השותפות המיוחדת" בין שתי המדינות שנחתמה בשנת 1994 וחודשה בשנת 2001.
מכירת חומרה צבאית קנדית לאוקראינה הותרה על ידי ממשלתו של ג'סטין טרודו בדצמבר 2017, שכן שרת קנדה לעניינים גלובליים, קריסטיה פרילנד, ביטלה את המגבלות שהוטלו לתקופה בלתי מוגדרת.
הסכם סחר חופשי
ב-22 בספטמבר 2009 החלו שיחות בין קנדה לאוקראינה על הסכם סחר חופשי.
הסכם סחר חופשי בין קנדה לאוקראינה נחתם ביולי 2016 ונכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2017.
ביקורים רמי דרג
המושל הכללי של קנדה, ריי נטישין, ביקר באוקראינה - מולדת אבותיו עמה הזדהה מקרוב - בתפקידו כמשנה למלך. בעקבותיו הגיע בשנת 2005 הביקור הממלכתי הרשמי של המושל הכללי אדריאן קלרקסון ושוב בשנת 2009 המושל הכללי מיקאל ז'אן. בשנת 1994, נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה, במחווה שהכיר בחשיבותם של יחסי אוקראינה וקנדה, ערך ביקור בקנדה, ביקורו הממלכתי הראשון בחו"ל. ראש ממשלת קנדה ז'אן קרטיין ביקר באוקראינה ב-1999. בשנת 2008 נסע נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו לאוטווה ולמרכזים אחרים במסגרת ביקור ממלכתי. בהיותו באוטווה הוא נאם לפגישה משותפת של בית הנבחרים והסנאט של הפרלמנט הקנדי, זכות נדירה שניתנה לנכבדים זרים.
בספטמבר 2014 ביקרו האוקראינים באוטווה כדי לבקש אמצעי לחימה, כמו טילי נ"ט, ציוד מעקב וכלי רכב משוריינים, באמצעותם להכניע את הבדלנים המזרחיים לאורך הגבול עם רוסיה, אולם שר ההגנה ג'ייסון קניני דחה את הבקשה. ביולי 2015 בזמן שסטיבן הרפר עדיין היה בשלטון, התברר כי יותר מ-5,400 טילי נ"ט אריקס, 10 רכבי האסקי ורכבי באפלו, ארבע מערכות גילוי מוקשים מיוחדות ו-194 כלי רכב משוריינים קלים LAV-2 הוכרזו כעודפים על ידי הצבא הקנדי.
ביולי 2016 ביקר ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו אצל מאמנים צבאיים קנדיים שהיו במערב אוקראינה כחלק מהמאמץ להכניע את הבדלנים במזרח לאורך הגבול עם רוסיה. בקייב כעבור כמה ימים, הודה פטרו פורושנקו לקנדה על תרומתה. המנהיגים חתמו על תאריך סחר חופשי.
ארסני יאצניוק, באותה תקופה ראש ממשלת אוקראינה, ביקר באוטווה במאי 2017 במסע לקבלת כלי נשק שלא נשא פירות. הוא נפגש עם קריסטיה פרילנד וראלף גודייל.
ביולי 2019 אירחה ממשלת קנדה את ועידת הרפורמה השלישית באוקראינה בטורונטו במשך שלושה ימים, בה לקחו חלק יותר מ-800 אנשים מ-36 מדינות וארגוני פיננסים בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית. הנושא היה שילוב אירו-אטלנטי באוקראינה. נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הודיע על הסכם חדש לקנדה לספק חומרה צבאית לאוקראינה. הנשק ישמש כחלק מהמאמץ להכניע את הבדלנים במזרח לאורך הגבול עם רוסיה. ג'סטין טרודו סירב לחתום על ההסכם. טרודו וזלנסקיי "הכריזו על אינטרס הדדי בשיפור חילופי הסטודנטים והיתרי העבודה לצעירים" אך דבר לא נעשה, אם כי נמצא כסף כדי "לקדם שוויון בין המינים".
יחסים פוליטיים
המפלגות הפוליטיות הקנדיות העיקריות מעוניינות להיראות כמקדמות יוזמות רפורמה דמוקרטית באוקראינה, ומעודדות את אוקראינה לעסוק ולהצטרף למוסדות מערביים כמו האיחוד האירופי, נאט"ו תוך התרחקות מרוסיה. זהו עניין עדין שכן מסלול המזרח מול המערב (רוסיה לעומת אירופה) הוא נושא פוליטי רגיל בדרך כלל באוקראינה. מעורבות ישירה תפר את הפרוטוקול הבינלאומי (נתפס כהפרעה לענייני הפנים של אוקראינה), ואולי תערער את הכוחות הפרו-מערביים במדינה. עם זאת, קנדים רבים (כולל חברי פרלמנט וראש הממשלה לשעבר ג'ון טרנר) היו חלק מצוות משקיפים בינלאומי אשר פיקח על הבחירות לנשיאות אוקראינה בשנת 2004. כלי תקשורת קנדיים אהדו בדרך כלל את כוחות המהפכה הכתומה, כשהמגזין הלאומי "מקלין" ניהל סיפור בעמוד הראשון על המחאות. אי סדרים מתועדים של בחירות על ידי צוותי המשקיפים הובילו לבחירות חדשות וכתוצאה מכך ניצחון הבחירות לנשיאות של ויקטור יושצ'נקו הפרו-מערבי. המושל הכללי הקנדי, אדריאן קלרקסון, נציג ראש המדינה בקנדה, השתתף בהשקעותיו של יושצ'נקו כשהוא לובש צעיף כתום, בצבע התנועה הפרו-מערבית.
קשרים תת-לאומיים
חלק גדול ממערכת היחסים מבוסס על מורשת ההגירה. המספר הגדול ביותר של מהגרים אוקראינים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התיישבו בערבות קנדה ומשמרים את קשרי התרבות וההיסטוריה החזקים של אזור זה עם אוקראינה, בעיקר מערב אוקראינה שממנה הגיעו הרוב. אונטריו הייתה גם פרובינציה שמשכה אליה מהגרים אוקראינים, במיוחד בתקופה המיידית שלאחר המלחמה. ההגירה האחרונה לקנדה מאוקראינה שלאחר העצמאות (לאחר 1991) היא פונקציה של זרמי ההגירה המחודשים (שנמנעו בתקופה הסובייטית) ותוכניות הגירה פרובינציאליות ממוקדות. זה האחרון הביא לכך שהמהגרים הגיעו לאותם מחוזות (ססקצ'ואן, מניטובה) שזיהו את אוקראינה כאזור בעל פוטנציאל משמעותי לגיוס מהגרים לעובדים מיומנים.
רוב האוקראינים שנדדו למחוז אלברטה הקנדי בין השנים 1893–1929 הגיעו מכמה מחוזות קטנים במערב אוקראינה, רבים מהם ממחוז איוואנו-פרנקיבסק. כתוצאה מכך, ראלף קליין, ראש הממשלה של אלברטה, ביקר במחוז בשנת 2002, ומושל המחוז, מיכאילו וישיוואניוק, ביקר באדמונטון. באותה עת חתמו שתי הממשלות על הסכם סחר ושיתוף פעולה. אלברטה צפויה לחתום על מסמך דומה עם מחוז לבוב השכן. קשרים משמעותיים אחרים ברמה המחוזית האחרונים כוללים ביקור רשמי של ראש הממשלה רוי רומנוב באוקראינה בשנת 1995 וביקורו של נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה בססקצ'ואן בהזמנתו של ראש הממשלה רומנוב (2000), וכן משלחות באוקראינה מאלברטה, מניטובה וססקצ'ואן ברמת השרים, שכולם הובילו לשורה של הסכמים ומזכירי הבנות שנחתמו בנושאי תרבות, חינוך וכלכלה. כאמצעי להגדלת היחסים הפוטנציאליים, מספר רשויות שיפוט מחוזיות הקימו גם ועדות מייעצות רשמיות (הוועדה המייעצת של ססקצ'ואן–אוקראינה, מזכירות מניטובה–אוקראינה, המועצה המייעצת ליחסי אלברטה–אוקראינה).
לבסוף, מעבר למספר הסכמים אזוריים של מחוזות בשתי המדינות, מחוז ססקצ'ואן עם צ'רנוביץ, מספר ערים קנדיות מקיימות הסכמי ערים תאומות עם ערים אוקראיניות, מה שמחזק את הקשרים התרבותיים והחברתיים ברמה המקומית. ערים תאומות כוללות את טורונטו / קייב, ויניפג / לבוב, ונקובר / אודסה וססקטון / צ'רנוביץ.
סיוע הומניטרי ופיתוח לאוקראינה
ארגונים קנדיים, כולל לא ממשלתיים, פעילים במתן סיוע מסוגים שונים לאוקראינה. הסוכנות הבינלאומית הקנדית לפיתוח (CIDA) מימנה את הקמת המרכז לפיתוח עסקים קטנים וכלכליים (SBEDIF) באיוונו-פרנקיבסק.
