cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטופרולול
התרופה מטופרולול נוצרה לראשונה ב 1969, והיא מופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, שהן התרופות הכי חשובות במערכת בריאות בסיסית. היא קיימת כתרופה גנרית. ב-2013, מטופרולול הייתה התרופה ה-19 ברשימת התרופות שניתנו כמרשם הכי הרבה בארצות הברית.
תופעות לוואי נגדיות
תופעות לוואי, במיוחד בלקיחת מינונים גדולים, כוללות סחרחורת, התנמנמות, עייפות, שלשולים, חלומות מוזרים, אטקסיה, נדנודי שינה, דיכאון, ובעיות ראייה. היא גם יכולה להוריד זרם דם לידיים ולרגליים, שזה גורם לקור וחוסר תחושה, עישון יכול להחריף תופעה זו.
יש חלק מתופעות הלוואי שמומלץ לדווח עליהם כולל תסמיני ברדיקרדיה (האטה בקצב הלב אל מתחת ל-60 פעימות לב לדקה), תסמינים מתמשכים של סחרחורת, התעלפות ועייפות יוצאת דופן, שינוי צבע באצבעות הידיים והרגליים, חוסר תחושה \ עקצוץ \נפיחות של הידיים או הרגליים, תפקוד מיני לקוי, אין-אונות, איבוד שיער, שינויים נפשיים, דיכאון, קושי בנשימה, שיעול, דיסליפידמיה וצמא מוגבר. לקיחת התרופה עם אלכוהול יכולה לגרום לפריחות גוף קלות, לכן זה לא מומלץ.
אמצעי זהירות
התרופה הזו יכולה לגרום לשינויים ברמות הסוכר בדם או להעלים סימני רמת סוכר נמוכה, כמו דופק מהיר. היא גם יכולה לגרום לאנשים להיות פחות ערניים, דבר שיכול להיות מסוכן בנהיגה ובשימוש במכונות.
מינון יתר
מינונים גדולים של מטופרולול לתת לחץ דם חד, ברדיקרדיה, חמצת מטבולית, והתקפים. ניתן למדוד ריכוז דם או פלזמה על מנת לאשר דיאגנוזה של מינון יתר או הרעלה בחולה המאושפז, או כדי לסייע בחקירת סיבת המוות. רמת הפלזמה היא בדרך כלל פחות מ 200 μg/l לפי הממשל הטיפולי, אבל יכולה לנוע בין mg/l 1-20 בקורבני מינון יתר.
תכונות פיזיות
למטופרולול יש נקודת התכה נמוכה, הטרטרט בסביבות 120°C, והסטוקסנט בסביבות 136°C. מהסיבה הזו, המטופרולול תמיד מיוצרת כתמיסה מבוססת מלח, בגלל שקשה לעבוד עם תרופות בסביבה חרשתית. הבסיס החופשי שלה קיים כמוצק שעוי לבן, ומלח הטרטרט הוא יותר גבישי.
חומר המטופרולול הפעיל הוא או מטופרולול סטוקסנט או מטופרולול טרטרט (כש- 100 mg של מטופרולול טרטרט מקביל ל-95 mg מטופרולול סטוקסנט). הטרטרט הוא נוסחת פירוק מיידי, וסטוקסנט הוא נוסחת פירוק מוארך.
סטראוכימיה
Metoprolol מכיל stereocenter ומורכב משני enantiomers. זהו מרוץ, כלומר 1: 1 תערובת של (R) - ואת (S) - צורה:
וידויים (סרט)
וידויים (ביפנית: 告白, Kokuhaku) הוא מותחן פסיכולוגי יפני בבימויו של טצויה נאקאשימה משנת 2010.
עלילה
הסרט עוסק במורה לשעבר בחטיבת הביניים שיוצאת למסע נקמה פיזי ומנטלי בתלמידי כיתתה שאחראיים למות בתה ומוגנים משפטית בגלל היותם קטינים. הוא מורכב מסדרת וידויים של הדמויות הקשורות למקרה הטרגי. הסרט מותח ביקורת על תרבות בני הנוער ועל החברה היפנית.
ביקורת והצלחה
הסרט זכה להצלחה כבירה ביפן. הוא הכניס 3,850,000,000 ין יפני והגיע למקום השביעי בהכנסה ב-2010 ביפן. הביקורות על הסרט היו חיוביות בכל העולם. המבקרים ציינו לטובה את העיבוד האיכותי לספר, את רמתו של הבמאי ואת המשחק, במיוחד של השחקנים הצעירים. הוא קיבל ממוצע של 80% באתר Rotten Tomatoes. מבקר הקולנוע של ה-BBC, מרק קרמוד, ציין לרעה שהסגנון של "וידויים" לא מאפשר חיבור רגשי של הצופה לסרט.
מולא עלי בסטאמי
מולא עלי בסטאמי (בפרסית: ملا علي البسطامى; באנגלית: Mullá ʻAlí-i-Bastámí; נפטר ב-1846) היה השני להימנות על 18 מאמיניו הראשונים של הבאב, מייסד תנועת הבאביזם (התנועה שקדמה להופעת הדת הבהאית), וכתוצאה מכך האות השנייה מבין אותיות הח"י. הוא היה אחד המרטירים הידועים של התקופה הבאבית הקדומה, וככל הנראה הראשון מביניהם.
ראשית חייו
מולא עלי בסטאמי נולד בסמוך לכפר באסטאם שבמערב המחוז ההאיראני ח'וראסאן. תאריך לידתו אינו ידוע.
את השכלתו היסודית קיבל עלי בסטאמי בבסטאם, התחתן שם וילדו ילדים. במשהד סיים את השכלתו. שם נודע לו על האסכולה השיח'ית המשיחית של האסלאם השיעי ממולא ג'פר כפרמנשאהי, אחת מהעולמא השיח'ית ממשהד. מאוחר יותר, בכרבלא, מרכז חשוב של המפלגה השיעית בעיראק ומקום מושבה של האסכולה השיח'ית, הוא הפך לתלמיד קרוב של מנהיג האסכולה השיח'ית, סייד כאזם רשתי. לאחר שבסטאמי למד אצל כאזם רשתי בכרבלא במשך שבע שנים, משפחתו החזירה אותו לכפר ביתו. ואולם בסטאמי חזר לכרבלא לאחר שנתיים, שם נפטר כאזם רשתי בדצמבר 1843 או בינואר 1844. כאזם רשתי לא מינה יורש, אך עשה רמיזות למהדי. לאחר מספר שבועות של חוסר החלטיות, חלק מתלמידי הקהילה השיח'ית, בראשות מולא חוסיין בושרואי ומולא עלי בסטאמי, נסוגו למסגד קופה במשך ארבעים יום של צום ותפילה ואז החלו לחפש את המהדי המובטח.
המרה לבביזם
בליל ה-23 במאי 1844, חווה עלי מוחמד שיראזי את ההתגלות הראשונה שלו בשיראז בנוכחות מולא חוסיין בושרואי. בגילויו, טען עלי מוחמד שיראזי, שהוא השער, הבאב, לאימאם שיבוא.
מולא עלי בסטאמי הגיע בשיראז זמן קצר לאחר מולא חוסיין בושרואי זיהה את הבאב והפך לתלמידו הראשון. לדברי ההיסטוריון נביל זרנדי ב"מפציעי השחר", מולא עלי בסטאמי פרש לצום ולהתפלל להדרכה. במהלך תקופה זו הובל לבאב על ידי חזון. באב העניק למולא עלי בסטאמי את התואר "השני שהאמין" וכינה אותו אחד משמונה עשרה סטודנטים או "אותיות הח"י". הבאב זיהה את מולא עלי בסטאמי בספרו "הבייאן הפרסי" בשפה האלגורית כשיבה של האימאם עלי בן אבי טאלב.
בקיץ 1844 הורה הבאב למולא עלי בסטאמי לנסוע לבושהר ולחלוק את הכרוזתו עם חאג'י מירזא סייד עלי, הבכור של הדודים האימהיים של הבאב. נראה שבמהלך ביקור זה חאג'י מירזא סייד עלי צמח במידה ניכרת בהבנתו את טענתו של הבאב.
טיול משימה בעיראק
בסתיו 1844 בחר באב במולא עלי בסטאמי להודיע על הופעה של המהדי בערים עיראקיות נג'ף וכרבלא כדי להפיץ את טענותיו בקרב האסכולה השיח'ית באזור. אך מולא עלי בסטאמי לא צריך לזהות את המהדי שהגיע עם הבאב. בנג'ף הוא הציג מכתב מהבאב לשייח' מוחמד-אסאן נאאפי, המלומד השיעי הבולט והדוקטור למשפט האסלאמי של התקופה. התפתח ויכוח אלים שבמסגרתו גורש מולא עלי בסטאמי מהעיר. אירוע זה היה ההתנגשות הישירה הראשונה בין האסלאם השיעי האורתודוקסי לבין הכת הבאבית המתהווה.
משפט בבגדאד
ב-13 בינואר 1845 כינס נג'יב פאסא משפט כדי לחקירות נגד מולא עלי בסטאמי. במשפט השתתפו גם השיעים המובילים מנג'ף ומכרבלא כמו גם המובילים הסונים מבגדאד. המשפט הפך לאירוע פוליטי, והראה את המתחים בין הצד העות'מאני/הסוני לצד השיעי/הפרסי. הכמורה הסונית רצתה שבסטאמי יוצא להורג באופן מיידי, ואילו הכמורה השיעית התעקשה רק לגלות ופוליטיקאים פרסיים דרשו שיגורשו לפרס. בסוף אפריל 1845 העביר נג'יב פאסה את מולא עלי בסטאמי לאיסטנבול. שם נידון לעבודה ברציפים. שם מולא עלי בסטאמי נפטר בבית כלא בסוף 1846.
