cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת
חינוך וקריירה צבאית
בשנת 1913 החל אלברט את שירותו הפעיל כקצין זוטר בצי הבריטי. את מחצית השנה הראשונה של שירותו העביר על סיפונה של אה"מ קמברלנד באיים הקריביים ולחופיה המערביים של קנדה. חצי שנה לאחר מכן הפך לפרח קצונה על סיפון אה"מ קולינגווד בים התיכון, אך סבל רבות ממחלת ים. שלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא פונה מהספינה לאברדין, שם עבר ניתוח אפנדקטומיה. לאחר מכן שב לשירות פעיל במלחמה והשתתף בקרב יוטלנד ב-1916, אחד הקרבות הימיים הגדולים במלחמה, במהלכו אף אוזכר בשדרים. קשיים בריאותיים שנבעו מכיב פפטי מנעו את השתתפותו בקרבות נוספים, ובשנת 1918 הוא הוצב כמפקד במחנה האימונים של שירות האוויר של הצי המלכותי בלינקולנשייר. באותה שנה נוסד חיל האוויר המלכותי ומחנה האימונים על כל חייליו, כולל אלברט, הועברו ליחידת הבקרה של החיל החדש. אלברט שירת כמפקד מחלקה בחיל האוויר עד אוגוסט 1918, אז החל את לימודיו בבית הספר לצוערים של חיל האוויר המלכותי במזרח סאסקס. הוא השלים שבועיים של הכשרה והפך למפקד של טייסת צוערים. בכך, הפך אלברט לחבר בית המלוכה הראשון שהוסמך כטייס.
אלברט ביקש לשרת באירופה היבשתית להמשך המלחמה, והועבר לטייסת של יו טרנצ'רד בצרפת. הוא טס מעל תעלת למאנש ב-23 באוקטובר 1918 ונחת באוטיגני שבמחוז סן-מריטים. בשבועות האחרונים למלחמה שירת במפקדת חיל האוויר הבריטי שבנאנסי וב-22 בנובמבר ליווה את אלברט הראשון, מלך הבלגים בכניסתו לבריסל לאחר כיבושה המחודש מידי האימפריה הגרמנית. לאחר תום המלחמה, ב-31 ביולי 1919, הפך למפקד טייסת. לאחר שחרורו באוקטובר אותה השנה, החל אלברט את לימודיו האקדמיים בטריניטי קולג' ולמד היסטוריה, כלכלה ומדע המדינה למשך שנה. ב-4 ביוני 1920 הוענקו לאלברט על ידי אביו התארים דוכס יורק, רוזן אינוורנס וברון קילרני. באותה עת הוא החל לשאת בתפקידים ממלכתיים בשירות אביו וסייר מטעמו ברחבי אנגליה במכרות פחם, מפעלים ומסילות רכבת. בשל הגמגום שלו והמבוכה שנבעה ממנו, יחד עם נטייה כללית לביישנות, הוא נתפס בציבור הבריטי כבעל ביטחון עצמי נמוך משל אחיו הגדול, אדוארד. באותה התקופה החל לפתח עניין בתנאי התעסוקה והעבודה ברחבי הממלכה והפך לנשיא אגודת הרווחה בתעשייה. כמו כן, שיחק טניס ואף השתתף באליפות וימבלדון בתחרות זוגות גברים בשנת 1926.
נישואין
לאלברט היה רומן קצר עם אישה נשואה - אשת החברה הגבוהה האוסטרלית, שיילה צ'יזם. הרומן הגיע לסופו באפריל 1920 לאחר שאביו הבטיח להכתיר אותו לדוכס יורק בתמורה להפסקת מפגשיו עימה. באותה השנה הוא פגש את אליזבת בווס-ליון, בתו הצעירה של רוזן סטראטמור וקינגהורן. הנסיך אלברט הציע לאליזבת נישואים לראשונה בשנת 1921, אך היא סירבה וכך גם עשתה כשהציע לה בשנית בשנת 1922. לאחר שהצהיר שלעולם לא יישא לאישה מישהי אחרת, ביקרה אמו, המלכה מרי, בבית משפחתה של אליזבת בגלמיס. המלכה השתכנעה כי אליזבת אכן מתאימה לבנה, אך סירבה להתערב בעניינם. אליזבת נתנה לבסוף את הסכמתה לנישואים, על אף הסתייגותה מחיי מלכות וההקרבות שיידרשו ממנה, והודעה על אירוסיהם פורסמה בינואר 1923. חופש בחירתו של הנסיך אלברט והצעת הנישואים לפשוטת עם, אם כי בתו של בעל תואר אצולה, היוו צעד נוסף במודרניזציה הפוליטית של בית המלוכה הבריטי - שכן בעבר נישאו נסיכים ממשפחת המלוכה לנסיכות ממשפחות מלוכה ממדינות אחרות. טקס נישואיהם נערך ב-26 באפריל 1923 במנזר וסטמינסטר. את ירח הדבש ערכו באחוזה במחוז סארי ולאחר מכן בסקוטלנד. מדצמבר 1924 ועד אפריל 1925 הזוג הטרי יצא לסיור ממושך במושבות האימפריה הבריטית - קניה, אוגנדה, סודאן, עדן ושיט דרך תעלת סואץ. במהלך הסיור שניהם השתתפו בציד של חיות גדולות.
בשל גמגומו, אלברט הסתייג מדיבור בפומבי. הסתייגות זו החריפה בעקבות נאומו בתערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי ב-31 באוקטובר 1925, חוויה אותה תיאר אלברט כקשה במיוחד. בשל קשייו, החליט אלברט ללכת לטיפול אצל ליונל לוג, קלינאי תקשורת אוסטרלי, אשר סייע לו להקל על גמגומו ועל קשיים שחווה בנשימה במהלך הדיבור. הטיפולים העלו את ביטחונו העצמי של אלברט בהופעותיו, ובעקבותיהם הסכים לשאת נאום בפתיחת בית הפרלמנט החדש בקנברה שבאוסטרליה במהלך סיור באימפריה שערך עם אשתו ב-1927. במהלך הסיור סיירו הדוכסים מיורק באוסטרליה, ניו זילנד ופיג'י ובסופו הגיעו לג'מייקה, שם שיחק אלברט בטניס זוגות יחד עם גבר שחור, מעשה שנתפס אז כחריג בקרב החברה הבריטית הגבוהה, אך כאקט של שוויון ונדיבות בקרב תושבי האי.
בשנת 1926 נולדה בתם הראשונה של הזוג, אליזבת, וכעבור ארבע שנים נולדה בתם השנייה מרגרט. המשפחה התגוררה ברחוב פיקדילי שבלונדון ולא באחד הארמונות המלכותיים כפי שהיה נהוג באותה התקופה. ב-1931 ראש ממשלת קנדה, ריצ'רד בדפורד בנט, שקל למנות את אלברט למושל הכללי של קנדה. הצעה זו נדחתה על ידי המלך לאחר שהתייעץ עם מזכיר המדינה באותה התקופה, ג'יימס הנרי תומאס.
דרכו למלוכה
למלך ג'ורג' החמישי היו השגות כבדות מיכולתו של בנו, אדוארד, לרשת את המלוכה. הוא צוטט באומרו כי: "לאחר מותי, הילד יהרוס את עצמו תוך 12 חודשים" ו-"תפילותיי הן שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין אלברט וליליבת (כינויה של אליזבת בידי מכריה)". ב-20 בינואר 1936 נפטר המלך ועל אף השגותיו, הכתר הועבר ליורשו החוקי, בנו אדוארד, אשר הומלך כאדוארד השמיני. במשמר הנסיכים על הצבת ארונו של אביהם בארמון וסטמינסטר, ביצעו אלברט ושלושת אחיו (המלך החדש, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר והנסיך ג'ורג', דוכס קנט) משמרות בשמירה על גופת אביהם.
מאחר שאדוארד לא היה נשוי ולא היו לו ילדים, הפך אלברט לראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי. פחות משנה לאחר המלכתו, ב-11 בדצמבר 1936, מילא אדוארד שלא במתכוון אחר משאלת אביו והחליט לוותר על הכתר בשל רצונו להינשא למאהבתו וואליס סימפסון. סימפסון הייתה אשת החברה הגבוהה האמריקאית, שהתגרשה מבעלה הראשון והייתה בתהליך הגירושים מבעלה השני. על אף האפשרות החוקית של המלך להינשא לסימפסון ולהישאר בתפקידו, הוא נועץ עם שרי הממשלה וראש הממשלה סטנלי בולדווין, ואלו טענו בפניו כי סימפסון לעולם לא תתקבל כמלכה בעיני העם, ויהיה עליו לבחור בינה לבין המלוכה. על כן, בחר המלך לוותר על הכתר לטובת אחיו הצעיר אלברט. הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת בה מלך ויתר על המלוכה מרצון. לצורך העניין נחקק חוק מיוחד בפרלמנט, כדי לאפשר את התפטרות המלך והעברת המלוכה לבא אחריו בסדר המלוכה. הדבר נעשה על אף חוסר רצונו של אלברט לשאת בתפקיד ולמרות אי מוכנותו אליו (על אף דברי אביהם, ההכשרה לכס המלוכה הושקעה בבנו הבכור ולא באלברט). ביום שלפני כניסתה לתוקף של התפטרות אחיו, אלברט הגיע לאימו מרי בלונדון ועל פגישה זו כתב ביומנו: "כשסיפרתי לה את שקרה, נשברתי ופרצתי בבכי כמו ילד".