3.8 מיליון דולר קנדי הוקצו לפרויקט רשת אזורית לתמיכה בצמיחה של עסקים קטנים ופיתוח כלכלי בחמש קהילות נוספות במחוז מערב אוקראינה.
לשכת המסחר קנדה-אוקראינה (CUCC) ממלאת תפקיד חשוב בקידום קשרי סחר ועסקים בין שתי המדינות. בשנת 2016 הקימה קניון גלובל קנדה את פרויקט תמיכה בסחר והשקעות קנדה-אוקראינה (CUTIS), שתוקצבו למשך חמש שנים ונועד "להוריד את העוני באוקראינה באמצעות ייצוא מוגבר מאוקראינה לקנדה והשקעה מקנדה לאוקראינה".
ארגונים לא ממשלתיים קנדיים גם סיפקו באופן משמעותי תמיכה לצבא אוקראינה והקימו מרפאות שיקום לחיילים אוקראינים במהלך המלחמה בדונבאס.
שיתוף פעולה בחינוך
השותפות החינוכית הוותיקה ביותר ברמה העל-תיכונית היא זו שבין אוניברסיטת ססקצ'ואן לאוניברסיטה הלאומית צ'רנוביץ. בין השתיים קיים הסכם בין-אוניברסיטאי מאז 1977. אולם, כיום פועלת באמצעות ריי נטישין מרכז ללימודים קנדיים, יחידת המחקר וההוראה הוקמה ב-2003 ומוקדשת ללימודים קנדיים באוניברסיטה הלאומית בצ'רנוביץ. האוניברסיטה הלאומית של קייב הקימה בשנת 2009 גם מרכז ללימודי קנדה שיעזור להקל על לימוד קנדה וליצור קשרים גדולים יותר וחילופי סטודנטים בין האוניברסיטאות.
חילופי נושאים דו-צדדיים בין אוניברסיטאות קנדיות ואוקראיניות קיימים במדעים, מדעי החברה ומדעי הרוח במגוון תחומים. האוניברסיטאות והמכללות הקנדיות עם תוכניות חילופי סטודנטים כוללות: אוניברסיטת אלברטה, אוניברסיטת מניטובה, אוניברסיטת ססקצ'ואן, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קווינס, מכללת סנט תומאס מור ואוניברסיטת מקיואן.
בשנת 1991, בתמיכת יו"ר הקרן ללימודי אוקראינה בטורונטו, הוקמה התוכנית הפרלמנטרית קנדה–אוקראינה (CUPP) אשר סיפקה לסטודנטים באוניברסיטאות אוקראיניות אפשרות ללמוד כיצד פועלת הדמוקרטיה בקנדה על ידי עבודה צמודה עם חברי פרלמנט קנדיים מכל המפלגות. סטודנטים אוקראינים נבחרים באופן תחרותי מבין 48 מוסדות להשכלה גבוהה המשתתפים באוקראינה.
הסתבכות במלחמת רוסיה–אוקראינה
זמן קצר לאחר הבחירות הפדרליות בקנדה בשנת 2019 בהם ניצח ג'סטין טרודו, שהתמודד מול אנדרו שיר, אשר תמך בשליחת שומרי שלום קנדיים לאוקראינה, סגן שר החוץ האוקראיני וסיל בודנר בממשלתו של וולודימיר זלנסקי חידש את הרעיון לשלוח שומרי שלום קנדיים למדינה. במהלך המלחמה בדונבאס כתב CBC, מורי ברוסטר, הועסק כדי לסייע בהפצת המידע לעיתונות האוקראינית.
פיליסטיניזם
פְּלִישְׁתָּאוּת (בלעז פיליסטיניזם) הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר עמדה חברתית המצדדת באנטי-אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט.
מקורו של המונח בשפה הגרמנית "פיליסטר" (Philister) - אדם מטריאליסטי, בור חסר השכלה ותרבות. לפי טענתו של פרידריך קלוגה, למילה לא היה בהתחלה פירוש שלילי - זה היה כינוי לאדם גבוה וחזק, כלומר, דומה במבנה לגוליית הפלישתי. עם הזמן, השתנה הפירוש לכינוי של לוחמים ושומרים. המונח נטבע כשלילי בדרשת תוכחה של כומר גרמני בן המאה ה-17 הנסמכת על פסוק י"ב בפרק ט"ז בספר שופטים – "פלשתים עליך שמשון". הפלשתים נחשבו באותה תקופה כבעלי תרבות חומרית גבוהה מבלי שפיתחו כתב משל עצמם ולא נשמר דבר מתרבותם הכתובה, אם הייתה כזו, ובשל כך היו המקור לשמות הגנאי והבוז "פיליסטין" ו"פיליסטר" בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה. בדרשה נישא הספד למשכיל שנהרג במהלך קטטה בין בורגני העיר ינה שבגרמניה לבין סטודנטים שתיעבו את פלפלנותם המלומדת, שכרותם ופתיינותם אל מול נשות האזרחים. במאה ה-19 נטמע המונח בשפה האנגלית (Philistine) בתיווך המסה המפורסמת "תרבות ואנרכיה", של המשורר ומבקר התרבות האנגלי מתיו ארנולד.
למונח עדיין אין מקבילה עברית. נתן אלתרמן, שנודע בחיבתו לשלב מונחים לועזיים ביצירתו, מכנה "הפיליסטר", ילד קטן הפונה לתדהמת הוריו, ייתכן מרכסיסטים, בשאלה אם יש אלוהים, בשירו, "הקלריקל הקטן".
קישורים חיצוניים
* V.I. Lenin "Philistinism in Revolutionary Circles" 1906
פרדוקס אזור בטא
פרדוקס אזור בטא הוא תופעה בה פעמים אנשים יכולים להתאושש מהר יותר מחוויות קשות יותר מאשר מחוויות עם מצוקה מעטה. הסיבה המשוערת היא שמצבים אינטנסיביים מעוררים תהליכי הגנה פסיכולוגיים המפחיתים את המצוקה, בעוד שמצבים פחות אינטנסיביים אינם מפעילים את אותם תהליכי הגנה פסיכולוגיים, ולכן ישנה הנחתה פחות יעילה של הלחץ. הפרדוקס נצפה בהשפעות הפסיכולוגיות של חשיפה לפיגועי טרור. ככל הנראה ישנו קשר להפעלת, דיסוננס קוגניטיבי וצורות אחרות של התגייסות נפשית.
דוגמאות
דוגמא לפרדוקס היא במקרה בו אדם מסוים נמצא כרגע במערכת יחסים רומנטית בינונית, סביר להניח שהוא לא יסיים אותה כדי למצוא מערכת יחסים מצוינת בשונה ממקרה בו מערכת היחסים הנוכחית שלו גרועה יותר וכך המצב הכללי הופך לגרוע יותר מכיוון שאותו אדם יישאר במערכת היחסים הבינונית. דוגמה נוספת היא אדם שנמצא בעבודה בינונית וידבוק בה, בשונה מעבודה גרועה בה יהיה לו יותר תמריץ למצוא עבודה טובה.
כמו כן, סביר להניח שאנשים פצועים יחפשו אמצעים יעילים לזרז את החלמתם (נטילת תרופות, פניה לרופא, ניתוח) כאשר הפציעה חמורה יותר מאשר עבור פציעות קלות, מה שגורם לפציעות אלו להימשך זמן רב יותר.
מקור השם
מקור השם ממאמר שהציג את הפרדוקס שפורסם על ידי דניאל גילברט. במאמר מתואר נוסע שרגיל ללכת ליעדים בטווח של מייל (1.6 קילומטר), ולרכב על אופניים ליעדים מרוחקים יותר. מכיוון שהאופניים מהירים יותר, הנוסע יגיע לכמה מיקומים מרוחקים מהר יותר מאשר ליעדים קרובים יותר (אזור בטא בתרשים שלהם - ומכאן השם), מה שהופך את הנטייה הטבעית לומר שהוא יגיע מאוחר יותר למקומות מרוחקים יותר.
דיינוסוכוס
דיינוסוכוס (שם מדעי: Deinosuchus) הוא סוג של תנינאי ענק שחי 80–73 מיליון שנה לפני זמננו בגיל הקמפן בתקופת הקרטיקון העליון באמריקה הצפונית, וזכה לפרסום בתור "התנין המפלצתי שטרף דינוזאורים". הדיינוסוכוס היה בעל חיים ענק ואחד התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם. הוא היה טורף-על אופורטוניסטי: בנוסף לדגים וצבי ים, הוא טרף גם דינוזאורים גדולים שהתקרבו לגדות של נהרות ומקווי מים אחרים. פירוש שמו ביוונית עתיקה הוא "תנין נורא" או "תנין גדול באופן מעורר אימה": δεινός (דיינוס) – "נורא, עוצמתי, חזק, מופלא, גדול, מפחיד, מעורר אימה", σουχος (סוכוס) – תנין.
