cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אטום
היסטוריה
את התאוריה הידועה הראשונה בדבר קיומם של אטומים (התורה האטומית) הגו הפילוסופים האטומיסטים ביוון העתיקה, בניסיון להסביר את מבנה החומר. על פי תורתם, מורכבים החומרים בטבע מחלקיקים זעירים, שלהם זיזים ושקעים המסוגלים להתחבר זה לזה (על-פי דמוקריטוס גם תכונות רוחניות היו מורכבות מאטומים). התאוריות בנוגע לאטומים בעת העתיקה לא נשענו על תצפיות של הטבע כי אם על הגות פילוסופית. במשך 2,000 שנים בקירוב, התורה האטומית לא זכתה לאותה הפופולריות לה זכתה תאוריית ארבעת היסודות המתחרה. תאוריה זו, לפיה החומר בעולם מורכב מארבעה יסודות רציפים - אש, אוויר, מים ואדמה - קודמה על ידי הפילוסוף אריסטו במאה ה-4 לפנה"ס.
ג'וזף ג'ון תומסון גילה כי מכל סוג של חומר נפלטים אלקטרונים זהים, והבין שבאטום יש אלקטרונים והוא אינו חלקיק יסודי, אלא בעל מבנה פנימי. הוא תיאר את מבנה האטום על פי מודל עוגת הצימוקים, שלפיו המטען החשמלי החיובי מפוזר בצורה הומוגנית באטום והאלקטרונים, חלקיקים בעלי מטען חשמלי נקודתי שלילי, "תקועים" בו כצימוקים בעוגה.
בשנת 1911 פינו מודלים אלה את מקומם לטובת המודל הפלנטרי, בעקבות ניסוי רתרפורד. על פי המודל הפלנטרי האטום בנוי מגרעין, שבו מרוכזים פרוטונים (בעלי מטען חשמלי חיובי). מסביב לגרעין חגים ככוכבים בפלנטה אלקטרונים שמטענם שווה והופכי למטענם של הפרוטונים ומספרם כמספר הפרוטונים שבגרעין, כך שמטענם החשמלי השלילי הכולל שווה למטען החיובי הכולל של הפרוטונים ומטען האטום כולו הוא אפס.
בשנת 1932, גילה ג'יימס צ'דוויק כי הגרעין מכיל חלקיק נוסף, הקרוי נייטרון, בעל מסה דומה לזו של הפרוטון אך חסר מטען חשמלי, בזכות תגלית זו זכה צ'דוויק בפרס נובל.
חלקו של המודל הנוגע למיקומם של הנייטרונים והפרוטונים בגרעין מרכזי מקובל עד היום, ועל פיו מסתם של האלקטרונים זניחה בהשוואה למסת הפרוטונים והנייטרונים, כך שמסת האטום מרוכזת בגרעין שנפחו מהווה חלק של כאחד ממיליון-מיליארד מנפח האטום (כי קוטר הגרעין נמדד בפרמי, שהוא אחד חלקי מאה אלף מקוטר האטום שנמדד באנגסטרם).
מודל האטום של בוהר אותו פיתח נילס בוהר מקצה רמות אנרגיה בדידות בהם יכולים האלקטרונים להסתובב. מודל האטום של בוהר מתאים לאטום המימן או לדמויי מימן, שהם אטומים בעלי אלקטרון אחד בלבד (ולכן טעונים חיובית) דוגמת He+1 או Li+2.
מכניקת הקוונטים שינתה שוב את תפיסת מודל האטום בו האלקטרונים אינם סובבים את גרעין האטום אם כי ממוקמים באזורים מסביבו בהסתברות התלויה ברמת האנרגיה שלהם.
חקר של אטומים
ניתן "לראות" אטומים בודדים במיקרוסקופ מִנהור סורק. המיקרוסקופ סורק באמצעות מחט עדינה את פני החומר, אך ללא מגע בחומר עצמו, ומזרים זרם דרך המחט אל פני החומר. מכיוון שאין מגע בין המחט למשטח, הזרם עובר רק באמצעות מינהור קוונטי (מעבר של חלקיק דרך מחסום). עוצמת הזרם תלויה במרחק של המחט מהחומר ובצפיפות המצבים האלקטרוניים במשטח. באופן זה ניתן לראות אטום בודד, שכן האטום הוא "בליטה" במשטח אשר מגדילה את הזרם.
זיהוי אטומים
כדי לזהות את סוג האטום (היסוד), ניתן להשתמש במספר שיטות:
ספקטרומטר מסה מודד את יחס המטען למסה של אטום טעון, שמתוכו ניתן לזהות את היסוד.
מיקרוסקופ אלקטרונים יכול לזהות יסודות שונים באמצעות ספקטרום הפליטה שלהם. באופן דומה ניתן לזהות יסודות של כוכבים רחוקים, דרך ספקטרום הפליטה שלהם באור נראה, באמצעות ספקטרומטר אופטי.
עזיזה מוסטפא זאדה
סגנונה הייחודי מתאפיין בנגינה וירטואוזית בפסנתר ויכולת שירה מרשימה במנעד גדול. סגנונה הייחודי משלב השפעות ממקורות מגוונים ביניהם ניתן לציין את שופן, צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט והשפעות של מוזיקה אזרית ואף פולק רוסי.
מוסטפא נולדה בעיר באקו, אביה היה מלחין ופסנתרן ששילב בין מוגאם וג'אז.
היא מתגוררת במיינץ שבגרמניה יחד עם אמה שהיא גם האמרגנית שלה. נכון ל-2009 מכרה מעל 15 מיליון עותקים של אלבומיה ברחבי העולם.
אלכסנדר, דוכס וירטמברג (1771–1833)
אלכסנדר, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Alexander von Württemberg; 5 במאי 1771 – 4 ביולי 1833), היה דוכס וירטמברג, ואחיו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד ב-5 במאי 1771 בממפלגארד, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
ב-21 באפריל 1791 התחיל אלכסנדר את שירותו בצבא ממלכת וירטמברג בדרגת אוברסט, ועד מהרה הועבר לשורות הצבא האוסטרי. אלכסנדר לחם בשורותיו במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה והשתתף בקרבות ראשטדט, וירצבורג, אופנבך, שטוקאך וציריך. בשנת 1796 הועלה אלכסנדר לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1798 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
באותה שנה פגש אלכסנדר את אלכסנדר סובורוב, ובעקבות בקשתו הצטרף לצבא האימפריה הרוסית בדרגת לוטננט גנרל ומפקד רגימנט הקירסירים ריגה, אשר באוגוסט 1800 אורגן מחדש לרגימנט הדרגונים ריגה, ובעקבות כך הועלה אלכסנדר לדרגת גנרל חיל הפרשים. בשנת 1811 הוא מונה למושל הצבאי של בלארוסיה.
במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) שימש אלכסנדר כקצין מטה בארמייה המערבית הראשונה, ונלחם עמה בקרבות ויטבסק, סמולנסק, בורודינו, טרוטינו, מאלויארוסלאבץ, ויאזמה וקרסנוי. בשנת 1813 פיקד אלכסנדר על המצור על דנציג, ולאחר המלחמה חזר לבלארוסיה ולפקד על רגימנט הדרגונים ריגה.
משפחתו
ב-17 בנובמבר 1798 התחתן אלכסנדר עם אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
אפיליידי
אפיליידי היה מסיר שיער שפותח בישראל והיה ראשון מסוגו, וחברה המפיצה מסירי שיער בעלת שם זהה.
תיאור המכשיר
המוצר פעל באמצעות קפיץ סלילי הסובב סביב צירו ומובל על ידי תיל פלדה העובר בתוכו בצורת לולאה. סיבוב הקפיץ סביב צירו כאשר הוא מכופף גורם לו להימתח כאשר הוא כלפי חוץ ולהסגר כאשר הוא נמצא כלפי פנים, וכך לתפוס את השערה כאשר המרווח נסגר תוך כדי הסיבוב ולבצע את פעולת התלישה.
היסטוריה
מפעל "מפרו" בקיבוץ הגושרים הוקם בשנת 1974 ועסק בייצור פלסי בנאים וכוונות לרובים. בשנת 1985 נקלע הקיבוץ למשבר כספי, לאחר שצבר חובות של 13 מיליון דולר, בעקבות משבר הקיבוצים ופרשת דוד בלאס שמעל בכספי הקיבוצים. מנכ"ל מפעל "מפרו", מנחם ברוך, חיפש מוצר צריכה אותו המפעל יכול לייצר ולהגדיל את ההכנסות במהירות.
