cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרד באירוויזיון
היסטוריה
ספרד הצטרפה לשורות התחרות בשם המדינה הספרדית לראשונה ב-1961 תחת ניצוחו של הרודן הספרדי פרנסיסקו פרנקו, אף על פי שהושמעו ביקורות שונות שטענו כי לא ראוי שהמדינה הספרדית תיטול חלק בתחרות עקב קיומו של המשטר הרודני במדינה. המשטר הרודני הוסיף בעיות ב-1968: באותה שנה, מסיאל ניצחה בתחרות עם השיר "La, la, la...", כאשר בתכנון המקורי, היא לא הייתה אמורה ליטול חלק בתחרות. במקור, ז'ואן מנואל סראט הקטלוני היה הבחירה המקורית של המדינה כנציגה, אולם מספר שבועות טרם קיומה של התחרות סראט הודה בכוונותיו לשיר את השיר בקטלאנית במקום בספרדית, דבר הנאסר באותה תקופה על ידי המשטר של המדינה הספרדית. לאחר פרסום כוונותיו, הוא הוחלף במהירות בכוכבת עולה במדינה ושמה מסיאל אשר ניצחה בתחרות על חודה של נקודה אחת מעל בריטניה. שנה לאחר מכן, כאשר התחרות התקיימה בשטחה של המדינה הספרדית ב-1969, אוסטריה בחרה להחרים את התחרות מאחר כי באותם ימים המדינה הספרדית נשלטה על ידי הרודן פרנקו. אולם, היסטוריון התחרות,, אמר כי אוסטריה העניקה למדינה הספרדית שתי נקודות בשנה הקודמת, ומאחר והמדינה הספרדית ניצחה בהפרש של נקודה אחת בלבד, המחאה הפוליטית מצד אוסטריה הייתה לא כנה.
נכון ל-, מהצטרפותה לתחרות ועד היום, ספרד מעולם לא רשמה היעדרות מהתחרות והיא בין המדינות היחידות אשר לא נעדרו משורות התחרות.
הישגים
ספרד נטלה חלק בתחרות כ-62 פעמים: פעמיים מתוכן ספרד ניצחה בתחרות, ועל כן, נכון ל-, היא נמצאת בטבלת הניצחונות של התחרות יחד עם גרמניה, שווייץ ואוסטריה, כאשר לפניהן נמצאות אירלנד שיאנית הניצחונות עם שבעה ניצחונות, שוודיה עם שישה ניצחונות, לוקסמבורג, צרפת, בריטניה והולנד עם חמישה ניצחונות, ישראל עם ארבעה ניצחונות ונורווגיה, דנמרק, איטליה ואוקראינה עם שלושה ניצחונות. כ-10 פעמים הצליחה ספרד להתברג בין חמשת המקומות הראשונים בגמר התחרות וכ-28 פעמים היא התברגה באחד מעשרת המקומות הראשונים בתחרות. ספרד ניצחה בתחרות פעמיים בתולדותיה: בפעם הראשונה ב-1968 עם השיר "La, la, la..." של מסיאל ובפעם השנייה בתחרות שנערכה בשטחה ב-1969 עם השיר "Vivo cantando" של סלומה בצוותא עם שלוש מדינות מנצחות נוספות שהן בריטניה, הולנד וצרפת, ועל כן היא אחת המדינות היחידות בתחרות, יחד עם ישראל, לוקסמבורג ואירלנד, שניצחה בתחרות פעמיים ברציפות. בעקבות הניצחון המשותף של ארבע המדינות ב-1969, מארגני התחרות הכריעו בהגרלה מי מביניהן תהיה המארחת, בהגרלה נקבע כי הולנד היא המארחת ובכך ספרד, כמו צרפת ובריטניה, הפסידה את אירוח התחרות. נכון ל-, חלפו כ-53 שנים מהניצחון האחרון של ספרד ועל כן היא המדינה שרשמה בתחרות את התקופה הארוכה ביותר שחלפה מהניצחון האחרון שלה. ספרד הגיעה למקום השני כארבע פעמים בתולדותיה ב-1971, 1973, 1979 ו-1995 והיא חולקת את התואר בצוותא עם אירלנד, צרפת, גרמניה ורוסיה שהגיעו למקום השני גם כן ארבע פעמים כל אחת, והגיעה פעמיים למקום השלישי ב-1984 ו-2022.
ספרד הגיעה כחמש פעמים בתולדותיה למקום האחרון בתחרות ושלוש פעמים מתוכן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות והיא חולקת את התואר יחד עם גרמניה ופינלנד שלא קיבלו גם כן במשך שלוש פעמים ולו נקודה אחת בתחרות. השיגה הגרוע ביותר של ספרד בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-26 והאחרון עם 5 נקודות אליו היא הגיעה פעם אחת בתולדותיה בתחרות ב-2017 עם השיר "Do It For Your Lover" של מאנל נבארו.
ב-2005 נערכה בקופנהגן, דנמרק, תחרות שיר היובל באירוויזיון, במסגרת חגיגות חמישים שנים לקיום התחרות. אולם, השיר הספרדי שנטל חלק בתחרות היובל, "Eres tú" אותו ביצעו מוסדאדס, הגיע רק למקום האחד עשר עם תשעים נקודות בסיבוב חצי-הגמר בהצבעה של השיר האהוב ביותר בתולדות התחרות.
מראשית ימיה באירוויזיון ועד תחילת שנות ה-2000 כמעט תמיד הצליחה ספרד להתברג למקומות מכובדים בתחרות ומצאה עצמה לא מעט פעמים בחלק העליון של הטבלה. המצב השתנה לאחר אמצע שנות ה-2000 שבו לא הצליחה ספרד להתברג למקומות גבוהים בתחרות. מתוקף היותה חלק מחמש הגדולות, כלומר, חמש המדינות המעפילות אוטומטית לגמר התחרות מבלי לעבור את שלב חצאי-הגמר יחד עם איטליה, בריטניה, צרפת וגרמניה; ספרד לא נוטלת חלק בחצאי-הגמר.
תהליך בחירת הנציג לתחרות
בין השנים 1977-1999, הנציגים הספרדים נבחרו בוועדות פנימיות של רשות השידור הספרדית. בטרם נבחרו הנציגים בוועדות פנימיות של רשות השידור הספרדית, הם נבחרו בתחרויות לאומיות: "Pasaporte a Dublín", כאשר ספרד צריכה הייתה לשלוח נציג לתחרות שנערכה בדבלין. החל מהתחרות ב-2000, ספרד השתמשה בפורמטים שונים עם תוצאות בחירה שונות. ב-2000 ו-2001, רשות השידור הספרדית ארגנה תחרות לאומית בשם "Eurocanción", בה נבחר הנציג הספרדי לתחרות. ב-2002-2004, תוכנית המציאות הספרדית, "Operación Triunfo", שימשה כאמצעי לבחירת הנציג הספרדי לתחרות, והפורמט המחודש הגביר את התעניינותו של הקהל הספרדי בתחרות. על אף שהתוכנית החדשה נחלה הצלחה ובחרה שירים ונציגים שמיקמו את ספרד בעשרת המקומות הראשונים בתחרות שלוש שנים ברציפות, רשות השידור הספרדית החליטה לא להפיק יותר מהדורות נוספות של התוכנית.
ב-2005, רשות השידור הספרדית ארגנה תחרות בשם "Eurovision 2005: Choose Our Song", בה הקהל בחר את השיר האהוב עליו ביותר מתוך רשימת שירים של אמנים ידועים שנבחרה לאחר מיון מוקדם על ידי רשות השיר הספרדית. התוצאה לא הניבה פרי, ולאחר ארבע שנים בהן ספרד התמקמה בעשרת המקומות הראשונים בתחרות, היא מצאה עצמה שוב בתחתית הטבלה בגמרי התחרות. ב-2006, הנציג הספרדי נבחר בוועדה פנימית של רשות השידור הספרדית, והתוצאה הייתה מאכזבת כמו בשנה הקודמת. ב-2007, הנציג הספרדי נבחר במסגרת בתוכנית בשם "Misión Eurovisión 2007", אך התוצאה הייתה מאכזבת כמו בשנתיים הקודמות.
ב-2008-2010, האינטרנט היה האמצעי העיקרי בשימוש על ידי רשות השידור הספרדית על מנת לבחור את השיר והנציג הספרדי לתחרות. ב-2008, הרשת החברתית המקוונת מייספייס הייתה מעורבת בתחרות הלאומית "Salvemos Eurovisión". האתר נוצר כדי לאפשר לכל אדם שיחפץ להעלות שיר וליטול חלק בתחרות הלאומית אם יבחר על ידי קהל המצביעים או על ידי חבר השופטים. התוצאה הסופית בתחרויות השתפרה, אך לא באופן ניכר. עם זאת, גם הפעם, הפורמט הגביר את התעניינותו של הקהל הספרדי בתחרות האירוויזיון. ב-2009, הרשת החברתית מייספייס גם הייתה מעורבת בתהליך בחירת הנציג הספרדי לתחרות, ואף על פי שחלו שינויים בפורמט, התקבלה התוצאה הגרועה ביותר של ספרד בתחרות בשנות ה-2000; המקום ה-24 עם 23 נקודות. ב-2010, פורמט דומה בשם "Eurovisión: Destino Oslo" בחר את הנציג הספרדי לתחרות והתקבלה אחת התוצאות הסופיות הטובות ביותר של ספרד בתחרות החל מ-2004, המקום ה-15 עם 68 נקודות.