ביום התפטרות אחיו, האירכטס, פרלמנט מדינת אירלנד החופשית, העביר החלטה להסרת כל אזכור של המלך הבריטי מהחוקה של אירלנד. ביום שלאחר מכן הועבר באירכטס "חוק יחסי החוץ", שהגביל את יכולתו של המלך לקבל החלטות בנוגע לאירלנד וליחסי החוץ שלה עם מדינות אחרות. שני החוקים הללו ניתקו את המלך וסמכויותיו ממדינת אירלנד החופשית, מה שהפך אותה בפועל לרפובליקה, שאיפתם עתיקת היומין של שוחרי העצמאות האירים. אולם, אירלנד לא פרשה מחבר העמים הבריטי. אלברט הוכתר ב-12 במאי 1937 כמלך הממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ולקיסר הודו הבריטית. בהכתרתו הוא אימץ את השם המלכותי ג'ורג' השישי בשל רצונו להדגיש את המשכיות מורשת אביו, מה שלתפיסתו היה עשוי לשקם את אמון הציבור במלוכה. בטקס הכתרתו השתתפו בין היתר רחל ינאית ויצחק בן-צבי. מספר שמועות בנוגע למלך החדש החלו להתפשט ברחבי הממלכה - חלקן טענו כי אינו כשיר מבחינה פיזית או נפשית לשאת בתפקיד וכן שהממשלה שקלה לדלג עליו לטובת המלכת אחיו הצעיר ג'ורג'.
תקופת מלוכתו המוקדמת
ראשית שלטונו של ג'ורג' נסובה סביב מעמדו של אחיו וקודמו בתפקיד, אדוארד. המלך לשעבר הוצג בפומבי כ-"הוד מעלתו, הנסיך אדוארד", אך לתפיסתו של ג'ורג', הוויתור על כס המלוכה גילם בתוכו גם ויתור על התארים המלכותיים הרשמיים. מן הצד השני, ג'ורג' חשש מנקיטת צעדים קשים מדי כנגד אחיו, כאלו שהיו עלולים לערער אף יותר את היציבות במשפחה המלכותית ואת האמון הציבורי בה. על מנת ליישב את הנושא, פעולתו הראשונה של ג'ורג' כמלך הייתה מינוי אחיו לדוכס וינדזור. אדוארד המשיך להיקרא "הוד מעלתו", אך מכתב ההרשאה שהוציא ג'ורג' הבהיר כי כל תאריו לא יועברו לאשתו או לילדיו העתידיים. במכתב שכתב לאדוארד, אלברט טען כי "אילץ אותו לקבל כס מלוכה מיטלטל" ושהוא מנסה "לייצב אותו בשנית". אדוארד אילץ את המלך החדש לקנות ממנו את המשכנות המלכותיים בטירת בלמורל ובית סאנדרינגהאם, מאחר שאלו נחשבו לנכסיו הפרטיים ולא עברו אל ג'ורג' עם המלוכה. שתי התקריות הללו העכירו את היחסים בין האחים ובין אדוארד לשאר משפחת המלוכה למשך שנים רבות. שלושה ימים לאחר הכתרתו, העניק ג'ורג' לאשתו אליזבת את אות מסדר הבירית.
המתיחות הגוברת באירופה השפיעה רבות על תקופת מלוכתו המוקדמת של ג'ורג'. המלך היה מחויב מבחינה חוקתית לתמוך בהחלטות ובמדיניות הפיוס של ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין. בפגישתם לאחר חזרתו של צ'מברלין מוועידת מינכן, הזמינו המלך והמלכה את ראש הממשלה להופיע איתם על מרפסת ארמון בקינגהאם מול ההמון. קישור זה שיצרו המלך והמלכה בין המלוכה לבין פוליטיקאי היה יוצא דופן, מאחר שהופעות על המרפסת היו מוגבלות עד לאותו היום לבני משפחת המלוכה בלבד. זאת ועוד, צ'מברלין אמנם היה לדמות אהודה בציבור הבריטי, אך למדיניותו הייתה אופוזיציה חזקה בבית הנבחרים, מה שהפך את אימוצו על ידי המלך, שבאופן מסורתי לא אמור לתפוס עמדה פוליטית שאינה מקובלת באופן נרחב, לחריג אף יותר.
במאי 1939 יצאו ג'ורג' ואליזבת, שהיו גם מלך ומלכת קנדה, לביקור בקנדה ובארצות הברית. היה זה הביקור הראשון של מלך בריטי מכהן בצפון אמריקה, אך זה לא היה ביקורו הראשון של ג'ורג' ביבשת. הם החלו את מסעם באוטווה ותרו בקנדה מחוף לחוף ובחזרה, בליווי ראש הממשלה הקנדי, ויליאם ליון מקנזי קינג. ראש הממשלה והמושל הכללי של קנדה, ג'ון באקן, קיוו כי ביקורו של המלך ידגיש את עצמאות המדינה מתוקף חוק וסטמינסטר ואת היותו מלך קנדה ישירות, ולא מלך הממלכה המאוחדת, השולט על קנדה בעקיפין כבעבר. מתוקף תפקידו, ועל מנת לסייע לשאיפתם של באקן וקינג, המלך בעצמו חתם ב-19 במאי על כתב אמנה לשגריר ארצות הברית בקנדה, אישר תשעה חוקים ואשרר את הצטרפות המדינה לשתי אמנות בינלאומיות באמצעות החותם הגדול של קנדה. מצד המלך, מטרת הביקור הייתה למתן את הבדלנות החריפה שפשטה בצפון אמריקה באותה התקופה בכל הנוגע למתרחש באירופה. לאחר מסעם ברחבי קנדה, המלך והמלכה הגיעו לתערוכה העולמית בניו יורק, שם פגשו את הנשיא רוזוולט ורעייתו ושהו עימם בבית הלבן ובבית מגוריהם שבעיירה הייד פארק. לחברות והקשר שנרקמו בין המלך לרוזוולט בתקופה זו היו השלכות נרחבות על היחסים שבין ארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות מלחמת העולם השנייה. קבלת הפנים לה זכו המלך והמלכה בקנדה ובארצות הברית הייתה נלהבת, התעלתה על ציפיותיהם, והפיגה את חששם שמא נתפסו בציבור כמלך ומלכה "מחליפים" או "לא ראויים".
מלחמת העולם השנייה
לאחר התפטרותו של צ'מברלין ב-1940 הטיל המלך את הרכבת הממשלה על וינסטון צ'רצ'יל. למרות זאת, בית המלוכה לא הראה בו תמיכה ניכרת והעדיף את מתחרו, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס. תחילה לא היה המלך שבע רצון מהתנהלותו והחלטותיו של צ'רצ'יל, אך בהמשך נרקמה בין השניים מערכת יחסים שתוארה כ"קרובה ביותר מבין מערכות היחסים שהתקיימו בין מונרך לראש ממשלה בבריטניה בעת המודרנית". המלך והמלכה פיתחו הערכה גדולה לאומץ לבו ולסולידריות שהפגין צ'רצ'יל בשנות המלחמה, ובכל יום שלישי במשך ארבע וחצי שנות כהונתו, המלך וצ'רצ'יל נפגשו בפרטיות על מנת לדון בנושאי המלחמה המתרחשת. המלך תיעד ביומנו רבות מפגישות אלו ותוכנן, וזהו התיעוד היחיד שלהן.
מאימפריה לחבר עמים
בתקופת כהונתו של ג'ורג' חלה האצה בהתדרדרות האימפריה הבריטית ועלייה בפעילות תנועות הדה-קולוניזציה. תהליכים אלו החלו קודם להכתרתו, בעקבות הצהרת בלפור (1926) על שינוי אופייה של האימפריה וחוק וסטמינסטר משנת 1931, אשר הכיר בדומיניונים הבריטיים כממלכות עצמאיות ונפרדות. תהליכים אלו הואצו בתום מלחמת העולם השנייה והאימפריה החלה בתהליך טרנספורמציה לארגון וולנטרי, אשר חבריו נמצאים בו מרצון ולא מתוקף כיבוש או מנדט בין-לאומי. ארגון זה נודע בהמשך בשם חבר העמים הבריטי. ב-1947, בתקופת שלטונו של קלמנט אטלי, הודו הבריטית שכונתה "פנינת הכתר הבריטי", קיבלה עצמאות וחולקה לשני דומיניונים עצמאיים - הודו ופקיסטן. המלך ג'ורג' ויתר על התואר "קיסר הודו", אותו נשאו קודמיו, והפך למלך הודו ופקיסטן. בינואר 1950 ויתר גם על התואר מלך הודו, לאחר שזו הפכה לרפובליקה עצמאית בתוך חבר העמים הבריטי, ובחר בתואר "ראש חבר העמים הבריטי". אולם, עד מותו נותר מלך ממלכות חבר העמים האחרות, כולל פקיסטן, אשר הפכה לרפובליקה רק בשנת 1956. מדינות נוספות עזבו את חבר העמים, וביניהן בורמה בינואר 1948, פלשתינה במאי 1948 והרפובליקה של אירלנד ב-1949.
ב-1947 סיירו המלך ומשפחתו בדרום אפריקה. יאן סמאטס, ראש ממשלת איחוד דרום אפריקה, עמד בפני בחירות וקיווה לצבור הון פוליטי מביקורו של המלך. אולם ג'ורג' נחרד מההנחיה שניתנה לו על ידי ממשלת דרום אפריקה ללחוץ אך ורק את ידיהם של לבנים ואף כינה את שומרי ראשו המקומיים "גסטפו". על אף ניסיונותיו, הפסיד סמאטס בבחירות והממשלה הנבחרת החדשה אף החריפה את ההפרדה הגזעית בין אזרחיה, כשיצרה את מדיניות האפרטהייד.
