cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאוה ביק
פרסים
1997- "וגר זאב עם כבש"-מחזה ופזמונים- חמוטל בן זאב. בימוי-יקי מחרז - מקום ראשון בתחרות פסטיבל חיפה.
2005-"יחיד במינו"- מחזה- שי בן עטר ויוסי וואסה. במוי- שי בן עטר - פרס ראשון פסטיבל חיפה.
2006-"ססגוניה"- מחזה שירים ולחנים-דתיה בן דור. בימוי- רפי ניב – פרס ההצגה הטובה בטקס פרס הבמה לילדים ונוער.
2008- "אורי"- (על פי ספרה של אסתר שטרייט-וורצל.) מחזה—דפנה אנגל. בימוי- משה קפטן - פרס ההצגה הטובה בטקס פרס הבמה לילדים ונוער.
רשימה חלקית של הפקות נאוה ביק
1991-"המסע אל האי אולי". (מרים ילן שטקליס). עיבוד-נאוה כרמל. בימוי- עירית יגר.
1992-"גברת זקנה, פיל ודירה להשכיר" - עיבוד ובימוי -אבישי גרינפילד.
1993- "אצבעות קטנות "(סיפור ילדותו של המלחין פרוקופייב) מחזה ובימוי - אבישי גרינפילד.
1994-"מסיבה בגן העכברים" (סיפורים ושירים מאת שלומית כהן-אסיף). עיבוד ובימוי –צביקה קורמן.
1995-"מחסן השטוזים של דתיה" מחזה שירים ולחנים-דתיה בן דור. בימוי-יקי מחרז.
1996-"לב חדש" - מחזה - יגאל אבן אור. בימוי - דור פלס.
1997-עמליה וגו' (על פי סיפרה של דורית אורגד) עיבוד ובימוי-צביקה קורמן.
1997- "מר זוטא ועץ התפוחים" (על פי סיפרה של אורית רז). עיבוד - צביקה קורמן. בימוי - דניאלה מיכאלי.
1997- "בגינה של ביאליק" (על פי שירי ביאליק). מחזה ובימוי - יקי מחרז.
1998- "למשל שועל"-מחזה ופזמונים-חמוטל בן זאב. בימוי - יקי מחרז.
1998- "תעלומת האותיות" - מחזה- הנס אלפרדסון. במוי - אוה גרינוביץ.
1998-"מבחן אומץ"-מחזה- ניצן כהן וצביקה קורמן. בימוי - צביקה קורמן.
1999- "הכבש השישה עשר" - מחזה - מיכאל גורביץ. בימוי- יקי מחרז.
1999- "מפולת"-מחזה – ניצן כהן. בימוי- צביקה קורמן.
2000- "החיפושיות" - מחזה – חמוטל בן זאב ויקי מחרז - בימוי - יקי מחרז.
2000- "קורצאק ידיד הילדים "- מחזה- ניצן כהן וצביקה קורמן. בימוי - צביקה קורמן. בהשתתפות יוסף כרמון.
2001- " דרך האבנים הצהובות" –מחזה ובימוי- צביה הוברמן.
2001- "רומיאו ויוליה" - שקספיר. נוסח עברי ובימוי- גדי צדקה.
2002- "דרכו של עורב" - מחזה- יקי מחרז. בימוי- דניאלה מיכאלי.
2002- "מכתבים לאחי"- מחזה ובימוי- יקי מחרז.
2003- "הענק וגנו" (על פי אוסקר ויילד)- התיאטרון השחור הראשון בישראל. מחזה ובימוי- ליאור כלפון.
2004- "מפלצת מקסימה שלי." מחזה ובימוי- יקי מחרז.
2004 "שובר גלים"-מחזה- ניצן כהן וצביקה קרמון. בימוי –צביקה קורמן. בכיכובו של יוסף כרמון.
2005- "סיפור העכברים"-כתיבה- חמוטל בן זאב. בימוי- גורן אגמון.
2006- "בארץ הפלאות"- תיאטרון מחול בשיתוף להקת פרסקו. מחזה ובימוי-רענן פררה ומשה בן שושן.
2008- "נולדתי לחלום" (על פי שירי עוזי חיטמן). מחזה- גיל צ'רנוביץ. בימוי- רפי ניב.
לידיה גוהר
לידיה גוהר (באנגלית: Lydia Goehr; נולדה ב-10 בינואר 1960) היא פילוסופית ומוזיקולוגית בריטית-אמריקאית יהודיה, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. המחקר שלה כולל עיסוק בתחומי פילוסופיה של המוזיקה, אסתטיקה, תיאוריה ביקורתית, פילוסופיה של ההיסטוריה, בדגש על הגותם של תאודור אדורנו, מוריס מרלו-פונטי, וארתור דנטו.
ביוגרפיה
גוהר נולדה בלונדון. היא בתם של המלחין היהודי אלכסנדר גוהר ושל הצלמת היהודיה ליליה גוהר. סבה, אבי אביה, הוא המלחין ולטר גוהר. היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת קיימברידג', וכתבה את עבודת הגמר שלה בנושא האונטולוגיה של המוזיקה הייתה בהנחיית ברנרד ויליאמס.
גוהר מלמדת פילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. בנוסף היא שימשה כמרצה אורחת, בין היתר כפרופסור אורחת בקתדרה על שם ארנסט בלוך במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1997, כפרופסור אורחת באוניברסיטת המבורג בשנים 2002–2003, כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין ב-2008, וכפרופסור אורחת ב-Fu-Berlin SFB Theatre und Fest ב-2009.
עבודתו של גוהר מתמקדת בהיסטוריה של התיאוריה האסתטית, מנסה להבין את הטבע ההתייחסותי של נורמות ודינמיקה של כוח. רוב עבודתה התמקדה באמנויות המוזיקליות, וחלקן חקרו את היחסים המסובכים והעוינים לרוב בין האמנויות השונות, ובין האמנויות לפילוסופיה ולדת. בנוסף, היא גם עסקה ברעיונות על אלימות באמנויות מנקודת מבט תאורטית ביקורתית, וכן עסקה בפילוסופיה של ההיסטוריה ובהיסטוריה של הפילוסופיה.
פרסים
גוהר זכתה במספר פרסים על מחקריה וכן על הוראתה. בשנת 1999 היא זכתה במלגת גטי ובמלגת גוגנהיים. בשנת 2012 היא זכתה בפרס על שם H. Colin Slim מטעם האגודה האמריקנית למוזיקה. בשנת 2005 היא זכתה בפרס הנשיאותי של אוניברסיטת קולומביה להוראה מצטיינת ובשנים 2009–2010 היא זכתה בפרס Lenfest של אוניברסיטה זו.
רכש ממשלתי
גופי רכש מרכזי
גופי רכש מרכזיים הם גופים הרוכשים מוצרים, שירותים ועבודה מהשוק הפרטי עבור הממשלה המרכזית, ובמדינות מסוימות עבור הממשלות או הרשויות המקומיות. מאז מפנה המאה ה-20 קיימים גופי רכש מרכזיים בכל מדינות ה-OECD וברוב מדינות העולם.
הרציונל הכלכלי בבסיס הקמת גוף רכש מרכזי
רכש ממשלתי מרכזי עשוי להוזיל עלויות תוך ניצול יתרון הגודל של הממשלה, ניצול כוח-המיקוח הממשלתי והגברת התחרותיות במשק. לפיכך, גופי רכש מרכזיים נתפסים כמנופים אפקטיביים לייעול ההוצאה הציבורית. בנוסף, הרכש המרכזי מפחית חשש מכפילויות ברכש הממשלתי, מונע בזבוז משאבים ציבוריים הכרוכים בהוצאת מכרזים ממשלתיים לרכישת אותם הטובין עבור גופים שונים בממשלה, מוזיל עלויות שינוע ואספקה, מגביר וודאות, תורם לפישוט ולהאחדת תהליכי הרכש תוך מתן האפשרות להתמקד במדיניות וביישום האסדרה הממשלתית. יתרון נוסף של הרכש המרכזי – הוא האפשרות לקדם מדיניות באמצעות הרכש.
תפקיד גופי הרכש המרכזי
מקובל לחלק את תפקידי גוף הרכש המרכזי לשלושה. [א] גופי הרכש המרכזיים מרכזים את כלל עבודת הרכש הממשלתית, בכמה מישורים. גופי הרכש המרכזיים כורתים הסכמים לרכישה מרכזית בפועל, עורכים הסכמים הקובעים את תנאי הרכש, תוך מתן האפשרות לכל רשות ומשרד ממשלתי לרכוש את המוצרים בהתאם לצרכיהם, וכורתים הסכמי מסגרת שיאפשרו התקשרויות עם רשויות ומשרדי ממשלה אשר מתוכם יגזרו חוזי-רכש פרטניים ללא מעורבות גוף הרכש המרכזי. [ב] גופי הרכש המרכזיים אמונים על הכשרת כוח האדם הממונה על רכש בכלל משרדי הממשלה. [ג] תפקיד אחר הוא גיבוש כלל מדיניות הרכש הממשלתית.
