cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האנה קימורה
Wrestle-1 (2016–2019)
קימורה הייתה שותפה למסע הופעות בינלאומי בתחילת שנת 2018, כשהופיעה עבור ארגוני ההיאבקות Ring of Honor, Pro-Wrestling: EVE ומספר ארגוני היאבקות במקסיקו. ב-24 בספטמבר, היא עזבה את קבוצת אודו טאי, לאחר שתקפה את קגטסו. ב-21 במרץ 2019, קימורה הודיעה שהיא עוזבת את הארגון.
World Wonder Ring Stardom (2019–2020)
קימורה הצטרפה באופן רשמי לארגון היאבקות הנשים סטארדום ב-25 במרץ 2019. ב-6 באפריל, היא חברה לסטלה גריי וסומי סאקאי לקרב חושך (קרב שאינו שודר בטלוויזיה) נגד ג'ני רוז ואודו טאי (קגטסו והאזוקי) במסגרת האירוע המשותף G1 Supercard של ארגוני ההיאבקות ROH ו-NJPW. שמונה ימים לאחר מכן, האנה נמנתה כמנהיגת קבוצת האינטרנישיונל ארמי. שבוע לאחר מכן, שם הקבוצה שונה לטוקיו סייבר סקוואד. ב-16 במאי, קימורה וחברות הקבוצה, ג'ונגל קיונה וקונאמי זכו באליפות האמנים של סטארדום לאחר שניצחו את מאיו איוואטאני, סאקי קאשימה וטאם נקאנו.
ב-4 בינואר 2020, קימורה וג'וליה התמודדו מול מאיו איוואטאני ואריסה הוסישקי בקרב חושך במסגרת האירוע רסל קינגדום 14 של ארגון ההיאבקות NJPW; קרב זה היה קרב הנשים הראשון שהתקיים באצטדיון הטוקיו דום מאז שנת 2002. קימורה רשמה את הקרב האחרון שלה בסטארדום ב-24 במרץ במסגרת טורניר הסינדרלה של אותה השנה, כאשר היא התמודדה מול מאיו איוואטאני בסיבוב הראשון, שהסתיים בתוצאת תיקו.
במהלך הקריירה שלה בסטארדום, היא זכתה פעמיים באליפות האמנים של סטארדום ופעם אחת באליפות אלילות סטארדום, בנוסף לזכיותיה בטורניר ★Star GP של שנת 2019 ובפרס רוח הלחימה לשנת 2019.
מוות
ב-23 במאי 2020, דווח שקימורה נפטרה בגיל 22. שעות לפני פטירתה, היא פרסמה תמונות של פגיעה עצמית בעמוד הטוויטר שלה ורשמה:
תמונותיה האחרונות בעמוד האינסטגרם שלה היו, כשהצטלמה עם החתול שלה והכיתוב (בתרגום מיפנית) היה: "אני אוהבת אתכם, תעשו כיף ותחיו חיים ארוכים. אני מצטערת."
אפלה בצהריים
אפלה בצהריים (בגרמנית, בה נכתב במקור: Sonnenfinsternis, באנגלית, בה ראה אור לראשונה: Darkness at Noon), הוא רומן פוליטי מאת ארתור קסטלר. הספר, שפורסם לראשונה ב-1940 נכתב על רקע הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בין 1935 ל-1938 ובפרט על רקע הודאתם של ניקולאי בוכארין ובכירים אחרים במפלגה בפשעים שלא עשו בעת משפטי מוסקבה. הרומן בא לענות על השאלה מה הם המנגנונים המביאים אישים בעלי מעמד, אידאולוגיה וכושר עמידה שחושל בבתי הכלא של המשטרים הקפיטליסטים, להודות בפשעים כגון בגידה במולדת ובמהפכה וניסיון רצח של מנהיגיה. התשובה אותה מספק קסטלר באמצעות דמותו של גיבורו, ניקולאי זלמנוביץ' רובשוב, בולשביק מוותיקי מהפכת אוקטובר הנכלא ומואשם בחברות באופוזיציה, היא שדווקא הלכי המחשבה והחובה המוטמעים בתודעתו ובאישיותו מאפשרים לחוקריו להשפיע עליו באופן פסיכולוגי להכיר בכך שתפקידו הוא להיות "כלי להצלחת המהפכה" על ידי שיהווה דוגמה להמונים למה עלולות לגרום מחשבות כפירה וסטייה מן הקו המפלגתי, גם אם פירוש הדבר הודאה נלעגת בבית משפט מבוים והוצאה להורג. הרומן אינו נוקב בשמה של ברית המועצות או כל מדינה אחרת, ואף אינו נוקב בשמו של סטלין (המנהיג מכונה "מספר אחד"), אך הרמזים שבו שקופים. נחשב לאחד הספרים הקלאסיים ורבי ההשפעה במאה העשרים ומוקם במקום השמיני ברשימת מאה הספרים החשובים של המאה ה-20 שפרסם בית ההוצאה מודרן ליבררי ב-1998.
חיבור הספר
קסטלר כתב את הספר כחלק מטרילוגיה שנושאה הוא מוסר האלימות: האם ובאיזו מידה מצדיקה מטרה נעלה אמצעים שפלים?. הספר הראשון בטרילוגיה, "הגלדיאטורים" נכתב בהונגרית בהונגריה בשנת 1939 ומגולל את דיכוי מרד ספרטקוס ברומא העתיקה. הספר השלישי, "המראות ונחיתות", נכתב באנגלית בלונדון ב-1943 ודן בפליטי מלחמת העולם השנייה. הספר "אפלה בצהריים" הוא השני מבין ספרי הטרילוגיה, המוכר והמפורסם שבהם. קסטלר כתב אותו בגרמנית בעת שהותו פריז. הספר תורגם לאנגלית על ידי חברתו דפנה הרדי מיד לאחר מכן, עם בריחתם מצרפת לאנגליה והטקסט הגרמני המקורי אבד. הספר ראה אור בלונדון ב-1941. כאשר ראה הספר אור עדיין היה קסטלר עצור על ידי השלטונות הבריטים כאזרח מדינת אויב והספר סייע לידידיו במאמציהם לשחררו.
העלילה והדמויות
גיבור הספר והמספר הראשי והעיקרי הוא ניקולאי זלמנוביץ' רובשוב, מוותיקי המהפכה, החולק מאפיינים משותפים עם ניקולאי בוכארין. מבחינה חיצונית (משקפי המצבט והזקן המחודד) מזכיר רובשוב את קארל ראדק ולאון טרוצקי (למרות שאין בדמות כל סממן יהודי, מרמז השם זלמנוביץ' כי ייתכן שרובשוב, כמו בולשביקים רבים מוותיקי המהפכה, הוא יהודי). הספר נפתח עם כליאתו ומסתיים עם הוצאתו להורג מספר שבועות לאחר מכן. באמצעות טכניקה של פלאש בק אנו מתוודעים להיסטוריה האישית של רובשוב, שהוביל בעצמו כמה מעמיתיו הסוררים למפלגה אל מותם כבוגדים וסוטים מן הקו. דרך מחשבותיו וכתיבתו ביומנו נחשף הקורא לצורת החשיבה הבולשביקית/ מרקסיסטית-לניניסטית בה לא מתקיים כלל "אני" (מושג הנקרא בשיחותיו של רובשוב עם עצמו "הפיקציה הדקדוקית") אלא רק חובה ותפיסה בה היחיד משרת מגמה היסטורית המשנה את העולם. גונורווי ריס מונה בהקדמה למהדורה האנגלית מ-1970 את ה"אני" של רובשוב בתור דמות נוספת ברומן, נוסף על דמותו כבכיר במפלגה.
בעת שהותו בתא מבודד משוחח רובשוב עם חבריו הכלואים אף הם בבידוד משני צדדיו באמצעות שיטת נקישות. שיטת הנקישות היא אמצעי אחד מני רבים המדגים לקוראים את ההתנהלות הייחודית לעולם בתי הכלא. קסטלר עצמו היה כלוא על ידי כוחות פרנקו בעת שנטל חלק במלחמת האזרחים בספרד, הוא מוזג ברומן את ניסיונו האישי ומקנה בכך לחוויות הכליאה תחושה עזה של מציאותיות. רובשוב כלוא בתא 404. בתא 402 כלוא איש הצבא הלבן במאסר ארוך ובתא 406 כלוא מהפכן זקן שנכלא בארץ זרה במשך עשרים שנה וכששב למולדתו התהפכו היוצרות והוא נכלא שנית. רובשוב מכנה אותו בינו לבין עצמו "ריפ ואן וינקל", על שם גיבור הסיפור על האיכר שנרדם לעשרים שנה ומשהתעורר לא הכיר את העולם.
בנוסף כלוא באותו כלא "שפתי ארנבת", אסיר צעיר בעל שפה שסועה, עובד מאפיה ובנו של ידיד של רובשוב, אותו כביכול הסית רובשוב להרעיל את "מספר אחד".