בתחילת 1986 פנו מנחם ברוך יאיר דר ושמעון יהב, שהמציאו את מכשיר "האפיליידי" (שנקרא בתחילה "סופט אנד איזי"; Soft and easy) ורשמו עליו פטנטים ב-32 מדינות שונות למפעל "מפרו" במטרה שייצר את המכשיר שלהם. השניים פנו קודם לשורה של חברות ומפעלים של מוצרי צריכה בעולם, אך אף אחד לא היה מעוניין בהמצאה. מפעל "מפרו" הסכים להשקיע בהמשך הפיתוח והקמת קו ייצור בעלות של 200 אלף דולר מכיוון שלא היה למפעל ניסיון בשיווק מוצר צריכה הוחלט לשתף פעולה עם חברת הקוסמטיקה הלנה רובינשטיין כמפיץ בישראל, ובסיוע משרד הפרסום "אריאלי", הושק קמפיין פרסומי ביולי 1986. תוך זמן קצר הפך המכשיר להצלחה גדולה. מיד אחר כך החל שיווק המכשיר ברחבי העולם, בידי מפיצי משנה שונים שרכשו את המוצר בסיטונאות. הכנסות המפעל בשנת 1987 הגיעו ל-32 מיליון דולר, ב-1988 לכ-87 מיליון וב-1989 היו יותר ממאה מיליון דולר. כדי לעמוד בביקוש הוקמו קווי ייצור נוספים באזור התעשייה בחצור הגלילית ובקיבוצים כפר סאלד, איילת השחר ומחניים. בנוסף הוקמו מפעלים בספרד וברזיל. המפעל גם פיתח מוצרים נוספים ושיפורים של המוצר המקורי.
בשנת 1990 חלה ירידה חדה במכירות החברה, בעקבות כניסת מתחרים דוגמת חברת "פיליפס" ובראון", רוויה בשוק ופשיטת רגל של המפיץ של החברה בארצות הברית. ב-1991 ירדו המכירות לכ-18 מיליון דולר ונעשה ניסיון לייצר ולשווק מוצרים נוספים. בנוסף החלה החברה לשווק את מוצריה ישירות בישראל, ארצות הברית ואוסטרליה.
לאחר מספר שנים של ניסיונות להשקת מוצרים נוספים והקמת מערך שיווק עצמאי, פשטה החברה את הרגל ומונה לה, בשנת 1995, כונס נכסים. בנוסף נקלעה למספר סכסוכים משפטיים עם מפיצים ושותפים.
באוגוסט 1999 אישר בית המשפט המחוזי בחיפה למכור את החברה לאנשי העסקים יהודה מנדלסון והנריק סם גולדשטיין, תמורת כמיליון דולר. לאחר מספר שנים שהחברה המשיכה לפעול באופן מצומצם תחת השם "אפיליידי", החליטו בעלי החברה בקיץ 2004 לבצע השקה מחדש שלה, במטרה להגיע לנתח שוק של כ-25% משוק מסירי השיער העולמי. ב-2005 השיקה החברה מכשיר חדש בשם "דואט", המשלב מכשיר אפילציה משופר ומכשיר גילוח, וקמפיין פרסומי בכיכובה של סנדרה רינגלר.
ונססלאו בראז
וֵנְסֶּסְלַאוּ בְּרָאז פֵּרֵיְיִרַה גוֹמֵס (בפורטוגזית: Venceslau Brás Pereira Gomes; 25 בפברואר 1868 – 15 במאי 1966) היה עורך דין ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל התשיעי, בשנים 1914–1918.
בשנים 1910–1914 כיהן בראז כסגן נשיא ברזיל וב-1914 החל את כהונתו כנשיא. שלטונו של בראז התאפיין בתהליכי התפייסות לאומית, לאחר השלטון רווי המרידות והסכסוכים של קודמו, ארמס דה פונסקה. בראז סיים את "מלחמת הדרושה", בה חקלאים בגבול בין המדינות פרנה וסנטה קטרינה התמרדו נגד השלטון הפדרלי, כאשר לסכסוך אופי דתי. עם סיום המלחמה, נקבע הגבול בין שתי המדינות באופן סופי, בהסכם הנחתם בין מושליהן.
בתקופת שלטונו של בראז פרצה מלחמת העולם הראשונה, לתוכה נגררה ברזיל לאחר שמספר ספינותיה הותקפו על ידי צוללות הגרמניות ב-26 באוקטובר 1917. בעקבות הקושי ברכישת מוצרים אירופאיים בזמן המלחמה, בראז החל לעודד את תיעוש המדינה, דבר שלא נכתר בהצלחה רבה מפני שכלכלת ברזיל דאז טרם הייתה מוכנה לתהליך שכזה.
ביוגרפיה
ונססלאו בראז נולד בשנת 1868 למשפחת אוליגרכים מסורתית שהתגוררה בעיר שמאוחר יותר נקראה על שמו "ברזופוליס", מחוז מינאס ז'ראיס, האימפריה הברזילאית. הוא החל בקריירה פוליטית מוקדמת עם הצטרפותו לשורות המפלגה הרפובליקנית הפדרלית שקראה לסיום המונרכיה בראשות פדרו השני, קיסר ברזיל ולהקמתה של רפובליקה פדרלית בברזיל בהשראת ארצות הברית. הוא החל לעלות בדרגות הפוליטיות רק לאחר שבשנת 1889, הפיכה צבאית בראשות המרשל דאודורו דה פונסקה הביאה לנפילת המונרכיה ולהכרזת הקמתה של הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
בין השנים 1898–1902 כיהן בתפקיד מזכיר משרד הפנים. הרפובליקה הברזילאית הונהגה זמן רב בידי מדיניות "רפובליקת הקפה בחלב" לפיו הפוליטיקה והכלכלה המדינית נשלטה בידי האוליגרכיות של מדינת סאו פאולו (מייצרת הקפה המרכזית) ומדינת מינאס ז'ראיס (מייצרת החלב המרכזית). מערכת פוליטית זאת התערערה בשנת 1908 והמפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס תמכה במועמד לנשיאות מריו גראנדה דו סול, המרשל ארמס דה פונסקה. בראז התחרה על הבחירות לסגן הנשיא בשנת 1910 והתמנה לסגנו של ארמס דה פונסקה המכהן. בשנת 1914 התחרה בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית של מיאנס ז'ראיס וקיבל את תמיכת המפלגה של סאו פאולו. הוא ניצח בבחירות בצורה מוחצת עם 532,107 קולות לעומת 47,782 קולות של המתחרה האזרחי, רוי ברבוזה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-20, ארצות הברית החליפה את האימפריה הבריטית כבעלת הברית המסחרית והדיפלומטית העיקרית של ברזיל. אינטרסים כלכליים וגאופוליטיים של ברזיל, שמקורם ביחסים עם ארצות הברית, הובילו את בראס לייצר את ברזיל כחלק ממדינות דמוקרטיות ששמרו על מעמד קולות האזרחים באומותיהם. לכן, הוא דגל בברית ברזיל עם ארצות הברית וסיים את התמיכה הברזילאית במעצמות המרכז, הקיסרות הגרמנית בראשן, איתה קודמו, ארמס דה פונסקה, פעל לפתח יחסים חמים.
בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה היה עדיין ארמס דה פונסקה נשיא והכריז על הנייטרליות הבינלאומית של ברזיל מכיוון שאחזה בקשרים כלכליים ופוליטיים עם שני הצדדים במאבק. בראז סיים את הנייטרליות הברזילאית לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה בהמשך לגילויו של מברק צימרמן. הוא דרש לנקום נגד גרמניה על ההתקפות הגרמניות שבוצעו על ספינות מסחריות ברזילאיות מתחילת אפריל 1917 במסגרת ההתרחבות של מערכת הצוללות במלחמה אל עומקי האוקיינוס האטלנטי. תחת בראז נתפסו כמה אוניות סוחר גרמניות שעוגנו בנמלי ברזיל. ב-26 באוקטובר 1917 הכריז ממשלו על מלחמה בגרמניה. לאחרועידת מדינות ההסכמה בפריז בסוף אותה השנה, בראז הציע סיוע ימי לבעלות הברית באוקיינוס האטלנטי, כולל אנשי סיוע אווירי ורופאים.
בשנת 1916, ונססלאו בראז אישר את הקוד האזרחי הברזילאי הראשון, שאושר על ידי הקונגרס עוד קודם לכן בשנת 1915. אך מבפנים לגבולות המדינה נאלץ בראז להתמודד עם סכסוכים חברתיים ביתר אינטנסיביות. הראשונה הייתה מלחמת הדרושה, סכסוך שהתרחש בשטח הגבול בין מדינות פרנה וסנטה קטרינה, בין השנים 1912–1915. המרד היה מרד עממי של חקלאים בעיקר עם אופי משיחי נגד הממשלה הברזילאית. עת היה בכוחו, המרד איים על מעבר סחורות מריו דה ז'ניירו לריו גראנדה דו סול. היה זה רק בשנת 1915 כאשר הכוחות המזוינים של ברזיל צלחו בהפלה הסופית של המרד לאחר הוראתו של בראז להעביר כוחות רבים יותר אל החזית.
לקראת סוף כהונתו איבד ונססלאו חלק מהתמיכה הציבורית במנהלו לנוכח התפרצותה של השפעת הספרדית בין השנים 1918–1919. בהמשך תמך בראז בכהונתו הקצרה של דלפים מוריירה. בראז היה הנשיא השני של הרפובליקה הברזילאית שמוצאו במינאס ז'ראיס. בראז יצא לגמלאות בהמשך ונותר מתגורר במינאס ז'ראיס. בשנת 1960, עם פטירתו של ראש ממשלת נורווגיה לשעבר, כריסטופר הורנסרוד, בראז היה לראש המדינה המבוגר ביותר בעולם, תואר ששמר עד לפטירתו בשנת 1966 בגיל 98, בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
העיר פרזידנטה ונססלאו במדינת סאו פאולו הסמוכה לגבול עם מאטו גרוסו דו סול נוסדה בשנת 1921 נקראה על שמו של ונססלאו בראז. כמוה ישנן עוד שלוש ערים נוספות ברחבי ברזיל שנקראו עד שמו של בראז. בראז היה נשיא ברזיל המבוגר ביותר בהיסטוריה של המדינה.
