cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוכסן
ו/או
שימוש נפוץ בלוכסן נעשה בביטוי "ו/או". לדוגמה:
הביטוי הלוגי "או" מכיל גם את הביטוי הלוגי "וגם", ולכן בטקסט העוסק בלוגיקה הביטוי "א' או ב'" נכון כאשר לפחות אחד ממרכיביו נכון. עם זאת, בשאר התחומים (לדוגמה בכתיבה משפטית) נהוג ש"או" שולל את האפשרות ששתי הטענות יהיו נכונות ('אבוא אליך בשתיים או בארבע' שולל את האפשרות שאבוא בשתי השעות גם יחד) ולפיכך נחוץ הצירוף "ו/או".
שימושים בשירה
בשירה נוטים להשתמש בלוכסן כדי לסמן סופה של שורה בשיר.
מתמטיקה
במתמטיקה מסמן הלוכסן את פעולת החילוק, לדוגמה:
כמו כן משמש הלוכסן לסימון שבר, לדוגמה:
יוניקוד מציע שני לוכסנים חלופיים אשר מאפשרים תצוגה משופרת של שברים: "לוכסן חילוק" (Division Slash, יוניקוד U+2215), המשמר את כיוון זרימת הטקסט בפסקה בה הוא נמצא, ו־"סוֹלִידוּס" (Solidus, יוניקוד U+2044), המזרים את הטקסט משמאל לימין:
מחשבים
במחשבים משתמשים בלוכסן לעיתים קרובות כתו מפריד בין חלקים של נתיב (לדוגמה בנתיבי הקבצים במערכות Unix ובכתובות אינטרנט).
ברוב שפות המחשב משמש הלוכסן כאופרטור של חילוק.
בשפות תכנות רבות משמשים שני לוכסנים // כהתחלה של הערה בת שורה אחת.
תאריכים
ניתן להשתמש בלוכסן כסימן מפריד בין מרכיביו של תאריך. לדוגמה: לפי השיטה האירופאית לסימון תאריך "16/9/2003" ולפי השיטה האמריקאית לסימון תאריך "9/16/2003" יסמל את היום ה-16 בחודש ספטמבר בשנת 2003.
על פי הסימון בבריטניה הסימון 7/8 May משמעו הלילה שבין ה-7 ל-8 במאי, בעוד שהסימון 7-8 May משמעו שני הימים גם יחד.
סימון מטבעות בריטיות
בטרם עברה בריטניה לשיטה העשרונית נהגו לסמן בלוכסן את ההבדל בין לירות שטרלינג, שילינגים ומטבעות פני (המקף מסמן 0).
סרטי טריסטאר
סרטי טריסטאר (באנגלית: TriStar Pictures) היא חברת סרטים, הפקות והפצות אמריקאית. החברה היא חברה בת של סרטי קולומביה, שבעצמה נמצאת בבעלות סרטי סוני.
היסטוריה
הרעיון להקמת סרטי טריסטאר היה בשנת 1982, כאשר סרטי קולומביה, HBO ו-CBS, החליטו לפצל את העלויות ההולכות והגדלות של עשיית סרטים על ידי הקמת מיזם חדש. בשנה זו הוקמה החברה, ובשנת 1983 קיבלה את השם Tristar Pictures. החברה הייתה האולפן ההוליוודי הראשון שהוקם מאז חברת RKO, שהוקמה למעלה מיובל לפני כן. ההפקה הראשונה של החברה, שפורסמה בשנת 1984, הייתה הסרט הטוב מכולם (The Natural) בכיכובו של רוברט רדפורד. במהלך מיזם זה, רוב גרסותיה של טריסטאר יצאו ב-VHS או בווידאו ביתי של סרטי קולומביה-RCA (עכשיו סוני- סרטים ובידור ביתי), CBS/FOX וידאו (כיום CBS בידור ביתי ופוקס המאה ה-20 בידור ביתי), ו-HBO וידאו. בנוסף, HBO הרוויחה זכויות הפצה בלעדיות לסרטים האלה, ורישיונות לשידורי טלוויזיה. רשת CBS נשרה מהמיזם בשנת 1985, אף על פי שעדיין הופצו בה כמה מסרטיה של טריסטאר בווידאו ביתי לפחות עד שנת 1992. בשנת 1986, טריסטאר נכנסה לעסקי הטלוויזיה כ- TriStar Television. בשנת 1987, רשת HBO, גם נשרה ממיזם TriStar וב־7 בספטמבר, סרטי קולומביה קנתה את מניות המיזם שלה וגם את של CBS, ובכך התמזגו קולומביה וטריסטאר לסרטי קולומביה בידור. שתי החברות המשיכו לייצר ולהפיץ את הסרטים שלהן תחת השמות השונים.
לוגו החברה
הלוגו של החברה הוצג לראשונה בשנת 1984 (ניתן לראותו בראש הדף בצד שמאל). בלוגו של החברה נראה פגסוס, שמסביבו נמצאים עננים כתומים, כמו בלוגו של סרטי קולומביה. הלוגו הפך למעין סמל תרבותי. הלוגו השני צויר במקור על ידי אלן ריינגולד והוצג לראשונה בשנת 1992, יחד עם לוגו סרטי קולומביה. גרסת האנימציה נוצרה על ידי Intralink Creative בשנת 1993.
המוזיקה הנשמעת במהלך הקרנת הלוגו בתחילת כל סרט של טריסטאר, הולחנה על ידי דייב גרוסין.
גרודנו
גרודנו (בבלארוסית: Гро́дна - הְרוֹדְּנָה או Го́радня - הוֹרַדְּנַה או Гаро́дня - הַרוֹדְּנַה; ברוסית: Гро́дно; בפולנית: Grodno; ביידיש: גראָדנע) היא עיר במערב בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת על גדות נהר ניימן בסמוך למשולש הגבולות עם פולין וליטא כ-250 ק"מ מערבית לבירה מינסק. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 חיו בעיר 358,717 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במערב בלארוס ולרביעית במדינה כולה (אחרי מינסק, הומל וויטבסק).
בשל הקרבה לפולין, יש בעיר ריכוז גדול של פולנים קתולים. גרודנה ידועה במרכז רפואי אוניברסיטאי חשוב שממוקם בה.
היסטוריה
העיר גרודנו החלה במקור כמבצר קטן ומקום מסחר שנמצא על פרשת דרכים של נתיבי סחר שונים. עדויות ארכאולוגיות ראשונות מתוארכות לסוף המאה העשירית ורישום ראשון בכתובים נמצא משנת 1127. בשנת 1240 נחרבה גרודנו על ידי המונגולים. בשנת 1370 סופחו גרודנו וסביבותיה לדוכסות הגדולה של ליטא. על מנת לשקם את המסחר, התירה הדוכסות הקמת קהילה יהודית ב-1389, אשר הייתה אחת הקהילות היהודיות הראשונות בדוכסות. בשנת 1441 קיבלה העיר אוטונומיה מסוימת בהתאם לחוקי מגדבורג. כאשר התאחדו פולין וליטא לדוכסות הפולנית הליטאית, באיחוד לובלין, הפכה העיר לחלק ממחוז טרקאי. ב-1793 הייתה העיר לבירת מחוז גרודנו.
בשנת 1795 סופחה גרודנו ביחד עם פולין לאימפריה הרוסית, עד למלחמת העולם הראשונה. מ-1920 עד 1939 הייתה גרודנו חלק מפולין, ולאחר מכן סופחה לבלארוס כחלק מברית המועצות. בתקופת מלחמת העולם השנייה, פרט לגטאות בהם רוכזו יהודי העיר וסביבתה הוקם בעיר גם מחנה שבויים שקיבל את הכינוי סטלאג 324Z. מחנה זה, אף שנועד לשבויים סובייטים, אכלס בתקופות שונות גם יהודים, חלקם שבויי מלחמה וחלקם שהובאו אליו במיוחד. ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, נהייתה חלק ממדינת בלארוס.
יהדות גרודנו
יהודים התיישבו בעיר החל מן המאה ה-14 על פי רישיון ואיגרת זכויות, שניתנו ב-18 ביוני 1389 על ידי הנסיך וויטלנד מליטא. איגרת הזכויות אושררה על ידי קזימיר היגלוני בשנת 1444, אולם בנו אלכסנדר ביטל את כל זכויות היהודים כשעלה על כיסא נסיכות ליטא ובשנת 1495 אף גירשם מהעיר ומכל מחוז גרודנו. בשנת 1503, כאשר התמנה אלכסנדר למלך על פולין התיר את חזרת היהודים לגרודנו. המלך זיגמונד הראשון שב והכיר בזכויות היהודים בשנת 1547. בתעודה מ-22 במאי 1547 קבעה המלכה בונה ספורצה כי יהודי העיר ישאו ב-17% ממסי העיר, כי יהודים לא יורשו לקנות קרקעות מגויים ללא רישיון מיוחד וכי היהודים יורשו למנות רב. במאות ה-16 וה-17 הייתה קהילת גרודנא אחת משלוש הקהילות המנהיגות את גליל וילנה בוועד ארבע ארצות. הרב נתן שפירא אשכנזי, מחבר הספר "מבוא שערים" על שערי דורא, חתם על ספרו במילים: "אני צעיר הצעירים [...] השוכן [...] פה קהילת העיר הגדולה הוראדנא במדינת ליטא". בשנת 1560 נמנו בעיר 60 משפחות יהודיות מתוך 543 המשפחות שבעיר. באותה תקופה היו היהודים מרוכזים ברחוב היהודים, והיה להם בית כנסת ו"בית חולים". המלך סטפאן באטורי (1576–1586) השיב ליהודים את כל זכויותיהם, ובתקופתו גדלה הקהילה ובנתה בית כנסת מפואר אשר נוסד בשנת 1578 על ידי הרב מרדכי יפה "בעל הלבוש", אשר החליף את רבי נתן שפירא שנפטר בשנת 1577. בית הכנסת נשרף בשנת 1599.