דבורנית הדבורה
דבורנית הדבורה (שם מדעי: Ophrys apifera) גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים. אחת הדבורניות היפות והנדירות בארץ. מופיעה בחבל הים־תיכוני (באזור ההר והשפלה). ברוב אתרי הפריחה היא מופיעה בפרטים בודדים. דבורנית הדבורה היא "מין מיישב" המאכלס במהירות בתי גידול חדשים המאופיינים בתחרות נמוכה. כך לדוגמה ניתן למוצאה בבריכות דגים נטושות ועל פסולת מחצבות. עיקר ההאבקה במין זה היא עצמית - טלטול קל ביותר של הפרח גורם לנפילת האבקנים על הצלקת ולהפריה. עם זאת, קיימת גם מעט האבקה זרה, על ידי זכרים של דבורה ממין ספציפי, אותה הפרח מחקה.
השפית גדולה יחסית ושוליה מקופלים פנימה. בקצה השפית שן קטנה הפונה למטה. עלי העטיף וורודים-סגולים ומהווים סימן חשוב לזיהוי. דבורנית הדבורה היא אחד המינים המוכרים בסוג דבורנית. משרעת התפוצה העולמית רחבה יחסית וכוללת את המזרח התיכון ורוב מדינות אירופה כולל מדינות צפוניות והאיים הבריטיים.
זמן הפריחה בארץ: מרס-אפריל.
אתרי פריחה מומלצים בארץ: שמורת הסחלבים בחורשת טל, מחצבת נשר בכרמל, הר מירון, רמות מנשה.
פוזיטרון
פּוֹזִיטְרוֹן (positron) הוא חלקיק יסודי, האנטי-חלקיק של האלקטרון. הפוזיטרון דומה בתכונותיו לאלקטרון, שכן מסתו והספין שלו זהים לאלו של האלקטרון. לעומת זאת, המטען החשמלי שלו שווה בגודלו למטען האלקטרון אך הפוך בסימנו, כלומר, מטען הפוזיטרון חיובי (ומכאן שמו), בניגוד למטען האלקטרון השלילי.
פוזיטרונים נוצרים בדעיכה רדיואקטיבית מסוג, המכונה גם פליטת פוזיטרון (positron emission). בתהליך זה, פרוטון מגרעין אטום הופך לנייטרון ובוזון. לאחר מכן, הבוזון דועך לפוזיטרון ונייטרינו אלקטרוני. פוזיטרונים נוצרים גם במסגרת תהליך של יצירת זוג, בו פוטון אנרגטי מגיב עם גרעין של אטום כך שחלק מהאנרגיה של הפוטון הופך לאלקטרון ופוזיטרון, על פי הנוסחה. זו היא דוגמה לאירוע של יצירת חומר (matter creation). כל זאת, בהתאם לשקילות המסה והאנרגיה. גם התהליך ההפוך אפשרי: כאשר אלקטרון ופוזיטרון נפגשים, מתרחש איון (annihilation) ומסתם של שני החלקיקים הופכת כולה לאנרגיה של שני הפוטונים.
קיומו של הפוזיטרון נחזה על ידי משוואת דיראק, שפורסמה ב-1928 על ידי פול דיראק, אם כי דיראק עצמו לא הגיע למסקנה זו באופן ישיר.
הפוזיטרון התגלה לראשונה בתצפית ב-2 באוגוסט 1932 על ידי קארל דייוויד אנדרסון מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, בקרינה קוסמית שעברה דרך תא וילסון שהיה בתוך שדה מגנטי ושהיה בו לוח עופרת. אנדרסון הבחין בתצלומים מהתא במסלול חלקיק שעבר דרך לוח העופרת ויצא ממנו במהירות נמוכה יותר (כפי שהשינוי ברדיוס המסלול הראה). כיוון התנועה הראה שהחלקיק חיובי. מכיוון שהיה ידוע שפרוטון (או חלקיק אחר עם מסה דומה) לא יכול לעבור מרחק כזה בחומר, הסיק אנדרסון שמדובר ב"אלקטרון חיובי". את השם "פוזיטרון" נתנו העורכים של Physical Review בו פרסם אנדרסון ב-1933 את המאמר על הגילוי.
אבא נאמן
אַבָּא נֶאֱמָן (נֶיְמָן, י"ח באדר תרל"ב, 1872, ליטא, האימפריה הרוסית – 20 בנובמבר 1960, א' בכסלו תשכ"א, תל אביב) היה תעשיין וממציא ארץ-ישראלי, ממייסדי תל אביב.
קורות חייו
אבא ניימן נולד בשנת 1872 באלקסוטס (Aleksotas) שליד קובנה בליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן לזאב אריה, תלמיד חכם ממשפחת רבנים. קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבות. בצעירותו נמשך לחיבת ציון, ובשנת 1890 (תר"ן) עלה לארץ ישראל עם אחיו, יצחק. נאמן לא למד לימודים פורמליים, אלא מתוך עיסוק והתנסות. פעולתו הראשונה בישראל הייתה הקמת בית מלאכה לאותיות ביפו, יחד עם אחיו. במסגרת בית המלאכה הם ביצעו עבודות חריתה על מצבות, ייצור חותמות, ציור שלטים ועוד. לאחר מכן, עבד בבית החרושת ליציקה של ליאון שטיין ולמד את מלאכת יציקת הברזל ומכניקה. הוא ניצל את הידע שצבר ביקב ראשון לציון, שם עסק בהתקנת משאבות, והחל להתמחות בהתקנת משאבות, שכלולן וייצורן.
ב-1900 פתח את בית החרושת למשאבות, "אבא נאמן משאבות בע"מ", ליצירה ושכלול של מנועים ומשאבות, אשר שימשו את ענפי החקלאות והפרדסנות שפרחו בישראל. נוסף על כך, הוא הפך לחבר פעיל באגודת בני ברית ו"אגודת פעולה" למניעת הירידה מארץ ישראל.
הוא נשא לאשה את שרה בתם של זרח אלתר ויוכבד מושלי, מראשוני נווה צדק, פעילה ציבורית. בין היתר הייתה נשיאת לשכת תל אביב של "בנות ברית" (נשות בני ברית). בשנת 1909 היו השניים חברים באגודת אחוזת בית להקמת תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו את המגרש ברחוב ליליינבלום 19 ובנו בו את ביתם. היא פתחה בית מסחר בשם "שרה ניימן", תרמה לאגודה לעזרת חולי רוח ולאגודה לאחזקת בית יתומים ויתומות על שם בלושטיין והשתתפה בייסוד בית הספר המקצועי לנשים של אגודת נשים עבריות ובפעולות ארגוני נשים להפצת השפה העברית.
אבא נאמן התקין את הגנרטור החשמלי הראשון בתל אביב הקטנה, בראינוע עדן. בעת מחסור בנפט במלחמת העולם הראשונה, הסב את המנוע כך שפעל על פחם. במהלך מלחמה זו סייעו בני הזוג בכלכלת אזרחי תל אביב ומגורשיה.
שרה נאמן נפטרה בשנת 1953 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור. לאחר פטירתה החל נאמן לעסוק בציור, והיה לצייר פורה במשך שש שנים עד מותו ב-1960, בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור, לצד אשתו.
שלושה מנכדיו זכו בפרס ישראל: נכדו, בן בנו גדליה, הוא הפיזיקאי והפוליטיקאי יובל נאמן; נכדתו, בתו של גדליה, היא המשפטנית רות בן-ישראל; נכד אחר, בן בתו דינה, אשתו של יזהר הררי, הוא הפיזיקאי ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר, חיים הררי. נינתו היא הסופרת מרית בן ישראל, והחימש שלו (הנכד של נכדו) הוא הקומיקאי ירמי שיק-בלום.
עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית
עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה היו עבודות כפייה בהיקף רחב שיזמה גרמניה הנאצית. מיליוני פועלי כפייה שגויסו מכל המדינות הכבושות עבדו במאות מחנות עבודה. רובם של מחנות אלה היו כפופים למנהל מחנות הריכוז תחת האס אס. הגיוס בכפייה למפעלים ולמחנות עבודה בתחומי שלטונה של גרמניה הנאצית התרחב באופן משמעותי עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941. כ-16.5 מיליון עובדי כפייה, בהם למעלה מ-2 מיליון שבויי מלחמה, עבדו בגרמניה בשש שנות מלחמת העולם השנייה.
רבים מעובדי הכפייה נספו במהלך העבודה עקב תנאי העבודה הקשים, תנאי המחיה הקשים, והאכזריות שנקטו רבים מהשומרים, המשגיחים, הממונים והמנהלים.
לפני המלחמה
מחנות העבודה הראשונים פעלו במחנות מעצר שהקימו הנאצים נגד אויביהם הפוליטיים, בעיקר הקומוניסטים, הסוציאל-דמוקרטים, כל מי שנחשב סוטה מהקו האידאולוגי של המשטר – כגון שמרנים, מלוכנים, עדי יהוה, ליברלים וכן אמנים רבים – וכל מי שנחשב סוטה מאורח החיים שנחשב ראוי לפי האידאולוגיה הנאצית, כגון נגני ג'אז, ציירים מודרניים, הומוסקסואלים ועוד.
במרס 1933 נפתח מחנה הריכוז הראשון בגרמניה, דכאו. הוא יועד לכליאת מתנגדי המשטר, והחל מליל הבדולח ב-1938 נכלאו בו גם יהודים. בדכאו פעל מפעל תחמושת ובו עבדו אסירי המחנה. גם מחנות ריכוז נוספים שהוקמו בגרמניה הנאצית לפני המלחמה שימשו לניצול כוח העבודה של אסיריהם, ובהם אורניינבורג (הוקם ב-1933), בוכנוואלד (הוקם ב-1937), נוינגמה (הוקם ב-1938), זקסנבורג (פעל בין 1937-1933), ופלוסנבירג (הוקם ב-1938).
