cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטורמי דניאלס
הופעות במיינסטרים
בתחילת 2007 הופיעה בסדרה Dirt של FX Networks, שם גילמה חשפנית העוזרת לשחקן כדורסל לעמוד על רגליו. מאוחר יותר באותה השנה, דניאלס הופיע בקליפ של מארון 5 בשיר "Wake Up Call". בנוסף, השתתפה בסרט הדייט שתקע אותי בתור רקדנית.
בית הספר ליפתא
המערך החברתי
בשנים האחרונות שם בית הספר ליפתא למטרה להגביר את המעורבות של התלמידים בקהילה ולחנך אותם לתרום לה. לשם כך מתקיימת פעילות בשני מישורים: האחד, הבאת מרצים מחוץ לבית ספר שבמפגשים עימם מעשירים את תמונת העולם החברתית של התלמידים. בנוסף, נערך בכל שנה פרויקט התנדבות בית ספרי שמביא לידי ביטוי את כישרונותיהם של התלמידים בתחומי האומנויות השונים ורותם אותם למען הקהילה. בשנת הלימודים תשס"ח שיפצו התלמידים מועדונית לילדים במצוקה ובשנת הלימודים תשס"ט ערכו מסיבת חנוכה לילדי גן בעלי צרכים מיוחדים.
סטורמי דניאלס
הופעות במיינסטרים
ב-5 במאי 2018 הופיעה בסאטרדיי נייט לייב בתפקיד עצמה.
פרשת דניאלס-טראמפ
באוקטובר 2016, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית, עורך הדין האישי של דונלד טראמפ, מייקל כהן, שילם לדניאלס סכום של 130 אלף דולר. נטען כי התשלום שימש כדי שהיא לא תפרסם כי היה לה רומן עם טראמפ בשנת 2006. טראמפ ואנשיו הכחישו את הפרשה והאשימו את דניאלס בשקר. בשם מרשו הכחיש כהן את קיום הרומן בין טראמפ לדניאלס. מאוחר יותר הוא הצהיר: "בעסקה פרטית ב-2016 השתמשתי בכספי האישיים כדי לסייע בתשלום על סך 130 אלף דולר לגברת סטפני קליפורד".
טראמפ דחה את טענותיה וכתב שמדובר בתרמית מוחלטת. הוא הוסיף שהיא מרמה את "תקשורת הפייק ניוז של הטיפשים". ב-30 באפריל 2018, דניאלס הגישה תביעת דיבה נגד טראמפ לאחר שכינה את הצהרותיה "תרמית מוחלטת". ב-12 בדצמבר 2018 השופט המחוזי ס.ג'יימס אוטרו דחה את טענותיה מאחר שטראמפ לא הפר את כללי חופש הביטוי. אוטרו קבע שדניאלס תשלם לטראמפ 293 אלף דולר, כדי לכסות על רוב הוצאות המשפט. דניאלס הגישה ערעור על החלטתו.
ב-6 במרץ 2018 הגישה דניאלס תביעה נגד טראמפ. היא טענה כי הסכם החשאיות עליו חתמה ביחס לפרשה איננו תקף, משום שטראמפ מעולם לא חתם עליו. כמו כן, לטענת התביעה עורך הדין של טראמפ ניסה להפחידה בל תפרסם את הדברים. ב-25 במרץ 2018 דניאלס אמרה בריאיון ל-"60 דקות" כי סבלה מאיומים כשעמדה לפרסם את הסיפור. לדבריה, גבר התקרב אליה ואל בתה הפעוטה כשהיו במגרש חניה וקרא לה לעזוב את טראמפ והוסיף "זו ילדה יפה, חבל שיקרה משהו לאמא שלה". דניאלס פרסמה קלסתרון של האדם שלכאורה איים עליה, ואילו טראמפ תמך בטוויטר שלו בטענה ברשת שהקלסתרון דומה מדי לבן זוגה לשעבר של דניאלס.
ב-9 באפריל 2018 פשטו סוכני FBI על משרדו של כהן והחרימו מסמכים, מיילים ורשומות עסקיות הנוגעות למספר נושאים, כולל תשלומים לדניאלס. ב-22 באוגוסט 2018 כהן חתם על עסקת טיעון והודה ששילם לדניאלס בהוראתו של "מועמד לתפקיד פדרלי", וכי מטרת התשלומים הייתה "השפעה על תוצאות הבחירות".
המעצר באוהיו
פרקליטה האישי של דניאלס, מייקל אוונאטי, הבטיח לתבוע את המשטרה המקומית בטענה שהמעצר היה ממניעים פוליטיים. מאוחר יותר התברר כי הבלש שהוביל את חוליית המעצר הוא תומך של טראמפ. אימיילים ששייכים לבלש נוסף מחוליית המעצר הראו כי ימים ספורים לפני שדניאלס הגיעה לקולומבוס הבלשים כבר השיגו תמונות וקטעי וידאו של דניאלס והמועדון בו הופיעה.
וסטהאם יונייטד
ווסטהאם יונייטד (באנגלית: West Ham United) היא קבוצת כדורגל אנגלית מרובע ניוהאם של העיר לונדון, המשחקת בפרמייר ליג. היא ידועה בכינויה "הפטישים" (The Hammers), "הברזלים" (The Irons) ואף "האקדמיה לכדורגל". החל מעונת 2016/2017 משחקת הקבוצה באצטדיון האולימפי בלונדון.
בקבוצה שיחקו בעבר הכדורגלנים הישראליים אייל ברקוביץ', יוסי בניון, יניב קטן וטל בן חיים. ברקוביץ' ובניון זכו להצלחה במדי ווסטהאם, ובעקבותם הפכה הקבוצה לידועה יחסית בישראל.
דרבי מפורסם של המועדון ואוהדיו הוא עם קבוצת מילוול הלונדונית, כאשר בין שני המועדונים התפתחה יריבות היסטורית ואיבה ארוכת שנים, שהתחילה מאז הקמתם של שני המועדונים בסוף המאה ה-19.
מקורות הקבוצה
התזכורת הכי מוקדמת לקיום המועדון נמצאה ב-1895. אז התקיים המועדון בתור "Thames Ironworks F.C" ("מועדון הכדורגל תמזה עבודות ברזל"), שהייתה קבוצת הכדורגל של חברת הספנות ועבודות הברזל "Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Limited", אשר הייתה חברת הספנות הגדולה ביותר על גדות נהר התמזה בשנים אלו. הקבוצה הוקמה על ידי דייב טיילור שהיה גם שופט כדורגל, וארנולד הילס שהיה מבעלי החברה. ההודעה על הקמת הקבוצה הייתה באמצעות העיתון "Thames Ironworks Gazette", ביוני 1895. בסיסה של החברה היה בבלאקוול וקאנינג טאון משתי גדות נהר הלי, בנקודה בה הוא פוגש את התמזה. הספינה האחרונה שנבנתה הייתה ספינת מלחמה עבור הצי המלכותי הבריטי, ב-1912, ולאחר מכן החברה נסגרה. הקבוצה של חברת התיקונים לספינות השוכנת קרוב לחברת בניית הספינות, שנקראה "Castle Swifts", התאחדה עם קבוצת Ironworks ליצירת קבוצה אחת.
הקבוצה שיחקה באופן חובבני בלבד החל מ-1895, כאשר עובדי החברה מרכיבים את הקבוצה הראשונה: תומאס פרימן היה כבאי שריפות בספינות, וולטר פארקס פקיד בחברה, ג'וני סטיוארט, וולטר טרנטר וג'יימס לינדזי היו יצרני דוודים. שחקנים נוספים שעבדו בחברה היו: ויליאן צ'אפמן, ג'ורג' סייג', פרד צ'מברלין וצ'ארלי דוב, שעבד בתור מסמרר מתחיל בחברה.
הקבוצה זכתה בגביע הראשון שלה, ה"West Ham Charity Cup" (גביע הצדקה של ווסטהאם) ב-1895, ובליגת לונדון (המורכבת מקבוצות לונדוניות מקומיות) ב-1897. ב-1898 הפכה הקבוצה למקצוענית כאשר נכנסה לליגה השנייה של ה"Southern Football League" (תחרות חצי מקצוענית של קבוצות ממחוז דרום והמידלאנדס באנגליה), ועלתה לליגה הראשונה כבר בעונה הראשונה. בעונת הבכורה בליגה הראשונה, סיימה הקבוצה במקום הלפני אחרון. בפלייאוף הירידה הראשון שלה נלחמה נגד פולהאם, ניצחה 1–5 ונשארה בליגה הראשונה. המדים הראשונים של הקבוצה היו בצבע כחול כהה מאוד, ובעונות לאחר מכן, מ-1897 ועד 1899, שיחקה הקבוצה בשילובים של תכלת.
לאחר חילוקי דעות באשר למצבה הכלכלי של הקבוצה, בתחילת יוני 1900, המועדון "Thames Ironworks F.C" פורק, ובמקומו הוקם, ב-5 ביוני 1900, "מועדון הכדורגל ווסטהאם יונייטד" ("West Ham United F.C."), כאשר את הקבוצה הראשונה מאמנים סיד קינג ועוזר צ'ארלי פיינטר. מפאת היותה של הקבוצה המקורית "קבוצת עבודה" (של חברת הספנות), היא עד היום מוכרת בכינוי "הפטישים" או "הברזלים" ובסמלה של הקבוצה מופיעים פטישים.