קהילת גרודנו לא סבלה בימי גזרות ת"ח ת"ט, אולם בשנת 1655 סבלה מידי הקוזקים, וכן חצי מאה לאחר מכן, בשנים 1703–1708, בימי המלחמה הצפונית הגדולה.
דמות מופת בתקופת הגר"א היה הרב אלכסנדר זיסקינד, מחבר הספר יסוד ושורש העבודה (נפטר תקנ"ד, 1794), ולאחריו הרב מנחם נחום קפלן מהורודנא (תקע"ב - תר"מ). הספר "תולדות מנחם" מאת ישראל דוד מילר (מיללער) תלמידו של הרב נחום, מספר בדרך אגב על העיר, על הרחובות, על גויים ויהודים בעת זו של תחילת תקופת ההשכלה. עם מלומדי העיר באותה תקופה נמנה גם אברהם יונה יבנין.
בשנת 1795, בעת שעברה העיר לידי האימפריה הרוסית, חיו בעיר כאלפיים יהודים, אשר היוו את מרבית תושבי העיר. בשנת 1816 נמנו בעיר 8,422 יהודים לעומת 1,451 נוצרים. בשנת 1907 היו בעיר כ-25,000 יהודים לעומת כ-22,000 נוצרים. לאחר הקמת המדינה הפולנית אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה שיעור התושבים היהודים בעיר יותר מ-40%. בין שתי מלחמות העולם פעלה בעיר ישיבת שער התורה בראשות הרב שמעון שקופ. הפעילות הציונית בעיר הייתה ערה במיוחד ובשנת 1926 היו 18,000 מצביעים למוסדות הציונים מקהילה זו. בוגרי השומר הצעיר יסדו בישראל את קיבוץ עין שמר.
בשואה
בתחילת שנות השואה היו בגרודנו כ-25,000 יהודים – כמחצית מאוכלוסיית העיר.
מרכז גסטפו היה בעיר כבר בספטמבר 1941, ובאפריל 1942 קיבל קפטן ארלס (Heinz Erreles) את הפיקוד על שישה מחוזות. המפקד בפועל היה אס-אס אונטר-שטורמפיהרר (מקביל לסג"ם) סקוט (Scott), ותחתיו אחראים על הגטאות איש האס-אס שארפיהרר שְטְרֶבְּלוֹ (Streblow) ואנשי אס-אס נוספים. (שטרבלו נידון בסוף המלחמה במשפט בדורטמונד לשש שנות מאסר על פשעים נגד האנושות. הוא חנק את אשתו והתאבד.)
יהודי האזור רוכזו ב-1 בנובמבר 1941 בשני גיטאות שהרכיבו יחד את גטו גרודנו. גטו מספר 1, שהכיל כ-15,000 יהודים, היה בעיר העתיקה ובו היה בית הכנסת העתיק של גרודנו. גדר בגובה 2 מטר חצתה חצרות אחוריות בעיר, והכניסה לגטו הייתה רק משער המבצר העתיק. עד לרציחתו ב-1943, שימש בתפקיד ראש היודנראט הראשון (יודנראט אחראי, לעומת יודנראט משתף פעולה) ד"ר בראוור, מנהל בית הספר. חברים נוספים ביודנראט היו עורך הדין שולקס ובאס. אלו טיפלו ברישום היהודים, בהעסקתם ובהקצאת מזון, ועד ל-2 בנובמבר גם ביחידת משטרה בראשות רובינצ'יק. שולקס והסוחר צ'רנק חויבו להביא כמויות קצובות של רכוש יהודי.
גטו מספר 2 שכן על הכביש לסקידל, מצידם השני של פסי הרכבת, בשכונת סלובודקה. בשטח שהיה גדול יותר משל גטו 1, אך פחות בתים, הצטופפו כ-10,000 יהודים. באזור זה שוכנו בעיקר בעלי מלאכה.
ב-2 בנובמבר 1942, עם חתימת הגטו, החלו המשלוחים. חלק מן היהודים הועברו למחנה מעבר לוסוסנה, ליד תחנת רכבת כ-10 ק"מ מחוץ לגרודנו. בינואר ובפברואר 1943 החלו משלוחים גדולים שמטרתם הייתה חיסול גטו 1. במשך חמישה ימים, החל מן ה-18 בינואר 1943 - י"ב עד ט"ז בשבט ה'תש"ג – נשלחו 10,000 יהודים לאושוויץ.
ב-13 בפברואר (ח' באדר ה'תש"ג, שבת פרשת תרומה) נשלחו 5,000 יהודים לטרבלינקה. הם נלקחו מבתי הכנסת ובתיהם נבזזו. כדי להפחידם ירו הנאצים באופן אקראי לתוך בתי הכנסת, פוגעים במנורות, בשעון ובמתפללים. עד 13 במרץ 1943 הוצאו אחרוני היהודים ה"שימושיים" לביאליסטוק, והגטו שבעיר הוכרז "יודנריין". משלוחים אלו סומנו כ-RSHA, והרציחות תועדו בידי הגרמנים. את התיעוד ועדות לרצח זה של יהודי גרודנו, סקולקה, וולקוביסק ופרוזחני, ניתן לראות במוזיאון אושוויץ.
בין היהודים שנולדו בגרודנו ועלו לארץ ישראל לאחר השואה : ד"ר פליקס זנדמן, שולמית גרוס, אלוף (מיל). משה גורן, השחקן ישראל רובינצ'יק ופרופ' מנדל סטבורובסקי.
זיכרון קהילת גרודנה בישראל
ב-1966 הוקמה בעיר אשדוד ישיבת גרודנא - מיסודו של הרב יוסף שלמה כהנמן. ישיבה זו מונה כ-500 תלמידים ואברכים, והייתה היסוד לשכונה החרדית הראשונה באשדוד (סביב שכונה זו קמו השכונות החרדיות האחרות באשדוד). ראש הישיבה, הרב דב צבי קרלנשטיין גר בשכונה זו הנקראת "קריית פוניבז'-אשדוד".
הקהילה היהודית כיום
כיום ישנה בעיר קהילה יהודית, פעילות יהודית ובית כנסת פעיל. כרב העיר מכהן שליח חב"ד הרב יצחק קופמן, שגם קנה את בית הכנסת המפואר שנבנה בזמנו על ידי הרב מרדכי יפה "בעל הלבושים". בית הכנסת משמש כמרכז ליהדות וכולל בתוכו פעילות מגוונת כמו בתי ספר לנוער, מקווה, ספרייה ועוד.
הרכב אתני של האוכלוסייה
מסקר שנערך בעיר בשנת 2005, עלו הממצאים הבאים לגבי הזהות האתנית של תושבי העיר: בלארוסים – 62.3%; פולנים – 24.8%; רוסים – 10.1%; אוקראינים – 1.8%; יהודים – 0.4%; ליטאים – 0.2%; טטארים – 0.2%; אחרים – 0.4%.
דברי ימי הפיקטים
דברי ימי הפיקטים (באנגלית: Pictish Chronicle) הוא השם שניתן לכרוניקה (רשימה היסטורית) של מלכי הפיקטים, המתארת את המלכים מאז התקופה הרומית, ועד תקופת מלכותו של קנת השני (אשר מלך בין השנים 971–995). הרשימה מתארת תקופה של כאלף שנים, ונכתבה ככל הנראה בתקופתו של קנת, מאחר שמצוינת רק ראשית מלכותו של קנת, ללא שנת סיום מלכותו.
הכרוניקה הועתקה מספר פעמים, ולכן יש מספר גרסאות שלה. הטקסט המכונה "A" הוא הקדום מביניהם, וככל הנראה שאר הגרסאות הועתקו ממנו. טקסט זה כולל שלושה חלקים:
רשימת המלכים הפיקטים ודברי ימי אלבה נכתבו במקורם בגאלית סקוטית, ובהמשך תורגמו ללטינית. מסקנה זו מתבססת על כך שחלק מהמילים לא תורגמו ללטינית ונשארו בגאלית סקוטית.
רביעיית פראז'אק
רביעיית פראז'אק (בצ'כית: Pražákovo kvarteto, באנגלית: Pražák Quartet) היא רביעיית מיתרים שהוקמה בשנת 1972. נחשבת לאחד ההרכבים הקאמריים החשובים בצ'כיה ובעולם.
ההרכב נולד כשחבריו היו עדיין סטודנטים בקונסרבטוריון של פראג (במהלך השנים 1970–1979). חבריה פיתחו במקביל את הקריירה האמנותית שלהם תוך כדי לימודים במסגרת התזמורת הקאמרית של אנטונין קוהוט, הצ'לן של רביעיית סמטנה. אחר כך עבדו עם רביעיית ולאך ובהמשך באוניברסיטת סינסינטי אצל וולטר לוין, מנהיגה של רביעיית לסאל.
