cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פירמידת טרנסאמריקה
אף כי המשרד הראשי של תאגיד טרנסאמריקה (חברת ביטוח והשקעות) כבר אינו שוכן בבניין, הוא עדיין מזוהה עם החברה ומשולב בלוגו שלה. ב-1999 נרכשה חברת טרנסאמריקה על ידי חברת הביטוח ההולנדית AEGON, והיא בעלת הבניין כיום.
רקע
הפולמוס המשיך במהלך הבנייה: הכתב לענייני אדריכלות של הלוס אנג'לס טיימס כתב ב-1971 כי "זוהי אדריכלות אנטי-סוציאלית ברמתה הגרועה ביותר; זו צורה של אנרכיה ומפגע מהסוג שגדל בברקלי ובאוקלנד, בצדו השני של המפרץ." האדריכלים ענו במאמר תגובה: "אילו היה על כל הבניינים החדשים להתאים לגודלם ולסגנונם האדריכלי של הבניינים השכנים, ערינו היו כיום עדיין ערבוביה של בקתות חומר".
הבנייה בצורת פירמידה אינה משתלמת מבחינה כלכלית, כיוון שאינה מנצלת באופן מיטבי את שטח המגרש; השיקולים היו אסתטיים, וכן סביבתיים: האור והאוויר אינם נחסמים, ויכולים להגיע עד הקומות התחתונות.
המבנה
הבניין הוא פירמידה גבוהה בעלת בסיס ריבועי, ובחלקו העליון יש שתי "כנפיים" בשני צדדיו. הכנף המזרחית מכילה פיר מעלית (רק שתיים משמונה-עשרה המעליות בבניין מגיעות לקומה העליונה), והמערבית חדר מדרגות ופיר ליציאת עשן. בסיס הפירמידה הוא בן ארבע קומות, ונועד לעמוד בפני רעידות אדמה, שסן פרנסיסקו מועדת להן. בבניית הבסיס נעשה שימוש ב-12,233 מטר מעוקב של בטון ו-483 קילומטר של פלדת זיון. חזית הבניין מכוסה רסיסי קוורץ, מה שמעניק לה את צבעה הלבן. בסך הכול יש בפירמידת טרנסאמריקה 3,678 חלונות.
65 המטרים העליונים במגדל מהווים את החוד; בראש חוד זה יש ארבע מצלמות הפונות לארבע רוחות השמיים, והן מהוות "קומת תצפית וירטואלית". ארבעה מסכים במבואה מציגים 24 שעות ביממה את הנשקף מהמצלמות. מצפה שהיה בקומה ה-27 נסגר אחרי הפיגוע במגדלי התאומים, ו"המצפה הווירטואלי" החליף אותו. חוד הפירמידה מכוסה לוחות אלומיניום, ובחגים חשובים הוא מואר באור זרקורים לבן.
תעודת זהות בנקאית
תעודת זהות בנקאית היא דוח שאותו מחויב הבנק להפיק מדי שנה, המציג ללקוח את כל הפעילות הבנקאית הקיימת בחשבון הבנק שלו, נכון ליום האחרון של השנה הלועזית החולפת (31 בדצמבר). הדוח כולל מידע על הנכסים הבנקאיים שיש ללקוח, ההלוואות, העמלות והריביות ששילם.
הדוח מגיע בשני אופנים:
רקע
בשנת 2013 יזם המפקח על הבנקים תקנה המחייבת את הבנקים להעביר לכל לקוח תעודת זהות בנקאית, מסמך בו הבנקים יחשפו בפני הלקוחות שלהם את דירוג האשראי שלהם בבנק. הדירוג שהיה כבר קיים באותו זמן במערכות הבנקים, לא היה מוצג ללקוח. הרעיון מאחורי המהלך היה שהלקוח יוכל להציג מסמך זה לבנקים אחרים וכתוצאה מכך לקבל הלוואות בתנאים תחרותיים.
הדוח נשלח למשקי בית ולעסקים קטנים בכל שנה ב-28 בפברואר, באמצעות חשבון הבנק המקוון שלהם או בדואר. ניתן לבקש דוח עדכני בזמן אחר בשנה ובקשה כזאת עשויה לסייע בשיפור תנאים ועמלות, למשל בעת מעבר לבנק אחר או לפני לקיחת הלוואה.
נתונים הנכללים בתעודת הזהות הבנקאית
הערה – הנתונים בדוח הם בחלקם ממוצעים חודשיים ובחלקם יתרות הנכונות לסוף השנה.
עיריית נתניה
עיריית נתניה היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר נתניה. העירייה עוסקת בעניינים מוניציפליים ובהם הסדרת שירותי החינוך, התרבות, הרווחה, התשתיות, התברואה, תכנון העיר ובניינה. תקציב העירייה עמד בשנת 2015 על כ-1,348.9 מיליון ש"ח. תקציב העירייה מתפרסם באתר האינטרנט של עיריית נתניה.
בכפוף לעירייה פועלות מספר עמותות וארגונים עירוניים. מבין ארגונים אלו ניתן למנות את רשות הספריות העירוניות, המתנ"סים, האגודה לעידוד התיירות, אצטדיון נתניה, מוזיאון בית הבאר וכן עמותה עירונית לחינוך בלתי פורמלי.
היסטוריה
ב-1929 הוצגה תוכנית קסלמן תוכנית בניין עיר ראשונה, ובה מבני ציבור כגון: בית מלון, אצטדיון, גנים ציבוריים ושטחי מסחר. ב-1933 הוצגה תוכנית קליפורד לבניית היישוב כעיר גנים. כך החל פיתוח החלק העירוני של המושבה. כשנה לאחר מכן קיבל היישוב מעמד של כפר וניתנה לראשי היישוב הסמכות לתכנון ופיתוח.
ב-1940 קיבל היישוב מעמד של מועצת עיר וניתנה לראשי היישוב סמכות לחקיקת חוקי עזר. לאחר קום המדינה, ב-3 בדצמבר 1948 קיבל היישוב מעמד של עיר. הייתה זו העיר הראשונה הזוכה לקבל מעמד זה עם קום מדינת ישראל.
מועצת העירייה השנייה (1950)
הבחירות למועצת העירייה השנייה התקיימו ב-14 בנובמבר 1950 (עקב אירועי מלחמת העצמאות). נבחרו: דוד פוקס, מרדכי רפפורט, אריה רוט, אליעזר ריגלר, דב טנא, ד"ר בנימין בקמן, הלל צור, צבי ולטרפרוינד, יעקב רוטר, משה שקד, ישראל שניאור, עובד בן עמ"י, דוד דון, שלמה גוטהילף, חיים כהן-מגורי.
מועצת העיר הנוכחית (נכון לינואר 2023)
=== ועדות ===
יאקה לאקוביץ'
יאקה לאקוביץ (סלובנית: Jaka Lakovič; נולד ב-9 ביולי 1978 בליובליאנה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הרכז בקבוצות רבות באירופה ובנבחרת סלובניה. גובהו 1.86 מטר. לאקוביץ' נחשב לאחד השחקנים הטובים בתפקידו באירופה.
בשנת 1996, בגיל 18, החל את הקריירה המקצועית שלו בסלובן ליובליאנה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים. תוך זמן קצר, הפך לשחקן החמישייה הפותחת ולאחד הגארדים הטובים בסלובניה. לאחר חמש עונות עזב את סלובן ועבר לנובו מסטו. בעונתו היחידה במועדון זה הוביל אותו לגמר הפלייאוף בסלובניה, כשבדרך זכה בתואר השחקן המצטיין של העונה.
הישג זה הוביל אותו לצעד גדול בקריירה כשחתם במועדון הפאר היווני, פנאתינייקוס. במשך ארבע עונותיו במועדון זכה ארבע פעמים באליפות יוון ושלוש פעמים בגביע היווני.
לאקוביץ' משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של סלובניה משנת 2002. במשך שנותיו בנבחרת השתתף עם נבחרתו באליפויות אירופה של 2003, של 2005, של 2007 ושל 2009 וכן גם בהעפלה היסטורית לאליפות העולם 2006, מה שנחשב כהישג השיא של הנבחרת בשנים האחרונות.
ג'ק קרואק
את חייו הקצרים בילה קרואק בנדודים ברחבי ארצות הברית, ובמגורים עם אמו. קרואק נאבק למצוא את מקומו, תוך שהוא נאבק בערכים השמרניים של שנות ה-50, ומביע קול שונה, מרדן וחופשי. כתיבתו משקפת את הרצון להשתחרר מאחיזתה של החברה הממוסדת, ולמצוא את המשמעות בחייו. חיפוש זה אחר המשמעות הביא אותו להתנסות בסמים ובאלכוהול, להתעמק בבודהיזם ולצאת למסעות בעולם. ספריו נחשבים לספרי יסוד ב"תרבות הנגד" של שנות ה-60.
קרואק מת בגיל 47 בסט. פיטרסבורג שבפלורידה, מדימום פנימי המיוחס להתמכרותו לאלכוהול.
חייו
קרואק נולד בשם "ז'אן-לואי לברי דה קרואק" בעיר לוול במסצ'וסטס, למשפחה ממוצא צרפתי שהיגרה מקוויבק בגל הגירה שאירע באותה תקופה, של צרפתים מקוויבק לניו אינגלנד, בתקווה למצוא עבודה. שפת אמו של קרואק הייתה הצרפתית, והוא החל בלימוד אנגלית כשפה שנייה בגיל שש. בגיל צעיר הושפע עמוקות ממותו של אחיו הבכור ז'ראר. יצירתו עסקה רבות במוות זה, ובין היתר כתב ספר שלם בשם "חזיונות של ז'ראר".