מחלתו ומותו
בריאותו של המלך החלה להתערער בעקבות המלחמה ולחציה. מצבו החריף בשל עישון סיגריות כבד אשר הוביל להתפתחות סרטן הריאה ומחלות נוספות כמו טרשת עורקים ומחלת בירגר. סיור שתוכנן עבורו במרץ 1949 באוסטרליה וניו זילנד נדחה בשל חסימת עורקים שהתרחשה ברגלו הימנית - זו הייתה עשויה לגרום לכריתת רגלו, אך טופלה באמצעות ניתוח. בתו הבכורה, אליזבת, יורשתו העתידית, החלה לקחת על עצמה תפקידים רשמיים רבים יותר ככל שבריאות אביה התדרדרה. הסיור המתוכנן לאוסטרליה וניו זילנד יצא אל הפועל, אך את המלך והמלכה החליפו ביתם אליזבת ובעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
ב-31 בינואר 1952, על אף שייעצו לו לא לעשות כן, המלך יצא ממעונו לנמל התעופה לונדון על מנת להיפרד מבתו ומבעלה לפני יציאתם לסיור בקניה ובאוסטרליה. הייתה זו הופעתו הציבורית האחרונה. שישה ימים לאחר מכן, בשעה שבע וחצי בבוקר, המלך נמצא מת במיטתו שבבית סאנדרינגהאם - הוא נפטר בשנתו מפקקת כלילית בגיל 56. בתו שבה מקניה לבריטניה בתור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-9 וב-10 בפברואר ארונו של המלך הוצג בכנסיית מריה מגדלנה הקדושה שבסאנדרינגהאם, אז עבר להצבה בארמון וסטמינסטר. ב-15 נערכה הלווייתו בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור. ב-1969 הועבר ארונו לקבורה לקפלת הזיכרון על שמו שהוקמה בצמוד לקפלת ג'ורג' הקדוש ונחנכה באותה שנה. ב-2002, חמישים שנה לאחר מותו, גופתה של אשתו אליזבת ואפרה של בתו מרגרט נטמנו לצידו בקפלה המשפחתית - שתיהן נפטרו באותה השנה. לאחר מותו הוענק לו אות מסדר השחרור על ידי ממשלת צרפת והוא היה אחד משני האנשים היחידים לקבל את האות לאחר 1946 - השני היה וינסטון צ'רצ'יל.
ג'ורג' הומלך למלך כשאמון הציבור במלוכה היה בשפל כבד, עמו סבל מתלאות מלחמת העולם השנייה וחזה בהתפרקות האימפריה הבריטית. אף על פי כן, המלך מילא את מחויבותיו בדקדקנות ובצייתנות, היה קשוב לעמו והפגין אומץ לב אישי במהלך המלחמה ולאחריה והצליח, על אף הקשיים, להפוך את המלוכה לפופולרית בשנית. קולין פירת' גילם את דמותו של ג'ורג' בסרט נאום המלך משנת 2010. הסרט מתמקד בהתמודדותו של המלך עם בעיית הגמגום שממנה סבל על רקע הכתרתו ופרוץ מלחמת העולם השנייה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופירת' זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
תשובות הרמב"ם
תשובות הרמב"ם הוא שם כולל לכל התשובות ההלכתיות ששלח הרמב"ם בימי חייו לשואלים.
שמו של הרמב"ם התפרסם עוד בימי חייו כגדול הדור, והוא החל לקבל שאלות בנושאי הלכה ובנושאי השקפה מכל רחבי העולם היהודי. את תשובותיו בנושאי השקפה נהוג לכנות אגרות הרמב"ם, עקב אורכן ורב גוניותן, אך בידינו מצויות כ־3000 תשובות הלכתיות שהרמב"ם כתב בכל ענפי התורה. תשובות אלו לקוחות בעיקר מן הגניזה הקהירית, שהרמב"ם פעל בסמיכות אליה. עקב כך נמצאו בגניזה כתבים רבים של הרמב"ם אף בכתב ידו.
סגנון
תשובותיו של הרמב"ם קצרניות ופסקניות. בניגוד לסגנון הנפוץ של התשובות בתקופות יותר מאוחרות, אין הרמב"ם דן בנושא השאלה בגוף התשובה, אלא מוסר את המסקנה הסופית במהירות. דבר זה גרם במהלך הדורות ללימוד מצומצם יחסית של תשובותיו, עקב מיעוט החידוש בהן, לכאורה.
הוצאות והדפסות
התשובות הופיעו לראשונה כקובץ מודפס בקושטא בשנת ה'רע"ד (1514) כשבו ארבעים וחמש תשובות הלכתיות ומספר של אגרות, מאז נדפס הקובץ כמה פעמים. הוצאה מורחבת בהרבה, הכוללת 158 תשובות מכתב יד שהעתיק רבי סעדיה אבן דנאן והיה בידי רבי יעקב ששפורטש ועבר לנכדו שהיה בעל שם זהה, יצאה לאור באמסטרדם בשנת ה'תקכ"ה (1765), בשם "פאר הדור". חלק מהתשובות שבהוצאה זו היו כתובות בערבית והן תורגמו על ידי רבי מרדכי תמה המעיד כי אינו בקיא בשפה, עובדה שניכרת היטב בתרגומו. כיום נפוצה ההוצאה של הקובץ האחרון בהוצאת מכון ירושלים, בצירוף ציונים והערות מהמהדיר, הרב דוד יוסף בנו של הרב עובדיה יוסף, המתבסס בין השאר על ההוצאות המדעיות של קודמיו.
מהדורה משמעותית נוספת של התשובות יצאה בליפסיה בשנת ה'תרי"ט (1859) על ידי החוקר רבי אברהם ליכטנברג, בה הוסיף המהדיר תשובות רבות מכתב יד ובמהדורה זו עלה מספר התשובות למניין 178. מאז נדפסו תשובות רבות מכתבי יד, אבל הוצאה מדעית ומקיפה של התשובות העבריות יצאה לאור בירושלים על ידי החוקר הרב אברהם חיים פריימן בשנת ה'תרצ"ד (1934), בשם "תשובות הרמב"ם", הוצאת "חברת מקיצי נרדמים". מהדורה מקיפה יותר יצאה באותה ההוצאה בההדרת פרופסור יהושע בלאו, בין השנים ה'תשי"ח (1958) - ה'תשכ"ה (1965). מהדורה הכוללת את התשובות שבמהדורת בלאו, בתוספת תשובות שפורסמו בבמות שונות, יצאה בהוצאה תורנית (ולא מדעית כמהדורתו של בלאו) על ידי מכון ירושלים, בשנת ה'תשע"ו, בשני כרכים.
לימוד תשובות הרמב"ם
הלימוד של תשובותיו עדיין נמצא בשלבים התחלתיים, בעיקר עקב הזמן הקצר שעבר מאז גילוין של רבות מהן. בדורות קודמים לא הרבו ללמוד את תשובותיו המפורסמות, עקב סגנונן הקצרני, והתאמתן לפסיקותיו של הרמב"ם ב"משנה תורה". סיבה נוספת למיעוט הלימוד היא היעדר בית מדרש שהמשיך את דרך הפסיקה של הרמב"ם באופן ישיר, שכן רצף בית מדרשו שלו נקטע כמאתיים שנה לאחר מותו, ולאחר היעלמות צאצאיו שהמשיכו את דרכו אחריו.
חשיבות לימוד התשובות היא ביכולת להשוות בין התייחסותו של הרמב"ם לשאלות נקודתיות, לעומת ניסוחו הכללי במשנה תורה. השוואה זו יש בה ללמד על גישתו בפסיקת ההלכה, ובהתייחסות למציאות משתנה. לימוד זה מקבל משנה חשיבות, היות שהרמב"ם לא הספיק לכתוב מקורות לספרו "משנה תורה", ולכן הצלבת תשובותיו עם פסקיו הכלליים יש בה כדי לשפוך אור נוסף על המקורות, בנוסף למלאכה שביצעו בנושא מפרשי הרמב"ם לאורך הדורות, שלא היו בידיהם תשובותיו, ולפעמים נאלצו להסתפק בהשערות.
עבד אל-עזיז אבן מוחמד
עבד אל-עזיז אבן (בן) מוחמד אבן (בן) סעוד (בערבית: عبد العزيز بن محمد بن سعود, נולד במחצית הראשונה של המאה ה-18 - 2 באוקטובר 1803) היה אימאם והשליט השני של אמירות א-דרעיה ("המדינה הסעודית הראשונה"), בנו הבכור ויורשו של מוחמד אבן סעוד, ושלט בשנים 1765- 1803. הוא נבחר ליורש הכתר עוד בחיי אביו וימי הנהגתו הרוחנית של מוחמד אבן עבד אל-והאב שתמך בשלטון אביו ואישר את בחירתו. שמו כלוחם אמיץ עזר לו לעלות ללא קשיים על כס המלכות בשנת 1765. האידאולוגיה הווהאבית תרמה רבות לרוח הלוחמנית (עקרון הג'יהאד) שהביאה להתפשטות אמירות א-דרעיה בחצי האי ערב.
שכונת הבוכרים
הקמת השכונה
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 ובמיוחד בשנות ה-1880–1890 עלו יהודי בוכרה לירושלים.
