cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה יצחקי (סטטיסטיקאי)
ביוגרפיה
יצחקי נולד בבגדד, עיראק ועלה לישראל כשהיה כבן 7 בשנת 1951. היה בעל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ומומחה במימון ציבורי. כיהן כמדען אורח בקרן המטבע הבינלאומית בשנת 1994, וכן בלשכה הלאומית למחקר כלכלי של ארצות הברית. יעץ למחלקות של הבנק העולמי.
בישראל שימש פרופסור במחלקה לכלכלה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה חבר סגל משנת 1971. שימש גם יועץ לוועדת בן שחר (1975) והיה חבר בוועדת בן בסט (2000) - שתי הוועדות עסקו ברפורמה במס הכנסה. שימש כמנהל מכון פאלק למחקר כלכלי, מיסודה של המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית, בשנים 1995–1998, וכמנהל פורום ספיר למדיניות כלכלית, המשותף גם לאוניברסיטת תל אביב, בשנים 1993–1994.
בנובמבר 2001 התמנה לסטטיסטיקן הממשלתי. בתפקידו זה כיהן עד סוף 2012. במקביל המשיך לכהן באוניברסיטה במשרה חלקית מספר שנים נוספות.
יצחקי לא היסס לבקר את מדיניות הממשלה, באומרו במסיבת עיתונאים כי הוא "חושש שנתוני העוני שמופקים מנתוני הלמ"ס אינם נכונים משום שבארבע השנים האחרונות ביטוח לאומי מספק לנו נתונים רק כאשר הדבר מקובל עליו. טענת ביטוח לאומי שהוא נמנע מהעברת הנתונים כדי להגן על פרטיות האזרחים נשמעת לי כבדיחה. הפרשנות פה היא שאסור להטריד משרד ממשלתי". במהלך כהונתו עמד בראשות שתי ועדות לקביעת מדדי עוני (ועדות יצחקי לקביעת מדדי עוני) שהמליצו על מדדי עוני נוספים חלקם הביאו בחשבון גם העברות בעין. הוא מתח ביקורת חריפה על הפרטת מערך הפנסיה, וכינה אותה "שוד הפנסיה הגדול".
ליברליזם קלאסי
ליברליזם קלאסי (באנגלית: Classical Liberalism) היא אסכולה חברתית, מדינית, פילוסופית ופוליטית, שבליבה נמצאים עקרונות חירויות הפרט והיא בעלת תפקיד משמעותי בעיצוב של העולם המערבי ממגוון בחינות, ממדינית ועד חברתית. מתוך הליברליזם הקלאסי המוקדם שפרח מבחינה אידאולוגית במאה ה-18, התפתחו התורות המדיניות והחברתיות של שמרנות וליברליזם. בין העקרונות שמקורם בליברליזם קלאסי נמצאות אבני היסוד של דמוקרטיה ורפובליקה מודרניים ומונרכיה חוקתית, כגון הפרדת הרשויות ושקיפות ממשלתית. המהפכה המהוללת ומגילת הזכויות שנחקקה בעקבותיה, כמו גם המהפכה האמריקאית וחוקת ארצות הברית שנוסחה בעקבותיה, מבוססות על עקרונות הליברליזם הקלאסי.
בין ההוגים המוקדמים של הליברליזם הקלאסי ניתן למנות אישים כגון ג'ון לוק, אדם סמית, דייוויד יום ואדמונד ברק. האבות המייסדים של ארצות הברית, ובהם אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון היו כולם הוגים ליברלים קלאסיים. לסיעה רדיקלית של הליברליזם הקלאסי, שעיקרה התבסס על הוגים צרפתים שנטו לאוטופיה כגון ז'אן-ז'אק רוסו, הייתה השפעה מכרעת על פריצתה ועל מהלכה של המהפכה הצרפתית ותוצאותיה. הוגים מאוחרים, מן המאה ה-20, כוללים את הוגי האסכולה האוסטרית ואסכולת שיקגו בכלכלה, כגון פרידריך האייק, לודוויג פון מיזס ומילטון פרידמן.
אל מרטינו
ג'ספר צ'יני (באנגלית: Jasper Cini; 7 באוקטובר 1927 - 13 באוקטובר 2009) אשר נודע בשם הבמה אל מרטינו (Al Martino), היה זמר אמריקאי ממוצא איטלקי. זכה להצלחה רבה בין שנות ה-50 ל-שנות ה-70. התפרסם גם כשחקן כאשר גילם את דמותו של ג'וני פונטיין בסדרת סרטי "הסנדק".
ביוגרפיה
צ'יני נולד בפילדלפיה ב-7 באוקטובר 1927 להורים שהיגרו מאברוצו שבאיטליה. הוא נקרא "גספרינו" על שם אביו, ומאוחר יותר שינה את שמו לג'ספר. הוריו ניהלו עסק לבנייה, וג'ספר ואחיו עבדו בעסק. הוא חלם להיות זמר, ושאב השראה מאמנים אחרים ממוצא איטלקי כמו פרי קומו ומריו לנצה (שהיה גם קרוב משפחה רחוק שלו). במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי ארצות הברית והשתתף בפלישה לאיוו ג'ימה.
לאחר שהשתחרר מהצבא, החל לשיר במועדוני לילה בפילדלפיה. בעצת מריו לנצה, הוא אימץ את שם הבמה "אל מרטינו". השם היה מבוסס על שמו של אלפרדו מרטין סיאנפרני, אביה של חברתו לוריין סיאנפרני. ב-1948 עבר לניו יורק סיטי. ב-1951 הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו "Heaven Help Me" בחברת התקליטים ג'ובלי רקורדס. במקביל הוציא סינגל נוסף בשם "Hurry Home to Me". שנה לאחר מכן זכה במקום הראשון בתחרות הכישרונות Arthur Godfrey's Talent Scouts.
בעקבות זכייתו בתוכנית, חתם צ'יני על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים קטנה בשם BBS. השיר הראשון ששר עבור החברה היה "Here in My Heart". במקור, השיר היה אמור להיות מבוצע בידי מריו לנצה, אולם צ'יני התקשר ללנצה והתחנן בפניו לוותר לו על השיר. לנצה הסכים, והשיר שוחרר ב-1 במאי 1952. הוא הפך מיד ללהיט ונמצא במקום הראשון בבילבורד הוט 100 במשך שלושה שבועות ברציפות. השיר אף הפך לתקליט זהב. השיר זכה להצלחה רבה גם בבריטניה, ובמשך תשעה שבועות ברציפות נמצא בראש מצעד הסינגלים הבריטי.
בעקבות הצלחת השיר, עזב צ'יני את BBS, וחתם על חוזה עם החברה היוקרתית קפיטל רקורדס. עד 1953 הוא הוציא עוד שלושה סינגלים נוספים: "Take My Heart", "Rachel", ו-"When You're Mine". כולם הגיעו ל-40 המקומות הראשון בבילבורד הוט 100. עם זאת, הצלחתו הרבה משכה גם את תשומת ליבה של המאפיה האיטלקית. כמו משפחות רבות של מהגרים מאיטליה, גם משפחתו של צ'יני הייתה קשורה אל המאפיה בקשרים הדוקים. סנדקו של צ'יני היה בוס המאפיה הנודע ראסל בופלינו. המאפיה דרשה ממנו לשלם 75,000 דולר בתמורה ל"תמיכה" ו"הגנה". צ'יני שילם להם מקדמה כדי לפייס אותם, ולאחר מכן עבר לבריטניה בניסיון לחמוק מהם. עד 1955 הוא הוציא שישה סינגלים נוספים, שכולם זכו להצלחה רבה בבריטניה, אולם לא קיבלו חשיפה בארצות הברית. ב-1958, תודות להתערבות של אנשים המקורבים למשפחתו, הרשתה לו המאפיה לחזור לארצות הברית. עם זאת, הוא כבר נשכח מהתודעה הציבורית, והתקשה לבסס מחדש את תדמיתו בעידן הרוקנרול. ב-1959 הוא חתם על חוזה עם פוקס המאה ה-20 רקורדס, והוציא עמה שני אלבומים וארבעה סינגלים. עם זאת, אף אחד מהם לא זכה להצלחה. ב-1962 הוציא אלבום שלישי שזכה להצלחה יחסית. הצלחה זו אפשרה לו לחתום על חוזה חדש עם קפיטל, ועוד באותה שנה הוא הוציא אלבום רביעי, אשר פנה לקהל האיטלקי-אמריקאי, והיה ברובו בשפה האיטלקית. בנוסף על כך, הוא החל להופיע רבות בטלוויזיה כדי לבסס מחדש את תדמיתו.
ב-1963 הוא הוציא סינגל בשם "I Love You Because", קאבר ללהיט בעל אותו השם של ליאון פיין. השיר הפך ללהיט מיידי והגיע למקום השלישי בבילבורד. באותה שנה הוא הוציא אלבום באותו שם שהגיע לטופ 10 במצעד האלבומים של בילבורד. עד סוף שנת 1964 הוא הוציא עוד 14 שירים שכולם הפכו ללהיטים. הוא גם שר את שיר הנושא של הסרט "שארלוט המתוקה" מאותה שנה. ב-1965 הוציא את השיר "Spanish Eyes", שהפך לאחד מ-50 השירים המושמעים ביותר אי פעם. בתחילת שנות ה-70, החלה הקריירה שלו לדעוך, שיריו עדיין זכו להצלחה רבה באירופה, אולם הציבור האמריקאי איבד בו עניין. למרות זאת, הוא המשיך להוציא שירים ואלבומים רבים.
