cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיות שוכנות עצים
ישנם מינים מטפסים מכל קבוצה גדולה של חיות, למעט מאלה השוכנים בים (כמו הדגים). רוב חסרי החוליות קטנים מאוד ויכולים לטפס בקלות על ענפים ולחלקם ישנו ריר המדביק אותם לענף. כך חשופיות יכולות להתקדם ללא רגליים. כך גם חלזונות וכמה מהחלזונות חיים בעיקר על העצים. לאחרים רגליים רבות העוזרות להם להיתפס בקרסים בין חורי הגזע ולנוע מעלה. החרקים יכולים לעוף עם כנפיהם אל העלים ורבים מהם חיים בין העצים כל חייהם, חלקם גם דומים לעלים כמו המקלונאים או גמלי שלמה. גם העכבישים המותחים קורים ומגיעים מענף לענף מבלי לרדת לקרקע ושם טווים את רשתותיהם. ישנם אפילו כמה סרטנים שוכני עצים כמו סרטן הקוקוס.
מבין החולייתנים ישנם מיני צפרדעים בעלי גוף קטן וכפות רחבות בעלות קרום איתם הם נעים על העלים ו"נדבקים אליהם" הצפרדע המעופפת יכולה גם לדאות עם קרומי אצבעותיה מעץ לעץ. גם רוב הזוחלים יכולים לטפס על ידי התלפפות סביב הענפים או בשימוש בטפרים חזקות וזנב נצמד. הזיקיות בעלות כפות גדולות ואצבעות המפוצלות לשניים וזנב לופתני. השממיות בעלות כריות הצמדה חזקות איתם הם יכולים לנוע מעל קירות אנכיים.
רוב העופות יכולות לעוף אל הענפים והרבה מהם מרגישים בנוח להימצא בינות הענפים. חלקם יודעים גם לטפס עליהם ואף להיתלות הפוכים. כך גוזל ההואצין יכול לטפס מהקרקע אל העצים, תוכי דררה, נקריים וטפסי העצים שאצבעותיהם מפוצלות ל-2.
מבין היונקים קבוצות רבות חיות בין ענפי העצים. העיקריים שבהם הם הפרימטים בהם מינים רבים לא רק מטפסים מיומנים אלא גם קופצים למרחקים מרשימים מאוד בין הענפים, ביניהם הגיבונים, קוף העכביש המשתמש בזנבו כדי לתפוס ענפים, גלגו, טרסיוס, לוריס שלוח ולמורים היודעים כולם לקפץ לאורך מרשים, השימפנזה היכולה לנוע במהירות מקרקע היער לצמרות, קופי הקולובוס והשאגן ועוד רבים.
קבוצות נוספות כוללות את דובי הנמלים בעלי הזנב הלופת והעצלנים הנתלים הפוך ומשתמשים בטפרי הקרס שלהם להיתפס. מבין הטורפים בולטים החתוליים כמו הנמר, הסרוול, חתול בר ועוד, גחניים, נמייתיים, מגוון סמוריים, הראקון, החוטמן ודביבון לופת ואפילו כמה דובים כמו דוב מלאי, פנדה ענקית או דוב שחור. מבין המכרסמים ישנם את הסנאיים השונים ובעיקר סנאים דואים, סמרניים, אוגריים שונים ועכברון הקמה. מבין הכיסאים ישנם את הקואלה, הצופון, פוסום זנב-מברשת, נמיית הכיס, כיסנאי דואה ומיני האופוסום. עוד קבוצות כוללות את העטלפים הנתלים הפוך על הענפים, חדפי עצים, גלשנאים ושפניים.
מינים נוספים חיים באזורים הרריים ומתואמים לטיפוס מעט דומה לטיפוס על עצים, אך תנועתם היא בעיקר בקפיצות גבוהות או צעידות אופקיות ולא בטיפוס אנכי, למשל יעלים או עזים. לעיתים מינים אלה יצליחו בעזרת כישוריהם לטפס על עצים נמוכים.
קתרין מוולואה
קתרין מוולואה או קתרין מצרפת (בצרפתית: Catherine of Valois; 27 באוקטובר 1401 – 3 בינואר 1437) הייתה מלכת אנגליה מ-1420 עד 1422, בתו של שארל השישי, מלך צרפת, אשתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה ואמו של יורשו הנרי השישי, מלך אנגליה. נישואיה של קתרין היו חלק מתוכנית להציב בסופו של דבר את הנרי החמישי על כס המלכות של צרפת, ואולי לסיים את מה שמכונה כיום מלחמת מאה השנים, אך למרות שבנה הנרי השישי הוכתר מאוחר יותר בפריז, המיזם נכשל בסופו של דבר.
לאחר מותו של הנרי החמישי, נישואיה המאוחרים של קתרין עם אוון טיודור היו קרש הקפיצה של משפחת טיודור, והובילו בסופו של דבר להכתרת נכדם כהנרי השביעי, מלך אנגליה. אחותה הגדולה של קתרין איזבלה הייתה גם מלכת אנגליה בתור הכלה הילדה של ריצ'רד השני.
ראשית חייה
בעוד שכמה מחברים טענו שקתרין הוזנחה בילדותה על ידי אמה, בדיקה מודרנית יותר של העדויות מעידה אחרת. לפי החשבונות הכספיים של אמה, נרכשו צעצועים כיאה לנסיכה צרפתייה, סופקו טקסטים דתיים וקתרין נשלחה למנזר בפואסי כדי לקבל חינוך דתי.
נישואים מלכותיים
הנרי החמישי יצא למלחמה עם צרפת, וגם לאחר הניצחון באז'נקור, התוכניות לנישואים נמשכו. אמרו על קתרין שהיא הייתה מאוד מושכת, וכשהנרי פגש אותה סוף סוף במיילן, הוא התאהב בה. במאי 1420, נערך הסכם שלום בין אנגליה לצרפת, הסכם טרואה, ושארל הכיר בהנרי מאנגליה כיורשו. קתרין והנרי נישאו בקתדרלת טרואה ב-2 ביוני 1420. קתרין נסעה לאנגליה עם בעלה החדש והוכתרה למלכה במנזר וסטמינסטר ב-23 בפברואר 1421. ביוני 1421 חזר הנרי לצרפת כדי להמשיך במסעות הצבא שלו.
בשלב זה, קתרין הייתה מספר חודשים להריונה וילדה בן בשם הנרי ב-6 בדצמבר 1421 בווינדזור. בעלה מעולם לא ראה את ילדם. במהלך המצור על מו, הוא חלה ומת ב-31 באוגוסט 1422, רגע לפני יום הולדתו ה-36. קתרין לא הייתה עדיין בת 21 ונשארה כמלכה האלמנה. שארל השישי מת כמה חודשים לאחר הנרי החמישי, מה שהפך את הנרי השישי הצעיר למלך אנגליה וצפון צרפת הכבושה בידי האנגליה. קתרין חיבבה את בנה במהלך ילדותו המוקדמת.
מערכת יחסים עם אוון טיודור
קתרין הייתה עדיין צעירה ויכלה עוד להתחתן, מקור לדאגה לגיסה המפרי, דוכס גלוסטר, האפוטרופוס של בנה. שמועות רבות שקתרין תכננה להינשא לאדמונד בופורט, רוזן מורטן, בן דודו של בעלה המנוח. עם זאת, הדוכס מגלוסטר התנגד בתוקף, והפרלמנט של 1427–1428 העביר הצעת חוק שקבעה שאם המלכה האלמנה תתחתן בשנית ללא הסכמת המלך, בעלה יפסיד את אדמותיו ורכושו, אם כי ילדים מהנישואים לא יספגו עונש. הסכמתו של המלך הייתה מותנית בכך שיגיע לבגרותו. באותה תקופה היה המלך רק בן שש.
קתרין התגוררה בביתו של המלך, ככל הנראה כדי שתוכל לטפל בבנה הצעיר, אך ההסדר איפשר גם לחברי המועצה לשמור על המלכה האלמנה בעצמה. אף על פי כן, קתרין נכנסה למערכת יחסים מינית עם הוולשי אוון מרדית' טיודור, אשר ב-1421, בצרפת, היה בשירותו של השמש של הנרי החמישי סר וולטר הונגרפורד. טיודור מונה כנראה לשומר על משק הבית או המלתחה של קתרין. מערכת היחסים החלה כאשר קתרין גרה בטירת וינדזור, והיא נכנסה להריון עם ילדם הראשון שם. בשלב מסוים, היא הפסיקה לחיות בביתו של המלך, ובמאי 1432, הפרלמנט העניק לאואן זכויות של אנגלי. זה היה חשוב בגלל החוקים של הנרי הרביעי המגבילים את זכויותיהם של וולשים. אין תאריך ידוע לנישואיה של קתרין לאוון, ובכל זאת אין ראיות בו-זמנית לכך שתוקפם של הנישואים והלגיטימיות של ילדיה הוטלו בספק בחוק החילוני או הקנוני. ממערכת היחסים של אוון טיודור והמלכה קתרין השתלשלה שושלת טיודור של אנגליה, החל מהמלך הנרי השביעי. היסטוריונים של בית טיודור טענו שאוון וקתרין היו נשואים, שכן נישואיהם החוקיים הוסיפו כבוד וקשרים מלכותיים חזקים יותר לטענות שושלת טיודור.