מבחינה פילוגנטית הדיינוסוכוס היה קרוב לאליגטור, והיה די דומה לאליגטורים של היום, למעט גודלו העצום: אורך של 10–12 מטר, ומשקל של 5–8.5 טונות. עוצמת הנשיכה של הדיינוסוכוס הוערכה ב- – יותר מכל בעל חיים שחי אי-פעם ביבשה, ואף יותר מהטירנוזאורוס רקס, שידוע בנשיכתו החזקה המסוגלת אף לשבור עצמות. התנינאים של היום, ובפרט התניניים והאליגטוריים, קטנים בהרבה: לשם השוואה, אורכו של התנין הגדול ביותר החי היום, תנין הים, הוא שבעה מטרים לכל היותר, ומשקלו כ- לכל היותר.
מאובנים של דיינוסוכוס נמצאו בארצות הברית במדינות טקסס, ויומינג ומונטנה וכן בחוף המזרחי (למשל בג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית). מאובנים שלו נמצאו גם בצפון מקסיקו. הוא חי משני הצדדים של הים הפנימי המערבי שחצה את אמריקה הצפונית באותה תקופה. הוא הגיע לשיא גודלו בבית הגידול המערבי, אך היה נפוץ יותר במזרח ארצות הברית. במשך שנים היו פלאונטולוגים חלוקים בשאלה האם שתי האוכלוסיות מייצגות מינים טקסונומיים שונים, אך תגליות חדשות מ-2010 הראו ששתי האוכלוסיות הן אכן של מינים שונים של הדיינוסוכוס. המחקר על החלוקה למינים של הדיינוסוכוס נמשך גם היום. השרידים הראשונים של הדיינוסוכוס נתגלו בצפון קרוליינה שבארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך הוא תואר וסווג טקסונומית רק ב-1909. שרידים נוספים נתגלו בשנות ה-40 של המאה ה-20, ומאוחר יותר שימשו לשחזור (לא מדויק) של גולגולתו שהוצג במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע. לא הכל ידוע עדיין על הדיינוסוכוס, אך ממצאים חדשים שנתגלו בשנים האחרונות יכולים לשפוך אור על טורף ענק זה.
תיאור ואנטומיה
הדיינוסוכוס היה דומה במובנים רבים לתנינאי מודרני, כאשר ההבדלים הגדולים היו בעיקר בגודלו העצום, בגולגולת ובצורת האוסטאודרמים – הקשקשים הגרמיים המהווים שריון לעור התנין. כיוון שעדיין לא נתגלה שלד מאובן שלם של דיינוסוכוס, חלק מהידע לגבי מבנה גופו של דיינוסוכוס הוא השערה, שנעשתה על ידי אקסטרפולציה והשוואה לתנינאים של ימינו.
גודל
דיינוסוכוס היה אחד התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם. כשנתגלה, אורכו הוערך בין 10 ל-15 מטר וכיום מקובלת ההערכה שאורכו נע בין ' ל-', והוא שקל כ-. תנינאים נוספים בגודל דומה הם סרקוסוכוס אימפרטור מאפריקה (9–12 מטר, 4–8 טונות) ופורוסזאורוס ברזיליאנסיס מאמריקה הדרומית (10–11 מטר, 5.6–8.4 טונות). התנינאים של היום, ובפרט התניניים והאליגטוריים, קטנים בהרבה: לשם השוואה, אורכו של התנין הגדול ביותר החי היום, תנין הים, הוא לכל היותר, ומשקלו כ- לכל היותר, והתנין הגדול ביותר שנמדד היה תנין היאור באורך  ומשקל של.
עוצמת הנשיכה של הדיינוסוכוס הוערכה בכוח של – יותר מכל בעל חיים שחי אי-פעם ביבשה ואף יותר מהטירנוזאורוס רקס האימתני. רק הכריש הפרה-היסטורי הענק קרכרודון מגלודון (Carcharodon megalodon) והזוחל הימי טורף X (שחיו בים), היו בעלי עוצמת נשיכה גדולה יותר. לשם השוואה, עוצמת הנשיכה הגדולה ביותר של בעל חיים שחי כיום היא של תנין הים באורך 6.7 מטרים שלפי ההערכה כוח הנשיכה שלו הוא והנשיכה החזקה ביותר שנמדדה בפועל היא  של תנין היאור.
כיוון שלא נתגלה עדיין שלד שלם או כמעט שלם של דיינוסוכוס, קשה לדעת במדויק מהו אורכו המרבי האמיתי. עם זאת, אפשר להעריך את הגודל על ידי אקסטרפולציה ממאובנים כגון הגולגולת והחוליות. בתנינאים בני-ימינו יש מתאם ברור בין האורך הכולל של הגולגולת (שמסומן THL) לבין האורך הכולל של כל הגוף (שמסומן TBL). שימוש בנוסחה של המתאם בתנין הים ובאליגטור אמריקאי, עבור גולגולות הדיינוסוכוס שנמצאו, נותן את הערכים שהוצגו למעלה לגבי גודלם הכולל, אומדן זה נחשב למדויק יחסית. כאשר אין גולגולת שלמה, אפשר להעריך את האורך הכולל באמצעות גודל החוליה, שכן יש מתאם בין גודל החוליות לגודל הכולל. אמנם הערכה זו פחות מדויקת אך עדיין נחשבת לסבירה.
ב-1954 שחזרו אדווין ה. קולברט ורולנד ט. בירד את הלסת התחתונה של דיינוסוכוס, ואורך הלסת המשוחזרת היה 1.8 מטרים. בהתבסס על נתון זה הם העריכו את אורכו הכולל של דיינוסוכוס ב-15 מטר. ב-1999 העריכו גרגורי מ. אריקסון וכריסטופר ברוצ'ו שאורכו של דיינוסוכוס נע בין 8 ל-10 מטרים בלבד. ב-2002 ביצע הפלאונטולוג דייוויד ר. שווימר (David R. Schwimmer) הערכה של גודלו של דיינוסוכוס ומצא שהגודל שונה בין המינים השונים של דיינוסוכוס. לדבריו, הדיינוסוכוסים שבמערב אמריקה היו גדולים באופן ניכר מהדיינוסוכוסים שבחוף המזרחי. בהתבסס על גולגולת באורך מטר העריך שווימר שאורך המין הממוצע של דיינוסוכוס בחוף המזרחי היה כ-8 מטר ומשקלו היה כ-2.3 טונות. לפי מחקרו של שווימר, המין של דיינוסוכוס שחי במערב אמריקה היה גדול יותר. באמצעות גולגולת סבירה שאורכה כ-1.3 מטר מטקסס העריך שווימר שאורכו הממוצע של הדיינוסוכוס המערבי הוא  ומשקלו כ-5 טונות. נמצאו חלקי מאובנים של דיינוסוכוס שהיו גדולים יותר, אך כיוון שמצבם היה בכי רע והם היו חלקיים ביותר, בייחוד הגולגולת, היה קשה להעריך באמצעותם את האורך הכולל של החיה בשיטה זו. מהמאובן הגדול ביותר של דיינוסוכוס, שכלל מספר חוליות ענקיות, העריך שווימר שהפרטים הגדולים ביותר יכלו להגיע אף לאורך של  ומשקל של 8.5 טונות. ממצאים חדשים שנתגלו, כולל גולגולות, תומכים בהערכה זו. ב-2005 העריכו פארלו ועמיתיו את אורכו הממוצע של דיינוסוכוס כ- בהתבסס על לסת תחתונה של גולגולת באורך ורגרסיה ליניארית בין TBL ל-THL שכוילה לפי הפרופורציות של אליגטור אמריקני.
להלן סיכום ההערכות השונות על הגודל של הדיינוסוכוס:
קצב גדילה
על פי מחקר שערכו ד"ר גרגורי אריקסון ופרופ' כריסטופר ברוצ'ו ב-1999 קצב הגדילה של הדיינוסוכוס היה דומה לזה של תנינאים מודרניים, אך התקופה שבה המשיך לגדול הייתה ארוכה יותר. הערכתם התבססה על טבעות גדילה באוסטאודרמים (קשקשי השריון) שלהם. הם מצאו כי לקח לדיינוסוכוס למעלה מ-35 שנה כדי להגיע לגודלו המרבי ושהפרטים הזקנים ביותר חיו יותר מ-50 שנה. אסטרטגיית גדילה זו שונה לחלוטין מאסטרטגיית הגדילה של דינוזאורים גדולים שהתבססה על גדילה מהירה בשנים הראשונות והגעה לגודל מלא תוך זמן קצר יותר, אך מנגד גם מיתה בגיל צעיר יותר. כך שיוצא שדיינוסוכוס זקן ראה מספר דורות (בדרך כלל 2–3) של דינוזאורים בימי חלדו.