שוואץ (מחוז)
שוואץ הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה. שכניו הם: בוואריה בצפון, המחוזות קופשטיין וקיצביהל ומדינת זלצבורג במזרח, איטליה בדרום ומחוז אינסברוק במערב.
המחוז משתרע על 1.843.18 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 85,187 תושבים נכון ל 2022. במחוז ישנן 39 עיירות ובירתו היא העיירה שוואץ.
במחוז נמצא חלק מעמק נהר אין וכל עמק צילרטל, ועוברים מספר רכסי הרים.
נתן ילין-מור
נתן יֶלִין-מוֹר (פרידמן) (כ"ג בסיוון תרע"ג, 28 ביוני 1913 – א באדר תש"ם, 18 בפברואר 1980) היה ממנהיגי מחתרת לח"י, עיתונאי וחבר הכנסת.
שנותיו המוקדמות
נתן פרידמן-ילין נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, שמואל אליהו היה בנאי, ואמו חנה מרים עקרת בית. נתן היה הצעיר מבין שלושה ילדים. בהיותו בן שנה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס למלחמה מטעם צבא האימפריה הרוסית ב-1915, ולא שב ממנה לחיק משפחתו (נפטר ב-1920 בחצי האי קרים). בהיעדר אמצעי קיום, עברה האם עם שלושת ילדיה אל בית הוריה בעיירה ליפסק שבמחוז פודלסיה, שם סיים חמש כיתות בבית הספר העממי הפולני.
בהמשך חזר לגרודנו, שם היה כבר אחיו הגדול משה, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר ב-1932. בגיל 13, בתקופת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת בית"ר. ב-1933 עבר לוורשה, ומונה לקצין הנציבות של בית"ר בפולין, לצד חברותו בצה"ר. כמו כן, הוסמך באותה תקופה כמהנדס בפוליטכניון של ורשה. במסגרת פעילותו בבית"ר ובצה"ר התוודע למנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית, זאב ז'בוטינסקי, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, מנחם בגין ואחרים, ופעל במחיצתם.
ב-1936, על רקע מדיניות ההבלגה אל מול המרד הערבי הגדול בארץ ישראל חווה משבר אמון וייאוש מהמסגרת הבית"רית. בקיץ 1937 הפגיש אותו חברו אברהם סטבסקי, מנאשמי רצח ארלוזורוב, עם אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, וזה שכנעו לעזוב את תפקידו בבית"ר, ולהצטרף לאצ"ל. בשליחות שטרן, ארגן תאי מחתרת של האצ"ל, והשתתף, לצד סטבסקי, בארגון עליית אף על פי.
חמישה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשא בוורשה את בת זוגו פרידה אפרת מורין, כשמנחם ועליזה בגין משמשים כשושביניהם, ויחדיו החליטו לעזוב את ורשה כדי לנוע מזרחה לכיוון ארץ ישראל. הם עשו את דרכם עם בני הזוג בגין ברכבת לווילנה, אך הרכבת הופצצה על ידי הנאצים, והם נאלצו לנטוש אותה ולעשות בעגלות וברגל ללבוב. משם הצליחו לעלות על רכבת חדשה ולהמשיך לווילנה, אליה הגיעו באוקטובר, ובה שהו כשנה יחד עם בית"רים רבים מפולין שמצאו בה מפלט באותה עת, עד לקבלת היתר יציאה מהשלטונות הסובייטים; אז יצאו לאיסטנבול, ומשם, דרך סוריה ולבנון, הגיעו לבסוף לארץ ישראל ב-1941.
חברותו בלח"י
בארץ פגש שוב את חברו אברהם שטרן (יאיר), שזה מכבר פרש מהאצ"ל והקים את לח"י, והצטרף לארגונו יחד עם אשתו. בלח"י קיבל את כינויו המחתרתי גֵּרָא. לאחר שפגישתו של נפתלי לובינצ'יק עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות ב-1940, שבה הציע הלה שיתוף פעולה בין לח"י לבין מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית) במלחמתן בבריטניה, לא נשאה פרי, הוטלה על ילין-מור המשימה לחדש את הקשר עם גרמניה הנאצית. לאחר הניצחון במערכה בסוריה ובלבנון ביולי 1941, שלטו בעלות הברית בסוריה, וניתן היה להגיע דרכה לגבול טורקיה הנייטרלית, בה שכנה שגרירות של גרמניה. בדצמבר 1941 יצא ילין-מור לסוריה כדי להגיע משם לטורקיה, ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף, בריטניה. ילין-מור השתמש בסיפור כיסוי לפיו הוא מתחזה לעובד עבור קבלן יהודי מארץ ישראל בשם שמעון דיסקין, שבנה ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון. בעיר חלב יצר קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה. לפתע, הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת לח"י כאחראי על מחלקת ההסברה. המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו, מתוך מכתב של ילין-מור שנתפס ובו כתובתו בסוריה, ובינואר 1942 אסר את ילין-מור בעיירה באב אל-הווא שליד חלב, והביא אותו לארץ ישראל למחנה המעצר מזרעה, ובדצמבר אותה שנה העביר אותו למחנה המעצר בלטרון.
בעודו במעצר, נרצח שטרן. בעקבות הרצח מונה צוות של שלושה אנשים להנהגת לח"י, יצחק שמיר, ד"ר ישראל אלדד, ונתן ילין-מור. רוב הזמן, היה אחד או יותר מבין השלושה נתון במעצר. כך היה ילין-מור עצור מ-1942 ועד סתיו 1943, ב-1 בנובמבר ברח ממחנה המעצר בלטרון יחד עם קבוצה של 19 מחברי לח"י דרך מנהרה ארוכה בת כ-75 מטרים שחפרו בסודיות גמורה במשך שמונה חודשים.
עם צאתו לחופשי, היה לאחראי על הפעולה המדינית ועל הקשרים עם גורמי חוץ של לח"י. לאחר מעצרו של אלדד, הפך גם לעורכו של ירחון לח"י – "החזית". כל אותה עת היה מבוקש מרכזי על ידי משטרת המנדט, ופרסים בסך 500 ו-1,000 לא"י הוצאו על ראשו. לאחר שגם שמיר נעצר, הוטל עליו גם תפקיד האחראי על הפעילות המבצעית. היה שותף לתכנון פעולות שונות שהבולטות בהן היו ניסיון ההתנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל ורצח הלורד מוין במצרים, שתיהן בשנת 1944.
בספטמבר 1945 נפגש עם מנחם בגין, ישראל גלילי ומשה סנה, וסיכם איתם על הקמת גוף משותף לשלוש תנועות המחתרת שיילחם בשלטון הבריטי תחת הנהגה משותפת, מה שהוביל להקמת "תנועת המרי העברי", שפעלה עד אוגוסט 1946.
עם הוצאתו לאור של שבועון לח"י, "המעש", הועמד בראש המערכת, ופרסם בו מאמרים רבים. בתקופה זו קבע תוכנית למדיניות חוץ חדשה של לח"י, בשם "הנייטרליזציה של המזרח התיכון", ובבסיסה התביעה לסילוק כל הגורמים האימפריאליסטים והפרו-אימפריאליסטים (בהם שליטי מדינות ערב נורי א-סעיד, המלך עבדאללה הראשון, פארוק, מלך מצרים, ונשיאי סוריה ולבנון) מהמזרח התיכון, לטובת כל עמי המרחב הסובלים מדיכוי לאומי ומניצול כלכלי. ילין-מור התנגד לתוכנית החלוקה, ובתשובה על קבלתה בכ"ט בנובמבר, פרסם עם ישראל אלדד הודעה בשם לח"י, ובה נקבע כי "לוחמי חירות ישראל ימשיכו להילחם לאחדותה של הארץ באמצעים ההולמים את נסיבות המקום והזמן".
בשנת 1948, היה מיוזמי חטיפתו ורציחתו של חבר לח"י יהודה אריה לוי, שרצה לעמוד לצד ההגנה. ב-30 בספטמבר 1948, נעצר ילין-מור בחשד למעורבות ברצח המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט. בזמן ששהה במעצר בעכו בהמתנה למשפט, נולדה בתו, דורית שעיה. בית דין צבאי מיוחד בעכו לא הצליח להרשיע אותו במעורבות ברצח הרוזן ברנדוט, אך כן הרשיע אותו בפברואר 1949 בעבירות על הפקודה למניעת טרור וגזר עליו שמונה שנות מאסר בפועל. הוא שוחרר לאחר יומיים במסגרת חנינה כללית.