הרב זאב יעבץ תיאר את העולים מבוכרה בשנת 1888, ערב הקמת השכונה: "בימים האחרונים החלו לבוא רבים מאחינו מבוכרה, גם הם חרוצים מאוד מאוד במסחר, ובעלי הון ועוסקים בעסקי ממונות... יש בהם בעלי תורה ויראה, נקיי הדעת ובעלי נימוס. ויחידים יש בהם הנוטים גם לאהבת הלשון העברית ולאהבת המדע".
בשנת 1889, עם הגעת מספר חברי הקהילה לכ-200 איש, התאגדו יהודי בוכרה בחברה ושמה "חברת ציון מקהילת-קודש בוכארה וסביבותיה". הם החליטו להקים שכונה לקהילה בעיר, אשר תיקרא "רחובות", בעקבות הפסוק מספר בראשית: "ויחפר באר אחרת ולא רבו עליה ויקרא שמה רחובות ויאמרו כי עתה הרחיב ה' לנו ופרינו בארץ". לשם בניית השכונה שלחו חברי הקהילה איגרת מיוחדת ליהודי בוכרה ובה ביקשו את תרומתם על מנת ש"שם קהילתנו יגדל ויתנוסס תוך עיר קדשנו ותפארתנו".
בשנת 1891 נקנו כ-65 דונמים ממערב לשכונת בית ישראל, במקום שהיה מבודד יחסית מציר ההתפתחות של העיר לאורך רחוב יפו. הבנייה החלה כעבור 3 שנים, עם בנייתו של בית הכנסת מוסיוף. על רקע הבנייה היהודית הפשוטה בירושלים של אותה תקופה, נחשבה שכונת הבוכרים לשכונה היהודית המפוארת ביותר והגדולה ביותר בעיר, אשר על פי התוכנית כללה 300 יחידות דיור}. כוונתם של מייסדיה (בהם הרבנים יוסף כוג'הינוף ושלמה מוסיוף) הייתה להקים עיר במתכונת אירופית, ואכן רחובותיה הרחבים של השכונה נבנו בצורת שתי וערב, ולצידם הוקצה שטח לנטיעת עצים, מה שלא היה נפוץ בירושלים של אותה תקופה. השכונה נודעה בבתיה הגדולים וחצרותיהם רחבות הידיים. רבים מעשירי יהדות בוכרה קנו בתי-קיץ בשכונה, אליהם הגיעו בעיקר בתקופה שבין חג הפסח לחג השבועות.
בצפון השכונה נבנתה תת-שכונה לאנוסי משהד שנקראה "גבעת שאול", השכונה נבנתה על ידי משפחת שאולוף לזכר אבי המשפחה שאול גול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חוותה השכונה משבר, כאשר הגברים נדרשו להתגייס לצבא הטורקי, וחלקם ברחו מהארץ. בנוסף נותקה השכונה מהמקורות הכספיים שלה בבוכרה, לאחר שהאימפריה הרוסית נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה החלו רבים מעשירי השכונה לעזוב, הבתים פוצלו למספר דירות והושכרו למשפחות עניות, בעיקר ליוצאי כורדיסטן וצפון אפריקה.
במחצית השנייה של המאה ה-20
במחצית השנייה של המאה ה-20 איבדה שכונת הבוכרים מזוהרה, רבים מבנייניה המפוארים הוזנחו וחלקם נהרסו. ב-1951 אף קרס בית וארבעה מדייריו נהרגו. הקהילה הבוכרית, עזבה ברובה את השכונה לטובת השכונות החדשות שנבנו בירושלים. את מקומה החליפו תושבים חרדים, עם זאת רוב התושבים עדיין היו חילוניים, והחלה מתיחות בין שתי הקהילות.
בשנת 1968 יזמה עיריית ירושלים תוכנית לשיקום השכונה, שכללה הריסת כמחצית מהבתים ובנייה מחדש. תוך ניסיון לשימור מספר מהמבנים ההיסטוריים. בשנת 1979 הצטרפה השכונה לפרויקט שיקום שכונות. אך ריבוי הבעלויות על הבתים הקשה על קידום שיקום השכונה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו התושבים החרדים בשכונה להתנכל לתושבים החילוניים, במטרה לשנות את אופי השכונה ולהפוך אותה לחרדית. בין השאר הם הפריעו למשחקי כדורגל בשבת, הציתו את החמאם הטורקי שפעל בשכונה ופגעו בחנות של המשפחה שהפעילה אותו, ואף זרקו בקבוק תבערה על בית של משפחה חילונית. שוק הבוכרים הוא שוק תוסס עם דמויות מיתולוגיות כגון חנות הפלאפל של שלמה ומאפיית אשתנור של אליהו כהן וכן מספרת עדין של אברהם יצחקי ז"ל שהיה מקום עלייה לרגל למרבית אנשי השכונה בו הסתפרו הרבנים עובדיה יוסף, הרב כדורי, הרב אבא שאול ועוד.
במאה ה-21
בתחילת שנות ה-2000 יזם משרד השיכון תוכנית נוספת לשימור ושיקום השכונה באמצעות אישור תוספות בנייה, שבאמצעותן ניתן יהיה לממן את שיקום השכונה כולה. התוכנית כללה את שימור החזיתות הפונות לרחוב וניצול גג הרעפים שבבתים לתוספת קומה שלישית, תוך הוספת כ-150 יחידות דיור בסך הכל, חלק גם באמצעות בנייה חדשה. בנוסף תוכננה הקמתו של מרכז מסחרי ומרכז קהילתי לתושבי השכונה. בשנת 2008 החליטה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה על עדכון תוכנית השימור של השכונה על ידי הוספת 12 מבנים נוספים ל-45 מבנים קודמים שהוכרזו כמבנים לשימור, וקביעת 10 מבנים כמונומנטים שכונתיים. הוחלט גם על עיבוי ועדכון של דרישות השימור, תוך מתן הנחיות לתוספות בנייה בנושא חזיתות, מרפסות, פתחים, סורגים, מעקות, מרזבים, סגנון ושיפוע גגות הרעפים, חזית מסחרית והנחיות לכניסות למבנים ולחצרות.
בדצמבר 2019 עדכנה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את מדיניות התכנון של השכונה, שכוללת בנייה עד 6 קומות בצירים ראשיים, בנייה עד 5 קומות ביתר השכונה והשארת רק מספר בניינים בודדים בקטגוריה לשימור מחמיר, שאינה מתירה תוספת קומות. זאת במקום התוכנית הקודמת שאפשרה בינוי של רק עד 3 קומות וקומת גג רעפים, מאחר שתוכנית זו לא נאכפה ומרבית המבנים שנבנו בשנות ה-2000 הגיעו לגבוה של עד 6 קומות.
במרץ 2021 הסתיימו עבודות לשדרוג שוק הבוכרים שיזמה עיריית ירושלים, במסגרתן הותקן קירוי חדש לשוק, הוחלף הריצוף, בוצע ניקוי לחזיתות, ושדרוג מערכת התאורה לאורך הרחוב.
ארכיטקטורה
בשכונת הבוכרים מצויות מספר פנינים ארכיטקטוניות ובהן:
עבד אל-עזיז אבן מוחמד
רקע
במחצית הראשונה של המאה ה-18 קמה האמירות של דרעיה בהנהגת בית סעוד כעיר-מדינה מן החזקות בחצי האי ערב. בירתה א-דרעיה הייתה לא רחוק מריאד. התאולוג והמטיף מוחמד אבן עבד אל-ווהאב (1702 או 1703- 1792) שהפיץ תורה אסלאמית סונית "מתקנת", שמרנית וטהרנית, העוינת לשיעים ולפולחן הקדושים, הורחק מחצר האמיר עות'מאן של אלעוינה, בלחץ אנשי דת אחרים, אחרי תקופה שבה נהנה מתמיכת השליט המקומי. הוא נמלט לא-דרעיה ובשנת 1744 כרת ברית עם השליט שלה, מוחמד אבן סעוד. אבן עבד אל-והאב הפך למופתי של האמירות וקיבל יד חופשית ליישם את עקרונותיו. עם זאת בתפקיד האימאם, ראש הדת המוסלמית הרשמי במדינה, כיהן האמיר מוחמד עצמו. אבן עבד אל-והאב הביע נכונות שלא למנוע את תוכניות ההתפשטות של האמיר מוחמד אבן סעוד, ותורתו אומצה בפועל כאידאולוגיה רשמית של האמירות העולה. ברית זו בין המנהיג המדיני ומנהיג הרוחני המשיכה גם אחרי מות מוחמד אבן סעוד בשנת 1765, כשעלה על כס האמירות בנו, עבד אל-עזיז אבן מוחמד.
כיבוש ריאד
בימי שלטון אביו השתתף עבד אל-עזיז בפשיטות נגד שבטים בדואים שכנים. בשנת 1755, בראש כוח של 20 פרשים ו-800 לוחמים רגלים, הוא כבש את נווה המדבר חוריימאלה והבריח משם את סוליימן, סולימאן אבן עבד אל-והאב, שהקים התנגדות חריפה נגד הסעודים ונגד אחיו, מוחמד אבן עבד אל-והאב. בשנת 1764 מילא את מקום אביו במאבק קשה נגד הכוחות של שבט נג'ראן ושל בעל בריתם, אראיאר אבן דוג'יין, ראש בני אראיאר מאל-חאסאע. בני נרג'אן הביסו אותו, אך לא הצליחו לכבוש את א-דרעיה ויצאו זמנית מהלחימה אחרי משא ומתן עם אבן עבד אל-והאב. ב-1765 הגן עבד אל-עזיז בהצלחה על א-דרעיה מול מצור של בני אראיאר.