לאוון וקתרין היו לפחות שישה ילדים. אדמונד, ג'ספר ואדוארד נולדו כולם מחוץ לבית המלוכה. הייתה להם בת אחת, מרגרט, שהפכה לנזירה ומתה צעירה.
מותה ולאחר מכן
קתרין מתה ב-3 בינואר 1437, זמן קצר לאחר הלידה, בלונדון, ונקברה בקפלת "הגברת הזקנה" של מנזר וסטמינסטר. אף על פי שתאריך המוות אינו מוטל בספק, הסיבה היא, עם מספר שווה של רישומים לפיהם היא לא מתה כתוצאה מהלידה, אלא נכנסה למנזר ברמונדי, אולי חיפשה תרופה למחלה שהטרידה אותה במשך תקופה. היא ערכה את צוואתה רק שלושה ימים לפני מותה. כעת היא קבורה במנזר וסטמינסטר בקפלת הצ'אנטרי של הנרי החמישי. לאחר מותה, אויביה של קתרין החליטו לצאת נגד אוון על הפרת חוק הנישואין מחדש של המלכה האלמנה. אוון הופיע בפני המועצה, נעצר לאחר מכן ונלקח לכלא ניוגייט. הוא ניסה להימלט מכלא ניוגייט בתחילת 1438 ובסופו של דבר הגיע לטירת וינדזור ביולי אותה שנה.
בינתיים, שני הבנים הגדולים של אוון וקתרין, אדמונד וג'ספר, הלכו להתגורר עם קתרין דה לה פול, אם המנזר של ברקינג, ואחותו של ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק. זמן מה לאחר 1442, המלך (אחיהם למחצה) נטל תפקיד בגידולם. אוון, אביהם, שוחרר בסופו של דבר בערבות של 2000 פאונד, אך זכה לחנינה בנובמבר 1439 (והערבות בוטלה ב-1440). אוון זכה ליחס טוב לאחר מכן והיה בן ביתו של המלך עד אמצע שנות ה-1450. הוא חי עד 1461, אז הוצא להורג על ידי היורקיסטים בעקבות קרב צלב מורטימר בהרפורדשייר. בניהם קיבלו מעמד רוזנות על ידי בנה של קתרין, המלך הנרי השישי. אדמונד התחתן עם מרגרט בופורט, צאצאית של ג'ון מגונט, שבעקבותיו הייתה לו תביעה רחוקה אך שנויה במחלוקת לכס המלכות; בעקבות חיסולם במלחמה של רוב המועמדים האחרים, הפך בנם למלך הנרי השביעי.
בגתא
בִּגְתָא הוא דמות מקראית, אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
בסיפור המגילה
בגתא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש
ושתי סירבה לבוא, ובעקבות כך נגזר עליה עונש מוות.
שמו
הרבה חוקרים חושבים שבגתא ובגתן הם אותו אדם.
יש חוקרים הסוברים שהשמות של בגתא ובגתן שניהם מגיעים מאותה מילה בפרסית: Bagadâta, שפירושה נתנאל.
במדרשים נכתב: "בזתא בוז ביתיה, חרבונא אחריב ביתיה, בגתא ואבגתא בוז ובזבוז".
רון נשיאל
רון נשיאל (נולד ב-18 בספטמבר 1962) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי. מגיש את התכנית "מגזין שבת" ברשת ב' ב"כאן". הגיש את התכנית "יומן השבוע" ברשת ב' ובתאגיד כאן מ-2015 עד 2020.
ביוגרפיה
בשנת 2016 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי, ומשנת 2017, עם פתיחת התאגיד, הגיש את התכנית "יומן השבוע" בתחנת כאן ב'.
נשוי לעיתונאית אורית לביא-נשיאל.
À l'Olympia
À l'Olympia (באנגלית: At the Olympia, ובעברית: באולימפיה) הוא אלבום ההופעה השני של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום ההופעה יצא לאור ב-21 בנובמבר 1994, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ואפיק רקורדס.
עם יציאתו נכנס אלבום ההופעה אל המקום השלישי במצעד האלבומים של קוויבק.
רקע והפקה
אלבום ההופעה צולם והוקלט ב-21 בנובמבר 1994, באולימפיה, פריז שבצרפת. במהלך ההופעה ביצעה דיון להיטים שונים כדוגמת "", "" ו-"Je danse dans ma tête".
איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי העניק לאלבום ההופעה את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-394,100 עותקים במדינה.
כי הנה כחומר
כִּי הִנֵּה כַּחֹמֶר הוא פיוט סליחות קדום מסוג "פזמון", הנאמר בקרב קהילות אשכנז המזרחי בתפילת ערבית בליל יום הכיפורים. במנהגי אשכנז המערבי, הוא נאמר באחד מימי עשרת ימי תשובה.
מקורו של הפיוט וזהות מחברו לא ידועים, אך הוא מופיע במחזורים אשכנזים החל מהמאה ה-12.
מבנה ותוכן הפיוט
הפיוט נכתב במקור כאקרוסטיכון אלפביתי אך עם השנים השתבש הנוסח ואבדו חלק מבתי הפיוט וכיום האקרוסטיכון מגיע (בצורה משובשת) רק עד האות מ"ם.
כל בית מבתי הפיוט בנוי בנוסח קבוע החוזר על עצמו ורק חלק מן המילים מתחלפות. במילים המתחלפות שיבץ הפייטן בעלי מלאכה, בעיקר בתחום האומנות, ואת השליטה המוחלטת שלהם בחומר בו עובדים. השיר ממשיל שליטה מוחלטת זו לאפסות האדם מול האל. במקורות שונים מופיעים בתים רבים נוספים לפיוט.
הפניה החוזרת בשיר,, רומזת לברית י"ג מידות הרחמים ששמור לה מקום חשוב בתפילות יום הכיפורים וכן לברית המילה, לברית הקשת בענן ולשמירת המצוות. יש מפרשים שהפניה היא כפולה: מצד אחד פניית האדם אל האל שיתייחס לברית ולא לחטאים שנגרמים על ידי היצר ומהצד השני פניה אל האדם שישמור את הברית ולא ילך אחרי ייצרו. ניתן להבחין בפיוט בפולמוס נגד הדטרמיניזם שאפיין את הנצרות הקדומה. בכך נדרשת החזרה בתשובה מהאדם, ומאידך מתבקשת קבלת התשובה על ידי הבורא הכל יכול.
לחני הפיוט
בשל מקומו המרכזי בתפילת יום הכיפורים ומילותיו המובנות, הולחן הפיוט ובוצע פעמים רבות.
המילים
ככל הנראה מקור המילה הגה בעברית המודרנית הוא פיוט זה. במקור השתמש הפייטן במילה "הגה" במשמעות של "עוגן" על בסיס המשנה בבבא בתרא המילה "עוגין" מופיעה בחלק מהגרסאות כ"הוגין". כנראה הפייטן הבין את אטימולוגיית המילה כרבים של הגה ובכך יצר מילה חדשה.
בתקופת ההשכלה, חיפשו סופרים עבריים מקורות למילים חדשות והשתמשו במילה הגה באופנים שונים. כך למשל ברוך לינדא השתמש במילה לתיאור משוט, ואורי ניסן גנסין השתמש בה לתיאור ההגה המוכר לנו כיום.
הלחן
במהלך מאורעות תרפ"ט כתב עמנואל הרוסי את השיר "שכב בני". שיר זה הוא מעין שיר ערש לבנו של המשורר והוא נכתב ללחנו של חריטונוב שאותו הכיר.
כדור עקיבה
כדור עקיבה (באנגלית: Trackball) הוא אמצעי קלט למחשב מסוג אמצעי הצבעה (תחליף עכבר). כדור העקיבה הוא מתקן הנושא כדור שמשתמש המחשב מגלגל עם ידו, כך שכיוון גלגול הכדור אנלוגי לכיוון תנועת הסמן על מרקע המחשב.
כמו כל אמצעי הצבעה אחר, גם עם כדור עקיבה אפשר להפעיל מקלדת מרקע וירטואלית – דהינו חלק מהמסך שיש עליו ציור של מקלדת, והוא מתפקד כמקלדת כשנוגעים בו באמצעי הצבעה. תכונה זו של כדור העקיבה מאפשרת לו לשמש כאביזר טכנולוגיה מסייעת לנגישות מחשב עבור אנשים שאינם יכולים לתפעל ביעילות את המקלדות, העכברים ומשטחי הנגיעה המקובלים.
נכון לשנת 2010, קהל היעד של כדורי העקיבה הוא בעיקר אנשים שבשל לקות מתקשים לאחוז עכבר ומתקשים לעשות תנועות עדינות באצבעותיהם. מלבד אנשים עם לקות, כדור העקיבה עשוי לשרת גם פעוטות. את גודל הכדור שבמכשיר כדור העקיבה ואת גודל המכשיר כולו ניתן להתאים ליכולתו הגופנית של המשתמש. אנשים עם מגבלה בהנעת האצבעות, למשל, יעדיפו כדור גדול במכשיר כדור העקיבה, כדי להניע אותו בקלות בעזרת כף ידם הפתוחה. העדפה דומה יכולה להיות בקרב אנשים עם לקות תנועה קשה המשתמשים במקל פה להנעת כדור העקיבה. אולם, אנשים אחרים עם לקות תנועה קשה עשויים לרכוש מכשיר קטן במיוחד שניתן להכניסו אל הפה ולהניע את הכדור שבו בעזרת הלשון.