בצעירותו ניחן קרואק בכישרון אתלטי, ואף הצליח להשיג מלגת פוטבול לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. אך פציעה בעת משחק מנעה ממנו את פיתוח כשרונותיו בתחום זה. בעת שהותו בניו יורק גר עם חברתו, אדי פרקר, ופגש את חוג האנשים, יוצרי "דור הביט" שילווה אותו במהלך חייו והקריירה הספרותית שלו, לרבות אלן גינסברג, ניל קאסאדי, ויליאם ס. בורוז ולורנס פרלינגטי. ב-1942 הצטרף כמלח לצי הסוחר, וב-1943 התגייס לצי ארצות הברית. עוד במהלך מלחמת העולם השנייה שוחרר על רקע פסיכיאטרי. לטענת מפקדיו היה "אדיש למתרחש סביבו".
עוד בילדותו ביקש קרואק להיות לסופר. אביו היה בעל בית דפוס והוציא לאור עיתון מקומי. מגיל צעיר כתב קרואק את יצירותיו, ונשא עמו לכל מקום מחברת שבה היה כותב את רשמיו מהמתרחש סביבו.
בצעירותו ניסה קרואק מגוון של תחומים בטרם פנה לעיסוק בכתיבה. הוא היה כתב ספורט עבור ה"לוול סאן", עבד בבנייה ובמלצרות, ושימש מספר פעמים כמלח. עיסוקים אלו הובילו אותו לאורח חיים נוודי. לרוב לא היה לו בית משלו. הוא גר לעיתים עם אמו, עם חברים, או נדד בדרכים.
בעת לימודיו בקולומביה היו קרואק, וידידו בורוז, מעורבים בפרשייה משונה שעיקרה הסתבכות עם החוק עקב מחדל לדווח על רצח. על בסיס זה כתבו קרואק ובורוז ספר מסתורין בשם "וההיפופוטמים בושלו במכליהם" (And the Hippos Were Boiled in Their Tanks), בשנת 1945. הספר מעולם לא פורסם, אך הופיע באנתולוגיה מאוחרת של יצירות בורוז.
לאחר התנסות זו כתב קרואק את ספרו הראשון "The Town and the City". הספר פורסם בשנת 1950. שמו של קרואק מופיע על עטיפת הספר כ"ג'ון קרואק". בספר זה עדיין לא פיתח קרואק את סגנונו הייחודי, ונראה כי הוא מושפע מאוד מתומאס וולף. הספר זכה להצלחה מסוימת, והקנה לקרואק מוניטין ספרותיים.
קרואק המשיך לכתוב באופן רצוף, אך במשך שש שנים לא פרסם דבר. באפריל 1951 כתב, על בסיס טיוטות קיימות שכונו "דור הביט" ו"יצא לדרך", את ספרו "בדרכים". הספר נכתב במשך שלושה שבועות דחוסים, שבהם חי קרואק על תערובת של קפה ובנזדרין. המוציאים לאור דחו את הספר בשל האופי הניסיוני של כתיבתו והנימה האוהדת העולה ממנו כלפי מיעוטים וקבוצות שוליים חברתיות, בארצות הברית של שנות ה-50. בשנת 1957 הסכימה ההוצאה המכובדת וייקינג פרס להוציא את הספר לאור, אך דרשה כי ייעשו בו שינויים מהותיים.
הספר הוא אוטוביוגרפי ברובו, וכתוב בגוף ראשון מנקודת ראותו של הגיבור, סאל פרדייס, ומתאר את מסעותיו של קרואק בארצות הברית ובמקסיקו עם ידידו ניל קאסאדי, המכונה בספר "דין מוריארטי". ניתן לראות בספר מחווה לספרו של מארק טוויין, "מסעותיו של הקלברי פין", למרות שגיבור הספר מבוגר כפליים מהקלברי פין, וספרו של קרואק נכתב כמאה שנים אחרי ספרו של טוויין. הספר נראה כיום כיצירה המעצבת של "דור הביט" שלאחר מלחמת העולם השנייה, והקנה לקרואק את הכינוי "מלך דור הביט".
ידידותו של קרואק עם אנשים כמו אלן גינסברג, ויליאם בורוז וגרגורי קורסו, הגדירה את דורם. קרואק כתב תסריט לסרט "ביט" שכונה "משוך את המרגנית שלי" (Pull My Daisy) בשנת 1958. בשנת 1954 גילה קרואק את "התנ"ך הבודהיסטי" שכתב דווייט גודארד, והחל להתעניין בבודהיזם. הוא תיעד את מסעו הרוחני וכמה ממסעותיו הגשמיים עם ידידו גארי סניידר ומשוררים אחרים מאזור סן פרנסיסקו ביצירתו "בטלני הדהרמה" שפורסמה ב-1958, ושיש הרואים בה ספר המשך ל"בדרכים". הספר נכתב באורלנדו שבפלורידה בסוף שנת 1957 ותחילת שנת 1958.
ביולי 1957 עבר קרואק לבית קטן באורלנדו. כמה שבועות לאחר מכן התפרסמה בניו יורק טיימס ביקורת ספרותית שהכריזה על קרואק כ"קולו של הדור החדש". הוא זכה לשבחים כסופר אמריקני גדול, אך נראה כי התהילה שזכה בה לא הביאה לו אושר, וכי מבחינת מצבו הנפשי לא היה ערוך להתמודד עם ההצלחה.
קרואק מת ב-21 באוקטובר 1969 בבית החולים סט. אנתוני בסט. פיטרסבורג שבפלורידה, יום לאחר שהובהל לבית החולים בשל כאבים באגן שנבעו מבעיית כבד קשה, המיוחסת להתמכרותו לאלכוהול. בעת מותו חי עם אשתו השלישית, סטלה, ואמו גבריאל. הוא נקבר בעיר הולדתו, לוול.
סגנונו של קרואק
קרואק אהב להסביר את שיטת יצירתו, לרוב בשיחות ארוכות שניהל, כשהוא שיכור, עם ידידיו. לבקשתו של גינסברג כתב רשימה של "שלושים עיקרי אמונה וטכניקה לפרוזה מודרנית". ביניהם: "כתוב מחברות סודיות, והדפס דפים פראיים להנאתך - היה קשוב לכל ופתוח - אל תשתכר מחוץ לביתך - היה מאוהב בחייך." ועצות נוספות מסוג זה.
סגנון שירתו של קרואק הושפע מאוד מההייקו היפני שאליו נחשף בעת שהתעניין בבודהיזם. סגנון כתיבתו בפרוזה ובשירה שימש ומשמש עד היום מקור השראה לכותבים רבים.
סולימאן מנסור
סולימאן מנסור (בערבית: سليمان منصور; נולד ב-1947) הוא צייר ויוצר ישראלי-פלסטיני תושב מזרח ירושלים.
חייו
מנסור נולד בביר זית. הוא למד באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. הוא חבר מייסד באגודת האמנים הפלסטים הפלסטינית.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא הכרזה "הגמל נושא המשאות" (1973) בה מתואר סבל ערבי זקן וכפוף הנושא על גבו שק המכיל בתוכו את בניינים ואתרי הקודש של ירושלים. הכרזה הייתה להצלחה גדולה בקרב הפלסטינים. הוא היה מהמייסדים של מרכז אל-וסיטי לאמנות בירושלים וכיום משמש כמנהלו. בשנת 1988 יצר סדרת ציורים על הכפרים הפלסטיניים ההרוסים יבנא, בית דג'אן, עמואס ויאלו. זכה בפרס "אות הנילוס" בביאנלה של קהיר בשנת 1988 ובפרס פלסטין לאמנות פלסטית בשנת 1998. ייצג את פלסטין בביאנלה ה-25 של סאו פאולו והציג את בה היצירה "עבודת אדמה".
כיום מתגורר בבית חנינא בירושלים. הוא מחזיק בתעודת זהות ישראלית.
בשנת 2011 פורסם ספר על עבודותיו בו שולבו מאמרים של באשיר מח'ול ומחברים נוספים.
וטובו
וֶטוֹבוֹ (בבולגרית: Ветово) היא עיירה ומועצה אזורית בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז רוסה ושוכנת 262 ק"מ מהבירה סופיה ו-40 ק"מ מבירת המחוז רוסה.
היסטוריה
בתקופת הברונזה המאוחרת, במהלך המאה ה-12 לפנה"ס התיישבו באזור שבטים תראקים. באזור גם נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-5 לפנה"ס, המעידים על התיישבות מאורגנת בעידן הממלכה התראקית. צפונית מזרחית לעיירה נשתמרו שרידי מצודה ביזנטית. כ-5 קילומטרים מווטובו מצוי אתר המורשת העולמית כנסיות איבאנובו ובסביבת העיירה ממצאים נוספים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכלל האזור בשטח נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת הבלקן השנייה הצטרפו בני מיעוטים רבים מהעיירה למיליציית מתנדבים בולגרית שלחמה בחזית הסרבית.
כלכלה
בעיירה תחנת רכבת אחת. וטובו ממוקמת בסמיכות לכביש המהיר רוסה – וארנה המקשר את העיירה גם לעיר ראזגרד. וטובו היא מרכז תעשייה זעירה בתחום מוצרי זכוכית, פורצלן וקדרות, המיוצאים לאוסטריה, איטליה וגרמניה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיירה מצויה במגמת קיטון מתונה (ילודה לעומת תמותה) ובין 2004 ל-2009 ירד מספר התושבים ב-6.76%. אוכלוסיית וטובו מורכבת מאחוז גבוה של קבוצות מיעוטים ובכלל זה טורקים, צוענים וצאצאי הטטרים של קרים, זאת בנוסף לבולגרים המהווים כמחצית מכמותה.