חברי הרביעייה הם:
הרביעייה ממשיכה לסייר באירופה, בארצות הברית (כולל בקרנגי הול), סין, יפן וכו'. הרפרטואר שלה רחב - מיצירות היידן, מוצרט, ברהמס, בורודין ועד שנברג או פסקל דיסאפן. מיוצגות היטב ברפרטואר יצירת המלחינים הצ'כים מדבוז'ק וסמטנה וינאצ'ק ועד מלחנים בני זמננו.
הכלים שחברי הרביעייה משתמשים בהם הם: כינור ראשון - מתוצרת פטר סדלאצ'ק משנת 2010, כינור שני - מתוצרת פאולו אלבני משנת 1790, ויולה מתוצרת תומאש פילאר משנת 2006, צ'לו מתוצרת כריסטיאן באיון משנת 2006. הרביעייה פראז'אק זכתה, בין השאר, ב"גראן פרי" הבינלאומי של התקליטורים ו"le Diapason d'Or".
דיסקוגרפיה מובחרת
רביעיית פראז'אק הקליטה מעל 60 הקלטות, הכוללות ממיטב היצירות לרביעיות מיתרים ולהרכבים קאמרים. ההקלטות בוצעו בחברת Praga Digitals/Harmonia Mundi.
המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה
המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה הן קבוצת משפחות ממוצא יהודי בעלי השפעה משמעותית לכלכלת הונגריה מתחילת המאה ה-ה-19 ועד היום. הדירוג הוא לפי המגזין העסקי האמריקאי פורבס.
עלייתן של המשפחות שזור בסיפורה של יהדות הונגריה שלאחר האמנציפציה (מתן זכויות אזרחיות מלאות ליהודים), שתחילתה בפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 הידועה גם בכינוי הפשרה (בהונגרית: Kiegyezés בגרמנית: Ausgleich) הייתה הפשרה שהושגה בין האימפריה האוסטרית לבין מנהיגיו של העם ההונגרי, ואשר יצרה את האימפריה האוסטרו-הונגרית. התופעה השלילית שנלוותה לאמנציפציה הזו מבחינת יהדות הונגריה הייתה ההתבוללות, שהסתיימה לעיתים גם בהמרת הדת לנצרות.
התפתחות המשפחות היהודיות העשירות קיבלה ביטוי גם בהענקת תוארי אצולה לעשרות משפחות יהודיות ואף להענקת תואר ברון לכ-25 מהן (בהרחבה:משפחות ברונים יהודים-הונגרים).
רקע
העיתון הפוליטי פשטי נפלו, שנוסד בשנת 1850, עקב אחר האישים והמשפחות בעלי העושר רב ביותר בהונגריה. במשך עשרות שנים עבד צוות במערכת העיתון כדי לגלות "רישומי מיסים" לאתר "שמות עלומים". ניתוחי העיתון היו ארוכים ומעמיקים, ותיעדו את הצלחתם של היזמים מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה העשרים.
רשימת המיליונרים
להלן רשימת 11 שמות של העשירים ביותר בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20 עם הערכת רכושם לפי פורבס.
1921 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1921 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
מריקהיפוס
מריקהיפוס (שם מדעי: Merychippus; מילולית: "סוס מעלה גירה") הוא סוג יונק מפריט פרסה שהתקיים בתקופת המיוקן והיה מאבותיו של הסוס המודרני.
מאפיינים
סוס קדום זה הגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 70-120 קילוגרם בממוצע. מבנה רגליו דמה מאוד לפרסות סוס והם הותאמו למרוצה בערבות בעשב הפתוחות של אמריקה הצפונית. ככל הנראה זה היה הסוס הראשון שניזון מעשבים ולא רק מעלים וצמחייה רכה. היה לו ראש גדול עם לסתות חזקות. הוא דמה מאוד לסוס מודרני אך היה נמוך יותר.
המאובנים של סוס קדום זה התגלו בארצות הברית ומקסיקו.
סוס זה חי בתקופת המיוקן לפני 20-10.43 מיליון שנה ואז נכחד.
סוס זה תואר על ידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי ב-1856.
בתרבות
סוס קדום זה הופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה.
יום מחייו של אופריצ'ניק
"יום מחייו של אופְּריצְ'ניק" הוא רומן רוסי שנכתב על ידי הסופר ולדימיר סורוקין ופורסם בשנת 2006. הספר שייך לז'אנר הדיסטופיה והסאטירה הפוליטית ומטרתו להזהיר על הגורל הצפוי לרוסיה במקרה של המשך ההתפתחות הפוליטית הנוכחית. משפתו המקורית, רוסית, הספר תורגם לעשר שפות. בשנת 2008 יצא המשכו של הסיפור — אוסף של סיפורים קצרים בשם "קרמלין הסוכר".
הספר תורגם לעברית בהוצאת מחברות לספרות, בשנת 2010, על ידי פיודור מקרוב. הספר זכה לשבחי המבקרים ותואר על ידי ה"ניו יורק אובזרוור" כ"ספר אקטואלי ביותר - ללא ספק, זהו עלבון לחונטה של פוטין."
בשנת 2013 הספר היה מועמד לפרס מאן בוקר.
תקציר עלילת הספר
השנה היא 2027, רוסיה מופרדת מהעולם ושולטת בה אוטוקרטיה, שנאת זרים, פרוטקציוניזם, פטריוטיות ואומניפוטנטיות של המשטרה החשאית (האופריצ'נינה), שיוצרת דיכוי קבוע ובעצמה שטופה בשחיתות. מקורות ההכנסה היחידים של המדינה הם מכירת הגז הטבעי ומעבר של סחורות סיניות לאירופה.
אנדריי קוֹמיאָגָה, מנאמני השליט, שכמו שאר אחיו האופריצ'ניקים, נשבע לוותר על משפחתו לטובת שירות הצאר. הוא מתעורר עם הנגאובר קשה בעקבות צלצול הטלפון הנייד, שהרינגטון שלו הוא הקלטה של הצלפת שוט, אנקה, גניחה וחרחור של הקורבן, אך יומו נמשך, כמובן, לפי התוכנית: לשרוף עד יסוד את ביתו של בוגד במולדת, לטפל בלצים ובמוקיונים, לטוס בענייני עבודה לאוֹרֶנבּוּרג ולטוֹבּוֹלסק, לחזור למוסקבה, לסעוד בחברת השליט ולעת ערב להזיע בבית מרחץ בחברת בעלי בריתו האופריצ'ניקים.
תיאטרון
ב-30 בנובמבר 2016 עלתה במוסקבה הצגה בשם "יום מחייו של אופריצ'ניק", עיבוד ראשון לספר. הבכורה נערכה בתיאטרון "לנקום" הממלכתי שבמוסקבה בבימויו של מארק זכרוב. את הדמות הראשית גילם ויקטור ראקוב ובה נטלו חלק גם אנטון שאגין, ויקטור ורז'ביצקי, דמיטרי פבצוב ואלכסנדרה זכרובה..
אקריות
אָקָרִיּוֹת (שם מדעי: Acari) היא קבוצת פרוקי-רגליים קטנים המשתייכים למחלקת העכבישנים. תועדו כ-48,200 סוגים של אקריות. הדיסציפלינה המדעית החוקרת את האקריות והקרציות נקראת אקרולוגיה (Acarology).
במצע קרקעי האקריות מעדיפות ריכוז אורגני גבוה ולחות, שם הן מעורבות בפעילות של פרוק וערבוב חומרים אורגניים.
אקולוגיה
אקריות הן מהמגוונות והמוצלחות ביותר מבין חסרי החוליות. הן נמצאות במגוון עשיר במיוחד של בתי גידול, ובשל גודלן הקטן (רובן בסדר גודל מיקרוסקופי של פחות ממילימטר) רובן חומקות מתשומת הלב של האדם.
חלק ניכר של האקריות חי בבתי גידול קרקעיים או ימיים אך ישנם סוגים רבים החיים כטפילים על צמחים, בעלי חיים ואפילו על עובש.
השלכות רפואיות
מרבית סוגי האקריות אינם מזיקים לבני אדם, אך ישנם כאלה העלולים ליצור מושבות על גוף האדם, לפעול כוקטור פתוגני של הפצת גורמי זיהום ולגרום למחלות כתוצאה מכך, וכן לעורר אלרגיה או להגביר אותה.
אקריות תחת העור יכולות ליצור Grain Itch, Grocer's Itch וסקביאס (גרדת). אקריות הדמודקס האחראיות לבעיות עור אצל כלבים וחיות בית אחרות, עשויות לגרום אצל האדם למחלת העפעפיים בלפריטיס וכן הן נמצאו קשורות למחלת העור Rosacea, אך הקשר בין הדמודקס למנגנון המחלה אינו ברור. קרציות של כלב הבית יכולות להדביק בני אדם בקדחת הבהרות.
אקריות דוגמת קרדית האבק ידועות כגורם מפיץ של דרמטיטיס (אקזמה), קדחת השחת, ואסתמה. אקריות אלו נוטות להימצא במקומות חמים ולחים, כמו מיטות בשימוש יומיומי.
קשת מונגולית
קשת מונגולית היא קשת מורכבת מכופפת לאחור (Recurved composite bow ), שהייתה בשימוש העמים המונגוליים של הערבה האסייתית. אחת הדוגמאות הבולטות לקשת מונגולית היא הקשת "מנצ'ו" ששימשה את המונגולים בקרבות נגד שושלת צ'ינג.