הסיכונים המשקיים ברכש מרכזי
רכש מרכזי עלול לפתח שוק ריכוזי בעל מבנה מונופוליסטי. ריכוז הרכש עלול לייצר העדפות לספקים גדולים תוך דחיקת ספקים קטנים וחדשים. הדבר עלול לפגוע בתחרותיות במשק, לפגיעה במקורות אספקה חליפיים. סיכון אחר, מגולם בחשש שגוף הרכש המרכזי ירכוש מוצרים ההולמים את המכנה המשותף של כלל הצרכנים הסופיים במשרדי הממשלה, אולם לא יהלום באופן מדויק את הצרכים הספציפיים של כל משרד ומשרד. סיכון מסחרי נוסף עלול לקרות כשגוף הרכש המרכזי יבקש להיפטר מהעודפים שצבר, וימכור אותם במחיר שוק נמוך ובכך יגרום לנזק כלכלי-מסחרי. סיכון אחר כרוך בתחולת הסכמי המסגרת שעורך גוף הרכש המרכזי, לתקופה ארוכה יחסית. התחייבות לשלם את עלות הרכש בעת רכישתו לתקופה ארוכה, מהווה הימור על עלותו בתום התקופה. היבט אחרון בהקשר זה כרוך בחסרון בהאחדת הרכש הכלל ממשלתי. רכש מרכזי מבטל את יתרון הקרבה הגאוגרפית של רשויות מסוימות למפעל הספק ולהזדהות החברתית של הספק עם ערכי המשרד-הצרכן. סטנדרטיזציה של רכש לכלל הממשלה עלולה להתגלות ככושלת שכן הסיכונים הטמונים בכל רכש מסוג שהוא, אינם מבוזרים.
יש התולים את כישלון תפקוד הרכש המרכזי בבריטניה בכל הקשור להתמודדות מערכת הבריאות הבריטית עם משבר קורונה (covid-19), בבעיות האינהרנטיות שנובעות מריכוז הרכש הממשלתי. פרופ' אלברט סנשז-גראלס (Prof. Albert Sanchez-Graells), מבית הספר למשפטים באוניברסיטת בריסטול באנגליה, סבור שהסתמכות המדינה על ספק אחד, בשל שיקולי מחיר ותנאים שנכרתו מראש, מבלי לצפות משבר עקב מגפה, הביאו לאי-תפקוד מערכת הבריאות במשבר קורונה בשנת 2020.
רכש ממשלתי אסטרטגי
לאחרונה, הולך וגובר השימוש ברכש הממשלתי כמכשיר לקידום מדיניות הממשלה במובנה הרחב. מטרות אלה הן מסדר גודל משני (Secondary Objectives), אך עם זאת הדיון התאורטי והמעשי בהן הולך וגובר. בין יתר המטרות ניתן למנות העדפת רכישת מוצרים המקדמים חדשנות והגברת הנתח של ה'רכש הירוק' מכלל הרכש הממשלתי, העדפת תוצרת מקומית והעדפת התקשרויות עם חברות המעודדות קידום שכבות חלשות באוכלוסייה לרבות קידום נשים.
התנהלות עסקית אחראית
עידוד התקשרויות עם חברות בעלות התנהלות אתית מוכחת, המועילה לכלכלה, לסביבה ולחברה. הסטנדרטים הבינלאומיים ל-RBC, הכוללים הקפדה על זכויות אדם, שמירה על איכות הסביבה, והקפדה על זכויות העובדים, נוסחו ב'הצהרה בדבר השקעות בינלאומיות ומיזמים רב-לאומים' (25.5.2011), עליה חתמו כל מדינות OECD ומדינות נוספות.
רכש ירוק
רכש ציבורי ירוק - Green Public Procurement, הוא רכש מוצרים על ידי גוף ציבורי שלפחות אחד ממאפייניהם בעל תרומה חיובית לסביבה. המועצה האירופית מגדירה רכש-ירוק, כתהליך-רכש מוצר המאופיין בפגיעה סביבתית מופחתת לאורך מחזור חייו בהשוואה למוצרים מקבילים. מדיניות רכש ירוק מכוונת לשיפור הביצועים הסביבתיים בהיבט הסביבתי, החברתי והכלכלי. רכש ירוק נכלל ב-'SDG 12', כחלק מהתוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP), ומכונה רכש-בר-קיימא (Sustainable Procurement).
שיתוף מציעים קטנים ובינונים ברכש הממשלתי
מדיניות רכש המעודדת מציעים קטנים ובינוניים, להתמודד במכרזים ממשלתיים נועדה להרחיב את מאגר המציעים הפוטנציאלים הממשלתי ולעודד תחרות. מדיניות תמיכה ב-SME מהווה קריטריון עצמאי, אחד מתוך שישה, להערכת הרכש הממשלתי בהתאם למדד InCise הנערך בבית-ספר בלווטניק לממשל באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה (Blavatnik School of Government Oxford).
גופי רכש מרכזי במדינות OECD
נכון לשנת 2020 לרוב מדינות OECD גופי רכש מרכזיים. ריכוז ותכלול המידע באשר לגופי הרכש המרכזיים נעשה באמצעות פורום משותף המכונה – Working Party of the Leading Practitioners on Public Procurement (LPP). פורום זה הוא במה להחלפת רעיונות בתחום הרכש הממשלתי בין שחקנים שונים בתחום הרכש: ארגוני רכש ממשלתיים, קובעי מדיניות בתחום הרכש ומומחים לרכש. הפורום אחראי לניסוח סטנדרטים בינלאומיים למסגרות רכש ציבורי וממשלתי לרבות קידום מדיניות באמצעות הרכש הממשלתי. פורום מצומצם ולא-פורמלי הפועל במסגרת OECD- מכונה G6. בפורום חברות שש מדינות מובילות בתחום הרכש המרכזי: בריטניה, ארצות הברית, קוריאה, קנדה, צ'ילה ואיטליה. הפורום מתכנס מדי כמה שנים (באופן לא סדיר). הכינוס האחרון נערך ב־10-11.10.2018 8 בוונקובר, קנדה.
מינהל הרכש הממשלתי בישראל
בישראל, גוף הרכש הממשלתי המרכזי הוא מינהל הרכש הממשלתי במשרד האוצר, המנהל התקשרויות בסך כ-30 מיליארד ש"ח בשנה לרכישת מוצרים, שירותים ועבודה לכלל משרדי הממשלה ויחידות הסמך, למעט משרד הביטחון וצה"ל.
מינהל הרכש הממשלתי אחראי להתוות וליישם את מדיניות הרכש (האזרחי) הממשלתית, לתאם, ליעל ולפקח את כלל תהליכי הרכש בממשלה, לסייע לגופים הממשלתיים לבצע רכש, בין היתר, בהתאם לחוק חובת מכרזים, ולהקים תשתיות דיגיטליות לביצוע תהליכי רכש וקדם-רכש. מינהל הרכש הממשלתי מפרסם מכרזים מרכזיים ומכרזי מסגרת, אשר מכוחם נרכשים מוצרים ושירותים, לכלל משרדי הממשלה, בנוסף, מנהל הרכש מתכלל את כלל המכרזים של משרדי הממשלה.
אסדרה רלוונטית
הרכש הממשלתי בישראל, כפוף לחוק חובת המכרזים, התשנ"ב-1992, ולתקנות חובת המכרזים, התשנ"ג-1993.
בנוסף, מפרסם החשב הכללי הוראות תקנון כספים ומשק, המכונות 'הוראות תכ"ם', ובהן הנחיות אופרטיביות, מקצועיות המתעדכנות מעת לעת, ומחייבות את כלל משרדי הממשלה ויחידות הסמך.
מבנה ארגוני
מינהל הרכש הממשלתי הוא יחידה אחת מתוך 4 היחידות הכפופות לחטיבת נכסים, רכש ולוגיסטיקה, אחת מעשר החטיבות באגף החשב הכללי.
חטיבת נכסים, רכש ולוגיסטיקה כוללת בתוכה גם את מינהל הדיור הממשלתי, מינהל הבינוי הממשלתי ומינהל הרכב הממשלתי.
במינהל הרכש הממשלתי ארבע מחלקות: מדיניות וכלכלה, חדשנות ודיגיטל, ניהול התקשרויות ומחלקת מכרזים.
בראש מינהל הרכש הממשלתי עומד מנהל. כיום, מנהל מינהל הרכש הממשלתי – מר גל אמיר.
דו"ח מבקר המדינה
בחודשים אוגוסט 2017 – פברואר 2018 ערך משרד מבקר המדינה ביקורת למינהל הרכש הממשלתי. ממצאי הדו"ח מבקרים את העובדה שמינהל הרכש הממשלתי לא פיקח ולא איחד את כלל פעילות הרכש בממשלה. בין הליקויים העיקריים הוצבע על היעדר חזון ותוכנית אסטרטגית רב-שנתית, ליקויים במבנה הארגוני ובאיוש משרות בתקן, ליקויים בתהליך הכנת המכרזים המרכזיים, אי-בחינת התאמת הרכש להחלטות הממשלה, אי-ביצוע ראוי של תהליכי פיקוח, בקרה והפקת לקחים במכרזים המרכזיים, אי-ליווי המשרדים הממשלתיים והיעדר שיתוף פעולה עימם וריבוי בקשות פטור מחובת מכרז.
