cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא קבע
היסטוריה
בתקופת הרפובליקה הרומית היה צבאה צבא קבע, הרפורמה הצבאית שהנהיג גאיוס מריוס הפכה את הצבע מצבא מקצועי גדול לצבא בעל שלד קבע קטן יחסית של קצינים וחיילים מקצועיים, שרובו הורכב ממגויסים אזרחיים משורות הפלבאים, שגויסו ואומנו לפי צורך והשתחררו לאחר פרק זמן.
מאז המאה ה-18 היווה צבא קבע מאורגן את אחד מסממניה של המדינה המודרנית. בספרו "עושר העמים" ציין הכלכלן אדם סמית' את קיומו של צבא קבע כסמל לחברה מודרנית ומתוקנת.
צבא קבע ושלטון אזרחי
אחת ההתמודדויות של שליט עם צבא קבע גדול היא הכוח אותו אוחזים בידיהם מפקדי הצבא, העלול להתהפך כנגד השליט. עקב הפחד מעוצמת כוחם של מפקדי הצבא פוזר צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני. צבא קבע חזק עלול גם להנהיג תפיסת שלטון בהפיכה צבאית.
מערכת של איזונים ובלמים וקביעה חוקתית של מרות השלטון האזרחי על הצבא מסייעת לשמירה על השלטון האזרחי. גם כאן מהווה הדגם הבריטי, המתבסס על חוק הזכויות 1689, דוגמה לשליטה בצבא הקבע במסגרת שלטון דמוקרטי, בו הריבון על הצבא הוא הפרלמנט ולא המלך. פרק 1 לחוקת ארצות הברית בפרק "סמכויות הקונגרס" מגדיר שהריבון על הקמת והפעלת הצבא הוא הקונגרס של ארצות הברית על אף שמפקדו העליון הוא נשיא ארצות הברית. במדינת ישראל קובע חוק יסוד: הצבא ש"הצבא נתון למרות הממשלה".
איזידור גולדברגר
איזידור גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Izidor; באטורקסי, 1 ביולי 1876 – אושוויץ?, 1944) היה דוקטור במדעי הרוח, רב. תחילה כיהן כרב בשאטוראליאויהיי, לימים בטטה.
צבא קבע
כח האדם בשירות קבע
בחברה אזרחית, בה יכול כל אדם לבחור לו כל מקצוע ותחום עיסוק, אין זה טבעי שמי שאינו מחויב בכך יישאר בתפקיד צבאי מרצונו. לפיכך, אחת ההתמודדויות המאתגרות בנושא צבא הקבע היא שימור אוכלוסיית אנשי הקבע ושיפור מקצועיותה ומעמדה. בעוד שבעבר הגיעו לשירות אנשי אצולה באמצעות פנימיות צבאיות יוקרתיות, הרי שכיום פתוחים שערי האקדמיות והפנימיות הצבאיות לכלל שדרות הציבור והן מבטיחות קידום לקצונה, מקצוע ששכרו בצידו ונלווה לו גם מעמד חברתי יוקרתי. הצבאות והממשלות מבטיחות לאנשי ולנשות הקבע תמריצים שונים כגון מימון לימודים, חופשות, תמריצים על הצטיינות בשירות ותעדוף בקבלה לעבודה לאחר פרישה. עם זאת, כאשר השוק החופשי מציע תחרות בתגמול כספי ובתנאים, נקלע צבא הקבע לקושי ומתגברת הסכנה שכוח האדם שיוותר בו יהיה חלש יחסית, תופעה המכונה "דליפת מוחות", בעיקר במקצועות בהם יש ביקוש גם מחוץ לצבא כגון מחשבים, משפטים, רפואה וכדומה
איזידור גולדברגר
ביוגרפיה
איזידור גולדברגר נולד באטורקסי במה שהיה אז מחוז אסטרגום בצפון ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית), כיום באטורובה קוסיהי בסלובקיה. בין השנים 1893–1902 למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1901 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח בבודפשט, ובשנת 1903 את הסמיכה לרבנות. משנת 1903 הוא נבחר לרב בשאטוראליאויהיי ומשנת 1912 בעיר טטה. הוא כתב בעיתונים רבים מקומיים וזרים, ומאמרים רבים שלו פורסמו בלקסיקונים יהודיים שונים בגרמנית ובעברית. הרב גולדברגר כתב רבות על חכמי התלמוד ועל סוגיות בהיסטוריה של יהודי הונגריה.
הוא נשלח לאושוויץ ביוני 1944 ומת באותה השנה במקום לא ידוע (קרוב לוודאי באושוויץ, אך אין תיעוד מפורש על כך).
עבודותיו העיקריות
מאמריו ומחקריו הופיעו בעיתונים וכתבי עת:
צבא קבע
כח האדם בשירות קבע
השירות הצבאי מהווה אפשרות לניעות חברתית עבור אוכלוסיות מהגרים וצעירים משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות הזוכים לקבל הכשרה מקצועית איכותית ולעיתים אף אקדמית, ללא תשלום ובתמורה לשירות עצמו הטומן בחובו משכורת ואפשרויות קידום.
הערות שוליים
Hær
חנה בת שחר
חנה בת שחר (שם עט של חנה אייכנשטיין: נולדה בשנת 1944) היא סופרת חרדית הכותבת בשם עט.
ביוגרפיה
בת שחר היא ילידת ירושלים, בתו של הרב בצלאל ז'ולטי ואשת הרב יהושע אייכנשטיין, ראש ישיבת יד אהרן.
היא בוגרת מוסדות בית יעקב, אשר תוכנית הלימודים שלהם אינה כוללת את הספרות העברית החדשה. בשנות ה-80 נרשמה לסדנת כתיבה שהנחו יורם קניוק ואהרן אפלפלד. לאחר מכן החלה בכתיבה בשם בדוי, משום שחששה שזיהויה יביא לנידויה בחברה החרדית ולפגיעה בשידוכי ילדיה. בשנת 1985 התפרסם ספרה הראשון, "סיפורי הכוס" הכולל שישה סיפורים קצרים, וזכה בפרס ניומן לספרי ביכורים. שני ספריה הבאים "לקרוא לעטלפים" (1990), ו"ריקוד הפרפר" (1993) יצאו לאור בסדרת "קו התפר" שערך יגאל שוורץ בהוצאת כתר.
בין השנים 1995–2000 עשתה תואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שילדיה נישאו, בת שחר מהססת פחות להיחשף. בין השאר התראיינה לתוכניתו של קובי מידן בערוץ 2 ולתוכניתה של אבירמה גולן "קריאה ראשונה".
בשנת 1994 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בנה, הרב משה מרדכי, הוא ראש כולל בבני ברק. בתה, ברכי ליפשיץ, היא במאית תיאטרון.
על כתיבתה
בריאיון לאילת נגב אמרה: "אני מרגישה כמו מסכה מהלכת. הפאה הזו היא מסכה, הבגדים הבורגניים האלה הם תחפושת, ואני מסתתרת מאחורי שם בדוי. אפילו אני לא תמיד יודעת מי אני". אף על פי כן הטעימה שמבחינה דתית "אין לי שום הרהורי כפירה. אני מאמינה בכל לבי". היא סיפרה שעל כתיבתה משפיעה דמות האב הנערצת וריחוקה של דמות האם. את היות רוב הגיבורות שלה גרושות, אלמנות או נשואות בנישואים אומללים הסבירה: "אני לא מאמינה שיש הרמוניה בחיי נישואין. בציבור שלי זה חסוי, אבל לי יש קרני מישוש להרגיש את זה".
בריאיון למעריב אמרה: "אני לא אשאל רב אם מותר לי או אסור לי לפרסם את ספרי, כי לשאול זה טרף... ברור לי שהרבנים היו אומרים לי שאסור, ומה אז הייתי עושה? הייתי צריכה או לצאת נגדם או פשוט להפסיק לכתוב ולמות".
פרסים
בשנת 1985 זכתה בת שחר בפרס ניומן לספר ביכורים על ספרה סיפורי הכּוׂס. ספריה לקרוא לעטלפים וריקוד הפרפר זיכו אותה בפרס היצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול (1994) בינואר 2015 זכה ספרה עץ הדודא בפרס ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג מטעם קרן קיימת לישראל.
שמריה צמרת
שמריה צמרת (ט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, קליבלנד, ארצות הברית – י"ח באלול תשכ"ד, 26 באוגוסט 1964, בית-השיטה) היה ממייסדי קיבוץ בית-השיטה ופעיל מרכזי בארגון ספינות המעפילים במוסד לעלייה ב' ("ההעפלה").
תולדות חיים
שמריה צמרת נולד בט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, בארצות הברית. הוריו, בתיה ומאיר גלפנד, היגרו מרוסיה הצארית לקליבלנד בארצות הברית, ומשם עברו ללוס-אנג'לס. האב היה ציוני, והחליט לעברת את שם המשפחה על פי משאת נפשו: צמר"ת – ציון מדינה רבולוציונרית תהיה. לפי הספר שחובר על שמריה על ידי הדסה צמרת, "בוקר תמיד", שמריה זכר שהרי"ש בשם המשפחה התייחסה למילה מהפכנית - רבולוציונרית - אך לא היה בטוח בכך לחלוטין.