אחרי מות אביו באותה שנה, עלה עבד אל-עזיז על כס אמירות א-דרעיה וירש ממנו גם את תפקיד האימאם. במקביל בתפקיד המופתי (מפרש הדת) בא-דרעיה המשיך לכהן עבד אל-והאב.
בשנים הראשונות לשלטונו כבש האמיר החדש את ואשם ואת סודייר, הביס את שבטי הנוודים סובאי וזפיר ואילץ את רוב בני אל-קסים להישבע אמונים לסמכותו.
עבד אל-עזיז המשיך במאבק נגד אמירות ריאד. אחרי 27 שנות התנגדות, נשבר האמיר הקשיש דחאם אבן דוואס בעקבות מות שניים מבניו באחד הקרבות. בקיץ 1773 בפני התקרבות הכוחות הסעודים, הוא ברח עם משפחתו מריאד לאל-חסאע, ויחד איתו נמלטו רבים מתושבי העיר. חלקם מתו בדרך מצמא. עבד אל-עזיז כבש את העיר השוממה ללא קרב, בעוד בריחתו של דחאם אבן דוואס נשארה בזיכרון בני האזור לדראון עולם. הישגו של עבד אל-עזיז בריאד העצים את מעמד אמירות א-דרעיה ככוח המוביל בנג'ד. אחרי כיבוש ריאד התרחק המטיף אבן עבד אל-והאב מהחיים הציבוריים וויתר על תפקידו הדתי הרשמי.
ההשתלטות על נג'ד
בשנת 1774, שנה אחרי כיבוש ריאד, התמודד עבד אל-עזיז עם איום מחודש מצד אראיאר. אולם אראיאר מת באופן פתאומי לפני שהספיק לצאת למתקפה על א-דרעיה. בקרב אנשיו פרצו מאבקים פנימיים שהחלישו את עוצמת שבטו.
בשנות ה-1780 השתלט בית סעוד על הנג'ד כולה. כוחו הצבאי של עבד אל-עזיז וגישתו השמרנית לדת ברוח תורתו של עבד אל-והאב זיכו אותו ואת בני משפחתו באהדה בקרב רבים מבני האזור, שהיו מאוכזבים מהמנהיגים המקומיים. הוא נהג לכנס מפגשים פומביים עם זקני השבטים השונים ולשמוע לדעתם, מנהג שתרם גם הוא לעלייה בפופולריות שלו.
אחרי נפילת ריאד היריב העיקרי של הסעודים בנג'ד נשאר זאיד אבן זמיל, אמיר דילם ואל חרג'. אחרי ניסיון כושל לכרות ברית עם נג'ראן, הגיע האמיר זאיד להסכם עם הווהאבים, אולם הפר אותו כעבור זמן קצר. מאוחר יותר, ב-1783 נרצח. בן בריתו של זאיד ויריב מסוכן אחר, סעדון אבן אראיאר, בנו של אראיאר, ליכד תחת פיקודו כוחות של בני חאלד, שאמאר, וזפיר, אך מתקפתו בקסים נכשלה.
בשנים 1783–1786 הוכתה נג'ד בבצורת קשה ורעב. אל חרג',הנצורה על ידי הווהאבים, נמצאה במצב מיואש. ב-1785 דילם נכבשה אחרי הסתערות, האמיר ברק אבן זאיד ותומכיו נהרגו והתושבים נשבעו אמונים לעבד אל-עזיז.
שלטון הסעודים בנג'ד הלך והתחזק. קאדים והאבים התמנו כנציגי הסדר הפוליטי-הדתי החדש. רוב האמירים של נג'ד, נותרו על כיסאם כמנהיגים חצי עצמאיים, בתנאי שקיבלו על עצמם לשלם למנהיג הסעודי זכאת כביטוי לכניעתם. בשנת 1788 יחד עם עבד אל-והאב שהיה בערוב ימיו (מת בשיבה טובה בשנת 1792) אישר האמיר עבד אל-עזיז את מעמד בנו סעוד כיורשו ודאג להשיג את נאמנות כל האזורים הכבושים כלפיו. באותן השנים נכנעו לסעודים גם אל-אפלאג' וא-דוואסיר. מרגע מינוי יורשו, נסוג עבד אל-עזיז בפועל מניהול ענייני המדינה והעביר אותו לבנו, סעוד. הסכמים או חוזים המשיך לחתום סעוד בשם אביו.
מסעות הכיבוש מזרחה, צפונה ומערבה
עד שנת 1800 שמו קץ לשלטונם של באנו חאלד באל-חסאע שבמזרח תושבי אל-חסאע היו ברובם שיעים שנחשבו בעיני הווהאבים למקרה קיצוני של "אהל אל-בידעה" (אנשי החידושים הלא רצויים") ונרדפו על ידיהם.
בשנים 1792-1791 השתלטו הסעודים על קטיף אחר כך פנו כוחותיהם אל המפרץ הפרסי ועומאן. בשנת 1786 ארגן סעוד את הפשיטה הראשונה בחוף המפרץ הפרסי. בעקבותיה באו פשיטות נוספות.
בשנת 1797 שבטי קטר ואחר כך גם בחריין הכירו בסמכותם ושילמו להם זכאת. בהמשך כבשו הסעודים גם את חוף הפירטים.
ב-1797 בויוק סולימאן פאשה מבגדאד יצא עם כוח צבאי של כ-4,000–5,000 חיילים טורקים ועוד כ-8,000-10,000 לוחמים ערבים נגד האמירות הסעודית. הם צרו על אל-חסאע ואחרי חודש נאלצו לסגת מפני כוח יותר גדול שהגיע למקום, בפיקוד בנו של האמיר, סעוד. בתחילת המאה ה-19 אחרי מסעות נפוליאון במצרים ובארץ ישראל וההתערבות הבריטית נגדו העבירה האימפריה העות'מאנית חלק מכוחותיה מחצי האי ערב (לרבות מכה וג'דה) ומעיראק (מכופה ובצרה) אל אנטוליה, וכך נוצרה זמנית החלשת נוכחותה באזורים אלה. מציאות זו נוצלה על ידי המדינה הסעודית הראשונה בראשות עבד אל-עזיז שיזם מסעות צבאיים באזורים אלה. בהתחלת המאה ה-19 אחרי כישלון המסעות הצבאיים נגד הווהאבים, מפקד בשם עלי פאשה חתם בשם השלטון העותמאני הסכם שביתת נשק איתם לשש שנים.
ההתקפה על השיעים בעיראק
בשנים 1801–1802 (1216 לפי הלוח האסלאמי) הפר שלטונו של עבד אל-עזיז את הסכם שביתת הנשק עם העות'אמנים. כ-20,000 לוחמים בפיקוד סעוד אבן עבד אל-עזיז, כבשו זמנית את כרבלא ואת נג'ף בעיראק ושדדו אותן. הסעודים התחילו לאיים על חלקים חיוניים של האימפריה העו'תמאנית. הווהאבים טבחו כ-5,000 מתושבי כרבלא, אך נמנעו לפגוע בזקנים, נשים וטף. לבמשך חמישה ימים הם שדדו והרסו את המקומות מקודשים המפוארים של השיעים:קבריהם של חוסיין אבן עלי, ושל אביו, עלי בן אבי טאלב, שהיו מלאים באוצרות מטורקיה ופרס, וחזרו מעיראק עם שלל רב.
המגעים בשנים 1771–1790 בין השריפים של מכה (מוסעד, סורור, ראלב בן מסעוד) לווהאבים לא הניבו פירות, כשמנהיגי מכה חששו מאוד מהדוקטרינה הדתית הווהאבית שהוכרזה על ידיהם "כופרנית". שלושים מומחים והאבים בדין האסלאמי שהגיעו למכה על מנת לבקש רשות להשתתף בחג' זכו ליחס משפיל. בסביבות 1790 התחילו פעולות צבאיות בין שני המחנות. החל משנת 1795 הקרבות בחג'אז התרחבו. בעקבות התבוסה בקומרה בשנת 1798 נאלץ השריף ראלב לחתום על הסכם שלום. בשנה הבאה, 1799 הוא הרשה ליורש הכתר סעוד עם פמלייתו להשתתף בעליית לרגל במכה.
התחלת כיבושה של חג'אז
בזמן מסעותיו של סעוד בעיראק, כבש השריף של מכה, ראלב, את היישוב שארה באזור קסים. בשובו לאזור גברה נחישותו של סעיד לפלוש לחג'אז. השריף ראלב משך הרבה שנאה בממלכתו משום ניהולו הכושל והמסים הכבדים שהטיל על נתיניו. בנסיבות אלה רבים מהם הפנו תקוות אל שליטי נג'ד החדשים. ב-1802 לוחמיו של סעוד כבשו את טאיף אחרי מצור קשה, טבחו בתושביה והרסו, בהתאם לתורה הווהאבית, את קברי הקדושים כמו, את קברו המפואר של אל-עבאס, דודו של הנביא מוחמד. ב-27 באפריל 1803 נכנס סעוד גם למכה. נמנע כאן ממעשי טבח או שוד, אך הרס את כל שמונים הקברות המרשימים של צאצאיו ומקורביו של מוחמד, כולל של אשתו הראשונה, חדיג'ה. נאסרו בעיר לא רק המשקאות החריפים אלא גם עישון הטבק, התושבים הוזמנו להפטר מדברי מותרות ומבגדים יקרים, בוטלו התפילות המיוחדות לכבוד הסולטאן העות'מאני במסגד הגדול, לעומת זאת הקל סעוד על נטל המיסים וב-3 במאי 1803 שלח איגרת לסולטאן הטורקי שבה הודיע לו על כיבוש מכה וביקש שהפחוות הטורקים יימנעו מלהביא למכה ומדינה אפריוני פאר, חצוצרות ותופים. במקום ראלב מינה סעוד לשריף את עבד אל-מאין, אחי השריף המודח. העיר ג'דה הצליחה להישאר מחוץ לתחום שלטונו.
הישגי שלטונו
תוך כדי הרחבת המדינה הסעודית הראשונה הצליח עבד אל-עזיז, בגיבויו של אבן אבד על-והאב, להכניע לעצמו את המנהיגים המקומיים, אמירים וראשי שבטים, ממונים או תלויים בו, תוך שימוש בעונשי הגלייה, הצבת חילות מצב ליד נאות המדבר והכפרים והערים הגדולים שכבש, חייב את התושבים להשתתף במסעות הג'יהאד שערך. הישג ניכר נחשבה הבטחת ביטחון אישי לנוסעים ולעולי הרגל למכה. ההיסטוריון הערבי עות'מאן אבן עבדאללה אבן בישר (מת ב-1872–1873) שיבח את עבד אל-עזיז במילים אלה:
קישורים חיצוניים
History of Islam, ch Shaykh ibn Abdul Wahhab of Nejd Yara El Khoury Le wahhabisme: le fondateur, la doctrine, l’alliance de Mohammad Ben Abdel Wahhab avec les Saoud 9.02.2015 באתר הצרפתי Histoire & Actualité SARL- Orléans, Les clés du Moyen Orient А. М. Вacильeв История Саудовской Аравии 1745-1973 Акaдeмия Нaук СССР Институт Bocтoкoвeдeния. Haукa 1982
בנג'מין לוגן
בנימין לוגן (1 במאי 1743 – 11 בדצמבר 1802) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי. במסגרת תפקידו כאלוף-משנה במיליציית מחוז קנטקי שבוירג'יניה, לחם לוגן במלחמת העצמאות האמריקנית תוך שהוא מפקד על כל המיליציות בווירג'יניה. בראשית שנותיה של ארצות הברית, נמנה לוגן בין האישים המשפיעים ביותר על הקמת קהיליית קנטקי. אחיו, ג'ון לוגן, היה הגזבר הראשון של קנטקי.
גוויקיאני
גוויקיאני (בליטאית: Gaveikėnai; בפולנית: Gawejkiany) הוא כפר במחוז משנה איגנלינה במזרח ליטא. בשטח הפארק הלאומי אוקשטאיטייה. הכפר שוכן מערבית לאיגנלינה, כ-25 ק"מ צפונית לשווינציאן.
בנג'מין לוגן
ביוגרפיה
בנג'מין לוגן נולד ב-1 במאי 1743, במחוז אוגוסטה שבמדינת ווירג'יניה. לוגן היה בנם הבכור של דייוויד וג'ין לוגן. בגיל 15, נפטר אביו של לוגן, והוא ירש את 860 הדונמים (3.5 קמ"ר) שבבעלות אביו. בשנת 1772 נישא לוגן לאן מונטגומרי, ובמרוצת השנים נולדו לזוג שמונה ילדים. בשנת 1776 עבר לחלה המערבי של וירג'יניה, כיום קנטקי. הוא בנה את משכנו, מצודת לוגן, שלימים יהפוך לעיירה סנט אסף ליד סטנפורד. באותה שנה מונה לוגן לשריף מחוזו מגוריו. בעת המהפכה האמריקנית, היה לוגן הקצין השני של וירג'יניה במחוז קנטקי, והשתתף בהגנה על עיירות המחוז מפני האינדיאנים.
גוויקיאני
עד מלחמת העולם הראשונה התקיימה בו קהילה יהודית קטנה. לאחר המלחמה ועד מלחמת העולם השנייה התגוררה בו משפחה יהודית אחת שגורלה לא נודע.
בנג'מין לוגן
ביוגרפיה
לאחר עצמאותה של ארצות הברית, הפך לוגן לאחד ממנהיגי היפרדותה של קנטקי מווירג'יניה, והפיכתה למדינה עצמאית. בין השנים 1781–1787 כיהן כציר קנטקי בבית הצירים של וירג'יניה. באוקטובר 1786 הובל לוגן את כוח אנשי המיליציה בקטנקי ורסוס עיירות שונות במדינת אוהיו לאורך נהרות מיאמי והמד. הלחימה צלחה ושלוש עשרה עיירות נשרפו כליל. לוגן הרס את מאגרי המזון של העיירות, וטבח במתנגדים.
גוויקיאני
היסטוריה
ידיעות ראשונות על יישוב פעיל בגוויקיאני קיימות משנת 1373. בסוף המאה ה-19 ישבו בעיירה כעשרים משפחות יהודיות ובבית המדרש שלה התפללו גם יהודי הכפרים הסמוכים. נתונים רשמיים על גודל האוכלוסייה בגוויקיאני זמינים מראשית המאה ה-20: 171 ב-1905, 109 ב-1931, 70 ב-1959, 98 ב-1979, 66 ב-1989, 36 ב-2001 ו-28 ב-2011.
בנג'מין לוגן
ביוגרפיה
לוגן היה אחד ממייסדי אמנת דנוויל, ומכותבי חוקת קנטקי הראשונה. בין השנים 1792–1795 כיהן לוגן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי. בשנת 1975, התמודד לתפקיד המושל מול ג'יימס גררד ותומאס טוד. על פי חוקת המדינה, מכל מחוז בקנטקי נשלח ציר, והמנצח נבחר על ידם. לוגן וגררד נבחרו לצירים של מחוזותיהם, כך שיכלו להצביע לעצמם. בהצבעה הראשונה, קיבל לוגן את קולותיהם של 21 צירים, גררד קיבל 17 וטוד קיבל 14. ציר בודד הצביע עבור ג'ון בראון, שכלל לא התמודד לתפקיד. כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות, התקיימה הצבעה נוספת בין גררד ולוגן. רוב קולותיו של המועמד השלישי, תומאס טוד, תמכו בגררד, והעניקו לו רוב בהצבעה השנייה. ב-17 במאי 1796 אישר מזכיר המדינה של קנטקי, ג'יימס בראון, את היבחרותו של גררד לתפקיד המושל. על אף שבירך את גררד על ניצחונו, מחה לוגן על תוצאות הבחירות בפני התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג'. ברקינרידג' סירב להצהיר את דעתו על תוצאות הבחירות בפומבי, וטען כי חוקת קנטקי לא הסמיכה אותו לכך. אולם באופן פרטי הצהיר למעגל חבריו הקרוב כי לוגן נבחר כדין ויש לפטר את גררד מן התפקיד. לוגן פנה לסנאט המדינה, שהואמן על בחירות שנויות במחלוקת. בנובמבר 1796, פרסם הסנאט מספר תגובות נייטרליות לעניין, עד שלוגן זנח את המסע לפיטוריו של גררד. בבחירות של 1799 התמודד לוגן לתפקיד שוב. לוגן הגיע למקום השלישי עם 3,996 קולות, וגררד נבחר בפעם השנייה ברציפות לתפקיד.
גוויקיאני
היסטוריה
כבר לפני מלחמת העולם הראשונה החלו הצעירים היהודים לנטוש את גוויקיאני, רובם היגרו פנימית לערים הגדולות וחלקם היגרו לארצות הברית. רוב ככל יהודי גוויקיאני נטשו את העיירה במהלך ואחרי המלחמה ועברו להתגורר באיגנלינה הסמוכה.
בנג'מין לוגן
ביוגרפיה
בשנת 1802 נפטר לוגן משבץ מוחי בביתו. הוא נטמן בחלקת קבר בשטח ביתו. לזכרו, נוסד מחוז בקנטקי ובאוהיו כל שמו.
קובאן (חבל ארץ בקווקז)
קוּבָּאן (Kuban; בכתב רוסי: Кубань) הוא חבל ארץ היסטורי בצפון קווקז, הכולל שטחים לאורך נהר קובאן, שהיו חלק ממחוז קובאן, במלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית.
עד סוף המאה ה-18 היה קובאן מיושב ללא הפרעה מאז התקופה הפלאוליתית. האזור עשיר בחפצים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה. במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה קובאן היה אחד המרכזים הראשונים לייצור ארד. משם התפשטה המלאכה לאוקראינה עד לנהר דניפרו. התושבים הראשונים היו ככל הנראה הקימריאנים ההודים-אירופיים. קובאן התגלה כיחידה פוליטית ומנהלית בשנת 1860 לאחר איחוד שטחי הקוזאקים של הים השחור עם האזורים המזרחיים של קובאן כדי ליצור את מחוז קובאן. השטח על הגדה השמאלית של נהר קובאן (הטרנסקובאן) הצטרף למחוז קובאן. בשנת 1896 הופרד חוף הים השחור מהמחוז ויצר את חבל הים השחור. רוב שטחה של קובאן נתבע לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי הרפובליקה העממית של קובאן, אך בשנת 1920 שולב האזור על ידי הבולשביקים ב - RSFSR כמחוז קובן – הים השחור. שטחו של חבל קובאן תואם במידה רבה את קראזודאר קראי של ימינו (הוקם בשנת 1937) ואת המחוז האוטונומי קרצ'אי-צ'רקס בחלקו העליון של נהר קובאן, אשר היה מיושב היסטורית על ידי שבטי צ'רקסיאן (צ'רקסי).
עם הקמת ברית המועצות פוזרה היחידה הקוזאקית, ושטחי החבל פוזרו בין המחוזות השונים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם מחדש ארגון הקוזאקים במקום.
ליבריה
רפובליקת ליבריה (באנגלית: Republic of Liberia) היא מדינה בחוף המערבי של אפריקה. היא גובלת בסיירה לאון, בגינאה ובחוף השנהב.
מדינת ליבריה הוקמה בשנת 1847 על ידי עבדים משוחררים מארצות הברית שיושבו בה על ידי סוכנויות אמריקניות. למרות זאת, צאצאיהם מהווים כיום רק 2.5% מהאוכלוסייה (המונה כ-5 מיליון תושבים), ואילו 95% מהתושבים הם בני שבטים מקומיים.
בסוף המאה ה-20 סבלה המדינה משתי מלחמות אזרחים: מ-1989 עד 1996 ומ-1999 עד 2003.
היסטוריה
כבר ב-1461 הגיעו לחופי המקום הקרוי כיום ליבריה ספינותיהן של מגלי ארצות פורטוגזים אשר קראו למקום "חוף הפלפל" (Costa da Pimenta) בשל שפע גרגירי הפלפל שמצאו בו. ב-1602 הקימו ההולנדים תחנת מסחר, אולם נטשו אותה כעבור כשנה. ב-1663 הקימו הבריטים מספר תחנות מסחר על חופי ליבריה של היום, אולם אין ידיעות נוספות על התיישבות קולוניאלית בחופי ליבריה עד בואם של העבדים המשוחררים.
בשנת 1822 רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות, אגודה פילנתרופית אמריקנית, שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים - ומכאן שם המדינה: liberty - חירות באנגלית. נשיא ארצות הברית דאז, ג'יימס מונרו, עמד בראש האגודה, ולכבודו נקראה עיר הבירה מונרוביה. האגודה יישבה בליבריה 20 אלף עבדים לשעבר, אשר הכריזו על עצמאותם ב־26 ביולי 1847 (והיו לתושבי המדינה העצמאית היחידה באפריקה למעט אתיופיה); ביום זה נחגג יום העצמאות של המדינה. העבדים המשוחררים שהתיישבו בליבריה נקראו ליבריאנים אמריקאים ומנו כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה.
אדווין בארקלי (1882–1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
שני העשורים האחרונים של המאה העשרים, בישרו לליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים, הראשונה מ-1989 עד 1996 והשנייה מ-1999 עד 2003.
הפיכה צבאית שחולל סמואל דו הביאה קץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית. ב-1989 חולל צ'ארלס טיילור הפיכת שלטון נוספת. מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר טיילור לנשיא המדינה. המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לצאת לגלות בארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה. גם לאחר בחירות אלו נמשכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 עד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה. ב-2003 הושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור מצא מקלט בניגריה. ב-2006 הוא נעצר וב-2008 עמד לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה. ב-2012 הורשע טיילור ונידון לחמישים שנות מאסר.
אף על פי שנהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות והמרידות נמשכו גם לאחר מכן, ובאוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן ניצחה אלן ג'ונסון-סירליף (נשיאה בפועל מ-16 בינואר 2006). בכך הייתה ג'ונסון-סירליף לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה. ג'ונסון סירליף זכתה בקדנציה נוספת ב-2011, וב-2017 נבחר כדורגלן העבר ג'ורג' ואה לנשיא.
פוליטיקה
צורת השלטון בליבריה מבוססת על מודל הרפובליקה האמריקני, עם שלוש רשויות שלטוניות, אך נשיא ליבריה הוא בעל הכוח המשמעותי במדינה. לאחר פירוק המפלגה הרפובליקנית בליבריה ב-1876, מפלגת הוויגים האמיתית הייתה המפלגה החוקית היחידה בליבריה, עד ההפיכה ב-1980. כיום אין לאף מפלגה רוב בפרלמנט. למרות השחיתות השלטונית הרבה, התאפיינה המערכת הפוליטית בליבריה ביציבות מאז הקמתה ב-1847 ועד קיצה של הרפובליקה הראשונה ב-1980.
בשנים מאז חוותה ליבריה שלטון צבאי, דיקטטורה, מלחמות אזרחים וניסיונות הפיכה. מאז היבחרה של ג'ונסון-סירליף לנשיאה ב-2005, חוותה המדינה שקט יחסי.
יחסי ישראל - ליבריה
בעקבות מלחמת יום הכיפורים ניתקה ליבריה באופן חד-צדדי את יחסיה עם ישראל. כעשור מאוחר יותר התחדשו היחסים ומאוחר יותר נחתמו אמנות שיתוף פעולה בתחומי ביטחון כולל הסכם בנושא תעופה, כלכלה, טכנולוגיה ועוד. כיום יש יחסים דיפלומטיים מלאים, אם כי ליבריה לא נחשבה כאוהדת ישראל. למרות זאת, מנובמבר 2007 הודקו היחסים, וליבריה שוב נעזרת בישראל בענייני ביטחון וכלכלה.
כלכלה
ליבריה, שסבלה הרס רב במלחמת האזרחים הממושכת, מדורגת, נכון ל-2020, כמדינה הענייה בעולם. רוב תושביה עוסקים בחקלאות או עיבוד תוצרת חקלאית, בעיקר אורז, קנה סוכר, קפה, קקאו, מניהוט (קסאווה), בננות, כריתת עצים ועיבודם, הפקת גומי ועיבודו, גידול עצי דקל והפקת שמן דקלים, גידול צאן ועיבוד תוצרתו.
פרט לחקלאות, עוסקים בהפקת ברזל, מעט יהלומים וזהב.
מקור הכנסה נוסף הוא גביית דמי רישום בגין מתן זכות לאוניות להניף את הדגל הליברי כדגל נוחות.
גאוגרפיה
ליבריה שוכנת בקואורדינטות 6 30°N, 9 30°W על חוף האוקיינוס האטלנטי במערב אפריקה, גובלת בסיירה לאון, גינאה וחוף השנהב. זו מדינה השוכנת באזור תת-הסהרה, צורתה מלבנית, לאורך קו החוף שאורכו כ-580 קילומטר, משתרע מישור רחב המכיל ביצות וממנו מתרוממות גבעות ובעקבותיהן הרים מיוערים.
דמוגרפיה
קרוב ל-95% מהאוכלוסייה הם בני שבטים מקומיים. כ-2.5% מהאוכלוסייה הם צאצאי עבדים משוחררים שחזרו מארצות הברית. עוד כ-2.5% הם קונגולזים שהגיעו כעבדים ופחות מ-1% זרים.
טרייסי ספירידקוס
טרייסי ספירידקוס (באנגלית: Tracy Spiridakos; נולדה ב-20 בפברואר 1987) היא שחקנית קנדית. היא מוכרת בעיקר מתפקידה בתור שרלוט "צ'רלי" מת'יסון בסדרה "מהפכה" ובשל תפקידה בתור הבלשית היילי אפטון בסדרה "שיקגו PD"; שתי הסדרות של רשת הטלוויזיה NBC.
ביוגרפיה
ספירידקוס נולדה בוויניפג, מניטובה שבקנדה לג'ורג' ואנסטסיה ספירידקוס, בעלי מסעדה ילידי יוון. היא גדלה עד גיל 5 ביוון בעיירה סקאלה הממוקמת ליד העיר ספרטה. ספירידקוס החלה לשחק בחטיבת הביניים ולמדה במרכז להכשרת שחקנים של מניטובה. למדה בתיכון אוק פארק בעיר הולדתה.
קריירה
בשנת 2007 עברה ספירידקוס לוונקובר כדי לקדם את קריירת המשחק שלה. תוך מספר שבועות קיבלה את התפקיד הראשון שלה, תפקיד קטן בסדרה "על טבעי". היא המשיכה לעבוד בטלוויזיה עם תפקידי אורח בסדרות: "אישה ביונית", "ישנן בנות", "הלקסט" ו"בניחוש חוקר". בשנת 2010 היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "גובלין" ובסדרת הרשת "מורטל קומבט המורשת" המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו מורטל קומבט. היה לה גם תפקיד חוזר בסדרה "כמעט אנושיים" בתפקיד של ברין מקליין, אדם זאב.
בשנת 2009 זכתה לתפקיד ראשי ראשון בסדרת הנוער "רוב החוקים!", כבקי ריצ'רדס בת ה-15. הסדרה ירדה מהאוויר לאחר עונה אחת עקב רייטינג נמוך. את הופעת הבכורה שלה בקולנוע עשתה בשנת 2011 בסרט "כוכב הקופים: המרד" בכיכובו של ג'יימס פרנקו; הסרט הוא השביעי בסדרת סרטי "כוכב הקופים".
בשנת 2012 החלה לככב כשרלוט "צ'רלי" מת'יסון בסדרת המדע הבדיוני "מהפכה" ברשת NBC למשך 2 עונות עד 2014, שעבור תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת לפרס סאטורן כשחקנית הראשית הטובה ביותר, אך הפסידה לאנה טורב מהסדרה פרינג'.
בשנת 2013 שיחקה בסרט הדל-תקציב "תהרוג בשבילי" לצידה של קייטי קסידי. בשנת 2014 הייתה שחקנית אורחת בעונה השלישית של הסיטקום "אפיזודס" של רשת Showtime, בתפקיד של דון, הבת של מורנינג רנדולף (מירצ'ה מונרו).
בשנת 2017 ספירידקוס הופיעה בפרקים האחרונים של העונה הרביעית של הסדרה "שיקגו PD", המשודרת ברשת NBC. בספטמבר אותה שנה החלה לשחק בעונה החמישית בתפקיד ראשי.
אדמון לוקאר
דוקטור אדמון לוקאר (בצרפתית: Edmond Locard; 13 בדצמבר 1877 – 4 במאי 1966) היה קרימינולוג צרפתי שהיה חלוץ בתחום הזיהוי הפלילי וכונה "שרלוק הולמס של צרפת". הוא ניסח את "עקרון ההחלפה של לוקאר".
ביוגרפיה
לוקאר נולד בקומונה בלואר, ולמד רפואה ומשפטים בליון. בנוסף, לוקאר התעניין במוזיקה ובתיאטרון, וכתב ביקורות לעיתוני ליון. הוא שימש כעוזרו של הפרופסור והקרימינולוג אלכסנדר לקסאניה, שהיה יריבו של הקרימינולוג צ'זארה לומברוזו.
בשנת 1910 הצליח לוקאר לשכנע את משטרת ליון להעניק לו עליית גג בעלת שני חדרים ושני עוזרים, ובכך יצר את מעבדת הזיהוי הפלילי הראשונה בהיסטוריה. באחד המקורות נטען כי באחד הניסויים שערך, הצליח לזהות את משלחי היד של 92 מתוך 100 נבדקים, על פי בדיקה יסודית של האבק שנאסף מגבותיהם בלבד.
לוקאר התעניין מאוד בקריפטולוגיה, ובשנת 1914 סייע לצבא הצרפתי לפצח את הקודים של האויב הגרמני.
ב-1918 פיתח שיטה חדשנית לזיהוי טביעות אצבע באמצעות שימוש ב-12 נקודות מפתח. הוא אף שרף את קצות אצבעותיו בניסיון לבדוק האם ניתן להשמיד את טביעת האצבע.
לוקאר כתב סדרה בת שבעה ספרים בשם "Traité de Criminalistique". הוא המשיך במחקריו, עד למותו בשנת 1966.
הוא נחשב לאבי הזיהוי הפלילי המודרני, והעיקרון שקבע, "עקרון ההחלפה של לוקאר", הוא הבסיס של כל מדע הזיהוי הפלילי.
ויולה יוקריאנה
ויולה יוקריאנה (שם מדעי: Viola ucriana) הוא מין בסוג סגל ממשפחת הצמחים הסגליים. מין זה אנדמי לסיציליה. בתי הגידול האופייניים הם צמחיית שיחים ים-תיכוניים וכן אזורים סלעיים. מין זה נמצא בסכנת הכחדה עקב הצטמצמות אזורי בית הגידול שלו.
עדין אבן ישראל
הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) (ג' באב ה'תרצ"ז, 11 ביולי 1937 – י"ז באב ה'תש"פ, 7 באוגוסט 2020) היה מחבר ספרי הגות יהודית וביאורים, בפרט לתלמוד ולחסידות. נודע בעיקר בשל פירושו לתלמוד והיותו בעל ידע רחב בתחומי דעת שונים. חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשמ"ח (1988), עיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2012 ויקיר ירושלים לשנת 2017. שימש כנשיא הסנהדרין החדשה (2004–2008), היה רב בית הכנסת צמח צדק בירושלים ונשיא הישיבות התיכוניות מקור חיים ושפע מקור חיים ונשיא ישיבת תקוע. השתייך לחסידות חב"ד. המגזין טיים הגדיר אותו כ"משכיל שנולד פעם במילניום".
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרבקה לאה לבית קרוקוביץ' צאצאית רבי יצחק מוורקא ולאברהם משה שטיינזלץ, מצאצאי האדמו"ר הראשון מסלונים. הוריו היו חילונים. היה גם מצאציו של בעל הלבושים.
בשנות העשרה שלו חזר בתשובה. את דרכו ליהדות ולחסידות, החל במפגש עם הרב שמואל אלעזר היילפרין, מורו ורבו. הוא גם למד אצל הרבנים נחום שמריהו ששונקין ודב בער אליעזרוב בירושלים. בגיל שש עשרה וחצי החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה ב והיה אז לסטודנט הצעיר ביותר בה, ובמקביל למד בישיבת תומכי תמימים של חסידות חב"ד בלוד שם התחבר לרב שלמה חיים קסלמן. למד גם בישיבת ישיבת תורת אמת ובישיבת מיר. מסיבות רפואיות לא שירת בצה"ל.
בה'תשי"א הקים עם הרב משה שפירא את אחוות שלהבת-יה, ובשנת ה'תשט"ז החלו השניים בהפצת ירחון בשם "רשפים" בעילום שם לאנשי רוח. שמואל הוגו ברגמן תיאר את כתב העת כ"תופעה רוחנית מרתקת".
בט"ו בסיוון ה'תשכ"ה נישא לחיה שרה, בתו של חיים הלל אזימוב, חסיד חב"ד.
בשנת ה'תשנ"א (1991) שינה את שם משפחתו ל"אבן ישראל", בהמלצת הרבי מליובאוויטש לשנות את שם משפחתו ללשון הקודש.
היה עמית מחקר במכון לדתות באוניברסיטת ייל, עמית מחקר בכיר במרכז ללימודי המדעים והדתות באוניברסיטת קולומביה ומרצה אורח במוסדות אקדמיים נוספים.
יעץ יחד עם פרופ' אביגדור שנאן מהאוניברסיטה העברית את הדיוק המקראי של הסרט נסיך מצרים.
בה'תשס"ד (2004) ייסד יחד עם קבוצה של רבנים ואקדמאים את תנועת הסנהדרין החדשה ושימש כנשיאה.
בה'תשע"ז (2016) עבר אירוע מוחי קשה וחדל מלדבר. בי"ז באב ה'תש"ף נפטר, כשבועיים לאחר שחלה בדלקת ריאות, ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים. אישי ציבור ופוליטיקאים מכל גווני הקשת הפוליטית ספדו לו.
חיבר למעלה מ-400 חיבורים בעיקר בפרשנות התלמוד, המקרא והחסידות, שמוערך כי נמכרו בכחמישה מיליון עותקים. כתב מאות מאמרים תורניים ומאמרי דעה בנושאים שונים.
הושפע מתורת אדמו"רי חב"ד והרבי מקוצק. היה תלמיד של הרבי מנחם מנדל שניאורסון, נפגש עמו ב גם בשנותיו האחרונות. היה בקשר קרוב גם עם אדמו"רי גור, רבי ישראל אלתר, ועם רבי שמחה בונים אלתר. לבקשתו של רבי שמחה בונים אלתר כתב הרב אבן ישראל את ביאורו למסכת פאה מהתלמוד הירושלמי.
משפחתו
לזוג אבן ישראל נולדו בת ושני בנים, הרב מנחם יעקב צבי והרב אברהם משה חיים הלל. מנחם עומד בראש הוצאת ספריו. בעבר כיהן בנו הצעיר (אמחי'ה) כמשפיע בישיבת "אחי תמימים" בכפר חב"ד. כיום שניהם עורכים את ספריו. גיסו הרב שמואל אזימוב היה שליח חב"ד בצרפת.
In The Mix
In The Mix (בעברית: בתערובת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי. השיר יצא לאור ב-17 בספטמבר 2019, על ידי חברות התקליטים מריה קארי רקורדס וסטודיו ABC, כשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה "Mixed-ish".
עדין אבן ישראל
תלמוד שטיינזלץ
בשנת ה'תשכ"ה (1965) הקים את "המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים" לביאור התלמוד במטרה להנגישו לקורא הישראלי. "תלמוד שטיינזלץ" מנוקד, מפוסק ומחולק לפסקאות. בנוסף לפירושי רש"י ותוספות, נכללים בו תרגום של התלמוד מארמית לעברית, בתוספת מבואות, הסברים, סיכומים, ביוגרפיות של חכמי התלמוד, תרשימים, תמונות ועוד. הכרך הראשון יצא לאור בשנת 1967 והאחרון בה'תשע"א (2010).
In The Mix
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד שירי ה-R&B הדיגיטליים.
עדין אבן ישראל
תלמוד שטיינזלץ
פירוש דומה יצא על מסכת פאה ומסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
לאחר סיום הוצאת הביאור לתלמוד, הוציא לאור (2016) את הביאור לתנ"ך, למשנה תורה להרמב"ם (2017), והכין את הבסיס לביאור המשנה (שהושלם לאחר פטירתו על ידי מכון שטיינזלץ) וסידור התפילה (עם ביאורי החסידות (דא"ח) של אדמו"ר הזקן בעל התניא), בין השאר בסדרת שיעורים מוקלטים. שנים לפני כן הוציא לאור את ביאורו לספר התניא (הוצאת משכל), שנערך משיעור שבועי שמסר במשך עשרות שנים ("חוגי ח"ן למשנת חב"ד"), ובו השתתפו אנשי ציבור מפורסמים.
In The Mix
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי ודניאל מור II והופק על ידי השניים גם כן. ב-5 באוגוסט 2019, קארי אישרה כי היא תשיר את "In The Mix", שיתפקד כשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה "Mixed-ish". השיר נכתב והוקלט בסביבות יולי ואוגוסט באותה השנה.
עדין אבן ישראל
בארץ
כבר בשנות ה-60 החל להרצות בישראל ומחוץ לה בנושאי יהדות. הרצה בין היתר בקיבוצים.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) הקים בירושלים את הישיבה הגבוהה "מקור חיים" בשיתוף הרב מנחם פרומן והרב שג"ר. הישיבה נסגרה לאחר ארבע שנים. במקביל נפתחה בשכונת מקור חיים בירושלים הישיבה התיכונית מקור חיים בנשיאותו, שעברה בהמשך לכפר עציון, יחד עם בית ספר יסודי וגן באותו השם.