בעקבות פרסום הדו"ח הקים מינהל הרכש הממשלתי תוכנית הכשרה לעובדי הרכש במשרדי הממשלה ופרסם דוחות שנתיים בדבר הרכש הממשלתי.
הצלב הצבאי
הצלב הצבאי (באנגלית: Military Cross מוכר גם בר"ת: MC) הוא עיטור בריטי מדרגה שלישית המוענק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה או בעלות בריתה ובעבר גם לחברי חבר העמים הבריטי. העיטור ניתן לציון גבורה ניכרת בשירות פעיל בשעת לחימה והוא הדרגה הבאה אחרי צלב הגבורה הניכרת. העיטור ניתן החל משנת 1993 לכלל הדרגות בכוחות המזוינים של בריטניה.
היסטוריה
בראשית דרכו, בין 1914 עד 1917, ניתן העיטור בעיקר לציון גבורה בשעת מלחמה לקצינים אך ניתן גם לציון שירות מצוין ולהענקת כבוד באירועים אלו ואחרים. החל מ-1917 הענקת העיטור השתמרה עד כמה שאפשר לקצינים בכוחות לוחמים בלבד. בשנת 1920 השתמר העיטור לציון גבורה בלבד וקיבל את התיאור שקיים עד היום, מלבד העובדה שהעיטור היה ניתן אז לדרגות קצונה בלבד. החל משנת 1993, עם השינוי בתפיסת מערכת ציון הכבוד בצבא הבריטי, הזכאות לעיטור התרחבה לכדי כל הדרגות ובכך הכניסה למעגל הזכאים לעיטור גם חיילים פשוטים שבעבר היה ניתן להעניק להם את המדליה הצבאית בלבד. החל משנת 1938, בצד האחורי של העיטור שהיה ריק עד אז, מצוינת בזרועה התחתונה השנה בה התבצעה פעולת הגבורה עלייה קיבל החייל את העיטור.
תיאור העיטור
העיטור הוא צלב מסוג צלב פאטה אשר זרועותיו מסתיימות בקטע רחב המעוטר בכתר האימפריה הממלכתי, במרכז הצלב מוצג סמל וראשי תיבות המונרך. העיטור תלוי על סרט לבן בעל פס סגול במרכזו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים). לעיטור ניתן להוסיף אבזם כסף המציין כפל עיטורים, כלומר הענקה כפולה ויותר של אותו העיטור, בתצורת אות העיטור אבזם זה מיוצג בעזרת סיכה במרכז האות.
אן סות'רן
ביוגרפיה
סות'רן נולדה בוואלי סיטי שבדקוטה הצפונית וגדלה במיניאפוליס, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון המרכזי שבעיר. בגיל 18 עזבה את ביתה כדי לפתח את כישורי המשחק שלה, בתחילת דרכה הופיעה בעיקר בתור ניצבת. קיבלה חשיפה ראשונה בשנת 1934 בסרט המוזיקלי "ילד המיליונים" לצידו של אדי קנטור. ב-1937 גילמה את טוני פמברטון בקומדיה של אוטו פרמינגר "סכנה- אהבה בעבודה". הופיעה ב-1940 בקומדיית הפשע של לויד בייקון "אח סחלב" בתור פלורנס אדמס חברתו של הגנגסטר ג'וני סאטו (אדוארד ג'י רובינסון). תפקידה בסרט המוזיקלי זוכה האוסקר "גברת היי טובה" ב-1942 היה זה שנתן לה את הדחיפה לתפקידה הגדול ביותר בתחילת דרכה בקומדיה הקלאסית של ג'וזף ל. מנקייביץ' "מכתב לשלוש נשים" בתור אשת הקריירה הנשואה ריטה פייפס שכותבת סיפורים לאופרות סבון רדיופוניות.
בשנות ה-50 התפרסמה בזכות תפקידה הראשי בחמש עונות קומדיית המצבים "מזכירה פרטית" בתור המזכירה הפרטית סוזן מק'נמרה. על תפקידה בסדרה קיבלה סות'רן שלוש מועמדויות לפרס אמי ומועמדות אחת לקומיקאית הטובה ביותר. בשנת 1958 קיבלה סדרה על שמה, "המופע של אן סות'רן" בה גילמה את קטי אוקונור, עוזרת הנהלת בית מלון בניו יורק. הסדרה עצמה זכתה בפרס גלובוס הזהב וסות'רן הייתה מועמדת לפרס אמי בפעם החמישית.
ב-1964 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הפוליטית "האיש הטוב ביותר" בתור סו אלן גאמדג', סגנית מנהלת המפלגה. התפרסמה באותה השנה גם במותחן האימה "גברת בכלוב" לצידם של אוליביה דה הבילנד וג'יימס קאן. הופעתה האחרונה הייתה ב-1987 בדרמה "לווייתני אוגוסט". בסרט גילמה את טישה דווטי לצידן של בטי דייוויס, ליליאן גיש וביתה הביולוגית טישה סטרלינג וקיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס אינדפנדנט ספיריט.
התחתנה ב-1936 עם השחקן רוג'ר פרייאור והתגרשה ממנו לאחר שבע שנים. פחות משבוע לאחר גירושיה נישאה בשנית לשחקן רוברט סטרלינג, לזוג נולדה בת אחת, השחקנית טישה סטרלינג. השניים התגרשו לאחר שש שנות נישואים. נפטרה בשנת 2001 כתוצאה מאי-ספיקת לב. על שמה של סות'רן ישנם שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, של מצלמת וידאו על עבודתה הקולנועית וטלוויזיה על עשייתה בטלוויזיה האמריקאית.
ויליאם בירדווד
ויליאם רידל בירדווד, ברון בירדווד הראשון (13 בספטמבר 1865 – 17 במאי 1951) היה פילדמרשל בצבא בריטניה, אשר פיקד על גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים במהלך קרב גליפולי, ולאחר מכן היה מפקד הארמייה החמישית במהלך המלחמה בחזית המערבית.
תחילת דרכו
בירדווד נולד ב-13 בספטמבר 1865 בעיר קאדקי שבהודו הבריטית. כבנם השני של הדיפלומט הרברט מילס בירדווד, ושל אדית מריון סידוני. ויליאם התחנך בקליפטון קולג' בבריסטול. בשנת 1883 התגייס לצבא הבריטי, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנת 1885 סיים את לימודיו, והוצב כלוטננט ברגימנט נושאי הרומח המלכותי ה-12 (הנסיך מוויילס). הרגימנט הוצב בהודו, וב-20 בדצמבר 1886 הועבר לבנגל. בשנת 1887 הועבר לרגימנט נושאי הרומח הבנגלי ה-11. בשנת 1893 מונה לשליש במשמר המושל. ב-9 במאי 1896 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1897 השתתף במערכת טריאה, בין הצבא הבריטי לבין שבטים הודיים מקומיים באזור פקיסטן של ימינו.
מלחמת העולם הראשונה
בנובמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מינה קיצ'נר את בירדווד להקים יחידה צבאית בסדר גודל של קורפוס מהכוחות האוסטרליים והניו זילנדיים שהתאמנו אותה עת במצרים. לצורך כך, ב-12 בדצמבר 1914 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל באופן זמני, והכוח שתחת פיקודו זכה לשם "גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" הידוע יותר בכינוי "אנזא"ק" (ANZAC). כוח אנזאק הוכפף לגנרל יאן המילטון, אשר נצטווה לארגן פלישה לחצי האי גליפולי שהשתייך לאימפריה העות'מאנית.
ב-25 באפריל 1915, פקד המילטון על בירדווד לבצע נחיתת סער אמפיבית באזור קאבטאפה, במקום הידוע כיום בשם "מפרץ אנזא"ק". עם זאת, אנשיו של בירדווד נעצרו עד מהרה בשל רכסים גבוהים וערוצים צרים שיעכבו את הנחיתה, כמו גם התגוננות טורקית עזה. בירדווד ומפקדי הדיוויזיות הכפופים לו, החזיקו בדעה שיש לפנות את הכוחות מגליפולי בטרם ינחיתו הטורקים מתקפת נגד עזה. עם זאת, המילטון הורה להם להיאחז בעמדות שכבשו. ב-6 באוגוסט, פתח בירדווד בקרב שיירי בייר, מתוך כוונה לנסות ולשבור את הקיפאון בחזית. הוא נכשל בניסיונו לעקור את הטורקים מחצי האי גליפולי. ב-28 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קבע של לוטננט גנרל, וקיבל פיקוד על ארמיית הדרדנלים שאך זה הוקמה. הארמייה הייתה קצרת ימים, אולם בין דצמבר 1915 לינואר 1916 היא הצליחה להשיג פינוי מופתי של הכוחות הבריטיים האוסטרליים והניו זילנדיים מגליפולי.