בשנת 1920, בהיות שמריה בן עשר, יצא עם אביו למסע היכרות והכנה לעלייה לארץ ישראל, אך כשחזרו לארצות הברית התברר שהאב חולה בשחפת. האם נשארה בבית עם שני ילדיה הקטנים, ושמריה הבכור התלווה אל אביו החולה בטיפוליו בבתי המרפא לחולי שחפת. על ערשׂ דווי ביקש האב מבנו להגשים את משאלתו ולעלות לארץ ישראל. משנפטר האב עלה שמריה ארצה, והוא בן 15 שנים.
שמריה צמרת הגיע לתל אביב, נער אמריקאי בודד, ללא שפה וללא משפחה. הוא התגורר בפנסיון, והצטרף לבני המחזור השישי בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. עם חבריו ב"גדוד מגיני השפה" לקח חלק פעיל במאבק להנחלת השפה העברית, ונמנה עם המחזור הראשון מהגימנסיה שהתגייס לארגון "ההגנה" שזה מקרוב הוקם.
בשנים האחרונות ללימודים ייסדו שמריה וקבוצת חברים מהגימנסיה חוג רעיוני, שהפך עם הזמן ל"תנועת החוגים" אשר נקראה לימים "תנועת המחנות העולים". עם סיום הלימודים יצאו 17 חברי החוג, "החוג הזקן", להתיישבות. כתחנה בדרך להקמת נקודה התיישבותית חיו ועבדו בפרדסי חדרה. כעבור שנתיים עברה הקבוצה למעיין חרוד בעמק יזרעאל, ובשנת 1936 ייסדו את קיבוץ בית-השיטה. בשנת 1933 נקבע צמרת לרַכָּז מפעל "הסורגים" לייצור בגדי טריקו בראשון-לציון, ובמשך שש שנים ניהל את בית החרושת שהועבר לקיבוצו.
לשמריה היו שלוש בנות ובן, ושנים עשר נכדים ונכדות. להוריו של שמריה היו שני ילדים נוספים, ושעה ששמריה הצטרף לתנועה הציונית, נשארו הם בארצות הברית והצטרפו לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית. ג'ו צמרת היה לפעיל באיגודים מקצועיים, לפעיל במפלגה הקומוניסטית, וב-1937 התנדב לבריגדות הבינלאומיות. לאחר שנה של לחימה בספרד כנגד כוחותיו של פרנקו נהרג ג'ו בקרב בעיר גנדסה, באפריל 1938, והוא בן 26. אחותם של שמריה וג'ו, רוז צמרת, נשארה בארצות הברית והייתה לפעילה בתנועה הטרוצקיסטית האמריקאית. למרות ההבדלים האידאולוגיים, היחסים בין האחים והאחות נשארו טובים עד ליום מותם.
הפעילות במוסד לעלייה ב'
עם החמרת מצב היהודים באירופה לאחר "ליל הבדולח" (9 בנובמבר 1938) ונוכח סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים על ידי השלטונות הבריטיים הקימו נציגי ההסתדרות הכללית במפקדה הארצית של "ההגנה" (ברל כצנלסון, אליהו גולומב, שאול אביגור, דוד נמרי וישראל גלילי) את המוסד לעלייה ב'. הארגון החשאי נועד להבריח יהודים ארצה בדרכים בלתי לגאליות, תוך הפרת פקודות ממשלת המנדט. הקמת הארגון החשאי נתקלה בהתנגדות החוגים האזרחיים בגלל המצוקה התקציבית בארץ. בינואר 1939 נרתמה מזכירות "הקיבוץ המאוחד" למשימת החירום על בסיס הרשת התנועתית של שליחי ארגון "החלוץ" שהפעילה באירופה. את המוסד לעלייה ב', שממנו צמח לימים "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים", הקימו חברי "הקיבוץ המאוחד" שהתגייסו להצלת יהודי אירופה. שמריה צמרת היה מראשוני המתגייסים למוסד ומבכירי הארגון באירופה.
בזכות דרכונו האמריקאי התאפשר לו לנוע בחופשיות ברחבי היבשת, והודות לחריפות מחשבתו, לכישרונו המודיעיני והאִרגוני ולתחושת המחויבות העמוקה שלו, מונה צמרת לעמדות בכירות במוסד לעלייה ב'.
את פעילותו הוא החל באתונה במסווה של איש עסקים אמריקאי, ובקיץ 1939 היה מעורב ברכישת הספינה "דורה" שנועדה להעלות פליטים יהודים מגרמניה שברחו להולנד. צמרת המשיך בפעילותו המחתרתית ביוון גם לאחר הכיבוש הגרמני, והתגייס לארגון ספינת המעפילים "דאריֶין". הספינה נרשמה על שמו, ובמרץ 1941 הוא הזדרז להגיע לארץ ישראל כדי להסדיר את הגעתה. הספינה נתפסה בלב ים וצמרת ירד למחתרת בהכשרת שער-הנגב ליד גדרה (לימים ייסדה הקבוצה את קיבוץ כפר-סאלד), כדי לחמוק מהשלטונות הבריטיים הנאבקים בעלייה הבלתי לגאלית. בשנת 1942 הוא עבר קורס חבלה בפלמ"ח, אך עם תום מלחמת העולם השנייה, תגייס צמרת שוב לשורות המוסד לעלייה ב'. וכך, בין השנים 1945–1947 חזר לפעילות המחתרתית באירופה, הרחק מביתו וממשפחתו.
תחילה פעל צמרת באיטליה, ואחר כך עבר לצרפת, שם עמד בראש שלוחת המוסד. הוא קבע את מקום מושבו בעיר מרסיי, ששימשה בסיס העפלה ונמל שילוח לספינות מעפילים. צמרת עסק ברכישת אוניות (שנרשמו על שמו, כ"איש עסקים אמריקאי"), ניהל את התקנת האוניות הרעועות לקליטת המעפילים, ציודן, השגת האישורים הפיקטיביים, ניהול הקשר עם הרשויות השונות, מינוי סגל הפיקודי של הספינה והצוות המקצועי, ארגון אלפי המעפילים במחנות ההמתנה והתיאום החשאי עם שאול אביגור, נציגי המוסדות היהודיים והרשויות האזרחיות באירופה.
במהלך פעילותו החשאית עסק שמריה צמרת בהעפלת הספינות "דורה" (יולי 1939), "דאריֶין 2" (מארס 1941), "תל חי" (מארס 1946), "יגור" (יולי 1946), "חיים ארלוזורוב" (פברואר 1947), "אקסודוס" (יולי 1947), "עצמאות" ו"קוממיות" ("הפאנים", דצמבר 1947). בפרוץ מלחמת  העצמאות שב שמריה צמרת משירותו הממושך במוסד לעלייה ב' לביתו בבית-השיטה. שנים אחדות שימש כגזבר הקיבוץ ולאחר מכן עבד במפעל לכבישת זיתים "הזיתייה", בקיבוצו. צמרת נהרג בתאונת עבודה ביום י"ח באלול תשכ"ד, 26 באוגוסט 1964, ונקבר בבית העלמין בבית-השיטה.
הנצחה
בוקר תמיד (ספר זיכרון בעריכת הדסה צמרת), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966
תורת הגמול
תורת הגמול היא הדרך בה מקשרים מאמינים בין קיום או אי קיום החובות המוטלות עליהם על ידי האלוהים או האלים לבין הגמול אותו הם קיבלו או עתידים לקבל, בחייהם, לאחר מותם או באחרית הימים. תורת הגמול דנה בשאלות על חוסר ההתאמה בין הגמול הנראה לעין לבין מעשיו של האדם, ומעלה שאלות על היחס לשלטון החוק ולנורמות החברתיות המספקים אף הם 'תורת גמול' מקבילה.
הנחות היסוד של תורת הגמול
לתורת הגמול מספר הנחות יסוד המעצבות את אופי הגמול המצופה.
עקביות האל
ההנחה הראשונה היא עקביות האל - אין סתירה בציווי על האדם ואין שרירות במתן הגמול. בדתות מונותאיסטיות קל יותר להניח הנחה כזו, ואילו בדתות הפוליתאיסטיות ריבוי האלים מאפשר לעיתים מצבים בהם קיום דברו של אל אחד מחייב אי ציות למצוותו של אל אחר.
יש הנוטים לראות פרדוקס בעצם שיוך עקביות לאל, כאשר מצד אחד האל מוגדר על ידי היותו כל יכול ומצד שני האל כפוף בעצמו לכללים של עקביות שאינם מאפשרים לו לעשות כרצונו. הוגים אחדים דוחים את הפתרון לפרדוקס הגורס כי האל בחר לקבל על עצמו כללים מסוימים בטענה כי הוא מפחית מעצמאותו האקסיומטית של האל, שכן עוצמה ועצמאות נוצרות על ידי שרירות הרצון.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
בחשבון אינפיניטסימלי, משפט קנטור (הידוע גם כמשפט קנטור-היינה) על רציפות במידה שווה קובע כי פונקציה שהיא רציפה על קטע סגור היא רציפה במידה שווה בו.
תורת הגמול
עקביות האל
האמונה בחוסר עקביות של האל או של כמה אלים מאפשרת אמונה מוגבלת בשכר ועונש: על פי אמונה זו ניתן לראות את כוונתו של האל ברגע מסוים לתת גמול מסוים אך לא ניתן לצפות כי כל מצוות האל יקוימו במלואן על ידי אדם ספציפי שגם יקבל שכר מרבי.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
המשפט נותר נכון גם אם נחליף את הקטע בכל קבוצה קומפקטית: כל פונקציה רציפה מקבוצה קומפקטית למרחב מטרי, היא רציפה במידה שווה.