שווימר ציין כי הערכתם של אריקסון וברוצ'ו התבססה על ההנחה שטבעות הגדילה באוסטאודרמים משקפות תקופות גידול שנתיות, כלומר: כל שנה נוספת טבעת, כפי שקורה בתנינאים מודרניים. הוא תקף הנחה זו, ואמר שייתכן שקצב היווצרותן מושפע מגורמים שונים כמו הגירה אחר טרף, חילופי עונות, שינוי אקלים ומזג האוויר ועוד, דבר שיכול לשנות את ההערכות על קצב הגדילה ומשך זמן הגדילה.
מבנה הלסת והשיניים
החוטם של דיינוסוכוס היה רחב יחסית, בדומה לאליגטור, עם תפיחה בקצה. מאובנים שנתגלו בשנים האחרונות הראו שלדיינוסוכוס היו שני "חלונות" או חורים בעצם ה-Premaxilla בחלק הקדמי ביותר של הגולגולת (בנוסף לנחיריים) אך לא ידוע מה היה תפקידם.
עצם ה-Premaxilla המרכיבה את הקצה הקדמי של הלסת העליונה הכילה ארבע שיניים, כאשר הזוג הקדמי היה קטן יותר מהאחורי. עצמות ה-maxilla המהוות את רוב הלסת העליונה הכילו 21 או 22 שיניים. עצמות ה-dentary המהוות את עיקר הלסת התחתונה הכילו 22 שיניים כל אחת. כאשר הפה היה סגור, רק השן הרביעית בלסת התחתונה הייתה גלויה. כל שיניו של הדיינוסוכוס היו עבות וחסונות. השיניים שנמצאו בחלק האחורי של הלסת, קרוב למפרקים, היו נמוכות, עגולות וקהות. שיניים אלה נועדו לפצח שריונות של צבי ים, קשקשי דגים ועור עבה של בעלי חיים שאותם טרף הדיינוסוכוס. הן היו שיניים מרסקות: כאשר ננעצו בבשר הן גרמו לנזק רב לרקמות ושברים לעצמות שמתחתן, ובכך פגעו ביכולתו של הטרף להתנגד או להימלט ממלתעותיו של הדיינוסוכוס. במאמרי מדע פופולרי נכתב לעיתים ששיניו היו בגודל בננה.
אוסטאודרמים
לקשקשי השריון של הדיינוסוכוס, הנקראים אוסטאודרמים (osteoderms), יש מבנה וצורה ייחודית מלבד גודלם הרב ועוביים הגדול. הם היו גדולים, כבדים ומצולקים, חלקם היו בצורה חצי-כדורית. למעשה, צורתם ייחודית מספיק כדי לאפשר זיהוי של הדיינוסוכוס גם בתערובת מאובנים של מספר בעלי חיים.
מאחר שהדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו, עיקר תפקידם של האוסטאודרמים לא היה להגן על גופו אלא לספק תמיכה נוספת לגופו ושריריו, בנוסף לעמוד השדרה, על מנת לאפשר "הליכה גבוהה" שבה הגפיים נמצאות מתחת לגוף והגב מתקמר לצורת קשת מתונה. כתוצאה ממנגנון תמיכה זה בגוף ובשרירים, היה הדיינוסוכוס זריז גם מחוץ למים, למרות גודלו הרב.
אקלים ותפוצה
הדיינוסוכוס חי בתקופת הקמפן של הקרטיקון העליון שנמשכה מ-80 מיליון עד 73 מיליון שנה לפני זמננו. בתקופה זו האקלים היה חם למדי (ממוצע של 35 מעלות צלזיוס) ומפלס פני הים היה גבוה ב-100 מטר מהמפלס הנוכחי. כתוצאה מכך, חלקים נרחבים מארצות הברית וקנדה היו מכוסים בים, והים הפנימי המערבי חצה את אמריקה הצפונית לשני חלקים. הים הציף גם את החוף המזרחי, ויחד עם שפכי נהרות שהביאו סחף מהרי האפלצ'ים יצר שטחי ביצה ענקיים שהשתרעו לכל אורך החוף המזרחי, מניו ג'רזי של ימינו ועד מפרץ מקסיקו. באזורי הביצות גדלה צמחייה עבותה שכללה עצים, שיחים וצמחי מים. בשטחי ביצה אלה שגשגו התנינאים ובפרט הדיינוסוכוס הענק.
הדיינוסוכוס חי באמריקה הצפונית משני צידי הים הפנימי המערבי וכן בחוף האוקיינוס האטלנטי. מאובניו נמצאו מניו ג'רזי ומונטנה שבצפון, ועד טקסס וצפון מקסיקו בדרום. מאובניו התגלו עד כה ב-10 ממדינות ארצות הברית בהן אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, מונטנה, ניו ג'רזי, קרוליינה הצפונית, טקסס, ויומינג. המקום שבו מאובני הדיינוסוכוס נפוצים ביותר הוא אזור מישור החוף של המפרץ (Gulf Coastal Plain) שחופף כיום לשטח מדינת ג'ורג'יה ליד הגבול עם אלבמה. כל מאובני הדיינוסוכוס נמצאו בשכבות סלע מגיל הקמפן של הקרטיקון עליון. המאובן הקדום ביותר של דיינוסוכוס מתוארך ל-80 מיליון שנה לפני זמננו והמאובן הצעיר ביותר מתוארך ל-73 מיליון שנה לפני זמננו.
מתפוצת המאובנים של דיינוסוכוס עולה שהוא העדיף בעיקר שפכי נהרות, דבר ששילב בין סביבה ימית למחצה לסביבה יבשתית למחצה וסיפק לדיינוסוכוס מסתור לצורך ביצוע מארבים נגד טרף ימי ויבשתי כאחד. תצורת אגוחה (Aguja Formation), בה נתגלו הפרטים הגדולים ביותר של דיינוסוכוס, הייתה כנראה סביבה של מפרץ מים מליחים. על אף שנתגלו מאובני דיינוסוכוס גם בשכבות שיקוע ימיות, לא ברור האם דיינוסוכוס יצא לשחר לטרף גם בעומק הים, רחוק מהחוף, או שמדובר בשרידים שנסחפו מהחוף בתהליכים גאולוגיים אחרי שהחיה מתה. הדיינוסוכוס היה מרכיב חשוב ובולט לעין בסביבה בה הוא חי.
בתקופה שבה חי הדיינוסוכוס, בגיל הקמפן, הים הפנימי המערבי היה בשיא גודלו והמרחק בין החוף המזרחי לחוף המערבי היה כ-1,400 ק"מ. נשאלת השאלה כיצד הדיינוסוכוס, שככל הנראה לא היה תנינאי ימי של מים מלוחים, חצה את הים הפנימי המערבי והתפשט מהחוף המזרחי לחוף המערבי. כיום ידועים רק שני מיני תנינים שמבלים חלק ניכר מזמנם בים הפתוח: תנין הים (Crocodylus porosus) והתנין האמריקני (Crocodylus acutus). בלשונם ישנן בלוטות המפרישות מלחים ובכך עוזרות להם לשמור על מאזן הידרואוסמטי כאשר הם נמצאים בסביבת מים מלוחים או בתנאי יובש. עם זאת, בלוטות אלה אינן יעילות מספיק לחיים מלאים בים הפתוח. התאוריה המקובלת כיום היא שבחלק הדרומי של הים הפנימי המערבי יצרה פעילות וולקנית שרשרת איים ואטולים שאפשרה לבעלי חיים שונים, בהם הדיינוסוכוס, לחצות את הים. תאוריה זו נתמכת בממצאים גאולוגיים אך למרות זאת היא לא נותנת הסבר מלא להבדלים בין הפאונות משני צידי הים הפנימי המערבי.
תזונה
הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו. הוא טרף כל בעל חיים שהיה בסביבתו, לרבות דגים, צבי ים ודינוזאורים. בשל גודלו הרב הוא יכול היה לתקוף ולטרוף גם דינוזאורים גדולים דוגמת ההדרוזאוריים ואף תרופודים גדולים שהיו טורפי-על יבשתיים. שיניו של הדיינוסוכוס, בייחוד האחוריות שבהן, הותאמו לפיצוח טרף בעל מעטה קשה, כגון צבים בעלי שריון או דינוזאורים בעלי עור עבה, וגרמו נזק כבד לרקמות הנטרף כאשר מחצו את המעטה וננעצו בבשר. בתרבות הפופולרית זכה הדיינוסוכוס לפרסום בתור "התנינאי הענק שטרף דינוזאורים", כך למשל כתבה על הדיינוסוכוס ב-ynet זכתה לכותרת "התנין המפלצתי שטרף דינוזאורים".
