cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאל גווילי
פעילותו הציבורית
בשנות ה-60 של המאה ה-20, היה גווילי בין יוזמי ומקימי בית הכנסת יד הגיבורים לעולי לוב ברמת גן. הוא פעל רבות להעברת ארון הקודש מבית הכנסת האיטלקי בפירנצה לבית הכנסת, אשר נקרא על שם חללי צה"ל מבני העדה. מטעם בית הכנסת ארגן גווילי פעולות תרבות שונות ומגוונות, ואף שימש כראש עמותת בית הכנסת. ספר תורה שנכתב ביוזמתו ביחד עם ארגון יד לבנים לעילוי נשמות חללי צה"ל, הוכנס לבית הכנסת.
בשנת 1993 עם פטירתו של פריג'א זוארץ (ששימש בתפקידים אלו לפניו), מונה להיות יו"ר "ועד קהילות לוב", יו"ר קרן המלגות "יגדיל תורה" וסגן יו"ר "הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב.
אותות ועיטורים
בשנת 2006 הוענק לגווילי אות יקיר העיר רמת גן, על פועלו הרב והמסור לאורך השנים, לעיר ולתושביה.
בראשית שנת 2008, הוענק לרפאל גוילי, עיטור "יקיר העדה", על פועלו רב השנים למען בני קהילת עולי לוב ומורשתם.
פטירתו
גווילי הלך לעולמו בשעות הבוקר המוקדמות של יום שבת, כ"ה בסיון ה'תשס"ח, לאחר שלקה בהתקף לב, והובא לקבורה תיכף במוצאי שבת, בבית הקברות "זיכרון מאיר" בבני ברק. על קברו ספד לו ראש עיריית רמת גן צבי בר: "רפאל גווילי היה מאמין גדול בתורת ישראל ומאמין גדול עוד יותר באהבת ישראל. ומי שמביט היום בנופה החברתי, רוחני, דתי של העיר רמת גן, יכול להבחין על נקלה בטביעת אצבעותיו של האיש. אובדנו הוא אובדן של איש אשכולות ומורה דרך לעיר רמת-גן ולממסד הדתי. רפאל יחסר לכולנו, יחסר לי באופן אישי". כשנתיים לאחר פטירתו של גווילי נפטרה גם אשתו, רוזה, והם השאירו אחריהם 2 בנות - אושרה גוילי דוידוביץ ונילי נמני, ו-3 נכדים - ישגב ואראל דוידוביץ, ושלומית נמני.
סקארה
סַקַארָה (בערבית: سقّارة) הוא אתר קבורה עתיק בקרבת קהיר שהיה עיר הקברים של ממפיס, בירת מצרים העתיקה. עיר המתים הוקמה על ידי המלך ג'וסר. זהו אחד מאתרי הקבורה הפרעוניים העתיקים והחשובים ביותר שבמצרים. במוקד האתר נמצאת הפירמידה של ג'וסר שנבנתה במאה ה-27 לפנה"ס. פירמידה זו נחשבת למבנה האבן הגדול הקדום ביותר בהיסטוריה העומד כיום על תלו. מקור השם הערבי "סקארה" הוא ככל הנראה באל המצרי סוֹקַרִי, הוא אל המתים הקדום של ממפיס.
האתר
סקארה שימשה כנקרופוליס הראשי במשך מרבית תקופת הממלכה הקדומה באלף השלישי לפנה"ס, כאשר העיר ממפיס הייתה בירת הממלכה. סקארה נותרה אתר קבורה חשוב במשך קרוב ל-3,000 שנה, גם כאשר אתר הקבורה הראשי עבר לגיזה ובהמשך לתבאי. בנוסף לפירמידת ג'וסר ישנן באתר גם שש עשרה פירמידות נוספות, מסטבות קדומות יותר, וכן מתחם קבורה מתקופת הממלכה המאוחרת. במקום פועל מוזיאון אמחותפ המציג ממצאים מהאתר, וכן מציג את פועלו של האגיפטולוג ז'אן פיליפ לואר.
חפירות ארכאולוגיות באתר נמשכות גם במאה העשרים ואחת. בנובמבר 2008 התגלתה פירמידה נוספת באתר, וכחודש אחרי כן התגלו שתי חלקות קבר מפוארות בהן נקברו אצילים שחיו בתקופת הממלכה העתיקה.
בשנת 2018 נחשף באתר החפירות מתחם קבורה המוקדש כנראה להנצחת כהן דת, בשם ואחטי, מלפני 4400 שנה ונמצאו בו שרידי משפחתו, הירוגליפים ופסלים רבים.
פירמידת ג'וסר
האזור המקיף את הפירמידה נחפר ושוחזר במהלך המאה העשרים על ידי הארכאולוג ז'אן פיליפ לואר שהקדיש את חייו לפרויקט. המתחם מוקף בחפיר ובחומת אבן גיר בגובה של למעלה מעשרה מטרים. בדרום האזור ישנו קבר הדומה לקבר שתחת הפירמידה, אך ללא הבנייה העילית.
הפירמידה, המכונה גם פירמידת המדרגות, היא העתיקה ביותר מבין הפירמידות גדולות הממדים. היא נבנתה במאה ה-27 לפנה"ס כמבנה קבורה עבור פרעה ג'וסר, על ידי יועצו אמחותפ. סגנון הבנייה מהווה שלב ביניים בין מבני המסטבה לבין הפירמידות המאוחרות יותר. היא בנויה משש מסטבות, זו על גבי זו. גובהה המקורי של הפירמידה הוא כ-60 מטרים, אורך הבסיסים המערבי והמזרחי הוא כ-121 מטרים, ואורך הבסיסים הצפוני והדרומי כ-107 מטרים.
מקדש עם חצר גדולה שמשו לחגיגת חג ה"סֶד". בטקס, שהתקיים במלאת שלושים שנה לשלטונו של פרעה, הוכיח המלך את כוחו על ידי מרדף אחר שור קדוש בחצר המקדש, והוכרז כי האלים נותנים תוקף מחודש לשלטונו. יש המאמינים כי מקור הטקס באמונה שפוריות השדות תלויה במצבו הגופני של המלך. המלך סימל את מצרים ואת גאות הנילוס. לידתו מחדש של המלך מסמלת את לידתה מחדש של מצרים.
מבנה חג היובל שוחזר על פי חותמות שבהן תואר החג. השחזור לא נעשה מהחלקים המקוריים של המבנה.
שואת יהודי לוב
שואת יהודי לוב והגדולה שבאפריקה תחילתה עם פרסום חוקי הגזע בשנת 1938 וסיומה, כשבריטניה כבשה את לוב מידי איטליה הפשיסטית בדצמבר 1942. חלק מיהודי לוב הוגלו למחנות באירופה, בהם שהו עד לסיום מלחמת העולם השנייה. מחנות ריכוז הוקמו בג'אדו, בגריאן וביפרן, ומחנות עבודה הוקמו בבוקבוק ובסידי עזאז.
בלוב היו קיימות שתי קהילות יהודיות גדולות, המערבית במחוז טריפוליטניה הגובל בתוניסיה, ובעיקר בבירתו טריפולי, והמזרחית במחוז קירנאיקה הגובל במצרים ובעיקר בבירתו בנגאזי. במהלך השואה נספו יהודים רבים, אלו שניצלו חיו בתנאים מחפירים ולרוב סבלו מעוינות מצד שכניהם הערבים, עד אשר עלו לארץ ישראל (מרביתם בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל).
רקע – תחילת תקופת הכיבוש האיטלקי
ביולי 1911 דרשה איטליה מהאימפריה העות'מאנית המדרדרת את השליטה בלוב. משלא נענתה, פתחה איטליה במלחמה ועד מהרה כבשה את ערי החוף המרכזיות של לוב. חלק מיהודי לוב תמכו באיטליה, והיו כאלו שאף עזרו לה במאמץ המלחמתי. אחת הסיבות להעדפת איטליה ושינוי המשטר החל עוד קודם לכן בהשפעות האיטלקיות על לוב בקשרי התרבות והמסחר, סיבה אחרת הייתה הפרעות התכופות ביהודים מצד שכניהם המוסלמים; גל האנטישמיות ברחבי האימפריה העות'מאנית (לעיתים בהשפעה נוצרית-קתולית), שהחל במחצית השנייה של המאה ה-19, לא פסח גם על יהודי לוב. הזכויות והאוטונומיה שקיבלו היהודים מהשלטונות העות'מאניים לא מנעו משכניהם המוסלמים לבצע בהם פרעות חוזרות ונשנות.