כמו כן, ניתן למצוא מספר התקנים כאלה במערכות משובצות מחשב ובמחשבים ייעודיים רבים כגון: עמדות הדפסה וכו'.
אבנר גילאי
אבנר גילאי (ורנר פרוידנברג, 4 בדצמבר 1911 – 4 בפברואר 1978) היה רב-חובל ותיק מראשוני הימאים בארץ ישראל.
משפחה וילדות
ורנר פרוידנברג נולד ב-4 בדצמבר 1911. האב אדולף ישראל פרוידנברג האם רוזלי פרוידנברג לבית שלבינסקי. אדולף פרוידנברג לחם בחיל הרגלים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע, החלים וחזר לחזית. נלקח בשבי הבריטי ושוחרר ב-1919.קיבל את צלב הברזל. בשנת 1940 נלקח לעבודות כפייה בברלין. רוזלי ואדולף פרוידנברג נרצחו באושוויץ. הורי לורה פרוידנברג לבית רוזנטל: אלברט וזלמה רוזנטל. אלברט היה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה נפצע, חזר לחזית. קיבל את צלב הברזל., אלברט וזלמה רוזנטל נרצחו באושוויץ.
פרוידנברג הצעיר למד בבי"ס יסודי בברלין ורכש הכשרה המקצועית בניידנבורג מ-1 באפריל 1928 עד 30 בספטמבר 1930. לאחר לימודים עבד בחברות מסחר שונות שהאחרונה הייתה בפישהאוזן לא רחוק מקניגסברג בבית מסחר זה עבד בעיצוב חלונות ראווה ושירות לקוחות במחלקת בגדי גברים בחנות. שהייתה בבעלות יהודי.
תחילת השירות ימי
ראשית דרכו הימית המתועדת הייתה בפישהאוזן, עיירת דיג קטנה לחוף הים הבלטי. בסופי שבוע נהג להצטרף לדייגים ויצא עמם לים. כאשר נדרש מעסיקו בחנות הבגדים למכור\למסור את החנות במאי 1935 ולפטרו בשל חוקי הגזע, קיבל מכתב המלצה בו הובעה שביעות רצון גמורה לחריצותו וכישרונו. בתנאים ששררו בגרמניה המכתב היה חסר ערך. כאן החלה התקשרותו עם אנשי תנועת החלוץ בברלין במיוחד עם נפתלי אונגר שהיה איש הקשר ומקור מידע ליהודים בגרמניה.
ככל הנראה במשרדי החלוץ בברלין שמע פרוידנברג על חברת הספנות Red Star Line, בבעלות יהודי בשם ארנולד ברנשטיין שישב בהמבורג. פרוידנברג עלה כנער סיפון על אחת מאניותיו -"פנלנד", שהפליגה בקו אנטוורפן ניו יורק. הוא הצטרף להכשרה בהמבורג בה היו ימאים יהודים נוספים, אך גם גברים שאינם ימאים לצד נשים וכן נוער. פרוידנברג גר בבית חלוץ יחד עם שאר חברי ההכשרה. בהכשרה פגש את לורה רוזנטל, שסיימה לימודי רפואה אך לא השלימה סטאז' שהורשתה לסיים רק כאחות הם נישאו בינואר 1939. ובהמשך השלימה לימודי אחות מוסמכת.
פרוידנברג הפליג על אניות נוספות כולל אניית צובר לחיטה בת 12.000 טון, בעלת גשר פתוח וללא מים זורמים. האנייה הפליגה בקו גרמניה-קונסטנצה ברומניה. לבסוף, לפני עלייתו לארץ הפליג על אניות חברת הגוררות "פיירפליי" שהפעילה גם אניות מטען. החברה הייתה בבעלות לוסי בורכרד, יהודייה שבעזרת קשרים עם השלטונות בהמבורג עשתה רבות להעלאת צעירים יהודים לארץ ישראל בשנות השלושים של המאה העשרים.
במאי 1939 יצאו לורה וורנר פרוידנברג מגרמניה לאנגליה ובדצמבר אותה שנה עלו על אניית נוסעים בריטית, שהוסבה לנושאת גייסות ושמה אורונסיי. במשך ההפלגה של אורונסיי הוסיפו משמרות על הגשר בשל הסכנות מהתקפת צוללות גרמניות ופרוידנברג תרם את חלקו במשמרות אלו. ב-6 בינואר 1940 עגנה אורונסיי בנמל חיפה וקרוב למאתיים עולים ירדו ממנה, ביניהם לורה וורנר פרוידנברג.
מעבר לארץ ישראל
תחנתם הראשונה של הזוג פרוידנברג הייתה בקיבוץ גליל ים. באותה תקופה שלפני העלייה על הקרקע כונה הקיבוץ "קבוצת הבחרות הסוציאליסטית" בשכונת בורוכוב ליד הירקון. פרוידנברג עבד בבניית גדר תיל סביב הקיבוץ ואחר כך בהובלת גמלים נושאי זיפזיף לבנייה בתל אביב. המתנתו של פרוידנברג שיגיע תורו לעבוד על ספינת דיג של הקיבוץ התארכה והתארכה וכשנואש, עלה בנובמבר 1940 על "ורבניה" אניית מטען שהופעלה על ידי חברה לשירות ימי עתיד, כאיש צוות חוף לתקופת שיפוציה בנמל חיפה. בתום השיפוץ עלה פרוידנברג על "עגור" מפרשית ממונעת של החברה ולאחר מכן הפליג על אניות קיטור של עתיד.
בשנים 1941- 1949: הפליג פרוידנברג באניות עתיד עגור, ענטר, עליזה, עמל וריצ'רד בורכרד של חברת פיירליי. הוא החל את דרכו כמלח על עגור. בהמשך עבד כרב מלחים באנייה ענטר שטורפדה והופגזה עד אשר טובעה בספטמבר 1941 על ידי צוללת איטלקית. הצוות כולו ירד לסירת הצלה ונגרר לצור\צידון על ידי ספינת דייגים לבנונית.
בקיץ 1941 עזב הזוג את קיבוץ גליל ים ועבר לגור בקריית ביאליק. בשנת 1944 נסע לליברפול באנגליה, למד ונבחן לקצין שני. ובשנת 1946 נסע שוב ונבחן ולקצין ראשון. באוגוסט 1949 הוסמך כרב חובל במשרד התחבורה של מדינת ישראל. תעודה מס 20.
בחברת צים
בשנת 1949 עבר גילאי לחברת צים פיקד על דרומית (מטען כללי), צפונית (מטען כללי), רימון (מטען כללי, נוסעים).
שימש כקברניט אוניית נוסעים נגבה א/ק 23 מדצמבר 1953 עד פברואר 1954.
בשנת 1954 יצא להמבורג בגרמניה ופיקח על אניות הנבנות במסגרת הסכם השילומים של גרמניה למדינת ישראל. ביניהן: ישראל, ציון. בשנת 1959 חזר לחיפה ועבד בפיקוח בצים.
סרג'נט שרייבר
רוברט סרג'נט "סרג'" שרייבר ג'וניור (באנגלית: .Robert Sargent "Sarge" Shriver Jr; 9 בנובמבר 1915 – 18 בינואר 2011) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1968–1970, הראש הראשון של חיל השלום ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972, כעמיתו למרוץ של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית.
אבנר גילאי
אניית הנוסעים שלום
בשנת 1964 לקראת קבלת הפיקוד על האונייה הועברה לחברת צים דרישה שפרוידנברג יעברת את שמו ובחר בשם גילאי. בהפלגת פתיחת ה מניו יורק לאיים קריביים. נקלעה לאזור לערפל וגשם פגעה במכלית נורווגית Stolt Dagali וחתכה את ירכתיה. בתאונה נהרגו 19 ימאים נורווגים. הדבר היה בליל חג ההודיה ב-26 בנובמבר 1964 בשעה 02:00. בנקודה הנמצאת 36 מיל ימי דרומה מלונג איילנד ו-18 מיל ימי מזרחה מחוף ניו ג'רזי. ערפל כבד הקשה על הראיה ועקב הפרעות הגשם, הקצין משמרת גשר לא הבחין במכלית במכ"ם. הקברניט ר\ח גילאי שהה בעת התאונה בתאו וכשחש בהתנגשות עלה לגשר הוא הוריד סירת הצלה לחיפוש מלחים נורווגים בים וחמישה ניצלו. על כך צוינו הצוות המציל ורב החובל לשבח.
סרג'נט שרייבר
שרייבר היה בעלה של יוניס קנדי, אחותו של נשיא ארצות הברית ה-35 ג'ון פיצג'רלד קנדי.
אבנר גילאי
תפקידים נוספים
עם רדתו מהאונייה שלום ב־1965 עבר גילאי לפקד על תיאודור הרצל (אוניית נוסעים). מאוחר יותר נעשה מפקח סיפון ראשי בחברת צים מפקח מטענים של חברת צים בהמבורג בגרמניה.