בפברואר 1916, הכוחות האוסטרליים והניו זילנדיים נשלחו למצרים ועברו ארגון מחדש. בירדווד מונה למפקד קורפוס אנזא"ק ה-2, אולם בהמשך מונה למפקד קורפוס אנזא"ק ה-1, ובמרץ של אותה שנה נשלח עמו לצרפת במסגרת החזית המערבית. הקורפוס סופח לארמייה השנייה במשך תקופה קצרה, ולחם בקרב על הסום במסגרת הארמייה הרביעית והארמייה החמישית. בשנת 1917 הקורפוס שלו לחם בקרב אראס וקרב פשנדל. ב-23 באוקטובר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל, ובנובמבר מונה למפקד הקורפוס האוסטרלי. הוא פיקד על הקורפוס עד מאי 1918, עת מונה למפקד הארמייה החמישית במקום ויליאם פייטון. באוקטובר של אותה שנה הארמייה שלו שחררה אל העיר ליל ובנובמבר שחררה את טורנה. עם סיום המלחמה פורקה הארמייה החמישית.
אחריתו
ב-29 בדצמבר 1919 הוענק לו התואר ברון. בנובמבר 1920 מונה למפקד פיקוד הצפון ההודי, והוא פיקד עליו עד נובמבר 1924. ב-20 במרץ 1925 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל, ובאוגוסט של אותה שנה מונה למפקד העליון של צבא הודו הבריטית, והחזיק בתפקיד עד פרישתו מהצבא ב-1930. הוא הגיש את מועמדותו לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה, וזכה לגיבוי נלהב של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והממשלה הבריטית, אולם ראש ממשלת אוסטרליה ג'יימס סקאלין התעקש על בחירתו של המועמד שלו, אייזק אייזקס. הייתה לו קריירה אקדמאית קצרה ממנה פרש ב-1938. הוא היה נוכח בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי, כמו גם בטקס ההכתרה של ג'ורג' השישי. הוא פרסם מספר ספרי זיכרונות. הוא נפטר בהמפטון קורט ב-17 במאי 1951. נערכה לו הלוויה צבאית מלאה, וממשלת אוסטרליה מממנת עד ימינו את אחזקת קברו.
המדרגות (מיני-סדרה, 2022)
המדרגות (באנגלית: The Staircase) היא מיני-סדרת טלוויזיה מסוגת דרמת פשע אמריקאית, שנוצרה ונכתבה על ידי אנטוניו קמפוס ומגי קון, המבוססת על סרט תעודה משנת 2004 באותו השם, שיצר ז'אן-קסבייר דה לסטרד. בסדרה מככב קולין פירת' בתור מייקל פיטרסון, סופר שהורשע ברצח אשתו קתלין פיטרסון (טוני קולט), שנמצאה מתה מתחת לגרם המדרגות בביתם. הסדרה הוקרנה לראשונה ב - HBO Max ב-5 במאי 2022.
הפקה
ב-19 ביולי 2021, הוכרז כי ליי ג'ניאק אמור לביים שני פרקים של הסדרה.
ליהוק
האריסון פורד היה אמור לככב בתחילה בתפקיד הראשי של מייקל פיטרסון לפני שהוחלף על ידי קולין פירת' במרץ 2021. בחודש שלאחר מכן, טוני קולט לוהקה לתפקיד ראשי. רוזמרי דה ויט, ז'ולייט בינוש ופארקר פוזי לוהקו לתפקידים ראשיים במאי 2021,  עם סופי טרנר, אודסה יאנג, פטריק שוורצנגר, דיין דיהן, אוליביה דה-ג'ונג ומייקל סטולברג לוהקו בחודש לאחר מכן. ביולי 2021, לוהקו טים גיני ווינסנט ורמיניון לתפקידים חוזרים בסדרה. באוגוסט 2021 לוהק ג'סטיס ליק לתפקיד חוזר.
צילומים
הצילום העיקרי של הסדרה החל ב-7 ביוני 2021 באטלנטה, ג'ורג'יה, והיה אמור להסתיים בנובמבר 2021.
ארמדיל שבע-החגורות
ארמדיל שבע-החגורות (שם מדעי: Dasypus septemcinctus) הוא זן של ארמדיל דרום אמריקאי מהסוג טטו. הוא חי בארגנטינה, בברזיל, בפרגוואי, ובבוליביה. הוא נוהג להתבודד ופעיל בלילה. הוא חי במחילות שהוא חופר באזורים יבשים, בקרבה ליערות גשם. הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות, אך אוכל גם ירקות, קליפות עץ ושורשים.
צבעו חום כהה, ויש לו שריון הבנוי משבע טבעות, המשמש להגנה מפני טורפים. יש לו, אף מוארך, אזניים ארוכות ומחודדות ורגליים קצרות. הנקבה יולדת 7-9 צאצאים זהים לחלוטין מבחינה גנטית.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה
אינקה גרסילאסו דה לה וגה (בספרדית: Inca Garcilaso de la Vega; 12 באפריל 1539 – 23 באפריל 1616) נולד כגומס סוארס דה פיגרואה (Gómez Suárez de Figueroa), וידוע גם בשם אל אינקה (El Inca), היה כרוניקן וסופר שנולד במלכות המשנה של פרו. דה לה וגה היה בנם של קונקיסטאדור ספרדי ואצילה של האינקה שנולד בשנים הראשונות של הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה. לאחר מות אביו ב-1559, עבר דה לה וגה לספרד ב-1561, וביקש לקבל הכרה רשמית כבנו של אביו. דודו מצד אביו פרש עליו את חסותו, והוא חי בספרד למשך שארית חייו. הוא ידוע בעיקר בזכות הכרוניקות שכתב על ההיסטוריה, התרבות והחברה של האינקה והכיבוש הספרדי, וכן הדיווח על משלחתו של ארננדו דה סוטו לפלורידה. ספריו התקבלו היטב וזכו לתפוצה רבה באירופה. זו הייתה הספרות הראשונה של סופר שנולד ביבשת אמריקה שנכנסה לקאנון המערבי.
ילדותו ונעוריו
אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה היה בנם של הקונקיסטאדור הספרדי קפטן סבסטיאן גרסילאסו דה לה וגה אי ורגאס (Sebastián Garcilaso de la Vega y Vargas; בסביבות 1500–1559) ואחיינית של קיסר האינקה ואיינה קאפאק, בשם איסבל סוארס יופאנקי (Isabel Suárez Yupanqui), שנולדה בשם צ'ימפו אוקיו (Chimpu Ocllo). אביו של גומס הגיע ממשפחת האצולה סוארס דה פיגרואה מאקסטרמדורה, והיה אחיינו של המשורר הידוע אז (מת ב-1536). קרובי משפחתו של אביו כללו משוררי רנסאנס ידועים אחרים כמו (מת ב-1479) ו (מת ב-1458). אימו גידלה את הילד בביתו של חבר ספרדי בקוסקו עם שני אחיו הצעירים, גרסילאסו ולאונור. הילד גדל כדו־לשוני, כשהוא שולט בקצ'ואה ובספרדית, ונהנה מחינוך מעולה בבירת האינקה לשעבר לצד צאצאים אחרים של שליטי האינקה וכובשים בולטים. סבו מצד אימו, ואייפה טופאק יופאנקי (Huallpa Túpac Yupanqui; 1481–1533), מילא תפקיד בולט בממשל הקיסרי כאחיו של קיסר האינקה, ודוד רבא וקציני אינקה קודמים שונים פקדו את ביתה של "פאלה" (אצילה) צ'ימפו אוקיו והעבירו את הידע שלהם לילדים. דודו, פרנסיסקו ואייפה טופאק יופאנקי, אחיה הצעיר של אימו, גר גם הוא בבית ומאוחר יותר היה לו קשר עם אינקה גרסילאסו כשהשני כבר התגורר בספרד.
בשנת 1542 הם עברו לביתם בפלאסה קוסיפטה, כיכר מרכזית בקוסקו, בזמן שהאב עבד בממשל העיר. גומס בן ה-9 חווה את תהפוכות מלחמת האזרחים (1544–1548) כאשר אביו נעדר וביתו היה נצור על ידי קונקיסטאדורים יריבים במשך ימים והמשפחה הייתה שרויה בסכנת מוות. לאחר החזרת הסדר על כנו על ידי נשיא, דון פדרו דה לה גאסקה, שמונה על ידי המלך קרלוס הראשון, נפרד סבסטיאן גרסילאסו דה לה וגה מבת זוגו האינדיאנית, שלה, כמעט כמו כל הקונקיסטאדורים, הוא לא היה נשוי רשמית, והתחתן עם הספרדייה לואיסה מרטל דה לוס ריוס, איתה נולדו לו ילדים נוספים. פעולה זו עלתה בקנה אחד עם המדיניות של הספרדית של אותה תקופה, שעוצבה על ידי תפיסות מוסריות נוקשות ופרוטו-גזעניות של אידאולוגיית טוהר הדם שרווחו בספרד, ושרצתה לשים קץ לקשרים הבלתי סדירים של המעמד השליט הספרדי עם נשים אינדיאניות. על פי הדוקטרינה הרשמית, הערבוב בין ספרדים וילידים נתפס כסכנה להתפתחות העתידית של המושבה. אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה מתח ביקורת גלויה על התנהגות זו של אביו, אליה נאלץ להיות עד כשהיה כבן 12, מאוחר יותר בספרו "commentaries" (פרשנויות) (1609).
