cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
One UI
One UI 2.0
One UI 2.5 הושק לראשונה בטלפון הנוט 20, ולאחר מכן לטלפוני הS20 ומכשירים ישנים נבחרים. One UI 2.5 לא מביא שינויים קיצוניים בממשק המשתמש, אבל יש הרבה תוספות תכונות חדשות למצלמה, DeX, ניווט מחוות ושירותים אחרים.
One UI 3
One UI 3, המבוסס על אנדרואיד 11,שוחרר עבור טלפוני הS20 מדצמבר 2020. העדכון כולל כמה תיקונים ראויים לציון, כגון לוח הודעות שקוף, בקרות עוצמת קול חדשות הממוקמות בצד ימין או שמאל של המכשיר לצד מקשי עוצמת הקול הפיזיים, ווידג'טים משופרים מעט, ואנימציות ומעברים חלקים יותר בכל ממשק המשתמש.
One UI 3.1.1עדכון מינורי נוסף לממשק, הושק לראשונה בטלפון הZ-Fold 3 באוגוסט 2021.
One UI 4
One UI 4, המבוסס על אנדרואיד 12, הוא הדור הרביעי לממשק המשתמש, והוא הושק לראשונה לטלפון הS21 בנובמבר 2021. One UI 4 מתמקד בהתאמה אישית, פרטיות וגישה למערכת האקולוגית המתרחבת של סמסונג.
One UI 4.1, עדכון מינורי לממשק הבסיס, הושק מאוחר עבוד מכשירים ביינהם, והוא מובנה כתוכנת ברירת-מחדל למכשירי מסדרת ה גלקסי S22 והגלקסי טאב 8. העדכון כלל שיפורים לתוכנות שנוספו בOne UI 4.
One UI 4.1.1, עדכון מינורי נוסף אך הייחודי לסדרת הגלקסי טאב והגלקסי פליפ ופולד, הושק בספטמבר 2022. תוכנה זו גם מובנת אוטומטית בטלפונים של הגלקסי Z פליפ 4 והגלקסי Z פולד 4. אין שינויים גדולים בממשק זה.
One UI 5
One UI 5, המבוסס על אנדרואיד 13, הוא הדור החמישי לממשק של סמסונג, והוא הושק לראשונה כעדכון למכשירי סדרת הגלקסי S22 באוקטובר 2022. העדכון כולל יותר שינויים במסך הנעילה ותכונות חדשות נוספות. העדכון הגיע למכשירי גלקסי נבחרים בהדרגה עד פברואר 2023.
כנסיית ניקולס הקדוש, ברלין
כנסיית ניקולס הקדוש (בגרמנית: St. Nikolai-Kirche) על שם ניקולאוס הקדוש היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין. היא שוכנת בחלק המזרחי של מרכז ברלין, ברובע מיטה. האזור שמסביב לכנסייה תחום על ידי, , נהר השפרה ורחוב , מכונה "רובע ניקולס" ברובע ניקולאס , והוא אזור של מבנים משוחזרים מימי הביניים, מבנים שבחלקם הם חיקויים מודרניים. הכנסייה נבנתה בין השנים 1220 ל-1230, ויחד עם כנסיית מרי הקדושה באלכסנדרפלאץ, לא הרחק משם, היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין.
היסטוריה
כנסיית ניקולס הקדוש הייתה כנסייה קתולית. היא הפכה לכנסייה לותרנית לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית במרקיזות ברנדנבורג ב-1539. במאה ה-17, המשורר שר בכנסייה זו והמלחין  היה המנהל המוזיקלי. התאולוג הלותרני  היה הכומר מ-1691 עד 1705. בשנים 1913 עד 1923, הכומר בכנסייה היה וילהלם וסל, שבנו הורסט וסל התפרסם מאוחר יותר כנאצי. המשפחה התגוררה ברחוב יודנשטראסה הסמוך.
ביום הרפורמציה בשנת 1938 (31 באוקטובר) שימש בניין הכנסייה את הקהילה הלותרנית בפעם האחרונה. המבנה נמסר לממשלה כדי לשמש כאולם קונצרטים ומוזיאון כנסייתי. מספר חברי הקהילה הצטמצם עקב הג'נטריפיקציה הגוברת של אזור פנימי זה של העיר. שטחי מגורים הוחלפו במשרדים וחנויות. מאוחר יותר התאחדה הקהילה עם הקהילה של כנסיית מרי הקדושה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרסו הגג והמגדלים בכנסייה כתוצאה מהפצצות בעלות הברית. בשנת 1949 קרסו כל הקמרונות והעמודים הצפוניים. ההריסות היו במזרח ברלין, ורק ב-1981 התירו השלטונות האתאיסטים של גרמניה המזרחית בנייה מחדש של הכנסייה עם עיצובים ותוכניות כמקודם. לפיכך, כנסיית ניקולס הקדוש כפי שהיא נראית היום, היא במידה רבה שחזור. כיום הכנסייה היא מוזיאון ואולם קונצרטים, בניהול קרן מוזיאון העיר ברלין לתרבות ולתולדות העיר (Stiftung Stadtmuseum Berlin – Landesmuseum für Kultur und Geschichte Berlins). בכנסייה יש רסיטל לעוגב כמעט בכל יום שישי ב-17:00. הוא ידוע באקוסטיקה שלו והכנסייה צוידה ב-41 פעמונים.
עוגב
העוגב הנוכחי נעשה על ידי חברת מדרזדן.
אלפרה וודארד
אלפרה וודארד (באנגלית: Alfre Woodard; נולדה ב-8 בנובמבר 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
היא זכתה לשבחים שונים, כולל ארבעה פרסי אמי (שיא לשחקנית אפרו-אמריקאית, יחד עם רג'ינה קינג), פרס גלובוס הזהב ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך, בנוסף למועמדויות עבור פרס אוסקר ולשני פרסי גראמי. בשנת 2020, הניו יורק טיימס דירג את וורד במקום השבע-עשר ברשימת "25 השחקנים הגדולים של המאה ה-21". היא ידועה גם בעבודתה כפעילה פוליטית ובתור חברת מועצת המנהלים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
וודארד החלה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון. לאחר תפקיד הפריצה שלה באוף ברודוויי "נשים צבעוניות" (אנ') בשנת 1977, היא הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע "זכור את שמי" (אנ') (1978). היא זכתה לשבחי הביקורות והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1983 על תפקידה בסרט "שנותי היפות בקרוס קריק". באותה שנה זכתה וורדרד בפרס אמי הראשון שלה על הופעתה בסדרת הדרמה "בלוז לכחולי המדים" של רשת NBC. מאוחר יותר בשנות ה-80, וודארד כיכבה בתור ד"ר רוקסן טרנר בסדרת הדרמה הרפואית "מקום אחר (אנ') (1988-1985) ברשת NBC, עליה הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה ב-1986 ולשחקנית אורחת ב-1988; היא גם זכתה בפרס אמי נוסף על הופעתה בתור אישה הגוססת מלוקמיה בפרק הבכורה של הסדרה "פרקליטי אל איי" (1986).
בשנות ה-90, וודארד כיכבה בסרטים כמו "גרנד קניון" (1991), "עוד צ'אנס לחיים" (אנ') (1993), "קרוקלין" (אנ') (1994), "מעשה בשמיכת טלאים" (אנ') (1995), "פחד ראשוני" (1996) ו"מסע בין כוכבים: המפגש" (1996). היא גם זכתה לשבחי הביקורות על הופעתה בדרמות העצמאיות "דג התשוקה" (אנ') (1992), עבורו זכתה בפרס פרס אינדפנדנט ספיריט והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן בסרט "דרומה בדלתה" (אנ') (1998). על תפקידה הראשי בסרט Miss Evers' Boys" (אנ')  (1997) מבית HBO, זכתה וודארד בפרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ופרסים נוספים. בשנים מאוחרות יותר, היא הופיעה בכמה שוברי קופות, כמו "קיי-פקס (2001), "שעת האפס" (אנ') (2003) ו"הנשכחים" (אנ') (2004), כיכבה בסרטים עצמאיים, וזכתה בפרס אמי הרביעי שלה על תפקידה בסדרה "הפרקליטים" (2003). בשנים 2005 עד 2006, וורדרד כיכבה בתור בטי אפלוייט (אנ') בסדרת הדרמה הקומית "עקרות בית נואשות" ברשת ABC, ולאחר מכן כיכבה במספר סדרות קצרות מועד. היא הופיעה בסרטים שזכו לשבחי הביקורת וביניהם "12 שנים של עבדות" (2013), "חואניטה" (אנ') (2019), "חסד אחרון" (אנ') ( 2019, שעליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי) וכן בשובר הקופות "אנאבל" (2014) והגרסה המחודשת של "מלך האריות" (2019). ביקום הקולנועי של DC היא גילמה את מרים שארפ (אנ') בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" (2016) ואת מריה השחורה (אנ') בסדרה "לוק קייג'" (2018-2016) מבית נטפליקס.
ביוגרפיה
וודארד נולדה בטולסה, אוקלהומה; בתם של קונסטנס, עקרת בית, ומריון ה. וודארד, יזם ומעצב פנים. היא הצעירה מתוך שלושה ילדים.
השכלה
ווארד למדה בתיכון בישופ קלי בית ספר קתולי פרטי בטולסה, וסיימה שם את לימודיה בשנת 1970. לאחר מכן למדה לתואר ראשון בחוג לדרמה באוניברסיטת בוסטון, שם סיימה את לימודיה בשנת 1974.