ב-1972, צ'יני הציע את עצמו כמועמד לגלם את תפקידו של ג'וני פונטיין בסרט "הסנדק". המפיק אלברט ראדי, הסכים בתחילה לתת לו את התפקיד, אולם בהמשך החליט, בעצה אחת עם הבמאי פרנסיס פורד קופולה, להעביר אותו לוויק דיימון. צ'יני פנה אל סנדקו, ראסל בופלינו, שהשתמש בקשריו עם העיתונות האמריקנית כדי לפרסם כתבות מכפישות נגד קופולה וראדי. בסופו של דבר, דיימון החליט לפרוש מהתפקיד מכיוון שחשש להסתבך עם המאפיה, וגם מכיוון שהתשלום שהוצע לו לא סיפק אותו. התפקיד הוחזר לצ'יני. למרבה האירוניה, הדמות אותה מגלם צ'יני בסרט היא דמות של זמר המשתמש בקשריו עם המאפיה כדי לקבל תפקיד נחשק בסרט. צ'יני שר גם את שיר הנושא של הסרט "Speak Softly Love". צ'יני המשיך לגלם את פונטיין גם בסרטי ההמשך הסנדק חלק שני והסנדק חלק שלישי. עם זאת, צ'יני לא הצליח לתרגם את הצלחתם של הסרטים לפריצת דרך קולנועית. הוא חזר לשחק רק עוד פעם אחת בלבד, בסרט הקצר Cutout מ-2006.
צ'יני המשיך לשיר ולהופיע בפני קהל מצומצם של חובבי פופ איטלקי עד יום מותו. את אלבומו האחרון הוא הוציא בשנת 2006. הוא נפטר מהתקף לב ב-13 באוקטובר 2009 בביתו שבספרינגפילד, פנסילבניה. ב-2011 יצא אלבום נוסף עם שירים שלא פורסמו בימי חייו.
Jacques
Jacques הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הבריטי, ג'קס ג'ונס, והזמרת השוודית, טובה לו. השיר יצא על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס ב-28 באוגוסט 2019, כסינגל המוביל מאלבום האולפן הראשון של ג'ונס, Snacks (Supersize), וכסינגל השלישי מאלבום האולפן הרביעי של לו, Sunshine Kitty. השיר נכתב על ידי ג'קס ג'ונס, טובה לו, מארק ראלף ו-MNEK, והופק על ידי ג'קס ג'ונס ומארק ראלף.
נכון ליוני 2023, השיר הושמע למעלה מ-28 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-2 מיליון פעמים ביוטיוב.
פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג
פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג (בגרמנית: Friedrich IV. von Hessen-Homburg; 15 באפריל 1724 – 7 בפברואר 1751), היה רוזן הסן-הומבורג בין השנים 1746–1751.
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-15 באפריל 1724 בבראונפלס שהשתייכה לנסיכות זולמס-בראונפלס, לקזימיר וילהלם מהסן-הומבורג, בנו של פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג, ולכריסטינה שרלוטה, רוזנת זולמס-בראונפלס, בתם של וילהלם מוריץ, רוזן זולמס-בראונפלס ומדלינה סופיה מהסן-הומבורג. בשנת 1737 מת פרדיננד קטלר, דוכס קורלנד, ופרידריך דרש את הדוכסות לעצמו כיורשה של סבתו לואיזה אליזבת מקורלנד, אולם אנה, קיסרית רוסיה העניקה את הדוכסות לארנסט בירון.
בשנת 1740 נפגש פרידריך עם פרידריך השני, מלך פרוסיה, ועל פי הצעתו הצטרף לצבא הפרוסי. פרידריך השתתף במלחמת שלזיה הראשונה והשנייה, כחלק ממלחמת הירושה האוסטרית, ובשנת 1745 פרש מהצבא בשל מחלה.
בשנת 1746 מת דודו פרידריך השלישי, רוזן הסן-הומבורג ללא ילדים, ופרידריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1747 שלח לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט את חייליו לרוזנות, וטען שהוא תופס אותה כאפוטרופוס לפרידריך. אולם פרידריך טען כי הוא בגיר ויכול לשלוט לבד, והעניין הופנה לבית המשפט הקיסרי.
משפחתו
ב-10 באוקטובר 1746 התחתן פרידריך עם אולריקה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של פרידריך וילהלם, רוזן זולמס-בראונפלס וסופיה מגדלנה בניגנה, רוזנת זולמס-לאובאך-אוטפה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
הרי הרוקי הקנדיים
הרי הרוקי הקנדיים (באנגלית: The Canadian Rockies; בצרפתית: Rocheuses canadiennes) מהווים את החלק הקנדי של הרי הרוקי, של צפון אמריקה. הם החלק המזרחי של הקורדילרה הקנדית (חלקה הצפונית של הקורדילרה של אמריקה הצפונית, ושם כולל לרכסי ההרים של מערב קנדה), הכוללת מספר רכסי הרים בין הערבות הקנדיות, והחוף הקנדי של האוקיינוס השקט. הרי הרוקי הקנדיים מצויים בחלקו הדרומי-מזרחי של הקרודילרה הקנדית, בין אזור מישורי הפנים של פרובינציית אלברטה ממערב, לבין מזרח פרובינציית קולומביה הבריטית, ממזרח, וצפונית למדינות איידהו ומונטנה שבארצות הברית (היינו הגבול הדרומי של רכס ההרים הוא גבול ארצות הברית - קנדה). הגבול הצפוני של רכס ההרים הוא נהר ליארד שבצפון קולומביה הבריטית.
אורכו של הרכס - 1,450 ק"מ, רוחבו - 150 ק"מ, ושטחו 180,000 קמ"ר.
מרבית שטחי ההרים הוא פארקים לאומיים ופארקים מחוזיים, כמה מהם מהווים יחדיו אתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
הרי הרוקי הקנדיים הם החלק המזרחי של הקורדילרה הקנדית (הרי מערב קנדה), וחלקו הצפוני של הקורדילרה האמריקנית - שרשרת של רכסי ההרים (קורדילרה) הבנויה מרצף נמשך של רכסי הרים היוצר את "עמוד השדרה" של מערב אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, אמריקה הדרומית ואנטארקטיקה, המהווה את החלק המזרחי בטבעת האש שסביב האוקיינוס השקט. הרי הרוקי הקנדיים גובלים ממזרח בערבות הקנדיות, ונמצאים ממערב לבקע הרי הרוקי. גבולם הצפוני של הרי הרוקי הקנדיים הוא נהר ליארד (היינו הם מסתיימים בגבול בין קולומביה הבריטית ויוקון, ואינם ממשיכים צפוניה ליוקון ולאלסקה.
צפונית להרי הרוקי הקנדיים מצויים הרי מקנזי, המהווים את הגבול בין יוקון לטריטוריות הצפון-מערביות.
ההרים ממעבר לבקע הרי הרוקי, בשטח קולומביה הבריטית, אינם נחשבים לחלק מהרי הרוקי הקנדיים, מבחינה גאולוגית.
הפסגות הגבוהות ביותר
הר רובסון (3,854 מטרי) הוא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי הקנדיים, אבל לא הגבוהה ביותר בקולומביה הבריטית, בהרי החוף של קולומביה הבריטית ובהרי סנט אליאס ישנן פסגות גבוהות יותר. עם זאת, הר רובסון מרשים בגובהו, בשל גובהו היחסי למעבר ילוהד הסמוך אליו (והנמוך ממנו בכ-2,100 מטרים: גובהו של המעבר מעל פני הים - 985 מטרים). הר קולומביה (3,747 מטרים) הוא הפסגה השנייה בגובהה בהרי הרוקי הקנדיים, והוא ההר הגבוה ביותר באלברטה.
הר סנואו דואום (3,456 מטרים) אינו הר מרשים בגובהו ביחס להרים אחרים בהרי הרוקי, אולם הוא מהווה את המרכז פרשת המים ההידרולוגי של צפון אמריקה - ממנו זורמים לשלושה אגני היקוות שונים: לעבר האוקיינוס השקט, האוקיינוס הארקטי, והאוקיינוס האטלנטי דרך מפרץ הדסון.
רכסי הרים
הרי הרוקי הקנדיים מחולקים למספר רכסי הרים, המרוכזים בשתי קבוצות רכסים:
1. הרכסים הקונטיננטליים (הכוללים לשלוש מערכות הרים: רכסי פרונט (הרכסים הקדמיים), רכסי הפארקים (רכסי אזור הפארקים) ורכסי הקוטניי).
2. הרי הרוקי הצפוניים (הכוללים שתי מערכות הרים: רכסי הארט, ורכסי מוסקווא).
נקודת הגבול בין שתי הקבוצות היא מעבר מונקמן, צפונית מערבית להר רובסון, ודרומית להר אובינגטון.
נהרות
הרי הרוקי הקנדיים הם מקורם של מספר מערכות נהרות גדולות, ומקורם של מספר נהרות גדולים. בין הנהרות העיקריים שמקורם בהרי הרוקי הם פרייזר, קולומביה, נורת ססקצ'ואן, בואו, ואתבסקה.
גאולוגיה
הרי הרוקי הקנדיים שונים מבחינה גאולוגית מהרי הרוקי האמריקאיים הדרומיים להם. הרי הרוקי הקנדיים מורכבים של שכבות סלע משקע כגון אבן גיר ו צפחה, ואילו הרי הרוקי האמריקאיים מורכבים מסלעים מותמרים ומסלעי יסוד כגון גנייס וגרניט.