התגובות לספר
הספר דיבר עם צאתו לאנשי שמאל שלא היו קומוניסטים ולמאוכזבי הקומוניזם, כקסטלר עצמו. קסטלר לא היה ריאקציונר ימני, אלא אדם שהכיר היטב ואף העריך את הסוציאליזם וביקר את הגישה הסטליניסטית, מתוך ניסיון להבנה שיטתית ועמוקה שלה. לפיכך התקבל הספר עם צאתו בברכה, אם כי בתפוצה קטנה בשל המלחמה (מן ההדפסה הראשונה נמכרו פחות מ-4,000 עותקים), והועלה על נס על ידי אנשי הפלג השמאלי של מפלגת הלייבור, בהם ריצ'רד קרוסמן (שערך אחרי המלחמה את הקובץ "האל שהכזיב", בו השתתף קסטלר), ג'ון סטרייצ'י, עורך "מועדון הספר השמאלי", קינגסלי מרטין, עורך כתב העת השמאלי "ניו סטייטסמן" ומייקל פוט, מראשי הלייבור ולימים ראש המפלגה.
שנתיים לאחר צאתו בבריטניה ראה הספר אור בארצות הברית וזכה להצלחה ניכרת. לאחר מכן תורגם הספר לעשרות שפות והיה בעת המלחמה הקרה לאחד מעמודי התווך של הביקורת האנטי-סובייטית, מצד חוגים ליברליים וסוציאל-דמוקרטיים.
לעברית תורגם הספר לראשונה ב-1947 על ידי יוסף נדבה ולאחר מכן ב-1983 על ידי צבי ארד. בשנת 2011 ראתה אור מהדורה מחודשת עם אחרית דבר מאת המחבר שפורסמה במקור בניו סטייטסמן ב-1978 ומאמר פרשנות ("אפלה בצהריים והפיקציה הדקדוקית") מאת גונורווי ריס, בו הוא כותב בין היתר כי:
בשנת 1952 בוצע טיהור סטאליניסטי בצ'כוסלובקיה שהגיע לשיאו במשפטי פראג, שהיוו גרסה חוזרת של משפטי מוסקבה. בין הנאשמים היה גם ידידו של קסטלר, אוטו כץ (שנודע גם בשם אנדרה סימון), הודאתו הפומבית הייתה ציטוט פארודי של הודאתו של רובשוב, איתות ליודעי ח"ן שהודאתו מזויפת.
מניוס אקוויליוס (קונסול 101 לפנה"ס)
ככל הנראה היה בנו של מניוס אקוויליוס (קונסול 129 לפנה"ס), וכן היה חסיד נאמן של גאיוס מריוס. במהלך מערכת הבחירות לקונוסלט הרביעי שלו, הפקיד מריוס את אקוויליוס על הצבא למקרה של מלחמה עם הקימברים עד שמריוס ישוב לפקד על הצבא בעצמו.
לאחר שמיתרידטס השישי, מלך פונטוס נלחם כנגד ניקומדס הרביעי מלך ביתיניה והשתלט על קפדוקיה וגם על ביתיניה, החליט הסנאט הרומי לשלוח משלחת שבראשה עמד מניוס אקוויליוס במטרה לוודא שגם מיתרידטס וגם ניקומדס ייסוגו מקפדוקיה. הסנאט ציווה על הנציב של הפרובינקיה אסיה להעמיד את צבאו לרשות אקוויליוס. מיתרידטס נסוג מקפדוקיה וביתיניה, וניקומדס חזר לכיסאו בביתיניה.
מבלי ששאל ושלא לרצון הסנאט, אקוויליוס דרש מניקומדס שכר בתמורה לכך שהחזיר אותו לכסאו. הסכום שקבע היה גדול מכדי שניקומדס יוכל לשלמו, ולכן אקוויליוס לחץ עליו לפלוש לפונטוס. ניקומדס נענה והתקיף את מיתרידטס. מיתרידטס שלח שליח לאקוויליוס ודרש לרסן את ניקומדס או להרשות לו לתקוף בחזרה. אקוויליוס לא הסכים, ומיתרידטס הגיב בפלישה לקפדוקיה. שוב שלח שליח לאקוויליוס, אך הפעם השליח נעצר ונשלח בחזרה למיתרידטס עם מסר שייסוג מיידית מקפדוקיה ולא יתנגד לניקומדס.
לאחר מכן החליט מיתרידטס לפלוש לביתיניה (ולאחר מכן לאסיה הקטנה) והתחיל את מלחמת מיתרידטס הראשונה. בקרב בפרוטופקיום, הנחיל המצביא הפונטי נאופוטלמוס תבוסה לאקוויליוס. אקוויליוס ברח לפרגמון ומשם ללסבוס, אבל לאחר מכן הוא הוסגר על ידי תושביה למיתרידטס והוצא להורג ביציקת זהב מותך לתוך גרונו. בניסיון להחדיר פחד ברומאים, השתמש מיתרידטס בשיטה זו של הוצאה להורג כדי להראות מה "גורלו של החמדן". שיטה זו של הוצאה להורג נהייתה למפורסמת וחוקתה על ידי הפרתים שהוציאו כך להורג את מרקוס ליקיניוס קראסוס, כסמל לתאוות הבצע שלו.
מאיר יונה (רב)
הרב מאיר יונה (ה'תרע"ח - כ"ב אדר ב' ה'תדש"מ, 26 במרץ 1984), היה הרב הראשי הספרדי הראשון של עיירת הפיתוח מגדל העמק.
מוצא משפחתו
אביו, הרב מוסה יונה, היה מוהל ובנו של הרב זכריה יונה. הסב נולד בשנת ה'תר"ל לערך באלכסנדריה שבמצרים להורים ילידי תימן, ובגיל ארבע עלה לארץ ישראל וגר בירושלים. בשנת ה'תרנ"ו לערך, בגיל 26, עבר לג'רבה שבתוניסיה, שם נשא את ורידה, בתו של רב משה עידאן, אחד מגדולי המקובלים באי. בהמשך חייו הפך הרב זכריה למקובל גדול בעצמו, וגם היה סופר סת"ם שכתב 98 ספרי תורה מלבד תפילין ומזוזות.
ביוגרפיה
הרב מאיר יונה נולד בג'רבא, ובצעירותו למד אצל רבני העיר, הרבנים מקיקץ דידי, מקיקץ שלי, חיים חורי, ורחמים חי חויתה הכהן, בשעות הערב למד אצל הרב אוזיפה הכהן.
בגיל 19 עבר מג'רבא לגאבס, ובגיל 21 התחתן עם מישה חדאד. בגאבס עסק ברבנות ובהוראה ולימד תורה לתלמידים. כן שימש ברבנות בעיירה 'דוז' הסמוכה, ועסק גם בשחיטה.
בגיל 26 חזר לג'רבא כדי להתארגן לעלייה לארץ ישראל, ואחרי חצי שנה יצא לדרכו. הוא הגיע לעיר מרסיי שבצרפת וכיהן שם ברבנות באופן לא רשמי. אנשי המקום רצו שיישאר עימם, אך כעבור שנים מספר הוא המשיך בדרכו, ובשנת ה'תש"י הגיע עם משפחתו לישראל. הוא השתכן במעברות בפרדס חנה וסבל מעוני וקשיי קליטה, עסק בתלמודו ובין היתר גם לימד את ילדי המעברות תורה.
בהמשך שימש כרב של 'רמת ישי - בית שערים' מספר שנים, והיה ממניחי היסוד ואבן הפינה להקמת היישוב מגדל העמק, והמפעלים שקמו בו בראשיתו. עם יסוד היישוב עבר להתגורר בו. ומונה על ידי הראשון לציון הרב בן ציון חי עוזיאל לרב המקומי (בכתב המינוי כונה היישוב 'מוג'דיל' כשמו בערבית), ומאז כיהן כרב המקום כ-31 שנים, מתוכן 26 שנים כראש המועצה הדתית בהתנדבות. הוא הקים ביישוב את התשתית הדתית, וסירב לעזוב אותו גם כשהוצע לו לכהן ברבנות בערים פתח תקווה, ואשקלון.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלה, עד שנפטר בגיל 66, בכ"ב אדר ב' ה'תשמ"ד.
בשנותיו האחרונות מילא את מקומו הרב אברהם מנחם, שמכהן אחריו כרב העיר.
מגדל בית המכס
מגדל בית המכס (באנגלית: Custom House Tower) הוא גורד שחקים הממוקם בכיכר מקינלי 3 בעיר בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. חלקו התחתון נבנה בשנת 1849 והמגדל בראשו הוקם בשנת 1915. המגדל מתנשא לגובה של 151 מטרים, והוא חלק ממתחם בית המכס של בוסטון ובעל מעמד של מבנה היסטורי לאומי משנת 1973.
שבלול קובני מצויר
שבלול קובני מצויר או שבלול קובני צבעוני (שם מדעי: Polymita picta) הוא מין של שבלול יבשה. שבלול זה הוא מין אנדמי לקובה וידוע בזכות הקונכייה הצבעונית שלו, המעוטרת בציורים צבעוניים.
תיאור
הקונכייה של השבלול הקובני המצויר היא באורך של כ- ומעוטרת בצבעים עזים, לרוב בגווני צהוב וכתום עם פסים דקים בצבע לבן, חום או שחור. לפרטים שונים יש צבעים ועיטורים שונים. בשל צבעוניותן, הקונכיות הן פריט נוי ואספנות מבוקש, בין השאר לצורך יצירת תכשיטים. כתוצאה מכך, השבלול עמד בפני סכנת הכחדה. הוא מוגן בחוק מאז 1943 ונאסר על ייצואו למעט לצורכי מחקר מדעי.
השבלול עצמו (כלומר, הגוף הרך) הוא בצבע אפור-כהה עד שחור. הראש בעל שני זוגות משושים: זוג ארוך למעלה שכולל שתי עיניות וזוג תחתון קצר שכולל איברי מישוש, ריח וטעם.
