cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דסיור מפוספס
טקסונומיה
דגימות של הדסיורים המפוספסים נאספו על ידי נוסעים מערביים בגינאה החדשה כבר ב-1828, אך בתחילה הם שויכו לסוג פסקוגל; הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1858 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, שקיבל דגימה מגינאה החדשה וחשב שמדובר בטקסון מונוטיפי; בהמשך, התברר שיש להוסיף לסוג החדש שני מינים נוספים שהתגלו עוד קודם לכן אך סווגו כפסקוגלים. הטקסונומיה ומעמד המינים של מיני הדסיור לא היו ברורים דיים עד תחילת המאה ה-21, ורק בשנת 2005 נקבע סופית מעמדם על ידי הזואולוגית פטרישיה וולי שחקרה את האנטומיה והגנטיקה של הדגימות שנאספו במשך השנים וגילתה אגב כך מין רביעי הקרוי על שמה.
אנטומיה
הדסיור המפוספס הוא טורף כיס ססגוני למדי: הפרווה שלו בצבע חום בהיר או כהה בהתאם למין, והראש כתום או אדמדם בוהק. למרבית המינים, המותניים, הצלעות ופלג הגוף האחורי בצבע כחלחל-כסוף, והבטן צהבהבה או אפורה. לאורך הגב, ישנה למרבית המינים רצועה עבה בצבע חום בהיר, צהבהב או קרם, אשר לאורכה שלושה פסים אנכיים ועבים בצבע שחור. לדסיור המפוספס מבנה גוף צר וגמיש, ראש מחודד, וזנב ארוך ושעיר במיוחד שעוביו וצבעו האדמוני משתנים בין המינים. יש לו אוזניים קצרצות ועגלגלות, עיניים גדולות, ורפידות בולטות על כפות הרגליים הדקיקות. אורך הגוף של הדסיורים המפוספסים נע בין 17 ל-25 ס"מ, אורך זנבם 15–23 ס"מ ומשקלם כ-200 גרם.
ביולוגיה
הדסיורים המפוספסים אנדמיים כאמור לגינאה החדשה, אך הם מצויים גם במספר איים קטנים נוספים ליד גינאה. הם חיים ביערות גשם טרופיים לאורך רכסי ההרים והעמקים, וניתן למצוא אותם בגבהים של 1,600-650 מטר מעל פני הים. הם מסוגלים לטפס על עצים, אך חיים וצדים על הקרקע בעיקר. הדיווחים הסותרים של הזואולוגים אודות שעות הפעילות של הדסיורים, עשויים להצביע על כך שחלקם פעילי יום וחלקם פעילי לילה. אין מידע רב אודות האקולוגיה והביולוגיה של הדסיורים המפוספסים, ועל פי המידע הזמין, נראה שהם אינם חופפים זה לזה. התזונה שלהם כוללת חרקים, חסרי חוליות ועכבישאים, לצד עכברים, חולדות קטנות, לטאות, עופות קטנים ואולי גם חסילונים החיים במים מתוקים. לנקבת הדסיור 4–6 פטמות בהתאם למין; הכיס שלה הוא למעשה קפל עור אשר אינו מפותח דיו כאצל הקנגורו.
אידה קוק
אידה קוק (באנגלית: Ida Cook; ) הייתה סופרת בריטית, חסידת אומות העולם.
קורות חיים
אידה קוק נולדה בשנת 1904 בסנדרלנד שבאנגליה. בצעירותה, היא ואחותה לואיז (Louise, 1991-1901) עבדו כפקידות בשירות הציבורי – לואיז עבדה כמזכירה ואידה עבדה כקלדנית. בין האחיות הייתה מערכת יחסים הדוקה וקרובה מאוד במשך כל חייהן, והן גרו יחדיו במשך זמן רב.
בשנת 1923, שמעה לואיז במקרה הרצאה על אופרה ומוזיקה קלאסית. האחיות חסכו כסף וקנו גרמופון ישן ומספר תקליטים, והתלהבו מאוד מן המוזיקה. זמן קצר לאחר מכן, הן החלו ללכת יחד לאופרה על מנת לראות בעצמן את הכוכבות ששמעו בגרמופון. הן ראו בפרימדונות (הזמרות הראשיות) גיבורות מהוללות, ורצו להתקרב אליהן, ובפרט לזמרת האהובה עליהן אמליטה גאלי-קורצ'י. כאשר גילו שהיא שרה רק בניו-יורק, החליטו לחסוך כסף לנסיעה. הן שלחו מכתב לאמליטה גאלי-קורצ'י בו סיפרו לה על רצונן לנסוע, והיא הבטיחה להן כרטיסים חינם להופעה כאשר יוכלו להגיע. במשך שנים חיו באופן הצנוע ביותר שיכלו על מנת לחסוך לנסיעה לניו יורק.
לבסוף, בדצמבר 1926, הן הפליגו בספינה לניו יורק לראות את גאלי-קורצ'י. הן פגשו אותה לאחר ההופעה, והוזמנו לדירתה. בהמשך, אידה ולואיז התחברו בצורה דומה גם לזמרות אחרות שנתחבבו עליהן, בתחילה לרוזה פונסל ולאחר מכן לוויקטוריה אורסוליאק. ויקטוריה ובעלה, המנצח האוסטרי קלמנס קראוס, הזמינו אותן לסבב הופעות באוסטריה ובגרמניה שקלמנס ארגן. בסיומו של סבב הופעות זה ויקטוריה שלחה איתן בחזרה לאנגליה אישה זקנה, וביקשה מהן לדאוג לה. זו הייתה היהודיה הראשונה שהן הצילו.
אידה ולואיז לא עבדו מאז הנסיעה לניו יורק, ונותר להן מעט מאוד כסף, לכן אידה החלה לכתוב מאמרים למגזין אופנה. בהתחלה זו הייתה דרך להרוויח כסף על מנת לממן נסיעות לאופרה באירופה, אך עם הזמן תאבונן של האחיות לאופרה גדל, וכתיבת מאמרים לא הספיקה למימון נסיעותיהן.
בשנת 1935, כתבה קוק את ספרה הראשון, "רעיה לכריסטופר (A Wife for Christopher)". הספר הצליח מאוד, ואידה נתבקשה לכתוב ספרי המשך. הכנסותיה מכתיבת ספרים החלו לגדול, מה שאפשר לה להפסיק לעבוד כקלדנית, ובנוסף איפשר לאחיות לממן את פעילותן להצלת יהודים.
במהלך הקריירה שלה כסופרת, אידה קוק כתבה מעל 110 ספרים, חלקם עיבודים של מחזות קלאסיים כגון אותלו, יבגני אונייגין וכרמן. היא הייתה סופרת הצללים של טיטו גובי וכתבה את הביוגרפיה שלו, שהופיעה תחת שמו, ובשנת 1950 כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, "We Followed our Stars" ("עקבנו אחר כוכבינו"). היא מתה מסרטן ב-22 בדצמבר 1986.
פעילות להצלת יהודים
אידה ולואיז קוק ביקרו בגרמניה כדי לצפות באופרה, ובמהלך ביקורן התוודעו, דרך ידידותן עם קראוס קלמנס ועם ויקטוריה אורסוליאק, למצוקת היהודים הנרדפים. הן בדקו וגילו כי על מנת להכניס פליטים לבריטניה, החוק דרש כי יהיו לפליט עבודה או מספיק ממון על מנת לדאוג לעצמו. אידה ולואיז מימנו את נסיעתם של הפליטים לבריטניה, ועזרו להם להבריח את ממונם (שהמשטר הנאצי אסר עליהם לקחת) על מנת שיוכלו לקבל אישור כניסה לבריטניה, באמצעות נשיאת תכשיטי פנינים ויהלומים ולבישת מעילי פרווה יקרים שהיהודים לא יכלו לשאת בעצמם.
בין השנים 1936–1939, הן סייעו ליהודים להימלט מאוסטריה ומגרמניה הנאצית ב-29 מקרים, מתוכם בכמה מקרים למשפחות שלמות. הן ככל הנראה סייעו לכ-50 או 60 יהודים בסך הכל. הן השתמשו באהבתן לאופרה על מנת להסוות את מטרתן האמיתית של הנסיעות התכופות, באמצעותו של קלמנס קראוס שסיפק להן מידע על הופעות אופרה, וקירב אותן לבכירי המשטר הנאצי, בין השאר גרינג, גבלס והימלר. במסעותיהן חזרה, האחיות לקחו מסלול עקיף דרך הולנד על מנת להקשות על גילוי היהודים שלקחו איתן.
עיקר פעילות ההצלה שלהן הייתה אחרי ליל הבדולח, מנובמבר 1938 ועד פרוץ המלחמה וניתוק היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה וגרמניה בספטמבר 1939. הן שכרו דירה בלונדון לשם שיכון הפליטים ואידה נסעה ברחבי בריטניה ונשאה נאומים בכנסיות על מנת לגייס תרומות למען פליטים אלה. עיקר פעילות ההצלה של אידה קוק מומן על ידי הכנסותיה מכתיבתה הספרותית.
ניהול פרויקטים
ניהול פרויקטים הוא ענף במדעי הניהול העוסק בתכנון ובקרה של מיזמים (פרויקטים), לרוב בעלי מרכיב גבוה של אי-ודאות או סיכון כלכלי. פרויקט מוגדר כמאמץ תחום בזמן ליצירת שירות או מוצר או תוצאה ייחודית. הגדרה נוספת של פרויקט היא לקיחת תשומות משאבים ושינויים לתפוקות רצויות באמצעות מערכות ייצור.