מפלגת הלוחמים
באותה עת, הקימו יוצאי לח"י מפלגה בשם "רשימת הלוחמים", שהוא עמד בראשה בבחירות לאספה המכוננת, והיה חבר הכנסת היחיד שנבחר מטעמה. בכינוס היסוד של "רשימת הלוחמים", דיבר על המצע הפוליטי של המפלגה, וטען, בפולמוס עם יתר המפלגות, כי בעוד שמפא"י "מציעה שלום ללא פרספקטיבה לעתיד", שתנועת החרות "גורסת מלחמה בלי לראות את הפרספקטיבה המדינית בסבך הגורמים", ושמפ"ם "דוגלת במלחמה למען הקמת מדינה ערבית בחלק של ארץ ישראל", מציעה מפלגתו תוכנית למלחמה לשלמות המולדת "תוך ראיית הגורמים הפועלים מסביבנו, מקרוב ובמרחקים". באותה הזדמנות טען כי ברית המועצות היא בת בריתה של ישראל, על עזרתה ב"מלחמת השחרור של העם היהודי". כחודש לאחר מכן, פרסמה המפלגה את מצעה, ובו תביעה ל"שחרור ארץ ישראל כולה מידי כל שלטון זר וכינון ירושלים כבירתה", להחזרת העם העברי מכל ארצות הפזורה למולדת, להקמת משטר סוציאליסטי של בעלות לאומית על כל אוצרות הטבע ואמצעי הייצור, הכרה במעמד הפועלים כנושא העיקרי במלחמת השחרור ובהסתדרות הכללית כמסגרת היחידה להתארגנותו של הפועל העברי, ותביעה לביסוס הכלכלה על תכנון ממלכתי-סוציאליסטי.
זמן קצר לאחר מכן, פרש הפלג הימני של לח"י בראשות ישראל אלדד מהתנועה (פלג שהיווה 9 מבין 23 חברי המועצה העליונה של המפלגה, ובהם גאולה כהן ואליהו עמיקם). בפרישתם הגדירו עצמם אנשי הפלג כ"תלמידי אברהם שטרן", המתנגדים ל"קו הפוליטי החדש" של ילין ושל חברי ה"פלג השמאלי" (ובו יצחק שמיר ומתתיהו שמואלביץ), תוך שהם מגדירים את ילין כבוגד וכ"קושר קשר עם רוסיה הסובייטית, ושונא התורה הז'בוטינסקאית והשטרניסטית כאחד". על רקע "ועידת לוזאן" תבע בשם מפלגתו לדחות בתוקף את "ההתקפה הפוליטית של ארצות הברית", וקרא לממשלת ישראל להתנגד לביתור הארץ, להחזרת מאות אלפי פליטים ערבים, ול"כפיית שלטון זרים על ירושלים". המפלגה התפוררה, ולא רצה בבחירות הבאות לכנסת.
חוות מרים והפעולה השמית
ב-1954 רכש ליאון אליגולשוילי, בעל הון מצרפת, 5,000 דונם ממזרח לאשקלון, והטיל על ילין-מור להקים בשטח חווה חקלאית פרטית בשם "חוות מרים", בה גידלו בעיקר כותנה. ילין-מור ניהל את החווה עד 1965.
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, נמנה ילין-מור, לצד אורי אבנרי, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים, על מייסדי תנועת "הפעולה השמית" (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה), תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי". ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים המסכם את תפיסת עולמה בשם "המנשר העברי - עקרונות הפעולה השמית". התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי. מבחינתם על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית. התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"מדינות הבלתי-מזדהות", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי. התנועה הכירה עקרונית בזכות הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מהם ברחו או גורשו במהלך מלחמת 1948, והאמינה שעל ישראל לנקוט מיד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל. כמו כן, קראה התנועה לבטל את כל החוקים והנוהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
עם פרוץ אירועי ואדי סאליב, הביעו חברי "הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו. כמו כן, הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית. "הפעולה השמית" שאפה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית במסגרת חזית משותפת עם תנועות נוספות, ולשם כך פנתה למספר תנועות, כגון "המשטר החדש" של שמואל תמיר וערי ז'בוטינסקי, המפלגה הלאומית הספרדית בראשות שלמה כהן-צידון, תנועת ליכוד יוצאי צפון אפריקה של דוד בן הרוש ותנועת הכוח השלישי של עו"ד מרדכי שטיין, אך כל ניסיונותיה לאיחוד עם תנועות נוספות עלו בתוהו, ולכן החליטו חבריה שלא לרוץ בבחירות.
ב-1960 הקימו חברי "הפעולה השמית" את "הועד הישראלי למען אלג'יריה חופשית" (בו היו חברים גם חבר הכנסת משה סנה ותופיק טובי, שלמה כהן-צידון ואחרים), שתמך באנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) בלחימתם בכיבוש הצרפתי של הארץ במסגרת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הביע התנגדות מוחלטת לקו הרשמי של ממשלת ישראל, שתמכה בצרפת, והתנגדה לעצמאות אלג'יריה, וטען כי זהו אינטרס ישראלי כמו גם אינטרס יהודי-אלג'יראי לתמוך במאבק ה-FLN.
ב-1963 היו שותפים חברי "הפעולה השמית", לצד מק"י, אל-ארד וחוגים נוספים, להקמת "הועד היהודי-ערבי לביטול הממשל הצבאי", שיחד עם מפ"ם, מק"י, אחדות העבודה, המפלגה הליברלית וחירות, ניסה לשנות את המדיניות הקיימת כלפי אזרחי ישראל הערבים.
"הפעולה השמית" הוציאה דו-שבועון בשם "אתגר", שעורכו היה ילין-מור, ויצא בין השנים 1960 ל-1968.
פעילות שלום לאחר מלחמת ששת הימים
ב-25 ביוני 1967, כשבועיים לאחר מלחמת ששת הימים חתם, לצד עמוס קינן, יגאל תומרקין, נמרוד אשל, אורי זוהר ואחרים, על עצומה שקראה לכל ממלאי התפקידים, חיילים ואזרחים, להקפיד לשמור על "מדיניות הומנית", לא לפגוע בזכויותיהן האזרחיות של אוכלוסיית השטחים שנכבשו על ידי הצבא, ולהחזיר את החיים בשטחים למסלולם התקין, כפי שניסחו והתחייבו הממשלה והצבא, וכפי שעשו עד עתה למעט מקרים יוצאי דופן, כיוון ש"עתה כאשר מדינתנו נמצאת תחת התקפה תעמולתית, חובה עלינו לשמור על ההוראות הללו ביתר שאת כדי לא לתת נשק בידי אויבינו".
בדצמבר היה שותף, לצד אישים כאורי אבנרי, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים, ואחרים, להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית" ששאפה לממש את החזון בו החזיקו בזמנו אנשי "הפעולה השמית" בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
בינואר 1968 צירף את שמו לעצומה נגד הריסות בתים, צווי ריתוק וצווי גירוש בשטחים הכבושים, שנחתמה על ידי 90 ישראלים מקבוצות שמאל שונות, ופורסמה ב"לה מונד" וב"פראבדה", ועל שם הפרסום בביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוכרה בשם "כרוז פראבדה".
בבחירות לכנסת השביעית (1969) התמודד במקום שני מטעם "רשימת השלום" בראשותו של גדי יציב, אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
אחרית ימיו
ב-1974 הוציא את הספר "לוחמי חרות ישראל- אנשים, רעיונות, עלילות".
בסוף שנות ה-70 חלה בלוקמיה. יום לפני מותו קיבל, בטקס שנערך בביתו בהשתתפות חברי לח"י מתתיהו שמואלביץ', אנשל שפילמן ודוד שטרן, את עיטור לוחמי המדינה ואת אות הלח"י.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. ילדיו הם דורית שעיה ואיש ההיי-טק אלישע ילין-מור.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דזמונד טוטו
דזמונד מפילו טוטו (באנגלית: Desmond Mpilo Tutu; 7 באוקטובר 1931 – 26 בדצמבר 2021) היה כומר דרום-אפריקאי, ממנהיגי מאבק השחורים באפרטהייד, וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1984.
קריירה
טוטו נולד בעיר קלרקסדורפ בטרנסוואל, ממנה עבר עם הוריו בגיל 12 ליוהנסבורג. כבנו של מורה פנה בעצמו למקצוע ההוראה, אך לאחר מספר שנים בודדות בהן שימש כמורה בתיכון, התפטר כמחאה על יישום חוק חינוך הבנטו, שקבע רמת שירותי חינוך נמוכה לשחורים במסגרת מערכת החינוך הדרום אפריקנית. הוא פנה ללימודי תאולוגיה, והוסמך ככומר בכנסייה האנגליקנית ב-1960.
בין השנים 1962 ל-1966 למד בקינגס קולג' לונדון במסגרת מלגה ממועצת הכנסיות העולמית, הוא סיים תואר ראשון ושני בתאולוגיה במקביל לעבודתו בכנסייה. ב-1967 חזר לדרום אפריקה והטיף כנגד האפרטהייד. בין השאר כתב לנשיא דרום אפריקה ג'ון פורסטר מכתב בו המשיל את מצב השחורים במדינה ל"חבית חומר נפץ".