תורת הגמול
השגחה
המאמינים באל שהוא בורא, מצווה, רב יכולת (או כל יכול) אך לא משגיח לא בהכרח מצפים לגמול. ישנה אמונה בהשגחה שאינה עקבית - לעיתים האל רואה ונותן גמול ולעיתים ניתן להתחמק ממנו.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
הוכחה
נציג כאן הוכחה המתבססת על ההגדרה של היינה לרציפות: פונקציה f היא רציפה בנקודה x_0 אם ורק אם עבור כל סדרה a_n השואפת לנקודה זו, מתקיים. כלומר, ערכי תמונות איברי הסדרה שואפים לתמונת גבול הסדרה.
תורת הגמול
השגחה
יש המאמינים בהשגחה כללית: האל מתערב (ונותן גמול) רק בנקודות מפתח בהיסטוריה האנושית או בחיי הפרט, או שהגמול הוא מתמיד, אך ניתן לקבוצות ולא ליחידים. על פי אמונה זו הפרט לא יכול לצפות להתאמה מלאה ומדויקת בין מעשיו לבין הגמול לו הוא זוכה, אך חישוב דומה ביחס לאירועים משמעותיים או ביחס לגורל הקבוצה יעלה תוצאות של התאמה.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
הוכחה
תהא כעת f(x) פונקציה רציפה בקטע הסגור [a,b]. נניח בשלילה כי היא אינה רציפה במידה שווה בקטע זה, אז קיים כך שעבור כל  קיימות שתי נקודות  כך שמתקיים, אבל.
תורת הגמול
השגחה
למרות האמור לעיל, ישנו מקרה יוצא דופן: האמונה בגמול קיימת ללא הנחת היסוד בדבר ההשגחה במקרים בהם מדובר במערכת של גמול פנימי.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
הוכחה
נביט כעת בסדרה. כל אברי הסדרה שייכים לקטע [a,b], כלומר זוהי סדרה חסומה. על פי משפט בולצאנו ויירשטראס, כל סדרה חסומה מכילה תת-סדרה המתכנסת לגבול סופי. מסגירות הקטע נובע שגבול הסדרה נמצא בתוכו, כלומר.
תורת הגמול
בעולם הזה או בעולם הבא
האמונה בגמול מתחלקת לאמונה בגמול בעולם הזה, אל מול האמונה בגמול בעולם הבא. הגמול, בשני המקרים, מתואר לעיתים כגמול פיזי ולעיתים כגמול נפשי (שלווה) או רוחני (אהבת האל).
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
הוכחה
כעת נוכיח כי - כלומר, אם אנו לוקחים מהסדרה השנייה תת-סדרה שלאיבריה אותם האינדקסים כמו לתת הסדרה הראשונה, גם היא תתכנס לאותו גבול.
תורת הגמול
בעולם הזה או בעולם הבא
המקורות היהודיים מתייחסים גם לגמול בעולם הזה וגם לגמול בעולם הבא. בתורה ישנה התייחסות בלעדית לגמול בעולם הזה - "ונתתי מטר ארצכם בעתו" ו"למען יאריכון ימיך על פני האדמה". בנביאים ניתן למצוא התייחסויות ל"יום ה'" - יום שבו יהיו מלחמות או הפיכות ומי שיהיה קרוב לאל בזמן זה ימלט. בספר דניאל כתוב: "ורבים מישני אדמת עפר יקיצו, אלה לחיי עולם ואלה לחרפות לדראון עולם". מפסוק זה ניתן ללמוד על תחיית המתים בה יינתן גמול שונה לאנשים שונים, ועל קיומם של שכר ועונש לאחר המוות. במקורות מאוחרים יותר מוזכרים גן עדן וגיהנום. גן העדן הוא המקום בו יושבים הצדיקים למשתאות (גמול פיזי לפי פרשנות פשטנית) ו"נהנים מזיו השכינה", כלומר - שכרם הוא הקרבה אל האל. ולהפך בגיהנום - עונשים פיזיים ורוחניים. במקורות מתוארים גם דירוגי שכר בתוך גן עדן - מיקומים שונים, ועוד.
משפט קנטור לרציפות במידה שווה
הוכחה
כיוון ש- נובע כי, כלומר סדרת ההפרשים שואפת לאפס ומאריתמטיקה של גבולות נובע כי
תורת הגמול
בעולם הזה או בעולם הבא
הרמב"ם הסביר שכל השכר ועונש שכתוב בתורה הוא בעיקר לעולם הבא, וכל מה שמוזכר שכר ועונש בעולם הזה הוא רק שנהיה פנויים לעבודת ה'
בדתות אחרות
בהגות הנוצרית המוקדמת לא מתואר הגמול בעולם הזה, ולהפך - הצדיקים בעולם הזה מתוארים כעניים ושפלים. נחמתם של הצדיקים היא בגאולה שיזכו לה רק הצדיקים, ביום הדין. הצדיקים יזכו לתחיית המתים וינצלו מקרבות ומלחמות.
בנצרות הפרוטסטנטית מזהים את הצלחתו של האדם בעולם הזה, מבחינה חומרית, עם בחירה מוקדמת של האל באותו אדם.
בכתבי האסלאם מובטח לחוטאים גמול כרעתם, בהתאם לרצונו של האל, בעולם הזה או בעולם הבא. לפי הקוראן הגמול הסופי ייקבע רק ביום הדין (בו ימותו כולם) ובתחיית המתים. לאחר תחיית המתים ילכו האנשים לגן עדן או לגיהנום.
גמול אישי וגמול קבוצתי (קולקטיבי)
ביהדות, בניגוד לנצרות ולאסלאם, ישנו דגש חזק על הגמול הקולקטיבי. בימי דין החלים פעם בשנה נשפטים העולם כולו ועם ישראל, ובמשנה ישנה קריאה לאדם הפרטי לראות את המעשה הבא שלו כמעשה שיכריע את כל העולם (או העם) לחובה או לזכות. התורה שמה דגש על הגמול הקולקטיבי, אך גם מדגישה כי אדם הנשען על הגמול הקולקטיבי ועושה מעשים רעים מתוך ביטחון שבסך הכל, העם כולו יעשה מעשים טובים והוא יזכה לשכר טוב אתם - יענש. השכר המובטח לעם כיחידה אחת הוא גשמי ברכה, שלום וקרבה אל האל כעם. ברור שגשמי ברכה אינם יכולים להיתפס כגמול ליחידים מפני שגשם היורד על האחד מרווה גם את השני, ובאופן דומה גם השלום והקרבה הרוחנית של העם אל האל. ישנם מדרשים המייחסים את גשמי הברכה והשכר שהעם מקבל לאדם ספציפי שצדקתו גורמת לברכה על כל העם, או אפילו לצדקתן של הכבשים- שבזכותן יורד הגשם על עמים מרושעים ללא זכויות משלהם.
בנוסף לגמול הקולקטיבי ישנו אזכור גם לגמול הפרטי. כפי שצוין קודם, ישנה אזהרה ליחיד לבל ישען על צדקתו של הכלל. בנוסף, בפרשת הקללה והברכה מקולל כל העושה עבירות בסתר. פרטיה של קללה זו אינם מפורטים. וישנו גם החוק - אדם העובר על המצוות צפוי לעונשים מידי בית דין.
בספרי הנביאים ובתהילים מוזכרת היכולת לתת גמול אישי לצדיק ולרשע בין שבחיו של האל. גם בנביאים וגם בכתובים ישנה הנחה כי גורל אחד לבני עם אחד והנבואה מתייחסת לעיתים קרובות לפשעיהם של עמים ולעונשם הקולקטיבי. בספר קהלת מובע ייאושו של הכותב ממנגנון השכר והעונש: "מקרה אחד לצדיק ולרשע" ומתוך ספר איוב עולה ביתר חומרה שאלת קיומו של הגמול האישי.
גמול פנימי וגמול חיצוני
גמול פנימי הוא הגמול הכלול באופן בלתי נפרד בעצם עשיית המעשה, וגמול חיצוני הוא גמול הניתן ללא קשר לטיב המעשה עצמו. גם בחוק המדיני נעשה שימוש בגמול פנימי: אין ענישה על התאבדות מפני שהמוות הנגרם על ידי ההתאבדות חמור מספיק וממלא כמה ממטרות הענישה. לעומת זאת, במקרים אחרים, העובדה שהחוק כמו שהוא שומר על האדם לא מונעת ממנסחי החוק להוסיף לו גמול חיצוני, לדוגמה: העובר על עבירות בכביש (חציה שלא במעבר חציה, נסיעה במהירות גבוהה מן המותר) 'נענש' פעמיים: פעם אחת כשסיכן את חייו ושלומו (גמול פנימי) ופעם נוספת כשהמדינה מטילה עליו קנס (גמול חיצוני).
בעוד ההשלכות של סיכון החיים בכבישים מובנות על פי ההיגיון, הפיזיקה והביולוגיה, הסכנות הכרוכות לכאורה בחילול שבת, למשל, אינן מוחשיות. אף על פי שלא כל טעמי מצוות הדת ברורים, נדרש המאמין לקבל את ההנחה כי יש משהו פנימי במהות עשיית המצווה שמהווה את הגמול על אותה המצווה. הרמב"ם ציין שכשבאים ללמד אנשים פשוטים, יש לנסות ולתמוך את הלימוד בטעמים המתקבלים על דעתם, והאמונה בשכר ועונש חיצוני מצטיירת בכתביו כאמונה בדרגה נמוכה יותר.
