cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדות באפריקה
עבדות בתחזוקת משק בית
הרבה מערכות יחסי עבדות באפריקה נעות סביב עבדות בתחזוקת משק הבית וכן סביב עבודות החקלאות שבבעלות אדוניהן. בסוג עבדות זה העבד נמצא בביתו של אדונו והוא בעל זכויות בסיסיות. זכויות אלו קיימות מכיוון שבסוג עבדות זה קיים אמון בסיסי בין העבד לאדון, עבדי משק הבית נחשבו כחלק מצוות התחזוקה ועל כן לא נמכרו אלא רק במקרים נדירים. העבדים במשק הבית היו חלק אינטגרלי ממשפחת האדונים. הם יכלו לצבור רכוש פרטי ולעיתים העבדים קיבלו הטבות כאות תגמול לעבודתם הטובה, הטבה זו לא ניתנה באופן גורף אלא בהתאם לגישתו של האדון בנושא. הנשים היו אפילו אמונות על גידול ילדי האדון, עדות לאמון הרב שתלו בהן. בנוסף, ניתנה לעבדים הזכות להינשא ולחצות את גבולות מדינתם לשם התייחדות משפחתית לזמן מה, בתנאי שבעליהם אפשר זאת. עדויות לתצורת עבדות זו בסיירה לאון של היום מספרות כי סוג עבדות זה היה המיטיב ביותר עם העבדים וכן השווה את חייהם הטובים של עבדים אלו לעומת אורח חייהם הקשה ואף אכזרי של העבדים בסחר העבדים החוץ אפריקאי. סוג עבדות זה מהווה את הבסיס ליצירת שושלות של עבדים.
עבדות כחלק מהשתייכות לשושלת עבדים
אדם אשר נולד להורים עבדים משתייך באופן ישיר למושג הנקרא שושלת עבדים. שושלת משפחתית של עבדים למעשה מתייגת את העבד לא כאדם אלא כרכוש לבעליו מעצם קרבתו המשפחתית. הבעלים של העבד הם בשליטה ובעלות מלאה על כל שושלת העבדים. כחלק משליטה זו הבעלים יכול למכור, לסחור ולנהוג בעבד כרצונו. ישנם ממצאים לקיומן של שושלות עבדים לאורך ההיסטוריה כמו באזור עמק נהר הנילוס ובצפון אפריקה. במגוון חברות אפריקאיות כאשר לאדם מסוים לא הייתה בעלות על קרקע מסוימת, הדרך לביסוס מעמדו והעצמתו הייתה באמצעות שעבוד של עבדים. אותו אדון נהג לטפח את שושלת העבדים שלו בכך שהקנה להם אפשרות להתרבות, כך התבססה שושלת עבדים קבועה לאותו אדון. באמצעי זה האדון ביסס את כוחו, את מעמד משפחתו ונתפש על ידי החברה כבעל קשרים ועוצמה. עם חלוף הדורות ילדי העבדים לעיתים התמזגו לאותה השושלת של אדונם וכעבור מספר רב של שנים אותם בני עבדים הצליחו לפעמים לצבור כוח ואפילו לתפקד בעמדות מובילות בחברה. במקרים מסוימים הגיעו למעמד של מנהיגים. עם זאת, עקב נישואי התערובת היו שושלות מכובדת אשר תויגו כ"שושלת מעורבת" דבר אשר פגע במעמדו של האדון השליט ובכלל יוקרתה של השושלת.
עבדות להסדר חוב
עבדות להסדר חוב או עבדות משכון היא מצב של עבדות בו עצם ההשתעבדות נעשה כאמצעי להחזרת חוב מסוים. ניתן להחזיר את החוב באמצעות נתינת העבד כאמצעי ערובה עד להחזרת החוב עצמו או על ידי שימוש בשירותיו של העבד בהתאם לרצונותיו של גובה החוב כפדיון ממש, לעיתים עבדות החוב התבצעה על ידי ילדיו של בעל החוב ולא על ידו. עבדות להסדר חוב ועבדות משכון הן דומות במהותן אך בעלות שוני עיקרי לפיו בעבדות משכון יש מאפיין קבוע בנוגע לתקופת השעבוד. במצב של עבדות משכון, הסדר העבדות כולל תקופה אשר נקבעת מראש ובעלת מועד סיום ספציפי וידוע. בעקבות הבדל זה בעבדות המשכון (זמן מוגדר), לא ניתן למכור את העבד במהלך תקופת הזמן המוגדרת. בשונה מעבדות חוב רגילה בה לא חל איסור שכזה.
עבדות בשירות צבאי
עבדות זו מתייחסת למצב בו רוכשים עבדים מידי אליטות אפריקאיות והופכים אותם לחיילים מיומנים ביחידות צבאיות. במצב כזה מעמדם של העבדים כעבדים צבאיים נשמר גם לאחר סיום תקופת העבדות הצבאית ויציאתם לחופשי, במצב זה העבדים נשארים עם התואר גם כאשר הם לא בשירות בפועל. עובדה זו היא מה שמבדילה את העבדים הללו משאר האנשים המגויסים כחלק מגיוס חובה. ברגע שאנשים רגילים משתחררים הם למעשה חוזרים למעמדם האזרחי הקודם ועבדים צבאיים נשארים באותו מעמד גם אם לא בתפקיד. העבדות כוללת את הרכישה ואת האימון של העבדים והפיכתם לחיילים ביחידות צבאיות. קבוצות עבדים צבאיים אלו היו לרוב תחת שלטונו של שליט המדינה האפריקאית ממנה הגיעו אך במקרים חריגים נלקחו כעבדים צבאיים עבור מדינות אחרות. בסוג עבדות זה העבד לא מהווה את הרכוש של אדם פרטי, אלא היווה רכוש ממש של המערכת הצבאית. העבדות הצבאית נחשבה כקשה מאוד ומוגבלת מבחינת זכויות, כאמור העבדות כללה עבודה מפרכת ומסכנת חיים. העבדים הופעלו בעיקר לשם השגת כסף ולטובת השגת מטרות פוליטיות של אדונם. עבדות זו מאוד בולטת בעמק הנילוס (בעיקר בסודאן ובאוגנדה). אזורים אלו נשלטו על ידי מגוון שלטונות מוסלמים אשר השתמשו ביחידות צבאיות של העבדים כפי שתוארו.
עבדות לקורבן
קורבן אדם היה נפוץ במדינות מערב אפריקה עד לסוף המאה ה-19. בחברות הללו אשר נהגו להקריב קורבנות אנושיים עבדים היוו את האמצעי העיקרי לקורבן. מועד הקורבן היה ברובו סמוך למותו של מלך, מלכה או שליט נבחר. לפי מנהג זה ככל שהיו מקריבים מספר רב יותר של קורבנות היה לטקס עוצמה רבה יותר ולכן לעיתים היו מקריבים מאות ואלפי עבדים בבת אחת. ידועה בעיקר הדוגמה של ממלכת דהומיי, בה היו מקריבים 500 קורבנות במנהג השנתי לכבוד האלים, וב-1727 הוקרבו כ-4,000 אנשים בבת אחת, אך המנהג היה קיים גם באימפריית בנין (כיום באזור גאנה), ובמדינות עצמאיות קטנות שהתקיימו בעבר באזור שהיום הוא דרום ניגריה. מרבית הסיבות לקורבן אדם באמצעות עבדים נועדו לשם בקשות ותחינות מהאלים ובעיקר להשגת עושר ולכן לעיתים מנהג זה היה מכונה "פולחן הכסף" ("Money ritual").
עבדות בצפון אפריקה
העבדות בצפון אפריקה הפכה לחוקית עם עליית האימפריה הרומית לשלטון במאה ה-1 לפנה"ס. הסחר בעבדים המשיך גם לאחר נפילת האימפריה הרומית, כאשר הערבים כבשו את המחוזות הצפוניים של האימפריה הרומית המזרחית במאה ה-7 וה-8 לספירה. העבדות המשיכה להיות חוקית, כעת תחת השלטון האסלאמי. במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 לספירה, ג'יהדיסטים מוסלמים פשטו על קהילות לא-מוסלמיות וחטפו את חברי הקהילות מסיבות דתיות במטרה לשעבד אותם. בתקופה זו העבדות התפשטה והגיעה עד הקצה הדרומי של מדבר הסהרה. על אף שלא ניתן להעריך במדויק, במהלך 1,000 שנות העבדות נראה כי היה סחר במיליוני עבדים. המבנה החברתי של המשפחה האסלאמית הוביל לגידול במספר הנשים והילדים העבדים. משק הבית העשיר ביותר יכול היה להכיל עד כארבע נשים וילדיהן. הנשים שימשו כשפחות מין ולעיתים עסקו גם בטקסטיל. ילדיהן עבדו במשימות כמו גריסת דגנים, סחיבת מים, בישול וכדומה. העבדים הגברים עסקו בחקלאות ובעבודות כפיים שונות ביניהן: הפקת מינרלים, נגרות, קדרות, ועבודות מתכת. העבדים אף שימשו כעבדים צבאיים ונכפה עליהם להיות חיילים ולהילחם.