בשנת 1975 מונה לראש הכנסייה האנגליקנית ביוהנסבורג, השחור הראשון בתפקיד זה. ב-1976 לבישוף של לסוטו, וב-1978 למזכיר הכללי של מועצת הכנסיות של דרום אפריקה (SACC), ב-1986 היה לשחור הראשון שעמד בראש הכנסייה האנגליקנית בדרום אפריקה, ונשא את התואר הארכיבישוף של קייפטאון, במקביל בשנים 1987 ל-1997 שימש כנשיא מועצת הכנסיות של אפריקה.
באוגוסט 2009 קיבל טוטו את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה על פועלו.
מאבקו באפרטהייד
לאורך הקריירה הפוליטית שלו טוטו פעל למאבק לא-אלים באפרטהייד, תוך ביקורת על הקו הטרוריסטי של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, והתקרבותה לקומוניזם. הוא תמך בחרם העולמי על דרום אפריקה, ובמהלך דרשותיו ומסעותיו בעולם, בהם גייס תומכים למאבק באפרטהייד, נהג טוטו להשוות בין מדיניות ממשלת דרום אפריקה לנאציזם ולקומוניזם, דבר שהביא להחרמת דרכונו ואף למאסרו לזמן קצר ב-1980.
ב-1984 זכה טוטו בפרס נובל לשלום בזכות "תפקידו כמנהיג ומאחד במאבק באפרטהייד".
לאחר נפילת משטר האפרטהייד עמד טוטו בראש ועדת האמת והפיוס, שהוקמה במטרה לחקור את עוולות המשטר הקודם ואת הטרור של ארגוני האופוזיציה שלחמו נגדו, ולסייע בהעברה שקטה ומסודרת של השלטון לרוב השחור, על חשיבות עבודתה של הוועדה אמר דזמונד טוטו: "ללא מחילה אין עתיד, אך ללא הודאה לא תיתכן סליחה".
יחסו לישראל
בביקורו ביד ושם ב-1989 קרא טוטו ליהודים לסלוח לנאצים, ועורר ביקורת מצד גורמים רבים בישראל ובעולם, בהם מרכז שמעון ויזנטל אשר נציגו כינה את האמירה 'עלבון ליהודים ולקורבנות השואה'.
דניאל פייפס
דניאל פַּייפְּס (באנגלית: Daniel Pipes; נולד ב-9 בספטמבר 1949, בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית) הוא סופר, היסטוריון, פובליציסט, עורך עיתונות ועיתונאי יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי אוהד ישראל. פייפס הוא המייסד והעורך הראשון של הרבעון "מידל איסט קווארטרלי", מייסד ומנהל ה"מידל איסט פורום", ומייסד ומנהל "Campus Watch". כתב יותר מ-14 ספרים. קיבל במאי 2006 את פרס "שומר ציון" מטעם אוניברסיטת בר-אילן וזכה בפרס "חופש הדיבור" לשנת 2004 של "אגודת העיתונות החופשית (דנמרק)". קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "ישיבה יוניברסיטי".
דזמונד טוטו
יחסו לישראל
בנובמבר 2006 מונה על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם לעמוד בראש ועדת חקירה לתקרית בבית חאנון, בה נהרגו 19 פלסטינים כתוצאה מירי פגזים לאחר השלמת מבצע 'ענני סתיו' (במסגרת מבצע גשמי קיץ). נשיא המועצה ציין כי טוטו "צפוי להגיע לרשות הפלסטינית, על-מנת להעריך את מצבם של הקורבנות, לטפל בצרכי הניצולים ולהמליץ על דרכים ואמצעים שיגנו על האזרחים הפלסטינים מפני התקפות ישראליות נוספות".
דניאל פייפס
קורות חיים
פייפס נולד ב-1949 בבוסטון, הבכור מבין שני בניו של זוג יהודי ממוצא פולני, ריצ'רד פייפס, ואיירין יוג'ניה רות'. אביו, היסטוריון נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1950–1996, ראש הצוות שהקים הנשיא ג'רלד פורד כדי להעריך את הערכותיו של ה-CIA על כוונותיה הגרעיניות של ברית המועצות ויועץ לנשיא רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי הסובייטים. הוריו של אביו ברחו עם האב מפולין באוקטובר 1939, מיד לאחר כיבושה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, וכך ניצלו. פייפס גדל בקיימברידג' (מסצ'וסטס), מקום מושבה של אוניברסיטת הרווארד.
דזמונד טוטו
יחסו לישראל
בישראל התייחסו לוועדה כפוליטית והתמהמהו בהוצאת אישורי מעבר לחבריה, דבר שהוביל להודעה של טוטו על ביטול נסיעתו ולהשמעת ביקורת חריפה מצדו על ישראל. בשנת 2008, לאחר שישראל מנעה את הגעתו לשדרות, נכנס טוטו לרצועת עזה דרך מצרים. בדו"ח שפרסמה הוועדה נקבע ש"בהיעדר הסבר מבוסס מצד הצבא הישראלי... המשימה חייבת להסתכם בהכרזה שישנה אפשרות לפיה הפגזת בית חנון הייתה פשע מלחמה".
דניאל פייפס
קורות חיים
ב-1971 קיבל פייפס תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בהיסטוריה (כולל שנתיים של לימודים במתמטיקה). חי בקהיר שבמצרים במשך שנתיים ולמד ערבית וקוראן. לאחר מכן שב ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד וב-1978 קיבל Ph.D בהיסטוריה אסלאמית של ימי הביניים. עבודת הדוקטורט שלו הפכה להיות לספרו הראשון, שיצא לאור ב-1981 בהוצאת אוניברסיטת ייל ונקרא "חיילים עבדים והאסלאם". בשנים 1978–1982 לימד היסטוריה באוניברסיטת שיקגו ובשנים 1983–1984 באוניברסיטת הרווארד, תוך שהוא משלב בתקופה זו גם עבודה לזמן קצר במחלקת המדינה של ארצות הברית בצוות תכנון המדיניות. בשנים 1984–1986 לימד אסטרטגיה צבאית ומדיניות, בעיקר לקצינים בכירים בצי האמריקני ב"קולג' ללימודי מלחמה של הצי" ברוד איילנד.
דזמונד טוטו
יחסו לישראל
באוגוסט 2009, בעת ביקור בישראל לקידום יוזמת הנשיא ברק אובמה, טען בריאיון לעיתון "הארץ" כי המערב מרגיש אשמה וחרטה כלפי ישראל בגלל השואה, ואת "הקנס" על כך משלמים "הערבים - הפלסטינים". כמו כן הקביל בין רשמי ביקורו בישראל לזכרונותיו מתקופת האפרטהייד.
דניאל פייפס
קורות חיים
בשנים 1986–1993 היה פייפס מנהל המכון לחקר מדיניות חוץ – FPRI, שבפילדלפיה, פנסילבניה ועורך הרבעון אורביס, שמכון זה מוציא לאור. ב-1990 הוא הקים את ה"מידל איסט פורום" – MEF, מרכז חשיבה שמרני שהוא משמש כמנהלו עד היום ומקום מושבו אף הוא בפילדלפיה. תחילה הייתה זו רק יחידה בתוך ה-FPRI, אך בהמשך הפך הפורום לעצמאי. ב-1994 ייסד פייפס את הרבעון "מידל איסט קווארטרלי" והיה גם עורכו הראשון. הסופר הבריטי-אירי דניס מק'יואן כיהן בהמשך כעורך הרבעון וכיום העורך הוא אפרים קארש. פייפס משמש עד היום כמוציא לאור של הרבעון.
דזמונד טוטו
יחסו לישראל
באוקטובר 2010 קרא לחברי האופרה של קייפטאון לבטל את הופעתם עם האופרה פורגי ובס בישראל "עד שהאפליה תיפסק", תוך שהוא משווה את ישראל למשטר האפרטהייד וטוען כי בשני המקרים מדובר ב"חברה שמבוססת על אפליה וגזענות".
דניאל פייפס
קורות חיים
ב-2002 ייסד פייפס את פרויקט "Campus Watch" של ה-MEF, העוקב אחר לימודי המזרח התיכון בכל רחבי אמריקה הצפונית מתוך כוונה לשפרם. גופים אסלאמיים ושמאליים שונים טענו כנגדו שהוא ימני מדי ופרו ישראלי. ראש הפרויקט כיום הוא וינפילד מאיירס.
דזמונד טוטו
יחסו לישראל
טוטו המשיך בגישה זו עד למותו, תוך שהוא מפרסם מדי פעם קריאות ל-BDS כלפי ישראל.
דניאל פייפס
קורות חיים
ב-2003 מינה הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) את פייפס לאחד ממנהלי "מכון השלום", אותו ייסד קונגרס ארצות הברית ב-1984, במטרה למנוע מלחמות בעולם. המינוי בוצע כנגד ועל אף התנגדות עזה של אחדים מבכירי המפלגה הדמוקרטית, וכן גופים פרו ערביים ופעילי זכויות אדם, שהעלו שוב טענות בדבר היות פייפס איש ימין, הדוגל בשימוש בכוח לפתרון סכסוכים ופרו ישראלי מדי לטעמם. ב-2008 היה פייפס אחד מיועציו של רודי ג'וליאני, ראש עיריית ניו יורק לשעבר, במירוץ הכושל שלו למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות (מועמד הרפובליקנים בסופו של דבר היה ג'ון מק'קיין שהפסיד לברק אובמה).