יש המתארים את העולם הבא כולו כהכרה בטעמי המצוות ובהגיון הטמון בהנחיותיו של האל. קיומה של הכרה כזו אצל כל אדם ממילא יהפוך את העולם הבא לטוב עבור אלה שקיימו את הנחיות האל ולרע עבור אלו שסטו מהן (הצדיקים ישמחו בכך שהיו צדיקים והרשעים יצטערו על כך שאינם יכולים לשנות ולנהוג אחרת).
צדיק ורע לו
שאלה מרכזית בתורת הגמול היא: איך ייתכן שאדם לא עבר על הציווי ובכל זאת נראה כי הוא נענש?
שאלה זו מנוסחת בגמרא במסכת ברכות. מסופר שם על משה, ששואל את הקב"ה: "מפני מה יש צדיק וטוב לו ויש צדיק ורע לו, יש רשע וטוב לו ויש רשע ורע לו?". המאמינים אינם יכולים לקבל את קיומם של דברים שרירותיים מפני שקיומם מעיד על העדר ההכוונה של האל, או העדר הרצון להכוונה של האל, ומכיוון שההנחה היא שהאל טוב, לא ייתכן שלא יתערב למניעת מקרי עוול הנגרמים על ידי שרירות.
לעיון בסוגיה זו מוקדש למעשה בתנ"ך כל ספר איוב, כאשר בניגוד לטענות הרעים הספר מסיים במסקנה שאיוב לא חטא, ומצד שני לא ניתנת תשובה ישירה מדוע איוב נענש, אלא תוכחה שאיננו יכול להבין את מעשי האלוה. בעוד שהקורא שקרא את הפתיחה לספר, יודע שהדבר נעשה בשל התגרותו של אלוהים באיוב, וההתערבות של השטן עם אלוהים, שטען שיוכל להסיתו מדרך הישר.
על מה שספר איוב לא ענה, ניסו הוגי דעות יהודיים לענות, וישנן כמה תשובות מקובלות לשאלה זו. הרב יוסף אלבו מסכם אותן (מתוך מקורות כמו הרמב"ם ומאמרים בגמרא) בספרו 'ספר העיקרים': ראשית ייתכן שהצדיק חטא בכל זאת- ששכח את חטאו, או שחטא חטא קטן מאוד. שנית, ייתכן שהרע הבא עליו אינו רע באמת- לדוגמה: אדם שרוצה כל הזמן עוד, אפילו צדיק, לא ייתכן שכל רצונו יסופק לו וייתכן שיהיה לו רע בעקבות זאת.
רבי סעדיה גאון כתב שהאל מייסר את הצדיקים ונותן להם ניסיונות שיעמדו בהם כדי להוסיף להם שכר לעולם הבא, [השקפה זו דחה הרמב"ם בשתי ידיים]. עוד כתב כי אין שכר ועונש בעולם הזה כלל, ומה שרואים כאן הוא קצת מן הגמול הצפוי בעולם הבא, סימן לבאות, אך לא הגמול במלואו.
שיטת הר"ן ליישב את קושיית צדיק ורע לו, על פי התפיסה כי כל אדם נולד לתוך מערכת הכוכבים והוא הנקרא 'מזל' ולכך לא יימנע כי צדיק יארע לו רע, אם כך הוא על פי חוק מערכת הכוכבים, וכן רשע, ייתכן ויקרה לו מקרה טוב כנ"ל. על פי הבנה זו הדרך לזכות להשגחה פרטית היא על ידי התקרבות לאל על ידי עשיית מצוות ותפילות.
בקבלה מייחסים את סבלו של הצדיק לחטאים שהיו לגלגוליו הקודמים. ניתן לראות מהלך דומה גם באמונות מן המזרח.
רבי יהודה הלוי מעלה את שאלת 'צדיק וטוב לו' בנצרות. מלך הכוזרים שואל את 'החבר', בספר הכוזרי, מדוע היהודים מושפלים אם הם העם הנבחר. מתשובתו של החבר ניתן להבין כי במידה מסוימת, דווקא ביהודים מתבטאות האמירות בברית החדשה לגבי עוניים וסבלם של הצדיקים בעולם הזה. כאן הוא מצביע בעקיפין על סתירה במחשבה הנוצרית של זמנו: הנוצרים, שאמורים להיות צדיקים, לא סבלו אז כלל, ועובדה זו עמדה בסתירה לתיאורי הצדיקים שבברית החדשה. אמנם ר' יהודה הלוי חוזר בו מהשיטה שהוצגה בראשונה המציגה את השפל כעליון, באומרו למלך כוזר שמצבו של עם ישראל בתקופתו מראה על שפלותו של עם ישראל כדברו של ר' יהודה הלוי למלך כוזר "מצאת מקום חרפתי", נמצא שע"פ ר' יהודה הלוי מצבם של עם ישראל הוא בסיס למצבם בעולם הבא. עוד יש להוסיף בשיטתו של ריה"ל, שהוא לא מקבל את ההנחה שצדיק ורע לו רשע וטוב לו, ריה"ל טוען שיש להצדיק את הדין עם בורא עולם.
רשע וטוב לו
שוב, על פי דעה אחת הטוב לרשע אינו טוב באמת, דעות אחרות גורסות כי ייתכן שהרשע זוכה לדברים טובים בגלל קרבתו לצדיקים (למשל - אם יורד גשם על הצדיקים - הוא נהנה גם), כיוון שהאל רוצה להגדיל את עונשו בעולם הבא, או כדי לגמול לו על מעשה טוב שהוא בכל זאת עשה, או כדי לנסות את הצדיקים, או כדי לתת הזדמנות לרשע לחזור בו, או כדי לתגמל אחרים באמצעותו.
היחס למערכות גמול מקבילות
למערכת הגמול של החוק המדיני האנושי, יתרונות וחסרונות מבחינת יכולת האכיפה שלה. מערכת האכיפה של האל לא מוגבלת מבחינת גישה למידע על הנעשה ומגוונת מאוד מבחינת אפשרויות הגמול. יתרונה של מערכת האכיפה החוקית הוא בנגישות האדם אל המידע על הגמול- גמול פיזי או רגשי בעולם הזה הוא מוחשי יותר ואינסטינקטיבי ולכן סיכויי ההשפעה שלו על ההתנהגות האנושית גדולים יותר. אפלטון, בדברו על המדינה האידיאלית, ניסה לשמר את האמונה בשכר ועונש משמים, אף על פי שלא האמין באלים בעצמו, מפני שאמונה זו הייתה שימושית למטרות אכיפת החוק.
מה יעשה אדם הלכוד בין הוראות סותרות מצד האל (או שליחיו) ומצד השלטון או הנורמה? במשנה ובגמרא ניתן לראות כמה פתרונות לשאלה זו. ישנם פתרונות המשבחים את הדבקות במצוות האל על פני הציות לשלטון. מדובר בעיקר בקיומן של מצוות בעלות חשיבות מיוחדת ('יהרג ובל יעבור') או בהתרסה כנגד שלטון המבקש לעקור את הדת בחוקיו. ישנם גם פתרונות המעדיפים את הציות לחוק או לנורמה על פני קיום מצוות האל כמו 'דינא דמלכותא דינא' או ה'שינוי מפני דרכי שלום'.
המשמעויות האונטולוגיות של תורת הגמול הן מרחיקות לכת. האמונה בגמול בעולם הזה מעודדת את המאמין לקרוא תיגר על חוקי הטבע. בתלמוד ישנה אגדה על רבי חנינא בן דוסא ששמע על נחש ארסי ומסוכן ההורג באנשי העיר, חיפש את מחילתו וכשהכישו הנחש- הנחש מת. חנינא בן דוסא הסביר ש"לא הנחש ממית- החטא ממית". במקורות אחדים נחשבת ההתגוננות מפני פגעים לחוסר ביטחון בהשגחת האל ולפגם באמונה. במקורות אחרים ניתן למצוא גישה מעשית יותר- יעקב אבינו התכונן לקראת פגישה עם עשו אחיו, ולא ידע אם עשו בעדו או נגדו. רש"י מתאר את התנהגותו של יעקב כהכנה של דורון, תפילה, ומלחמה. כלומר- יעקב התכונן לפגישה על ידי השענות על כמה גישות שונות המתארות את יחסי הגומלין והמנגנונים הפועלים בטבע: הגישה הגורסת כי התפילה היא שמשנה את המציאות, הגישה הגורסת כי המנגנונים היעילים הם המנגנונים הפסיכולוגיים של האדם המקבל מתנות והגישה הפוליטית על פיה אסטרטגית לוחמה היא הפתרון היעיל להתמודדות עם הפגישה. יעקב לא נשען על תפילתו בלבד ועל האמונה בתורת הגמול שתבטיח את שלומו, אפילו לאחר שהאל הבטיח לו במפורש את עתידו הטוב כשכר על מעשיו.
הגמול כיסוד האמונה
ניתן לראות את האמונה כולה כמענה על שאלת הגמול. ישנן שיטות הרואות באמונה בתורת הגמול מפלט שמצאו המאמינים מחוסר הוודאות. ריבוי הכוחות בטבע גרם לאנשים לחשוב על מקורם השונה באלים השונים ולהמציא סיפורים שקשרו את הטבע המופעל על ידי האלים בהתנהגות האנושית. האמונה בכך שהגשם הוא גמול על מעשים טובים, למשל, מאפשרת לאדם להרגיש שליטה טובה יותר בירידת הגשם.