לידתה של ווסטהאם יונייטד (1901 - 1961)
בשנת 1919 נכנסה ווסטהאם לראשונה למערכת הליגות הארצית הבכירה כששובצה בליגה האנגלית השנייה. משחקה הראשון בליגה זו היה נגד לינקולן סיטי והסתיים בתוצאה 1-1. הקבוצה הצליחה לעלות לליגה האנגלית הראשונה ב-1923, ובאותה עונה גם הצליחה להגיע לגמר גביע ה-FA נגד הבולטון וונדררס, שכונה גם "גמר הסוס הלבן". בגמר זה התרחשה מהומה גדולה לפני פתיחת המשחק, כיוון שכ-200 אלף אנשים רצו להיכנס לאצטדיון שתכולתו נקבעה על 125 אלף, וכתוצאה הוא התחיל באיחור של 45 דקות. במשחק עצמו ניצחה בולטון 0–2. במסגרת הגביע לא הצליחה ווסטהאם לשחזר את הצלחתה, והישג השיא שלה היה הגעה לחצי הגמר בשנת 1933.
בליגה הקבוצה שמרה על מקומה רוב השנים, עד שב-1932 ירדה לליגה השנייה, והמאמן (ושחקן העבר) סיד קינג, שאימן את הקבוצה במשך כ-32 שנים, פוטר מהקבוצה. לאחר ירידת הליגה, בריאותו של קינג התדרדרה והוא התאבד זמן קצר לאחר שפוטר מהקבוצה. הוא הוחלף על ידי צ'ארלי פיינטר (שהיה עוזרו במשך כל השנים הללו), שהמשיך בתפקיד המאמן עד 1950, במשך 480 משחקים. פיינטר הוחלף על ידי טד פנטון והקבוצה דשדשה בליגה השנייה במשך 26 השנים הבאות, והצליחה לעלות לליגה הראשונה רק בשנת 1958.
שנות הזהב (1961 - 1978)
בשנת 1961 מונה המאמן רון גרינווד במקום פנטון, והוביל את הקבוצה לשני תארים משמעותיים: זכייה בגביע ה-FA לעונת 1964, וזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1965, בהנהגתו של אחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון והכדורגל האנגלי בכלל, בובי מור. בשנים אלו כיכבו בהרכב נבחרת אנגליה שחקני ווסטהאם, שהובילו את הנבחרת לזכייה היסטורית במונדיאל 1966: קפטן הקבוצה בובי מור, שהיה גם קפטן הנבחרת, מרטין פיטרס (שהבקיע שער בגמר) וג'ף הרסט, שהיה השחקן היחידי עד היום שהצליח להבקיע שלישייה בגמר המונדיאל. כל השלושה היו שחקנים תוצרת מחלקת הנוער של ווסטהאם יונייטד. ישנו פסל "האלופים" בדרך בארקינג בצמוד לפאב הבוילן טאברן, המנציח את "שלושת הבנים" של ווסטהאם שסייעו לזכייה ההיסטורית של הנבחרת האנגלית בגביע העולם של 1966.
בשנת 1975 זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע ה-FA, אחרי שניצחה 0–2 את פולהאם בגמר.
ב-1978 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך לייל, שהמשיך בתפקידו, הוביל את הקבוצה לגמר גביע ה-FA בשנת 1980, בו ניצחה הקבוצה 0–1 את ארסנל, והניפה את התואר האחרון שלה עד היום. זהו גם הגמר האחרון בו זכתה בגביע קבוצה שהיא לא מהליגה הראשונה.
עליות וירידות (1981–2005)
ב-1981 עלתה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה, וב-3 העונות לאחר מכן סיימה בעשירייה הראשונה בליגה. ב-1985/1986 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, מה שהיה להישג השיא שלה בליגה הראשונה באנגליה בכל הזמנים. קבוצת השחקנים שעשתה זאת כונתה "The Boys of 86" ("הבנים של 86' "). אולם, הקבוצה הייתה לא יציבה בשנים אלו והידרדרה לאיטה עד שב-1989 חוותה ירידת ליגה נוספת, אשר גרמה לפיטורי המאמן לייל, שעזב אחרי 34 שנים בתפקידים שונים במועדון.
לו מקארי, שמונה אחרי לייל, התפטר מתפקידו אחרי עונה אחת בלבד, על מנת לנקות את שמו מפרשיית הימורים לא חוקיים בקבוצה הקודמת שלו סווינדון טאון. הוא הוחלף בשחקן העבר בילי בונדס, שבעונתו הראשונה כמאמן, 1990/1991, הבטיח עליה חזרה לליגה הבכירה, אך כעבור עונה אחת סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה שוב לליגת המשנה.
בעונת 1992/1993 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה, שכעת שונה שמה לפרמייר ליג, אחרי שהבטיחה את המקום השני במשחק האחרון של העונה, כאשר הכוכבים טרבור מורלי וקלייב אלן מבקיעים 40 שערים בעונה זו.
לקראת העונה הבאה בפרימיירליג הקבוצה נבנתה מחדש, כאשר ג'ואי ביושקאמפ נרכש מאוקספורד יונייטד תמורת 1.2 מיליון פאונד, אך עזב לאחר זמן קצר עקב חוסר התאמה, לסווינדון טאון בקרבת מקום מוצאו. הקבוצה הייתה קרובה לאבד את עוזר המאמן הארי רדנאפ, שקיבל הצעה מפתה לאמן את בורנמות', אך ההנהלה, בראשות פיטר סטורי, הייתה נחושה להשאירו, והציעה למאמן הנוכחי בונדס מקום בוועד המנהל על מנת לפנות את משרת מאמן הקבוצה לרדנאפ. בונדס נעלב מהצעה זו, והתפטר מתפקידו במועדון. רדנאפ מונה למאמן הקבוצה ב-10 באוגוסט 1994.
בתקופתו של רדנאפ בלטה מגמה של החלפת סגל שחקנים תכופה, והכדורגל ההתקפי והאטרקטיבי שהוא דגל בו, אשר הביא להצלחה יחסית של המועדון מאז תקופת ג'ון לייל. יותר מ-134 שחקנים עברו במועדון בתקופתו, עם רכישתם של סטיוארט פירס, טרבור סינקלייר, פאולו די קאניו, ג'ון הרטסון, איאן רייט והישראלי הצעיר אייל ברקוביץ'. אולם, היו גם מספר כישלונות כמו פלורין רדוצ'ויו, דאבור שוקר שהרוויחו משכורת עתק ושיחקו מעט מאוד, כריסטיאן באסילה שעלה כ-720 אלף ליש"ט ושיחק 86 דקות בלבד, טיטי קמארה, גארי צ'ארלס שעלה 4.4 מיליון ליש"ט ופתח רק שלוש פעמים בהרכב, ריגוברט סונג, פאולו פוטרה ומרקו בוגרס, שנחשב בעיני האוהדים לאחת הרכישות הגרועות בתולדות המועדון. בשנים 1997–1999 העמידה ווסטהאם קבוצה חזקה יחסית שכללה כוכבים לעתיד כמו פרנק למפארד, ריו פרדיננד, אייל ברקוביץ', איאן רייט וג'ון הארטסון.
בשנת 1999 סיימה הקבוצה במקום החמישי, הגבוה ביותר שלה מאז ההצלחה של 1986, ובנוסף באותה עונה זכתה בגביע האינטרטוטו.
בנובמבר 2000 החלו הדברים להשתבש, לאחר מכירתו של פרדיננד ללידס תמורת סכום שיא של 18 מיליון ליש"ט, ושימוש לא טוב של רדנאפ בכסף מהמכירה ברכישת שחקנים שנכשלו. הבעלים טרי בראון איבד את סבלנותו, וביוני 2001 פיטר את רדנאפ ועוזרו פרנק למפארד האב, מה שקידם את מכירתו של בנו ששיחק במועדון, פרנק למפארד (ג'וניור), לצ'לסי תמורת כ-11 מיליון ליש"ט.
בעונה לאחר מכן, בליגה השנייה, התאושש רוידר מהאירוע הרפואי שחווה וחזר לתפקיד המאמן, אולם לא החזיק זמן רב לאחר שהקבוצה לא הצליחה להתרומם והוא פוטר ב-24 באוגוסט 2003, וברוקינג חזר לעמדת המאמן הזמני. באוקטובר 2003 מונה אלן פארדיו למאמן העשירי בהיסטוריה של ווסטהאם יונייטד. פארדיו החל לבנות את הקבוצה מחדש, כשרכש את השחקנים נייג'ל ריאו קוקר, מרלון הארווד ובריאן דין. בעונתו הראשונה של פארדיו הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף העלייה לפרימיירליג, אך הפסידה בו לקריסטל פאלאס ונשארה בצ'מפיונשיפ. בקיץ עשתה הקבוצה רכש מרשים בדמות בובי זמורה, מאת'יו את'רינגטון, כריס פאואל וטדי שרינגהאם, ולמרות שסיימה רק במקום השישי בליגה, הצליחה משם להעפיל לגמר הפלייאוף נגד פרסטון נורת' אנד, ניצחה 0–1 וחזרה לפרימיירליג.
השנים האחרונות באצטדיון בולין (2005 - 2016)
בעונה הראשונה שלאחר חזרתה לפרימיירליג, סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, כשבשורותיה מופיע בהצלחה רבה הקשר הישראלי יוסי בניון, אולם הצליחה להעפיל לגמר גביע ה-FA, והפסידה רק בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 3-3 מול ליברפול שנחשבה לעדיפה ממנה בהרבה. בניון נבחר לשחקן המצטיין במשחק בשורות ה'פטישים'.