הרי הרוקי הקנדיים הם יותר חדים במראה, וצוקיים מהרי הרוקי האמריקאיים, בשל כיסוי הקרחונים הכבד יותר על ההרים הקנדיים. מעבר הקרחונים יצר מדרונות הרים תלולים יותר בעמקים רחבים, בצורת U, בין ההרים, בעוד שבהרי הרוקי האמריקאיים, בהיעדר מעבר קרחונים, המדרונות פחות תלולים ויוצרים עמקים בצורת V העמקים ביניהם. קו העצים בהרי הרוקי הקנדיים הוא הרבה יותר נמוך מאשר בהרי הרוקי האמריקאיים.
פארקים לאומיים
בהרי הרוקי הקנדיים מספר רב של פארקים פרובינציאליים ובהם האמבר, הר אסיניבוין והר רובסון.
בכל אזור הרי הרוקי, ובמיוחד באזור פארקים לאומיים, המועדון האלפיני של קנדה מתחזק סדרה של בקתות אלפיניות לשימוש על ידי מטפסי הרים הרפתקנים.
ההיסטוריה האנושית
הקמת הרכבת הקנדית פסיפית איפשרה את פיתוח הפארקים והפיתוח העירוני של אזור הרי הרוקי הקנדיים, אשר קודם לכן היו בלתי נגישים בשל גובה ההרים, מעברי ההרים התלויים, והנהרות הסוחפים.
רפובליקת נובגורוד
רפובליקת נובגורוד (בסלאבונית: Новгородскаѧ земьлѧ, "נחלת נובוגורוד") הייתה ישות מדינית סלאבית מזרחית שהשתרעה בשיאה מן הים הבלטי ועד הרי אורל. היא התקיימה בין 1136 ל-1478.
העיר נובגורוד וסביבותיה הפגינו נטייה להתבדלות מרוס של קייב כבר בראשית המאה ה-11. הבויארים של נובגורוד והעירוניים תמכו במגמה זו ובראשית המאה ה-12 זימנה העיר נסיכים שונים כדי שינהלו אותה מבלי לבקש את הסכמת הנסיך הגדול של קייב. בשנת 1136 הבויארים והסוחרים השיגו עצמאות. לרפובליקה היו כפופות גם הערים סטאראיה רוסה, לאדוגה, טורז'וק, אורשק ופסקוב. פסקוב ששאפה לעצמאות זכתה בה בשנת 1348 וקמה הרפובליקה של פסקוב. שבטים שונים מהרי אורל העלו מס לנובגורוד.
השלטון המקומי
הסמכות העליונה בנובגורוד הייתה של הווצ'ה, מין אספה כללית בה לקחו חלק נציגי העירוניים והאיכרים החופשיים. ה"ווצ'ה" בחרה את המושלים ואת שרי האלפים והחל משנת 1156 גם את הארכיבישופים. הארכיבישוף, שנבחר מבין הבויארים העשירים ביותר, שימש כראש השלטון והיה האציל החזק ביותר, בעל האדמות הרבות ביותר ובעל מקורות הכנסה שקיבל מטעם רוס של קייב. הארכיבישוף היה אחראי לתקציב המקומי, ליחסי החוץ והיו לו גם סמכויות שיפוטיות.
הסוחרים ובעלי המלאכה השתתפו בפוליטיקה הפנימית דרך ארגוניהם, הם התאגדו בגילדות/ועדים לפי רבעים, רחובות וגם קבוצות של מאה. החל מהמאה ה-12 ראשי האגודות היו בעלי זכות לאשרר את ההחלטות החשובות של הרפובליקה. כמנהיג המדינה נבחר על ידי הו"וצ'ה" נסיך מהסביבה שנשבע לקיים אמנה עם העיר. חובותיו וסמכויותיו של המושל היו מוגבלות: הוא היה המפקד הצבאי העליון, אך לא היו לו סמכויות שיפוטיות. הרפובליקה נוהלה על ידי נבחרי ציבור ששימשו כמתווכים בין העם ובין המושל.
כלכלת הרפובליקה
כלכלת הרפובליקה התבססה על חקלאות, עיבוד הקרקע וגידול בעלי חיים, אך גם ציד, דבוראות ודיג. האיכרים גידלו גם פשתן וכישות. בחוף של המפרץ הפיני היו מכרות ברזל ובסטאראיה רוסה מכרות מלח.
היצוא של הרפובליקה כלל פרוות, שעווה, דבש, דגים, פשתן וכישות. יחסים כלכליים יציבים היו בעיקר עם ערים דניות, שוודיות וגרמניות.
יותר ממחצית הקרקעות המעובדות של הרפובליקה השתייכו ל-30 עד 40 משפחות של בויארים. הבעלים השני בגודלו לקרקעות מעובדים היו המוסדות הכנסיתיים ובעיקר "בית הקדושה סופיה". מיעוט הקרקעות הייתה בבעלות איכרים. עיבוד שאר הקרקע התבסס על חוכרים ועל איכרים צמיתים. הבויארים ומוסדות הכנסייה עשו מאמצים לקשור את האיכרים לקרקע ולחזק את מוסד החולופים (מעין צמיתים). במקביל, התרחשו מרידות יוגבים ורבים נמלטו מאדוניהם.
מדיניות החוץ ואבדן העצמאות
הנובגורודים נלחמו נגד התפשטות השוודים והמסדר הטבטוני. השוודים כבשו מחוזות פינים שלפני כיבושם שילמו מס לנובגורוד ולקראת סוף המאה ה-12 הגרמנים חתרו לכיבוש האזור הבלטי. הנובגורודים ניהלו 26 קרבות נגד שוודיה ו-11 נגד הצלבנים הגרמנים. בתקופת הפלישה המונגולית לרוסיה ניסו הגרמנים יחד עם האצולה הלוחמת של דנמרק ושוודיה לנצל את שעת הכושר ולכבוש שטחים נובגורודים. הניסיונות נכשלו והנובגורודים ניצחו בקרבות שנערכו בשנים 1240 ו-1242, אך רק כעבור 80 שנה, ב-12 באוגוסט 1323, הוסכם על קו הגבול בין הרוסים ובין השוודים בהסכם נוטבורג. למרות שהצבא הנובגורודי הצליח לעמוד גם מול התקפות הטאטארים, נובגורוד התחילה לשלם מס לאורדת הזהב.
החל מהמאה ה-14 הדוכסות הגדולה של ליטא, טבר ונסיכות מוסקבה ניסו לכבוש את נובגורוד. הרפובליקה ניסתה לתמרן בין הכוחות, לעיתים ברית עם מוסקבה נגד ליטא ולעיתים ברית עם טבר נגד האחרים וכדומה. בשלב מסוים, תחת השפעת קבוצת בויארים שקיוו לשמור על זכויותיהם תוך איחוד עם דוכסות ליטא ומאוחר יותר עם האיחוד הפולני-ליטאי, נובגורוד חתמה על ברית עם דוכס ליטא, קזימיר הרביעי. ברית זו הביאה לתסיסה בין תושבי נובגורוד, תסיסה שבעקבותיה תקף צבא מוסקבה את נובגורוד וניצח בקרב שלון, בשנת 1471. בשנת 1478 איוואן השלישי סיפח את שארית נובגורוד ובא הקץ לרפובליקה.
יחסי חיתוך-חצייה
Cross-cutting relationships Relasyon antrekwazman Princípio das Relações de Corte
וריד שער
וריד שער (באנגלית: portal vein או Portal venous system) הוא וריד או מערכת של ורידים, שאיננו מוביל דם ישירות אל הלב, אלא אל איבר אחר.
הדם המתנקז מרוב אברי הגוף מובל באמצעות ורידים, ישירות אל הלב. יוצאות מן הכלל מערכות של ורידי שער:
יוון במלחמת העולם הראשונה
יוון בעת מלחמת העולם הראשונה הייתה מפולגת בין המלוכנים, תומכי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון שהיה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה (רעייתו הייתה סופיה, נסיכת פרוסיה, אחות הקיסר), בוגר אקדמיה צבאית פרוסית ותומך הקיסרות הגרמנית לבין רפובליקנים-לאומיים שהתנגדו למלוכה וראו במלך בוגד. בעוד יוון הרשמית הצהירה על נייטרליות, חברו הכוחות הרפובליקנים-לאומיים למדינות ההסכמה. ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, התפטר באוקטובר 1915 וגייס כ-160,000 חיילים שאוגדו בקורפוס הים האגאי (שנקרא גם "צבא ונזילוס"). הכוח נלחם בקרבות החזית המקדונית נגד ממלכת בולגריה לצד חיילים מצרפת ובריטניה וספג כ-5,000 הרוגים. ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו אך תיפקד כשליט בובה. בהנהגת וניזלוס השתתפה יוון בוועידת ורסאי וזכתה ב-1920 בנכסים טריטוריאליים על חשבון בולגריה והאימפריה העות'מאנית, במסגרת הסכם סוור.
הקרע הלאומי
קונסטנטינוס הראשון עלה לשלטון במרץ 1913 לאחר שאביו גאורגיוס הראשון, מלך היוונים נרצח בחוצות סלוניקי. הוא נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות. עם זאת באוקטובר 1914 כבשו כוחות יווניים שטח באלבניה ("צפון אפירוס") למשך כחודשיים עד שכוחות ממלכת איטליה כבשו את עיר הנמל ולורה (Vlorë) והאיים שסביבה שהוחזקו על ידי היוונים.
