cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אלקנה כהנא שפירא
פיצול הישיבה
במכתב שעליו חתמו כמה רבנים מבוגרי הישיבה נקראו הרבנים הפורשים ותלמידיהם לשוב לישיבה ולבקש מחילה מהרב שפירא. הרב מרדכי אליהו הוסיף בתחתית המכתב דברים בשבחו של הרב שפירא ובחומרת איסור ההתפלגות מהישיבה בראשותו. מכתב נוסף פורסם בעיתון הצופה הטוען שההתפלגות מנוגדת לחינוכו של הרצי"ה לאחדות, לכבוד תלמידי חכמים ולכבוד התורה. החותמים כתבו כי "מתוך אחריות ורצון לשמור על שלמותה של הישיבה, מחזקים אנו את ידי מורנו ורבנו הגאון הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שליט"א, המוסר נפשו למען הגדלת התורה ושלמות עמנו וארצנו" וסיימו בעידוד ללומדי הישיבה ש"סופגים מרוחם של רבותינו הגדולים". בין החותמים על מכתב זה נמצאים הרבנים דוב ליאור, זלמן מלמד, יעקב אריאל, אמנון שוגרמן, גדעון פרל, יהודה פליקס, ישעיהו מייטליס, יהושע בן מאיר, שמואל יניב, מנחם פליקס, שבתי זליקוביץ, עמנואל זרביב, יוסף טולדאנו, שמחה שטטנר, שבתי סבתו, יוסף אלנקווה, חיים אביהוא שוורץ, דוד חי הכהן, ועוד. בראש החותמים הופיע הרב אליהו שלמה רענן (בנו של הרב שלום נתן רענן), בתואר "נכד מרן הראי"ה"
קבוצת רבנים מוותיקי תלמידי הרצי"ה המשיכה ללמד בישיבה אחרי הפיצול ואחרי פטירת הרב שפירא, ביניהם: הרב יהושע רוזן, הרב חיים שטיינר, הרב יעקב פילבר, הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יצחק בן שחר, הרב חיים אביהו שוורץ. כמו כן, תלמידיו הרב יעקב אריאל, הרב אריה שטרן והרב דוד חי הכהן שלימדו בעבר בישיבה והפסיקו, חזרו בתקופה זו ללמד בה כהבעת חיזוק.
בשנת ה'תשס"ג הורה לבנו הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא למסור לצדו שיעור כללי בישיבה. לאחר פטירתו בשנת ה'תשס"ח, נמסר כי בצוואתו הוא הוריש את תפקידו לבנו זה. בן נוסף, הרב שמואל, הוא מנהל הישיבה.
דיינות, ועדות ומכונים תורניים
בצעירותו היה בין יוזמי התכנסות שבועית של תלמידי חכמים בביתו של הרב הראשי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, לדון בדברי תורה ושאלות פסיקה מורכבות. בעקבות אותה התכנסות שבועית גברה הערכתו של הרב הרצוג אליו, והוא העניק לו כושר לדיינות. בשנת ה'תשט"ז (1956) ביקש ממנו שיתמנה כדיין בבית הדין הרבני בירושלים. לכך ניאות הרב שפירא בעקבות מאמצי השכנוע של ידידו הרב יוסף שלום אלישיב שכבר כיהן שם וביקשו שיצטרף אליו. בשנת ה'תשל"א מונה לאב בית דין. משנת ה'תשל"ד כיהן בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל. בעת שהתמנה לחבר בית הדין הגדול - סירב הרב מרדכי אליהו לעמוד בראש ההרכב, אף שמפני ותיקותו נועד לכך לפי הנהלים בבית הדין, והתנה את השתתפותו בכך שהרב שפירא הוא אשר יכהן כאב בית הדין.
בסביבות שנות ה-70 נענה לבקשת קבוצת סטודנטים לרפואה בהובלת הרב פרופ' אברהם שטיינברג ומסר להם במשך תקופה ארוכה שיעורים על ענייני רפואה בשבת. בין הנושאים שהועלו היו סוגיות כגון איך מבצעים בשבת זריקות, החדרת אינפוזיות, חבישות, ועוד. כשבאותה התקופה ההכרעות ההלכתיות בנושאים אלו טרם היו ברורות והוא חידש את הדברים.
בתקופה זו היה חבר בוועדות שונות, מהן הוועדה לפתרון בעיית ניתוחי מתים וועדת חינוך, שהוקמה על ידי השר משה חיים שפירא. מהחלטותיה הבולטות של ועדה זו הייתה ההחלטה להכיר בשנות הלימוד בישיבות כהכשרה הטובה ביותר להוראה.
מינוי, אופי כהונתו ופועלו
לקראת סיום כהונתם של הרבנים הראשיים, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, פעל הרב שפירא להארכת כהונתם. לאחר שהמאמצים לא הצליחו, ובעקבות לחצים שהופנו כלפיו להתמודד בעצמו, הציג את מועמדותו לתפקיד אך סירב לפעול לקידום בחירתו. בא' בניסן ה'תשמ"ג (15 במרץ 1983) נבחר לכהונת הרב הראשי לישראל. זאת, למרות הוראת חוק הרבנות הראשית לישראל לפיה בעת הבחירה על הרב הראשי להיות מי שטרם מלאו לו 70 שנה. הרב שפירא זכה ל-80 קולות מתוך 136 קולות המצביעים, כאשר המתמודדים האחרים, הרב יצחק קוליץ והרב שאר ישוב כהן זכו ב-36 קולות ו-17 קולות, בהתאמה. הרב שפירא כיהן בתפקיד 10 שנים, עד לניסן ה'תשנ"ג (1993) במקביל לרב מרדכי אליהו.
תקופת כהונתם התבלטה בשיתוף פעולה בין הרבנים הראשיים, בין השאר הנהיגו שישיבות מועצת הרבנות הראשית תתקיימנה לסירוגין - שבוע אצל האחד מהם ושבוע אצל עמיתו, כמו כן הציב כל אחד מהם בלשכתו כיסא תואם לשלו - עבור עמיתו. והקפידו להיפגש בכל שבוע ולדון יחדיו בנושאים שעל הפרק.
במהלך כהונתו פעל הרב שפירא לחיזוק מעמד הרבנים והדיינים ולשיפור וקידום מבחני הרבנות, מה שהעניק להן יוקרה עד כדי שתלמידי חכמים מארצות הברית הגיעו ארצה במיוחד להיבחן בהם, כולל מבני הציבור החרדי. בעקבות פעילותו עם הרב אליהו הופסקה היכולת למנות דיינים ללא מבחני הסמכה מסודרים של הרבנות. מלבד זאת פעל לביצור מעמדה של הרבנות באופן כללי, ובתקופת כהונתם נמנעה מערכת בתי המשפט מלהיכנס לעימות עם הרבנות. הם הנכיחו את הרבנות, מלבד העיסוק בנושאי רבנות קלסיים, כגון כשרות ונישואין, גם בנושאים ציבוריים שונים, כמו שביתת האחיות, ופעלו להגדלת סמכותה והשפעתה בתחומים שונים, בין השאר הכניסו נציג קבוע של הרבנות למשרד החינוך. כן הקפיד הרב שפירא להיפגש מידי תקופה עם ראשי הנהלת החינוך הדתי ולדון בנעשה בו. הרב שפירא ראה בפעילויות אלו שליחות חינוכית - ללמד ולהרגיל ש"לתורה יש מה לומר, בכל שטחי החיים, בפרט במדינה יהודית". כשיצא בשליחות הרבנות הראשית לפגישות ברחבי העולם, נהג לצום בשל כובד המשקל שבשליחותו של עם ישראל.
מערך הכשרות ומחלקת הייבוא
הוא והרב אליהו פעלו במיוחד להעלאת רמת הכשרות של הרבנות הראשית והקפידו להיות מעורבים בפרטיה, תוך שליחת שליחים ייעודיים ברחבי העולם, ובפרט למזרח הרחוק ומקומות חסרי רבנות מסודרת, זימונים מיוחדים של רבנים ואנשי מקצוע, ובדיקה אישית של רשימות מוצרים וחמרי גלם. הם יזמו כללים ותקנות חדשים, יצרו סדר מחודש לקבל אישורי כשרות, הכולל מעורבות עמוקה ביותר של הרבנות ומשגיחיה, ואף הפעילו ביקורת קפדנית ומעקב על מפעלים ורבנים מפקחים מחוץ לישראל שכבר הוכרו, מה שהביא לפסילת אלו שהתבררו כבלתי מהימנים ולשיפורם של אחרים. כדי להגיע לשליטה מוחלטת של הרבנות הראשית במתרחש יזם הרב שפירא פגישות עם ראשי רשתות השיווק ורתם אותם לשיתוף פעולה עם הרבנות, באופן שהן עצמן סירבו לקבל מיבואנים סחורה שאינה מאושרת בידיה, כך שנוצר ציר שמנע החדרת מוצרים שאינם כשרים לשוק. במעשיהם יצקו תשתית חדשה נרחבת ויצרו את מערכת הכשרות המסועפת כפי שהיא כיום. הם פעלו לבסס את מעמדה של הרבנות כמופקדת על כלל הכשרות בארץ, כאשר לשם כך הרב שפירא יזם יחד עם הרב אליהו את החוק האוסר על נתינת כשרות כלשהי בארץ ללא פיקוח של הרבנות הראשית והביא לחקיקתו - מה שהצריך גם את הבד"צים הפרטיים דוגמת בד"ץ העדה החרדית ודומיו לתת דין וחשבון על פעולותיו ואישוריו, כדי לקבל את אישורה של הרבנות הראשית. בעקבות כך גורמים חרדיים מסוימים ואחרים החלו להשמיץ את הרבנות בפלטפורמות שונות, במטרה להניא אותה מהפיקוח ההדוק שהחילה, אך הרב שפירא סירב לחזור בו מהקריטריונים שהציב.