סרג'נט שרייבר
ילדות והשכלה
סרג'נט שרייבר נולד ב-9 בנובמבר 1915 בעיר וסטמינסטר שבמחוז קארול במרילנד. הוא בנם הצעיר של רוברט סרג'נט שרייבר האב (1878–1942) ואשתו הילדה (1883–1977), שגם היא נולדה עם שם המשפחה "שרייבר" (הם היו בני דודים מדרגה שנייה). אחיו הבכור של סרג'נט היה תומאס הרברט שרייבר (1911–1989). שרייבר היה צאצאו של דייוויד שרייבר, שחתם על חוקת מרילנד ועל חוק הזכויות באמנת החוקה של מרילנד בשנת 1776. את שנות התיכון שלו עשה בבית הספר קנטרברי השוכן בעיירה ניו מילפורד שבקונטיקט, שם למד במלגה מלאה. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1934, בילה שרייבר את הקיץ בגרמניה במסגרת תוכנית עולמית המציעה מגורים וחינוך בינלאומי לתלמידי תיכון. סרג'נט חזר בסתיו 1934 לארצות הברית כדי להתקבל לאוניברסיטת ייל. הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1938. לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל וב-1941 היה לבוגר אוניברסיטה במשפטים.
אבנר גילאי
משפחה ושארים
גילאי השאיר אחריו שתי בנות: דניאלה רן ועדנה אברהמי. 7 נכדים ו- 14 נינים.
סרג'נט שרייבר
שירות צבאי
לפני התערבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, היה שרייבר חבר-מייסד של "הוועד הראשון של אמריקה", ארגון שהחל לפעול ב-1940 על ידי קבוצה של סטודנטים למשפטים מאוניברסיטת ייל, ביניהם ג'רלד פורד ופוטר סטיוארט (שעתידים להיות נשיא ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בהתאמה). מטרת הארגון הייתה להרחיק את ארצות הברית מהמלחמה באירופה. אף על פי כן, שרייבר התגייס לצי ארצות הברית לפני המתקפה על פרל הארבור, ואמר שחובתו לשרת את ארצו גם אם הוא לא מסכים עם מדיניותה. הוא שירת בצי 1941–1945, בעיקר בדרום האוקיינוס השקט, על סיפון אוניית מערכה USS דרום דקוטה (BB-57), והגיע לדרגת לוטננט. הוא קיבל את העיטור הצבאי לב הארגמן בעקבות פציעתו במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
על השתתפותו במלחמת העולם השנייה הוא עוטר במדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
אבנר גילאי
משפחה ושארים
אח בשם אפרים גילאי ממייסדי קיבוץ עין החורש (נשוי לחווה גילאי לבית שוורץ) איש חינוך מהמרכזיים בקיבוץ הארצי. לאפרים גילאי שלושה ילדים שמונה נכדים. כמוכן היו לפרוידנברג דוד בשם הרמן ואשתו רחל ברוק ובניהם ברוך ונחמן ברק.
סרג'נט שרייבר
קריירה פוליטית
בזמן שגיסו, ג'ון פיצג'רלד קנדי היה נשיא ארצות הברית, שרייבר ייסד יחד איתו את חיל השלום והיה למנהלו הראשון.
לאחר רצח קנדי המשיך שרייבר לשמש כמנהל חיל השלום ושימש כעוזר מיוחד לנשיא לינדון ג'ונסון. תחת ממשלו של ג'ונסון, הוא ייסד את משרד הזדמנות כלכלית עם ויליאם ב' מולינס וכיהן כמנהל הראשון של המשרד. שרייבר ידוע כ"אדריכל" של המלחמה בעוני, חלק מהתוכנית החברתית "החברה הגדולה". שרייבר ייסד מספר רב של תוכניות וארגונים חברתיים, כולל ה-VISTA, Head Start וכו'. הוא היה פעיל בספיישל אולימפיקס, ארגון בינלאומי שנוסד על ידי רעייתו.
שגריר ארצות הברית בצרפת
ב-7 במאי 1968 הושבע שרייבר לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת. תפקידו בפריז לא היה צפוי להיות קל. נשיא צרפת שארל דה גול כונן יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין ב-1964, הוא נסוג מהארגון הצבאי נאט"ו ב-1966, גינה בגלוי את מלחמת וייטנאם ב-1967. עם בואו לפריז נתקל שרייבר במשבר פנימי חמור הכולל שביתות ארציות והפגנות סטודנטים
על אף הצלחתו כשגריר ושביעות רצונם של בני משפחתו מהחיים בפריז, מחשבותיו ושאיפותיו של שרייבר מעולם לא היו רחוקות מהזירה הפוליטית בארצות הברית. התכתבותו עם חברים ועמיתים במפלגה הדמוקרטית נגעה באפשרויות פוליטיות שונות, כולל מינוי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1968, מועמדות לתפקיד שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות וריצה למושלות מרילנד.
הבחירות לנשיאות 1972
שרייבר היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-1972. במקור, המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן בחר בתומאס איגלטון להיות עמיתו למרוץ, בערך בסביבות 2 לפנות בוקר. לאחר מכן התברר שאיגלטון עבר טיפול בנזעי חשמל נגד דיכאון, עובדה שהוסתרה ממקגוורן. אף על פי שרוב הציבור אמר שהתיק הרפואי של איגלטון לא ישפיע על הצבעתם, מקגוורן חשש שזה יפגע במסע הבחירות שלו. אף על פי שהצהיר על תמיכה באיגלטון, החליט לבסוף לדרוש ממנו להתפטר.
לאחר שבוע בו שישה אנשים סירבו להחליף את איגלטון, סרג'נט שרייבר, הסכים. לאחר בחירתו של שרייבר התמיכה במקגוורן צנחה מ-41% ל-24%.
הבחירות לנשיאות 1976
שרייבר ניסה להתמודד ללא הצלחה למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1976. מועמדותו הייתה קצרת מועד והוא חזר לחייו הפרטיים לאחר שזכה בבחירות המקדימות ב-304,399 (1.92% מהקולות).
לאחר החיים הפוליטיים
הוא הקים יחד עם מספר משפטנים משרד עורכי דין בשם "פריד, פרנק, האריס, שרייבר וג'ייקובסון". המשרד נוסד בוושינגטון הבירה. כעורך דין, הוא התמחה במשפט בינלאומי פומבי ובענייני חוץ החל מ-1971. הוא פרש מהשותפות בחברה ב-1986.
בשנת 1984 הוא נבחר לנשיא ספיישל אולימפיקס על ידי מועצת מנהלים של הארגון. שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1990, הוא מונה ליו"ר מועצת המנהלים של ספיישל אולימפיקס. הוא היה משקיע בבולטימור אוריולס, בשנים 1989–1993.
מחלתו ומותו
שרייבר אובחן כחולה במחלת האלצהיימר ב-2003. בשנת 2004 פרסמה בתו, מריה שרייבר, ספר ילדים בשם "מה קורה לסבא", שמטרתו להסביר את מחלת האלצהיימר לילדים. הספר נועד לסייע להסביר לילדים מה קורה לסבים ולסבתות שחולים באלצהיימר. ביולי 2007, חתנו של שרייבר, מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר, אמר כי מחלת האלצהיימר של שרייבר בשלב כה מתקדם עד כדי כך ש"היום הוא אפילו לא מכיר את אשתו". מריה שרייבר דנה במצבו המחמיר של אביה בסרט טלוויזיה של HBO המציג את נקודת המבט האישית שלה כבת לחולה אלצהיימר, ומתוודה שהיא לומדת כל הזמן מילדיה איך להתמודד עם המחלה, כולל תיאור רגע שבו החליטה להפסיק לנסות לתקן את הזיותיו השונות של אביה. ב-11 באוגוסט 2009 נפטרה אשתו של שרייבר מזה 56 שנים, יוניס קנדי שרייבר, בת 88 במותה. הוא השתתף בהלווייתה שנערכה בסנטרביל שבמסצ'וסטס. שבועיים לאחר מכן, ב-29 באוגוסט 2009, הוא השתתף גם בהלוויה של אחיה טד קנדי בבוסטון.
שרייבר נפטר ב-18 בינואר 2011, בבית החולים סבורבן שבבתזדה, מרילנד, בגיל 95. משפחתו של שרייבר פרסמה הצהרה שקראה לו "איש של אהבה ענקית, אנרגיה, התלהבות ומחויבות". נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, פרסם גם הוא הודעה שבה כינה את שרייבר "אחד האורות הבוהקים של הדור הגדול". אהרון ס' ויליאמס, מנהל חיל השלום, אמר בהצהרה: "כל קהילת חיל השלום עצובה מאוד לאור מותו של סרג'נט שרייבר". עוד ציין, כי שרייבר "שימש כמייסד, ידיד ומנחה, דוגמה ומופת במשך 50 השנים האחרונות". הוא נקבר יחד עם אשתו יוניס בבית הקברות סנט פרנסיס חאווייר.