צפון-מערב אפריקה
מהמאה ה-8 עד המאה ה-15, העבדים הושגו במספר דרכים. מלבד חטיפות העבדים באמצעות פשיטות של נוודים מוסלמים, מרבית העבדים הושגו על ידי סחר עם ילידי ממלכות בסוואנה, בעיקר אימפריית גאנה ואימפריית מאלי. העבדים נלקחו כשבויים במלחמות מקומיות והובלו אל השווקים גאו או אגורדאט, אל עיר הבירה של גאנה או אל אזור הגבול שם נקנו על ידי סוחרים מוסלמים מצפון אפריקה. הפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי בשנת 1583 הובילה לעלייה בסחר בעבדים בצפון אפריקה עקב מסלולי מעבר חדשים שנגלו במדבר סהרה. עניין זה נמשך כ-200 שנה. במאה ה-19, כאשר הופחתה לראשונה כמות הציים האירופאים והאמריקאים ושמה סוף לפיראטיות של צפון אפריקה בים התיכון, העבדים אשר נמכרו בשווקים היו צפויים לעבור מסע מפרך: מסע של 1000 ק"מ צפונה דרך מדברות בהן היו מעט מקורות מים או אוכל, מסע מלא ייסורים טראומטיים כמעט כמו המעבר הימי ממערב אפריקה לאמריקה, ובעל שיעור תמותה דומה. השליטה בחציית המדבר הייתה בידי ברברים וערבים. אחד ממקורות ההכנסה המועטים שלהם היו פשיטה או הגנה על קרוואנים, נווי המדבר היו תחת שליטתם והחקלאות באזורים אלה נכפתה על העבדים שלהם.
צפון-מזרח אפריקה
עם הגעת הצבא הערבי-מוסלמי במאה ה-7 לספירה, התקיימה עבדות בפרובינציה הרומית במצרים בממלכות הרומיות של נובטיה-מאקורה (Nobatia-Maqurra) ואלודיה (Alodia) (חלק מממלכת כוש) בעמק הנילוס התיכון. העבדים נלקחו ככל הנראה מאלודיה שבירתה הייתה ליד העיר חרטום, ובכך יכלו לפשוט על אוכלוסיות החקלאים עובדי האלילים בסוואנות. גם באזור זה, בדומה לצפון-מערב אפריקה, עמד בפני העבדים מסע באורך 1000 ק"מ שלקח לפחות 40 יום של נדידה. החל מהמאה ה9 עד המאה ה-13 לספירה, נכפה על עבדים לעבוד במכרות זהב וברקת בוואדי אלאקי (Wadi Allaqi) במדבר. עם קבלת האסלאם במאה ה9 לספירה, המכרות נוצלו על ידי יזמים מוסלמים. לא ניתן היה להשיג הרבה עבדים מקומיים ועל כן דוברי השפה הנובית שועבדו והובלו במשך 40 ימים במדברות או נהרות למצרים. במסלול אלטרנטיבי אשר נקרא "הדרך לסודאן" ("Tariq el Sudan") ועבר מערבית-מזרחית לחוף הים האדום דרך הסוואנות, השתמשו רבות עולי רגל למכה אחרי המאה ה-15 לספירה, ובנוסף השתמשו בו למעבר עבדים - בעיקר מאתיופיה. מהחוף, העבדים היו נשלחים על ספינות למצרים ומעבר אליה. שינויים פוליטיים וטכנולוגיים במאה ה16 עד המאה ה-19 לספירה הביאו איתם שינויים בסחר בעבדים באגן הנילוס. דרישותיהם של העות'מאנים והפונגים (Funj, קבוצה אתנית שהתמקמה באזור שכיום מהווה את המדינה סודאן) לעבדים השתנו משמעותית. הצבא העות'מאני אסר על גיוס של אפריקאים לצבא. כתוצאה מכך, התגבר הסחר בעבדים אשר התאימו לשירות מקומי, בעיקר נשים צעירות וילדים, והתגבר הסחר בגברים אשר התאימו לעבודה חקלאית. כמו כן, בשלטון הפונג אשר בגבולותיו נעשה רבות סחר בעבדים, נבנה צבא של עבדים עבור מלחמות מקומיות. בשנת 1823 מוחמד עלי פאשה, המושל העצמאי של מצרים העות'מאנית, כבש את שלטון פונג במטרה להשיג עבדים גברים צעירים לצבאו. בשלושים השנים הבאות אלפי גברים הפכו לעבדים והסחר בעבדים התעצם. עקב קשיים שהתפתחו בהעברת עבדים, הסחר בעבדים לצפון הוגבל והסתיים עם דיכוי הסחר בין השנים 1880 ל-1930.
אזור האגמים הגדולים במזרח אפריקה
עד לאחרונה, היסטוריונים רבים סברו שהעבדות באזור זה לא התקיימה או התקיימה רק לזמן קצר מאוד בסוף המאה ה-19. בעקבות מחסור במקורות אמינים אודות עבדות באזור זה, היסטוריונים הסתמכו על מקורות אפריקאים כתובים או בעל-פה. האגמים במזרח אפריקה גובלים בחלקים מהמדינות אוגנדה, טנזניה, בורונדי, רואנדה וקונגו (גבולות בני ימינו). הגבולות הרבים והמרכזיים מדגישים את חשיבות העבדות באזור זה. כיום ברור כי נתיב של סחר בעבדים התקיים באזור אגמים במאה ה19. הנתיב התחיל באגם אלברט בבוניורו (Bunyoro, כיום אזור אוגנדה) וToro והמשיך דרך בוגנדה (Buganda), משם התפצל מזרחה לאגם Busoga ודרום Karagwe ו-Buhaya (מחוזות שונים בטנזניה). בערוץ זה נעשה מסחר בעבדים רבים.
ל-Karagwe ול-Buhaya היה תפקיד מרכזי במסחר בעבדים מקומיים. גם ל-Buvuma (מחוז באוגנדה) היה תפקיד מרכזי בסחר בעבדים. המקומות העיקריים מהם הגיעו עבדים ל-Buganda הם Toro Busoga ו-Bunyoro, כשהאחרון מעניין במיוחד כיוון שהפך ממטרה מרכזית של תקיפות סודנים לחטיפות עבדים באמצע המאה ה-19 לאזור שמטרתו פשיטה על מקומות אחרים לטובת סחר בעבדים בשנות ה-80 של המאה ה-19 ואז שוב לאזור מטרה מרכזי של תקיפות בשנות ה-90 של המאה ה-19.
לעומת זאת, עבדות הייתה פחות נפוצה בבורונדי ורואנדה. נראה כי בורונדי הייתה הכי פחות פעילה מבחינת העסקה וסחר בעבדים מבין כל אזור האגמים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התחילו לצוץ חוקים ואיסורים, תחילה כנגד הסחר בעבדים ולאחר מכן כנגד העבדות עצמה. אבל הדבר העיקרי ששם סוף לתופעת העבדות הוא הקושי של בעלי העבדים להחליף את העבדים המבוגרים בעבדים חדשים. גם המיסים הקולוניאליים ושכר העבודה עזרו למגר את התופעה.
העבדות באפריקה בתקופות השונות
עבדות היא תופעה נפוצה מימי קדם העתיקים ועד היום. אפריקה הייתה מאז ומתמיד מחוברת למורשת העבדות גם בתור מייצאת עבדים למדינות שונות כמו הודו, אמריקה ומדינות אסלאמיות שונות, כמו כן, העבדות באפריקה נמשכה מאוחר יותר מהעבדות באמריקה. העבדות באפריקה התרחבה בשלוש מדרגות לכל הפחות, הראשונה בין השנים 1350–1600, לאחריה בין השנים 1600–1800 ולבסוף בין השנים 1800–1900. כאשר במדרגה האחרונה הפכה העבדות לנדבך בסיסי של הכלכלה האפריקאית. ההרחבה הזו קרתה בשני מישורים שהיו מחוברים לסחר העבדים החיצוני. הראשון, העבדות הפכה למקובלת יותר באזורים גאוגרפים נרחבים יותר. והשני, התפקיד של העבדות בכלכלה ובחברה נעשה יותר חשוב כתוצאה מהשינויים בכלכלה, בחברה ובפוליטיקה שוליים. שלושה תהליכים שונים התרחשו במרוצת השנים ותרמו לשינויים בעבדות באפריקה הם סחר העבדים הערבי, סחר העבדים הטרנס אטלנטי ומדיניות שחרור העבדים שהתרחשה במאה ה-19. העבדים מילאו מגוון תפקידים בממלכות אפריקניות: חיילים בצבא, שרים בחצר המלך, משרתים ופועלים חקלאיים באדמות המלך. לרוב, מספר העבדים היה קטן ומרביתם השתלבו במשקים הביתיים, עד המאה ה-19 אפריקה לא ידעה עבדות פנים אפריקאית בהיקף תעשייתי.
סחר העבדים הערבי
במשך השנים התקיים סחר בעבדים מכל חופי אפריקה. תחילה, התמקד בעיקר במזרח אפריקה והעבדים הובלו בעיקר לחצי האי ערב ולאזור הסהר הפורה שם הועסקו במכרות מלח של האימפריה העבאסית ושימשו בתפקידים שונים באימפריה הפטמית ובאימפריה העות'מאנית. בימי הביניים הועברו העבדים האפריקנים בדרכי הסחר הטרנס- סהריות לצפון אפריקה מה שנקרא סחר העבדים הערבי (באנגלית Trans-Saharan and Indian Ocean trade או Arab slave trade) ומשם הגיעו למטעי הסוכר שהוקמו בקפריסין, כרתים וסיציליה. בתקופה זו העבדים היו רק אחד ממוצרי הסחר שהתפתחו באפריקה.