במהלך המלחמה
מאות מחנות עבודת כפייה נאציים הוקמו במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943 הם רוכזו ב-Ostindustrie. חלקם הוקמו בגרמניה ובמערב אירופה הכבושה, אך רובם פעלו במזרח אירופה, בשטחים הכבושים מידי ברית המועצות וכן בשטחי צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, הונגריה, פולין ועוד. רוב המחנות היו תחת אחריות המשרד הראשי למשק ומנהל.
תנאי העבודה היו קשים. מנות המזון היו קטנות והאסירים חיו על סף רעב ולרוב ברעב. הלבוש והחימום היו מעטים, והטיפול הרפואי לקה בחסר או שלא היה קיים. רבים מהשומרים במחנות התעללו בעובדי הכפייה. עם זאת, חלק מהמשגיחים במחנות, בין אם היו אסירים בעצמם או שהיו חלק מכוח השיטור והפיקוח במחנות, נהגו באסירים באנושיות.
יהודים
בתחילת מלחמת העולם השנייה הועסקו אסירים יהודים בעבודות כפייה בעיקר בחוות ובעבודות בכבישים. מאוחר יותר, בעיקר לאחר הפלישה לברית המועצות, הועסקו אלה ששרדו מהרצח ההמוני בבורות הירי, ונכלאו בגטאות, בעיקר במפעלי תעשייה וחימוש, בין אם של הרייך הגרמני, בין אם מפעלים פרטיים.
בנוסף לכך, גם תהליך העבודה היה רצחני. יהודים רבים נספו בעת העבודה, וכך הגשימו הנאצים שתי מטרות בו זמנית: ניצול הפועלים מצד אחד, והמתה על ידי עבודה של אלה שכבר לא יכלו לעבוד. באמצעות עבודת כפייה חסרת רחמים. השיטה, שכונתה "השמדה באמצעות עבודה", היוותה מעין פשרה בין הזרם האידאולוגי בגרמניה הנאצית, שביקש רצח כל היהודים באופן מהיר ככל האפשר, לבין הזרם הפרקטי, שביקש להשתמש בכוח עבודתם לשם הגשמת צורכי המשק והמלחמה של גרמניה.
עקב התנאים הקשים מתו למעלה מחצי מיליון יהודים במחנות העבודה. עם זאת, התגייסות או גיוס לעבודת כפייה הייתה דרך של רבים מהיהודים להישרד, לפחות באופן זמני. כמו כן, המגע עם אסירים שאינם יהודים אפשר ליהודים רבים להוסיף על מזונם הדל ואף ליצור קשר עם העולם החיצון.
אבלאית
מידע על שפה זו שאוב מקרב כ-20,000 טבלות שנמצאו בגנזכי ארמונות אבלה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20. ממה שהצליחו החוקרים לגלות שפה זו נכתבת בכתב יתדות ומאופיינת במילים בעלות צורה שמית צפון-מערבית. ההנחה הייתה שאבלאית הייתה שפה שמית צפון-מערבית או שפה העומדת בין האכדית ללשונות השמיות-מערביות. כיום מקובל יותר לראות אותה כשפה שמית מזרחית הקרובה לאכדית העתיקה.
ככל הנראה, סופרי אבלה התאימו את שיטת כתב היתדות, שנועדה במקור לביטוי שפה שומרית, כדי לבטא באמצעותה שפה בעלת מבנה שמי. דבר זה בוצע על ידי סופרי אבלה עשרות שנים לפני סופרי אכד.
חקר האבלאית נמצא עדיין בחיתוליו.
כינויה של השפה
החוקר ג. פטינאטו (G. Pettinato) היה הראשון שהכריז בשנת 1975 על גילוי שפה שמית חדשה, והוא העניק לה את השם "פלאו-כנענית". השם שהציע פטינאטו לא התקבל בקהילה המדעית, משום שבעוד שבשפה זו ניכרות השפעות מן העברית, האוגריתית והפיניקית, השם אותו הציע פטינאטו אינו מקשר בין האבאלית לבין שפות אלו. ג. גארביני (G. Garbini) הציע אז את המונח "פלאו-סורי", אך גם שם זה נדחה משום שלא שיקף את המורשת המסופוטמית המגולמת (לדעת הקהילה המדעית) בשפה זו. לכן, ללא שם שיתאים למאפיינים הלשוניים השונים של השפה החדשה הזו, נבחרה לבסוף "אבלאית" כשמה של השפה.
ג'ון ל. וייטהד ג'וניור
ג'ון ליימן וייטהד ג'וניור (באנגלית: ; 14 במאי 1924 – 6 בספטמבר 1992) היה אמריקאי ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית כטייס קרב במלחמת העולם השנייה (כחלק מטייסי טסקיגי), מלחמת קוריאה, ומלחמת ווייטנאם.
פירקוי בן באבוי
פירקוי בן באבוי (סוף המאה ה-8 — תחילת המאה ה-9) היה חכם בבלי בתקופת הגאונים, ידוע בשל האיגרת הפולמוסית שחיבר נגד מנהגי ארץ ישראל של תקופתו, וכלפי תורתם של בני ארץ ישראל בכלל. על חכם זה נודע לראשונה משרידי האיגרת שנתגלו בגניזה הקהירית.
פירקוי היה תלמידו של מר רבא שהיה תלמידו של רב יהודאי גאון (ראש ישיבת סורא בשנת 760), מראשוני הגאונים שפעלם ידוע לנו, ואחד מן המוערכים שבהם.
באיגרתו מאריך פירקוי בשבח התורה שבעל פה ומדגיש שתורה זו מצריכה רציפות של לימוד התורה, שהייתה לדבריו רק בבבל, עוד מימי גלות יהויכין ואילך. לפי פירקוי, מכיוון שבארץ ישראל היה "שמד" וגזרות נגד היהודים, רצף לימוד התורה שבעל פה נפסק, ומנהגי ארץ ישראל הם "מנהגי שמד", דהיינו מנהגים שהונהגו בלחץ המאורעות, ואסור לנהוג בהם לאחר שחלפו הגזרות.
קודיפיקציה
בעולם המשפט, קודיפיקציה, הוא תהליך יצירתו של קודקס, כלומר כינוס ואיסוף של חוקים קיימים, עריכתם והתאמתם לזמן ולמצב הנוכחי, או יצירה של מערכת חוקים בתחום מסוים.
קודיפיקציה ביהדות
המשנה, שהיא הקובץ הראשון בתורה שבעל-פה, למעשה הייתה ניסיון הקודיפיקציה הראשון ביהדות. המשנה מכנסת את החוקים הניתנים בתורה שבכתב, את המישור שעבר במסורת שבעל פה, וכן את הפרשנויות והפסיקות של החכמים עד כתיבתה. קובץ זה הוא חותם- כל קודקס שבה אחרי המשנה התבסס עליה ולא חלק עליה; והוא מקיף- היא כוללת את כל תחומי המשפט וההלכה ביהדות ומארגנת אותם על פי נושאים.
לאחר המשנה חובר התלמוד. שהוסיף על המשנה מישור אף יותר רחב ומקיף של פסיקות, דיונים והלכות, משולבים יחד עם סיפורי אגדה ותכנים אחרים. היהדות שאחרי התלמוד למדה בעיקר בו, ופסקה הלכה ממנו. אבל אורכו של החיבור, שפתו הסבוכה והקצרנית, והארגון הלא-ליניארי של הטקסט, הופכים אותו לקשה ביותר לשימוש כספר יעץ.
בתקופת הגאונים, (המאה ה-10) רס"ג הוא הראשון שניסה למסד את ההלכה בתקופתו בחיבור מסודר, אך ספר כלל המצוות שלו לא השתמר בקהילות ישראל. ממשיכו היה הרמב"ם, במאה ה-12, שקיבץ בצורה מסודרת ותמציתית יחסית את כל ההלכה הרלוונטית לימיו, ואת זאת שאינה רלוונטית, בספר משנה תורה. הוא היה הכותב הרבני הראשון שהקודקס שלו התקבל בצורה רחבה. אחריו נודע רבי יוסף קארו שביצע במאה ה-16 קודיפיקציה יעילה בחיבורו הבית יוסף, שליקט ותיאם את הגישות השונות בהלכה. את החיבור הזה קיצר לספר השולחן ערוך, שמהווה הלכה למעשה מקור עיקרי לפסיקת הלכה בימינו.
הקודיפיקציה בצרפת
בצרפת היו נהוגות שיטות משפט שונות: קנוני, רומי, מנהגי, מקומי. הליך הקודיפיקציה בצרפת מסמל את תום תקופת המשפט המשותף לכל אירופה. זהו מעבר למשהו לאומי, המשקף מגמה כללית בכל אירופה. עידן חדש מבחינה פוליטית, המהפכה הצרפתית. הקודקס נחקק ב 1804, השפעתו ניכרת עד היום. קודקס נפוליאון - נפוליאון נתן את הדחיפה לסיום הקודיפיקציה, ותכונות הקודקס מושפעות מהתערבותו. קוד נפוליאון מנוסח בפשטות (בעיקר עקב השפעה גדולה של מונטסקיה). הקודקס מופנה לעם ואינו מורכב. הוראות יסודיות בו לא השתנו עד היום, ומהווים את עמוד השדרה של החיים הציבוריים.