ספרד וחמש הגדולות
מהתחרות ב-1998, ישנן ארבע מדינות מסוימות שמעפילות אוטומטית לגמר התחרות בלי קשר למיקומן בתחרות בשנה הקודמת. הן הרוויחו מעמדן עקב היותן התורם הכלכלי הגדול ביותר של התחרות מטעם איגוד השידור האירופי. מדינות אלה הן ספרד, גרמניה, בריטניה, צרפת והחל מהתחרות ב-2011, כאשר איטליה שבה לתחרות לאחר כ-13 שנות היעדרות, גם איטליה. בשל מעמדן הבלתי פגיע בתחרות, הן היו ידועות בשם "ארבע הגדולות", וכשאיטליה הצטרפה אליהן הן ידועות בשם "חמש הגדולות". המפקח של התחרות, סוונטה סטוקסליוס, אמר לכתבים בפגישה עם "OGAE" סרביה, כי אם איטליה תשוב לתחרות בעתיד היא תעפיל ישירות לגמר ותהווה חלק מ"חמש הגדולות", וכך היה כאשר היא שבה לתחרות. ב-2009, דווח כי "ארבע הגדולות" עלולות לאבד את מעמדן הבלתי פגיע בתחרות וכי הן יצטרכו להתחרות בחצאי-הגמר של התחרות כמו כל שאר המדינות. עם זאת, הדבר לא התרחש, ו"ארבע הגדולות" שמרו על מעמדן הבלתי פגיע בתחרות.
הופעות שנקטעו
ארבע פעמים בלבד בהיסטוריית התחרות הרשו מארגני התחרות למבצעים בתחרות לבצע שוב את הופעתם, כאשר בשני מקרים מתוך הארבעה מדובר היה בהופעותיהם של הנציגים הספרדים. המקרה הראשון התרחש בתחרות ב-1958 כאשר הרשו לנציג האיטלקי, דומניקו מודוניו, לבצע שוב את שירו "Nel blu dipinto di blu". ב-1958 שופטי התחרות נשארו במדינתם כאשר הם שומעים את התחרות. לאחר שכל המדינות ביצעו את הופעתן השופטים מסרו את הצבעותיהם, אולם השיר האיטלקי לא נשמע היטב במספר מדינות, ולאחר ביצוע כל השירים, מודוניו הופיע בשנית. המקרה הרביעי התרחש ב-2018 כאשר פולש התפרץ להופעתה של הנציגה הבריטית סורי ושירה "Storm", חטף מידיה את המיקרופון וצעק: "הנאצים של התקשורת הבריטית, אנו דורשים חירות!", כאשר סורי היא המקרה היחיד מבין הארבעה שלא הייתה מוכנה לבצע בשנית את הופעתה.
הפעם הראשונה התרחשה בתחרות ב-1990, כאשר הנציגות הספרדיות, אסוקר מורנו, פתחו את ערב התחרות עם השיר "Bandido". התזמורת והפלייבק החלו להשמיע את השיר כאשר הם לא היו מסונכרנים, מה שגרם לנציגות הספרדיות להביע את חמתן ואילץ אותן לעזוב את הבמה לאחר מספר שניות. לאחר מספר רגעים מביכים התזמורת והפלייבק החלו להשמיע את השיר כאשר הם מסונכרנים והופעת הספרדיות בוצעה במלואה. הנציגות הספרדיות אסוקר מורנו והשיר "Bandido" התמקמו, בתום הצבעת השופטים הסופית, במקום החמישי בגמר התחרות עם 96 נקודות, אם כי חבר השופטים למעשה העניק את נקודותיהם לאחר שצפה בהן בחזרה הגנרלית, ולכן הביצוע החוזר של הנציגות הספרדיות לא השפיע, לחיוב או לשלילה, על התוצאה הסופית שקיבלה ספרד בתחרות. ניתן לומר כי צמד הספרדיות הן אחד הצמדים הזכורים והמוכרים ביותר בתחרות, בין היתר בשל התקלה המביכה שהתרחשה בהופעתן.
הפעם השנייה התרחשה עשרים שנים מאוחר יותר, בתחרות ב-2010. ספרד הורשתה לבצע שוב את הופעתה משום שהביצוע של הנציג הספרדי, דניאל דיחס, עם שירו "Algo pequeñito", הופרע על ידי פולש ספרדי ידוע לשמצה הידוע בכינויו "". עם זאת, הנציג הספרדי דניאל דיחס המשיך לבצע את השיר במלואו, גם כאשר הפולש היה על הבמה וגם כאשר פונה מהבמה על ידי אנשי הביטחון. כמו כן, הנציג הספרדי קיבל מחיאות כפיים חמות מהצופים להמשיך בהופעתו על אף הפרעת הפולש. לאחר הופעתה של סרביה, מנחת התחרות, נדיה הסאנאוי, הודיעה כי על פי חוקי התחרות לנציג הספרדי, דניאל דיחס, תינתן הזדמנות שנייה לבצע את הופעתו. עם זאת, חבר השופטים דירג את דניאל דיחס ושירו "Algo pequeñito" במקום ה-20 מתוך 25 שירים עם 46 נקודות, ואילו תוצאות הצבעת הצופים דירגו את ספרד במקום ה-12 עם 106 נקודות, מה שמיקם את ספרד, באופן סופי, במקום ה-15 עם 68 נקודות בגמר התחרות.
מבואות עירון
מבואות עירון הוא מוסד חינוכי הממוקם בעין שמר ומשרת את יישובי מועצה אזורית מנשה. הוא שייך לארבעת הקיבוצים: מענית ועין-שמר - שהקימו את המוסד, וכן מצר וברקאי - שהצטרפו למוסד בהמשך. תלמידים ותלמידות מארבעת הקיבוצים מתקבלים אל המוסד אוטומטית, ותלמידים ותלמידות נוספים מתקבלים אליו באמצעות הגרלה. בנוסף לארבעת הקיבוצים בבית הספר לומדים תלמידים ותלמידות מיישובי מועצה אזורית מנשה, יישובי מועצה אזורית אלונה, פרדס חנה-כרכור, בינימינה וישובים נוספים מהאזור. בבית הספר ישנה פנימייה ותנועת הנוער המובילה במקום היא השומר הצעיר.
היסטוריה
בית הספר גובל עם הקיבוץ עין שמר, ותלמידיו לומדים את שיעורי הספורט שלהם באולם הספורט של עין שמר, באולם הספורט המועצתי או במגרש הדשא הסמוך אליו. מבואות עירון הוא בית ספר פרטי, והלימודים בו כרוכים בתשלום. במשך השנים נחשב לבית ספר בעל הישגים גבוהים בחינוך. בבית הספר פועל הפרויקט "מצוינות 2000" המיועד לכיתות ז'-ט'.
בשנת 2005 קמה בבית הספר נבחרת הרובוטיקה "המוסד 1657" אשר לוקחת חלק בתחרויות ה FIRST Robotics Competition של ארגון FIRST. קבוצת הרובוטיקה זכתה בפרסים רבים במהלך השנים והפרויקט משפיע על סביבתו הקרובה ומחנך דור חדש בתחום המדע והטכנולוגיה.
המקום ממשיך לדגול בערכי תנועת השומר הצעיר וצוות המחנכים אחראי על כך שבוגריה שחוו חיים משותפים בעלי ערכים ואידיאולגיה יצאו אנשים בוגרים, רציניים, ערכיים ובעלי מנהיגות לחברה הישראלית.
בעשור השני של המאה ה-21 לומדים במבואות עירון יותר מ-1000 תלמידים מכול האזור. כיום פועל בבית הספר מוסד שבו חניכיו לנים ופועלים חברתית, מבטאים יצירה עצמית ומציינים יחד ערבי שבת וחג, בהם החניכים לוקחים חלק פעיל. מבואות עירון נשאר אחד משני המוסדות החינוכיים היחידים של השומר הצעיר, שפועל כבית ספר וכפנימייה ביחד. תחילה, בית הספר יועד עבור ילדי הקיבוצים בלבד, אולם החל משנות ה-90 המאוחרות החלו ללמוד בבית הספר גם ילדים מבחוץ, מהיישובים פרדס-חנה, חדרה, מ.א. אלונה ובנימינה. למוסד החינוכי הסעות משל עצמו המפזרות ואוספות את התלמידים מדי יום לימי הלימודים. במוסד פועל חדר אוכל משל עצמו שפעיל בכל ימי השבוע ומספק ארוחות בוקר וערב לתלמידי הפנימייה
בוריס קלצקין
בּוֹרִיס ארקַאדיֶיוויץ' קְלֶצקין (בכתיב יידי: באָריס קלעצקין; 1875, וילנה – ספטמבר 1937, שם) היה מו"ל יידי, מגדולי המו"לים היידישאים שלפני השואה.
קורות חיים
בוריס קלצקין היה בן למשפחה יהודית אמידה, מיוחסת מאוד, שמנתה אחורנית עשרה דורות של רבנים ידועים. אביו של בוריס קטע את שושלת הרבנות, עבר למסחר יערות והתעשר. בוריס עצמו החל את פעילותו בתחום כמפיץ ספרים ביידיש, בעיקר בחוגי הפועלים והבונדיסטים, בווילנה ובערים סמוכות. בעזרת כספו של אביו הקים הוצאת ספרים קטנה ורכש בית דפוס, שבהם פרסם את הספרות הפופולרית לחסרי האמצעים.