סחר העבדים הטרנס אטלנטי
בין המאה ה-16 וה-19 הפכו העבדים למוצר הייצוא העיקרי של אפריקה עם התפתחותו של הסחר הטרנס אטלנטי. הרחבת נפח סחר העבדים קשורה בהתפתחות המטעים בעולם החדש מהמחצית הראשונה של המאה השש עשרה. כמו כן, השתמשו בעבדים האפריקאים לפיתוח של חקלאות המטעים ביבשת אמריקה, שם ביקשו תחליף לכוח העבודה המקומי. העבדים האפריקאים הבינו את שיטות החקלאות הטרופית, היו זרים ומבודדים מסביבתם והייתה להם מידה של חסינות מפני מחלות שהיו שכיחות באזורים טרופיים כיוון שהגיעו מאזורים דומים לאלה. סחר העבדים הטרנס אטלנטי היה פרק רווי בהתעללות, יגון וסבל במהלכו היה אובדן חיים של מיליוני בני אדם, העבדים שמתו במהלך עבודתם הוחלפו על ידי עבדים חדשים בתהליכים של פשיטות על כפרים ומסעות מטלטלים רווי סבל ומוות. במהלך ההפלגות למדינות אליהם נשלחו העבדים הם היו נכלאים בשלשלאות לאורך זמן ההפלגה. בנוסף, לא מעט מהפעמים העבדים מתו עוד בטרם הגעתם ליעד כתוצאה מתנאי תברואה ירודים והתעללות של סוחרי העבדים.
מדיניות העבדות של המדינות הקולוניאליות
סחר העבדים בתוך אפריקה עצמה עלה באופן חד לאחר שחברות אירופאיות וביוזמת הבריטים עשו מאמצים לביטול הביקוש החיצוני לעבדים (סחר העבדים הטרנס אטלנטי), גורם נוסף לירידה בכמות הייצוא של עבדים בהמשך הוא ניסיונם של הבריטים לחסל את מקורות ההיצע של עבדים בתוך אפריקה. כל האמצעים שננקטו למען מטרה זו הובילו לעלייה דרמטית בסחר בעבדים בתוך אפריקה עצמה בכך שיצרו חלופה כלכלית לסחר האסור בעבדים וכך סחרו באופן חוקי ולגיטימי בחומרי גלם חקלאיים. האירופאיים חשבו שהמרת סחר העבדים בסחר חוקי תשלב את אפריקה בכלכלה קפיטליסטית מודרנית ותבטל את סחר העבדים אך בפועל מי שייצר את אותם מוצרים לגיטימיים היו אותם עבדים, מה שהעלה את הביקוש לעבדים בתוך אפריקה במהלך המאה התשע עשרה. כמו כן, המשטרים הקולוניאליים באותה תקופה הפגינו פעלתנות בחקיקה למען ביטול העבדות באפריקה.
עבדות באפריקה כיום
בקרב אפריקאים רבים, העבדות והשעבוד מהווים חלק מהותי משגרת החיים גם כיום בשנות ה-2000. מאות אלפי אפריקניים סובלים מעבודות כפייה ומיניות למטרות מסחר וחווים ניצול יומיומי אשר הם לא יכולים להשתחרר ממנו. סחר בבני אדם מהווה בסיס מהותי לעבדות המודרנית. הסחר באפריקה כיום הוא סוג מסוים של עבדות הכרוכה בהעברה/העסקה של אנשים, כלומר עבדות בכפייה. העבדות עשויה לכלול ניצול מיני, ניצול לזנות, סחר באיברים ועבודות כפייה שונות ומגוונות, המושג נקרא באנגלית Trafficking. שיעור העבדות המודרנית הגבוה ביותר כיום הוא ביבשת אפריקה, עם 7.6 קורבנות לכל 1,000 אנשים באזור. ממצא מעניין נוסף נוגע לשיעור הנישואים בכפייה שהוא גם כן הגבוה ביותר בעולם בקרב יבשת אפריקה עם 4.8 קורבנות לכל 1,000 איש.
ילדים
באפריקה אחוז הילדים הגבוה בעולם אשר נחשבים כעבדים בעבודות הכפייה השונות. 80 מיליון ילדים, המהווים כ-40% מהילדים האפריקאים, הם עובדי כפייה. רבים מילדים אלו הם קורבנות לסחר בכפייה. ישנה תופעה נפוצה שבה ילדים משובצים בבתים של מכרים או בבתים שנחשבים כטובים יותר משלהם וכך עבור "עבודות הבית הפשוטות", הם אמורים להנות מחינוך והזדמנות נאותה להכשרה. תופעה זו היא חלק מהסחר. משפחות רבות באפריקה נמצאות בקשיים רבים בגידול מוצלח ונכון של ילדיהם ולכן נכנעות להצעות שכאלו אשר נראות תחילה מפתות והוגנות אך לבסוף מסתברות כשקרים והונאה למטרת הסחר בלבד. במצב כזה הילד לא חוזר לחיק משפחתו וחי כעבד לשארית ימי חייו.
במערב אפריקה ישנה מודעות גבוהה ביותר לסוג סחר זה בילדים שכן ישנה תשומת לב מוגברת בקרב הנמלים לאוניות שנושאות ילדים למטרות הסחר. עם זאת, קיים קושי רציני בהפסקת ומניעת הסחר. על פי דו"ח ארגון העבודה העולמי נמצא כי בניגריה 40% מהילדים, בדומה לאחוז הכללי ביבשת אפריקה, היוו ועדיין מהווים קורבנות לעבדות וסחר. הילדים עובדים בתור רוכלים, קבצנים, משרתים חקלאיים ואף בזנות. זוהי המדינה בה אחוז העבדות בקרב הילדים הוא הגדול ביותר.
ילדים חיילים
ביבשת אפריקה קונפליקטים צבאיים מתרחשים למשך זמן ממושך. ישנן עדויות לשימוש נרחב בילדים כחיילים. הרציונל מאחורי רעיון זו הוא להחליף את ההרוגים המבוגרים, ישנה מעין התייחסות אל הילדים כאל כוח עבודה זול. ביבשת אפריקה הרחבה ניתן למצוא עדויות לשיעבוד הילדים כחיילים הן במלחמת האחים של סודאן, שהחלה עוד בשנת 1956 וכמו כן גם בקונפליקט האנגולי שנמשך כ-30 שנה. השימוש בילדים כלוחמים מבוסס על המחשבה כי כך ישונו הסדרי הלחימה המסורתיים והמיושנים. כלומר, ילדים נוטים יותר להפר את כללי המלחמה עקב גילם הצעיר ולהם יכולת פחותה להעריך את ההשלכות למעשיהם בעת לחימה מורכבת. ניתן לומר כי ילדים לוחמים נוטים לבצע יותר מעשי זוועות ממבוגרים, שכן עוד צעירים ולא בעלי עולם מוסרי רחב במיוחד כאשר מגיעים מקהילות נחותות במדינות אפריקה השונות.
תהליך הגיוס של ילדים אלו כעבדים קורה לרוב בצורה אלימה ולא נאותה. למשל -באוגנדה, צבא ההתנגדות של האל, LRA, חוטף באופן שיטתי ילדים מבתי הספר ומהבתים שלהם. ילדים אשר מנסים להימלט, להתנגד או כאלו שנהיים חולים נהרגים במקום. ארגון ה-LRA מעביר את הילדים החטופים אל מחנה מעבר לגבול בשטחה של סודאן. שם הם מאוימים, מעונים וחווים התעללות מינית. ממצא חדש מראה כי צבא ה-LRA החל להשתמש בילדים החטופים גם כאמצעי למכירתם לעבדות תמורת נשק. גם באנגולה ניתן לראות כי אחוז הילדים הלוחמים הוא גבוה מאוד. בצבא האנגולי יש ילדים עד גיל שמונה, כאשר 30-40% מהם הן בנות. סיירה לאון גם היא מהמדינות האפריקאיות אשר בשירותן הצבאי ילדים רבים, אשר נחטפו ושועבדו להיות לוחמים על ידי הכוחות המורדים. ישנן דוגמאות רבות ונוספות לסיפורי זוועות אודות תהליך השיעבוד של הילדים האפריקאים. חשוב לציין כי מגוון עמותות וארגונים פועלים למען הפסקת שגרה עגומה שכזו ודואגים לזכויות הילדים.
עבדות מין - ילדים
במדינות קניה, טנזניה, דרום אפריקה וזמביה ישנה אמונה כי יחסי מין עם בתול\בתולה מרפאים את מחלת האיידס או נותנים מידה של חסינות להידבק במחלה בעתיד. לכן סחר למטרות מין בקרב ילדים קטינים נפוץ מאוד. מדינות אלו ידועות ומוכרות כיעד בו ניתן לנצל את בני האוכלוסייה המקומית בייחוד את הקטינים עבור יחסי מין המבוססים על אמונות אלו.