המשפט הפרטי בגרמניה: רקע היסטורי
ראשי המזוהים עם הוויכוח הם סביגני (Savigny) וטיבו (Thibaut). סביגני שייך לאסכולה ההיסטורית של המשפט. סביגני טען שהמשפט מתקדם באופן טבעי ואין לכפות עליו מודלים זרים. לכל עם תרבות משלו ולכן משפט משלו. ייתכן שהקודקס יתפתח עם הזמן בצורה טבעית. אך אין לאוכפו. סביגני התנגד גם לקודקס הצרפתי. טיבו דגל ברעיון הקודיפיקציה, כפטריוט שלחם נגד הצרפתים לא חש בנחיתות למולם. ולא רצה לאמץ את הקודקס הצרפתי במדויק. הוא סבר כי השיטה הגרמנית הקיימת היא שיטה מסורבלת ובלתי אחידה. גישתו ניצחה בוויכוח.
הפנדקטיסטיקה
לאחר ניצחונו של טיבו, החלו בשנות ה–80 של המאה ה–19 את העבודה. הקודקס הגרמני הוכן על ידי פרופסורים השייכים לאסכולת הפנדקטיסטיקה, אסכולה שהתפתחה במאה ה–19, והתבססה על טקסטים רומאים, אך לא הסתפקה בכתוב, אלא ניתחה אותם ופירשה אותם על פי המקובל לתקופה. המושגים שלהם מדעיים, תוך הגעה לרמת הפשטה גבוהה, היוצרים שיטה סיסטמאתית והומוגנית ככל האפשר. הפרופסור החשוב ביניהם הוא ווינדשהייד (Windscheid) והוא יצר את הטיוטות לקודקס הגרמני שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1900.
התפתחות הקודיפיקציה בגרמניה
ה-BGB הוא הקודקס הגרמני, נכתב על ידי פרופסורים, והיה מורכב ביותר. הוא מחולק לחמישה ספרים: חלק כללי, חיובים, חוזים, קניין, משפחה, ירושה. החלק הכללי מגדיר את כל מושגי היסוד לשאר החלקים. ביקורת: ספק אם יש צורך ליצור מסגרת כללית לכל דבר.
פלימות' דה לוקס
בשנת 1949 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית, במרכב, מארז ומנוע. בסיס הגלגלים ואורך הרכב שונו משמעותית.
קודיפיקציה
התפתחות המשפט היווני – תקופות (הלניסטית, רומית, ביזנטית, מוסלמית)
ניתן לחלק את ההתפתחות של המשפט היווני לחמש תקופות:
העידן המודרני. הקודקס היוני. השפעות זרות
השלב הראשון בעידן המודרני הוא הסתמכות על ה – Hexabiblos, שהיה אסופה של שישה ספרים, שנכתב במאה ה–14, ומבוסס על ה Corpus Iuris. מעורבות גרמנית בשלטון גרמה לכך שאופן הפירוש היה לפי המשפט הגרמני, לפי מודל ה – BGB, רק ברור יותר, עממי יותר, ופחות טכני. (וזאת כתוצאה מהשפעה שווייצרית).
בית המשפט העליון ומועצת המדינה
מועצת המדינה דנה בערעורים מנהליים, בית המשפט העליון דן בעניינים אזרחיים ופליליים. ביוון יש מודל ייחודי באירופה למצב ובו יש מחלוקת בין מה שנקבע בבית המשפט העליון רגיל ובין מה שנקבע במועצת המדינה, והוא, כינוס כללי – מורכב ביה"ד מיוחד הכולל שופטים משני בתי הדין, המיישבים את הסתירה. הפתרון המקובל באירופה הוא ביה"ד לחוקה (פתרון האופייני לשיטות המשפט הקונטיננטלי להבדיל משיטות המשפט המקובל).
מאפייני הקודקס האיטלקי
הקודקס האיטלקי הראשון, מדגיש את הפנדקטיסטיקה, ואת הגישה הצרפתית (כאשר ההשפעה הגרמנית גוברת). הקודקס המודרני משלב את הצרפתי והגרמני (הרמוניזציה), הוכן על ידי בניטו מוסוליני, אך ללא מרכיבים פשיסטים.
הקודיפיקציה בישראל
עם הקמתה של מדינת ישראל ירשה המדינה את המשפט של המנדט הבריטי ואף את המג'לה, תרומת השלטון העות'מאני. בתחומים מסוימים, כגון משפט העבודה, הייתה זו ירושה דלה, שחייבה תהליך של קודיפיקציה ליצירת חקיקה יש מאין. בתחומים אחרים, כגון דיני העונשין נתנו השליטים הקודמים בסיס רחב וטוב, אך גם תחומים אלה עברו תהליך של המרת חוקים אלה בחקיקה ישראלית מקורית. אחת מתוצאותיו של תהליך זה הוא ביטול המג'לה בשנת 1984 (58 שנה לאחר שבוטלה בטורקיה עצמה). בשנת 1968 החלו צעדים ליצירת קודקס של הדין האזרחי, ברוח הקודיפיקציה הקונטיננטלית. למיזם הצטרפו אנשי אקדמיה רבים שיצרו לבסוף את הצעת חוק דיני ממונות, אך חקיקה זו נותרה עד היום בשלב מקדמי ורחוקה מהשלמה.
פרשת הקישון
כתוצאה מחשיפת הפרשה, הוקמה ועדת חקירה בראשות השופט בדימוס שמגר שחקרה את הסוגיה. הוועדה המליצה לפצות את החיילים שחלו בזמן שירותם הצבאי, אם כי לא קבעה קשר חד משמעי בין הצלילות לתחלואת החיילים. משרד הביטחון אימץ את מסקנות הוועדה. בהמשך, קבוצת חיילים נוספת ששירתה בסביבת הנחל ודייגים שהתפרנסו ממנו תבעו פיצויים על הנזקים שנגרמו להם לדבריהם. תביעותיהם נדחו בסופו של דבר פה אחד, על ידי בית המשפט העליון ב-24 בספטמבר 2015.
הנחל ומקורות הזיהום
הזיהום בנחל הקישון נגרם בעיקר מביוב תעשייתי. לפי ממצאי הדו"ח המזהמים העיקריים הם: מתקן טיהור שפכים חיפה וחמשת המפעלים - חיפה כימיקלים, גדות כימיקלים, בתי הזיקוק, כרמל אולפינים ודשנים. לאורך הנחל נמצאים מפעלים נוספים, אשר שפכיהם מתנקזים לנחל ומהווים מזהמים משניים, ובהם חברת החשמל, מפעל שמן, פז, סונול, דור אנרגיה, סולתם, תלמה, אגד. במעלה הנחל ישנם מפעלים נוספים ששפכיהם זורמים לנחל ציפורי ומשם לנחל הקישון ובהם המפעלים כרומגן בשער העמקים ו'ויטקו כימיקלים' באלוני אבא. נמצא כי המשקע בקרקעית בנחל הקישון הוא המזוהם מבין נחלי החוף במתכות, כולל במתכת הרעילה כספית.לאורך שנים הוקמו מפעלי התעשייה על גדות נחל הקישון. במשך שנים רבות הוזרמו לנחל הקישון מאות אלפי טונות של שפכים מזהמים (ספיקה יומית של עד 20,000 מ"ק/יום של שפכים תעשייתיים), אשר גרמו נזק לסביבה, לחי, לצומח, לתוואי הנחל ולתושבי האזור והציבור כולו.
הגורם המעורב בזיהום הנחל לאורך השנים היה מפעל חיפה כימיקלים, אשר ייצר חומצה חנקתית, חנקת אשלגן וחומצה זרחתית בכמויות עצומות (6,500 מק"י ליממה) והזרים את שפכים חומציים אשר לא עברו תהליכי ניטרול לנחל באופן שוטף. ערכי החומציות הגבוהים אשר על פי דיווחי חיפה כימיקלים הגיעו לערכים חמורים של מתחת למינוס 1 pH לעומת תקן של ערכים נייטרליים הנע בין 6.5-9 pH. התנאים ששררו בנחל לא ניתן לקיים חיים, הנחל הפך לתעלת ביוב. כתוצאה מכך נעלמו מנופי הנחל דגים, צבים וכל עולם החי והצומח המאפיין את הסביבה הטבעית של הנחל והיווה חלק מהייחוד שלו.
דוגמה לערכי החומציות המסוכנים ניתן למצוא בדוחות רשות נחל הקישון, אשר עובדיה מדווחים כי נמנעו מהחדרת מכשירי הבדיקה למים עקב רמת החומציות הגבוהה ששררה בהם ומהחשש כי המכשיר ייהרס בחשיפה לרמת חומציות כזו השפכים שהוזרמו לנחל באין מפריע גרמו נזקים ישירים לבני האדם המשתמשים ולכל מי שבא במגע ישיר עם הנחל. רציפי מעגן הדייג, מספנות ישראל, ומתקני נמל חיפה ניזוקו. דייגים ובעלי ספינות אשר ספינותיהם עגנו באזור שפך הנחל ניזוקו קשות. מועדוני השיוט והחתירה, בפתח נמל הקישון סבלו. ובמידה מועטה יותר גם מתקני תחנת הכוח של חברת חשמל.
מודעות והוראות להקטנת זיהום
בשנת 1975 הוכן לפי הזמנת איגוד ערים חיפה (ביוב) סקר כללי. והועלו הצעות לפתרון שלא מומשו. בשנת 1978 פורסם צו לתיקון המעוות על ידי נציב המים נועד להקטין את היקפי הזיהום, אולם בפועל הצו לא הצליח להקטין את היקפי הזיהום.
טיפול המדינה בזיהום הקישון החל מראשית שנות ה-80, תחילה באמצעות האגף למניעת זיהום ים ב'שרות לאיכות הסביבה' ובהמשך המשרד להגנת הסביבה שהוקם ב-1990. ההתמודדות עם הגורמים המזהמים מהיבט אכיפת חוק החל בשימוש בפקודה למניעת זיהום ים בשמן. המשרד להגות הסביבה יזם 'חוק מניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים', התשמ"ח 1988 אוסר על הזרמת שפכים ממקור יבשתי במטרה לסלקם לים, אלא אם ניתן היתר בהתאם לחוק ול'תקנות למניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים', התש"ן-1990.
כמו כן הוחלט כי לשם הגברת האכיפה יש לפעול להזרמת השפכים במתכונת של היתרי הזרמה לים בלבד. החל מ 1999 הוצאו היתרים לשפיכת פסולת מכוח החוק על ידי וועדה בין-משרדית כקבוע בחוק והשפכים הוזרמו על פי מתכונת זו במקום הצו לתיקון המעוות.
רשות נחל הקישון
ב-1994 הקים יוסי שריד, שכיהן בתפקיד השר להגנת הסביבה תאגיד 'רשות נחל הקישון'. הפועל מכוח 'חוק רשויות נחלים ומעיינות', תשכ"ה 1965 ובהתאם ל'צו רשויות נחלים ומעיינות', התשנ"ה -1994. חברי רשות נחל הקישון היו נציגים ממשרדי ממשלה, מרשויות מקומיות, ממפעלים, בעלי מקרקעין ומגופים ציבוריים נוספים. הרשות החלה לפעול להקמת מסד נתונים במקביל לפעילות להפסקת או הקטנת רמות הזיהום בנחל באמצעות הליכי אכיפה פיקוח וניטור מוסדרים. במקביל הכין התאגיד תוכנית האב לשיקום הנחל. בשנת 1997, לאור ממצאים חמורים של ערכי חומציות בנחל, הוציא משרד החינוך צו הפסקת כל פעילות חינוכית מטעמו בנחל הקישון. החל משנת 1998 מפיקה 'רשות נחל הקישון' דו"ח שנתי מסכם בו פורטה פעילות הרשות לאורך השנה וממצאי הניטורים ואנליזות איכות המים ורמת הזיהום במדדים השונים. וייחוסם למזהמים העיקריים: דשנים, גדות תעשיות ביוכימיה, גדיב תעשיות פטרוכימיה, כרמל אולפינים, בתי זיקוק, חיפה כימיקלים.
הצעה לפינוי השפכים לים
בדו"ח בלשה ילון משנת 1975 ובתוכניות אחרות נקבע כי יעשה ריכוז השפכים למיכל אגירה ומשם בצינור לתוך הים. מועד השלמת הצינור נקבע ל-31 בדצמבר שנת 2003. החברות במפרץ הסכימו לכך ואף החלו בבניית הצינור. אך ארגוני איכות הסביבה כולל ארגון גרינפיס העולמי הביעו התנגדות. ישראל אשררה עוד בשנת 1978 את מחויבותה לאמנת ברצלונה - שמור על איכות מי הים התיכון. והשרה יהודית נאות הורתה לחפש חלופה לצינור השפכים לים.
נמל הקישון
נמל הקישון הוקם בשנות החמישים מזרחית לבריכת תחנת הכוח של חברת החשמל, במוצא הנחל אל הים. בתחילה תוכנן לעשותו אזור סחר חופשי אך שנות השישים צורף מנהלית לנמל חיפה. עם השנים התפתח וכלל רציף מטענים מסוף כימיקלים של חברת גדות, רציף כימיקלים, רציפי מספנות ישראל ובריכת המבדוק. בשנות התשעים נבנה רציף מטענים חדש. בין מסוף הכימיקלים של 'גדות' לבריכת ההשקטה של חברת החשמל, נבנה בתחילת שנות השישים מעגן סירות של 'שייטי כרמל', האגודות הימיות ומועדון החתירה. אשר הוצאו ממקומם הקודם במערב נמל חיפה.
מעגן הדיג - שטח מוצא נחל הקישון לים נמצא בבעלות רשות הנמלים. בסוף שנות החמישים נבנה על ידי משרד החקלאות רציף לעגינת ספינות הדיג. במקום עגנו דרך קבע כ-40 כלי שיט ובחוף נבנו בתי מלאכה ומחסני קירור. נוכחות הדייגים במוצא הנחל השפעה מועטת על הזיהום.
מספנות ישראל שנבנו בצד הצפון מזרחי של הנמל הייתה השפעה על הזיהום. אוניות שמיועדות לעלות להספנה מנקות מכל הנוזלים המיותרים שלהם. כלי שיט שנבנו עבור חיל הים עגנו ליד הרציפים תקופה ארוכה להשלמת הבניה. כל אותה עת נערכו במקום בדיקות תחתית על ידי צוללים מצוותי כלי השיט ומקבוצת צוללי מילואים.
מסוף גדות ורציף הכימיקלים תפעול אוניות הכימיקלים בדרך כלל תקין אך מדי פעם קורות דליפות, שטיפות ניקוי, תקלות צנרת וכימקלים זרמו למי הנמל.
רציפי הנמל – האוניות בנמל גרמו מדי פעם לזיהומים במי השיפוליים ושאריות מטען. בתקופת מלחמת ההתשה ועד סוף שנות השמונים, נערכו בדיקות תחתית לאוניות כימיקלים שנחשבו בעלות סיכון גבוה במקשר גדות וברציף הכימיקלים. הבדיקות נערכו על ידי יחידה 707 וקבוצת צוללי מילואים שהוקמה לשם כך.
צנרת בתי הזיקוק - בתי הזיקוק לנפט הנמצאים מזרחית לנמל הקישון, מעבירים מוצרי נפט למיכלים ולרציף הדלק בנמל חיפה. הצינורות מושקעים מתחת למים וחוצים את מוצא הנחל בקטע שבין בריכת הנמל למעגנת שביט. לעיתים רחוקות קורה שאחד הצינורות נפרץ ודלק מגיע למימי הנמל. לשמירה על הצינורות מופעלת מערכת הגנה קתודית אקטיבית. השדה החשמלי מבטיח את שלמות הצינורות על חשבון מתקני מתכת אחרים בסביבה.
בנית מרינה שביט
בתחילת שנות התשעים נוצר ביקוש למעגנת סירות מפרש פרטיות בחיפה. השטח שהוקצה לכך בקרבת ראש הכרמל לים היה קשה לביצוע. הדרישה הופנתה להקצות שטח במערב הנמל היכן שהייתה פעילות אגודות ימיות לפני קום המדינה.
כאשר נכנס שורש לרר לניהול רשות הנמלים. קיבל את הצעתו של יגאל שץ שהיה מנהל נמל הדיג בקישון לבנית מעגנה מול רציף הדיג. לאחר שהתייעץ עם ידידו יהודה רותם מניסיונו כמנהל צים וכדייג. תוכנית עסקית רב שנתית הראתה שהבניה תשתלם תוך כעשרים שנה. התנאי היה שהניהול הכללי יחזור לרשות הנמלים. נחתם חוזה בין משרד החקלאות לרשות הנמלים ובו נשמרו כל הזכויות והחובות של הדייגים במעגן. יהודה רותם נקבע כמנהל הפרויקט ויגאל שץ נעשה מנהל המעגנה מטעם רשות הנמלים. בשנת 1996 החלה רשות הנמלים בבניה.
בפרויקט בניית המעגנה שיקום המעגן הדיג הפעילה רשות הנמלים חברות קבלניות שונות חברת 'מעגן' בנתה את קיר השיגומים הצפוני והמזרחי. חברת 'מרטר' בנתה רציפים בגדה דרומית ורציפים צפים. חברת 'סולל בונה' ביצעה עבודות פיתוח בעורף הרציפים. חברת 'אוקיאנה' עסקה בחפירה ימית שאיבה ישירה לבריכות שהקימה 'רשות ניקוז ונחלים קישון' בעורף המעגן.
בשנת 1999 נסתיימה הבניה המעגנה נקראת על שם משה שביט איש קיבוץ נווה ים שהיה מנהל אגף הדייג בשנים 1953- 1963 והלך לעולמו במאי 1984. במעגנה יש רציפי עגינה לכ-250 כלי שיט קטנים. כל המקומות מלאים ויש רשימה ארוכה של ספינות ממתינות למקום שיתפנה.
נזקים למבנים ימיים ותביעות
ב של רציפי הנמל נוצר עיכול מתכת עד כדי חורים. נראה שהחורים נגרמו מהחומציות והחומרים במי הנחל במשולב עם ההגנה קתודית ששומרת על צינורות הדלק של בתי הזיקוק. ברציף נמל הדיג התגלתה התופעה בשנת 1990 נעשו בהם תיקוני טלאים. ובשנת 1993 נבנה הרציף מחדש עם שיגומי פלדה צבועים. עלות התיקון כוסתה על ידי משרד החקלאות. ברציף הכימיקלים בנמל הקישון נאכלו לוחות השיגומים החול יצא ובאספלט ליד קצה הרציף נוצר בור ורכב שקע בו. בשנת 1991 ביצעה רשות הנמלים תיקון. ברציף המספנות אותה בעיה נוצרה ברציף המספנות וגם שם היה צורך להחליף שיגומים.
תביעות משפטיות
אדם טבע ודין: בשנת 1994 פתחו מספר חברות דייג בקובלנה פלילית כנגד מפעל חיפה כימיקלים בגין גרימת זיהום הים וזיהום המים, וטענו כי הזיהום והחומציות השוררת בנחל גורמות לקורוזיה ונזקים לספינותיהם. עמותת אדם טבע ודין לקחה את ניהול הקובלנה תחת חסותה כחלק מהמטרות הכלליות של העמותה בשמירה וקידום ערכי הסביבה בישראל. בשנת 1996 הושג הסכם פשרה, במסגרתו התחייבה חיפה כימיקלים להציג תוכניות לטיפול בשפכים לפי לוחות זמנים מוגדרים, וליישמן. בגין הנזקים שנגרמו לכלי השייט, נקבעו לחברות הדייג סכומי שיפוי של כ-25,000 ₪ לכל אחת (כ-150,000 ₪ סה"כ), וכן נקבע כי חיפה כימיקלים תשלם לעמותת אדם טבע ודין הוצאות משפט בסך של 475,000$ . הפער הגדול בין סכומי הפיצויים שנפסקו לטובת המשתתפים בקובלנה נובע מכך שהסכום הפיצויים כולל תשלום עבור ניטור המשך הפעילות בקישון אותו תבצע עמותת אדם טבע ודין.
עמותת דייגי המכמורת: בשנת 2001 הגישה עמותת דייגי המכמורת בקישון עתירה מנהלית נגד חיפה כימיקלים. בית המשפט המחוזי נתן צו מניעה לאיסור על חיפה כימיקלים להזרים מעבר לקבוע בהיתר ההזרמה, ובמקביל הורה לרשות נחל הקישון להגביר את תדירות הדיגומים בסופי השבוע.
נזק למבדוק: חברת מספנות ישראל מכרה בשנת 2005 לחברה טורקית את אזור המבדוק בנמל (אזור בנמל לבדיקה ולתיקון כלי שיט). בטורקיה התגלו נזקי קורוזיה שחייבו התאמות ותיקונים. החברה הטורקית תבעה פיצוי ממספנות ישראל וזו תבעה את חיפה כימיקלים. התביעה נסגרה בפשרה דיסקרטית והצדדים הסכמו שלא לפרסם פרטים על ההסדר.
פינוי הבוצה מהנחל ומהנמל
בין השנים 1982–1984 בוצעה רבה בנמל הקישון. חברת הרקולס-סנפיר הפעילה מחפר כפות שהובא במיוחד מהולנד. נעשתה העמקה עד ל-15 מטר מהכניסה לנמל רחבת התמרון ובאזור המבדוקים של מספנות ישראל. החומר החפור הובל בדוברת הטלה עם קרקעית נפתחת והוטל במרחק כ-3 מיל מפתח הנמל. באזור נמל הדיג נחפר באמצעות מחפרים יבשתיים שהוצבו על דוברה. החומר הוטל לים באותה שיטה.
במשך שנים רבות הוטלו חומרים שנאספו מחפירה תחזוקתית של נמלי חיפה הקישון ומעגן הדיג, במפרץ חיפה. הדבר גרם להרס אזורי המחיה של הדגים והדיג במפרץ כמעט נעלם. בשיטפונות חורף 1991/2 החסימות בנחל גרמו להצפה רבתי באזור הקריות בשנת 1992. 'רשות ניקוז ונחלים קישון' עשתה עבודת דוברת חפירה שאבה כמות גדולה של בוצה אשר לא טופלה. פינוי הבוצה מהנחל לבריכת שיקוע מדרום לו. בעת בניית מעגנת הסירות מדרום לנמל הדיג שנעשתה על ידי רשות הנמלים והרכבות הוטל חלק מהחומר לאותן בריכות שיקוע על גדת הנחל ומרביתו שימש לביסוס פארק הקישון.
אתר אלפא שימש גם כאתר להטלת בוצה של מפעל חיפה כימיקלים. ההטלה שם נפסקה בשנת 1998 לאחר שהמפעל מצא פתרון יבשתי לטיפול בשפכים התעשייתיים. לאחר הטיפול השפכים מוזרמים לנחל הקישון לפי היתר הטלה מתחדש. משנת 2006 הועסקה אוניית מחפר הולנדית Amazon בפינוי הבוצה מנמל הקישון ונמל הכרמל בבניה. הצוות ההולנדי ביצע את החפירה בתלבושת מגן. דגימה מהבוצה נשלחה לבדיקת מעבדה בהולנד ונמצאה מסוכנת.
נזקי בריאות
בשנת 2000 פורסמה כתבה בעניין הנזק הבריאותי הנובע מהמצב במי הקישון, לאור תלונות לוחמי שייטת 13 על תחלואה רבה ובגיל צעיר, כשהמשותף להם הוא צלילה בעבר במי הנהר, במהלך שירותם הצבאי.
עוד באותו יום החליט קצין רפואה ראשי אל"ם גיורא מרטונוביץ' להפסיק את הצלילות בכל הנמלים. הוקמה ועדת בדיקה, במטרה לבדוק האם מי נחל הקישון והשפעות הסביבה הם שגרמו למחלות הקשות. בוועדה השתתפו ראש ענף בריאות הצבא - סא"ל ד"ר שלמה משה פרופ' פרום, מומחה לרפואה תעסוקתית - פרופסור יוסף ריבק, רשם הסרטן הלאומי במשרד הבריאות - ד"ר מיכה ברחנא, וכן מומחית לרפואה תעסוקתית -ד"ר יהודית שחם. הוועדה קבעה ביום 15 במאי 2000 כי אין קשר סיבתי בין התחלואה לצלילות בקישון.
קבוצת יוצאי שייטת 13 שאורגנה על ידי יובל תמיר לא הסכימה עם מסקנות הבדיקה הצה"לית והגישה ביום 18 ביוני 2000 עתירה לבית המשפט העליון במטרה לבטל את מינויה של ועדת הבדיקה הפנימית, ולמנות תחתיה ועדת חקירה חיצונית ובלתי תלויה. העותרים תבעו להכירם כנכי צה"ל, לממן את הוצאותיהם הרפואיות ולפצות את משפחות הצוללים שנפטרו.
===ועדת שמגר ===
בתגובה לתביעת לוחמי המילואים בבג"ץ לקיים ועדת חקירה חוץ-צבאית, הציע היועץ המשפטי לממשלה לשר הביטחון לקיים את הדרישה בלא צורך בהחלטת בג"ץ ולאחר משא ומתן בין הצדדים הושגה הסכמה, וזו לשונה:
ועדת שמגר עסקה בחקירה משך שלוש שנים, קיימה 27 ישיבות, שמעה 103 עדים, קיבלה 619 מוצגים, סיירה בשטח הקישון והורתה על קיום בדיקות רפואיות ללוחמים.
חלק ראשון - המלצות להתנהגות בנחל הקישון
ביום 3 ביולי 2001 הגישה הוועדה לרמטכ"ל את חלקו הראשון של הדו"ח. פרק י"ד לחלק זה כלל שורת המלצות ומסקנות, הנוגעות להתנהגות בנחל ובקרבתו וביניהן: איסור צלילה במי הקישון ובנמל חיפה, הפסקת הזרמה של שפכים לסוגיהם, המשך מבדקי בריאות לקבוצות הסיכון, הקמת מנגנון התקשרות בין חיל הים לבין גורמים אזרחיים העוסקים בניטור ובדיקה של איכות מים, ועוד.
להלן פירוט ההמלצות:
חשופים שהוזמנו לבדיקות
למופיעים ברשימה נשלח בינואר 2001 מכתב ממפקד חיל הים אלוף ידידיה יערי המזמין להיבדק. השופט שמגר לא הספק במכתבו של מפקד חיל הים ובחודש פברואר 2001 הוציא גם הוא מכתב הזמנה. להזמנות נענו כ־3000 איש. הבדיקות נעשו בארבעה בתי חולים: סורוקה בבאר שבע, בילינסון בפתח תקווה, שערי צדק בירושלים וכרמל בחיפה, תחת פיקוחו של ד"ר רנרט. במהלך הבדיקות נמצאו 19 אנשים שהתגלו בגופם תופעות סרטניות בנוסף ל-107 התובעים הראשונים.
המלצת חברי הוועדה פרופ' וילצ'יק וד"ר רנרט: :
השופט מאיר שמגר בחן את הסוגיה על פי אמות מידה משפטיות, ולא מדעיות. הסביר בחוות דעתו ציין כי על פי אמות מידה אלה, אין צורך להשתכנע בקיומו של קשר ברמה של מובהקות סטטיסטית. די לו למשפטן, להבדיל מהמדען, בהטיית מאזן ההסתברויות לטובת האפשרות שקיים קשר בין השהיה במים לבין התחלואה כדי לקבוע, משפטית, קיומו של קשר כזה. השופט שמגר סקר בחוות דעתו את כל המבחנים המשפטיים המקובלים לקביעתו של קשר סיבתי, סקר את דיני הנזיקין ואת דיני השיקום הרלוונטיים ואת חוות דעת המומחים שקיבלה הוועדה, והגיע למסקנה שקיים קשר סיבתי משפטי והגיוני בין השהיה במים המזוהמים לבין התחלואה בסרטן. לפיכך, קבע כב' הנשיא (בדימוס) שמגר כי יש להכיר בכל הלוחמים שנחשפו למים המזוהמים, ללא קשר לתקופה או למידת החשיפה, כדין.
חלק שני - מסקנות להכרה בחשופים
חלקו השני של הדו"ח, המסכם את עבודת הוועדה, ניתן בסוף חודש מרץ 2003. מסקנת יו"ר הוועדה: המחלוקת בין חברי הוועדה הצטמצמה לנושא זה בלבד. בכל יתר הנושאים הייתה הסכמה, כפי שפורטו בחלקו הראשון של הדו"ח. מסקנתם של חברי הוועדה כי מי הקישון ונמל חיפה מכילים חומרים מסרטנים בכמויות גדולות נותרה בעינה, והם המשיכו להחזיק בעמדתם כי אין לצלול במי הקישון ובנמל חיפה.
החלטת שר הביטחון ומימושה
בישיבת הממשלה באפריל 2003 הצהיר שר הביטחון שאול מופז כי למערכת הביטחון ומפקדי הצבא יש אחריות ללוחמים ולבריאותם שניזוקה עקב פעילות אימונים ולחימה. וכי לאחר שנועץ ברמטכ"ל ובמנכ"ל משרד הביטחון החליט לאמץ את ממצאי דו"ח ועדת שמגר כי החיילים שצללו במי הקישון עקב שירותם וחלו במחלת הסרטן יהיו זכאים לזכויות לפי חוק הנכים (תגמולים ושיקום) או חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום).