הגירה ותחילת עבודתו
לאחר אכזבה ראשונית זו, הוא רצה לחזור למלכות המשנה של פרו בשנת 1563, אך המשיך לדחות את עזיבתו עד שלבסוף נולד לו בן (מאחת המשרתות שלו), ואימו התחתנה עם ספרדי אחר בפרו הרחוקה. בסופו של דבר, הוא לא חזר לאמריקה. משנת 1564 השכיר את שירותיו כחייל, השתתף בדיכוי מרד ה (1568–1571) ב בפיקודו של והועלה בדרגה לקפטן מלכותי. אולם הוא לא המשיך בקריירה הצבאית שלו, אלא עבר להתגורר במונטייה והחל לכתוב, כשעתידו הכלכלי מובטח על ידי דודו, שהוריש לו את ביתו. בתחילה עבד על תרגומים וכתב יצירות פיוטיות קטנות יותר, אך ככל הנראה מלכתחילה היה עסוק ברעיון לתעד את זיכרונות אימפריית האינקה האבודה לדורות הבאים. בינתיים אימו נפטרה ב-1571. בעקבות מוצאו והמעבר לעולם זר לחלוטין, הוא שינה את שמו מספר פעמים ולבסוף קרא לעצמו "אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה" (El Inca Garcilaso de la Vega), על ידי שילוב שם אביו עם כינוי התואר שביטא את השושלת האצילית שלו מצד אימו. הוא עשה זאת אף על פי שנאבק בתחילה כדי להיות מוכר כיורש של אביו, וביודעו היטב שהתואר היומרני "אינקה" לא באמת הגיע לו. לדברי ההיסטוריונית רמדיוס מאטיי (Remedios Mataix), שמו של המשורר הידוע והתואר האקזוטי הבטיחו לו את תשומת הלב הנדרשת בתוך החברה שהייתה זרה לו ובמקביל העניקו לו את תפקיד הזר שאפשר לו לכתוב על עולם שהיה בלתי ידוע לחלוטין לספרדים.
גרסילאסו היה בעל בנפיקיום מקפלה שדודו רכש עבורו, ובסביבות 1579 הוא קיבל מינוי כאיש דת זוטר. קריירה כנסייתית נוספת לא באה בחשבון בגלל מוצאו הבלתי חוקי. יצירתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום מאיטלקית של "שיחות על אהבה" (Dialoghi d'amore) של יהודה אברבנאל שפורסם במדריד בשנת 1590. היצירה הוקדשה למלך פיליפה השני, והייתה הספר המודפס הראשון של סופר פרואני בספרד. גרסילאסו השתמש בעבודה על יצירה כמעט אנציקלופדית זו של הנאופלטוניזם של הרנסאנס כדי לתרגל אלגנטיות וביטחון סגנוני ולהעמיק את הידע הכללי שלו. לאחר מות דודתו, הוא התיישב בקורדובה ב-1591 והצטרף לחוגים ההומניסטיים המקומיים. הוא רכש ספרייה מצוידת היטב וקרא והעיר רבות על היצירות שבה. אל אינקה גרסילאסו דיבר לטינית היטב, למד יצירות היסטוריות של פלוטרכוס ויוליוס קיסר וכן כרוניקות בנות זמנו של גילוי וכיבוש אמריקה, וקרא את המשוררים האיטלקיים הפופולריים של תקופתו כמו לודוביקו אריוסטו וג'ובאני בוקאצ'ו. כספר הראשון העוסק בעולם החדש, פרסם גרסילאסו בשנת 1605 כרוניקה על מסעות הגילוי של ארננדו דה סוטו בפלורידה (La Florida del Inca), שעבורה ערך דיווחים של מקורות שונים. בתיאור מסעות הגילוי של אינקה גרסילאסו, מזהים כמה מתורגמנים התקפות סמויות על מדיניות ספרד בפרו, שבכיבושה נטל גם ארננדו דה סוטו חלק, יחד עם פרנסיסקו פיסארו ואביו של המחבר.
עבודתו כהיסטוריון
הוא כתב את יצירתו העיקרית, "הפרשנויות המלכותיות על האינקה" (Comentarios Reales de los Incas), שהוכנה מאז 1586, אך פורסמה בליסבון רק ב-1609, מזיכרון המסורות שבעל פה שהכיר ממשפחתו, ומהשכלתו, בתוספת מידע שקיבל מקרובים ומכרים המתגוררים בפרו. מטרתו הייתה לספר לקורא הספרדי על ההיסטוריה של האינקה ממקורותיהם המיתיים ועד לניצחון של אטוואלפה על אחיו למחצה ואסקאר. הספר מסתיים בתבוסה של מי שגרסילאסו החשיב כאינקה החוקי, ואסקאר, ובמרחץ הדמים שיזם אטוואלפה של קרובי משפחתו ותומכיו של יריבו לכס המלכות, ערב הכיבוש הספרדי של האימפריה, ואשר אימו של גרסילאסו נמלטה ממנו בקושי. מקום פרסום היצירה מוסבר על ידי הקדשה לנסיכה (1540–1614), נכדתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל. האובייקטיביות של תיאוריו מוטלת בספק.
זכות אבות
זכות אבות הוא מושג ביהדות, שפירושו שהקב"ה מיטיב לעם ישראל מחמת זכות האבות אברהם, יצחק ויעקב, אף כאשר 'הבנים' - עם ישראל אינם זכאים לכך בזכות עצמם.
מקור
וכך כתב הרמב"ן על הפסוק "זה זכרי לדור דור":
במחקר, מחלוקת סביב קיומם ההיסטורי של האבות מעלה טענות שנוגעות גם למושג זכות האבות, ויש הרואים במסורת זכות האבות מיתוס שנועד לשרת אינטרסים פוליטיים מאמצע האלף הראשון לפני הספירה. ממצאים ארכאולוגים רבים שנמצאו מין המזרח הקדום ומקומות נוספים מצביעים על עדויות אפשריות למושגים המזכירים את רעיון זכות האבות, ויש הרואים במסורות אלו מאפיין בחברות המבססות את המעבר מחיי נדודים למושבות קבע חקלאיות.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה
עבודתו כהיסטוריון
את שנות חייו האחרונות הקדיש לתיקון פואמה מאת אחד מאבותיו הקדמונים, גרסי סאנצ'ס דה בדאחוס (Garci Sánchez de Badajoz, מת ב-1526), שנאסרה על ידי האינקוויזיציה הספרדית, שאת ההיסטוריה המשפחתית ואת אילן היוחסין שלו כבר רשם ב-1596 בהצעת חבר. היצירה השנויה במחלוקת, "טענות איוב המתאימות לתשוקות האהבה" (Liçiones de Job apropiadas a las pasiones de amor), הייתה הטעיה פרודית של ספר איוב המקראי; ואל אינקה - כאיש דת בעצמו בשירות הכנסייה - ניסה לשכתב את הקטעים המטרידים ביותר לצורה המקובלת על הצנזורה של הכנסייה.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
שמאל|ממוזער|300px|[[יצחק בן-צבי נואם בפני ההמון שהתכנס ליד בית המוסדות הלאומיים ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים ביום הניצחון]] שמאל|ממוזער|300px|תהלוכת ניצחון ב[[עפולה]] חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל הן החגיגות ההמוניות יום הניצחון (9 במאי) שנערכו ביישוב היהודי בארץ ישראל עם כניעת גרמניה הנאצית וניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
זכות אבות
עד מתי קיימת זכות האבות
במדרש לאחר שהובאו הדעות השונות אימתי תמה זכות אבות, הובאה דעת רבי אחא שסובר שלעולם זכות אבות קיימת
זכות אבות מוזכרת בברכת אבות שבתפילת העמידה:. לדעת הטור הטעם שנזכרה בברכה זו 'חסדי אבות', לומר שאף אם אכן תמה זכות אבות יש לקוות לגאולה מאחר שהבטיח הקב"ה לגאול את ישראל.
לדעת רש"י, לאחר שמשה רבנו ביקש מחילה עבור עם ישראל לאחר חטא העגל והזכיר בדבריו את זכות האבות, לימדו הקב"ה סדר תפילת "ג מידות של רחמים, על מנת ללמדו שאף אם תיכלה זכות אבות, יוכל עם ישראל להיוושע בזכות תפילה זו.
על מה סומכים היום
כאמור, על פי הדעות השונות בתלמוד (מלבד לדעת רב אחא, במדרש) היום תמה זכות אבות. בראשונים העירו מדוע אף היום בתפילות השונות אנו ממשיכים להזכיר ולהתפלל שנגאל בעבור 'זכות אבות' מאחר שכלתה.
לדעת בעלי התוספות אף שתמה 'זכות אבות', עדיין אפשר לבקש מחמת 'ברית אבות', כפי שנאמר בתורה והכוונה אף לאחר גלות. ואף מה שאנו מזכירין בתפילות השונות, הכוונה לברית שנשבע אלוהים לאברהם יצחק ויעקב.
בתוספות הרא"ש כתב שנראה שכל דברי התלמוד שתמה זכות אבות הוא רק ביחס לרשעים שלא יוושעו בזכות אבות, אך כלפי הצדיקים עדיין זכות אבות קיימת, ולכך מובן מדוע נזכרת זכות אבות בתפילה.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
הרקע
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה, הסתיימה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית, ב-7 וב-8 במאי 1945. ביישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה התקבל הניצחון בשמחה עצומה, מלווה בעצב על אובדן שני שלישים מהעם היהודי בשואה.