ב-1954 שיער אדווין ה. קולברט שהדיינוסוכוס "כנראה צד וטרף כמה מהדינוזאורים שחיו בזמנו." ב-1961 חיזק השערה זו ואמר ש"בוודאי שתנין ענק זה היה טורף דינוזאורים; אחרת, למה הוא היה כל כך ענק? הוא צד במים שבהם תרופודים ענקיים לא יכלו לצעוד." ב-2002 מצא דייוויד ר. שווימר חיזוק להשערה זו בדמות חוליות זנב של הדרוזאור עם סימני נשיכה של דיינוסוכוס שנמצאו בפארק הלאומי ביג בנד. כריסטופר ברוצ'ו הסכים גם הוא שדיינוסוכוס כנראה טרף אורניתופודים (תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף) מדי פעם. בנוסף מצא שווימר עצם שוקה (tibia) מעוכה ומרוסקת של תרופוד עם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו על ידי דיינוסוכוס.
המדענים סבורים שהדיינוסוכוס השתמש בשיטות ציד הדומות לאלה של התנינאים המודרניים: מארב לדינוזאורים וחיות יבשה אחרות ליד גדות וחופים של מקווי מים, כשהוא שקוע מתחת לפני המים ורק עיניו ואפו בולטים מעל פני המים, זינוק מהיר כאשר הקורבן מתקרב למים, לפיתתו בעוצמה רבה בזוג המלתעות ואז גרירתו למים והטבעתו.
ב-1996 פרסמו שווימר וויליאמס מאמר מדעי ובו הוצגה התזה שהדיינוסוכוס, בייחוד המין D. rugosus שחי בחוף המזרחי, טרף באופן נרחב צבי ים. הדיינוסוכוס השתמש בשיניו העבות והחסונות, ובפרט בשיניים הקהות והעבות שבחלק האחורי של הלסת, כדי לפצח את השריון של הצבים. באותה תקופה היו צבי הים וכן צבים של מים מתוקים נפוצים מאוד. הסוג Bothremys (צב ים ממשפחת Bothremydidae) וקבוצת Pleurodira ("צבים מצודדי-צוואר") היו נפוצים במיוחד בחוף המזרחי בבית הגידול של הדיינוסוכוס. שווימר מצא מספר שברי שריון של צבים אלה ובהם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו משיניו של דיינוסוכוס. כמו כן מצא שווימר שיניים שבורות של דיינוסוכוס ומהן הסיק שהן נשברו כאשר נעץ אותן בחומר קשה כגון שריון צבים.
במונוגרפיה על הדיינוסוכוס שפורסמה ב-2002 כתב דייוויד ר. שווימר שהתזונה של הדיינוסוכוס השתנתה בהתאם לבית הגידול והמיקום הגאוגרפי. הדיינוסוכוסים מהמין D. rugosus, שהיו קטנים יותר וחיו בחוף המזרחי של אמריקה הצפונית, היו טורפים מנצלי-הזדמנויות שמילאו גומחה אקולוגית דומה לזו של האליגטור האמריקני המודרני. הם טרפו צבי ים, דגים גדולים ודינוזאורים קטנים עד בינוניים. הדיינוסוכוסים מהמין D. riograndensis, שהיו גדולים יותר וחיו בטקסס, מונטנה ובחצי המערבי של אמריקה הצפונית, היו ציידים מתמחים יותר שטרפו דינוזאורים, כולל דינוזאורים גדולים, דבר המסביר מדוע גדלו בממדיהם (10–12 מטר, הטורפים הגדולים בזמנם באזור זה). לדברי שווימר, הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון באזור מחייתו.
תולדות המחקר
ב-1858 תיאר הגאולוג אבנעזר אמונס (Ebenezer Emmons) שתי שיניים מאובנות שמצא במחוז בליידן (Bladen County) שבקרוליינה הצפונית. אמונס שייך שיניים אלה לסוג פוליפטיכודון (Polyptychodon) שהוא "סוג של זוחל תנינאי", אך מאוחר יותר התברר שפוליפטיכודון הוא בעצם זוחל ימי מסוג פליוזאור. השיניים שתיאר אמונס היו עבות, מעוקלות במקצת ומכוסות בזגוגית שן ובה חריצים. הוא שייך שיניים אלו למין חדש Polyptychodon rugosus. אף על פי שלא זוהו אז כשיני דיינוסוכוס, הן היו כנראה המאובנים הראשונים של דיינוסוכוס שנתגלו ותוארו בצורה מדעית. שיניים גדולות נוספות נתגלו ב-1869 במחוז סמפסון הסמוך ושויכו לסוג Polydectes biturgidus על ידי אדוארד דרינקר קופ.
ב-1940 מצאה משלחת מחקר מטעם המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע לפארק הלאומי ביג בנד (Big Bend National Park) בטקסס מאובנים נוספים של תנינאי ענק, בהם דיינוסוכוס, בהם חלקי גולגולת ענקיים. הם תוארו ב-1954 על ידי אדווין קולברט (Edwin H. Colbert) ורולנד ט. בירד (Roland T. Bird) כמין נפרד, חדש, בשם "פובוסוכוס ריוגרנדנסיס" Phobosuchus riograndensis (פירוש השם: "תנין מפחיד מריו גראנדה"). ב-1979 תיקנו הפלאונטולוגים דונלד ביירד וג'ון ר. "ג'ק" הורנר את הטעות בזיהוי וקבעו שהשרידים מפארק ביג בנד הם למעשה שרידים של דיינוסוכוס, ושינו את שם המין ל-Deinosuchus riograndensis. קביעה זו התקבלה בקרב הקהילה הפלאונטולוגית, וכיום פובוסוכוס, שם שנטבע על ידי הפלאונטולוג ההונגרי פרנץ נופצ'ה (Franz Nopcsa) ב-1924, נחשב למין שגוי ואיננו נמצא יותר בשימוש (מאחר שהוא ניתן למספר מאובנים ששייכים לסוגים שונים).
המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע השתמש בחלקים המעטים של הגולגולת שנמצאו ושילב אותם בשחזור גבס גדול, שנעשה על בסיס מבנה הגולגולת של תנין קובני בן-זמננו. קולברט ובירד אמרו ששחזור זה היה "שמרני" מאחר שאפשר היה לבנות גולגולת ארוכה יותר, אם היה נעשה שימוש בתנינים גדולים וארוכים יותר, דוגמת תנין הים, כמודל. מכיוון שלא היה ידוע אז שדיינוסוכוס דומה יותר לאליגטור בפרופורציות החוטם (באליגטור החוטם רחב יותר בהשוואה לתנין) הגולגולת המשוחזרת הייתה ארוכה יותר מהגולגולת האמיתית. למרות אי-הדיוקים שבגולגולת המשוחזרת היא נהפכה למאובן הידוע ביותר של דיינוסוכוס והביאה אותו לאור הזרקורים. גולגולת ה"פובוסוכוס" שבמוזיאון הילכה קסם על דורות רבים של מבקרים במוזיאון בשל גודלה הרב והאימה שעוררה, בעיקר בקרב ילדים.
במשך העשורים הבאים נתגלו מאובנים רבים נוספים של דיינוסוכוס. רובם היו חלקיים מאוד, אבל הם הוסיפו מידע על תפוצתו של הדיינוסוכוס והראו שהוא היה נפוץ בכל אמריקה הצפונית, ממקסיקו ועד ניו ג'רזי, מהחוף המזרחי ועד למערב ארצות הברית. כפי שציין כריסטופר ברוצ'ו (Brochu), קשקשי השריון (אוסטאודרמים) של הדיינוסוכוס ייחודיים דיים כדי לזהות שמדובר בדיינוסוכוס גם כאשר שברי עצמות שלו נמצאים מעורבבים עם עצמות אחרות.
התגלית הגדולה הבאה התרחשה ב-2002, אז הפלאונטולוג דייוויד ר. שווימר מצא מאובנים טובים יחסית של הגולגולת, דבר שאפשר לו ליצור שחזור ממוחשב של 90% מהגולגולת.
עד 2010 היה ויכוח האם הפרטים של האוכלוסייה המזרחית והאוכלוסייה המערבית שייכים לאותו מין יחיד של דיינוסוכוס, האם מדובר בשני מינים נפרדים או בשתי אוכלוסיות או צורות של מין אחד. ההבדל בין המינים מתבטא מלבד בהבדלי הגודל המשמעותיים (דיינוסוכוס רוגוסוס ודיינוסוכוס שווימרי היו באורך ממוצע של 8 מטר ואורך מרבי של 10 מטר, בעוד דיינוסוכוס האטצ'רי ודיינוסוכוס ריוגרנדאנסיס היו באורך ממוצע של 10 מטר ואורך מרבי של 12 מטר) גם בצורת האוסטאודרמים (קשקשי השריון) והשיניים. במשך שנים היה ויכוח האם מדובר בשני מינים נפרדים או בשתי אוכלוסיות או צורות של מין אחד. אלה שתמכו בתאוריית המין האחד הסבירו שההבדלים בקשקשי השריון והשיניים נובעים כנראה רק מההבדל בגודל. ב-2010, בעקבות גילוי מאובנים חדשים של דיינוסוכוס משני צדדיו של מה שהיה הים הפנימי המערבי, הן מהחוף המזרחי והן ממערב ארצות הברית, התברר שההבדלים בין שתי האוכלוסיות הם לא רק הבדלי גודל ושיש שוני משמעותי בין קשקשי השריון והשיניים של שני המינים.