ביולוגיה
השבלול הקובני המצויר הוא שבלול יבשה שנושם אוויר באמצעות ריאה. הוא ניזון מחזזיות, טחב ופטריות שגדלים על עלים וגזעי עצים. תוחלת החיים שלו היא כ-15 חודשים והוא מתרבה בזמן העונה הרטובה, בחודשים ספטמבר–אוקטובר. בעונה היבשה הוא נכנס לקיוט, מעין תרדמת קיץ, בחודשים דצמבר ועד תחילת מאי. במהלך הקיוט הוא מוריד בצורה דרסטית את המטאבוליזם שלו ואוטם את קונכייתו בחתם גירני על מנת למנוע איבוד נוזלים.
את הפיגמנטים שצובעים את קונכייתו מקבל השבלול מהמזון אותו הוא אוכל. הזואולוגים משערים שריבוי הדוגמאות הצבעוניות שלו מבלבל את טורפיו הפוטנציאליים ומונע מהם להכלילו כבעל חיים אכיל.
תפוצה ובית גידול
השבלול הקובני המצויר הוא מין אנדמי לקובה. הוא חי בסמיכות לעצים ובעיקר באזורים מיוערים הקרובים לחוף הים וביערות סובטרופיים.
בתרבות
השבלול הקובני המצויר מתואר לעיתים כ"שבלול היפה ביותר" ומככב בדירוגי יופי של שבלולים בזכות קונכייתו הצבעונית.
בשל יופייה וצבעוניותה, קונכייתו היא פריט אספנות נחשק. עובדה זו כמעט הביאה להכחדתו עקב איסוף יתר. בעקבות כך נחקק ב-1943 חוק המגן עליו ואוסר את ייצואו והמסחר בו. עם זאת, סחר בלתי-חוקי בקונכיות השבלול עדיין קיים, ומצבו עדיין בסכנת הכחדה חמורה.
תתארו לכם
תתארו לכם הוא שיר של שלמה ארצי מתוך אלבום העשרים ושניים שלו "שפויים" (2007). השיר באורך של 3:45 דקות, הולחן ונכתב על ידי שלמה ארצי. השיר יצא כסינגל החמישי מהאלבום.
הקליפ הופק על ידי חברת הינדלר הפקות ונצפה ביוטיוב למעלה מ-30 מיליון פעמים (נכון למרץ 2023).
השיר הגיע למקום השני במצעד החיילים שארגן גלגלצ לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל.
לשיר בוצעה גרסת כיסוי על ידי משתתפי התוכנית The Voice ישראל בעונה הראשונה שלה.
כנסיית האמנה (בוסטון)
כנסיית האמנה (באנגלית: Church of the Covenant) היא מבנה בעל חשיבות היסטורית, שנבנה בין השנים 1865–1867 על ידי "הכנסייה הקהילתית המרכזית" (Central Congregational Church) וכיום מסונפת ל"כנסייה הפְּרֶסְבִּיטֶרְיָאנִית" (Presbyterian Church) ול"כנסייה המאוחדת של ישו" (United Church of Christ)
אדיס יאחוביץ'
אדיס יאחוביץ' (במקדונית: Адис Јаховиќ; נולד ב-18 במרץ 1987 בסקופיה) הוא כדורגלן מקדוני למשפחה ממוצא בוסני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בודרומספור מליגת המשנה הטורקית.
קריירה
אדיס יאחוביץ' החל לשחק כדורגל בגיל 7 ב"מקדוניה פאורגה פטרוב" ולאחר עונה בקבוצת בוגרים עבר לבוסניה והרצגובינה. בשנת 2013 הוא שיחק בהשאלה בציריך ובהמשך עבר לשחק באוקראינה. בעונת 2014/15 הוא שיחק בקריליה סובייטוב סמרה ואיתה עלה לליגה העליונה הרוסית. לאחר עונה בליגה העליונה הוא עבר לשחק בטורקיה בה משחק גם בעונת 2020.
בפברואר, יאחוביץ' חתם בגזטפה.
נבחרת לאומית
אדיס יאחוביץ' החל לשחק בנבחרת ארצו בשנת 2012. בנבחרת הוא כבש 3 שערים, את השער האחרון הוא כבש בשנת 2014 כאשר בדקה 92 הבקיע והבטיח ניצחון לנבחרתו על נבחרת לוקסמבורג בכדורגל (שער שיוון נכבש בדקה 66 על ידי בסארט עבדורחימי). את המשחק האחרון שלו במדי הנבחרת היה בשנת 2016 נגד נבחרת ישראל בכדורגל.
יבגניה מורוזובה
יבגניה מורוזובה (ברוסית: Евгения Морозова); הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מבלארוס.
פעילותה בתקופת המלחמה
יבגניה מורוזובה, הייתה בשנות השלושים לחייה, התגוררה עם שני ילדיה, מיכאל בן ה-10 וגלינה בת ה-3 במינסק, עיר הבירה של בלארוס. עוד לפני המלחמה, פגשה מורוזובה בד"ר אהרון לוין, שהיה רופא ילדים ידוע. אחרי כיבוש מינסק והקמת גטו מינסק באוגוסט 1941, נכפה על משפחת לוין לעבור לשם. בסתיו 1941, סופיה, הילדה הבכורה במשפחת לוין, התגנבה אל מחוץ לגטו והלכה לביתה של מורוזובה. הילדה סיפרה למורוזובה על התנאים הנוראים שבהם חיה המשפחה בגטו וביקשה את עזרתה. מורוזובה, שהייתה מוכנה לעזור לחברים היהודים שלה, אספה בגדים חמים ואוכל ושלחה אותם עם סופיה בחזרה לגטו. בין סתיו 1941 ל-1942, עזרה מורוזובה למשפחת לוין לשרוד בגטו בעזרת משלוח מזון באופן קבוע. כשהחלו הנאצים במבצע הרצח במרץ 1942, פאינה לוין ואחיה הקטן, מישה נרצחו. סופיה וגלינה ביקשו ממורוזובה להסתיר אותם וכך עשתה. אחרי שכמה שכנים הלשינו עליה, הגיע שוטר בלארוסי לביתה של ודרש ממנה להסגיר את שתי הבנות היהודיות. מורוזובה הצהירה כי הן לא יהודיות אלא אחייניות שלה. בהמשך נקרא בנה של מורוזובה, מיכאל, למטה המשטרה כדי לאשר אילו מהגרסאות נכונה. מיכאל התעקש על כך ששתי הבנות הן קרובות משפחה. שתי האחיות הסתתרו בביתה של מורוזובה ממרץ ועד דצמבר 1942. לאחר מכן דאגה להשיג עבורן מסמכים מזויפים כדי למקם אותן כילדות רוסיות בבית יתומים. במשך כל זמן שהותן שם עד לשחרור מינסק ב-3 ביולי 1943, המשיכה מורוזובה לשלוח להן אוכל באמצעות בנה מיכאל.
לאחר המלחמה
בשנים שלאחר המלחמה האחיות שמרו על יחסים קרובים עם מורוזובה וילדיה. החל משנת 1990 מיכאל, בנה של מורוזובה, חי עם אשתו היהודייה בישראל.
מורוזובה נפטרה במינסק בשנת 1997.
בפברואר 2002, הוכרה יבגניה מורוזובה על ידי מוסד "יד ושם" כחסידת אומות העולם.
שלומית יניסקי-רביד
שלומית יניסקי-רביד (נולדה ב-11 בנובמבר 1963) היא פרופסור חבר למשפטים בקריה האקדמית אונו, חוקרת בתחום הקניין רוחני ודיני עבודה. המייסדת וראש מכון שלום למחקר משפטי השוואתי ומרכז אליהו למשפט וטכנולוגיה אונו. היא הייתה פרופסורית אורחת באוניברסיטת פורדהאם ועמיתת מחקר באוניברסיטת ייל.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם: משפט וטכנולוגיות מתקדמות, בינה מלאכותית ובלוקצ'יין, חופש מידע, קניין רוחני, דיני עבודה, זכויות אדם וחירויות יסוד ובעיקר הזכות לשוויון, הזכות לפרטיות, זכויות אזרחיות וכלכליות, אתיקה בניהול ודיני תחרות, הצדקות תאורטיות, והיבטים השוואתיים ובינלאומיים.
ביוגרפיה
שלומית יניסקי-רביד נולדה בחולון. אביה, אליהו יניסקי, ניצול השואה, שעלה לארץ באוניית אקסודוס, היה מנהל בחברת המים מקורות ואמה אסתר יניסקי, ילידת ישראל, (לבית שבח) הייתה פעילה חברתית שזכתה באות יקיר העיר חולון בשנת 2015 ומגן העיר חולון בשנת 1999. יניסקי-רביד הייתה בת אמצעית מתוך שלוש.
היא נשואה לרפאל רביד, ואם לשני בנים ובת. מתגוררת בסביון.
לימודים וקריירה אקדמית
שלומית יניסקי-רביד סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובמדעי החיים, שניהם בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן ב-1987. לאחר מכן פנתה ללימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, והייתה מצטיינת דיקן בכל שנות לימודיה. סיימה את לימודי התואר ב-1992.