פייפס נשוי בשנית ואב לשלוש בנות.
דעותיו
פייפס כתב וכותב רבות כנגד האסלאם הקיצוני והאסלאמיזם, תוך שהוא מבדיל הבדלה מוחלטת בינו לבין האסלאם כשלעצמו. לדעתו, האסלאם הרדיקלי הוא אמנם הבעיה העיקרית של המערב כיום, אבל הפתרון איננו מלחמה באסלאם כולו, אלא אדרבא, האסלאם המתון הוא הפתרון. כבר במרץ 1985 הוא הזהיר ש"עוצמת ההתקפה של האסלאם הרדיקלי כנגד ארצות הברית מחייבת מציאת פתרונות דחופים. בסתיו 1995 הוא כתב כי "(האסלאם הרדיקלי) הכריז באופן חד צדדי מלחמה על ארצות הברית ואירופה, בלי שמרבית האנשים במערב יבחינו בכך"
ב-30 בספטמבר 2005 פרסם העיתון הדני יילנדס פוסטן סדרת קריקטורות של מוחמד, שהכעיסו מוסלמים רבים ברחבי העולם וגרמו למה שקרוי פרשת קריקטורות מוחמד. אלה הפגינו את עלבונם והסתייגותם מהעלבת נביאם, בין השאר גם בפיצוץ שגרירות דנמרק בפקיסטן ושריפת שגרירויות דנמרק בלבנון, סוריה ואיראן. מעריכים את מספר ההרוגים בהפגנות אלה בלא פחות ממאה איש. רבים במערב גינו את פרסום הקריקטורות בטענה שמדובר בגזענות ואיסלאמופוביה. פייפס היה בין תומכי העיתון ובמאמר שפורסם בניו יורק סאן ב-7 בפברואר 2006 הוא טען שמדובר במאבק על עקרונות ומנהגי המערב ובראשם הזכות לחופש הדיבור. הוא טען שההתנצלויות שהשמיעו מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד ועוד הן לפיכך מוטעות ואינן במקום.
באפריל 2013 יצא פייפס במאמר ב"נשיונל רוויו", כנגד דעתם של רבים מהשמרנים והנאו-קונסרבטיבים, שדגלו במאמץ להפיל את בשאר אל-אסד. הוא סבר ששני הצדדים במלחמת האזרחים בסוריה הם "רעה חולה" ויש להימנע מלסייע להפלת אסד. הוא סבר שיש לעזור לצד החלש במלחמה זו, יהיה זה מי שיהיה מבין הצדדים הלוחמים, כך שהמלחמה תימשך זמן רב ככל האפשר. ככל שיילחמו ביניהם יותר, כך יהוו סכנה פחותה יותר למערב.
עבד א-סלאם אל-מג'אלי
עבד א-סלאם אל-מג'אלי (בערבית: عبد السلام المجالي; אפריל 1925 – 3 בינואר 2023) היה פוליטיקאי ירדני ששימש כראש ממשלת ירדן. במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה (1993–1995) נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ביוגרפיה
עבד א-סלאם אל-מג'אלי נולד בשנת 1925 בכרכ שבדרום עבר הירדן. משפחתו, משפחת אל-מג'אלי, הייתה אחת המשפחות החשובות בעיר שחבריה התברגו בצמרת הפוליטיקה הירדנית. אל-מג'אלי למד רפואה באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ברפואה בשנת 1949. לאחר מכן המשיך להתמחות ברפואה בקולג' המלכותי לרופאים שבלונדון, וסיים את לימודיו בשנת 1953. הוא קיבל משרות ייצוגיות בארצות הברית ובטורקיה. אל-מג'אלי שימש כקצין הרפואה הראשי בצבא ירדן בשנים 1960–1969. בשנת 1969 התמנה לשר הבריאות בממלכה, בתפקיד זה כיהן שנתיים. הוא גם כיהן כשר היועץ לראש הממשלה (1970–1971, 1976–1979) וכן כשר החינוך (1976–1979). בשנת 1971 התמנה אל-מג'אלי לנשיא אוניברסיטת ירדן, בתפקיד כיהן משנת 1971 עד 1976, ופעם נוספת בשנים 1980–1989. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לשמש כיועץ למלך חוסיין.
באוקטובר 1991 אל-מג'אלי נבחר בידי חוסיין לעמוד בראש המשלחת הירדנית לועידת מדריד, אליה יצאה משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת. בעקבות החלטות הוועידה אל-מג'אלי נסע בראש המשלחת הירדנית לוושינגטון, שם דנו עם המשלחת הישראלית בראשות אליקים רובינשטיין על הסכם שלום עתידי. בעקבות סיום כהונתו של זיד בן שאכר כראש ממשלה, אל-מג'אלי נקרא להחליפו. במקומו מונה לראש המשלחת פאיז א-טראונה. הוא החל את כהונתו כראש ממשלה ב-30 במאי 1993. הבחירות הכלליות בממלכה בשנת 1989 הביאו להתחזקות של ארגונים אסלאמיסטיים שונים בממלכה, ובראשם תנועת האחים המוסלמים. כדי למנוע הישנות של תופעה זו, חוקק חוסיין באוגוסט 1993 חוק שנועד לשנות את שיטת הבחירה כדי להדיר את רגליהם של האסלאמיסטיים. אל-מג'אלי נבחר לראשות הממשלה כיוון שחוסיין תפס אותו כאדם חזק שיוכל להתמודד עם הביקורת על שינוי חוק הבחירה. אל-מג'אלי אכן הצליח בהתמודדות זו, ובבחירות שנערכו בנובמבר 1993 נחלש כוחם של האסלאמיסטיים והתחזק כוחם של המתונים והנאמנים לבית המלוכה. אחת התוצאות של מהלך זה הייתה התאפשרות להתקדמות נוספת במשא-ומתן עם ישראל. בזמן כהונתו הראשונה אל-מג'אלי שימש גם כשר החוץ וכשר הביטחון של הממלכה.
אל-מג'אלי מונה לראש הממשלה בשנית ב-19 במרץ 1997, כשהוא מחליף את עבד אל-כרים אל-כבאריתי. במהלך כהונה זו שימש גם כשר הביטחון. כהונתו השנייה של אל-מג'אלי ארכה כשנה וחצי, עד ל-20 באוגוסט 1998. ממשלתו השנייה של אל-מג'אלי התפטרה בעקבות שערורייה שהתפרסמה לגבי הזיהום במי השתייה שסופקו לבירה עמאן. הוא הוחלף בידי פאיז א-טראונה. לאחר תום כהונתו, התמנה אל-מג'אלי לסנאט הירדני.
נכון ל-2013, אל-מג'אלי כיהן כחבר ועד בארגון האסלאמי העולמי למדעים (Islamic World Academy of Science).
אל-מג'אלי היה נשוי עד לפטירתו, אב לשלושה.
תחנת הרכבת רמלה דרום
היסטוריה
כחלק מתכנון וסלילת כביש 431, שנבנה כדרך דו מסלולית, נשמרה רצועה לבניית מסילת רכבת עתידית בין מסלולי הכביש. בנובמבר 2014 אושרה תוכנית המתאר המקומית לקטע המסילה הראשונים - ענבה הכוללת גם את תחנת רמלה דרום. התחנה תיבנה על שטח של כ-45 דונם במתחם משולש הגובל ממערב בכביש 40, ממזרח בכביש 4304 ומדרום בכביש 431 בחלקה המערבי של שכונת קריית האומנים. בצמוד למחלף רמלה דרום.
בתחנה החדשה ישולב מרכז תעסוקה ומסחר בהיקף של כ-35 אלף מטר.
שירות רכבות בתחנה (בעתיד)
בתחנה צפויות לעבור רכבות למודיעין, לראשון לציון ולירושלים.
(I Can't Get No) Satisfaction
הוא שיר של להקת הרוק הבריטית הרולינג סטונז, שיצא בשנת 1965. הוא נכתב על ידי מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס והופק על ידי אנדרו לוג אולדהם. ריף הגיטרה של ריצ'רדס – שנועד להיות מוחלף על ידי קרן יער – פותח ומניע את השיר. מילות השיר מתייחסות לתסכול מיני ומסחור.
השיר יצא לראשונה כסינגל בארצות הברית ביוני 1965 והופיע גם בגרסה האמריקאית לאלבום האולפן הרביעי של הסטונס, "Out of Our Heads", שיצא ביולי באותה השנה. "Satisfaction" היה להיט, שהעניק לסטונס את המקום הראשון שלהם בפעם הראשונה בארצות הברית. בבריטניה, השיר הושמע בתחילה רק בתחנות רדיו פיראטיות, מכיוון שמילותיו נחשבו למרמזות מיניות יותר מדי. לימים זה הפך לשיר הרביעי של הסטונס שהגיע למקום הראשון במצעדי בריטניה.
ב-2004 הציג מגזין "רולינג סטון" את "(I Can't Get No) Satisfaction" במקום השני ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. השיר נוסף למשרד רישום ההקלטות הלאומי של ספריית הקונגרס בשנת 2006.