סוגיית קביעת רגע המוות
אחת הפסיקות הבולטות של הרבנות הראשית בהנהגתם, הייתה הכרעת הרבנות בשנת ה'תשמ"ו בעניין קביעת רגע המוות, פסיקה שסללה את ההכשר האתי להשתלת איברים בישראל. זאת כאשר משרד הבריאות פנה אל הרבנות בבקשה להכריע בסוגיה, והרב שפירא שהכיר בחשיבות הנושא הקדיש זמן וכוחות רבים כדי להגיע להכרעה ברורה בשאלה. הוא הקים ועדה שכללה מלבדו ומלבד הרב אליהו, את הרב שאול ישראלי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב דוד חיים שלוש והרב ישראל מאיר לאו, אליהם צירף את המומחים לענייני רפואה והלכה - הרב פרופ' אברהם שטיינברג והרב ד"ר מרדכי הלפרין, על תקן יועצים רפואיים.
הוועדה קיימה התייעצויות עם רופאים בכירים בבית החולים הדסה עין כרם ולמדה את סוגיית ההשתלות וההיבטים הרפואיים וההלכתיים הנוגעים לקביעת המוות. תוך ייעוץ רפואי מקצועי של מומחים בתחומי הנוירולוגיה, ההרדמה, הכירורגיה, הקרדיולוגיה, ועוד. לאחר שהסוגיה הרפואית הובנה כל צרכה, הם נכנסו להיבט ההלכתי והסיקו כי מוות מוחי, המתבטא בהיעדר נשימה באופן בלתי הפיך, נחשב למוות. מפני חששות הלכתיים הציבה הוועדה מספר תנאים לאישור המוות המוחי, בין היתר דרישה שרב מוסמך המתמחה בפסיקת הלכה רפואית יהיה נוכח בקביעת רגע המוות. את ההכרעה הסופית בסוגיה נתן הרב שפירא והחלטות הועברו ואומצו במועצת הרבנות הראשית.
התנאים שהציבה הוועדה לא התקבלו על ידי משרד הבריאות, ולכן לא התאפשר באותה עת להתיר את ההשתלות, מה שמנע משומרי מצוות לחתום על כרטיס אדי. כחודש לאחר פטירתו של הרב שפירא הגיש חבר הכנסת עתניאל שנלר את הצעת חוק מוות מוחי-נשימתי, המיוסד על החלטות הוועדה האמורה, וזו אושרה במליאת הכנסת במקביל לאישורו של חוק השתלת איברים, מה שהביא להכשר ההלכתי להשתלות, שאפשר לדתיים לקחת בהן חלק.
סוף ימיו
בסוף שנת ה'תשס"ז הידרדר מצבו הבריאותי, ולתפילות הימים הנוראים בישיבה הגיע על כיסא גלגלים ומחובר לבלון חמצן. בעשרת ימי תשובה נערכו עצרות תפילה רבות לרפואתו, ביניהן עצרת המונית בכותל המערבי.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נפטר ביום טוב ראשון של סוכות, ט"ו בתשרי תשס"ח (27 בספטמבר 2007), במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים. חרף המנהג הירושלמי שלא להלין את המת בעיר, נערכה הלווייתו למחרת על פי פסיקתו מספר שנים קודם לכן, לפיה יש לדחות הלוויית תלמיד חכם כדי לאפשר לקהל רב להשתתף בה, מפני כבודה של תורה.
בהלווייתו השתתפו עשרות אלפים, נטמן בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לקבריהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב דוד כהן (הנזיר) והרב שלמה גורן.
מנהיג ציבור
פעולתו הציבורית הבולטת החלה במאבק כנגד פינוי סיני, אותו הוביל לבקשת הרצי"ה שנחלש. לאחר מכן כרב ראשי, התבלט במאבק כנגד פינוי שטחי ארץ ישראל מיהודים בכלל, וכן כנגד צמצום כוחה של הרבנות. לאחר סיום כהונתו, לצד עמיתו הרב מרדכי אליהו, היווה מוקד סמכות תורני מרכזי בציבור הדתי לאומי – בהכרעות הלכתיות ובהנהגה ציבורית. נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני. אנשי מפלגת איחוד הלאומי-מפד"ל נהגו להתייעץ בו וברב מרדכי אליהו.
כן פעל והשפיע במגוון תחומים, כמו בתחום הפוליטי-מדיני, החינוכי והמשפט העברי. וכן בחיזוק מעמדה וסמכותה של הרבנות, אשר על כך נאבק גם לאורך כל השנים שאחרי סיום כהונתו בה. מעמדו המרכזי הושפע בין השאר מכך שהיה רבם של אלפי בוגרים שהוציאה ישיבת מרכז הרב לאורך שנותיה, שעסקו בנושאים רבים ומגוונים, כאשר רבים מהם הקפידו לשמור על קשר עם הישיבה בכלל והרב שפירא בפרט, כך שכמעט בכל תחום הייתה לדעתו השפעה על ידי העוסקים בתחום שהתייעצו איתו.
תורה וחינוך
הרב שפירא עודד וסייע להקמת ישיבות רבות, גבוהות ותיכוניות, אולפנות וכן כוללים בידי תלמידיו, ושלח אברכים לפעילות תורנית וחינוכית בחוץ לארץ. כן הדריך ושלח תלמידים רבים לתפקידי רבנות, דיינות וחינוך. תמך במפעל הישיבות הקטנות. הרב מרדכי אליהו אמר עליו: "יש היום בכל הארץ ישיבות עם ראשי ישיבות – כולם יצאו מבית מדרשו".
מערכת המשפט
ביחס למערכת המשפט החילונית כתב: "כאשר יש בתי דינים לפי דין תורה, וערכאות השופטים בניגוד לדין תורה, הוא דבר חמור מאוד. והרשב"א כתב שיש כאן משום מרים יד בתורת משה". אמנם, באשר להשתלבות במערכת זו התלבט הרב בין האפשרות לקדם את המשפט העברי, לבין החשש שמא השופט ייאלץ בעל כרחו לפסוק לפי חוק שהוא בבחינת גזל בעיני ההלכה.
ארץ ישראל
עודד וטיפח התיישבות היהודית ברחבי הארץ. לאחר ההסכמי אוסלו פנה הרב חנן פורת אל הרב שפירא בבקשה שישלח אברכים מהישיבה ללמוד דרך קבע בקבר רחל כדי לחזק את האחיזה היהודית במקום, וכך הוקם הכולל של הישיבה במקום. בתקופתו של הרב שפירא הקימו אנשי הישיבה את המאחזים גבעת אסף וחרשה. ראשי ההתיישבות נועצו בו והודרכו על ידו דרך קבע. שימש כנשיא של תנועת קוממיות.
המאבק בהסכמי אוסלו
בזמן הסכמי אוסלו הוביל הרב שפירא את המאבק הרבני בהסכם, כשלצדו הרבנים שאול ישראלי ומשה צבי נריה. הוא והרב נחום אליעזר רבינוביץ הקימו "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שהיה לגוף הרבני המוביל במאבק, באמצעות פרסום הוראות וכרוזים, יצירת לחצים ציבוריים, ארגון כנסי רבנים ועוד. האיחוד קבע שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה, וכי יש לסרב לפקודה כזו (ראה להלן). פסיקה זו עוררה פולמוס רב. בהמשך התבלט גם במאבק בהסכם חברון כאחד הקולות הרבניים הנחרצים ביותר נגד מסירת שטחים.
המאבק בתוכנית ההתנתקות
עם פרסום תוכנית ההתנתקות הוביל הרב שפירא, יחד עם הרב מרדכי אליהו, את המאבק הרבני בתוכנית. השווה את ביצועה לכל איסורי דאורייתא אחרים שאין להישמע לפקודה המצווה לעשותם, וקרא לסירוב פקודה, בהתאם לכך. מאה וחמישים רבנים הצטרפו אליו וקראו להישמע לפסיקתו. כמו כן השתתף בעצרות תמיכה ביישובי ואנשי הגוש ובעצרות מחאה כנגד הממשלה. לאחר הפינוי שמר על קשר עם המגורשים לאורך השנים.
מכתבו האחרון, עליו חתם לצד הרב מרדכי אליהו ימים ספורים קודם לפטירתו, עוסק אף הוא באיסור על פינוי שטחי ארץ ישראל.
דרכו ההלכתית
הרב שפירא ראה את ההלכה כחובקת את הכל ומקיפה את כל תחומי החיים. בניגוד לרבנים מסוימים מהציונות הדתית ייחס בפסיקת ההלכה מעט מאוד חשיבות, אם בכלל, לשיקולים מטא-הלכתיים, וראה בלימודי ההגות והמחשבה כלי לחיזוק קיום ההלכה ולא דבר המשפיע על ההלכה. הוא אמנם נתן מקום לחקיקה חדשה של המדינה מתוקף תקנות הקהל המוכרות על ידי ההלכה בתנאי שאינן סותרות את ההלכה, ולתקנות של הרבנות כאשר הדבר נדרש, כגון בבעיות שהתחדשו בדורינו, בין השאר בעקבות קיומה של המדינה, כשאין לגביהם ניסיון היסטורי או ספרות הלכתית ישירה. אבל העדיף את הדרך השמרנית יותר של פרשנות הלכתית והתרחקות ככל הניתן משינויים וחידושים במקומות שחשש שיבואו לפסוק בעקבותיו פסיקות מרחיקות לכת מדי. כך למשל, אמר שלמרות הצורך לכסוף לבניין המקדש ולהקרבת קרבנות, אין לעלות להר הבית ואין לאהבה לקבוע הלכה. עם זאת, למרות גישתו השמרנית נכנס בעובי הקורה של ענייני השעה שהעלו בעיות מחודשות, והכריע בהם באומץ. בין השאר קבע חידושים בנושא שבת ורפואה, שהיום הם בגדר מובן מאליו, אם כי נמנע מלפסוק בעניינים חדשניים כאשר חשש שאינו בקיא מספיק בהיבטים המדעיים הנצרכים.
פסיקת ההלכה שלו הושפעה רבות מרבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק שעימו עמד בקשר קרוב בצעירותו ולמד ממנו דרכי הוראה. הרבה לומר שאף אחד מפוסקי דורו שלו אינו מגיע לרמתו של הרב פרנק, ובמקרים רבים הורה לנהוג כפי הכרעת הרב פרנק.
הלכות שונות
הורה לדחות ליום ראשון הלווית תלמיד חכם שנפטר בשבת, גם כאשר מדובר בעיר ירושלים, כדי לאפשר השתתפות קהל רב בהלוויה. זאת על אף שיש מצווה שלא להלין את המת, ובארץ ישראל מקפידים עליה במיוחד, ובירושלים לא מלינים אפילו לכבודו של המת. מפני כבודה של תורה שדוחה זאת. על פי פסק הלכה זה נהגו בלווייתו שלו, לאחר שנפטר ביום טוב
לגבי רכישת כרטיסי פיס סבר שאין בזה חשש גזל של "המשחק בקוביא", משום שחז"ל אסרו רק כשהפרס מונח לפני המהמרים והם מטילים גורל מי יקבל את הכסף, ובמצב כזה המהמר מניח שכספו המונח לפניו יוחזר לו עם תוספת הרווח; ואילו כאן המפקיד את הכסף יודע שכסף זה לא יוחזר אליו, והדבר דומה יותר להשקעה בעסק.
פסק שבמקרה בו אשה שתבעה מבעלה או גרושה דמי מזונות והוצרכה לשם כך להיעזר בעורך דין, אם נפסק שהוא אכן חייב במזונותיה - נכלל בחיוב גם שכרו של עורך הדין. זאת מפני שכיוון ועבור השגת המזונות הוצרכה להוציא הוצאה זו, הרי שהיא נחשבת בחלק מהוצאות המזונות עצמן. וכפי שאין הבעל יכול להיפטר בנתינת חומרי גלם ללא כלים או אפשרות להכינם לאכילה. היות שבתשלום המזונות נכלל כל מה שהיא נצרכת לו כדי שתוכל אכן להשתמש במזונות.
פסיקה בולטת שלו הייתה הכרעתו כי היעדר נשימה באופן בלתי הפיך, המורה מוות של גזע המוח ומרכז התפקוד של הנשימה העצמונית - נחשב למוות. זאת בהמשך למסקנות שגובשו בידי ועדת רבנים אותה כינס לאור בקשת משרד הבריאות להכרעה, לאחר התייעצות עם גורמי מקצוע ולימוד ההיבטים השונים. פסיקה זו סללה את ההכשר האתי להשתלת איברים בישראל.
שמיטה
עודד את השימוש בהיתר מכירה כל עוד שיש בכך צורך עבור חוסנה של החקלאות הישראלית. אך סירב ללכת אחריו "באופן עיוור", ובכל שמיטה מחדש בדק אם עדיין קיים הצורך. כדי להפגין את מעמד ההיתר כל עוד שהוא נצרך הנהיג בישיבת מרכז הרב עצמה לאכול מיבול היתר מכירה. עם זאת, לקראת שנת השמיטה ה'תשס"א, פעל יחד עם עמיתו הרב מרדכי אליהו, ותלמידיו הרב יעקב אריאל והרב דב ליאור, להקמת מיזם "אוצר הארץ", המעודד ומספק גידולי חקלאות יהודית כשרה מאוצר בית דין, כדי לתמוך בחקלאות היהודית ולחזק את שמירת השמיטה וקדושת שביעית, עד כמה שניתן לעשות זאת שלא על ידי היתר המכירה. לקראת שנת השמיטה ה'תשס"ח, חתם עם הרב מרדכי אליהו ועוד על קריאה ציבורית להצטרף למיזם.
בתי דין
ראה את מערכת בתי הדין הרבניים כהמשך המסורת של "בית דין קבוע" שהיה בכל עיר בגולה, אשר להם סמכות של מרא דאתרא. התייחס באופן אמביוולנטי לכהונת אנשים דתיים בבתי המשפט, כאשר מצד אחד - יש בכך הזדמנות לקידום פסיקה על פי המשפט העברי, אך מצד שני קיים חשש "שמא יאלץ לפסוק על כורחו לפי החוק שהוא בבחינת גזל בעיני ההלכה".
כדיין בבית הדין הרבני הביע את עמדתו שבתי הדין צריכים להתרכז בטיפול בנושאי נישואים וגירושין כדי למנוע סחבת לבאים בפניהם. על כן, הוא סירב לדון בנושא הגנת הדייר, בו חוקי מדינת ישראל לא נתנו לבתי הדין סמכויות אכיפה, בטענה שספק אם הצדדים יבצעו את פסק הדין, ועל כן הדיון בנושא אינו אלא בזבוז זמן שיפוטי.
מודרנה
בהתייחסות לפיתוח טכנולוגי הלכתי לא שלל את הפיתוח, אך הדגיש ש"הסתדרו בעבר גם בלעדיו". עם זאת, בעת כהונתו כרב ראשי התמודד עם בעיות סבוכות, כגון ההיתר שנתן לבצע השתלת לב במגבלות הלכתיות, וכן העלאתם ארצה של יהודי אתיופיה, וזאת בניגוד לדעתם של רבנים אחרים. פסיקה בולטת נוספת שלו היא שרגע המוות אינו בזמן הפסקת פעולת הלב, כדעות רבות בהלכה, זמן שכבר אי אפשר לבצע בו השתלות, אלא כמה דקות קודם, כשגזע המוח נהרס, ויכולת הנשימה באופן עצמי נהרסה. כקודמיו בתפקיד הרב הראשי, הוא נלחם בניסיונות להכניס רפורמים לתוך המועצות הדתיות. כן התנגד ופעל למנוע הכנסת נשים אליהן מפני ענייני צניעות, עם זאת, כאשר נשאל לגבי התמודדותה של דניאלה וייס לראשות מועצה מקומית קדומים אמר שיש לבחור במועמד המתאים ביותר לתפקיד, ולא להימנע מבחירתה בשל היותה אשה
ארץ ישראל
בזמן הסכמי אוסלו קרא לחיילים שלא להישמע לפקודות המורות למסור שטחים לנכרים, בהן ראה פקודות שסותרות את התורה. על פסק-הלכה זה היו חתומים גם הרב משה צבי נריה והרב שאול ישראלי, כאשר לפניהם הוציא הרב שלמה גורן פסק דומה. כולם חברי איחוד הרבנים למען ארץ ישראל שהקים יחד עם הרב נחום אליעזר רבינוביץ לשם המאבק בתוכנית. בראיון שנערך עמו תהה הרב שפירא איך אדם שמפנה יישובים או שקורא לפנות יישובים יכול לקרוא לעצמו "דתי" אם באותו זמן הוא סבור שפינוי שכזה מנוגד להלכה. על פסיקתו זו חזר בסמוך ליישום תוכנית ההתנתקות, ובראיון עמו קבע כי יש איסור תורה גמור להעביר קרקע של ישראל לנוכרי ואסור להשמע לפקודה כזו ואף לסייע לה. קרא לסרב פקודה באופן אקטיבי ומוצהר - מפני שמדובר באיסור ככל איסורי דאורייתא: כמאה וחמישים רבנים תמכו בפסק הלכה זה. בפסק הלכה מפורט שנכתב סמוך להתנתקות עצמה, כתב הרב שמי שישתתף בגירוש לא יינקה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא. הוא הוסיף אסור להישמע לרבנים שאינם "גדולי תלמידי החכמים שבדור" שאינם מוסמכים להורות בנושאי כלל ישראל. וכי אם הם פוסקים בעניינים הללו, הרי הם בגדר "רשע שוטה וגס רוח" שכתב הרמב"ם על מי ש"לא הגיע להוראה ומורה", ואינם נחשבים לדעה הלכתית בנושא זה. בנוסף ציין על פי המבואר בפתחי תשובה בשם צמח צדק הקדמון - שמי שפועל על פי הוראת אותם רבנים, לא נחשב כשוגג אלא כמזיד, היות שהיה עליו להימנע מלסמוך על מי שלא ראוי להורות בכך.
מדינת ישראל
הביע דעות ציוניות, וראה את מדינת ישראל כ'אתחלתא דגאולה' ואת הקמת המדינה כביטול הגלות. לגבי הבחירות לכנסת העשירית אמר שיש להצביע למפלגה דתית ולא למפלגה של דתיים וחילוניים התומכת בשלמות הארץ.