היא התמחתה במשרד עו"ד יגאל ארנון ובשנת 1994 קיבלה רישיון עריכת דין. עבדה, בין היתר, במחלקה המשפטית ביבמ ישראל. היא בעלת משרד ומייצגת בתיקים בתחומי התמחותה.
בשנת 1999 הצטרפה לסגל המרצים בבית הספר למשפטים של הקריה האקדמית אונו ומכהנת כיום (2020) בדרגת פרופסור חבר.
בשנים 2002–2008 למדה במסלול ישיר למצטיינים לדוקטורט במשפטים ב, עבודת המחקר שלה עסקה בנושא קניין רוחני של עובדים.
בשנת 2011 יצאה לפוסט דוקטורט, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם היא עמיתת מחקר ב-Information Society Project, ISP.
החל מ-2012 היא מכהנת כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם, ניו יורק, ארצות הברית, שם היא מרצה בתחום אתגרי טכנולוגיה כדוגמת בינה מלאכותית ובלוקצ'יין.
בין השנים 2002 ל-2010, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ובבית הספר למנהל עסקים תואר שני באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2003 ל-2011, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ב, רמת גן. בשנת 2010, שימשה גם כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים של המכללה למנהל. ומשנת 2020 ב.
יניסקי-רביד מכהנת גם כמרצה אורחת בתוכנית בינלאומית בסמינר למשפט השוואתי והיא חברת הנהלת הסמינר בבית הספר למשפטים, אוניברסיטת אורבינו, איטליה ושימשה כחוקרת אורחת במרכז אוקספורד לדיני תחרות ומדיניות משפטית, באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
פעילויות מקצועיות ותפקידים אקדמיים
ב-2003 ייסדה יניסקי-רביד את המרכז לנשים בעבודה ועמדה בראשו עד 2010. בשיתוף שדולת הנשים בישראל בקריה האקדמית אונו, המרכז עסק בבעיית ההפליה נגד נשים במקומות העבודה, הטרדה מינית בעבודה, שכר שווה, ייצוג הולם לנשים, נשים בקבוצות מיעוט מודרות.
באותן שנים, ייסדה ועמדה בראש המרכז לזכויות בעבודה ולזכויות בקניין רוחני בעבודה וזכויות ממציאים. המרכז סיפק שירותים משפטיים פרו בונו לעובדים. בנוסף, המרכז העניק ייעוץ למגוון גופים ממשלתיים ולחברי הכנסת.
ייסדה ב-2006 ומאז עומדת בראש מכון שלום למחקר משפטי השוואתי, הקריה האקדמית אונו. המכון מוביל פעילויות אקדמיות בינלאומיות עם מוסדות בעולם. בין היתר, המכון מקדם מחקר השוואתי על ידי הנחיה ותמיכה בחוקרים במוסדות בעולם; מארגן ומעביר סמינרים אקדמיים בינלאומיים, מדי שנה בבית הספר למשפטים של ייל ו-NYU, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם, בארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה (ILO), בארגון הקניין הרוחני העולמי (WIPO), במכון השווייצרי למשפט השוואתי בלוזן, שווייץ, באיטליה, ובאוניברסיטת אוקספורד; המכון ממרכז מארגן כנסים בינלאומיים המתמקדים בנושאים בינלאומיים והשוואתיים ועוד.
קובי יעקובי
יעקב (קובי) יעקובי (נולד ב-1973) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כמזכיר הביטחוני של השר לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
יעקובי שירת כלוחם בחטיבת גולני. לאחר שחרורו התגייס למשטרת ישראל ושירת כלוחם יס"מ בשנים 1997 עד 2003.
בשנת 2005 כקצין יחידת סיור במרחב ציון הוענק לו אות מצטיין נשיא המדינה.
יעקובי המשיך בתפקידי פיקוד וליבה ושירת כסגן מפקד תחנת הראל, סגן מפקד תחנת שלם, עוזר ראש אגף התנועה ויועץ בכיר למנכ"ל המשרד לביטחון פנים.
בשנת 2020 מונה למפקד תחנת מוריה במחוז ירושלים, במסגרת תפקידו היה אחראי להשלטת הסדר במחאה נגד ראש הממשלה נתניהו בסמוך למעונו ברחוב בלפור.
באוגוסט 2021 השתתף בפעילות לחילוץ לכודים בבית חולים איתנים במהלך שריפה בהרי ירושלים. על פועלו הוענק עיטור המופת של משטרת ישראל.
במאי 2022 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ציון.
בפברואר 2023 מונה למזכירו הביטחוני של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ובחודש מאי באותה השנה קודם לדרגת ניצב.
יעקובי נשוי לטלי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במדעי הרוח והחברה עם התמחות בקרימינולוגיה ובעל תואר שני בקרימינולוגיה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יחסי בנגלדש–קובה
יחסי בנגלדש–קובה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין הרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות מתוארים כחמים.
יחסים פוליטיים
ב-1998 נעצרו בארצות הברית חמישה קציני ביון קובנים שזכו לכינוי החמישייה הקובנית. לאחר מעצרם נערכה בבנגלדש עצרת למען שחרור הקצינים, ונאספו 10,000 חתימות. במקרה אחר, ספינה של חברה בבעלות קוריאה הצפונית הייתה מעורבת בהברחת נשק לקובה, והורחקה מנמל צ'יטגונג על ידי הצי הבנגלדשי. על החברה הוטלו סנקציות של האו"ם בשל ניסיון ההברחה.
יחסים כלכליים
בנגלדש וקובה הביעו עניין בהרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן. נכון ל-2013, בין הסחורות המרכזיות שמיוצאות מבנגלדש לקובה קיימים טקסטיל, תרופות וחולצות. הסחורות שקובה מייצאת לבנגלדש כוללות תרופות.
אלכס לנדי
אלכס לנדי (באנגלית: Alex Landi; נולד ב-28 בספטמבר 1992) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר ניקו קים בסדרה "אנטומיה של גריי" של רשת ABC והנרי לי בסדרת הטלוויזיה "רעבים" מבית נטפליקס.
תימן (דמות מקראית)
תימן הוא דמות מקראית, בנו של אליפז ונכדם של עשו ועדה. לתימן היו ארבעה אחים: אומר, צפו, געתם וקנז  ואח חורג אחד, מפילגשו של אביו, תמנע: עמלק,  שהיה אבי העם הראשון שנלחם בעם ישראל.
תימן נחשב לאבי תימן. יש המשערים שלאליפז התימני כלל לא קראו אליפז אלא שמחבר ספר איוב ראה שאחד מרעי איוב הוא תימני וקרא לו בשמו של אליפז אבי תימן.
אלכס לנדי
קריירה
ב־6 בספטמבר 2018 פורסם כי לנדי לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" של רשת ABC, בעונה 15, שם הוא מגלם את ד"ר ניקו קים, המנתח הגברי ההומו הראשון בסדרה. דמותו, המנתח הגברי הראשון ממוצא אסייתי, הפכה לפייבוריטית באופן מיידי. לאחר ליהוקו לסדרה, הוא הופיע על שער גיליון פברואר 2019 של מגזין Attitude". בגיליון פברואר / מארס של מגזין דה מאן, מגזין אופנה ואורח חיים לגברים באינדונזיה, הופיע מאמר על לאנדי.
בשנת 2019 החל לשחק בתפקיד משני בעונה השנייה של הסדרה של נטפליקס "רעבים". הוא גם התארח בקומדיית המצבים "אמא אמריקאית" ששודרה ברשת ABC.
בשנת 2021 החל לגלם את דמותו של ברט בסדרת הטלוויזיה "ווקר" של רשת The CW, סדרה זו מהווה ריבוט לסדרה משנות התשעים "ווקר". באפריל אותה שנה, הופיע בוידאו קליפ לסינגל "Kiss Me More", של דוג'ה קאט בה היא מארחת את סיזה.
יוליוס ריכרד פטרי
יוליוס ריכרד פטרי (בגרמנית: Julius Richard Petri;), מיקרוביולוג גרמני הנחשב לממציא צלחת פטרי בעת שעבד עם רוברט קוך.
חייו
פטרי נולד בבַּרְמן (Barmen), בקונפדרציה הגרמנית דאז. בשנים 1871-1875 למד רפואה באקדמיית הקייזר וילהלם לרופאים צבאיים ושנה אחר כך זכה לתואר רופא. הוא המשיך את לימודיו בבית החולים שריטה שבברלין, ובמקביל שירת כרופא צבאי עד 1882 ולאחר מכן כרופא במילואים.
בשנים 1877 ל-1879 הצטרף לצוות משרד הבריאות הקיסרי בברלין, שם הפך לעוזרו של רוברט קוך. בעצת אנג'לינה הסה, אשתו של עוזר מעבדה אחר, וולטר הסה, החלה מעבדת קוך לגדל חיידקים על צלוחיות אגר. פטרי המציא את צלוחית הגידול הסטנדרטית שנודעה כ"צלחת פטרי", ושכלל את תהליך הכנת מצע האגר וכן טיהור או שיבוט מושבות חיידקים שמקורם בתאים בודדים. התקדמות זו אפשרה זיהוי מדויק של החיידק האחראי למחלה.
אנדרטה לחללי גדוד השריון 46
האנדרטה לחללי גדוד השריון 46 היא אתר זיכרון, הממוקם בתחומי מושב עין הבשור שבחבל אשכול.
היסטוריה
גדוד השריון 46, גדוד שלח, היה מגדודי טנקי המגח הראשונים בצה"ל. הוא השתתף במלחמת ששת הימים בחזית הדרום במסגרת אוגדה 84, כשהוא מאויש בחיילי מילואים. הגדוד מוסיף להתקיים מאז ואילך.
14 מחיילי הגדוד נפלו בקרב במלחמת ששת הימים, ולימים הוקמה אנדרטה לזכרם בתחומי מושב שדות שבפתחת רפיח, שם לחם הגדוד בקרבות קשים.
האנדרטה
האנדרטה ממוקמת בשוליה של מדשאה בשטח של כארבעה דונם, הממוקמת לצד הכביש הראשי של המושב. היא מבנה העשוי מבטון חשוף. צורתו עגולה וסימטרית, שיוצרים שני קירות מקושתים הניצבים זה מול זה. יש בו שני פתחים נגדיים. בפתח השמאלי מותקן שער משבכת מתכת ובו מראה של טנקים וצמחייה מדברית. במרכז המבנה ניצב עץ ברוש שניצב באתר קודם להקמת האנדרטה. הוא ניצב בתוך ערוגה עגולה. צמרתו מתנשאת אל על דרך פתח עגול בתקרה השטוחה של המבנה, המקביל לערוגה. שני שבילי בטון מוליכים אל פתחי מבנה האנדרטה. הם יוצרים חצי מעגל, שקצותיו סמוכים לכביש המרכזי והאנדרטה ניצבת במרכזו.
על גבי הקירות הפנימיים של המבנה מוצגות תמונות 14 חללי הגדוד שנפלו במלחמת ששת הימים, שבע מכל צד. לצידן מוצגות כתובות זיכרון, לרבות מפת המהלכים הצבאיים ופקודת יום של אוגדת הפלדה - האוגדה שאליה השתייך הגדוד במלחמה. בפתח השמאלי של המבנה מוצג סמל חטיבה 401, שאליה משתייך הגדוד מאז הקמתו.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ישראל גודוביץ ונחנכה בשנת 1982.
כ-15 קילומטר מהאנדרטה ניצבת אנדרטת אוגדת הפלדה. גם אנדרטה זו תוכננה על ידי גודוביץ, נבנתה במקור בסיני והוקמה מחדש בתחומי ישראל.
אלעד סקר
אלעד סקר (נולד ב-15 בפברואר 1970) הוא מפקדה (במיל.) של יחידת החילוץ ערבה, מרצה לקבלת החלטות בתנאי אי ודאות וזוכה אות הנשיא למתנדב בשנת 2010. חבר מושב עין יהב בערבה.
התנדבות ביחידת החילוץ ערבה
אלעד סקר מתנדב ביחידת החילוץ ערבה מאז שנת 1993. במהלך תקופת התנדבותו ביחידה שימש כראש צוות, רכז הדרכה וראש תחום המבצעים היחידתי. מאז 2003 ועד לשנת 2017 שימש אלעד סקר מפקד יחידת החילוץ ערבה. יחידת החילוץ, אחת מעשר יחידות החילוץ הפועלות בישראל במסגרת התנדבות במשטרה, מופעלת אך ורק על ידי מתנדבים. היחידה עוסקת באיתור, חילוץ והצלת חיים של מאות אזרחים מדי שנה. יחידת החילוץ ערבה היא אחת מיחידות החילוץ הפעילות ביותר בישראל, שכן אזור הערבה מאופיין בתנאי שטח ומזג אוויר קשים. היחידה עוסקת בחילוץ משיטפונות בנחלים, איתור נעדרים במדבר וחילוץ פצועים מהשטח.
בשנת 2006 גייס אלעד את המתנדבים מכל יחידות החילוץ בישראל לשמש תצפיתנים קדמיים במלחמת לבנון השנייה. מאז שנת 2008 מוביל ומפקד על קורס מפקדי יחידות החילוץ הארצי, המכשיר את כל מפקדי יחידות החילוץ הפועלות בישראל.
הובלת משלחות סיוע לחו"ל
מאז שנת 2009 מוביל אלעד סקר משלחות סיוע לאזורי אסון ברחבי העולם, במסגרת תפקידו כראש צוות חו"ל בעמותת החילוץ F.I.R.S.T. בין השאר, פיקד סקר על משלחת סיוע לפיליפינים לאחר סופת הטייפון ב-2009, משלחת סיוע ליפן לאחר הצונאמי ב-2011 וכן משלחת סיוע בינלאומית לדרום סודאן. כמו כן, שימש סקר כמפקד לוגיסטי של משלחת הסיוע הישראלית שנשלחה לנפאל לאחר רעידות האדמה ב-2015.
בנוסף, לוקח סקר חלק במגוון שיתופי פעולה בינלאומיים בין יחידות חילוץ; אירוח שומרי יערות מקניה שאורגן בסיוע משרד החוץ, יחידת כלבנים מגרמניה, יחידת חילוץ מצרפת ועוד. כמו גם שיתופי פעולה הומניטריים עם ירדן וטורקיה. במילואים משרת סקר ביחידת אית"ן.
אות הנשיא למתנדב
בשנת 2010 זכה אלעד סקר באות הנשיא למתנדב, שהוענק לו על ידי נשיא המדינה דאז, שמעון פרס. לדברי חברי הוועדה המסייעת בבחירת הזוכים, זכה סקר באות "על שנים של התמדה, נחישות ומקצועיות בהצלת חיי אדם ופינוי נפגעים בתנאי שטח קשים ותוך הקרבה וסיכון עצמי".
פרסים נוספים ליחידת החילוץ
תנועת אומ"ץ, בשיתוף ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) וצרכני בריאות ישראל (צ.ב.י), העניקה במרץ 2016 את אות אומ"ץ ליחידת החילוץ ערבה, בפיקודו של אלעד סקר. למרות העובדה, שיחידת החילוץ אינה שייכת למערך גורמי הרפואה, החליטה הוועדה הציבורית, בראשות השופטת בדימוס ד"ר עדנה קפלן-הגלר, להעניק באופן יוצא דופן את האות ליחידה בשל ההשפעה הרבה של פעולתה על היכולת להציל מטיילים ממוות וצמצום חומרת הפציעות של מחולצים.
ניקולס קצנבך
ראשית חייו
ניקולס קצנבך נולד בפילדלפיה וגדל בטרנטון, ניו ג'רזי. הוריו היו אדוארד ל. קצנבך, ששימש כתובע הכללי של ניו ג'רזי, ומרי הילסון קצנבך, שהייתה האישה הראשונה בתפקיד נשיאת מועצת החינוך של ניו ג'רזי. דודו, פרנק ס. קצנבך, כיהן כראש עיריית טרנטון וכשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
קצנבך נקרא על שם סב-סבה של אמו, ניקולס דה בלוויל, רופא צרפתי שהתלווה לקסימיר פולסקי בדרכו לאמריקה והתיישב בטרנטון ב-1778. קצנבך גדל על ברכי הנצרות האפיסקופלית ומוצא משפחתו היה בין השאר גרמני.
שירות צבאי
קצנבך התחנך בבית הספר אקדמיית פיליפס אקסטר ולאחר מכן התקבל לאוניברסיטת פרינסטון. ב-1941 הוא היה בשנת לימודיו הראשונה בפרינסטון, ומיד לאחר המתקפה על פרל הארבור הוא התגייס לגיס האווירי של צבא ארצות הברית ושירת בו במלחמת העולם השנייה. הוא הוצב כנווט בטייסת ההפצצה ה-381 של קבוצת ההפצצה ה-310 בצפון אפריקה. מטוס הB-25 מיטשל שבו הוא צוות הופל ב-23 בפברואר 1943 מעל שמי הים התיכון בסמוך לחופי צפון אפריקה. את השנתיים הבאות הוא העביר כשבוי מלחמה במחנות שבויים איטלקים וגרמנים, כולל בסטלאג לופט III, מקום התרחשותה של הבריחה הגדולה, שבה קצנבך השתתף. בתקופת שביו הוא קרא רבות והעביר שיעורים בלתי פורמליים שהתבססו על הספר "עקרונות המשפט המקובל".
לימודים
ב-1945 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מפרינסטון בדרגת ההצטיינות "ראוי לשבח" (cum laude), בהתבסס בין השאר על נקודות הזכות האקדמאיות שהאוניברסיטה העניקה לו על כ-500 הספרים שהוא קרא בתקופת שביו. כחלק ממשימותיו לתואר הוא השלים עבודת תזה שכותרתה הייתה "נוסחת הפלדה הקטנה: הערכה היסטורית" (The Little Steel Formula: An Historical Appraisal). ב-1947 הוא השלים תואר בוגר במשפטים באוניברסיטת ייל, שם הוא שימש כעורך המאמרים של מגזין המשפטים של האוניברסיטה לאחר סיום לימודיו בייל ועד 1949 הוא למד בבייליול קולג' שבאוקספורד, על בסיס מלגת רודס.
ביוני 1946 נשא קצנבך לאישה את לידיה קינג פלפס סטוקס, בטקס שניהל דודה, אנסון פלפס סטוקס, לשעבר הכומר של הקתדרלה הלאומית של וושינגטון. אביה של סטוקס היה הרולד פלפס סטוקס, עיתונאי ומזכירו של הרברט הובר.
ב-1950 התקבל קצנבך ללשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי וב-1955 ללשכת עורכי הדין של קונטיקט. ב-1950 הוא התקבל כשותף במשרד עורכי הדין "קצנבך, גילדי ורודנר".