ב-2020 פרסמו ד"ר אדם קוסט ופרופ' כריסטופר ברוצ'ו מאמר מדעי שבוחן מחדש את הטקסונומיה של הדיינוסוכוס. המאמר הציע להגדיר את המין D. riograndensis כמין הסוג (type species, כלומר: המין שלפיו הוגדר הסוג) במקום D. hatcheri החלקי, לבטל את תקפות המין D. rugosus ולהגדירו כטקסון מוטל בספק, וכן הגדיר מין חדש D. schwimmeri שמייצג את האוכלוסייה המזרחית של הדיינוסוכוס במקום המין רוגוסוס.
במהלך השנים הוכרו 2–4 מינים של דיינוסוכוס, כאשר חלק מהם מוטלים בספק ויש ויכוח מדעי על תקפותם.
רשימת מינים
כיום (2020) מוכרים המינים הבאים של הדיינוסוכוס (Deinosuchus) כאשר חלק מהם מוטלים בספק ויש ויכוח מדעי על תקפותם.
מיון
כאשר נתגלו המאובנים החלקיים הראשונים שזוהו כדיינוסוכוס, הפלאונטולוגים זיהו שמדובר בסוג של תנינאי. בהתחלה (1954) הוא שויך למשפחת התניניים בגלל מאפייני השיניים, אך ב-1999 ניתוח פילוגנטי וגילוי מאובנים חדשים מטקסס וג'ורג'יה הבהירו שמדובר דווקא בקרוב משפחה קדום של האליגטוריים מהענף דמויי אליגטור (Alligatoroidea). עוד תנינאי ששויך לענף זה הוא ליידיוסוכוס. קביעה זו זכתה לחיזוק כאשר נתגלתה ב-2005 קופסת מוח (החלק בגולגולת המגן על המוח) משומרת היטב של דיינוסוכוס מתצורת בלפטאון שבאלבמה בעלת מאפיינים דומים לזה של אליגטור אמריקאי מודרני. חשוב לציין שדיינוסוכוס איננו האב הקדמון של האליגטורים המודרניים.
לסיכום, המיון הפילוגנטי של הדיינוסוכוס הוא: בעלי חיים > מיתרניים > בעלי חוליות > בעלי ארבע רגליים > זאורופסידה > ארכוזאוריה > דמויי תנינאים > תנינאים > דמויי אליגטור.
קלדוגרמה
להלן קלדוגרמה, "עץ משפחה" פילוגנטי של דיינוסוכוס. העץ הוכן על בסיס טבלה 7.1 בשווימר 2002.
קישורים חיצוניים
מידע טקסונומי:
מידע כללי:
מולטימדיה (תמונות וסרטונים):
מאמרים מדעיים:
הצוקים הלבנים של דובר (סרט)
התסריט מבוסס של הרומן "הצוקים הלבנים של דובר" של אליס דואר מילר משנת 1944 הכתוב בצורת פואמה וחלקים ממנו מוקראים במהלך הסרט על ידי איירין דאן. העלילה מסופרת בפלשבק ומתארת את קורותיה של צעירה אמריקאית שמגיעה לבריטניה ובמשך הזמן מאבדת את בעלה במלחמת העולם הראשונה ואת בנה במלחמת העולם השנייה.
הסרט הופק במלחמת העולם השנייה ויש בו נטייה ברורה לפטריוטיזם בריטי בשתי מלחמות העולם.
תקציר עלילה
סוזן הגיע לבריטניה ב-1914 עם אביה חירם דאן (פרנק מורגן), בעל עיתון ברוד איילנד, לחופשה קצרה. בספינה הם פוגשים את סאם בנט (ואן ג'ונסון) שגם הוא מגיע לחופשה. חירם לא אוהב את הבריטים, בלשון המעטה, לאור ההיסטוריה של המלחמות לעצמאות ארצות הברית ורב על כך עם קולונל פורסיית הקשיש (אוברי סמית') בעת משחק שחמט. סוזן מוצאת חן בעיני הקולונל והוא מזמין אותה לנשף של החברה הגבוהה עם מלך ומלכת בריטניה ודואג שתיפגש עם סר ג'ון אשווד (אלן מרשל) ממשפחת אצולה עשירה ומכובדת שעומד להתארס עם אחת ממעמדו.
לקראת סוף המלחמה נהרג ג'ון וסוזן נשארת לגור באחוזת המשפחה שם היא מגדלת את בנה הצעיר ג'ון (רודי מקדואל) שאוהב לשחק עם בטסי (אליזבת טיילור), בתם של עובדים באחוזה.
כאשר ליידי ג'ין מתה וענני מלחמה נראים באופק, מחליטה סוזן למכור את האחוזה ולחזור לארצות הברית עם ג'ון אך הוא מתנגד ורוצה להישאר בבריטניה ולהילחם כמו אביו וסוזן נשארת. ג'ון הופך לעלם נאה (פיטר לופורד).
בחזרה להווה - סוזן מקבלת וממיינת את הפצועים ובהם בנה.
ג'ון פצוע קשה ונוטה למות. סוזן יושבת לידו ומביטה בחיילים האמריקאיים הצועדים מתחת לבית החולים ומתארת זאת לג'ון שמחייך ועוצם את עיניו לעולמים.
נירה דין
נירה ריכטר דין (נולדה ב-1942) היא מתמטיקאית ישראלית החוקרת מידול גיאומטרי, משטחי חלוקה, תורת הקירוב ודחיסת תמונות. היא פרופסור אמריטוס למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, וכונתה "חלוצה וחוקרת מובילה בקהילת המשנה".
השכלה וקריירה
דין סיימה תואר ראשון מהטכניון - המכון הטכנולוגי הישראלי בשנת 1965. היא המשיכה ללימודי תואר שני במכון ויצמן למדע, שם קיבלה תואר שני ב-1967 והשלימה גם את הדוקטורט שלה ב-1970. עבודת הדוקטורט שלה, קירובים אופטימליים ומינימום נורמה לפונקציות ליניאריות במרחבי הילברט, ויישומה לאינטגרציה מספרית, נכתבה בהנחיית פרופסור פנחס רבינוביץ.
בין השנים 1970 ל-1972 עשתה מחקר פוסט-דוקטורט במכון ללימודי יסוד באוניברסיטת רוצ'סטר, ניו יורק.
ב-1978 קודמה לדרגת פרופסור חבר למתמטיקה באוניברסיטה תל אביב.
בין 1978 ל- 1979 שימשה פרופסור אורח במרכז מחקר ומתמטיקה באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ארצות הברית
בשנת 1984 שימשה מדענית אורחת של מרכז המחקר של IBM ביורקטאון הייטס ניו יורק, ארצות הברית.
ב-1984 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב והייתה חלק מהסגל הבכיר עד פרישתה בשנת 2010.
בין השנים 1991 ל-1993 הייתה ראשת בית הספר למדעי המתמטיקה בפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר.
דין הייתה חברה בוועדי מערכת של כתבי העת:Journal of Approximation Theory, Computer Aided Geometric Design, SIAM journal on Imaging Sciences, Journal of Foundations of Computational Mathematics
במהלך הקריירה שלה השתתפה דין ביותר מ-120 כנסים וסדנאות. דין הייתה דוברת בקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים ב-2006, בחלק על ניתוח נומרי ומחשוב מדעי. בשנת 2010 פרשה לגמלאות.
היא פרסמה 185 מאמרים ו-2 ספרים.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם אינטרפולציה, ניתוח מתמטי, קומבינטוריקה, טופולוגיה ואלגוריתמים. היא חקרה אינטרפולציה בכמה תחומים, כולל שיעור, אופטימיזציה מתמטית ומתמטיקה שימושית. היא מקשרת בין גבולות לבין מתמטיקה טהורה בחקירת סוגיות בניתוח מתמטי. מחקר הקומבינטוריקה שלה משלב אלמנטים של טרנספורמציה אפינית, מספר בינארי, אינוריאנט וגיאודזה. עבודתה בתחום האלגוריתם עוסקת בנושאים כמו Spline, המחוברים לתחומים כמו Thin plate spline, Smoothing ומחשוב.