לעומת זאת, יש שיטות הגורסות שהכחשת תורת הגמול מקורה בנטייה נפשית לברוח מכל דבר המאיים על חירותה, כלומר יוצר תחושה של חובה.
פונאפוטי
תחבורה
בעיר ממוקם נמל התעופה הבינלאומי של פונאפוטי. יוצאות ממנו טיסות רק אל סובה, בירת פיג'י.
הליגה למניעת כפייה דתית
הליגה למניעת כפייה דתית הייתה ארגון שהתקיים משנת 1951 עד תחילת שנות השבעים והגדיר את מטרתו כלחימה בכפייה הדתית בישראל. אנשי הארגון דגלו בהפרדת דת ומדינה, תמכו בנישואים אזרחיים והתנגדו להגבלות על התנועה בשבת. הליגה הייתה אחת הגופים המרכזיים שפעלו למען חילוניות בישראל, אם כי לא נחלה הישגים של ממש.
פעילות הליגה
הליגה למניעת כפייה דתית החלה לפעול בירושלים בשנת 1951. בין מייסדיה היו עוזי אורנן, חבר הכנסת ערי ז'בוטינסקי ועורך דין צבי שוורץ. בירושלים היו מקרים של זריקות אבנים וחסימת רחובות בשבת, ואנשי ברית הקנאים אף הציתו בכמה מקרים מכוניות של אנשים שנסעו בשבת. אחת הפעולות הראשונות של הליגה הייתה הוצאת חוברת בשם "שבת בלי כבלים". בחוברת הושמעה קריאה להניח לכל אדם לחגוג את יום המנוחה השבועי כרצונו. אחת הדוגמאות הייתה של אדם הרוצה להתפלל בשבת בבית כנסת רחוק ממקום מגוריו. האם לא יוכל לנסוע לשם ברכבו? החוברת הופצה בכ-600 עותקים בכל הארץ והביאה לידי הקמת סניפים, אולם רק שלושה מהם קיימו פעילות קבועה, בירושלים, בתל אביב ובחיפה. מספר החברים לא עלה בגלגול זה של הליגה על כמה מאות. כאשר התקבל ב-1953 בכנסת "חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין)", שקבע כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל אזרחי המדינה או תושביה יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי דין רבניים", החלה הליגה להחתים אזרחים על עצומה הקוראת לחוקק חוק להסדרת נישואים אזרחיים, ובשנת 1955 הגישה אותו לכנסת, כשחתומים עליו 105,000 אזרחים. לאחר סיומו של מבצע זה, ועם מיקוד תשומת הלב הציבורית לנושא הביטחוני, לקראת מלחמת סיני, פסקה פעילות הליגה למספר שנים.
באוקטובר 1961 הוקמה ממשלה חדשה ובמסגרתה הובטח למפלגות הדתיות כי התחבורה הציבורית לא תחלל את השבת. בעקבות כך החל לארגן ד"ר אלכס הרשאפט פעילות כנגד הסדרים אלה. הפעילות התפתחה לכדי החייאתה של הליגה, במתכונת רחבה יותר, של אלפי חברים. כבר במאי אותה שנה שיגרה הליגה מנשר ל"אזרח הלא-דתי" שקרא להירשם במרשם האוכלוסין כחסרי דת ולא כיהודים. בינואר 1964 הגישה הליגה לכנסת עצומה שעליה חתמו יותר מ-55,000 איש, בקריאה להנהגת נישואים אזרחיים בישראל. ב-1965 החתימה הליגה יותר מ-105,000 אזרחי ישראל על עצומה שתבעה "שכל השירותים הציבוריים, התחבורה בדרכים, רכבת ישראל, הנמלים, שדות התעופה, הדואר והטלגרף ושירות השידור יפעלו כסדרם בכל ימות השנה, שיקוימו בכל יום שהציבור ירצה בהן, כולל בשבתות וחגים, וכן שיבוטלו כל ההגבלות מטעמי דת החלות כיום על הפעילות הציבורית". בשנים 1964 ו-1968 התקיימו שתי ועידות כלליות של הליגה.
שקיעת הליגה
מלחמת ששת הימים השפיעה על פעולותיה של הליגה. ישראל כבשה את יהודה והשומרון, ובהם אתרים שחשיבותם הדתית רבה. הליגה ניסתה למנוע מהדתיים להשתלט על כמה מאתרים אלה, ובמיוחד על אזור הכותל המערבי, אבל לא הצליחה בכך, וכל אזור הכותל ניתן לשליטת הממסד הדתי. בעקבות כיבוש יהודה והשומרון התגלעו חילוקי דעות בליגה, שמנתה קודם לכן אנשים מכל גוני הקשת הפוליטית.
שקיעת הליגה הייתה הדרגתית, ובשנות ה-70 של המאה ה-20 נתנו גם ארגונים אחרים את חלקם למאבק שהליגה החלה אותו. נוסדו אז מספר ארגונים שפעלו למען הפרדה בין המדינה ובין הדת: מפלגת "רצ", "התנועה החילונית הישראלית" וכן רשימת "שינוי".
ההישג העיקרי של הליגה היה החדרת המושג "כפייה דתית" לשיח הציבורי. כמה חלקים מסעיפי ה"סטטוס קוו" אינם מתקיימים, אך זאת בשני הכיוונים: יש שידורי רדיו וטלוויזיה בשבת, ובמקומות מסוימים פועלים אוטובוסים בשבת. התפשטה מכירת מזון לא כשר, אבל מאידך נוספה רגולציה המחזקת את הכפייה הדתית, כגון חוק חג המצות, האוסר מכירת חמץ בפסח.
קצין ארגון רפואה
קצין ארגון רפואה (בר"ת: קא"ר) הוא קצין בחיל הרפואה, אשר אחראי על פיקוד, ארגון וניהול מערכות הרפואה בצה"ל בשגרה, בפעילות ביטחון שוטף ובעת חירום.
מבין מגוון תפקידי קציני ארגון רפואה ניתן למצוא מפקדי קורסים בבית-הספר לרפואה צבאית של חיל הרפואה, קציני ארגון רפואה בחטיבות (שאף מחליפים במקרים חריגים את קצין הרפואה החטיבתי), באוגדות, בפיקודים השונים, במפקדות ראשיות וביחידות מיוחדות וקצינים במפקדת קצין רפואה ראשי. המשותף לכולם הוא העיסוק בקידום, ניהול, בנייה וארגון נושאי הרפואה בצה"ל, כאשר הפן הטיפולי כמו גם המחקר מוטל בעיקר על קציני הרפואה (רופאים בהכשרתם).
הדרגה הבכירה ביותר לקצין ארגון רפואה היא אלוף-משנה, המוענקת למפקד בית הספר לרפואה צבאית. עד לפני מספר שנים, היה קצין ארגון רפואה נוסף בדרגה זו, ראש מערך הקא"רים, עוזר קצין הרפואה הראשי לארגון, אך במסגרת הארגון מחדש שנעשה בחיל הרפואה בשנים האחרונות, הורד התקן לתפקיד זה לדרגת סגן-אלוף.
תפקיד הקא"ר
תפקיד הקא"ר נחלק לשלוש קטגוריות מרכזיות: שדה, פיקוד והדרכה, ומטה:
מסלול הכשרתו של הקא"ר ושלבי התפתחותו בתפקיד
קציני ארגון הרפואה מתחילים דרכם הצבאית לרוב כחובשים, למרות שניתן למצוא ביניהם פרמדיקים, אחים ומספר מקצועות פרא-רפואיים.
המיועדים לשמש קציני ארגון רפואה עוברים קורס קצינים בבה"ד 1 לרוב במגמת מעוז, ולאחריו הם עוברים השלמה חילית בבה"ד 10 (בקורס קציני ארגון רפואה). ההשלמה נמשכת כ-12 שבועות.
כשהוא בדרך כלל בן 25, יכול הקא"ר לצאת ללימודים אקדמאים מלאים לתואר ראשון במסגרת תוכנית שירות של חיל הרפואה, בנושאים הקשורים לחיל הרפואה, כגון ניהול מערכות בריאות ורפואת חירום (הכשרה כפרמדיק). לאחר שסיים את הלימודים האקדמאיים יחל הקצין בתפקיד רביעי שעתיד להמשך כשלוש שנים.
Watergun
"Watergun" (בעברית: "רובה מים") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר השווייצרי רמו פורר. נכתב על ידי אשלי היקלן, ארגיל סינג ומיקולאי טריבולק, ויצא לאור ב-7 במרץ 2023. ייצג את שווייץ באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
על השיר
"Watergun" מתואר כבלדת כוח על חוסר האונים שמרגיש אדם כשהוא מתמודד מול קונפליקטים שונים בחייו. בריאיון על שירו אמר פורר כי הדור שלו נאלץ להמשיך ולחיות עם ההשלכות של ההחלטות הלא נכונות שקיבל. – אמר בריאיון.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-7 במרץ 2023 בערוץ היוטיוב הרשמי של תחרות הזמר של האירוויזיון. באותו היום יצא גם לפלטפורמות הסטרימינג השונות, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
לפני האירוויזיון
ב-25 באוגוסט 2022 פתחה רשות השידור השווייצרית (SRG SSR) את תקופת הגשת המועמדויות לייצוג המדינה באירוויזיון, שנמשכה עד 8 בספטמבר. לא הייתה הגבלה על לאום הנציגים, אולם ניתנה עדיפות לבעלי אזרחות או אשרת תושבות זמנית שווייצרית. השירים נופו לרשימה קצרה על ידי ועדה מקצועית. לאחר מכן פאנל בן 100 שופטים שווייצרים (50%) ועשרים ושלושה שופטים בין-לאומיים (50%) בחרו את השיר השווייצרי לאירוויזיון.