היסטוריה
בעקבות תהליך המודרניזציה שחל באסיה בין המאה ה-17 למאה ה-20, השימוש בקשתות רכובות פחת. אף על פי שהשימוש בקשתות פחת ברחבי אסיה, המונגולים עדיין השתמשו בקשתות למחצה. מספר קיסרים מונגולים וסינים ניהלו קבוצות של שומרי ראש המתמחים ביריית חץ וקשת בקשת מונגולית. בד בבד, תהליך בניית הקשתות המונגוליות ברחבי מונגוליה, סין וטיבט, הפך לתהליך מודרני ועכשווי, שבסופו הוכנו מספר רב של סוגים שונים של קשתות חדשניות. העיצוב של הקשתות שמשמשות לצורכי בידור בחג נאדאם, נגזרו מהקשת המונגולית מנצ'ו.
בנייה ועיצוב
הקשתות המונגוליות היו חלק עיקרי מהמסורת של הקשת המורכבת באסיה. הקשת עשויה מבמבוק עם שתי קרנות מכל צד המכופפות הפוך ומחוברות בעזרת דבק שהוכן מגופות של בעלי חיים. הקשת מאוכסנת בתיק עור מיוחד ששומר עליה מפני פגיעות ושריטות.
מיס מיוזיק
מיס מיוזיק הוא אלבומה ה-13 של הזמרת שרית חדד, שיצא לאור ב-20 בדצמבר 2005. האלבום כולל בלדות כמו השיר "חתיכה מחיי" ושירים קצביים - "מיס מיוזיק", "כל האנשים השמחים", "בושם צרפתי" ועוד. הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "כל האנשים השמחים" שכתב והלחין הנרי המעבד והמפיק המוזיקלי, בנוסף לשיר הזה הוא כתב והלחין עוד שלושה שירים. אמנים נוספים אשר תרמו את חלקם לאלבום: צביקה פיק, יואב גינאי, קובי אוז, יעקב למאי, ארז ברזוליק, ועוד.
קשת מונגולית
בנייה ועיצוב
אורכו של החץ נע בין 80 ל-100 סנטימטרים וקוטרו מקורב לסנטימטר אחד. בשל המחיר הגבוה של הנוצות, נוצות הקשת נלקחו מגוויות של ציפורים.
הערות שוליים
Arco (arma)
מילודון
מילודון (שם מדעי: Mylodon) הוא סוג של עצלן קרקע נכחד שחי לפני 2 מיליון שנה עד לפני כעשרת אלפים שנה. אורכו היה כשלושה מטרים ומשקלו כאלף קילוגרם. המילודון ניזון מעלי עצים אליהם הגיע כשהזדקף על רגליו האחוריות.
מאובני המילודון נמצאו בצ'ילה ובארגנטינה וקיבלו שם ב-1840 בידי החוקר ריצ'רד אוון, שגם קבע את שמם של הדינוזאורים. מאובניו נמצאו ברחבי ארגנטינה וצ'ילה וצ'ארלס דרווין גם מצא כמה עצמות במסעותיו, מה שנתן למין את שמו. משמעות שם הסוג היא: "שן טוחנת".
חלק ממאובני העצלן עברו לסוג פרמילודון הקרוב אליו אך היה בעל מספר שונה של שיניים.
כמה מאובנים של תוארכו ללפני 5,000 שנה, כך שזה העצלן הקרקעי האחרון שהיה.
רבה יוסי
רבה יוסי, המוזכר גם בשמות רב יוסי, רבה יוסף, רב יוסף ועוד (ראו להלן), היה מאחרוני האמוראים בבבל וראש הדור הראשון של הסבוראים. עמד בראשות ישיבת פומבדיתא משנת ד'רל"ו (476) עד לפטירתו בשנת ד'רע"ד (514). היה שותף לסיום השלב הראשון של עריכת התלמוד הבבלי ביד רבינא, ובראשותו החלה העריכה הסבוראית של התלמוד, שכללה בעיקר ביאורים, השלָמות והכרעות הלכתיות.
ראש ישיבת פומבדיתא
לאחר פטירתו של רב סמא בריה דרבא, ראש ישיבת פומבדיתא, בשנת ד'רל"ו (476), כיהן רבה יוסי כראש ישיבת פומבדיתא. בתפקיד זה עמד רבה יוסי במשך כשלושים ושמונה שנה, עד לפטירתו בשנת ד'רע"ד (514). במקביל אליו, בראשות ישיבת סורא עמד רבינא האחרון, שהתמנה לתפקיד אחרי פטירת רבה תוספאה בשנת ד'רל"ד (474). בימיו של רבינא, כבימי קודמיו מן רב אשי ואילך, ישיבת סורא הייתה המרכז הרוחני הגדול של יהודי בבל בפרט ושל יהודי העולם בכלל, ובה התבצעה מרבית מלאכת עריכת התלמוד הבבלי.
אחרי פטירתו של רבינא האחרון בי"ג בכסלו שנת ד'ר"ס (499), התאריך המסמל בעיני רבים את סיומה של תקופת האמוראים, עבר המרכז היהודי הרוחני הגדול לישיבת פומבדיתא, בראשותו של רבה יוסי. בתקופה זו ירד קרנה של ישיבת סורא באופן משמעותי, בעיקר בגלל הרדיפות כלפי היהודים, שהתחזקו בעיר סורא ובסביבותיה. היישוב היהודי בעיר פומבדיתא היה חזק דיו כדי להמשיך את הלימוד בישיבה למרות הקשיים והגזירות, וכך הפכה ישיבת פומבדיתא למרכז היהודי המוביל בבבל. עבודת עריכת התלמוד נמשכה בפומבדיתא.
מעבר בין שתי תקופות
כתב רב שרירא גאון באיגרתו ליהודי קירואן, בסקירת ראשי ישיבת פומבדיתא: והראב"ד, ב"ספר הקבלה", כתב:
רבה יוסי היה אחרון האמוראים וראשון הסבוראים. תקופת האמוראים הסתיימה, לפי הנאמר באיגרת רב שרירא גאון (וזו היא הגישה המקובלת), עם פטירתו של רבינא האחרון, ראש ישיבת סורא, בי"ג בכסלו ד'ר"ס (499). משם ואילך התחילה תקופת הסבוראים. נמצא, שרוב ימי כהונתו של רבה יוסי כראש ישיבת פומבדיתא (כ-23 שנה) היו בתוך תקופת האמוראים, ומיעוטם (כ-15 שנה) בימי הסבוראים.
אולם, הקו המפריד בין תקופת האמוראים לתקופת הסבוראים אינו חד ואיננו מוחלט. ב"ספר הקבלה" להראב"ד, ויש מי שטען שכך היא הנוסחה הנכונה גם באיגרת רב שרירא גאון, נכתב שרבינא האחרון נפטר בשנת ד'רל"ד (474), באותה שנה שבה נפטר רבה תוספאה. הראב"ד מנה משם את תחילתה של תקופת הסבוראים. רבה יוסי נתמנה לראש ישיבת פומבדיתא כשנתיים אחרי כן, לאחר פטירתו של רב סמא בריה דרבא, ואם כן פעולתו כראש ישיבה הייתה רק בתקופת הסבוראים. חתימת התלמוד, גם לדעת הראב"ד, הייתה בשנת ד'ר"ס. הדור הראשון של הסבוראים הסתיים עם פטירתו של רבה יוסי.
כשאר חכמי הסבוראים, השתתף רבה יוסי בעריכת התלמוד הבבלי, שכללה הוספת ביאורים, הכרעות במחלוקות, הערות ודיוקים לשוניים, לרוב באופן אנונימי, בלא הזכרת שם החכם הסבוראי. מלאכה זו נעשתה גם על ידי אחרוני האמוראים, ואין קו ברור שמפריד בין אלו לאלו. איגרת רב שרירא גאון היא המקור הקדום הכמעט בלעדי לתולדותיהם של הסבוראים, כיוון שהם לא השאירו כתבים מיוחסים או יצירות עצמאיות ופירושיהם נכנסו כהערות בגוף התלמוד או שנאמרו בעל פה ולא נכתבו.
זהותו ואזכוריו בתלמוד
רבה יוסי היה תלמידו של רבה תוספאה. פעמים בודדות מוזכר רבה יוסי בתלמוד. נשא ונתן עם חכמים בני דורו, כרב רחומי השלישי. חוקרי התלמוד ציינו מספר מקורות בתלמוד שמוזכר בהם רבה יוסי, במספר כינויים שונים, אך ברוב המקורות אין הסכמה בין החוקרים על הזיהוי. להלן מספר דוגמאות.
מקורות נוספים בתלמוד הבבלי שנידונו בהקשר הזה הם במסכת חולין (מח, ע"א); נדה (מא, ע"ב) ובבא קמא (כא, ע"א).
