cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר גורצ'קוב
סיום הקריירה
הקריירה הפוליטית שלו למעשה הסתיימה בוועידת ברלין. זאת למרות שבאופן פורמלי הוא היה בתפקיד שר החוץ. רק במרץ 1882 מונה שר חוץ אחר.
זמן קצר לאחר סיום השרות הוא נסע לגרמניה. גורצ'קוב נפטר בבאדן-באדן בשנת 1883.
פיטר שילטון
פיטר לזלי שילטון (אנגלית: Peter Leslie Shilton; נולד ב-18 בספטמבר 1949) הוא כדורגלן עבר אנגלי הנחשב לאחד השוערים הטובים ביותר בכדורגל האנגלי. שילטון הוא שיאן ההופעות של נבחרת אנגליה.
שילטון שיחק כדורגל מקצועני במשך יותר משלושים שנה, זכה בשני גביעי אירופה, באליפות אנגליה ובגביע הליגה האנגלי. כמו כן הגיע להישג הנדיר של למעלה מ-1,000 משחקים תחרותיים (1,005) ושיחק בשלושה מונדיאלים.
ראשית דרכו
שילטון שיחק בקבוצת הנערים של לסטר סיטי, שם צד את עינו של גורדון בנקס, שהיה השוער הראשון של הקבוצה. תגלית זו של בנקס עלתה לו ביוקר בתוך מספר שנים, כששילטון תפס את מקומו בהרכב הראשון של לסטר. ב-1967 התנה שילטון את חתימתו על חוזה מקצועני בהבטחה שיהיה השוער הראשון. הנער בן ה-17 קיבל את מבוקשו, ובנקס, אף שהיה עטור תהילת מונדיאל 1966, הוא שעזב את הקבוצה.
ב-1968 שיחק שילטון בן ה-19 עם לסטר בגמר גביע ה-FA, היחיד בקריירה שלו. לרוע מזלו הם הפסידו במשחק למנצ'סטר סיטי. גביע ה-FA הוא התואר המשמעותי האחד שחסר בארון הגביעים של שילטון.
חמורה יותר מההפסד בגמר הגביע, הייתה העובדה שלסטר ירדה ליגה באותה עונה. שילטון שקל לעזוב את המועדון אך לבסוף החליט להישאר ולשחק בליגת המשנה. אף על פי ששיחק על הבמה המשנית, זימן אותו המנג'ר אלף רמזי לנבחרת והוא רשם הופעה בינלאומית ראשונה ב-1970.
באותה עת עדיין היה גורדון בנקס השוער הבכיר והמועדף בנבחרת. שילטון צבר לא יותר מכמה הופעות בודדות, פה ושם. כל זה השתנה מן הקצה אל הקצה ב-1972, כשתאונת דרכים נוראה הותירה את בנקס עיוור בעין אחת וחיסלה את הקריירה שלו בין רגע. שילטון היה לשוער הנבחרת לאחר מכן, ומי שהתחרה איתו על המקום היה ריי קלמנס מליברפול.
אנגליה כשלה בניסיון להעפיל למונדיאל 1974, לאחר הפסד ותיקו לנבחרת פולין החזקה של לאטו, טומשצ'בסקי ודומרסקי. במשחק התיקו הביתי שחרץ את גורל המוקדמות, לא הצליח שילטון לעצור בעיטה של דומרסקי, שחלפה בסמוך אליו, ליד הקורה הקרובה. שילטון תירץ לאחר המשחק שהוא ניסה לבצע את "ההצלה המושלמת", כלומר לוודא שיקלוט את הכדור במקום להרחיק אותו. השער הובקע ונבחרת פולין היא שהשתתפה במונדיאל, אותו סיימה במקום השלישי.
ב-1974 עזב שילטון את לסטר ועבר לסטוק סיטי, תמורת 325,000 ליש"ט. בשנים הבאות התחרו הוא וקלמנס על המקום בהרכב הנבחרת. במוקדמות יורו 1976 שיחק דווקא קלמנס את כל המשחקים פרט לאחד. אולם אנגליה שוב לא הצליחה להעפיל. קלמנס המשיך להקדים את שילטון גם במוקדמות מונדיאל 1978, עד כדי כך ששילטון התייאש והכריז על פרישה מהנבחרת (וחזר בו לאחר שלושה חודשים). כאילו לא די באובדן מקומו בהרכב הנבחרת, ששוב לא העפילה למונדיאל, זכה שילטון פעם נוספת לכבוד המפוקפק שבירידה לליגת המשנה. לאחר שסטוק סיטי ירדה ב-1977, הוא ביקש לעזוב את הקבוצה.
נוטינגהאם פורסט
השנים הקשות של שילטון באו לקיצן, כאשר קשר את גורלו בזה של נוטינגהאם פורסט, העולה החדשה לליגה הראשונה, אליה עבר לקראת עונת 1977–1978, תמורת 250,000 ליש"ט. באותה עונה הוביל המנג'ר בריאן קלאף את פורסט לזכייה מפתיעה באליפות ובגביע הליגה. הצלה מרהיבה של שילטון מנגיחה של מיק פרגוסון מטווח קצר, סייעה לפורסט לזכות בנקודה מול קובנטרי סיטי ולהבטיח את האליפות. בסוף העונה העניק לו איגוד השחקנים את תואר כדורגלן השנה באנגליה.
גם בנבחרת השתנה מזלו: המנג'ר רון גרינווד החזיר אותו לפעולה, אף שקלמנס המשיך לאיים על מקומו.
ב-1979 הגנה פורסט על תוארה כמחזיקת גביע הליגה והוסיפה עליו זכייה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על מאלמה. גם עם הנבחרת זכה שילטון סוף-כל-סוף להצלחה, עם ההעפלה ליורו 1980, הטורניר המשמעותי הראשון שבו השתתפה אנגליה מזה עשור. ברוב המשחקים היה שילטון זה שעמד בשער הנבחרת.
ב-1980 הגנה פורסט על גביע אירופה בהצלחה, עם ניצחון במשחק הגמר מול המבורג של קווין קיגן. ב-1981 החל המועדון להתדרדר מהפסגות שהגיע אליהן בשלוש השנים הללו ולשקוע בבינוניות. שילטון עצמו התמכר להימורים והסתבך גם במספר שערוריות אחרות.
ברמת המועדונים מזוהה שילטון יותר מכל עם נוטינגהאם פורסט, המועדון היחיד שעמו זכה בתארים. הוא שיחק בפורסט במשך חמש עונות. במידה רבה הייתה זו ההצלחה של פורסט שאפשרה לו לחזור להרכב הנבחרת, לבצר את מעמדו בה, ולשחק איתה בשלושה גביעי עולם.
שוער הנבחרת בשלושה מונדיאלים
אנגליה שבה למונדיאל ב-1982, לאחר שנעדרה פעמיים. לקראת מונדיאל 1982 בספרד קיבע גרינווד סופית את שילטון כשוער הראשון. בגיל 32 הופיע לראשונה על במת טורניר גמר גביע העולם היוקרתית. אנגליה לא הצליחה להעפיל לשלבים המתקדמים.
בשובו מספרד עזב שילטון את פורסט, החלטה אותה קיבל עוד בתום העונה הקודמת. הוא הצטרף לסאות'המפטון. בתקופה זו הציגה נבחרת אנגליה התקדמות עקבית, תחת המנג'ר בובי רובסון. שילטון הגיע לאבן הדרך של 50 הופעות בינלאומיות ואף לבש את סרט הקפטן במספר משחקים, בהיעדרם של בריאן רובסון וריי וילקינס. ריי קלמנס פרש ב-1984 והותיר את הבמה כולה לשלטון.
"יד האלוהים"
במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו היה שילטון שותף, שלא בטובתו, לאחד הרגעים המפורסמים (יש אומרים הידועים לשמצה) בתולדות הכדורגל. במעמד רבע הגמר הקדים מרדונה את שילטון לכדור גובה ברחבה והבקיע את "שער יד האלוהים"; תמונה מפורסמת הנציחה את מרדונה הנמוך במעשה רמייה, משתמש בידו כדי לגבור על שילטון הגבוה, שכבר כמעט והניח על הכדור את ידו. לאחר מכן הבקיע מרדונה שער נוסף, חוקי למהדרין ומרהיב, לאחר שעבר לבד את כל ההגנה האנגלית כולל שילטון. נבחרת ארגנטינה גברה על אנגליה והמשיכה הלאה, לזכות בסופו של דבר בגביע.
שיא ההופעות ואיטליה 1990
לאחר מפח הנפש במקסיקו, נראה היה שילטון בן ה-36 כמי ששיחק את משחקו האחרון בגביע העולם. אולם לא כך התגלגלו הדברים: ב-1987/1988 הוא עבר לדרבי קאונטי והמשיך להפגין יכולת טובה בשער. המשחק של אנגליה נגד נבחרת הולנד במסגרת יורו 1988 היה הופעתו ה-100 בנבחרת, אך הוא לא ניצל את ההזדמנות לפרוש יחד עם המספר העגול. במשחק עצמו הובסה אנגליה על ידי שלושער של מרקו ואן באסטן, מלך השערים של הטורניר.
ביוני 1989 שבר שילטון את שיא ההופעות של בובי מור בנבחרת אנגליה, בהופעתו ה-109 במדי שלושת האריות. אנגליה עברה בקלות רבה את משוכת מוקדמות מונדיאל 1990 ונראתה כמי שמועמדת לזכות בגביע.
באיטליה היה שילטון מצוין וכך גם שאר הנבחרת. הם הגיעו לשלב חצי הגמר ופגשו שם את נבחרת מערב גרמניה החזקה. המשחק הוכרע בדו-קרב בעיטות הכרעה, אותו הפסידה אנגליה. שילטון לא הצליח לעצור אף אחת מחמש הבעיטות הטובות של הגרמנים. גורלה של אנגליה, בפעם השנייה ברציפות, היה להפסיד לנבחרת שזכתה לבסוף בגביע.
המשחק על מקומות 3–4 היה הופעתו הבינלאומית ה-125 והאחרונה של שילטון. לאחר ההפסד לאיטליה המארחת, הודיע על פרישתו מהנבחרת וקבע בכך את שיא ההופעות העומד על כנו עד היום.
לאחר הפרישה מהנבחרת
ב-1991 ירד שילטון ליגה בפעם השלישית, הפעם עם דרבי קאונטי. בגיל 41 הוא החליט להתחיל קריירה כמנג'ר ושימש כמאמן-שחקן של פלימות' ארגייל מהליגה השלישית. ב-1994 הפסיק לשחק והתרכז באימון הקבוצה, שהתמודדה על העלייה לליגה השנייה אך לא הצליחה לעלות. ב-1995 החליט שילטון שהוא רוצה לשוב ולשחק עוד.
הוא עבר לווימבלדון אך לא שותף באף משחק, המשיך לבולטון וונדררס ושותף במשחק אחד בלבד. תחנותיו הבאות היו קובנטרי סיטי ווסטהאם יונייטד - בשתי הקבוצות לא שיחק ולו משחק אחד.
בשלב זה עמד מספר ההופעות התחרותיות של שילטון על 998. מטבע הדברים הוא רצה לעבור את סף ה-1,000. כדי לעשות זאת הוא הצטרף לקבוצת לייטון אוריינט מהליגה הרביעית ובדצמבר 1996, בגיל 47, עלה על המגרש בפעם האלף. לאחר מספר משחקים נוספים, הכריז על פרישה. שיאו עומד על 1,005 הופעות תחרותיות.
מאז הפרישה הספיק שילטון לשמש מאמן שוערים במידלסברו ולהתאושש מקשיים כלכליים, שנחתו עליו כתוצאה מבעיית ההימורים שלו. שילטון נחשב לנואם מבוקש באירועים שונים.
שילטון נשוי לסו מאז 1970, ולהם שני בנים: מייקל וסמואל. סמואל שילטון משחק כדורגל בליגות הנמוכות באנגליה, אך לא בעמדת השוער.
על תרומתו לכדורגל, עוטר שילטון בתואר "קצין" במסדר האימפריה הבריטית (OBE). כאשר נחנך היכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2002, היה שילטון בין השחקנים שהובאו בשעריו.
פיטר גרייבס
ביוגרפיה
גרייבס נולד ב-18 במרץ 1926 במיניאפוליס שבמינסוטה להורים ממוצא גרמני, נורווגי ואנגלי. אביו היה איש עסקים ואמו הייתה עיתונאית. אחיו הוא השחקן ג'יימס ארנס. גרייבס למד בבית הספר התיכון "Southwest" שבמיניאפוליס. לאחר ששירת במשך שנתיים בחיל האוויר האמריקני המשיך ללימודי דרמה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנות החמישים המוקדמות הופיע בתפקידי משנה רבים בקולנוע ובטלוויזיה, בהם מערבונים שונים. ב-1953 הופיע בסרט סטלאג 17 בתור מרגל גרמני שתול בצריף של שבויי מלחמה. ב-1959 הופיע בסרט "אלמוני בזרועותי" לצדו של ג'ף צ'נדלר. לאורך כל קריירת המשחק שלו השתתף גרייבס ביצירתם של מעל ל-70 סרטים וסדרות טלוויזיה, כאשר הבולטים שבהם כוללים את דמותו של ג'ים פלפס, ראש הצוות של ארגון IMF בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" (תפקיד אותו גילם בשנים 1967-1973, ובסדרת ההמשך שצולמה בשנים 1988-1990) ואת דמות הקפטן בסרטים הפרודיים "טיסה נעימה" ו"טיסה נעימה 2".
ב-14 במרץ 2010 חזר גרייבס לביתו מבראנץ', קרס ומת מהתקף לב בגיל 83. נמסר כי אחת מבנותיו ניסתה להחיותו, אך ללא הצלחה.
זכיות בפרסים ומועמדויות
בשנת 1971 זכה גרייבס בפרס גלובוס הזהב על תפקידו כג'ים פלפס בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית. במהלך העונות השונות של התוכנית הוא זכה במועמדויות נוספות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה. בשנת 1997 זכה בפרס אמי נוסף, על תפקידו כמנחה תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "ביוגרפיה".
פילמוגרפיה
רשימה חלקית של הופעותיו הקולנועיות והטלוויזיוניות:
סיון הנדלסמן
סיון הנדלסמן (נולדה ב-1986) היא במאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה כסולנית בלהקה צבאית, ולאחר שחרורה למדה מוזיקה ברימון, אך בהמשך החליטה לפנות לתחום התיאטרון ולמדה בימוי בסמינר הקיבוצים ותואר שני במינהל ומנהיגות בחינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיה התוודעה הנדלסמן לשיטת "Viewpoints" - טכניקה של אימפרוביזציה שהתפתחה מעולם הריקוד הפוסטמודרני שפיתחה הבמאית האמריקאית אן בוגרט, ונסעה אליה ללמוד את השיטה.
לאה גולדברג בחמישה בתים
לאה גולדברג בחמישה בתים (באנגלית: The Five Houses of Lea Goldberg) הוא סרט תיעודי על חייה של המשוררת לאה גולדברג, בבימויו של יאיר קדר.הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל דוקאביב לשנת 2011. זהו הסרט הראשון בסדרת הָעִבְרִים. זוכה פרס תחרות הקולנוע הדוקומנטרי בקטגוריות העריכה, המוזיקה המקורית ועיצוב הפסקול לשנת 2011.
עלילה
הסרט מספר את סיפור חייה של המשוררת לאה גולדברג באמצעות חמישה בתים (או פרקים), שיחות עם חבריה, צילומי וידאו וסטילס מארכיונים, קטעי שירה ופזמונים, טיפוגרפיה אמנותית ווידאו ארט. בין האמנים המשתתפים בסרט: קרולינה, מיכל בת-אדם, חוה אלברשטיין, יגאל שדה ואחרים.
פרסים והוקרה
הסרט זכה בשלושה פרסים – פרס העריכה, פרס המוזיקה המקורית ופרס הפסקול, בתחרות הסרטים הדוקומנטריים הישראלים לשנת 2011, והוקרן בעשרות יישובים בישראל בפני קהלים שונים, בערוץ 2 ובערוץ 10.
הפקה
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ושירות הסרטים הישראלי.
יחסי גרמניה–שוודיה
בין גרמניה לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) שמרה שוודיה על נייטרליות כלפי גרמניה, ובתקופת רפובליקת ויימאר (1918-1933) הייתה שוודיה תלויה כלכלית בגרמניה, שהייתה אחת הלקוחות החשובים ביותר של עפרות ברזל. יתר על כן, הרבה חברות גרמניות גדולות רכשו מניות בהיקף משמעותי של חברות שוודיות. בשנת 1926 בוטל הסכם הסחר בין המדינות על ידי גרמניה, בשל חסרונותיה של הכלכלה האגררית הגרמנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה לחדור לשוודיה התרבות האנגלו-אמריקנית, אולם המעמדות העליונים של שוודיה עדיין שמרו על התרבות הגרמנית. לאחר התחזקות המפלגה הנאצית בגרמניה ועליית היטלר לשלטון, אימצה העיתונות השוודית קו ביקורתי נגד השלטון בגרמניה, מה שהוביל למרירות בגרמניה כלפי השוודים. במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה שוודיה שוב על נייטרליות, אולם לאחר כיבוש נורווגיה ודנמרק באפריל 1940 חששה שוודיה מגרמניה, ובעקבות כך סיפקה לגרמניה עפרות ברזל, והתירה לחיילים גרמנים לעבור דרכה בדרכם לחזית המזרחית.
לאחר המלחמה נחלש כוחה של ההשפעה התרבותית הגרמנית בשוודיה, לטובת התרבות האנגלו-אמריקנית, אולם עדיין השפה הגרמנית נלמדת כשפה נוספת לאחר האנגלית, הרבה יותר מאשר שפות אחרות, והספרות הגרמנית יחד עם התיאטרון והקולנוע הגרמני זוכים להצלחה רבה מאוד בשוודיה.
יחסים כלכליים
גרמניה מהווה שותפת סחר חשובה מאוד של שוודיה. היקף היבוא של שוודיה מגרמניה הוא כ-17.3%, ואילו שוודיה על אף שהיא מייצאת את רוב מוצריה לנורווגיה, גרמניה מייבאת ממנה 9.8% מתוצרתה. [12] בשנת 2012 גרמניה ייבאה סחורות משוודיה בהיקף של 13 מיליארד אירו. בין המוצרים ששווידיה מייצאת לגרמניה הם מוצרים פרמצבטיים (18.2%), נייר וקרטון (18.3%), מתכות (12.5%), מכונות (8.8%), כלי רכב וחלקיקי רכב (7.7%), ומוצרים כימיים (4.6%). 18.2% מכלל הייצוא הגרמני לשוודיה הם כלי רכב וחלקי מכוניות, 14.5% מכונות, 9.5% מוצרי EDP, 8.5% מוצרים כימיים, 7.7% ציוד חשמלי ו-6.5% מתכות.
סך ההשקעות הזרות הישירות של שוודיה בגרמניה עמד על כ-15.243 מיליון אירו בשנת 2009, כ-16.146 מיליון אירו בשנת 2010 וכ-16.183 מיליון אירו בשנת 2011. סך ההשקעות הישירות הישירות של גרמניה בשוודיה היה גבוה יותר, ועמד על כ-16.336 מיליון אירו בשנת 2009, כ-20.096 מיליון אירו בשנת 2010, וכ-26.027 מיליון אירו בשנת 2011. כ-870 חברות גרמניות קיימות בשוודיה, עם כ-50.000 עובדים, וסך המכירות השנתי עומד כל כ-30 מיליארד אירו.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם, ותשע קונסוליות, בגטבורג, בינקופינג, בקאלמאר, בלולאו, במאלמה, בסאלן, באודוולה, בוויסבי ובאמוטפורס. מאידך, שוודיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-12 קונסוליות, בברמן, בדיסלדורף, בארפורט, בפרנקפורט, בהמבורג, בהנובר, בקיל, בלייפציג, בליבק, במינכן, ברוסטוק ובשטוטגרט.
שבחי הר"ן
שבחי הר"ן (שבחי הרב נחמן) הוא ספר ביוגרפי על רבי נחמן מברסלב שנכתב על ידי תלמידו רבי נתן מברסלב (שטרנהרץ). זהו אחד מספרי היסוד בחסידות ברסלב. הספר נסוב על חייו של רבי נחמן, הנהגותיו ושבח מעלותיו. תוכנו של רוב הספר הוא נסיעתו לארץ ישראל. הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תקע"ו (1816) בסוף "סיפורי מעשיות (ספר)" על ידי רבי נתן. הספר הודפס כספר בפני עצמו לראשונה בוורשה בשנת ה'תר"י (1850) בשם "מסעות הים".
תוכן ומבנה הספר
הספר מתאר את חייו של רבי נחמן, מימי ילדותו, ואדמו"רותו שהחלה בגיל 13, ובעיקר את מסעו לארץ ישראל בזמן מלחמת נפוליאון. תקופות אחרות של רבי נחמן מתוארות בספר "חיי מוהר"ן" שאף הוא נכתב בידי רבי נתן.
מקור הספר
רבי נתן ליקט מעט ממה ששמע מפי רבי נחמן בעצמו, ומעט ממה ששמע מתלמידי רבי נחמן.
מהדורות
המהדורה הראשונה שיצא לאור כספר בפני עצמו הודפסה בוורשה בשנת ה'תקע"ו, מהדורה שנייה, בשם "מסעות הים", הודפסה בוורשה בשנת ה'תר"י, מהדורה שלישית הודפסה בלמברג בשנת ה'תר"ל, מהדורה רביעית בלבוב בשנת ה'תרכ"ד (נדפסה כבר בשם שבחי הר"ן), מהדורה חמישית הודפסה גם כן בלבוב, בשנת תרנ"א, מהדורה שישית בוורשה בשנת תרצ"ו, ובשנת ה'תשמ"א יצאה לאור המהדורה המנוקדת הראשונה בהוצאת "משך הנחל", ומאז יצא הספר במהדורות רבות בעיקר בהוצאות קרן רבי ישראל בער אודסר ואבן שתייה (ה'תשס"ט). יצאה גם מהדורה של הספר בשפה האנגלית.
מזרקת לינדוורם
מזרקת לינדוורם (בגרמנית: Lindwurmbrunnen), הנמצאת ב"כיכר החדשה" (Neuer Platz) בעיר קלגנפורט, בקרינתיה שבאוסטריה, היא אחד מסמלי העיר ומציגה את החיה שבסמלה של העיר, "לינדוורם".
האגדה על הלינדוורם
הלינדוורם היה לסמלה של העיר קלגנפורט בעקבות אגדה עתיקה על הקמתה של העיר.
על פי האגדה העתיקה, בעת עתיקה שבה האזור שבין אגם ורטרזה לנהר דראו היה ביצה בלתי עבירה, מעטים היו נכנסים לסבך. אם פרה הייתה נכנסת, היא לא הייתה שבה, ואם הרועה היה יוצא בחיפושים אחריה, גם הוא לא היה שב. איש לא ידע מי מסתתר בתוך הביצה, משום שכל מי שנכנס אליה, לא חזר מעולם. לעיתים רחוקות נשמעה נהמה עמומה או יללה נוראה מתוך הערפל.
דוכס קרינתיה קאראסט (Karast) פקד על האמיצים שבחייליו לחקור את התעלומה, למצוא את המפלצת המתחבאת בין הצללים ולהרוג אותה. הם לא הצליחו, מפני שהפחד שקינן גם בלבם של האמיצים שבהם מנע מהם להמשך הלאה במסעם. הדוכס הכריז כי מי שיביס את המפלצת, בין אם בכוח, בין אם בערמומיות, כל הארץ תהיה רכושו, והוא ישוחרר לחופשי אם יהיה מדובר בעבד. מספר עבדים אמיצים החליטו לנסות את מזלם. בקצה הביצה נבנה מגדל מבוצר, שממנו ניתן היה לצפות באויב. שור שמן שעליו דוקרני ברזל נקשר לרצועה, וקולו המפוחד נשמע למרחקים. לאחר זמן לא רב יצאה מתוך הביצה תולעת מכונפת מכוסה כקשקשים. היא החלה לאכול את השור השמן, אך הברזל נתקע בגרונה והכאיב לה. אז יצאו מתוך המגדל המבוצר העבדים, והכניעו את הלינדוורם האיום, והאזור נפתר מאסונות. במקום שבו עמד המגדל הוקמה טירה, שבמשך השנים הפכה לעיר קלגנפורט.
היסטוריה
המזרקה נבנתה בשנת 1583. במשך זמן רב יוחסה עבודת הבנייה לאולריך ואנדראס פוגלזאנג (Ulrich und Andreas Vogelsang), אך בונה הפסל הוא ככל הנראה אמן שאת שמו איננו יודעים. החומר ממנו נבנתה המזרקה הוא צפחת כלוריט שהובאה מההר הקרוב קרויצברגל (Kreuzbergl), שממנה נבנה גם ה"לאנדהאוס" (Landhaus) של העיר. הלינדוורם גולף מתוך בלוק אחד של החומר. הפסל המונומנטלי מתאר את החיה עם פיה פתוח לרווחה, ממנו זורמים מים, וכן את כנפיה הפרושות לרווחה. הפסל מנסה לתאר באמצעיו התמציתיים את האיום שמציגה החיה. הסגנון יכול להתפרש בתור מנייריזם, כמו גם אמנות רומנסקית.
ראשה של החיה מבוסס על גולגולת של קרנף צמרירי שנמצאה באזור ב-1335, ונתפסה בטעות כראשו של דרקון או לינדוורם. כיום נשמרת הגולגולת במוזיאון של קרינתיה.
בשנת 1593 הועבר הפסל השלם, במשקל 6 טונות, למקומו הנוכחי, על ידי 300 צעירים לבושי לבן. במקור, פנה ראשו של הלינדוורם לכיוון צפון. בתחילה לא הייתה זו מזרקה, אף על פי שבנייתה תוכננה כבר בשלב ההתחלתי. המזרקה נוספה לראשונה בשנת 1624, וככל הנראה באותו זמן הוצב בכיוון ממזרח למערב. ב-1634 נוסף למזרקה סריג ברזל עם פרחים וסמל העיר בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי גאורג טיליץ (Tillitz). בבסיס האנדרטה מוצבים סמלו של "אדון העיר" (Burggraf) וסמל קרינתיה לצד סמלים נוספים. בעבר היה הסריג צבוע.
פסל הרקולס נוסף למזרקה בשנת 1636 על ידי אמן החצר של גורק, מיכאל הנל (Michael Hönel). הרקולס אוחז האלה, אף שהוא מפחית את ההשפעה ההרלדית של המזרקה, מעלה את זיכרון האגדה על הקמת קלגנפורט, שבעקבותיה היה הלינדוורם לסמלה של העיר.
בשנת 1972 הועבר הפסל מערבה, אל מיקומו הנוכחי, בשל הקמת חניון תת-קרקעי מתחת לכיכר. ב-1997 עברה המזרקה שיפוץ כללי בווינה במשך שלוש שנים. ב-2013 היה צורך בשיקום חלקי לאחר שהתגלו סדקים בזנב הלינדוורם. החל באפריל 2017, נעשה שיפוץ נוסף: סדקים קטנים בשתי הדמויות טויחו, ונוסף לפסל כלוריט נוספת, שהובאה מקרויצברגל, ממנו הובא החומר בעת הקמת הפסל.
אווה ריבאס
ולריה אלכסנדרובנה רשטניקובה-צטוריאן (ברוסית: Валерия Александровна Решетникова-Цатурян, בארמנית: Վալերիա Ռուստետնիկովա-Ծատուրյան; נולדה ב-13 ביולי 1987), ידועה בשם הבמה אווה ריבאס היא זמרת פופ רוסייה–ארמנית. ריבאס ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2010 עם השיר "Apricot Stone". בשנת 2014 היא השתתפה בעונה השלישית של הגרסה הארמנית ל-"The Voice" כשופטת.
שנותיה הראשונות
ריבאס נולדה לאם ארמנית ולאב רוסי–יווני בעיר רוסטוב על הדון, ברית המועצות (כיום רוסיה). היא קיבלה את שם הבמה שלה מסבתא רבתא שלה. ריבאס הייתה הסולנית של להקת "ארוויק" הארמנית.
באירוויזיון
ב-14 בפברואר 2010, ניצחה ריבאס בקדם הארמני לאירוויזיון 2010 עם השיר "Apricot Stone". ב-27 במאי באותה השנה, ריבאס הופיעה בחצי הגמר השני של התחרות, שנייה בסדר ההופעות, לפני ישראל ואחרי ליטא. ריבאס זכתה במקום השישי עם שמונים ושלוש נקודות, מה שזיכה אותה להעפיל לגמר הגדול. ב-29 במאי באותה השנה, הופיעה אווה בגמר התחרות, 21 בסדר ההופעות, לפני רוסיה ואחרי צרפת. ריבאס סיימה את התחרות במקום השביעי עם מאה ארבעים ואחת נקודות.
ריבאס הביעה את התעניינותה לייצג את מדינתה בפעם השנייה באירוויזיון 2012, אולם רשות השידור הארמנית החליטה לא להשתתף בשנה ההיא בתחרות.
ג'ורג' מייסון (שחקן)
ג'ורג' מייסון (באנגלית: George Mason) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
קריירה
מייסון היה בן שלוש עשרה כשחבר משפחה עודד אותו להיבחן לתפקיד בסרט הדרמה משנת 2005 "50 Ways of Saying Fabulous". מייסון זכה בתפקיד וגילם את בריון בית הספר, ארץ'. בשנת 2011, מייסון טס לאוקלנד לאודישן לתפקיד החוזר של רייגן איימס בדרמה הרפואית הניו זילנדית "רחוב שורטלנד". למייסון הודיעו שהוא קיבל את התפקיד כשהוא עלה על הטיסה בחזרה הביתה מהאודישן. הוא צילם את הסצנות הראשונות שלו בפברואר והופיע לראשונה בתור רייגן ב-15 באפריל 2011. מייסון תיאר את דמותו בסדרה כ"ילד הרע החדש בשכונה".
למייסון היה תפקיד קטן בסרט הטלוויזיה "Tangiwai: A Love Story", המתאר את אסון הטנגיווי. לאחר מכן שיחק בתפקיד משנה בדרמת הפשע בניו זילנד "השושנה הכחולה" בשנת 2013, לצד אנטוניה פרבל. באותה שנה הוא הופיע בהופעת אורח בדרמת המסתורין קצה האגם. מייסון הופיע גם בסרט העלילתי "3 Mile Limit", המספר את סיפורה של תחנת הרדיו הפיראטית רדיו האוראקי.
מייסון הצטרף לקאסט של הקומדיה "Go Girls" בשנת 2012. כאשר הסדרה בוטלה בסוף העונה, מייסון ניסה למצוא עבודה בלוס אנג'לס ובסידני. לאחר מכן עבר למלבורן, שם עבד כמטפל בילדים וכפועל. מייסון ייצר קשר עם השחקן הניו זילנדי דניאל קורמק והסוכן שלו, אשר הבטיחו לו אודישן לפיילוט בערוץ 7. הפיילוט לא נמכר, אך לאחר מכן קיבל את תפקיד באופרת הסבון קרוב רחוק. מייסון חזר על תפקידו בשלושה סרטי ספיישל טלוויזיוניים באורך מלא; "קרוב רחוק: עין תחת עין" (2015), "קרוב רחוק: נקמה" (2016), ו"קרוב רחוק: הכל או כלום" (2017). בשנת 2017 דיגמן לראשונה למותג ההלבשה תחתונה ובגדים לגברים "בונדס". מייסון החל להצטלם לסרט המוזיקלי "נרקיסים" בפברואר 2018. הסרט, המבוסס על מחזה מאת רושל ברייט, הוקרן לראשונה ב-21 במרץ 2019. מייסון כיכב כאריק, לצד רוז מקייבר, בסרט "Dirt Music".
אפופניה
אפופניה (Apophenia) היא מונח בפסיכולוגיה המתאר חוויה או ראייה של דפוסים או הקשרים בתוך מידע אקראי או חסר-משמעות. את המונח טבע ב-1958 קלאוס קונראד, שהגדיר אותו כ"ראייה של קשרים ללא מניע" המלווה ב"חוויה מסוימת של משמעותיות חריגה".
קונראד תיאר את התופעה בהקשר של עיוות המציאות הנגרם על ידי פסיכוזה, אך במונח נעשה שימוש שכיח לתיאורה בקרב אנשים בריאים.
המשרד להשכלה גבוהה, מחקר וחדשנות (צרפת)
המשרד להשכלה גבוהה, מחקר וחדשנות (בצרפתית: Ministre de l'Enseignement supérieur, de la Recherche et de l'Innovation) הוא משרד בממשלת צרפת המפקח על חינוך ומחקר ברמה האוניברסיטאית אשר הוקם ביוני 1974. מטה המשרד נמצא ברובע החמישי של פריז. שרת ההשכלה הגבוהה הנוכחית היא סילבי רטיו המכהנת מאז מאי 2022.
יחסי סיישל–קוריאה הצפונית
יחסי סיישל–קוריאה הצפונית מתייחס ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קוריאה הצפונית לסיישל. לאף אחת משתי המדינות אין שגרירות במדינה השנייה.
תלושי מזון
ממוזער|שמאל|250px|קיצוב מזון ב[[בריטניה במלחמת העולם השנייה (צילום מ-1943) - חנווני מבטל את תלושי ההקצבה השבועית לתה, סוכר, שומני בישול ובייקון בפנקס הקצבה של עקרת בית בריטית.]] ממוזער|שמאל|250px|כרטיס הקצבת [[לחם שהיה בשימוש בארמניה, בין השנים 1993-1995]] מדיניות תלושי מזון (לעיתים גם "בולי מזון" או "פנקס מזון") היא תוכנית ממשלתית המאפשרת למחזיקים בתלושים לרכוש תמורתם מזון, או מצרכים אחרים כפי שהוגדרו על ידי הממשלה. מדיניות זו ננקטת כאמצעי לתמיכה באוכלוסיות חלשות ונזקקות סעד, או בזמן של מחסור במוצרים, כמו למשל בתקופות צנע או מלחמה. במספר מדינות בעולם קיימות תוכנית בהיקף רחב של מתן "תלושי מזון" למועטי הכנסה. בישראל החל לפועל, בפברואר 2017, "המיזם הלאומי לביטחון תזונתי" במסגרתו מקבלים המזקקים כרטיס נטען לרכישת מזון ברשתות השיווק ומשלוח של מזון מוזל.
במשטרים טוטליטריים נקטו לפעמים במדיניות של קיצוב וחלוקה בצמצום של תלושי מזון ושירותים אחרים כאמצעי לשליטה חברתית־פוליטית מלבד הסיבה הכלכלית, כמו למשל בגרמניה הנאצית.
יחסי סיישל–קוריאה הצפונית
היסטוריה
בין השנים 1977–2004 בזמן שלטונו של הנשיא פראנס אלברט רנה הסוציאליסטי, ממשלת סיישל - מדינה קטנה באיי האוקיינוס ההודי האפריקני - שמרה על קשרים הדוקים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קוריאה, המכונה בדרך כלל צפון קוריאה. המדינה קיבלה סיוע התפתחותי משמעותי מצפון קוריאה כשחלק גדול משיתוף הפעולה היה צבאי. דוגמה לשיתוף פעולה צבאי בשנת 1983 הייתה פריסתם של 55 מדריכים ומתורגמנים צפון קוריאנים לסיוע לצבא סיישל.
תלושי מזון
בארצות הברית
בארצות הברית קיימת "התוכנית לסיוע בתזונה משלימה" שנקראה בעבר "תוכנית תלושי המזון", תוכנית פדרלית המספקת סיוע ברכישת מזון לאנשים חסרי או מועטי הכנסה. זו תוכנית המנוהלת על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית תחת שירות המזון והתזונה (FNS), אם כי ההטבות מחולקות על ידי מחלקות ספציפיות של מדינות ארצות הברית (למשל אגף השירותים החברתיים, משרד הבריאות ושירותי האנוש וכו').
תלושי מזון ניתנו לראשונה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1944. לאחר תוכנית ניסיונית שהחלה בשנת 1961, נחקק בשנת 1964 חוק תלושי המזון, שהוקצע 75 מיליון דולר ל-350,000 אנשים ב -40 מחוזות ושלוש ערים. החוק עבר בתמיכה מוחלטת מצד הדמוקרטים, אך רוב המחוקקים הרפובליקנים התנגדו לו. הנשיא לינדון ג'ונסון בירך על חקיקת החוק כ"צעד מציאותי ואחראי לקראת שימוש מלא ונבון יותר בשפע חקלאי של ארצות הברית".
יחסי סיישל–קוריאה הצפונית
היסטוריה
בתקופת שלטונו ביקר הנשיא רנה בפיונגיאנג מספר פעמים ונפגש עם קים איל-סונג. במהלך פגישה אחת ב-1988, הוא הביע תמיכה באיחוד קוריאה, ותמך ברעיון הרפובליקה הקונפדרלית של קוריאה. בסוף אותו ביקור חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי.
בשנת 2012 הואשמה ממשלת סיישל (יחד עם זו של קיריבטי) במתן דרכונים לצפון קוריאנים המעורבים בהברחת נשק בלתי חוקית.
תלושי מזון
בארצות הברית
התוכנית התרחבה בשנות ה-70, ומספר מקבלי התלושים גדל. בתגובה יזמו המחוקקים הרפובליקנים תיקון לחוק, בשנת 1977 שצמצם את מספר הזכאים. עם זאת ההכרה בבעיית הרעב החמורה של משקי בית רבים, במחצית השנייה של שנות השמונים, הובילה להרחבה מצטברת של התוכנית בשנים 1985–1987, כמו ביטול מס מכירה על רכישת תלושי מזון, הגדלת קטגוריות הזכאות, הגדלת מגבלת המשאבים לרוב משקי הבית, וזכאות לחסרי בית. החוק למניעת רעב משנת 1988 וחוק ההקלה על רעב מקומי של מיקי לילנד בשנת 1990 יזמו שיפורים נוספים. בשנת 1991 נזקקו 23.75 מיליון אמריקנים לתלושי מזון.
בסוף שנות התשעים שונתה תוכנית תלושי המזון, כאשר כמה מדינות החליפו התלושים המערכת כרטיסי חיוב מיוחדת המכונה EBT (העברת הטבות אלקטרונית), הניתנת על ידי חברות פרטיית. את תלוש המזון מנייר החליף כרטיס ההטבה האלקטרוני המאפשר קניית מזון ומצרכי יסוד ברשתות השיווק ובמרכולים המחוברים לרשת הממשלתית. הכרטיס מוטען בסכומים הנקבעים על ידי רשויות הרווחה בכל מדינה. מדינות רבות מיזגו את השימוש בכרטיס EBT גם עבור תוכניות רווחה ציבורית, כמו סיוע במזומן. המהלך נועד לחסוך כסף בכך שלא שאין צורך להדפיס את הקופונים, להגיש הטבות באופן מיידי במקום לדרוש מהנמען להמתין לדואר או לאסוף את החוברות באופן אישי, ולהפחית את הגניבה.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, דו"ח של משרד החקלאות של ארצות הברית,מצא כי 50 מיליון אמריקנים (שישית מאוכלוסיית ארצות הברית) לא יכלו ב-2008 להרשות לעצמם לקנות מזון במידה שהייתה אמורה להבטיח את בריאותם. זאת בעקבות עליית מחירי המזו באותה עת במקביל לאבטלה הגבוהה. בתגובה אישר הקונגרס חבילה בסך 290 מיליארד דולר עבור סובסידיות לחקלאים ותלושי מזון.
באוקטובר 2008, שינתה התכנית את שמה לתוכנית לסיוע בתזונה משלימה, והחליפה את כל ההתייחסויות ל"תלושי מזון" בחוק הפדרלי ל"כרטיס" או "EBT".הדבר נעשה בכדי להפחית את השימוש בביטוי "תלושי מזון".
בשנת 2012, בעקבות הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק והדיון הציבורי המחודש בארצות הברית בשאלת החזקת כלי נשק, קידמה עיריית לוס אנג'לס יוזמה לחלוקת תלושי מזון בשווי 200 דולר לכל מי שימסור כלי נשק אוטומטי, ותלושים בשווי 100 דולר תמורת אקדח או רובה.
התוכנית סיפקה הטבות לכ-40 מיליון אמריקאים בשנת 2017, בהוצאה של 57.1 מיליארד דולר. כ -9.2% ממשקי הבית האמריקאים קיבלו הטבות בשלב כלשהו במהלך 2017. בתגובה יזם הנשיא טראמפ קיצוץ של 193 מיליארד דולר מתוכנית תלושי מזון למעוטי הכנסה בעשר השנים החל משנת 2018.
בהודו
בהודו קיימת תוכנית של חלוקת תלושי מזון מאז קבלת עצמאותה. וקיצוב מזון היה קיים בהודו מאז מלחמת העולם השנייה. כרטיס הקצבה מאפשר למשקי בית לרכוש מוצרי מזון מסובסדים במיוחד, כולל אורז, דגנים, סוכר ונפט מהחנות המקומית של מערכת ההפצה הציבורית (PDS). בשנת 2012 נתגלה כי פוליטיקאים ואנשי עסקים גנבו את המזון המסובסד לעניים ומכרו אותו במחירי שוק, בהיקף של 14.5 מיליארד דולר.
בישראל
עם הקמת המדינה, הממשלה, בראשותו של דוד בן-גוריון, החליטה על מדיניות צנע כדי להקל על הקליטה ההמונית של עולים שהגיעו למדינה הצעירה והיו חסרי כל, אחרי מלחמת העולם השנייה. בשלב הראשון, הקציבו מוצרי מזון ומוצרים בסיסיים ובשלב השני גם הלבשה והנעלה. המדיניות נקבעה לא רק מתוך המחסור, אלא גם מתוך רצון לגיבוש החברה למטרה משותפת ואידיאלים סוציאליים של שוויון וחיים בפשטות. הוקצבו מכסות צנועות לכל אדם ועל מנת לקבלם, היה על כל אחד להירשם בחנויות המזון באזור מגוריהם. בכל חנות, חילקו פנקסים אישיים והוטל פיקוח ממשלתי על הספקים והחנויות וגם על האזרחים. תקופת הצנע בישראל, ארכה בין השנים 1949 עד ל 1959. בשנות ה-2000 הרעיון של מתן תלושי מזון ממשלתיים עלה שוב לסדר היום הציבורי, כחלק מהעלאת פתרונות לטיפול בעוני בישראל. דווח שפורסם בשנת 2002, מצא כי כ-22% מתושבי מדינת ישראל סובלים מחסור במזון, ושכ-8% סובלים מעת לעת מרעב. עמותות רבות החלו בחלוקת מזון לנזקקים. במאי 2007, יזם שר הרווחה והשירותים החברתיים, יצחק הרצוג, תוכנית שבמסגרתה הממשלה תיטול על עצמה אחריות לספק מזון לאזרחים הנזקקים ביותר. בין השאר נבחנו האפשרויות שהמדינה תספק לנזקקים "תלושי מזון" לקניית אוכל בחנויות ותרכוש עודפי מזון מיצרנים וחקלאים כדי לחלקם לנזקקים, באופן דומה לתוכנית הנהוגה בארצות הברית. לצורך גיבוש התוכנית הוקמה ועדה בין-משרדית לבחינת הביטחון התזונתי של אזרחי ישראל. במרץ 2008, המליצה הוועדה לא לחלק תלושי מזון, אלא להסדיר את מערך העמותות הפועלות בתחום המזון (כ-400 עמותות), כדי לפקח על איכות המזון ולהבטיח פריסה גאוגרפית ומגזרית של חלוקת המזון שתמנע אפליה וקיפוח. במקביל הומלץ שהממשלה תגדיל את תמיכתה בעמותות לעד 50 מיליון שקלים בשנה, לעומת כ-3.3 מיליון עד אז. זאת בהתאם לקריטריונים של ניהול תקין של העמותות, פריסתן ופיקוח על המזון שהן מחלקות.
בשנת 2011, הוקמה "המועצה הלאומית לביטחון תזונתי", מכוח חוק שהתקבל בכנסת, אותו יזמה עמותת ידיד. תפקידה העיקרי של המועצה לגבש את מדיניות הממשלה בנושא. הביטחון התזונתי הוגדר בחוק כ"אפשרות לצרוך באופן סדיר מזון, הכולל את כל מרכיבי התזונה הנדרשים להתפתחות תקינה ולהתפתחות האדם". ביוני 2015 פרסמה המועצה הלאומית לביטחון תזונתי את סל מזון בסיסי, המיועד לכ-110 אלף משפחות המתקשות לרכוש אותו. רשימת המוצרים, משלבת שיקולים תזונתיים וכלכליים, וגובשה על ידי אנשי משרד הבריאות. באוגוסט 2016, הוכרז על "המיזם הלאומי לביטחון תזונתי". במסגרתו משפחות החלו לקבל כרטיס נטען מדי חודש, בו ב-245 שקלים לרכישה מזון בחנויות וסכום נוסף של 130 שקלים לקניית פירות וירקות.
בפברואר 2017, הושק לבסוף המיזם על ידי משרד הרווחה, בשיתוף העמותות "אשל ירושלים-חב"ד" ולקט ישראל, ככרטיס נטען לרכישת מזון בשווי 500 שקל. בשלב הראשון השתתפו במיזם 1,500 משפחות, מ-36 רשויות, ועלותו השנתית נאמדה ב-60 מיליון שקלים. כל משפחה קיבלה 240 ש"ח בכרטיס נטען ועוד 250 ש"ח לפירות,ירקות ואוכל יבש שיגיע לביתה דרך "לקט ישראל". לא ניתן לרכוש בעזרת הכרטיס אלכוהול וסיגריות. המיזם בשלב השני נועד לטפל ב-10,800 משפחות.
בשנת 2018 פרסם המוסד לביטוח לאומי, אחרי דחיות רבות, נתונים עדכניים על חוסר הביטחון התזונתי בישראל. על פי הדיווח, בשנת 2016 היו בישראל 1,593,000 אזרחים שהתקיימו בתנאים של חוסר ביטחון תזונתי, מהם 832,000 בתנאי רעב. עם זאת כלל התקציב לביטחון תזונתי במשרד העבודה והרווחה הסתכם כיום ב-20 מיליון שקל לשנה בשנים 2018 ו-2019.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה והמשבר הכלכלי, הביא שר הפנים אריה דרעי לתוספת של 700 מיליון שקל לתקציב המופנה לביטחון תזונתי. זאת לאחר שהציב את קבלת התקציב כתנאי לתמיכה בהגבלות הקורונה. התקציב נועד לתלושי המזון ל-150 אלף משפחות בשלוש דרגות תמיכה שונות בהתאם לזכאות ההנחה בארנונה. חלוקת התלושים מתבצעת דרך הרשויות המקומיות על סמך זכאות להנחה בארנונה. בינואר 2021, המכרז לאספקת תלושי המזון הוקפא לאחר זכיית רשת שופרסל. שתי עתירות הוגשו לבית המשפט בבקשה לעצור את המכרז. הרשויות המקומיות חוששו שהעברת הנתונים לשופרסל מתנגשת עם חוקי הגנת הפרטיות. ארגונים חברתיים טענו שקריטריון הזכאות על פי הנחה בארנונה, ישרת בעיקר את האוכלוסייה החרדית שמצטיינת במיצוי זכויות, אך אוכלוסיות מוחלשות אחרות יוחרגו. ב-3 בפברואר בית המשפט פסל את זכייתה של שופרסל במכרז, ושבועיים אחר כך הכריז משרד הפנים על זכייתן של העמותות "פתחון לב" ו"אשל ירושלים".
ברשות הפלסטינית
ב מספקת, מאז סוף 1949, אונר"א -סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין, מזון ותלושי מזון לאנשים שהוכרו כפליטים פלסטינים. בשנות ה-2000 מספקת אונר"א בקביעות מזון ותלושי מזון לכמיליון מתושבי רצועת עזה וכחצי מיליון מתושבי הגדה המערבית. עם זאת החלוקה הפסיקה מדי פעם, עקב בשל קשיי תקציב של הארגון. בתקופת האינתיפדה השנייה גם הצלב האדום חילק תלושי מזון ל-120 אלף נזקקים בגדה. באוגוסט 2018 הודיע הנשיא דונלד טראמפ כי ארצות הברית תפסיק את הסיוע הכספי לאונר"א. בתגובה הודיעה גרמניה כי תגדיל את הסכום שהיא תורמת לסוכנות, כדי לפצות על הקיצוץ האמריקאי.
צומת האר"י
צומת האר"י (מכונה בעברית גם צומת הכבשים ובערבית "מפרק אל חייואנאת" – "צומת החיות") הוא צומת בכביש 60, בין העיר הפלסטינית יטא לחברון מעט אחרי היציאה מבית חגי.
הצומת מכונה "צומת הכבשים" מכיוון שבסמוך אליו מתנהל מסחר בין מגדלי עדרים מאזור יטא וסמוע לבין סוחרים מחברון.
הצומת נקרא "האר"י" על שם שלושה מלוחמי גדוד לביא של צבא הגנה לישראל – אסף ביטן, רונלד ברר ויעקב נעים – שנרצחו על ידי מחבלים פלסטינים באמצעות ירי מטווח קצר בינואר 2003, במהלך אחד הפיגועים שבוצעו במקום. בנקודה שבה נרצחו הוקם פילבוקס של צה"ל.
דאהר אל-עומר
דאהר אל-עומר (בערבית: ظاهر العمر; תעתיק מדויק: "ט'אהר אלעֹמר"; שמו המלא הוא ظاهر بن عمر الزيداني, "ט'אהר בן עמר אלזידאני"; 1689–1775) היה שליט אוטונומי של הגליל במאה השמונה עשרה. אל-עומר הוא מקימה של חיפה החדשה, ביצר ערים רבות ובהן עכו והזמין את היהודים לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
רקע היסטורי
בשנת 1516 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון את סוריה וארץ ישראל, וסיפח אותן לאימפריה העות'מאנית. בימי סולטאן זה, כמו בימי יורשו סולימאן המפואר, היה השלטון המרכזי שמרכזו היה בקונסטנטינופול, בעל כוח של ממש גם במחוזות הרחוקים של האימפריה, שהשתרעה על פני שטח נרחב באסיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובאירופה.
במאה ה-18 הייתה ארץ ישראל מחולקת לשני אזורים, שכל אחד מהם השתייך למחוז (איילט) אחר של האימפריה העות'מאנית. הגליל ועמק יזרעאל השתייכו לאיילט צידון ושאר הארץ הייתה כפופה לאיילט סוריה המכונה גם איילט דמשק. בראש כל מחוז עמד מושל (מערבית: ואלי) שתוארו פאשא שמוּנה על ידי השלטון המרכזי מדי שנה. עיקר תפקידו היה לאסוף את מיסי התושבים ולהעבירם לסולטאן בקונסטנטינופול. יתרת הכספים שנאספו נשארה ברשותו. מאחר שנבחר לשנה בלבד ולא ידע אם ייבחר לשנה נוספת, דאג בעיקר לגבות מיסים רבים ככל האפשר, על מנת להגדיל את רווחיו האישיים. רווחת התושבים ושיפור חייהם ואף שמירה על הקיים נראו בעיני נושאי משרה זו כבזבוז זמן, מרץ והשקעות. שלטונם של הפחוות היה בעיקרו בערים ובסביבתן, ובאזורים המרוחקים יותר שלטו ראשי שבטים בדואים גדולים, שרכשו את מעמדם הרשמי מהפחוות. אחד מאותם ראשי השבטים היה דאהר אל-עומר ממשפחת זידאני.
משפחת זידאני
משפחת זידאני (שבניה ידועים כ"בַּ֫נוּ זידאן") הייתה אחת המשפחות המכובדות בחצי האי ערב בהיותה מיוחסת לצאצאי עלי בן אבי טאלב, חתנו של הנביא מוחמד, וליתר דיוק לצאצאי נכדו זיאד, בנו של חסן בן עלי. המשפחה היגרה מאזור החג'אז ללבנט במאה ה-12, עם כיבושיו של צלאח א-דין. המשפחה התבססה באזור טבריה במחצית השנייה של המאה ה-17. לקראת סופה, ראש השבט באותן שנים היה עומר א-זידאני, שעזר לבשיר א-שהאבי, מושל הלבנון, לדכא את מרד המתואלים שישבו באזור צפת וצפון הגליל. לאחר דיכוי המרד קיבל בשיר את תפקיד מושל צפת וארץ הגליל, וכאות תודה מינה את עומר א-זיאדני למושל צפת.
גרסה אחרת מתארכת את בואו של שבט זידאן לאזור טבריה בשנת 1701, אז חכר עומר, ראש המשפחה, את הזכות לגביית מיסים בטבריה וסביבותיה. עומר נשא לאישה את אחת מבנות שבט א-סרדיה וממנה נולדו לו חמישה בנים ובת: עלי, סעד, יוסף, צאלח, דאהר והבת שׂמַה.
עלייתו של דאהר אל-עומר
דאהר אל-עומר (דאהר בנו של עומר), צעיר בניו של עומר, נולד כנראה בשנת 1689 בכפר עראבה שבגליל. בגיל 12 נשלח לדמשק ללמוד קרוא וכתוב ופרקי קוראן. בשנת 1702 מת האב, אך עלי, בכור הבנים, היה אדם חולני ולא יכול היה לרשת את תפקיד אביו, לכן מונה לראש המשפחה הבן השני סעד. בשנת 1710 לערך עברה המשפחה מאזור טבריה לבקעת בית נטופה מצפון לציפורי, והתיישבה על חורבות כפר בשם מסלאחית בקרבת שבט בדואי בשם צקר.
כבר בגיל צעיר שאף דאהר להיות ראש המשפחה, והחל להרחיק את אחיו הבוגרים מעמדת השפעה במשפחה. הוא החל לקשור יחסי ידידות עם בני הכפרים הסמוכים, לעזור להם במאבקם עם שכניהם הבדואים ולהגן על הסביבה בפני הפקידים הטורקים. המטרה שראה לעיניו הייתה לחכור את גביית המיסים מידי הפחווה של צידון בעבורו.
אגדה הנפוצה בכפרים הערביים במערב הגליל מספרת כי שייח' מוסלמי שמקום מושבו היה בכפר סלאמה חשק באחת מבנות עראבה. תושבי עראבה הצהירו שדתם מונעת נישואים כאלו, אך השייח' לא ויתר. התושבים פנו לבני זידאן בבקשת עזרה. בני זידאן נעתרו וסופו של המאבק היה בהרס סלאמה עד היסוד. על פי סיפור נוסף הגיע באחד הימים לעראבה פקיד מושחת בשמו של פחת צידון, ודרש שבנוסף למיסים שהכפר נדרש לשלם לפחוות צידון, ישלמו לו גם "הוצאות הדרך". כאשר סירבו בני עראבה ציווה הפקיד על השוטרים העות'מאניים שליוו אותו לחמוס את כל שנמצא בגורן הכפר. הפלאחים הזועמים תפסו את הפקיד ומלוויו ועמדו להורגם. סעד ודאהר ששמעו על המקרה מיהרו לשחרר את הפקיד נתנו לו את "הוצאות הדרך" ולבני הכפר החזירו את תבואתם הנגזלת. למחרת רכבו לצידון, סיפרו לפחה את אשר אירע, ביקשו את רחמיו על הכפריים ועבורם את הזכות לשמש כגובי הכספים של העמק. הפחה נעתר ברצון לשתי הבקשות.
לאחר שנשא דאהר לאישה ראשונה את בתו של אחד מעשירי דמשק, זכה לקבל הון רב ממשפחתה, וזאת כאשר זמן קצר לאחר החתונה נפטר אבי הכלה. הונו הרב איפשר לדאהר להקדים ולשלם את מיסי החכירה מראש, דבר שהקנה לו אמינות רבה אצל הפחה. דאהר עבר להתגורר בטבריה ואת אחיו סעד השאיר כשליט בבקעת בית-נטופה כאשר מושבו בדיר חנא. את מגורי אשתו הדמשקאית, שסירבה להתגורר כאחת הנשים הבדואיות, קבע בנצרת. דאהר בנה לה ארמון שלימים הפך לבית הסראייה (בית המושל) ששרד עד ימינו, ועד שנות התשעים שימש כבניין העירייה של נצרת. במסגרת אחד מביקוריו בנצרת הכיר נערה מבנות נצרת ונשא אותה לאישה, דבר שהביא אותו להיות מעורב בחיי העיר.
בדרך של פוליטיקה זעירה, ערמומית ומחושבת, הצליח דאהר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 להשתלט באופן הדרגתי על כל אזורי הגליל העליון והתחתון ולהיות חוכר המיסים הראשי מטעם הפחה. אומנותו הייתה לשלוח מתנות לאיש המתאים ובזמן המתאים. כך השתלט על טבריה, נצרת וצפת.
השבטים שישבו בעמק סאנור ליד שכם, שהשתייכו לפחוות דמשק, שלטו בעמק יזרעאל. שבטים אלו הציקו לתושבי נצרת. דאהר יצא בראש צבאו, הביס את השבטים, רדף אחריהם עד סנור והעביר את עמק יזרעאל לשליטתו.
דאהר והיהודים
דאהר החליט לקרב אליו את הקהילה היהודית ולעודד עליית יהודים לארץ ישראל. בשנת 1738 נודע לדאהר כי הרב חיים אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר, והוא הזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה. טבריה הייתה בעבר בירת הגליל ומושבה האחרון של הסנהדרין. בימי הביניים עמדה שוממה, אך בשנת 1565 נבנתה מחדש על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה. כמאה שנה היה בה יישוב יהודי תוסס, אך במלחמות התקופתיות נהרסה שוב בשנת 1670. רבה האחרון של טבריה לפני חורבנה היה ר' יעקב אבולעפיה, סבו של ר' חיים אבולעפיה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דאהר אל-עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות. וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר". בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל" על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י. בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא". ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
הרב אבולעפיה בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין. כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד".
המצור על טבריה
בשנת 1742 החליט סולימאן אל-עדאם, פחוות דמשק (סולימאן פאשא), להיענות לבקשת שייח'ים משכם וסביבתה לצאת כנגד דאהר ולהטיל מצור על בירתו טבריה. דאהר הוזהר מפני כוונתו זו של הפאשא. חיים פרחי והחכם יוסף לושאטי שישבו בדמשק שלחו לר' חיים אבולעפיה שישב בטבריה מכתב שבו כתב: "יודע לאדוני, איך יצא דבר מלך נחוץ ונשמע פתגם המלך בדמשק שיקום המשנה הנ"ל סולימאן פאשא ויעלה אל טבריא בכח גדול וביד חזקה להפיל את חומותיה עד לארץ וייקח את ראש שייח' דאהיר המושל בארץ...". הרב אבולעפיה הזדרז להביא את המכתב לידיעת דאהר. דאהר לא שוכנע באמיתות המכתב. הוא טען בפני אבולעפיה כי הגליל אינו תחת סמכות הפאשא היושב בדמשק, אלא תחת הפאשא היושב בצידון, וכי אם אכן היה הסולטאן בקונסטנטינופול תומך במהלך, הרי שהיה שומע על כך גם מיהודי קונסטנטינופול. מכיוון שכך התמהמה בהכנת העיר למצור. הערכה זו לא עמדה במבחן המציאות, ובספטמבר 1742, יצאו כוחות הצבא מדמשק בדרכם לצור על טבריה. דאהר הזדרז לבצר את חומות העיר, ובו בזמן פנה אל אחיו סעד שישב בדיר חנא וביקשו שבעת המצור על טבריה ישלח חיילים לתקוף את צבאו של הפאשא מאחור. המצור נמשך 83 יום, וטבריה המבוצרת עמדה בפני כלי המצור שהביא עמו סולימאן. סולימאן, כפחוות דמשק, היה גם אחראי מטעם הסולטאן על ליווי שיירת החג' למכה בחודש הרמדאן. מחשש שאם יזניח תפקידו זה יאבד את מעמדו, הסיר סולימאן ב-1 בדצמבר 1742 את המצור על טבריה ויצא אל החג'.
ביולי 1743, עם שובו חזרה מליווי שיירת החג', החליט סולימאן לנסות שוב ולצור על טבריה. בהגיעו לכפר לוביה, תקפה אותו מחלת מעיים קשה (יש אומרים שהורעל על ידי דאהר) ומת. צבאו התפזר וטבריה ודאהר אל-עומר ניצלו פעם נוספת.
אירועים אלו נתפסו בעיני בני התקופה כנס, והיהודים, שתמכו בדאהר בימי המלחמה, קבעו להם ביום מותו של סולימאן, יום ז' אלול, "פורים שני" -
המשך התפשטות תחום סמכותו של דאהר
דאהר הגדיל בהדרגה את שטחו לכיוון הרי הגליל העליון ואף התקרב לים התיכון על ידי כיבוש מצודת יחיעם הצלבנית והקמתה מחדש בשם קלעת ג'דין (قلعة جدين). כאשר נשא לאישה את בתו של מושל אזור סוחמאתא (כפר ששכן ממזרח לתרשיחא), הצליח לספח את אזור צפת לתחום שלטונו ללא קרב.
לאחר מותו של סולימאן התיישב על כס הוואלי בדמשק אסעד אל-עדאם. שלטונו של אסעד נמשך כ-13 שנה, והיה מאופיין בשלום ובשלווה. היחסים הטובים ששררו בינו לבין דאהר אפשרו לדאהר לספח את עכו, לפי אחת הסברות ב-1743 או ב-1744. עכו הייתה באותה תקופה הנמל שריכז את יצוא ויבוא הסחורות בצפון הארץ. כעת מצא דאהר אל-עומר גם את הזמן המתאים לנקום באחיו סעד שלא בא לעזרתו בעת המצור על טבריה. בנו של דאהר, עות'מאן, קיבל הבטחה שאם יהרוג את דודו סעד, תעבור שפרעם לשלטונו.
באותה תקופה הלך והתעצם הקשר המסחרי בין צפון ארץ ישראל לאירופה, והיה מרוכז רובו ככולו דרך הים מנמל עכו. הקרבה היתרה של טבריה לגבולה של איילט דמשק ורצונו של דאהר להגביר את שליטתו על הסחר, הניעו את דאהר להעתיק את בירתו מטבריה לעכו. בחורף 1751 ביצר ושיפץ את חומות עכו ובנה בה ארמון לעצמו וח'אן תבואות (חאן א-שונה) לסוחרים. הוא העמיד את עצמו בראש הסחר עם האירופאים ובדרך זו הגדיל את הכנסותיו. מנמלה של עכו ייצאו בעיקר כותנה, שגודלה בגליל המערבי והייתה ידועה בטיבה, וכן עפרות אשלגן (קלי). נמל עכו, שלא טופל במשך מאות שנים, איפשר עגינת ספינות קטנות בלבד, וספינות גדולות נדרשו לעגון במעגנה של חיפה שהתאים להן יותר וגם סיפק להן הגנה טובה יותר בעת סופות, דבר שגרם לדאהר להשתלט בסופו של דבר על חיפה אל-עתיקה, ובהמשך גם על מעגן טנטורה.
כך, לאט, בעזרת ידידיו בקרב חוגי השלטון בקונסטנטינופול אותם רכש בדרך של חנופה והענקת מתנות, הגדיל דאהר את קשריו אצל השלטונות. כיבוש חיפה היה המהלך הגדול האחרון של דאהר אל-עומר עד המרד הגדול.
בשנת 1730 כבש את צפת, שהייתה בתקופה זו כפר קטן ועני, בנה את הסראייה, בית המושל ומינה את בנו למושל העיר. בתקופת שלטונו חזר הביטחון לעיר ובאותן שנים גדלה מאוד הקהילה היהודית בעיר.
משפחתו ויחסיו עם ילדיו
בנו בכורו, סליבי, היה איש נעים הליכות שמשל כשלושים שנה בטבריה ולא היה מעורב במזימות אחיו. אחמד, בנו החמישי קיבל את דיר חנא, אולם לאחר מספר שנים השתלט על אירביד ועג'לון שבעבר הירדן המזרחי ושם נשאר. שלושת בניו מאשתו השלישית, דקהאנה, מרדו באביהם בתקופות שונות. עות'מאן שההבטחה שניתנה לו לקבל את שפרעם לא מומשה ובמקומה קיבל את דיר חנא, היה ראש המורדים. ביחד עם בני שבט קצר יצא למלחמה, ניגף בפני צבאו של אביו וברח להר הדרוזים. מאוחר יותר שופרו היחסים והוא קיבל את נצרת תחת שלטונו. עלי שהיה איש מלחמה דרש מאביו לתת לו את דיר חנא ואת דיר אל-קאסי (מצפון-מערב לחורפיש). כאשר יצא בראש צבאו להילחם בצבא אביו, שבראשו עמד אחיו עות'מאן, ניגף, ביקש את סליחת אביו וקיבל את דיר אל-קאסי תחת שליטתו.
מקרה דומה היה עם סעיד שבקש את טורעאן ואת חיטין. דאהר סירב, סעיד ועלי ניגפו על ידי צבאו של דאהר שבראשו עמד אז עות'מאן, שבאותה תקופה היה ביחסים טובים עם אביו. כניעת הבנים ובקשת הסליחה הקנו לסעיד את השליטה בשני הכפרים.
הבן הרביעי עלי, שראה כי לאחר שנכנעו לאבי המשפחה קיבלו שלושת המורדים את בקשותיהם, מרד אף הוא ודרש לקבל לידיו את דיר חנא. דאהר יצא בראש פרשיו כנגד עלי, שברח מהכפר והשאיר את נשותיו וילדיו. רחמיו של דאהר גברו בו והוא ויתר, ועלי קיבל את הכפר לשליטתו.
בניו של דאהר אל-עומר לא דמו לאביהם – הם ראו בתפקיד השליט אך ורק את טובתם, והדאגה להגדלת עושרם האישי דחפה אותם כל פעם להגדיל את שליטתם בחלקי ארץ נוספים. פרופ' אוריאל הד (הייט), בספרו "דאהר אלעמר שליט הגליל במאה הי"ח פרשת חייו ופעולותיו", מעלה שלוש סברות ליחסו זה של דאהר אל בניו – התנגדות לדרישותיהם, יציאתם למלחמה כנגד האב, הכנעתם בקרב ומילוי דרישותיהם:
מרידות אלו פרצו בעיקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-17. בקרב האחרון של דאהר, לא היו בניו לידו, משום שלא רצו לעזור לאביהם. היה זה סופו וסופם.
קשריו עם הסוחרים האירופאים
במקביל לפועלו בהגדלת השטח שהיה תחת חסותו, דאג דאהר אל-עומר לחזק את קשריו עם הסוחרים האירופאים תוך שהוא מתחרה בהם.
בתקופתו היו עמקי הגליל מרכז גידול כותנה. הסוחרים הצרפתים היו נוהגים לקנות את היבול שנה מראש (דמאן) תוך שהיו משלמים לחקלאים סכומים נמוכים. הכותנה השיגה בנמלי צרפת מחירים טובים ואת ההפרש היו הסוחרים משלשלים לכיסם. דאהר אל-עומר הציע לחקלאים סכום גבוה במקצת ובנוסף - סידור ענייני המס בהם היו חייבים החקלאים והצליח לרכוש את רוב יבול הכותנה בעצמו. את הכותנה מכר לאותם סוחרים ברווח והם שינעו אותה לצרפת.
ערעור מעמדו של דאהר
בשנת 1757 פוטר הוואלי של דמשק מתפקידו ומעמדו של דאהר אל עומר בקרב השלטון העות'מאני נתערער. המושל החדש, חוסיין אבן מכי, שם לעצמו כמטרה להחזיר את כל השטחים שסיפח לעצמו דאהר אל-עומר מאיילט דמשק. עם שובו מליווי מסע עולי הרגל לחג', נשדד אבן מכי על ידי שודדים. השודדים לא יכלו למכור את שללם במדבריות ערב, ולכן הציעו את השלל למכירה לדאהר, שלא עמד בפיתוי, ורכש את השלל. הידיעות על שדידת עולי הרגל וקניית השלל על ידי דאהר פשטו בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. הסולטאן הורה להוציא את ואלי דמשק להורג, וחשד כבד הוטל על דאהר אל-עומר שהיה מיודד עם הבדואים. מאז כיבוש חיפה בשנים 1750–1751 לערך ראה השלטון באיסטנבול את כוחו של דאהר שהלך וגדל בחשש רב. קשריו עם שודדי הים ושודדי המדבר היו גלויים. בשנת 1760 מונה עות'מאן אל-ח'ארג'י כמושל איילט דמשק. אל-ח'ארג'י היה ידוע כאדם תקיף, והמשימה העיקרית שהוטלה עליו הייתה הטלת מרות על דאהר אל-עומר. מיד עם כניסתו לתפקידו החל אל-ח'ארג'י להתגרות בדאהר על ידי העלאת דמי החכירה והפיכת המתנות למס שנתי קבוע. בחודש מאי 1761 קיבל אל-ח'ארג'י אישור לחזור ולספח את חיפה לתחום שלטונו. קבוצת חיילים נשלחה באונייה לתקוף את חיפה. דאהר, שקיבל מידע על כך מנאמניו הרבים, המתין לכוח ופגע בו, והכוח נמלט. בעקבות התקפה זו הרס דאהר את כל חיפה אל-עתיקה, ובשנת 1761 בנה אותה שוב במרחק של כשלושה קילומטר מזרחה משם, (בין כיכר פריז וקריית הממשלה של היום), תוך שהוא מבצר אותה בחומות. לשם הגנה על העיר בנה מעליה מצודה שנקראה "בורג' א-סלאם" (במקום בו נמצא היום גן הזיכרון).
כשלוש שנים מאוחר יותר ניסה אל-ח'ארג'י את מזלו מחדש ושלח כוח גדול לתפוס את דאהר. דאהר שהיה אז בסכסוך עם בניו בדיר-חנא, השלים עם בניו ושלח את בנו עלי בראשות 500 חיילים כנגד הכוח של אל-ח'ארג'י. מהכוח הצליחו בודדים לברוח והשאר נהרגו. ניסיונות נוספים, לא צבאיים, לא צלחו ודאהר אל-עומר נשאר מושל הגליל.
המלחמה הגדולה וסופו של דאהר
בשנת 1760 מונה ידידו של דאהר, עלי ביי אל כאביר, לשליט מצרים. ביי הסתכסך עד מהרה עם השלטון העות'מאני המרכזי ועם הוואלי בדמשק. ב-1769 דרש הסולטאן מעלי ביי לאסוף חיל של 12,000 איש על מנת לסייע במלחמה העות'מאנית-רוסית. עלי ביי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות שונות ולמרידות כנגד השלטון המרכזי (המכונה "השער"). השער שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי ביי. משאלו נתגלו על ידי עלי ביי, הכריז זה על עצמאות מצרים. דאהר סייע לביי בכך שעצר את הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא את כוחו של עלי ביי.
בעכו פעלה הברית בין דאהר, עלי ביי והאימפריה הרוסית. ספינה רוסית שעגנה בעכו סיפקה לדאהר ולעלי ביי אספקה, וכן תגבורת של 3,000 חיילים מאלבניה. הכוח המשולב כבש עתה את חלקה הגדול של ארץ ישראל, כולל יפו ועזה, וב-11 ביוני 1772 הביס כוח ימי טורקי, בקרב ליד צידון בו נעזרו בספינות רוסיות.
בפברואר 1773 חזר עלי ביי למצרים, אך הובס על ידי כוחותיו של א-דאהב ומת שם. כוח של כ-60,000 חיילים בראשותו של א-דאהב עלה ממצרים, צר על יפו וכבש אותה, כבש את חיפה והגיע לעכו, אך מותו הפתאומי של א-דאהב הביא לחזרתם של חיילים אלו למצרים. בינתיים, ב-21 ביולי 1774 נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שסיים את המלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, השער הנשגב היה יכול להפנות את כוחותיו לטיפול בבעיות פנים בעוד דאהר אל-עומר נותר ללא תומכים. הייתה זו ההזדמנות של הממשל המרכזי להיפטר ממנו.
שנות השבעים הראשונות של המאה ה-18 היו שנים של מלחמות בלתי פוסקות בין דאהר והצבא העות'מאני, כאשר פעם התומכים בדאהר הם המצרים ופעם אחרת הרוסים, וכאשר המטרה היא לגרום למפלת העות'מאניים. ביניהם הקרב בזחלה אשר לאחריו הפכה כל ארץ ישראל להיות תחת שליטת דאהר אל-עומר. בחודש אוגוסט 1775 הגיע כוח ימי עות'מאני למפרץ חיפה. מפקד הכוח הודיע לדאהר שבא לתבוע את המיסים שדאהר היה חייב לשלטונות, ולדרוש ממנו שיפנה את העיר עכו. שבועיים ימים נמשך המשא ומתן בין הקפודאן (מילולית "קפטן הים", מעשית האדמירל של הצי העות'מאני) "חסן פאשא אל-ג'זאירלי" ודאהר. בו בזמן עלו כוחות יבשתיים בפיקודו של אחמד אל-ג'זאר לכיוון עכו על מנת להדק את המצור גם מצד היבשה. הצי העות'מאני פתח בהרעשה במטרה להכניע את העיר. חלק מחייליו של דאהר התמרדו וסירבו לירות כנגד הצי. כאשר נודע לדאהר שחייליו מרדו בו, הבין את מצבו, אסף את מעט הנאמנים לו, לקח את נשותיו ויצא מהעיר. כאשר הבחין שפילגשו עאישה חסרה, האטה השיירה את דרכה. קבוצת חיילים שהבחינה בו ירתה בו למוות, כרתה את ראשו והביאה את הראש הכרות לדניזלי, שהיה שר צבאו ואשר בגד בו ברגע האחרון. היה זה ב-29 באוגוסט 1775. ראשו הכרות נתלה בחזית ארמון הסולטאן בקונסטנטינופול למען יראו וייראו. מקום קברו אינו ידוע בוודאות. סברה אחת היא שמקום קבורתו באתר ליד חוף הים מצפון לחומת עכו וסברה נוספת היא שהוא קבור בקבר בלתי מסומן בבית קברות מוסלמי עתיק ברחוב אחד העם בעכו, היכן שהיה הכפר מנשיה, בסמוך למקום יש מבנה מקאם המכונה "מקאם אבו עתבי" (אבו עתבי, לוחם מוסלמי מזמן הצלבנים, שנהרג בזמן המצור על עכו).
את דאהר החליף אחמד פאשא אל-ג'זאר שמונה כמושל עכו ב-1775.