כבר מראשית שנת 1945 היה ברור כי קיצה של גרמניה הנאצית קרב והולך, ואינו אלא שאלה של זמן. כשהחלה השנה הייתה מתקפת בעלות הברית במלוא עוצמתה. בבחזית מזרח תקף הצבא האדום. צבאות ארצות הברית ובריטניה תקפו בחזית המערבית ומדרום אירופה, בחזית איטליה.
ב-27 בינואר שחרר הצבא האדום את מחנה ההשמדה אושוויץ, בו נרצחו כמיליון וחצי אנשים, רובם יהודים, והזוועה נתגלתה במלוא עוצמתה. המתקפה נמשכה במלוא תנופתה עד לסיומה בקרב על ברלין שהחל ב-16 באפריל, והסתיים כמה ימים לאחר שהיטלר התאבד בפיהררבונקר בברלין, בכניעה ללא תנאי של גרמניה, ב-7 במאי לבעלות הברית המערביות ולמחרת לצבא האדום.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה השתתף במלחמה באמצעות מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על כל זרועותיו ובאמצעות לוחמי הפלמ"ח שנטלו חלק במערכה בסוריה ובלבנון.
עם פרוץ המלחמה נותק הקשר של אנשי היישוב עם יהודי אירופה, אשר לרוב אנשי היישוב היו קרובי משפחה ביניהם. החרדה לגורלם הייתה רבה. לארץ החלו להגיע שמועות על דבר ההשמדה ההמונית, שאומתו בנובמבר 1942 על ידי אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית במסגרת עסקת חליפין שבה הם הוחלפו כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה. כחלק מתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי ארץ ישראל.
גם היישוב עצמו עמד בפני סכנה בתקופה שקיבלה את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", שהחלה באביב 1942 כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של הגנרל ארווין רומל התקדם מזרחה בצפון אפריקה, כשמגמת פניו לכיוון תעלת סואץ. תקופה זו הסתיימה בנובמבר 1942, עם בלימת הכוחות הגרמניים על ידי צבאות בעלות הברית בפיקודו של מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השלישי בנובמבר 1942. שנים רבות לאחר מכן התגלה כי הנאצים עשו הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל.
ממדי הפתרון הסופי נתגלו לאנשי היישוב עוד לפני יום הניצחון. ב-14 במרץ 1945 הוכרז על יום אבל ביישוב. העיתון "דבר", שהיה אז העיתון המרכזי של היישוב, הופיע באותו יום כשעמודו הראשון מוקף במסגרת שחורה ובמרכזו כתבה בכותרת "מאזן הדמים", בה פרסם לראשונה כי מספר הנספים הוא שישה מיליון..
כשנתבשרו אנשי היישוב על דבר הכניעה של גרמניה הנאצית פרצה שמחה המונית, מהולה בכאב על הכחדת בני משפחותיהם ויתר הנספים.
7 במאי
כתב הכניעה של גרמניה הנאצית נחתם במטהו של הגנרל אייזנהאואר המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בעיר ריימס שבצפון מזרח צרפת ב-7 במאי. לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו הלחימה רק בחזית המערבית, דרשו חתימה נוספת בברלין. על כן ב-8 במאי נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת 9 במאי ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד. אולם כתב סוכנות הידיעות אסושייטד פרס הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב-8 במאי, ולא ב-9 בו.
הידיעה על דבר הכניעה הגיעה לידיעת תושבי ארץ ישראל כבר בשעות אחר הצהרים של יום ב', 7 במאי. כבר באותו ערב יצאו העיתונים במהדורות מיוחדות. בתל אביב, בשעות הערב של 7 במאי, נחטפו המהדורות המיוחדות של העיתונים וההמונים יצאו לרחובות. נשמעו קריאות שמחה והונפו הדגלים של בעלות הברית והדגל הלאומי הכחול לבן. חיילים בריטיים שהיו במקום ביקשו מהנקהלים לתרגם להם את כותרות העיתונים. חיילים יהודיים שעברו ברחובות העיר הניפו את דגל הלאום על כלי רכבם. בשעת ערב מאוחרת, לאחר יציאת הקהל מבתי הקולנוע, גברו ההתקהלויות ברחובות. ונשמעו קריאות לעלייה חופשית. עד שעה מאוחרת אחרי חצות נשמחו קריאות הצהלה וקולות השירה.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה
עבודתו כהיסטוריון
אינקה גרסילאסו דה לה וגה מת ב-23 באפריל 1616 בגיל 77. הוא נקבר בקפלה צדדית שתרם בקתדרלה של קורדובה ואת הכתובת על קברו כתב בעצמו.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
7 במאי
בירושלים, בהגיע הידיעה, צבאו ההמונים במרכז העיר, ברחובות יפו ובן-יהודה ובכיכר ציון. מעל מרפסות הבתים הונפו הדגלים והוצגו בחלונות הראווה. עם חשכה גברה ההתקהלות. בניין קולנוע עדן הואר בתאורה גדולה. נשמעו קולות שירה, הלמות תופים ותקיעות בחצוצרות. פוצצו זיקוקין די-נור. מנהל כרמל מזרחי הורה לספק לעוברים ושבים אלפי ליטר יין מחביות גדולות שהוצבו בעיר.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה
עבודתו כהיסטוריון
בזמן המרד של טופאק אמארו השני במאה השמונה עשרה, אסר קרלוס השלישי, מלך ספרד על פרסום הספר "פרשנויות מלכותיות" בלימה בשל "התוכן המסוכן" שבו. הספר הודפס לראשונה ביבשת אמריקה ב-1918, אם כי עותקים בודדים היו במחזור לפני כן.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
7 במאי
בחיפה פשטה השמועה על דבר הכניעה בשעות אחר הצהרים וכשהגיע האישור על כך מתוספות העיתונים שהופצו בעיר, הונפו דגלי הלאום מעל המוסדות והבתים הפרטיים.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה
עבודתו כהיסטוריון
מאפיין מיוחד בביוגרפיה וביצירתו של גרסילאסו, המבדיל אותו משאר הכרוניקנים של הקולוניזציה של אמריקה, הוא שהוא עקב אחר שורשיו הספרדיים עד לקהילת המוצא של אביו והפך לחלק מ"התרבות הישנה" שחלה גם עליו. כסופר היחיד יליד אמריקה ממוצא מסטיסי, שהיגר בכיוון ההפוך ולא נשאר בחברה הקולוניאלית והפך לחלק ממנה, אלא היה שייך ל"עולם הישן". אף על פי שהוא ידוע בהיסטוריוגרפיה הדרום אמריקאית בתור "המסטיסי פר אקסלנס", בקושי ניתן להתייחס אליו כנציג טיפוסי של מסטיסי באמריקה הלטינית בהשוואה לאותם סופרים אינדיאנים, מסטיסים או קריאוליים שתמיד היו חלק מהחברה הקולוניאלית ומעולם לא היו מסוגלים להבין את המציאות של ספרד ממקור ראשון. לכן במקרה של אינקה גרסילאסו דה לה וגה, יש פחות הטמעה ויותר העמדה ממשית של תרבות האינקה/אנדים מול התרבות ההיספאנית/מערבית, מבלי לפתור את הסתירות בהקשר תרבותי חדש כמסטיסי. נוסטלגיה וגעגועים למה שאבד, בין אם זו התרבות האבודה של בני האינקה או אובדן המולדת המקורית, נמצאים יותר בקדמת הבמה ביצירתו של גרסילאסו מאשר אצל היסטוריונים החיים בסביבה הקריאולית.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל
8 במאי
ביום ג', 8 במאי, הכריז הוועד הלאומי כי סדר היום ביישוב ביום ד', 9 במאי, יכלול את הדברים הבאים:
העיתון "דבר" יצא באותו יום בכותרת ראשית במלוא רוחב עמודו הראשון:
9 במאי
ב-9 במאי התקיימו תהלוכות ועצרות ניצחון ביישובי הארץ. ב-10 במאי תיאר אותן העיתון דבר תחת הכותרת הראשית בעמודו הראשון:
התהלוכה הגדולה ביותר בארץ התקיימה בתל אביב. דגלי הלאום הונפו על כל הגגות והמרפסות ותושבי תל אביב נהרו לרחוב אלנבי ממנו יצאה התהלוכה לעבר כיכר דיזנגוף. הצועדים נשאו כרזות עם סיסמאות על הניצחון, על הדרישה להקמת מדינה יהודית ובגנות הספר הלבן ודגל שחור ועליו רשום באותיות לבנות "לזכר חללי עמנו". ההערכה הייתה שכמעט שליש מבני היישוב השתתפו בחגיגה. בשמחה השתתפו גם חיילים בריטים ואמריקנים וגם חיילים עבריים. קבוצות קבוצות הם עברו ברחובות תל אביב בשירה ובריקודים. בסיום התהלוכה התקיימה עצרת ענקית ליד בית הבימה. ראש העיר, ישראל רוקח, נשא דברים. הקהל הרב עמד דום למשך שתי דקות דומיה לזכר קורבנות השואה ולזכר חללי הבריגדה היהודית. תזמורת ניגנה את התקווה ואת ההמנון הבריטי. עם סיום העצרת הכללית יצאו הצועדים חברי ההסתדרות, ובראשם תנועות הנוער החלוציות, במצעד לעבר שפת הים, ושם התקיימה עצרת המונית נוספת. החגיגות נמשכו עד לשעה שלוש לפנות בוקר.