כינויים וספקות בזיהוי
רבה יוסי מוזכר בכמה שמות וכינויים, עד כי אין ברור מהו שמו המקורי. באזכורים התלמודיים מוזכר כרב יוסף, אבא יוסי ור' יוסי; ובנוסחאות שבידינו לספרי הגאונים והראשונים הוא מוזכר גם כרב יוסי, רבה יוסי, רבה יוסף. מכאן הדרך אינה ארוכה לשם רבה בר יוסף, שמוזכר גם הוא בספרות הראשונים (ספר יוחסין השלם ועוד). בנוסחאות מסוימות של אגרת רב שרירא גאון מוזכר חכם סבוראי בשם רבה. לגבי מקצת מהשמות קיים ספק אם הם כינוי נוסף של רבה יוסי, או שמדובר בחכם אחר מאותה התקופה. חלק מהחוקרים הבינו ש"רבה" או "רבה בר יוסף" הוא חכם אחר. באטלס עץ חיים, מוזכרים שני תלמידים לרבה תוספאה, רבה ורב יוסף. לעומתם, היה מי שכתב להגיה ולכתוב "רב יוסי" במקום "רבה בר יוסף".
על הזיהוי של "אבא יוסי" (רבה יוסי) עם "רב יוסי" שמוזכר באיגרת רב שרירא גאון כמי שהיה ראש ישיבת פומבדיתא לפני רב עינא ורב סימונא, זיהוי שמוסכם על חוקרים רבים ובהם רבי בנימין מנשה לוין, מערער הרב אליהו רחמים זייני בספרו "רבנן סבוראי וכללי ההלכה". לדעתו אלו שני חכמים שונים, רב יוסי הוא ראש הישיבה בזמנו של רבינא (השני) ובזמן "סוף הוראה" ותחילת תקופת הסבוראים, ואילו אבא יוסי היה ראש ישיבה בדור השני, לפני רב סימונא.
בעקבות נוסחה אחת באגרת רב שרירא גאון, רבים הזכירו חכם בשם רב יוסף מבי חתים (או: מבי חתום), אבל ברוב הנוסחאות מופיע באגרת "רבה יוסף ורב אחאי מבי חתים". לפי הנאמר באיגרת, בי חתים היא עיר בסביבות נהרדעא. יש שהסיקו שרבה יוסי הוא רב יוסף מבי חתים, אבל "סדר הדורות" סבר שיש לחלק בין רבה יוסי לרב יוסף מבי חתים, רב יוסף מבי חתים - לשיטתו - החל לשמש כראש ישיבה בשנת ד'רע"ד למשך ארבע שנים.
לדעתו של הרב אליהו רחמים זייני, מוזכר רב יוסי, שהיה ראש ישיבת פומבדיתא בתקופתו של רבינא האחרון, גם בשם רב אסי.
קופת חולים של הציונים הכלליים
הקופה נוסדה ביוני 1936, על ידי ד"ר לוי (ליאון) עפרון, שפנה לחברי הוועד של ארגון הציונים הכלליים ושכנעם לארגן קופת חולים לעובדים הציוניים הכלליים. הקופה החלה כחדר שכור שנחלק במחיצת עץ לחדר המתנה ולחדר קבלת חולים, שעבד בו רופא אחד (ד"ר עפרון) ללא שכר. בתוך 23 שנה, עלה מספר החולים מ-50 מטופלים שטופלו על ידי רופא אחד במרפאה מאולתרת ל-33,000 מטופלים שטפלו על ידי 350 רופאים ב-32 מרפאות. שמאל|ממוזער|250px|סמל קופת החולים הציונית הכללית
אידאולוגיית הקופה
הרקע שעמד מאחורי הקמת הקופה היה הצלחתה של קופת החולים הכללית והכרח להשתייך להסתדרות העובדים הכללית כדי ליהנות משירותיה. עפרון לא רצה כי חברי הציונים הכלליים ישתייכו אל ההסתדרות. כך נאם בוועידת הקופה מ-1959:
משנפטר המנהל הכללי של קופת החולים של הציונים הכלליים, ד"ר עפרון, ב-1962 החליפו בתפקיד ד"ר ישראל סום. ב-1974 אוחדה קופת חולים מרכזית (לשעבר קופת החולים של הציונים הכלליים) עם קופת חולים עממית והפכה לקופת חולים מאוחדת.
וים מרטנס
וים מרטנס (Wim Mertens; נולד ב-14 במאי 1953) הוא מוזיקולוג ומלחין פלמי-בלגי.
ביוגרפיה
נולד בנרפלט (Neerpelt) שבבלגיה. למד מדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת לאובן (1975) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת גנט. בשנת 1978 החל לעבוד בתור מפיק בתחנת BRT הבלגית. הוא הפיק בעבור הרדיו הופעות של פיליפ גלאס, סטיב רייך, טרי ריילי ומרדית' מונק בעבור תוכנית בשם Funky Town.
נודע בזכות יצירתו "המאבק לתענוג" אותו כתב לסרט "כרס של ארכיטקט" (1987) של פיטר גרינוויי. בנוסף כתב את הספר American Minimal Music על יצירות של מלחינים מינימליסטיים אמריקאים כפיליפ גלאס, סטיב רייך ואחרים.
מניעת היריון בארצות הברית
על פי סקרים שנערכו בנוגע למניעת היריון בארצות הברית, כ-65% מהנשים דיווחו על שימוש באמצעים למניעת היריון. במהלך השנים נחקקו במדינות השונות בארצות הברית חוקים הקשורים לאמצעי מניעה.
רקע והיסטוריה
עד לתחילת המאה ה-19 לא נעשה בארצות הברית שימוש באמצעי מניעה, מסיבות רבות, שהעיקריות בהן היו חוסר ידע מדעי והתנגדות מוסדות הדת הנוצרית למניעת היריון. השיטות היחידות שהיו מקובלות היו מעקב אחר מחזור הביוץ, והתנזרות ממין לתקופות ארוכות.
החל מהמאה ה-19 החל בארצות הברית השימוש באמצעי מניעה שונים, בהם משגל נסוג, דיאפרגמות, קונדומים ושימוש בקוטלי זרע. בסקר שבוצע בשנים 1892 עד 1912 ובדק נשים מהמעמד הגבוה, נמצא כי רוב הנשים השתמשו באמצעי מניעה.
באמצע המאה ה-19 ראו אור מספר ספרים אודות אמצעי מניעה ותכנון משפחה. המרפאה הראשונה למניעת הריון בארצות הברית נפתחה ב-1916 על ידי מרגרט סנגר. הפצת אמצעי מניעה נחשבה אז כפעילות לא-חוקית, אך הנורמות השתנו בשנים שלאחר מכן. בשנת 1930 השימוש באמצעי מניעה הפך למקובל, וברחבי ארצות הברית ובמדינות מערב אירופה נפתחו מרפאות לתכנון המשפחה.
מהמאה ה-19 עד 1960
באמצע המאה ה-19 התחזקה בארצות הברית התנועה הפוריטנית, שעל פיה השימוש באמצעי מניעה נתפס כמנהג לא מוסרי המעודד זנות ומחלות מין. פעילי התנועה קידמו חוקים שהגבילו שיווק אמצעי מניעה וניסו למנוע הפצת ידע אודות מניעת הריון והפלה מלאכותית. התנועה הצליחה להעביר חוקים רבים שזכו לשם "חוקי קומסטוק", על שם, פעיל בולט בתנועה הפוריטנית. חוקים אלה אסרו מסחר וההפצה של "ספרות מגונה" ומוצרים המיועדים ל"שימוש לא-מוסרי", בהם אמצעי מניעה, תרופות להמרצת הפלה, צעצועי מין, מאמרים אודות מין ואף אסרו משלוח בדואר של מכתבים אישיים בעלי אופי מיני.
בתחילת המאה ה-20 אמצעי מניעה שווקו באמצעות תיאורים כוזבים כמו "עזרי נישואין" או "אביזרי היגיינה" ובבתי מרקחת נמכרו קונדומים בשם המוסווה "מוצרי גומי". בשנת 1914 החלה לפעול בארצות הברית בהנהגתה של מרגרט סנגר, שהניחה את היסודות לארגון "הורות מתוכננת". החוקים שנקבעו נגד אמצעי מניעה בוטלו באופן הדרגתי עד שנת 1942. בשנה זו פעלו בארצות הברית כ-400 מרפאות של "הורות מתוכננת".
משנת 1960 עד היום
בשנת 1960 יצאה לשוק בארצות הברית הגלולה למניעת היריון ואושרה על ידי ה-FDA. הגלולה הפכה לפופולרית מאוד והשפיעה רבות על החברה והתרבות. השימוש בגלולה גרם לכך שנשים רבות יכלו ללמוד במכללות ולסיים תואר אקדמי.
פסק הדין משנת 1965 קבע כי מותר לשווק אמצעי מניעה, וכי זוגות נשואים רשאים להשתמש באמצעי מניעה. פסק דין זה ביטל את רוב חוקי קומסטוק. על אף זאת, באותה שנה 26 מדינות קבעו חוקים לפיהם נאסר על נשים לא נשואות להשתמש באמצעי מניעה. נאבק לביטול חוקים אלה, והצליח בשנת 1972 בפסק הדין, המעניק לכל תושבי ארצות הברית את הזכות להשתמש באמצעי מניעה.
בשנת 1970 נחקק בחוק שירותי הבריאות הציבוריים, כחלק מתוכנית "המלחמה בעוני", המאפשר מתן שירותי תכנון משפחה ואמצעי מניעה לבעלי הכנסה נמוכה ולבלתי-מבוטחים. מחקרים מצאו ששירותים אלה מצמצמים במידה משמעותית את מספר ההריונות הלא-מתוכננים וההפלות.