קריירה
בשנת 1975 קיבלה את תפקידה הראשון בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזמר "Me and Bessie" בתיאטרון ברודוויי; בבימויו של רוברט גרינוולד (אנ') שיצרו וכתבו וויל הולט (אנ') ולינדה הופקינס (אנ'), על חייה והקריירה של זמרת הבלוז בסי סמית'.
את תפקידה הראשון בקולנוע עשתה וודארד בשנת 1978 בדרמת המתח "זכור את שמי" בבימויו של אלן רודולף.
בשנת 1979 שיחקה במיני-סדרה "נתיב החירות" מבית NBC בדמותה של קייטי; המבוססת על הרומן באותו שם מאת הווארד פאסט. לאחר מכן, בשנת 1980 שיחקה בסרטו של רוברט אלטמן "HealtH" בתור אשת יחסי הציבור סאלי בנבואו.
בשנת 1983 התפרסמה לקהל הרחב בתפקידה בתור ביאטריס "ג'יצ'י", המציעה את עזרתה לסופרת זוכת פרס הפוליצר מרג'ורי קינן רולינגס (מרי סטינבורגן) בדרמה של מרטין ריט "שנותי היפות בקרוס קריק", על הופעתה הטובה בסרט קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1984 זכתה בפרס אמי על הופעתה בשלושה פרקים בסדרת המשטרה "בלוז לכחולי המדים".
בשנת 1985 כיכבה בסיטקום של רשת NBC "Sara" פרי יצירתו של גארי דייוויד גולדברג; עד שזו בוטלה לאחר עונה. ב-1987 זכתה בפרס אמי שני על שלוש הופעות אורח בסדרה "פרקליטי אל איי". הייתה מועמדת במהלך שנות ה-80 לעוד ארבעה פרסי אמי, שניים מהם על תפקידה בדרמה הרפואית "מקום אחר" מבית רשת NBC. ב-1988 גילמה את גרייס קוליי בדרמה הקומית של ריצ'רד דונר "מארח השדים".
בשנת 1991 שיחקה בדרמת הפשע "גרנד קניון" בדמותה של ג'יין, אשתו של נהג המשאית השחור סיימון (דני גלובר), ובשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "דג התשוקה" בתור שנטל המגיעה לטפל בכוכבת אופרות הסבון מיי אליס שולהיין (מרי מקדונל), שמשותקת בעקבות תאונת דרכים שעברה. על הופעתה זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1996 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על תפקידה בסרט הטלוויזיה "שיעור פסנתר". על אותו תפקיד הייתה מועמדת גם לפרס אמי ולפרס אמי נוסף לשחקנית בתפקיד משנה על משחקה בגרסה טלוויזיות המבוססת על הספר הסאטירי "מסעי גוליבר". באותה השנה התפרסמה גם בהופעותיה הקולנועיות בתור השופטת שוט בדרמת בתי המשפט "פחד ראשוני" ובתור לילי סלואן במותחן הפעולה הבדיוני "מסע בין כוכבים 8: המפגש". ב-1997 זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת השחקנים השני שלה על תפקידה בתור האחות יוניס אברס שהייתה עדה לניסוי העגבת בטסקיגי בסרט הטלוויזיה "גברת נערי אברס". זכתה להערכה רבה על הופעתה הראשית בתור האם החד הורית המסוממת לורטה סינקלייר, בדרמה התקופתית "דרומה בדלתה" בבימויה של הסופרת מאיה אנג'לו ובהפקתו של וסלי סנייפס.
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית על תפקידה בסרט "ליבו של הולידיי" בהפקתו של רוברט דה נירו ודיבבה בסרט האנימציה שובר הקופות "דינוזאור" את דמותה של פילו. בשנת 2001 שיחקה בסרט "קיי-פקס" בתור ד"ר פאולה וילארס.
ב-2003 זכתה בפרס אמי רביעי בקריירה על תפקידה בסדרה "הפרקליטים" ובאותה שנה שיחקה בסרט האסונות "שעת אפס" בתור מפקדת המשימה ד"ר טלמה סטיקל.
בשנת 2004 שיחקה לצדה של ג'וליאן מור במותחן האימה הבדיוני "הנשכחים" בתור הבלשית אן פופ. בשנת 2005 שיחקה בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה. בשנת 2006 שיחקה את מנהלת בית הספר לריקוד בסרט "רוקדים". התפרסמה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות" בדמותה של בטי אפלווייט, אם חד הורית ושכנתן החדשה של עקרות הבית. על הופעתה בעונה השנייה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית. ב-2010 קיבלה מועמדות לפרס גראמי לאלבום הילדים הטוב ביותר.
בשנת 2014, השתתפה בסרט האימה שובר הקופות "אנאבל". בשנת 2019 היא דיבבה את דמותה של סאראבי, אימו של סימבה, בסרט "מלך האריות".
חיים אישיים
בשנת 1983 נישאה לסופר רודריק ספנסר. הזוג אימץ בן ובת; דאנקן ומייביס. הם מתגוררים בסנטה מוניקה, קליפורניה.
בתה, מייביס, כיהנה כמיס גלובוס הזהב לשנת 2010. וודארד היא חברה בתנועה הדתית המדע הנוצרי.
וודארד פעילה למען קשת רחבה של ארגוני צדקה. היא מייסדת וחברת מועצת המנהלים של "Artists for a New South Africa", ארגון ללא מטרות רווח המוקדש למאבק במגפת האיידס באפריקה ולקידום הדמוקרטיה והשוויון בדרום אפריקה מאז 1989. ארגון הצדקה גייס יותר מ-9 מיליון דולר וסיפק שירותי בריאות ללמעלה מ-3,500 יתומי איידס מדרום אפריקה.
וודארד גם חברת מועצת המנהלים של המפלגה הדמוקרטית, והשתתפה בקמפיינים למען ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 וגם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. היא מעניקה תמיכה מתמשכת למאבק למען זכויות להט"ב ונישואים חד מיניים. בפברואר 2009 היא הצטרפה לקבוצה של במאים ושחקנים אמריקאים למסע תרבותי באיראן בהזמנת פורום "בית הקולנוע" בטהראן.
מנהל המרחב הקיברנטי של סין
מנהל המרחב הקיברנטי של סין (בקיצור: CAC) היא סוכנות רגולטורית מרכזית לצנזורה, פיקוח ובקרה על האינטרנט של הרפובליקה העממית של סין. המנהל מורכב ממשרד המידע הממשלתי לאינטרנט (SIIO) ומשרד המפלגה של הוועדה המרכזית לענייני המרחב הקיברנטי.
רקע
המנהל הוא בעל השליטה בקרן השקעות האינטרנט של סין, שלה אחזקות בעלות בחברות טכנולוגיה כמו ByteDance, Weibo Corporation, SenseTime ו- Kuaishou.
המנהל מעורב בגיבוש ויישום מדיניות במגוון נושאים הקשורים לאינטרנט הסיני. הוא נמצא תחת בסמכותה של הוועדה המרכזית לענייני מרחב הסייבר, מוסד מפלגתי הכפוף לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
פעילות מנהל המרחב הקיברנטי
במהלך השנים פעל מנהל המרחב הקיברנטי של סין לסכל פעילויות אשר מנוגדות לתפיסת המשטר. כך לדוגמה בשנת 2021 פתח המנהל בחקירה כנגד חברת דידי יומיים לאחר הנפקתה בבורסה לניירות ערך בניו יורק. המנהל טען כי החקירה נפתחה מכיוון שעלה חשש שהחברה הפרה את החוק בנוגע לאבטחת מידע אישי של המשתמשים. הרשות הורתה להסיר את אפליקציית החברה ועוד 25 אפליקציות נוספות המקושרות אליה מחנות האפליקציות הסינית. בהמשך לכך נפתחו חקירות נוספות על ידי המנהל לחברות סיניות נוספות שהונפקו בארצות הברית. בעקבות כך, הודיעה חברת דידי כי היא מפסיקה להיסחר בניו יורק וכי תנפיק ב-2022 את מניותיה בבורסה בהונג קונג.
באותה שנה חייב המנהל את הרשתות החברתיות למחוק בוטים בקרב קהילות מעריצים, כתוצאה מכך הושעה מועדון מעריצים של הלהקה הדרום קוריאנית BTS ברשת החברתית וויבו שלו 1.1 מיליון מעריצים. וויבו דיווחה כי תפעל נגד התנהגות לא הגיונית של הערצת מפורסמים.
מצודת המישור
תולדות המצודה
הצלבנים הקימו מבצר צלבני על ראשה של הגבעה הניצבת כיום במרכזה של אזור. המבצר הוקם בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון, וזכה לשם "מצודת המישור" (Chateau de Plain), שכן חלש על המישור המקיף את הגבעה. בשנת 1187 החריב צלאח א-דין את המצודה, אך ב-1191 שב ריצ'רד לב הארי והקימה מחדש. לאחר מכן נמסר המבצר לידי המסדר הטמפלרי.
המצודה נכבשה מחדש בשנת 1192 על ידי המוסלמים שהרסו אותה. היא נשארה בחורבנה עד המאה ה-13, אז הוקמה מחדש. עם כיבוש ארץ ישראל בידי הממלוכים בשנת 1268, הרס ביברס את המצודה באופן סופי, וכיום נותרו ממנה רק שרידים, הניצבים במרכזו של גן.
השרידים הארכאולוגיים הנראים לעין כוללים את חלקו התחתון של מגדל שנבנה במאה ה-12 לספירה וקטע של קיר תוחם מצפון מזרח למגדל. בחלקה המערבי של הגבעה מסגד שנבנה ככל הנראה בתקופה העות'מאנית.