בשנת 1910 הקים קלצקין בית-הוצאה גדול בשם "ווילנער פארלאג פון ב. א. קלעצקין" (יידיש: בית ההוצאה הווילנאי של ב' א' קלצקין). בין היתר פרסם קלצקין את כתבי שלום עליכם, י"ל פרץ, ה. לייוויק, י"י זינגר, פרץ הירשביין, משה קולבק, יוסף אופטושו, דוד ברגלסון, יעקב ויגודסקי, שלום אש, חנן אילתי, רחל קורן ועוד רבים אחרים. בהוצאת ב.א. קלצקין יצא גם עיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (העיתון, שנקרא על שם שירו של ביאליק "בין העצים הירקרקים", יצא בקביעות משך שנים החל משנת 1914 ועד שנת 1939).
בשנת 1931 נכנס קלצקין לחובות כבדים, פשט את הרגל, ובשל השתנות תנאי השוק נסגר בית ההוצאה, ועשרות אלפי ספרים נותרו בו ללא ביקוש.
בשנת 1937 נפטר קלצקין מר נפש, עמוס חובות ומאוכזב מהקורא והקונה היהודי.
בספרייה הלאומית בירושלים מצויים מספר קטלוגים ביידיש של ההוצאה.
קישורים חיצוניים
עם מותו:
ליאור שלו (עיתונאית)
ליאור שלו (נולדה ב-5 בינואר 1995) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת ומראיינת במגזין סוף השבוע של אתר "מאקו" מאז 2019. בשנת 2021 קיבלה אות הוקרה ממשטרת ישראל בגין תחקיר שערכה נגד עבריין מין בישראל.
ביוגרפיה
שלו נולדה וגדלה בתל אביב ולמדה בתיכון עירוני י"ד. כשהייתה בת 10 שפטה והנחתה את תחרות המוזיקה "כוכב העיר" ששודרה ב"ערוץ הילדים". ב-2011 ניהלה בלוג אישי בנושא אופנה ובשנת 2012 כתבה וראיינה לאתר הנוער "פרוגי". באותה שנה הוכתרה כ"האיט גירל" הראשונה של ישראל על פי מגזין האופנה "Go Style".
את שירותה הצבאי עשתה כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית בלשכת הגיוס תל השומר.
לאחר שירותה הצבאי עסקה בסטיילינג והלבישה בהפקות אופנה שפורסמו במגזינים בארץ ובעולם.
בתחילת 2019 החלה לכתוב ב"מגזין סוף השבוע" של אתר מאקו, תחילה כמראיינת תרבות ובידור ובהמשך ככתבת תחקירים ופלילים. עיקר עבודתה מתמקדת בתחומי המשפט והחברה בישראל, עבירות מין, אלימות, רכוש, יוצאי כתות וקידום זכויותיהם של מתמודדי נפש המאושפזים במחלקות הפסיכיאטריות בישראל.
באוקטובר 2020 חשפה את המתחזה הסדרתי "עומר הררי", שהתחזה לבנו של העבריין רוני הררי, ותחת שמו ביצע שורת עבירות אלימות, תקיפה ואיומים נגד נשים. החשיפה הובילה לכתב אישום חמור של 26 סעיפים נגד הררי, שהורשע במעשים וקיבל עונש של 5.5 שנות מאסר.
במרץ 2021 פרסמה תחקיר נגד התרופה "פרופסיה", ובו חשפה לראשונה מקרה התאבדות של אדם שנטל את חייו לאחר השימוש בתרופה. בנוסף חשפה כי בעלון הישראלי של התרופה מוסתר מידע שקיים במדינות אחרות אודות תופעות לוואי בלתי הפיכות בגין השימוש בתרופה. חשיפת הפרשה הובילה לתביעה ייצוגיית על סך 7.5 מיליארד שקלים, נגד חברת Co & Merck, יצרנית התרופה, טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ היצרנית של תרופת 1MG Finasteride, וחברת אינטס בע"מ היצרנית של תרופת Proavenir.
בדצמבר 2021 חשפה את פרשת האנס הסדרתי חולה האיידס דקל ששונקר. במסגרת עבודתה על התחקיר היא התחקתה אחר הפעולות הווירטואליות של ששונקר במשך שבועות, יצרה קשר עם נפגעותיו, ולאחר ששמעה את עדויותיהן הסיעה אותן באופן עצמאי לתחנות המשטרה למתן עדות. לפני שחשפה את הפרשה בחרה שלו לשתף את המשטרה בממצאים ולהיחשב כעדה בתיק על מנת לא לשבש את החקירה. לאור העדויות במשטרה ששונקר נעצר ורק לאחר מכן פרסמה שלו כתבתה.
לאחר החשיפה התקשורתית בית המשפט המחוזי באר שבע הגיש כנגד ששונקר כתב אישום הכולל שבעה אישומים ביחס לשבע מתלוננות שונות, המייחס לו לגבי שש מהן עבירות של מעשה העלול להפיץ מחלה ואינוס, וכן עבירות נוספות של מעשים מגונים וקבלת דבר במרמה.
בשנת 2022 פרסמה סדרת כתבות אודות המחלקות הפסיכיאטריות בישראל. במסגרת הכתבות חשפה עדויות של מאושפזים מתוך בתי החולים הפסיכיאטרים בישראל, בין היתר היא חשפה את המתחרש ב"מרכז הדרכת הילד והמשפחה" בנהריה. לאחר הפרסומים שלו לקחה חלק בוועדה לקידום מעמד האישה אשר דנה בהתמודדות מערכת בריאות הנפש עם סוגיות מגדריות, בכנסת ישראל.
בפברואר 2023 פרסמה תחקיר הכולל עדויות שונות כנגד רופא עור ומין, ד"ר אביגדור סרברניק, בגין פגיעה מינית של גברים מהקהילה הגאה שהגיעו אליו למרפאה. לאחר פרסום הכתבה שלו חשפה כי הגיעו אליה למעלה מ-14 עדויות נוספות של גברים שתיארו בפניה כיצד נפגעו מינית מסרברניק בשלושת העשורים האחרונים. בתום אותו חודש נודע כי סרברניק סגר את מרפאתו.
באוגוסט 2023 חשפה את פרשת "נוכל הנטפליקס", אברהם (אבי) אהרוני, עבריין מרמה סדרתי שבמשך שנתיים התחזה לזכיין נטפליקס, ותחת ההתחזות עקת עשרות אנשים והונה מאות אלפי שקלים.
שלו בוגרת תואר ראשון במדעי החברה והרוח בתוכנית המשלבת התמחות בקרימינולוגיה ואכיפת החוק, מטעם האוניברסיטה הפתוחה ומכללת בית ברל.
ב־2022 החלה לימודי תואר שני בקרימינולוגיה, במסלול פשיעה, משפט וחברה, באוניברסיטת חיפה.
יחסי צ'ילה–קטר
יחסי צ'ילה–קטר הם יחסי החוץ בין מדינת קטר והרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
בשנת 2017 תרמה קרן מדינת קטר 5 מיליון דולר למשרד העבודות הציבוריות בצ'ילה, שישמשו להקמת מערכת מי השתייה החדשה שתספק את העיירות סנטה אולגה, לוס ארומוס ואלטוס דה מורן, שנפגעו קשות משריפות הקיץ של קיץ 2017.
יחסים כלכליים
הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-170 מיליון דולר בשנת 2012. המוצרים העיקריים שיצאה צ'ילה לקטר היו נחושת, עץ ותפוחים, ואילו קטר מייצאת בעיקר פוליאתילן, פוליפרופילן וצינורות לצ'ילה.
הר קרילון
הר קרילון (באנגלית: Mount Crillon; נהגה באנגלית: "הר קרילון" וצרפתית "הר קרייון") הוא פסגה גבוהה ברכס פיירווד'ר, בשטחו של הפארק הלאומי גליישר ביי (מפרץ הקרחונים), באזור הדרומי ביותר של הרי סנט אליאס, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בקצה הדרומי ביותר של רכס פיירווד'ר.
גובהה של הפסגה 3,879 מטרים מעל פני הים; הר קרילון הוא ההר ה-51 בגובהו באלסקה.
הר קרילון הוא ההר ה-67 בגובהו באמריקה הצפונית.
ההר מתנשא לגובה של 2199 מטרים מעל סביבתו; הר קרילון הוא ההר ה-21 בהתנשאותו באלסקה.
הר קרילון ממוקם 32 קילומטרים מדרום-מזרח להר פיירווד'ר.
ההר קרילון ממוקם 16 קילומטרים ממזרח לראשו של מפרץ ליטויה (מפרצון היוצא ממפרץ אלסקה).
על המדרון הצפוני של ההר מצוי ראשה (מוצאה) של השלוחה הדרומית של קרחון ג'ונס הופקינס הנשפך לתוך מפרצון ג'ונס הופקינס, הנשפך אל מפרץ גליישר. לרגלי המדרון המזרחי של הפסגה מצוי שדה קרח גדול, המהווה את ראשו (מוצאו) של קרחון בריידי - שהוא הדרומי ביותר מבין הקרחונים הגדולים של הרי סנט אליאס.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי מגלה הארצות הצרפתי, ז'אן-פרנסואה דה גאלאפ דה לא פרוס (Jean Francois de Galaup de la Perouse).
לה פרוס קרא להר על שמו של ידידו פלי-פרנסואה-דורות'ה דה ברטון, קומט דה קריון (רוזן קריון) (Felix-Francois-Dorothee de Bretton, Comte de Crillon).
לקריאה נוספת
• Colby Coombs, Michael Wood, Alaska: A Climbing Guide, P 184
קלארק רוברטסון
קלארק רוברטסון (באנגלית: Clark Robertson; נולד ב-5 בספטמבר 1993 באברדין שבסקוטלנד) הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פורטסמות' מהפוטבול ליג הראשונה.
קריירת מועדונים
ב-30 ביוני 2019 חתם רוברטסון על חוזה מקצועני באברדין מליגת העל הסקוטית. ב-1 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 להמילטון אקדמיקל במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-29 ביוני 2018 חתם רוברטסון על חוזה לשלוש שנים ברות'רהאם יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. הוא ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-22 ביוני 2021 חתם רוברטסון על חוזה לשנתיים בפורטסמות' מהפוטבול ליג הראשונה. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 49 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בקיץ 2023 הוזכר כמועמד לקבוצת מכבי פתח תקווה אך לא הגיע להסכם עם הקבוצה, כעבור מספר ימים חתם בקבוצת מועדון ספורט אשדוד.
מולאן 2
מולאן 2 (באנגלית: Mulan II) הוא סרט ההמשך לסרט "מולאן" מבית דיסני אשר הופץ ישירות בווידאו בשנת 2004. הסרט ממשיך את עלילת פא מולאן אשר הצילה את סין מצבא ההונים. זהו הסרט השני בזיכיון סרטי מולאן של דיסני.
עלילת הסרט
לאחר שפא מולאן הצילה את סין מתוקפים בסרט הקודם, מושו, דרקון שמשמש כמגן שלה, מקבל מעמד מיוחד במקדש הרוחות של משפחתה. במקדש הרוחות גרות הרוחות של כל האנשים משושלת פא שמתו, והם מגנים על חברי השושלת החיים, שהם משפחתה של מולאן. לי שאנג, מפקדה של מולאן בסרט הקודם, מציע למולאן נישואים חודש לאחר אירועי הסרט הקודם, והיא מסכימה. הרוחות במקדש הרוחות אומרות למושו שכשתתחתן, כבר לא תהיה חלק ממשפחת פא, ומושו לא יוכל להגן עליה, ולכן הוא יאבד את המעמד המיוחד שלו. בגלל זה מושו מנסה למנוע מהשניים להתחתן במהלך כל הסרט, בטענה שהם לא מתאימים אחד לשני.
קיסר סין מבקש ממולאן ושאנג ללוות שלוש נסיכות לממלכה התיכונה, כדי שיתחתנו עם שלושה נסיכים שם, וכך ייווצר שלום בין שתי הממלכות. אם לא יגיעו לממלכה תוך שלושה ימים, לסין לא תהיה הגנה נגד המונגולים שיתקפו אותה. למולאן ושאנג מצטרפים שלושה חיילים מהסרט הקודם. במהלך המסע מתאהבות הנסיכות בחיילים, וממאנות להתחתן עם נסיכי הממלכה התיכונה. עקב זאת מולאן מחליטה למנוע את החיבור בין שתי הממלכות, ואת החתונה, למורת רוחו של שאנג. מושו, שמנסה לסכסך בין השניים כדי שיפרדו, מצליח לשכנע את שאנג שמולאן מנצלת אותו.
במהלך מסעם מושו נאלץ להתוודות למולאן על מה שעשה, והיא מנסה לתקן את יחסיה עם שאנג, כשאת השיירה תוקפים שודדים. חברי השיירה מצליחים להציל את שלוש הנסיכות, אך הגשר שעליו נמצאים מולאן ושאנג מתמוטט, והשניים עומדים ליפול לנהר, כי משקלם רב מדי עבור הגשר הממוטט. שאנג עוזב את הגשר ונופל לנהר, ובכך מציל את מולאן.
מולאן ממשיכה במסעה לממלכה התיכונה, ומחליטה להציע לשליט הממלכה שאחד מבניו יתחתן איתה, כדי למנוע את השידוך הכפוי בין הנסיכות לבין בניו של השליט. שאנג, ששרד את הנפילה, מגלה זאת ומנסה לעצור אותה, ובעזרת מושו מצליח לבטל את החתונה. מולאן ושאנג מתחתנים, והנסיכות משוחררות משידוכן, שוב הודות למושו.
שאנג ומולאן מאחדים בין מקדשי המשפחות, ולכן מושו מורשה לשמור על מעמד הכבוד שלו, ועל מעמדו כמגינה של מולאן.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 כדי להוות מסגרת לנשים בתוך תנועת הפועל המזרחי. בשנת 1959, לאחר האיחוד בין המזרחי והפועל המזרחי להקמת המפד"ל, התאחד ארגון הפועלות עם ארגון אומן של נשי המזרחי, להקמת תנועת האשה הדתית לאומית, שלימים נקראה אמונה.
הקמת הארגון
עד הקמת ארגון הפועלות, השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם בגלל מיעוט המשאבים של הפועל המזרחי, שהופנה ראשית כל לגברים, מצב הפועלות היה יותר קשה והן נאלצו לעבוד בעיקר בעבודות משק בית. בשנת 1934 שלח משה שפירא את רחל ברקמן להקים מועצת פועלות לסניף תל אביב של הפועל המזרחי. בין החברות שהצטרפו למועצה היו טובה סנהדראי ומרים אליאש. הן הפעילו מזכירה שהתחילה לטפל בחלוצות דתיות רווקות שהגיעו לתל אביב. כן החלו לארגן כינוס ארצי של חברות הפועל המזרחי. ב-5 בינואר 1935 קיימו כינוס יסוד של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, בו נבחרה הנהלה הארצית שכללה את מרים אליאש, רחל ברקמן וטובה סנהדראי.
לאחר הקמת המדינה
בשנת 1949 קיים הארגון את ועידתו הראשונה. בוועידה השתתפו 149 צירות, 105 שנבחרו לקראת הוועידה, 10 חברות המזכירות ו-34 חברות המועצה הארצית. כבר בוועידה הראשונה עלה הרעיון של איחוד עם נשות המזרחי, אולם אז הרעיון נשלל על ידי הרוב. הוועידה קיבלה את הצעת המזכירות השוללת גיוס נשים לצה"ל אך תומכת בשירות לאומי חובה ושוללת הבדלה בין הבת הדתית לבת החילונית.
אופי הארגון
הארגון היה חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לו, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי, וביטא בזה את עצמאותו.
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, החליטה קבוצה של חברות שעמדו בראש הארגון להריץ את רשימת הפועלת והאשה הדתית בנפרד מהחזית הדתית המאוחדת, בגלל שכחלק מהאיחוד הוסכם שלא תהיינה נשים ברשימה של החזית.
תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לעלות לארץ ישראל ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית. כמו כן, נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד.
בתי חלוצות
בית חלוצות ראשון, בית צעירות מזרחי בתל אביב, נחנך בשנת 1938. אולם במהלך מלחמת העולם השנייה העלייה הייתה מצומצמת, ורוב הבניין הוסב לבית ספר מקצועי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בית חלוצות ראשון של הפועל המזרחי בפתח תקווה. באוגוסט 1947 הונח אבן פינה לבית חלוצות שני, בחיפה. ב-1 במאי 1948 הונח אבן פינה לבית חלוצות בבני ברק. עד 1949 הארגון הקים שישה בתי חלוצות. אלו כללו בתי חלוצות ברמת גן (בית החלוצות (רמת גן)), בחיפה, ביפו, ובירושלים.
חינוך
כבר בשנת 1935 הקימו נשות הארגון גן ילדים ראשון. מעון ראשון הוקם בשנת תש"א ומוסד סגור ראשון הוקם בשנת תש"ג. המוסדות הוקמו בחלקן בשיתוף פעולה עם נשות המזרחי.
בשנת 1945 הפעילו כ-100 עובדות הארגון 27 מוסדות חינוך לילדים בגילאי 1–6 בהם שהו כ-1000 ילדים. לצורך אחזקת המוסדות קיים הארגון מגבית תחת הכותרת "למען ילדינו", ששימשה מגביות שונות למטרות דומות. בשנת 1948 הגיעה מספר הילדים במוסדות לכ-1200.
הארגון עודד את חברותיו להכשיר עצמן להיות גננות ועובדות סוציאליות.
ריתוך בלייזר
ריתוך בלייזר (באנגלית: Laser beam welding, או בקיצור LBW) היא טכניקת ריתוך המאפשרת לחבר שני גופי מתכת באמצעות לייזר. קרן הלייזר מספקת מקור חום ממוקד המאפשר ריתוך צר, עמוק ושיעור ריתוך גבוה. השימוש בקרן לייזר לריתוך נפוץ בייחוד ביישומים בהם מעורבים תהליכים אוטומטיים רבים, כמו בתעשיית הרכב.
ביצוע הריתוך
כמו בריתוך בקרן אלקטרונים (EBW), בריתוך קרן לייזר יש צפיפות הספק גבוהה בסדר גודל של 1 מיליוואט לסנטימטר מרובע (1 MW/cm2). כתוצאה מכך קיימים אזורים משופעים מחום וכן אזורים בהם יש חום נמוך ושיעורי חימום וקירור גבוהים. גודל אלומת הלייזר יכולה לנוע בין 0.2  מ"מ ו -13 מ"מ, אם כי רק גדלים קטנים יחסית משמשים לריתוך. עומק החדירה הוא יחסי לכמות החשמל המסופקת, אך תלוי גם במיקום המוקד.
השימוש בקרן נעשה באופן רציף או בפעימות בהתאם לצורך. פעימות קצרצרות (סדר גודל של מילישניות), משמשות לעיצוב סכיני גילוח. שימוש רציף בקרן לייזר מאפשר ריתוכי עומק.
חלק מהיתרונות של ריתוך בלייזר בהשוואה לריתוך בקרן אלקטרונים הם:
אחת הנגזרות של ריתוך בלייזר, נקראת ריתוך בלייזר היברידי. שיטה זו משלבת את הלייזר של הריתוך בלייזר עם שיטות ריתוך המבוססות על קרן אלקטרונים. שילוב זה מאפשר גמישות רבה יותר, שכן חלק משיטות הריתוך המבוססות על קרן אלקטרונים מספקות מתכת למילוי החיבור בריתוך והשימוש בלייזר מגדיל את המהירות בריתוך עצמו. בכך גם גדל קצב החיתוך וגם יציבות החיבור המתקבל גדלה.
ריילי קיאו
דניאל ריילי קיאו (באנגלית: Danielle Riley Keough; נולדה ב-29 במאי 1989) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
קיאו מופיעה בסרטים עצמאיים רבים, הידוע בהם הוא סרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני" מ-2016, עבורו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט.
ביוגרפיה
קיאו נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית. בתם של הזמרת ליסה מארי פרסלי ושל המוזיקאי היהודי ממוצא אשכנזי וספרדי דני קיאו. נכדתם הבכורה של הזמר אלביס פרסלי ורעייתו השחקנית פריסילה פרסלי. הוריה התגרשו כשהייתה בת 6, ולאחר מכן הזמר מייקל ג'קסון היה אביה-החורג בשנים 1994–1996 כשהיה נשוי לאמה. בשנים 2002–2004 הייתה אמה נשואה בשלישית לשחקן הקולנוע ניקולס קייג'. לה אח (שנפטר בגיל 27), ושתי אחיות-למחצה תאומות מנישואיה הרביעים של אמה לגיטריסט מייקל לוקווד.
קריירה
ב-2010 הופיעה קיאו בתפקידה הראשון בסרט "הנמלטות" המגולל את סיפורה של להקת רוק משנות ה-70 באותו שם,The Runaways. קיאו שיחקה בתפקיד מארי קארי, אחותה של סולנית הלהקה שרי קארי, אותה גילמה דקוטה פנינג. בסרט הופיעו גם קריסטן סטיוארט וטאטום אוניל. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס והוא זכה לביקורות חיוביות.
בספטמבר 2011, קיאו הצטרפה לצילומי סרטו של סטיבן סודרברג "מג'יק מייק" העוסק בלהקת חשפנים בגילומם של צ'אנינג טאטום, מת'יו מקונוהי ואלכס פטיפר; קיאו גילמה את נורה, חשפנית צעירה. הסרט יצא לאקרנים ביוני 2012.
ב-2015 קיאו הופיעה בתפקיד משנה בסרט "מקס הזועם: כביש הזעם", הפרק הרביעי בסדרת מקס הזועם. הסרט יצא במאי 2015 וזכה לביקורות חיוביות ולמספר מועמדויות לפרסי אוסקר, ביניהן מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר.
ב-2016 הופיעה קיאו בתפקיד הראשי ככריסטין ריד בסדרה "מאהבת בתשלום מראש" של רשת Starz, המבוססת על סרטו של סטיבן סודרברג "חברה בתשלום". הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, וקיאו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
עוד באותה שנה הופיעה קיאו בסרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני", לצדו של שיה לה-באף. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים. קיאו קיבלה שבחים על תפקידה בסרט והייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית משנה.
ב-2017 הופיעה קיאו בסרטו של סטיבן סודרברג "לוגאן לאקי" בתפקיד מלי לוגאן, לצידם של צ'נינג טייטום, אדם דרייבר ודניאל קרייג, בסרט "התגלית", בדרמה "אנחנו לא שייכים לכאן", ובמותחן האימה של טריי אדוארד שולץ "זה מגיע בלילה", לצידו של ג'ואל אדגרטון.
ב-2018 הופיעה בסרטו של לארס פון טרייר "הבית שג'ק בנה" וכן השתתפה בסרט "תעלומה בסילבר לייק", במותחן "בחשכת הליל", ובדרמה של HBO "פטרנו" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 שיחקה בסרט המסתורין "ציפור רעידת האדמה" לצדה של אליסיה ויקנדר.
בשנת 2020 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "השטן כל הזמן" בנטפליקס, ובסרט האימה "האכסניה", לצד ג'יידן ליברהר. באותה שנה השתתפה בסדרת הטלוויזיה "Daisy Jones & The Six" של רשת פריים וידאו, אשר עוקבת אודות הצלחתם של להקת רוק בשנות ה-70. הסדרה אשר מככבים בה גם סוקי ווטרהאוס וסם קלאפלין, מבוססת על הספר באותו שם מאת הסופרת האמריקאית טיילור ג'נקינס קייד משנת 2019. בשנת 2021 שיחקה בסרט "זולה".
חיים אישיים
בפברואר 2015 נישאה לפעלולן בן סמית'-פיטרסן, אותו פגשה על סט "מקס הזועם: כביש הזעם".
קטטת פייסרס-פיסטונס
קטטת פייסרס-פיסטונס (ידועה גם בכינוי Malice at the Palace, בתרגום לעברית: "רשעות בפאלאס") הייתה תגרה שהתרחשה במהלך משחק כדורסל בליגת ה-NBA בין אינדיאנה פייסרס לדטרויט פיסטונס ב-19 בנובמבר 2004, באולם הפאלאס של אובורן הילס באובורן הילס שבמישיגן. סוכנות הידיעות Associated Press קראה לאירוע זה "הקטטה הידועה ביותר לשמצה בהיסטוריה של ה-NBA", והתקשורת כינתה אותו "הלילה הכי גרוע בהיסטוריה של ה-NBA".
כשנותרו לסיום המשחק 45.9 שניות, עלה סנטר הפיסטונס בן וולאס לניסיון קליעה, אבל הסמול פורוורד של הפייסרס, רון ארטסט, עשה עליו עבירה. וולאס, שזעם על כך שנעשתה עליו עבירה כשזהות המנצחת כבר הוכרעה מעשית, הכה את ארטסט בפניו והדף אותו על שולחן המזכירות. כתוצאה מכך פרצה על המגרש קטטה בין מספר שחקנים. אחרי סיום הקטטה, זרק אוהד משקה מן היציע על ארטסט. ארטסט החל לרדוף אחרי האוהד, והוביל לקטטה נרחבת בין השחקנים והצופים באולם, שנמשכה מספר דקות.
אחרי המשחק, השעה ה-NBA תשעה שחקנים לזמן כולל של 146 משחקים; כך הפסידו השחקנים גם כ-11 מיליון דולר ממשכורתם. חמישה שחקנים הואשמו גם בתקיפה, ונידונו בסופו של דבר לשנת מאסר על תנאי ולעבודות שירות. חמישה אוהדים הוצבו אף הם בפני אישום פלילי ונאסר עליהם לצפות במשחקי הבית של הפיסטונס לשארית חייהם. הקרב גרם ל-NBA להגביר את האבטחה בין שחקנים ואוהדים, ולהגביל את מכירת האלכוהול במשחקי הליגה.
רקע
המשחק, כמו רבים מהמפגשים הקודמים בין שתי הקבוצות, התאפיין בהגנה חזקה בשני הצדדים. הפייסרס החלו את המשחק בצורה דומיננטית, והצליחו להגיע ליתרון שיא של 20 הפרש שבע דקות לפני המחצית. הפיסטונס הצליחו לצמצם מעט את ההפרש, וירדו למחצית כשהפייסרס מובילים ב-16 נקודות בלבד. הפיסטונס פתחו את הרבע השלישי עם ריצת 2–9, אבל הפייסרס הגיבו בצד השני עם שלשה וליי-אפ של ג'מאל טינסלי לפני פתיחת הרבע הרביעי. ריצ'רד המילטון ולינדסי האנטר החלו את הרבע האחרון עם שתי שלשות רצופות, שאפשרו לפיסטונס לצמצם שוב את ההפרש. שני סלים רצופים של סטיבן ג'קסון העלו את הפייסרס להובלה של 79–93 כשנותרו 3:52 דקות משחק, ולמעשה מנעו מדטרויט את תקוותה האחרונה לניצחון. על אף ההפרש המשמעותי שעל פיו הפייסרס היו צפויים לניצחון מוחץ, רוב השחקנים המובילים של שתי הקבוצות נותרו על המגרש בשלביו הסופיים של המשחק, והוא נעשה יותר ויותר אלים לקראת סיומו, עם כמה עבירות קשות וקלות שביצעו השחקנים.
את הפייסרס הוביל רון ארטסט עם 24 נקודות, מתוכן קלע 17 ברבע הראשון. ג'רמיין אוניל רשם דאבל-דאבל של 20 נקודות ו-13 ריבאונדים. טינסלי קלע 13 נקודות, והוסיף שמונה אסיסטים ושמונה חטיפות, שיא קריירה. את הפיסטונס הוביל ריצ'רד המילטון עם 20 נקודות, כאשר ראשיד ובן וולאס רשמו גם הם דאבל-דאבל.
התקרית
הקטטה החלה כשנותרו 45.9 שניות לסיום המשחק, כאשר אינדיאנה הובילה 82–97. סנטר הפיסטונס בן וולאס הוכשל מאחור על ידי רון ארטסט (לימים מטא וורלד פיס), שהכה אותו בראשו במהלך ניסיון לסל בצעד וחצי. וואלס אמר מאוחר יותר כי ארטסט הזהיר אותו שהוא יכה אותו, לפני המהלך. וולאס הגיב בכך שדחף את ארטסט בפניו, וגרם לשחקנים משתי הקבוצות להגיע במהירות בניסיון להפריד בין הניצים.
מאמן הפיסטונס לארי בראון לא היה מודאג במיוחד, כי רק לעיתים נדירות נמשכו התגרות ב-NBA יותר מכמה שניות. במהלך הקטטה, נשכב ארטסט על שולחן המזכירות כדי להירגע כשהוא מרכיב אוזניות, על מנת לדבר עם שדרן הפייסרס מארק בויל. בויל נזכר כי צוות השידור הכיר את אישיותו חמומת-המוח של ארטסט ו"לא היה שום סיכוי שאנחנו הולכים לתת לו לדבר למיקרופון בשידור חי במצב כזה". נשיא הפייסרס דוני וולש ציין מאוחר יותר כי ארטסט פעל על פי עצה שקיבל כיצד להירגע ולהימנע מהסתבכות במצב נפיץ כמו זה. אחרי שניסו, ללא הצלחה, לגרום לסיום העימות רב-המשתתפים שנוצר במרכז האולם, החלו השופטים להרחיק שחקנים לפני חידוש המשחק. שדרן הספורט מייק ברין, ששידר את המשחק ברשת ESPN, היה סבור שוולאס יורחק, בעוד ביל וולטון חשב כי גם את סטיבן ג'קסון יש להרחיק, על כך שצעק על שחקני הפיסטונס והחמיר את המצב. עם זאת, ברין הביע את דאגתו, שאם וולאס יורחק, יהיה עליו לעבור ליד ספסל הפייסרס, דבר שיכול לעורר תקרית נוספת.
תשעים שניות לאחר שוולאס דחף את ארטסט, רוב שחקני ומאמני שתי הקבוצות התקהלו במרכז האולם, בניסיון להרגיע את וולאס (טיישון פרינס היה השחקן היחיד משתי הקבוצות שלא עזב את הספסל במהלך כל האירוע; כל שאר השחקנים הושעו כתוצאה מכך ממשחקים בודדים). בעוד ארטסט שוכב על שולחן המזכירות, וולאס זרק עליו מגבת, וגרם לארטסט לקום לזמן קצר, עד שנבלם על ידי המאמנים. אז זרק אחד מצופי המשחק, ג'ון גרין, כוס פלסטיק של דיאט קולה על ארטסט, ופגע בחזהו. ארטסט קפץ מהשולחן, רץ לעבר היציעים, ותפס אדם, מייקל ראיין, שהוא סבר בטעות שהיה אחראי לזריקת המשקה. שדרן המשחק, בויל, קם כדי לנסות ולעצור את ארטסט ונהדף בקלות; כתוצאה מהתערבותו בתגרה סבל לאחר מכן מחמש חוליות שבורות ומחבורה על ראשו. ג'קסון עלה בעקבות ארטסט ליציעים והכה אוהד בשם ויליאם פולסון בפניו, בתגובה לכך שזרק על ארטסט משקה נוסף בעת שצופים אחרים ניסו לרסנו ולמנוע ממנו להמשיך בקטטה. שחקני הפייסרס אדי גיל, דייוויד הריסון, רג'י מילר (שלא שיחק במשחק עצמו בשל פציעה), פרד ג'ונס, ג'מאל טינסלי, שחקן הפיסטונס ראשיד וולאס, ומספר רב של אנשי צוות (כולל פרשן הפיסטונס ושחקנם בעבר ריק מאהורן) מיהרו להיכנס ליציע כדי למנוע את המשך הקטטה ולהרגיע את המשתתפים בה. גרין הכה את ארטסט בראשו פעמיים, כפי שעשה דייוויד וולאס, אחיו של בן, לג'ונס. אוהדים וצופים נוספים החלו לזרוק אז משקאות וחפצים אחרים על שחקני הקבוצות ועל אוהדים אחרים, ומספר אוהדים אף חדרו למגרש.
מאמן הפייסרס ריק קרלייל אמר לאחר המשחק, "הרגשתי שאני נלחם על החיים שלי שם". כתב שניסה לעצור את טינסלי מלהיכנס ליציעי האולם נזכר כי הוא "עבר דרכי כאילו הייתי חמאה". אוניל אמר אחר כך, "ככל שזה נראה נורא בטלוויזיה, זה היה לפחות פי 20 יותר גרוע במציאות". עוזר המאמן של הפייסרס, צ'אק פרסון, השווה את המצב ללהיות "לכוד בתוך בסצנת גלדיאטורים כשהאוהדים היו אריות, ואנחנו רק מנסים לברוח עם החיים שלנו. ככה זה הרגיש. שלא הייתה יציאה. אתה חייב "להילחם" את דרכך החוצה". בניהם של השחקנים ואנשים אחרים בקהל בכו מרוב פחד והלם. דריק קולמן עמד ליד בראון ובנו כדי להגן עליהם. השניות שנותרו לסיומו של המשחק בוטלו בשל מה שאירע, ולפייסרס ניתן ניצחון 97-82. אוהדים ליוו בקריאות בוז את שחקני אינדיאנה שירדו מהמגרש כשלצידם אנשי אבטחה, והמשיכו לזרוק משקאות וחפצים אחרים (כולל כיסא מתקפל שכמעט פגע באוניל), בעוד השחקנים הולכים לחדרי ההלבשה. אף לא שחקן אחד משתי הקבוצות דיבר עם התקשורת לפני שעזב את האולם. בסופו של דבר, השוטרים הצליחו להשקיט את האולם, ואיימו לאסור את האוהדים שלא יעזבו את האולם בצורה אחרת. תשעה צופים נפצעו, ושניים נלקחו לבית החולים.
בחדר ההלבשה של הפייסרס, אוניל וקרלייל החלו בשיחה שהתלהטה אודות מה שרק אירע. ארטסט שאל את ג'קסון האם הוא חושב שהשחקנים שהיו מעורבים בקטטה הסתבכו. ג'קסון השיב, "יהיה לנו מזל אם תהיה לנו עבודה". השיחה שכנעה את ג'קסון ואת פולארד ההמומים כי ארטסט "לא שפוי", אם לא הסיק לבדו שמעשיו יובילו להשלכות כלשהן. משטרת אובורן הילס נכנסה לחדר ההלבשה כדי לבצע מעצרים, אך בקבוצה מיהרו להעלות את ארטסט על האוטובוס וסירבו להורידו משם. המשטרה החליטה להגן על שחקני הפייסרס כשהם עזבו את האולם, ורק לאחר צפייה חוזרת בהסרטת המשחק פנתה גם אל הקבוצה. מחוץ לאולם, ניצבו עשרות ניידות משטרה מחוץ למגרשי החנייה.
השעיות
ב-20 בנובמבר 2004 השעה ה-NBA את ארטסט, את ג'קסון, את אוניל, ואת וולאס ללא הגבלת זמן, באומרו כי מעשיהם היו "מזעזעים, דוחים ולא נסלחים". למחרת, הודיע ה-NBA כי תשעה שחקנים יושעו לסך של 146 משחקים – 137 משחקים עבור שחקני הפייסרס, ו-9 משחקים עבור שחקני הפיסטונס. דייוויד הריסון נראה גם הוא רב עם האוהדים, אבל ה-NBA מסר כי הוא לא יושעה, כי "האירוע התרחש כשהשחקנים ניסו לעזוב את המגרש".
לארטסט ניתנה ההשעיה הארוכה ביותר; הוא הושעה ליתרת עונת 2004/2005, השעיה שבסופו של דבר הסתכמה ב-86 משחקים (73 בעונה הסדירה ו-13 במשחקי הפלייאוף). זוהי ההשעיה הארוכה ביותר עבור על תקרית שאירעה במהלך משחק בהיסטוריה של ה-NBA. השחקנים שהושעו הפסידו גם 11 מיליון דולר ממשכורתם עקב ההשעיות; ארטסט לבדו הפסיד כמעט 5 מיליון דולרים.
בשבוע שלאחר ההכרזה על השעיות השחקנים, ערער ארגון שחקני ה-NBA על השעיות של ארטסט, ג'קסון ואוניל, באומרו כי הנציב סטרן "חרג מסמכותו". בשונה מתפיסה זו, ג'קסון אמר כי הוא הרגיש שלמרות ההפסד הכספי הרב, השחקנים היו בני מזל, משום שסטרן יכול היה לגרש אותם לצמיתות מהליגה. הבורר הפדרלי אישר את אורכן של כל ההשעיות, למעט זו של אוניל, אותו הפחיתו ל-15 משחקים. ה-NBA ערר על החלטה של הבורר להפחית את אורך השעייתו של אוניל בבית משפט פדרלי, וב-24 בדצמבר הוציא השופט צו מניעה זמני המאפשר לאוניל לשחק, עד להתקיימות שימוע על הערעור.
אוניל שיחק בשני משחקים נוספים לפני שהתיק הובא לפני בית המשפט המחוזי בברוקלין שבניו יורק ב-30 בדצמבר. ה-NBA טען, כי על פי תנאי הסכם ה-CBA, לסטרן הייתה סמכות מוחלטת להעניק השעיות ולשקול היענות לערעורים בכל מה שקשור לתקריות שהתרחשו על מגרשי ה-NBA ובמהלך משחקים. לעומתו קבע השופט כי התנהגותו של אוניל הייתה למעשה אירוע שלא כחלק ממשחק. לכן בוררות הייתה מותרת לפי ה-CBA, וקביעת הבוררות שיש להפחית את זמן ההשעיה היא קבילה ויש להיענות לה. למרות ערעורו המוצלח של אוניל, ערעורים להפחתת עונשם של ארטסט וג'קסון לא הוגשו.
אישומים משפטיים
גרין זוהה על ידי התובע המחוזי דייוויד גורסיקה, שהיה שכנו. ב-30 בנובמבר אסרה חברת Palace Sports and Entertainment, בעלי הפיסטונס, על גרין ועל הדד את ההשתתפות באירועים באתרים שבבעלות החברה (כולל הפאלאס של אובורן הילס ותיאטרון המוזיקה DTE אנרג'י), ביטלו את כרטיסיהם השנתיים והנפיקו במקומם החזרים. לגרין היו מספר הרשעות פליליות קודמות, בהן זיוף, נשיאת נשק סמוי, תקיפה פלילית, ושלוש הרשעות על נהיגה בשכרות, ובזמן הקטטה הוא היה בתקופת ניסיון לאחר שהורשע על נהיגה בשכרות.
ב-8 בדצמבר 2004 הורשעו חמישה משחקני אינדיאנה וחמישה אוהדים (ג'ון אקרמן, ג'ון גרין, בראיינט ג'קסון, ויליאם פולסון ודייוויד וולאס) בתקיפה. שחקן הפייסרס אוניל (שגם זרק את מלווין קנדזיורסקי על שולחן המזכירות בניסיון להיכנס ליציע), והצופה גרין, שעליו אמר גורסיקה כי הוא הוביל במו ידיו לקטטה על ידי זריקת כוס על ארטסט, הואשמו בשני אישומים. ארטסט, הריסון, ג'קסון ואנתוני ג'ונסון הואשמו באישום אחד. שלושה אוהדים, כולל דייוויד וולאס, הואשמו באישום יחיד זהה; שני אוהדים (הדד ושקלפורד) שנכנסו למגרש במהלך התגרה, הואשמו בהסגת גבול, ובראיינט ג'קסון, שהורשע בעבר בהרשעות פליליות, הואשם בעבירת תקיפה על זריקת כיסא. כל האוהדים המעורבים נאסרו מלהשתתף במשחקי הפיסטונס.
ב-29 במרץ 2005 הכריז בראיינט ג'קסון "איני מעוניין להשיב" (Nolo Contendere) על עבירת התקיפה בשל זריקת הכיסא. ב-3 במאי 2005 נגזרו עליו שנתיים מאסר על תנאי ותשלום של 6,000 דולר כפיצויים. דייוויד וולאס גם הוא הורשע ונידון למאסר של שנה אחת על תנאי ולעבודות שירות על הכאת גארד הפייסרס פרד ג'ונס.
כל חמשת השחקנים שהואשמו עשו שימוש בטענת "איני מעוניין להשיב". ב-23 בספטמבר 2005 נידונו ארטסט, ג'קסון ואוניל למאסר של שנה אחת על תנאי, ל-60 שעות של עבודות שירות, לקנס של 250 דולר, ולטיפול בניהול כעסים. שבוע לאחר מכן, קיבל הריסון פסק דין זהה, וב-7 באוקטובר 2005 קיבל ג'ונסון, השחקן האחרון שניצב בפני אישומים משפטיים, פסק דין דומה (הוא קיבל 100 שעות עבודות שירות).
ב-27 במרץ 2006 מצא חבר מושבעים את ג'ון גרין אשם בעבירה אחת של תקיפה על הכאת ארטסט ביציעים, אבל זיכה אותו על מעשה זריקת המשקה. ב-1 במאי 2006 נידון גרין ל-30 ימים בכלא ולשנתיים על תנאי. ב-7 בנובמבר 2006 הודיעה קבוצת הפיסטונס לגרין שהוא מנודה לנצח מלהשתתף במשחקי הבית של הקבוצה בשל פקודות של ה-NBA (האיסור אינו חל על אירועים אחרים בפאלאס של אובורן הילס).
התגובה הציבורית
מספר שחקנים ומאמנים אמרו כי התגרה הייתה האירוע הגרוע ביותר שהם ראו אי פעם. אוהדי הפייסרס החלו להתייחס לקבוצה בתור "הבריונים" (Thugs). מנכ"ל הפיסטונס טום וילסון הצהיר מאוחר יותר כי פעולתו של ארטסט נטלה מחסומים פיזיים, כגון שולחנות וספסלים, שבדרך כלל מפרידים בין מעריצים ושחקנים, וכתב "אינדיאנפוליס סטאר" מארק מונטיית' (Montieth) טען כי "במובן מסוים, [ארטסט] עורר [את התקיפה המתקרבת] באופן פסיבי, בכך שנשכב". בפרשנות לאחר המשחק ב-ESPN, אנשי הערוץ טענו כי האשמה היא על אוהדי הפיסטונס, ולא על השחקנים. ג'ון סונדרס (Saunders), למשל, כינה את האוהדים "חבורת פרחחים". טים לגלר (Legler) אמר: "האוהדים חצו את הגבול". סטיבן א. סמית' קבע כי "הם (האוהדים) צריכים להתבייש בעצמם ואת חלקם צריך לעצור". הפרשנות שלהם הובילה את סגן נשיא ESPN מארק שפירו לבצע שיחות עם סונדרס, עם לגלר, עם סמית' ועם גרג אנתוני. שפירו הרגיש כי פרשנותם הייתה מוטה. ביום שלישי הצהיר שפירו, "הייתי שמח לו האולפן לא היה מטיל את האשמה כולה על גבי האוהדים ביום שישי בערב".
חלק משמעותי מביקורתה של התקשורת נמתחה על אוהדי הפיסטונס, ו-46% ממצביעי סקר של ESPN האמינו כי האוהדים היו האשמים באירוע. פרשנים אחרים אמר כי ארטסט וכל שאר השחקנים המעורבים היו אשמים.
אירועים לאחר הקטטה
הפייסרס והפיסטונס שיחקו בפעם הראשונה לאחר התגרה במשחקי חג המולד של ה-NBA ב-25 בדצמבר בקונסקו פילדהאוס באינדיאנפוליס. הפיסטונס ניצחו 93–98 ללא כל תקריות. גם ארטסט וגם ג'קסון לא שיחקו עקב הרחקתם; אוניל שיחק במשחק, הראשון שלו לאחר סיומה של השעייתו. כמה קבוצות NBA הגבירו בעקבות האירוע את האבטחה במגרשיהן, וה-NFL, ליגת הפוטבול, הזכיר לצוותי אבטחה את הנהלים הקיימים, וב-17 בפברואר 2005 הוציאה ליגת ה-NBA נהלים חדשים לאבטחה בכל אולמותיה. המדיניות החדשה כללה מגבלה על כמות האלכוהול שיכול אדם לרכוש במשחק, כמו גם איסור על מכירת אלכוהול לאחר סוף הרבע השלישי של משחקי הליגה. לאחר מכן הורו כי על כל קבוצה להציב לפחות שלושה מאבטחים בין השחקנים והאוהדים.
ב-25 במרץ 2005, שיחקו הפייסרס באוברון הילס בפעם הראשונה מאז הקטטה. המשחק התעכב ב-90 דקות לאחר שסדרה של איומים על פצצות בתאי ההלבשה של הפייסרס נשמעו, אבל המשחק החל בסופו של דבר, לאחר שלא נמצאו חומרי נפץ. שתי דמויות מפתח באירוע המקורי פספסו את המשחק: ארטסט עדיין היה מושעה, ואוניל היה פצוע בכתפו. במשחק, הפייסרס עצרו את רצף 12 הניצחונות של הפיסטונס עם ניצחון 81–94. לפלייאוף, הגיעה דטרויט בתור הקבוצה בעלת המאזן השני בטיבו במזרח, ואינדיאנה בתור הקבוצה השישית בטיבה. לאחר שהפיסטונס ניצחו את פילדלפיה 76' בחמישה משחקים, והפייסרס גברו על המדורגת שלישית בוסטון סלטיקס בשבעה משחקים, שתי הקבוצות נפגשו בסיבוב השני. אף על פי שהפייסרס החלו ביתרון שני משחקים מול ניצחון בודד של הפיסטונס, דטרויט היא שניצחה בסדרה בשישה משחקים, כשסיימה ברצף של שלושה ניצחונות רצופים. אחרי שניצחה את אינדיאנה, דטרויט ניצחה את מיאמי היט בגמר המזרח בשבעה משחקים, והגיע לגמר ה-NBA, שבו הפסידו לסן אנטוניו ספרס בשבעה משחקים.
לאחר שריצה את השעייתו, רון ארטסט חזר לפייסרס בתחילת עונת 2005/2006. אחרי ששיחק 16 משחקים הוא דרש מעבר בטרייד. איש הפייסרס וולש אמר כי דרישותיו של ארטסט היו "הקש ששבר את גב הגמל", ושחקני הפייסרס שהתערבו לטובתו בקטטה הרגישו נבגדים. ג'קסון אמר מאוחר יותר: "אני סיכנתי את הקריירה שלי עבורו, נכנסתי ליציעים ונלחמתי... איבדתי 3 מיליון דולר, [אבל] לא קיבלתי 'תודה' או משהו". אחרי יותר מחודש שבו לא שיחק, אינדיאנה העבירה את ארטסט לסקרמנטו קינגס תמורת פג'ה סטויאקוביץ'. ארטסט שיחק מול בן וולאס בפעם הראשונה אחרי הקרב בנובמבר 2006, ולבסוף שב לדטרויט בינואר 2007. לאורך כל המשחק בו הפסידו הקינגס לפיסטונס 91–74, נקראו כלפי ארטסט קריאות בוז, אבל לא נרשמו אירועים חריגים. לאחר שנה שבה שיחק ביוסטון רוקטס בעונת 2008/2009, חתם ארטסט בלוס אנג'לס לייקרס. אחרי הזכייה הראשונה שלו באליפות ה-NBA בשנת 2010, התנצל ארטסט בפני ג'קסון ובפני שחקני פייסרס נוספים על היותו "כל כך צעיר ואנוכי", באומרו "לפעמים אני מרגיש פחדן, כאשר אני רואה את החבר'ה האלה. אני משחק בלייקרס, אבל היה לי סיכוי לנצח אתכם. אני מרגיש כמעט כמו פחדן". ב-16 בספטמבר 2011, שינה ארטסט את שמו למטה וורלד פיס.
במהלך עונת 2011/2012, רק אחד מתוך תשעת השחקנים אשר הושעו לאחר הקטטה עדיין שיחק באותה קבוצה: בן וולאס, שחתם בשיקגו בולס כשחקן חופשי ב-2006, עבר לקליבלנד קאבלירס, ושב לפיסטונס ב-7 באוגוסט 2009. רוב השחקנים שהיו מעורבים בתקרית הועברו בטרייד לקבוצות אחרות, ומאז, כל השחקנים המעורבים בקטטה פרשו ממשחק ב-NBA; ארטסט האחרון שעשה זאת, ב-2017. הפיסטונס הגיעו לארבעה גמרי מזרח רצופים לאחר הקטטה, שישה רצופים בסך הכל, מה שהופך אותם הקבוצה הראשונה מאז לוס אנג'לס לייקרס בשנות ה-80 להגיע שש פעמים רצופות לשלב הגמר האזורי, אף על פי שהם זכו באליפות פעם אחת בלבד לאורך רצף זה. מן הצד השני, הפייסרס לא הצליחו רבות לאחר הקטטה. לאחר שהפסידו לפיסטונס בפלייאוף 2005, הפייסרס לא הצליחו לנצח מעל מחצית ממשחקיהם בכל העונות הבאות עד עונת 2011/2012, ונכשלו מלהעפיל לפלייאוף במשך חמש עונות ברציפות, מ-2006 עד 2010. רבים משחקני הפייסרס בעונת 2004/2005 מאמינים כי הקטטה והשלכותיה גרמו להרס של קבוצת אליפות פוטנציאלית, כאשר ארטסט הוא הגורם לכך. הפייסרס ניסו לבנות את קבוצתם מחדש על ידי רכישת שחקנים "בעלי אופי".
ב-19 בנובמבר 2009 הופיע ג'ון גרין, אחד האוהדים שהיו בקטטה, בסדרת הטלוויזיה "First Take" של ESPN, ודיבר בה על התקרית ועל השינויים שעבר מאז. גרין סיפר כי הייתה לו בעיית אלכוהול באותו זמן, ומאז עשה מאמץ להתמודד עם הבעיה. הוא גם אמר כי רון ארטסט התנצל בפניו כמה חודשים קודם לכן, והביע רצון לעבוד בשירות הקהילה בדטרויט.
שלמה מטולוצין
הרב שלמה מטולוצין היה מגדולי תלמידי הגר"א ומראשוני תלמידיו שעלו לארץ ישראל.
ביוגרפיה
בנו של רבי שלמה, רבי טוביה, שימש כנשיא העדה האשכנזית בירושלים, הופיע בכל המופעים הפומביים של ירושלים כנשיא העדה וכאשר הגיע השר משה מונטיפיורי לביקור היה בין מקבלי פניו. ר' טוביה התיידד עם הראש"ז והיה מצטרף אליו לכל מסעות השליחות בגולה.
הרב מרדכי צורף, בנו בכורו של הראש״ז נשא לאישה את חנה, שהייתה נכדתו של הרב שלמה מטולוצין ובתו של רבי טוביה.
בחייו כתב ספר בשם ״אבן שלמה״ אך לא זכה להדפיסו. הספר נשאר בכתב יד כמאה שנה עד שנינו יואל משה סלומון הוציאו לאור בבית הדפוס שלו.
בסוף ימיו חזר לעיר חברון, שם התחבר לקהילת חב"ד. נפטר בחברון ושם נקבר.
FEAL
בקריפטוגרפיה, FEAL (ראשי תיבות של Fast data Encipherment ALgorithm, בעברית: אלגוריתם הצפנת נתונים מהיר) כולל משפחה של צפני בלוקים במבנה פייסטל שהראשון שבהם הוצע כאלטרנטיבה לצופן DES והוא מהיר ממנו בתוכנה. הגרסה הראשונה פותחה ב-1987 על ידי אקירו שימיזו ושוי מיאגוטשי מתאגיד הטלגרף והטלפון של יפן (NTT). ב-1994 התקבל הצופן לתקן בין-לאומי ISO/IEC9979 וב-1999 נבחר לתקן ATM וכן נכלל בתקן יפני לכרטיסים חכמים ב-1998. בשל קריפטואנליזה שמעידה על חולשות הצופן אינו בשימוש כיום. NTT ממליצים להשתמש בצופן מדור חדש כמו קמליה.
קיימות מספר גרסאות של FEAL כולן במבנה פייסטל עם אותה פונקציית סבב פנימית אך עם מספר סבבים שונה או עם מפתח גדול יותר. הצופן מקבל בלוק קלט באורך 64 סיביות ומחזיר בלוק מוצפן באורך 64 סיביות. הגרסה הראשונה שכיום נקראת FEAL-4 משתמשת במפתח הצפנה באורך 64 סיביות וכוללת ארבעה סבבים של הפונקציה הפנימית. FEAL-8 מכיל שמונה סבבים עם אותו מפתח ואילו FEAL-NX מכילה מספר דינאמי של סבבים בהתאם לצורך כך ש-N\ge 8. (המספר המומלץ הוא N=32) ואילו "X" מתייחס לאופציה של מפתח באורך 128 סיביות שנוספה בגרסה המאוחרת יותר.
ביטחון
מאז שפורסם הפך FEAL ליעד מועדף מצד קריפטונאליסטים מרחבי העולם ופורסמו מחקרים רבים אודות החולשות שלו. כיום ידוע שהצופן אינו בטוח לשימוש כי הוא פגיע במיוחד למספר התקפות קריפטוגרפיות מעשיות ביניהן קריפטואנליזה דיפרנציאלית וקריפטואנליזה ליניארית. למעשה הצופן שימש כ"קטליזטור" במהלך פיתוח התקפות קריפטוגרפיות אילו. הקריפטואנליזה הדיפרנציאלית הומצאה בשביל לפצח את FEAL ובתוך כך התגלתה ככלי יעיל לניתוח צפנים אחרים. כל גרסאות צופן FEAL אינן מומלצות כיום לשימוש כלל והעניין בהן הוא אקדמי בלבד.
בתחילה התגלו בעיות בגרסה הראשונה של הצופן על ידי דן בואר ושון מרפי שגילו התקפות קריפוטאנליטיות הדורשות כמות מועטה של טקסטים גלויים נבחרים כדי לפצח את הצופן בקלות. ההתקפות שלהם מכילות אלמנטים דומים להתקפה הדיפרנציאלית שהתגלתה מאוחר יותר. ב-1998 ניסו מפתחי הצופן לפתור את הבעיה על ידי העלאת מספר הסבבים וכך נוצר FEAL-8 הכולל שמונה סבבים במקום ארבעה.
ב-1991 פרסמו אלי ביהם ועדי שמיר את ההתקפה הדיפרנציאלית שלהם על FEAL-8. אחריהם פורסמו עוד כמה התקפות מסוג זה שמצליחות לפצח את הצופן עם כמות יחסית קטנה של טקסטים גלויים נבחרים. בתגובה פותח FEAL-NX אך הסתבר שההתקפה הדיפרנציאלית של שמיר וביהם הייתה ישימה גם נגד הגרסה הזו שהיא החזקה ביותר שפותחה, ההתקפה שלהם יעילה מכוח גס כל עוד N\le 31.
ב-1991 גילו טארדי וגילברט התקפה חדשה נגד גרסאות צופן FEAL שמסוגלת לפצח אותו בסיבוכיות טובה מכוח גס. למשל FEAL-8 ניתן בשיטה זו לשבירה עם 2^{15} טקסטים גלויים נבחרים. מאוחר יותר פרסם מיצורו מצואי את ההתקפה הליניארית שמבוססת על רעיון זה המסוגלת לשבור את צופן FEAL-4 בתוך כחמש דקות עם שישה טקסטים גלויים ידועים. ב-1994 פורסמה התקפה ליניארית נגד FEAL-8 עם 2^{12} טקסטים גלויים נבחרים. למעשה בעקבות התקפות אילו נסתם הגולל על FEAL והוא אינו בשימוש כיום כלל. NTT ממליצים להשתמש בקמליה במקומו.
חשיבות הצופן וההתקפות המתוארות היא בעיקר בלקח שאפשר להפיק מהם. זהו הצופן הראשון שפותח על ידי NTT ושימש יסוד ובסיס להתפתחות צפני בלוקים מודרניים חזקים יותר ועמידים יותר נגד קריפטואנליזה דיפרנציאלית וליניארית כמו E2 שהיה מהמועמדים לתקן AES ולא הגיע לגמר וקמליה שנחשב לצופן מודרני חזק.
פירוט מהלכי הצופן
להלן תיאור צופן FEAL-NX כאשר N\ge 32. הוא מקבל מפתח באורך 64 או 128 סיביות לפי בחירת המשתמש ופועל על בלוק גלוי באורך 8 בתים. באופן כללי האלגוריתם מבצע שלושה מהלכים: