cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיגפריד גראסיה
קריירת מועדונים
החל מעונת 1962/63 פחת מעמדו של גראסיה בקבוצה והוא שותף בכמות קטנה יותר של משחקים. בעונה זו שיחק ב-18 משחקי ליגה וכבש שער אחד, בהפסד ברצלונה לריאל סרגוסה ב-16 בדצמבר 1962. קובאלה פוטר והוחלף על ידי ז'וזפ גונסלבו. ברצלונה נתקלה בחוסר הצלחה בליגה והגיעה למקום השישי בלבד. אף על פי כן, הצליח גונסלבו להוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הגנרל, אחרי ניצחון 3-1 על ריאל סרגוסה במשחק הגמר, שנערך בקאמפ נואו. גראסיה פתח בהרכב הקבוצה במשחק זה. בעונת 1963/64 הופיע גראסיה 8 פעמים בלבד בליגה, בהן הבקיע את שערו האחרון במדי ברצלונה, במשחק בו הביסה ברצלונה את אספניול, יריבתה העירונית, 5-0, ב-19 באפריל 1964. בשתי העונות הבאות הופיע ב-4 משחקים בלבד, ובתום עונת 1965/66 פרש גראסיה ממשחק, בגיל 33. ב-12 באוקטובר 1966 נערך לכבודו ולכבוד מרטי ורז'ס משחק פרידה מול בנפיקה ליסבון.
קריירת נבחרות
גראסיה הופיע לראשונה במדי נבחרת ספרד במשחק מוקדמות יורו 1960, הלכה למעשה שמינית גמר, נגד ב-28 ביוני 1959, בו ניצחה ספרד 4-2. ספרד, עם גראסיה בהרכבה, ניצחה גם בגומלין 3-0 ועלתה לשלב רבע הגמר של המוקדמות - ממנו מעפילים לטורניר הגמר - אך ספרד סירבה לנסוע לברית המועצות ולכן הודחה טכנית. בהמשך השתתף גראסיה ב-6 משחקי ידידות, אך לא באף משחק במוקדמות מונדיאל 1962, מהן העפילה ספרד לטורניר הגמר, שנערך בצ'ילה. גראסיה נכלל בסגל הנבחרת. המונדיאל נפתח עם הפסד ספרד ל. לאחריו גראסיה השתתף בשני משחקיה הבאים של הנבחרת, בניצחון 1-0 על ובהפסד 2-1 ל, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים.
Mein liebster Jesus ist verloren, רי"ב 154
Mein liebster Jesus ist verloren (בעברית: ישו היקר שלי אבד), רי"ב 154, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון הראשון שלאחר חג ההתגלות, 9 בינואר 1724.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה הרביעית בשנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 65. באך ביצע את היצירה לפחות פעם אחת נוספת ב-1737.
ב-1886 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 32 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שני אבובי ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שמונה פרקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 13 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1985), טון קופמן (ב-1998), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2001).
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–טאיוואן
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–טאיוואן הם מערכת היחסים שבין הממשלות והעמים של הרפובליקה הדומיניקנית ושל הרפובליקה הסינית.
היסטוריה
בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הסינית התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין השנים 1944 עד 2018. ב-1944 ועד 1949 בתור הישות הלגיטימית והמייצגת של סין, ומ-1949 עד 2018 כטאיוואן. ביום ניתוק היחסים של הרפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה הכלכלה הגדולה ביותר שקיימה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית מתוך 19 המדינות החברות באומות המאוחדות שהכירו בה בתור הישות המייצגת והלגיטימית של סין.
ב-30 באפריל 2018, חשפה הרפובליקה הדומיניקנית את כוונתה לנתק את היחסים עם טאיוואן ולכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. הסטטוס ההכרתי של טאיוואן השתנה ממדינה ריבונית ועצמאית ל"טריטוריה בלתי נפרדת משטחה של הרפובליקה העממית של סין".
ריצ'רד שוויקר
ראשית חייו
שוויקר נולד בנוריסטאון שבמזרח פנסילבניה ביוני 1926, בנם של מלקולם אלדרפר שוויקר האב (1982-1895) ואשתו בלאנש שולץ (1974-1894). אביו ודודו עבדו בעסקי הריצוף במשך כמה עשורים. הוא רכש את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים בווסטרסטר, וסיים את לימודיו בתיכון האזורי של נוריסטאון כוולדיקטוריאן ב-1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים "(USS Tarawa (CV-40" מסדרת אסקס, והשתחרר משירות פעיל ב-1946.
לאחר שירותו הצבאי, למד שוויקר במכללת סליפי רוק סטייט במשך שנתיים לפני שעבר לאוניברסיטת מדינת פנסילבניה. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה ב-1950, וסיים את לימודיו כסטודנט באחוות פי קאפה סיגמא. לאחר מכן הוא הצטרף לעסק של משפחתו, חברת "אמריקן אולין טייל", ומעוזר במחלקת כוח האדם של החברה טיפס בסולם הדרגות עד לנשיא הארגון בתוך מספר שנים. הוא גם היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית. הוא היה חבר בוועדת המחוז, והקים את סניף הרפובליקנים הצעירים במחוז מונטגומרי, שבשנים 1952–1954 היה נשיאו. הוא נבחר כציר חלופי לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1952 וב-1956.
ב-10 ביוני 1955 נישא שוויקר לקלייר ג'ואן קולמן, לשעבר מארחת של תוכנית הטלוויזיה לילדים "חדר המשתובבים" (Romper Room) בפילדלפיה. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
בית הנבחרים של ארצות הברית
ב-1960 נבחר שוויקר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה. באותה תקופה כלל מחוז מונטגומרי, המרכזי שבמחוז הקונגרס ה-13, את נוריסטאון - עיר הולדתו של שוויקר - ומספר קהילות פרווריות אמידות בקו הראשי של פילדלפיה. שוויקר היה רפובליקני מתון ובמידה מסוימת אפילו ליברלי, ובבחירות המקדימות שנערכו במלגה הרפובליקנית גבר על חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון לאפור. בבחירות הכלליות הוא ניצח את וורן בלארד מהמפלגה הדמוקרטית, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טמפל, בהפרש של 62% –38%. הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות, ומעולם לא קיבל פחות מ-59% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, היה שוויקר חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המבצעיים הממשלתיים (בהווה נקראת "ועדת הפיקוח"). הוא נתן את חסותו לחקיקה שנחתמה בידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-1965, שהעניקה הטבות במזומן לאנשי ההכוחות המזוינים של ארצות הברית למען קיצוץ בעלויות. הוא גם תמך בחקיקות הנוגעות לזכויות אזרח, ביצירת מדיקר, הגדלת הביטוח הלאומי וסובסידיות פדרליות לשכר דירה. הוא שקל להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה ב-1966, אך מנהיגים רפובליקנים במדינה שכנעו אותו שלעשות לעשות כן.
סנאטור מטעם פנסילבניה
ב-1968 נבחר שוויקר לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור המכהן זה 12 שנה ג'ו קלארק בפער של יותר מ-280,000 קולות. הוא היה המועמד הרפובליקני היחיד שניצח בבחירות ארציות במדינת פנסילבניה, באותה השנה בה יוברט האמפרי ניצח בבחירות לנשיאות בפנסילבניה את ריצ'רד ניקסון ביותר מ-170,000 קולות. בהמשך למוניטין הפרוגרסיבי שלו בבית הנבחרים, התנגד שוויקר למלחמת וייטנאם ולמועמדיו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון של ארצות הברית קלמנט היינסוורת' וג'. הרולד קארסוול. שוויקר קיבל דירוג בן 89% מהארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית". עם זאת, הוא גם תמך במספר רעיונות שמרניים כמו תפילות במערכת החינוך הציבורי והתנגד לבקרה חזקה יותר ונרחבת על כלי נשק.
במהלך כהונתו בסנאט, שימש שוויקר כחבר הבכיר בוועדת העבודה ומשאבי האנוש ובוועדת המשנה להקצבות בעבודה, בבריאות ובשירותי האנוש. שוויקר היה חלוץ בהגדלת ההוצאות הממשלתיות למחקר מחלת הסוכרת, באמצעות נתינת חסות וניסוחו של "חוק המחקר והחינוך הלאומי לסוכרת". חקיקה זו, שהתקבלה על ידי הקונגרס ב-1974, הקימה את הנציבות הלאומית לסוכרת כדי ליצור תוכנית ארוכת טווח למלחמה במחלה.
הוא נבחר מחדש ב-1974 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי, ראש עיריית פיטסבורג פיט פלהרטי, אף על פי שבבחירות אלה איבדו הרפובליקנים מושבים רבים בקונגרס כתוצאה מפרשת ווטרגייט. הוא זכה ב-53% מקולות הבוחרים, אחוז התמיכה הגבוה ביותר שהצליח לקבל סנאטור מפנסילבניה מאז 1946. הוא היה הסנאטור הרפובליקני הראשון שקיבל אי פעם את תמיכת הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO בפנסליבניה, וקיבל 49% מהקולות בפילדלפיה, מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית.
ועדת צ'רץ'
בין השנים 1975–1976 היה שוויקר חבר ב"וועדה המיוחדת לחקר פעולות ממשלתיות בנושא פעילויות מודיעין", בראשותו של הסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, שחקרה פעילויות לא-חוקיות של סוכנויות קהילת המודיעין האמריקאית. ועדץ צ'רץ' חשפה כי הטענות לפיהן זממה סוכנות הביון המרכזית להתנקש בחייו של פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במהלך נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי — לא דווחו לוועדת וורן אף על פי שמנהל ה-CIA אלן דאלס היה חבר בה. ממצאים ראשוניים אלה הביאו את שוויקר לקרוא לחקירה מחודשת של רצח ג'ון קנדי. צ'רץ' מינה את שוויקר והסנאטור גארי הארט מקולורדו להרכיב ועדת משנה בת שני אנשים לבחינת "הביצועים או אי-הביצועים" של סוכנויות הביון בארצות הברית במהלך החקירה הראשונית של הרצח.
לוול (מסצ'וסטס)
לוול (באנגלית: Lowell) היא אחת משתי ערי הבירה של מחוז מידלסקס (ביחד עם קיימברידג') במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית. לוול נמצאת במקום בו נהר קונקורד נשפך אל נהר מרימק (Merrimack). העיר נמצאת במרחק של כ-40 קילומטרים צפון-מערבית לבוסטון, והיא חלק מהמטרופולין שלה. העיר היא הרביעית מבחינת גודל אוכלוסייתה במסצ'וסטס, אחרי ספרינגפילד, ווסטר ובוסטון.
היסטוריה
במקום בו נמצאת לוול שכנה בירתם של בני השבט האינדיאני פנקוק (Pennacook). באמצע המאה ה-17 החלו מתיישבים לבנים להקים יישובים באזור כמו צ'למספורד. בסוף המאה ה-17 אילצו הלבנים את הילידים למכור להם את אדמותיהם ובני פנקוק נטשו את המקום ועברו לקנדה.
בסוף המאה ה-18 החלו התושבים לנצל את כוח המים במפלי הנהר מרימק כדי להפעיל טחנות קמח ומבטשות.
ריצ'רד שוויקר
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש
בינואר 1981 מונה שוויקר למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בידי הנשיא רונלד רייגן. הוא מילא את התפקיד עד שהתפטר בפברואר 1983. במהלך כהונתו הוא עבד עם רייגן ועם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית טיפ אוניל ברפורמה בביטוח לאומי, שם דגש רב יותר על רפואה מונעת, הפחית את מענקי הרפואה והענקת חותמות המזון של תוכנית הסיוע לתזונה משלימה (Supplemental Nutrition Assistance Program, או בשמה הידוע "Food Stamp Program") למדינות ארצות הברית והגביל את הזכאות לקצבאות סעד.
לוול (מסצ'וסטס)
היסטוריה
בתחילת המאה ה-19 ביקר סוחר הטקסטיל פרנסיס קאבוט לוול בבריטניה והתרשם ממכונות האריגה החדשניות שם ויצר דומות בוולת'ם. לוול מת ב-1817, אבל יורשיו המשיכו בדרכו. הם ראו צורך במפעלים נוספים וב-1822 החליטו להקים מפעל לעיבוד כותנה במפלים שבאזור לוול של ימינו, שהיה אז בתחום השיפוט של צ'למספורד. לאחר זמן קצר החלו לקום עוד ועוד מפעלים, נחפרו תעלות שסיפקו עוד מים, וסביבם נבנה יישוב קטן.
ריצ'רד שוויקר
מותו
ב-31 ביולי 2015 מת שוויקר כתוצאה מזיהום שהסתבך במרכז הרפואי אטנלטיקר שבפומונה, ניו ג'רזי.
לוול (מסצ'וסטס)
היסטוריה
ב-1 במרץ 1826 קיבלה ההתיישבות מעמד של עיירה והייתה לחלק נפרד מצ'למספורד. העיירה נקראה לוול על שם פרנסיס קאבוט לוול. היא גדלה במהירות וכעבור עשור, ב-1 באפריל 1836, קיבלה מעמד של עיר.
לוול גדלה במהירות ועד מהרה סיפחה חלקים מהתיישבויות אחרות כמו צ'למספורד וטוקסברי. באמצע המאה ה-19 כבר הייתה לוול העיר השנייה בגודלה במסצ'וסטס והמרכז התעשייתי הגדול ביותר בארצות הברית. באותו זמן העיר קלטה העיר מהגרים רבים מאירלנד בעקבות הרעב שם וכן מהגרים גרמנים רבים.
מלחמת האזרחים האמריקנית פגעה בכלכלתה של לוול, שכן חלק ניכר ממנה התבסס על עיבוד כותנה מדרום ארצות הברית שהפסיקה להגיע בעקבות המלחמה. עם זאת התאוששה העיר לחלוטין זמן קצר לאחר המלחמה. בעשורים שלאחר מכן התפתחה התעשייה בלוול יחד עם התעשייה העולמית והיא קלטה מהגרים מקנדה וממזרח אירופה.
בסוף המאה ה-19 נכנסו לשימוש מכונות שעבדו על בסיס מנוע קיטור אשר החליפו בהדרגה את המכונות על בסיס אנרגיה הידרואלקטרית. לוול גם היא עברה למכונות מסוג זה והן אכן שיפרו את התעשייה המקומית, אולם היא איבדה את בכורתה התעשייתית שכן כעת היה לערי חוף, כדוגמת ניו בדפורד, יתרון - הנמלים שלהם הפכו אותן ליותר נגישות לייבוא וייצוא של חומרים ותוצרים, לעומת מקומות כמו לוול שהיו נגישים רק על ידי רכבות.
ההידרדרות של העיר המשיכה במאה ה-20, כשהחל תהליך בו עזבו מפעלים רבים את לוול בפרט ואת ניו אינגלנד בכלל ועברו דרומה. התהליך הואט לזמן קצר בעקבות עליית הביקוש למוצרים תעשייתיים במלחמת העולם הראשונה, אך הוא המשיך ובסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 רוב המפעלים בעיר עזבו אותה. ההידרדרות נמשכה בעקבות אירועי השפל הגדול מיד לאחר מכן ותושבים רבים הפכו למובטלים. למלחמת העולם השנייה הייתה השפעה דומה לקודמה, אך כמוה השינוי היה זמני.
המצב הירוד נמשך עד שנות ה-70 של המאה ה-20, אז העיר החלה להתאושש כמו בחלקים אחרים של מסצ'וסטס, בעיקר בזכות התפתחות של תעשיית היי-טק. בערך באותו זמן העיר קלטה מהגרים רבים מקמבודיה שברחו משלטון הקמר רוז'.
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת מסצ'וסטס בלוול, שהיא חלק מאוניברסיטת מסצ'וסטס, מערכת האוניברסיטאות הציבוריות של מדינת מסצ'וסטס.
תחבורה
בעיר עובר קו של רכבת הפרוורים של בוסטון, המקשר אותה לעיר בוסטון.
אדוארד מרון
אדוארד מרון (בערבית: ادوارد ميرون; נולד ב-1937) הוא מרים משקולות ערבי-ישראלי, ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) והיה לערבי הראשון (ואחד משניים אי פעם) שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
בשנת 1957 החל להתאמן בהרמת משקולות בצורה מקצוענית בעקבות פיתוח הענף בארץ על ידי יעקב שפרינגר. ביולי 1959 השתתף מרון לראשונה בתחרות בינלאומית במסגרת 'משחקי אסק"א' שנערכו בלינץ שבאוסטריה. בתחרות זו הרים 237.5 ק"ג וזכה במקום הראשון במשקל תרנגול.
בשנת 1960 השתתף מרון באולימפיאדת רומא והתחרה במשקל תרנגול. הוא קבע תוצאה של 80 ק"ג בלחיצה, 82.5 בהנפה ו-107.5 בדחיקה, סך הכול 270 ק"ג. התוצאות בלחיצה ובהנפה היוו שיאי ישראל חדשים אך הוא הגיע למקום ה-19 בלבד מתוך 22 מרימי משקולות שהתמודדו בקטגוריה זו. לאחר האולימפיאדה החל מרון לאמן מרימי משקולות במסגרת הפועל יקנעם.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בווינה ב-1961 שיפר מרון את שיאיו הישראלים והרים 87.5 ק"ג בהנפה ו-115 ק"ג בדחיקה. גם התוצאה הכללית שלו 295 ק"ג הייתה שיא ישראלי חדש.
בפסטיבל ספורט הפועלים שנערך בזלצבורג ב-1963 זכה מרון במדליית זהב במשקל נוצה ובאליפות העולם שנערכה סטוקהולם באותה שנה דורג במקום ה-11 מבין 17 משקולנים במשקל נוצה.
רני
רני (באוקראינית: Рені, ברוסית: Рени, ברומנית: Reni) זו עיר נמל באוקראינה, באזור אודסה, במרחק 22 קילומטרים מזרחית לגאלאץ, על הגדה השמאלית של הדנובה, במרחק 3 קילומטרים משפך הפרוט לדנובה. העיר שוכנת בקרבת משולש הגבולות אוקראינה-מולדובה-רומניה.
היסטוריה
רני מוזכרת לראשונה במסמכים ב-1548, כשהייתה חלק מנסיכות מולדובה. ב-1621 העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית, שנתנה לה את השם טומארובה. על פי הסכם בוקרשט (1812) רני הייתה בין היישובים שעברו משליטה עות'מאנית לשליטת האימפריה הרוסית. בעקבות מלחמת קרים נחתם חוזה פריז (1856) ועל פיו הועברו כמה יישובים מהאימפריה הרוסית לידי נסיכות מולדובה ובהם גם רני. אחרי איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה נוצרה המדינה הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שבהמשך הפכה לרומניה ובכך הפכה רני ליישוב רומני.
איש המכונה
איש המכונה (באנגלית: Machine Man) הוא דמות בדיונית של גיבור-על אנדרואיד המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת A Space Odessey #8 :2001 מיולי 1977, ונוצרה בידי הכותב והמאייר ג'ק קירבי.
איש המכונה הוא האלטר-אגו של האנדרואיד X-51, ששמו הסידורי המלא הוא Z2P45-9-X-51, אשר אימץ את השם האנושי "אהרון סטאק" כמחווה ליוצרו, המדען המת אייבל סטאק. הוא הופיע לרוב בפרסומי הקומיקס כגיבור-על, אך בשנת 2006 בחוברות "נקסטווייב" עבר שינוי אישיות ומראה גדול ופיתח שנאה כלפי בני-אדם. שינוי זה אומץ בחוברות "גברת מארוול" ו"הזומבים של מארוול" המאוחרות, אך לא בהופעותיו כחבר המסדר העתיק של המגן בחוברות "הענק האדום" ו"הענקית האדומה".
רני
היסטוריה
בעקבות קונגרס ברלין ב-1878 שוב עבר השלטון על רני לידי האימפריה הרוסית. אחרי המהפכות של שנת 1917 חלה התפרקות באימפריה הרוסית והטריטוריה בה נמצאת רני הכריזה על עצמאות תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית ובהמשך התאחדה עם רומניה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ברית המועצות הציגה ב-1940 אולטימטום לרומניה וזאת נסוגה מהאזור ורני עברה לשליטה סובייטית. במהלך מלחמת העולם השנייה האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ורומניה ורני שבה לשלטון רומני, אך עם השתנות פני המלחמה והתקדמות הצבא האדום שבה לשלטון סובייטי.
איש המכונה
יצירה, גיבור-על
הדמות נוצרה באדפטציית קומיקס לסרט 2001: אודיסיאה בחלל. X-51 היה האחרון בסדרת רובוטים תבוניים שנוצרו במרכז ברודהסט בסנטרל סיטי, קליפורניה בידי מומחה הרובוטיקה אבל סטאק עבור צבא ארצות הברית. שאר 50 הרובוטים האחרים נעשו פסיכותים לאחר שקיבלו בינה, וזאת בגלל חוסר זהותם. X-51 שרד את התהליך וטופל בידי אבל כבנו, קיבל פנים אנושיות ונחשף למונולית משנת 2001. כאשר אבל נהרג כשניסה להגן עליו, X-51 אימץ את זהות אהרון סטאק וברח מהצבא כמיסטר משין. במנוסה, סטאק החל ליצור קשר עם בני-אדם כדי להבינם טוב יותר. הוא נתפס ושוחרר, נלחם בחייליו של קולונל קראג ובקרטיס ג'קסון לצד הענק הירוק.
זמן קצר לאחר ששודרג, סטאק נפגש עם קבוצת ארבעת המופלאים ונלחם בברון ברימסטון ויחידת השטן, סנייק מארסטון והאמר האריסון. הוא נלחם במאדאם אימה לצד חברי קבוצת אלפא פלייט נורת'סטאר, אורורה וסאסקואץ', ובזהותו האנושית נעשה חוקר עבור חברת הביטוח דלמאר. לאחר הקרב נגד מאדאם אימה, הוא נלחם בג'ק-או-לנטרן המקורי. הוא ביקר את איירון מן, שבאותו הזמן היה אלכוהוליסט, זועם ותחת לחץ מצד אובדיה סטיין. איירון מן תקף את סטאק וכמעט הרג שניים מעובדיו שלו, אותם סטאק הציל. כאשר פגש את חבר ארבעת המופלאים הדבר הוא התאהב ברובוטית ג'וקסטה, ונלחם לצידם באולטרון. במהלך קרב, הוא היה עד כאשר ג'וקסטה נהרסה.
האוונג'רס, סנטינל
סטאק נלחם לצד האוונג'רס, נאמור ואחרים נגד דוקטור דום, שהשתמש בכוחותיו של האיש הסגול כדי לכבוש את העולם. כאשר הסופר-אדפטויד שוחרר מכלאו בידי פיקסר, הוא החל להרכיב צוות רובוטים רשעים בשם "מתכת כבדה" נגד האוונג'רס. לאחר שגייס את האנדרואיד המדהים הוא צירף את סטאק, בהבטחה שיתקן את ג'וקסטה. השלושה גייסו את זקיף 459 ואת רובוט טס-1, ותקפו את האוונג'רס - מוניקה רמבו/קפטן מארוול, הענקית הירוקה, נאמור, דוקטור דרואיד, האביר השחור ומארינה - בבסיסם התת-ימי. בסתר, סופר-אדפטויד חיפש מידע על הקובייה הקוסמית. הוא השיג את המידע שחיפש וזימן את קיוביק, יצור קוסמי שהתפתח מהקובייה. סטאק עבר להילחם לצד האוונג'רס נגד שאר צוותו, והביסו אותם. הוא עזר לאוונג'רס בהבסת סופר-אדפטויד, שנעשה כמעט אומניפוטנטי, והצטרף אליהם כחבר לא רשמי.
רני
היסטוריה
עם התפרקות ברית המועצות רני הפכה לעיר אוקראינית.
הקהילה היהודית
ב-1847 היו בעיר 22 משפחות יהודיות וב-1897 היו ברני 730 יהודים מתוך אוכלוסייה של 6,941.
איש המכונה
האוונג'רס, סנטינל
סטאק נלכד בידי סוכנות S.H.I.E.L.D, שתכננה להשתמש בו ביצירת חיילי דת'לוק. הוא נהרס לכאורה כאשר הציל סוכני S.H.I.E.L.D מהגולגולת האדומה שתקף את נושאת המטוסים המעופפת. הוא נראה כחבר באוונג'רס מהחוף המערבי, כחבר באוונג'רס ועזר להם בקרב נגד מורגן לה-פיי ומורדרד, במהלכו עברו ליקום אחר ונעשו ל"נקמת המלכה", ובסופו עזב את הקבוצה. בעקבות קרבותיו נגד באסטיון וזקיפי הסנטינל, הוא נעשה נגוע בתכנות הסנטינל ותקף כל מוטאנט בו נתקל. הוא נעשה במנוסה מסבסטיאן שו ומועדון הלפייר, ותקף בטעות את חברי האוונג'רס ג'סטיס וכוכב אש כאשר ביקש מהם עזרה בגלל תכנותו. הוא נלחם באחוות המוטאנטים של מיסטיק שרצו לגנוב כלי נשק מממשלת ארצות הברית. הוא נפגש עם יוצריהם של המונוליתים, גזע השמימיים העתיק, וחי בקרבם.
נקסטווייב, היוזמה
סטאק נראה חבר באוונג'רס הסודיים של קפטן אמריקה באירועי "מלחמת אזרחים", המתנגדים לחוק רישום העל-אנושיים. במהלך המיני סדרה "נקסטווייב" בכתיבת וורן אליס, סטאק נראה בכדור הארץ כחלק מצוות מיוחד מטעם סוכנות H.A.T.E הכולל בתוכו את סטאק, מוניקה רמבו, טביתה סמית', אלזה בלודסטון והקפטן. חזרתו של סטאק לכדור הארץ מוסברת בפלאשבק, שבו הוא נזרק חזרה לכדור הארץ דרך המרחב בגלל גישתו האלימה. הוא פיתח טינה ושנאה כלפי האנושות, אותה הוא מכנה "הבשרניים", נעשה אלכוהוליסט ופיתח משיכה מינית כלפי בלודסטון. כאשר הצוות מגלה כי H.A.T.E עובדת עבור תאגיד שנודע בעבור כארגון טרור, הם פונים נגד H.A.T.E והתאגיד. התגלה שבזמנו כסוכן H.A.T.E, הוא נהג להתגנב לחדרו של מנהל הסוכנות דירק אנגר, גנב אלכוהול וחיטט בחדרו. הוא השתמש בידע שצבר משוטטות בחדרו כדי להציל את חבריו לצוות. הוא הורג שיבוט של פין פאנג פום, ונהרג לכאורה בידי בנו של מודוק אך נראה בחיים בגלל גופו הרובוטי.