מטרות ניהול הפרויקט הן סיומו של הפרויקט בלוח הזמנים הנדרש, עמידה ביעדי הפרויקט, באיכות הנדרשת, אי-חריגה מתקציב והשגת שביעות רצון הלקוח. פרויקטים אופייניים שניתן למצוא בארגונים מכוונים לרוב לשיפור מצבו התחרותי של הארגון באמצעות שיפור מועילות או היעילות שלו.
שלב הייזום
שלב שבו עולה הרעיון לפרויקט ובוחן את הבעיה ואת הצורך המניעים את פתיחת פרויקט.
בשלב היזום מוגדרות המטרות העסקיות ברמת המקרו, מטרות טכנולוגיות, לוחות זמנים נדרשים שאותם מגדירים עם בעלי העניין השונים (כגון הלקוח).
שלב זה נוטה להיות מעורפל אך בסיומו מתקבלות תשובות לשאלות כגון: מיהו הלקוח; מהו הצורך; מה הם יעדי המיזם; מיהו המבצע; מהו הפתרון הנדרש; מיהם בעלי העניין במיזם, וכדומה.
מידע שמסייע לשלב זה הוא מידע היסטורי, הנחות יסוד, מדיניות ארגונית ועוד.
תוצרי השלב הם החלטה על פתיחת פרויקט, מסמך תכולת פרויקט ראשוני ומינוי מנהל פרויקט.
טעות בהגדרת הפרויקט בשלב זה תוביל בסבירות גבוהה לכישלון הפרויקט בפועל.
שלב התכנון
שלב התכנון הוא השלב המהותי ביותר בפרויקט. הצלחה בתכנון תוביל לסיכוי רב הן לעמידה ביעדי הפרויקט, שביעות רצון לקוח, עמידה בלוחות הזמנים, עמידה באיכות ועוד. שלב זה מתחיל במהלכו של שלב הייזום ומסתיים לקראת סיום הפרויקט. יש להקפיד להשלים את התכנון הנדרש ביסודיות (דילוג על שלב זה יוביל בפועל לכישלון בביצוע).
שלב הביצוע
בשלב זה מבוצעת בקרה (תכנון מול ביצוע בפועל) וכתוצאה מכך תיתכן בקשת שינוי תכולה, לו"ז, עלויות וגורמים נוספים. בפועל בשלב זה מופצת תקשורת רבה בין הגורמים השונים ומופעלים החוזים וקבלני המשנה לטובת השגת היעדים השונים. שלב זה מתחיל בסמוך לזמן תחילת התכנון ומסתיים בשלב הסגירה של הפרויקט.
בשלב זה מתקבלים תוצרי הפרויקט בפועל.
שלב הבקרה
שלב זה מספק משוב לאינטגרציה של כלל החלקים ובדיקה שהתכולה הושלמה ובאיכות הנדרשת, לבקרה על הלו"ז, עלויות, ניהול משאבים וכוח-אדם, דיווחים לבעלי העניין, בקרה על קבלנים וחוזים וניהול סיכונים.
מטרת שלב הבקרה היא לדגום ביצועים כל העת, ולבצע תיקון בזמן, אם קיימת סטייה מן התכנון.
שלב הסגירה
השלב האחרון בפרויקט והסופי. שלב זה כולל את סיום הפרויקט וסגירת החוזים המשפטיים הרלוונטיים.
משתני מפתח בפרויקטים
שלושה משתני מפתח בפרויקט והם נקראים גם משולש הזהב:
כמו כן נוספו למשולש הזהב עוד שלושה משתני מפתח והם:
מתודולוגיה לניהול פרויקטים
מטרת המתודולגיה לניהול פרויקטים היא סיום הפרויקט בלוח הזמנים הנדרש, עמידה ביעדי הפרויקט, באיכות הנדרשת, תוך מזעור עלות הפרויקט והשגת שביעות רצון לקוח. מקצוע ניהול הפרויקטים עוסק בהגדרת שיטות שתפקידן לוודא שהיעדים מושגים. הפרויקט עשוי להיות פרויקט פיתוח בעל מרכיב גבוה של אי-ודאות טכנולוגית, או פרויקט בינוי בעל מרכיב גבוה של סיכון כלכלי, או אף פרויקט חינוך - ובלבד שהמרכיבים הבסיסיים של תכולה מוגדרת, זמן ותקציב יוגדרו כולם.
על ניהול הפרויקט יכול להיות שיופקד:
קיימות שיטות רבות, המשתנות ומתפתחות לאורך השנים מתוך ניסיון בפיתוח מערכות מורכבות שונות. בין השיטות האופייניות לניהול פרויקטים: ניהול על פי נתיב קריטי וניהול על פי השרשרת הקריטית, המהווה יישום של תורת האילוצים.
במשך השנים פותחו כלים רבים לניהול פרויקטים, החל מכלים המשמשים ליצירת תרשימי גאנט ופרט, וכלה בכלים לתזמון של פרויקטים רבים בסביבה מרובת פרויקטים. בשנים האחרונות רווחת גם התפיסה בדבר הצורך בהקמת מנהלת ניהול פרויקטים ארגונית, שתהווה הגוף הארגוני המרכזי העוסק בפיתוח והטמעת שיטות וכלים לניהול פרויקטי הארגון.
פיתוח מנהיגות באמצעות פרויקטים
ישנם ארגונים המכשירים אנשים לניהול פרויקטים, כחלק מתוכניות פיתוח מנהיגות או הכשרת מנהלים.
סדנה (גוף טרנס-נפטוני)
סֶדנָה (שם מלא: 90377 סדנה; באנגלית: 90377 Sedna; סמל: ) הוא כוכב לכת ננסי וגוף טרנס-נפטוני שנמצא בעננת אורט, והתגלה על ידי מייקל בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ ב-14 בנובמבר 2003. סדנה נכלל בקטגוריה של כוכב לכת מינורי וקר, ייתכן וגודלו כשני שלישים מגודלו של פלוטו.
כשנתגלה, היה סדנה העצם הטבעי הרחוק ביותר במערכת השמש שנצפה עד אז. במרץ 2014 פורסם כי התגלה עצם רחוק יותר מסדנה, 2012 VP113.
מידע כללי
סדנה נתגלה בעת סקירה מודרכת עם טלסקופ סמואל אוסשין במצפה הכוכבים פאלומר (Palomar Observatory) קרוב לסן דייגו, קליפורניה (ארצות הברית) ונצפה תוך ימים בטלסקופים מצ'ילה, ספרד וארצות הברית (אריזונה והוואי). העצם זוהה בטלסקופ החלל האבל של נאס"א במרץ 2004, אך תצפיות בטלסקופ החלל שפיצר (הפועל בספקטרום התת-אדום) הצליחו לזהותו רק בשנת 2007. בעקבות זיהוי זה הוערך קוטרו בכ-1,600 ק"מ.
בגלל הקור העז השורר בו עקב מרחקו מהשמש ובגלל הכוכבים האחרים מהחלל החיצון הקרויים על שמם של אלים רומאים ויוונים, המדענים שגילו אותו קראו לו בצורה בלתי רשמית על שמה של סדנה, אלת הים מהמיתולוגיה האינואיטית, שהאמינו שגרה במעמקים הקרים של אוקיינוס הקרח הצפוני. על פי מוסכמות לקריאת שמות של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לאסטרואידים, הכינוי הזמני שניתן לו היה 2003 VB12. ב-28 בספטמבר 2004 אישר האיגוד האסטרונומי הבינלאומי באופן רשמי את השם "סדנה".
מאפיינים
סדנה בעל מסלול מאוד אליפטי, האפהליון שלו מוערך ב-975.56 יחידות אסטרונומיות והפריהליון שלו הוא בסביבות 76.16 יחידות אסטרונומיות. כאשר נתגלה, הוא היה במרחק של כ-90 יחידות אסטרונומיות מהשמש, קרוב לפריהליון. לשם השוואה, המרחק הממוצע של פלוטו מהשמש הוא בסביבות 40 יחידות אסטרונומיות. מסלולו של סדנה אורך כ-11,487 שנים. הוא יגיע לפריהליון ב-2075 או 2076. בתחילה האמינו האסטרונומים כי משך היממה הארוך של סדנה (בין 20–50 ימים) נגרם עקב קיומו של ירח, אולם תצפית של טלסקופ החלל האבל במרץ 2004 לא הבחינה בעצם כלשהו המסתובב סביבו, והדבר נשאר כתעלומה.
קוטרו המוערך של סדנה הוא בין 1,180 ל-1,800 ק"מ ובזמן גילויו הוא היה העצם הגדול ביותר שנמצא במערכת השמש מאז נתגלה פלוטו ב-1930. סדנה כה רחוק מהשמש עד שהטמפרטורות בו לעולם אינן עוברות את -240°C-.
תצפיות מצ'ילה מראות כי סדנה הוא אחד העצמים האדומים ביותר במערכת השמש, כמעט אדום כמאדים.
לעצם נוסף, 2000 CR105, יש מסלול דומה לשל סדנה אך פחות קיצוני; פריהליון 45 יחידות אסטרונומיות ואפהליון 415 יחידות אסטרונומיות, ומשך מסלולו 3,420 שנים. ייתכן שמסלולו מושפע מאותם תהליכים היוצרים את מסלולו של סדנה.