מחקריה מכסים סוגיות במתמטיקה שימושית, מתמטיקה בדידה, ניתוח מתמטי, אלגוריתם ואינטרפולציה. מחקר המתמטיקה השימושית משלב נושאים בתחומים כמו Scheme, Smoothness, אופטימיזציה מתמטית ו-Pecewise. מחקר המתמטיקה הדיסקרטית שלה משלב נושאים בתחומים כמו מרחב קומפקטי, מטריצה, פולינום, אלגברה ואינטרפולציה פולינומית. מחקר הניתוח המתמטי שלה משלב סוגיות מפונקציה ומתמטיקה טהורה. התחומים השונים שדין עסקה בהם במחקר האלגוריתם שלה כללו נקודה, דחיסת תמונה, מספרים בינאריים וקומבינטוריקה.
דניאל צ'סטר פרנץ'
דניאל צ'סטר פרנץ' (באנגלית: Daniel Chester French; 20 באפריל 1850 - 7 באוקטובר 1931) היה אחד הפסלים האמריקאים הפוריים והמוערכים ביותר של המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, ידוע בעיקר בזכות עיצובו של הפסל המונומנטלי של אברהם לינקולן (1920) בשנת 1920. פסל זה מוצב כיום באנדרטת לינקולן שבוושינגטון הבירה.
חיים וקריירה
פרנץ' נולד באקסטר, ניו המפשייר, להנרי פלאג פרנץ' (1813–1885), שהיה עוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית, ומחבר ספר שתיאר את שיטת הניקוז הצרפתית, ואשתו אן ריצ'רדסון שהייתה שופטת ראשית בניו-המפשייר.
עד מהרה הקים אולפן משלו, תחילה בוושינגטון הבירה, לאחר מכן עבר לבוסטון ואז לעיר ניו יורק. המוניטין של פרנץ' גדל עם יצירת פסל הרפובליקה שלו לתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893, בשיקגו.
יצירות בלתי נשכחות נוספות של פרנץ' כוללות: אנדרטת החטיבה הראשונה ומזרקת הזיכרון באט-מילט בוושינגטון. ג'ון הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס. דלתות ארד לספרייה הציבורית של בוסטון. ופסלי "ארבעת היבשות". בנוסף לאנדרטת לינקולן המפורסמת, פרנץ' שיתף פעולה עם האדריכל הנרי בייקון באנדרטאות רבות ובמזרקת כיכר דופונט בוושינגטון הבירה.
תוארים ופרסים
בשנת 1893, פרנץ' היה חבר מייסד של האגודה הלאומית לפיסול, והוא מונה לעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1913. [4] פרנץ' הפך גם לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב (1901), באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמכתבים (שהעניקה לו את מדליית הזהב לפיסול בשנת 1917), בליגה האדריכלית ובאקדמיה די סן לוקה, רומא. הוא היה נאמן של המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, ומייסד משותף של האקדמיה האמריקאית ברומא. הוא היה עמית של הלגיון הצרפתי והוענק לו אות הוקרה בתערוכת פריז בשנת 1900. הוא גם קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטאות: דארטמות', ייל, הרווארד וקולומביה. הוא היה חבר מייסד של הוועדה האמריקאית לאמנויות יפות, כיהן כיושב ראש בשנים 1910 - 1915, כולל 1912 - 1915.
המשך קריירה
בשנת 1917 עיצב פרנץ' ועמיתו, אוגוסטוס לוקמן, את מדליית הזהב של פרס פוליצר. פרנץ' עיצב את הצד של הפרס עם בנג'מין פרנקלין עליו, ואילו לוקמן יצר את העיצוב האיקוני של סמל הפרס והניסוח שעליו. בשיתוף עם אדוארד קלארק פוטר הוא עיצב את פסל ג'ורג' וושינגטון, שהוזמן על ידי קבוצה שכינתה את עצמה "איגוד הנשים האמריקאיות להקמת פסל וושינגטון בפריז", שנחשף בכיכר אינה בפריז, צרפת, בשנת 1900.
פסל נוסף בפארק מונט, בפילדלפיה, שהוזמן על ידי האגודה לאמנות ציבורית ופסל הסוסים של ג'וזף הוקר בבוסטון.
פרנץ' היה אחד מהפסלים הרבים שהשתמשו לעיתים קרובות בשחקנית אודרי מונסון כמודל. יחד עם וולטר לייטון קלארק ואחרים, הוא גם היה ממקימי פסטיבל תיאטרון ברקשייר.
פרנץ' נפטר בסטוקברידג', מסצ'וסטס, בשנת 1931, בגיל 81, ונקבר בבית הקברות סליפי הולו, קונקורד, מסצ'וסטס.
תאוריית הבלט - מונחים
בתחום המחול יש טרמינולוגיה ייחודית לתאוריית הבלט, הכוללת מונחים המגדירים את עולם הבלט כמו התנועות, תפקידי הרקדנים והתנוחות במהלך הריקוד.
עקרונות הבלט הקלאסי
כמו בשפה המדוברת, בה קיימות אותיות המרכיבות מילים, אשר מרכיבות משפטים בעלי הגיון, כך הבלט מורכב מחומרי-תנועה ותנוחה, אשר בחיבורים ביניהם יוצרים הגיון תנועתי. בשפה המדוברת ישנם עיצורים, הברות, מילים, משפטים, פסקאות וסיפור (או מאמר וכו'). בשפת הבלט קיימים אלמנטים גופניים המורכבים מפוזיציות רגליים וזרועות, ומצבי גוף המייצרים שפה של תנועה ותנוחה בחלל. בשפה המדוברת יש קצב דיבור, אינטונציה ומבטא, המקבלים פירוש על ידי השומע. גם בשפת הבלט המהירות קובעת את משמעות המשפט התנועתי. הדיוק בביצוע תוך שמירה על חוקי השפה הקלאסית, יהווה את הדיקציה הברורה. היכולת האישית של הרוקד, מבחינה פיזיולוגית ומבחינת נתוני ביטוי אמנותי, יביאו לידי ביטוי את הסגנון האישי (parol), כפי שבשפה המדוברת רמת הדיקציה, וצליל הקול קובעים את הסגנון האישי של הדובר.
ארבעת חוקי היסוד של הבלט הקלאסי
ארבעת חוקי היסוד בכל האסכולות של הבלט הקלאסי, אשר התפתחו במהלך ההיסטוריה, מתקיימים תוך כדי ביצוע כל התנועות והתנוחות. חוקים אלה אינם מתקיימים בזרם של הבלט הרומנטי או ניאו קלאסי, אלא בקלאסי הטהור בלבד.
תהני, ואסיה!
תהני, ואסיה! (ברוסית: Гуля́й, Вася!) הוא סרט קומדיה רוסי בבימויו של רומן קרימוב. את התפקידים הראשיים גלימו יפים פטרונין וליובוב אקסיונובה. הסרט הוקרן בבכורה ב-14 בפברואר 2017 בבתי הקולנוע ברוסיה. ב-29 באוגוסט 2017 הסרט שודר בערוץ STS. בפברואר 2021 ייצא לאקרנים ברוסיה סרט המשך בשם " תהני ואסיה! דייט בבאלי" (Гуляй, Вася! Свидание на Бали).
עלילה
מיטיה מציע בטעות נישואין לנערה ואביה קובע מיד את תאריך החתונה. המצב מסתבך כאשר מיטיה עדיין לא התגרש מוואסיליסה ומטבע הדברים לא רוצה לספר על כך לכלה ולאביה. ואסיה מוכנה להתגרש רק לאחר שבעלה החוקי ימלא אחר מספר תנאים. כך, למשל, עליו להכיר בפניה את כלתו.
מיטיה מוצא נערה בשם נסטיה, המסכימה להופיע בפני ואסיה ככלתו. החבר של נסטיה, מקס, לאחר שנודע לו על כך, זועם, אך גם מסכים להשתתף בהונאה תמורת תשלום משמעותי ממיטיה. האירועים מתגלגלים בצורה כזו שמיטיה ונסטיה מתאהבים זה בזה. ואסיה "נמשכת" לפאשה, חברו הנשוי של מיטיה, מחליטה לפתות אותו ולאחר שהתגרשה ממיטיה, להתחתן איתו.
שבועיים בעיר זרה
שבועיים בעיר זרה (באנגלית: Two Weeks in Another Town) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1962 בביומו של וינסנט מינלי. בתפקידים הראשיים הופיעו קירק דאגלס, אדוארד ג'י רובינסון ודליה לביא.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה משנת 1960, פרי עטו של הסופר האמריקאי אירווין שו.
לביא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה לשנת ב-1963 על תפקידה בסרט זה.
תקציר העלילה
ג'ק אנדרוס קירק דאגלאס הוא כוכב קולנוע שהגיע לשפל המדרגה. הוא נמצא במוסד לשיקום וגמילה בקונטיקט מאלכוהול, לאחר תאונת דרכים קשים וגירושים כואבים מאשתו קרלוטה (סיד צ'ריס).