יוון חתמה ב-1913 על הסכם הגנה עם ממלכת סרביה לפיו תסייע יוון אם סרביה תותקף על ידי בולגריה. כאשר גייסה בולגריה את כוחותיה סבר ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס שבשלה העת להצטרפות יוון למדינות ההסכמה. סירובו של המלך לקיים את ההסכם הוביל להתפטרותו של וניזלוס מן הממשלה ב-5 באוקטובר 1915. ב-26 במאי הורה המלך לכוח היווני ששהה במבצר רופל (שהגן על גבול יוון-בולגריה במקדוניה היוונית) להיכנע לכוח בולגרי-גרמני משולב, תוך שהוא ממלא את הוראתו של ראש המטה הכללי הגרמני, אריך פון פאלקנהיין.
בין ה-17 וה-23 באוגוסט 1916 כבשו הבולגרים שטח ממזרח לנהר סטרומה. אזלת היד שנקט המלך לנוכח כיבוש השטחים היווניים על ידי צבא ממלכת בולגריה, הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים. וניזלוס, יצא מאתונה לאי-הבית שלו כרתים ומשם לחיוס ולסבוס בדרכו לסלוניקי, שם חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס. ב-29 בספטמבר הכריזו השלושה על הקמת מדינה עצמאית לאומית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי ("האדמות החדשות" שסופחו ליוון בעקבות מלחמת הבלקן השנייה) ובראשה "הממשלה הזמנית להגנה לאומית" (ביוונית: Προσωρινή Κυβέρνηση της Εθνικής Αμύνης), כממשלה מקבילה לממשלת המלך באתונה. היה זה למעשה מרד גלוי במלך. פעולתה הראשונה של הממשלה הייתה גיוס צבא. בסלוניקי חבר הכוח היווני שהתארגן החל מנובמבר לחיל משלוח בריטי-צרפתי (שכלל בהמשך גם יחידות מהאימפריה הרוסית ומסרביה) שהורכב בחלקו מנסוגי מערכת גליפולי ונועד לביצור עיר הנמל האסטרטגית. למרות קריאתו של ונזילוס: "איננו נגד המלך אלא נגד הבולגרים", רבים מן המתנדבים לצבא עשו זאת יותר משיקולים פוליטיים פנים-יוניים של התנגדות למלוכה מאשר מתוך איבה לאויב הבולגרי. יתרה מזו, חלקם הסתייג מהלחימה שכם-אל-שכם עם הסרבים, שדיכאו את המיעוט דובר היוונית בארצם.
אירועי נובמבר
מדינות ההסכמה ראו בכניעתו של מלך יוון שיתוף פעולה גלוי עם גרמניה וסברו שהוא תוצאה של הסכם סודי בין יוון לגרמניה, שמטרתו להפר את מאזן הכוחות בבלקן. נציגי מדינות ההסכמה, בפרט צרפת, קיימו מגעים עם ממשלת אתונה, ניסו לשכנע את המלך לשלוח חיילים ללחום על ריבונות ארצו והשתמשו בהטבעת ספינות סוחר יווניות על ידי צוללת גרמנית על מנת להשתלט על הצי היווני שחנה בסלמיס. פעולות אלה של בעלות הברית היו לצנינים בעיני תומכי המלך. ב-24 בנובמבר פקע אולטימטום צרפתי שדרש מהממשלה המלוכנית למסור לידי כוחות ההסכמה לפחות עשר סוללות תותחי הרים, הממשלה סירבה וב-1 בדצמבר (18 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) הנחיתו הצרפתים 3,000 נחתים בפיראוס, במה שהתחיל את האירועים שנודעו כ"אירועי נובמבר" (ביוונית: Νοεμβριανά, נובריאנה). ביממה שלאחר מכן נוהל קרב על העיר אתונה, שבסופו הייתה יד המקומיים על העליונה. הממשלה האשימה שכוחות מצבאו של וניזלוס סייעו לצרפתים ופתחו במסע למאסר אנשי וניזלוס.
ב-2 בדצמבר הכירו ממשלות צרפת ובריטניה בממשלת וניזלוס כממשלה היוונית החוקית. ב-7 בדצמבר (24 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) הכריזה ממשלת וניזלוס רשמית מלחמה על מעצמות המרכז (ממשלת יוון הרשמית הכריזה מלחמה ב-2 ביולי 1917, לאחר שהמלך ויתר על כסאו).
קרבות החזית המקדונית
כוחות מדינות ההסכמה בלמו את כוחות מעצמות המרכז הפולשים ועד לסיומה של 1916 התייצב קו החזית מצפון לסלוניקי תוך התפתחות מלחמת חפירות בין הצדדים.
הכוח הלוחם היווני כלל 160,000 חיילים שחולקו לתשע אוגדות. הגיוס והשיבוץ ליחידות היה גאוגרפי, כך שבני אותו אי או אותו אזור שירתו יחדיו באותה מסגרת. ב-29 במאי 1918 התחולל קרב סקרה, בו לחם גיס יווני לראשונה ככוח מרכזי עצמאי, תחת פיקודו של אמנואיל זימברקקיס, והנחיל לבולגרים תבוסה משמעותית. היוונים חברו לבריטים במתקפת הווארדאר שהובילה להכרעת החזית. הכוחות תקפו בגזרת אגם דויראן, ולמרות אבדות כבדות שספגו הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי השני. מפקד הגיס הבריטי הגנרל מילן ציין שעזרת הצבא היווני הייתה חיונית להצלחת המתקפה. מפקד החזית, הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה, ציין את אוגדת הרגלים "סרס" של הצבא היווני (על שם העיר הכבושה סרס), אשר היוותה את הגורם העיקרי להצלחת ההבקעה של קו ההגנה הבולגרי לאחר שהכוחות הבריטיים ספגו אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי והאטו את התקדמותם.
רוב הכוח היווני הורכב מחיל רגלים, ארטילריה וחיל רפואה והוכפף לפיקוד עליון בריטי או צרפתי. חוליות מתמחות של חיל הנדסה, לוחמה כימית, להביורים וכדומה סופחו ליחידות היווניות מצבאות צרפת ובריטניה לפי הצורך.
התפתחויות פנים ביוון במהלך המלחמה
ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו וללא גיבוי גרמני, החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו.
תוסף תזונה
תוסף תזונה הוא מוצר הנמכר בצורה של כמוסות, טבליות, משקאות או צורות אחרות, המכיל ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו, חומצות שומן, רכיבים צמחיים או רכיבי תזונה אחרים שמטרתם לספק למשתמש חומרים חיוניים החסרים או לא מספיקים, בדיאטה הרגילה. יש תוספי תזונה שמומלצים לציבור מסוים, כגון צמחוניים, תינוקות, נשים בהריון וכדומה.
תוספי תזונה אינם נחשבים לתרופה. תוספי תזונה מיוצרים במפעלים ייעודיים ונדרשים לקבל אישור שיוצרו בתנאי ייצור נאותים (GMP). בין התוספים הנפוצים ניתן לציין ויטמינים ומולטיוויטמינים, מינרלים, ברזל, חומצה פולית פרוביוטיקה, חומצות שומן כגון אומגה 3, תוספי תזונה טבעיים המומלצים ברפואה האלטרנטיבית, ותוספים ייעודיים לאתלטים.
נכון ל-2015 שוק תוספי התזונה בארצות הברית מוערך ב-37 מיליארד דולרים וישנם 50,000 תוספי תזונה שונים למכירה בארצות הברית לבדה.
אין להתבלבל בין תוסף תזונה לבין "תוסף מזון", הכולל רכיבים המוספים למוצרי מזון כגון צבעי מאכל, ממתיקים וכדומה.
תוספי תזונה ובריאות
ישנם מספר תוספי תזונה, שמחקרים קליניים מובהקים הראו תועלת ברורה אצל הנוטלים אותם. כך לדוגמה נטילת ויטמין D, חומצה פולית , וברזל לנשים בהריון.
מחקרים מדעיים אחרים מצאו קשר בין צריכה נבונה של תוספי תזונה לבין שיפור באיכות החיים. לדוגמה מחקר בארצות הברית, מצא שיפור משמעותי באיכות החיים של שחקני פוטבול מקצועיים לאחר פרישתם. תוספי התזונה הקלו על כאבים כרוניים, וגרמו לשיפור בבריאות הנפש והזיכרון.
עם זאת, מרבית החוקרים והרופאים מסתייגים מהמלצות לכלל האוכלוסייה על נטילת תוספי תזונה מסוימים, ומזהירים שכדאי לצרוך אותם רק בנסיבות בריאותיות מסוימות, לאחר היוועצות עם רופא, ואך ורק דרך בתי המרקחת ומפיצים מורשים. חוקרים אלו נתלים במחקרים שונים על השפעות שליליות שעלולות להיגרם כתוצאה מנטילת תוספי ויטמינים ללא סיבה מיוחדת, ביניהם מחקר מטא-אנליזה שאוגד בתוכו 277 מחקרים, שהראו ששילובים מסוימים של תוספי ויטמינים עם הרגלי תזונה עלולים להגביר סיכון לשבץ.
פיקוח ורגולציה
בארצות הברית, מנהל התרופות והמזון האמריקאי, ה-FDA, אוסר על משווקי תוספי תזונה לציין כי הם יכולים לרפא או לסייע למנוע מחלות. הם יכולים לציין כי לתוסף עשוי להיות השפעה חיובית על הבריאות, אך ורק אם יש מחקרים מדעיים שתומכים בכך.
עם זאת, יש מבקרים רבים הטוענים כי החוק הנוכחי והפיקוח רופף מדי והיכולת לקנות תוספי תזונה באינטרנט מסכנת את הציבור. משרד המבקר בארצות הברית, המספק לקונגרס נתונים, דיווח כי בבדיקות שונות של תוספי תזונה נמצאו חומרים שעלולים להיות מסוכנים — ובהם ארסן, כספית וקדמיום, 59% מהתוספים הכילו סוגי צמחי מרפא השונים מאלה שצוינו בתווית והמינונים שנמצאו בפועל בגלולות ששווקו היו שונות משמעותית מאלו שצוינו על התווית.
ב-2015 בפשיטה של משטרת ישראל, בשיתוף האגף לאכיפה ופיקוח במשרד הבריאות, נתפסו תוספי תזונה מזויפים מסין והודו שהבטיחו לסייע בהרזיה, לטפל באין אונות וסטרואידים אנאבוליים ל"ניפוח" שרירים. המוצרים הכילו חומרים תרופתיים פעילים ומסוכנים שאסורים לנטילה ללא מרשם רופא, ואף עשויים לגרום לשבץ ופגיעה בכבד.
וולפה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קניון הזהב
היסטוריה
את הקניון יזמו האחים משה ויגאל גינדי בשנת 1990, לאחר שרכשו את הקרקע והחלו לשווק חנויות עוד לפני שהיה בידם אישורי בנייה. פתיחתו הרשמית הייתה ב-21 בספטמבר 1993. שטחו המקורי היה כ-12,000 מ"ר והוא אכלס כ-100 חנויות. עלות הקמתו עמדה על כ-60 מיליון דולר. במהלך השנים נוספו לו אגפים. בשנת 2011 נפתח לקהל חלקו השלישי והחדש של הקניון שתוכנן על ידי צוות בראשות האדריכל יוסי סיוון ממשרד האדריכלים "יסקי מור סיון". הקניון כולל שטח של סך הכל 108,000 מ"ר. הקניון נחשב לאחד מהשטחים המסחריים המצליחים בישראל, ומחיר מ"ר בקניון הוא מהגבוהים בארץ.
על הקניון נוצר הסרט "ילדי קניון הזהב", שגם צולם בשטחו.
הקניון פונה לאוכלוסיית ראשון לציון, רחובות, חולון, בת ים ותושבי השפלה.
דאגלס DC-2
דאגלס DC-2 (באנגלית: Douglas DC-2) היה מטוס נוסעים מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני, ייצור המטוס החל בשנת 1934, והוא התחרה בבואינג 247.
פיתוח
בשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה של TWA, הסיבה לתאונה היה חלק עץ במטוס שהתפרק, לאחר התאונה החלה דרישה מצד חברות התעופה למטוסים עשויים מתכת בלבד, חברת בואינג פיתחה את ה247 אך לא יכלה לעמוד בקצב הייצור הדרוש, לכן פנו חברות התעופה TWA ויונייטד איירליינס לארבע יצרניות ובקשו מטוס דומה שיכיל 12 מושבים, כן נחיתה, ואפשרות לנחות עם מנוע אחד בלבד. דאגלס פיתחה את הDC-1 שהיה אב הטיפוס של ה-DC-2 ו-DC-3, והוא טס לראשונה ב-1 ביולי 1933.
עיצוב המטוס הרשים מספר חברות תעופה, והן הזמינו את המטוס, בין החברות שהזמינו את המטוס היו פאן אמריקן, KLM, לוט, סוויסאייר, ו-TWA. נבנו 156 מטוסים מדגם זה.
רייגן רבורד
רייגן רבורד (באנגלית: Raegan Revord; נולדה ב־3 בינואר 2008) היא שחקנית ילדה אמריקאית. ידועה בעיקר בתפקיד מייסי קופר, אחותו התאומה של שלדון קופר בסדרה "שלדון הצעיר".
ביוגרפיה
רייגן רבורד נולדה ב-3 בינואר 2008 בסן דייגו, קליפורניה, כבת יחידה לאמה, הולי רבורד. בגיל 3 עברה עם אמה ללוס אנג'לס, קליפורניה והחלה להופיע בפרסומות כבר בגיל 4.
קריירה
רבורד הופיעה בפרסומות החל מגיל 4. היא החלה את הקריירה שלה כילדה-שחקנית בגיל 6 עם הופעתה בסדרה "משפחה מודרנית" ב-2014 בפרק החמישי של העונה השישית, בתפקיד מייגן. היא חזרה למשפחה מודרנית ב-2016 בעונה השביעית פרק 14 לאותה דמות אך ללא דיאלוג.
ב־2015 הופיעה בשני סרטים קצרים: בתפקיד בלרינה בסרט "צב" עם דייוויד ארקט, ובתפקיד אנה בסרט "ג'יה" של סטיבן הו.
ב-2016 היא הופיעה בסדרה "גרייס ופרנקי" של נטפליקס וכבתו של בוב בסדרה "עם בוב ודייוויד" של נטפליקס אף היא.
ב-2017 שיחקה בסרט קצר בשם "I see you". של הבמאית מנג'רי מקינאג'י, על בחור מוסלמי שמתכנן פיגוע התאבדות במרכז ניו יורק. וכן בסרט קצר נוסף בשם "Stray" בבימויו של דרו בוילן. עוד ב-2017 שיחקה בסרט "שבע משאלות" (אנ') סרט אימה בכיכובם של ג'ואי קינג, שרילין פן וראיין פיליפה בתפקיד קלייר הצעירה.
בטלוויזיה ב-2017 הופיעה בפרק השלישי של העונה השנייה של הסדרה "מורים" (אנ').
את הפריצה הגדולה שלה היא חייבת לתפקיד מיסי קופר, אחותו התאומה של שלדון קופר (איאן ארמיטאג') בסדרה "שלדון הצעיר", סדרת ספין אוף של "המפץ הגדול". החל מ-2017 ובמשך שש עונות הסדרה נבחנת מערכת היחסים של מיסי עם שלדון, וככל שהיא מתבגרת גם עם הוריה ועם בנים בבית הספר. בסדרה אימצה רבורד מבטא טקסני אותו למדה מצפייה בלורי מטקאלף ששיחקה את האמא של שלדון בסדרה המפץ הגדול. על תפקידה זה הייתה מועמדת ב-2018 לפרס האמן הצעיר (אנ').
ב-2019 היא הופיעה בפרק השלישי של הדרמה המקורית של נטפליקס "אלכסה וקייטי" בתור איינסלי.
דיולה ארשי
דיולה ארשי (במקור שלייפר, בהונגרית: Eörsi Gyula; בודפשט, 19 בספטמבר 1922 – בודפשט, 20 באפריל 1992) היה משפטן הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה חוקר ידוע של המשפט אזרחי, כולל דיני קניין, הדיקטטורה של ראקושי ואחר כך אחד ממעצבי המשפט האזרחי במשטר יאנוש קאדאר. (התקופה בהונגריה בין 1957 לבין 1989, ידועה גם בשם עידן יאנוש קאדאר). בין 1978 ל -1984 היה רקטור אוניברסיטת אטווש לורנאד. אחיו הצעיר הוא אישטוואן ארשי (1931–2005), סופר, ובנו הוא מתיאש ארשי, פוליטיקאי.
ביוגרפיה
ארשי סיים את לימודיו בשנת 1941 והתקבל בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד משנת 1950). אין כל תיעוד כיצד עבר את תקופת השואה. את הדוקטור במשפטים קיבל אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. שנתיים לאחר מכן עבר את מבחני לשכת עורכי הדין ולאחר מכן גם את מבחני השיפוט. בשנים 1948–1949 היה סטודנט אורח בפריז במלגה ממלכתית.
אחר סיום לימודיו היה עורך דין מתמחה במשרד עורכי הדין של אנדור גליקשטהאל עד שעבר את בחינתו המקצועית. משנת 1947 עד 1948 היה עוזר רשם בבית המשפט המחוזי המרכזי בבודפשט, ואז עד 1951 היה מרצה ראשי במשרד המשפטים בדרגת שופט בית משפט. תחילה במחלקה המשפטית לזכויות הפרט, אחר כך במחלקת להכנת החוקים. בשנת 1951 התמנה לקונסול בניו יורק ובוושינגטון די. סי.. הוא שב לביתו בשנת 1952, הפך לראש האגף להכנת החוקים במשרד המשפטים, ועמד בראש האגף עד 1957. בינתיים, בשנת 1951, הפך לפרופסור חבר בחצי משרה בחוג למשפט אזרחי באוניברסיטת אטווש לורנד (לפני כן לימד כבר באוניברסיטת קורווינוס לכלכלה ובאוניברסיטת סגד). יחד עם אימרה סאבו, הפילוסוף המשפטי וגם אחרים, מילא תפקיד מרכזי בהחדרת לימוד שיטת המשפט הסובייטי בהונגריה. בשנת 1956 הוא נכנס לתפקיד פרופסור מן המנין באוניברסיטה וראש מחלקה.
בשנת 1957 השתתף ארשי בעבודת הקודיפיקציה של צו החקיקה מס .25 משנת 1957 במועצת בית הדין העממי של בית המשפט העליון. החוק נגע למערכת בתי משפט הפוליטיים המיוחדים, שהיוו מרכיב חשוב במערכת המוסדות המשפטיים שהיו נחוצים להסדרת המשפטים נגד משתתפי המרד ההונגרי בשנת 1956. מסיבה זו, בשנת 2016, הוסיפה אותו "ועדת הזיכרון הלאומי" לשורת חמש מאות בעלי התפקידים הקומוניסטים שהשתתפו בדיכוי מהפכת 1956 ובנקמת התגמול שבאה אחריה.