שארקס דאנטיב
שארקס דאנטיב (בצרפתית: Sharks d'Antibes) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר אנטיב. המתמודדת בפרו B.
היסטוריה
בהמשך נשרה לליגה השנייה וחזרה. בתחילת שנות ה-80, הקבוצה סבלה ממספר עונות מאכזבות, אך השתפרה לאורך העשור, ובסופו של דבר זכתה בתואר האליפות השני שלה בשנת 1991. בתחילת שנות התשעים הקבוצה סיימה בצמרת הגבוהה דרך קבע ונאבקה על האליפות לצד קבוצות כמו לימוז' ופו אורטז.
בשנת 1995 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישי שלה. לאחר מכן נקלעה לבעיות כלכליות. בשנת 2002, למרות שסיימה במקום ה-14 ונשארה מעשית בליגה, הורדה הקבוצה לליגה השנייה מסיבת חוסר ערבויות כספיות. ובסיום עונת 2006/07 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע הצרפתי, ובנוסף ירדה הקבוצה עד לליגה השלישית וחזרה לאחר שנה לליגה השנייה. בתחילת עונת 2012/13 השתנה סימלה ושמה של הקבוצה ל"שארקס דאנטיב" (כרישי אנטיב). בסיום העונה העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה, לאחר שסיימה במקום החמישי והגיעה עד לגמר הפלייאוף, בו ניצחה את קבוצת שאלון-ריימס 0-2 בסיכום שני מפגשים. בסיום עונה אחת ירדה הקבוצה לליגה השנייה מהמקום ה-15.
במסגרת אירופאית
במסגרת האירופאית שיחקה הקבוצה בגביע קוראץ' בשנות ה-80 ובשנות ה-90, מלבד עונות 1991/92, 1994/95 שבהן שיחקה בגביע אירופה לאלופות.
בשנת 2009 נהרס ההיכל הביתי הוותיק ז'אן בונוז, ובמקומו נבנה האזור ארנה. היכל מודרני עם דגש אקולוגי וידידותי לסביבה המכיל 5,249 מקומות ישיבה, שייפתח באמצע חודש אוגוסט 2013. בזמן הבניה אירחה הקבוצה באופן זמני באולם סלוס סנטוני הקטן יחסית עם 1,300 מקומות ישיבה.
תארים והישגים
תמונות של ההיכל הישן
ברירה טבעית
את רעיון הברירה הטבעית הגו צ'ארלס דרווין ועמיתו אלפרד ראסל וואלאס ב-1859, והבנתו הייתה שלב חשוב בהתפתחות הביולוגיה המודרנית.
בכל אוכלוסיית יצורים יש מגוון טבעי של תכונות. ישנם פרטים בעלי תכונות מותאמות יותר לסביבתם, המסייעות להם לשרוד ולהעמיד צאצאים. חלק מהתכונות האלה הן תורשתיות, ולמי שמעמיד הרבה צאצאים יש סיכוי גדול יותר להוריש להם תכונות אלה. באופן דומה, פרטים בעלי תכונות שמזיקות להם בסביבתם מתקשים להעמיד צאצאים ומתקשים להוריש את תכונותיהם התורשתיות. לכן, באוכלוסיות גדולות שטרם הגיעו לשיווי משקל אבולוציוני בנישה מסוימת, יש סיכוי טוב שבכל דור האוכלוסייה תהיה מותאמת יותר בתכונותיה בסביבה זו.
רעיון הברירה הטבעית הוצע לפני שהתפתחה תורת התורשה המודרנית, המסבירה כיצד מעבירים ההורים תכונות לצאצאיהם וכיצד נוצר מגוון בתכונות אלה. התפתחות הגנטיקה הקלאסית והמולקולרית במאה ה-20 השלימו את החוסר הזה. שילוב תורת הגנטיקה עם השערת הברירה הטבעית מכונה לעיתים הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
הנחות הברירה הטבעית
ב"מוצא המינים" ניסח דרווין את ארבע ההנחות (פוסטולטים) של הברירה הטבעית:
כך משתנים מאפייני האוכלוסייה מדור לדור. רק חלק מהפרטים זוכים לשרוד ולהתרבות (הנחה 3); הפרטים שזכו לשרוד ולהתרבות הם בעלי תכונות מסוימות, שעזרו להם לשרוד (הנחה 4); הם מורישים את התכונות האלה לצאצאיהם (הנחה 2). לכן בדור הבא תכונות מועילות אלה יהיו נפוצות יותר. לכן שכיחות תכונות שונות משתנה באופן הדרגתי ומתמשך באוכלוסייה. האבולוציה של האוכלוסייה מתרחשת כתוצאה מהשפעת הברירה הטבעית על פרטים באותה אוכלוסייה.
הנחות אלה נחשבות למדעיות מכיוון שהן מוכחות על ידי ניסויים ותצפיות, ואכן, ממחקרים שנערכו ב-150 השנה שחלפו מאז ניסח דרווין את ההנחות האלו עולה שהן נכונות.
ברירה של פנוטיפ וגנוטיפ
התאוריה הגנטית מבחינה בין גנוטיפ, שהוא הפוטנציאל הגנטי של הייצור, והפנוטיפ, שהוא התכונות המתבטאות בו בפועל. לדוגמה, 'עיניים כחולות' הוא תיאור של פנוטיפ. הגנוטיפ, בהקשר צבע העיניים, הוא אוסף הגנים המשתתפים בקביעת צבע העיניים. הפנוטיפ נקבע על ידי הגנוטיפ, אבל מושפע גם מגורמים סביבתיים שונים. הברירה הטבעית פועלת במשולב על הפנוטיפ והגנוטיפ. הפנוטיפ הוא שמשפיע על יכולת השרידה וההתרבות, ולכן הוא שנברר לעבור לדור הבא; אבל מה שעובר בפועל לדור הבא הוא הגנוטיפ, שהוא הרכיב התורשתי.
פיתוח רעיון הברירה הטבעית
לדרווין היו כמה מקורות השראה בפיתוח רעיון הברירה הטבעית. ראשית, התצפיות שהוא עצמו ערך בתקופת מסעו באונייה "ביגל" ונתונים שאסף מחוקרי טבע אחרים העידו שמינים דומים חיים בקרבה גאוגרפית זה לזה, כדוגמת מינים דומים של פרושיים שראה באיי גלאפגוס. בנוסף לכך, ממצאים של מאובנים הצביעו על כך שמינים שנכחדו במקומות שונים בעולם דומים מאוד למינים אחרים שחיים באותם מקומות בהווה. אלו עודדו את דרווין להאמין כי המינים מתפתחים זה מזה ומשתנים לאורך ההיסטוריה, כלומר ברעיון האבולוציה.
שנית, דרווין הושפע רבות מעבודתו של הכלכלן הבריטי תומאס מלתוס. מלתוס טען כי הנטייה הטבעית של בני האדם היא להתרבות ללא הגבלה, ואילו בלמים ומעצורים שונים כגון רעב, מחלות, מלחמות, אסונות, תאונות דרכים ותאונות צלילה בפרט מונעים זאת מהם. דרווין אימץ רעיון זה וטען שגם בעולם הטבע, בשל מאבק על משאבי מזון ושטח מחיה מוגבלים, לדוגמה, רק חלק מן הפרטים בדור מסוים יכולים לשרוד ולהעמיד צאצאים חדשים.
לבסוף, מתוך מחקרו על סיווג מינים ובעיקר בלוטי ים, הבין דרווין כי השונות הקיימת בין פרטים שונים בתוך אותו מין, ובמיוחד בין הורים לצאצאים, היא אינה רק מוזרות של הטבע אלא כוח מניע חשוב לתהליך ברירה היכול להסביר גם את השוני הקיים בין המינים. את ההבנה זאת שאל דרווין מתהליך הברירה המלאכותית המוכרת מהשבחה של חיות מבויתות כגון כלבים וסוסים.
דרווין החל לפתח רעיונות אלו אחרי שחזר ממסעו על ה"ביגל" ב-1836, ואף על פי שברשימותיו רעיון הברירה הטבעית מופיע כבר בספטמבר 1838, הרי שיעברו עוד שנים רבות עד שיעז לפרסם אותו. ב-1842 העלה לראשונה את מחשבותיו על הנייר, אך מלבד כמה חברים קרובים, איש לא קרא את החיבור הזה. במשך שנים שקד דרווין על ספר עב כרס שיפרט וידגים את רעיונותיו באשר להתפחות המינים בצורה מקיפה, אך מעולם לא סיים אותו. בסופו של דבר, בשנת 1858, אחרי שנודע לדרווין כי חוקר צעיר בשם אלפרד וואלס כתב מסה משלו אודות האבולוציה על ידי ברירה טבעית, נאות דרווין לפרסם את רעיונותיו, ראשית במאמר קצר שהתפרסם בחברה הליניאית בלונדון יחד עם מאמרו של וואלס, ושנה לאחר מכן בספרו "מוצא המינים", שדרווין ראה בו תקציר של הספר שתכנן אך לא סיים.