רמו פורר הוכרז כנציג השווייצרי הנבחר ב-20 בפברואר 2023. פורר זכה בעברו בעונה השלישית של The Voice of Switzerland. שירו נחשף ב-7 במרץ 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. שווייץ שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. שווייץ הופיעה שמינית, לפני ישראל ואחרי קרואטיה. ב-9 במאי 2023 ביצע פורר את "Watergun" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. שווייץ הופיעה שלישית, לפני פולין ואחרי פורטוגל.
יום המשפחה
יום המשפחה, שנקרא בעבר "יום האם", הוא יום מודעות המצוין בישראל ובמדינות נוספות בעולם, ומתמקד בציון המשפחתיות בכלל, האימהות בפרט ומקומן בחברה.
בהרבה ממדינות העולם מצוין יום האם ביום ראשון השני בחודש מאי. בישראל מצוין יום המשפחה בחורף, בל' בשבט, יום פטירתה של הנרייטה סאלד שהקימה את ההסתדרות הציונית הדסה, ארגון הנשים הציוניות, וכונתה "אם הילדים".
היסטוריית יום האם והמשפחה
יום האם נחגג לראשונה ביוון העתיקה, והיה החג של האלה הרה, אם כל האלים. עם התפשטות הנצרות חגגו את "יום אם הכנסייה". ב-1600 ציינו לכבוד אמהות בריטניה את "יום ראשון של האמהות". ביום ראשון זה קיבלו העבדים חופשה על מנת שיגיעו לבתיהם לחגוג את המועד. בחג נאכלה עוגה מיוחדת שנקראה "עוגת האם".
בגרמניה צוין יום האם לראשונה ב-1923, בתקופתה של רפובליקת ויימאר, כיזמה פרסומית של איגוד מגדלי הפרחים הגרמני. גם בווינה הותקן יום האם, יחד עם יום הילד, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בצרפת הוחל לציין את יום האם בשנת 1949.
ארצות הברית
בארצות הברית התפתח מושג "יום האם" במחצית השנייה של המאה ה-19. החג המודרני הייתה יוזמה של אנה ג'ארביס, שהחלה בשנת 1905, לאחר מות אמה, לפעול לקביעת יום האם. מאמציה נשאו פרי בשנת 1908, עת צוין היום בכנסייה במדינת וירג'יניה המערבית. באותה שנה, דחה הקונגרס של ארצות הברית את הבקשה לקבוע את יום האם כיום חג לאומי. עם זאת, ברבות ממדינות ארצות הברית, החלו לציין את יום ראשון השני בחודש מאי כ"יום האם" ובחלק מהמדינות, אף נקבע כחג מקומי רשמי. המדינה הראשונה לעשות זאת הייתה וירג'יניה המערבית, בשנת 1910. ב-1914 הכריז הנשיא וודרו וילסון על יום האם כעל חג לאומי, והוא נקבע ליום ראשון השני בחודש מאי. פרח הציפורן הלבן, המסמל את הטוהר וכוח הסבל של האם, נקבע כסמלו של היום.
בשנות ה-30 ארגנה ההסתדרות הציונית הדסה לכבוד יום האם מסע לגיוס כספים למען הקרן הקיימת לצורך נטיעת עצים בארץ ישראל.
במדינת ישראל
בשנת 1944 ניסה ועד ההורים המרכזי להנהיג יום אם ייחודי לישראל, אך הניסיון לא צלח. יוזמה נוספת שייכת לאגודת "עזרה", אגודה לעזרת נשים יולדות, שבראשה עמדו הרבנית שרה הרצוג ומ. הופיין. יום האם נחגג על ידן ב-6 באפריל 1947 בירושלים "בדומה לימים כאלה הנהוגים בארצות אחרות". מספר שבועות לאחר מכן, פורסם ב"הבקר" שהתאחדות הסוחרים מבקשת לארגן "שבוע האם" לעידוד רכישת מתנות תוצרת הארץ. ביוני 1950 פורסמה בדבר קריאה של שרה טאובס להנהגת יום האם בישראל.
יוזמת עיריית חיפה
בשנת 1951 הופק החג ביוזמה מחודשת, הפעם של חנה חושי, רעייתו של ראש עיריית חיפה. בישיבת הנהלת עיריית חיפה שנערכה ב-31 באוקטובר 1951 הציע אבא חושי:
התאריך נקבע על ידי אבא חושי לכ"ז בכסלו, היום השלישי של חנוכה. חושי קישר את המועד (חג החנוכה) לסיפור "חנה ושבעת בניה". אגדה אורבנית בחיפה מספרת שיום האם נקבע ביום השני של חנוכה משום שזהו יום הולדת של ליבה, אמו של אבא חושי.
על פי גרסה אחת, הרעיון לציון יום האם הגיע מאשתו של אבא חושי, חנה חושי. על פי גרסה אחרת, הרעיון נולד בעת ביקור של חושי במעברה בו ראה גברים יושבים בטלים בעוד האשה עובדת קשה.
ציון יום האם כלל לימודים על הנושא בבתי הספר, קישוט העיר, מופע מיוחד לאמהות וחלוקת תעודות של יום האם לאמהות בבתי חולים. ציון יום האם בחג החנוכה נמשך בחיפה לכל אורך שנות ה-50 וה-60. הרעיון אומץ גם על ידי ערים נוספות בישראל, בהן אשקלון, כפר סבא, עפולה וטבריה, אולם באופן כללי היום נודע בישראל כחג חיפאי מקומי. בשנת 1960 ציינו בפתח תקווה את יום האם ביום האחרון של השליש בבית הספר, שחל בסמיכות לחג החנוכה.
היו שחגגו את יום האם בט"ו בשבט.
בתל אביב
בתחילת 1964 הוחל בחגיגת יום האם בתל אביב והוא צוין באותה שנה ב-13 בפברואר, ל' שבט, שחל ביום חמישי. התאריך נבחר כסמוך ליום פטירתה של הנרייטה סאלד. שנה לאחר מכן צוין היום ביום חמישי, ל' אדר א'. בשנת 1966 צוין יום האם בתל אביב ב-כ"ד אדר. בשנת 1969 צוין יום האם בל' שבט ובשנת 1970 צוין בי"ח אדר א'. בשנת 1972 צוין יום האם ב-כ"ח אדר ובשנת 1973 צוין ב-כ"ו אדר א'.
בשנת 1974, ביוזמת משרד החינוך, לאחר ביקורת ציבורית על שיום האם מצוין בזמנים שונים ברחבי ישראל, הונהג יום האם כלל ארצי ב-ל' שבט. באותה שנה, משום ש-ל' שבט חל ביום שישי, הוקדמו רוב האירועים ליום חמישי.
קביעת התאריך בל' שבט
בפברואר 1950 ציינה עליית הנוער את "יום הילד היהודי" ביום פטירתה של הנרייטה סאלד. כיוון שא' באדר, יום פטירתה, חל בשבת, צוין היום למחרת בב' באדר. בשלהי 1951 הציגו בעיתון הילדים "הארץ שלנו" לקוראים את השאלה האם ראוי לציין בישראל את יום האם. בתגובה ששלחה למערכת העיתון, הציעה הקוראת נחמה פרנקל (לימים בידרמן) בת ה-12, לציין את יום פטירתה של הנרייטה סאלד בתור "יום האם". בעקבות מכתב זה, קבע העיתון את ב' באדר, כ"יום האם". אף על פי שלהנרייטה סאלד לא היו ילדים, היא היוותה דמות אם לרבים מהילדים שעלו לארץ במסגרות השונות, ואף כונתה "אם הנוער". זו הייתה הסיבה לבחירה ביום פטירתה כיום האם. עם השנים חלחל הרעיון של יום האם בתאריך ב' אדר בציבור, הגם שציונו היה מינורי.
בסוף 1960 פורסם שמשרד החינוך קבע את יום האם לח' בטבת, יום הולדתה של הנרייטה סאלד, אך בפועל צוין היום ביום פטירתה. בתחילת שנות ה-70 שונה התאריך לל' בשבט על ידי משרד החינוך. למעשה, נפטרה סאלד בא' באדר (לאחר שקיעה החמה), וכך מצוין התאריך על מצבתה.
המחלוקת סביב קביעת יום האם
כבר בעת קביעת "יום האם" קמה הדרישה לשוויון ולקבוע "יום הורים". בשנות התשעים הוחלט בישראל לשנות את "יום האם" ל"יום המשפחה". יום זה בא להדגיש את הקשר בין בני המשפחה, ואת מחויבותם ותרומתם המשותפת לתא המשפחתי. עם זאת, בשנת 2016 הועלתה יוזמה המבקשת לציין שוב ברחבי ישראל את "יום האם של ישראל", כחג נוסף, שיבוא לציון נושאים חשובים לאמהות בקהילה בה הן נמצאות.
מנהגי יום המשפחה
נהוג לתת מתנות להורים ,לאחים, ולילדים כגון כרטיסי ברכה ופרחים. בחלק מהמדינות היה עידוד הילודה חלק ממהות יום המשפחה. כך היה למשל באיטליה של מוסוליני.