באוגוסט 2006 השלימה ווסטהאם חלון העברות מרשים בו הצליחה להחתים את קרלוס טבס וחאבייר מסצ'ראנו, ובנובמבר 2006 המועדון נרכש על ידי קבוצת רכישה איסלנדית בראשותו של אגרט מאגונסון. בינתיים פארדיו פוטר מאימון הקבוצה אחרי תוצאות רעות בליגה, והוחלף במאמנה הקודם של צ'רלטון את'לטיק, אלאן קורבישלי. החתמתם של טבז ומסצ'ארנו משכו את תשומת לב התקשורת לאחר שהתגלה בחקירה שסכומי רכישתם לא דווחו במלואם, והקבוצה נמצאה אשמה ואולצה לשלם 5.5 מיליון פאונד קנס באפריל 2007 (אך לא הופחתו נקודות בטבלה). אי הפחתת נקודות הוכחה כקריטית לאחר שווסטהאם ניצלה בעונת 2006/2007 מירידה הודות להפרש קטן של נקודות על פני היריבות, שהתרעמו על אי נקיטת סנקציית הפחתת נקודות כלפי המועדון מצד הפרמייר ליג. הקבוצה סיימה במקום ה-15, ולפיכך לא ירדה ליגה, אחרי שניצחה 7 מתוך תשעת המשחקים האחרונים בליגה. באותו קיץ עזב בניון את הקבוצה וחתם במדי ליברפול.
אחרי חילוקי דעות עם ההנהלה עקב מכירת אנטון פרדיננד וג'ורג' מקארטני לסנדרלנד, קרבישלי התפטר מתפקידו בספטמבר 2008. במקומו מונה שחקן העבר ג'אנפרנקו זולה למאמן הקבוצה, והוא היה המאמן הלא-בריטי הראשון שמונה למאמן ווסטהאם.
בעונת 2008/2009 סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה. בעונת 2009/2010 לקבוצה היה משחק סוער במהלך העונה נגד היריבה המרה מילוול, כאשר המשחק נגרר לפרעות של האוהדים מחוץ לאצטדיון, מהומות ביציעים, ואף לפריצת אוהדים לדשא. באוגוסט 2009 נקלעה הקבוצה למשבר כלכלי חריף עקב עזיבת המשקיעים האיסלנדיים, עד שנמצא בעלים חדש, אך טלטלה זו הובילה את הקבוצה לקרבות תחתית בפרימיירליג, בסופם הצליחה הקבוצה לשרוד עוד עונה בליגה, שני מחזורים בלבד לסיום. במאי 2010, יומיים לאחר סיום העונה, הכריזה הקבוצה על סיום תפקידו של זולה בקבוצה ואי חידוש חוזהו. במקומו מונה המאמן הישראלי אברהם גרנט, אך הקבוצה לא הצליחה להתרומם. את עונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לצ'מפיונשיפ אחרי 6 עונות ברציפות בפרמייר ליג, למרות שצליחה להגיע לחצי גמר גביע הליגה. מיד אחרי הירידה פוטר גרנט מתפקידו במועדון, ובמקומו מונה, ביוני 2011, סאם אלדריץ'.
בסוף עונת 2011/2012 חזרה ווסטהאם, לאחר עונה אחת בצ'מפיונשיפ, לפרמייר ליג בזכות ניצחון 1–2 על בלקפול, משער של ריקרדו ואז טה בדקה ה-90 בגמר הפלייאוף.
לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 ובניית האצטדיון האולימפי, הודיעה הנהלת ווסטהאם על תוכנית לעזיבת בוליין גראונד ומעבר לאצטדיון החדש. בעונת החזרה לפרימיירליג, 2012/2013, החתימה הקבוצה את ג'יימס קולינס, ג'ורג' מקארטני, מאט גרוויס ואנדי קארול, והצליחה לסיים במקום ה-12.
לקראת סוף עונת 2013/14, בה סיימה במקום ה-13 בליגה, הפרישה ווסטהאם יונייטד את החולצה מספר 38, כאות כבוד לדילן טומבידס, שחקן קבוצת הנוער של הקבוצה שהלך לעולמו בגיל 19 עקב מחלת הסרטן. כמו כן, הופרשה חולצתו של בובי מור, קפטן הקבוצה ונבחרת אנגליה, שהניף את גביע העולם ב-1966, ששיחק עם הספרה 6.
בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום ה-12 בליגה, אך קיבלה כרטיס להשתתפות בליגה האירופית לעונת 2015/2016, עקב דירוגה במקום הראשון בדירוג המשחק ההוגן של אופ"א.
לקראת עונת 2015/2016 החתים המועדון את שחקן העבר סלאבן ביליץ' למאמן הקבוצה, והיא סיימה במקום השביעי בליגה, תוך שהיא שוברת מספר שיאים קבוצתיים בהיסטוריה שלה: מספר הנקודות הגדול ביותר לעונה (62), מספר השערים הגדול ביותר לעונה (65), מספר ההפסדים הקטן ביותר לעונה אחת (8 בלבד), ומספר הפסדי החוץ הקטן ביותר (5). עונה זו גם הייתה העונה האחרונה של ווסטהאם באצטדיון בולין גראונד (המכונה גם "אפטון פארק") אחרי 112 שנים בהן שיחקה בו (בין השנים 1904 ל-2016), אשר הכיל כ-35,000 מקומות ישיבה. עקב זכייתה של מנצ'סטר יונייטד בגביע האנגלי של 2016, ווסטהאם קיבלה מהמקום השביעי בליגה את הכרטיס למוקדמות הליגה האירופית של העונה הבאה.
אחרי המעבר לאצטדיון לונדון (2016 - כיום)
בתחילת עונת 2016/17 עברה ווסטהאם יונייטד לארח את משחקיה הביתיים באצטדיון האולימפי (מכונה גם "אצטדיון לונדון"), לאחר שזכתה במכרז על הזכות לחכור אותו למשך 99 שנים. תחילה תוכנן שתכולת האצטדיון תוקטן מ-80,000 מקומות ל-54,000, אך עקב ההצלחה של הקבוצה בעונת 2015/16, הוחלט על תכולה של 60,000 מקומות ישיבה. כמו כן, האצטדיון הותאם הן למשחקי כדורגל והן לאירוח תחרויות אתלטיקה. המועדון הודיע שלקראת עונת 2016/17 נמכרו כל 52,000 המנויים שיצאו למכירה, כמות המנויים השנייה בגודלה באנגליה.
בתחילת העונה בליגה האירופית הקבוצה כשלה בעליה לשלב הבתים, לאחר שהפסידה בשלב הפלייאוף לאסטרה ג'יורג'יו הרומנית. בפרימיירליג, בעונת הבכורה באצטדיון החדש, סיימה הקבוצה במקום ה-11 בליגה, לאחר שנאלצה להתמודד עם עזיבת הכוכב דימיטרי פאייה. את עונת 2017/2018 התחילה הקבוצה רע מאוד עם 2 ניצחונות ב-11 המשחקים הראשונים שלה, ולאחר הפסד נוסף לליברפול, שאיים על מקומה של הקבוצה בפרימיירליג, פוטר ביליץ' ב-6 בנובמבר 2017, והוחלף על ידי מאמן סנדרלנד בעבר, דייוויד מויס, שהוחתם עד סוף העונה. הקבוצה נלחמה עד סוף העונה, והצליחה להישאר בליגה כאשר סיימה במקום ה-13 בליגה. בסוף העונה, למרות שנשארה בליגה, לא חודש החוזה של מויס והוא עזב את המועדון. ב-22 במאי 2018 מונה מאמן העבר במנצ'סטר סיטי מנואל פלגריני למאמן הקבוצה בחוזה ל-3 עונות. בעונה הראשונה תחתיו סיימה הקבוצה במקום העשירי, לאחר עונה לא יציבה מבחינה מקצועית. בחצי הראשון של עונת 2019/2020 פוטר פלגריני אחרי יכולת רעה של הקבוצה (בדצמבר 2019), כאשר הקבוצה היתה נקודה אחת בלבד מהמקום המוביל לליגה השנייה. הקבוצה מינתה את מויס, שחזר לקדנציה שנייה במועדון למאמן עד לסיום העונה, בה סיימה במקום ה-16.
לקראת סיום העשור, החל מ-2017, עלה רף חוסר שביעות רצון של אוהדי ווסטהאם מההנהלה של המועדון בראשותם של הבעלים דייוויד סאליבן ודייוויד גולד, מה שהתבטא גם בפריצה לכר הדשא לאחר ההפסד הביתי 0–3 לברנלי ב-10 במרץ 2018, ובצעדת המחאה של 2,500 אנשים שנערכה ב-29 בפברואר 2020.
בעונת 2019/2020 סיימה ווסטהאם במקום ה-16 וניצלה מירידת ליגה, כאשר באמצע העונה מונה דייוויד מויס למאמן הקבוצה. בעונת 2020/2021, תחת מויס, סיימה במקום השישי והעפילה למפעלים האירופיים לראשונה מאז 2016. בעונת 2021/2022 בליגה האירופית הקבוצה העפילה לחצי הגמר של הטורניר, אך הודחה על ידי איינטרכט פרנקפורט, כאשר סיימה במקום הראשון בשלב הבתים ועברה בדרך את שיאנית הזכיות סביליה בשמינית הגמר ואת אולימפיק ליון ברבע הגמר. בליגה סיימה הקבוצה במקום השביעי והעפילה שוב למפעלים האירופיים, שנה שנייה ברציפות.
בעונת 2022/2023 בקונפרנס ליג זכתה ווסטהאם אחרי שניצחה בגמר 2–1 את פיורנטינה. זהו הגביע המשמעותי הראשון של המועדון מאז 1980.