באתר נמצאים גם אבני ריחיים, מכתש קורה ובורג ועוד מספר סוגי מכתשים שני מגדלים (כיום נראים השרידים שלהם; מופיעים בתמונות) ולוחות הסבר.
אוגוסטוס האריס
סר אוגוסטוס הנרי גלוסופ האריס (באנגלית: Augustus Henry Glossop Harris; 18 במרץ 1852 – 22 ביוני 1896) היה שחקן, אמרגן ומחזאי בריטי.
חייו
האריס נולד בפריז, בן לאוגוסטוס גלוסופ האריס (1825–1875), מחזאי גם הוא, ולמריה אן בון, מעצבת תלבושות לתיאטרון. ילדותו עברה עליו בלונדון ובגיל 12 חזר לפריז להמשך הלימודים.
קריירה
החל בשנת 1879 היה האריס מנהל תיאטרון דרורי ליין בלונדון, שם כונה "אבי הפנטומימה המודרנית" ו"אוגוסטוס דרוריולאנוס". הוא הביא לבמה את יאן דה רשקה, נלי מלבה, אמה איימס ואמה קלווה. הפנטומימה הראשונה שלו הייתה "הציפור הכחולה" ואחריה "ארבעים השודדים".
אחרית חייו
האריס מת בפולקסטון שבאנגליה בשנת 1896 ונקבר בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
מורשתו
האריס מונצח בתיאטרון דרורי ליין במבוע זיכרון שהוקם במימון ציבורי ומעוטר בסמלי הבונים החופשיים, שהאריס נמנה עם שורותיהם.
ישראל שינדלר
ישראל שינדלר (1940 – 16 באוקטובר 1973) היה בעל עיטור העוז.
שינדלר נולד בהונגריה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. משפחתו גורשה למחנה טרזיינשטט בצ'כיה ושרדה את השואה. בשנת 1948 הגיעו שינדלר ואחיו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. משפחתו התגוררה במושב ניר גלים שאוכלס בעיקר על ידי ניצולי שואה מהונגריה. הוא למד בישיבה הקטנה של פוניבז' ומשם המשיך את לימודיו בישיבה הגבוהה של ישיבת חכמי לובלין בבני ברק. עם הגיע זמן גיוסו התגייס במסגרת גרעין נח"ל של קיבוץ שעלבים.
בשנת 1958 התגייס ושירת בחטיבת הצנחנים. שימש לוחם וכמפקד כיתה. כשנה וחצי לאחר גיוסו נפצע קשה מרסיס פגז, ושכב כשנה בבית החולים. עם שחרורו מבית החולים נאבק כדי להעלות את הפרופיל הרפואי שלו. מאבקו הצליח והוא שירת במילואים במסגרת פלוגת הסיור של אחת מחטיבות המילואים של הצנחנים.
לאחר שחרורו חזר לעבודת המשק. בשנת 1965 נישא לכוכבה, עמה התגורר במושב בית גמליאל ושם נולדו לו ארבעת ילדיו.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים גויס שינדלר במסגרת סיירת 75 של חטיבת הצנחנים 80 והשתתף בקרב על ירושלים. בקרב על גשר גת שמנים בשישי ביוני, עסק שינדלר בפינוי פצועים תחת אש. הוא פינה פצוע אחד ושב לפנות פצוע נוסף, בגדיו של פצוע זה בערו ושינדלר ניסה לכבות את האש בידיו החשופות. תוך כדי פינוי נורתה עליהם אש, הפצוע נהרג, ושינדלר קפץ מהגשר מגובה של שבעה מטרים למקום מחסה. כשהוא נקוע ברגלו וידיו חרוכות הגיע בכוחות עצמו לתחנת הפינוי. על מעשהו זה הוענק לו ציון לשבח מטעם הרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין. העיטור הומר לימים לעיטור העוז.
מלחמת יום הכיפורים
שינדלר גויס ליחידתו במוצאי יום הכיפורים. בלילה של כ' בתשרי תשל"ד (15 - 16 באוקטובר), במסגרת מבצע אבירי לב - הצליחה לעברה המערבי של תעלת סואץ, הוטל על כוח של גדוד הסיור לפרוץ את צומת "טרטור-לכסיקון". במעבר הצומת נתקל הכוח באש כבדה. הזחל"ם שבו היה שינדלר מש"ק סיור, נפגע, והוא נהרג.
שינדלר נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות בהר הזיתים.
יהדות קולקטה
יהדות קולקטה נוסדה בסוף המאה השמונה עשרה (1798) בקוֹלְקׇטׇה (שנודעה בעבר בשם כלכותה), בהודו, כאשר סוחרים מיהדות בגדאד (עיראק), ומיהדות חאלאב (סוריה) בחרו להתבסס לצמיתות בבירה המתהווה של הראג' הבריטי. הקהילה הפכה למרכז הפזורה המסחרית היהודית הבגדאדית דוברת ערבית יהודית באסיה. מייסד הקהילה היהודית בקולקטה הוא אהרן עובדיה הכהן, סוחר יהודי מחאלאב.
בתחילת המאה התשע-עשרה הקהילה היהודית בעיר גדלה במהירות. היא נבנתה בעיקר ממהגרים יהודים מבגדד ובמידה פחותה מיהודי חאלאב. מבחינה היסטורית הקהילה הונהגה על ידי אליטת סוחרים עשירה שסחרה בכותנה, יוטה, תבלינים ואופיום שנרכשו מהמשפחות היהודיות המובילות של בגדאד וחאלאב.
משפחות סוחרים יהודיות בגדאדיות שהתגוררו בעיר נקשרו בקשרי נישואין או מסחר עם הקהילות היהודיות הבגדאדיות הקטנות יותר שסחרו ברחבי אסיה בערים יאנגון, סינגפור, הונג קונג ושנגחאי, כמו גם עם הקהילות היהודיות הגדולות יותר במומבאי ובמזרח התיכון.
במהלך סוף המאה התשע-עשרה הייתה קולקתה מרכז קהילתי קטן של יהדות בבל ועיראק לפני שהיהודים הבגדאדים החלו לעבור מזהות יהודית-ערבית/מזרחית לזהות יהודית בריטית בהנהגת הסוחרים ששון, עזרא, אליאס, גובאי, משפחות בליליוס ויהודה. בימי הזוהר של הקהילה, הסוחרים היהודים של קולקטה תמכו במספר רב של מוסדות דת וצדקה מובילים בארץ ישראל, לבנון ועיראק.
באמצע המאה העשרים, הקהילה היהודית הבגדאדית בעיר הגיעה לשיא של למעלה מ-6,000 חברים, בשעה שקהילות קטנות יותר נמלטו לעיר מהפלישות היפניות או מכליאות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר עצמאות הודו בשנת 1947 נקודת השיא הזו התהפכה לירידה חדה במספרים. הקהילה היהודית היגרה מהעיר, בעיקר לאוסטרליה, קנדה, בריטניה, ישראל וארצות הברית. הגירה זו נבעה בעיקר ממאבקי הכח לחלוקת הודו, פירוק מערכת המסחר הקולוניאלית באסיה, ניתוק הסחר היסטורי שזרם בין המזרח התיכון לאסיה והקמת מדינת ישראל. המעטים שנותרו בעיר שמרו על זהותם היהודית-הודית, הגיעו לתפקידים בולטים בצבא, בפוליטיקה ובאמנות.
בתחילת המאה העשרים ואחת נותרו בעיר פחות מעשרים יהודים. בתי הכנסת שנותרו הפכו לאתרי מורשת נגישים שנוסדו על ידי יהודי עיראק בעיר. נכון לשנת 2023, המשפחות היהודיות הבגדאדיות העשירות נהנות מבולטות בתרבות ובתקשורת הבריטית.
היסטוריה מוקדמת
במהלך השלטון הבריטי בהודו, קולקטה הייתה מטרופולין משגשג, בירת הודו הבריטית והמרכז המסחרי של הודו. היא משכה אליה קהילות סוחרים רבות כולל יהודים. המהגר היהודי הראשון שתועד בקולקטה היה שלום אהרן עובדיה כהן, שהגיע לקולקטה בגיל 36 בשנת 1798. כהן נולד בחאלאב שבסוריה ב-1762. הוא הגיע לפרובינציית סוראט בשנת 1792 והתבסס כסוחר לפני שעבר לקולקטה. בשנת 1805 הגיע אחיינו משה סימון דואק הכהן לקולקטה. בתחילת המאה התשע-עשרה החלו יהודי בגדאד להתיישב במספרים גדולים בקולקטה, ובכך עלה מספרם על מספר היהודים מחאלאב.
הקהילה היהודית בקולקטה גדלה במהירות, הן מבחינת גודל והן מבחינת יוקרה, כאשר יהודים מעיראק שהייתה אז פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, ברחו ממנה כתוצאה מרדיפת השלטון של דאוד פאשה (1817–1831) כולל רבות מהמשפחות המפורסמות ביותר של בגדאד. תוך זמן קצר מספרם של יהודי עיראק, שרובם מבגדאד, עלה על מספרם של יהודי חאלאב שהיו הראשונים שהתיישבו בעיר. עד סוף המאה התשע-עשרה מנתה קהילת קולקטה כ-1,800 איש.
תרבות
במשך כל ימי הזוהר של הקהילה, נשלטה הקהילה היהודית הבגדאדית על ידי המשפחות, עזרא, אליאס, יהודה, ששון, בליליוס ומוסלאה. משפחות מובילות אלו נישאו זו בזו במהלך הדורות. משפחת עזרא הייתה המשפחה הדומיננטית בקהילה היהודית הבגדאדית במשך חלק ניכר מההיסטוריה שלה. ההיסטוריה הפוליטית הקהילתית של יהודי בגדאד בקולקטה נסבה סביב הקבלה או ההתנגדות לדומיננטיות של המשפחות המובילות.
אליטת סוחרים זו מנתה פחות מארבעים משפחות, שחבריה צברו עושר עצום, היא העסיקה רבים מאוד מבני קהילת יהודי בגדאד, בניהול מוסדות הדת של הקהילה ומימון מערכת הצדקה שלה. השאר היו חנוונים, רוכלים, מתווכים, בעלי מלאכה, עובדי חרושת או פקידים. ככלל הקהילה דבקה במסחר, מימון, מעטים יחסית מחברי קהילת יהודי בגדאד נכנסו לשירות הממשלתי או למקצועות החופשיים. לפחות חמישים אחוז מהקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה הייתה ענייה ותלויה בצדקה יהודית קהילתית.
לאורך המאות התשע עשרה והעשרים משפחות הסוחרים הגדולות שהיוו את גרעין הקהילה היהודית הבגדאדית נסעו רבות ברחבי המזרח התיכון ואסיה, לבניית הונם. הם שאפו לשמור על האיזון בין אימוץ התרבות האירופית שאפיינה את המעמד העליון הבריטי, לבין נאמנות איתנה לאמונת אבותיהם ולמסורותיהם. הם הביעו את מסירותם למסורות היהודיות באמצעות חסות שנתנו לבתי כנסת גדולים, סמינרים דתיים, ספרי תורה וספרי קודש אחרים ברחבי אסיה והמזרח התיכון. הדור הראשון של המתיישבים היהודים בקולקטה בראשית המאה ה-19 דיבר ערבית יהודית בביתם ודבק בסגנון התלבושות הערבי שלהם בפומבי. עם הזמן סגנון הדיבור והתלבושת החל להשתנות כאשר הדור השני של היהודים שנולדו בקולקטה אימצו את הלבוש ואת אורח החיים האירופאים ואת האנגלית כשפת התקשורת שלהם. עד שנת 1906 תועד השינוי בין היהודים העשירים בהרגלי לבושם האירופאים אף על פי ששפתם העממית נותרה ערבית. בקרב המעמדות החברתיים הנמוכים, הדורות המבוגרים שמרו על סגנון הלבוש הערבי ואילו הדורות הצעירים אימצו את האירופי. גם הזהות שלהם התפתחה מזהות יהודית-ערבית ליהודית-בריטית. קולקטה בסוף המאה התשע-עשרה הייתה מרכז רוחני קטן של יהודי-עיראקי עם עיתונים יהודיים-ערביים רבים, שסיקרו מקרוב אירועים בבגדאד ובמזרח התיכון, כולל ספרים בעברית וערבית-יהודית שהודפסו בקולקטה. בתחילת המאה העשרים המרכז הרוחני בקולקטה הצטמצם תוך ירידה בצריכת התרבות היהודית-ערבית. גל חדש של עיתונים ומועדונים בעלי אוריינטציה ציונית בשפה האנגלית פרח באמצע המאה העשרים לפני עצמאות הודו. מעמד הביניים והיהודים העניים יותר היו אלה שנמשכו לציונות ולאגודות הקהילתיות הפופולריות החדשות שקמו בעיר. לאורך העשורים האחרונים של המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים הקהילה לבשה צביון בריטי בהרגלים התרבותיים והלבוש.
העובדה שכל הזיכרונות שנכתבו על יהודי בגדאד ההודים כמעט כולם נכתבו על ידי חברי קהילת קולקטה, מבליטה את רמת ההשכלה הגבוהה וההנהגה הרוחנית של קהילת יהודי קולקטה בהתייחס לקהילה היהודית הבגדאדית באסיה בכלל.
הגירה
לאחר עצמאות הודו, רוב האוכלוסייה היהודית הבגדאדית החלה להגר במהירות ללונדון, לשם הגיעו משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות העשירות. הגירת הקהילה היהודית הושפעה בעיקר מההרג שנגרם בפוגרום המוסלמי הגדול בקולקטה שהחל ב־16 באוגוסט 1946. בפוגרום, שנמשך כשבעים ושתיים שעות של אלימות הינדית-מוסלמית, נהרגו בעיר כ-4,000 בני אדם ו-100,000 בני אדם נשארו ללא קורת גג. תמונות ההרס והמוות שערערו את הקהילה היהודית הבגדאדית כללו גם תמונות של נשרים שחגו מעל ערימות של שרידי אדם ברחובות קולקטה.
ההגירה ההמונית החלה ברגע של שבר כלכלי קיצוני. תוך שנים ספורות פורקה מערכת המסחר הקולוניאלית הטרנס-לאומית שבה הם שגשגו. בהודו, תקנו תקנות כלכליות חדשות שנחקקו על ידי ממשלת הודו הצעירה. התקנות הגבילו יבוא ושלטו במטבע חוץ, דבר שפגע באופן חמור בעסקיהן של משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות שהובילו את הקהילה היהודית.
בני הקהילה היהודית הבגדאדית שהגיעו לקולקטה לאחר הפלישה היפנית לסין, בורמה וסינגפור המשיכו בבריחתם והצליחו להבטיח לעצמם מעמד של פליטים בארצות הברית.
המפיקים (מחזמר)
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא מחזמר אותו עיבדו לתיאטרון מל ברוקס ותומאס מיהן על פי סרט קולנוע באותו השם משנת 1967 אותו כתב וביים ברוקס. במחזמר שירים מאת ברוקס עם עיבוד מוזיקלי מאת גלן קלי ודאג ביסרמן. כמו בסרט, העלילה עוסקת בשני מפיקי תיאטרון אשר זוממים להתעשר על חשבון משקיעים על ידי העלאת מחזמר כושל בברודוויי. סיבוכים מתעוררים כאשר באופן בלתי-צפוי המחזמר הופך להצלחה. הבדיחות שבהצגה מבוססות על מבטאים מגוחכים, קריקטורות של הומוסקסואלים ונאצים, ובדיחות פנימיות של עסקי השעשועים.
יהדות קולקטה
הגירה
מ-1947 עד 1952, בני הקהילה היהודית הבגדאדית בהודו, עדיין החזיקו בדרכונים הודיים בריטיים. כתוצאה מכך, כל אותם יהודים שרצו להגר ויכלו להרשות לעצמם את דמי הנסיעה עזבו את הודו. עד 1951 נותרו בקולקטה רק 1,500 יהודים.
המפיקים (מחזמר)
אחרי 33 הצגות הרצה, הפקת ברודוויי המקורית נפתחה בתיאטרון סנט ג'יימס ב-19 באפריל 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק. ההצגה רצה במשך 2,502 הופעות, וזכתה בשיא של 12 פרסי טוני. הצלחת ההפקה האמריקאית הובילה להפקה מצליחה גם בלונדון, שרצה במשך קצת יותר משנתיים, סיבובי הופעות בארצות הברית ובבריטניה, הפקות רבות ברחבי העולם (לרבות בישראל, בכיכובם של שלמה בראבא, דרור קרן, איציק כהן ועידן אלתרמן) וכן לסרט קולנוע המבוסס על המחזמר.
יהדות קולקטה
הגירה
משפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות העשירות יותר מקולקטה שהיה להם קשרים לממסד הבריטי ומשפחת ששון התיישבו במערב לונדון, שם הם היוו במהירות את רוב הקהילה ההיסטורית של יהודי ספרד ופורטוגל. העשירים פחות התיישבו בגולדרס גרין שבצפון לונדון. בתחילת שנות ה-60 הפכה גולדרס גרין לביתה של הפזורה היהודית הבגדאדית שהייתה גדולה יותר מהפזורה בשנחאי, בורמה, הודו וסינגפור. הקהילה הקימה בתי כנסת שבהם התפללו בסגנון המזרח. עד סוף שנות ה-50 היו בגולדרס גרין יותר יהודים מקולקטה מאשר בקולקטה עצמה.
המפיקים (מחזמר)
רקע
דייוויד גפן היה מי ששכנע את מל ברוקס לעבד את הסרט למחזמר. כאשר ברוקס נפגש עם ג'רי הרמן כדי לדון באפשרות שיעבדו יחד, הרמן סירב, ואמר ברוקס כי הוא צריך לעשות זאת בעצמו, שכן הוא כותב שירים טוב. ברוקס ביקש שכפי שהוא כותב טוב. ברוקס פנה למחזאי תומאס מיהן וביקש ממנו להצטרף אליו לכתוב את הלברית של המחזמר. כמו כן, ברוקס שכנע מייק אוקראנט ואת אשתו סוזן סטרומן להצטרף לצוות הקריאטיבי של ההפקה, כבמאי וככוריאוגרפית. לאחר מותו של אוקרנט ב-1999, הסכימה סטרומן להמשיך כבמאית וככוריאוגרפית.
יהדות קולקטה
הגירה
חלק מהקהילה היהודית הבגדאדית ניסה להגר לאוסטרליה אך במהלך שנת 1948 אוסטרליה יישמה מדיניות הגירה שלא אפשרה ליהודים מהמזרח התיכון ומאסיה להתיישב בה. עם זאת, בתחילת שנות ה-50 נפתחה האפשרות להגר לאוסטרליה. פתיחת שערי אוסטרליה להגירה הביא להגירה ניכרת של יהודי הקהילה היהודית הבגדאדית מקולקטה לאוסטרליה. על פי ההערכות, שליש מהקהילה היהודית הבגדאדית של קולקטה התיישבה בסופו של דבר בסידני שבאוסטרליה, והשאר התיישבו בישראל.
המפיקים (מחזמר)
מערכה ראשונה
בניו יורק בשנת 1959, מפיק התיאטרון מקס ביאליסטוק מעלה את המחזמר "Funny Boy", גרסה מוזיקלית של "המלט" ("Opening Night‏"). הביקורות קוטלות את ההצגה, והיא יורדת אחרי הופעה אחת בלבד. מקס, שבעבר נקרא "מלך ברודוויי", מספר לקהל על הישגי העבר שלו, ונודר לעשות קאמבק ("The King of Broadway‏").
יהדות קולקטה
הגירה
למרות התמיכה וההתעניינות בציונות בקולקטה לפני מלחמת העולם השנייה, רק מעטים יחסית מיהודי הקהילה הבגדאדית של קולקטה התיישבו בסופו של דבר באופן קבוע בישראל. בישראל, יהודי הקהילה בגדאדית מהודו, התיישבו ברמת אליהו, אשדוד ובשכונת כורדני (קריית מוצקין) ליד חיפה וברחבי הערים הגדולות בישראל. יהודי הקהילה הבגדאדית של קולקטה שהתיישבו בישראל לא שמרו על זהותם הקהילתית אלא שהתמזגו עם הקהילה היהודית העיראקית הרחבה יותר. אלה שנשארו בהודו אימצו זהויות יהודיות-הודיות חדשות. בקולקטה הצטמצמה האוכלוסייה היהודית ל-700 איש בלבד עד שנת 1969.
ללא המנהיגות ההיסטורית והצדקה של משפחות הסוחרים הפכו החיים הקהילתיים, קשים לתחזוקה. עד אמצע שנות התשעים נותרו בקולקטה פחות מ־200 יהודים. חוסר ההזדמנויות הן לעסקים והן לחינוך איכותי ובפרט לנישואים יהודיים בקולקטה, האיץ את פירוק הקהילה בסוף המאה העשרים. בתחילת המאה העשרים ואחת נותרו בעיר פחות מעשרים יהודים.
בתי כנסת
הקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה, הקימה חמישה בתי כנסת עצמאיים ושני בתי ספר. אחד מבתי הספר ממשיך לפעול גם בשנת 2023 כבית ספר לבנות בו לומדות כ-700 תלמידות. בית הכנסת הראשון, המכונה בית הכנסת הישן, נבנה על ידי שלום דוד כהן.
המפיקים (מחזמר)
מערכה ראשונה
בתחילה, ליאו מסרב לשתף פעולה ומקס מנסה לשווא לשכנע אותו ("We Can Do It‏"). ליאו שב למשרדו, לעבודה ביחד עם עמיתיו רואי החשבונות האומללים, וחולם בהקיץ על היותו מפיק תיאטרון מצליח בברודוויי ("I Wanna Be a Producer‏"). הוא מבין כי עבודתו מאמללת אותו, מתפטר וחוזר אל מקס ("We Can Do It (Reprise)"). למחרת, הם מחפשים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב אי פעם. מקס מוצא מחזמר שהוא בטוח שייכשל, כי הוא פוגעני כלפי אנשים מכל הגזעים והדתות: "שירו שיר לפיהרר: השתובבות עליזה עם אדולף ואווה בברכטסגאדן" ("Springtime for Hitler: A Gay Romp With Eva and Adolf at Berchtesgaden"). מקס מתאר את המחזמר הזה כ-"מכתב אהבה להיטלר". מקס וליאו הולכים לבית המחזאי בגריניץ' וילג' כדי לקבל את הזכויות למחזה. פרנץ, נאצי לשעבר, שוכב על גג ביתו יחד עם יוניו, מעלה זכרונות על ימי עברו ("In Old Bavaria‏"). המפיקים משכנעים אותו לחתום על חוזה על ידי הצטרפות לשירת המנגינה האהובה על אדולף היטלר ("Der Guten Tag Hop-Clop") ונשבעים את "שבועת זיגפריד" ומבטיחים שלעולם לא יכפישו את "הרוח והזיכרון של אדולף אליזבת היטלר".
יהדות קולקטה
בתי כנסת
אחד הדמויות המרכזיות בבניית בתי הכנסת של קולקטה היה יחזקאל יהודה. יחזקאל יהודה היה תלמודיסט מוערך שהוביל את הקהילה היהודית הבגדאדית בקולקטה ובנה שני בתי כנסת. הוא היה סוחר מוביל בבדי אינדיגו, במשי ובמלמלות. הוא היה צאצא של שלמה מעתוק שהיה מאצולת יהודי עיראק. אחד מבניו לאשתו הראשונה היה מנהיג היהודים בבגדאד. בן אחר ניהל ישיבה בירושלים שייסד יחזקאל יהודה בה למדו כל הזמן לפחות עשרה תלמידי חכמים.
בשנת 1825 בנה יחזקאל יהודה את בית הכנסת "נווה שלום" ברחוב קנינג. בית הכנסת נבנה מחדש בשנת 1911. בשנת 1856 בנו יחזקאל יהודה ודוד יוסף עזרא את בית הכנסת "בית אל" ברחוב פולוק. הוא נבנה מחדש והורחב ב-1886 על ידי אליאס שלום גובאי. בשנת 1884 בנה אליאס דוד יוסף עזרא את בית הכנסת מגן דוד לזכרו של אביו דוד יוסף עזרא.
המפיקים (מחזמר)
מערכה שנייה
ליאו ואולה נשארים לבדם במשרדו של מקס (לאחר שאולה עיצבה אותו מחדש), ומתחילים להתאהב זה בזו ("That Face"). מקס נכנס ורואה את דמותה של אולה ("That Face (Reprise 1)‏").
יהדות קולקטה
בתי כנסת
משפחת עזרא נתפסה כאחת ממשפחות הסוחרים היהודיות הבגדאדיות הבולטות בעיר בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. השם עזרא נתפס כשם אריסטוקרטי ביותר בקרב יהודי עיראק.
המפיקים (מחזמר)
מערכה שנייה
באודישנים לתפקיד הראשי במחזמר, אדולף היטלר, רוג'ר דוחה את השחקנים הרבים שבאים להיבחן, עד אשר פרנץ עצמו מבצע את השיר "?Haben Sie Gehört Das Deutsche Band" בביצוע ג'אזי, ובסוף הביצוע מקס קם וצועק: "מצאנו את ההיטלר שלנו!". ליל הבכורה מגיע ("Opening Night (Reprise)‏", "You Never Say 'Good Luck' on Opening Night‏"), ופרנץ נופל במדרגות ושובר את רגלו. רוג'ר, שהוא היחיד שיודע בעל פה את התפקיד של היטלר, ממהר לחדר ההלבשה כדי להתכונן. המסך עולה, ומקס וליאו צופים במחזמר ("Springtime for Hitler (part 1)‏", "Heil Myself‏", "Springtime for Hitler (part 2)‏"), ומצפים לתגובות זועמות. להפתעתם, הביצועים של רוג'ר הם כל כך קאמפיים ושערורייתיים, כך שהקהל טועה וחושב שזוהי סאטירה נגד היטלר. ההצגה הופכת להצלחה כבירה ולשיחת היום ברחבי העיר. מקס וליאו חוזרים למשרדם מיואשים ("?Where Did We Go Right‏"), וכאשר רוג'ר וכרמן מגיעים לברך אותם, הם מוצאים את השניים מתקוטטים. פרנץ פורץ פנימה, שולף אקדח, ומביע את זעזועו מהופעתו של רוג'ר הלועגת לפיהרר האהוב שלו. מקס מציע לפרנץ שירה בשחקנים, לא במפיקים. המשטרה שומעת את המהומה ומגיעה למקום לעצור את פרנץ אשר מנסה להימלט, ושובר את רגלו השנייה. גם מקס נעצר, יחד עם ספרי החשבונות שלו. ליאו מתחבא ועל כן לא נעצר; אולה מוצאת אותו ומשכנעת אותו לקחת את כל שני מיליון הדולר ולברוח יחד איתה לריו.
יהדות קולקטה
בתי כנסת
שלושת בתי הכנסת של קולקטה ששרדו, שוחזרו בתחילת המאה העשרים ואחת והם ייחודיים בהיותם חלק מבתי הכנסת הבודדים ששרדו ונשארו נגישים, שנבנו על ידי יהודי עיראק. שני בתי כנסת נוספים שהיו קיימים בעבר אך לא שרדו כחלק מהמורשת היהודית של קולקטה הם "מגן אבות" הקטן יותר, משנת 1897, שנהרס ובית הכנסת "שערי רצון", שנבנה בשנת 1933, נכון לשנת 2023 בית הכנסת סגור.
המפיקים (מחזמר)
מערכה שנייה
מקס, הנמצא בכלא וממתין למשפט, מקבל גלויה מליאו, וחש נבגד. הוא מתאר בפניו הקהל את תקציר המערכה הראשונה ("Betrayed"). במשפטו, מקס נמצא "אשמה להפליא"; אבל ליאו, כעת נשוי לאולה, מגיע לבית המשפט ומספר לשופט כי מקס הוא אדם טוב שמעולם לא פגע באף אחד, למרות ההונאה שלו ("Till Him‏"). הסיפור נוגע לליבו של השופט, שמחליט שלא להפריד בין השותפים: הוא שולח את שניהם לכלא סינג סינג למשך חמש שנים (יחד עם פרנץ). בכלא, הם כותבים מחזמר חדש, בשם "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love‏"), שבסופו של דבר מגיע לברודוויי, בכיכובם של רוג'ר ואולה. בעקבות הצלחת המחזמר, השניים זוכים לחנינה ממושל ניו יורק. ליאו ומקס הופכים להיות "המלכים של ברודוויי", וצועדים יחד אל עבר השקיעה ("Leo and Max‏").