סידהרתא מוקרג'י
סידהרתא מוּקרג'י (באנגלית: Siddhartha Mukherjee; נולד ב-21 ביולי 1970) הוא רופא אמריקאי-בנגלי, ביולוג, אונקולוג וסופר. הוא נודע בעיקר עבור ספרו שחוקר את ההיסטוריה של מחלת הסרטן מ-2010 בשם "מלכת כל המחלות - ביוגרפיה של מחלת הסרטן", שזיכה אותו בפרסים מכובדים ביניהם פרס פוליצר לספר עיוני של 2011 ופרס לספר ביכורים של עיתון הגארדיאן. ספרו השלישי מ-2016 "הגנים: היסטוריה אינטימית" הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרים בכריכה קשיחה והיה מועמד לפרסים רבים גם הוא.
מוקרג'י, לאחר סיום לימודיו בהודו, עבר ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, בהמשך קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוקספורד בתור מילגאי רודס, ותואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת הארוורד. הוא הצטרף לבית החולים הפרסבטרייני בניו יורק ב-2009. החל מ-2018 הוא פרופסור עמית לרפואה במחלקות המטולוגיה ואונקולוגיה במרכז הרפואה של אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק.
בנוסף לעבודתו כחוקר ורופא, מוקרג'י כותב באופן קבוע לניו-יורקר ולניו-יורק טיימס. מוקרג'י תואר ברשימת "טיים 100" של מגזין "טיים" כחלק מקבוצה מצומצמת של רופאים-כותבים (כגון אוליבר סאקס ואטול גוואנדה ששינו את השיח הציבורי על בריאות הציבור, על ידי כך שהוא איפשר לדור של קוראים היכרות נדירה ואינטימית לתוך החיים של המחקר והרפואה. המחקר של מוקרג'י מתמקד בפיזיולוגיה של תאי סרטן, תרפיה אימונולוגית לתאי דם סרטניים ותאי גזע בשלד. מוקרג'י זכה לקבל מממשלת הודו ב-2014 את עיטור פאדמה שרי, העיטור הרביעי החשוב ביותר בהודו, הניתן מדי שנה לאינדיבידואלים עבור תרומה אזרחית.
חיים אישיים
מוקרג'י חי בניו-יורק. נשוי לאמנית שרה שה (Sarah Sze), זוכת מענק עמיתי מקארתור לשנת 2003 ונציגת ארצות הברית לביאנלה של ונציה ב-2013. יש להם שתי בנות, לילה וארייה.
תנופה (חברה)
תנופה פתרונות תחבורה בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2020. מפעילה את התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים ובשומרון.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2020. הבעלות בחברה מחולקת בין ארבע חברות - מאיה תור (30%), חברת EL שמחזיקה ב-30%, צ'יינה מוטורס (22.5%), וקבוצת שאשא (17.5%). צ'יינה מוטורס היא יבואנית של אוטובוסים סיניים מדגם יוטונג, ומחזיקה במאות אוטובוסים שנרכשו ופעילים ברחבי ישראל.
באוקטובר 2020, זכתה חברת "תנופה" במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים. בנוסף זכתה במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בשומרון.
ב-19 באוקטובר 2021 החלה החברה בהפעלת אשכול פרוזדור ירושלים במקומה של "סופרבוס".
ב-31 בדצמבר 2021 החלה החברה בהפעלת אשכול שומרון במקומה של "אלקטרה-אפיקים".
ב-23 בינואר 2022 קווי חניון שפירים שעד כה הופעלו על ידי "אגד תעבורה" הועברו להפעלת חברת "תנופה" במסגרת אשכול פרוזדור ירושלים.
ב-26 באפריל 2022 החליפה החברה את "אגד" בהפעלת קווי פרוזדור ירושלים ובכך השלימה החברה את כניסתה לאשכול.
ב-4 באוגוסט 2022 פורסם בהארץ כי בקו 288 של "תנופה" מתבצעת הפרדה בין יהודים לערבים, המהווה לכאורה עבירה פלילית, וכן פורסם מקרה בו כ-50 פועלים פלסטינים עלו לאוטובוס ברחוב המסגר (תל אביב) וכאשר הגיעו לבני ברק אולצו לרדת, לאחר ששלושה יהודים סירבו לחלוק עימם את הנסיעה. משרד התחבורה פתח בחקירת המקרה, ומנכ"לית המשרד מיכל פרנק הודיעה כי המקרה הועבר גם לטיפול המשטרה.
צי החברה
צי החברה כולל אוטובוסים עירונים ובינעירוניים (וממוגני ירי ואבנים) ומיניבוסים מתוצרת אוטוקר, גולדן דרגון, מרצדס-בנץ, וולוו אוטובוסים, וויסדום, יוטונג.
אמורית
אֱמוֹרִית או אָמוּרּית היא שפה נכחדת שמית עתיקה מן הענף הצפוני-מערבי אשר דוברה בפי שבטי האמורי השמיים הצפוניים, להם חשיבות רבה בדברי הימים המוקדמים של הסהר הפורה. היא מוכרת בעיקר משמות פרטיים ומילים מושאלות שאינם ממקור אכדי אשר תועדו בידי לבלרים כותבי אכדית בתקופת הברונזה, בנהריים, בעיקר מבבל, מרי, אללח', ואף אוגרית. בשל היותה מתועתקת לכתב יתדות הברתי, אמורית היא השפה השמית הצפון־מערבית העתיקה היחידה שתיעוד תנועותיה משמעותי. לעתים מצויים שמות אלה גם בטקסטים מצריים מוקדמים.
חקר השפה האמורית הוא בעיקרו אונומסטי, ומתבסס על אונומסטיקון השמות הפרטיים האמוריים.
האמורית היא השפה השמית המתועדת השניה בקדמוניותיה, אחרי האכדית (אם מכלילים בתוכה את האבלאית), והשפה השמית הצפון־מערבית ואף השמית המרכזית המתועדת הקדומה ביותר.
השם "שְׂנִיר" עבור הר חרמון מובא בתנ"ך כשם אמורי.
מאפיינים
מאפיינים ראויים לציון כוללים:
התאיידות
התאיידות, התאדות או אידוי היא תהליך בו חומר במצב צבירה נוזל מתנדף לגז. חלק מהאטומים או המולקולות במצב צבירה נוזלי (או מוצק ממריא) מקבלים מספיק אנרגיה כדי להתנתק משאר החומר ולעבור למצב צבירה גזי.
התהליך
תהליך זה שונה מרתיחה. לדוגמה, מים בלחץ של אטמוספירה אחת עוברים ממצב צבירה נוזלי לגזי תוך כדי רתיחה רק ב-100°C, אך התאיידות מתרחשת (בקצב מסוים, לעיתים נמוך מאוד) בכל טמפרטורה שהיא. מולקולות המים נמצאות במצב תמידי של התאיידות וזרמי עיבוי בסמוך לפני המים. מולקולות שעל פני השטח שמקבלות אנרגיה מספיקה יעזבו את הנוזל ויהפכו לאדים. ההתאיידות משפיעה רבות על אקלים כדור הארץ וחיונית לחיים על פניו, והיא מהווה חלק ממחזור המים. תהליך דומה פועל בחומרים רבים.
כדי שמולקולה תתנתק מהחומר המוצק או הנוזלי שהיא קשורה אליו, התנועה התרמית שלה צריכה להתגבר על מתח הפנים של החומר. כלומר, האנרגיה הקינטית של המולקולה צריכה לעלות על פונקציית העבודה (אנרגיה מינימלית לביצוע עבודה) של כוחות התאחיזה על פני החומר. מאחר שהתנועה התרמית מתגברת עם עליית הטמפרטורה, גובר קצב ההתאיידות ככל שהטמפרטורות עולות. בהתאם, נוזלים בעלי מתח פנים נמוך מראים התאיידות רבה יותר משל נוזלים בעלי מתח פנים גבוה. ההתאיידות מוגבלת כי רק חלק קטן מהמולקולות נמצאות קרוב לפני השטח, ומתוכן רק אלה שכיוון התנועה התרמית שלהן פונה כלפי חוץ מהחומר יצליחו להימלט ממנו ולהתאדות. כאשר מולקולות מהירות נמלטות, יורדת כמות האנרגיה הקינטית של המולקולות הנותרות, וטמפרטורת הנוזל יורדת מעט. כך למשל פועל מנגנון קירור הגוף על ידי הזעה.
במובן זה, ניתן להסביר את פעולתו של תהליך ההתאיידות בכל טמפרטורה שהיא כתוצאה ישירה של עובדת קיומה של התפלגות סטטיסטית של האנרגיה הקינטית של מולקולות במאגר מולקולות (למקרה הגזי, ראו גם התפלגות מקסוול בולצמן), בכל מצב צבירה; מצב זה משול לזה של בריכת כדורים – גם כאשר פילוג האנרגיה ההתחלתי הוא אחיד, התנגשויות בין הכדורים יגרמו עד מהרה להתפתחות סטיות מהמצב האחיד. כל מאגר חלקיקים בעל אנטרופיה וטמפרטורה סופית ישאף לחוסר אחידות אנרגטית של חלקיקיו, והתנגשויות חוזרות ונשנות בין החלקיקים יגרמו לחלקים בנוזל לצבור אנרגיה פנימית שעולה על החום הכמוס שלהן ולהפוך לגז.
כאשר ההתאיידות מתרחשת בכלי סגור, מצטברות המולקולות הנמלטות כאדים מעל הנוזל. ככל שגדֵל מספר המולקולות שהפכו לגז, עולה הסיכוי של מולקולות גז לפגוע בפני הנוזל, ובסופו של דבר חוזרות מולקולות רבות אל הנוזל, והצפיפות והלחץ בכלי גדלים. כאשר תהליך ההימלטות והחזרה מגיע לאיזון ("שיווי משקל"), נהוג לומר כי הכלי "רווי", ולא יתרחשו שינויים נוספים בלחץ בכלי או בטמפרטורת הנוזל.
בגז, החלקיקים מסודרים פחות ביחס למצבם בנוזל או במוצק, ולכן האנטרופיה במערכת עולה, דבר המצריך השקעת אנרגיה. פירוש הדבר כי שינוי האנתלפיה (ΔHevaporation) עבור התאיידות הוא תמיד חיובי.
התאיידות כפויה היא תהליך בהפרדת תערובות, שבו תערובת מחוממת באופן מבוקר כדי להוציא מתוכה את הרכיבים הנדיפים יותר (כגון מים), ולהשאיר בה רכיב יבש ונדיף פחות.
פתן שחור מצוי
פתן שחור מצוי (שם מדעי Walterinnesia aegyptia) הוא מין של נחש ארסי ביותר החי במדבריות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה. בעבר הוא היה המין היחיד בסוג פתן שחור, אך המין פתן שחור מזרחי (Walterinnesia morgani) הופרד ממנו.
כלבם של בני בסקרוויל
"כלבם של בני בַּסְקֶרְוִיל" (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא רומן בלשי באורך מלא פרי עטו של ארתור קונאן דויל, ובו עלילה מעלילותיו של הבלש שרלוק הולמס, יציר רוחו של קונאן דויל. הרומן, שהופיע בשנת 1901 בהמשכים בכתב העת סטרנד ובשנת 1902 יצא לאור כספר, נחשב לטוב מבין ארבעת הספרים באורך מלא שכתב קונאן דויל על שרלוק הולמס. (שלושת האחרים הם: "חקירה בשני" שפורסם בשנת 1887, "חותם הארבעה" שפורסם בשנת 1890 ו"עמק הפחד" שפורסם בשנת 1915). כל יתר ספרי שרלוק הולמס הם קובצי סיפורים.
פתן שחור מצוי
תיאור
נחש זה הוא באורך בינוני המגיע לאורך מקסימלי של ומשקלו 1,035 גרם. הוא בעל גוף שחור ומבריק, זנב קצר וראש צר, שטוח ועבה הנבדל מן הצוואר. העיניים קטנות וכהות בעלות ראייה חלשה.
כלבם של בני בסקרוויל
המגילה
הספר נכתב כרומן גותי. הוא מתרחש בטירה אפלה השוכנת באדמות הבור השוממות, בחלק נידח וקודר של חבל דבונשייר בדרום-מערב אנגליה. הספר מספר על קללה עתיקה, הרודפת את בניה של משפחת אצולה בשם בסקרוויל במשך כמאתיים וארבעים שנה, מאמצע המאה ה-17 עד ימי ההתרחשות של העלילה בסוף המאה ה-19, קללה הגורמת למותם של בני המשפחה באמצעות כלב ענק.
העלילה פותחת במגילה נושנה ובידיעה מעיתון עדכני; לביתו של שרלוק הולמס ברחוב בייקר 221 ב' בלונדון מגיע ד"ר מורטימר, רופא כפרי מחבל דבונשייר, ומציג בפני שרלוק הולמס וד"ר ווטסון מגילה משנת 1742, שבה מספר אחד מבני בסקרוויל לבניו על קללה שהוטלה מאה שנים קודם לכן על אחד מאבות אבותיו, הוגו בסקרוויל. על פי המגילה נודע הוגו בהוללותו ובאכזריותו. במסיבת רעים בטירת המשפחה כלא הוגו נערה בחדרו כדי להתעלל בה. כשנמלטה הנערה לאדמות הבור רדף הוגו אחריה כשהוא רוכב על סוסתו ועמו שועטים כלבי ציד. שלושה מרעיו יצאו בעקבותיו על סוסיהם. בדרכם פגשו רועה צאן אחוז אימת מוות, שסיפר להם כי ראה את הנערה ואת הכלבים הרצים אחריה, ואז ראה גם את הוגו חולף על פניו על גבי סוסתו ואחריו "טס כלב איום ונורא". בבקעה שבלב אדמות הבור מצאו הרעים את הנערה מוטלת מתה. לידה היה הוגו מוטל כשלידו "עמדה חיה שחורה ועצומה, כדמות כלב. עוד הם מביטים והמפלצת קרעה את גרונו של הוגו בסקרוויל והפנתה את עיניה היוקדות ואת מלתעותיה הנוטפות דם אליהם, שלושתם נתנו קול פחדים ונסו על נפשם". מחבר המגילה מסיים בהזהירו את בניו: "אין להכחיש כי רבים מבני משפחתנו מצאו את מותם בדרך שאינה טבעית-בדרך פתאומית, אלימה ומסתורית. ואולם יכול נוכל לחסות בחסדו הרב של בורא עולם, שלא יעניש את החפים מעוון מעבר לשילשים ולרבעים כפי שהוזהרנו בכתבי הקודש... וכן עצתי נתונה לכם לנהוג בזהירות ולהימנע מלחצות את אדמות הבור באותן שעות אופל, כאשר כוחות הרשע מגבירים חילם".
פתן שחור מצוי
תפוצה ואזור מחיה
הפתן השחור נפוץ במזרח התיכון, במדינות: מצרים, ישראל, לבנון, ירדן, ערב הסעודית, עיראק, כווית, ומערב איראן.
כלבם של בני בסקרוויל
סר צ'ארלס
כאן בא הרופא ופורש בפני הבלש עניין אקטואלי; הוא מציג בפניו גיליון חדש של העיתון "חדשות דבונשייר" ובו תיאור מותו של האציל הנוכחי לבית בסקרוויל, סר צ'ארלס בסקרוויל, אדם קשיש ומכובד וחשוך ילדים, שמצא את מותו בנסיבות מסתוריות באחד הערבים, בקצה השדרה המובילה מטירת בסקרוויל אל אדמות הבור. לדברי משרתו הוא יצא לטיול וסיגריה בידו, שהה זמן מה בשער האחוזה ואז שב וירד במורד השדרה לכיוון הטירה ושם נמצאה גופתו. לדברי העיתון פרט אחד נשאר סתום: עקבות המנוח לבשו צורה חדשה בשובו לטירה, כאילו הלך על בהונות רגליו. צועני שהיה באותה עת באדמות הבור העיד כי שמע קול צעקה, אולם פרט להתעוותות פניו של המנוח בצורה איומה לא נמצאו סימני אלימות על גופו. סיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב שלקה בו המנוח, שהיה זה מכבר חולה לב.
המקרה עורר את סקרנותו של הבלש ואז הוסיף הרופא עובדות שלא נזכרו בעיתון. המנוח האמין בכל לבו באגדה בדבר קללת המשפחה, ולא היה דבר שהיה גורם לו לצאת בלילה לבדו לגבול אדמות הבור. סר צ'ארלס עצמו התוודה בפני הרופא על אימת המוות שחש בה מדברי המגילה והוא אשר מסר את המגילה לרופא. הרופא יעץ לו לצאת לפרק זמן מסוים ללונדון כדי להתרחק מאדמות הבור ולהירגע, ומותו בא לו ערב יציאתו ללונדון. הרופא הוא שהוזעק ראשון באותו ערב למקום האסון. כשהוא מספר להולמס דברים אלו אישר ד"ר מורטימר את העובדות שנזכרו בעיתון, אולם הצביע על טעות אחת שהייתה בדברי העדים, לפיהם לא היו על הקרקע עקבות אחרים זולת עקבותיו של המנוח. לאמיתו של דבר, אמר הרופא להולמס, היו עקבות במרחק מה מן הגופה. לשאלת הולמס האם היו אלה עקבות רגלי גבר או אישה, משיב ד"ר מורטימר כמעט בלחישה: הרופא ממשיך ומספר כי לפני המקרה ראו אנשים אחדים באדמות הבור יצור מוזר הדומה בכל לזה שתואר במגילה, יצור ענק שהפיץ סביבו נוגה מוזר.
פתן שחור מצוי
תפוצה ואזור מחיה
בישראל מצוי בנגב (מאילת ועד צפון הנגב) בערבה ובבקעת הירדן עד 50 ק"מ צפונה ליריחו, ובמורדות המזרחיים של מדבר יהודה כולל מישור אדומים.
כלבם של בני בסקרוויל
סר צ'ארלס
הולמס אומר לרופא כי עד כה הוא חקר רק את המתרחש בעולם הזה, אך להילחם בשטן בכבודו ובעצמו אין זה מכוחו. הרופא משיב כי לא בא לבקש מהבלש לערוך חקירה, אלא בא אליו כדי להיוועץ בו, כיצד עליו לנהוג ביורש הנוכחי של שושלת בסקרוויל, סר הנרי בסקרוויל, בן אחיו של המנוח, העומד להגיע תוך זמן קצר ללונדון. סר הנרי אותר בקנדה וד"ר מורטימר רוצה, כנאמנו של סר צ'ארלס וכמוציא לפועל של צוואתו, להגן עליו. לשאלת הולמס האם יש יורש נוסף, השיב הרופא כי היה לסר צ'ארלס אח שלישי, רוג'ר, שהיה חרפת המשפחה, ברח לאמריקה התיכונה ושם מת מקדחת צהובה.
סר הנרי
מכאן מתחילים הדברים להתגלגל בקצב; הולמס מקבל על עצמו להגן על סר הנרי. סר הנרי מגיע ללונדון ובבוא הולמס לפוגשו בבית המלון שבו הוא מתאכסן, קודם צאתו לאדמות הבור, מתברר כי כוחות הרשע כבר קרבו לסר הנרי; איש לא ידע כי סר הנרי עומד להתאכסן במלון זה ולמרות זאת אחת מנעליו נגנבה במלון והגיע אליו למלון מכתב אזהרה אנונימי, הכתוב במילים מודפסות שנגזרו מעיתון, האומר:
פתן שחור מצוי
תפוצה ואזור מחיה
פתן שחור יימצא באזורים ערבתיים, במדבריות, בחולות ובאזורים סלעיים. אזורים בעלי לחות ומים מהווים גורם משיכה עבור הנחש, וכך גם אזורים מיושבים בתחום תפוצתו.
התנהגות ותזונה
במשך היום הוא שוהה לרוב מתחת לפני האדמה, במערות ונקיקים ומקומות מסתור אחרים. הוא משתמש בראשו דמוי היתד על מנת להתחפר מתחת לקרקע. הפתן השחור פעיל בלילה, וסובל טמפרטורות נמוכות מרוב הזוחלים באזור ועשוי להיות פעיל גם בטמפרטורות של 8 מעלות.
כלבם של בני בסקרוויל
סר הנרי
הולמס מקרב את המכתב לפניו מרחרח בו, אך אינו מסיק ממנו דבר.
פתן שחור מצוי
התנהגות ותזונה
תזונתו מורכבת בעיקר ממכרסמים, ציפורים, ולטאות וקרפדות, והוא ניזון גם מנבלות. חוש הריח המפותח שלו הוא החוש המרכזי שלו ומשמש אותו כדי לאתר ולצוד את טרפו. לאחר איתור הטרף הוא מכיש אותו הכשה ארוכה מבלי להרפות עד למותו, ולאחר מכן הוא בולע אותו באיטיות בשלמותו.
כלבם של בני בסקרוויל
סר הנרי
יתרה מזו הולמס מבחין כי אדם שחור זקן עוקב בכרכרה שכורה אחרי סר הנרי. הוא מאתר את הרכב של הכרכרה ולשאלתו משיב לו הרכב כי הנוסע גילה לו את זהותו, אמר לו כי הוא בלש וכן מסר לו את שמו. הולמס שואל :"ומה שמו כי אדע?" "שמו", ענה הרכב, "היה שרלוק הולמס".
אף על פי שהסכנה נראית כעת מוחשית, מחליט הולמס, לאכזבת ד"ר מורטימר וסר הנרי, שלא להתלוות אליהם לטירת בסקרוויל ושולח עמם לטירה את ד"ר ווטסון. מכאן ואילך העלילה מתוארת במכתבים ששלח ווטסון להולמס בלונדון.
פתן שחור מצוי
רבייה
בין החודשים יולי–אוגוסט הנקבה מטילה 10 עד 17 ביצים המהוות כשליש ממשקלה הכולל, והיא שומרת עליהן במשך חודשיים עד לבקיעתן. ברגע בקיעתם מגיעים הנחשים לאורך של 25 סנטימטרים וצבעם שחור. כעבור 3 שנים הם עשויים לגדול לאורך 80 ס"מ וכעבור חמש שנים לגודל של מטר ויותר.
ארס
הכשת הפתן השחור היא למעשה נשיכה ממושכת תוך כדי הזרקת ארס איטית יחסית; אופן הכשה זה מבדיל אותו מנחשים ארסיים אחרים בישראל. רוב הכשות הפתן השחור אינן קטלניות, ומאופיינות רק בתופעות מקומיות כגון נפיחות, אדמומיות וכאב. לעיתים זה ילווה בחום, סחרחורות וכאבי ראש.
כלבם של בני בסקרוויל
אדמות הבור
בהגיעו ביחד עם סר הנרי לטירת בסקרוויל מתוודע ד"ר ווטסון למספר דמויות מאנשי אדמות הבור:
פתן שחור מצוי
ארס
עם זאת, על פי מדד LD50 עוצמת הארס של מין זה היא 0.4 מ"ג\ק"ג. לשם השוואה עוצמת הארס של קוברה הודית לפי מדד זה עומדת על 0.8 מ"ג\ק"ג, בעוד לקוברת הכף עוצמת ארס של 0.72 מ"ג\ק"ג; מכאן שעוצמת הארס של הפתן השחור חזקה משל שניהם, אך כמות הארס בהכשת הפתן השחור נמוכה משמעותית. כשארס הפתן השחור הוזרק במהלך ניסוי לארנב, נצפו תופעות של היפוגליקמיה והיפוקסיה.
כלבם של בני בסקרוויל
אדמות הבור
בכל אותה עת נמצא הולמס בלונדון. ווטסון מתאר בפניו את כל המתרחש באדמות הבור ואת הדמויות השוכנות בה. ווטסון וסר הנרי מגלים את סוד עצבותה ובכייה של מרת ברימור. הם עוקבים אחריה ומגלים כי היא יוצאת בלילות לאדמות הבור ומוסרת מזון לאסיר הנמלט. היא מתוודה בפני ווטסון וסר הנרי כי האסיר הנמלט הוא אחיה. סר הנרי בטוב לבו נותן לה אחדים מבגדיו כדי שתמסור אותם לאחיה. תגלית נוספת ורבת חשיבות, שהצליח ווטסון לגלות, היא כי סר צ'ארלס יצא בליל מותו לאדמות הבור כדי לפגוש את לורה לאונס, לפי בקשתה, כדי שתוכל לבקש את עזרתו הכספית שתעזור לה להתגרש מבעלה, אך היא לא באה לפגישה משום שהשיגה עזרה ממקור אחר.
פתן שחור מצוי
ארס
ארס הפתן השחור הוא נוירוטוקסי מאוד (פועל על מערכת העצבים), המורגיני (גורם לשטפי דם) וכן בעל השפעה פרוטאוליטית (פירוק חלבונים בגוף). החדרתו לגוף גורמת לשיתוק שרירים ושיתוק מערכת הנשימה תוך זמן קצר יחסית מהזרקת הארס לקורבן, כמו גם להשפעות נרחבות נוספות שטרם נלמדו בשל מחסור במידע ובמחקר על נחש זה.
נסיוב
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פותח נסיוב נגד ארס הנחש הזה בידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב.
כלבם של בני בסקרוויל
הפאזל מסתדר
הולמס מגלה לווטסון את זהות הרוצח - סטפלטון חוקר הטבע, המגדל בסתר כלב ענק באמצעותו הפחיד עד מוות את סר צ'ארלס. בעודם מדברים בוקע את הדממה קול זעקה. שניהם רצים לעבר המקום ממנו נשמעה הזעקה. בהגיעם הם רואים גופת גבר מוטלת על הקרקע. ווטסון מזהה את בגדי המת כבגדיו של סר הנרי, ואולם כשהם הופכים את הגופה הם מגלים כי המת הוא סלדן האסיר הנמלט, שהותקף על ידי כלבו של סטפלטון שהריח את ריח בגדיו של סר הנרי אותם לבש האסיר הנמלט. באנחת רווחה ממהרים ווטסון והולמס לטירה להגן על סר הנרי מפני גורל הדומה לזה של סר צ'ארלס ושל סלדן. על קירות הטירה תלויות תמונות דיוקן של אבות המשפחה. הולמס ניגש לדיוקנו של הוגו בסקרוויל, הראשון מבני המשפחה שהוטלה בו הקללה. הולמס מסתיר בכפות ידיו את כובעו התקופתי המקושט נוצות של הוגו ואת זקנו - והנה נשקפת מולם דמותו של סטפלטון. הולמס מעיר: "אותו ברנש מבני בסקרוויל הוא. הדבר ברור" וד"ר ווטסון עונה "והוא זומם להסב אליו את הירושה".
הולמס וווטסון אינם מגלים דבר לסר הנרי ומאפשרים לו לצאת למחרת בערב לסעוד עם סטפלטון ואחותו בביתם המבודד, כששניהם עוקבים אחריו בסתר. מבעד לחלון הבית הם רואים את סר הנרי סועד עם סטפלטון כשהאחות נעדרת. הולמס מגלה לווטסון כי היא איננה אחותו של סטפלטון, אלא אשתו והוא הציג אותה כאחותו על מנת שקורבנותיו יימשכו אליה. בגמר הארוחה הלילית, כשחוצה סר הנרי את אדמות הבור בדרכו לטירה, מסתער עליו כלב ענק בעל מראה נורא, הזוהר בנוגה מוזר. הולמס שולף את אקדחו והורג את הכלב ומגלה כי כדי להגביר את הרושם של דמות אימים אגדתית מרח סטפלטון את החיה באבקת זרחן. הולמס ווטסון ממהרים לבית סטפלטון. שם הם מגלים את אחותו של סטפלטון כלואה באחד החדרים, כדי שלא תוכל להזהיר את סר הנרי. סטפלטון עצמו נמלט לאדמות הבור ותוך כדי מנוסתו הוא נופל לביצה הטובענית ונבלע בתוכה.
חודש ימים לאחר מכן, בביתו בלונדון, מנתח הולמס את הפרשה בפני ווטסון. לדברי הולמס עוד לפני הגיעו לאדמות הבור ידע כבר כי המדובר בכלב אמיתי ולא בדמות אגדתית. מן הנעל שנגנבה מסר הנרי במלון, הסיק הולמס כי היא נגנבה על מנת לתת אותה לכלב אמיתי כדי להרגילו לריחו של סר הנרי. מהתיאור של העדים על ליל מותו של סר צ'ארלס לפיו סר צ'ארלס הותיר אחריו עקבות כשל מי שהולך על בהונות רגליו, הסיק הולמס כי היו אלה עקבות שנגרמו כתוצאה מריצה. האיש הזקן והחולה רץ כל עוד נפשו בו כדי להימלט מפני כלב אמיתי ותוך כדי כך מצא את מותו. את זהותו של הרוצח הסיק הולמס כאשר רחרח במלון את המכתב האנונימי שקיבל סר הנרי במלון וגילה כי נודף ממנו בושם קל של אישה. ממכתבי ווטסון בהם תיאר בפניו את אנשי אדמות הבור, הסיק הולמס כי כותבת המכתב היא "אחותו" של סטפלטון וכי הנבל הוא סטפלטון. את משלוח המכתב הסביר הולמס בכך שהאישה לא השלימה עם מזימת בעלה ורצתה להזהיר את סר הנרי. ובאשר לחלקה של לורה לאונס בפרשה, מסביר הולמס כי היא שימשה פיתיון תמים למשוך את סר צ'ארלס בלילה אל אדמות הבור ואל מלתעות הכלב. סטפלטון הוא ששכנע אותה לכתוב לסר צ'ארלס ולבקשו להיפגש עמה בלילה מחוץ לטירה, כדי לבקש את עזרתה הכספית, והוא אשר הציע לה לאחר מכן עזרה חלופית, אשר בגללה לא באה לורה לפגישה וסטפלטון שלח "במקומה" את הכלב.
ובאשר למניע - הולמס חקר ומצא כי רוג'ר בסקרוויל, אחיו הצעיר של סר צ'ארלס, שנחשב כמי שמת באמריקה התיכונה, נותר בחיים וכי האיש שכינה עצמו סטפלטון הוא בנו והוא השני בשלשלת הירושה לאחר סר הנרי. מזימתו הייתה לרצוח את שניהם ולזכות באחוזה ובהונו של סר צ'ארלס. וכיצד היה סטפלטון מממש את הירושה וגם חושף את זהותו כבן בסקרוויל שהתגורר בשם בדוי בקרבה לשני קורבנותיו? על כך היו להולמס מספר השערות: יכול היה לדרוש את הירושה בנציגות בריטית בדרום אמריקה מבלי להציג רגלו על אדמת בריטניה, או שיכול היה להתחפש ולשנות את זהותו החיצונית, או שיכול היה לפעול באמצעות מיופה כוח; ואולם אומר הולמס: "שדה פעולתי הוא העבר וההווה, אבל לדעת מה יכול בן אדם לעשות בעתיד - זוהי שאלה קשה מדי".
התרגומים לעברית
גרסת קומיקס של הסיפור שיוצריה אינם ידועים הופיעה בשבועון "הארץ שלנו" בהמשכים "
הסיפור פורסם ב""הארץ שלנו" כרך כז מספטמבר 1976 ל-12 באפריל 1977 ב30- גליונות.
כותב לא ידוע .צייר לא ידוע
אפשר לקרוא ברשת באתר "המולטי יקום של אלי אשד "
https://www.no-666.com/2022/03/31/כלבם-של-בני-בסקרויל-הקומיקס-מהארץ-שלנ/
בקולנוע
עלילת הספר עוררה את דמיונם של יוצרי הסרטים, בנרטיב ה"קולנועי" שלה, עוד מימי הסרט האילם. הספר הוסרט מספר רב של פעמים, החל מגרסה אילמת בגרמניה בשנת 1914, ובהמשך בסרטי קולנוע, וסרטי טלוויזיה. הסרט האחרון הוא משנת 2002.
שתי הגרסאות הנודעות ביותר הן הגרסה הבריטית משנת 1939, שבה גילם השחקן בסיל רטבון את דמותו של שרלוק הולמס. סרט זה היה אחד מסדרת סרטי קולנוע בריטיים, שהופקו בין השנים 1939 ל-1946 ובהם גילם רטבון את דמותו של שרלוק הולמס; והגרסה הבריטית הצבעונית משנת 1959, שבה הופיעו שני שחקני סרטי אימים נודעים, פטר קשינג כשרלוק הולמס וכריסטופר לי כסר הנרי.
הקשרים תרבותיים
כלב הציד האימתני מבוסס על אגדה עתיקה מאזור דארטמור, שבו מתרחשת העלילה. באופן כללי, סיפורים על כוחות על-טבעיים מאיימים שפועלים בבתה החשופה, בפסגות סחופות הרוח ובביצות הטובעניות מוצאים את מקומם בטבעיות בפולקלור הקיים של האזור, וקונן דויל השתמש היטב באווירה המיוחסת למחוז דבון ולדרטמור בפרט כדי לשרת את עלילת ספרו. כך גם מוזכרים שוב ושוב מאפייני הנוף, הצוקים והבקתות הקלטיות העתיקות.
העלילה הבלשית שבספר, שבה לאירועים על-טבעיים יש בסופו של דבר הסבר רציונלי, והתופעה העל-טבעית שלכאורה נועדה לאמיתו של דבר להסתיר מזימת רצח, שימשה מקור לספרים בלשיים רבים שנכתבו אחריו. הידועה מכל היא עלילת הסרט "ורטיגו" משנת 1958 בבימויו של אלפרד היצ'קוק, המבוססת על רומן בלשי מפרי עטם של צמד הסופרים פייר בוליו ותומאס נרסג'ק. דוגמה אחרת היא ספרו של דשיל האמט "קללת בני דאיין". הדמות המרכזית בספרו הבלשי-פילוסופי של אומברטו אקו "שם הוורד" היא הנזיר ויליאם מבסקרוויל. בעולם הרפואה ניתן להתקף לב קטלני שבא כתוצאה מלחץ נפשי השם "אפקט בסקרוויל". צורה זו היא גם הבסיס לסדרה סקובי דו, בה מתחיל פרק בגישה על טבעית ומסתכם בהסבר רציונלי.
ארתור קונאן דויל שהאמין בספיריטואליזם בחר בספרו זה, דווקא לדחות את האמונות הטפלות, את הפחד מפני "קללת משפחה" ושאר כוחות על-טבעיים.
הפרק השני בעונה השנייה של הסדרה הבריטית "שרלוק", מבוסס באופן רופף עד מאוד על רומן זה, כשכותרת הפרק היא "כלבם של בני בסקרוויל".
גדעון אילת
גדעון (גידי) אילת (17 בינואר 1924 – 21 באפריל 2015) היה איש הפלמ"ח, מפקד הגדוד השלישי של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות. פעיל במוסדות הקיבוץ הארצי, ממייסדי המשמר האזרחי במשטרת ישראל וחבר קיבוץ בית אלפא.
פלמ"ח, מלחמת העצמאות וצה"ל
ב-1942 התגייס לפלמ"ח והוצב לפלוגה ה' בנען. בתום ההכשרה הבסיסית יצא לקורס מ"כים בכפר מנחם. בהמשך יצא לקורס מפקדי נשק כבד ושימש כמ"כ בפלוגה ה' ברמת הכובש ובגבעת חיים. לאחר שסיים בסוף 1945 את קורס המ"מים של ההגנה, שנערך בג'וערה בפיקודו של יגאל ידין, התמנה לקצין ההסברה של הגדוד השני. בתקופת המאבק של תנועת המרי השתתף בליל וינגייט ובפעולת פיצוץ גשר אלנבי כחלק מליל הגשרים, שם שימש כסגנו של חיים בר-לב. בחלוף מספר ימים, בעת היותו ברמת רחל, נעצר על ידי הבריטים במסגרת השבת השחורה והושם במעצר בלטרון, שם נכלאו אז מנהיגי היישוב ולוחמי מחתרות אחרים. ב-1946 מונה להיות מפקד פלוגה ב' בגדוד השני, תפקיד אשר כלל, בין היתר, את אבטחת צינור המים לנגב, גדעון מילא את התפקיד עד סתיו 1947, אז השתחרר מהפלמ"ח והצטרף לחבריו בקיבוץ בית אלפא.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עוד עבד בקיבוץ, עד שגויס בינואר להיות מדריך בקורס מ"מים. זה היה קורס המ"מים האחרון של ההגנה במעבר לצה"ל והוא נערך תחת פיקודו של חיים לסקוב במחנה דורה בנתניה. סגל הפיקוד של הקורס, היווה עם הכרזת המדינה, חלק מחטיבה 7, אשר הוקמה זה עתה, ובה פיקד אילת על פלוגה ד' בגדוד 72. את הפלוגה הוביל בקרבות לטרון הראשונים, מבצעי בן נון א' ו-ב'. לאחר התקופה בחטיבה 7 חזר לאגף ההדרכה לתקופה קצרה ומשם, בעת ההפוגה השנייה, שב לפלמ"ח כסגן מפקד הגדוד השלישי בחטיבת יפתח. כעבור שבועות ספורים התמנה למפקד הגדוד במקום משה קלמן ופיקד עליו במבצע יואב בנגב המערבי. תפקיד הגדוד היה לנתק את קווי הצבא המצרי באזור בית חאנון, כשהמאמץ הצה"לי הכללי הביא לשחרור הנגב הצפוני וכיבוש באר שבע. ואכן, גם אם הניתוק לא היה שלם, עצם האיום הביא בימים הבאים לנסיגת הכוחות המצריים אשר היו ערוכים מצפון לבית חאנון, דרומה (ובעצם, קבע את גבול ישראל עם רצועת עזה באותו אזור). מספר שבועות לאחר מכן, עלה הגדוד השלישי, ובראשו גדעון, צפונה, יחד עם כל החטיבה, וסיים בעצם את פרק הלחימה במלחמת העצמאות.
תפקידים אחרים
בשנות החמישים היה פעיל במחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי, תחילה כסגנו של שמעון אבידן ולאחר מכן כרכז המחלקה. בשנים 1966–1970 חזר לקדנציה שנייה בתנועה, במחלקה הפרסונלית. בשלב הראשון ריכז סמינר תנועתי בגבעת חביבה ובהמשך היה לראש המחלקה ולחבר במזכירות הקיבוץ הארצי. ב-1974 היה ממקימי המשמר האזרחי במשטרה יחד עם חברו מולה כהן. עד 1977 היה מפקד המחוז הצפוני בגוף זה בדרגת ניצב משנה. לאחר מכן עבר למשמר הגבול, שם היה קצין יישובים ארצי.
במהלך השנים מילא תפקידים שונים בקיבוצו. בין היתר היה פעמיים מזכיר, מנהל המפעל קבקור ורכז מנהלי במוסד החינוכי גלבוע. עמד בראש משאבי אנוש של מפעלי המועצה האזורית בקעת בית שאן. ניהל את השילוב האזורי של בית שאן וקיבוצי העמק.
לאחר יציאתו לגמלאות עסק במחקר היסטורי, בעיקר סביב תקופת היישוב ושנותיה הראשונות של המדינה. בשנת 2000 פורסם מאמרו על מפ"ם ופועלה בשאלות חוץ וביטחון בקובץ "לא יוכלו בלעדינו" . בשני העשורים האחרונים היה פעיל ביד יערי (ארכיון השומר הצעיר) ומרכז גלילי לחקר כוח המגן ביד טבנקין, המרכז הרעיוני של הקיבוץ המאוחד. לאורך שנים חבר בהנהלת עמותת פרס יצחק שדה לספרות צבאית ופרס יגאל אלון.
משפחה
היה נשוי לרותי ואב לארבעה. נקבר בבית הקברות בקיבוץ בית אלפא.
וילהלם, דוכס אולדנבורג
פטר פרידריך וילהלם, דוכס אולדנבורג (גרמנית: Peter Friedrich Wilhelm von Oldenburg; 3 בינואר 1754 - 2 ביולי 1823) היה דוכס אולדנבורג בין השנים 1785 - 1823.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-3 בינואר 1754 באויטין, לפרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג ולאולריקה פרדריקה וילהלמינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של מקסימיליאן מהסן-קאסל ופרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטדט.
בשנת 1762 נרצח פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, ובנו פאבל ירש את דוכסות הולשטיין-גוטורפ. בשנת 1773 נחתמה אמנת צארסקויה סלו, ולפיה אוחדו כל נחלות שלזוויג-הולשטיין תחת כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ואילו פאבל מונה לרוזן אולדנבורג. בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ. פרידריך אוגוסט איחד תחתיו את כל נחלות בית אולדנבורג, ובשנת 1774 קיבל את התואר דוכס.
ב-6 ביולי 1785 מת אביו פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ווילהלם עלה לשלטון במקומו. מכיוון שווילהלם היה נכה ורפה שכל, משל בן דודו פטר, בישוף ליבק כעוצר בשמו.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף העוצר פטר, ששלט בדוכסות במקום וילהלם, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. בשנת 1806 נכבשה דוכסות אולדנבורג על ידי הצרפתים וההולנדים, אך בשנת 1807 שוקמה הדוכסות, ובשנת 1808 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין. עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית.
ג'וליו קאצ'יני
ג'וליו קאצ'יני (באיטלקית: Giulio Caccini; 8 באוקטובר 1551 - 10 בדצמבר 1618) היה מלחין, מורה, זמר, נגן וסופר איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. הוא היה ממייסדי סוגת האופרה והשפעתו ביצירת הסגנון הבארוקי החדש הייתה מן הגדולות ביותר. ג'וליו קאצ'יני היה אביה של המלחינה פרנצ'סקה קאצ'יני.
חייו
לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אך הוא נולד ברומא, בנו של הנגר מיכלאנג'לו קאצ'יני; הוא היה אחיו הבכור של הפסל הפלורנטיני ג'ובאני קאצ'יני. ברומא למד נגינה בלאוטה, ויול ונבל והחל לעשות לו שם כזמר. בשנות ה-60 של המאה ה-16 התרשם קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה במידה כזו מכישרונו של קאצ'יני הצעיר, עד שלקח אותו לפירנצה להמשך לימודיו.
בשנת 1579 היה קאצ'יני זמר החצר של משפחת מדיצ'י. הוא היה טנור והיה מסוגל ללוות את עצמו בוויול; הוא שר באירועים שונים, ביניהם חתונות וטקסים מדיניים, ובחזיונות הראווה של אותם ימים, מופעי פאר מוזיקליים, דרמטיים וחזותיים משוכללים, שהיו ממבשרי האופרה. בתקופה זו היה גם שותף לתנועה של הומניסטים, סופרים, מוזיקאים וחוקרי העולם העתיק, שיצרו יחדיו את הקמראטה הפלורנטינית, קבוצה שהתכנסה בבית הרוזן ג'ובאני דה בארדי ושמה לה כמטרה להשיב לקדמותה את תהילתה האבודה של המוזיקה הדרמטית של יוון הקדומה. קאצ'יני הזמר, הנגן והמלחין צירף את תרומתו לתמהיל הרוח והכישרונות שהיוו את הקמראטה ויחדיו פיתחו את מושג המונודיה - קו סולו ווקאלי עתיר רגש, בליווי הרמוניה של אקורדים פשוטים יחסית בכלי אחד או אחדים - חריגה מהפכנית מן הפוליפוניה, שהייתה מקובלת בשלהי הרנסאנס.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-16 המשיך קאצ'יני בפעילויותיו כזמר, מורה ומלחין. השפעתו כמורה לא זכתה אולי להערכה הנאותה, שכן קאצ'יני הדריך והכשיר תריסרי מוזיקאים לשירה בסגנון החדש, ביניהם הקאסטראטו ג'ובאני גואלברטו מאלי, ששר בתפקיד הראשי באופרה הראשונה של מונטוורדי, "אורפיאו".
קאצ'יני נסע לפחות עוד פעם אחת לרומא, בשנת 1592, כמזכירו של הרוזן בארדי. על פי כתביו הוא, המוזיקה שלו ושירתו התקבלו בהתלהבות. עם זאת, רומא, משכנם של ג'ובאני פלסטרינה והאסכולה הרומאית, הייתה שמרנית בגישתה למוזיקה, ומוזיקה בסגנונו של קאצ'יני הייתה נדירה שם עד 1600.
מוזיקה והשפעה
ה"סטילה רצ'יטטיבו", כפי שכונה סגנון המונודיה החדש, היה פופולרי לא רק בפירנצה אלא גם במקומות אחרים באיטליה. פירנצה וונציה היו שתיהן המרכזים המוזיקליים המתקדמים ביותר באירופה בסוף המאה ה-16 ושילוב החידושים המוזיקליים מכל אחת מן הערים הביא לפיתוח מה שנודע עם הזמן כסגנון הבארוק. ההישג של קאצ'יני היה ביצירת סוג של ביטוי מוזיקלי ישיר, קל להבנה כמו דיבור, שהתפתח בהמשך לרצ'יטטיב האופראי והשפיע רבות על יסודות סגנון ומרקם אחרים במוזיקה של הבארוק.
יצירתו רבת ההשפעה ביותר של קאצ'יני הייתה קובץ מדריגלים ושירים לקול סולו ובאסו קונטינואו, שיצא לאור בשנת 1601 בשם nuove musiche ("מוזיקה חדשה"). המבוא לכרך זה הוא התיאור הברור ביותר בכתב של התכלית, הכוונה והביצוע הנכון של מונודיה מאותה תקופה. הוא כולל דוגמאות מוזיקליות של עיטורים - למשל, איך אפשר לעטר קטע מסוים בכמה דרכים שונות, כדי להתאימו בדיוק לרגש שהזמר מבקש לבטא; כמו כן יש בו דברי שבח ותהילה נלהבים לסגנון, שהוא עצמו המציא, והסתייגות אנינה ומשועשעת מיצירתם של מלחינים אחרים, שמרנים יותר, מן התקופה.
יצירות
קאצ'יני כתב שלוש אופרות - "אאורידיצ'ה" (1600), Il rapimento di Cefalo גם היא מ-1600, ו"אאורידיצ'ה" (1602), אם כי שתי הראשונות כללו מוזיקה משל אחרים (בעיקר פרי ב"אאורידיצ'ה" הראשונה). נוסף לכך כתב את המוזיקה לאינטרמדיו אחד משנת 1589 (Io che dal ciel cader farei la luna). כן הוציא לאור שני קובצי שירים ומדריגלים, שניהם תחת השם "מוזיקה חדשה", בשנים 1601 ו-1614. רוב המדריגלים רצופי-הצלל ואין בהם חזרות רבות; אחדים מן השירים, לעומת זאת, בנויים כסטרופה. מן המוזיקה הרב-קולית שלו לא שרד דבר, אף כי הרשומות מפירנצה מצביעות על מעורבותו במוזיקה פוליכוראלית בסביבות 1610. בכל מקרה, צורת ביטוי זו הייתה זרה לטבעו. קאצ'יני היה בראש ובראשונה מלחין של שירת סולו, ובכך רכש את פרסומו העצום.
אחד המדריגלים המפורסמים ביותר שלו הוא "Amarilli, mia bella".
סאן מרקוס דה קולון
סאן מרקוס דה קולון (ספרדית: San Marcos de Colón) היא רשות מקומית בהונדורס.
גאוגרפיה
העיר נמצאת לאורך הכביש הפאן-אמריקאי, סמוך לגבול העיירה הניקרגואית, אסטלי. ישנם מספר אתרים השוכנים בקרבת מקום לסאן מרקוס דה קולון, ובהם הכנסייה הבפטיסטית וכנסיית ישו.
האתרים הללו מתמקדים בעיקר ברעיון הנוצרי "אהבת השכן" באמצעות אספקה של אמצעים רפואיים, חינוכיים, כוח אדם ומימון לבתי יתומים, וכן פעילויות נוספות כגון מתן סיוע לנזקקים ועוד.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (באנגלית: United States Fish and Wildlife Service, בראשי תיבות USFWS או FWS) היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה לנהל את הדגה, חיות הבר ובתי הגידול הטבעיים. המשימה של הסוכנות היא "לעבוד עם אחרים על מנת לשמר, להגן ולקדם על הדגה, חיות הבר, הצמחים ובתי הגידול שלהם למען התועלת המתמשכת של העם האמריקני".
סאן מרקוס דה קולון
גאוגרפיה
האקלים באזור מתואר כטרופי באופן מסורתי. בכל אופן, עקב כריתת העצים הנפוצה וגובה רב (בין 1,066 ל-1,524 מטרים מעל פני הים), האקלים באזור אינו קבוע ומשתנה לעיתים קרובות.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית
בין תחומי האחריות של השירות: אכיפת החוקים הפדרליים הקשורים להגנה על חיות הבר; הגנה על מינים בסכנת הכחדה; ניהול נדידת עופות; שיקום אזורי דיג משמעותיים מבחינה לאומית; שימור ושיקום בית גידול של חיות הבר, כגון ביצות; סיוע לממשלות זרות במאמצי השימור הבינלאומיים שלהן; וכן מימון של סוכנויות של מדינות ארצות הברית המטפלות בדגה וחיות הבר באמצעות תוכנית שיקום חיות הבר ודיג ספורטיבי (Wildlife and Sport Fish Restoration Program).
ה-FWS מעסיק קרוב ל-9,000 עובדים והמבנה הארגוני מבוסס על משרד מרכזי בפולס צ'רץ' (Falls Church) בווירג'יניה, שמונה משרדים אזוריים וקרוב ל-700 משרדי שדה המפוזרים ברחבי ארצות הברית.
מרבית בתי הגידול של הדגים וחיות הבר הם בשטחים בבעלות פרטית. משום כך פועל ה-FWS בשיתוף פעולה עם קבוצות פרטיות כדוגמת Partners in Flight (שותפים למעוף) ו-Sport Fishing and Boating Partnership Council (מועצת שותפות הדיג והשיט) במטרה לקדם שימור ושיקום בתי גידול מרצון.
היסטוריה
השירות החל ב-1871 כ"ועדת ארצות הברית על דגים ואזורי דיג" (United States Commission on Fish and Fisheries), הידועה כ"ועדת הדגה של ארצות הברית" (United States Fish Commission) שהוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית במטרה לחקור את תופעת הידרדרות מלאי דגי המאכל. כנציב ראשון של הוועדה מונה האורניתולוג והאיכתיולוג האמריקני ספנסר פולרטון באיירד (Spencer Fullerton Baird; 1823–1887). ב-1903 אורגנה ועדת הדגה מחדש כ"לשכת אזורי הדיג של ארצות הברית" (United States Bureau of Fisheries).
בשנים 1886–1885 הוקמה "המחלקה הכלכלית של יונקים ועופות" (Division of Economic Ornithology and Mammalogy" כחלק ממחלקת החקלאות של ארצות הברית. ב-1896 שונה שמה ל"מחלקת הסקר הביולוגי" (Division of Biological Survey). הפעילות הראשונית של המחלקה בהשפעה של שימוש בעופות להתמודדות עם מזיקים חקלאיים ומיפוי ההתפלגות הגאוגרפית של צמחים ובעלי חיים בארצות הברית. הזואולוג קלינטון הרט מריאם (Clinton Hart Merriam; 1855–1942) עמד בראש הלשכה במשך 25 שנים ותרם באופן משמעותי לידע המדעי על עופות ויונקים בארצות הברית. המאייר ג'יי נורווד דרלינג (Jay Norwood Darling; 1876–1962) מונה מנהל של הלשכה החדשה של הסקר הביולוגי ב-1934. באותה שנה חוקק הקונגרס את "חוק התיאום של דגה וחיות הבר" (Fish and Wildlife Coordination Act), אחד מחוקי הסביבה הפדרליים הראשונים. בניהולו של דרלינג החלה הלשכה מסורת נמשכת של הגנה על בתי גידול טבעיים חיוניים בכל רחבי המדינה. שירות הדגה וחיות הבר הוקם ב-1940, כאשר אוחדו הלשכות של הדגה והסקר הביולוגי לאחר שהועתקו למחלקת הפנים של ארצות הברית. ב-1959 הוזכרו השיטות של ה-FWS במסגרת "תוכנית בקרת הנזקים של בעלי חיים" בשירו של טום לרר "הרעלת יונים בפארק" (Poisoning Pigeons in the Park).
תת-היחידות של השירות
תת-יחידות של ה-FWS כוללות את:
מונומנטים לאומיים בניהול השירות
ה-FWS מנהל שישה מונומנטים לאומיים של ארצות הברית:
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הטובה ביותר
דף זה מציג את הזוכים והמועמדים לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הטובה ביותר, מאז ייסודו ב-1994.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) הוא ארגון בריטי המעניק פרסים שנתיים בתחומי הקולנוע, טלוויזיה, קולנוע וטלוויזיה לילדים, ומדיה אינטראקטיבית. החל מ-1994 (בטקס שנערך ב-1995) הוענק הפרס להופעה קומית הטובה ביותר במסגרת חלוקת הפרסים השנתית.
לפני 1994 הפרס לתפקידים קומיים הוענק בקטגוריית "הופעת הבידור הקל הטובה ביותר".
החל מ-2009 (בטקס שנערך ב-2010) הוענקו שני פרסים נפרדים פרס להופעה הקומית הטובה ביותר של גבר ופרס נפרד להופעה הקומית הטובה ביותר של אישה.
קארלה
קארלה (באסטונית: Kärla, בגרמנית: Kergel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במערב האי סארמאה. ממזרח נמצאת נפת קארמה, מדרום סאלמה, ממערב למאנדה, מצפון-מערב קיהלקונה ומצפון מוסטיאלה.
שטחה של קארלה הוא 217 קמ"ר. בשנת 2014 אוכלוסייתה מנתה 1633. היישוב הגדול ומרכזי בקארלה ("בירת הנפה") הוא העיירה קארלה על שמה נקראת הנפה. ניתן למצוא בנפה 22 כפרים נוספים.
קארלה היא הנפה היחידה במחוז סארה שאין לה חוף ים.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2009
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2009 נערכו ב-25 באפריל 2009 אחרי לחץ ציבורי כבד להליכה לבחירות בגלל המשבר הכלכלי הכבד בו הייתה נתונה איסלנד. המנצחים הגדולים של הבחירות האלו היו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה השמאלית-ירוקה, שהקימו יחד קואליציה לראשונה בראשות יוהנה סיגורדרדוטיר מהברית הסוציאל-דמוקרטית. המפסידה הגדולה הייתה מפלגת העצמאות, שלראשונה לא הרכיבה את הממשלה ואיבדה תשעה מושבים המהווים שליש מכוחה.
רקע
מאז קריסת שלושת הבנקים המסחריים באיסלנד בשנת 2008, התחילו הפגנות שבועיות בחודש אוקטובר. ב-23 בינואר ראש הממשלה מטעם מפלגת העצמאות, גייר הארדה הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים אחרי שאובחן כחולה בסרטן, והבטיח כי הבחירות יתקיימו ב-9 במאי. יחד עם זאת, מפלגת העצמאות רצתה למנות ראש ממשלה מטעמם במקום הארדה. הברית הסוציאל דמוקטית הודיעה כי היא מסרבת למנות ראש ממשלה מטעם מפלגת העצמאות. ב-26 בינואר 2009 הממשלה נפלה.
אחרי פירוק הממשלה, הטיל הנשיא את הרכבת הממשלה על יוהנה סיגורדרדוטיר, שהודיעה כי תקים ממשלת מיעוט יחד עם התנועה השמאלית-ירוקה כשהמפלגה הפוגרסיבית והליברלית תמכו בה מבחוץ. מועד הבחירות היה אחד מנושאי הדיונים בשיחות הקואליציוניות. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית רצו לקיים בחירות ב-9 במאי, ואילו השמאל-הירוקים רצו בחירות בתחילת אפריל. עמדת הביניים של המפלגה הפרוגרסיבית, 25 באפריל, אומצה.
מחוזות הבחירה
לכל אחד מששת המחוזות מוקצים תשעה מושבים שנבחרים על ידי הצבעת אישור. תשעה מושבים נוספים מחולקים בין המחוזות (בין 1 ל-2) בהתאם לגודל האוכלוסייה, על מנת לשמור על יחסיות ההצבעה ברמה הלאומית. ב-2009 המחוזות חולקו כך:
אלשוגג'
אלשוגג' (בהונגרית: Alsógagy) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
באלשוגג' התגוררו יהודים בודדים.