אוהדים וחוליגניזם
השיר הפופולרי ביותר בקרב אוהדי ווסטהאם הוא "I'm Forever Blowing Bubbles" שהנחיל במועדון המאמן צ'ארלי פיינטר בתקופת שנות ה-20 של המאה ה-20 המאוחרות. שיר זה נלקח מפרסומת אמריקאית של חברת הסבונים "Pears", בו ילד בעל שיער מקורזל בשם מילאייס שר את השיר. השיר נקרא כך, כיוון שהילד היה דומה לשחקן מבית הספר פארק סקול, מקומי בשם בילי ג'יי "באבלס" מארי. מנהל בית הספר, קורנליוס בייל, שהיה ידוע בזכות החרוזים והשירים שהיה מחבר, כתב וחרז את המילים לשיר, והאוהדים החלו לשיר אותו בכל פעם שלשחקן הקבוצה היה משחק טוב. בייל היה חבר טוב של פיינטר, שהפיץ את זה בקרב הקהל וזה החל לשיר אותו לפני כל משחק בית. כיום, בנוסף לשירה של הקהל את השיר לפני משחקים, ישנן מכונות בועות שעושות בועות רבות (כיאה לשמו של השיר) בחלל האצטדיון בזמן שהשיר מתנגן.
מקורות החוליגניזם הקשור למועדון החל בשנות ה-60 של המאה ה-20, אז נוסדה קבוצת "The Mile End Mob" (ששמה נקרא אחר אזור איסט אנד בלונדון). בשנות ה-70 וה-80 (אז עידן החוליגניזם האנגלי היה בשיאו) נודעו אוהדי המועדון לשמצה על האלימות שהם מפגינים כלפי יריביהם וכלפי המשטרה. בשנות ה-70 במיוחד, קבוצות חוליגנים מקומיות היו מתקוטטות לפני משחקים באופן קבוע, בעיקר מרובע בארקינג ורובע דאגנהאם בלונדון. ארגון ה-"Inter City Firm" (או ICF) היה הבולט שבארגוני החוליגנים של המועדון, ונקרא כך כיוון שחברי הארגון היו מסתננים באופן קבוע לרכבות של חברת InterCity (שהיא חברת רכבות בריטית) בנסיעות למשחקי חוץ, והיו מסווים את עצמם בבגדים רגילים על מנת לחמוק מהמשטרה, שהייתה לרוב בודקת את הסעות הצ'ארטר המוזלות לאוהדים.
הסרט "בלי חוקים" בכיכובם של אלייז'ה ווד וצ'ארלי האנם מתמקד בקבוצת חוליגנים פיקטיבית בשם ה-"Green Street Elite", שמבוססת באופן רופף על ארגון ה-ICF.
יריבויות
לווסטהאם יריבויות רבות, בעיקר עם מועדונים מקומיים לונדוניים. עם טוטנהאם הוטספר ישנה היריבות של מזרח לונדון נגד צפון לונדון, בעוד נגד צ'לסי היריבות של מזרח נגד מערב לונדון. היריבות נגד טוטנהאם תודלקה על ידי מעברי שחקנים מווסטהאם לטוטנהאם: מייקל קאריק, מרטין פיטרס, פול אלן, ג'רמיין דפו וסקוט פארקר, ויותר מכך על ידי מעברו של הארי רדנאפ, מאמנם לשעבר של הפטישים שעבר להיות מאמן ההוטספור. מאז עונת 2006/2007 ישנה יריבות בין הפטישים למועדון מיורקשייר, שפילד יונייטד, עקב נסיבות מפוקפקות בהם עבר קרלוס טבז לווסטהאם ועזר לה להישאר בליגה על חשבון שפילד באותה העונה.
אולם, היריבות הקשה, המרה והעתיקה ביותר של ווסטהאם היא נגד המועדון הלונדוני מילוול. היריבות בין אוהדי ווסטהאם למילוול נחשבת לאחת היריבויות האלימות והקשות בין מחנות אוהדים ברחבי העולם, וידועות בקרב חוליגנים כאחת היריבויות החמות שיש על הגלובוס.
שתי הקבוצות הן יריבות מקומיות, שנוצרו במקור על ידי מפעלי ברזל וספנות יריבים ("קבוצות עבודה") באזור גדות נהר התמזה, ושכנו פחות מ-5 ק"מ אחד מהשני. המפעלים התחרו על חוזי עבודה, עובדים, ספקי חומרי גלם ועוד, והקימו קבוצות כדורגל שבתחילה הורכבו מהעובדים של החברות. בתחילת המפגשים ביניהם ידה של ווסטהאם הייתה על העליונה, מה שגרם לווסטהאם להיות הקבוצה הבכירה יותר עד היום. בעוד מילוול דעכה לליגות הנמוכות של הפוטבול ליג, ווסטהאם הייתה בעלייה והגיעה לליגה הבכירה, וזכתה בגביע ה-FA. בשנות ה-20 היריבות הגיעה לשיאים חדשים בזמן אירועי שביתות המפעלים, כאשר המפעלים באזור אייל אוף דוגס (שייצגו אוהדי מילוול) סירבו לשתף איתם פעולה, ועקב כך נוצרו תחושות קשות בין מחנות האוהדים לאורך השנים. בשנת 1972 נהרג אוהד מילוול בתחנת הרכבת New Cross Station, לאחר שנפל מהרכבת כתוצאה מקטטה עם אוהדי ווסטהאם. בעונת 2009/2010 הוגרלו שתי הקבוצות למשחק ביניהן בגביע הליגה האנגלי, ונפגשו ב-25 באוגוסט 2009 באפטון פארק. היה זה המפגש הראשון בין הקבוצות מזה שנים. קטטות בין אוהדים החלו כבר מחוץ לאצטדיון עוד מלפני המשחק, מה שגרם לפרעות, חוליגניזם כללי והשחתת רכוש באצטדיון, וכן כלל דקירתו של אחד מאוהדי מילוול. בנוסף, התחממות האירועים הגיעה גם ליציעים ואוהדי ווסטהאם החלו לפרוץ לדשא, דבר שגרם להפסקת המשחק לפרקים. על משחק זה נקנסה ווסטהאם על ידי ההתאחדות האנגלית, בעוד מילוול יצאה נקייה.
סגל שחקנים
נכון ל-8 בספטמבר 2022
הורדלנד
הורדלנד (בנורווגית: Hordaland) היה אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז היה גבול משותף עם המחוזות סון או פיורנה, בוסקרוד, טלמרק ורוגלנד. הורדלנד הוא המחוז ה-3 המאוכלס ביותר לאחר אקרסהוס ואוסלו. מנהל המחוז נמצא בברגן. עד שנת 1972 הייתה ברגן עיר מחוז בפני עצמה.
עד שנת 1919 נקרא המחוז Søndre Bergenhus amt שפירושו "חלקו הדרומי של ברגנוס" (אמט ברגנוס העתיקה נוסדה ב-1662 וחולקה לצפון ודרום ב-1763). השם הורדלנד (מנורדית עתיקה: Hǫrðaland) נזגר משמם של אנשי "הארודס" הגרמאניים.
ב- 1 בינואר 2020 אוחד המחוז עם מחוז סון או פיורנה הסמוך והקים את מחוז וסטלן.
הדגל
הדגל של הורדלנד מראה שני צירים זהובים וכתר באדום. הדגל הוא כרזה של מעיל הנשק שמקורו בחותם הישן של גילדת סנט אולב מאונרהיים בעיריית טיסנס. חותם זה שימש את נציגי סונהורדלנד בשנת 1344 על המסמך להתקנת המלך הוקון החמישי מנורווגיה. כך היה זה הסמל העתיק ביותר ששימש לאזור והותאם לזרועות ולדגל בשנת 1961. הסמלים מתייחסים לפטרון הגילדה, סנט אולב, מלך נורווגיה, שסמלו הוא גרזן.
הסמל
הסמל הוענק רשמית ב-1 בדצמבר 1961. הוא תוכנן על ידי מגנוס הארדלנד, אך העיצוב הכללי שימש במקור באזור סונהורדלנד במהלך המאה ה-14. בתחילת המאה ה-20 מנהיגי המחוז החלו להשתמש בזרועות הישנות כסמל למחוז פעם נוספת. הזרועות על רקע אדום ומורכבות משני צירים מוזהבים שחוצים כתר זהב מעליהם.
גאוגרפיה
הורדלנד הוא בצורת חצי עיגול. הוא ממוקם על החוף המערבי של נורווגיה, מפוצל מדרום מערב לצפון מזרח על ידי הארדנגרפיורדן הארוך והעמוק, אחד הפיורדים המרכזיים של נורווגיה ואטרקציה תיירותית נהדרת. כמחצית מהפארק הלאומי הרדנגרווידה נמצא במחוז זה.
מרסל דאדי
מרסל ירמיהו דאדי (צרפתית: Marcel Dadi; 20 באוגוסט 1951 – 17 ביולי 1996) היה גיטריסט צרפתי ממוצא יהודי, אשר התפרסם בזכות טכניקת נגינה וירטואוזית בסגנון Finger Picking ונספה בנסיבות טרגיות באסון התרסקות טיסת TWA 800.
סונאוסקה פובולד
סונאוסקה פובולד (בדנית: SønderjyskE Fodbold, בקיצור SønderjyskE או בקיצור SE ) הוא מועדון כדורגל דני מהעיר האדרלסב. המועדון מארח את משחקיו הביתיים באצטדיון האדרלסב פוטבול סטאדיום.