יהדות קולקטה
בית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי בקולקטה ממוקם על הכביש הראשי של נרקלדנגה. שלום אהרון עובדיה הכהן, ממייסדי הקהילה היהודית של קולקטה, רכש את קרקע לבניית בית הקברות מחברו הבנגלי מוסלמי. הפטירה הראשונה המתועדת בקהילה היהודית של קולקטה הייתה של משה דה פאס, שליח מצפת, שמת ב-1812 בקולקטה. בבית הקברות נמצאת גניזה של כתבי קודש מסוף המאה התשע-עשרה.
המפיקים (מחזמר)
מערכה שנייה
כל צוות השחקנים עולה יחד לבמה לשיר אחרון. הם פונים לצופים בקהל, ומגרשים אותם מהאולם ("!‏Goodbye").
יהדות קולקטה
בית הקברות היהודי
בית הקברות משקף את התרבות היהודית הבגדאדית של הקהילה ואת התפתחותה. הקברים הבגדאדיים מהמאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים מעוגלים ושטוחים לפי הדפוס הספרדי והמזרחי המסורתי. מאמצע המאה העשרים הופיעו כמה מצבות עומדות של יהודי אשכנז. קברים מאוחרים יותר של יהודי הקהילה הבגדאדית העשירים יותר, משנות ה-30 ואילך, הם דקורטיביים יותר ועליהם כיתוב באנגלית ולא רק בעברית. דבר המצביע על ה"התמערבות" הגוברת של הקהילה.
המפיקים (מחזמר)
הבדלים בין עלילת הסרט משנת 1968 לבין עלילת המחזמר
אף על פי שהמחזמר כולל סצנות רבות ובדיחות שנלקחו מתוך הסרט, ישנם הבדלים רבים בין שתי העלילות. העלילה שבסרט מתרחשת בתקופה שבה הסרט הופץ לאקרנים לראשונה, בשנת 1968. לעומת זאת, עלילת המחזמר מתרחשת בשנת 1959; כתוצאה מכך, דמותו של לורנצו סנט דובואה (LSD), היפי ששיחק את היטלר, הושמטה מן המחזמר. בסרט המקורי, מקס וליאו מנסים לגייס מיליון דולר להפקת "שירו שיר לפיהרר"; במחזמר הם מגייסים 2 מיליון דולר. במחזמר יש לאולה תפקיד הרבה יותר גדול לעומת הסרט, בו היא מוצגת כשחקנית כושלת. במחזמר, פרנץ ליבקינד מתואר בצורה אוהדת יותר, לעומת דמותו בסרט, והוא זוכה לסוף טוב יותר. באופן כללי יותר, המחזמר הוא הרבה יותר אופטימי מאשר הסרט המקורי, שהיה קומדיה שחורה יותר.
יהדות קולקטה
בית הקברות היהודי
בית הקברות מכיל כ-2,000 קברים כמעט כולם מלפני ההגירה ההמונית של הקהילה באמצע המאה העשרים. בית הקברות נהרס חלקית בסוף המאה העשרים אך שופץ בתחילת המאה העשרים ואחת. נכון לשנת 2023 הוא מטופל ומטופח.
המפיקים (מחזמר)
הפקות
המחזמר "המפיקים" הועלה והוצג באופן מקצועי במדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ב: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, ונצואלה, יוון, יפן, ישראל, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סלובקיה, ספרד, סרביה, פורטוגל, פינלנד, פנמה, צ'כיה, קוריאה הדרומית, קנדה, רומניה, רוסיה ושוודיה.
הפקת ברודוויי המקורית
לפני שההצגה עלתה בברודוויי, היא הועלה לתקופת הרצה בשיקגו, באולם Cadillac Palace, בין ה-1 ל-25 בפברואר 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
בברודוויי, הופעת הבכורה נערכה ב-St. James Theatre ב-19 באפריל 2001, שם הוצגה 2,502 פעמים, עד שירדה ב-22 באפריל 2007. הבמאית והכוריאוגרפית הייתה סוזן סטרומן. במקר, כיכבו במחזמר נייתן ליין בתפקיד מקס ביאליסטוק (תפקיד אותו גילם גם בהפקת הוסט אנד המקורית בלונדון) ומתיו ברודריק בתפקיד ליאו בלום. גלן קלי היה המעבד המוזיקלי והמנצח. ההפקה זכתה ב-12 פרסי טוני, ושברה שיא שנמשך במשך 37 שנים, אשר נקבע על ידי המחזמר "הלו, דולי!" שזכה ב-10 פרסי טוני בשנת 1964.
לאחר הבכורה, "המפיקים" שברו את שיא המכירות הגדול ביותר ביום אחד במכירת כרטיסים לתיאטרון, והכניסו יותר מ-3 מיליון דולר. ב-17 במרץ 2002 פרשו ליין וברודריק מההפקה, ולעזיבתם הייתה השפעה רבה על מכירות הכרטיסים, שפחתו בצורה משמעותית, מה שהביא להחזרתם לתקופה מוגבלת מדצמבר 2003 עד אפריל 2004. בתקופה זו המכירות שוב שברו שיאים, עם הכנסות של יותר מ-3.5 מיליון דולר ביום אחד ממכירת כרטיסים.
הפקת לונדון המקורית
כמו בניו יורק ההפקה הלונדונית זכתה להצלחה מסחרית רבה בקופות הכרטיסים, למרות עזיבתו של ליין את ההפקה לאחר מספר חודשים, ההפקה המשיכה ליהנות מהיענות רבה בקופות הכרטיסים. לאחר עזיבתו של ליין, את תפקיד מקס ביאליסטוק גילמו בראד אוסקר, פרד אפלגט וקורי אינגליש. את התפקיד של ליאו בלום גילמו מאוחר יותר גם ג'ון גורדון סינקלייר וריס שירסמית'.
בישראל
ב-2005 העלה התיאטרון הקאמרי, בסיוע חברת הסרטים יונייטד קינג, גרסה עברית למחזמר על פי תרגום של דן אלמגור ובבימויו של מיכה לבינסון. בהפקה זו כיכבו שלמה בראבא בתפקיד המפיק מקס ביאליסטוק, דרור קרן בתפקיד מנהל החשבונות ליאו בלום, איציק כהן בתפקיד הבמאי רוג'ר דה-ביל, עידן אלתרמן בתפקיד עוזרו כרמן מירנדה, אלי גורנשטיין בתפקיד המחזאי פריץ ליבסקינד, הילה עופר בתפקיד המזכירה/פקידת הקבלה אולה ויוסי קאנץ בתפקיד אורח. את ההופעה ליוותה סימפונט רעננה, בניהולו המוזיקלי ובניצוחו של יוסי בן-נון.
ב-2022, רכש התיאטרון הקאמרי את הזכויות למחזמר בשנית, לטובת העלאת הפקה מחודשת.
עיבוד קולנועי
בשנת 2005 המחזמר עובד לסרט מוזיקלי, והפך לסרט מבוסס מחזמר מבוסס סרט אודות מחזות זמר. את הסרט ביימה סוזן סטורמן וכיכבו בו רוב השחקנים מהפקת ברודוויי המקורית, למעט בראד אוסקר, שלא היה זמין לשוב לגלם את התפקיד של פרנץ ליבקינד בסרט, בשל מחויבות לגלם את התפקיד של מקס ביאליסטוק בהפקת המחזמר שרצה אותה עת בברודוויי. גם קנדי הופמן לא הייתה זמינה לשוב ולגלם את דמותה של אולה. את דמויות אלו גילמו ויל פרל ואומה תורמן, בהתאמה. יחד עם זאת, אוסקר הופיע בסרט בתפקיד קמאו כנהג מונית.
השירים "King of Broadway", "In Old Bavaria", ו-"?Where Did We Go Right" לא נכללו בגרסה הסופית של סרט הקולנוע כאשר שוחרר לאקרנים לראשונה, ב-16 בדצמבר 2005. השיר "King of Broadway" הופיע בגרסת ה-DVD של הסרט, כסצנה שנמחקה.
תרבות פופולרית
בתוכנית הטלוויזיה "תרגיע", המחזמר "המפיקים" אוזכר כמעט בכל אחד מפרקי העונה הרביעית, בה מל ברוקס מציע ללארי דייוויד לגלם את דמותו של מקס ביאליסטוק; לתפקיד של ליאו בלום מלוהק בן סטילר. אחרי שדייוויד וסטילר מסתכסכים ביניהם, סטילר מוחלף בדייוויד שווימר. דייוויד לא מצליח לזכור את תפקידו, והוא נאלץ לאלתר על הבמה, וכתוצאה מכך הקהל צוחק וההפקה זוכה להצלחה - למורת רוחו של ברוקס, שליהק את דייוויד בכוונה על מנת שיכשל, והמחזמר יירד סופית מהבמה, על מנת שברוקס יוכל להשתחרר ממחויבויותיו להפקה. בדומה לעלילת "המפיקים", ברוקס נראה בבר, יחד עם אשתו במציאות אן בנקרופט, שניהם צוחקים על הכישלון לו צפוי דייוויד. בסופו של דבר, ההפקה בכיכובו של דייוויד הופכת להצלחה, ומל ברוקס נראה מוביל את אן החוצה, ממלמל לעצמו: "אין מוצא..."; צילום זה היה הופעתה האחרונה של בנקרופט לפני מותה.