בחיפה השתתפו כ-30 אלף אנשים בהפגנה בהדר הכרמל. התהלוכה החלה בשעה 5 אחר הצהרים. בראשה צעדו אנשי ציבור, חיילים משוחררים, ימאים, אנשי שירותי ההגנה האזרחית ושירותי העזרה הראשונה, פועלים ובני נוער. הצועדים נשאו כרזות ועליהן סיסמאות בגנות הספר הלבן ובעד עלייה חופשית של שארית הפליטה. אישי ציבור נשאו דברים. משה גוטל לוין, ראש ועד הקהילה, הזכיר את חללי העם העברי במלחמה ואבא חושי אמר: העצרת ננעלה בשירת התקווה. שעות לאחר סיום העצרת עדיין התהלכו קבוצות חוגגים ברחובות.
בירושלים התרכזו בשעות אחר הצהרים כחמישים אלף איש במשולש הירושלמי של רחובות יפו, בן יהודה ו המלך ג'ורג' וברחובות הסמוכים. הם התלכדו לתהלוכה. בראש צעדו נכבדי העיר כשהם נושאים כרזה עטופת שחורים בה נכתב "יזכור עם ישראל את חלליו, לא ישקוט ולא ינוח עד אם תקום עצמאותו במולדתו". משני הצדדים נישאו הדגל הבריטי ודגל הלאום. אחריהם צעדו חניכי תנועות הנוער וקהל רב. פני התהלוכה היו לעבר בית המוסדות הלאומיים. שם נשא דברים יצחק בן-צבי, נשיא הוועד הלאומי. המעמד הסתיים בשירת "התקווה". התהלוכה המשיכה לעבר בית ההסתדרות לשמיעת נאומו של ראובן שרייבמן מזכיר מועצת פועלי ירושלים. בתום דבריו שר הקהל שוב את "התקווה" והתהלוכה התפזרה, אך ההמון המשיך לגדוש את הרחובות עד לשעת לילה מאוחרת. המונים נהרו גם אל הכותל המערבי שם נשאו תפילה מיוחדת שחוברה לכבוד יום הניצחון והעלו את זכר נספי השואה.
עצרות ותהלוכות דומות נערכו גם בכל יתר ערי הארץ ומושבותיה. בעמק יזרעאל הוכרז שבתון כללי בכל יישובי אזור הגלבוע ונערכה עצרת מרכזית בקיבוץ תל יוסף. בעפולה נערכה תהלוכה בה צעדו תושבי העיר והכבאים המתנדבים לבושי מדיהם הלבנים, כשהם נושאים את דגל הלאום, את דגלי בעלות הברית ואת דגל פולין, ארץ מוצאם של רוב תושבי עפולה באותה עת. אחרי נושאי הדגלים צעדו קצין המחוז הבריטי, יושב ראש המועצה המקומית. אחריהם צעדו תלמידי בתי הספר וכל הקהל.
11 במאי
ביום ו', 11 במאי, ערכה עיריית תל אביב חגיגת ניצחון בגן עירוני הסמוך סמוך לשדרות נורדאו. בחגיגה נוגנו על ידי התזמורת הארץ ישראלית ההמנונים הלאומיים של בריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות, סין וצרפת וכן ההמנון הלאומי העברי. כן נוגנו יצירות של אלגר ובטהובן. ראש העיר, ישראל רוקח, נאם באירוע.
13 במאי
ביום א', 13 במאי, אמורה הייתה להיערך באמפיתיאטרון שבהר הצופים עצרת מרכזית לרגל יום הניצחון. אלפי אנשים נהרו להר, אך בגלל חשש מגשם הופנו לאחד האולמות של האוניברסיטה העברית, אשר לא היה יכול להכיל את כולם ורק כמה מאות מהם זכו להיכנס פנימה. משני צדי הבמה התנוססו דגלי הלאום עטורים שחור. על הבמה הוצבו הדגל הבריטי ודגל הלאום ובתווך הוצב סמל הבריגדה היהודית. על הבמה ישבו חברי הנהלת הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, הרבנים הראשיים, קצין המחוז הבריטי ונכבדים אחרים.
את דברי הפתיחה נשא דוד רמז, שקרא לאומות המנצחות לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. בפתח דבריו אמר:
הרב הראשי הספרדי בן-ציון מאיר חי עוזיאל נשא דברי תפילה כשהקהל עומד על רגליו ורבים פורצים בבכי. אחריו נאם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך, משה שרתוק, מי שבעת המלחמה פעל להתנדבות היישוב לצבא הבריטי, והיה ממובילי המאבק להקמת הבריגדה היהודית. בדבריו בחר שרתוק להתרכז בנושא הגבורה של העם היהודי בתקופת המלחמה, והזכיר את מורדי הגיטאות, את התנדבות היישוב ואת החללים שנפלו בשדות הקרב. אחרון הדוברים היה משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", שקרא לפתיחת שערי הארץ בפני ניצולי השואה.
בשנים שלאחר מכן
בשנים שלאחר 1945 נערכו באופן לא סדיר אסיפות לרגל יום הניצחון, שנהגו לקיימן ב-8 במאי, יום הכניעה לבעלות הברית המערביות. בישראל המשיכו לחגוג את יום הניצחון. חוגי השמאל המשיכו לנהוג במסורת הסובייטית הרואה את 9 במאי, יום הכניעה לברית המועצות, כיום הניצחון. ב-9 במאי 1951 התקיימה עצרת חגיגית מטעם "הליגה לידידות ישראל-ברית המועצות", ביער הצבא האדום, ליד קיבוץ מעלה החמישה. שבהרי ירושלים. ראשיתה של ליגה זאת הייתה בליגה V, ארגון שהוקם ביישוב בשנת 1942 לתמיכה בברית המועצות, לאחר שזו הותקפה על ידי גרמניה הנאצית. בעצרת לא נטלה חלק כל הנהגת המדינה אלא השתתפו בה רק נציגי מפלגות השמאל מפ"ם ומק"י ונציגים דיפלומטיים של הגוש המזרחי.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-1967 הוענק לנציגיהם של ארגוני הלוחמים בנאצים אות הלוחם בנאצים, מטעם משרד הביטחון, בטקס חגיגי שנערך בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול. בשנת 1985 הוקמה באתר יד ושם אנדרטה לזכר למעלה ממאתיים אלף הלוחמים היהודיים בצבא האדום שנפלו במלחמה ומאז מתקיים שם מדי שנה בשנה, ב-8 במאי, טקס חגיגי.
בגל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הגיעו לארץ כמיליון עולים, בהם כעשרים אלף ותיקי המלחמה ("וטרנים"), שנהגו להתכנס מדי שנה ב-9 במאי ולצעוד ברחובות ירושלים במדיהם שעליהם אותות המלחמה. בשנת 1995 פנה השר לקליטת העלייה, יאיר צבן, אל ועדת השרים לסמלים ולטקסים בבקשה לשלב את ה-9 במאי בלוח השנה של האירועים הממלכתיים של המדינה. באפריל 1996 קיבלה הממשלה את ההצעה וקבעה את ה-9 במאי כיום הניצחון הרשמי במדינת ישראל. בהחלטה נקבעו דפוסי החג לפיהם תיערך מדי שנה ב-9 במאי עצרת ממלכתית שנתית ב"יד ושם", אחת לחמש שנים תיערך עצרת גדולה ואחת לעשר שנים יתקיים אירוע המוני בשטח פתוח.
תקשורת מסוייעת
תקשורת מסוייעת (באנגלית: Facilitated Communication) היא טכניקה שהופרכה מבחינה מדעית, בה מנחה מסייעת למטופלים עם מוגבלות מילולית (לדוגמה אוטיזם) להקליד אותיות במקלדת. לכאורה, המנחה עוזרת למטופלים לבחור את האותיות על-ידי תמיכה פיזית ועידוד רגשי. למעשה, קיימות עדויות חד-משמעיות לכך שהמסרים המוקלדים מנוסחים על-ידי המנחה עצמה, ולא על-ידי המטופל.
קיימת הסכמה רחבה בתוך הקהילה המדעית ובקרב ארגוני תמיכה בקבוצות עם מוגבלויות, לכך שתקשורת מסוייעת היא פסאודו-מדע, ואינה תקפה לתקשורת עם אנשים הסובלים מהפרעה בספקטרום האוטיסטי. מחקרים מצביעים על כך שהמנחה היא המקור להודעות המתקבלות דרך תקשורת מסוייעת, ולא האדם בעל המוגבלות. המנחה עשויה להאמין שהיא אינה מקור ההודעות, אך למעשה, היא מניעה את זרועו של המטופל באמצעות הנחיה אידיומוטורית, אפקט הדומה לזה הפועל בלוח ויג'י.