המועדון מייצג את אזור דרום יוטלנד שבדנמרק, כאשר בעבר המועדון נקרא "האדרסלב FK" (מיולי 1906 ועד 31 בדצמבר 2000), לאחר מכן "אייץ'.אף.קיי. סונאיולנד" שמשמעותו "דרום יוטלנד" (מ-2001 ועד 2003), ובינואר 2004 הפך את שמו לסונאיוסקה פובולד, שמשמעות שם זה הוא "כדורגל דרום יוטלנדי".
מרסל דאדי
חייו
דאדי הושפע מגיטריסטים אמריקאים כמו מרל טראוויס ודוק ווטסון הנחשבים לאבות סגנון ה-Finger Picking, כמו גם ג'רי ריד אשר דאדי הקליט רבות מיצירותיו וכן צ'ט אטקינס אשר הפך את הסגנון לפופולרי בארצות הברית ומחוצה לה. בין דאדי לאטקינס נרקמו קשרי ידידות ודאדי אף כונה "צ'ט אטקינס הצרפתי".
סונאוסקה פובולד
היסטוריה
בסיום עונת 2004/2005 המועדון העפיל בפעם הראשונה בהיסטוריה שלו לליגת העל הדנית, אך חזר לליגת המשנה לאחר עונה. שנתיים לאחר מכן העפיל שוב לליגה הבכירה וביסס את מעמדו בתואר מועדון לגיטימי בליגה הדנית הבכירה.
מרסל דאדי
חייו
סגנון הנגינה של Finger Picking (הנקרא בשנים האחרונות בשם פינגר סטייל Finger Style) אשר היה פופולרי בארצות הברית בקרב חובבי פולק וקאנטרי לא היה פופולרי באירופה ודאדי התפרסם שם כגיטריסט לאחר זמן רב.
למרות שדאדי לא המציא סגנון חדש אלא שכלל טכניקות נגינה של הגיטריסטים האמריקאים הרי שכן הצליח ליצור צליל ייחודי על ידי שילוב הרמוניות "אירופאיות" יותר המושפעות ממוזיקה קלאסית בסגנון שהוא בעיקרו עממי.
סונאוסקה פובולד
היסטוריה
למועדון סגנות אליפות אחת מעונת 2015/2016, ותואר גביע דני אחד שהוא בעצם התואר הבכיר היחידי של המועדון מאז ומעולם, בגמר שבו ניצחה את אולבורג בולדספילקלוב בתוצאה 2-0 מעונת 2019/2020. בהתאם לסגנותה וזכייתה בתואר השתתפה הקבוצה גם במוקדמות הליגה האירופית בפעם הראשונה בתולדותיה ב-2016/2017 ולאחר מכן ב-2020/2021, אך לא הצליחה להגיע מעבר לשלב הפלייאוף.
ד'י קאר
מחוז ד'י קאר (בערבית: محافظة ذي قار) הוא מחוז בעיראק, שמשתרע על שטח של 12,900 קמ"ר ואוכלוסייתו מוערכת בכ-1,454,200 נפש. בירתו היא העיר נאסריה, ובתחומו נמצאים שרידי הערים השומריות אור, ארידו ובאד-טיבירה.
מרסל דאדי
חייו
דאדי נהרג בהתרסקות טיסה 800 של TWA מעל לונג איילנד. הוא היה בדרכו חזרה מארצות הברית לצרפת לאחר טקס הנצחתו בהיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי בנאשוויל.
סונאוסקה פובולד
היסטוריה
בסיום עונת 2021/2022 סיים המועדון במקום ה-12 בליגה ולראשונה לאחר 14 עונות רצופות חזר לליגת המשנה.
מרסל דאדי
חייו
כיהודי, ביקר דאדי בישראל מספר פעמים, ובמותו נקבר בהר הזיתים שבירושלים.
ארלן ספקטר
ארלן ספֶּקטֶר (באנגלית: Arlen Specter; 12 בפברואר 1930 - 14 באוקטובר 2012) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, בעל דעות מרכזיות-מתונות, אשר כיהן בסנאט של ארצות הברית, מינואר 1981 עד ינואר 2011. הוא ייצג כל השנים את מדינת פנסילבניה מטעם המפלגה הרפובליקנית, למעט בשנתיים האחרונות לכהונתו, עת עבר אל המפלגה הדמוקרטית (שבה היה חבר גם בצעירותו).
ראשית חייו
ספקטר נולד ב-1930 בוויצ'יטה שבקנזס, הצעיר בארבעת ילדיהם של לילי שנין והארי ספקטר, זוג יהודים שהיגרו לארצות הברית מאוקראינה. אביו היה רוכל פירות, חייט ובעל מגרש גרוטאות, שירת בחיל הרגלים האמריקאי במלחמת העולם הראשונה ואף נפצע קשה. ספקטר גדל בראסל, קנזס, אותה עיירה בה נולד וגדל המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ב-1996, בוב דול. לדברי ספקטר, המשפחה עברה מראסל לפילדלפיה, כשאחותו הגדולה התבגרה ובראסל לא הייתה אף משפחה יהודית אחרת שמקרב בניה היא תוכל למצוא לעצמה חתן יהודי.
הוא למד וב-1951 קיבל תואר ראשון (BA) בקולג' לאומנות ומדע של אוניברסיטת פנסילבניה, במסלול יחסים בינלאומיים. התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, בו שירת מ-1951 עד 1953, בזמן מלחמת קוריאה. אחרי שהשתחרר (בדרגת סגן), נישא לג'ואן לוי, לימים חברת מועצת עיריית פילדלפיה (1979–1995). לזוג נולדו שני בנים, שנין וסטיבן. במקביל החל ללמוד עם שחרורו מהצבא, בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל, וב-1956 סיים תואר ראשון במשפטים (LLb) והוסמך כעורך דין.
מיד עם קבלת רישיון עריכת הדין, הפך ספקטר לעורך דין בולט בפילדלפיה ופעיל בפוליטיקה, במסגרת המפלגה הדמוקרטית. בהמלצת חבר בית הנבחרים, הרפובליקני ג'רלד פורד, הוא צורף ב-1963 לצוות של ועדת וורן, שחקרה את רצח ג'ון פ. קנדי והיה אחד המובילים למסקנות הוועדה, שרק לי הארווי אוסוואלד אשם ברצח ואין שום קנוניה נסתרת או רוצח או רוצחים נוספים. ב-1965 החליט לרוץ למישרת פרקליט מחוז, בפילדלפיה, באזור בחירה שמרבית המצביעים בו היו בדרך כלל דמוקרטים, אולם משסירב המימסד הדמוקרטי לתמוך במועמדותו הוא עזב את המפלגה ורץ למישרה זו מטעם המפלגה הרפובליקנית וניצח, כשהנושא העיקרי במצעו הוא מלחמה כנגד השחיתות של המכונה הדמוקרטית. הוא נבחר שוב לפרקליט המחוז ב-1969, אך בריצתו השלישית לאותה מישרה, ב-1973, הפסיד. בין לבין, הספיק גם לנהל מערכת בחירות בלתי מוצלחת לראשות עיריית פילדלפיה ב-1967.
ספקטר ניסה לרוץ לסנאט לראשונה ב-1976, אך הובס בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הרפובליקנית, על ידי ג'ון היינץ. ב-1978 ניסה לרוץ והפסיד בבחירות המקדימות למישרת מושל פנסילבניה, וב-1980 ניצח סוף כל סוף ובינואר 1981 נכנס לראשונה לסנאט של ארצות הברית.
בחירות
ב-1980, ספקטר הפך למועמד הרפובליקנים לסנאט, כשהסנאטור המכהן מטעמם, ריצ'רד שוויקר הודיע על פרישתו. ספקטר זכה בבחירות אלה למול המועמד הדמוקרטי, ונבחר מחדש ב-1986, 1992, 1998 ו-2004. עם היבחרו בחמישית ב-2004, היה ספקטר לסנאטור שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מדינת פנסילבניה. אף אחד ממדינה זו לא נבחר אי פעם לכהונה חמישית בגוף זה.
מערכת הבחירות של 2004, האחרונה בה זכה, הייתה קשה במיוחד עבור ספקטר ודווקא בחלק המקדים שלה, בתוך המפלגה הרפובליקנית. הוא כונה במשך שנים, עוד לפני 2004, על ידי שמרנים במפלגתו הרפובליקנית, בכינוי גנאי מבחינתם, "RINO", "רפובליקני בשם בלבד" (Republican In Name Only"). בבחירות 2004, האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית העמיד מולו מועמד משלו, חבר הקונגרס השמרני פט טומי. השמרנים טענו שספקטר יותר מדי ליברלי ובעד יותר מדי בזבוז כספי ציבור למטרות שונות. לצידו של ספקטר התייצבה מרבית הממסד הרפובליקני, כולל הנשיא דאז ג'ורג' וו. בוש והסאנטור השני של פנסילבניה ריק סנטורום, שהיה שמרן כמעט כמו טומי. בנוסף, הסקרים הראו שאילו טומי היה מנצח בפריימריס, הוא היה מפסיד כמעט בוודאות למועמד הדמוקרטי. ספקטר הצליח לנצח בבחירות אלה, גם אם ברוב זעום של 51% מהקולות בלבד. בבחירות הכלליות הוא כבר נבחר מחדש בקלות.
לקראת מערכת הבחירות לסנאט ב-2010 הודיע המועמד השמרני טומי, שהוא מתכוון לרוץ שוב והסקרים הראו שבתוך המפלגה הרפובליקנית יהיה לו הפעם רוב. ספקטר הודיע לפיכך באמצע 2009 שהוא פורש מהמפלגה הרפובליקנית ומתעתד לרוץ לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית. המימסד הדמוקרטי התייצב ברובו לצידו, אבל בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הוא הפסיד למועמד אלמוני יחסית, אשר מצידו הפסיד בבחירות הכלליות של 2010, למועמד הרפובליקני טומי. בינואר 2011 תמה הקריירה בת 30 השנים של ספקטר בסנאט האמריקאי, כאשר במקומו נכנס לסנאט המועמד הרפובליקני השמרן פט טומי.