שיבח את המדינה על היותה "מחזיקת תורה" ועל ריבוי התורה הגדול הקיים בארץ, כפי שלא היה מאז ימי בית שני. בכל שנה בערב יום העצמאות, היו מגישים לפניו, לבקשתו, דו"חות של משרד הדתות עם מספרם המדויק של לומדי התורה במדינה: תלמודי תורה, ישיבות קטנות, ישיבות גדולות, כוללי אברכים וכו'.
חרף גישתו הממלכתית וראייתו את מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה, לחם בהחלטות מדיניות אשר נגדו, לשיטתו, את התורה, בראשן מסירת שטחים, ולא ראה במאבקים אלו סתירה ל"ממלכתיות". מנגד - שלל נחרצות סברות שביקשו לראות במעשיה של ממשלה כלשהי סיבה לשינוי ביחס החיובי למדינה.
כלל ישראל
ראה חשיבות רבה בתחושת השותפות והשייכות עם כלל ישראל. נהג להדגיש זאת מדי שנה בשיחתו בראש השנה לפני התקיעות באמרו: " 'בתוך עמי אנכי יושבת' – מה שיקרה עם כלל ישראל יקרה איתנו". במכתב לתלמיד ישיבה חרדי גער וכתב: "כלל ישראל אינו בני ישיבה בלבד, אלא זרע אברהם יצחק ויעקב, כל אשר בשם ישראל יכונו".
הרבנות הראשית
הקפיד על מעמדה וכבודה של הרבנות הראשית כגוף הרבני העליון של מדינת ישראל ועם ישראל, אשר, לדעתו, חובה לשמור על קיומה וסמכותה ולא להחליש את כוחה ושליטתה על ענייני היהדות. לדבריו, "בלי קיום הרה"ר היה עניין הרבנות פרוץ לכל אשר בשם רב יכונה, כמו בחוץ לארץ, ומחצית ארץ ישראל הייתה פרוצה ומסורה ביד רבנים רפורמים וקונסרבטיבים למינם כבארצות הברית. וכן הייתה מתמוטטת מערכת בתי הדין, הגוף החסון ביותר מבחינה תורנית בארץ ישראל, על כל התוצאות החמורות שנובעות מזה".
ישיבות ועולם התורה
הרב שפירא סבר שהשיעורים בישיבה נועדו על מנת לפתח כיוונים חדשים, אך את עיקר הלמידה צריך כל בחור לעשות באופן עצמאי המתאים לאופיו. על כן יש לצמצם את מספר השיעורים שאליהם נכנסים התלמידים, הן בגמרא והן באמונה. עם זאת הוא ראה מעלה בשמיעת מספר סגנונות של שיעורים. גישה זו מיושמת עד היום בישיבת מרכז הרב.
ראה חשיבות רבה בעידוד בני נוער וצעירים שיגיעו ללמוד בישיבה, באמרו שזה העתיד של עם ישראל. ועמל לשכנע צעירים שסברו שלימוד בישיבה הוא דבר שלמעלה ממידותיהם. הדגיש שמעל כל מסלול תורני אחר שקיים באפשרויות - נמצא הלימוד בישיבה, אשר אין לו שום תחליף. לכן התנגד בתוקף לתוכנית המכינות הקדם צבאיות. בשיחה לתלמידי מכינה בביתו התבטא: "מי שלא לומד בישיבה מפסיד לא רק את רכישת דרך הלימוד, אלא גם את כור ההיתוך והחוויה הנפשית שמעניקה הישיבה. מי שיכול, עדיף שילמד אפילו שנה בישיבה במקום שנתיים במכינה".
ייחס חשיבות מיוחדת למושגי "רב ותלמיד" המעמידים כדבר מרכזי את מסורת התורה שבעל-פה. הדגיש שהדרך הנכונה היא שהרב מקבל את התורה מרבו כדי להעבירנה לתלמידיו, שיעבירו הלאה את הדברים בהמשך לתלמידיהם הם. מתוך כך ראה את מעלת מוסד הישיבה בעם ישראל - אשר הוא מקום מסירת התורה מדור לדור, והתייחס אליה בשל כך כ"מקום השראת השכינה". נהג לומר כי יהודי זקוק לשלוש שנים של לימוד מלא בישיבה, כדי שיוכל לצאת מ"חזקת עם הארץ".
קבע כי על אף שיש מקום ללימוד קבלה ונושאים נוספים, אין לשנות מסדרי הישיבות שנקבעו מקדמת דנא.
"הלכות ציבור" והנהגה
הדגיש כי ב"הלכות ציבור" והכרעות כבדות יש להתחשב רק בדעתם של גדולי ישראל המובהקים בתורתם, וביקר נחרצות התערבות של רבנים צעירים שאינם בעלי כתפיים רחבות דיים, בשאלות כבדות משקל והכרעות לכלל ישראל. טבע בהקשר זה את המושג "רעבאלא'ך" ככינוי מזלזל לרבנים קטנים שהתיימרו להכריע בעניינים הגדולים מכפי מידותיהם. התבטא כי "מי שאינו בעל כתפיים להתיר עגונה, שלא ייקח על כתפיו הכרעות לכלל ישראל".
מסורת הדורות
הרבה להדגיש את השמירה על המנהגים והמסורת הקדומים ואת תחושת החיבור והכבוד לעולם היהודי הישן. תלמידו הרב יהושע בן מאיר תיאר את רבו כמי שנועד לחבר את דור התחיה המתחדש ואת השלשלת העתיקה, את ההמשכיות מחד והיצירה מאידך: "דאג שאנחנו... נהיה המשך שלשלת מסורת ישראל ועולם היצירה התורנית של הדורות הקודמים... דווקא דור התחייה והגאולה... שרואה את מרכזיותה של מדינת ישראל בתהליך הגאולה, רק הוא יודע איך 'לסגל' 'אל אוצר הנצח את כל השינויים הזורמים בשטפי הזמנים והמאורעות המשתנים".
דתות שונות
כשנשאל על פגישות עם אנשי דתות שונות, השיב "אנחנו לא הולכים אליהם לנהל איתם פולמוסים, אך אם הם באים אלינו, ראוי לקבלם בכבוד ואף כשנכנסים לבית כנסת ובית מדרש ניתן להסכים לכך, כפי שנהגו מעולם מפני דרכי שלום, אמנם גם הגוי חייב לדעת להיות מנומס ולא להיכנס עם צלב".
פוליטיקה
ביחסו אל הפוליטיקאים התבטא באמון כלפיהם שהם ממלאים את תפקידם כיאות. כך למשל אמר שחוק שחברי הכנסת הדתיים לא התנגדו לו הוא מן הסתם כשר שכן חברי הכנסת הדתיים מן הסתם היו מתנגדים לחוק לא כשר, ולגבי מלחמת שלום הגליל אמר שהמדינה מן הסתם פועלת כיאות ואינה יוצאת למלחמות סתם. אולם כאשר המפד"ל קבלה החלטה בניגוד לדעת מועצת גדולי התורה בעניין בניית בית מלון על בית קברות בטבריה, בו ראה הרב שפירא בעיה הלכתית טהורה, נזף בחברי הכנסת של המפד"ל.
משפחתו
אביו של הרב שפירא היה בנו של הרב צבי אשר, מראשי ישיבת המקובלים שער השמים. הרב שפירא הוא דור 27 לרש"י ובן נינו של רבי משה מגיד ריבלין מתלמידי הגר"א שעלו ארצה בעליית תלמידי הגר"א, ומשכך הוא דור שישי בירושלים. משפחת שפירא היא משפחת כהנים מיוחסת עד עזרא הסופר. מצד אמו הוא נינו של ראש כולל הו"ד הרב אברהם אלקנה זקס, בנו של הרב משה זקס, מראשוני תלמידי החתם סופר שעלו לארץ. בן דודתו הוא הרב יהושע פישל זקס, עליו התבטא הרב שפירא על רצונו בהוצאת ספר על תולדותיו.
משפחתו של הרב שפירא היא משפחת דיינים. בהם, סבו הרב יעקב לייב לוי (אחיו של רבי נחום משאדיק) היה אב בית דין בבית דינם של הרב שמואל סלנט והמהרי"ל דיסקין בירושלים. הרב שפירא עצמו שימש כחבר בית הדין הגדול ואחר כך כנשיאו. אחיו הרב שמואל היה אב בית דין בירושלים. אחיינו הרב אליעזר שפירא היה גם דיין בבית הדין הגדול, ובנו של הרב אליעזר, הרב שלמה שפירא, משמש היום בתפקיד זה.
שכר מחיה
שכר המחיה שונה משכר מינימום בכך ששכר מינימום עלול שלא לאפשר לעובד להרשות לעצמו איכות חיים בסיסית, ובשל כך נאלץ להסתמך על תוכניות ממשלתיות בכדי לקבל הכנסה נוספת.
כלא מאמרטינום
כלא מאמרטינום המכונה גם טוליאנום (בלטינית: Mamertinum או Tullianum) היה כלא ברומא העתיקה. הכלא היה ממוקם על המדרון הצפון מזרחי של גבעת הקפיטולין, לצד המדרגות הגמוניאניות שהובילו מהפורום הרומאי אל גבעת הקפיטולין. הכלא צפה לעבר הפורומים הקיסריים ובהם פורום נרווה, פורום אספסיאנוס ופורום אוגוסטוס. מדרום למבנה בצידם השני של המדרגות הגמוניאניות ניצב הטאבולאריום.
בכלא זה היו כלואים הקדושים הנוצריים פטרוס ופאולוס.
מקור השם
מקור שם הכלא אינו ידוע. בעת העתיקה נקרא "טוליאנום", ככל הנראה על שם המלכים הרומיים טולוס הוסטיליוס או סרוויוס טוליוס. לפי סברה אחרת מקור השם במילה הלטינית הקדומה "טוליוס", שמשמעו זרם מים - או צינור מים. השם "מאמרטינום" הוא מתקופת ימי הביניים, ומתייחס למקדש האל מרס שניצב בסמוך או למרטירים פאולוס ופטרוס שהיו כלואים בכלא.
היסטוריה
הכלא הוקם, ככל הנראה, סמוך לביזת רומא בשנת 386 לפנה"ס. במקור היה המבנה מאגר מים תת-קרקעי, אולם בהמשך שימש המבנה ככלא - כאשר האסירים הוכנסו לקומה התחתונה במבנה באמצעות חור בתקרתו. קוטרו של חדר מעגלי זה כ-7 מטרים, וייתכן שהיו בו למעשה שתי קומות, שביניהן רצפת עץ. בקומתו השנייה של המבנה (הקומה שמעל לפני הקרקע) חדר טרפוזאידי שגודלו 5 מטרים על 3.6 מטרים. חזית המבנה נבנתה בשנת 22 לספירה.
בכלא זה נשמרו רק אסירים בעלי חשיבות רבה- לרוב מדובר היה במצביאים זרים שהוכנעו על ידי הצבא הרומי והובאו לעיר רומא על מנת להיות מובלים בתהלוכות הניצחון לאורך הפורום הרומי. הכליאה הייתה לזמן קצר - בין תהלוכת הניצחון לבין ההוצאה להורג בחניקה (כליאה שלעצמה לא הייתה ענישה מקובלת על פי המשפט הרומי).
לפי המסורת הנוצרית נכלאו כאן בין היתר הקדושים הנוצריים פטרוס, פאולוס והאפיפיור סיקסטוס השני. מאז ימי הביניים שימש הכלא ככנסייה. בקפלה בקומה התחתונה של המבנה ניצב צלב הפוך, מאחר שעל פי המסורת הנוצרית השליח פטרוס שהוחזק בקומה זו נצלב הפוך.
המבנה שימש ככלא עד שנת 368.
קיסלובודסק
קיסלובודסק (ברוסית: Кисловодск) המכונה "עיר השמש" היא עיר במחוז סטברופול ברוסיה. היא הוקמה ב-1803 כבסיס צבאי והוכרזה כעיר 100 שנים לאחר מכן, ב-1903. היא עיר מרפא ונופש ידועה ברוסיה.
היסטוריה
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה קיסלובודסק בחזית. העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים באוגוסט 1942, ומיד ביצעו הנאצים מפקד של יהודי העיר. בספטמבר 1942 נלקחו היהודים למינרלנייה וודי שם חוסלו ביריות ונקברו בקבר המוני. החל מנובמבר 1942 הייתה העיר בקו החזית של הקרבות בין הצבא האדום והצבא הגרמני, עד לכיבושה של העיר בידי הצבא האדום על פי הודעה של ברית המועצות ב-11 בינואר 1943.
גאוגרפיה
קיסלובודסק היא עיר מרפא של מעיינות, שהראשי שבהם, ה"גארזאן" הוא בעל ריכוז חומצת פחמן גבוה מכל מעיינות אירופה. העיר היא גם נקודת יציאה של מטפסי הרים המעפילים אל שיאי אלברוס.
אקלים
הטמפרטורות בעיר נמוכות לרוב, ויורדות מתחת לאפס מעלות צלזיוס באופן תדיר בחורף. נדירים המקרים בהם הטמפרטורה יורדת אל מתחת ל־15 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, אך אפשריים. בחודשים אפריל–אוקטובר הטמפרטורות יחסית גבוהות ועלולות לעלות אל מעל ל־30 מעלות צלזיוס. חודשים אלו הם גם הגשומים ביותר. בשנה ממוצעת יורדים 673.8 מילימטרים של משקעים.
ראוסוכוס
ראוסוכוס (שם מדעי: Rauisuchus) הוא סוג של זוחל טורף מקבוצת הארכוזאוריה שהיה בעל דמיון לתנין מודרני. הוא חי בברזיל של תור הטריאס ונמצא בתצורות סנטה מניה, בהם התגלו מיני קיינודונטיים, ארכוזאורים דומים ודמויי דינוזאורים כמו הטיוווסו והסטאוריקוזאורוס. משמעות שמו היא: "התנין של ד"ר וילהלם ראו" (Wilhelm Rau).
מאפיינים
יצור זה דמה במראהו לתנין יבשתי בעל רגליים גדולות וייתכן שלעיתים היה מסוגל להזדקף על שתי רגליו האחוריות. הירך שלו הגיעה לאורך 90 ס"מ ואורכו לארבעה מטרים ולמשקל 250 ק"ג. הוא היה בעל לסתות חזקות שנועדו לקרוע בשר. הגב והזנב שלו היו בעלי קשקשים בולטים עשויי אוסטאודרם.
הראוסוכוס היה טורף-על במשך הטריאס והוא הותאם לחיי יבשה יותר מהתנינים המודרניים, וניזון מזוחלים קטנים ממנו. עם זאת, הוא נכחד בסופו של הטריאס, אולי כתוצאה משינויי אקלימים רחבים שייבשו את אזור מחייתו.
יום המחשבה
יום המחשבה מתקיים כל שנה בתאריך ה-22 בפברואר ונחגג בתנועת הצופים בכל רחבי העולם, כאשר הוא מאורגן על ידי אגודת המדריכות והצופות העולמית. זהו היום לחשוב על משמעות ההדרכה, על משמעות החברות בתנועת הצופים ועל חברי התנועה בכל שאר המדינות בעולם. קבוצות רבות מנצלות את יום זה להיכרות עם תרבויות ומדינות שונות. קרן יום המחשבה אוספת תרומות בכל העולם למען תמיכה בפרויקטים של תנועת הצופים בכל העולם. ה-22 בפברואר נבחר כתאריך כי זהו יום הולדתם של מייסד תנועת הצופים, הלורד רוברט באדן פאואל ושל אוליב באדן פאוול, אשתו ומייסדת תנועת הצופות הבנות.
חלק מארגוני הצופים במדינות השונות מנצלים את היום למען פרויקטים משותפים עם הארגונים התאומים שלהם כמו קנדה ודומיניקה.
היסטוריה
בשנת 1926, בכנס הצופות הבינלאומי הרביעי, אשר התקיים במחנה הגירל סקאוטס של ארצות הברית (Camp Edith Macy), משתתפי הכנס הציגו את הצורך ביום בינלאומי מיוחד, בו צופות ומדריכות יחשבו על הפיזור העולמי של הצופות ועל כל הצופות והמדריכות בכל העולם ויביעו תודה והערכה.
הוחלט על ידי משתתפי הכנס שאותו יום בינלאומי יהיה ה-22 בפברואר, יום הולדתם גם של לורד באדן פאוול, מייסד תנועת הצופים וגם של ליידי אוליב באדן-פאוול, אשתו וראש הצופות העולמית הראשונה.
בשנת 1999, בוועידת הצופות העולמית ה-30, שהתקיימה באירלנד, שונה השם מ"Thinking Day" ל- "World Thinking Day", במטרה להדגיש את הפן הגלובלי של היום המיוחד.
נושאי יום המחשבה
ארגון הצופות העולמי בוחר בכל שנה נושא אחד מרכזי ומציע פעילויות תואמות. בשנים האחרונות היו הנושאים:
קרן יום המחשבה העולמי
בכנס הצופות העולמי השביעי שהתקיים בפולין, המשלחת הבלגית הציעה שההערכה והחברות של הצופות הבנות בעולם לא תהיה רק דרך החלפת משאלות, אלא גם דרך מתנות, שהן אופייניות לימי הולדת, וביקשו שמתנות אלו יהיו בצורת תרומה לאגודת המדריכות והצופות העולמית.
במכתבה הראשון אודות קרן יום המחשבה העולמי, ביקשה אוליב באדן פאוול מכל צופה לתרום "רק פני אחד", במטרה לתמוך בתנועה.
קרן יום המחשבה העולמי עוזרת לבנות ונשים צעירות מסביב לעולם להפיץ את תוכנית התנועה, בעיקר במדינות ובאזורים הקשים ביותר.
יום המחשבה בישראל
הגוף הרשמי המציין את יום המחשבה בישראל הוא התאחדות הצופים והצופות בישראל, ארגון הגג של ארגוני הצופים במדינה. במהלך השנים תנועת הצופים ניצלה את קיומו של יום המחשבה להעלאת מודעות לנושאים אשר מעסיקים את חניכי התנועה ביום-יום ולוא דווקא התמקדו בנושא השנתי העולמי. כך לדוגמה, בשנת 2012, בחרה התאחדות הצופים להתמקד בנושא הגזענות בחברה הישראלית, בעוד שהנושא העולמי באותה שנה היה דווקא איכות הסביבה.
שבטי צופים רבים בישראל בוחרים לקיים פעולות וטקסים לציון יום המחשבה ובגלל הקרבה של התאריך לט"ו בשבט, מתקיימים סביב תאריך זה "ימי צופה" או "ימי מעבר דרגה" בהם מציינים את מעבר הדרגה של חניכי הצופים הצעירים.
תחנת רכבת תפעולית
תחנת רכבת תפעולית היא תחנת רכבת המשמשת לביצוע פעולות הקשורות לתפעול מערכת הרכבות, כמו מפגש רכבות, דיור רכבות, חיוג רכבות ולפעמים גם טיפול טכני ברכבות.
רקע
כאשר רכבת נאלצת לעצור מסיבה כלשהי, היא חוסמת לחלוטין את קטע המסילה שעליו היא נמצאת. מסיבה זאת נהוג לבצע עצירות רק בתחנות רכבת ובהן לבצע כל פעולה הדרושה לתפעול מערכת הרכבות. כאשר יש קטע מסילה ארוך במיוחד ללא תחנות ויש צורך לבצע עצירה בקטע הזה, תוקם בו תחנה תפעולית שבה תבוצע העצירה. בעבר היה צורך בעצירות תפעוליות רבות לשם אספקת מים ופחם לקטרים. כמו כן, היו רוב קווי הרכבת בנויים ממסילה בודדת שלא אפשרה לרכבות בכיוונים מנוגדים לעבור זו על פני זו או לרכבות מהירות לעקוף רכבות איטיות יותר, שלא בתחנה. הצורך לתאם מפגש רכבות רק לתחנות שלאורך הקו יצר קשיחות בלוחות הזמנים ובעיות רבות במקרים של תקלות ואיחורים. הקמת תחנות תפעוליות במרחקים לא גדולים זו מזו נתנה גמישות תפעולית רבה יותר בעלות נמוכה מהכפלה מלאה של המסילה.
תחנה תפעולית על מסילה יחידה
התחנה התפעולית על מסילה יחידה בנויה מעקלתון מקביל למסילה הראשית באורך שיכול להכיל את הרכבת הארוכה ביותר הפועלת בקו, וממסוטים המחברים את קצותיו למסילה הראשית. באמצעות העקלתון ניתן לבצע מפגש רכבות וחיוג רכבות.
תחנה תפעולית על מסילה כפולה
התחנה התפעולית על מסילה כפולה בנויה ממסוטים המחברים את שתי המסילות זו לזו ומאפשרים מעבר של רכבות בין שתי המסילות. באופן הזה ניתן לבצע חיוג רכבות וכן במקרה של מסילה חסומה, לעקוף את הקטע החסום במסילה המקבילה, ולאחריו (בתחנה הבאה) לחזור למסילה המקורית.
תחנה תפעולית המשמשת לדיור רכבות
תחנה תפעולית כזאת משמשת כמקום המתנה לרכבות שסיימו לבצע נסיעה בקו ויש להן עוד זמן המתנה עד לנסיעה הבאה. בתחנה כזאת יהיו מספר עקלתונים המחוברים במסוטים למסילות הראשיות ובהן ידוירו הרכבות הממתינות מבלי להפריע לתנועה במסילות הראשיות.
תחנה תפעולית המשמשת לעריכת רכבות
תחנה תפעולית כזאת משמשת לעריכת רכבת מקרונות, או לפירוק של רכבת ומיון הקרונות השונים מהם היא מורכבת. תחנה כזאת בנויה ממספר רב של עקלתונים שחלקם משמשים לדיור הקרונות על פי סוגם וחלקם כשטח עבודה לעריכת הרכבת או פירוקה. את עריכת הרכבת או פירוקה מבצעים קטרי עיתוק המעבירים את הקרונות בין המסילות. התחנות העיקריות שבהן עורכים רכבות הן תחנת הרכבת אשדוד מיון, תחנת הרכבת חיפה מזרח, תחנת הרכבת בני ברק, תחנת הרכבת דימונה ותחנת הרכבת לוד.
תחנות תפעוליות של רכבת ישראל
להלן הרשימה של התחנות התפעוליות של רכבת ישראל (מצפון לדרום):
במסילת איילון שבתל אביב-יפו
במסילת תל אביב – פלשת
ברינגטון מור
לאחר שסיים את ויליאמס קולג', קיבל מור תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת ייל ב-1941. בזמן מלחמת העולם השנייה עבד מור כמנתח מדיניות עבור ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים, סוכנות הביון האמריקנית שקדמה ל-CIA), בהנחייתו של הרברט מרקוזה. שם פגש באליזבת איטו, שלאחר זמן קצר נישא לה. היא הייתה גם לעורכת כתבי היד של מור. לזוג לא נולדו ילדים.
בשנת 1966 פרסם את ספרו הידוע על המקורות החברתיים של הדיקטטורה והדמוקרטיה, שהיווה את אבן הפינה לעבודתו החלוצית בתחום הקרוי כיום היסטוריה אנליטית השוואתית במדעי החברה.
ביצירה זו התייחס מור לתנאים ליצירת משטרים דמוקרטים, פשיסטים וקומוניסטים, בהתייחס במיוחד לתנאים בהם התיעוש והמשטרים האגרריים הקודמים יצרו תוצאות פוליטיות שונות במקומות שונים. הוא מיקד את תשומת לבו לאלימות שקדמה להתפתחות של המוסדות הדמוקרטיים.
מור מונה חמישה תנאים להתפתחות דמוקרטיה מערבית דרך "מהפכה בורגנית":
מור בחן את מעבר החברה האגררית הקדם תעשייתית לחברה מודרנית. הוא התמקד במה שכינה "שלושת המסלולים לעולם המודרני", המסלול הליברל דמוקרטי, הפשיסטי והקומוניסטי, שכל אחד מהם נבע, לטענתו מעיתויו של התיעוש והמבנה החברתי בעת המעבר.
במשפט אחד, ניתן לסכם את התזה של מור בספרו על "היסודות החברתיים" באימרה המפורסמת "ללא בורגנות אין דמוקרטיה". הגם, שזהו סיכום המרדד את המורכבות הרעיונית העומדת בבסיס טיעון זה. כך, טוען מור, ניתן לראות כי באנגליה האפקט של ה"דחף הבורגני" שינה את גישת חלק מהאצולה הקרקעית לחקלאות מסחרית, והוביל להתפתחות היסטורית שהביאה לשותפות של אצילים אלו עם מעמד הבורגנות בערים, לדיכוי וחיסול מעמד האיכרים באמצעות "שיטת התיחום", למלחמת האזרחים האנגלית ולהתפתחותה של דמוקרטיה מתונה ואריסטוקרטית. בצרפת היו הבורגנים הכוח המניע של המהפכה הצרפתית, אך היו אלו האיכרים שקבעו בדיוק עד להיכן יכולה להגיע המהפכה. בארצות הברית ניצחונו של הצפון על הדרום במלחמת האזרחים קיבע את המסלול המוביל למודרניזציה באמצעות דמוקרטיה ליברלית, אך זאת רק לאחר שהחוואים בדרום שינו את גישתם לסחר עם הערים ולצבירת הון קפיטליסטית.
מור התייחס גם למעבר היפני למודרניות דרך הפשיזם, והמסלול הקומוניסטי בסין, והתייחס בכך באופן משתמע גם לניסיון הרוסי והגרמני. לטענת מור השפעת הבורגנות ביפן הייתה מוגבלת מזו שבאנגליה, צרפת וארצות הברית. במקום הצבירה הקפיטליסטית של הון באמצעות "הדחף הבורגני" שנראתה במדינות אלו, המעבר המאוחר של יפן לחברה תעשייתית מודרנית היה באמצעות חקלאות "מדכאת", שהביאה את ההון הנדרש לקידום המודרניזציה באמצעות דיכוי מעמד האיכרים. "מהפכה מלמעלה" מסוג זה הביאה לגיבוש ברית ראקציונרית של הבורגנות החלשה ומעמד האצולה הקרקעית החזק, שהביא לפשיזם. בסין כוחם הרב של האיכרים אל מול הבורגנות ומעמד האצילים הביא לבסוף למהפכה הסינית, אך האיכרים היו לקורבנותיה הראשונים. כאן, הבורגנות חברה עם האיכרים ויצרה "מהפכה מלמטה". גם כאן מביא מור דוגמאות לגישתו לפיה במקום בו יש בורגנות חזקה, הופכת המדינה לדמוקרטית. ביפן ובסין הייתה הבורגנות חזקה, וכרתה ברית עם האליטות (שתוצרתה פשיזם) או עם האיכרים (שתוצרתה קומוניזם).
מקס דימונט
מקס אייזק דימונט (באנגלית: Max Isaac Dimont; 12 באוגוסט 1912 - 25 במרץ 1992) היה היסטוריון וסופר אמריקאי יהודי ממוצא פיני.
ביוגרפיה
דימונט גדל במשפחה יהודית בהלסינקי, בירת הדוכסות הגדולה של פינלנד. באוגוסט 1929 הגיע לארצות הברית עם אמו ואחיו, על סיפון 'SS Berengaria' שברישומיה מופיע מקום לידתו בקובנה שבליטא. בשל מצבו הרפואי אושפז לכמה ימים בבית חולים באליס איילנד, משם יצאה המשפחה לקליבלנד, אוהיו.
לאחר שירות במודיעין הצבאי האמריקאי במלחמת העולם השנייה עבד תקופה ברשת חנויות האחים אדיסון בסנט לואיס שבמיזורי.
ב-1962 פרסם את ספרו העיקרי Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה) שזכה לביקורות מהללות ומכר למעלה מ-1.5 מיליון עותקים. ובעקבות הצלחתו יצא דימונט לסדרת הרצאות על ההיסטוריה של עם ישראל ברחבי ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, ברזיל ופינלנד. ספרו שמעמיד את היהדות הרפורמית כהמשך טבעי למסורת ישראל, זכה גם לביקורת מקרב חוגים שמרניים יותר
בהמשך פרסם ספרים נוספים על ההיסטוריה של עם ישראל, על יהדות ארצות הברית ונושאים יהודיים נוספים.
דימונט נפטר בשנת 1992 בסנט לואיס, מיזורי. בתקופת חייו האחרונה עבד על המהדורה השנייה של ספרו החשוב Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה), שאת העבודה עליה סיימה אשתו אתל (1917–2013), שעבדה איתו על הספר מ-1955, המהדורה הושלמה והתפרסמה לאחר מותו, בשנת 1994, בסיוע בתם, גייל גולדי.
מכשפות אנאגה
מכשפות אנאגה היו, על פי האמונה העממית, נשים שהתארגנו בקבוצות מקודשות באזור ההררי של אנאגה בצפון-מזרח האי טנריפה (באיים הקנריים, ספרד).
האזור נקרא "אל באילדרו", על שם הריקודים של המכשפות סביב המדורה. האמונה הייתה שהנשים היו יורדות לחוף לשחות בים בעירום. עם הזמן, כשהגיעו לאזור סיפורי ערפדים ממזרח אירופה, גם הסיפורים אודות נשות ההרים התפתחו, והחלו לספר עליהן שהן מוצצות דם, בעיקר של תינוקות בעריסותיהם.
בין הסיפורים מהאזור, הייתה האמונה שהנשים אורבות לגברים בחוף כדי לפגוע בהם, כאשר הן לוקחות את קרבנותיהן לטקסיהן בהרים, רוקדות סביב המדורה כל הלילה כדי לאשרר את בריתן עם השטן, ואז זורקות את הקרבנות על המדורה.
ישנה תאוריה כי מקורה של אגדת המכשפות נטועה בקבוצות פגאניות שפעלו באזור, והפולחנים שערכו היו של הגואנצ'ים למען הגשם. הכנסייה הקתולית ראתה בפולחני הדת מעשי כישוף, ובדת עצמה כפירה, וביקשה למגרם, ולכן הופצו הסיפורים כדי לעשות ליושבי ויושבות ההרים דה-לגיטימציה.
איש קש
במשפט ובעסקים, איש קש הוא אדם המשמש כצד בעִסקה, אף שאין לו עניין אישי בה, והוא עושה זאת למען צד שלישי.
מטרות השימוש באיש קש
ניתן להבדיל בין מצב בו עסקה עם איש קש נעשית בידיעת שני הצדדים ובין מצב שבו רק הצד המפעיל את איש הקש מודע לכך. במקרים רבים השימוש באיש קש הוא כדי להסתיר את מעורבותו של הצד השלישי באותה עסקה או פעילות. סיבת ההסתרה עשויה להיות איסור חוקי על הרוכש האמיתי לרכוש את הנכס שבעסקה (למשל עקב עבר פלילי), או כדי למנוע מהמוכר להעלות את מחיר הנכס, כפי שהיה עושה אילו ידע את זהות הרוכש.
איש קש עשוי להיות גם אדם שנכנס להתחייבויות בשם צד שלישי, כאשר אין לו די אמצעים לפורען, למרות שהוא עלול להיות הצד הנתבע. הסיבה לשימוש כזה באיש קש יכולה להיות רצונם של מפעיליו למנוע מעצמם חשיפה לתביעות. איש קש כזה עשוי, למשל, להקים חברה ולהתחייב בשמה, או לקבל הלוואת משכנתא על נכס שאינו בבעלותו.
לשימוש באיש קש עלולות להיות במקרים מסוימים השלכות משפטיות על עצם העִסקה או על המעורבים בה, עד כדי הרשעתם בפלילים, למרות שהשימוש באיש קש כשלעצמו אינו בהכרח בלתי חוקי.
לעיתים השימוש באיש קש נועד כדי לעמוד בדרישה של החוק המשמשת, למעשה, כאות מתה. כך, למשל, דורש המשפט המקובל כי בעלות משותפת במקרקעין תהיה רק למי שרכשו את הזכות במקרקעין באותו הזמן. כאשר זוג נישא, והבעל רוצה להפוך את אשתו לשותפה ברכושו, אינו יכול לעשות זאת, כי אם יעניק לה חצי מהרכוש, לא תתחיל בעלותם באותו הזמן. פתרון מקובל הוא להעביר את הרכוש כולו לצד שלישי (לרוב עורך הדין המטפל בעסקה), שהוא איש קש, על מנת שזה יעביר את הרכוש בחזרה לידי בני הזוג, וכך תתחיל בעלותם המשותפת במקרקעין באותו הזמן.
מקור המונח
מקורו של המונח בכך שבעבר השתמשו בבובת קש כדי לדמות אויב בקרב חרבות, או בניסויים של יצרני חרבות.
נשק חם
בהקשר של החוקים הפדרליים לנשק בארצות הברית, רכישת קש מוגדרת ככל רכישה מסוחר שבידו רישיון פדרלי למכירת לכלי נשק, כשהקונה שמבצע את העסקה משמש כשליח עבור אדם אחר. החוק אינו מבחין בין מי שרוכש נשק עבור אדם שנאסר עליו מבחינה משפטית לרכוש או להחזיק נשק, ובין מי שלא נאסר עליו.
ככל הנראה, החל משנת 1975 החליטו אנשי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ שסוחר נשק שמוכר לקונה לגיטימי עשוי בכל זאת להיות כפוף לתביעה או ביטול רישיון אם הוא יודע שאדם זה מתכוון להעביר את הנשק לתושב חוץ או לאנשים אחרים שנאסר עליהם לרכוש נשק. עמדה זו, שאף פעם לא פורסמה ברישום הפדרלי, מנוגדת לרמזים שפקידי הרשות נתנו לקונגרס שמכירות אלו לא היו בניגוד לחוק הקיים. לא רק שסוכני ה-ATF לא יידעו את הסוחרים על עמדה זו, הם גם יצאו לבצע מעצרים המוניים על רכישות קש, ושלחו סוכנים סמויים כדי להדיח את הסוחרים לעבור על החוק.
בארצות הברית, רכישות קש הם עבירה על החוק הן לרוכש הקש והן לקונה האמיתי על פי החוק משנת 1968 לפיקוח על מכירת כלי נשק. אחת השאלות על גבי טופס מכירת נשק הוא: "אני הקונה של נשק זה" והרוכש מחויב לענות על סעיף זה בכנות בכן ולא, על ידי סימון התיבה המתאימה בדיו. עם זאת, רכישת נשק במתנה בתום לב למישהו שיכול באופן חוקי להחזיק נשק כזה מותרת.
חנויות נשק רבות השתתפו בתוכניות שונות (לדוגמה: "אל תשקר בשביל בחור אחר" ) כדי להרתיע אנשים מלרכוש בצורה זו.
הונאת משכנתא
שירות המודיעין הפלילי בקנדה מגדיר קונה קש בשם "יחיד אשר מעמיד פנים שהוא קונה נכס לגיטימי אבל בעצם פועל בקנוניה עם אדם אחר באופן פלילי כדי לקדם הונאת משכנתאות. קונה קש משתמש לעיתים קרובות בזיהוי מזויף או גנוב כדי למנוע את ייחוס העבירה אליו". במאי 2010 בנק אוף מונטריאול תבע מאות אנשים בחשד שהיו מעורבים בהונאה המשכנתאות שהבנק איבד בה 30,000,000 $. הבנק טוען כי "רוכשי קש" גויסו על ידי הנוכלים. תמורת תשלום במזומן "קוני הקש" אפשרו להגיש בשמם בקשות למשכנתאות כדי להשיג נדל"ן באזור קלגרי. דו"ח מקרה מפורט של מקרה "ארצות הברית נגד קינטרו-לופז" משתרע על פני פעילות של למעלה מ-3 וחצי שנים.
עולם הפשע
ב, איש קש המכונה "קוף" הוא עבריין בדרגה נמוכה המופיע בקדמת עסק לא חוקי במקום הבעלים האמיתיים שהם לרוב עבריינים בכירים ממנו ומוכן לשאת בעונשים במקומם במידה ויתפס. איש הקש מציב את שמו בקדמת בתי עסקים פליליים כגון קזינו פיראטי, בתי בושת, מעבדה לייצור סמים וכו', כאשר כל רישומי העסק כולל חשבונות הבנק והחתימות על שמו. במקרה והוא נתפס, הוא אינו מסגיר את שם העבריין האמיתי שמינה אותו, סופג במקומו את העונש הכבד, שעשוי להיות גם כניסה לכלא לשנים רבות.
במקרים נוספים, עשוי עבריין הצמרת להטיל אשמה גם בתאונת פגע וברח, שדידת בנקים והלבנת הון ופשעים אחרים.
מרבית אנשי הקש אלו הם עבריינים אשר עושים זאת במטרה להתקדם בארגון באמצעות קבלת אמון הבוס, מתוך כבוד לראש הארגון, חובות או מאיומים על חייהם.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
אולימפיאדת אטלנטה (1996) היא האולימפיאדה ה-26 בעת החדשה, שציינה גם 100 שנים למפעל האולימפי. היא נמשכה 16 ימים, מ-19 ביולי עד ל-4 באוגוסט 1996. השתתפו בה 10,318 ספורטאים מ-197 מדינות.
גל פרידמן שייצג את ישראל בגלישת מיסטרל (גברים) זכה בה במדליית ארד והיה לישראלי היחיד שזכה במדליה באולימפיאדה זו.
ב-27 ביולי, אירע פיגוע בפארק שבו פוצץ מטען צינור במהלך הופעת רוק. כתוצאה מהפיצוץ נהרגה אישה, 111 נפצעו ועוד כתב נפטר מהתקף לב כאשר רץ למקום הפיצוץ. המטען הונח על ידי אריק רוברט רודולף, אשר המניע שלו היה חוק ההפלות.
מדליות
עשר המדינות המובילות במספר המדליות:
הוקי שדה
{| cellpadding="2"
נשים
נבחרת הנשים של ארצות הברית זכתה במדליית זהב הקבוצתית לפני נבחרת רוסיה ונבחרת רומניה.
גברים
נבחרת הגברים של רוסיה זכתה במדליית זהב הקבוצתית לפני נבחרת סין ונבחרת אוקראינה.
נשים
לראשונה נערך טורניר כדורגל לנשים במשחקים האולימפיים. נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת סין 1–2. במדליית ארד זכתה נורווגיה שניצחה את נבחרת ברזיל 0–2.
גברים
נבחרת ניגריה זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון במשחק הגמר את נבחרת ארגנטינה בתוצאה של 2–3 משער בדקה ה-90. כבר בדקה ה-3 למשחק, הובילה ארגנטינה. ניגריה השוותה בדקה ה-28, אך ארגנטינה עלתה שוב ליתרון בדקה ה-50 שהחזיק מעמד עד לדקה ה-74. במדליית ארד זכתה נבחרת ברזיל שניצחה את נבחרת פורטוגל 0–5.
{| cellpadding="2"
כדורמים
נבחרת ספרד זכתה במדליית הזהב בכדורמים לאחר ניצחון על נבחרת קרואטיה 5–7. במדליית ארד זכתה נבחרת איטליה, האלופה יוצאת, לאחר ניצחון על נבחרת הונגריה 18–20.
נשים
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברזיל 87–111. במדליית ארד זכתה נבחרת אוסטרליה לאחר ניצחון על נבחרת אוקראינה 56–66.
גברים
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת יוגוסלביה 69–95. במדליית ארד זכתה נבחרת ליטא לאחר ניצחון על נבחרת אוסטרליה 74–80.
כדורעף
{| cellpadding="2"
כדורעף חופים
לראשונה נערך טורניר כדורעף חופים במשחקים האולימפיים, הן לגברים והן לנשים.
שחייה
שישה שחיינים זכו ב-4 מדליות כל אחד.
המשלחת הישראלית
בנוסף לו, העפיל דני קרסנוב לגמר בקפיצה במוט, וסיים במקום ה-11, תוך שהוא זוכה להיות הישראלי הראשון שמצליח להגיע לשני שלבי גמר ברציפות.
הצלחה נוספת הייתה של נבחרת השחייה הישראלית ב-4X100 מעורב, שהצליחה לראשונה להגיע לגמר בענף השחייה. השחיינים איתן אורבך, ודים אלכסייב, דן קוטלר ויואב ברוק סיימו את מקצה המוקדמות בתוצאת שיא ישראלי של 3:42.24 דקות, שהקנה להם את העלייה לגמר, בו סיימו במקום השמיני.
זוכי המדליות בברצלונה, אורן סמדג'ה ויעל ארד, השתתפו במשחקים האולימפיים באטלנטה, אך לא הצליחו לשחזר את הישגיהם. יעל ארד הפסידה בקרב על המדליה ודורגה במקום החמישי. באותו מקום דורג גם גוצ'ה ציציאשווילי בענף ההיאבקות בסגנון יווני-רומי.
ים + מיאו
ים + מיאו (באנגלית: Peg + Cat) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית-קנדית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-7 באוקטובר 2013 בערוץ PBS Kids. הסדרה היא בת 2 עונות ו-63 פרקים באורך 28 דקות.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2014 בערוץ הופ!, ונכון לשנת 2020, הסדרה משודרת תחת רצועת השידור "הופ! לדעת". ב-2018, הסדרה דובבה מחדש תחת השם "פג + קאט", והיא משודרת בערוץ A+; השמות בדיבוב של ערוץ A+ נשארו דומים למקור, לעומת הדיבוב של ערוץ הופ! בו השמות עוברתו.
עלילה
בכל פרק, ים ומיאו נתקלים בבעיה מתמטית ויוצאים להרפתקה כדי למצוא את הפתרון.
ערוץ הופ!
במאית הדיבוב בעברית הייתה טליה ברקאי, ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
ערוץ A+
במאית הדיבוב בעברית הייתה תמי ברק, ומפיקת הדיבוב הייתה עדי וולוצקי.
יאגבה ציון, קיסר אתיופיה
יאגבה ציון (גם יאגבו ציון) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת תור הזהב. ציון היה בנו של הקיסר יקונו אמלק וירש את אביו כאשר נפטר ב-18 ביוני 1285 תחת השם "סלומון הראשון".
לפני שהוכתר כקיסר ציון שלט במשותף עם אביו מספר שנים עד שזה נפטר, ציון דגל בתיקון היחסיים עם המדינות המוסלמיות וכן ניסה כמו אביו להשיג מינוי לאבונא חדש על הכנסייה האורתודוקסית האתיופית אך נכשל כמו אביו. בתחילת שלטונו הוא ניהל מאבק צבאי כנגד סולטנות יפאט וממלכות נדרום האסלמיות והפגניות.
מרקו פולו הזכיר בכתביו שמישהו מ "הנסיכים" של אתיופיה בשנת 1288 התכון לעלות לרגל לירושלים, יחד עם פמלייה, הוא בסופו של דבר ביטל זאת אך שלח במקומו בישוף. בשובו מעליית הרגל, הבישוף הזה עוכב על ידי "הסולטאן של עדן", שהצליח לאסלאם רבים, אך הוא נכשל עם אותו בישוף, לפני שהוא שחרר אותו הסולטאן דאג שימולו אותו. הבישוף סיפר זאת לאותו "נסיך" והוא צעד לעדן עם צבאו, ועם תמיכה של בעלי ברית מוסלמים הצליח להכניע את סולטאן עדן ולכבוש את בירתו. מספר היסטוריונים גורסים שזהו היה ציון אך מתקנים את הגרסה ושוללים שמדובר ב"עדן" אלא בסולטנות אדאל ובבירתה זילע..
כאשר ציון רצה למנות יורש עצר ולכן החליט שכל אחד מילדיו ימונה לקיסר לשנה, אך היסטוריונים אחרים גורסים שהייתה מלחמה על הכתר בין ילדיו על הכתר.
מדבר פארן
מִדְבַּר פָּארָן מוזכר שבע פעמים בתנ"ך, בדרך כלל כשם כללי למדבריות חצי האי סיני וגם כשם כולל לשטחו של חצי האי סיני. שמו של המדבר מופיע בתנ"ך כאחד מהאתרים בו חנו בני ישראל בתקופת הנדודים במדבר.
אזכוריו בתנ"ך
בספר בראשית, כ"א, כ"א מסופר כי לאחר שאברהם גירש את הגר וישמעאל, התיישב ישמעאל במדבר פארן:.
במהלך נדודי בני ישראל במדבר מוזכר מדבר פארן כמקום בו חנו בני ישראל. עוד מסופר בספר במדבר כי, בני ישראל יצאו לדרכם אל מדבר פארן לאחר שמרים נרפאה מהצרעת. שנים עשר המרגלים אשר שלח משה יצאו לתור את הארץ ממדבר פארן.
בסיפור נבל הכרמלי יוצא דוד לכיוון מדבר פארן. ייתכן כי המחבר המקראי מעוניין להדגיש כי דוד יצא מגבולות הארץ מיד עם היוודע דבר מותו של שמואל. יש הסוברים כי נוסח המסורה השתבש ואין זו אלא טעות כתיב של המחבר המקראי וזאת לפי גרסת תרגום השבעים B בו מופיע הכתוב: "מדבר מעון". ייתכן שהכוונה לעיר המקראית מעון. וכך גם מפני שבהמשכו של הסיפור מתברר כי דוד נמצא בנחלת יהודה.
פארן בתלמוד
בתלמוד מובאת דעה ש"מדבר פארן" הוא שם נרדף למדבר סיני:
זיהוי המקום
ראב"ע כותב בפירושו:
יואל אליצור סובר כי מדבר פארן הוא האזור ההררי ממערב לערבה, כלומר פארן מציין את אזור המדבר הגדול במרכז חצי האי סיני. לשיטתו איל פארן ומדבר פארן הם שני אזורים שונים, כאשר הוא מזהה את איל פארן עם הערבה.
השם פארן מופיע גם במפת פויטינגר.
מדבר פארן במסורת האסלאם
שמו של מדבר פארן אינו נזכר בקוראן אך האזור בו נמצאת העיר מכה נקרא גם הוא פארן. שם זה מיוחס למדבר פארן המוזכר בתנ"ך. המסורת המוסלמית טוענת כי גבולות מדבר פארן הם גבולות החג'אז וכי ישמעאל השתקע במקום, שבו עומדת העיר מכה בערב הסעודית. הגאוגרף יאקות אל-חמאווי, טוען כי פארן היא מילה עברית, שהושאלה לערבית וכי פארן הוא אחד משמותיה של העיר מכה המוזכרים בתורה. "תל פארן" היא שמה של אחת הגבעות אשר נמצאת באזור העיר מכה.
הערות שוליים
תמונת מפת פויטינגר רחבה, אפשר לגלגל אותה על הסרגל.
ספרות מצריות
ספרות מצריות עומדות בבסיס שיטת הספירה המצרית העתיקה.