סטאק והסהרורי מגויסים לצוות מבצע סופת ברקים של גברת מארוול בחיפושים אחר אניה קוראזון. הוא נראה בגישתו מחוברות נקסטווייב, וכאשר גברת מארוול גלתה כי קיבל תשלום ממנהלת S.H.I.E.L.D מריה היל כדי שייצטרף ליוזמת 50-המדינות, כעסה היות שתמכה ב-S.H.I.E.L.D במלחמת האזרחים ללא תשלום. הוא העביר את זמנו מביקורת על סוכני S.H.I.E.L.D, וקיבל מהסוכנות בנוסף לתשלום מודלי חיקוי אנושי של מוניקה רמבו שתוכננו לשרת אותו. הוא הופיע בתפקיד אתנחתא קומית והשתמש בחלקים ממודלי החיקוי האנושי לתיקון גופו, ובכך סיפק לאראנה "עצות נשיות". הוא נלחם בגזע הסקרול הפולש כחלק מהצוות, שפורק.
הזומבים של מארוול, הענק האדום
סטאק, עדיין באישיות נקסטווייב, נשלח בידי סוכנות A.R.M.O.R להתלוות עם ג'וקסטה במשימה בארץ-2149/יקום הזומבים של מארוול כדי לקחת דגימת דם מבת אנוש. הם נשלח לשם ספציפית היות שהם אנדרואידים, ולא יודבקו בנגיף הזומבים. הוא לוקחים את דגימת הדם מאשתו של הקינגפין, ונסה פיסק, ומותקף בידי צבא הזומבים בהנהגת הקינגפין רגעים לאחר שמעביר את הדגימה לג'וקסטה. גופו נהרס, וג'וקסטה חוזרת לארץ-616. הוא מופיע בארץ-2149 עדיין חי, ולאחר שנלחם בצבא הזומבים, חוזר לארץ-616 באמצעות לוקג'או הזומבי. כאשר ג'וקסטה אומרת כי הוא השתנה, הוא טוען כי מאס להציל בני-אדם כדי להרוויח את אהבתם, ומידל את עצמו כמותם כדי להיות אחד מהם. הוא נשלח שוב לארץ-2149 מטעם A.R.M.O.R, הפעם לצד הווארד הברווז. יחד עם בתו של נבל-העל הוריקן מיקום אחר, הם יצאו להרוג זומבים ברחבי המולטי-יקום.
בהוראת קפטן סטיב רוג'רס, סטאק ללא אישיות נקסטווייב צוות לת'נדרבולט רוס/הענק האדום במעקב אחר מורד קטרי. סטאק ורוס הגיעו לאומת שארזאד, שם מצאו את המורד בתלבושת האביר הערבי שהוביל אותם לארמונו דרך שדה הכוח המגן. המורד מסיר את תלבושתו וחושף את עצמו כנבל סולטאן מאגוס, כולא אותם ומציג בפניהם את האביר הערבי הכלוא. סטאק ורוס משתחררים וסולטאן מאגוס נוסע לקהיר כדי לבדוק מי שלח אותם, וכאשר חזר קרע את גופו של סטאק שתיקן את עצמו. האביר הערבי משתחרר ועוזר לשניים במאבקם, אשר נפסק בהגעתו של גנרל רג'ינלד פורטין. סטאק והענק האדום יוצאים משארזאד, וסולטאן מאגוס נשבע לנקום. לאחר קרב עם הענקית האדומה, סטאק ורוס נשלחים לתקוף את בסיסה של אפס/אחת ונלחמים במפלצות הים המהונדסות גנטית שלה. כאשר היא שולחת נגדם את "ערפל שחור", סטאק משתמש במכשיר מיוחד כדי לנטרל את המזל"טים שלה ומשחרר את ערפל שחור, אך אפס/אחת בורחת. סטאק ורוס מאתרים אותה ונלחמים בהידרה מהונדסת גנטית.
פוקה הירש
פוֹקָה הירש (6 בפברואר 1908 – 2 בנובמבר 1978) היה איש עסקים ישראלי שיצר לעצמו תדמית של בליין בינלאומי ונחשב כמוביל במה שנקרא בתקופתו "החוג הנוצץ".
ביוגרפיה
פוקה הירש נולד בשנת 1908 בעיר רמניקו סראט שברומניה כבן למשפחת סוחרים אמידה. בלידתו נקרא אפרים ולימים שינה את שמו ל"פוקה", שם שלטענתו היה שם של מלך ביזנטי. בצעירותו למד הנדסה באיטליה ונהג לכנות עצמו בתואר דוקטור. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. בארץ עבד שנים מספר בעיריית תל אביב כמהנדס, ולאחר מכן, בשנת 1940, הקים את חברת "קומינג" והפך לסוכן עצמאי בעסקי אלקטרוניקה, חלקי חילוף למטוסים וסחר נשק, וצבר הון רב ורכוש. לאחר הקמת מדינת ישראל הפך הירש לספק של כלים, אביזרים וחלקי חילוף למערכת הביטחון, וכך הגדיל את הונו ונכסיו.
"מלך החוג הנוצץ"
בסוף שנות ה-50, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאטה ממשטר הצנע, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת בעלי הון, אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ". הלהיט "שיתפוצץ" שהושר באותה תקופה בפי רחל אטאס למלים של דן אלמגור, מתאר את התחרות בהשגת מותרות והנאות החיים שיוחסו לחוג זה. אנשי החוג כונו גם בשם "חוג הסילון" בשל שיטוטם בערי ההימורים באירופה ובארצות הברית. העיתונות נהגה לתאר בהרחבה בטורי הרכילות את עלילותיהם בישראל ומחוצה לה ואת פרשיות האהבים שלהם. עיסוק אופנתי זה במעלליהם של אנשי החוג הנוצץ נמשך במשך שנות ה-60 ושנות ה-70. בעשורים שלאחר מכן תפסו מקום זה בדעת הקהל ובטורי הרכילות זמרים, ספורטאים, שחקנים ואנשי תקשורת, שקיבלו את הכינוי "סלבס".
פוקה הירש היה המלך הבלתי מוכתר של חוג זה. הוא התלבש בהידור ונהג לענוד מונוקל על אחת מעיניו, כמנהג האצולה האירופית במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. נסיעותיו לאתרי הנופש וההימורים עלו מאות אלפי לירות. הוא נד בין רומא, פריז וניו יורק ויצא לחופשה פעמיים בשנה למקומות כסן טרופה או מונטה קרלו. הייתה לו דירה מפוארת ברחוב בן עמי 8 בתל אביב ליד כיכר דיזנגוף והוא בנה לעצמו בית מפואר בקיסריה ותמיד הסתובבו בו, לעיני העיתונאים שביקרו בו, נערות זוהר צעירות, אך מעולם לא נשא לו אישה ונשאר ברווקותו עד ליום מותו. הרבה לעסוק בו ובעלילותיו השבועון "העולם הזה".
על הפגנת ראוותנותו כתב העיתונאי ישעיהו בן-פורת:
פשיטה מתוקשרת ומשפט
פוקה הירש ניהל את עסקיו באמצעות חברה שבבעלותו בשם סידב בע"מ. רמת החיים הגבוהה החובקת עולם שהפגין משכה לבסוף את תשומת לבם של אנשי אגף מס הכנסה וב-2 במאי 1972 הם פשטו על משרדי חברת סידב ועל ביתו בקיסריה ודירתו בתל אביב והחרימו מאות מסמכים. הפשיטה על דירתו בתל אביב התבצעה בשעת לילה מאוחרת, כאשר אל חוקרי מס הכנסה נלווים עיתונאים וצלמי טלוויזיה. בדירה נמצאה צעירה גרמנייה ואילו פוקה הירש נמצא בחדרו כשהוא במצב של תרדמת עמוקה והוא הוחש לאשפוז בבית חולים. הצעירה אמרה לחוקרים כי ככל הנראה נטל פוקה הירש חומר נרקוטי ונרדם בחדרו, אך החוקרים העלו את הסברה כי ניסה להתאבד. האירוע תואר בהרחבה בעיתונות. כשהחלים נדרש על ידי חוקרי מס ההכנסה ומשטרת ישראל למסור מידע על עסקאותיו, אך הוא סירב בטענה שהפשיטה המתוקשרת פגעה בפרטיותו וכן כי הוא זכאי שלא להפליל את עצמו.
ב-2 באוגוסט 1972 שוחרר פוקה הירש ממעצרו וב-7 באוגוסט הוגש נגדו כתב אישום לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בקשת התביעה לעצור אותו עד תום ההלכים נדחתה על ידי השופט דב לוין. בשלב ראשון הועמד פוקה הירש לדין על אי מסירת מידע לחוקריו, דבר שהווה אז עבירה על תקנות ההגנה לשעת חירום (כספים). ב-15 באוקטובר 1972 דנה אותו השופטת הדסה בן עתו לתשלום קנס של 1,000 לירות. התביעה הגישה ערעור על קולת העונש לבית המשפט העליון. ב-19 בספטמבר דחה בית המשפט את בקשת התביעה, וכן מתח בקורת חריפה על צורת הפשיטה של חוקרי המס על ביתו.
על העבירות העיקריות בעניין העלמות המס ועבירות מטבע חוץ הועמדו חברת סידב ופוקה הירש, כבעליה, לדין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב. ביום 24 באפריל 1975 הרשיע בית המשפט את פוקה הירש על השמטה בזדון של עמלות בסכום של עשרות אלפי דולרים שקיבלה חברת סידב מחברה אמריקאית ועל כך שהסכומים נתקבלו במטבע חוץ מבלי להציעם למשרד האוצר לשם המרתם למטבע ישראלי, כפי החייב החוק באותם הימים. ב-6 במאי 1975 גזר בית המשפט על פוקה הירש עונש של שנת מאסר אחת בפועל ושנת מאסר נוספת על תנאי ולקנס של 100,000 לירות. חברת סידב נדונה לקנס של 200,000 לירות נוספות.