במהלך שנות כהונתו בסנאט היה ספקטר במשך זמן קצר מועמד למינוי הנשיאותי מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1996, אבל נשר מוקדם מהמרוץ ותמך בזוכה במינוי בוב דול, שהפסיד בהמשך לביל קלינטון. הוא כיהן בסנאט כיו"ר הוועדה לענייני מודיעין (1995–1997), יו"ר הוועדה לענייני חיילים משוחררים (1997 - 2001, 2003–2005), ויו"ר הוועדה לענייני הרשות השופטת (המאשרת בין השאר את מינויי השופטים לבית המשפט העליון) (2005 ועד 2007).
עמדות פוליטיות
ספקטר היה ממובילי הליברלים או המתונים במפלגתו. הוא תמך בזכות האישה להפלה והיה חבר ב"רפובליקנים בעד זכות הבחירה" (לנשים בנושא הפלה), ותמך במידה מסוימת אף בזכויות קהילת הלהט"ב. בנושאי הגירה, הוא הגיש ב-2006 הצעת חוק ליברלית אשר אף צלחה את הסנאט, לפני שנחסמה ונפלה בבית הנבחרים. הוא תמך באפליה מתקנת והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1990. הוא היה בין ארבעת הרפובליקנים היחידים שהצביעו כנגד חוק רפורמת האבטחה הפרטית השמרני וב-1995 היה הרפובליקני היחיד שהצביע בעד הגבלת הפחתות המס כך שיחולו על אנשים עם הכנסות של עד מיליון דולר לשנה לכל היותר. הוא גם תמך בהעלאת שכר המינימום הפדרלי ואף בכך היה בין הבודדים במפלגתו. עוד ספקטר תמך, במחקר בתאי גזע ובהגנה על איכות הסביבה, כמו גם בחקיקה לשימור אנרגיה במסגרת "רפובליקנים למען הגנת איכות הסביבה".
ספקטר היה לעומת זאת תומך נלהב בהסמכת בתי המשפט להטיל גם גזרי דין מוות והתנגד לפיקוח על נשק אזרחי. בנוסף, ב-9 במרץ 2006 אושרה הצעת חוק שהוא יזם, לאישורו מחדש של חוק הפטריוט המשופר, לשנת 2005. זה היה תיקון, הנחשב ניצי, ואשר אשרר תהליך מינוי שהיה עד כה זמני, לתובעים מטעם המדינה. התיקון אפשר לממשל בוש למנות זמנית תובעים ללא הגבלת כהונה, ובלי שימוע בסנאט. ממשל בוש השתמש בחוק להזיז לפחות שמונה תובעים זמניים ממשרתם ב-2006. ספקטר טוען עם זאת, ששינויים אלו הוספו לחוק לא על ידו אלא על ידי חבר אחר בוועדת הסנאט הרלוונטית, ברט טולמן.
ב-1998 ו-1999, מתח ספקטר ביקורת על מפלגתו שלו, כשניסתה להדיח את הנשיא ביל קלינטון, ב-Impeachment המפורסם סביב הצהרותיו של קלינטון על יחסיו עם מוניקה לווינסקי. הוא האמין שלנשיא לא היה משפט הוגן. מאידך, הוא ניסה ללא הצלחה להעביר פסק דין של "לא הוכח" בעניין זה, בעוד שבסופו של דבר נידחה ניסיון ההדחה בקביעת "לא אשם".
יחסו לישראל
ספקטר היה ידוע כידיד גדול של מדינת ישראל, והיה מראשוני המצטרפים לקריאה לשחרורו של ג'ונתן פולארד. במכתב ששלח ב-2011 לנשיא ארצות הברית ברק אובמה הוא כתב כי: "בהתבסס על נסיוני כתובע המחוזי של פילדלפיה, יו"ר ועדת המשפט ויו"ר וועדת המודיעין של הסנאט, אני סבור כי ג'ונתן פולארד ריצה יותר ממספיק." בוועד למען שחרור פולארד אמרו בהקשר זה כי: "ספקטר היה מהקולות המשמעותיים הראשונים שהצטרפו לגל התמיכה האמריקאי בשחרורו של יהונתן. ההערכה הרבה שזכה לה מרבים, כולל מהנשיא אובמה עצמו, גרמה לכך שדבריו עוררו הדים וסייעו לצרף סנאטורים ובכירים נוספים רבים לקריאה לשחרורו של יהונתן".
העיתון "פילדלפיה אינקווירר" דיווח ב-25 בדצמבר 2005 שספקטר נפגש עם הנשיא הסורי בשאר אל-אסד למרות מחאתה של מזכירת המדינה, קונדוליזה רייס. כיום ידוע שספקטר תיווך בשעתו במגעים בין ישראל לסוריה וכי הוא נפגש בשנים האחרונות עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד לפחות פעמיים והעביר מסרים בינו לבין ממשלות ישראל.
בעיות בריאותיות
ב-16 בפברואר 2005 ספקטר הכריז כי הוא אובחן במצב מתקדם של מחלת לימפומת הודג'קין, סוג של סרטן. למרות המצב המתקדם, ספקטר המשיך לעבוד בזמן הכימותרפיה. סנאטור ג'ון סאנונו, רפובליקני מניו המפשייר, גילח את ראשו במטרה להפגין סולידריות עם ספקטר בזמן הטיפול הכימותרפי שהפכו לקירח זמנית. ב-15 בפברואר 2008, הודיע ספקטר רשמית כי הסרטן חזר. ב-14 באוקטובר 2012, שנתיים אחרי תום כהונתו בסנאט הוא נפטר כתוצאה מלימפומה מסוג אחר.
לאחר תום כהונתו בסנאט ובמשך כמעט שנתיים עד ליום מותו כיהן ספקטר כמרצה למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה והספיק להיחשב בתקופה זו כאחד המרצים החשובים ביותר.
פיגוע הדקירה במרסיי
הטרוריסט המוסלמי דקר למוות שתי נשים תוך קריאות אללה אכבר, ולאחר מכן נורה למוות על ידי כוחות ביטחון צרפתים בתחנת הרכבת התחתית סן שארל שבמרסיי.
המודל של קאס
המודל של קאס הוא שמה של תאוריה שפרסמה בשנת 1979 הפסיכולוגית ויוויאן קאס, המתארת גיבוש זהות הומוסקסואלית ולסבית בתרבות המערבית. מודל זה מסביר את התפתחות הזהות העצמית והחברתית, וכמעט ואינו עוסק באטיולוגיה של התופעה (כלומר בגורמים להומוסקסואליות באופן כללי).
רקע
"המודל של קאס" נבנה על סמך עבודתה הקלינית רבת השנים של ויוויאן קאס עם אוכלוסייה לסבית והומואית במערב אוסטרליה. אף על פי שהמודל נבנה בשנות ה-70, חוקרים במדעי ההתנהגות ובפסיכותרפיה בארצות הברית ובארצות המערב מקבלים גם כיום את המודל, כמתאר בצורה טובה את התפתחות גיבוש הזהות העצמית של הומוסקסואלים ולסביות, וכאחד המודלים שעל פיהם נבנתה התאוריה הקווירית.
המעבר לנטייה מינית שונה
המודל של קאס מורכב משישה שלבים, המתחילים מהנקודה בה עדיין תופס האדם את עצמו כהטרוסקסואל, המחויב למשולש המגדרי הקיים בתרבות המערבית: מין ביולוגי, תפקידי מגדר ונטייה מינית. דהיינו: אם מדובר בזכר מבחינה ביולוגית, הרי שבתחילת גיבוש הזהות המינית הוא רואה עצמו כשייך למגדר הגברי על כל הגדרותיו החברתיות, אשר תשוקתו המינית היא כלפי המגדר הנשי (ולהפך כשמדובר באישה).
בנקודה מסוימת בחייו של האדם הלהט"ב, חל שינוי. הדבר יכול לקרות בילדות, בגיל ההתבגרות, בתחילת הבגרות, בגילאי הביניים, או אפילו בגיל הזיקנה. בכל שלב, נוקט האדם אסטרטגיות שונות. כאשר אסטרטגיות אלו מצליחות, סביר שהאדם יסיים את התפתחות זהותו המינית בשלב זה. אולם כאשר האסטרטגיות אינן יעילות, או שנבקעים בהן סדקים, סביר כי האדם יתקדם לשלב ההתפתחותי הבא.
שלב א': בלבול זהות
שלב זה מתרחש כאשר האדם מבין כי משהו בו שונה, וכאשר קיימת התייחסות אישית מתמשכת לאינפורמציה הקשורה להומוסקסואליות.
השינוי מתחיל, כאשר ישנה הכרה מודעת לכך, שאינפורמציה בנושא ההומוסקסואלי, היא במידה זו או אחרת רלוונטית לי אישית. כאשר אין אפשרות להתעלם יותר מהכרה זו, הזהות הקשורה לנטייה המינית של האינדיבידואל הופכת למבולבלת, לא עקבית. תהליך גיבוש הזהות ההומוסקסואלית מתחיל.
כהתמודדות עם בלבול זה, מאמץ האינדיבידואל אחת או יותר מהאסטרטגיות הבאות:
אסטרטגיית האינהיביציה (עכבה)
באסטרטגיה זו, האדם מזהה את הגדרת ההתנהגות, המחשבות, והרגשות כהומוסקסואל או כלסבית, בצורה נכונה, אך מגדיר אותם כלא רצויים או לא מקובלים. הפעולות הננקטות יכולות להיות אחת או יותר מהבאות:
האסטרטגיה התמימה
באסטרטגיה זו האדם דוחה את המשמעות, או את ההקשר של ההתנהגות ההומוסקסואלית, על מנת שלא תהיה שייכת לו או לה. המשמעות או ההקשר של ההתנהגות מפורשת ומוגדרת באופן תמים, המשנה את פירוש הדברים.
יש מקרים בהם מקבלת החברה הגדרה מחדש של אינטימיות בין גברים, בהבנה. לדוגמה, ניתן לפרש קרבה אינטימית ורעות בין גברים בשרות צבאי, או לחלופין בין גברים בכלא, כדבר נורמטיבי, עקב הלחץ שבו הם נתונים והיעדרן של נשים. השינוי לכיוון הומוסקסואליות יתרחש כאשר מתקיימת גם מעורבות רגשית הולכת וגדלה, המתלווה להתנהגות זו. עבור נשים, הדבר הפוך: קיימת בחברה קבלה של מעורבות רגשית עמוקה בין נשים, אפילו בגילאים מבוגרים. השינוי לכיוון ההומוסקסואליות, קורה כאשר יש מגע מיני בין איברי המין, המתלווה לרגש העז הקיים ביחסים.
לכן, האדם בשלב א' - בלבול הזהות, המאמץ אסטרטגיה זו, ייזהר וינהג באמצעים הבאים:
בהגדרה מחדש של ההקשר - האדם משחרר עצמו מאחריות על התנהגותו ההומוסקסואלית, על ידי הגדרה מחדש של ההקשר בו התנהגות זו נעשית. ההיגדים העצמיים שהוא יכול לומר לעצמו הם: "רק התנסיתי", "הייתי שיכורה/שיכור", "עשיתי זאת רק בשביל הכסף או טובת ההנאה", "עשיתי זאת רק כטובה לחבר/ה", "זו הייתה טעות", "ניצלו אותי", ועוד.
אם אסטרטגיית האינהיביציה, או ההגדרה מחדש, מוצלחות, האדם אינו לוקח אחריות על התנהגותו, מחשבתו, ורגשותיו ההומוסקסואליים. הצלחת מנגנונים אלו, תלויה ביכולתו של האדם להשתמש ביעילות במנגנון ההגנה הפסיכולוגי של ההכחשה. יחד עם זאת, אי אפשר יהיה להימנע מחלומות ארוטיים, או מרגש שמתעורר כלפי מי שנמשכים אליו. במקרים כאלו, האסטרטגיות השונות יהיו יעילות רק בחלקן, וסביר שהאינדיבידואל יחווה תחילת רגשות אשם או רגש של דחייה עצמית, עקב הסימנים לזהות המינית השונה.
שלב ב': השוואת זהויות
שלב זה מתרחש כאשר האדם מקבל את האפשרות שייתכן שהוא להט"ב. האדם בוחן את ההשלכות של האפשרות שהוא הומוסקסואל.
בעוד שבשלב הקודם הייתה המטרה להתמודד עם חוסר הקבלה העצמית של האינדיבידואל את עצמו כהומוסקסואל, הרי שבשלב "השוואת הזהויות" המטרה היא לבחון את חוסר הקבלה החברתית הנובעת מהרגשתו של האדם שונה מחבריו, מהמשפחה, ומהחברה ככלל.
האספקט הקשה ביותר בוויתור על ההטרוסקסואליות, הוא בוויתור על כללי החיברות הצפויים והמקובלים בחברה, ואובדן הציפיות לנורמטיביוּת בעתיד, הקשורות לקווי התנהגות אלו. אם נישואים והקמת משפחה אינם חלק מהעתיד, מה יגדיר את מסגרת חייו של אותו אדם? עם ההבנה באובדן ההטרוסקסואליות, נפער חלל. כמו באובדנים אחרים, הדרך לעבור את שלב האבל, היא להכיר באובדן ולבטא אותו. לדבר עליו. אין זה מקובל בקהילה ההומו-לסבית לדבר על אובדן ההטרוסקסואליות, אך המחקרים הראו, כי ככל שייטיב האדם לעשות זאת, לעבד את האובדן הזה, כך ייטיב בעתיד לשמור על בריאות נפשית, קיומה של מערכת יחסים יציבה, ושלמות.
תנאים מסוימים, יכולים להגביר את תחושת הניכור של האדם. לדוגמה, אם אישה גרה במקום נידח, בו אין עוד נשים לסביות, או מידע בנושא, גדלה התחושה שאין עוד כמוני בעולם, שאני לבד. או אם אדם מגיע ממשפחה דתית, בה קיום יחסים הומוסקסואלים נחשבים לחטא, תחושת הניתוק וההתרחקות מהמשפחה גדלה.
המשימה בשלב זה היא להתמודד עם תחושת ניכור זו.
המודל של קאס מציע שלוש אפשרויות, שלרוב ננקטות:
קבלת הנטייה והפחתת החשיבות של הנושא
האדם מגיב באופן חיובי להיותו שונה, ומפחית את החשיבות שהוא נותן להטרוסקסואליות ולהטרוסקסואלים בחייו.
תגובה חיובית של האדם לעצם היותו שונה, תבוא במקרים הבאים:
הפחתת החשיבות של ההטרוסקסואליות, יכולה להתבצע כאשר האדם נמנע מהתעמתות עם אנשים הטרוסקסואלים בנוגע להומוסקסואליות שלו. במילים אחרות, האדם נתפס על ידי הסביבה כהטרוסקסואל, או שהוא מעמיד פנים שהוא הטרוסקסואל. אסטרטגיה זו עובדת, אם האדם מסוגל:
קבלת הנטייה ודחייה מודעת של ההגדרה
האדם מקבל את נטייתו המינית כהומוסקסואל או לסבית, אך דוחה את הגדרתו ככזה.
קאס מציגה ארבע אסטרטגיות שהאדם יכול לנהוג בהן, על מנת לדחות את הגדרתו כהומוסקסואל, בעוד הוא ממשיך את התנהגותו ההומוסקסואלית:
באסטרטגיות אלה, האדם משתדל לשמור על המיניות שלו כנפרדת מתחומי חייו האחרים.
קבלת הנטייה והתעלמות ממנה
האדם מקבל את זהותו והתנהגותו ההומוסקסואלית, אך כה מפחד מהאחרים, שהתנהגות הומוסקסואלית מוחצנת מצומצמת, הטרוסקסואליות מקבלת משקל חיובי רב יותר כלפי חוץ, בעוד הומוסקסואליות מקבלת משקל שלילי.
דוגמה לכך היא אדם הומוסקסואל או לסבית העובר/ת לעיר או למדינה אחרת, ובכך מתרחק/ת מהטרוסקסואלים משמעותיים בחייה/ו. דוגמה אחרת היא האדם החי עם בת זוג מהמין השני, אך ממשיך לקיים מפגשים מיניים עם בני מינו.
כאשר אחת או יותר מאסטרטגיות אלה, מסייעות לאדם המצוינות להתמודד עם הניכור מהחברה, הן מוכתרות בהצלחה, הזהות המינית ההומוסקסואלית תתגבש ותסתיים בשלב ב'. לעומת זאת, אם האסטרטגיות מוצלחות בחלקן, האדם אינו מרגיש זהות מינית שלמה – מתחילה "שנאה" פנימית בין זהויות מיניות מנוגדות: האדם מרגיש שהוא "לא פה, לא שם", לא מחפש אינפורמציה נוספת והתנסויות נוספות. סביר, שהאדם יעבור לשלב הבא, כאשר האסטרטגיות המצוינות בשלב ב' מתמוטטות.
שלב ג': סובלנות בזהות
ככל שעולה המחויבות לזהות ההומוסקסואלית, האדם חופשי יותר מהתמודדות עם הבלבול והריצוי החברתי שהיו נחלת שלבי הזהות הקודמים. יש יותר אנרגיות, זמן ולגיטימציה להשקיע בצרכים חברתיים ורגשיים, הקשורים לנטייה המינית השונה. אולם, בעשותו כן, נעשה בולט יותר השוני בינו לבין הטרוסקסואלים אף יותר מאשר בעבר. בהתמודדות עם השוני החברתי הזה, יש ניסיון מצד האדם לחפש את חברתם של הומוסקסואלים ולסביות אחרים, ואת מה שהוא סבור שהיא התרבות ההומוסקסואלית.
התקשרות לקהילה ההומוסקסואלית היא בעלת יתרונות בגיבוש זהות לסבית/הומואית חיובית. היא מאפשרת:
הצלחת האדם לעבור לשלבים מתקדמים יותר בגיבוש הזהות האישית ההומוסקסואלית, תלויה באיכות הקשרים שהוא/היא יוצר/ת בסביבה הומוסקסואלית זו. אם קשרים אלו הם חיוביים, סביר שהאדם יפתח תפיסה חיובית של העצמי. אם קשרים אלו נחווים כשליליים, אזי סביר כי האדם יפתח גישה שלילית כלפי התרבות ההומואית/לסבית, ופחות ירוויח מהקשר עם תרבות וקהילה זו.
תפיסה חיובית או שלילית, היא עניין סובייקטיבי. ייתכן כי אדם אחד יחווה את התרבות של מועדונים ובארים כמעוררת ומאתגרת, ואילו אחר, ימצא עצמו מאוים ממנה.