קריירה בממשל
בשנים 1950–1952 שימש קצנבך כפרקליט יועץ במשרד היועץ המשפטי של מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. בשנים 1950 - 1951 הוא לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ראטגרס. בשנים 1952 - 1956 הוא היה פרופסור חבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ולאחר מכן ועד 1960 הוא היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1961–1962 שימש קצנבך כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית במשרד הייעוץ המשפטי של מחלקת המשפטים. ב-1962 הוא מונה על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כמשנה לתובע הכללי. לאחר רצח קנדי המשיך קצנבך לשרת בממשל הנשיא החדש לינדון ג'ונסון. ב-11 בפברואר 1965 מינה אותו ג'ונסון כתובע הכללי ה-65 של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 2 באוקטובר 1966. לאחר מכן ועד לתום נשיאותו של ג'ונסון בינואר 1969 הוא כיהן כתת-מזכיר המדינה.
בספטמבר 2008 פרסם קצנבך את ספר זיכרונותיו משנותיו בשירות הממשלתי, "חלק מזה היה מהנה: העבודה עם רפ"ק ולב"ג" (Some of It Was Fun: Working with RFK and LBJ).
"העמידה בפתח בית הספר"
ב-11 ביוני 1963 היה קצנבך המשתתף העיקרי באחת התקריות המפורסמות ביותר במאבק על זכויות האזרח. מושל אלבמה ג'ורג' וולאס עמד בחזית אולם פוסטר שבאוניברסיטת אלבמה בניסיון לבלום את ביטול ההפרדה הגזעית של המוסד באמצעות הרשמתם של שני סטודנטים אפרו-אמריקאים, ויויאן מלון ג'ונס וג'יימס הוד. אירוע זה נודע בכינוי "העמידה בפתח בית הספר". כמה שעות לאחר מכן פינה וולאס את הדרך לאחר שקיבל הוראה לכך על ידי גנרל המשמר הלאומי הנרי גרהאם.
מעורבותו בחקירת רצח קנדי
לזכותו של קצנבך נזקף הייעוץ שלו לאחר רצח קנדי שהובילו להקמתה של ועדת וורן. ב-25 בנובמבר 1963 הוא שלח מזכר לעוזרו של הנשיא ג'ונסון, ביל מויירס, בו הוא המליץ על הקמתה של ועדה נשיאותית לחקירת הרצח. כדי למנוע תאוריות קשר, הציע קצנבך שתוצאות חקירת ה-FBI תהיינה פתוחות לציבור. בין השאר הוא כתב: "הציבור חייב לקבל את זה שאוסוואלד היה הרוצח; שלא היו לו בעלי ברית שעדיין מסתובבים חופשיים".
ארבעה ימים לאחר כתיבת מזכר זה, מינה ג'ונסון כמה מהדמויות הבולטות ביותר באומה האמריקאית, כולל נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ארל וורן, כחברי הוועדה. תומכי תאוריות הקשר לרצח תיארו את המזכר, שהיה אחד מאלפי המסמכים שנפתחו לציבור ב-1994 על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית, כסימן הראשון לטיוח פרשת הרצח על ידי הממשלה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום שירותו בממשל ב-1969 החל קצנבך לעבוד ב-IBM, שם הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי במהלך פרשת ההגבלים העסקיים הממושכת שניהלה מחלקת המשפטים בניסיון לפרק את IBM. יחד עם תומאס בר ממשרד עורכי הדין קרוות', סוויין ומור, הוא הוביל את התיק מטעם ענקית המחשבים במשך 13 שנים עד שב-1982 החליטה הממשלה לסגור אותו. בהמשך הוביל קצנבך את הייצוג המשפטי בתיק דומה שנוהל על ידי הקהילה הכלכלית האירופית.
ב-1986 פרש קצנבך מ-IBM והיה לשותף במשרד עורכי הדין "ריקר, דנציג, היילנד ופרטי" מניו ג'רזי. ב-1991 הוא היה ליושב ראש "הבנק הבינלאומי לאשראי ולסחר".
ב-1980 העיד קצנבך בפני בית המשפט המחוזי של מחוז קולומביה לטובתו של מארק פלט, שבהמשך נחשף כ"גרון עמוק" בפרשת ווטרגייט ומאוחר יותר היה סגן ראש ה-FBI, שהואשם ולאחר מכן הורשע בהזמנת האזנת סתר בלתי חוקית.
בדצמבר 1996 היה קצנבך אחד מ-15 חברי חבר האלקטורים של ניו ג'רזי שהצביעו בעד ביל קלינטון ואל גור.
במרץ 2004 נבחר קצנבך כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת התקשורת MCI. החל מיולי 2002 הוא היה חבר במועצת המנהלים של החברה שמאוחר יותר התמזגה עם חברת ורייזון תקשורת.
קצנבך ורעייתו לידיה פרשו לפרינסטון וכן החזיקו בבית קיץ במרתה'ס ויניארד. בנם הוא הסופר ג'ון קצנבך. גם בתם מריה היא סופרת.
ניקולס קצנבך נפטר בסקילמן, ניו ג'רזי ב-8 במאי 2012, בגיל 90.
עמוס שוב
עמוס שוב (31 במרץ 1967 – 1 ביוני 2015) היה מנחה, שחקן, מדבב ובמאי טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
בראשית דרכו השתתף, בין השאר, בסרט הטלוויזיה "סטמפניו" בבימויו של דן וולמן (1989) ובתוכניות הטלוויזיה "זהו זה!", "רואים 6/6" ו"לשון המראות" בטלוויזיה החינוכית ו"בקצה המכחול" בערוץ הראשון, לצד קרן מור ודרור קרן (1991).
התפרסם כאחד המנחים הראשונים בערוץ הילדים, אליו הצטרף בשנת 1993. בערוץ זה הנחה את תוכניות הילדים "כדור פורח", "נפגשים בשש", "הוגו", "הכיתה המעופפת". בערוץ גם גילם דמות של מגיש חדשות מגלומני והיפראקטיבי ובעל סגנון מיושן, אשר נהג לפתוח ולסיים את שידוריו במשחק המילים "שוב איתכם, עמוס שוב איתכם", עליו חזר מספר פעמים. ב-1997 הגיש בערוץ את התוכנית האישית "הבקבוק". במקביל להנחיה בערוץ, השתתף בסדרה ההיסטורית "לאן יהודים לאן" בטלוויזיה החינוכית (1995), וכן גילם את דמותו של אדם ברוך במחזה "גורודיש" כאשר הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי.
עמוס שוב פרש מהנחיה בערוץ הילדים בשנת 1998, אולם המשיך להשתתף בתפקידי דיבוב בערוץ כגון בתפקיד שרוך בשעשועון ההנפשה האינטראקטיבי "ברוך ושרוך" לצד מיכאל הנגבי (2001-2002), וכן בסדרה "משטרת האגדות" (בה שימש גם כבמאי דיבוב). ב-1999 דיבב במשחק פיפוש את פריץ פון בזזז, פסיכיאטר גרמני מטורף שנוהג לומר "קישקע". בשנים 1999–2001 הנחה לסירוגין בערוץ הראשון את התוכנית "כן או לא", בה הקהל באולפן צופה בסרט קצר ובוחר כיצד יסתיים. בשנת 2001 ביים את תוכנית הנוער "יופי סופי" בהנחיית סופי צדקה, אשר שודרה בערוץ 2. בשנת 2003 מונה לעורך הראשי של ערוץ פוקס קידס.
השתתף כשחקן בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "מעורב ירושלמי", "צה"ל 1", "הפיג'מות", "נשות הטייסים", "אולי הפעם", "האמת העירומה" ו"אחת אפס אפס". שוב השתתף גם במספר סרטי קולנוע, בהם "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי (1995), "מדוזות" (2007) ו"אליס" (2012), וכן בתפקיד קטן בסרט ההוליוודי "מינכן" (2005) בבימויו של סטיבן ספילברג.
בשנת 2011 השתתף בהצגה "בחלוף שנה", אשר הועלתה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר ב"צוותא" תל אביב ובה הופיע לצד אביגיל אריאלי, אשר הנחתה לצדו בעבר בערוץ הילדים.
החל משנת 2000 שימש גם כמדבב בסדרות וסרטי הנפשה רבים, בהם "בית ספר למפלצות", "מפלצות נגד חייזרים", "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", "סימבה מלך הג'ונגל", "מר פיבודי ושרמן", "6 גיבורים", "דיג'ימון" ו"הדוב פדינגטון".
כמו כן, שימש שוב כשחקן וקריין בפרסומות שונות, ועסק ביבוא תוכן דוקומנטרי לטלוויזיה.
עמוס שוב נפטר ב-1 ביוני 2015, בגיל 48, לאחר שכחצי שנה קודם לכן לקה פעם נוספת במחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין במושב גני עם, בו גדל.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
ליאו פון קניג
ליאו פרייהר פון קניג (בגרמנית: Leo Freiherr von König; 28 בפברואר 1871 – 9 באפריל 1944) היה צייר גרמני, שהשתייך ל.
קורות חייו
ליאו היה בנו של הגנרל הפרוסי גוטס פרייהר פון קניג ואשתו הרטה, לבית פריין פון קרם.
ליאו פון קניג למד באקדמיה המלכותית לאמנויות בברלין בין השנים 1889 עד 1894, באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1894 עד 1897 והיה בברלין משנת 1900. בשנים 1907 עד 1920 הוא היה נשוי לאמנית מתילדה טרדיף, שאת בתה אימץ.
משנת 1909 לימד ליאו פון קניג את אחייניתו בברלין. אשתו השנייה אנה פון קניג (1897–1992), הייתה גם תלמידה שלו. במהלך השנים היא הייתה המודל שלו לשלוש עשרה פורטרטים אישיים. מנישואים אלה נולדו שתי בנות. בנוסף, אהובתו של ליאו פון קניג, דולורס פון גרונליוס, לבית קבאלרו, ילדה בן לאחר מותו.
אחרי מקס ליברמן, לוביס קורינת ומקס סלפוגט, ליאו פון קניג היה אחד הנציגים הבולטים של הזצסיון בברלין. הוא התאמן באימפרסיוניזם בברלין ובפריז והוביל כיתת אמן בבית הספר לאמנות שימושית בברלין. יצירות המופת שלו כוללות פורטרטים של גרהרט האופטמן, ארנסט ברלך, אמיל נולדה, קתה קולוויץ ועוד.
הוא צייר את יוזף גבלס (1935), את בנותיו הלגה והילדה והתיידד עם ארנו ברקר, שאותו יצר בפסל חזה ברונזה במהלך שנת האולימפיאדה בברלין ב -1936. עם זאת, הוא נדחה במפורש על ידי אדולף היטלר, והסירו את ציוריו מתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1937 ב"האוס דר דויטשן קונסט".
בשנת 1941 הוצע על ידי אלברט בורמן ללא הצלחה למדליית גתה, אך הועלה לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות וינה על ידי בלדור פון שירך.
לאחר שהסטודיו שלו בברלין נהרס על ידי הפצצות בשנת 1943, הוא עבר לבוואריה, שם נפטר בשנה שלאחר מכן.
סנדי שו
סנדי שו (באנגלית: Sandie Shaw; נולדה ב-26 בפברואר 1947) היא זמרת פופ אנגלייה, שהייתה אחת מהזמרות הבריטיות המצליחות בשנות ה-60. ב-1967 היא זכתה באירוויזיון, בזכייה הראשונה של הממלכה המאוחדת בתחרות. היא נודעה בהופעותיה ברגליים יחפות, ואף תוארה כ"מלכת הפופ היחפה של שנות ה-60".
ראשית חייה וראשית הקריירה
סנדרה אן גוריך נולדה וגדלה בדנגהאם, אסקס, אנגליה. לאחר שעזבה את בית הספר, היא עבדה במפעל Ford Dagenham הסמוך, ועבדה כדוגמנית במשרה חלקית. לאחר מכן השתתפה בתחרות כישרונות מקומית כזמרת וזכתה במקום השני. כפרס היא הופיעה בקונצרט צדקה בלונדון, שם צפה בה הזמר אדם פיית' וזיהה את הפוטנציאל הטמון בה. הוא הציג אותה למנהלת שלו, איב טיילור, שסייעה לה להשיג חוזה הקלטות ב-Pye Records ב-1964 והעניקה לה את שם הבמה "סנדי שו".
טיילור הפגישה את שו עם הזמר-יוצר כריס אנדרוז, שחיבר עבורה את שירה הראשון, "As Long as You're Happy Baby", שלא הצליח להיכנס למצעדים. השיר השני שלה היה "(There's) Always Something There to Remind Me" מאת ברט בכרך והאל דייוויד, שביצע לראשונה לו ג'ונסון בביצוע שהגיע למקום ה-49 במצעד האמריקאי. גרסתה של שו כבשה תוך זמן את המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, בסתיו 1964, ואף הגיעה למקום ה-52 במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, בראשית 1965. "I’d Be Far Better Off Without You" היה הסינגל השלישי שלה, סינגל שבו העדיפו תחנות הרדיו להשמיע את הבי-סייד, "Girl Don't Come", שאף אותו חיבר אנדרוז, ובעקבות כך הוחלפו הצדדים של הסינגל. "Girl Don't Come" הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי והיה שירה המצליח ביותר במצעד האמריקאי, כשהגיע למקום ה-42 בו. לאחר מכן הוציאה שירים נוספים שהיו ללהיטים בבריטניה, כמו "I'll Stop at Nothing", "Long Live Love" (שירה השני שהגיע לראש המצעד הבריטי, ב-1965) ו-"Message Understood".
סנדי שו הייתה אורחת קבועה בתוכניות המוזיקה הבריטיות בטלוויזיה באותה תקופה, כגון "טופ אוף דה פופס", "Ready Steady Go!" ו-"Thank Your Lucky Stars". היא נתפסה כנציגה מובהקת של ה"סווינגינג סיקסטיז" (Swinging Sixties), והופעותיה ברגליים יחפות, שהיו לסימן ההיכר שלה, חיבבוה על קהל נרחב. היא אף הקליטה את מרבית להיטיה באיטלקית, בצרפתית, בגרמנית ובספרדית, ובכך הגבירה את הפופולריות שלה ברחבי אירופה. שו אף הוציאה מספר אלבומים בשנות ה-60: "Sandie"; "Me"; "Love Me"; "Please Love Me"; "The Sandie Shaw Supplement" ו-"Reviewing the Situation". אלבומים אלו כללו בדרך כלל שירים שחיבר אנדרוז, לצד גרסאות כיסוי לשירים שזכו להצלחה בביצועם של אמנים אחרים.
עד 1967 מכירות תקליטיה של שו דעכו, והמנהל האישי שלה החליט על שינוי כיוון אמנותי, לסגנון קברטי. היא נבחרה על ידי ה-BBC לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון באותה שנה, שהתקיים בווינה. היו לה הסתייגות מכך, שכן חששה שהופעה באירוויזיון תהרוס את האמינות שלה, אך היא הופיעה בתוכניתו של רולף האריס וביצעה חמישה שירים מהם על הציבור היה לבחור את השיר עמו תשתתף באירוויזיון, והשיר שנבחר היה "Puppet on a String" ("בובה על חוט") מאת ביל מרטין ופיל קולטר. על אף שהיא לא אהבה את השיר וחשבה שהוא אינו מייצג את המוזיקה שלה, היא השתתפה עמו בתחרות והוא זכה במקום הראשון, עם הפרש נקודות ניכר מהמקום השני, ובכך זכתה שו בזכייה הראשונה של הממלכה המאוחדת באירוויזיון. השיר היה להיטה השלישי שמגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, מספר שיא לזמרת באותה עת. "Puppet on a String" אף הפך ללהיט בינלאומי (אם כי לא זכה להצלחה בארצות הברית) והסינגל הנמכר ביותר בגרמניה באותה שנה, וזכה בדיסק מוזהב על מכירות של מעל למיליון עותקים בבריטניה בפרט, ובאירופה בכלל. עם זאת, סיפור ההצלחה של שו באירוויזיון כמעט שלא התרחש; ברשת ה-BBC שקלו להדיח אותה מייצוג הממלכה המאוחדת בתחרות, כיוון שהייתה המאהבת בפרשיית גירושין מתוקשרת. הופעתה של שו באירוויזיון זכורה גם בשל כך שהופיעה יחפה (כפי מנהגה, כאמור).
לבושה של שו היה לסימן היכר נוסף שלה, וב-1968 השיקה קו אופנה משלה, שבו מכרה קולקציה של בגדים ומוצרי הנעלה ממותגים על שמה. באותה שנה הנחתה תוכנית טלוויזיה משלה, בשם "The Sandie Shaw Supplement" ("המוסף של סנדי שו"), והוציאה אריך-נגן (LP) בעל אותו שם. בשנת 1969 הוציאה את שירה השמיני שהגיע לעשירייה הראשונה של המצעד הבריטי, והאחרון שהגיע לעשירייה זו, השיר "Monsieur Dupont" שהוקלט במקור בשפה הגרמנית. בסוף 1969 יצא הסינגל "Heaven Knows I'm Missing Him Now", שיר שהיה למקור ההשראה ללהיט של הסמית'ס 15 שנה מאוחר יותר. שו אף הפיקה אלבום משלה, בשם "Reviewing the Situation", שכלל גרסאות כיסוי לשירים מסגנון יותר אלטרנטיבי, ולא פופי, כמו שירים של בוב דילן, הרולינג סטונז ולד זפלין (שו הפכה באלבום זה לאמנית המוכרת הראשונה שביצעה גרסת כיסוי לשיר של לד זפלין). ב-31 בדצמבר 1969 השתתפה שו בספיישל הטלוויזיוני המצליח של ה-BBC לסיכום המוזיקה של שנות ה-60, "Pop Go The Sixties", וביצעה בו בשידור חי את השיר "There's Always Something There To Remind Me" ואת הגרסה הגרמנית של "Puppet On A String", בשם "Wiedhopf Im Mai".
מאז שנות ה-70
ב-1972 הסתיים החוזה שלה עם Pye Records, והיא לקחה הפסקה מהקריירה שלה כזמרת פופ. היא החלה לעבוד על פרויקטים אחרים, כמו כתיבה של מחזמר רוק, כתיבת שירים, משחק בתיאטרון (היא גילמה את תפקידה של אופליה ב"המלט" ואת תפקידה של ז'אן ד'ארק במחזה "יוהנה הקדושה") וכתיבת ספרי ילדים. ב-1977 הוציאה שני סינגלים בחברת התקליטים CBS Records. לאחר שנה אימצה את דרכי הזרם הבודהיסטי סוקה גקאי, ומאז שמרה על דרכי הדת.
בעלה השני, ניק פאוול, ממקימי חברת וירג'ין, הפגיש אותה עם חברי להקת B.E.F. (שהקימו יוצאי "The Human League"), והיא הקליטה גרסת כיסוי לשיר "Anyone Who Had a Heart" (במקור בביצועה של דיון וורוויק) לאלבומם "Music of Quality And Distinction" שהוקלט בווירג'ין רקורדס. גרסת כיסוי זו חידשה את העניין הציבורי בשו. סולנית "הפריטנדרס" כריסי היינד הזמינה את שו לבצע עמה בדואט גרסת כיסוי לשירה של שו "Girls Don't Come" בהופעה של הפריטנדרס, ומאז שמרו השתיים על קשרי חברות. לאחר שנה כתבה והקליטה שו את האלבום "Choose Life", שנועד לקדם מבחינת יחסי ציבור את תערוכת השלום העולמי שהתקיימה בלונדון במרץ 1983. בהמשך שנת 1983, קיבלה מכתב שציין שלב חדש בקריירה שלה; את המכתב כתבו חברי להקת הסמית'ס, הסולן מוריסי והגיטריסט ג'וני מאר, שתיארו עצמם כ"שני מעריצי סנדי שו שאינם מסוגלים להירפא" וכתבו לה כי "אגדת 'סנדי שו' אינה יכולה להסתיים עדיין – יש בה עוד מה לעשות ולהספיק". בעלה היה חבר של ג'ף טרוויס מ-Rough Trade Records, החברה שבה הייתה חתומה להקת הסמית'ס, ושו הסכימה להקליט כמה משיריהם. באפריל 1984 יצאה לאור גרסת הכיסוי שביצעה לשירם "Hand of Glove" (הסינגל הראשון של הלהקה), שנכללה בין 30 השירים הראשונים במצעד הבריטי. היא הקליטה גרסה מחודשת ללהיטה הראשון "(There's) Always Something There to Remind Me" עבור פסקול הסרט "Letter to Bezhnev", ולאחר מכן הקליטה שתי גרסאות כיסוי לשירים של לויד קול והוציאה אותם כסינגל בחברת Polydor. ב-1986 יצאה לסיבוב הופעות באוניברסיטאות, לראשונה מזה 20 שנה, וב-1988 הוציאה את אלבומה "Hello Angel" ("שלום לַך, מלאך"), כשמקור השם בגלויה ששלח לה מוריסי. שו קיימה שני סיבובי הופעות נוספים באוניברסיטאות, והופיעה במצעדי גאווה ובפסטיבלים לשלום.
בשנות ה-90 יצאו אלבומי אוסף שונים של שיריה, בכמה לייבלים קטנים, וכמו כן יצאו מהדורות מחודשות של אלבומיה השונים. ב-1991 נתפרסמה האוטוביוגרפיה שלה, "The World at My Feet" ("העולם שלרגליי"). לאחר שנה החלה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת לונדון, וב-1994 סיימה את הכשרתה כפסיכותרפיסטית. באותה תקופה הקליטה גרסאות מחודשות לכמה משיריה משנות ה-60, שקובצו באלבומה "Nothing Less Than Brilliant", שיצא בשנת 1994, לצד ההקלטות המקוריות של כמה משיריה האחרים. באותה תקופה בערך אף התגרשה מניק פאוול, ופגשה את בעלה השלישי, טוני בדפורד. ב-1997 פתחה קליניקה לפסיכותרפיה, שפועלת עד היום.
שו ניהלה מאבק משפטי מוצלח להחזקה בזכויות למכלול הקלטותיה, וב-2003 העבירה את הזכויות למכלול הקלטותיה לחברת EMI. במקביל, החלה לפעול כקואוצ'רית ומנטורית. חברת EMI פרסמה אלבומי אוסף של שיריה בצרפתית ובאיטלקית, ושנה לאחר מכן פרסמה אלבומי אוסף לשיריה בספרדית ובגרמנית. בסוף 2003 יצא לאור אלבום אוסף מרובע (בעל ארבעה דיסקים) משיריה, בשם "Nothing Comes Easy". ב-2010 הקליטה את שיר הנושא לסרט הבריטי "איזה מין שוויון".
חיים אישיים
ב-6 במרץ 1968 שו נישאה למעצב האופנה ג'ף בנקס. בתם גרייסי נולדה בפברואר 1971. השניים התגרשו ב-1978.
ב-1982 נישאה לניק פאוול, ממקימי "וירג'ין" ויו"ר האקדמיה האירופאית לקולנוע. להם שני ילדים. כיום היא נשואה לבעלה השלישי, טוני בדפורד.
טריטוריית מקדונלד
טריטוריית מקדונלד הוא השם שהוענק על ידי תושבי, שבמדינת מיזורי בארצות הברית, לישות העצמאית שניסו להקים כאקט של מחאה בשנת 1961. בעקבות סכסוך, שהתגלע בין מנהיגי המחוז ובין מושל מיזורי, החליטו התושבים לפרוש ולהקים מדינה נפרדת במסגרת ארצות הברית של אמריקה. הצעדים שנקטו התושבים להקמת "המדינה ה-51 של ארצות הברית" נתפסו כבדיחה על ידי הגורמים הרשמיים, אולם זכו לתהודה רבה בעיתונות של אותם ימים. טריטוריית מקדונלד, שבעצם לא נולדה מעולם, חדלה מלהתקיים כעבור מספר חודשים בתום עונת התיירות של שנת 1961.
הרקע להקמת טריטוריית מקדונלד
בשנת 1961 הושמטה רשימת אתרי הנופש של העיירות, ו מן "המדריך לחופשות משפחתיות", אשר הודפס בגב מפת הכבישים הרשמית של מדינת מיזורי. מדריך זה היה פופולרי מאוד באותה תקופה, והמוני התיירים נהגו לטייל על פי ההמלצות שהופיעו במפת הכבישים. המפה הופצה לציבור ב-3 באפריל 1961, ותושבי מחוז מקדונלד, שציפו למטיילים שהיו מבקרים במקום בעונת התיירות בכל שנה, ראו בהשמטה זו פגיעה חמורה בפרנסתם ביוקרת מקום מגוריהם. הם תבעו את תיקון המעוות, אולם מחלקת הכבישים של מדינת מיזורי, שהוציאה לאור של המדריך, סירבה להדפיס מחדש את מפת הכבישים.
מחוז מקדונלד, השוכן בפינה הדרום מערבית של מדינת מיזורי, וגובל במדינת ארקנסו ובמדינת אוקלהומה, נחשב לאזור בעל נוף יפה שמשך מדי שנה המוני תיירים שפקדו את אתרי התיירות, צרכו את השירותים שהציעו העסקים המקומיים, ותרמו תרומה משמעותית לכלכלת המחוז. בשנת 1960 נפגעה תנועת התיירות בעיר נואל עקב שינוי הנתיב של הכביש הראשי שחצה את מחוז מקדונלד, והשמטת אתרי התיירות מן הפרסום הרשמי של המדינה הייתה הקש ששבר את גב הגמל. 11 אלף התושבים של מחוז מקדונלד, שהיו תלויים במידה רבה בהכנסות שקיבלו במהלך עונת התיירות, סירבו לקבל את התשובה השלילית שקיבלו ממחלקת הכבישים והחליטו להגיב בתקיפות על הפגיעה בכבודם ובפרנסתם.
זו לא הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שתושבי מחוז מקדונלד הגיבו בחריפות על החלטת ממשל שפגעה בהם. בשנת 1863 שרפו תושבי המחוז את בניין בית המשפט ואת הארכיון המקומי לאחר שהתקבלה החלטה משפטית שלא מצאה חן בעיניהם. כעת, כמאה שנים מאוחר יותר, שוב התארגנו תושבי המחוז למאבק בממשל.
צעדי המחאה של תושבי מחוז מקדונלד
ב-9 באפריל 1961 נפגשו בעיירה נואל כחמישים מתושבי המחוז על מנת לדון בדרכי פעולה אפשריות. בפגישה השתתפו כל בעלי התפקידים המרכזיים של המחוז, כולל נציג המחוז לסנאט של מיזורי. התושבים העלו הצעות שונות לפעולות שיביעו את מחאת אנשי המחוז ואכזבתם מהתנהגותהשל מדינת מיזורי. בין ההצעות נידונה האפשרות לבקש ממדינת ארקנסו הסמוכה שתספח אליה את מחוז מקדונלד, או לדרוש ממדינת מיזורי שתחזיר את מחוז מקדונלד חזרה לשליטת האינדיאנים.
לאחר דיונים סוערים החליטו התושבים להתנתק ממדינת מיזורי, לחבור ל שבאוקלהומה ול שבארקנסו, ולייסד מדינה חדשה שתיקרא "טריטוריית מקדונלד", המדינה החמישים ואחת של ארצות הברית. תוכנית זו נוסחה באופן רשמי והוצגה ב-12 באפריל 1961 בפני הסנאט של מדינת מיזורי על ידי, שכיהן כסנטור ב.
מר מקגאוון, נשיא לשכת המסחר המקומית נבחר לנשיא הממשל הזמני, והתושבים החלו לממש את ההחלטה ולגבש את המוסדות של המדינה החדשה שהחליטו להקים.