נוהלי הטיפול - במשרד הביטחון הוקמה 'מנהלת הקישון' שתפקידו לבחון נפגעים ולאשר את זכאותם לפי חוק נכי צה"ל או חוק המשפחות השכולות. לאחר שהוברר כי אין רישום מדויק לגבי מי מתי ואיפה נערכו הצלילות בקישון. הוציא היועץ המשפטי למערכת הביטחון, גב רחל סטוביצקי, ב-18 בספטמבר 2003, נוהל וקריטריונים להכרת קצין התגמולים בחולים שנחשפו למי הקישון כנכי צה"ל.
החולים זומנו לוועדות רפואיות, לקביעת אחוזי נכות בגין נכותם, על-פי תקנות הנכים (מבחנים לקביעת דרגות נכות) התש"ל-1969, משפחות לוחמים שהלכו לעולמם הוכרו מכח חוק משפחות חיילים שנספו במערכה תש"י- 1950, ההכרה נעשתה ללא כל אבחנה למועד ולמשך חשיפתם למים המזוהמים, לאופי היחידה בה שרתו בצה"ל, או לסוג הסרטן בו לקו.
כך משך שנים, הוכרו חיילים ששרתו בחיל הים: צוללנים, חובלים, צוללי קורס מים רדודים, חיילים מחיל ההנדסה, מחיל רגלים, חיילים שנחשפו למי הקישון חיילים שנחשפו למי נמל חיפה, חיילים שנחשפו בשנות החמישים, השישים, השבעים, והשמונים. חיילים שחלו במחלת סרטן הריאות, סרטן העור, סרטן הקיבה, סרטן הלימפומה, סרטן הבטן, סרטן הערמונית, סרטן הראש, סרטן בלוטת התריס ועוד.
מועד קובע - בדו"ח ועדת שמגר הייתה התייחסות לשנת 1975 כשנת חיתוך לניתוח הנתונים. ואחרי שנה זו הזיהום היה יותר קשה. לכן נקבע כי לגבי חולים הטוענים שנחשפו למימי הקישון לפני שנת 1975 תבדק כל פנייה לגופה בהתעלם משאלת ההתיישנות. חולים שלא נכנסו לקריטריונים האלה תבדק טענתם בדרך הרגילה. המדובר אך ורק בחולים במחלה ממארת. חולים במחלות אחרות הרואים קשר בין מחלתם לחשיפה למי הקישון חייבים להוכיח זאת. אנשים ששירתו ביחידות אחרות וטוענים שחלו עקב חשיפה במימי הקישון. טענתם תיבדק לפי נתוני צה"ל. בכל מקרה מדובר בחשיפה מאורגנת לאורך זמן ולא בחשיפה מקרית או חד פעמית. הקריטריונים לא פורסמו ברבים ואף לא הגיעו לידיעת פרקליטי המדינה עד סוף שנת 2007 במסגרת הערעור שהגישה דורית אלימלך בשם אחד הנפגעים שבקשתו נדחתה. ולטענת המערער לא היה מסמך הקריטריונים הנחיה מנהלית מחייבת אשר מצמצמת את החלטת שר הביטחון מופז. סיכמה עו"ד אלימלך
הכללת יוצאי אגד הצליחה
רשימת החשופים שהוגשה לוועדת שמגר כללה אנשי חיל הים בלבד. אגד הצליחה של חיל ההנדסה התבסס, בראשית פעולתו, בחורשת אקליפטוס על שפת נחל הקישון וערך את האימונים בנחל. לאחר שחולים מאגד הצליחה לא הוכרו על ידי קצין התגמולים בנוהל המיוחד. פנתה עו"ד אלימלך בנושא הכללת אנשי אגד הצליחה בנוהל המקל. עו"ד רחל סטוביצקי השיבה במכתב מיום 28 בינואר 2004,
הכללת שטח נמל חיפה
במהלך שנת 2004 דחה קצין התגמולים בקשות להכרה מצד נפגעים שצללו בנמל חיפה. אלמנות נפגעים שנפטרו פנו בעתירה כנגד שר הביטחון בה טענו שכבר בכתב המינוי לוועדת שמגר נכלל חלקו המזרחי של הנמל בהגדרת הנחל מה גם שמופיעה בו המילה נחל הקישון וסביבתו הוכנס אזור נמל חיפה בהכללה להגדרה כמימי הקישון. התשובה כי העתירה נמחקה בהסכמה. מאז המשמעות היא כי צלילה בנמל חיפה כמוה כצלילה בנחל הקישון.
ועדת בדיקה
הפניה הראשונית נעשתה על ידי 107 חולים ובבדיקות ועדת שמגר נוספו עוד 19. כאשר התקבלה ההחלטה הצפיות היו לכ-150 חולים. לאחר שהסתבר למערכת הביטחון כי כמות הפונים גדולה בהרבה. וכי החולים ממשיכים ותובעים בבתי המשפט את המפעלים המזהמים ואלה מצרפים את המדינה לתביעה נוצר מצב המחייב בדיקה. בחודש יולי 2009 החליט מנכ"ל משרד הביטחון אלוף אהוד שני לבדוק את יישום מסקנות ועדת שמגר (חיל הים). המנכ"ל מינה ועדה בראשות ד"ר עדי שני מומחה למחלות הסרטן. הוועדה ריכזה למעשה רק בנושאים הנוגעים למשרד הביטחון. היינו: בדיקת היחס לחולים שרואים עצמם נפגעים מהזיהום בקישון. הוועדה התכנסה ודנה במשך כמעט שנה וב -1 ביוני 2010 הגישה את מסקנותיה למנכ"ל משרד הביטחון.
על סמך המידע שהצטבר הסכימו חברי הוועדה עם הקביעה המקצועית של ועדת שמגר היינו ש. ועל כן מן הראוי לבדוק כל מקרה לגופו של עניין.
עם זאת המליצה להמשיך בנוהל שקראו לו 'מסלול ירוק' לגבי מי שיעמוד בתנאים מצטברים:
הוועדה המליצה שרשימה זו תעודכן מדי פעם עם התקדמות המחקר הרפואי. מי שיעמוד בתנאים המצטברים הללו לא ידרש להוכיח את הקשר הסיבתי אולם תתבצע בדיקה פרטנית של מחלתו, חשיפה לסיכונים בעבודתו שלא במסגרת צה"ל, היסטוריה של מחלות ממאירות במשפחתו ועישון.
מאידך הועלתה טענה כי הוועדה פעלה מבלי לידע את העותרים. בין חבריה היו אנשים המייצגים את משרד הביטחון כנגד הפונים ואלה נהגו בניגוד עניינים. וכי למעשה ביטלה את החלות ועדת שמגר בחוסר סמכות.
ועדת מומחים למעקב
בחודש מרץ 2012 ביקש אגף השיקום במשרד הביטחון להקים ועדת מומחים כדי לדון בקשר הסיבתי בין חשיפה למי הקישון ובין שש קבוצות מחלות ממאירות: סרטן הערמונית, סרטני העור, סרטן בלוטת התריס, סרטן המעי הגס, סרטן קיבה, סרטן כליות. הוועדה הורכבה מארבעה רופאים מומחים למחלות השונות, היא הגישה את הדו"ח בינואר 2013.
סיכום הוועדה לא מצא ביסוס מדעי לקשר סיבתי בין חשיפה למי הקישון לבין שש מחלות הסרטן שאותן נדרשה לבדוק. עם זאת הכירה בכך שתיתכן השפעה מסוימת לחשיפה הסביבתית של מי הקישון על מחלות סרטן למעט סרטן העור שיוחסו לחשיפה לשמש. המליצה להכיר בחולים שהיו בחזקת והמחלה אובחנה אצלם בגיל צעיר באופן החורג במידה נכרת מהממוצע באוכלוסייה. בתנאי ולא היה מעשן כבד.
הועדה הבהירה שהמלצתה אינה סותרת את מסקנתה העיקרית הברורה. וכי הכללים שנקבעו בוועדת שני בנוסף כל מקרה שיעמוד בתנאים ולא יידרש לבחינת קשר סיבתי במסלול הרגיל יעמוד לבדיקה פרטנית של נתוניו כמפורט בדו"ח ועדת שני, בכל הנוגע לגורמי סיכון רלוונטיים שמחוץ לשירות הצבאי ומשקלם.
הודעת השר ברק
שר הביטחון אהוד ברק הודיע לתקשורת ביום 12 ביולי 2010, בהודעתו התעלם ברק מכך שסיכום ועדת שני כולל שינויים מהותיים מסיכום ועדת שמגר וכי החלטתו היא בניגוד להחלטת קודמו בתפקיד שאול מופז שקיבל את מסקנת היו"ר שמגר.
שלושה ימים מאוחר יותר הוציא עוזר ראש מטה שר הביטחון אליה אשל מכתב המבהיר שהתמיכה היא במסקנות ועדת שני ולא הזכיר את ועדת שמגר (חיל הים). והיועץ המשפטי לשר הביטחון אחז בן ארי הבהיר למעשה המצב הוא שלאחר החלטת ברק המסלול המיוחד שיוחד לתביעות קישון, אינו קיים. כל אחד מהתובעים, נדרש להוכיח קשר סיבתי.
טיפולים בגרמניה
בשנים 2001-2003 יצאו קבוצת נפגעים עם יובל תמיר למרכז רפואי הנמצא בבאד אבלינג, בוואריה, בראשות פרופ' דאווס. המטפל בסרטן בשיטה היפר-טרמית - חימום הגוף בעזרת מנורות תת-אדומות. התאוריה שעם החום הגוף מצליח לאתר את גורמי הסרטן ולסלק אותם. המשתתפים בבדיקה היו נחושים להבריא. מה שהוגדר על ידי פרופ' דאווס כאלמנט חשוב בתהליך הריפוי, מחלתם של חלק מהמטופלים נעצרה וחלקם לא הבריאו. ההוצאה לטיפול הייתה גבוהה וכוסתה על ידי משרד הביטחון. מומחים של חיל הרפואה חקרו את הנושא והגיעו למסקנה שאין בטיפול יתרון. לדעתם אף יש בו סיכון לתפקדו איברים פנימיים בגוף והמליצו שלא לעשות זאת. לא הייתה לכך המשכיות.
תובענה ייצוגית של מועדון החתירה
מועדון החתירה בחיפה מאורגן כעמותה רשומה, ממוקם באזור מוצא הנחל לים הנקי יותר אך עיקר פעילות החתירה הייתה נעשית אל תוך הנחל עצמו. לאחר הפרסומים והגברת המודעות בציבור לנזקים הפוטנציאליים ממי הנחל המזוהמים. נוכחו אנשי המועדון כי חותרים צעירים הפסיקו להצטרף אליו. בשנת 2001 נציג המועדון משרד עו"ד אפרים גלסברג מחיפה הגיש תובענה ייצוגית לבית משפט השלום בחיפה. כנגד 4 חברות שנראו כמזהמים העיקריים חיפה כימיקלים, 'גדות תעשיות ביוכימיה', דשנים וחומרים כימיים ו'פז שמנים וכימיקלים'. על הפרת 'החוק למניעת מפגעים סביבתיים' (תביעות אזרחיות), התשנ"ב 1992 הנתבעים נדרשו: לתקן את המעוות, להקטין את הנזק ולפעול להשבת המצב לקדמותו.
עורכי הדין של הנתבעים טענו שאין לעמותת מועדון החתירה זכות לתבוע ודרשו הסרה על הסף. במקביל הגישו הנתבעים המקוריים הודעת צד גימל ל-24 מפעלים, רשויות והמדינה עצמה. בכך נעשו אלה נתבעים נוספים. השופט שקל וערך מאזן נוחיות כלכלית. הפסקת הזיהום משמעותה הפסקת הייצור והנזק הכלכלי הצפוי מכך היה גדול. ב-29 במרץ 2007 נדחתה התביעה על ידי השופט יעקב וגנר.
המועדון הגיש ערעור לבית המשפט המחוזי בחיפה. בדין ישבו השופט גדעון גינת השופטת שושנה שטמר והשופט ד"ר עדי זרנקין. ב-24 בספטמבר 2008 החליט בית המשפט המחוזי בהליכי הערעור. בית המשפט מתח ביקורת על התנהלות הנתבעים ובאופן חריג חייב אותם בתשלום הוצאות משפט למועדון השיט.
עמותת דייגי המכמורת
בשנת 2001 הגישה עמותת דייגי המכמורת בקישון עתירה מנהלית (ת.א 278/01) כנגד חיפה כימיקלים ובמסגרתה ניתן על ידי בית המשפט המחוזי צו מניעה האוסר על חיפה כימיקלים להזרים מעבר לקבוע בהיתר ההזרמה, ובמקביל בית המשפט הורה לרשות נחל הקישון להגביר את תדירות הדיגומים בסופי השבוע (החלטה מיום 21.11.01).
תביעת הדייגים החולים
ההגנה במשפט פעלה להרחיב את הנתבעים בטענה כי לקישון היו מזהמים רבים. וכי מי ששלח את הלוחמים לצלול הייתה המדינה. פטר נשיץ עו"ד של חיפה כימיקלים הגיש הודעות צד ג' ורשימת הנתבעים הגיעה לששים. ביום 3 בנובמבר 2013. פרסם השופט שפירא פסק דין מנומק ובו נדחו כל התביעות בפירוט הסיבות לכל אחד מ-50 התובעים. ריכוז החומרים הוא בבוצת הקרקעית ולדייגים לא היה מגע עם הבוצה. מנגד התברר כי התובעים ניהלו אורח חיים שייתכן ופגע בבריאותם. כך עבודה רבה בחשיפה לשמש יוקדת, למנועי דיזל, וכן תופעות של תזונה בלתי בריאה, עישון כבד של סיגריות וחומרים נוספים ושתיית אלכוהול. בהחלט ייתכן כי מציאות עבודה וחיים זו תרמה למחלות בהן לקו חלק מהעוסקים בתחום זה, ובהם התובעים. הציעה לצדדים להגיע לסיכום בנושא הוצאות המשפט אך לא נתקבלה הסכמה.
הדייגים שקיוו לפיצוי על בריאותם שהידרדרה חויבו לפצות את הנתבעים. על קבוצה הכוללת 30 תובעים – שהתברר כי פעילותם לא הייתה בנחל הקישון – הוטלו הוצאות בסכום של 137,663 ש"ח כל אחד. על קבוצה המונה 9 תובעים, אשר היה יסוד סביר יותר לתביעתם הוטלו הוצאות בסכום של 50,986 ש"ח כל אחד.
אגרות משפטיות - חלק מהם פנו וביקשו לפטור אותם מתשלום אגרות משפט. הנושא נידון בפני השופט רון שפירא בבית המשפט המחוזי בחיפה. שיקוליו היו גודל ההוצאות - שעד אז התקיימו כ-225 ישיבות ונכתבו למעלה מ-23,500 דפי פרוטוקול ועוד בכמות הזאת עדויות מקצועיות. היו ב-1 בפברואר 2017 דחה בית המשפט את בקשת הדייגים והם חויבו לשלם אגרות למדינה 290,000 ₪ אגרות - 42,000 ₪ לכל אחת משבע קבוצות התובעים. לדייגים ניתנה ארכה לשקול אם ברצונם להגיש בקשות פרטניות לפטור מהאגרה וקבע כי לא ינקטו הליכי גביה עד 1 באפריל 2017.
תביעת חיילי צה"ל החולים
קבוצת לוחמים שחלו בסרטן, וקשרו את מחלתם לזיהום בקישון, הגישו בשנת 2000 על ידי עו"ד משה קפלנסקי, תביעת פיצויים על בריאותם שהידרדרה, כנגד ארבעה גורמים מזהמים: חיפה כימיקלים, איגוד ערים אזור יפה (ביוב), עיריית חיפה ובתי זיקוק לנפט. בשנת 2004 הצטרפו לוחמים נוספים בשלוש קבוצות תביעה דומה. התביעות אוחדו לדיון משפטי אחד.
הגדלת רשימת הנתבעים עו"ד פטר גד נשיץ שייצג את חיפה כימיקלים הרחיב את רשימת הנתבעים בהליך של הודעה לצד שלישי וכלל מפעלים נוספים, קיבוצים, מושבים, רשויות עירוניות, חברות ביטוח ואת מדינת ישראל. הרשימה שנודעה כרשימת נשיץ כללה 50 נתבעים נוספים.
הדיונים נערכו שנים רבות. התובעים שחשבו כי מגיע להם פיצוי בנוסף למה שקיבלו מהמדינה לפי חוק שיקום נכי צה"ל. נוכחו שעליהם לעמוד בחקירות צולבות. מסקנות ועדת שמגר (חיל הים) - שלא היו חד משמעיות - לא היו קבילות בתביעה אזרחית. וכי האמפתיה שגילתה כלפיהם התקשורת והשפיעה בהליכים מול משרד הביטחון משפיעה פחות על בית משפט הדן בתביעה אזרחית. פרקליטי הנתבעים אספו מידע על כל תובע והציגו כי למרבית הלוחמים התובעים הייתה היסטוריה של חשיפה בשמש ועישון. המדינה שמצאה את עצמה נתבעת אף כי לא ישירות על ידי הלוחמים אלא בעקיפין באמצעות הליך הודעה לצד שלישי. נהייתה מודעות לכך שבתהליך ההכרה בנכות על ידי המדינה יוצרת לנפגע מעמד של תובע פוטנציאלי. מכאן נבעה מוטיבציה להקשות על תהליך ההכרה ולהקטין את כמות התובעים הפוטנציאליים.
החלטת בית המשפט - ב-17 ביוני 2013 דחה השופט עדי זרנקין בבית המשפט המחוזי בחיפה את תביעות החיילים. בנימוק שלא הוכח הקשר סיבתי משפטי בין הצלילות בנחל ובין המחלות בהן חלו התובעים, או חלק מהם. האמפתיה לתובעים פעלה גם כאן ובשונה מהדייגים הלוחמים לא חויבו לשלם הוצאות משפטיות לנתבעים, ואף לא חויבו באגרות בית המשפט כפי שחויבו הדייגים.
ההחלטה מיום 7 בפברואר 2022: שר הביטחון בני גנץ החליט לאמץ את המלצת ועדת המומחים בראשות רן בשביץ ולהרחיב את ההכרה בנכי צה"ל מקרב הלוחמים שהתאמנו בקישון.
בית המשפט העליון – כבית דין לערעורים
לוחמים שהוגדרו כחשופים והדייגים שהוטל עליהם תשלום פיצויים ערערו על הפסיקה ועל החיוב בפיצויים לבית המשפט העליון כבית דין לערעורים. הנתבעים בתביעת הצוללים הגישו ערעור שכנגד על כך שלא נפסקו הוצאות משפט לזכותם.
הרכב שכלל את השופטים יצחק עמית, צבי זילברטל ונעם סולברג, דן בכל הערעורים והערעורים שכנגד. ב-24 בספטמבר 2015 דחה בית המשפט העליון, בהחלטה פה אחד, את תביעות הלוחמים והדייגים נגד המפעלים המזהמים. נפסק כי הוצאות משפטיות - בנושא זה שקל בית המשפט את תביעת הנתבעים לקבל הוצאות מהלוחמים כפי שחויבו הדייגים בבית המשפט המחוזי. פסיקתו הייתה:. משכך, הלוחמים לא נדרשו לשלם הוצאות משפטיות לנתבעים, בעוד שהחלטת בית המשפט המחוזי לחיוב הדייגים נשאר בעינה.