יחסי הממלכה המאוחדת–יפן
יחסי הממלכה המאוחדת–יפן הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין יפן לבריטניה.
היסטוריה
ההיסטוריה של מערכת היחסים בין יפן לאנגליה החלה בשנת 1600, עם הגעתו של ויליאם אדמס לחופי קיושו באוסוקי שבמחוז אויטה. בתקופת סאקוקו (1641–1853) לא היו יחסים רשמיים בין המדינות, וההולנדים שימשו מתווכים. האמנה משנת 1854 החלה קשרים דיפלומטיים רשמיים שהשתפרו והפכו לברית רשמית 1902–1922. הכוחות הדומיננטיים בבריטניה לחצו על בריטניה לסיים את הברית. היחסים הידרדרו במהירות בשנות ה-30 של המאה ה-20, על מנצ'וריה וסין, וניתוק אספקת הנפט ב-1941. יפן הכריזה מלחמה בדצמבר 1941 ותפסה את הונג קונג, בורנאו הבריטית (עם הנפט שלה) ומלאיה. הם הטביעו חלק גדול מהצי הבריטי ואילצו את כניעת סינגפור, עם שבויים רבים. הם הגיעו לפרברי הודו עד שנדחקו לאחור. היחסים השתפרו בשנות החמישים וככל שזיכרונות הזוועות בזמן המלחמה דעכו, התחממו. ב-3 במאי 2011 אמר שר החוץ הבריטי ויליאם הייג כי יפן היא "אחת השותפות הקרובות ביותר של [בריטניה] באסיה".
נציגויות דיפלומטיות
יפן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-2 קונסוליות בקארדיף ואדינבורו. מאידך, בריטניה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-2 קונסוליות בקיטה קיושו ואוסקה.
יד (תשמיש מצווה)
יד (או: אצבע) לקריאה בתורה היא תשמיש קדושה המשמש להצבעה על הטקסט במהלך קריאה בספר תורה על ידי בעל קורא. היא נועדה גם למנוע מהקוראים צורך לגעת בקלף, דבר האסור בעקבות אחת מגזרות חכמים הקשורה לטומאה וטהרה (שמונה עשר דבר). בנוסף, אם אצבעות הקורא תיגענה בכתב, עלול הכיתוב להיפגע, היות שהקלף אינו סופג דיו, דבר העשוי לפסול זמנית את ספר התורה. האצבע אינה נדרשת לקריאה (ניתן להצביע על הכתב באמצעות האצבעות או לא להצביע כלל), אך השימוש בה הוא נפוץ.
היסטוריה
מאז ימי קדם השתמשו המורים היהודים במצביע מחודד קלות בקצהו, בדומה לכלי ההצבעה שקיימים היום לצורך הצבעה על מפות או לוחות. האזכור הראשון שנמצא להצבעה בעזרת האצבע נמצא בביתר לפני הריסת העיר במרד בר כוכבא (136-132). מספר התלמידים בביתר ובתי הספר בה היו הגדולים ביותר בכל אזור יהודה. השימוש באצבע על ידי המורים בבתי ספר יסודיים או בחדרי תלמוד תורה היה עדיין נפוץ בתחילת המאה העשרים במדינות מזרח אירופה.
הכנת היד
את האצבע מכינים ממספר חומרים אפשריים, אולם הכסף הוא הנפוץ שבהם. ובצורתה היא מזכירה מוט ארוך, עם יד קטנה ואצבע המצביעה מקצהו העליון. מכאן השם אצבע, בדמיון המכוון ליד האנושית. ישנם דגמים שונים לאצבע כאשר האורך הממוצע הוא כ-12 ס"מ והוא בצורת מקל או מוט המתכווץ לקצה אחד. לעיתים הוא בדומה לשרביט עשוי כסף ומעוטר בזהב, לעיתים אף בתכשיטים, אולם משתמשים גם במקלות עץ, רצוי עץ זית מארץ הקודש. עם ציפוי עשוי שנהב. לעיתים על האצבע מופיעים ציטוטים מהתנ"ך כדוגמת: "תּוֹרַת ה' תְּמִימָה, מְשִׁיבַת נָפֶשׁ, עֵדוּת ה' נֶאֱמָנָה, מַחְכִּימַת פֶּתִי" (תהילים י"ט,ח'), או שמו של תורם האצבע לבית הכנסת.
בקצה האצבע ישנה טבעת המחוברת לשרשרת.
המוגלובין מסוכרר
המוגלובין מסוכרר (hæmoglobin A1c או HbA1c או HgA1c) הוא סוג של המוגלובין. ברפואה, נעשה בו שימוש כדי לאבחן את ריכוז הגלוקוז בדם לאורך זמן (חודשים אחרונים).
המוגלובין מסוכרר נוצר, באופן שגרתי, בדם כאשר מולקולות של גלוקוז מתרכבות עם מולקולות של המוגלובין.
לאחר שמולקולת המוגלובין מסתכררת, היא נשארת כזו לכל אורך חייה. אורך החיים הממוצע של כדורית דם אדומה, שהיא הגוף הנושא את ההמוגלובין בדם, הוא 4 חודשים (120 יום); בדיקת HbA1c נחשבת מבחינה מדעית כמעידה, בדרך כלל, על רמת הגלוקוז בדם ב-3 החודשים שקדמו לבדיקה (התגלה על ידי שמואל רהבר).
הערך של HbA1c נמדד באחוזים ומבטא את אחוז ההמוגלובין המסוכרר מתוך סך כל ההמוגלובין בדם.
טווח ערכי היחוס הנורמלי לבן אדם בריא הוא 4%-5.9%.
בבני אדם עם סוכרת, ה-HbA1c מהווה מדד למידת השליטה בסוכרת, כלומר עד כמה החולה מצליח לשמור את רמת הגלוקוז בדמו בטווח הרצוי. זה הוא המדד העיקרי בכל הקשור לחיזוי ומניעת סיבוכי סוכרת (כגון נוירופתיה סוכרתית, רטינופתיה סוכרתית ונפרופתיה סוכרתית). בקרב בני 50 שנה ומעלה עם סוכרת, שמטופלים ביותר מתרופה אחת נגד סוכרת, נמצא שטווח ערכי היחוס האופטימלי (לגבי הסתברות לתמותה מכל סיבה שהיא) הוא 7.5%-8%.
מחקרים הוכיחו כי בני אדם עם סוכרת מבוקרת היטב מסוגלים להימנע כליל מסיבוכי המחלה.
קיים מתאם בין ערך ה-HbA1c לבין רמת הגלוקוז הממוצעת בדם:
אבחון סוכרת באמצעות בדיקת המוגלובין מסוכרר
בדיקה זו לא נכנסה להגדרת אבחנה של סוכרת, למרות שסקר שנעשה בשנת 2005 בקהילה הראה כי כ-49% מהרופאים השתמשו בבדיקה זו כבדיקת סקר לאבחון סוכרת. ועדת מומחים שהתכנסה ב-1997 שקלה להכניס את הבדיקה לבדיקות הסקר של הסוכרת, אולם בעקבות היעדר תקינה של התבחין המעבדתי של A1c - נדחתה ההצעה. בשנת 2003 ועדת מומחים נוספת דנה בעניין זה, אך גם היא סיכמה כי לתבחין זה קיימים עדיין חסרונות, ולפיכך גם היא לא המליצה על בדיקה זו כבדיקה אבחנתית. ועדה נוספת משנת 2008 סיכמה כי בשונה מ-2003, ניתן כבר לטעון שבדיקה זו אמינה לפחות כמו בדיקת גלוקוז בדם, ולפיכך בסיכומיה המליצה על שימוש בבדיקה זו כבדיקה לסקירה ואבחון של סוכרת. ההמלצה היא לאמת את האבחנה בבדיקה חוזרת של A1c אלא אם כן מדובר בנבדק סימפטומטי עם מדידה אקראית של סוכר גבוה מ-200 מ"ג/ד"ל. ערך של המוגלובין הגבוה מ-5% (כ-126mg/dl) יכול להחשב כסף.
האקדמיה המלכותית למוזיקה (פריז)
האקדמיה פעלה במספר מבני תיאטרון לאורך תקופת קיומה, החשובים שבהם התיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה (Théâtre de l'Académie Royale de Musique) (1821 - 1873), ואופרה גרנייה (1875-1990).
היסטוריה
האקדמיה נוסדה בשנת 1669 על ידי לואי ה-14, מלך צרפת, במטרה להכיר את האופרה הצרפתית לציבור, ולא רק בקרב החוגים הגבוהים ולא רק בפריז. האקדמיה נודעה אז בשם "האופרה" (l'Opéra). בתחילה נוהלה האקדמיה על ידי הלבריתן פייר פרי והמלחין רובר קמבר. מאחר שהמקורות הפיננסים של החברה היו אך ורק מהכנסות מכירת כרטיסים (שלא כמו הקומדי פראנסז או הקומדי איטליאן שמומנו על ידי בית המלוכה), ניתן לה אישור מיוחד להעלות "יצירות של תיאטרון ומוזיקה" ולשמור על זכויות יוצרים. המלך נתן לפרי מסמך המעניק לו בלעדיות בהפקת אופרה בפריז ורחבי צרפת.