פרסים ומועמדויות
בשנת 2001, "המפיקים" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, וזכה ב-12 מהם - בכך קבע שיא של מספר הזכיות הרב ביותר בתולדות הטוני, ואחד ממחזות-הזמר הבודדים שזכו בכל הקטגוריות בהן היו מועמדים (מאחר של-"המפיקים" היו שני מועמדים בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, ושלושה מועמדים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר). את השיא שקבע - מספר המועמדויות הרב ביותר - הישווה המחזמר "בילי אליוט" בשנת 2009, ובשנת 2016 השיא נשבר - על ידי המחזמר "המילטון", שזכה ל-16 מועמדויות. נכון לשנת 2017, השיא שקבע - מספר הזכיות הרב ביותר - טרם נשבר ("בילי אליוט" זכה ב-10 פרסי טוני, ו-"המילטון" זכה ב-11).
מלחמת אנגליה–ספרד (1625–1630)
המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה מלחמה שבה נלחמה ספרד נגד ממלכת אנגליה, ממלכת סקוטלנד והפרובינציות המאוחדות מ-1625 עד 1630. הסכסוך היה חלק ממלחמת שמונים השנים.
רקע כללי
בשנת 1622, פליפה הרביעי שלט בספרד, כשגספר דה גוזמן, הרוזן-דוכס אוליווארס, היה המועדף עליו. מלחמת פלנדריה פרצה מחדש לאחר שתים עשרה שנות שביתת הנשק, והכספים של ספרד זרמו מייבוא הכסף שלה ממושבותיה האמריקאיות. ג'יימס הראשון היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, עם בנו צ'ארלס, נסיך ויילס, כיורש שלו. בזמן הזה לממלכת אנגליה היו קשרים צבאיים עם המחוזות המאוחדים, שהם סייעו להם במלחמת פלנדריה.
בערך בזמן הזה התפתחה סדרה של אירועים שהביאו לחידוש הלחימה בין שתי הממלכות. במהלך מלחמת שלושים השנים שפרצה באירופה, פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת סטיוארט, בתו של מלך אנגליה, הובסו ונושלו על ידי הטרסיוס הספרדים.
ג'ורג' וילר, הדוכס הראשון מבקינגהאם, ליווה את הנסיך מוויילס במסע למדריד כדי לארגן את פרטי החתונה המוצעת בין צ'ארלס למריה אנה מספרד, אולם המשא ומתן הזה לא הצליח.
המצור על ברדה
באוגוסט 1624, הורה הגנרל הספרדי - דון אמברוסיו ספינולה - לכוחותיו להטיל מצור על העיר ההולנדית ברדה. העיר התבצרה בכבדות והוגנה על ידי חיל מצב של 7,000 חיילים הולנדים. ספינולה ארגן במהירות את הגנותיו והרחיק צבא סיוע הולנדי תחת מאוריץ מנסאו, נסיך אורנז', שניסה לנתק את האספקה שלו. בפברואר 1625 הובס גם כוח סיוע נוסף, המורכב מ-7,000 חיילים אנגלים בפיקודו של סר הוראס ויר וארנסט פון מנספלד.
לבסוף, יוסטין מנסאו מסר את ברדה לספרדים ביוני 1625 לאחר מצור של אחד עשר חודשים.
משלחת קדיס
עד אוקטובר 1625, כ-100 ספינות ובסך הכל 15,000 ימאים וחיילים הוכנו למשלחת קדיס. גם ברית עם ההולנדים נכרתה, ובעלות הברית החדשות הסכימו לשלוח 15 ספינות מלחמה נוספות בפיקודו של וילם מנסאו, כדי לסייע בשמירה על תעלת למאנש בהיעדר הצי הראשי האנגלי. סר אדוארד ססיל, ותיק קרבות קשוח בשירות ההולנדים, מונה למפקד המשלחת על ידי הדוכס מבקינגהאם, בחירה שהתבררה כלא שקולה. ססיל היה חייל טוב, אבל היה לו ידע מועט בעניינים ימיים.
המשלחת המתוכננת כללה כמה אלמנטים: שוד של ספינות אוצר ספרדיות שחזרו מאמריקה עמוסות בחפצי ערך; ותקיפת ערים ספרדיות, מתוך כוונה לתקוף את הכלכלה הספרדית על ידי החלשת שרשרת האספקה הספרדית, וכתוצאה מכך הפגת הלחץ הצבאי על נסיכות הבוחר מפפאלץ.
המשלחת כולה התגלתה כפארסה. הכוחות האנגלים בזבזו זמן בלכידת מבצר ישן בעל חשיבות מועטה, והעניקו לקדיס את הזמן להתגייס לחלוטין מאחורי ההגנות שלה ואפשרו לספינות סוחר במפרץ לארגן את בריחתן. ההגנות המודרניות של העיר, שיפור עצום מאלו של תקופת בית טיודור, הוכיחו את יעילותן. בינתיים, גוף של כוחות אנגלים שנחת בהמשך החוף כדי לצעוד על העיר גם הוא התפזר בגלל משמעת לקויה. בסופו של דבר, סר אדוארד ססיל, מפקד הכוחות האנגלים, שעמד בפני אספקה הולכת ופוחתת, החליט שאין ברירה אלא לחזור לאנגליה, לאחר שתפס מעט סחורות ולא השפיע על ספרד. וכך בדצמבר, הצי המוכה חזר הביתה.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, כדי להגן על כבודו שלו ובקינגהאם, שלא הצליח להבטיח שצי הפלישה יהיה מצויד היטב, לא עשו כל מאמץ לברר את הסיבה לכישלון משלחת קדיס. צ'ארלס העלים עין מהכישלון, במקום זאת התעסק במצבם של ההוגנוטים הצרפתים מלה רושל. אבל בית הנבחרים הוכיח שהוא פחות סלחן. הפרלמנט של 1626 יזם את תהליך ההדחה נגד הדוכס מבקינגהאם, מה שגרם לצ'ארלס הראשון לבחור לפזר את הפרלמנט במקום להסתכן בהדחה מוצלחת.
לכישלון המתקפה היו השלכות קשות על אנגליה. בנוסף לאובדן הכלכלי והאנושי, הוא פגע במוניטין של הכתר האנגלי, ויצר משבר פוליטי ופיננסי חמור במדינה.
1627–1628
הכוח האנגלי בפיקודו של הדוכס מבקינגהאם הובס על ידי הכוחות המלכותיים הצרפתיים במצור על סן מרטין דה רה ובמצור על לה רושל. במערכה זו איבדו האנגלים יותר מ-4,000 איש מכוח של 7,000 איש. ב-23 באוגוסט, בעת ארגון מסע שני בפורטסמות', אנגליה בשנת 1628, בקינגהאם נדקר למוות בפאב Greyhound על ידי ג'ון פלטון, קצין צבא שנפצע במצור על לה רושל.
המרד ההולנדי של 1626–1629
לאחר כניעת ברדה, נתן הפרלמנט ההולנדי פקודות לגיוס הצבא שהיה מורכב מ-61,670 חיילי רגלים ו-5,853 פרשים; כמעט 20,000 מהם היו אנגלים וסקוטיים. מבין אלו ארבעה היו רגימנטים אנגלים שהמלך צ'ארלס הקים ושלח להולנד. חלק מהכוח הזה נשלח לעיר הספרדית הכבושה אולדנזאל שנכבשה לאחר הפגזה של עשרה ימים בקיץ 1626. בשנה שלאחר מכן לחמו האנגלים בפיקודו של אדוארד ססיל ותרמו למצור על העיר גרונלו. כוח סיוע ספרדי בראשות הנדריק ואן דן ברג לא הצליח לעבור וכתוצאה מכך העיר נכנעה למפקד ההולנדי פרדריק הנדריק, נסיך אורנז'. בשנת 1629, הוטל מצור על המעוז הספרדי החשוב של הרטוגנבוש והוא נלכד על ידי צבאו של פרדריק הנדריק שמנה 28,000 איש וכלל מספר רגימנטים אנגליים וסקוטיים כולם בפיקודו של הוראס ויר.
סנט קיטס ונוויס
בשנת 1629 נשלחה משלחת ימית ספרדית, בפיקודו של אדמירל דון פדריקה דה טולדו, לטפל במושבות האנגלו-צרפתיות שהוקמו לאחרונה באיים הקריביים סנט קיטס ונוויס. השטחים נחשבו על ידי האימפריה הספרדית כשטחים שלה מאז שהאיים התגלו על ידי הספרדים בשנת 1498 והמושבות האנגליות והצרפתיות גדלו במידה מספקת כדי להיחשב לאיום על איי הודו המערבית הספרדית. בקרב על סנט קיטס נהרסו היישובים החמושים בכבדות בשני האיים והספרדים תפסו את האיים.
לאחר מכן
אנגליה שינתה את מעורבותה במלחמת שלושים השנים על ידי משא ומתן על הסכם שלום עם צרפת ב-1629. לאחר מכן נשלחו משלחות בראשות הדוכס מהמילטון ורוזן קרייבן לאימפריה הרומית הקדושה לתמיכה באלפי שכירי החרב הסקוטים והאנגלים שכבר שירתו תחת מלך שוודיה באותו עימות. המס של המילטון הוטל למרות תום המלחמה האנגלו-ספרדית. בנוסף, חיילים אנגלים יהוו חלק גדול מהצבא ההולנדי, אך הם עשו זאת בעד שכר מההולנדים לאחר 1630. בשנים הבאות תחת פיקודו של פרדריק הנדריק והוראס ויר נכבשו מחדש הערים מאסטריכט וריינברג.