הוא מקבל מכתב מבמאי הקולנוע מוריס קרוגר (אדוארד ג'י רובינסון) להגיע לרומא ולהשתתף בסרט שהוא מביים. לאחר התלבטויות ובהמלצת רופאו, הוא מסכים וטס לאולפני צ'ינצ'יטה ברומא.
כשהוא מגיע לשם מתנצל קרוגר ואומר שתפקידו נמסר לשחקן צעיר בשם דייוי דרו (ג'ורג' המילטון) אך הוא מציע לג'ק להישאר ולעזור לו בדיבוב הסרט. ג'ק נעלב ורוצה לחזור אך קרוגר משכנע אותו להישאר ולעבוד ביחד.
ג'ק מחזר אחרי ורוניקה (דליה לביא) צעירה יפהפייה, ידידתו של דייוי. הם מבלים באתרים המפורסמים של רומא למגינת ליבו של דייוי שבאחת הפעמים מנסה לתקוף אותו. באותו זמן הוא פוגש בגרושתו קרלוטה הנשואה למיליונר אך מנסה לחזר אחריו שוב.
גם קרוגר הוא במאי שעברו מאחוריו. אשתו קלרה (קלייר טרבור) המציקה לו כל הזמן, מזלזלת בכישוריו ובעיקר שונאת את ג'ק.
קרוגר לא עומד במתח ולוקה בהתקף לב. ג'ק מקבל על עצמו לסיים את בימוי הסרט למענו.
עם סיום ההסרטה מגיע ג'ק לביקור בבית החולים אצל קרוגר. במקום להודות לו, צורחת עליו קלרה כי הוא השתלט על הסרט של בעלה וקרוגר החלש מצדד בה.
ג'ק הנעלב פוגש בגרושתו קרלוטה וביחד הם מתחילים מסע של שתיית אלכוהול ודהירה מטורפת ברחובות רומא. לבסוף ג'ק מתעשת ומחליט לחזור לארצות הברית לקריירה מחודשת.
השיטפון בתמזה (1928)
השיטפון בתמזה היה אירוע שהתרחש בליל ה-7 בינואר 1928, כאשר נהר התמזה במרכז לונדון עלה על גדותיו והציף בה אזורים נרחבים. כתוצאה מן ההצפות נספו 14 בני אדם, אלפים איבדו את בתיהם ונגרם נזק כבד. היה זה השיטפון הגדול האחרון שפקד את מרכז לונדון עד כה.
הגורמים לשיטפון
מצב ההצפה בנהר הוחמר עוד יותר כתוצאה מעבודות חפירה באפיק הנהר, שנערכו מאז 1909 והעמיקו אותו בשני מטרים במטרה לאפשר לאוניות בעלות שוקע נמוך להגיע אל נמל לונדון. תוצאת הלוואי של העמקת האפיק הייתה שלמי ים קל היה יותר לזרום במעלה הנהר במהלך גאות, באופן שמפלס המים בו במהלכה עלה ב-70 סנטימטרים.
השיטפון
כתוצאה מפעולת הגורמים שנמנו עלה מפלס המים בנהר לשיא של כל הזמנים מאז החל התיעוד שלו. בשעה 01:30 בליל ה-7 בינואר הגיע המפלס ל-5.55 מטרים מעל קו האפס. התוצאה הייתה הצפות נרחבות של גדות הנהר לאורך כ-12 קילומטרים במרכז לונדון, מפאטני והמרסמית' במערב לונדון, דרך אזור הסיטי של לונדון, ועד הרובע המלכותי של גריניץ' שבמזרח לונדון ואף מזרחה ממנו לכיוון שפך הנהר.
התוצאה החמורה ביותר של השיטפון הייתה באזור מילבנק, שבו התמוטט קטע של 25 מטרים ברציף צ'לסי ושילח גל של מים על בתי העניים באזור. 14 איש טבעו שם בבתיהם – בעיקר מרתפים - בטרם הספיקו להיחלץ מהם. 4,000 איש הפכו לחסרי בית לאחר שמפלס המים ברחובות עלה לגובה של 1.2 מטרים. גלריית טייט הוצפה במים שהגיעו לגובה של עד 2.8 מטרים וגרמו נזק חמור לאוספיה. הוצפו גם חלקים מארמון וסטמינסטר והפרלמנט הבריטי שבו, וכן קווים ותחנות של הרכבת התחתית של לונדון. החפיר של מצודת לונדון התמלא מים לראשונה מזה יותר מ-80 שנה. הוצפו גם מנהרות רות'רהית' ובלאקוול.
עד צאת היום אמנם ירד מפלס המים לרמתו הרגילה, אך זמן רב בהרבה נדרש על מנת לשאוב את המים מן המנהרות והמרתפים הרבים שהוצפו.
לאחר השיטפון
תיקון נזקי השיטפון ארך מספר שנים. המבנים באזור שנפגע במילבנק נהרסו ברובם וניבנו מחדש. בין המבנים החדשים שניבנו שם בעקבות השיטפון היה בית התמזה, לימים מטה שירות הביטחון הבריטי. גשר למבת' נבנה מחדש, רציפי הנהר הוגבהו וחוזקו לאורך קטעים ארוכים של הנהר.
השיטפון, ביחד עם שיטפון הים הצפוני ב-1953 ועליית מפלס המים בנהר ב-1947 וב-1959, הביאו לעליית המודעות לצורך בהתגוננות מפני סכנת ההצפה של מטרופולין לונדון. אי הרצון להגביל את גודל האוניות שיוכלו לגשת אל נמל לונדון עיכב בשנים רבות את הקמתה של מערכת מגן נגד הצפות. בעקבות העתקת מרבית הפעילות לנמל טילברי שבמזרח התמזה הוקמה המערכת לבסוף והגיעה לשיאה ב-1984 עם חנוכת מחסום התמזה.
פאלאצו וקיו
פאלאצו וקיו (באיטלקית: Palazzo Vecchio, מילולית: הארמון הישן) הוא מוזיאון ובית העירייה של פירנצה שבאיטליה. הארמון ניצב בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה העתיקה. שם הכיכר ושמו הקודם של הארמון ארמון הסיניוריה נקרא על שום מושבה של ממשלת הרפובליקה של פירנצה שהתקיימה במאה ה-13 וה-14, לאחר מכן שימש כמשכנם הרשמי של שליטי פירנצה. שמו הנוכחי נקבע כאשר דוכסי בית מדיצ'י העבירו באמצע המאה ה-16 את משכנם מארמון זה לפאלאצו פיטי מצידו הדרומי של הארנו.
היסטוריה
במקום שבו ניצב כיום הארמון היו עד ל-1299 שני ארמונות (Palazzo dei Fanti & Palazzo dell'Esecutore di Giustizia) שהיו שייכים למשפחת אוברטי, מראשי מפלגת הגיבלינים, שנוצחה בשנה זו בפירנצה על ידי הגואלפים שוחרי העצמאות. באותה שנה הוחלט להרוס את הארמונות ולבנות במקומם ארמון שיהא סמל לריבונותה של העיר. מן הארמונות כמעט לא נותר שריד, פרט למגדל אחד הארמונות העתיקים שמהווה מסד למגדל הארמון כפי שהוא כיום, זו גם הסיבה למיקומו יוצא-הדופן של המגדל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio), אדריכלה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (ה"דואומו").
בקומתו התחתונה של המגדל נמצא תא כלא בו נכלאו בשעתם הנזיר סבונרולה וקוזימו דה מדיצ'י ("הזקן").
עד מחצית המאה ה-16 היה הארמון מושבה של ממשלת פירנצה, של הרפובליקה, ואחר מכן המועצה המבצעת של שליטי העיר. במחצית המאה ה-16 העביר קוזימו הראשון את מושב הממשלה לגלריית אופיצי ואת המעון הרשמי לפלאלצו פיטי. כדי לנוע בחופשיות ובדיסקרטיות בין אתרים אלה הזמין את ג'ורג'ו וזארי להקים את המעבר העילי הקרוי על שמו, מסדרון וזארי.
בין השנים 1865–1871 שכנה בארמון זה באופן זמני ממשלת ממלכת איטליה, עד שהועברה לרומא.
כיום רוב המבנה משמש כמוזיאון (מוזיאון רגאצי), אך חלקים ממנו משמשים משרדים וכמושב עיריית פירנצה ואתר בו מתקיימים אירועים מיוחדים.
שער הכניסה
משני צידי שער הכניסה ניצבים העתק של הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו (בין 1504 ו- 1882 ניצב שם הפסל עצמו) והפסל "הרקולס וקאסוס" של ברתולומאו באנדילני. מעל השער נמצא עיטור שיש שהוצב ב-1528 בין שני אריות, מעוטר בפלר דה ליס, סמל בית מדיצ'י. מעל השער הוצבה ב-1851 כתובת בלטינית "ישו המשיח, מלך המלכים ואדון האדונים" (Rex Regum et Dominus Dominantium).