לאחר רמאויות מצד החברות המלכותיות, וכליאתו של פרי בגלל חובות כספיים, הועבר ניהול החברה ב-1672 לז'אן-בטיסט לולי שהפך את החברה להצלחה. לולי וממשיכי דרכו נלחמו על מימוש של הזיכיון הבלעדי, אך תוך זמן קצר נרכשו זכויות על ידי יזמים בפרובינציות ונפתחו מוסדות דומים במרסיי, ליון, רואן, ליל ובורדו.
בשנת 1713 העניק המלך לואי ה-14 לאקדמיה מעמד ממשלתי יחד עם חברה מקומית לבלט שנקראה Le Ballet de l'Opéra (הבלט של האופרה). מאותו זמן ועד חנוכת האופרה גרנייה ב-1875 עברה האקדמיה בין 13 תיאטראות, רובם נהרסו בשריפות. האקדמיה פעלה באופרה גרנייה עד 1990, אז עברה לאופרה בסטיליה.
אלכסנדר גוטליב באומגרטן
אלכסנדר גוטליב באומגרטן (בגרמנית: Alexander Gottlieb Baumgarten; 17 ביולי 1714 - 27 במאי 1762) היה פילוסוף גרמני, ממשיכו של גוטפריד וילהלם לייבניץ וכריסטיאן וולף. היה יוצרו של המונח "אסתטיקה" כמדע של קליטת החושים.
כתיבתו
באומגרטן ראה בלוגיקה ענף של חשיבה העוסק בביקורת ההכרה שלנו את העולם, וסבר שבמקביל לה צריך להיות ענף של חקירה המלמד אותנו כיצד לחוש, ובעיקר כיצד לראות את העצמים שבטבע. כשם שהלוגיקה מסייעת לנו בהכרה מדעית של הדברים, כן צריך להיות תחום-מחקר המסייע לנו בקליטה החושית את הדברים בטבע. מבחינתו, האסתטיקה הייתה רק שלב מכין ללוגיקה, שהייתה מבחינתו חזות הכל, ולכן נחותה ממנה. מבחינת הרציונליזם של המאה ה-17, הכרה של עצם בטבע חייבה קבלת נתוני-חושים ועיבודם בהתאם לאידיאות הטבועות מלידה המצויות בהכרה האנושית עוד לפני ההיתקלות בעצמים השונים.
את האיכויות החושיות של האובייקט (צבע, קשיות) יש לתרגם למונחים מתמטיים: קיום או אופן קיום האובייקט הוא בעיה שפתרונה טמון במונחים כגון צורה, תנועה, כוח או מהירות, שניתנים לכימות. האובייקט קיים משום שהייתה תנועה מסוימת של תבניות מסוימות, בקצב מסוים, שסיבותיה מסוימות. מבחינת הרציונליסטים, התחושה מספקת לנו נתונים ראשוניים אודות האובייקטים, אשר על נתונים אלה אין לסמוך. יש לארגן את הנתונים לפי קני-מידה וכלי-בקרה שכליים ולכן אנו זקוקים ללוגיקה. מאידך, השכל יכול לספק לנו אידיאות בהירות ומובחנות שכוחן יפה להסברת כלל הדברים בטבע. אולם כדי לדעת שהאובייקט קיים ועל מנת לדעת את אופן-קיומו (תכונותיו המסוימות) אנו נזקקים לתחושה.
מבחינת באומגרטן, האמנויות צריכות לחנך את האדם לתחושה מדויקת, שלמה ועשירה ככל האפשר של העצמים בטבע, כדי להציב שאלות למדע על סמך תחושה מדויקת של העצמים בטבע ותכונותיהם. מבחינתו, בראש ההיררכיה של האמנויות ניצבות הספרות והציור המהוות אמנויות המסוגלות לתאר בפירוט עצמים בטבע – כולל בני אדם כיחידים וכציבורים. לדעתו, היכולת להתעמק בפרטי התיאור הספרותי או בפרטי הציור, יצרו בנו את היכולת לחוש במורכב ובעשיר שבמציאות. כתוצאה מכך, היפה בעיניו איננו תכונה של אובייקטים אלא תכונה של אופן התפיסה. היפה הוא תפיסה מובחנת בה נקלט העושר המלא של אובייקט מסוים. תפקיד האמנות הוא לחנך אותנו לתפיסה חושנית מלאה של העצמים, שהיא "היפה".
באומגרטן, איש האסכולה הרציונליסטית של לייבניץ, הבחין בין הרשמים השונים המתגלים לנו כתוצאה מפעילות החושים, כלומר נתוני-תחושה עמומים, לבין ההכרה המדעית היוצרת אידיאות בהירות ומובחנות. ההבדל בין ההרגשה האסתטית לבין ההכרה השכלית איננו נעוץ באובייקט המועמד לבחינה אלא בשוני שבצורת תפיסת האובייקט: תפיסה חושנית מושלמת היא תפיסה בלתי-מודעת של יחסים שכליים המתקיימים במציאות. כך, למשל, הרציונליסטים גרסו כי ההנאה מן האמנות יסודה בהנאה מביצוע פעולות אריתמטיות ללא מודעות: המקשיב למוזיקה נהנה מן המקצב, מבצע פעולות מתמטיות בלתי-מודעות בכל הנוגע לפסוק המוזיקלי. ישנה זהות מוחלטת של התוכן, בין פעולת המתמטיקאי העוסק ביחסים מתמטיים טהורים, לבין פעולת המאזין המוזיקלי העוסק באותם היחסים עצמם. המוזיקה קיימת מתוך אנלוגיה למתמטיקה. המוזיקה בפרט, והאמנות בכלל, מענגות אותנו דווקא משום הקרבה המצויה בהן לפעילות רציונלית טהורה, ולא בגלל אלמנטים אחרים דוגמת צליל כזה או אחר.
יעקב מדן
הרב יעקב מדן (נולד בכ"א בתמוז ה'תש"י, 6 ביולי 1950) הוא ראש ישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות, נודע גם בשל שיטתו בלימוד תנ"ך. ממחברי אמנת גביזון-מדן.
ביוגרפיה
הרב יעקב מדן הוא בנו של מאיר מדן, חוקר השפה העברית וממתקיני הנוסח של תנ"ך קורן, ואחיו של הרב ברוך מדן, ששימש כרב בישיבת הנגב. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. התכוון ללמוד בישיבה שבכפר חסידים אך בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה הצטרף בשנת ה'תשכ"ח (1968) למחזור הראשון של ישיבת הר עציון. לאחר שירות במסגרת ההסדר בחיל השריון (במלחמת יום כיפור לחם ברמת הגולן, כטען-קשר בחטיבת יפתח), חזר לישיבה לשמש בה בתור ר"מ. תקופה קצרה למד בישיבת עזתה.
מוסמך לרבנות ובעל תואר B.Ed במכללה ירושלים ותואר MA בטורו קולג'. ב-2004 בחרה בו ועדה פנימית של הישיבה, להיות מי שיחליף את הרב יהודה עמיטל בתפקיד ראש הישיבה יחד עם הרב ברוך גיגי, בנוסף לראש הישיבה הוותיק הרב אהרון ליכטנשטיין. מאוחר יותר נבחר לתפקיד גם הרב משה ליכטנשטיין. הרב מדן החל לשמש בתפקיד בחנוכה ה'תשס"ו (ינואר 2006).
הרב מדן מלמד גמרא, תנ"ך ומחשבת ישראל, גם במוסדות נוספים, בהם במכללת הרצוג הסמוכה לישיבה. הוא כותב מאמרים, בעיקר בתחומי תנ"ך ופובליציסטיקה, אך גם בנושאים תלמודיים והלכתיים. על אף זיהויו עם לימוד תנ"ך, הוא נוהג לומר כי עיקר עיסוקו בלימוד גמרא.
חבר בוועדה המייעצת של אתר על התורה.
מאז חשון תש"פ מעביר ביחד עם הרב אמנון בזק סדרת שיעורים קצרים על פרשות השבוע בשם "חידוש מהגוש".
באייר ה'תשפ"ג (מאי 2023) קיבל הרב מדן תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר אילן.
הרב מדן נשוי לרות ואב לשבעה ילדים. תושב אלון שבות. בנו אלישע ייסד את המאחז אביגיל.
הרב מדן שרת במילואים עד גיל 59 וחצי בתפקיד מט״ק, גם אחרי שנפצע בפיגוע בצומת הגוש.
שיטתו בתנ"ך
הרב מדן רואה עצמו כתלמיד-חבר של הרב יואל בן נון, שהוא מחלוצי לימוד התנ"ך בישיבות ההסדר. בוויכוח בין "רודפי הפשט" לבין המפרשים את המקרא על פי חז"ל, משלב הרב בין שני התחומים, מתוך בקיאות. לרוב הוא מנסה למצוא בפשוטו של מקרא קושיות שמתורצות על פי מדרשי חז"ל, וכך לקרב עד כדי חיבור את הפשט והדרש. הוא משתמש פעמים רבות באנלוגיה למקומות אחרים בתנ"ך, ופחות בניתוח מדוקדק של המקור עצמו. הרב מדן ידוע בפתרונותיו המקוריים לשאלות בפשט המקרא. הוא עוסק לא מעט בשאלת המוסריות במקרא, כגון ביחס לעמלק ולעקדת יצחק. על גישתו נמתחה ביקורת בידי חוגים שמרניים יותר בציבור הדתי-לאומי, בפרט בנושא חטא דוד ובת שבע.
הרב מדן מעדיף לפרש את ניסי התנ"ך באופן שמקרב אותם לטבע ולמציאות הריאלית. לדבריו, דרך זו "מטרתה אינה לפקפק חלילה ביכולותיו הבלתי מוגבלות של הקב"ה, אלא לאפשר לנו, בני אדם החיים תחת ממשלתם של חוקי הטבע, להתחבר, ובעיקר מבחינה נפשית, אל הנס ואל הסובבים אותו, להיכנס עד כמה שניתן לנעליהם של אלו שחוו את הנס ולהשתתף עמם בחוויה".
השקפותיו הפוליטיות
דעותיו של הרב מדן הן ימניות מובהקות, שלא כשני ראשי הישיבה הראשונים, הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל. הוא התנגד להסכמי אוסלו ואף קיים שביתת רעב במחאה על מסירת הנשק לכוחות הביטחון הפלסטינים. עם זאת, הרב מדן התנגד לסירוב פקודה בעת תוכנית ההתנתקות. בעת פינוי היישוב שירת הים נשא הרב מדן נאום בפני החיילים שפינו את בית הכנסת ואמר: "אני האחרון שיאמר לכם לא לבצע פקודה. אתם הולכים להחריב בית כנסת. הפקודה שאתם חייבים לקיים תגרום לחורבן". מהמתבצרים בבית הכנסת דרש: "לא לחלל את המקום הזה בשום מילת גנאי נגד חיילים. איש לא יעז להגיד מילה נגד חיילים".
בעת שהועלתה תוכנית ההתנתקות אמר לתלמידים בישיבת ההסדר ירוחם: "אם מישהו ישאל אותי האם לסרב פקודה, אומר לו לא לסרב, אך אבקש את שם המשפחה שהוא הוציא מביתה כדי לפצותם על הנזק שנגרם להם. אז אל תשאלו אותי, כדי שלא אהיה עני".
הרב מדן עוסק ביחסי דתיים-חילוניים בישראל. הוא ניסח עם פרופ' רות גביזון את אמנת גביזון-מדן, שמטרתה להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות על שני הציבורים. האמנה מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה ומועצות דתיות. העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה. על פרסום האמנה זכו השניים בפרס אבי חי ובפרס התנועה לסובלנות.
בעקבות תוכנית ההתנתקות הגיע הרב מדן למסקנה שעל הציבור הדתי-לאומי להתנתק מן "האליטה" החילונית-שמאלית בישראל, אשר לדבריו מושפעת מהעמדות האנטי-ישראליות הרווחות באירופה, ומעוניינת בחלקה למחוץ את הציבור הציוני-דתי. הוא טוען שכל עוד לא יקבלו אנשי אליטה זו את העמדה הימנית והדתית כלגיטימית, הציבור הדתי לאומי צריך להימנע מלנסות להתקרב אליהם. תחת זאת, עליו ליצור קשר עם "העם" שאך מובל על ידי התקשורת בשל חוסר ידיעתו, ובמיוחד לפעול יחד עם ציבורים מקופחים אחרים, כמזרחיים, חרדים והעולים מברית המועצות לשעבר.
כך, למשל, אמר בריאיון לארי שביט ויאיר שלג ב"הארץ" (יולי 2005): "כדי להגיע לברית עם האליטות החילוניות הזנחנו את הברית היותר טבעית לנו עם הציבור החרדי. היום אני חושב שזו הייתה טעות. בעתיד ננהג אחרת. בעבר, עם כל הוויכוח, חשבתי שיש לנו גם מה ללמוד מן האליטה החילונית. אחרי שראיתי את האליטה החילונית תוקעת לי סכין בגב ומפנה עורף לערכים שלה עצמה - דמוקרטיה וזכויות אדם - אין לי יותר מה ללמוד ממנה. הרי מה שקרה כאן מבחינה דמוקרטית היא חרפה ומה שקרה כאן מבחינת הגנה של מערכת המשפט על זכויות האדם הוא בושה. בתי המשפט, העיתונות, מכוני המחקר - איש לא שמע אותנו. איש לא שמע את הזעקה שלנו. אבל זה לא רק אנחנו. האליטה הדמוקרטית לא נשארה נאמנה לערכים שבשמם היא דיברה כל השנים הללו. על כן אין ערכים חיוביים שאני יכול לקבל ממנה... כשהציונות הדתית והציבור החרדי יעמדו יחד... ההתייחסות אלינו תהיה אחרת".
ב-2020 נרשם הרב מדן שלישי ברשימת המייסדים של מפלגת דרך ארץ בראשות יועז הנדל וצבי האוזר כהכרת תודה על כך שהם מנעו הקמת ממשלה בשיתוף הרשימה המשותפת.
באוקטובר 2022 פרסם מכתב תמיכה באיילת שקד ובמפלגתה "הבית היהודי", שלא עברה את אחוז החסימה בסקרים שלפני הבחירות. במכתב קרא להצביע למפלגתה של שקד, על אף שאינה בהכרח המפלגה הראויה ביותר, על מנת להגביר את סיכוייה לעבור את אחוז החסימה, ומחשש שאם מפלגתה של שקד לא תעבור את אחוז החסימה, גוש השמאל יקים ממשלה בתמיכת המפלגות הערביות, והאשים את משפחת נתניהו על שנאתם לשקד וקמפיין מפלגת הליכוד נגדה.
תומך בעלייה להר הבית ועולה בעצמו.
תמך ברפורמת הכשרות של השר לשירותי דת מתן כהנא.
בשיחותיו מרבה הרב להדגיש את חשיבות האחריות האישית ואת הצורך להיות אקטיבי.
במאי 2023 הוענק למדן תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
מאמרים תורניים
הרב מדן פרסם מאמרים רבים, בעיקר בכתב העת "מגדים" היוצא על ידי מכללת הרצוג שעל יד ישיבת הר עציון, בכתבי העת של הישיבה עלון שבות ודף קשר ובקבצים אחרים הקשורים למכללה ולישיבה.
קישורים חיצוניים
עליו
אקיקו ואקבאיאשי
אקיקו ואקבאיאשי (ביפנית: 若林 映子; נולדה ב-26 באוגוסט 1941) היא שחקנית יפנית, הידועה במיוחד בארצות המערב בשל גילום דמותה של אקי, בסרט ג'יימס בונד משנת 1967, "אתה חי רק פעמיים".
ביוגרפיה
אקיקו ואקבאיאשי נולדה באוטה (Ōta), טוקיו. לפני שהייתה נערת בונד הופיעה בסרטים רבים בארץ הולדתה יפן, במיוחד בסרטי מפלצות של אולפני טוהו כמו "Dagora, the Space Monster" ו"Ghidorah, the Three-Headed Monster" (שניהם הופצו גם תחת כותרים אחרים).
כשההפקה של "אתה חי רק פעמיים" החלה, ואקבאיאשי יועדה במקור לשחק את התפקיד של קיסי סוזוקי, בעוד עמיתתה לסרט מי האמה יועדה לשחק את סוקי, אחת מהסוכנות המובחרות של טייגר טאנאקה. כשהתברר שלימוד אנגלית היה משימה קשה מדי בשביל האמה, שתי הנשים התחלפו בתפקידים, כשהאמה שיחקה את התפקיד הקטן יותר של קיסי, בעוד ואקבאיאשי נכנסה לנעליה הגדולות יותר של סוקי.
ואקבאיאשי שיחקה רק בסרט אחד נוסף (והופעה בתוכנית טלוויזיה) לפני שנעלמה הן מהמסך הגדול והן מהמסך הקטן. בריאיון למגזין G-FAN (גיליון 76) ואקבאיאשי אמרה שהיא פרשה ממשחק בשל פציעה ממושכת בה נפגעה בעת עשיית סרט.
פרץ עמר
ביוגרפיה
נולד במושב שרשרת לעזיזה ועמוס שעלו בשנת 1949 מן האי ג'רבה אשר בתוניסיה והתיישבו בנגב. למד בבית הספר האזורי "מעגלים". עמר שירת בשירות הסדיר כחובש קרבי במשמר הגבול, ב-1982 עבר למשטרה הכחולה. שירת כחובש בחיל הרפואה. ב-1986 סיים קורס קציני משטרה ומונה לקצין חובשים. ב-1987 מונה למפקד בית המעצר. בהמשך שירותו שימש ראש לשכת תנועה נגב. ב-1995 קודם לדרגת סגן ניצב. פיקד על שלוש תחנות משטרה במחוז הדרום: תחנת העיירות, תחנת דימונה ותחנת באר שבע. ב-2006 מונה לסגן מפקד מרחב לכיש ולאחר מכן שירת כקצין אג"ם של מחוז הדרום. ביולי 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב.
ב-2014 מונה לסגן מפקד מחוז דרום. בדצמבר 2017 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז חוף. בינואר 2021 מונה למפקד מחוז דרום ובפברואר נכנס לתפקידו.
במהלך חודש מאי 2021 במסגרת מבצע שומר החומות התמודד יחד עם פיקוד המשטרה של מחוז דרום, מול אלימות ביישובים הבדואים, אלימות חסרת תקדים, וכך אמר בדיון בוועדה לביטחון הפנים של הכנסת:
"כבישי הנגב היו מלאים באבנים, זכוכיות, אפילו הפילו עמודים – כדי להפיל עמוד על כביש צריך עבודה לא קטנה, זה סיכן בעיקר את הבדואים". עוד הוסיף ניצב עמר "הובאו לבית המשפט 135 עצורים עם כתבי אישום חמורים ביותר, מימיי לא ראיתי כתבי אישום כל כך חמורים".
ביוני 2023 מונה למפקד מחוז תל אביב וביולי נכנס לתפקידו.
עמר תושב מושב שרשרת, נשוי ואב לארבעה. בן דודו הוא שמעון מזוז, ראש המועצה המקומית מיתר.
המקושש
הַמְּקוֹשֵׁשׁ הוא דמות מקראית שבתקופת נדודי בני ישראל במדבר עבר עבירה חמורה של חילול שבת. משה, מנהיג העם, לא ידע כיצד לנהוג במקרה זה, ופסק את גזר דינו, מוות בסקילה, רק לאחר שאלוהים הורה לו לנהוג כן.
הסיפור המקראי
בספר במדבר מסופר:
לאחר מעמד הר סיני, הפכו בני ישראל לעם החי על פי מערכת חוקי התורה, שקיבל משה רבנו בהר סיני. אחת מהמצוות הללו הייתה שביתה מכל המלאכות ביום השביעי. בשבת אחת, בהיותם במדבר, מצאו בני ישראל אדם אוסף עצים ומחלל את השבת. הם הביאו אותו לפני משה, אך כיוון שמשה לא ידע מה יש לעשות עמו, הוא אסר את האיש והמתין לדבר ה'. לאחר מכן, על פי ציווי ה', האיש נהרג בסקילה על ידי כל העדה, מחוץ למחנה.
זהותו של המקושש
התנאים נחלקו בדבר זהותו של המקושש:
המלאכה שביצע המקושש
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת על איזו מלאכה מל"ט אבות מלאכה עבר המקושש:
התלמוד מציין שלמחלוקת זו ישנה השלכה הלכתית, משום שלפי איסי בן יהודה ישנה מלאכה אחת מל"ט המלאכות שביצועה אינו מחייב בעונש. איסי בן יהודה לא פירט באיזו מלאכה מדובר, אך ודאי שהיא אינה המלאכה שביצע המקושש, שהרי הוא נענש עליה.
מקושש לשם שמים נתכוון
בתוספות מובא מדרש האומר כי אף על פי שמקושש העצים, עבר עבירה חמורה, הרי שכוונתו הייתה טהורה.
התוספות הסביר שלאחר חטא המרגלים, דנו ישראל בינם לבין עצמם, והחליטו כי מכיוון שבעקבות החטא נגזר עליהם שלא להיכנס לארץ ישראל, הרי שאין הם מחויבים יותר במצוות; קם המקושש וחילל שבת בכוונה, כדי שיהרג, וייראו אחרים, ויבינו שאין הם פטורים מן המצוות.
עמנואל בארי
עמנואל בְּאֵרִי (בֶּרֶטוַוס) (10 בינואר 1927 – 26 בפברואר 1994) היה מתרגם ישראלי, היסטוריון ועורך. מתרגומיו הבולטים: "הגשר על הנהר קוואי" מאת פייר בול, "שם הוורד" מאת אומברטו אקו ו"אלה תולדות" מאת אלזה מורנטה.
המקושש
זמן התרחשות האירוע
בהתאם לפרשנות הפשט, על פי סדר ההשתלשלות המקראית, המעשה של המקושש, אירע בדור השני של המדבר, כלומר אחרי חטא המרגלים. אך המדרש, בהסתמכו על הכלל כי אין מוקדם ומאוחר בתורה, סבר אחרת באשר לסדר הזמנים וההתרחשויות.
עמנואל בארי
ביוגרפיה
בארי נולד בשם אֶמיליו גָ'קוֹבּוֹ אנטונינו ברטווס (Beretvás) בשנת 1927 בפלרמו שבסיציליה, איטליה, הצעיר משלושת ילדיהם של רֶנֶה (לבית רייס) וד"ר ליאופולד ברטווס. אביו היה רופא עור יליד בודפשט שבהונגריה שרכש אזרחות איטלקית וכיהן כמרצה לרפואה באוניברסיטת פלרמו . בשנת 1933 הגיעה המשפחה לתוניס, שם גדל בארי ושם עברו עליו שנות מלחמת העולם השנייה. ב-1948, בתקופת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, עלה לישראל במסגרת מח"ל ולחם בחטיבת הראל.
המקושש
זמן התרחשות האירוע
לדעת המדרש המקרה עם המקושש אירע בשבת השנייה, שלאחר הסיפור של לקיטת המן בשבת. המדרש סבר כך כדי להמחיש את מאמרו של רבי יוחנן בשם רבי שמעון בר יוחאי:, ואת הסיבה לדחיית הגאולה, תלה המדרש בעובדה שישראל חיללו שתי שבתות ברציפות.
הספרי זוטא מציין תאריך מדויק - בשנה הראשונה לצאת ישראל ממצרים, בעשרים ואחד לחדש השני.
עמנואל בארי
ביוגרפיה
בארי היה בעל תואר מוסמך בהיסטוריה וגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנות ה-70 הורה בחוגים להיסטוריה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית. שימש עורך בהוצאת כרטא ובמדור ההיסטוריה ב"אנציקלופדיה יודאיקה".
המקושש
השוואה בין סיפור המקושש לסיפור המקלל
במאמרה על סיפור המקושש, הרבנית שרון רימון משווה בין סיפור המקושש לסיפור המקלל. בין שני הסיפורים דמיון רב- בשניהם מדובר על חטא של אדם פרטי ולא מוזכר שם האדם, מה שככל הנראה מראה על כך שהחוטא עצמו לא חשוב אלא שהאירוע בכלליותו הוא החלק החשוב, ובשני המקרים הדין לא ברור, ומתגלה לבסוף כעונש מוות בסקילה.
עוד נקודת דמיון היא הפסוק "וְהַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה בְּיָד רָמָה… אֶת יְהוָה הוּא מְגַדֵּף וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מִקֶּרֶב עַמָּהּ." שנכתב לפני סיפור המקלל, שאומר שמי שעובר על חטא מסוים, דינו מוות. מפסוק זה, אפשר להבין מה העונש של המקושש, ולכן עולה השאלה - מדוע הביאו את סיפור המקושש למרות שלכאורה, אנו יכולים להבין את הדין מסיפור המקלל?
עמנואל בארי
ביוגרפיה
בשנת 1977 נישא לאורה שוַרץ-בארי (נולדה ב-1939), אתנוגרפית שעניינה קבוצות יהודיות בתפוצות ואוצרת במוזיאון ישראל. בני הזוג היו הורים לשני בנים: דוד וגד.
המקושש
השוואה בין סיפור המקושש לסיפור המקלל
הרבנית רימון מדברת על ההבדל שבין הסיפורים. בסיפור המקלל מפורטים פרטי החוטא ובירור דינו. לעומת זאת בסיפור המקושש, לא מתעמקים בחטא ובחוטא. הבדל זה מותיר את הרושם, כי סיפור המקושש לא הובא בשביל בירור הדין, אותו כבר ביררנו בסיפור המקלל, אלא כדי להצביע על שינוי מהותי שהתרחש בעם. סיפור המקושש מגיע מייד לאחר חטא העגל, חטא המרגלים וחטא המעפילים, בהם הייתה קבוצה קטנה של אנשים שדרדרו את כל העם לעבירה. בסיפור המקושש, אנו עדים לשינוי. אנו רואים שהעם דורש לבער את הרע, ולא לתת לאדם בודד או לקבוצה קטנה לדרדר את כל העם לחטא.
עמנואל בארי
ביוגרפיה
תרגומו הראשון של בארי, לספרו של פייר בול "הגשר על הנהר קוואי", ראה אור בשנת 1958 (בעקבות הצלחת העיבוד הקולנועי שנעשה לו). יתר תרגומיו החלו להופיע קרוב לשלושה עשורים מאוחר יותר, מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ועד ראשית המחצית השנייה של שנות ה-90, לאחר מותו – בהם בפרט (לפי סדר הופעתם) "פונטמרה" מאת איניאציו סילונה, "שם הוורד" לאומברטו אקו, "הטבלה המחזורית" מאת פרימו לוי, הרומנים "יומה של הלילית" ו"לאיש כגמולו" מאת לאונארדו שאשא, ספרו של מאריו ורגאס יוסה "מי הרג את פאלומינו מולרו?", "אלה תולדות" של אלזה מורנטה (תרגום שהוקדש לזכרו) ו"שניים מתוך שניים" מאת אנדראה דה קרלו.
בארי התגורר בירושלים. נפטר ב-1994. הותיר את אשתו ובניו. נקבר בהר המנוחות.
המקושש
האיש בירח
לפי אמונה נוצרית צפון-אירופית, הדמות המטושטשת שניתן להבחין בה בעת ירח מלא היא דמותו של המקושש, שנגזר עליו לקושש עצים על הירח לנצח.
אמבסל
אָמְבַּסֵל (געז: ኣምባስል, מבוטא גם כ: אָמְבַּ סֵל) היא נפה במדינת אמהרה שבאתיופיה, שם הנפה לקוח משם המבצר הררי (ראו: אמב) הממוקם באזור. בעברו כונה גם "אמבה ישראל". נפת אמבסל ממוקמת במחוז דרום וולו. אמבסל גובלת ממערב בטאנטה, בצפונה במחוז דרום וולו, במזרחה בנפת ווארה בבו ובדרומה בקוטבאר. העיירה אוצ'ילי היא היישוב הגדול בנפה.
בין הנהרות הזורמים באמבסל נמנה נהר וואחה טיטו. בנפה ישנם מצבורי פחם גדולים שנוצלו לראשונה בהיקף תעשייתי בתקופת הכיבוש האיטלקי
על שם נפת אמבסל נקרא גם אחד הסולמות המוזיקליים האופייניים למוזיקה האתיופית המסורתית ולנעימות יהדות אתיופיה שהתפתחו באזור. בסולם זה מסופרות עלילות מסורתיות והיסטוריות, המועברות מאב לבן.
היסטוריה
בתקופה הפיאודלית אמבסל הייתה תחת שליטה של אחת ממשפחות האצולה החשובות באימפריה האתיופית. למרות שהם שלטו על חלק קטן מהנפה באזור המבצר ההררי, שליטי המבצר היו ידועים בתואר ג'נטיראר, תואר העובר בירושה מאב לבן. הקיסרית מאנאן אספוו אשתו של הקיסר היילה סלאסי הייתה בתו של שליט המבצר הג'נטיראר אספוו. האזור ההררי של אמבסאל מזוהה על ידי ההיסטוריון ר.ס ווחיטאווי כ-"הרי היהודים" שלשם נמלטו החיילים הפורטוגזים לאחר קרב וופלה במלחמת אתיופיה-אדאל שבו נהרג מפקדם כריסטובאו דה גאמה שהיה גם בנו של הספן הנודע ואסקו דה גאמה, הזיהוי של ר.ס ווחיטאווי הוא הוכחה להתיישבות יהודית באזור וולו.
סטטיסטיקה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2007, אוכלוסיית הפלך מונה כ- 121,899 תושבים שמתוכם כ-4.83% החיים באזורים עירונים. שטחו הכולל של הפלך הוא כ- 882.24 קמ"ר, צפיפות האוכלוסייה בפלך הוא כ- 138.17 איש לקמ"ר.
אתנית, רוב תושבי הנפה הם אמהרים (99.91%). החלוקה הדתית בנפה מתחלקת לנוצרים אורתודוקסים (73.92%) ומוסלמים (25.85%)
יחסי דנמרק–טנזניה
יחסי דנמרק–טנזניה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לטנזניה. דנמרק מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם. טנזניה מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה. לטנזניה יש קונסוליית כבוד בדנמרק.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין דנמרק לטנזניה כוננו בשנוץ ה-60. מיד לאחר מכן, דנמרק ביצעה פרויקט בקיבאהה. בשנת 1970 מסרה ממשלת דנמרק את הפרויקט ליוליוס ניירר, נשיא טנזניה.
ביקורים רמי דרג
ב-5 בפברואר 1991 ביקר נשיא טנזניה, יוליוס ניירר, בארגון "Mellemfolkeligt Samvirke" בדנמרק. ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר בטנזניה בשנת 2005. נשיא טנזניה, ג'קאיה קיקווטה, ביקר בדנמרק בשנת 2007, ושוב ב-5 במאי 2009.
ראדי
ראדי (ברוסית: Рады; באוקראינית: Града) היה כפר הולדתו של חיים נחמן ביאליק. הכפר שכן במרחק של 15 קילומטרים מן העיר ז'יטומיר בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). כיום הכפר אינו קיים יותר ובמקום שוכנת רק תחנת עצירה של רכבת.
הכפר ראדי ביצירות ביאליק
בשנת 1873 נולד בכפר ראדי חיים נחמן בְּיאליק, מגדולי המשוררים העבריים בעת החדשה, שזכה לתואר "המשורר הלאומי" ואף נחשב אחד היוצרים הגדולים בספרות העולמית. בכפר זה עברו על ביאליק שש שנות חייו הראשונות. באיגרת ביוגרפית ששיגר ביאליק להיסטוריון יוסף קלאוזנר בשנת 1903 הוא מתאר את רשמיו כילד מן הכפר ראדי:
ביאליק הביע את רשמי הילדות המוקדמת שלו בכפר ראדי בעיקר בשירי הטבע שלו וסיפורו "ספיח", בו הוא מספר כי רשמיו הראשוניים מן הכפר ליוו אותו כל ימיו וצפים ועולים בעיני רוחו מדי פעם:
החיפוש אחר מקום הכפר
ככל שמילא הכפר ראדי מקום בעיני רוחו של ביאליק וביצירתו, כך אין הוא נזכר כיום במקורות ואינו מופיע במפות ובספרי הגאוגרפיה. בשנות התשעים, כאשר גבר באוקראינה העניין בשמו של ביאליק, יצאו שני חוקרים, ההיסטוריון ויקטור ליפינסקי (Виктор Липинский) והאתנולוג, שחקר תולדות העיר ז'יטומיר, גאיורגי מוקריצקי (Георгий Мокрицкий) לחפש בעיר ובסביבותיה את הבתים בהם ביאליק נולד וגר. הם ניסו לאתר את מקומו של הכפר ראדי, ולאחר חיפושים נתברר להם כי הכפר אינו קיים יותר ובמקום בו עמד הכפר ישנה רק תחנת עצירה של הרכבת. תוצאות מחקרם התפרסמו באתר של הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג בשנת 2003 תחת הכותרת ""האם שכחה ז'יטומיר את המשורר".
ניקולאוס פבזנר
סר ניקולאוס ברנהרד לאון פבזנר (Nikolaus Bernhard Leon Pevsner, CBE, FBA; 30 בינואר 1902 – 18 באוגוסט 1983) היה היסטוריון אמנות יהודי-גרמני-בריטי, שהתנצר. היסטוריון אדריכלי, שנודע בעיקר בזכות סדרת המדריכים המונומנטלית של כל מחוזות אנגליה, בת 46 כרכים, בנייני אנגליה (1951–1974).
קורות חיים
ניקולאוס פבזנר נולד בלייפציג, סקסוניה, בנם של הוגו ואנה פבזנר, סוחר פרוות יהודי-רוסי. הוא למד בבית ספר סנט תומאס בלייפציג, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרנקפורט אם מיין. בשנת 1924 הוענק לו דוקטורט מטעם אוניברסיטת לייפציג בגין עבודת הגמר שכתב בנושא האדריכלות הבארוקית של לייפציג. בשנת 1923 הוא התחתן עם קרולה ("לולה") קורלבאום, בתו של עורך הדין הנכבד של לייפציג, אלפרד קורלבאום. הוא עבד כעוזר שומר במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן (1924–1928). בצעירותו המיר את דתו מיהדות ללותרניזם.
בשנת 1928 הוא כתב את הכרך על ציור הבארוק האיטלקי לסדרת ספרי הלימוד של מדעי האמנות ("Handbuch der Kunstwissenschaft"), סדרה מרובת כרכים המספקת סקירה כללית של תולדות האמנות האירופית. הוא לימד באוניברסיטת גטינן (1929-1933) קורס התמחות בנושא אמנות אנגלית ואדריכלות.
לפי הביוגרף סטיבן גיימס, פבזנר ראה בברכה חלקים רבים במדיניות הכלכלית והתרבותית של משטר היטלר המוקדם. עם זאת, בשל חוקי הגזע הנאצים הוא נאלץ לפרוש מתפקידו כמרצה בשנת 1933.
מאוחר יותר באותה שנה, פבזנר עבר להתגורר באנגליה והשתקע בהמפסטד, בשכונת ווילווד טראס, שכנו בדלת ממול היה המשורר ג'ופרי גריגסון.
המשרה הראשונה של פבזנר הייתה במסגרת מלגת מחקר ל־18 חודשים באוניברסיטת ברמינגהאם, שאותרה עבורו על ידי חברים בברמינגהאם, ומומנה במימון חלקי של המועצה לסיוע אקדמי. במחקר שערך על תפקיד המעצב בתהליך התעשייתי, הציג פבזנר תיאור ביקורתי על תקני העיצוב בבריטניה שפורסם כ"חקר האמנות התעשייתית באנגליה" (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1937). בהמשך לכך הועסק כקנין של טקסטיל מודרני, זכוכית וקרמיקה לאולמות תצוגת הרהיטים גורדון ראסל בלונדון.
בשלב זה השלים פבזנר גם את ספרו "חלוצי התנועה המודרנית: מוויליאם מוריס ועד ולטר גרופיוס", שעסק במה שהוא ראה כדומיננטיות של ולטר גרופיוס בעיצוב עכשווי. הספר הגן בחריפות על שני הבניינים הראשונים של גרופיוס (שניהם נבנו לפני מלחמת העולם הראשונה) בנימוק שהם מייצגים את סך המטרות המהותיות של אדריכלות המאה העשרים באנגליה; עם זאת, הדברים התקבלו במידה רבה כהיסטוריה של תרומתה של אנגליה למודרניזם הבינלאומי, וכמניפסט של באוהאוס (כלומר, מודרניזם של וויימר), מה שבפועל לא היה כך. למרות זאת, הספר התקבל כנקודת התייחסות חשובה בהוראת תולדות העיצוב המודרני, והניח את היסודות להתפתחות הקריירה של פבזנר באנגליה בתור היסטוריון האדריכלות. מאז פרסומו הראשון על ידי הוצאת פאבר & פאבר בשנת 1936, הוא פורסם במספר מהדורות ותורגם לשפות רבות. שם המהדורה בשפה האנגלית עודכן ל"חלוצי העיצוב המודרני".
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 נלקח פבזנר למחנה המעצר בהויטון, ליברפול, כזר אויב. ג'פרי גריגסון כתב מאוחר יותר בספרו "זכרונות" (1984)(Recollections): "משהגיעו לבסוף שני רצי קשת קשוחי פנים בשעות המוקדמות של הבוקר לקחת (אותו). . . הצלחתי, תוך שלפתתי את מכנסי הפיג'מה שלי, להשיג אותם עם מתנת הפרידה הטובה ביותר שיכולתי לחשוב עליה במהירות, שהייתה מהדורה קטנה ואלגנטית, מהדורה חדשה, של הסונטות של שייקספיר." פבזנר שוחרר לאחר שלושה חודשים, בין היתר בהתערבותו של פרנק פיק, אז מנכ"ל משרד המידע. בחודשים שלאחר שחרור הבליץ הוא עסק בניקוי פסולת פצצות, וכתב סקירות וביקורות אמנות עבור "די צייטונג" של משרד המידע, פרסום אנטי-נאצי שיועד לגרמנים המתגוררים באנגליה. כמו כן, הוא השלים עבור הוצאת פינגווין את כתיבתו של ספר בכריכה רכה "מתווה לאדריכלות האירופאית", אותו החל לפתח בזמן שהותו במחנה המעצר. ספר זה יזכה בסופו של דבר לשבע מהדורות, יתורגם לשש עשרה שפות וימכר ביותר מחצי מיליון עותקים.
בשנת 1942 הצליח פבזנר להבטיח לעצמו סוף סוף שתי משרות קבועות. משנת 1936 ואילך החל לתרום באופן תדיר לירחון האדריכלות הבינלאומי - הביקורת האדריכלית (The Architectural Review ) ומשנת 1943 עד 1945 הוא שימש כעורכו בפועל בזמן שהעורך הקבוע ג'.מ. ריצ'רדס היה בשירות פעיל. בהשפעת ירחון זה, הפכה גישתו של פבזנר לאדריכלות מודרנית מורכבת יותר ומתונה יותר. סימנים מוקדמים להתעניינותו ארוכת שנים בארכיטקטורה הוויקטוריאנית, שהושפעו גם מירחון הביקורת האדריכלית, הופיעו בסדרה שנכתבה בשם הבדוי "פיטר פ.ר. דונר": אוסף המאמרים של פבזנר - "ציידי האוצרות" - הוליך את הקוראים ברחובות נבחרים של לונדון, והסב את תשומת לבם לאוצרות הארכיטקטורה של המאה ה -19. הוא גם היה מעורב מאוד, יחד עם הבעלים של הירחון ה. דה ס. הסטינגס, בפיתוח התאוריות של כתב העת בנושא תכנון ססגוני.
בשנת 1942 מונה פבזנר גם למרצה במשרה חלקית בבירקבק, אוניברסיטת לונדון; בסופו של דבר הוא יפרוש מהמכללה בשנת 1969 כפרופסור הראשון להיסטוריה של האמנות במוסד זה. הוא הרצה באוניברסיטת קיימברידג' כמעט 30 שנה, והגיע לדרגת 'פרופסור סלייד' - (משרת הפרופסורה לאומנות הוותיקה ביותר באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד) במשך שש שנים משנת 1949 עד 1955, והפך בהמשך גם לפרופסור סלייד באוקספורד בשנת 1968.
לאחר שעבר לאנגליה, פבזנר גילה שלחקר ההיסטוריה האדריכלית יש מעמד זוטר בקרב החוגים אקדמיים, וכמות המידע הזמין, במיוחד עבור מטיילים שרוצים לדעת על הארכיטקטורה של מחוז מסוים, היא מוגבלת. בהמשך להזמנתו של אלן ליין, מייסד ספרי פינגווין, עבורו כתב את המתווה שלו וגם ערך את סדרת המונוגרפיות מלך פינגווין, הוא הציע רעיונות לפרסומים עתידיים, ובהם סדרה של מדריכי מחוז מקיפים על מנת לתקן את החוסר הזה.
העבודה על סדרת בנייני אנגליה החלה בשנת 1945, והכרך הראשון פורסם בשנת 1951. פבזנר כתב 32 מהספרים בעצמו, 10 בשיתוף פעולה עם כותבים נוספים, ו-4 כרכים נוספים נכתבו על ידי אחרים. לאחר מותו נמשכה העבודה על הסדרה, שהורחבה לכיסוי שאר מחוזות בריטניה, תחת הכותרת "מדריכי האדריכלות של פבזנר" (Pevsner Architectural Guides) המתפרסמים על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל.
כשם שיזם את סדרת המדריכים על בנייני אנגליה, הציע פבזנר גם את סדרת תולדות האמנות של הוצאת פליקן (החל משנת 1953), מחקר מרובה כרכים שנבנה על פי המודל הגרמני (Handbuch der Kunstwissenschaft), שהוא עצמו היה עורכו. כרכים רבים בסדרה זו נחשבים כקלאסיקה.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 ערך פבזנר את הראשון מבין כמה שידורי רדיו בתוכנית השלישית של ה-BBC, ושידר בסופו של דבר תשע שיחות עד 1950, בהן בחן ציירים ותקופות אמנות אירופאיות. בשנת 1977 הוא שידר 78 שיחות עבור ה- BBC, כולל הרצאות רית'. בשנת 1955 – שידר סדרה של שישה שידורים, תחת הכותרת - "האנגליות של האמנות האנגלית", שעבורם הוא חקר את תכונות האמנות שאותן ראה כאנגליות במיוחד, ומה הן אומרות על הדמות הלאומית האנגלית. סדרת הרצאותיו ב- AW מלאון בנושא אמנות יפה בגלריה הלאומית לאמנות, בוושינגטון בירת ארצות הברית, פורסמה בשנת 1976 כ"היסטוריה של טיפוסי מבנים" (A History of Building Types)
לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1946, מונה פבזנר למסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1953, והוענק לו תואר אביר בשנת 1969 "בגין שרות למען האמנות והאדריכלות".
פבזנר קיבל גם דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת האריוט-וואט בשנת 1975.
מותו ומורשתו
פבזנר נפטר בביתו בווילדווד טאוור, המפסטד, לונדון, באוגוסט 1983. אשתו נפטרה עשרים שנה קודם לכן.
טקס האזכרה לכבודו נערך בכנסיית ישו המלך, בלומסברי, בדצמבר שלאחר מכן, כאשר את נאום האזכרה נשא אלק קליפטון-טיילור, חברו במשך 50 שנה. הוא קבור בחצר הכנסייה של סנט פיטר, קלייד פייפרד, בווילטשייר. בנו הגדול, דיטר, היה עורך ההוצאה לאור פינגווין ספרים ומייסד משותף עם אוליבר קלדקוט של ההוצאה לאור בית ווילווד בשנות השבעים. בנו הצעיר, טום, היה מפיק ובמאי סרטים שעבד על הפקת מספר סרטי ג'יימס בונד.
בשנת 2007 הוצב לוח זיכרון מטעם המורשת האנגלית בבית שהיה ביתו של פבזנר מאז שנת 1936.
אף על פי שפבזנר פיקח על פרסום הכרכים הראשונים של "בנייני אנגליה" מטעם עמיתיו הסקוטיים, הוולשים והאירים (ובכל אחד מהם כונה "עורך ראשי", "עורך מייסד ו"יועץ עריכה" בהתאמה), הוא לא כתב אף אחד מהם. בדומה לעדכוני הכתבים הקודמים שלו, רבים מכרכים אלה היו פרי יצירתם של כמה תורמים. הכיסוי של בריטניה כולה הושלם בשנת 2016, כשהסדרה האירית עדיין בעיצומו של המהלך.
דמות בדיונית של פבזנר מופיעה ברומן "הכישוף" של אלן הולינגרסט מ-1998.
35 (מספר)
35 (במילים בלשון זכר: שלושים וַחֲמישה; בלשון נקבה: שלושים וחמש) הוא מספר טבעי העוקב ל-34 וקודם ל-36.
פלגרה
פֵּלַגְרָה (באנגלית: Pellagra) היא מחלה שמקורה במחסור כרוני בוויטמין B3 (ניאצין).
המחסור בוויטמין B3 יכול להתפתח כתוצאה מדיאטה דלת ויטמין B3 או דלת טריפטופן, בגלל עודף בצריכת הלאוצין או בגלל פגם במערכות הגוף המונע את קליטת הוויטמין. המחלה יכולה להגרם גם משינוי במטבוליזם של חלבון בהפרעות כמו תסמונת קרצינואידית. מחסור בחומצה האמינית ליזין יכולה לגרום גם למחסור בניאצין.
שם המחלה נוצר מהלחם שתי המילים pelle (עור) ו-agra (עבה) - העור המעובה הוא אחד התסמינים של המחלה. עוד בין תסמיני המחלה: עייפות, רגישות לאור השמש, דלקות בעור, הפרעות עיכול, בלבול ולבסוף שיטיון ומוות.
היסטוריה
ילידי אמריקה נהגו להשרות ולבשל את גרעיני התירס בתמיסה בסיסית (מים עם בסיס כגון סידן הידרוקסידי), תהליך המאפשר ספיגה במעי של ויטמין B3 והחומצה האמינית החיונית טריפטופן, הנמצאים בתירס. אולם, כשהתירס הובא מ"העולם החדש" לאירופה, אסיה ואפריקה, לא הייתה מודעות לחיוניותו של שלב זה בהכנת מאכלים המבוססים על תירס. באזורים בהם התזונה התבססה על קמח תירס (כמו רומניה, ספרד, צפון איטליה ודרום ארצות הברית) חלו רבים בשל כך בפלגרה.
פלגרה תוארה לראשונה בספרד ב-1735. תיאור זה הוביל לכינוי המחלה בשם "הצרעת האוסטרית" והוא מוכר כתיאור הפתולוגי הראשון של תסמין. מכיוון שהמחלה הייתה נפוצה בעיקר באוכלוסיות שמזונן מבוסס על תירס, האמינו במשך שנים כי התירס עצמו נושא בתוכו מרכיב רעיל, או שהוא היה נושא מחלות. היו גם שהאמינו שהוא מועבר על ידי חרקים.