בשנת 1982 יצרני תרופות באירופה פיתחו שיטות לשלב פרוסטגלנדין עם חומרים נוספים הגורמים להפלה טבעית עד החודש הרביעי להיריון. תרופות אלה משווקות גם בארצות הברית.
בשנת 1997 ה-FDA אישר לשימוש את "גלולת היום שאחרי" שהפכה לזמינה ללא מרשם בשנת 2006. בשנת 2010 החלה להימכר גרסה מתקדמת יותר, שניתן להשתמש בה עד חמישה ימים לאחר קיום יחסי מין לא מוגנים. גלולות אלה עוררו מחלוקת, מכיוון שמתנגדי ההפלות ראו בשימוש בהן סוג של הפלה.
חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (2010) הכליל אמצעי מניעה בסל התרופות, וחברות ביטוח חויבו לספק אותם בהתאם לצורך. הביטוח ממומן על ידי המעסיקים.
בשנת 2016 נדון בבית המשפט העליון Zubik v. Burwell שבו ביקשו מעסיקים דתיים (שאינם כנסייה נוצרית) להימנע ממימון אמצעי מניעה לעובדיהם, מפני שהדבר נוגד את עקרונותיהם. כנסיות קיבלו מראש פטור מתאים במסגרת החוק. התביעה נדחתה.
בשנת 2019 פרסם דונלד טראמפ צו נשיאותי המאפשר למעסיקים לסרב לספק אמצעי מניעה במקרים שבהם הדבר נוגד את אמונתם הדתית. הצו בוטל על ידי בית המשפט הפדרלי. השופטת נימקה בדבריה: "ההשפעות השליליות של חוסר גישה לאמצעי מניעה, אפילו לתקופה קצרה, הן בלתי הפיכות.".
דניס קוריאן
דניס קוריאן (בבלארוסית: Дзяніс Кур'ян; נולד ב-24 ביולי 1984) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה בלארוסי.
מאי לווי
מאי לווי (נולדה ב-18 במאי 2001) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל בשחייה המתמחה בסגנון פרפר, וסגנון מעורב אישי.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
קוריאן נולד במינסק, מתחילת הקריירה שלו הוא עבד ב-Belarus 1, ערוץ הטלוויזיה המרכזי של הטלוויזיה הציבורית של בלארוס.
מאי לווי
ביוגרפיה
לווי נולדה בישראל. היא שוחה מגיל 6. היא התאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אייל גפני ומשנת 2015 היא התאמנה בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן, חנן גלעד ולירן וקנין ואחר כך עם לוקה גברילו. כיום, היא מתאמנת בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה בהדרכתו של פליקס רובינשטיין.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
באירוויזיון 2004 הגיש את תוצאות הניקוד של בלארוס באירוויזיון בהשתתפותה הראשונה של המדינה בתחרות.
מאי לווי
2016
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 2016 סיימה לווי 3 פעמים במקום שישי, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:23.42 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:23.43 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.31 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה היא זכתה ב-2 מדליות אישיות, 1 כסף ו-1 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:14.36 דקות, אחרי אביב ברזלי מהפועל משגב (2:11.82 דקות) ולפני יעל דניאלי ממכבי פארק מים רעות (2:15.68 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:19.18 דקות, אחרי קרן זיבנר מהפועל דולפין נתניה (2:10.20 דקות) וקטרין שפיר ממכבי נהריה (2:15.68 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.15 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.99 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיאי אישי חדש של 1:03.56 דקות.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
מ-2006 ועד 2012 שימש כפרשן הטלוויזיה הבלארוסית של תחרות האירוויזיון. הוא שימש בתפקיד זה גם באירוויזיון הילדים בין השנים 2003-2009 ובאירוויזיון לרוקדים 2008,
מאי לווי
2017
באליפות האקדמיה שנערכה בווינגייט בסוף אפריל 2017 זכתה לווי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:17.70 דקות, מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:23.82 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:03.86 דקות.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
ב-2010 הנחה את תחרות אירוויזיון הילדים 2010 שנערך בבלארוס.
מאי לווי
2017
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בווינגייט בסוף יוני אותה שנה היא סיימה במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.20 דקות, במקום 34 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:03.14 דקות ובמקום 38 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.95 דקות.
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרויות השחייה לנוער של המכביה העשרים שנערכו בווינגייט בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.60 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:16.84 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:21.89 דקות.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
ב-2010 הפיק את הסרט התיעודי "The American Dream: An Illusion or Reality for Belarus Immigrants" אודות מהגרים מבלארוס החיים בארצות הברית.
מאי לווי
2017
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.21 דקות, אחרי קטרין שפיר (2:17.31 דקות) ולפני בר גולדין מהפועל חולון (2:22.67 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.81 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:23.58 דקות.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
ב-2013 הנחה את הגרסה הבלארוסית של התוכנית "אני אוהב את המדינה שלי" (I Love My Country) בה צוותי המתמודדים נשאלים שאלות טריוויה אודות מדינתם.
מאי לווי
אלופת ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה זכתה לווי ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 של 2:13.15 דקות, לפני קטרין שפיר (2:15.53 דקות) ושרון שטיימן מהפועל פליפר חדרה שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 12 ו-13 של 2:17.73 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:16.53 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה שקבעה שיא ישראלי חדש לנוער (15 עד 18) של 2:12.59 דקות ולפני קטרין שפיר (2:18.41 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:01.68 דקות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (57.85 שניות) ולאה פולונסקי שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 15, 16 ו-1 של 59.61 שניות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:52.12 דקות, אחרי שחר מנחם שקבעה שיא ישראלי חדש של 4:40.11 דקות ויעל דניאלי (4:51.16 דקות), שתיהן ממכבי פארק מים רעות.
דניס קוריאן
ביוגרפיה
ב-2015 הנחה את טקס בחירת מיס בלארוס.
מאי לווי
2018
באליפות פנימיית מכון וינגייט שנערכה בתחילת מאי 2018 זכתה לווי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא נוער חדש של 2:14.22 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-17 שנים של ורד בורוכובסקי (2:14.24 דקות).
דניס קוריאן
ביוגרפיה
ב-2009 נישא לרעייתו יוליה.
התאבדותו של ג'יידן בל
ג'יידן רוברט ג'וזף בל (באנגלית: Jadin Robert Joseph Bell; 4 ביוני 1997 – 3 בפברואר 2013) היה נער אמריקאי, שהתאבד לאחר שחווה בריונות הומופובית.
בל, צעיר הומוסקסואל בן 15, היה קורבן לבריונות אינטנסיבית הן פנים אל פנים והן באינטרנט מפני שהיה הומו. הוא היה חבר בנבחרת העידוד של תיכון לה גרנדה שבאורגון, בו היה תלמיד כיתה י'. ב-19 בינואר 2013, בל הלך לבית ספר יסודי שהיה באזור ותלה את עצמו על מתקן משחקים. הוא לא מת מיד מחנק והובהל לחדר מיון, שם היה מחובר למכשירי החייאה.
מותו של בל סוקר באופן נרחב בתקשורת, שהחלה לדון על בריונות, השפעתה על בני נוער, ובריונות נגד להט"ב. דיילי מייל, הפינגטון פוסט, סלון, השידור הציבורי באורגון, The Raw Story, GLAAD, PQ Monthly, PinkNews ועוד כלי תקשורת רבים דיווחו על מותו של בל. התקשורת דיווחה כי התאבדותו נבעה מכך שהיה קורבן לבריונות בשל היותו הומו, ועל כך אביו אמר: "כאב לו כל כך. רק בגלל הבריונות בבית הספר. כן, היו עניינים אחרים, אבל בסופו של דבר הכל נבע מהבריונות, על כך שלא קיבלו אותו על שהיה הומו."
אלכס הורסי, פעיל להט"ב מאורגון, אמר על מותו: "לפעמים יכול להיות קל להיות מנותקים לגבי כל כך הרבה סיפורים כמו זה של ג'יידן בתקשורת [...] לכל סיפור (כולל אלה שלא מקבלים סיקור תקשורתי) יש חשיבות שווה [...] זה קורע לב שסיפורו של ג'יידן הפך לתזכורת להשלכות המחרידות של בריונות, ולא לסיפור של צעיר שהתגבר על מצוקה וקהילה ששינתה את דרכיה."
מורשת
לאחר מותו של בל תכנן אביו ג'ו בל מחווה ברחבי המדינה לזכר בנו. הוא תכנן לחצות בהליכה את כל ארצות הברית היבשתית תוך שנתיים, ולפעול להעלאת מודעות לגבי בריונות והשפעותיה האפשריות. בל התפטר מתפקידו בחברת בויס קסקייד וסייע בהקמת Faces for Change, קרן ללא כוונת רווח למניעת בריונות, כדי לנאום בבתי ספר תיכוניים ברחבי ארצות הברית. הוא קבע: "לא לעשות שום דבר זה לא מתקבל על הדעת. [מי שצופה מהצד בלי לעשות דבר] אשם באותה מידה. בכך הם אומרים שזה מקובל."
ג'ו בל החל את ההליכה באפריל 2013 ונהרג באמצע מסעו לאחר שנפגע על ידי משאית סמי-טריילר בקולורדו ב-6 באוקטובר 2013. מותו נקבע במקום על שפת כביש 40 כשהגיעו כוחות ההצלה. נהג המשאית, קנת' רייבן, הואשם בנהיגה רשלנית וייתכן שנרדם על ההגה במהלך הנסיעה.
הסרט "ג'ו בל" משנת 2020 מבוסס על סיפורו של ג'ו אותו מגלם מארק וולברג. את בנו ג'יידן מגלם ריד מילר.
תיבת נח (תל אביב)
תיבת נח היה שמו של מבנה ברחוב הירקון 91 בתל אביב.
בתחילה היה זה מועדון בריטי בשם "The Ark" שנפתח בשנות מלחמת העולם השנייה לרווחת חיילי בנות הברית ששהו אז בארץ ישראל. במקום היו מסעדה ואולם, בו הוקרנו סרטים ונערכו נשפי ריקודים.
עם צאת הבריטים מן הארץ עבר המקום לידי הוועד למען החייל ונקרא "תיבת נח". במקום נערכו הופעות לחיילים וחתונות של אנשי צבא. פעם בשבוע הוקלטה שם תוכנית בידור בשם "תיבת נח" בהנחייתו של אלימלך רם, ששודרה בגלי צה"ל.
סאמניום
סאמניום או סאמנטיום הוא שמו של חבל ארץ היסטורי וגאוגרפי בדרום איטליה, שנקרא על שם העם שהתיישב בו בתקופות מוקדמות בהיסטוריה, הסאמניטים. גבולות החבל היו לאטיום (לאציו) בצפון, לוקאניה (בזיליקטה) בדרום, קמפניה במערב ואפוליה במזרח. החבל מחולק בין המחוזות האיטלקיים קמפניה, פוליה, מוליזה, אברוצו, ובזיליקטה.
החבל השתרע באזור הרי האפנינים לאורך שפלת קמפניה. הערים המרכזיות בחבל היו בוביאמום (Bovaiamom), שנקראה על ידי הרומאים בוביאנום (כיום העיר בויאנו, מחוז מוליזה), ומאלוונטום (כיום בנוונטו (Benevento) שבמחוז קמפניה).
טבעו ההררי של החבל גיבש את אופיים של השבטים האוסקנים שהתיישבו בו, שלימים הפכו לשבטים הסאמניטיים. הסאמניטים שלטו בחבל במשך כ-300 שנה, משנת 600 לפני הספירה ועד 290. משנה זו, ולאחר שהסאמניטים ניגפו בפני הרומאים במלחמות הסאמניטיות, נשלט החבל על ידי הרפובליקה הרומית.
עם פרוץ מלחמת בעלות הברית בשנת 91 לפנה"ס עמדו הסאמינטים, יחד עם המארסים, בראש המרד האיטלקי ברומא. לאחר מספר הצלחות בתחילת המלחמה הם נוצחו, אך היו השבט האחרון שהחזיק מעמד בלחימה עקשנית. בסיומה של המלחמה הם הצליחו לזכות באזרחות רומית.
רוטב אפריקן
רוטב אפריקן (בצרפתית: Sauce Africaine) הוא אחד מה"רטבים הקטנים" של המטבח הצרפתי (רטבים המהווים וריאציה של רוטבי האם). רוטב זה מהווה וריאציה של רוטב אספניול (רוטב חום בסיסי) לו נוספו תבלינים שמקורם במטבח הקריאולי (שמתבסס על שילוב של טעמים אפריקאיים עם המטבח הצרפתי). רוטב זה משמש לתיבול אומצות, מאכלי צלעות ומאכלי עופות.
הרוטב מיוצר, בדומה לרטבים חומים אחרים, על ידי צמצום יין (בישול יין עד לאידוי המים שבו) בתוספת תבלינים, והוספת היין והתבלינים לרוטב האספניול.
שדות לונדון
שדות לונדון או לונדון פילדס (באנגלית: London Fields) הוא פארק ברובע האקני במזרח העיר לונדון.
היסטוריה
הפארק תועד לראשונה בשנת 1540 כשטח ציבורי ששימש מובילי בקר לרעות את עדריהם לפני הובלתם לשוק.
מסמך בספריית האקני מתעד משחק קריקט משנת 1802. מגרש הקריקט עדיין מארח תחרויות מסוף אפריל עד אמצע ספטמבר מדי שנה.
הפארק כיום
בעבר היה האזור בו מצוי הפארק אזור מוזנח אולם שיפוץ הפארק ומתקניו הוביל לעליית מחירי הדירות באזורו, ושיפור רמת החיים של האוכלוסייה סביבו.
אזור שדות לונדון נחשב אחד ממרכזי האמנות של לונדון. גלריות אמנות קטנות ובינוניות צמחו באזור ביניהן ה'הוטהאוז', קומפלקס גלריות שהורחב לאחרונה ופונה היום לצידו הצפון מזרחי של הפארק.
מדי יום שבת, נערך באזור שוק המושך אליו חקלאים מהאזורים הכפריים המביאים ומוכרים את מרכולתם לצד רוכלים המוכרים עבודות יד, תכשיטים, מתנות, בגדי ילדים ובגדים יד שנייה.
טונל
הטונל נפתח ב-7 בינואר 1875 על מנת לקשר בין השכונות פרה וגלאטה, שתיהן נמצאות בחלקה החדש של איסטנבול, על גבעה הנמצאת צפונית לקרן הזהב. המנהרה נבנתה על מנת להקל על הרוצים לעלות את העלייה התלולה של למעלה מ־60 מטרים. השכונות גלטה ופרה נקראות היום קאראקוי ובייאואולו בהתאמה.
משך הנסיעה בקו הרכבת הוא כדקה וחצי. במסילה נוסעת רכבת אחת ולה שני קרונות. מהירות הנסיעה היא כ־25 קמ"ש. כיום מהווה קו הטונל חלק ממערכת התחבורה המסילתית באיסטנבול.
היסטוריה
רעיון הקמת הטונל היה רעיון של המהנדס הצרפתי אנרי גאוואן (Henri Gavand) בשנת 1867. שנתיים לאחר מכן, ב־6 בנובמבר 1869 העניק לו הסולטאן אבדילאזיז את הזיכיון להקים את הרכבת. הבנייה החלה ב־30 ביולי 1871, לאחר שנמצא בעבורה מימון של משקיעים ברחבי העולם. הבניה הסתיימה בדצמבר 1874, והרכבת נפתחה לקהל ב־17 בינואר 1875.
במקור נמשכה הרכבת על ידי סוסים. בשנת 1910 החלה להיות מופעלת על ידי חשמל. בשנת 1939 הולאמה הרכבת והפכה להיות חלק מה־İETT (ראשי תיבות של İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel) - מערכת התחבורה התחתית של איסטנבול.
בשנת 1971 הוחלפו קרונות העץ המקוריים בקרונות מתכת.
סטנדרד אנד פורס
סטנדרד אנד פורס (Standard & Poor's ובקיצור S&P) היא חטיבה של S&P Global המפרסמת ניתוחים ומחקרים כלכליים על מניות ואיגרות חוב, כשאחד מתחומי הפעילות העיקריים שלה הוא דירוג אג"ח. החטיבה היא אחת משלוש החברות המובילות בתחום, ביחד עם מודי'ס ופיץ'.
החטיבה ידועה בזכות מדד ה-S&P 500 האמריקאי, מדד ה-S&P/ASX 200 האוסטרלי ומדד ה-S&P/TSX  הקנדי.
תיאור עסקי
סטנדרד אנד פורס פועלת כחברת שירותים כלכליים. מוצריה ושירותיה כוללים דירוג אשראי, הערכת אמינות, מדדי S&P, קרנות, פתרונות ניהול סיכונים, שירותי ממשל, הערכות ושירותי מידע. חטיבת החברה קפיטל IQ, מספקת מידע ופתרונות למוסדות כלכליים, חברות ייעוץ ותאגידים.
החברה נוסדה ב-1860 ומשרדי ההנהלה שלה נמצאים בגורד השחקים ברחוב ווטר מס' 55, מנהטן, ניו יורק.
דירוג אשראי
כסוכנות דירוג אשראי, סטנדרד אנד פורס מדרגת תרומה אשראי לחברות. החברה מפרסמת דירוג אשראי קצר טווח וארוך טווח.
דירוג אשראי ארוך טווח
S&P מדרגת חברות בסקלה של AAA ל-D. דירוג ביניים מוצע בכל רמה בין AA ו-B (לדוגמה BBB+, BBB ו-BBB-). עבור מספר חברות, S&P יכולה גם לספק הכוונה באשר לאפשרות העלאה בדירוג (חיובי) או הורדה בדירוג (שלילי) או חוסר ודאות (נטרלי).
דירוג השקעה
דירוג לא-השקעה (ידועות גם כמניות "זבל")
מדדי שוקי המניות
חברת סטנדרד אנד פורס מפרסמת מספר גדול של מדדי שוק המניות, המכסים כל אזור בעולם, רמת היוון שוק וכל סוג השקעת קרנות ריט (קרנות להשקעות בנדל"ן) או מניות בכורה.
פרסומים
סטנדרד אנד פורס מפרסמת עלון ניתוח שוק מניות שבועי בשם "The Outlook", אשר מופץ במדיה או באופן מקוון לנמענים רשומים.
דלוגושיודלו
חרף מעמדה המינהלי ככפר, בראשית המאה ה-19, לאחר שהתיישבו בדלוגושיודלו יהודים רבים, היה הכפר למעין עיירה, שהתקיימו בה ירידים וימי-שוק מרכזיים שנתנו מרכזיות למקום. בתקופה האחרונה שלפני מלחמת העולם השנייה היו היהודים רוב ניכר בין התושבים.
היסטוריה
הכפר דלוגושיודלו נבנה על שטחה של אחוזת-אצולה שנשאה את אותו שם. בסוף המאה ה-19, גדלה האוכלוסייה והיא הפכה לעיירה מרכזית. אף על פי שמעמדה הקהילתי נותר ככפר, התקיימו בה ימי שוק שבועיים וימי יריד שנתיים, שבשלהם שימשה דלוגושיודלו מרכז מסחר ומלאכה לסביבה החקלאית. לירידי דלוגושיודלו באו עם מרכולתם סוחרים מערי הסביבה והעמידו דוכנים זמניים ועליהם ערמו את סחורותיהם.
בנוסף, היערות שמסביבה ואקלימה הנוח, משכו אל דלוגושיודלו קייטנים מפורסמים בחודשי הקיץ, שבאו לשאוף מאווירה הזך, דבר שפיתח את ענף הקייטנות בעיירה והוסיף להכנסות התושבים.
יהודי דלוגושיודלו
מי שפיתחו את המקום והוציאו לו מוניטין, היו היהודים שהתיישבו במקום והיו לרוב מוחלט של אוכלוסיית הכפר. בתחילה היו יהודי הקהילה, כפופים למרות קהילת אוסטרוב מזובייצקה, או לקהילת וישקוב. אך לקראת סוף המאה ה-19 התארגנה במקום קהילה עצמאית.
האוכלוסייה היהודית, הייתה מגוונת. בין שתי מלחמות העולם נתקיימו בדלוגושיודלו סניפים וקינים של הציונים הכלליים, בית"ר, הבונד, המזרחי ואגודת ישראל, אולם בעת הבחירות לקונגרסים הציוניים, הצביעו רוב השוקלים בעד רשימת המזרחי. בשנותיה האחרונות של הקהילה, התנהלו מלחמות קשות בין פעילי ה"בונד" שפתחו את סניפם ובין החסידים, ובין תומכי בית"ר.
בשנת 1931 היו בוועד הקהילה 8 חברים: מהם 6 שייצגו את הציונים, לעומת 2 שייצגו את השמרנים מזרם "אגודת ישראל". הקהילה החרדית, הייתה דומיננטית, והתאפיינה באוכלוסייה חסידית, בעיקר מחסידי גור. בשנת 1932 נפתח בית-ספר לבנות בית יעקב שבו למדו כמאה תלמידות. במרכז הכפר גם עמד היה בית מדרש והתקיימו בו 5 מניינים מדי יום. כך, בשנת 1937 נמסר על העסקת 3 שוחטים לצורכי הקהילה החרדית. בראשות הקהילה, עמד הרב מנחם בנימין פומרנץ חתנו של הרב נפתלי יוסף פריינד מרוז'אן הסמוכה, שהנהיג את העיר והיה נאהב גם על הציונים המקומיים.
הקהילה המקומית קיבלה גם חיזוקים מיהודי פולין שביכרו לנפוש בה, וביניהם היו גם אדמו"רים ורבנים מפורסמים, כמו האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור והאדמו"ר רבי יוסף מאמשינוב, האדמו"ר רבי אהרן מנחם מנדל מרדז'ימין והרב אלכסנדר זושא פרידמן. כך גם התקיימה במקום קייטנה מטעם "אגודת ישראל" שבה הבריאו כ-150 ילדים, בעיקר מחוגי החרדים. בשנים 1938-1939 הייתה הקייטנה לבית הבראה קבוע, והוקם עבורה בניין נוסף שבו 40 חדרים. לבית ההבראה "יהודית" הופנו ילדים שנזקקו להבראה מכל האזור.
חיסול הקהילה
ימים ספורים אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה נכבש האזור בידי הצבא הגרמני. לדלוגושיודלו עצמה, הגיעו חיילים גרמנים בא' דראש השנה ת"ש (14 בספטמבר 1939). הם שהו במקום רק כמה ימים ולא השאירו בדלוגושיודלו חיל משמר.
למקום זרמו מאות פליטים יהודיים מאזור הגבול שבין פולין ופרוסיה המזרחית ובעיקר מפשאסניש. יהודי דלוגושיודלו טיפלו בפליטים כמיטב יכולתם, דאגו להם לקורת גג והקימו עבורם מטבח עממי.
ב־5 באוקטובר 1939 (שמיני עצרת ושמחת תורה), הופיעו בדלוגושיודלו אנשי האס אס ומפקדם ציווה על כל היהודים להתאסף בכיכר השוק. לאחר שכונסו כל היהודים קרא הקצין פקודה, לפיה עליהם לעזוב את הכפר תוך שעתיים ולעבור אל "ידידיהם הקומוניסטים שבמזרח". למגורשים לא הותר לקחת אתם דבר. אחדים מהמגורשים שכרו להם בחיפזון עגלות, אבל הרוב הורצו ברגל לכיוון היער, אל הגבול שבין שטח הכיבוש הגרמני ובין שטח הכיבוש הסובייטי. במשך יומיים צעדו המגורשים בדרך לזאמברוב ומשם הגיעו רבים גם לביאליסטוק.
בחלוף השעתיים פתחו הנאצים בטבח ביהודים שנותרו במקום וניסו להתחבא. רובם נורו במקום, וחלקם נקברו בעודם בחיים. בתחום הכיבוש הסובייטי היה גורלם של יהודי דלוגושיודלו כגורל שאר הפליטים שנמצאו שם; רבים מהם הוגלו לשטחים המרוחקים של ברית המועצות (אורל, סיביר ועוד). רוב הנותרים במקום נספו יחד עם היהודים אנשי המקום. רק בודדים שרדו מתקופת השואה.
אנייס ז'אווי
קורות חיים
ז'אווי, נולדה באנטוני ליד פריז, בחבל איל-דה-פראנס למשפחה מיהדות תוניסיה. האב הוברט ז'אווי האם ג'וזיאן (ג'יזה) זרח, התפרסמה בצרפת בשנת 1996 בהופעתה בתפקיד הראשי בקומדיה "דמיון משפחתי" בסרט שיתפה פעולה עם בן זוגה ז'אן-פייר בכרי איתו גם כתבה את התסריט לסרט ואף זכתה יחד איתו בפרס סזאר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. הופעתה זיכתה אותה גם במועמדות לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1998 זכתה בפרס הסזאר בקטגוריית שחקנית המשנה על הופעתה בקומדיה המוזיקלית של אלן רנה "החיים הם שיר", וכן פרס סזאר בצוותא עם בעלה בכרי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הסרט אשר הביא לפרסומה היה "על אהבה וטעמים אחרים" אותו ביימה וכתבה עם חברה לחיים. בסרט הופיעה בדמותה הראשית של השחקנית מאני, סרטה זכה להצלחה עולמית רחבה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. העניקו לז'אווי בזכות הסרט את הפרס המרכזי בטקס פרסי הסזאר, פרס הסרט הטוב ביותר. כמו כן זכתה בפרס בקטגוריית התסריט הטוב ביותר לצד בעלה בכרי והייתה מועמדת לפרס הבמאי הטוב ביותר ולפרס השחקנית בתפקיד משנה באותו טקס פרסי הסזאר. הסרט זכה גם בפרס לומייר וז'אווי בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2004 זכו בני הזוג בפרס התסריט הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל הקולנוע בקאן" על תסריטם "תסתכלו עלי". בסרט אף הופיעו ז'אווי ובכרי בתפקידים ראשיים, ז'אווי הופיעה בדמותה של מורה לפיתוח קול, הסרט שהיה השני שלה בתור במאית היה מועמד ל"פרס דקל הזהב".
משרד החוץ של רוסיה
המשרד לענייני חוץ של רוסיה (ברוסית: Министерство иностранных дел России; בצורה המקוצרת: МИД России) הוא המשרד הממשלתי של ממשלת רוסיה האחראי לגיבוש מדיניות החוץ הרוסית ויחסיה של הפדרציה הרוסית עם מדינות זרות וארגונים בינלאומיים.
משרד החוץ הרוסי הוקם ובוטל עשרות פעמים לאורך ההיסטוריה. ידוע שהוקם לראשונה תחת השם "פָּסוֹלסקי פְּריקאז" (Посольский приказ - "מנהלת השגרירים"), שהיה גלגולו הראשון של משרד החוץ הרוסי שהוקם בתקופת הצאר איוואן האיום בשנת 1549 והיה אחראי על ניהול יחסי החוץ של המדינה.
ברפורמה הממשלתית מ-1802 הוקם המשרד לענייני חוץ של האימפריה הרוסית שהתקיים עד 1917. ב-1920 הוקם הקומיסריון העממי לענייני חוץ, כמשרד החוץ הסובייטי ובראשו עמד הקומיסר העממי לענייני חוץ, שבין הקומיסרים הנודעים ביותר היו מקסים ליטבינוב וויאצ'סלב מולוטוב. ב-1946 הוקם המשרד לענייני חוץ של ברית המועצות - ובמשך מרבית תקופת המלחמה הקרה נודע אנדריי גרומיקו כשר החוץ המשפיע ביותר בתולדות המשרד.