אליהו בן משה חיים
רבי אליהו בן רבי משה חיים (ה'תקס"ז, 1807 - ז באלול ה'תרי"ט, 6 בספטמבר 1859) היה מקובל, דרשן, פוסק וסוחר, ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר בגדאד שבעיראק במאה התשע עשרה. היה אביו של רבי יוסף חיים מבגדאד מחבר הספר "בן איש חי".
קורות חיים
רבי אליהו נולד בשנת ה'תקס"ז בעיר בגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), לאביו רבי משה חיים שימש כרב העיר בגדאד ואב בית הדין שלה, ולאמו מרים לבית שנדוך. הוא היה בן הזקונים של הוריו ולפניו היו שתי בנים- ראובן ורבי עבדאללה ובת אחת-רחל יהודה. בצעירותו למד תורה אצל אביו וכשגדל התפרסם כרב גדול בתורה בנגלה ובנסתר.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תקצ"ו, התמנה רבי אליהו למלא את מקום אביו כדרשן הקהילה. הוא היה דורש כל שבת על פרשת השבוע בבית הכנסת "צלאת אל-זגירי" בו נהג להתפלל. ובשלוש השבתות המרכזיות בשנה- שבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול, היה רבי אליהו דורש בבית הכנסת המרכזי "צאלת אל-כאבירי". בשלוש שבתות אלה, הדרשנים של כל שאר בתי הכנסת בעיר לא היו דורשים, וכל יהודי בגדאד היו מתכנסים לבית הכנסת "צלאת אל-כאבירי" לשמוע את דרשתו של רבי אליהו.
בשנת ה'תר"ט פרצה מחלוקת בקהילת יהודי בגדאד על משרת אב בית הדין. רוב עשירי הקהילה רצו להדיח את האב"ד המכהן רבי עובדיה בן אברהם הלוי ולמנות במקומו את רבי רפאל קצין שהיה בנו של רבי אליהו קצין רבה של העיר ארם צובה והיגר לבגדאד לאחר שנדד כמה שנים ברחבי האימפריה העות'מאנית ופרס. תומכיו של הרב קצין הצליחו להשיג בעבורו מינוי לתפקיד חכם באשי של העיר בגדאד מטעם השלטון הטורקי. משרה זו לא הייתה קיימת לפני כן בבגדאד והיא נוצרה במיוחד בעבור הרב קצין. לאחר מינויו של הרב קצין לחכם באשי נחלקה הקהילה היהודית לשני מחנות שנקראו "כת קאציני" (תומכי רבי רפאל קצין) ו"כת עאבודי" (תומכי רבי עובדיה הלוי). רבי אליהו היה ממנהיגי "כת עאבודי".
במהלך שנות כהונתו של רבי רפאל קצין כחכם באשי, הוא נהג לדרוש בעצמו בבית הכנסת "צאלת אל-כאבירי" גם בשבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול. ולכן בשנים אלו דרש רבי אליהו בבית הכנסת צאלת אל-זגירי בכל שבתות השנה כולל שבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול. אנשי "כת עאבודי" לא היו מגיעים לדרשה המרכזית של הרב קצין בבית הכנסת "צאלת אל כאבירי" אלא הלכו לשמוע את דרשותיו של רבי אליהו בבית הכנסת "צאלת אל-זגירי". בשנת ה'תרי"ב הדיחו שלטונות טורקיה את רבי רפאל קצין מכהונתו כחכם באשי ומינו את רבי עובדיה בן אברהם הלוי ששימש קודם לכן כאב בית דין לכהן כחכם באשי. עם מינויו לחכם באשי החזיר רבי עובדיה לרבי אליהו את תפקיד הדרשן בשבתות החשובות בבית הכנסת "צאלת אל-כאבירי".
רבי אליהו היה נוהג לכתוב אגרות לרבי חיים אברהם גאגין, מחכמי ירושלים ששימש כראשון לציון וכראש ישיבת המקובלים בית אל. באגרותיו תיאר רבי אליהו מאורעות שונים שהתרחשו בקהילה היהודית בעיראק. בשנת ה'תרט"ו חתם רבי אליהו על כרוז של רבני וגבירי בגדאד שקרא ליהודי העולם לתרום להחזקת קברי הנביאים והחכמים שקבורים בעיראק (ביניהם גם קברים קדומים מתקופת גלות בבל כמו קבריהם של יחזקאל הנביא, עזרא הסופר, יהושוע בן יהוצדק כהן גדול). בשנת ה'תרי"ט חתם יחד עם עוד כמה מחכמי בגדאד על הסכמה לספר "קול ששון" שנכתב על ידי דודה של אמו רבי ששון מרדכי שנדוך.
רבי אליהו כתב פירוש קבלי על התנ"ך והתלמוד בבלי. הפרוש נדפס 3 שנים לאחר פטירתו בעיר ליוורנו שבאיטליה וכונה "מדרש אליהו - באורים ורמזים על דרך הסוד על סדר המקרא ומאמרי הש"ס". כמו כן בספרי בנו רבי יוסף חיים הובאו הרבה מחידושיו של רבי אליהו. כמו כן מובאים בספריו של רבי יוסף חיים גם הנהגות וסיפורים על אביו רבי אליהו.
בנוסף לעיסוקו בתורה עסק רבי אליהו גם במסחר והתעשר. חלק נכבד מהרווחים שהרוויח במסחרו הוקדש על ידו לפרנסת תלמידי חכמים ועניים. בשל יושרו והיותו אדם נאמן ואהוד על הציבור הופקדה אצלו הקופה שאליה נאספו התרומות של יהודי בגדאד לכוללים שבירושלים. כאשר יהודי בגדאד לא היו תורמים כמות מספיקה היה רבי אליהו משלים את סכום התרומה מכספו הפרטי. בשנת ה'תרי"ט תרם רבי אליהו לקבר יחזקאל הנביא שבכפר אל-כיפל, עותק של ספר יחזקאל כתוב בכתב יד על קלף והקדישו לעילוי נשמת אחיו הבכור ראובן בן משה חיים.
גם רבי יוסף חיים בנו של רבי אליהו העיד על נדבנותו של אביו-
בשנת ה'תר"ג סייע רבי אליהו לרבי אברהם ענתבי, רב העיר ארם צובה, לממן את הדפסת ספרו "מר ואהלות". בהקדמה לספרו כותב רבי אברהם ענתבי.
בז' באלול ה'תרי"ט נפטר רבי אליהו כשהוא בן חמישים ושתיים . בהלווייתו השתתפו רבים מיהודי בגדאד וגם נכבדים עיראקים לא יהודים שהוקירו את גדולתו של רבי אליהו. לאחר פטירתו ירש בנו רבי יוסף חיים את תפקידו כדרשן. גם 15 שנה לאחר פטירתו זכרו חכמי בגדאד את נדיבותו של רבי אליהו ומסירתו לגמילות חסדים. בשנת ה'תרל"ו כתבו חכמי בגדאד ובראשם ראש ישיבת בית זילכה רבי עבדאללה סומך שרבי אליהו.
משפחתו
רבי אליהו נישא לבתו של המיליונר היהודי-עיראקי יעקב צמח, אולם היא נפטרה בצעירותה לפני שנולדו לרבי אליהו ולה ילדים. לאחר פטירתה, נישא רבי אליהו בשנית את מזל טוב בת מאיר מעתוק, אחותו של רבי דוד חי בן מאיר שהיה מחשובי חכמי בגדאד, ושימש כגזבר מוסדות כל ישראל חברים בבגדאד, ובזקנותו בשנת ה'תרס"ה עלה לירושלים והקים בה את ישיבת "שושנים לדוד".
לרבי אליהו ואשתו מזל טוב לבית מעתוק נולדו חמישה בנים ובת.
מלחמת העצמאות היוונית
מלחמת העצמאות היוונית (ביוונית: Ελληνική Επανάσταση του 1821; "המהפכה היוונית של 1821") התקיימה החל מהכרזת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית ב־25 במרץ 1821, עד קבלת העצמאות של יוון באמנת קונסטנטינופול ביולי 1832.
רקע
יוון נשלטה ברובה המוחלט בידי האימפריה העות'מאנית, פרט לאיים היווניים, החל מכיבוש האימפריה הביזנטית בידי העות'מאנים במהלך המאות 14 וה-15. אולם במאות ה-18 וה-19 החלה להתפתח לאומיות מהפכנית ברחבי אירופה (בהשפעה חלקית של המהפכה הצרפתית), כוחה של האימפריה העות'מאנית פחת, והלאומיות היוונית החלה להביע את עצמה במערב אירופה ומתנועת הפילהלניזם.
תחילת המרד
ב־1814 הקימו לאומנים יווניים גוף התנגדות חשאי בשם "החברה הידידותית" (פיליקי אטריה) באודסה בתמיכתן של קהילות יווניות גדולות ומבוססות בבריטניה ובארצות הברית. גוף זה, בסיוע תומכים במערב אירופה ועזרה חשאית מרוסיה, החל לתכנן מרד בטורקים, כאשר יואניס קפודיסטריאס, פקיד ממשל מהאיים היוניים אשר התמנה לשר החוץ הרוסי, נבחר למנהיג המהפכה המתוכננת. לתאריך תחילת המרד יש מספר גרסאות: 6 במרץ, כאשר אלכסנדר איפסילנטי, מלווה בכמה קצינים יווניים אחרים, חצה את הנהר פרוט ברומניה, או ב־23 במרץ כאשר מורדים כבשו את העיר קלמטה בפלופונסוס, או ב־25 במרץ 1821 (כיום יום העצמאות של יוון), היום שבו הניף הארכיהגמון האורתודוקסי של פטראס את נס המרד בפלופונסוס. התקוממויות מתואמות תוכננו ברחבי יוון, כולל במקדוניה, בכרתים, ובקפריסין. תחת יתרון ההפתעה, ובשל חוסר היעילות העות'מאני, הצליחו היוונים לכבוש את הפלופונסוס ואזורים נוספים.
העות'מאנים התאוששו במהירות והגיבו בכוח, וביצעו טבח בכיוס ובערים נוספות. אולם הענישה גררה אהדה ליוונים במערב אירופה, למרות חשדות של הממשלה הבריטית והממשלה הצרפתית כי המרד הוא מזימה של רוסיה להשתלט על יוון ואולי אף על קונסטנטינופול, ולכבוש אותם מידי העות'מאנים. היוונים לא הצליחו להקים ממשלה יציבה באזורים שבהם שלטו, ובמהרה החלו להילחם בינם לבין עצמם. לחימה חסרת הכרעה ברורה בין היוונים לעות'מאנים המשיכה עד 1825, כאשר הסולטאן הטורקי ביקש עזרה מהווילאייט החזק ביותר שלו, מצרים.
מצרים נשלטה אז בידי מוחמד עלי רצה לבחון את כוחותיו הצבאיים. הסולטאן העות'מאני גם הבטיח חלק מזכויות על סוריה אם מצרים תעזור במלחמה. הכוח המצרי, תחת פיקודו של בנו אבראהים פאשא, הצליח להשתלט במהירות על האיים האגאיים.
התגייסות אנשי המערב
אחד מאלה אשר שמעו לקריאה היה המשורר לורד ביירון אשר שהה תקופה ביוון, שם עסק בגיוס תרומות, אספקה וחיילים, עד שמת מקדחת במיסולונגי ב־1824. מותו של ביירון אף העלה עוד יותר את האהדה האירופית ליוון. דבר זה הניע סופית את הכוחות האירופיים לפעול במישרין.
קרב נאווארינו
באוקטובר 1827 השמידו ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה את הצי העות'מאני בקרב נאווארינו. הניצחון בקרב היה נקודת מפנה חשובה בתולדות המלחמה. באוקטובר 1828 הנחיתו הצרפתים בפלופונסוס 10,000 חיילים רגליים בפיקודו של הגנרל מייסון, כדי לעצור את העות'מאנים. תחת הגנתם, יכלו היוונים להתארגן מחדש ולייסד ממשלה חדשה. אז התארגנו כוחותיהם כדי להשתלט על כמה שיותר שטח, כולל אתונה ותבאי, לפני שהכוחות המערביים כפו הפסקת אש.
תוצאות מלחמת העצמאות
בוועידת לונדון ב־11 במאי 1832 הוכרה סופית יוון כמדינה ריבונית. עצמאותה הוכרה רשמית בידי הטורקים והכוחות האירופיים באמנת קונסטנטינופול שנחתמה ביולי 1832. שלוש המפלגות היווניות הפוליטיות הראשונות היו "המפלגה האנגלית", "המפלגה הצרפתית" ו"המפלגה הרוסית".
המעצמות החליטו שצורת השלטון הרצויה ביוון תהיה מונרכיה, הוחלט שמלך יוון לא יהיה קשור ישירות לאחד מבתי המלוכה של המעצמות שהיו מעורבות בהסכם לונדון (1832), משפחות המלוכה ומשפחות האצולה היו מעורבות זו בזו והיה קשה למצוא מועמד מתאים. אחרי חיפושים פנו לנסיך אוטו מממלכת בוואריה שהפך למלך אותון.
אנדרה ז'וליבה
אנדרה ז'וליבה (בצרפתית: André Jolivet; 8 באוגוסט 1905 – 20 בדצמבר 1974) היה מלחין צרפתי, שנודע בדבקותו בתרבות ובחשיבה המוזיקלית הצרפתית. המוזיקה של ז'וליבה נובעת מעניינו באקוסטיקה ובאטונאליות ובמקביל היא מושפעת ממוזיקה עתיקה ומודרנית גם יחד, בייחוד בכלי נגינה שהיו בשימוש בעת העתיקה. הוא חיבר במגוון צורות רחב למספר רב של סוגי הרכבים שונים.
קורות חייו
ז'וליבה נולד בפריז להורים אמנים (בציור ובנגינת פסנתר), שעודדו אותו לבחור בהוראה. לתכלית זו למד במדרשה למורים והחל ללמד בבית ספר יסודי (בין תקופת לימודיו לתחילת עבודתו כמורה גם שירת שלוש שנים בצבא). בסופו של דבר בחר להגשים את שאיפותיו הוא בתחום האמנות וללמוד תחילה נגינה בצ'לו ואחר הלחנה. מורו הראשון היה פול לה פלם, שנתן לו בסיס איתן בהרמוניה ובקונטרפונקט. אחרי ששמע לראשונה קונצרט מיצירות ארנולד שנברג החל לגלות עניין במוזיקה אטונאלית ובהמלצת לה פלם התקבל כתלמידו האירופאי היחיד של אדגר וארז, שהנחיל לו את ידיעותיו בתחומי אקוסטיקה, מוזיקה אטונאלית, אשכולות צלילים ותזמור. ב-1936 ייסד ז'וליבה את קבוצת "צרפת הצעירה" (La jeune France) עם המלחינים אוליבייה מסייאן, דניאל-לזור ואיב בודריאה, שניסו להשיב לכנה צורת הלחנה אנושית יותר ומופשטת פחות. "צרפת הצעירה" התפתחה מאגודת המוזיקה הקאמרית החדשנית "לה ספיראל", שמסייאן ולזור הקימו שנה קודם לכן.
שינויים רבים חלו באידיאלים האסתטיים של ז'וליבה במהלך הקריירה שלו. שאיפתו הראשונית כנער מתבגר הייתה לכתוב מוזיקה לתיאטרון, שהשראתו ניכרה בחיבוריו הראשונים, בכלל זה מוזיקה לבלט. קלוד דביסי, פול דיקא ומוריס ראוול היו המלחינים הבאים שהשפיעו עליו אחרי ששמע קונצרט של יצירותיהם ב-1919; הוא חיבר כמה יצירות לפסנתר בתקופת לימודי ההוראה שלו לפני שהחל ללמוד אצל לה פלם. השפעתם של שנברג ווארז ניכרה מאוד בתקופה הראשונה שלו כמלחין בוגר, כשסגנונו נשען במידה רבה על אטונאליות ורעיונות חדשניים. "מאנה" (1933), ראשית "תקופת הקסם" שלו, הייתה יצירה בשישה חלקים לפסנתר, שכל אחד מחלקיה קרוי על שם אחד מששת החפצים שוארז השאיר בידו לפני שהיגר לארצות הברית. המגמה של ז'וליבה כמלחין לאורך כל הקריירה שלו הייתה "להשיב למוזיקה את משמעותה המקורית, הקדומה, כאשר הייתה הביטוי הקסום, לחש הכשף, לאמונות הדתיות של קבוצות אנושיות." "מאנה", גם כאחת מיצירותיו הבוגרות הראשונות, משקפת מגמה זו; ז'וליבה התייחס אל כתבי הקודש כאל קמיעות, עצמים בעלי כוח קסם. כתיבתו המאוחרת יותר ממשיכה לבקש במוזיקה את משמעויותיה המקוריות ואת כוחה לייצר ביטוי רגשי, טקסי וחגיגי.
ב-1945 פרסם ז'וליבה עבודה שקבעה, כי "מוזיקה צרפתית אמיתית אינה חבה דבר לסטרווינסקי, אף כי המלחינים נשענו במידה רבה על נושאים מן המוזיקה העתיקה בכתיבתם; ז'וליבה ו, צרפת הצעירה" דחו את הנאו-קלסיציזם והעדיפו סגנון החלנה עיוני פחות ורוחני יותר. בהמשך, בתקופת מלחמת העולם השנייה, רחק ז'וליבה מן האטונאליות והתקרב לסגנון כתיבה טונאלי ולירי יותר. אחרי שנים אחדות של עבודה בסגנון זה, הפשטני במופגן, תקופה שבה כתב, בשנת 1942, את האופרה הקומית Dolorès, ou Le miracle de la femme laide ובשנת 1943 את הבאלט Guignol et Pandore הגיע לפשרה בין סגנון זה ליצירתו המוקדמת, הנסיונית יותר. הסונאטה הראשונה לפסנתר, שנכתבה בשנת 1945, מגלה יסודות של שני הסגנונות גם יחד.
ז'וליבה מימש לבסוף את שאיפת נעוריו לכתוב לתיאטרון כשהתמנה למנהל מוזיקלי של הקומדי פרנסז בשנת 1945, משרה בה כיהן עד 1959. בעת כהונתו שם כתב מוזיקה למחזות של מולייר, רסין, סופוקלס, שייקספיר וקלודל, 14 יצירות בסך הכל. כמו כן המשיך להלחין לאולם הקונצרטים, לעיתים קרובות בהשראת מסעותיו התדירים ברחבי תבל, תוך שהוא עושה שימוש בטקסטים ובמוזיקה ממצרים, המזרח התיכון, אפריקה ואסיה ומטמיע אותם בסגנונו הוא, הצרפתי במובהק.