ערעורו
באמצעות פרקליטו יצחק טוניק, מי שיהיה לימים מבקר המדינה, הגיש פוקה הירש ערעור לבית המשפט העליון. ביום 17 במאי 1976 ניתן פסק הדין מפי השופט משה לנדוי. השופט קבע:
עם זאת, בית המשפט מצא עילה להקל בעונשו של פוקה הירש, בהביאו ציטוט מדברי השופט דב לוין שגזר את העונש בבית המשפט המחוזי:
השופט לנדוי תמצת עניין זה של הפגיעה בפרטיות בלשונו:
בשל "הענישה המוקדמת" הזאת, כלשונו, מצא בית המשפט כי יש לפצות את המערער על הסבל שסבל שלא כדין ולתת ביטוי למורת רוחו של בית המשפט מהתנהגות החוקרים, והקטין את עונש המאסר בפועל משנה אחת לשישה חודשים, וכנגד זאת הגדיל את הקנס שהוטל עליו ב-200,000 לירות נוספות.
סוף דרכו
כשתמה תקופת מאסרו והוא שוחרר מן הכלא, לא התגבר פוקה הירש על הטראומה של המאסר והיה שבור מבחינה גופנית ונפשית. חלפו כשנתיים מאז שחרורו והוא אושפז בבית חולים. הוא ביקש שלא יבקרו אותו בבית החולים כדי שלא יראו אותו במחלתו ועליבותו. במהלך האשפוז הוא עבר שלושה ניתוחים קשים ומת כשהוא חסר הכרה ב-2 בנובמבר 1978. הוא הלך לעולמו כשהוא בודד וערירי, בן שבעים במותו, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.. הותיר אחריו אח בלונדון ושני אחיינים בישראל.
לאחר מותו
הירש הותיר אחריו שני אחיינים, סמי (שמואל) ומני (מנחם עמנואל). מני קיבל לידיו את ניהול חברת "סידב" עוד בחיי דודו (1973) ושיקם את החברה כסוכנות המייצגת יצרנים וספקים בתחום הרכיבים האלקטרוניים לשוק הצבאי והאזרחי. סמי הוא איש עסקים פרטי שבין השאר הקים את דיסקוטק הקולוסיאום בכיכר אתרים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
מוצב שני
מוצב שני היה המוצב האחרון שהוקם ברצועת הביטחון בדרום לבנון. המוצב נבנה בשלוחה הצפונית של רכס עיון, כשני קילומטרים צפונית למפקדת החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון בעיירה מרג' עיון.
החל משנת 1992 מוקם מדי פעם כוח תצפית מיחידת מודיעין (יחמ"ם) במבנה נטוש שכונה "בית העמודים" בפאתים הצפוניים של העיירה מרג' עיון. כוח התצפית מלווה בכיתת חי"ר ובטנק לאבטחה היה מתמקם בבית העמודים אד הוק למבצעים או כשהתגברו ההתראות על כוונת מחבלים לפגע באזור זה.
בעקבות מספר אירועים קשים במהלך 1995 בגזרה שמדרום וממערב למוצבי צה"ל בריחן ובעישייה הוחלט לחזק את הגזרה בתצפית ובאש. בית העמודים אוייש באופן קבוע החל מאוקטובר 1995 מיד לאחר ההתקלות של כח ממסיעת 51 של גולני במחמודיה. בחודש יוני 1996 הוקם המוצב בסמוך לבית העמודים והוצבה בו מחלקת חי"ר, צוות שריון וכוח איסוף קרבי.
בתחילה נקרא המוצב "המזבלה" בשל אתר האשפה שהיה קיים בצמוד לו ולאחר מכן שונה שמו ל"שני", על שם ביתו של קצין ההנדסה של יק"ל שתכנן ופיקד על הקמת המוצב ושנהרג ממטען צד ב-30 במאי 1996. מטען צד הופעל על כוח של צה"ל, שנע בסמוך למשרדי הצלב האדום באזור מרג' עיון. בתקרית זאת נהרגו ארבעה חילי צה"ל ועוד שבעה חיילים נפצעו. לאחר הקמתו התמעטו אירועי הפח"ע בגזרת השליטה של המוצב.
המוצב פוצץ ב-24 במאי 2000, ליל יציאת כוחות צה"ל מדרום לבנון.
פיליפוס הערבי
מַרְקוּס יוּלְיוּס פִילִיפּוּס (בלטינית: Marcus Iulius Philippus; בערך 204–249 לספירה), הידוע גם בשם פִילִיפּוּס הערבי, על שם מוצאו, היה מקיסרי רומא.
שנותיו הראשונות
לא הרבה ידוע על שנותיו הראשונות של פיליפוס, הוא נולד בעיר קטנה הסמוכה לטרכון שנוסדה על-ידיו מחדש בשם פיליפופוליס (באתרה שוכנת כיום העיירה שהבא בהר הדרוזים בסוריה), למשפחה ממוצא ערבי. אביו היה אזרח רומאי שהיה מנהיג שודדים ידוע. אחיו, גאיוס יוליוס פריסקוס היה חבר המשמר הפרטוריאני בתקופתו של הקיסר גורדיאנוס השלישי.
קריירה פוליטית
בשנת 243 במהלך מסע מלחמה של גורדיאנוס כנגד מלך פרס שאפור הראשון, מת מפקד המשמר הפרטוריאני. פיליפוס, בעידודו של אחיו, הצליח להתמנות למפקד החדש.
בעקבות תבוסתו הצבאית בשדה הקרב בשנת 244 הקיסר גורדיאנוס נפטר בנסיבות לא ברורות. משערים שפיליפוס היה אחראי למותו מכיוון שמיד אחרי מות גורדיאנוס הוכרז פיליפוס כקיסר על ידי הלגיונות.
פיליפוס חתם על חוזה שלום עם שאפור, מינה את אחיו לאחראי על הפרובינקיות המזרחיות ונסע לרומא כדי להבטיח את מינויו לקיסר על ידי הסנאט.
קיסר
בתחילת שלטונו נאלץ פיליפוס להתמודד עם פלישה של שבטים גרמאניים לפאנוניה ופלישת הגותים למואסיה. הפלישה נהדפה לבסוף בשנת 248 אולם הלגיונות נשארו ממורמרים על חלקם הקטן בשלל, דבר זה הוביל למרידה בראשותו של טיבריוס קלאודיוס פקטיאנוס, המרד דוכא ופיליפוס מינה את דקיוס לעמוד בראש הפרובינקיות, שורה של מרידות פרצו גם במזרח כתגובה לשלטונו המדכא של פריסקוס אולם הם לא זכו להצלחה.
באפריל 248 ערך פיליפוס את משחקי המאה לציון שנת ה-1,000 לייסודה של העיר רומא, החגיגות היו מרהיבות וכללו הצגות תיאטרון, משחקי גלדיאטורים ומשחקי ספורט.
למרות החגיגות גברה המרירות בקרב הלגיונות ודקיוס הוכרז על ידם כקיסר. באביב של שנת 249, כוחותיו התחילו לצעוד אל רומא ופגשו את כוחותיו של פיליפוס ליד ורונה. ידו של דקיוס היה על העליונה ופיליפוס נהרג בקרב או שנרצח על ידי חייליו שרצו להראות את נאמנותם לקיסר החדש.
משה שמשון וסרמן
הרב משה שמשון וסרמן (ה'תרנ"א – י"ח בניסן ה'תשכ"ב, 1891–22 באפריל 1962) היה רב בגרמניה, פולין ובשכונת נווה שאנן בתל אביב. מחבר תורני. מחסידי הרב ישראל פרידמן האדמו"ר מהוסיאטין.
ביוגרפיה
נולד בברודי שבגליציה (כיום אוקראינה) בשנת תרנ"א (1891), להוריו הרב יהושע השל ופרידה. בצעירותו למד בישיבת "תומכי אוריתא" אצל הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג (מחבר שו"ת "מחזה אברהם"), והרב בנימין קלוגר בנו של הרב שלמה קלוגר. בשנת תרע"ב נסמך לרבנות בידי שניהם.
בשנת ה'תרע"ד נתמנה לחבר ועד הרבנים בקהילת ברודי.
בשנת ה'תרע"ו, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא האוסטרי לתפקיד רב צבאי. בתפקיד זה טיפל בפליטי המלחמה וכיהן גם כסגן הרב בשטייר.
לאחר סיום המלחמה, בשנת ה'תרע"ח, הזמינו הרב ד"ר שלמה קרליבך להיות עוזרו בעיר ליבק שבגרמניה. הוא נעתר להצעה ושימש בתפקיד שלוש שנים, עד פטירת הרב קרליבך, אז מילא את תפקידו כרב הראשי. בשנת ה'תרפ"א נישא לפייגא, בתו של הרב חיים זוארברג. בה'תרפ"ג עבר לכהן כרבה של קיל, ומה'תרפ"ד שימש מורה הוראה בקהילה האורתודוקסית הנפרדת בדרמשטאדט. מה'תרצ"א כיהן כדיין בברסלוי (כיום בפולין) ובתרצ"ד נתמנה לרב המקום. בשנת ה'ת"ש נמלט מהנאצים בגרמניה ועלה לארץ ישראל לאחר שקיבל סרטיפיקט, שם נתקבל כרב בית הכנסת "בית אולפנא" שכונת נווה שאנן בתל אביב, וכן חבר מועצת הרבנות בעיר.
ייסד את ישיבת "בית ישראל – רוז'ין" בתל אביב.
משפחתו שנשארה באירופה נספתה כולה בשואה, ובהם אביו, אחיו ואחיותיו.
ישב בקביעות בהרכב בית הדין של הרב יעקב משה טולידאנו, רבה של תל אביב, לצד הרב שמואל יצחק יפה. לפי עדותו של הרב טולידנו, בית דין זה טיפל לאחר השואה במשך שנה אחת ביותר ממאתיים עגונים וארבעים עגונות.
בשנותיו בארץ הזדהה עם המפד"ל ועם הפועל המזרחי.
כתיבה הלכתית
לאורך שנותיו הרבות כרב עמד בקשרי מכתבים עם גדולי ישראל בנושא הלכה, בהם הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב מרדכי בריסק, הרב בן ציון חי עוזיאל, הרב עובדיה הדאיה, הרב יחזקאל בנט, הרב יצחק אונא ועוד. בשנת תשי"ז הוציא לאור את תשובותיו בספר שו"ת בשם שאילת משה.
כמה מתשובותיו ההלכתיות קיבלו מקום של כבוד בספרות ההלכתית:
גאורגי קולישב
גאורגי קולישב גורוב (בבולגרית: Георги Кулишев Гугов; 21 בספטמבר 1885, דויראן, האימפריה העות'מאנית – 27 בספטמבר 1974, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה מהפכן, פובליציסט, פוליטיקאי ומשפטן בולגרי מקרב חוג זוונו, אשר ב–1946 כיהן כשר החוץ של ממלכת בולגריה.
קורות חייו
גאורגי קולישב נולד בדויראן. הוא סיים בית ספר תיכון בסלוניקי ובהמשך הועסק כמורה בעיר הולדתו, בשטיפ ובסלוניקי. היה חבר באחד הענפים של הארגון המהפכני הפנים-מקדוני וב–1906 נעצר על ידי העות'מאנים ונכלא. לאחר מלחמת הבלקן השנייה היגר לשטחי ממלכת בולגריה ורכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה החל קולישב לעבוד במזכירות העיתונות של משרד החוץ הבולגרי. נמנה עם אנשי חוג זוונו. ב–1927 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית מטעם המפלגה הדמוקרטית. בין השנים 1939–1940 כיהן כשר ללא תיק ומזכיר מועצת השרים בממשלת בולגריה.
ב-1943 הצטרף לחזית המולדת של בולגריה ובספטמבר 1944 לאחר ההפיכה שהובילה להדחת הממשל המלוכני, מונה למזכיר כללי של מועצת השרים בממשלתו של קימון גאורגייב. בין מרץ לנובמבר 1946 כיהן כשר החוץ של בולגריה. בהמשך כיהן כעורך ראשי של מספר ביטאונים. קולישב המשיך לכהן כחבר הפרלמנט הבולגרי עד 1974.
נשיא מונטנגרו
נשיא מונטנגרו (במונטנגרית: Предсједник Црне Горе) הוא ראש המדינה של מונטנגרו. הנשיא הנוכחי הוא מילו ג'וקאנוביץ', שנבחר בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות ב-2018 עם רוב של 53.90% מהקולות. מעונו הרשמי של הנשיא הוא הארמון הכחול בצטיניה.
בחירה
על פי חוקת מונטנגרו, סעיף 97: נשיא מונטנגרו נבחר לתקופה של חמש שנים. והוא יכול להיבחר לנשיא מונטנגרו בשתי קדנציות. נשיא מונטנגרו מקבל על עצמו את התפקיד במועד השבעה בפני חברי הפרלמנט. אם יפוג המנדט של הנשיא במהלך מצב המלחמה או מצב החירום, המנדט יוארך לכל היותר ל-90 ימים לאחר תום הנסיבות שגרמו לאותו מצב. בנוסף, הנשיא לא יכול כל תפקיד ציבורי אחר.
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 1998
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 1998, היא אליפות אפריקה בכדורגל נשים השלישית שארגנה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. הטורניר נערך בניגריה מ-17 באוקטובר עד ה-31 באוקטובר 1998. האליפות שימשה כטורניר המוקדמות לגביע העולם 1999, שנערך שנה לאחר מכן בארצות הברית. נבחרת ניגריה העפילה אוטומטית לטורניר כמארחת, בעוד שאר שבע הנבחרות עלו מטורנירי המוקדמות שהחלו במרץ 1998.
בעקבות עלייתן לגמר, העפילו ניגריה וגאנה לגביע העולם כנציגות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
חיקסוס
חֶקַאוּ־חַ'אסוּת (במצרית קדומה: ḥḳꜣw-ḫꜣswt, "שליטי הארצות הזרות"; ביחיד 𓋾𓈎𓈉 – ḥḳꜣ-ḫꜣswt), חיקסוס או היקסוס (ביוונית: Ὑκσώς או Ὑξώς, היקסוס; או Ύκουσσώς, היקוסּוס) הוא כינוי למערב אסיאתים שהשתלטו על מצרים העתיקה עם התרופפות כוחה של הממלכה התיכונה, בתקופה המכונה "תקופת הביניים השנייה".
המחקר הארכאולוגי העלה שאוכלוסיית החיקסוס הזרה שישבה בדלתא לא הייתה קבוצה אתנית אחת מאוחדת שפלשה למצרים ברגע אחד נתון, באופן צבאי, אלא הורכבה ממהגרים ובני מהגרים, רובם מאזור כנען או סוריה – וחלקם בני עמים רחוקים יותר, כגון חורים וכשים ובני עמים הודו־אירופים – אשר החלו מתיישבים באופן הדרגתי ואיטי באזור הדלתא, תחת חסות השלטון המצרי, החל מסוף האלף השלישי ובמהלך המאות ה־20 עד ה־18 לפנה"ס. נראה כי עם התרופפות השלטון של השושלת ה־13 המצרית במהלך המאה ה־18 לפנה"ס, ניצלו אי־אלה מנהיגים מקרב השכבה הזרה, מצאצאי המהגרים הללו, את ההזדמנות לתפוס את השלטון באזור הדלתא של מצרים, ושליטים אלה זכו לכינוי המצרי חקאו־ח'אסות.
כינוי זה, אשר שימש את המצרים בעבר ככינוי למנהיגים נכבדים מארצות זרות, כגון שליט העאמו המתואר בציור השיירה מקבר בני חסן, הפך אף לתואר שאותו נשאו בגאווה חלק מהשליטים הללו עצמם, ואף חרתו אותו בחרפושיותיהם.
בירתם של השליטים החיקסוסיים נקראה חוּת־וַערֶת (ḥw.t wꜥr.t) – היא אווריס בלשונו של מנתון – והיא נמצאת בצד המזרחי של הדלתה של הנילוס.
אטימולוגיה
המשמעות המילולית למונח המצרי "חקאו חֿאסות" היא חוקקי ארצות־הגבעות ", במשמעות של "שליטי ארצות זרות". המילה המצרית העתיקה ḥḳꜣw (בחרטומים – 𓋾𓈎𓏥 ) באה מאותו שורש אפרו־אסייתי של המילה העברית "חוקקים", ומשמעותה, כבעברית, שליטים. ההירוגליף 𓈉, הוא ḫꜣswt, מסמל "ארץ גבעות", ומשמעו "ארצות זרות", שכן מנקודת המבט המצרית העתיקה היושבת על מישור אפיק היאור, כל הארצות הזרות הסובבת נראו כארצות הרריות. המונח המצרי נכתב ביוונית כ־Ὑκσώς, Ὑξώς או Ύκουσσώς; הוא מוזכר בספרות יוונית מאוחרת: בספר "נגד אפיון" של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה-1 לספירה, שבו ציטט את ההיסטוריון המצרי־הלני מנתון, בן מצרים התלמיית של המאה ה־3 לפנה"ס, שהזכיר את החיקסוס וזיהה אותם עם בני ישראל במצרים.
הגדרה ותארוך
על־פי שחזורם של החוקרים המודרניים (כגון הפרופסור האגפטולוג ), השושלת הזרה הראשונה ממוצא אסייתי שאותה ניתן לכנות "חיקסוסית", למרות שמלכיה לא נשאו עדיין את התואר "חקאו־ח'אסות", הייתה השושלת ה־14 שעלתה לשלטון כנראה במקביל לשושלת המצרית ה־13 (בזמן לא ברור שבין ראשית המאה ה־18 לפנה"ס לבין 1,725 לפנה"ס); ואחריה עלתה לשלטון השושלת ה־15 שנחשבת לחיקסוסית מובהקת (מלכיה השתמשו בתואר "חקאו־ח'אסות" בחרפושיותיהם). בין החוקרים השונים קיים ויכוח האם מדובר בשתי שושלות נפרדות, או שמא שתיהן היו שושלת אחת, וכמו כן לגבי סדר השליטים בשושלות החיקסוסיות ה־14 וה־15: חלק מהחוקרים טוענים כי השליט הראשון של השושלת ה־14 היה ששי ואחריו בנו נחסי, ולפי אחרים נחסי היה המלך הראשון ואילו ששי היה מלכה האחרון – ולפי שיטתם של אחרים נבסנרע או יעקב־הר. נראה כי מקובל היום על מרבית החוקרים כי השליט החיקסוסי האחרון, בן השושלת ה־15, היה ח'מודי אשר כיהן כשליט בתחילת המאה ה־16 לפנה"ס, עד נפילת שלטונם.
שלטונם של השליטים החיקסוסיים באזור הדלתא של מצרים (ונראה כי לתקופות מסוימות אף חלשו על שליטי מצרים המקומיים שישבו בתבאי שבדרום) החזיק מעמד בין מאה ושישים לקצת יותר ממאתיים שנה (תלוי לפי שיטת מי מהחוקרים), והסתיים עם גירושם על ידי יעחמס הראשון, שליט מקומי, סביב שנת 1570 לפנה"ס, שייסד את השושלת ה־18 במצרים ואת הממלכה החדשה. במהלך גירושם הם נמלטו צפונה לארץ כנען, לשרוחן. יעחמס הראשון צר על העיר במשך שלוש שנים ובסופו של דבר הצליח לכבוש אותה.
הגירה למצרים
במהלך המאה ה־22 לפנה"ס שבו להתקיים קשרי מסחר ותרבות בין כנען ומצרים לאחר נתק של מאות שנים, עיקר הקשר האנושי הזה הוא ממצאי כלי חרס מצריים מהממלכה התיכונה בתקופת הברונזה הביניימית באתרים בארץ. במאה ה־18 לפנה"ס הקשרים מתהדקים כפי שעולה מכתובות על משלחות כורים שהובאו מהלבנט לעבוד עבור המצרים באתרים בחצי האי סיני, כמו זאת של חבדד שממצאיה הם המצאת הכתב הפונטי (בניגוד לכתב ההירוגליפים הפיקטוגרפי) בידי עובדים כנעניים בסרביט אל־ח'אדם.
בסוף המאה ה־19, חפר הארכאולוג פלינדרס פיטרי באזור הדלתה של מצרים, וגילה שם ממצאים חומריים – קרמיקה ואדריכלות – שאינם אופייניים לתרבות המצרית, אך דומים מאוד לתרבות החומרית שאפיינה את אזור ארץ ישראל וסוריה באותה תקופה. את הממצאים האלה זיהה פיטרי כתרבות החומרית של החיקסוס. תחילה חשבו החוקרים – בהתאמה לכתבי מנתון – כי החיקסוס היו בני עם, שהיה מפותח טכנולוגית, אשר פלש למצרים. על פי הממצאים הם זיהו כי מקורו של העם הזה הוא מצפון לסוריה וארץ ישראל, ולשיטתם אחרי שהשתלטו החיקסוס על סוריה וארץ ישראל הם המשיכו למצרים – בשנת 1750 לפנה"ס – ושלטו במצרים באזור דלתת הנילוס עד 1570 לפנה"ס.
משמעותו המקורית של הכינוי "חיקסוס" – או "חקאו־ח'אסות" במקורות המצריים היא השליטים (חקאו) מהארצות הזרות (ח'אסות). תפיסה זאת של החיקסוס – כ"עם זר שפלש למצרים" – הייתה מקובלת מאוד בראשית המחקר, אולם, רוב החוקרים סבורים שהחיקסוס לא היו "עם" של ממש אלא כינוי לשליטים (מלכים מהשושלת ה־15) בני שכבת מהגרים מגוונת שהגיעה למצרים בהדרגה, אשר ניצלו תקופת כושר של היחלשות השלטון המצרי האוטוכטוני והשתלטו על מצרים. התואר "חקא־חסות" – כלומר "שליט הארצות הזרות" – מופיע על כמה מהחרפושיות שהנפיקו שליטים אלה לצד שמותיהם, שהיו שמות שמיים (כגון: "יעקבהר", "ענתהר" ו"נחמן") וחוריים שהיו נפוצים לפני כן בכל רחבי המזרח הקדום (למעט מצרים).
הסברה לגבי מוצאם של החיקסוס משכבת מהגרים שהתנחלה בהדרגה באזור הדלתא, ולא כבני "עם פולש" או לחלופין "אוכלוסייה מקומית ותיקה", מקבלת חיזוק מהעובדה שבבירתם אווריס התחילה להתיישב החל מהשושלת ה־12 (1900 לפנה"ס לערך) אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A. המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה. בקברי התקופה מצאו חמורים, שייתכן ושימשו כמנחת קבורה. בתקופת השושלת ה־13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית בעיר, וצברו עושר רב. בתקופה זאת הוקם רובע מיוחד שבו, על פי השקפת החוקרים, ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח. באחד הארמונות של החיקסוס באווריס נחשפו ציורי קיר בסגנון מינואי, עדות לקשרי המסחר של החיקסוס עם איי יוון. באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים עם מאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה. מקובל להניח שהאשרה הכנענית זוהתה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
תקופת השלטון ומאפייניה
בעבר זוהתה בירת החיקסוס אווריס עם "צוען" המקראית, שבצפון הדלתה, אולם כיום, בעקבות חפירותיו של הארכאולוג האוסטרי מנפרד ביטק בתל אל־דבע שבמצרים, ברור כי בירת החיקסוס שכנה בקנטיר – גם היא בצפון הדלתה – עיר שלימים שופצה על ידי רעמסס השני שיסד בה את בירתו פר־רעמסס (שרבים מזהים אותה עם "רעמסס" המקראית).
החיקסוס פיתחו את הטכנולוגיה ואת חרושת הברזל והנשק במצרים, והנחילו למצרים את הקשת המורכבת ואת מלחמת המרכבות, בהן עשו המצרים שימוש רב. המילים "מרכבה" ו"סוסים", שהפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה המצרית הקדומה, באות למעשה משורש של שפה שמית שהובאה יחד עמם למצרים בתקופת החיקסוס. בתקופת שלטון החיקסוס הוקמו גם החלקלקות, שהן חומות ביצורים מרשימות סביב יישובים בכנען. בין הממצאים שנמצאו בקברים של החיקסוס במצריים היה גרזן מקור הברווז שמופיע גם בידי אחד מבני השיירה השמית מקבר בני חסן במצרים וגם בידו של חבדד, אחיו של הנסיך מכנען. זאת טכנולוגיה שהופיעה במזרח הקדום לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה 2א ולכן יכולה להעיד על זמנם של החיקסוס.מבחינה פולחנית אימצו בהדרגה אנשי החיקסוס, שתחילה האמינו באלי המזרח הקדום, את פנתיאון האלים המצרי כאשר הם זיהו את אלי מצרים המקומיים עם אלים שמיים ידועים, למשל פולחן הבעל זוהה עם האל המצרי סת שאותו עבדו החיקסוס כאל הראשי שלהם.
תלים שנמצאו בהם עדויות לשלטון החיקסוס
מן המחקרים על הדלתה של הנילוס במאה השנים האחרונות עולה כי תמונת היישוב של החיקסוס (לפי יישובים מבוצרים שהכילו קרמיקה כנענית מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'–ג') הייתה כדלקמן לפי מנפרד ביטק:
שטרויזל
שטרויזל (מגרמנית: Streusel) הוא ציפוי פירורים המקובל באפייה ומגדנאות שמקורו בגרמניה.
חיקסוס
ירידה מהשלטון
המערכה שתוביל למפלתם של החיקסוס החלה בעקבות חשיפת תוכנית של שליט החיקסוס אפופיס הראשון בימי קאמוס (בן לשושלת מצרית מקומית ששלטה בתקופת החיקסוס מתבאי על אזור מוגבל בדרום מצרים) להשתלט על השטח המצרי המצומצם שבידיו של קאמוס בעזרת שיתוף פעולה עם מלך כוש. השליח ששלח השליט החיקסוסי אל מלך כוש נתפס בידי חייליו של קאמוס שהחליט לצאת למערכה לגירוש החיקסוס ממצרים התחתונה ולהחזיר את השליטה על שטחים אלה. בשנת 1568 לפנה"ס בערך הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת ה־17 מצור על אווריס, אך לא הצליח להכניע את החיקסוס. בסופו של דבר גורשו שרידי החיקסוס האחרונים ממצרים כ־18 שנים לאחר מכן בימיו של ח'מודי על ידי המלך המצרי יעחמס הראשון (אחיו של קאמוס) – שנחשב למייסד השושלת ה־18 – סביב 1570 לפנה"ס. לפי כתבים ועדויות מתקופה זאת נמלטו שליטי שושלת זאת אל ארץ כנען, אל העיר שרוחן (הנזכרת במקרא כעיר בנגב יהודה), אך ברבות הימים ערך יעחמס הראשון מסע צבאי גם לארץ ישראל, צר על שרוחן שלוש שנים, וחיסל או לקח בשבי את אלה מפליטי החיקסוס שמצאו בה מפלט. בתבליטים מקבר יעחמס, קצין בצבא המצרי ששירת בצבאו של המלך יעחמס, התגלתה עדות למלחמה בחיקסוס. הקבר התגלה באל־קאב, אזור מדברי כ־65 ק"מ דרומית לתבאי, ועל קירותיו נכתב כי הקצין לקח חלק בקרב נגד עם זר שכבש את צפון מצרים. מהקרב הזה הוא לקח שבויים ואף כף יד של האויב (כך ספרו את האויבים שנהרגו בקרב) שאותה הביא כפרס למלך.
שטרויזל
מרכיבים
מרכיביו הבסיסיים של השטרויזל הם חמאה, קמח וסוכר. למתכון הבסיסי מקובל להוסיף תבלינים כמו קינמון או וניל, קקאו, לימון או אגוזים.
הכנה
בתחילה מעורבבים סוכר וחמאה רכה במעבד מזון. לאחר מכן מעורבב הקמח לתוך הבלילה עד להיווצרות פירורים ואלה מפוזרים על המאפה לפני אפייתו או במהלכה.
חיקסוס
מנתון
ההיסטוריון המצרי־הלניסטי מנתון, בן המאה ה־3 לפנה"ס, מספר בחיבורו ביוונית "אגיפטיאקה" את דברי ימיה של מצרים, כפי שלדבריו הוא קרא אותם בכתבים ההירוגליפים המצריים. את תיאורו מביא יוסף בן מתתיהו בחיבורו הפולמוסי "נגד אפיון". מנתון מזכיר בחיבורו את החיקסוס ומזהה אותם כאבותיו של העם היהודי בזמנו, שלטענתו גורשו ממצרים. זיהוי החיקסוס עם היהודים על ידי מנתון, מהווה את אחד משני סיפורי היסוד הקדומים בגרסה המצרית־יוונית ליציאת מצרים.
שטרויזל
שימושים
בשטרויזל נהוג לצפות מאפינס, לחמים, פאיים ועוגות.
חיקסוס
מנתון
בספר השני של "דברי ימי מצרים" (אגיפטיאקה), מספר מנתון שבתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס אירעה פלישה גדולה של זרים למצרים: הפולשים הקימו למלך אחד מהם ושמו סַליטיס (שליט?), שישב בעיר ממפיס ושלט על מצרים העליונה והתחתונה, ומאוחר יותר ביצר את העיר אווריס. אחרי מותו מלכו בּנון, אַפַּחִנס, אפופיס, חַנא ואַסיס. מנתון טוען כי ששת המלכים ניסו ללא הרף "לעקור את המצרים מהשורש" ומגלה כי לעם הפולש קראו "היקסוס", הלחם המילים "הוק" ("מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". מנתון מוסיף לכך ש"יש אומרים, כי האנשים האלה ערבים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "היקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים־עבדים". המילה "הוק" כתובה שם אחרת ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
יוסף בן מתתיהו מדגיש שיתר הדברים שכתב מנתון על היהודים, לא נלקחו מכתבי הקודש המצרים העתיקים, כי אם מסיפורים מיתולוגיים בעל פה. על פי סיפורים אלה, לאחר כ־500 שנים נוספות, מלך בשם אמנופיס ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשתם והם הורשו לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. המצורעים מרדו במלך תחת הנהגת הכהן המצרי אסרסיף, ששלח שליחים אל ההיקסוס בירושלים והציע להם לחבור למלחמה במצרים כשהוא מציע להם לשוב לעירם המקורית, אווריס. 200 אלף אנשי מלחמה הגיעו מירושלים לאווריס, אמנופיס נבהל ונסוג עם צבאו לממלכת כוש. שתי האוכלוסיות, ההיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן. בשלב זה חושף מנתון את זהותו של המנהיג: כשחבר אסרסיף להיקסוס, שינה את שמו למשה. כעבור 13 שנות גלות גירשו אמנופיס ובנו רעמסס את ההיקסוס והמצורעים ממצרים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
מנתון מציג את אבות היהודים באור שלילי בצורה מכוונת וחיבורו עורר את ראשית ספרות הפולמוס האנטי־יהודית שהודפסה באלכסנדריה והחלה להתפשט ברחבי העולם היווני הלניסטי הקדום. מנתון טוען כי השושלת ה־14 (שמנתה 50 מלכים לפי פפירוס רשימת המלכים מטורינו) מנתה 76 מלכים שמלכו מהעיר קסויס, לא מתייחס למוצאם הכנעני לכאורה ושהממצאים מצביעים כי הייתה שלב קדום של החיקסוס שגם מלכיה כפי הנראה שלטו מאווריס, ומתאר רק את השושלת ה־15 כחיקסוסים.
בעקבות דבריהם של מנתון ושל יוסף בן מתתיהו, סברו בעבר מרבית החוקרים כי החיקסוס הוא שמו של עם נודד ממוצא שמי, שפלש למצרים העתיקה ומלך בה כמאתיים שנה. בניגוד לסברת מנתון לגבי פירוש השם "חיקסוס", כיום ידוע כי הוא שיבוש יווני של הכינוי המצרי "חקאו־ח'אסות" (יש גם מקורות מסוימים הטוענים ששמם היה "חִ'יק שַסוּ"), שבו כונו שליטי ארצות הגבעות.
היחס לסברה כיום
יש חוקרים הפוסלים את הזיהוי שבין החיקסוס ובין אבות ישראל. ישנם המציעים כי ייתכן והאירועים המתוארים בסוף ספר בראשית (פרקים מ"א–נ'), שבהם חלה עליית יוסף לשלטון במצרים העתיקה וירידת יעקב אבינו ובני משפחתו למצרים אירעו בתקופת שלטונם של החיקסוס במצרים, שעודדו זרים להשתקע במצרים ולתפוס עמדות שלטוניות, כדי לחזק את שלטונם בארץ זאת. הוצע שהכתוב "וַיָּקָם מֶלֶךְ חָדָשׁ עַל מִצְרָיִם אֲשֶׁר לֹא יָדַע אֶת יוֹסֵף" מתייחס לגירוש השליטים הזרים ממצרים, שבעקבותיו השלטונות החלו לראות את בני ישראל כאִיום: "פֶּן יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם הוּא עַל שֹׂנְאֵינוּ".
ישנם חוקרים (כדוגמת ישראל פינקלשטיין וישראל קנוהל) הטוענים כי בניגוד לתיאור המקראי של מוצא עם ישראל ממסופוטמיה מקורו הוא למעשה בקבוצות כנעניות מקומיות שהתגבשו בתקופת הברזל לעם אחד באזור ההר, וכי סיפורו של יוסף הוא ייצוג הזיכרון של שלטון החיקסוס במצרים, כפי שהשתמר אצל צאצאיהם של מגורשי החיקסוס – קרי, לדעתם החיקסוס היו חלק מהקבוצות הפרוטו־ישראליות שהתגבשו לעם ישראל.
אנואר סאדאת
תחילת דרכו
סאדאת נולד בכפר מית אבו אל-כום שבדלתת הנילוס, לאב ממוצא מצרי-ערבי ואם ממוצא סודאני. הוא למד באקדמיה הצבאית (1938). במלחמת העולם השנייה נמנה סאדאת עם חבריה של מחתרת אנטי־בריטית שהאמינה כי גרמניה הנאצית יכולה לסייע במאבקם נגד הבריטים. הוא נעצר על ידי הבריטים ונאסר למשך שלוש שנים. בינואר 1946 נעצר שוב, בידי ממשלת מצרים, בחשד שהיה מעורב ברצח שר האוצר אמין עות'מאן, אך זוכה בסוף 1948 מחוסר הוכחות, והוחזר לצבא.
סאדאת נמנה עם חבורת "הקצינים החופשיים" שהשתתפו במהפכת הקצינים החופשיים שהורידה מהשלטון את המלך פארוק בשנת 1952 והיה איש הקשר בין קבוצת הקצינים לבין תנועת האחים המוסלמים. בשנת 1957 הפך סאדאת למזכ"ל האיחוד הלאומי - המפלגה הממלכתית היחידה במצרים. בשנים 1959–1969 שימש בתפקיד יו"ר האספה הלאומית. בתפקיד זה שימש גם במלחמת ששת הימים שתוצאותיה הקשות עבור ארצו היוו אבן דרך בתפיסתו המדינית כפי שהעיד: "הוכיתי בתדהמה מוחלטת מהתבוסה שלנו... לא חדלתי מלחיות אותה יומם וליל". ב-1969, לאחר שמילא שורת תפקידים בממשלה, נבחר לסגנו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. הוא שימש כנציג ראשי של מצרים בארגונים אסלאמיים ובוועידותיהם, וכן קישר בין מצרים למדינות האסלאם. לאחר שנאצר מת ב-1970, ירש סאדאת את מקומו כנשיא, לאחר שמועמדותו אושרה במשאל עם (משאל עם נוסף נערך בשנת 1976). עלייתו לשלטון לוותה בישראל בזלזול, בעיקר בשל חוסר הכריזמה שלו ביחס לנאצר, וכן היותו בן כפר קטן חסר השכלה פורמלית מרשימה.