רעיון האבולוציה התקבל במהירות בקרב הקהילה המדעית באותה התקופה, אך הסברה שהאבולוציה מתרחשת בעיקר בשל הברירה הטבעית הייתה קשה יותר לקבלה. זאת בעיקר בשל קשיים מדעיים הנוגעים לחוסר במנגנון ביולוגי שמייצר את השונות בקרב המינים או לקצב ההשתנות האיטי מאוד של המינים הנדרש. בנוסף, רבים בקהילה המדעית ומחוץ לה התקשו לקבל תורה אשר גורסת כי אין כל יד מכוונת בהתפתחות עושר המינים הקיים על הארץ, ובפרט בנוגע להתפתחות האדם. דרווין ככל הנראה חזה את הבעיה הזו, והשמיט לגמרי כל דיון במוצאו של האדם מספרו "מוצא המינים".
רק לאחר התפתחותה של הגנטיקה בתחילת המאה ה-20 התברר כי אכן יש מנגנון תורשתי לתכונות של אורגניזמים שגם מאפשר שינויים בין פרט לפרט על ידי מוטציות. רעיונות אלו, שזכו לתיאור מתמטי מבוסס, החזירו את רעיון הברירה הטבעית של דרווין למרכז הבמה של הביולוגיה האבולוציונית. האיחוד של רעיונותיו של דרווין ועקרונות הגנטיקה מכונה בדרך כלל הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
ברירה מלאכותית
את ספרו מוצא המינים פותח דרווין בתיאור התהליכים שבהם בני אדם השביחו במהלך ההיסטוריה האנושית זנים שונים של צמחים ובעלי חיים והתאימו אותם לצרכיהם. חקלאים ומגדלים בחרו במודע להרבות פרטים בעלי תכונות מועילות, ולא הרבו, או השמידו ממש, פרטים מתאימים פחות.
ברירה טבעית בהשפעה עקיפה של האדם
דוגמה לכך ניתן למצוא בערים הגדולות, אשר מכילות שילוב קיצוני של סיכון והזדמנות למינים רבים החיים בשטחן, דוגמת חרקים או עופות. במטא-אנליזה של יותר מ-1,600 תיאורי מקרים, שפורסמה בשנת 2017 בכתב העת Proceedings of the National Academy of Sciences USA, קבוצת חוקרים בראשות מרטינה אלברטי מאוניברסיטת וושינגטון מצאה סימן ברור לכך שעיור אכן מאיץ את האבולוציה, ובמקרים מסוימים אף מכפיל את הקצב הטבעי של התפתחות מינים.
נאמנות כפולה (אתיקה)
נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שכרוך בה פוטנציאל לניגוד עניינים.
מקרה שונה של נאמנות כפולה אתית נמצא אצל ילדים להורים גרושים, שכל אחד מהם מנסה לגייס את הילד למאבק נגד ההורה השני תוך "כריתת ברית" עם הילד כנגד ההורה השני. ילדים כאלו עלולים לחוש גם נאמנות כפולה כלפי בן הזוג החדש של הורה אחד מול ההורה הטבעי השני.
עבד אל-כרים אל-כבאריתי
עבד אל-כרים אל-כבאריתי (ערבית: عبد الكريم الكباريتي; נולד ב-15 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי ירדני, שימש כראש ממשלת ירדן בשנים 1996–1997.
אל-כבאריתי נולד בעמאן בירת ירדן ב-15 בדצמבר 1949 למשפחה חשובה שמוצאה מעקבה. הוא למד גאולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולאחר מכן קיבל תואר שני בעסקים ופיננסים בהצטיינות באוניברסיטת סנט אדוארד שבטקסס בשנת 1973.
אל-כבאריתי נבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1989 כנציג מחוז מעאן, וכיהן כשר העבודה והתיירות בממשלתו של מודר בדראן. לאחר מכן, בשנת 1995, הוא מונה על ידי המלך חוסיין לשר החוץ. הוא נודע ביחסו הקרוב עם ישראל וסוריה, ולעומת זאת הפגין יחסים צוננים כלפי עיראק של סדאם חוסיין. אל-כבאריתי מונה בידי חוסיין לראש ממשלת ירדן ב-4 בפברואר 1996 כשהוא מחליף את קודמו זיד בן שאכר. במקביל לכהונתו כראש ממשלה נשאר גם שר החוץ. בתפקיד ראש הממשלה נשא כשנה, והוא הוחלף ב-19 במרץ 1997 בידי עבד א-סלאם אל-מג'אלי.
כיום משמש אל-כבאריתי כחבר דירקטוריון בבנק כווית-ירדן.
תחרות העל בנורווגיה
תחרות העל בנורווגיה היא תחרות על בשחמט שנערכת מדי שנה החל מ-2013 בסטוונגר, שבנורווגיה.
התחרות מתקיימת בשיטת ליגה הכוללת מפגש בודד בין 10 השחמטאים. לפני התחרות הראשית נערכת תחרות בשחמט מהיר לקביעת סדר המשתתפים.
נאמנות כפולה (פוליטיקה)
נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שכרוך בה פוטנציאל לניגוד עניינים.
בפוליטיקה נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שקיים פוטנציאל עימות של האחד עם השני. לדוגמה, נאמנות כפולה לשתי מדינות נמצא אצל מהגרים שנשארו להם רגשות חזקים של נאמנות לארץ המוצא שלהם. נאמנות כפולה זו יכולה לבוא לידי ביטוי במקרה של קונפליקט בין שתי המדינות.
דוגמאות לטענות על נאמנות כפולה:
שריר הגב הרחיב
שריר הגב הרחיב (TA: Musculus latissimus dorsi) הוא שריר גדול ושטוח המכסה את החלק האחורי-צידי של הגב. הגב הרחיב הוא מניע ראשי של הזרוע כאשר הוא פושט, מקרב ומסובב פנימה את הזרוע. השריר גם מרים את הגוף אל הזרועות, בזמן פעולות כמו טיפוס או עליות מתח.
תיאור
תחילת השריר בסיבים גידיים המחוברים לזיזים הקוציים של שש החוליות החזיות התחתונות (T6 עד T12) ולחיתולית המותניים והגב (Fascia thoracolumbalis), דרכה הוא מחובר לזיזים של חוליות המותניים והעצה, לרצועה הרום קוצית (Ligamentum supraspinale) ולרכס הכסל. מספר סיבים שריריים, מחוברים ישירות לרכס הכסל הצידי ולשלוש או ארבע הצלעות התחתונות.
השריר מסתיים בגיד, כשבעה סנטימטרים אורכו, הנאחז בחלקו התחתון של החריץ שבין הגבשושיות של עצם הזרוע.
עצבוב
שריר הגב הרחיב מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השישי, השביעי והשמיני דרך עצב החזה והגב (Nervus thoracodorsalis).
מרטן דה פוס
מרטן דה פוס (בהולנדית: Maerten de Vos; 1532 – 4 בדצמבר 1603) היה צייר פלמי, בעיקר של נושאים היסטוריים ודיוקנאות. הוא הפך, יחד עם האחים אמברוסיוס פרנקן הראשון, ופרנס פרנקן הראשון, לאחד מציירי ההיסטוריה המובילים בהולנד הספרדית, לאחר שהקריירה של פרנס פלוריס צנחה במחצית השנייה של המאה השש עשרה כתוצאה ממהומות האיקונוקלסטיקה של סופת בילדן.
ביוגרפיה
הוא נולד באנטוורפן, אחד מבין ארבעת ילדיהם של פיטר דה פוס ואנה דה חרה. אביו נולד בליידן ועבר להתגורר באנטוורפן ושם תועד בגיל 17 כסטודנט של ירום סקולנס. מרטן ואחיו, המכונה גם פיטר, התאמנו לראשונה עם אביהם. כמה היסטוריונים אומרים כי למד עם הצייר ההיסטורי המוביל באמצע המאה ה-16 פרנס פלוריס, אולם אין שום עדות תיעודית לכך. הוא נסע לאיטליה ושם התגורר בין 1550 ל-1558. ייתכן שהוא לפחות היה בחלק מהנסיעה שלו בדרום, בחברתו של פיטר ברויגל האב. הוא כנראה התגורר ברומא, פירנצה וונציה. עבודתו של דה פוס מראה השפעה חזקה של הצבעים הוונציאנים. הביוגרף האמן האיטלקי מהמאה ה-17 קרלו רידולפי כתב כי דה פוס עבד בסטודיו של טינטורטו בוונציה, מה שמסביר את ההשפעה הזו.
עם שובו לאנטוורפן בשנת 1558 הפך דה פוס לחבר בגילדת אנטוורפן של סנט לוק. ייתכן שהוא חזר לאנטוורפן מוקדם יותר. הוא התחתן עם יואנה לה בוקץ', שמשפחתה במקור מולנצ'נס בצרפת. לזוג היו חמש בנות ושלושה בנים. באותה תקופה פרנס פלוריס היה צייר ההיסטוריה המוביל בפלנדריה והוא הפעיל בית מלאכה גדול באנטוורפן. שליטתו בתחום ההיסטורי, הקשה על אמנים אחרים למצוא עבודה. דה פוס היה בר מזל והשיג בשנת 1564 עבודה מהסוחר העשיר מאנטוורפן גיליס הופמן.