עבדות מין
המדינות האפריקאיות הן המקור לניצול המיני והמסחרי. הסחר בנשים בתוך אירופה ועבור מדינות אירופה מבוסס ברובו המוחלט על נשות אפריקה, בעיקר נשים מהמערב. נראה כי גם הסחר בתוך מדינות אפריקה מעבר לסחר באירופה שצוין לעיל נמצא בשליטתם של קרטלים וכנופיות פשע מבולגריה, רוסיה, תאילנד, סין, וניגריה. אלפי נערות אתיופיות נסחרות למדינות השונות במזרח התיכון בכלל ובלבנון בפרט, תחילה במטרה לעבוד כמשרתות במשק הבית אך בפועל הן שפחות לנתינת שירותי מין וזנות. אתיופיות רבות מעוניינות להגר לצורכי עבודה אך לבסוף רבות מהן הופכות לקורבנות סחר. הן מתפתות להבטחות שווא של מקומות עבודה "טובים", משכורות גבוהות והדמיה של חיים קלים. אך כאשר האישה מגיעה ליעדה, המעסיק או הסוכן מן התעסוקה מנצלים ומעבידים אותה בעבודות מין וזנות לטובת צורכיהם האישיים. הנשים כנועות ולא יכולות להימלט או להגן על זכותן הבסיסית לתנועה חופשית ונשארות כנועות. ישנם דיווחים רבים על מקרי מוות בקרב נשים אלו שכן לבסוף הן שמות קץ לחייהן עקב מציאות קשה של עבדות וסחר מזעזעים. בדרום אפריקה ניכרת גם כן התרבות של עבדות מינית. רוב הנשים שנמכרות לעבדות זו הן פליטות מרחבי היבשת. דרום אפריקה מהווה מקור לעבדות המינית, כמעין טרנזיט (ציר להעברת סחורות ואנשים ממדינה למדינה) לטובת הסחר בעבדות ובפרט לסחר בשפחות המין. בלסוטו, נערות צעירות סביב גיל 13 נחטפות מהרחובות ונלקחות לבתים בעיירות הסמוכות. שם נאנסות שוב ושוב ונהיות כנועות לעבדות מינית. במוזמביק לעיתים הנערות מגויסות באופן פעיל ודומה לנשים האתיופיות עם הבטחות לעבודה משתלמת בדרום אפריקה. הן נחטפות לעיתים כאשר מחכות לאיסוף. לאחר חציית הגבול לכיוון דרום אפריקה באופן לא חוקי, אין להן את היכולת לחזור חזרה למוזמביק. רובן נאנסות בבתים שצמודים למעבר הגבול, שם נמכרות לגברים שעובדים במכרות ובהמשך חייהן נשארות כפופות לעובדי המכרות ומשועבדות עבורם למין. במלאווי הסחר מוטבע על ידי מנהג בשם Kuhaha. במנהג זה נוטים לדחוף נשים אל נישואים מוקדמים, בעיקר נשים אשר עובדות. הן נוטות לקחת חלק במנהג שכן מובטחת להן עבודה מכניסה ונישואים מאושרים בדרום אפריקה, תנאים טובים יותר משמעותית מאלו שקיימים להם במלאווי. בדרכן לדרום אפריקה נאנסות הנשים ולאחר מכן נמכרות לבתי בושת או נשמרות כשפחות מין אישיות אשר מושכרות לסוחרים שלקחו אותן.
עבדות פולחנית – Trokosi
הטרוקוסי Trokosi היא מערכת אמונה דתית אפריקאית מסורתית בגאנה, טוגו ובנין. פירוש המונח: טרו – אלוהים, קוסי – בתולה, אישה, עבד. הרעיון הגלוי שעומד מאחורי עבודה פולחנית זו הוא כי הנשים המשועבדות נבחרו על ידי אלוהים להיות נשות האל. למעשה, עבודת הטרוקוסי היא עבודת פולחן אשר בה נערות צעירות מוצעות על ידי הוריהן בפני הכמרים המסורתיים של המקדש. ההצעה של ההורים נובעת מתוך מחשבה כי עבדות בתן תכפר על החטאים שביצעו הם עצמם או קרובי משפחותיהם. לאחר שמוצעות הנערות בפני הכמרים הן נשלחות לחיי עבודה קשים. העבדות מלאה בעבודה פיזית קשה והתעללות מינית. הנערות לא רשאיות להחליט מתי או מי במקדש רשאי לקיים עמן יחסי מין, הן כנועות להחלטות הכמרים ומשרתות את צורכיהם. במרכז מערכת האמונה של הטרוקסי הוא הבסיס כי הנערה הופכת להיות עבד של האל. הנערות כפופות להחלטות הכומר במקדש, הוא אחראי על האינטראקציה של הנערה עם האחר, דורש ממנה עבודה ומין ומתעלם באופן מוחלט מצרכיה הבסיסים והפיזיולוגים של בריאות, אוכל והשכלה. חשוב לציין כי כלל שפחות הטורוקסי הן נשים בלבד. אין גברים שמשמשים לעבדי האל תחת אמונה דתית זו. למרות כל החוקים הבינלאומיים והלאומיים במדינות אלו ובמיוחד בגאנה, ישנן הנחות כי כיום ישנן 130 מקדשים בגאנה המונים יותר מ-5,000 שפחות טרוקוסי. ישנם גם שפחות טרוקוסי במדינות אחרות כגון טוגו ובנין אך שם לא ידוע באופן ודאי המספר הכולל. ישנה השערה כי סך הכל ישנן כ-35,000 שפחות טרוקוסי ברחבי אפריקה. חשוב לציין כי מספרים אלו לא כוללים את כלל הצאצאים שנולדו כחלק ממקרי האונס של הכמרים את הנערות, צאצאים אלו נכנסים גם הם למעגל העבדות הקיים.
סיכום
אנשים רבים נוטים לחשוב כי עבדות מודרנית כיום מתרחשת רק במדינות שאינן מפותחות. אין הדבר נכון, עבדות כיום קיימת בכל רחבי העולם. אף מדינה אינה חופשייה מהעבדות המודרנית על כלל צורותיה השונות, כך אנשים מכל גיל מין וגזע עשויים להיות קורבן לה. עם זאת, בניגוד להנחה שנאמרה לעיל כי כל אחד יכול ליפול קורבן לעבדות ישנן קבוצות סיכון אשר יותר פגיעות לעבדות מאחרות. אנשים החיים בעוני ולהם הזדמנויות מוגבלות להשגת עבודה הולמת והוגנת פגיעים יותר לקבלת הצעות עבודה מוטעות אשר בקלות עשויות להפוך לניצול. כך גם אנשים אשר מופלים על בסיס גזע, מעמד או מין יותר חלשים בתוך החברה. חשוב לזכור כי סביר שהעבדות תתרחש במדינות או קבוצות בהן השלטון חלש ומרובה בשחיתויות. מתוך כלל מאפיינים אלו ניתן להבין מדוע אנו רואים גם היום בעולם מודרני ומתפתח את העבדות באפריקה. לא ניתן לומר כי קיימים זכרונות מועטים לעבדות באפריקה, שכן הייתה מאוד נפוצה לאורך ההיסטוריה ובאותו האופן נפוצה מאוד גם כיום, כ-9.1 מיליון בני אדם נמצאים בעבדות ביבשת אפריקה. היות שבעיית העבדים באפריקה עדין מאוד נפוצה ישנם ארגוני זכויות רבים אשר פועלים בצורה שוטפת ומעוררת השראה כדי להפסיק את תהליך השיעבוד. מטרתם העיקרית של ארגונים אלו היא להילחם ולמנוע את הסחר בבני האדם, האלימות המינית ואת האלימות נגד הילדים. בנוסף, לספק תמיכה חינוכית לילדים פגיעים ולהתמקד בהעצמתם. יתרה מזאת, ישנה שאיפה של הארגונים להעצימם ולגרום לצעירים החיים ביבשת לפיתוח לאומי ומילוי תפקידים אסטרטגיים במאבק נגד החסר והשיעבוד של תושבי היבשת האחרים. פעילות הארגונים נחלה הרבה הצלחות, אך היות שהתופעה נפוצה ורחבה הדרך עוד ארוכה. אחד הארגונים המוכרים באפריקה הוא ארגון שנקרא: "מרכז דוואטופ לפיתוח אפריקה" (Devatop Centre for Africa Development). זהו ארגון ללא מטרות רווח שפועל בניגריה. הארגון שם דגש על מאבק בסחר בבני אדם, אלימות מינית, התעללות בילדים; ומספק תמיכה חינוכית לילדים פגיעים.  ארגון נוסף אשר פועל ברמה הבינלאומית הוא ארגון האנטי עבדות הבינלאומי - The Anti Slvery International. ארגון זה פועל ברמה המקומית, הלאומית והבינלאומית לחיסול והפסקה כל צורה של עבדות ברחבי העולם. ב-26 בינואר 2018 חווה ארגון זה הצלחה משמעותית כאשר פעל בשיתוף פעולה עם ה- Minority Rights Group International) MRG). ההצלחה התבטאה בכך שהאגודה לזכויות האזרח מצאה כי שלטונות מדינת מאוריטניה (מדינה בצפון מערבת אפריקה) לא נקטו בשום אמצעים נאותים כדי למנוע, לחקור ולהעמיד לדין מצבים של עבדות. בפרט עבדות ילדים. המקרה נוגע לסיפורים של שני ילדים, אחים אשר נולדו לשושלת עבדים וכך הפכו באופן אוטומטי לעבדים עם הולדתם. אחיהם הבוגר של שני אחים אלו הואשם לראשונה בבית המשפט כי הוא מחזיק את האחים בעבדות ומונע מהם את לימודיהם. המקרה הנוכחי התייחס למצב בו המדינה הפרה את התחייבותה להגנה על זכויות הילדים על פי אמנת הילדים האפריקאית. המדינה לא הגנה על הילדים כמו שהתחייבה. בזכות התערבות ופעולותו של הארגון האדון שלהם, אחיהם הפך לבעל העבדים הראשון שהועמד לדין בהיסטוריה של מאוריטניה. הישג זה של הארגון הוא משמעותי מאוד שכן הוא הראשון והיחיד מסוגו עד כה. מקרה זה מלמד אותנו מדוע פעילות הארגונים היא כה חשובה ומשמעותית. כל שינוי קטן של ארגונים אלו עשוי להוביל למציאות אחרת ויותר טובה הן ביבשת אפריקה והן בשאר מדינות העולם בהן העבדות עדין חיה ונושמת.