טוראקו צבעוני
טוראקו צבעוני או טוראקו סגול-ציצה (שם מדעי: Tauraco porphyreolophus) הוא מין של עוף ממשפחת הטוראקיים ומהסוג טוראקו אשר חי ביערות של אפריקה הדרומית. זהו העוף הלאומי של מדינת אסוואטיני (בעבר: סווזילנד) והוא נפוץ גם במוזמביק, דרום אפריקה וזימבבואה.
הטוראקו הצבעוני מגיע לאורך 40 ס"מ השווה אצל הזכר והנקבה והוא בעל נוצות מקושטות לאורך גופו ופניו. הכנפיים והגב התחתון בעלי נוצות ירוקות כהות-כחולות והחלק הפנימי של הכנפיים אדום-עז. החזה והבטן ירוקים בהירים-צהובים, הזנב והרגליים בעלי נוצות כחולות ארוכות והצוואר ירוק. הראש בעל ציצה סגולה-כחולה בולטת ששונה מציצות שאר הטורקים. העיניים שחורות ובעלות טבעת אדומה סביבם והפנים ירוקות. המקור שחור ומגודל.
הטוראקו מצוי לאור גדות נהרות וחופים בין שיחים וביערות סבוכים עד פתוחים. זהו עוף נחבא וביישן ומעדיף להסתתר בין העלים. הוא נראה בשטחים פתוחים רק לעיתים רחוקות ומצוי בזוגות או בקבוצות קטנות. הטוראקו ניזון בעיקר מפירות, חרקים, שבלולים וצדפות.
הוא מקנן על עצים גבוהים והנקבה מטילה 4–5 ביצים בעונת הרבייה, אשר בוקעות כעבור 4–5 שבועות.
תת-מינים
ישנם 2 תת-מינים של טוראקו זה:
רוז'ה ורז'ה
רוז'ה ורז'ה (בצרפתית: Roger Vergé; 7 באפריל 1930 – 5 ביוני 2015) היה שף ומסעדן צרפתי.
ביוגרפיה
ורז'ה נולד בשנת 1930 בקומנטרי שבמרכז צרפת, אמו ודודתו היו בשלניות, בהשפעת דודתו החליט להיות טבח, והחל לעבוד כשוליה במסעדה מקומית. בגיל 20 התלמד במשך חצי שנה במסעדת "לה טור ד'ארז'אן" בפריז, אחריה עבר למלון פלזה אתנה, שהיה באותה עת המלון המוביל בפריז, שם עבד במשך שלוש שנים. שם עבד במטבח של 60 טבחים בכל המחלקות: צליית בשרים, ירקות ודגים והעפיל לתפקיד עושה רטבים, הבישול במטבח היה לפי מתכוניו של אוגוסט אסקופייה. אז תקף אותו יצר הנדודים שלא עזב אותו מאז. הוא עבר למלון מאנסורה בקזבלנקה ונהפך עד מהרה לשף הממונה על צליית הבשר. משם עבר עם צוות המלון לויטל שבמרכז צרפת, משם למלון אואזיס באלג'יר בשנת 1954. עבר לניירובי, בה נשאר עד 1961 והתמחה בהכנת קייטרינג למטוסים. שב לצרפת ועבד כעושה רטבים באוטל דה פארי. בשמונה השנים הבאות עבד בקיץ כשף במסעדה בריביירה ובחורף עבד כשף בג'מייקה. ב-1968 מונה לשף הראשי של משחקי החורף האולימפיים בגרנובל.
ב-1969 רכש ורז'ה אוברז' קטן בטחנת קמח מהמאה ה-16, בסמוך לכפר מוז'ן, זו הפכה למסעדת "מולן דה מוז'ן" (Moulin de Mougins) המפורסמת, המוסד הגסטרונומי הידוע ביותר בריביירה. שנים רבות היה מפעיל את מסעדתו רוב השנה ובחורף היה סוגר אותה ובכל פעם היה עובד בארץ אחרת בעולם. המסעדה נהפכה לאתר בילוי לאנשי קולנוע ואמנים ידועים והיא מעוטרת בחפצי אמנות של רבים מהם כמו סזאר, ארמאן, תיאו טוביאס, שגם מעצבים את התפריטים. שמו של ורז'ה ממתג אביזרי מטבח שונים שנמכרים בחנות במולן. בשיא הצלחתו היו לו חמישה כוכבי מישלן: שלושה ל"מולן דה מוז'ן" ושניים למסעדתו השנייה, "לז אמאנדיה" (Les Amandiers), שבינתיים הפך אותה לביסטרו עממי. בשלהי שנות התשעים הורדה לה מולן דה מוז'ן לכוכב אחד במישלן ו"לז אמאנדיה" הושר מכוכביו. בבעלותו של ורז'ה מסעדה באפקוט סנטר שבדיסניוורלד המערבי, באורלנדו פלורידה, בשיתוף עם פול בוקיז וגסטון לנוטר.
ב-2003 פרש ורז'ה מהמסעדה, החליף אותו אלן לורקה וב-2009 סבאסטיין שאמברו. בשנת 2011 הייתה המסעדה מנוקדת בשני כוכבים במדריך המישלן. ורז'ה נפטר בשנת 2015, בגיל 85, עקב סיבוכים של סוכרת. הוא היה נשוי פעמיים:מנישואיו הראשונים נולדו לו שתי בנות ומנישואיו השניים לדניז רניו נולדה לו בת נוספת. בזמנו הפנוי אסף יצירות של אמנים צרפתים בני זמנו.
במטבחו של ורז'ה השתלמו גדולי השפים של פרובאנס כמו: אלן דיקאס, ז'אק שיבואה, ז'יל גוז'ון וז'אק מקסימן. השתלמו בה כמה מגדולי השפים של ארצות הברית: דניאל בולו, דייוויד בולה ויוברט קלר. מלונדון התלמדו בה ניקו לדניס ואנטון מוסימן, מישראל חיים כהן. ביפן יש אגודה של 50 שפים שכולם עבדו אצלו. במסעדת "לז אמאנדייה" הוא הקים בית ספר לבישול.
יידישקייט (תוכנית טלוויזיה)
יידישקייט (ברוסית: Идишкайт) היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית רוסית העוסקת בנושא היידישקייט. מאז 2005, כשהתוכנית החלה לקבל את הפורמט הנוכחי שלה, היא נערכת על ידי טטיאנה קדינסקאיה, בבימויה של נטליה קאפר ומצולמת על ידי אולג וקסלר.
הרב הראשי לשעבר של המחוז היהודי האוטונומי, מרדכי שיינר ורעייתו, אסתר שיינר, התארחו מדי פעם והנחו חלקים מהמופע. לפני שנת 2005 שודרו באופן קבוע תוכניות שונות הקשורות לנושאי יידיש ויהדות בטלוויזיה המקומית, ללא שם ספציפי.
"יידישקייט" משודרת במחוז האוטונומי היהודי ובמזרח הרחוק הרוסי. תוכנית הטלוויזיה משודרת בכל יום שישי מחוץ לבירוביג'ן, ולעיתים קרובות מכילה תוכן רוסי ויידי כאחד. בשנת 2015, כאשר התוכנית חגגה את עשור לפעילותה, דווח כי "יידישקייט" שודרה עד אז ביותר מ-500 פרקים. פרקים אחרונים מפורסמים באינטרנט על ידי ערוץ הטלוויזיה המקומי.
יוז'ף סאבו (שחיין)
יוז'ף סאבו (בהונגרית: Szabó József; נולד ב-10 במרץ 1969), הוא שחיין הונגרי בעבר. אלוף אולימפי, אלוף עולם ואלוף אירופה במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
סאבו נולד בבודפשט. הוא התאמן תחת הדרכתו של המאמן טמאש סצ'י.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה סאבו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:14.27 דקות, לפני השיאן העולמי ויקטור דייוויס מקנדה (2:14.9 דקות)	וסטיב בנטלי מארצות הברית	(2:16.51 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.02 דקות, המנצח במשחה זה היה חברו לנבחרת תמאש דארני (4:18.98 דקות).
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987, זכה סאבו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.87 דקות ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.30 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה סאבו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.52 דקות, לפני ניק גילנגהאם מבריטניה (2:14.12 דקות) וסרחיו לופז מספרד (2:15.21 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.15 דקות, המנצח במשחה זה היה דארני שקבע שיא עולם חדש של 4:14.75 דקות ובמקום 23 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.08 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, מערב גרמניה בשנת 1989, זכה סאבו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.05 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.69 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 סיים סאבו במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.93 דקות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח במשחה זה היה מייק ברוומן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 2:11.23 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:17.52 דקות, המנצח במשחה זה היה דארני שקבע שיא עולם חדש של 4:12.36 דקות.
זתר
זֵתַר הוא דמות מקראית, אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
בסיפור המגילה
זתר נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש
ושתי סירבה לבוא, ובעקבות כך נגזר עליה עונש מוות.
שמו
בתרגום השבעים שמו של זתר שונה מאשר במגילת אסתר בעברית, ויש חוקרים שסוברים שהשם בתרגום השבעים הוא הנכון. לא יודעים מה הפירוש לשמו של זתר.
פיני רבנו
פיני רבנו (נולד ב-1 ביוני 1956) הוא משורר ישראלי.