קשרים חיוביים נעשים קשים יותר לביצוע, אם מתקיימים אצל האדם המאפיינים הבאים:
אותם אנשים החשים שלא בנוח במפגשים חברתיים, החוששים מגילוי היותם הומואים/לסביות, ומפחדים מלנסות דברים חדשים, סביר שיצמצמו את קשריהם עם גורמים בקהילה ההומו/לסבית, ובהתאם יפחתו הסיכויים להתנסויות חיוביות.
הדבר תלוי גם במקומם של האנשים על רצף ההתפתחות שתואר כאן: אם האדם משתמש באסטרטגיות שנסקרו בשלבים א', ב', יצירת קשר עמם, סביר שתחווה כשלילית על ידם.
אם הקשרים החברתיים נחווים כחיוביים, סביר שהאסטרטגיות שפעלו בשלב ג' יפסיקו להיות משמעותיות, והאדם יעבור לשלב הבא. בכל מקרה, אם האדם עובר לשלב הבא או לא, בשלב ג', המחויבות שלו/ה לזהותו היא כזו, שהוא אומר לעצמו "אני הומוסקסואל/אני לסבית".
שלב ד': קבלת הזהות
בשלב זה האדם מקבל את עובדת היותו לסבית או הומוסקסואל, אף אם אינו בהכרח סובלני לעובדה זו. בהתאם לקבלת הזהות מורחבים הקשרים עם התרבות והקהילה ההומו/לסבית.
האדם מזדהה עם אחרים משמעותיים שהם הומוסקסואלים. השאלות ששאל את עצמו בשלבים מוקדמים יותר ("מה אני?" "להיכן אני שייך?") נענו.
בשלב זה, משמעותי עבור האדם היחס של הסובבים אותו, ההומוסקסואלים והלסביות, כלפי נטייתם המינית. אם אחרים משמעותיים אלו תופסים את הנטייה המינית כלגיטימית בחלקה ("זה בסדר להיות לסבית/הומו בחיי הפרטיים, אבל אסור לי לחשוף זאת בחברה"), סביר שהאדם שנמצא בקשר אתם יאמץ לעצמו פילוסופית חיים זו, ויחיה את חייו באמצו את אסטרטגיית ה"מעבר" (Passing).
במטרה לצמצם את החשש מתגובות הומופוביות של החברה, יחיה האדם בסביבה שהיא רובה הומוסקסואלית, ובחיי החברה ה"אחרים" (עבודה, חברים סטרייטים) יציג עצמו כהטרוסקסואל בהתבטאויות, התנהגות וכו'. ייתכן ותהיה חשיפה מסוימת מול המשפחה, חברים אחדים, חברים ספציפיים בעבודה, אך הגישה הכללית היא "לא לעשות גלים". אם אסטרטגיה זו יעילה, סביר שהאדם יסיים את תהליך גיבוש זהותו בשלב זה.
אם, מצד שני, האדם נתקל באחרים משמעותיים התופסים את נטייתם המינית כלגיטימית לחלוטין (בחייהם הפרטיים ובציבור), סביר שזו הגישה שיאמץ לעצמו. האדם יתרחק מסביבה חברתית שהיא, עדיין, הומופובית. התייחסויות הומופוביות נחוות עבורו כמעליבות במיוחד. על מנת להתמודד עם הכעס כלפי החברה השוללת הומוסקסואליות, בשילוב עם התגבשות הנטייה המינית, האדם עובר לשלב ה'.
שלב ה': גאווה בזהות
בשלב זה מקבל האדם את פילוסופית החיים הרואה בנטייה המינית ההומוסקסואלית לגיטימית לחלוטין, וכואב את חוסר הסובלנות, ולעיתים אף את ההומופוביה והעוינות, הקיימות מצד החברה. בהתאם לכך, האדם מתקרב יותר ויותר לקהילה לתרבות הלהט"ב, ומוצא פחות עניין בחברה ההטרוסקסואלית.
פעילות כזו, מחייבת את האדם לחשוף ברבים את נטייתו המינית, וכך, אסטרטגיות שהיו נחלת השלבים הקודמים (שמטרתן להסתיר נטייה זו), נזנחות. הנטייה המינית נחשפת לרוב למשפחה ולחברים, ובהמשך אף לחברים הטרוסקסואלים בעבודה.
תגובתם של האחרים המשמעותיים ההטרוסקסואלים, חשובה. במידה ותגובה זו שלילית, היא מאששת את החששות שהיו לאדם, ומחזקת את הראייה הדיכוטומית, את ראיית העולם כמחולק לשנים: ההומוסקסואלים ואוהביהם (שהם "בסדר") מול ההטרוסקסואלים (שהם "לא בסדר"). במקרה כזה, התפתחות נטייתו המינית של האדם נעצרת בשלב זה.
במידה ותגובת האחרים המשמעותיים ההטרוסקסואלים היא חיובית, ולא עולה בקנה אחד עם החששות של האדם מתגובתם השלילית, האדם נוטה לעבור לשלב ו'.
שלב ו': סינתזה בזהות
בשלב זה מתרחשת סינתזה בין הגדרת זהותו של האדם כהומוסקסואל או לסבית, לבין הגדרות אחרות ונוספות בזהותו.
האדם מפתח מודעות לכך שפילוסופית ה"הם ואנחנו", בה כל ההטרוסקסואלים נחווים כשליליים, בעוד ההומוסקסואלים חיוביים, אינה מתיישבת עם המציאות. הוא מקבל את העובדה, שקרובים אליו אנשים הטרוסקסואלים, שיכולים להוות מקור תמיכה כמו חבריו ההומוסקסואלים. הכעס שאפיין את השלב הקודם לעיתים עדיין קיים, אך בעוצמה פחותה. קשרים עם הטרוסקסואלים המספקים תמיכה מובילים לאמון רב יותר. אין יותר צורך לראות את העולם בצורה דיכוטומית, של הומואים מול הטרוסקסואלים. האספקט ההומוסקסואלי/לסבי, יכול לחיות באינטגרציה עם שאר מרכיבי הזהות. התפתחות הזהות העצמית, הקשורה לנטייה המינית - הסתיימה.
מוצרט-קוגל
מוצרט-קוגל (מגרמנית: Mozartkugel, כדור מוצרט) הוא ממתק שיוצר לראשונה בשנת 1890 על ידי הקונדיטור הזלצבורגי פאול פירסט (Fürst), אשר קרא לו על שמו של המלחין האוסטרי הנודע וולפגנג אמדאוס מוצרט. במרכזו של המוצרט-קוגל כדור מרציפן-פיסטוק, המצופה בשכבת נוגט ומעליה שכבת שוקולד מריר.
קונדיטוריית פירסט עודנה מייצרת את "Salzburg Mozartkugeln" המקוריים בעבודת יד לפי המתכון המקורי, ומוכרת אותם רק בחנויותיה ובאתר האינטרנט שלה. מאחר שהחברה אינה מחזיקה בסימן מסחר על ה"מוצרט-קוגל", קיימים בשוק כמה וכמה חיקויים, אשר רובם מיוצרים בייצור תעשייתי. היצרנית התעשייתית הגדולה ביותר של מוצרט-קוגל באוסטריה היא חברת מיראבל (בבעלות תאגיד קראפט הבינלאומי). לפי פרסומיה מייצרת מיראבל יותר מ-90 מיליון מוצרט-קוגל לשנה, ומייצאת אותם ליותר מ-30 מדינות (בסך הכל ייצרה על פי אותם הפרסומים יותר מ-1.5 מיליארד כדורי מוצרט-קוגל מאז 1945). היצרנית הגדולה ביותר של מוצרט-קוגל בעולם היא החברה הגרמנית רבר, שלפי פרסומיה מייצרת עד חצי מיליון כדורי מוצרט-קוגל ביום ומייצאת ליותר מ-40 מדינות.
הצלחתו של המוצר גררה מספר סכסוכים משפטיים. פאול פירסט ויורשיו דרשו מבית המשפט בלעדיות על השם (אם כי לא על המתכון). תחילה התנהל ההליך רק כנגד יצרנים אוסטריים, אולם מאוחר יותר היו מעורבים בו גם יצרנים גרמניים. בתום ההליך הושג הסכם שחייב את החקיינים להשתמש בשמות אחרים. חברת מיראבל בחרה בשם "מוצרט-קוגל זלצבורגי אמיתי". חברת רבר בחרה בשם "מוצרט-קוגל אמיתי של רבר". בשנת 1996 התעורר סכסוך נוסף בין יורשי פירסט לבין חברת בת של תאגיד המזון השווייצרי "נסטלה", שביקשה לשווק את "המוצרט-קוגל האוסטרי המקורי". בית המשפט קבע כי רק מוצרי פירסט יכולים להיקרא "מוצרט-קוגל מקורי".
בסוף שנות השבעים התנהל סכסוך נוסף בין מיראבל ורבר. בשנת 1981 הושג הסכם בין ממשלות אוסטריה וגרמניה, שלפיו רק יצרנים אוסטריים יוכלו להשתמש בשם "מוצרט-קוגל". אולם רבר מחתה נגד ההסכם, והנציבות האירופית בבריסל קבעה כי ההסכם חסר תוקף.
טרמדול
טרמדול הוא אופיואיד משכך כאבים המיועד לטיפול בכאב חזק עד חזק מאוד ועלול לגרום להתמכרות. לתרופה זו יש מגוון רחב של שימושים, בהם גם טיפול בתסמונת רגל חסרת מנוח ודאבת השרירים. התרופה פותחה על ידי חברת הרוקחות הגרמנית Grünenthal GmbH בשנות השבעים של המאה ה-20.