כביש 784
כביש 784 הוא כביש אורך אזורי בצפונה של ישראל, המשמש כעורק תחבורה ראשי לתושבי משגב ומחבר בדרך הקצרה ביותר את עמק יזרעאל עם יישובי הגליל. הכביש מתחיל במחלף יפתחאל בדרום ומסתיים במחלף כרמיאל מערב בצפון. מצומת יובלים עד צומת משגב הכביש חופף לכביש 805. אורך הכביש הוא 26 ק"מ.
תולדות הכביש
הכביש מופיע כבר בתוכנית חומש לפיתוח הגליל משנת 1966, ככביש לחיבור נצרת-כרמיאל-מעלות-בירנית. בתוכנית החומש הוצע להתחיל את הסלילה בקטעים, שהראשונים שבהם יהיו: קטעים אלו יועדו להתחבר עם קטעי כבישים קיימים.
קטע הכביש הראשון שנסלל, זה המחבר את כביש 7955 עם כביש 805, נסלל כדי לספק גישה ליודפת בשנים 1967-1968.
עוגת שוקולד
עוגת שוקולד או עוגה כושית היא קינוח פופולרי ביותר ברוב חלקי העולם עוד מסוף המאה ה-19. העוגה מוגשת בדרך כלל במפגשים כגון מסיבות יום הולדת וחתונות.
כביש 784
תולדות הכביש
הקטע הדרומי של הכביש, מכפר מנדא לכביש 79, נפתח לתנועה ביולי 1970.
עבודות על הקטע הצפוני של הכביש, בין כרמיאל וכביש 805 החלו בשנת 1982.
עוגת שוקולד
סוגים
עוגת השוקולד המקובלת בעולם היא גם בסיס לגרסות דומות לשלה, לדוגמה, עוגת היער השחור, עוגה כושית ישראלית, עוגת נמסיס צרפתית, או עוגת זאכרטורטה אוסטרית.
טורטה קפרזה היא עוגת שוקולד נטולת קמח, ולפיכך בעלת מרקם פנימי דחוס ולח.
ג'ניפר אספוזיטו
ג'ניפר אספוזיטו (באנגלית: Jennifer Esposito; נולדה ב-11 באפריל 1973) היא שחקנית אמריקאית, הופיעה בסרטים "הקיץ של סאם" (1999), "אל תוציא מילה" (2001) , "התרסקות" (2004) ו"טקסי בניו יורק" (2004) ובטלוויזיה מוכרת מתפקידיה בסדרות הטלוויזיה "ספין סיטי" (1999-1997), "קרובות" (2006-2005), "סמנתה מי?" (2009-2007), "שוטרים בדם" (2012-2010) ו"NCIS" (2017-2016).
ביוגרפיה
אספוזיטו נולדה בברוקלין, ניו יורק, השנייה מבין שתי בנותיהם של פיליס, מעצבת פנים, ורוברט אספוזיטו, מפיק מוזיקלי. היא ממוצא איטלקי, וגדלה בסטטן איילנד; היא בוגרת בית הספר התיכון הקתולי "מור".
קריירה
אספוזיטו ערכה את הופעתה הטלוויזיונית הראשונה ב-1996 בסדרת המשטרה "חוק וסדר". היא התפרסמה לראשונה בהופעתה בסדרה הקומית זוכת פרס אמי ו-4 פרסי גלובוס הזהב "ספין סיטי"; בסדרה גילמה את סטייסי פטרנו, מזכירתו של סגן ראש העירייה מייק פלארהטי (מייקל ג'יי פוקס).
ב-1999 קיבלה אספוזיטו הצעה מספייק לי לשחק בתפקיד משני בדרמת הפשע "הקיץ של סאם", בו הופיעה כרובי, אישה צעירה המגיעה לניו יורק לאחר שנפרדה מחברה ומנסה למצוא חן בעניי ריצ'י (אדריאן ברודי).
ב-2005, הופיעה אספוזיטו בסדרה "קרובות" ובין השנים 2007–2009, היא הופיעה בסדרה "סמנתה מי?". ב-2008, היא הופיעה בסרט "גסות אמריקאית".
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
בשנים 2020-2019 שיחקה בשישה פרקים בסדרת גיבורי-העל של פריים וידאו "הבנים".
חיים אישיים
ב-30 בדצמבר 2006 אספוזיטו נישאה לשחקן בראדלי קופר. במאי 2007, לאחר חמישה חודשי נישואים, הם הגישו בקשה לגירושין, שהסתיימה סופית בחודש נובמבר.
ב-2009, אספוזיטו התארסה לטניסאי האוסטרלי מארק פיליפוסיס; בני הזוג נפרדו באוגוסט 2010.
במאי 2014, אספוזיטו הודיעה על אירוסיה לדוגמן הבריטי לואי דאולר. הם נישאו ב-16 בנובמבר 2014 בניו יורק. במרץ 2016 אספוזיטו הגישה תביעת גירושין מדאולר.
הצתת מסגד אל-אקצא
הצתת מסגד אל-אקצא היא אירוע שהתרחש ב-21 באוגוסט 1969, ובו מייקל רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, הצית את מסגד אל-אקצא וגרם לו נזקים.
ההצתה
ב-21 באוגוסט 1969, בערך בשעה 7 בבוקר, לפני פתיחת המתחם למבקרים ומתפללים נכנס מייקל דניס רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, למסגד אל אקצה, בהסכמת שומר הוואקף איברהים חילוואני, עמו תיאם מראש את הביקור המוקדם. הוא נכנס להיכל התפילה והניח על מדרגות המינבר (בימת הדרשן) צעיף טבול בחומר דליק, ומתחת למדרגות מיכלי בנזין ונפט כשקצהו השני של הצעיף מונח עליהם. הוא הצית את הצעיף ויצא במהירות מהמתחם האש התפשטה במהירות עקב חומר דליק למניעת ריקבון שנמרח על תקרת העץ של המסגד מספר חודשים קודם לכן במסגרת עבודות תחזוקה.
עשן השריפה התמר מעל למסגד ונראה למרחוק. בתוך זמן קצר הגיעו למקום 16 רכבי כיבוי אש ממערב ירושלים. מכבי אש נוספים הגיעו מרמאללה, מחברון ומשכם. המון ערבי תקף את הכבאים הישראלים והכה אותם. אנשי הוואקף וחברי המועצה הערבית העליונה שהיו במקום, סירבו למנוע את תקיפת הכבאים. האש כובתה סופית לקראת הצהריים.
בשריפה נפגע חלק ניכר מהריהוט במסגד, והמינבר במסגד אל-אקצא, שאותו תרם צלאח א-דין, נשרף כליל.
המעצר והמשפט
למחרת ההצתה נעצר רוהאן בקיבוץ משמר השרון. בחדר מלון "ריבולי" בירושלים, בו שהה טרם ההצתה, נמצאו מעט סמרטוטים טבולים בנפט. הוא נחקר, הודה ונכלא תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים. השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל.
רוהאן הועמד למשפט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני הרכב בראשות נשיא בית המשפט צבי עלי בקר. הוא נאשם בעבירת הבער על פי פקודת החוק הפלילי, 1936 ועבירת פגיעה במקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים. את מדינת ישראל ייצגו במשפט היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, פרקליט המדינה גבריאל בך וסגנו יונה בלטמן. כסנגורו של רוהאן שימש עורך הדין יצחק טוניק. תחילה כפר רוהאן בעובדות כתב האישום, אולם לאחר שנשמעו שני העדים הראשונים, הודיע כי הוא חוזר בו מכפירתו ברוב העובדות וכי יטען להגנתו לחוסר אחריות פלילית מחמת חוסר שפיות. למרות זאת החליט בית המשפט שלא לקבל את הודאתו כראיה במשפט, מן הנימוק כי ההודאה מקוטעת, והתביעה הביאה את מלוא מסכת ראיותיה, 46 עדים, כדי להוכיח את מעשיו של רוהאן. על יסוד ראיות התביעה קבע בית המשפט כי רוהאן ביצע שני מעשי הצתה במסגד אל-אקצא - ניסיון הצתה כושל ב-11 באוגוסט 1969, וניסיון הצתה שהצליח ב-21 באוגוסט.