קורות חיים
נולד בעין כרם בירושלים לאם ילידת איסטנבול בטורקיה, נצר למגורשי ספרד ולאב שהיה נצר למשפחה רבת דורות בירושלים. מינקותו דיבר פיני שתי שפות עברית ולאדינו, שעדיין שימושית בפיו, והיה חשוף למוזיקה ולשירת הלאדינו, שמצלולה השפיע עליו עמוקות. בשכונה בה גדל נחשף גם לאווירת הכנסיות ולצלילי פעמוניה, יחד עם התודעה של היותו צאצא של היהודים נרדפי הכנסייה בספרד. הוא מתגורר בירושלים מאז ועד היום. פיני החל לכתוב שירה בגיל 13 וכתב לפרקים שירים אותם לא שמר. שאיפותיו המקצועיות התמקדו בתחום המדע ולכך כיוון עצמו בלימודיו כבר במגמה הביולוגית בגימנסיה רחביה, שם סיים ללמוד בשנת 1974.
בגיל 17, פרצה מלחמת יום כיפור ופיני איבד את אביו שנפצע אנושות במלחמה ונפטר כעבור 10 חודשים מבלי שהכרתו שבה אליו. מפגש עם מוראות המלחמה דרך פציעתו האנושה של אביו, הביקורים בבית החולים הדסה ביום השמיני של המלחמה וחשיפה למראות קשים של חיילים רבים פצועים באופן אנוש, מפוחמים ומונשמים במחלקה לטיפול נשימתי נמרץ, היוו חוויה טראומטית ובעלת השפעה ניכרת על חייו, על אמונותיו ועל יצירתו. פיני התגייס לצבא, עשרה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, אביו נפטר מפצעיו ימים ספורים לאחר הגיוס. במהלך שירותו הצבאי נפגע פיני באירוע מבצעי במדבר יהודה, וסובל מאז מהלם קרב. חוויות אלה מהדהדות בשירתו.
לאחר השחרור מן הצבא פיני פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, סיים תואר ראשון בביולוגיה בהצטיינות והתחיל לחקור, במסגרת תוכנית לדוקטורט ישיר, תופעות פלסטיות של מערכת העצבים המרכזית בשנים 1982–1986. כמו כן תרם לחקר מנגנונים נוירופיזיולוגיים באפילפסיה, ובכך פנה להגשים את הייעוד שייעד לעצמו. במשך כל שנותיו באקדמיה, השירה ליוותה את פיני כעיסוק פרטי מבלי שפרסם.
משנת 1978 פיני חי בזוגיות עם תמר גרינבאום, פסיכולוגית קלינית במקצועה, ובשנת 1982, בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה, הם נישאו באוניברסיטה העברית בירושלים. מתקופה זו ואילך אשתו החלה לשמר את שירתו.
התוכניות האקדמיות של פיני השתבשו, לאחר שחזר בשנת 1984 לשירות מילואים פעיל, מה שהיה חשוב לו כדי לקחת חלק בחברה בה הוא חי. הגיוס למילואים פתח מחדש את פצעי הטראומה שלו, וכך בשנת 1986, הוא נסוג לביתו, והסתגר בו. היה ניסיון נוסף לחזור לחיי המחקר באקדמיה בשנת 1989 ולסיים הדוקטורט, שלא צלח.
פעילותו בתחום הפסיכולוגיה
פיני התכנס לפעילות בבית והתמסר לגידול שני בניו. במקביל, השקיע עצמו בלימוד עצמי של פסיכואנליזה. הלימוד בשילוב עם הכשרתו במדעי הטבע מהווה בסיס למאמרים אותם כתב בנושאים המקשרים בין ביולוגיה, פסיכואנליזה ופילוסופיה. מאמר על תפקיד התנועה החופשית בהתפתחות ובפסיכופתולוגיה, אותו כתב בשיתוף פעולה עם זוגתו, נתן ביטוי לתיזה אותה כתב באמצעות מקרה קליני שלה. מאמר זה התפרסם בשנת 1995 בכתב העת הפסיכואנליטי: The psychoanalytic study of the child. פיני כתב מאמרים נוספים העוסקים בהתמודדות עם שאלות יסוד בהתפתחות הגבול בין אני לאובייקט, ובחוויה הריקה, המהווה מרכיב בסיסי בהתפתחות הנפש, ואשר טרם פורסמו.
על שירתו
שירתו של פיני רבנו, עוסקת במגוון רחב של נושאים. בנוסף לשיריו הפוליטיים, שירתו עוסקת בחוויית הטראומה, באהבה, בהגות מחשבתית על המצב האנושי, כולל נושאים חברתיים ומשמעות החיים. בשנת 2006, כשפרשה אשתו מן השירות הציבורי, הוא החל ללמד אותה את שפת השירה. במשך כשנתיים פיני החל לצאת איתה מהבית למקומות ציבוריים ולכתוב שם שירה שצמחה מתוך השהות הממושכת ביחד. הם כתבו וקראו זה לזה את שיריהם ואלה לוקטו בסופו של דבר בספר "שתי וערב, דו-שיח של שירים", שסביבו טבע פיני את המושג 'דו-שיח פואטי' לתאר את התהליך ואת התוצאה שמופיעה בספר, ואשר מהווה מעין קונטרפונקט של שירה, כפי שניסח זאת עמוס לויתן, בהתייחסו לספר אשר יצא בהוצאת גוונים 2008. ביקורת על הספר נכתבה על ידי המשוררת והמבקרת יהודית מליק שירן בכתב העת "על הדרך". ביקורת נוספת נכתבה בכתב העת המקוון 'עולמות'. השירה, שהחלה לצאת לאור לראשונה הן בספר והן בכתבי עת שונים: עיתון 77, מטעם, אפריון, גג, הליקון, ועיין ערך שירה, הוציאה את פיני למרחב הציבורי אחרי שנים של הסתגרות. הוא החל לקרוא את שיריו בפורומים שונים במסגרת האיגוד כללי של סופרים בישראל, ואגודת הסופרים, בהם הוא חבר. בבית הלוחם, בו הוא חבר, הציגו הוא ואשתו את הספר ואת הקונספט של דו-שיח פואטי. ספר שיריו השני "פה מפוחית", יצא לאור בהוצאת כרמל בשנת 2010. ספר שיריו השלישי ״בסוף כל השירים באים אל האוזן למות״, יצא בשנת 2014 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ספר שיריו הרביעי "באתי זר באתי עד לכאן״, יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
שיח פוליטי באמצעות שירה
מתוך אמונה בדו-שיח פואטי בין העמים, השתתף פיני בשיח משוררים, אליו הוזמן, ביחד עם המשורר הערבי פרופ' פארוק מואסי במכללת אלקאסמי בבקה אל גרביה בשנת 2011, ובמכללת קיי בבאר שבע, באפריל 2013. במפגשים אלה קרא את שיריו הפוליטיים הפוסלים את המלחמה ככלי לפתרון הסכסוך, כשהוא יוצא חוצץ כנגד המלחמה עד כדי פציפיזם: למשל, בשירו "גנב מתכות" [מתוך "פה מפוחית" כרמל, 2010]. 6 משיריו תורגמו לערבית על ידי פרופ מואסי וכמה מהם הופצו באתרים ערביים. באחד מן השירים נאמר: "אני רוצה להיות גנב מתכות/לגנוב מתכות מקליעים/...מקולות המתכת הנשברים /של אבות אחים וילדים" או בשיר "עתון יורה בעיתון" [שם] הוא כותב "זו חכמת האצבעות/ הרוצות להרוג/ ומצליחות שלא".
רות מסס
רות מסס הייתה שחיינית פאראלימפית.
מסס החלה להתאמן בספורט נכים בגיל צעיר והתחרתה בתחרויות נוער. היא סיימה את לימודיה בתיכון עירוני ו' בתל אביב.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) התחרתה בחמישה משחים:
מסס הוכשרה במדעי הרפואה ולקחה חלק במחקרים בנושא מבנה העצם. היא היגרה לאוסטרליה וחיה במלבורן, שם היא עובדת בריפוי בעיסוק, רפלקסולוגיה ועיסוי.
קדחת לסה
קדחת לסה (באנגלית: Lassa hemorrhagic fever או LHF) היא זיהום המורגי נגיפי נפוץ במערב אפריקה: גינאה, ליבריה, סיירה לאון וניגריה. אדם הנדבק עלול לא לפתח תסמינים כלל, ובכל זאת לפתח מצב קשה שיכול להוביל למוות.
מסילת דימונה–ירוחם
תיאור המסילה
תוואי המסילה יסתעף דרומה מקו הרכבת לאילת סמוך לדימונה לאורך 13 ק"מ ויחבר את ירוחם לרשת המסילות הארצית. המסילה תשמש להובלת מטענים במהירות של כ-70 קמ"ש ולהובלת נוסעים במהירות של כ-160 קמ"ש. תחנת הרכבת ירוחם תמוקם בסמוך לאזור התעשייה של היישוב. התכנון של המסילה מתבצע במסגרת התוכנית הממשלתית נתיבי ישראל, אחריות על התכנון הוטל על חברת נתיבי ישראל.
בינואר 2019 הציג מנכ"ל חברת נתיבי ישראל, ניסים פרץ, את תוכנית החומש של החברה בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים. במסגרתה החברה תהיה אחראית לתכנון של מספר מסילות: מסילת כרמיאל – קריית שמונה, מסילת עפולה–טבריה, מסילת דימונה–ירוחם, באר שבע – ערד ואת קו הרכבת לאילת. מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040.
נאוטיקו
נאוטיקו (בפורטוגזית: Clube Náutico Capibaribe) הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר רסיפה שבברזיל. המועדון משחק בסרייה ב' שהיא הליגה השנייה בברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1901 ושיחק באליפות פרנמבוקו. במהלך השנים הוא זכה באליפות פרנמבוקו 22 פעמים.
במסגרת הארצית, המועדון שיחק שנים רבות בליגה הבכירה.
בשנת 1967 הוא הגיע למשחק הגמר של אליפות ברזיל.
איתר-פישה
אִיתֶר-פִּישַה (תעתיק פונטי: i-te-er-pi/pi4-ša) - היה מלך איסין, בשנים 1834-1831 לפנה"ס לערך (על פי הכרונולוגיה התיכונה). על פי ספרם של וסרמן ובלוך הוא שלט בין השנים 1824-1827 לפנה"ס.
ביוגרפיה
איתר-פישה היה יורשו של זמביא, אך לא ידוע לנו בן של מי הוא היה. לפי רשימת המלכים השומרית איתר-פישה שלט במשך 4 שנים, לפי רשימת מלכי אור ואיסין הוא שלט בשמך 3 שנים.
לקריאה נוספת
נתן וסרמן ויגאל בלוך, האמורים: מסופוטמיה בראשית באלף השני לפנה"ס, כרמל, 2019
חיים קרלינסקי
הרב חיים קרלינסקי (א' בטבת ה'תרס"ז, 18 בדצמבר 1906, ליובוניץ - כ"ח בתשרי ה'תש"ן, 27 באוקטובר 1989) היה רב אמריקאי ממוצא ליטאי ועורך תורני פורה. הביוגרף של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, "הראשון לשושלת בריסק", מחבר "בית הלוי".
ביוגרפיה
נולד לרב ישעיה קרלינסקי ולחנה בתו של רבי תנחום גרשון ביליצקי, בעיירה ליובוניץ בה כיהן אביו כרב. למד בישיבת סלובודקה ונמנה עם הגרעין המייסד של שלוחת הישיבה בחברון בה'תרפ"ה, 1925. בה'תרפ"ז עזב את חברון בשל בעיות רפואיות, ועבר לישיבת מרכז הרב בירושלים, ונעשה מקורבו של ראש הישיבה, הרב הראשי לארץ ישראל, רבי אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה מקורב לסבו הרב ביליצקי ותלמידו של חותנו הרב נח חיים אברהם שפירא ב"קיבוץ" בסמרגון.
בקיץ ה'תרפ"ח, 1928, נשא, בירושלים, את חוה פינס, ובקיץ ה'תרפ"ט היגרו בני הזוג לארצות הברית, אליה הגיע אביו ומשפחתו בשנים שחלפו מאז עלותו ללמוד בארץ ישראל. הוא כיהן כרב במשך שנה וחצי, ואז חזר לארץ ישראל. בשנת ה'תרצ"ד שב לארצות הברית והתמנה כרב בברוקלין, וכחבר אגודת הרבנים. לאחר קום מדינת ישראל, ניסה לעלות בשלישית לארץ בשנת ה'תשי"ג (1953), התגורר בחיפה ושימש כסגן מנהל מחלקת החינוך בעירייה מטעם המפד"ל, אולם שב וחזר לארצות הברית בה'תשי"ז, 1957. התמנה כסגן נשיא אגודת הרבנים, ושימש כרב האחראי על מתן הכשרות מטעם "חבר הרבנים של מנישביץ".
מלבד עיסוקיו הרבניים, היה קרלינסקי עורך וסופר פורה, הוא ערך כתבי עת שונים, המפורסם שבהם "היהודי", ערך את כתביהם של רבנים אחרים מגדולי רבני ארצות הברית, כמו הרב אליעזר סילבר. כן כתב את ספרו "הליכות יצחק". בשנותיו האחרונות הדפיס את ספרו הביוגרפי על רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, "הראשון לשושלת בריסק".
קרלינסקי נפטר בניו יורק, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ניק קרטר (גנרל)
סר ניקולס "ניק" פטריק קרטר (11 בפברואר 1959) הוא גנרל בדימוס בצבא בריטניה אשר שימש כראש המטה הכללי בין השנים 2014–2018, וכראש מטה ההגנה בין 2018–2021.
ביוגרפיה
קרטר נולד בניירובי שבמושבת קניה ב-11 בפברואר 1959, בנם של ג'רלד ואלספת קרטר. הוא למד בווינצ'סטר קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-8 באפריל 1978 התגייס לצבא בריטניה בדרגת לוטננט משנה. ב-8 באפריל 1980 הועלה לדרגת לוטננט. ב-1982 החל לשרת במסלול של שירות קבע וב-8 באוקטובר 1984 הועלה לדרגת קפטן. הוא שירת בצפון אירלנד, קפריסין וגרמניה וב-30 בספטמבר 1991 הועלה לדרגת מייג'ור. הוא למד במכללת קמברלי במשך כשנה לפני שהוצב כמפקד פלוגה בגדוד ה-3 של המעילים הירוקים המלכותיים. ב-1994 מונה לעוזרו של ראש המטה הכללי. בתחילת שנת 1996 הפך לחבר במסדר האימפריה הבריטית.
ב-30 ביוני 1996 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל וב-1998 מונה למפקד הגדוד השני של המעילים הירוקים המלכותיים. יחד עם הגדוד הוא לחם במלחמת בוסניה ובמלחמת קוסובו. ב-3 בנובמבר 2000 הוא הועלה לדרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית. במהלך 2003 הוא שירת במלחמת אפגניסטן ובסוף השנה הועלה לדרגת בריגדיר. בתחילת שנת 2004 מונה למפקד בריגדת השריון ה-20 ולחם עמה במלחמת עיראק. ב-2006 הוא מונה למנהל המשאבים והתכנון של הצבא. ב-23 בינואר 2009 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-6. הדיוויזיה שלו נפרשה באפגניסטן. בנובמבר 2011 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, והיה לאדריכל הראשי של תוכנית צבא 2020 שנועדה להכין את הצבא הבריטי לקראת העשור השני של המאה ה-21. בספטמבר 2012 הוא חזר לאפגניסטן בתפקיד סגן מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. על שירותו באפגניסטן נמתחה ביקורת רבה הן מצד קצינים בריטיים והן מצד קצינים אמריקניים. נטען הוא כי הוא נקט מדיניות של לקיחת סיכונים מיותרים וחוסר התחשבות בפיקודיו.
בנובמבר 2013 הוא הועבר לתפקיד מפקד כוחות הקרקע. בתחילת 2014 הוא הפך לאביר במסדר האימפריה הבריטית. ב-21 בפברואר של אותה שנה הוא מונה לראש המטה הכללי. ב-5 בספטמבר הוא קודם לדרגת גנרל. ב-18 במרץ 2016 הוא עוטר בלגיון ההצטיינות האמריקני כאות הוקרה על שירותיו באפגניסטן. במסגרת תפקידו כראש המטה הכללי קרא קרטר להגביר את החימוש של הצבא הבריטי במטרה להדביק את קצב ההתחמשות של צבא רוסיה. ב-11 ביולי 2018 הוא ההחליף את סטיוארט פיץ' בתפקיד ראש מטה ההגנה. במהלך יום הולדתה של המלכה אליזבת השנייה הוא הפך לאביר הצלב הגדול במסדר האמבט. במהלך התפרצות מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת היה קרטר חבר בקבינט מקבלי ההחלטות. ב-30 בנובמבר 2021 פרש קרטר מהצבא ובמקומו מונה טוני רדקין.
ב-1984 קרטר התחתן עם לואיז אן יוארט; יש להם שלושה בנים ובת אחת.
כרכס
כַרְכַּס הוא דמות מקראית, אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
בסיפור המגילה
כרכס נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש.
ושתי סירבה לבוא, ובעקבות כך נגזר עליה עונש מוות.
שמו
יש חוקרים הסוברים שהמקור לשם כרכס הוא מהמילה האווסטית Kahrkasa שפירושה הוא עיט.
יש הסוברים שהסריסים והשרים הם אותם בני אדם, רק בהיפוך סדר השמות. לפי חוקרים אלו, כרכס הוא גם כרשנא, והשם כרשנא הוא במקור כרכס אך הוא שונה בהשפעת השם מרסנא.
גרגורי היינס
גרגורי אוליבר היינס (14 בפברואר 1946 - 9 באוגוסט 2003) היה רקדן, שחקן, זמר וכוראוגרף אפרו אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בתור אחד הכוכבים בהיסטוריית ריקוד הסטפס, על במה ועל מסך הקולנוע, ונחשב כממשיך דרכו של ביל רובינסון. בין סרטיו הבולטים: "מבוהלים בשטח" (Running Scared), "לילות לבנים" (White Nights), "עסקת המאה" (Deal Of The Century), "מועדון הכותנה" (The Cotton Club), וסדרת הטלוויזיה "אבודים בבית" של רשת ABC. בין הפרסים שהוא זכה בהם הם פרס הטוני ופרס אמי.
פגישה לאין קץ
פגישה לאין קץ הוא שיר שכתב המשורר העברי נתן אלתרמן. זהו השיר השני בקובץ השירים "כוכבים בחוץ" שפורסם בשנת 1938, ונחשב לאחת מפסגות יצירתו של אלתרמן. יש הרואים בשיר זה מפתח להבנת המורכבות בשירתו של נתן אלתרמן.
על השיר
נושא השיר (האדם או הדבר עליו נכתב השיר) אינו מובן מהשיר עצמו, וניתן לפירושים שונים, כגון ירושלים, אישה אהובה, המדינה, השירה, ואחרים. ניתן למצוא בשיר רמזים לכל אחד מהפירושים האפשריים.
זו שעליה נכתב השיר אינה מושגת - "שָׁוְא חוֹמָה אָצוּר לָךְ, שָׁוְא אַצִּיב דְּלָתַיִם". הכותב מוכן ורוצה לתת לה את כל כולו ללא הגבלה - "לָנֶצַח אֲנַגְּנֵךְ", "עַד קַצְוֵי הָעֶצֶב"; להקריב עבורה, ואף עבור צאצאיה, את רכושו - "אֱלֹהַי צִוַּנִי שֵׂאת לְעולָלַיִך, מֵעָנְיִי הָרַב, שְׁקֵדִים וְצִמּוקִים"; ואת עתידו ותפילותיו - "תְפִלָּתִי דָּבָר אֵינֶנָּה מְבַקֶּשֶת, תְפִלָּתִי אַחַת וְהִיא אומֶרֶת – הֵא לָךְ!"
השיר עמוס סמלים וטכניקות ספרותיות. בין היתר:
הקבלות לשיר השירים
בשיר קיימות מספר הקבלות למגילת שיר השירים:
הלחנה וביצוע
השיר הולחן בידי נעמי שמר ובוצע לראשונה בידי "השלושרים" ב-1970. לאחר מכן חודש על ידי זמרים רבים, בהם אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, יגאל בשן, אסף אמדורסקי, עמיר בניון, עופר לוי, עידן רפאל חביב, רן דנקר ומעיין בלוויס. בשנת 1999 הלחין רפי קינן מוזיקה שעוטפת את הקראת השיר על ידי יוסי בנאי. הביצוע יצא באלבום "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן".
צב רך פפואני ענק
צב רך פפואני ענק (שם מדעי: Pelochelys bibroni) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים המצוי במים מתוקים ומליחים בדרום-מזרח אסיה עד צפון אוסטרליה.
צב זה הוא השני במיני צבי המים המתוקים, לאחר המין הקרוב צב רך אסייתי ענק. הוא יכול להגיע לאורך 1 מ' ולמשקל 120 ק"ג. הצב בעל שריון רך ועם צוואר וראש גדולים. הראש מוארך ובעל חדק אך עיניו קטנות. הכפות גדולות ויש עליהם טפרים גדולים.
צב זה מצוי במי נהרות ותעלות אך גם במים מליחים ושפכי נהרות. הוא מצוי מדרום סין עד לצפון אוסטרליה. זהו צייד תת-מיימי הניזון ממארב מטרף שהוא שואב בפיו העצום. הוא ניזון מסרטנים, רכיכות, דגים וגם מצמחייה. לצב ישנו טורף עיקרי יחיד - תנין הים.
הצב מקנן בסמוך לחופי נהרות בהם מתרבים גם תנינים ומתרבה בצורה דומה למין הקרוב אליו צב אף-חזיר. ייתכן כי כך הוא מונע התקפה מהם.
ויליאם הול (הבן)
ויליאם הול (הבן) (באנגלית: William Holl the Younger; פברואר 1807 – 30 בינואר 1871) היה חרט דיוקנאות ודמויות בריטי, שנודע באיורי ספרים.
ביוגרפיה
הבכור מבין ארבעת בניו של ויליאם הול (1771–1838), הוא למד תחריט מאביו. תחריט הדיוקן הראשון שהפיק בעצמו היה זה של תומאס קרנמר, הארכיבישוף של קנטברי, במאי 1829 לצורך הכללתו בספר של אדמונד לודג' - דיוקנאות של אישים מפורסמים. הוא תרם עבודה נוספת לפרסום זה בין 1829 ל-1835 לאחר אמנים כמו ואן לו, הולביין, ואן דייק, גודפרי נלר ודניאל מיטנס. הוא היה חבר מייסד של החברה הכלקוגרפית שהוקמה על ידי כמה חרטים בולטים ב-1830. הול גם הפיק דיוקנאות עבור גלריית הדיוקנאות הלאומית של ויליאם ג'רדן (1830–1834) ועבור המילון הביוגרפי של צ'יימברס לשנת 1834 של סקוטים מפורסמים. בעבודה עם אחיו פרנסיס הול (1815–84), הוא סיפק איורים חרוטים לגלריה של פינדן משנת 1837 של 1841 ולמהדורת 1840. האח השלישי צ'ארלס הול (בערך 1810–1882) סייע לוויליאם לאורך הקריירה שלו. האח הצעיר ביותר, הנרי בנג'מין הול (1808–1884) זכה אף הוא להצלחה ראויה לציון כחרט דיוקנאות ודמויות ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנות ה-40 יצירותיו העיקריות היו תחריטים אחרי ויליאם פאוול פרית', הממחישות את שיריו של תומאס מור "היופי של מור" (1840) ותחריטים לפי כתבי הקודש של אמנים שונים כמו רפאל, רמברנדט, בנג'מין ווסט וג'יימס נורת'קוט להכללה בתנ"ך המשפחה האימפריאלית (1844) ובגלריה של ג'ון קיטו לחריטות כתבי הקודש (1846–1849). הוא גם הפיק דיוקנאות עבור המילון הקיסרי (1861) וב-"יורקשייר עבר והווה" של תומאס ביינס (1871–1877).
מרגריטה דורוז'ון
מרגריטה דורוז'ון (נולדה ב-4 בספטמבר 1987) היא אתלטית ישראלית-אוקראינית. אלופת אוקראינה (2013), 5 פעמים אלופת ישראל (2015, 2017–2019, 2023), בעלת מדליית ארד מאליפות העולם לנוער (2006) ושיאנית ישראל בהטלת כידון.
ביוגרפיה
דורוז'ון נולדה בדנייפרופטרובסק שבאוקראינה. הוריה עסקו אף הם באתלטיקה: אביה היה יודה פטיש ואמה הייתה שיאנית ברית המועצות בהטלת כידון. אחיה הצעיר זורק דיסקוס.
מדליית ארד באליפות העולם לנוער
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבייג'ינג בשנת 2006 זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 57.68 מטר.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) היא ייצגה אוקראינה וסיימה במקום 28 בהטלת כידון בתוצאה של 56.74 מטר.
אזרחית ישראל, אלופה ושיאנית ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2014 ניצחה דורוז'ון בתחרות הטלת כידון בשיא ישראלי חדש של 61.34 מטר ובדצמבר אותה השנה היא קיבלה אזרחות ישראלית, עקב נישואיה למאמן אלכסיי בוגוסלבסקי.
2015
בתחרות שנערכה בהדסה נעורים בסוף אפריל קבעה דורוז'ון בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 63.34 מטר.
במהלך טורניר גולדן ספייק שנערך באוסטרבה שבצ'כיה ב-26 במאי 2015, היא קבעה שיא ישראלי חדש נוסף של 63.85 מטר, ואת הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בתחרות סבב ליגת היהלום שהתקיימה באוסלו ב-11 ביוני באותה שנה היא קבעה שיא ישראלי חדש של 64.56 מטר (הנוכחי, 2020).
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיימה דורוז'ון במקום ראשון בתוצאה של 58.00 מטר. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי היא הגנה על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 61.78 מטר. באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בסוף אוגוסט היא סיימה במקום 16 בתוצאה של 61.04 מטר.
2016
במהלך עונת 2016 נפצעה דורוז'ון ולא הצליחה לחזור לכושר טוב. בתחרויות הזמנה שקיים הוועד האולימפי כשבועיים לפני תחילת המשחקים האולימפיים נדרשה דורוז'ון להטיל את הכידון למרחק של לפחות 60 מטר אולם בניסיונה הטוב ביותר הצליחה להטיל את הכידון למרחק של 48.75 מטר בלבד ואיבדה את ההזדמנות להשתתף באולימפיאדה.
2017
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 55.77 מטר. במכביה העשרים היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 63.07 מטר. באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת בתחילת אוגוסט היא סיימה במקום 14 בהטלת כידון בתוצאה של 61.27 מטר.
2018
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה דורוז'ון במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 42.12 מטר.
מפלגת המתונים (שוודיה)
מפלגת המתונים (בשוודית: Moderata samlingspartiet ובראשי תיבות – M), המוכרת בתור המפלגה השמרנית או המתונים, היא מפלגה שמרנית-ליברלית שוודית. היא המפלגה הגדולה והמרכזית בגוש המרכז-ימין בשוודיה. מאז אוקטובר 2022, ראש המפלגה אולף קריסטרסון מכהן כראש ממשלת שוודיה.