לאחר הכיבוש האיטלקי קיבלו יהודי לוב מעמד חוקי, והיוו קבוצה דתית-אתנית משמעותית בעיקר בשל תפקידם החשוב בכלכלה הלובית. לימוד השפה האיטלקית והתרבות האירופית, שהחל עוד לפני הכיבוש, התעצם. אלא שהשלטון האיטלקי שתחילה ראה ביהודי לוב כאיטלקים, כפי שראה את יהודי איטליה, שינה גישתו במהלך השנים והתייחס אליהם כ"ילידים" המוסלמים, ואף כנחותים מהם. לאחר עליית הפאשיסטים לשלטון, הוצב למשול על לוב בשנת 1934, איטלו באלבו. הוא פעל רבות לפיתוח "המושבה האיטלקית", וראה בה, כמו מנהיגים פאשיסטיים אחרים, חשיבות סמלית בחזרה לגדולתה של איטליה בשל הכיבוש הרומי בלוב בשעתו. בלבו הבין היטב את חשיבותם של היהודים לכלכלתה של לוב, כחלק מהאידאולוגית שלו בדבר פיתוח והכנסת קידמה ללוב. בתקופתו הואצו תהליכי מודרניזציה רבים בקהילה, ואף שולבו יהודים במוסדות ממשלתיים. בלבו כיבד את מסורת היהודים כל עוד לא עמדה בסתירה לפעולותיו להביא את לוב לקדמה. דוגמה לסתירה כזו הייתה כאשר העניש יהודים במלקות בתגובה לכך שסגרו חנויותיהם בשבת מחוץ לשכונות היהודיות. כשנה מאוחר יותר, באוקטובר 1937, הודה בפני אספת המפלגה הפאשיסטית שכינס, כי שגה בעת החלטה זאת, ואמר כי אין הוא מבחין בין איטלקים קתולים לאיטלקים יהודים, כולם איטלקים. מוקדם יותר באותה השנה ביקר מוסוליני עצמו בלוב, ובין היתר את הקהילה היהודית שבה. הוא זכה לקבלת פנים מפוארת מצד הקהילה, ואף הבטיח כי יהודי לוב יהיו בטוחים שאיטליה תכבד את הקהילות היהודיות ומסורתם, דתם ומנהיגם.
החמרה במעמד היהודים עת הגעת חוקי הגזע ופרוץ המלחמה
מדיניותה האגרסיבית של איטליה הביאו אותה למצב מבודד באירופה, ותחושת המלחמה המתקרבת הביאה אותה לכרות ברית עם גרמניה הנאצית בשנת 1936. הציר "רומא-ברלין" חייב את המדינות לפעול על-פי עקרונות משותפים, וכך חוקי הגזע הגרמניים חלו גם על איטליה ומושבותיה. ב"מנשר הגזע" שפורסם ביולי 1938 באיטליה הופיעו חוקים גזעניים ואנטישמיים שייצגו את עמדת המפלגה הפאשיסטית. עיקרי החוקים היו:
מושל לוב, באלבו, ניסה להשפיע על מוסוליני לדחות או להקל את הגזרות בתואנה כי הם ימוטטו את כלכלת לוב. מוסוליני אישר לבלבו לקיים את חוקי הגזע כראות עיניו בלוב. למרות ההגנה היחסית שהייתה בתקופתו ליהודים, פוטרו עובדי ממשלה יהודים, ילדים הוצאו מבתי ספר ממלכתיים, מעבר בין ערים חויב ברישיון ועוד. ביולי 1940 נהרג באלבו לאחר שספינה איטלקית יירטה את מטוסו. ההודעה הרשמית טענה כי מדובר היה בתאונה, אך רבים סבורים כי הייתה זו ידו הארוכה של הדוצ'ה.
מהמחצית השנייה של 1940, בשל מות באלבו ובשל הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, הורע מצבם של היהודים. בעיר טריפולי כולה שררה אנדרלמוסיה בשל פגיעות המלחמה. הרובע היהודי בטריפולי נפגע קשות מהפצצות צרפת ובריטניה, יהודים רבים נהרגו ונזקים כבדים נגרמו לרכוש. חלקם, כמו גם אוכלוסייה מוסלמית, ברחו לפנים הארץ. הקהילה היהודית בטריפולי שכרה בתי מגורים לנזקקים, הקימה מקלט תת-קרקעי ואף דאגה לחינוך חלופי לילדים שסולקו מבתי הספר.
יהודי מחוז קירינאיקה בזמן חילופי השלטון
החלה מואצת של חוקי הגזע הביאה את היהודים לאבד את אמונם בשלטון האיטלקי ולתמוך בכיבוש הבריטי. כאשר בריטניה כבשה לראשונה את מחוז קירינאיקה ב-9 בדצמבר 1940, שוחררו היהודים מעול חוקי הגזע. היהודים לא הסתירו את אהדתם לצבא המשחרר, במיוחד בשל המפגש עם חיילים יהודים מארץ ישראל, מהיחידה הארצישראלית הבריטית. החיילים הרבו להפגש עם הקהילה בבנגאזי, חידשו את הפעילות הציונית וסייעו בפעילות החינוכית. ב-3 באפריל 1941 כוחות איטלקים-גרמנים הדפו את הצבא הבריטי מבנגאזי, ואיתם נסוגו גם 250 יהודים. האזרחים האיטלקים ששהו בעיר בזמן השליטה הבריטית שמרו טינה ליהודים וביצעו בהם פרעות שבמהלכן נרצחו שני יהודים ורכוש רב נבזז ונהרס. כאשר חזר הסדר, השלטון האיטלקי עצר יהודים רבים בחשד לסיוע לאויב והאווירה האנטישמית הייתה בשיאה. בנובמבר אותה שנה כבשה בריטניה שוב את קירינאיקה והחיילים הארצישראלים ניסו לסייע לקהילה. אך בפברואר 1942 שב הצבא האיטלקי-גרמני לקירינאיקה. רק מספר פליטים יהודים קטן הצליח להימלט עם נסיגת הצבא הבריטי. איטליה החליטה להגלות את כל היהודים למחוז טריפוליטניה והטילה עונשים כבדים על אחדים מהם לרבות הטלת עונש מוות על שלושה יהודים. בעת הכיבוש האחרון של קירינאיקה בנובמבר 1942, נותרו 360 יהודים מפוחדים אשר נזהרו מלבוא במגע עם הצבא הבריטי מחשש להיפוך שלטוני נוסף. לחיילים הארצישראלים היה חלק נכבד בשיקום שרידי הקהילה. הפגיעה ביהודי קירינאיקה הייתה החמורה ביותר מכל קהילה אחרת בלוב, למעלה מ-500 יהודים נהרגו מתוך קהילה שמנתה 4,000 נפשות. חייהם של אלו ששרדו נותרו בסכנה. קרוב ל-2,600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ועוד כמה משפחות למחנה גריאן ולמחנה יפרן, כ-200 בעלי נתינות אנגלית הועברו לאיטליה וכ-250 בעלי נתינות צרפתית הועברו לתוניסיה.
מחנה הריכוז ג'אדו
למחנה הריכוז ג'אדו הממוקם כ-235 ק"מ דרומית לטריפולי, נשלחו בין מאי לאוקטובר 1942 רובה המוחלט של קהילות קירינאיקה לרבות קהילת בנגאזי ודרנה. הקהילה העירונית המשגשגת נדחקה לביתנים באותו מחנה צבאי ישן שהומר למחנה ריכוז. הביתנים היו ללא מחיצות, ולכל אחד מהם נדחסו כ-350 נפש בצפיפות נוראית. תנאי התברואה היו מחפירים ויהודים אף סבלו מתת-תזונה. המחנה, שנוהל על ידי קצינים איטלקים ובראשם הגנרל אֶטוֹרֵה באסטיקו האנטישמי, סיפק 100–150 גרם לחם ליום לצד אספקה שבועית קטנה של מזון בסיסי. היהודים היו אחראים לחלוקת המזון הדל, שלא הספיק. לאחר דחיות רבות של בקשותיהם של נציגי היהודים להגדלת קצבאות המזון, נעתרו לבסוף מפקדי המחנה והרשו לסוחרים ערבים למכור סוגי מזון בסיסיים יומים בשבוע. המוצרים נמכרו ביוקר ורק מעטים יכלו לרכשם. לאחר בקשות רבות אחרות אושר גם סיוע מהקהילה בטריפולי.
כאשר הרב פריג'א זוארץ ביקש להקים בית כנסת במחנה, הותר לו להקצות חלק מאחד הביתנים. כאשר נפטר היהודי הראשון ביקשו נציגי הקהילה לקוברו. באזור המחנה נתגלה בית קברות יהודי מן המאה ה-18, ושם קברו את החללים שמספרם גדל מדי יום בעיקר מתת-תזונה וטיפוס הבהרות שפרץ בשל תנאי התברואה והרעב הכבד.
בינואר 1943, ימים ספורים לפני כיבוש המחנה בידי בעלות הברית, נקראו כל עצירי המחנה לרחבה הכללית אל מול מכונות הירייה. תחושתם של אנשי המחנה הייתה שבכל רגע תתקבל שיחת הטלפון שתפקוד על הירי. כשהגיעה שיחה זו, הפקודה לא נשמעה. לאחר מספר ימים נסוגו שומרי המחנה, וכ-200 עצירים ברחו על נפשותיהם. בבוא הבריטים למחנה הם מצאו את רוב היהודים במצב רעוע ולא מאורגן. בחודש מרץ אותה השנה ביקר במחנה הרב הצבאי הבריטי אורבך, שקיבל את הסכמת הממשל להעלות כ-60 יהודים לארץ ישראל. פליטי המחנה הועברו תחילה לטריפולי וגרמו לנטל גדול על הקהילה המקומית, ועד אוקטובר 1943, שבו מרבית הניצולים לבנגאזי. פני הקהילה לא חזרו לקדמותם, רק מעטים הצליחו להתייצב כלכלית. קרוב ל-600 נפש נספו, מתוך 2600 היהודים ששהו במחנה הריכוז בנגאזי.
עבודות כפייה
הכלואים במחנה החלו את יומם ב-6:00 במפקד שמי והסתיים ב-17:00. המזון שקיבלו הכלואים היה חצי ק"ג לחם או אורז או כוס מקרוני. התחשבות מיוחדת חסרת תקדים הייתה כאשר השומרים האיטלקים התירו ליהודים לנוח בשבת. תקרית אלימה בודדת התרחשה לאחר שאחד העצירים, כמוס זאנגו, התווכח עם שומר איטלקי וכתוצאה מזה נורה למוות. השומר הועבר למחנה אחר, ומאותו הרגע נמנעו היהודים מוויכוח כלשהו עם השומרים האיטלקים.
מחנה העבודה בוקבוק הוקם במזרח קירינאיקה, על גבול מצרים. משימתם של עובדי הכפייה הייתה לסלול דרכים מלוב למצרים לצורך העברת כוחות צבא. המשימה הוטלה על המהנדס היהודי משה חדאד, שבחר בעצמו כ-350 יהודים מטריפולי. הוא עיכב ככל האפשר את היציאה לעבודה המרוחקת, וכן מנע לקיחת מפרנסי משפחות. המחנה המדברי היה ללא גדרות ואף ללא שומרים, אך זאת מכיוון שלא היה בהם צורך בשל בידודו והיותו במרחק מאות קילומטרים מכל יישוב. במקום היה מחסור במים, ואספקה לעובדים הגיעה אחת לכמה ימים. רשמית העבודה החלה כל יום בשעה 7:00 והסתיימה בשעה 17:00. אך בהיעדר פיקוח העובדים עבדו בעצלתיים, ולמרות מורת רוחו של המפקח האיטלקי שבא אחת לכמה ימים, לא נוספו שומרים למחנה. בנוסף הוצמד למחנה רופא איטלקי אשר העלים עין מהמחלות והפציעות המדומות של העובדים, וכמאה מהם שוחררו בתואנה שהם אינם כשירים לעבודה. באוקטובר 1942 הופגזה בוקבוק לא אחת. אך רק בנובמבר, עת נסיגת הכוחות האיטלקים, הותר לעצירים לשוב לטריפולי המרוחקת בכוחות עצמם, רובם על ידי רכב מזדמן.
גירוש יהודים בעלי נתינות זרה
חיילים גרמנים נכנסו ללוב בשנת 1941 לאחר מפלות איטליה, אך ההשפעה הגרמנית הורגשה היטב כבר משנת 1938. בשל מעורבותם וחשיבותם של היהודים בעלי הנתינות הזרה בכלכלה ובמסחר, היחס אליהם היה רגיל, והשלטון האיטלקי לא מיהר ליישם את חוק הגזע המורה לגרש את היהודים בעלי נתינות זרה. עם זאת, היו מקרים בהם חיילים גרמנים בשיתוף איטלקים התנכלו ופגעו ביהודים. לאחר כניסת איטליה למלחמה ביוני 1940 הוחמר מצבם של כלל היהודים, ובספטמבר באותה השנה נכלאו כל נתיני מדינות האויב במחנות הסגר ברחבי לוב. התנאים והיחס במחנות אלו היו סבירים.
כ-1,600 היהודים בעלי נתינות צרפתית הוגלו לתוניסיה, חלקם הגיעו לערים בהן היו קהילות יהודיות. כ-50 משפחות מבנגאזי שנשלחו לתוניסיה נכלאו במחנה ההסגר ספאקס. לאיטליה הוגלו מעל 400 יהודים בעלי נתינות בריטית (יהודים שהיגרו ממלטה ללוב היו בעלי אזרחות בריטית). אלו שהוגלו מבנגזי הורשו לקחת חפצים יקרי ערך, בעוד שאלו שהוגלו מטריפולי הורשו לקחת רק כמה חפצים אישיים.
מלבד זוועות השואה הידועות יהודי לוב לא היו מורגלים לאקלים הקפוא באירופה, מה שהקשה עוד יותר על ההשרדות. רבים מבני העדה הלובית במחנות אלו נספו, בעיקר קשישים שלא שרדו את הרעב, ההתעללויות והמחלות.
הרולינג סטונז
הרולינג סטונז (באנגלית: The Rolling Stones, האבנים המתגלגלות) היא להקת רוק בריטית, שנוסדה בשנת 1962 בלונדון, והיא אחת מהלהקות המצליחות ביותר בז׳אנר הרוק ובמוזיקה העולמית בכלל. הרכבה המקורי של הלהקה כלל את בריאן ג'ונס (גיטרה ומפוחית), מיק ג'אגר (זמר סולן, מפוחית וגיטרה), קית' ריצ'רדס (גיטרה וקולות רקע), ביל ויימן (גיטרה בס), צ'ארלי ווטס (תופים) ואיאן סטיוארט (פסנתר).
בשנת 1963, עזב סטיוארט את הלהקה, אך המשיך לנגן עימה בהופעות לעיתים תכופות, עד למותו בשנת 1985. עם הצטרפותו של אנדרו לוג אולדהם כמנהל הלהקה בשנת 1963, הפכו ג'אגר וריצ'רדס למנהיגי הלהקה ולכותבי השירים הראשיים.
בשנת 1964, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנשא את שמה והכיל בעיקר גרסאות כיסוי לשירי בלוז. בשנים שלאחר מכן, הלהקה יצרה אלבומים בסגנונות מוזיקליים מגוונים דוגמת אלבומה הפסיכדלי "Their Satanic Majesties Request" משנת 1967, ואלבומה "Between The Buttons" מאותה השנה שהיה בסגנון פופ רוק ובארוק פופ פסיכדלי. לאחר שלב זה, חזרה הלהקה למקורות הבלוז שאפיינו אותה, שינוי שבא לידי ביטוי באלבומה "Beggars Banquet" משנת 1968, ובהמשך ב"Let It Bleed" משנת 1969, "Sticky Fingers" משנת 1971 ו-"Exile on Main St" משנת 1972.
ג'ונס, שהיה מנהיג הלהקה בתחילת דרכה, עזב את הלהקה כחודש לפני מותו בשנת 1969 והוחלף על ידי מיק טיילור, שהיה חבר הלהקה עד שנת 1974. שנה לאחר מכן הצטרף ללהקה הגיטריסט רוני ווד.
במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, המשיכה הלהקה בהצלחתה המסחרית עם האלבומים "Some Girls" משנת 1978 ו-"Tattoo You" משנת 1981. במהלך שנות ה-80, שרשרת של סכסוכים מקצועיים בין ג'אגר לריצ'רדס בנוגע לאופי המוזיקלי של הלהקה איימה להוביל לפירוקה, אך השניים הצליחו ליישר את ההדורים ולחזור למסלול ההצלחה עם אלבומם "Steel Wheels" משנת 1989, שלווה בסיבוב הופעות ממושך.
לאחר עזיבתו של ויימן בשנת 1993, הצטרף ללהקה הבסיסט דריל ג'ונס.
החל משנות ה-90, חלה ירידה בתפוקת האלבומים של הלהקה, אך עם זאת נותר ביקוש רב לסיבובי ההופעות החיות של הלהקה, שזוכים להצלחה רבה עד היום.
הלהקה, אשר מקור שמה משירו של מוזיקאי הבלוז מאדי ווטרס משנת 1948 "Rollin' Stone" (שמשמעותו "נווד"), נחשבת לאחת מלהקות הרוק המצליחות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה. בשנת 1989, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוקנרול. היא מוקמה על ידי מגזין הרולינג סטון במקום הרביעי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים. לאורך שנות פעילותה, מכרה הלהקה מעל ל-200 מיליון אלבומים, ובשנת 2012, ציינה 50 שנות פעילות.
רקע להקמת הלהקה
באמצע שנות החמישים, הקים ג'אגר ביחד עם חברו דיק טיילור להקת חובבים בשם "Little Boy Blue & the Blue Boys" שניגנה בעיקר גראז' רוק וגרסאות כיסוי לשירים של מאדי ווטרס, צ'אק ברי, ריצ'רד הקטן, האולין וולף, בו דידלי ועוד. באותה תקופה למד ג'אגר בבית הספר לכלכלה שבלונדון, בעוד טיילור וריצ'רדס למדו בבית הספר לאומנות "Sidcup" שבלונדון. זמן קצר לאחר מפגשם המקרי של ג'אגר וריצ'רדס באוקטובר 1961 בתחנת רכבת בדארת'פורד, הצטרף ריצ'רדס ללהקה. בהמשך, הצטרפו שני חברים נוספים ללהקה שקיבלה את השם "The Blues Boys".
1962-1960: ייסוד הלהקה
ב-7 באפריל 1962, ביקרו חברי הלהקה במועדון ההופעות "Ealing Jazz Club", שם פגשו את הגיטריסט בריאן ג'ונס, אשר ניגן באותה התקופה בלהקת הבית של המועדון "Blues Incorporated". בין חבריה נכללו חברי הרכב עתידיים של הרולינג סטונז - איאן סטיוארט וצ'ארלי ווטס. לאחר שהתלהב מקלטת דמו ששלחו לו ריצ'רדס וג'אגר, החליט מייסד הלהקה אלכסיס קורנר לצרף את השניים להרכב.
בהמשך, החליט ג'ונס על הקמת להקה משלו וב־2 במאי 1962, פרסם מודעה למועמדים בעיתון הג'אז "Jazz News". תחילה הצטרף ללהקה הפסנתרן איאן סטיוארט ואחר כך גם ג'אגר, ריצ'רדס, טיילור (שעזבו את "Blues Incorporated"). ביוני 1962, הצטרף ללהקה המתופף טוני צ'פמן.
לפי ריצ'רדס, בזמן שיחה עם כתב העיתון "Jazz News", נשאל ג'ונס לגבי שמה של הלהקה. לאחר שראה תקליט של מאדי ווטרס על הרצפה, החליט ג'ונס לקרוא לה "The Rolling Stones", כשם אחד משירי האלבום (שנקרא "Rolling Stone").
1964-1962: צעדים ראשונים ואלבום בכורה
ב-12 ביולי 1962, ביצעה הלהקה, אשר כללה את ג'אגר (סולן), ריצ'רדס (גיטרה), ג'ונס (גיטרה), סטיוארט (פסנתר), דיק טיילור (גיטרה בס) והמתופף טוני צ'פמן, את הופעתה הראשונה ב"מועדון מרקי" שבלונדון בשם "The Rollin' Stones". ההופעה כללה שירי בלוז וגרסאות כיסוי לשירים של בו דידלי וצ'אק ברי.
בדצמבר 1962, החליף הבסיסט ביל ויימן את טיילור, אשר עזב לטובת לימודי אמנות באוניברסיטה. שנה לאחר מכן, הקים טיילור את להקתו "Pretty Things".
בינואר 1963 הוחלף צ'פמן במתופף צ'ארלי ווטס, אשר הכיר את חברי הלהקה מעבודתם המשותפת בלהקת "Blues Incorporated". צ'פמן עזב לטובת הקמת להקה חדשה בשם "The Preachers", ביחד עם המוזיקאי פיטר פרמפטון. מנהלם הזמני של הלהקה ג'ורג'יו גומלסקי, אשר היה גם הבעלים של "Crawdaddy Club", סידר להם מקום קבוע להופעות במועדון מדי יום ראשון.
לאחר שצפה בהופעה של הלהקה באפריל 1963, הפך אנדרו לוג אולדהם למנהל הקבוע של הלהקה במאי 1963, במקומו של גומלסקי. לאולדהם, שהיה רק בן 19 כאשר הוחתם על ידי הלהקה, הייתה השפעה רבה על עיצוב תדמיתה של הרולינג סטונז כלהקה מרדנית ומחוספסת שתעמוד כניגוד גמור לאופיה הנקי והתמים של הביטלס. בין השינויים הרבים שהנחיל אולדהם היה צמצום הרכב הלהקה על ידי ניפויו של סטיוארט במאי 1963. לאחר עזיבתו, החל סטיוארט לעבוד כמנהל בסיבובי ההופעות של הלהקה ואף הופיע עימה כפסנתרן אורח, עד למותו בשנת 1985.
לאחר משא ומתן, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "דקה", אשר קודם לכן ויתרה על חתימת חוזה הקלטות עם "הביטלס". במסגרת החוזה החדש, זכו חברי הלהקה להסדר תגמולים משופר, חופש פעולה בנוגע להפקת האלבומים וזכויות יוצרים על קלטות המאסטר.
ב-7 ביוני 1963, הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, שהיה גרסת כיסוי לשיר "Come On" של צ'אק ברי. על אף העובדה כי הלהקה סירבה לבצע את השיר בהופעותיה וכי זכה למסע פרסומי דל ביותר, זכה השיר להצלחה כשהגיע למקום ה-21 ברשימת הסינגלים הנמכרים באנגליה.
בעקבות הצלחת הסינגל, יצאה הלהקה ב-29 בספטמבר 1963 לסיבוב ההופעות המשמעותי הראשון ברחבי אנגליה, במסגרתו חיממו אמנים מובילים דוגמת בו דידלי, ריצ'רד הקטן והאחים אברלי.
ב-1 בנובמבר 1963, הוציאה הלהקה את הסינגל השני שלה - גרסת כיסוי לשיר "I Wanna Be Your Man", אותו כתבו ג'ון לנון ופול מקרטני, אשר זכה גם הוא להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-12 ברשימת הסינגלים הנמכרים באנגליה
בפברואר 1964, המשיכה הלהקה בגל ההצלחה שלה, עם הוצאתו של הסינגל השלישי שלהם, גרסת כיסוי לשירו של באדי הולי "Not Fade Away", שהגיע למקום ה-3 במצעד הסינגלים באנגליה. על אף הצלחת הסינגלים, ובהתחשב באספקט הכלכלי של תשלום תמלוגים לאמנים המקוריים, דרש אולדהם מחברי הלהקה לעבוד על חומרים מקוריים, לקראת הוצאת אלבום הבכורה שלהם.
אלבומה הראשון של הלהקה יצא ב-16 באפריל 1964 בפורמט מיני-אלבום. האלבום, שהוקלט במשך כחמישה ימים במהלך ינואר-פברואר 1964, הופק על ידי מנהלי הלהקה אריק איסטון ואולדהם, שהיה חסר כל ניסיון מעשי בהפקה מוזיקלית.
באנגליה נשא האלבום את שם הלהקה, בעוד בארצות הברית, נשא את השם "England's Newest Hit Makers". האלבום כלל ברובו גרסאות כיסוי לשירי אר אנד בי ובלוז בנוסף לשיר מקורי "(Tell Me (You're Coming Back" אותו כתבו ג'אגר וריצ'רדס. בנוסף, ניתן קרדיט לשני שירים נוספים באלבום ל"Nanker Phelge" - שם בדוי שהיה מקובל בין השנים 1963–1965 וסימל עבודה משותפת של חברי הלהקה. עטיפת האלבום שעוצבה לפי הנחיותיו של אולדאם, נטולה כל אזכור לשם התקליט ולשמה של הלהקה, קונספט שהיה נחשב חריג מאוד לאותה תקופה.
על אף שהייתה אלמונית יחסית מחוץ לתחומי אנגליה, יצאה הלהקה ביוני 1964 למסע הופעות ראשון בארצות הברית, אשר הוגדר על ידי ויימן כ"אסון". באותה תקופה הופיעו חברי הלהקה במספר תוכניות טלוויזיה דוגמת "המופע של אד סאליבן" ו"הוליווד פאלאס", שם המנחה, דין מרטין, התבדח מהמראה שלהם שכלל שיער ארוך, אשר נחשב לפרובוקטיבי.
ב-17 באוקטובר 1964, הוציאה הלהקה את אלבומה השני "12X5", אשר הופץ בארצות הברית בלבד. בדומה לאלבום הבכורה, כלל אלבום זה בעיקר גרסאות כיסוי של אמנים דוגמת צ'אק ברי, ביחד עם שלושה שירים מקוריים של ריצ'רדס וג'אגר ושני שירים שכתבו במשותף חברי ההרכב כולו. הלהיט הגדול ביותר באלבום הוא גרסת הכיסוי לשירו של בובי וואמק "It's All Over Now", שהיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים באנגליה.
לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות שני בארצות הברית. בעקבות מהומה שפרצה באולפן במהלך הופעתם ב"מופע של אד סאליבן", נשבע סאליבן כי הלהקה לעולם לא תופיע יותר בתוכניתו. עם זאת, בעקבות העלייה בפופולריות שלה, הופיעה הלהקה במהלך השנים עוד מספר פעמים בתוכנית.
1967-1965: הצלחה מקצועית והסתבכויות משפטיות
ב-15 בינואר 1965, הוציאה הלהקה את אלבומה "Rolling Stones No. 2", שהגיע למקום הראשון במצעדים באנגליה. האלבום, שיצא תחת שם זה באנגליה בלבד, כלל גרסאות כיסוי לשירי רית'ם אנד בלוז ישנים בהם "Everybody Needs Somebody to Love" של סולומון בורק, אך כלל גם שירים מקוריים פרי עטם של ג'אגר וריצ'רדס. חודש לאחר מכן, יצא בארצות הברית האלבום "The Rolling Stones, Now!", אשר כלל שבעה שירים שהופיעו באלבום הלהקה בגרסה הבריטית.
ב-30 ביולי 1965, יצא בארצות הברית אלבומה הרביעי של הלהקה "Out of Our Heads". האלבום כלל שבעה שירים מקוריים, ביניהם השיר "(I Can't Get No) Satisfaction", אשר זכה להצלחה ענקית ונחשב עד היום לאחד מלהיטיה הגדולים של הלהקה. היה זה אלבומה הראשון של הלהקה שהעפיל למקום הראשון במצעד "200 האלבומים הנמכרים ביותר" של מגזין המוזיקה בילבורד. ב-24 בספטמבר 1965 הוציאה הלהקה באנגליה אלבום בשם זהה, על אף שהיה שונה מבחינת רשימת השירים.
ב-4 בדצמבר 1965, יצא בארצות הברית אלבומה החמישי של הלהקה "December's Children (And Everybody's). האלבום כלל מספר להיטים, בניהם הסינגל "Get Off of My Cloud".
ב-15 באפריל 1966, יצא באנגליה אלבומה "Aftermath" וכעבור כחודשיים יצא גם בארצות הברית. האלבום, שהגיע לראש המצעדים בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית, כלל בפעם הראשונה אך ורק שירים מקוריים שנכתבו בידי ג'אגר וריצ'רדס, ביניהם השיר באורך 12 הדקות, "Going Home". כן נכללו באלבום שירים בולטים נוספים בהם" Under My Thumb" ו- "Paint It Black", אשר יצא בגרסה האמריקאית בלבד וההעפיל ביוני 1966 לפסגת מצעד הסינגלים בארצות הברית.
ב-20 בינואר 1967, יצא אלבום האולפן החמישי של הלהקה באנגליה "Between the Buttons". כעבור כחודש יצא האלבום גם בארצות הברית. בגרסה האמריקאית נכללו שני שירים שלא הוכנסו לגרסה הבריטית והפכו עם הזמן ללהיטים גדולים - "Ruby Tuesday" ו-"Let's Spend The Night Together". היה זה אלבומה האחרון של הלהקה שיצא בנפרד בבריטניה ובארצות הברית. בשנת 2012, דורג האלבום (בגרסתו האמריקאית) במקום ה-357 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה "הרולינג סטון".
בעקבות מאמר בן שלושה חלקים שפורסם בצהובון הבריטי "ניוז אוף דה וורלד", אשר עסק במעורבותם של כוכבי רוק בצריכת סמים ואלכוהול במהלך מסיבות אותן ארגנו חברי להקת "המודי בלוז", החלו הרשויות באנגליה לרדוף אחר שלושה מחברי הלהקה - ג'אגר, ריצ'רדס וג'ונס, לאחר פרסום חלקו השני של המאמר ב-5 בפברואר 1967 שעסק בהתנהלות הלהקה.
ב-12 בפברואר 1967, בעקבות מידע שקיבלה מעורכי הצהובון, ערכה משטרת סאסקס פשיטה על ביתו של ריצ'רדס. על אף שלא בוצעו מעצרים במהלך הפשיטה, הורשעו ג'אגר וריצ'רדס בגין עבירות סמים. בשל חשש ממעצר, ברח מנהל הלהקה אולדאם לארצות הברית.
על אף המתיחות בין ג'ונס לריצ'רדס, יצאה הלהקה באותו חודש למסע הופעות באירופה שארך כחודשיים. במהלך המסע הופיעה הלהקה לראשונה במספר מדינות באירופה, ביניהן פולין, יוון ואיטליה.
ב-10 במאי 1967, עצרה המשטרה את ג'ונס לאחר פשיטה על ביתו. כנגד ג'ונס הוגש כתב אישום על החזקת מריחואנה. באותו היום הוגש כתבי אישום גם כנגד ג'אגר וריצ'רדס, אשר הורשעו כעבור כחודש וחצי. על ג'אגר נגזר עונש מאסר של שלושה חודשים בגין החזקת ארבעה כדורי אמפטמין. על ריצ'רדס נגזרה שנת מאסר בגין כך שאיפשר צריכת סמים במהלך המסיבה שנערכה בביתו בחודש פברואר.
בעקבות החלטת בית המשפט והעונשים החמורים שהוטלו על השניים, נוצר הד ציבורי רב, בטענה שחומרת הענישה נקבעה לאור היותן של הנאשמים אישיים מפורסמים. במסגרת מאמר המערכת שפרסם עיתון הטיימס, אשר כותרתו הייתה "מי שובר פרפר על גלגל?", טען עורך העיתון ויליאם ריס-מוג כי עונשו של ג'אגר היה חמור הרבה יותר בהשוואה לכל עונש אותו היה מקבל כל אדם אנונימי שהיה מבצע עבירה דומה.
במהלך ההמתנה לתוצאות הערעור שהגישו ג'אגר ור'יצ'רדס, הוציאה הלהקה את הסינגל "We Love You", כמחווה למעריציהם על תמיכתם במהלך אותה תקופה. השיר עצמו נפתח בצליל של דלת תא כלא נסגרת בעוד הקליפ שהופק עבור השיר כולל רמזים הנוגעים למשפטו של אוסקר ויילד, אותו גילם ג'אגר.
ב-31 ביולי 1967, התקבל ערעורו של ריצ'רדס והוא זוכה בעוד עונשו של ג'אגר הומתק למאסר על תנאי. בנובמבר 1967 החל משפטו של ג'ונס שערך כחודש. בית המשפט הטיל על ג'ונס עונש מאסר על תנאי למשך שלוש שנים וקנס של 1000 ליש"ט. בנוסף, נשלח ג'ונס לקבלת טיפול מקצועי וגמילה מסמים ואלכוהול.
ב-8 בדצמבר 1967, הוציאה הלהקה את האלבום "Their Satanic Majesties Request". האלבום, שאופיין בסגנון פסיכדלי (הן בעיצוב העטיפה על ידי הצלם מייקל קופר והן בסגנון השירים), היה לראשון שיצא בגרסה אחידה באנגליה ובארצות הברית. האלבום, שיצא זמן קצר לאחר סרג'נט פפר של הביטלס, היה התשובה הפסיכדלית של הלהקה למהפכת ילדי הפרחים. בין שירי האלבום הבולטים, ניתן למצוא את "She's A Rainbow" ואת "In Another Land", שהיה לשיר הראשון של הלהקה שאותו כתב וביצע ביל ויימן.
על אף הצלחת האלבום, החליטו חברי הלהקה לא לבצע את השירים שבו בהופעותיהם, ועם השנים הוא נינטש לאנחות. זמן מה לאחר מכן פוטר אולדהם על רקע חיכוכים פנימיים, שהחלו בזמן הקלטת האלבום, ובמקומו נשכר מנהל חדש, אלן קליין.
באוטוביוגרפיה שלו "חיים", כתב ריצ'רדס כי לאחר הוצאת האלבום, הייתה ירידת מתח בלהקה והייתה תחושה כי "נגמר להם הדלק". בהמשך ציין ריצ'רדס כי הקאמבק של הלהקה הגיע בעקבות הצטרפותו של מפיקה החדש ג'ימי מילר שהפיח רוח חדשה בלהקה.
בתקופה זו, פחתה מעורבותו של בריאן ג'ונס בלהקה. בעקבות שימוש מתמשך בסמים ואלכוהול, אושפז ג'ונס בבתי חולים, והריחוק בינו לבין חברי הלהקה יצר מריבות בלתי פוסקות ולתחושת ניכור מצידו.
1972-1968: מותו של ג'ונס, פסטיבל אלטמונט, "Let It Bleed" ו-"Sticky Fingers"
ב-24 במאי 1968, הוציאה הלהקה את הסינגל "Jumping Jack Flash". בקרב מבקרי מוזיקה שונים, סימל השיר את חזרתה של הלהקה לשורשי מוזיקת הבלוז (דלתא בלוז) שאפיינה אותה בתחילת דרכה וזאת במעבר מסגנון הפופ הבארוקי והמוזיקה בעלת המאפיינים הפסיכדלים שבאה לידי ביטוי באלבומים האחרונים של הלהקה - "Aftermath" (משנת 1966), "Between the Buttons" ובעיקר "Their Satanic Majesties Request" (משנת 1967). השיר זכה להצלחה גדולה ונחשב לשיר המבוצע ביותר בהופעותיה של הלהקה עד היום.
ב-6 בדצמבר 1968, הוציאה הלהקה את האלבום "Beggars Banquet". השיר הבולט באלבום באלבום הוא "Sympathy for the Devil", שזכה להצלחה גדולה ודורג במקום ה-32 ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים" של הרולינג סטון. שיר בולט נוסף באלבום הוא "Street Fighting Man", שנכלל אף הוא ברשימת השירים הגדולים של המגזין.
ב-11 בדצמבר 1968, הרימו חברי הלהקה מופע רוק שהתקיים בתוך אוהל קרקס. במסגרת המופע, שנקרא "קרקס הרוקנרול של הרולינג סטונז", הופיעה הלהקה וכן אמנים בולטים נוספים בהם ג'ון לנון, אריק קלפטון, המי, ג'תרו טאל, מריאן פיית'פול, יוקו אונו והכנר הישראלי עברי גטליס. הייתה זו הופעתו האחרונה של ג'ונס, שנראה מטושטש ותחת השפעת סמים. הקלטות המופע תועדו לסרט, אשר יצא לאקרנים רק באוקטובר 1996 וזאת לאור חוסר שביעות הרצון של ג'אגר מהופעת הלהקה.
ב-8 ביוני 1969, כינס ג'ונס מסיבת עיתונאים בביתו בה הודיע על עזיבת הלהקה. בנוגע לסיבת עזיבתו' ציין ג'ונס כי הוא מעוניין לפנות לכיוון מוזיקלי אחר ששונה מהסגנון המוזיקלי של הלהקה. ב-3 ביולי 1969, כחודש לאחר עזיבתו את הלהקה, נמצא ג'ונס ללא רוח חיים בבריכה שבביתו. יומיים לאחר מותו של ג'ונס, ערכה הלהקה הופעה בהייד פארק שבלונדון מול קהל של כרבע מיליון איש. ההופעה הוקדשה לזכרו של ג'ונס ובמהלכה שחררו חברי הלהקה מאות פרפרים לאוויר. הייתה זו הופעתו הראשונה של מחליפו של ג'ונס בלהקה - מיק טיילור, אשר הצטרף ללהקה לאחר שעזב את ההרכב "John Mayall & the Bluesbreakers".
ב-23 באוגוסט 1969, הוציאה הלהקה את הסינגל "Honky Tonk Woman", שזכה להצלחה רבה.
בנובמבר 1969, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית. הופעותיה של הלהקה באולם ה"מדיסון סקוור גארדן" בניו יורק תועדו ויצאו שנה מאוחר יותר במסגרת אלבום ההופעה השני של הלהקה "Get Yer Ya-Ya's Out!". האלבום שזכה להצלחה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המצליחים בארצות הברית.
ב-5 בדצמבר 1969, הוציאה הלהקה את האלבום "Let it Bleed". בדומה לקודמו, אופיין האלבום בנגיעות ממוזיקת הבלוז ובביקורת חברתית מגוונת. בין השירים הבולטים באלבום היו "Gimme Shelter", "You Cant Always Get What You Want", וגרסת כיסוי לשירו של אמן הבלוז רוברט ג'ונסון "Love In Vain". האלבום, אשר נחשב לאחד מהאלבומים המצליחים והמפורסמים של הלהקה, הגיע למקום ה-21 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר" שערך ערוץ המוזיקה "VH1" בשנת 2001. שנתיים לאחר מכן, דורג האלבום במקום ה-32 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "הרולינג סטון".
יום לאחר הוצאת האלבום, השתתפה הלהקה במופע רוק שנערך במתחם מרוצי מכוניות בעיר אלטמונט שבקליפורניה. המופע, שאורגן בידי הלהקה, כלל אמנים נוספים מהשורה הראשונה באותה תקופה, כמו: סנטנה, ג'פרסון איירפליין וקרוסבי סטילס נאש ויאנג, כאשר הרולינג סטונז תוכננו להיות הלהקה האחרונה שתופיע. הכניסה להופעות הייתה בחינם וכ-300,000 איש הגיעו אל הפסטיבל אשר הסתיים באירוע טראגי, כאשר במהלך הופעתה של הלהקה, חברי כנופיית אופנוענים בשם מלאכי הגיהנום, שנשכרו לאבטחת האירוע, רצחו בדקירות סכין מעריץ שחום עור בשם מרדית' הנטר. הארגון הלקוי, ההתפרעויות, והרצח שהיווה את שיא השפל של האירוע, עיצבו את המוניטין שקיבל המופע בתור אירוע מכונן בהיסטוריה של הרוקנ'רול שלאחריו ירדה לפרק זמן מסוים הפופולריות של פסטיבלי הרוק, וכן בתור האירוע ש"הרג" את התמימות של שנות השישים.
באוגוסט 1970, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה שכלל 22 הופעות וארך כחודשיים.
במרץ 1971, קיימה הלהקה מסע הופעות נרחב ברחבי אנגליה שכלל 17 הופעות.
ב-23 באפריל 1971, הוציאה הלהקה את האלבום "Sticky Fingers", שהיה אלבומה הראשון תחת חברת ההקלטות "Rolling Stones Records". האלבום, שזכה להצלחה אדירה, העפיל לראש דירוגי המצעדים הן בבריטניה והן בארצות הברית. האלבום כלל שניים משיריה המפורסמים ביותר של הלהקה "Brown Sugar, Wild Horses, וכן את השיר "Sister Morphine", אשר נכתב על ידי זוגתו לשעבר של ג'אגר, מריאן פיית'פול. תרומתו של טיילור לאלבום הייתה ניכרת לאור התמכרותו של ריצ'רדס להרואין שהחלה להתחזק. על אף זאת, כל שירי האלבום זכו לקרדיט הידוע "ג'אגר/ריצ'רדס", מבלי להזכיר את טיילור.
1977-1972: עזיבתו של טיילור והסתבכויות של ריצ'רד
בשנת 1972, עקרה הלהקה לדרום צרפת. ריצ'רדס שכר טירה בשם "וילה נלקוטה", אשר שימשה בעבר כמטה האס אס בזמן השלטון הנאצי, ושם התארחו חברי הלהקה ועובדיהם.
ב-12 במאי 1972, הוציאה הלהקה את האלבום "Exile on Main Street". חודש לאחר מכן, יצאה הלהקה למסע הופעות בצפון אמריקה שארך כחודשיים וכלל 50 הופעות ברחבי המדינה. מחומרי הלהקה שנאספו במהלך המסע הופקו שני סרטים. הראשון, Ladies and Gentlemen: The Rolling Stones, אשר יצא לאקרנים בשנת 1974. הסרט השני שהופק "Cocksucker Blues" מעולם לא הוקרן בצורה מסחרית.
ב-31 באוגוסט 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "Goats Head Soup". השיר הבולט מהאלבום היה "Angie", שנחשב לאחד מהלהיטים הגדולים של הלהקה. הקלטות האלבום כללו בין השאר קטעים שלא זכו להיכנס לתוכו, ביניהם הבלדה "Waiting on a Friend", אשר יצאה לאור רק מספר שנים לאחר מכן.
לקראת סוף אותה שנה, מצאה את עצמה הלהקה במצב של ניוון. בתקופה זו, סייע טיילור לג'אגר בכתיבת השירים, לאור מצבו הלא יציב של ריצ'רד עקב התמכרותו להרואין. עצם העובדה שהלהקה לא הופיעה מאז אוקטובר 1973, הובילה להתמרמרות מצידו של טיילור.
בדצמבר 1974, עזב טיילור את הלהקה לאור אכזבתו מהתנהלות הלהקה ומכך שלא קיבל את הקרדיט הראוי על הסיוע בכתיבת השירים.
לאחר עזיבתו של טיילור, חיפשה הלהקה גיטריסט מחליף. בין היתר בחנה הלהקה את פיטר פרמפטון, ואת יוצא להקת "ציפורי החצר", ג'ף בק. לבסוף בחרה הלהקה ברון ווד, אשר שיתף פעולה בעבר עם ריצ'רד והשתתף באלבום "It's Only Rock 'n Roll".
במרץ 1975, בעודו חבר בלהקה "Faces", השתתף ווד בהקלטות האלבום "Black and Blue", שיצא ב-23 באפריל 1976 ובסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שהחל ביוני 1975 והסתיים בחודש אוגוסט של אותה שנה. לאחר התפרקות להקתו בדצמבר 1975, הצטרף ווד באופן רשמי ללהקה.
באפריל 1976, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים ברחבי אירופה.
ב-23 בספטמבר 1977, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות החיות השלישי שלה "Love You Live". באלבום נכללה בין היתר הופעה שקיימה הלהקה במועדון "אל מוקאמבו" שבטורונטו קנדה. בהגיעם למדינה לקראת ההופעה, נעצרו ריצ'רדס ופלננברג לאחר שברשותם נמצאו כפיות שרופות ושאריות סמים. למחרת, מצאה המשטרה בחדרו כ-22 גרם הרואין. ריצ'רדס הואשם בהחזקת הירואין ופלננברג בהחזקת מריחואנה.
לאחר משפט שנערך כשנה, נגזר על ריצ'רדס עונש מאסר על תנאי, לאחר שהתחייב לבצע שתי הופעות בחינם למען המכון הלאומי הקנדי למען העיוור. לטובת האירוע הקימו ריצ'רדס ווד הרכב צדדי חדש בשם "הברברים החדשים".
לאחר הופעתו באירוע, החל ריצ'רדס תהליך גמילה מסמים. בין שאר החלטותיו, התגרש ריצ'רדס מפלנברג, לאחר שיחסיהם, שמעולם לא החלו על בסיס יציב (פלנברג הייתה זוגתו של ג'ונס המנוח), החלו להתערער לאחר מות בנם השלישי שנפטר זמן קצר לאחר לידתו.
בעוד ריצ'רדס מטפל בהרשעות ובבעיותיו האישיות, המשיך ג'אגר בסגנון חייו הנהנתני. נוכחותו במועדון הדיסקו המפורסם "סטודיו 54" שבניו יורק הייתה אירוע שכיח, לרוב בנוכחותה של דוגמנית העל ג'רי הול. באותה שנה הסתיימו נשואיו לפעילה הפוליטית ביאנקה ג'אגר, בעקבות שמועות על רומן בינו להול, והשניים החלו במערכת זוגיות שנמשכה מעל לעשרים שנה.
בתקופה זו, סצנת הפאנק החלה לתפוס תאוצה, והרולינג סטונז סבלו מביקורות מתמשכות על היותם מרוחקים, מנוונים ומזדקנים.
1978-1982: "Some Girls' חזרה להצלחה מסחרית
ב-9 ביוני 1978, הוציאה הלהקה את האלבום "Some Girls", שזכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע לראש המצעדים בארצות הברית ולמעמד של שישה אלבומי פלטינה. בין שירי האלבום הבולטים ניתן למצוא את " Miss You", ואת בלדת הקאנטרי "Beast of Burden". באותו חודש יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שכלל 24 הופעות והסתיים בחודש יולי 1978.
ב-20 ביוני 1980, הוציאה הלהקה את האלבום "Emotional Rescue".
ב-24 באוגוסט 1981, הוציאה הלהקה את האלבום "Tattoo You". השיר הפותח של האלבום "Start Me Up" זכה להצלחה גדולה והפך לאחד משיריה הבולטים של הלהקה. חודש לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שכלל 51 הופעות. קטעים מהופעותיה של הלהקה הוקלטו ואוחדו לידי אלבום ההופעות "Still Life" (American Concert 1981)" שיצא ב-1 ביוני 1982.
לכבוד חגיגות השנה העשרים להיווסדה, יצאה הלהקה למסע הופעות מיוחד באירופה שהחל במאי 1982 והסתיים כעבור חודשיים. לטובת מסע ההופעות האירופי, הראשון מזה שש שנים, חבר ללהקה נגן הפסנתר של להקת "האחים אולמן", צ'אק ליוול.
1988-1983: פטירתו של סטיוארט ואלבומי סולו
ב-7 בנובמבר 1983, הוציאה הלהקה את האלבום "Undercover". לאחר יציאת האלבום, עזבה הלהקה את חברת התקליטים "אטלנטיק" וחתמה על חוזה בשווי מיליוני דולרים עם חברת ההקלטות CBS.
ב-12 בדצמבר 1985, נפטר קלידן הלהקה איאן סטיוארט לאחר שלקה בהתקף לב. באותה תקופה שימש סטיוארט גם כאחד ממנהלי הלהקה.
ב-24 במרץ 1986, הוציאה הלהקה את האלבום "Dirty Work".
באותה תקופה פחתה העבודה המשותפת של חברי הלהקה שהחלו להשקיע בקריירות הסולו שלהם. בפברואר 1985, יצא אלבום הסולו הראשון של מיק ג'אגר "She's the Boss". בספטמבר 1987, יצא אלבומו השני "Primitive cool". כעבור כשנה, הוציא גם ריצ'רדס את אלבום הסולו הראשון "Talk Is Cheap".
1989-1999: כניסה להיכל התהילה, "Steel Wheels", עזיבתו של ויימן ו-"Voodoo Lounge"
במרץ 1989, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוקנרול.
ב-29 באוגוסט 1989, הוציאה הלהקה את האלבום "Steel Wheels", אשר זכה להצלחה גדולה. מסע ההופעות לקידום האלבום, אשר החל באוגוסט 1989 ונמשך כשנה, סימן את חזרת הלהקה לבמות לאחר שבע שנים בהן פסקה מלהופיע והיה לנרחב ביותר עד אז. במסגרת המסע הופיעה הלהקה בארצות הברית, אירופה ויפן. הקלטות ממסע ההופעות נכנסו לאלבום ההופעה "Flashpoint", אשר יצא ב-2 באפריל 1991. לאחר סיום מסע ההופעות, עזב ביל ויימן את הלהקה. עם זאת, רק כעבור שנתיים הודיע באופן רשמי על פרישתו.
לאחר ההצלחה האדירה של האלבום ומסע ההופעות לקידומו, לקחו חברי הלהקה הפסקה מהעבודה המשותפת והתמקדו בקריירות הסולו שלהם. צ'ארלי ווטס הוציא שני אלבומי ג'אז; רון ווד הוציא את אלבום הסולו החמישי שלו "Slide On This"; קית' ריצ'רדס הוציא את אלבום הסולו השני שלו "Main Offender" בסוף שנת 1992 ויצא למסע הופעות מצומצם בספרד וארגנטינה לקידומו. בפברואר 1993, יצא אלבום הסולו השלישי של ג'אגר "Wandering Spirit", אשר זכה לביקורות משבחות והגיע למעמד של תקליט זהב בארצות הברית.
ב-11 ביולי 1994, הוציאה הלהקה את האלבום "Voodoo Lounge". האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה ולשבחי המבקרים. בשנת 1995, זכה האלבום בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הרוק הטוב ביותר.
ב-13 בנובמבר 1995, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות "Stripped", אשר כלל בין היתר גרסת כיסוי לשירו של בוב דילן "Like a Rolling Stone".
ב-29 בספטמבר 1997, הוציאה הלהקה הרולינג האלבום "Bridges to Babylon". בשיר הבולט מהאלבום היה "Anybody Seen My Baby". לאחר השקת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות לקידומו. במהלך המסע שנערך ברחבי ארצות הברית, דרום אמריקה, יפן ואירופה הופיעה הלהקה 108 פעמים. הקלטות ממסע ההופעות, שהסתיים ביוני 1999, אוגדו לאלבום ההופעות "No Security" שיצא בנובמבר 1998.
2000-2011: "Forty Licks"
ב-1 בנובמבר 2004, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות החיות "Live Licks".
באוגוסט 2005, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות "A Bigger Bang Tour" שערך כשנתיים בארצות הברית, דרום אמריקה והמזרח הרחוק. במסגרת המסע, הופיעה הלהקה בחינם בפני קהל משוער של 1.5 מיליון איש בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו.
במאי 2006, התאשפז ריצ'רדס בבית החולים ועבר ניתוח להסרת קיש דם במוח לאחר נפילה מעץ קוקוס בפיג'י. הדבר הוביל להשהייה של שישה שבועות של החלק האירופי במסע ההופעות של הלהקה. לאחר אשפוזו, החל ריצ'דרס הליך גמילה מקוקאין.
בסוף אוקטובר 2006, תיעד במאי הקולנוע מרטין סקורסזה את הופעת הלהקה שנערכה ב-"Beacon Theater" שבניו יורק. צילומים אלו נערכו והופקו לסרט לאקרנים ב-4 באפריל ב-2008 תחת הכותרת "Shine a Light". מספר ימים קודם לכן הוציאה הלהקה את פסקול הסרט שנשא שם זהה.
ב-18 באוקטובר 2011, הוציאה הלהקה את האלבום "Brussels Affair (Live 1973)".
ב-15 בנובמבר 2011, הוציאה הלהקה את האלבום "The Rolling Stones: Some Girls Live In Texas '78
2012-היום
במהלך שנת 2012, הוציא הלהקה מספר אלבומי הופעות חיות שיצאו באופן במהדורה דיגיטלית להורדה בלבד. ב-30 בינואר את האלבום "Hampton Coliseum", ב-2 באפריל את "L.A. Friday ", ב-11 ביולי את "Live at the Tokyo Dome ", ב-16 באוקטובר את "Light the Fuse)" וב-13 בנובמבר את "Live at Leeds".
בפברואר 2014, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף ברחבי העולם, שהתחיל באוסטרליה, במסגרתו הופיעו ביוני 2014 בישראל. ההופעה נערכה במוצאי חג השבועות בפארק הירקון מול קהל של כ-50,000 צופים.
במרץ 2016, עשתה הלהקה היסטוריה כאשר הופיעה בקובה ללא תשלום אל מול עשרות אלפי צופים כשבוע לאחר ביקור נשיא ארצות הברית ברק אובמה במדינה.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי הלהקה מדורגת במקום השביעי ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם כ-98 מיליון דולר.
אלי אביבי
אלי אביבי (27 באפריל 1930 - 16 במאי 2018) היה ישראלי שהתפרסם בעיקר כמי שהכריז על עצמו כנשיא "מדינת אכזיב" בחוף הגליל המערבי.
ביוגרפיה
אלי אביבי נולד בפרס בשם אלי ארז'ן, וכשהיה בן שנה עלתה משפחתו לארץ ישראל, והוא גדל בדרום תל אביב. בגיל שלוש עשרה עזב את הבית, ובגיל חמש עשרה (ב-1946) הצטרף לפלמ"ח ועבר קורס בפלי"ם. בגיל שבע עשרה יצא למסע שארך ארבע שנים, בו עבד במקומות שונים בעולם, החל במערב אפריקה וכלה בים ברנץ שבאזור הקוטב הצפוני.
כשחזר ממסעותיו בשנת 1952, והוא בן עשרים ושתיים, חיפש מקום מתאים לכתיבת זכרונותיו. הוא שכר מהמדינה שני מבנים של הכפר הערבי הנטוש א-זיב, ושיפץ אותם. אחד מהם, שהיה בעבר ביתו של מוכתר הכפר אחמד חוסיין עטייה, הפך ברבות הימים לביתו של אביבי, בו הוקם גם מוזיאון לתולדות אכזיב.
אביבי נפטר ב-16 במאי 2018. למרות בקשתו בצוואתו להיקבר בשטח "מדינת אכזיב", נקבר בבית העלמין בקיבוץ גשר הזיו הסמוך.
מדינת אכזיב
מדינת אכזיב היא מדינה לכאורה שהוכרזה על ידי אלי אביבי ורינה רעייתו בשנת 1971, כצעד מחאה נגד בנייתו של הגן הלאומי במקום. ל"מדינה" נשיא (אביבי), דגל והמנון, ואף הונפקו דרכונים. בתקופה מסוימת אף הוחתמו דרכוני המבקרים בחותמת מיוחדת.
המוזיאון לתולדות אכזיב, שהקים אביבי, מרכז ממצאים ארכאולוגיים מההיסטוריה של אכזיב, חלקם בני למעלה מ-3,000 שנה. המוצגים אינם מוגנים על ידי זכוכית, ומוצגים בגובה העיניים. על קירות האבן נמצאים העתקים של ציורים עתיקים, וסיפור המקום כתוב עליהם.
מיקומו בתרבות הישראלית
במשך שנים רבות, החל בסוף שנות ה-50 ועד שנות ה-80, היה ביתו של אלי אביבי אבן שואבת לצעירי הבוהמה. במקום התקיים הפנינג ספונטני בכל קיץ וכן בחגים, וצעירים רבים תיארו שחוו במקום את תחושת השחרור הראשונה שלהם.
השיר 'לילה בחוף אכזיב', שכתבה נעמי שמר לשלישיית גשר הירקון, נכתב בעקבות אותן מסיבות שבהן השתתפה נעמי שמר עצמה. אלי אביבי עצמו, בהיותו דמות ציורית, היה מוקד משיכה אליו נהרו צעירים וצעירות, הן לשם תחושת החופש והן כדי לשמוע ממנו את סיפוריו ואת הגותו על החיים.
בנוסף, פרש אביבי את חסותו על צעירים וצעירות שחיפשו מקום מפלט, חיתן זוגות צעירים על פי מסורת מדינת אכזיב, ואף נתן להם מחסה.
דייב קאונס
דייוויד ויליאם קאונס (אנגלית: David William Cowens; נולד ב-25 באוקטובר 1948, בקנטקי, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הסנטר.
קריירה
עונת השיא של קאונס הייתה ב-1973, כאשר נבחר ל-MVP של העונה הסדירה עם 20.5 נקודות, 16.2 ריבאונדים ו-4.1 אס', וסחף את קבוצתו למאזן הטוב בליגה, 14-68. באותה שנה נבחר אף ל-MVP של האולסטאר, והוביל את קבוצתו לניצחון עם 15 נקודות ו-13 ריבאונדים. קאונס שיחק בשבעה אולסטארים.
בשנים 1974 ו-1976 זכה באליפות ה-NBA עם בוסטון.
קאונס היה שחקן שנתן את כל כולו על המגרש. הוא שיחק בעוצמה ובהקרבה, ולא האט מהאינטנסיביות שלו לכל אורך שנותיו כשחקן. הוא היה ריבאונדר אדיר, שחקן הגנה למופת ותפס את מקומו בין הסנטרים המובילים בליגה, למרות שהיה נמוך מהם בהרבה.
קאונס שיחק 10 שנים במדי הבוסטון סלטיקס. בעונת 1978-1979 שימש כמאמן-שחקן. ב-1982 חזר לשנה נוספת במדי המילווקי באקס, לאחריה פרש סופית.
בשנות ה-90 אימן בשארלוט הורנטס וגולדן סטייט ווריורס. ב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA. כיום הוא עוזר מאמן בדטרויט פיסטונס.
טוני ברוקס
קריירה
ברוקס נולד בדוקינפילד, במחוז צ'שייר. אביו, צ'ארלס, היה מנתח שיניים וגם הוא עצמו למד את המקצוע. הוא החל להתחרות בשנת 1952 באירועים מקומיים. בשנת 1955 התחרה לראשונה במרוץ פורמולה 2, שהתקיים במסלול קריסטל פאלאס וסיים במקום הרביעי. את הבכורה באליפות הפורמולה 1 ערך בגרנד פרי מונקו בעונת 1956 בקבוצת BRM. את הניצחון הראשון השיג עונה לאחר מכן בגרנד פרי בריטניה, ניצחון אותו חלק עם סטירלינג מוס. הניצחון, שהושג במכונית של קבוצת ונוול היה הניצחון הראשון של יצרן בריטי באליפות.
לקראת עונת 1959 עבר להתחרות עבור קבוצת פרארי. מותו של פיטר קולינס במהלך עונת 1958 ופרישתו של מייק הות'ורן בסיום אותה עונה נתנו לברוקס אפשרות להאבק על תואר האליפות יחד עם ג'ק ברבהאם וסטירלינג מוס. בגרנד פרי מונקו, מרוץ פתיחת העונה, סיים במקום השני. הוא לא הצליח לסיים את גרנד פרי הולנד, אך ניצח את המרוץ בצרפת. בעקבות שביתה של עובדי חברת פרארי נאלץ להתחרות בגרנד פרי הבריטי במכונית מתוצרת ונוול, אך לא הצליח לסיים את המרוץ. הניצחון השני בעונה הושג בגרנד פרי גרמניה, שהתקיים במסלול אבוס. בגרנד פרי פורטוגל סיים במקום התשיעי ובגרנד פרי איטליה נאלץ לפרוש. במהלך גרנד פרי ארצות הברית, שהתקיים לראשונה כחלק מהאליפות, נפגע רכבו על ידי וולפגנג פון טריפס. ברוקס עצר את מכוניתו בצד הדרך על מנת לבחון נזקים ואיבד 2 דקות. הוא הצליח לסיים את המרוץ במקום השלישי ואת העונה במקום השני. בשתי העונות הבאות התחרה עבור קבוצות פרטיות וסיים במקום האחד עשר ובמקום העשירי. בסיום עונת 1961 פרש.
מלבד הפורמולה 1 התחרה גם במכוניות ספורט. הוא ניצח את מרוץ 1,000 הקילומטרים של נורבורגרינג (1957) ואת גביע RCA (1958). את שני המרוצים ניצח לצידו של סטירלינג מוס, כאשר השניים נוהגים באסטון מרטין. במהלך מרוץ 24 השעות של לה מאן נפגע בתאונה. תאונה זאת הצטרפה לתאונה נוספת בה היה מעורב בגרנד פרי הבריטי שהתקיים שנה קודם לכך. בשני המקרים התחרה כשהוא נוהג במכוניות אף על פי שידע שהן סובלות מבעיות מכניות. כקתולי אדוק נשבע שלא יסכן את חייו שוב ולא יתחרה במכוניות שאינן במצב מכני מושלם.
ברוקס מת ב-3 במאי 2022 בשנת ה-90 לחייו.
קינגסמן: מעגל הזהב
קינגסמן: מעגל הזהב (באנגלית: Kingsman: The Golden Circle) הוא סרט פעולה וריגול קומי אמריקאי-בריטי אשר מבוסס על קומיקס באותו שם מבית Icon Comics, שנמצאת בבעלות מארוול קומיקס. את הסרט ביים מת'יו ווהן ומככבים בו אנסמבל שחקנים כקולין פירת', ג'וליאן מור, טארון אגרטון, מארק סטרונג, האלי ברי, אלטון ג'ון, צ'נינג טייטום וג'ף ברידג'ס. הסרט מהווה סרט המשך לסרט משנת 2014 קינגסמן: השירות החשאי, אשר מבוסס על קומיקס באותו השם, מאת דייב גיבונס ומארק מילר. בדומה לסרט הראשון, התסריט נכתב על ידי ווהן וג'יין גולדמן.
המטה של ארגון הריגול החשאי "קינגסמן" נהרס, וסוכניו הנותרים נאלצים לשתף פעולה עם מקביליהם האמריקאים, "סטייטסמן" בהפלת ארגון פשע בינלאומי האחראי לכך, בשם "מעגל הזהב". הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-20 בספטמבר 2017 וב-22 בספטמבר בארצות הברית ובישראל, גם בגרסת איימקס ובתלת מימד.