בעת הדיונים בבית המשפט הופיעו מטעם הסניגוריה שלושה פסיכיאטרים כעדים מומחים, בהם פסיכיאטרית שטיפלה ברוהאן בעת אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי באוסטרליה. מטעם ההגנה בדק את הנאשם גם פרופסור טרבור גיבנס (TCN Gibbens) מאנגליה, שנחשב למומחה הבולט ביותר בפסיכיאטריה משפטית בדורו ואשר קבע כי רוהאן לוקה ב"סכיזופרניה עם תעתועי שווא פאראנוידים ותעתועי גדלות". מטעם המדינה הופיעו שני פסיכיאטרים מומחים נוספים. כל המומחים הסכימו לאבחנתו של פרופ' גיבנס ולפיה רוהאן חולה בסכיזופרניה פרנואידית. ב-30 בדצמבר 1969 הוקראה הכרעת דינו בבית המשפט. בסיכום הכרעת הדין קבע בית המשפט:
לאחר שבית המשפט קבע כי רוהאן היה עדיין חולה נפש בעת מתן הכרעת הדין, הוא ציווה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי. מאוחר יותר גורש מישראל לארצו שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד מותו. רוהאן שלקה בסינדרום ירושלים, שהוא סוג של התקף מאני, טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה. הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו הנוצרי לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.
בעקבות השריפה
בסמוך להצתה שררה אי-בהירות באשר לנסיבותיה. חוקרי השריפה הישראלים סברו תחילה שהיא נגרמה מקצר חשמלי ולא מהצתה. צעירים ערביים הכריזו שראו את המציתים "בעלי חזות יהודית" שנמלטו מהמקום. ראשי הוואקף טענו בהתחלה שהמצית נכנס דרך שער המוגרבים שעליו שמרו חיילי צה"ל. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, הפריך את הטענה במסיבת עיתונאים שבה ציין שההצתה אירעה זמן רב לפני השעה שבה נפתח שער המוגרבים.
ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי. גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, פייסל, מלך ערב הסעודית ומנהיגים בפקיסטן, ירדן, אלג'יריה, תוניסיה ואיראן קראו לג'יהאד נגד ישראל בעקבות השריפה. לכידתו המהירה של המצית תרמה להרגעת הרוחות.
בספטמבר 1969 התקבלה החלטה 271 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בה נאמר: "המועצה מתאבלת על הנזק הרב שנגרם מההצתה. המועצה קובעת כי המעשה המתועב רק מדגיש את הצורך של ישראל לכבד את החלטות האו"ם הקודמות, ומגנה את ישראל על כך שלא עשתה זאת." ההחלטה התקבלה ללא התנגדויות. ארצות הברית ועוד שלוש מדינות נמנעו.
אחרי ההצתה הייתה מחלוקת במועצה המוסלמית העליונה, בין המדינאים בהם אנוואר נוסייבה שר ההגנה הירדני לשעבר ואלחטיב שהיה מושל ירושלים בזמן הכיבוש הירדני - שדרשו להשאיר את המסגד חרב כדי להפיק תועלת פוליטית נגד ישראל. לעומת אנשי הדת שבמועצה שרצו להחזיר את המצב לקדמותו. המסגד שוקם באיטיות רבה, לאורך כ-40 שנה, מתוך מאמץ לשחזר במדויק את הריהוט שאבד בשריפה, ובו מינבר שתרם צלאח א-דין. המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות. הירדנים הם שיזמו הקמת צוות לשחזור הבמה שכלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים. ד"ר מחמוד אל-בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל-בלקה שבסאלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים.
הטלוויזיה הפלסטינית המשיכה לטעון, בשנים 2000 ו-2010, שההצתה נעשתה ביוזמת ממשלת ישראל.
גזה אוטליק
גזה אוטליק (בהונגרית: Ottlik Géza; 1912, בודפשט – 1990, בודפשט) היה סופר, משורר, מתרגם, תאורטיקן ברידג' הונגרי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
אוטליק למד בבית ספר צבאי בקסג שבמערב הונגריה ובבודפשט, ולמד בבודפשט מתמטיקה ופיזיקה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 התגורר אוטליק בבודפשט עם אשתו ג'ונג'י (Gyöngyi). עוד לפני המלחמה התוודע ליצירתו של הסופר והמשורר ההונגרי-יהודי אישטוואן וש והיה מודע לרדיפות שזה סבל על רקע יהדותו. למרות העובדה שאוטליק ווש לא הכירו זה את זה, הסתירו אוטליק ואשתו את וש בדירתם מעת עלייתם של אנשי צלב החץ לשלטון באוקטובר 1944 ועד כניסת הצבא האדום לבודפשט בפברואר 1945. השניים חלקו עם וש את מזונם, גם בתקופות הרעב שעברו על בודפשט בעת הקרבות. לווש לא היו מסמכי זהות מזויפים ולכן שהותו עמם היוותה סכנת מוות עבורם, בייחוד לאור העובדה ששוערת הבית הייתה חברת צלב החץ.
כשנודע לאוטליק שאמו של וש גורשה בצעדת מוות שיצאה מאובודה לכיוון גרמניה, הוא יצא בעקבותיה והצליח להביא לשחרורה. כשהתפרצו אנשי צלב החץ לדירת בני הזוג במפתיע, ולווש לא היה זמן להסתתר, אלא רק לעבור לחדר השני, הגיבה ג'ונג'י בכעס ובעלבון מזויפים, במחאה על ההתנהגות הזו, וציינה את ייחוסו של גזה אוטליק. אנשי צלב החץ עזבו את הבית בלי שחיפשו בו, וכך ניצלו וש ומסתיריו.
לאחר המלחמה
אוטליק היה מתרגם וסופר פורה ומוערך, שספריו תורגמו למספר שפות. בין היתר תרגם להונגרית מאנגלית, מיצירותיהם של ברנרד שו ואוולין וו, וכן מגרמנית, מיצירותיהם של תומאס מאן ושטפן צווייג. בשנת 1959 כתב את הרומן הידוע ביותר שלו, "בית הספר שעל הגבול" (Iskola a határon). כמו כן כתב מספר ספרי הדרכה ותאוריה בנושא ברידג', ספרים שזכו להערכה בתחום.
הכרה
בשנת 1998 הוכר אוטליק בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
אדמירל צי
אדמירל צי (באנגלית: Fleet Admiral) היא הדרגה השנייה הבכירה ביותר בצי ארצות הברית. הדרגה מקבילה לפילדמרשל בצבא היבשה של צבאות אחרים, או גנרל הצבא בצבא ארצות הברית וניתנת רק בזמן מלחמה. דרגת אדמירל צי מומלצת ומאושרת על ידי הקונגרס של ארצות הברית. סמל הדרגה עוצב ב-1944 וכולל חמישה כוכבים מעוצבים בצורת מחומש שווה-צלעות שקצוותיהם נוגעים זה בזה. על כן הדרגה נקראת בלשון פחות רשמית אדמירל חמישה כוכבים.
עד היום ניתנה דרגת אדמירל צי לארבעה קצינים בכירים בלבד מהם שלושה שקיבלו אותה בעת מלחמת העולם השנייה, בהפרש של ימים זה מזה, בהתאם לוותק השירות הצבאי, כדי ליצור היררכיה כלשהי לאותה דרגה.
בשתיים מן הזרועות האחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הצבא האמריקני וחיל האוויר האמריקני, קיימות דרגות מקבילות, גנרל הצבא וגנרל חיל האוויר. לעומת זאת, לחיל הנחתים אין דרגה מקבילה.
מייקל קלארק דאנקן
מייקל קלארק דאנקן (באנגלית: Michael Clarke Duncan; 10 בדצמבר 1957 - 3 בספטמבר 2012) היה שחקן קולנוע אמריקני, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזוכה פרס סאטורן לשנת 1999 על סרטו "גרין מייל". נודע בשל תפקידו בסרטים "ארמגדון", "ללכת על הכל", "מלך העקרבים", ו"דרדוויל".
ביוגרפיה
במהלך לימודיו בתיכון, שאף דאנקן להיות שחקן פוטבול, אך בעקבות הסתייגות אימו פנה לתחום המשחק.
דאנקן נאלץ לנשור מאוניברסיטת אלקרון, במטרה לעזור ולתמוך במשפחתו בזמן שאימו הייתה חולה. הוא עבד כמאבטח בכמה מועדונים בשיקגו, ואף כחשפן, בעל שם הבמה "הקיסר השחור".
קריירה
בשנת 1998 השתתף דאנקן לצד ברוס ויליס ובן אפלק בשובר הקופות של מייקל ביי "ארמגדון", בסרט גילם דאנקן את דמותו של ג'יי אוטיס "בר" קורלינבר שעובד בחברת הנפט של הארי סטמפר, ונבחר על ידי סטמפר לצוות המשימה במעבורת החלל.
שנה לאחר מכן קיבל דאנקן מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בדרמת המתח של פרנק דרבונט "המייל הירוק", לצד טום הנקס. בסרט גילם דאנקן את דמותו של ג'ון קופי, אסיר שחור שדינו נגזר למוות בשל הרשעתו באונס ורצח, קופי מתגלה לבסוף כבחור עדין בעל כוחות על טבעיים. תפקיד זה זיכה אותו לבסוף בפרס סאטורן בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2002 הופיע דאנקן לצד המתאבק דוויין ג'ונסון בסרט הפעולה "מלך העקרבים", בסרט מגלם דאנקן את דמותו של בלתזאר מנהיג אויביו של המלך ממנון. ב-2003 שיחק דאנקן לצד בן אפלק וג'ניפר גארנר בסרט גיבורי העל "דרדוויל", בסרט גילם את דמותו של קינגפין, בוס העולם התחתון בניו יורק. באותה שנה דיבב דאנקן את דמותו של דוב הגריזלי החכם טאג, בסרט האנימציה "אחי הדוב".
ב-2005 השתתף דאנקן בשוברי הקופות, "עיר החטאים" של פרנק מילר ורוברט רודריגז ו"איילנד" של מייקל ביי. ב-2006 שיחק לצד ויל פרל בקומדיית המרוצים "לילות טלדגה - הבלדה על ריקי בובי" ודיבב בסרט "אחי הדוב 2". ב-2008 דיבב דאנקן בסרט האנימציה המצליח "קונג פו פנדה" את דמותו של מפקד הסוהרים ואצ'יר. ב-2009 שיחק בסרט האקשן "סטריט פייטר – האגדה של צ'ון לי" לצד קריסטין קרוק.
בשנת 2012 שיחק בסדרה האמריקאית של רשת פוקס, "המאתר" שם גילם את דמותו של ליאו נוקס.
אמדאוס (סרט)
אמדאוס (באנגלית: Amadeus) הוא סרט דרמה-ביוגרפיה אמריקני משנת 1984 בבימוי מילוש פורמן, ובכיכובם של טום הולס, פ. מארי אברהם ואליזבת ברידג'. הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס חלקית על המחזה "אמדאוס" משנת 1979 מאת פיטר שאפר, המציג את סיפור חייו הבדיוני של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
הסרט הופק על ידי סול זאנץ, וצולם בצ'כיה, בצרפת ובאוסטריה בתקציב של 18 מיליון דולר.
עלילה
העלילה מתארת את חייו של המלחין האוסטרי בן המאה ה-18 וולפגנג אמדאוס מוצרט (טום הולס), בעיקר מנקודת מבטו של המלחין האיטלקי אנטוניו סליירי (פ. מארי אברהם), שהיה מלחין החצר של הקיסר יוזף השני בווינה. בתחילת הסרט, סליירי המבוגר מאושפז בבית משוגעים לאחר ניסיון התאבדות, ומבקש להתוודות בפני כומר על חטאיו לפני מותו.
סליירי מוקסם כל חייו ממוזיקה קלאסית ורואה בה את קולו של אלוהים. לפני שנפגש עם מוצרט, סליירי מתרשם מאוד מיצירותיו ומכישרונו. לאחר הפגישה הראשונה עמו ועם רעייתו לעתיד קונסטנצה (אליזבת ברידג'), כקתולי אדוק ושמרן, הוא מזדעזע מאופיו הגס והילדותי של מוצרט, ובעיקר מהפער שבין גאונות המוזיקה שלו לבין ערכיו. כיוון שיצירתו שלו (של סליירי) נתפסת בעיניו כבינונית, הוא נתקף קנאה עזה במוצרט ובכעס גדול כלפי אלוהים שבחר "להשמיע את קולך באמצעות נער מגונה, תאוותן, שחצן ואינפנטילי ואילו לי הענקת רק את היכולת לזהות את התגלמותך עלי אדמות". הוא מחליט לנקום באלוהים דרך הריסת מוצרט. סליירי מתחבר עם מוצרט, וללא ידיעתו הוא עושה כל שביכולתו כדי לפגוע במוניטין של מוצרט, בהצלחת יצירותיו ובשפיותו. בין השאר, הוא מנצל את השפעתו ואת קשריו עם קיסר אוסטריה כדי למנוע את הצגת האופרה דון ג'ובאני יותר מחמש פעמים, משתמש במוטיבים מיחסיו המורכבים של מוצרט עם אביו ומזמין ממוצרט רקוויאם בעילום שם. מאוחר יותר יציג סליירי את הרקוויאם כיצירה מקורית שלו.
בסיום הסרט עוזב סליירי את הכומר, ומובל במסדרון תוך כדי הבעת חמלה כלפי המשוגעים שסביבו, אשר, כמוהו, אינם זכו להצלחה ולתהילה מאלוהים.
פרסים
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-8
מתים שרים הולכים
מתים שרים הולכים הוא אלבום האולפן העשירי של להקת משינה. האלבום שהוקלט ב"אולפני קיצ'ה", אולפני דגניה" וב"Fish- -- i studio", שוחרר במרץ 2018 והופץ לראשונה על ידי "התו השמיני". זהו האלבום הראשון של משינה שלא הופץ באמצעות חברת "זברה", חברת ההפצה בבעלות הלהקה. האלבום מאופיין בשירים פחות קצביים ורועשים ויותר איטיים עם נגיעות אלקטרוניות. הביקורות בעיתונות על האלבום לרוב רואות בו תקליט בוגר, המגלה שלב חדש בסגנונה של הלהקה, סגנון שמתאים לגיל החברים בה.
רשימת שירים
כל שירי האלבום נכתבו על ידי שלומי ברכה ויובל בנאי, הופקו על ידי טל רום, ועובדו על ידי משינה וטל רום.
דריק ג'ונס
דריק לברנט ג'ונס הבן (באנגלית: .Derrick Labrent Jones Jr; נולד ב-15 בפברואר 1997) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
קריירת תיכונים ומכללות
ג'ונס נולד בעיר צ'סטר שבפנסילבניה, ולמד ב"תיכון ארכיבישוף ג'ון קארול" אשר בפילדלפיה הסמוכה. בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון קלע 19.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של פנסילבניה (Pennsylvania Mr. Basketball).
וילה לאה
וילה לאה, הידועה גם בשם בית אבקריוס, היא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, בשדרות בן מיימון מס' 6.
היסטוריה
וילה לאה נבנתה עבור ד"ר נסיב אבקריוס ביי, עורך דין שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי בהצלחה רבה. אבקריוס נולד במצרים למשפחה יוונית-אורתודוקסית אמידה. אבקריוס הגיע לירושלים עם תחילת המנדט, בקיץ 1920, לשמש מנהל בתי המשפט ומורה בבית הספר המנדטורי למשפטים. לאחר מכן פתח פרקטיקה פרטית שהפכה לאחד ממשרדי עורכי הדין המצליחים בארץ באותה עת.
דריק ג'ונס
קריירת תיכונים ומכללות
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס (UNLV). בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, במהלכה שיתף פעולה עם פטריק מקאו, רשם ממוצעים של 11.5 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק. ב-26 בפברואר 2016 נקבע כי מבחן הקבלה לאוניברסיטה של ג'ונס (ACT) נפסל, ועל כן לא היה רשאי להמשיך ללמוד באוניברסיטה או לשחק בקבוצת הכדורסל שלה. בסיום אותה עונה עזב את UNLV והעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
וילה לאה
היסטוריה
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 התאהב אבקריוס בלאה טננבוים, יהודייה ממשפחה מהיישוב הישן ונשא אותה לאישה בשנת 1930 במצרים. המבנה נבנה עבור אשתו, נקרא על שמה ובחזית הבית נכתב שמה באותיות לטיניות בסגנון גותי: "Villa Lea". אבקריוס היה אז בן 56, ואשתו בת 26. היא הייתה בתו של סוחר הקרקעות, ישראל טננבוים, אשר הספיקה כבר להתחתן עם קצין משטרה יהודי בתל אביב ולהתגרש ממנו ב-1926. מילדותה התרגלה לאה לחיי מותרות ותפנוקים. היא נענתה לחיזוריו של אבקריוס, לאחר שהבטיח כי יעבור גיור וכי יבנה עבורה וילה, שכמותה לא נראתה בירושלים. הוא גם הרעיף עליה מתנות יקרות ערך. לבני הזוג נלדו שתי בנות.
בניית הבית הסתיימה ב-1 במאי 1934. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) על פי תכנון של האדריכלים רפאל ודן בן דור. המבנה צוּפָּה באבן אדמדמה, וכולל מספר גושי מבנה כמקובל בסגנון הבינלאומי. שער המבנה נבנה בסגנון אר דקו. את הבית עצמו בנה הקבלן אברהם קלזאן שהיה קבלן בנין בעל תעודת אומן מ"בצלאל", התמחה בבניה באבן והיה ידוע בחישוביו המדויקים להקמתן של קשתות לשערי הבית, דלתות, חלונות ותקרות קמורות.
דריק ג'ונס
פיניקס סאנס
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, הצטרף ג'ונס למחנה האימונים של פיניקס סאנס לקראת עונת, ולאחר שהרשים את ראשי הסאנס זכה לחוזה בקבוצה. ב-2 בפברואר 2017 נבחר להשתתף בתחרות ההטבעות של ה-NBA, על אף ששותף עד אז בכ-10 דקות משחק בליגה בסך הכול, וקלע 3 נקודות בלבד. במשחק האחרון שלפני סוף-שבוע האולסטאר, מול לוס אנג'לס לייקרס, הטביע ג'ונס לראשונה במשחק NBA. בתחרות עצמה הפסיד בשלב הגמר מול הזוכה גלן רובינסון השלישי. לאורך אותה עונה קלע 5.3 נקודות בממוצע למשחק ב-32 משחקיו פיניקס, ו-14.5 נקודות למשחק ב-19 משחקיו עבור קבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – נורת'רן אריזונה סאנס. ב-7 בדצמבר 2017, לאחר שישה משחקים בעונת, שוחרר מהקבוצה.
מיאמי היט
ב-31 בדצמבר 2017 חתם על חוזה כפול במיאמי היט ובקבוצת הבת שלה, סו פולס סקייפורס. לאחר שהציג יכולת טובה בסקייפורס – עם ממוצעים של 19.9 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק – חתם ג'ונס ביולי 2018 על חוזה NBA סטנדרטי לשתי עונות במיאמי. בעונת זכה לראשונה למקום קבוע ברוטציית הקבוצה, ותרם 7.0 נקודות ו-4.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת השתתף ג'ונס בפעם השנייה בקריירה בתחרות ההטבעות, ואף זכה בה לאחר שגבר על ארון גורדון בסיבוב הגמר. בפלייאוף 2020 העפיל עם מיאמי למעמד גמר ה-NBA, אולם קבוצתו הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
וילה לאה
היסטוריה
אבקריוס ירד מנכסיו בשל חיי המותרות הבזבזניים של אשתו והיא עזבה אותו. במאי 1936 הושכר הבית לקיסר האתיופי היילה סלאסי, שברח מארצו לירושלים בעקבות כיבושה על ידי איטליה. בפנקס תושבי רחביה שפורסם ביולי 1936 נכתב תחת האות ח': "השם:חיילה-סלסיה. הכתובת:רחוב בן מימון 6. מקצוע או עבודה: מלך חבש".
בשנת 1942 מכרה לאה טננבוים את הבית למשפחה פלסטינית נוצרית. אבקריוס נפטר בשנת 1946 בחוסר כול בחדר מלון בעיר העתיקה.
דריק ג'ונס
פורטלנד טרייל בלייזרס
לקראת עונת חתם ג'ונס על חוזה בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
וילה לאה
היסטוריה
לאחר מלחמת העצמאות תפס האפוטרופוס לנכסי נפקדים את הבית. המבנה נמסר בתחילה למשה דיין, שכיהן באותה עת כמפקד מחוז ירושלים. בעקבות דיין הפך המבנה לבית המגורים של מפקדי המחוז, עד כהונתו של תת-אלוף דוד הגואל. המבנה היה ענק במושגי אותם ימים. ב-1950 אף נערך במרפסת הבית ובחצרו טקס הכלולות של עזר ויצמן וראומה שוורץ. רק בשנת 1952, שנת כהונתו האחרונה של דיין בתפקיד, בעקבות לחץ ציבורי, חולק המבנה לשלוש דירות: דירת דיין, דירת שרד לאחד משרי הממשלה ולחדרי מגורים לסטודנטים משוחררי צה"ל. האחרונים אף כינו את הבית בשם החיבה "רמת דיין". בשלב מאוחר יותר נרכשה דירה אחת בבניין על ידי אליעזר קפלן בהיותו שר האוצר, ודירה נוספת נרכשה על ידי השר ד"ר יוסף בורג.
דריק ג'ונס
שיקגו בולס
ב-28 באוגוסט 2021 עבר ג'ונס לשיקגו בולס, בטרייד שכלל מעבר של לאורי מארקנן לקליבלנד קאבלירס, ושל לארי נאנס הבן לפורטלנד טרייל בלייזרס.
וילה לאה
היסטוריה
בספרה "אבי, בתו" מספרת יעל דיין על התרשמותה מן הבית עת התגוררה בו עם הוריה משה דיין ורות דיין: .
ארז קוחנסקי
ארז קוחנסקי (נולד ב-3 ביולי 1984 בתל אביב), הוא כדורסלן עבר ישראלי, שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. גובהו 1.96 מטר.
קריירה
קוחנסקי גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. מגיל 16 היה קפטן קבוצת הנוער של המועדון והיה שותף לזכייתה באליפות ובגביע בעונות 2000-2001 ו- 2001-2002. בסוף עונת 2001-2002 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת.
בעונת 2002-2003 שיחק קוחנסקי בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, והיה שותף לזכייתה באליפות ליגת העל הישראלית ובגביע המדינה בכדורסל, ובהגעתה לגמר הליגה האדריאטית.
לאחר שלא קיבל הזדמנות אמיתית בקבוצת האם, עבר קוחנסקי בעונת 2003-2004 לקבוצת מכבי ראשון לציון. בסיום אותה העונה השתתף קוחנסקי באליפות אירופה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל וזכה איתה במקום השני.
גם בעונת 2004-2005 שיחק קוחנסקי בראשון לציון, והיה שותף לעליית הקבוצה לפלייאוף של ליגת העל ולחצי גמר גביע המדינה בכדורסל. כמו כן, שיחק ארז בסיום אותה עונה עם נבחרת העתודה באליפות העולם עד גיל 21, בה הגיעה הנבחרת למקום ה-10.
בעונת 2005-2006 שיחק ארז בקבוצת בני השרון.
בעונת 2006-2007 עבר קוחנסקי לקבוצת עירוני רמת גן, איתה הגיע לחצי גמר גביע המדינה בכדורסל. בסיום אותה עונה שיחק ארז במסגרת האוניברסיאדה עם הנבחרת האולימפית בכדורסל.
את עונת 2007-2008 פתח קוחנסקי בעירוני רמת גן, אך באמצע העונה עבר למכבי אשדוד מהליגה הלאומית עקב מיעוט הדקות שלהן זכה ברמת גן.
בעונת 2008-2009 שב קוחנסקי לליגת העל במדי העולה החדשה אליצור קריית אתא, שבה שימש כקפטן והיה שותף לירידת הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונת 2009-2010 חזר קוחנסקי לקדנציה שנייה במדי מכבי אשדוד מהליגה הלאומית ומונה להיות הקפטן.
בעונת 2010-2011 חזר קוחנסקי עירוני רמת גן שירדה לליגה הלאומית.
בעונת 2011-2012 ירד קוחנסקי לליגה הארצית והצטרף לקבוצת מכבי עירוני רעננה, שהתפצלה מקבוצת בני השרון וזאת לאחר שכבר שיחק בעבר בקבוצה המאוחדת של בני השרון.
כלכלת הרפובליקה העממית של סין
כלכלת הרפובליקה העממית של סין היא הכלכלה הגדולה ביותר בעולם במונחים של תוצר מקומי גולמי (תמ"ג) לפי שווי כוח הקנייה, לעומת זאת במונחים של התמ"ג הנומינלי, כלכלת סין היא השנייה בגודלה בעולם אחרי כלכלת ארצות הברית.
בעשורים האחרונים הפכה סין למדינה בעלת הצמיחה הכלכלית המואצת ביותר בעולם, כאשר בשנת 2008, על פי נתונים רשמיים, שיעור הצמיחה השנתי עמד על 9% (אם כי אמינותו של הנתון שנויה במחלוקת). בשלושת העשורים האחרונים גדלה ההכנסה הממוצעת לנפש בסין בשיעור שנתי ממוצע של למעלה מ-8%, אשר הוביל לצמצום ניכר בממדי העוני במדינה. זאת אף שאחת ההשלכות הנלוות לצמיחה הכלכלית הייתה התעצמות אי-השוויון הכלכלי בתוך החברה הסינית.
היסטוריה
ממוזער|300px|אחוזי הגידול ב[[תוצר מקומי גולמי|תמ"ג לנפש 1990-2007
ניתן לראות כי אחוזי הצמיחה בסין היו באותה תקופה מהגבוהים בעולם ]]
ראשית העת החדשה
על פי הערכות, כלכלת סין הייתה הכלכלה הגדולה בעולם למשך תקופה ארוכה, החל מתחילת המאה ה-15 ועד לשלב כלשהו במהלך המאה ה-19. ככל הידוע, נכון לתחילת המאה ה-19 כלכלת סין הייתה שליש מהתמ"ג העולמי. בתקופה זו ממלכות שונות במזרח הרחוק העבירו לה באופן קבוע כספים כדי לשמור על קשרי מסחר עימה.
היפתחות למערב
למרות גודלה העצום של סין ושפע משאבי הטבע שלה, החל משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התפקיד אותו מילאה בכלכלה העולמית היה שולי יחסית. לאחר מלחמת האזרחים הסינית, כאשר התייצבה סין, התנהלה מבחינה כלכלית באופן דומה למאות השנים הקודמות, כשהיא מצליחה לייצר פיתוח כלכלי, אך הפיתוח לא מצליח להדביק את הגידול באוכלוסייה, ולכן רמת החיים בסין ירדה למרות הגידול המעשי בהון.
מאז פתחה סין את שעריה להשקעות ושותפויות כלכליות מצד תאגידים מערביים, הפכה למרכז ייצור תעשייתי עולמי. במשך שלושה עשורים צמחה בקצב גבוה - על פי הנתונים הרשמיים, בעשורים אלו קצב הצמיחה השנתי הממוצע עמד על סביבות 9-10% (אם כי אמינותם של נתונים אלו נמצאת במחלוקת). קצב הצמיחה האינטנסיבי גרם לשינויים מרחיקי לכת בסין, החל מהחברה, דרך יחסי חוץ ועד לאיכות הסביבה.
הצמיחה האדירה בסין בענפי התחבורה והתעשייה הפכו את סין לצרכנית מרכזית של נפט וחומרי גלם נוספים, ועודדו את סין ליצור שיתופי פעולה עסקיים עם מדינות אפריקאיות מהן מתרחקים משקיעים מערביים בגלל שחיתות גואה או דיקטטורה לא יציבה. כחלק משיתופי פעולה אלו סין מעניקה למדינות אלו הלוואות ובונה עבורם מתקני תשתית, מה שמחזק את השפעתה של סין באזורים שונים בעולם השלישי.
בזכות ההכנסות העולות של השלטון מהצמיחה הכלכלית, הצליח לשפר את רמת החינוך, הרפואה, והמנהל ברוב אזוריה ומחוזותיה של סין.