בתקשורת מסוייעת, המטופל, שאינו מסוגל בדרך-כלל לתקשר בעזרת דיבור, נקרא "שותף לתקשורת", ואילו האדם המחזיק בזרועו נקרא "המנחה". המנחה מחזיק או נוגע במרפק, פרק כף היד, היד, שרוול או חלקים אחרים של הגוף בעוד השותף לתקשורת מצביע על אותיות האלף בית במקלדת או בהתקן אחר. המנחה מתוארת כמי שרק עוזרת למטופל להצביע על אותיות, לשלוט בתנועות זרוע בלתי רצוניות, להימנע משגיאות וליזום תנועה. למעשה, מחקרים מצאו בעקביות שתקשורת מסוייעת אינה מסוגלת לספק את המענה הנכון, כאשר המנחה לא יודעת את התשובות לשאלות. למשל, כאשר הראו למטופל חפץ מסוים, אך לא למנחה, לא התקבלה תשובה נכונה לגבי זהות החפץ. דוגמה נוספת לחוסר התקפות של השיטה היא בכך שבמקרים רבים המנחות חשבו שהמטופלים מקלידים מסר קוהרנטי, בעוד שבעצם עיני המטופל היו עצומות, או מוסטות הצידה. למרות אטרקטיביות השיטה בעיני חלק מהמשתמשים והמטפלים, רוב הארגונים למען טיפול בקשיי תקשורת ממליצים בחריפות שלא להשתמש בה.
ישנה הבחנה ברורה בין תקשורת מסוייעת, אשר היא שיטה ללא ביסוס מדעי, לבין תקשורת תומכת וחליפית. בתקשורת תומכת וחליפית נעשה גם שימוש בכלים טכנולוגיים כדי לסייע למטופלים עם קשיי דיבור לתקשר, אך כלים אלה כן מבוססים מדעית.
ארגונים המתנגדים לתקשורת מסוייעת
רוב הארגונים המקצועיים העוסקים בפסיכיאטריה, מוגבלות שכלית, ובעיות תקשורת מתנגדים לשימוש בתקשורת נתמכת.
בנייר עמדה שפרסם חבר הנאמנים של AAIDD הם מסכמים וכותבים "במקום לתת לאנשים לבטא את מחשבותיהם, רצונותיהם ובחירותיהם, תקשורת מסוייעת ושיטת ההנחיה המהירה עלולים להשתיק את קולות המטופלים. זאת בשל הסכנה להשפעת המנחה, וכן בשל הסכנה להעביר משאבים לשיטה זו על פני שיטות שנתמכו מדעית, כמו אלה מתחום התקשורת התומכת והחלופית."
תקשורת מסוייעת בישראל
בישראל, קיים שימוש בתקשורת מסוייעת, למרות היותה חסרת ביסוס מדעי. בין השאר, השיטה שימשה בטקסים דתיים בהם ילד או ילדה הסובלים מאוטיזם עלו על הבמה ובעזרת "תקשורת מסוייעת" העבירו מסרים על חוויותיהם ממפגשים עם מלאכים. במסגרת תוכנית הרשת הדוקומנטרית "כאן מקשיבים" של כאן 11, אורית נבון הציגה שני סרטונים בהם ישנו שימוש בתקשורת מסוייעת. בסרטים אלה המנחה מוצגת כ"מורה להקלדה" או "סייעת". הסרטונים הוצגו ללא גישה ביקורתית.
בישראל, מיוצגת החברה הבינלאומית לתקשורת תומכת וחלופית ISAAC על-ידי העמותה אייזק - ישראל. בדף העמותה מצוין כי הם "מודאגים מן השימוש הממושך בתקשורת מסוייעת (FC) למרות הספרות הקיימת לגבי [חוסר] תוקפה של שיטה זו."
למור פאנר
למור פאנר (שם מדעי: Phaner) הוא סוג ממשפחת הלמורים הצמריים החי ביערות מדגסקר. סוג זה תואר למדע ב-1839 בידי ג'ון אדוארד גריי, כשבעבר שויך לסוגים למור ננסי או למור עכברי ואף לסוג למור ספורט ששייך למשפחה עצמאית.
תיאור
בני הסוג הם למורים קטנים בגודלם המאופיינים ב"מסיכת פסים" כהה בין עיניהם בדומה למסיכת ראקון ופס עבה כהה על גבם כשהפרווה צמרית בצבע חום בהיר או חום-אפרפר. אורכם מגיע ל-23 עד 27 ס"מ עם זנב באורך 31 עד 40 ס"מ. משקלם הממוצע הוא 350 עד 500 גרם, מה שהופך אותם לבין הגדולים שבמיני הלמורים הצמריים. חלק מהמינים מסוגלים לזנק עם שרירי רגליהם וזנבם לאורך של 3 עד 4 מטרים מעץ לעץ.
בג"ץ גורן נגד הום סנטר
בג"ץ 1758/11 אורית גורן ואח' נ' הום סנטר (עשה זאת בעצמך) בע"מ ואח', שניתן בשנת 2012, הוא פסק הדין הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק העוסק בהפליה על רקע שכר שווה, ובו נקבע כי מעבידים אינם רשאים להפלות על רקע מיני במתן הטבות לעובדיהם. פסק הדין ניתן לאחר דיונים קודמים בבית הדין האזורי לעבודה ובבית הדין הארצי לעבודה.
רקע
אורית גורן עבדה כיועצת במחלקת כלי עבודה ברשת "הום סנטר". זמן קצר לאחר תחילת עבודתה גילתה, כי בעוד היא משתכרת בסכום של 3,500 ש"ח לחודש, חבר לעבודה, סטיפן מור, המבצע עבודה זהה, משתכר בסכום של 6,000 ש"ח. משסירבו מנהליה של גורן לדרישתה להשוות את תנאי השכר, היא התפטרה מעבודתה, והגישה תביעה לבית הדין לעבודה.
הדיון בבית הדין האזורי לעבודה
הדיון התקיים ב-4 בינואר 2004 בפני השופט מאיר נחתומי, ונציגי הציבור צבי ברפמן ויצחק אלדר.
התובעת, אורית גורן, טענה להפרת זכויותיה, על רקע היותה אישה, בניגוד לחוק שכר שווה לעובדת ולעובד וחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. הנתבעת, הום סנטר, טענה שאין הפרת חוקים. השכר נקבע ע"פ הסכם בין העובד והעובדת.
הדיון
בית הדין האזורי קבע, כי הן התובעת והן מור שימשו כיועצים במחלקת כלי עבודה בסניף רמת-גן, וכי הנתבעת לא הוכיחה כי קיים שוני בין העבודה שבוצעה על ידי השניים, או כי למור היו כישורים טובים יותר מאלה של התובעת. עוד ציין בית הדין האזורי, כי לא הוכח שהסיבה למתן שכר חודשי גבוה יותר למור הייתה ייעודו לתפקיד ניהולי.
בית הדין האזורי קבע, כי עלה בידי הנתבעת להוכיח, כי עובדים גברים במחלקת כלי העבודה שלה אינם מרוויחים דרך קבע שכר גבוה יותר מעובדות נשים. בנסיבות אלה, נדרש בית הדין האזורי לקבוע מהי קבוצת ההתייחסות המתאימה לבחינת טענת התובעת בדבר הפלייתה בשכר – האם יש להשוות את שכרה לשכרם של כלל העובדים במחלקת כלי העבודה של הנתבעת, או רק לעובדים במחלקת כלי העבודה בסניף רמת-גן. בהקשר זה בחן בית הדין האזורי את הוראת סעיף 2 לחוק שכר שווה לעובדת ולעובד, שלפיה האפליה בשכר נבחנת לגבי עובדים "אצל אותו מעביד" וב"אותו מקום עבודה".
בית הדין האזורי לעבודה הגיע למסקנה כי התובעת הוכיחה את קיומה של הפליה בשכר העבודה בינה לבין מור. עוד הוסיף, כי בכך ששכרה של התובעת נקבע בעקבות משא ומתן שנוהל בינה לבין מנהל הסניף, שבגדרו היא ביקשה שכר נמוך יותר מהשכר שביקש מור, אין בה כדי להצדיק את פערי השכר המשמעותיים ביניהם.
הערעור בפני בית הדין הארצי לעבודה
הדיון התקיים בתאריך 9 במאי 2004 בפני: הנשיא סטיב אדלר, השופט שמואל צור, השופטת ורדה וירט ליבנה, נציג עובדים יצחק שילון, נציג מעבידים דוד בלומברג.
המערערת והמשיבה כנגד: הום סנטר
מערערת על קביעת ביה"ד האזורי, כי הפרה את חוק שכר שווה לעובדת ולעובד ולפיכך נתמלאו התנאים לצורך הקביעה, כי הופר גם החוק של שוויון ההזדמנויות בעבודה.
המשיבה והמערערת כנגד: אורית גורן
מערערת על גובה הפיצוי שנפסק לזכותה על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
הדיון
המחלוקת העיקרית בין שופטי בית הדין הארצי לעבודה, נסבה על שאלת היחס בין עילת התביעה לפי חוק שכר שווה לעובדת ולעובד לעילת התביעה לפי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.