בשנת 1978 נבחר לרקטור באוניברסיטת אטווש לורנאד ומילא תפקיד זה עד 30 ביוני 1984. בנוסף לתפקידו האוניברסיטאי, הוא הפך לראש המחלקה למשפט אזרחי במכון המדינה למשפטים של האקדמיה ההונגרית למדעים (1957), ובהמשך לסגן המנהל. בשנת 1986 הוענקה לו הסמכה לפרופסור מחקר. הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת דאר א-סלאם בשנת 1967 ובשנת 1970 ובאוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1973.
בשנת 1952 הגן על עבודת המועמדות לדוקטורט שלו במדע המדינה ובמשפט ובשנת 1956 על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו. בשנת 1962 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ובשנת 1973 כחבר מן המניין. בשנת 1970 היה סגן נשיא המחלקה לכלכלה ומשפט, ומשנת 1973 עד 1976 היה נשיאו. בתפקיד זה השתתף גם בדירקטוריון האקדמיה ההונגרית למדעים. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, היה סגן נשיא התאחדות הנדל"ן ההונגרית וחבר ודוקטור לשם כבוד ב"האגודה הגרמנית למשפט השוואתי" (Deutsche Gesellschaft für Rechtsvergleichung). הוא היה חבר במערכת העיתונים של כתבי העת המדעיים Acta Juridica והמגזין "כלכלה ומשפט'.
עבודתו
תחום המחקר העיקרי שלו בתחום מדע המדינה והמשפט היה המשפט האזרחי, כולל דיני קניין סוציאליסטי. הוא עסק גם במשפט אזרחי השוואתי, בקניין רוחני וזכויות יוצרים וכן בקשר בין החוק לכלכלה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא הניח את היסודות התאורטיים של המשפט האזרחי הסוציאליסטי (כולל הלאמות ) וכתב ספר על חוזי תוכניות וזכות לפיצויים. הוא עסק רבות בסוגיות התאורטיות והמעשיות של אחריות אזרחית, תוך ניתוחם בכמה מונוגרפיות. גם מחקריו בתחום הבעיות הקשורות ביסודות המשפט האזרחי משמעותיים. בשנות השבעים הוא כתב ספר השוואתי על המשפט האזרחי, שראה אור גם באנגלית, וגם הניח את היסודות לניתוח כלכלי של החוק.
פרסומים עיקריים
בשפת המקור
בתרגום לעברית:
מנהרת הזמן
מנהרת הזמן (באנגלית: The Time Tunnel) הייתה סדרת טלוויזיה בת 30 פרקים מסוגת המדע הבדיוני והוראת היסטוריה, אשר שודרה בארצות הברית במשך עונה אחת, ברשת ABC בין השנים 1966–1967 והפכה ללהיט בינלאומי.
את הסדרה הפיק אירווין אלן, שהפיק בין השאר את הסדרה אבודים בחלל. אהבתו של אלן למדע בדיוני גרמה לכך שבשלושה מהפרקים סטתה הסדרה מהמתווה של אירועים היסטוריים והתמקדה במלחמה בחייזרים בעלי כוונות עוינות.
את המוזיקה לסדרה הלחין ג'ון ויליאמס, לימים אחד ממלחיני פסקולי הקולנוע הגדולים בהיסטוריה, שהיה אז בתחילת דרכו.
בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה הישראלית לראשונה באוגוסט 1973, ושודרה שוב ושוב בשנים שלאחר מכן. בהמשך השתלבה "מנהרת הזמן" ברצועת השידורים של "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בחופשים הגדולים, בשנים 1987–1992.
עלילת הסדרה
עלילת הסדרה עוסקת במיזם צבאי סודי ביותר, עתיר תקציב ונסיוני שמטרתו שיגור בני אדם בזמן. במהלך המחקר ובניית המיזם נודע לצוות המיזם במהלך ביקורו של סנטור כי יש בכוונתו לקצץ בתקציב המיזם ובכך מעמיד אותו בסכנת סגירה. המדען ד"ר טוני ניומן שנחרד לשמע תוכנית הקיצוץ החליט לשגר עצמו בזמן כדי להוכיח את יכולותיה של מכונת הזמן וזאת על אף שהמחקר טרם הסתיים. חברו המדען ד"ר דאגלס פיליפס (דאג) נשלח בעקבותיו כדי לסייע לו. עלילת הסרט מורכבת מחוויותיהם במסעם בזמן. כמעט בכל פרק שלובים אירועים היסטוריים חשובים ודמויות ידועות מהעבר. שהותם של טוני ודאגלס בזמן מלווה בקשיים טכניים הנובעים מהיותה של מכונת הזמן נסיונית ומהקושי להחזירם להווה.
פרק הבכורה ששודר בארצות הברית בספטמבר 1966 נקרא "פגישה עם האתמול" ("Rendezvous with Yesterday"), שבו טוני נוחת ממנהרת הזמן אל סיפון הטיטאניק ומנסה להציל אותה מהטביעה הצפויה.
זו הייתה סדרת הטלוויזיה בין הראשונות בסוגה, שעסקה בתחום המסע בזמן, ובכך הייתה לפורצת דרך ויצירתית. למרות זאת, כששודרה לראשונה בסוף שנות ה-60 לא זכתה להצלחה והורדה מהמסכים לאחר 30 פרקים. רק בשנים מאוחרות יותר הפך "המסע בזמן" לנושא מדובר בתחום המדע הבדיוני, שהצליח גם במימד הקולנועי והטלוויזיוני.
צוות השחקנים
השחקנים הקבועים בסדרה:
סדרת המשך
בשנת 2002 נעשה ניסיון ליצור גרסה חדשה לסדרה, אך זו לא צלחה את שלב הפקת הפיילוט. למעשה גם הפיילוט עצמו לא שודר מעולם בטלוויזיה, והוא קיים רק ברשת האינטרנט וכפרק בונוס ב-DVD של הסדרה המקורית, שיצא ב-2006.
בימת קדם
בימת קדם היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1986. עד כה ראו אור יותר כ-34 כותרים של יצירה מקורית ישראלית, כששליש מהם פרסומים ראשונים למחבריהם.
ההוצאה מהווה ניסיון ליצור הוצאת ספרים מזרחית, וחלק מהפרסומים שבה הפכו לאבני דרך בהגות על מזרחיות בישראל. ההוצאה מפרסמת סיפורת וספרי עיון וכל הספרים עוסקים בחוויה המזרחית בתוך החברה והתרבות הישראלית. נקודת המבט המובעת בספרים נושאת אופי רדיקלי וחתרני. עדות לכך ניתן למצוא אף בשמות חלק מהכותרים - "המהפכה האשכנזית מתה" מאת סמי שלום שטרית, ו"זכרונות אסורים" מאת אלה שוחט.
בימת קדם פרסמה את האנתולוגיה המקיפה ביותר שנעשתה עד כה של הספרות המזרחית בישראל: "מאה שנים מאה יוצרים", בשלושה כרכים (שניים פרוזה ואחד שירה), בעריכת סמי שלום שטרית.
בימת קדם אחראית לפרסום כתב העת "הכיוון מזרח".
נפילת ענקים
נפילת ענקים (באנגלית: Fall of Giants) הוא רומן היסטורי מאת הסופר הוולשי קן פולט, שפורסם בספטמבר 2010. זהו הספר הראשון בטרילוגיית "המאה", העוקב אחרי מערכות היחסים של חמש משפחות במהלך המאה העשרים בין השנים 1911 עד 1924. הספר הראשון סוקר מאורעות גדולים כמו מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הרוסית והמאבק למען זכות בחירה לנשים. הספר השני, "שקיעת העולם", והספר השלישי, "קצה הנצח", מתרחשים בתקופת מלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה, בהתאמה.
בריטניה
הרוזן אדוארד פיצהרבט, המכונה פיץ, בן 28, הוא האיש התשיעי בעשירי בריטניה בעל עשרות דונמים של מכרות פחם וחבר בבית הלורדים הבריטי. אתל ויליאמס, מתקבלת כסוכנת הבית באחוזתו של פיץ בוויילס הנקראת טיי גווין. ומארגנת את האירוע החשוב ביותר בתולדות העיירה: ביקור המלך ג'ורג' החמישי. בעת ביקורו אירע פיצוץ במכרה שבו נספו כעשרה כורים. אחיה של אתל, בילי, שהתחיל לעבוד במכרה כבר בגיל 13 היה בעת הפיצוץ במכרה וניסה לעזור ביחד עם אביו שעובד גם במכרה להציל כמה שיותר כורים. אתל מצליחה לשכנע את המלך לבקר את משפחות ההרוגים כדי לעורר אהדה בקרב פשוטי העם אבל אביה רואה את זה כפגיעה בבני מעמדה וניסיון להתנתק מהם ולעבור לצדם של המעבידים. לאחר המקרה מחליט הרוזן לפנות את משפחות ההרוגים ממקום מגוריהם כדי לאכלס אותו בכורים חדשים. אביה של אתל מארגן שביתה ופיץ בתגובה מחליט לפנות את כל הכורים. הרוזן פיץ מתאהב באתל ולאחר כחודש התברר לו שהיא בהריון ממנו, בדיוק באותו הזמן שהנסיכה ביאה, אשתו, גם נכנסת להריון. הרוזן מביא עורך דין כדי לוודא שהסיפור עם אתל לא יתגלה לעולם ומשלם לה כסף כדי שתשמור בסוד את היותו אב לבנה. אתל מסכימה לאחר שקנה לה בית בלונדון. כשהגיעה חזרה לבית הוריה והודיעה להם שפיטרו אותה משום שנכנסה להריון מחייל שנהרג בקרב. אביה מגרש אותה מן הבית. בעקבות גירוש אחותו בילי בורח מן הבית ומבין שהתעברה מפיץ ונשבע לנקום בו. בעת המלחמה פתחה אתל ביחד עם מוד עיתון שנקרא בפי הממשלה "חתרני" ובו עדויות משדה הקרב על עשרות הרוגים כדי לנסות ולסיים את המלחמה. בילי נשלח לשדה הקרב שם פוגש את הרוזן פיץ. הרוזן נפצע וחוזר לביתו וכשמגיע לבית הלורדים לשאת נאום בעד המשך המלחמה פוגש את אתל ומשכנעה להיות פילגשו ולזכות לחיים טובים יותר לה ולבנם. לאחר ששמעה ממנו את הנאום בעד המלחמה היא מסרבת ומחליטה להנשא לברני, חבר מטעם המפלגה השמרנית וביחד הם מנהלים מאבק גם על זכות הבחירה לנשים. במלחמה, בילי מואשם במסירת מידע לאחותו בעניינים סודיים והיא פרסמה זאת בעיתונה. בילי הובא לפני פיץ כשופט שפסק עליו עשר שנות מאסר. לאחר מאבק ממושך של אתל שוחרר בילי.
בגרמניה
ואלטר פון ארליך, גרמני העובד בשגרירות הגרמנית בבריטניה מתאהב במוד, אחותו של הרוזן פיץ. אביו, אוטו, מזהירו שאם ישא אותה הוא יאבד את עבודתו בגרמניה בגלל היותה אנגליה ומנסה לשכנע את מוד לא להסכים לטובתו של ואלטר. באותו הזמן ואלטר מנסה למנוע את התפרצותה של המלחמה אחרי שרוסיה איימה לפלוש לגרמניה בעקבות האולטימטום האוסטרי. מוד משתתפת בדיונים בפרלמנט ומקנה להם חשיבות רבה מאחר שהם אלה שיקבעו את עתידם המשותף של ואלטר ושלה. כמה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, ואלטר מתחתן עם מוד בסודיות בכנסייה ומיד יוצא לגרמניה להשתתף בה. במהלך המלחמה ואלטר משתתף בשדה הקרב בקרבות פנים מול פנים מול הבריטים והרוסים. כשהוא חוזר לביתו לחופשה, אמו מנסה לשדכו לנערה גרמנייה בשם מוניקה והיא מנסה להבין מדוע הוא דוחה אותה ולא מוכן להתראות עמה עד שמגלה בארנקו תמונה של מוד. ואלטר משביעה שלא תגלה לאף אחד ואומר שהוא בסכנת חיים אם ידעו עליו שהוא נשוי לאנגליה בעת מלחמה. בביתו פוגש את גאס דיואר, שליח דיפלומטי אמריקני ושולח דרכו מכתב למוד שאומר שלא שכח אותה לרגע. לאחר המלחמה הגיעה מוד לצרפת שם נפגשו והודיעו בריאיון לעיתון שהתחתנו ויחיו את חייהם המשותפים בגרמניה.
ברוסיה
גרגורי ולב פשקוב הם שני אחים העובדים במפעל. גרגורי פוגש את קתרינה, נערה שנרדפת על ידי המשטרה. לאחר שהוא מבין שאין לה בית אחר הוא מביא אותה לביתם. גרגורי מרגיש שהתאהב בה אך לרוע מזלו היא התאהבה באחיו. גריגורי הצליח לאסוף כסף כדי לממש את חלומו, לנסוע לארצות הברית בתקווה שימצא עבודה שם וכך יוכל לשלוח כסף ללב שייסע גם הוא, אבל כשכבר נמצא על הרציף של האונייה מתברר לו שאחיו מבוקש על ידי המשטרה באשמת רצח שוטר ובהחלטה של רגע נותן לו את דרכונו ואת הכסף שאסף. כשהוא חוזר, קתרינה אומרת לו שהיא בהריון מלב. לאחר שפרצה המלחמה גרגורי נקרא להתגייס לצבא וקתרינה משכנעת אותו להתחתן איתה כדי שתוכל מהצבא קצבה קבועה כאשת חייל. בסוף המלחמה גרגורי משתתף במהפכה נגד הצאר והופך להיות מראשי המהפכנים ועוזרו של לנין. לבסוף הוא מממש את אהבתו לקתרינה ששכחה את אהבתה ללב ולשניים נולדה בת.
באמריקה
לאחר שלב הגיע לאמריקה הוא מסתבך עם ג'וזף ויאלוב, עבריין רוסי עשיר. ויאלוב מתרשם מלב ולוקח אותו להיות נהגו האישי. לב התקרב לבתו, אולגה, שהייתה מאורסת לגאס בנו של הסנאטור ומכניסה להריון. כשויאלוב מגלה זאת הוא מחייב אותו להתחתן איתה אפילו שהיא מאורסת לגאס וממנה אותו לאחראי על המועדונים שלו שם לב נואף עם אחת הבחורות. ויאלוב מעבירו לבית חרושת שם נתפס נואף שוב עם בחורה. ויאלוב מחליט להעניש את לב ולשלוח אותו למלחמה. לב נשלח לרוסיה שם הוא פוגש את אחיו גרגורי שאומר לו שיש לו בן. לב לא מגלה עניין להישאר קרוב למשפחתו וחוזר לאמריקה. לויאלוב מתברר שהבחורה איתה שכב לב התעברה. לאחר ריב קשה לב הורג את ויאלוב ומגיע לאולגה עם הצעה שאם תסכים לחזור אליו ולאמר למשטרה שלא הוא הרג את ויאלוב, ישמור על הון המשפחה במקום ויאלוב. אולגה אכן מסכימה וחוזרת אליו.
אביגדור אריכא
אביגדור אריכא (שם משפחתו בלידה "דלוגאץ'", 28 באפריל 1929, רדאוץ, רומניה - 29 באפריל 2010, פריז) היה צייר ומאייר ישראלי-צרפתי, יהודי יליד רומניה. יצירותיו הריאליסטיות זכו להצלחה גדולה ברחבי העולם ונמצאות באוספי מוזיאונים רבים בעולם. בנוסף, שימש אריכא גם כחוקר תולדות האמנות.
ראשית חייו
אביגדור אריכא נולד ב-1929 במשפחה יהודית דוברת גרמנית בעיר רדאוץ בדרום-בוקובינה, ברומניה. גדל בהמשך בעיר הבירה של החבל, צ'רנוביץ, הנמצאת כיום באוקראינה. אביו, חיים קרול דלוגאץ', רואה חשבון עובד מדינה, היה איש שוחר תרבות, שעמד על הכישרון שגילה בנו בן השש בתחום האמנות. משום כך נהג לקחת אותו כבר בגיל רך למוזיאונים ולגלריות לאמנות בבוקרשט, בירת רומניה.
בערך בגיל 9 התחיל הילד לצייר דיוקנאות של הסובבים אותו, בעיקר של בני המשפחה. אחרי כיבוש בוקובינה הצפונית על ידי הצבא הסובייטי בשנת 1940 חלה בשנית ומשום כך, לדבריו, כשלו התוכניות של אביו לשולחו למוסקבה ללימודי אמנות.
שנות השואה בטרנסניסטריה 1941-1944
אחרי שביולי 1941 חזרה צ'רנוביץ לידי צבאות רומניה וגרמניה, גורש באוקטובר 1941 הצייר לעתיד, אז בן 12, עם הוריו ואחותו לחבל טרנסניסטריה ששלטון אנטונסקו ייעד לחיסול האוכלוסייה היהודית של אזורי הספר ממזרח רומניה, בעיקר מבסרביה ובוקובינה הצפונית, שאוחדו מחדש עם רומניה. בחורף 1942 נפטר האב אחרי מכות קשות שקיבל מז'נדרמים רומנים בסמוך ליישוב לוצ'ינץ. דבריו האחרונים אל בנו היו:"שאף לחופש", מסר שאריכא, לפי עדותו, השתדל להפנים גם בחייו האישיים וגם בדרכו האמנותית. . אחרי ניסיון בני המשפחה לברוח, נתפסו בעיר מוגילאו, (מוהיליב-פודילסקי), על גדות הדנייסטר, והנער נלקח לעבודות פרך בבית יציקה. על מחברת שקיבל מחייל, צייר שורה של תמונות שבהן תיעד את חיי האימה שחווה באותה תקופה: הוצאות להורג, גופות מושלכות לבור משותף, קאפו מתעלל באנשים בעת חלוקת המים וכו'.
בדצמבר 1943 ניצל על ידי משלחת הוועדה לסיוע ליהודים, שפעלה במסווה "מרכז היהודים ברומניה" והורשתה לבוא למקום כדי לפנות, בסיוע הצלב האדום, 1400 ילדים יהודים. אריכא פונה עם תעודות של ילד אחר, שכבר נפטר, מפני ששמו לא הופיע ברשימה. ב-6 במרץ 1944 קיבל בעזרת עליית הנוער אישור להגר, תחת זהות בדויה, לארץ ישראל. ציוריו מהמחנה הגיעו גם הם בדרכים עקלקלות לרשות עליית הנוער, שפרסמה אותם בהמשך בספר. אריכא זכה לראות את המקור מחדש רק בשנת 1960.
בישראל
אמו ואחותו, שאף הן שרדו, עלו גם הן לארץ ישראל. הנער נקלט בקיבוץ מעלה החמישה ועבד שם במשך חמש שנים (1944-1949) במשק ובעבודות עפר. בקיבוץ גילה קשיי הסתגלות, הרגיש מנוכר ומדוכדך, בגלל הבדלים במנטליות ובשאיפות לעומת הסובבים. הרגשתו השתפרה כעבור שנתיים כשהתקבל ללימודים בבית הספר לאמנויות בצלאל בירושלים.
בין השנים 1946–1948 למד אריכא בבצלאל ציור באופן מסודר והיה תלמידם של מרדכי ארדון ושל יצחק איזידור אשהיים (1891-1968), בוגרי אסכולות אמנותיות מגרמניה. בתחילת דרכו הסדורה כצייר, הרבה אריכא לעסוק ברישום, בהדפסי אבן ובאיור ספרים. אריכא נחשב לצייר מקורי - מאות רישומיו מעידים על חיפוש עיצוב במסגרת ערכים צורניים, ועבודותיו המוקדמות נטו למופשט ובזיקה אל קבוצת אופקים חדשים.
אריכא היה בין הציירים הראשונים בארץ שפיתחו יצירה, אשר צמחה מתוך עולם צורות מופשט. ציורו מהורהר והדבר מתבטא על ידי התאמה מעמיקה של שימוש הצבעים להבעת הנושא. בציוריו יש לצבעוניות תפקיד כפול: מחד גיסא להמחיש את הגשמי ומאידך גיסא את המסתורי.
לפי המלצת אחד ממוריו עיברת את שם המשפחה: למעשה בחר בשם ארמי "אריכא" הקרוב במשמעותו לשם המשפחה הפולני "דלוגאץ'" שמובנו "ארוך".
בימי מלחמת העצמאות גויס אביגדור אריכא ואומן במסגרת ההגנה למשימות שמירה באזור ירושלים. ב-18 בינואר 1948, בעת משימת אבטחה על שיירה בקסטל, נקלעה המשאית שבה נמצא למארב של לוחמים ערבים והתהפכה. שניים מהנוסעים נהרגו במקום ואריכא, שנורה בגבו ובצלעותיו, איבד את ההכרה. כיוון שנחשב למת הובא לחדר המתים בקיבוץ, אבל אחות ערנית הבחינה שעודנו בחיים ויחד עם אחותו הצליחה להביאו לניתוח אצל רופא. אירוע זה נחקק בזיכרון האמן כמעין לידה מחדש. כשהתרפא הלך לראות במו עיניו את מקום הקבורה שהוכן לו כבר בקיבוץ.
השנים בצרפת
בהמשך דרכו, בספטמבר 1949 עבר אריכא לפריז, ושם בעזרת מלגה מ"עליית הנוער" נרשם לבית הספר לאמנויות. במקביל למד בקורסים לפילוסופיה בסורבון. בפריז הייתה לו הזדמנות לעיין בציורים בלובר ובמוזיאונים אחרים, כשהרושם החזק ביותר עשו עליו תמונותיהם של ג'וטו ושל אוצ'לו. הוא התרגש מאוד גם מהציורים האימפרסיוניסטים. מאוחר יותר גברה הערכתו לעבודתו של ניקולא פוסן. .
בפאריז קשר קשרי ידידות עם אלברטו ג'קומטי ובמיוחד עם המחזאי סמואל בקט, שהפך לו למנטור ולחבר הקרוב ביותר. בהתחלה השתלם בטכניקת הפרסקו, צייר ציור ורישום פיגורטיבי, שהושפע מתפיסת המרחב של הצילום. אט אט התרחק מן המציאות החזותית, וחתר לקראת מציאות אחרת. בציוריו הוא משלב בתבונה ובתואם כתמי צבע, היוצרים צורות מוגדרות, סטאטיות, במשטחים דינאמיים מעורפלים, ויוצר ריתמוס המעביר את המתבונן מן הגלוי אל הנסתר.
בין עבודותיו רשם מספר פעמים את דיוקן המחזאי סמואל בקט.
בשנים 1973-1975 זנח אריכא את העיסוק בציור והתמקד ברישום והדפס מתוך התבוננות. ההדפס סלעי ירושלים הוא אחד מסדרה בת שישה הדפסי-אבן שיצר אריכא בעת ביקור שלו בישראל בשנת 1975. העבודה הודפסה במהדורה של 35 עותקים על גיליון נייר בגובה 77 ס"מ, וברוחב 57 ס"מ.
אריכא נפטר בפריז ב-29 באפריל 2010 ונקבר בבית העלמין במונפרנס. במלאת 30 למותו נפתחה בבית ש"י עגנון בירושלים תערוכה לזכרו, בה מוצגים רישומים שיצר לספר 'כלב חוצות' לש"י עגנון. כן מופיעים בתערוכה שלושה רישומים נדירים של דיוקן עגנון ששרטט אריכא. אלה נתגלו בעיזבונו של מו"ל הוצאת שפיצר, שפרסם חלק מספריו של הצייר. התערוכה הוצגה גם במוזיאון תל אביב לאמנות.
1995 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1995.
צעדת הרבנים בוושינגטון
צעדת הרבנים בוושינגטון הייתה הפגנת תמיכה בפעולה של בעלות הברית לעצירת שואת יהדות אירופה. הצעדה התקיימה בוושינגטון די. סי. ב-6 באוקטובר 1943, שלושה ימים לפני יום הכיפורים.
הצעדה
הרבנים התקבלו במדרגות הקפיטול על ידי מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט של ארצות הברית, ויושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר שנשאו תפילות להצלחת המאמץ המלחמתי באנדרטת לינקולן, צעדו הרבנים לבית הלבן ובקשו לדבר עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. מהבית הלבן נמסר כי הנשיא עסוק מכדי לקבלם, ובמקום זאת נפגשו עם סגן נשיא ארצות הברית הנרי וולאס. מאוחר יותר נודע כי לרוזוולט היו כמה שעות פנויות באותו אחר הצהריים, אך הוא נמנע מלפגוש את המשלחת, בשביל לשמור על נייטרליות דיפלומטית, ובעצת כמה מעוזריו, שחשבו שהמחאה תעורר אנטישמיות. סטיבן שמואל וייז, ראש הקונגרס היהודי העולמי, וסמואל רוזנמן, יועצו של הנשיא, כותב הנאומים וראש הוועד היהודי-האמריקאי, טענו כי הרבנים המוחים, שרבים מהם היו אורתודוקסים, ומהגרים טריים, "לא מייצגים את יהדות אמריקה" והנשיא לא צריך לפגוש אותם. בנובמבר 1943 התייחס ווייז לצעדה כ"תערוכה כואבת ואף מצערת", כינה אותה "תעמולה", והאשים את הרבנים בפגיעה בכבוד העם היהודי. מאוכזבים וכועסים על כך שהנשיא סירב להיפגש עמם, הרבנים עמדו מול הבית הלבן, שם פגשו את הסנאטור וויליאם וורן ברבור ואחרים.
משתתפים
בין הרבנים שהשתתפו היו הרבנים המובילים של התקופה, ביניהם הרב אליעזר סילבר והרב אברהם קלמנוביץ מוועד הצלה. אחד המשתתפים היה הרב משה פיינשטיין שיהפוך לאחד מהרבנים האורתודוקסים האמריקאים החשובים והמפורסמים והרב אליעזר פופקו, דמות בולטת בעולם הרבנות האורתודוקסית בארצות הברית.
עצומות למוזיאון השואה
ב-29 ביולי 2007, קרובי משפחה של הרבנים שצעדו לוושינגטון שלחו מכתב למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה ודרשו לכלול מידע על צעדת הרבנים בתערוכת הקבע של המוזיאון. עצומה דומה, חתומה על ידי 100 אישי ציבור, נמסרה ליד ושם.
רפובליקה צ'יספדנה
רפובליקה צ'יספדנה הייתה רפובליקה קצרת מועד בצפון איטליה, שנוסדה בשנת 1796 בחסות הצבא הצרפתי, בראשות נפוליאון בונפרטה. בשנה שלאחר מכן היא אוחדה עם רפובליקת טרנספדנה (לשעבר דוכסות מילאנו עד 1796) כדי ליצור את הרפובליקה הציסלפינית. רפובליקת צ'יספדנה הייתה המדינה הריבונית האיטלקית הראשונה שאימצה את הטריקולור האיטלקי כדגל.
היסטוריה
ב-16 באוקטובר 1796, נערך קונגרס במודנה לאחר שהשליט, הדוכס הרקולס השלישי, ברח לוונציה כדי להימלט מהתקדמות הצרפתים. הקונגרס הוקם על ידי נציגים ממחוזות מודנה, בולוניה, פרארה ורג'יו אמיליה, כולם ממוקמים מדרום לנהר הפו.
הקונגרס אורגן באופן לא רשמי על ידי נפוליאון, שצבאו הצרפתי כבש את צפון איטליה מוקדם יותר השנה, והיה צריך ליישב את המצב באיטליה ולאסוף כוחות חדשים למתקפה נגד אוסטריה.
הקונגרס הכריז כי ארבעת המחוזות יהוו את הרפובליקה צ'יספדנה. הוקם משמר אזרחי, המורכב מפרשים וארטילריה. במושב ה-7 בינואר 1797, ברג'יו אמיליה, החליט הקונגרס להרכיב ממשלה.
ב-29 ביוני 1797, רפובליקה צ'יספדנה התאחדה עם הרפובליקה טרנספדנה ויצרה את הרפובליקה הסיסלפינית.