עם תחילתה של מלחמת הירושה במנטובה חיפשה ספרד שלום עם אנגליה ב-1629, ולכן ארגנה שביתת נשק וחילופי שגרירים. ב-15 בנובמבר נחתם הסכם מדריד שסיים את המלחמה ובכך החזיר את ה'סטטוס קוו'. זה הוכיח כישלון יקר עבור אנגליה, שסוחריה הפסידו את שוקי הבדים הפלמיים הרווחיים למכסים כבדים לאחר המלחמה. התוצאה הלא מוצלחת והלא פופולרית של הסכסוך הזינו את המחלוקות בין המלוכה והפרלמנט שהחלו לפני מלחמת האזרחים האנגלית, עד כדי כך שההאשמה הראשונה נגד צ'ארלס הראשון בהרמוניה הגדולה הייתה על העלויות והניהול הלא נכון של המלחמה עם ספרד.
הבחירות הכלליות ביוון (ינואר 2015)
הבחירות הכלליות ביוון 2015 נערכו ב-25 בינואר 2015 ובמהלכן נבחרו כל 300 חברי הפרלמנט של יוון בהתאם לחוקה. הבחירות הוקדמו בעקבות כישלון הפרלמנט לבחור נשיא חדש ב-29 בדצמבר 2014 ונערכו על רקע משבר החוב של המדינה ומדיניות הצנע. "מפלגת השמאל הרדיקלי" (סיריזה), שמתנגדת לצנע, ניצחה בבחירות וזכתה ב-149 מושבים מתוך 300. מפלגת השלטון דמוקרטיה חדשה של ראש הממשלה אנטוניס סמאראס ספגה מפלה כשאיבדה 53 מנדטים וזכתה ב-76 מושבים בלבד - התוצאה הגרועה שלה אי-פעם מבחינת מספר המנדטים שאיבדה. מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב איבדה מעט מהתמיכה וקיבלה מנדט אחד פחות, אך עדיין הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 17 מושבים. ב-26 בינואר, יום אחרי הבחירות, הושבע יו"ר מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס לראשות הממשלה שאליה חברה גם מפלגת הימין היוונים העצמאים.
רקע
ב-27 באוקטובר 2011 החליטו מנהיגי גוש האירו להגדיל את היקף קרן החילוץ האירופית לכטריליון אירו. כמו כן, הוחלט לקצץ לפחות 40% מהחוב של יוון. ב-6 בדצמבר 2011 אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הצנע ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים.
בנובמבר 2014 פורסם כי יוון נחלצה מהמיתון ובמהלך הרבעון השלישי של אותה שנה כלכלתה צמחה ב-1.9%.
הבחירות לנשיאות
ב-8 בדצמבר 2014 הודיע ראש הממשלה סמאראס שהבחירות ל נשיאות המדינה יוקדמו בכמה חודשים. הסיבוב הראשון נערך ב-17 בדצמבר, השני ב-23 בדצמבר והשלישי ב-29 בדצמבר. ב-9 בדצמבר, סמאראס הכריז כי מועמד מפלגת השלטון בבחירות לנשיאות הוא סטאוורוס דימס, שזכה לתמיכה גם מצד מפלגת פאסוק שהייתה חברה בקואליציה.
על פי חוקת יוון, במקרה שאין רוב מיוחס אחרי שלושה סיבובי הצבעה, על הפרלמנט להתפזר תוך עשרה ימים ויש לקיים בחירות בזק. מאחר שלקואליציה לא היו מספיק מושבים בפרלמנט כדי להבטיח את בחירת הנשיא בעצמה, הייתה סבירות גבוהה לכך שהמועמד שלה לא יזכה ועקב כך יוקדמו הבחירות.
אחרי שראש הממשלה סמאראס נכשל ב-29 בדצמבר 2014 להשיג את 180 הקולות הדרושים לבחירת נשיא חדש בסיבוב השלישי בבחירות, הוא ביקש מהנשיא היוצא קרולוס פפוליאס לפזר את הפרלמנט. ב-31 בדצמבר פיזר הנשיא באופן רשמי את הפרלמנט באמצעות צו וקבע כי בחירות הבזק יתקיימו ב-25 בינואר 2015 והפרלמנט יתכנס מחדש ב-5 בפברואר 2015.
הקמת הממשלה
ב-26 בינואר, יממה אחרי הבחירות, סיכם מנהיג מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס עם מנהיג המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים" פאנוס קמנוס על הקמת קואליציה. סיריזה זכתה ב-149 מושבים, שני מנדטים פחות ממה שהיה דרוש לה כדי להקים ממשלה לבדה ויחד עם "היוונים העצמאים" נשענת הממשלה על 162 מושבים.
שעווה קשה
"שעווה קשה" או "קרומית קשה" (באנגלית: Hard grounds) היא טכניקת הדפס הפועלת בצורה של דפוס שקע.
תיאור
טכניקת השעווה הקשה היא טכניקת הדפס שראשיתה במאה ה-16 באירופה. טכניקה זו היא הטכניקה הבסיסית ליצירת תצריב. היא מבוססת על כיסוי לוח ההדפסה וחשיפת חלקים ממנו, שיהפכו בתהליך כימי של צריבה על ידי חומצה לשקעים בלוח. לשם יצירת הגלופה מורחים את לוח ההדפסה בתחליב של שעוות דבורים, אספלט (ביטומן) ואבקת שרף עצים (קליפורניום). שיטה אחרת ליצירת התחליב היא להמיס דונג בטרפנטין. בשלב השני, לאחר המריחה, מחממים את לוח ההדפסה כך שהתערובת מתקשה ויוצרת ציפוי קשה למחצה על גבי הלוח. בדרך כלל גם נוהגים לפייח את הלוח בעזרת נר, על מנת להעניק למשטח צבע כהה. בשלב הרביעי יוצרים את הדימוי על ידי חריטה בשכבת השעווה בעזרת חרטים שונים. בשלב האחרון טובלים את לוח ההדפסה באמבט של חומצה, המאכלת את המקומות שנחשפו על ידי פעולת החריטה. הדימוי המתקבל בטכניקה זו הוא בעל אופי קווי. צפיפות הקווים, כמו גם זמן הצריבה, אחראים לכהות הדימוי המתקבל.
יד לטומאה
בהלכות טומאה וטהרה, יד (ברבים: ידות) היא ידית המחוברת לחפץ ומשמשת לאחיזתו, והיא נחשבת טפלה לו וחלק ממנו מבחינה הלכתית. להגדרה זו ישנן מספר השלכות הלכתיות: היד יכולה להוציא טומאה מהחפץ לדברים אחרים, להכניס טומאה מדברים אחרים לחפץ, ואף להכשיר את החפץ לקבל טומאה.
לדוגמה, עצם המחוברת לבשר נחשבת ליד שלו, ולכן אם הבשר נטמא, אדם אחר יכול להיטמא ממנו על ידי נגיעה בעצם בלבד; וכן אם העצם לבדה נגעה בדבר טמא - גם הבשר נטמא. כמו כן, אם נשפך אחד משבעת המשקים על העצם, הבשר הוכשר לקבל טומאה.
מקור
המקור בתורה הוא מספר פסוקים בפרשת שמיני הכוללים את המילה "לָכֶם":
שני הפסוקים הראשונים מתייחסים לטומאת שרץ; הפסוק הראשון מתאר את הדין של כלים שנטמאו בשרץ, והפסוק השני עוסק בטומאת אוכלים על ידי הכשר. הפסוק השלישי עוסק בטומאת נבלה.
לפי דרשת חז"ל בתלמוד הבבלי, המילה 'לכם' מתפרשת - לכל צרכיכם; ומכאן שלא רק האוכל הנוגע בשרץ נטמא, אלא גם כל חלק הנטפל אליו ומשמש לצורך האוכל. התלמוד מבצע צריכותא מורכבת בין שלשת הפסוקים, ומסיק ששלושת הפסוקים יחד מלמדים שהיד פועלת להכניס ולהוציא בין בטומאת נבלה ובין בטומאת שרץ, בין בכלים ובין באוכלים.
לעניין הכשר טומאה
האמוראים נחלקו האם בנוסף ליכולתה של היד להכניס ולהוציא טומאה, היא נחשבת טפלה לחפץ בנוגע לדיני הכשר לקבל טומאה, כך שנפילת משקה על ידו של מאכל, תכשיר אותו לקבל טומאה. סוגיה זו תלויה באופן דרישת הפסוקים שמהם נלמד דין יד, וביחס בין דין קבלת טומאה לדין הכשר לקבלת טומאה.
כאמור, המופע השני של המילה 'לכם' הוא הפסוק המטמא זרע שנגע בשרץ לאחר שהוכשר. אף על פי כן, לפי רב "מקרא נדרש לפניו, ולא לפני פניו", כך שלדעתו הדרשה מהמילה 'לכם' מוסבת רק על ההוראה "טמא הוא", המופיעה לפניה, ואי אפשר ללמוד ממנה שהיד נחשבת טפילה לזרע גם בנוגע להכשר הזרע, המוזכר בתחילת הפסוק ("וכי יותן מים על זרע"). לכן לדעתו אוכל אינו מוכשר לקבל טומאה אם נשפך על היד שלו משקה, אלא רק אם נשפך על גופו של האוכל. רבי יוחנן, לעומת זאת, סבר ששפיכת מים על יד המאכל מכשירה אותו לקבל טומאה. התלמוד מציע שתי דרכים להסביר את שיטתו: