cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איש הנצח (סדרת טלוויזיה)
פרולוג
קונור ודאנקן מתאמנים, נהנים זה מחברתו של זה ורבים על הזכות להרוג את סלאן, אך האידיליה נשברת כאשר קונור גוער בדאנקן ולמורת רוחו מפציר בו לחזור אל "המשחק", כינוי לתחרות בה הורגים בני האלמוות אחד את השני על ידי עריפת ראשם ועל ידי כך נהנים מכוחם. המנצח בתחרות, בן האלמוות האחרון, יזכה בכוחות של כל בני האלמוות האחרים ובכך יהיה בעל כוח אדיר לחולל שינוי בעולם, לטובה או לרעה. טסה, שהייתה מודעת עד כה להיותו של דאנקן בן אלמוות תוהה על קנקנו של קונור וכועסת שהשניים מנסים להסתיר ממנה את "המשחק", אודותיו דאנקן שמר בסוד עד לאותו שלב.
סלאן פורץ שוב לחנות העתיקות וכובל את טסה על מנת להתגרות בדאנקן. לאחר האירוע הטראומטי מביעה טסה את רצונה לעזוב את החנות ולעבור לגור בפריז. עקב החשש ההולך וגובר לגורלה מציעה לה דאנקן להיפרד לאחר שנים-עשר שנים של זוגיות וטסה מתנגדת. לאחר הקרב מול סלאן, טסה ודאנקן מתפייסים ומחליטים להישאר יחד, וקונור עוזב.
המשך העונה
בהמשך העונה, ריצ'י נעזר בדאנקן במספר הזדמנויות, ואף עובר להתגורר עימו ועם טסה. מוטיב חוזר המניע את העלילה הוא היכנסותם של רי'צי וטסה לצרות והצלתם על ידי דאנקן. את העלילה מלווים פלשבקים של דאנקן אל עברו, וזאת בהשראת דמויות מעברו שהוא פוגש בהווה, ובהשראת סיטואציות בהווה.
קישורים חיצוניים
Highlander
ג'סיקה סימפסון
ג'סיקה אן ג'ונסון (באנגלית: Jessica Ann Johnson; נולדה ב-10 ביולי 1980) היא זמרת פופ ושחקנית אמריקאית. סימפסון התפרסמה לראשונה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים. שבעה משיריה הפכו ללהיטים שנכנסו למצעד Billboard Top 40 האמריקאי, והיא הוציאה חמישה אלבומי זהב ושני אלבומי פלטינה. סימפסון הופיעה בתוכנית המציאות "Newlyweds", ששודרה בערוץ MTV בקיץ 2003 ועסקה בחייה כנשואה טריה. גם אחותה הצעירה, אשלי סימפסון היא זמרת.
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'סיקה אן סימפסון (Jessica Ann Simpson) באבילין, טקסס שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית. הוריה הם ג'ו, פסיכולוג, וטינה אן. יש לה אחות צעירה בשם אשלי סימפסון. לאחר מספר שנים עברה המשפחה לדאלאס. בגיל 12, נתן לה אביה טבעת "טוהר" וסימפסון מספרת כי בעקבות כך נשארה בתולה עד ליום חתונתה. הוריה התגרשו ב-2012.
קריירה
בגיל 12 התמודדה סימפסון על תפקיד בתוכנית "מועדון מיקי מאוס" לצד בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה אך פרשה בשלב הסופי של ההתמודדות. את קריירת השירה החלה בעקבות שירתה במקהלת כנסייה. חברת תקליטים קטנה שמה לב לכשרונה והציעה לה להקליט אלבום. לאחר סיום ההקלטות התפרקה החברה וסימפסון לא הצליחה להוציא את אלבומה. בעזרת מימון פרטי יצא אלבומה הראשון ב-1999 בהפקת קולומביה רקורדס. האלבום נקרא "Sweet Kisses" ומכר למעלה מ-4 מיליון עותקים ברחבי העולם. בשנת 2001 הקליטה את "Irresistible", אלבומה השני. שנה לאחר מכן הופצה גרסת הכיסוי שלה לשיר "Part of Your World" כחלק מהאלבום "Disneymania".
בשנת 2003 יצא אלבומה השלישי, "In This Skin". האלבום לא זכה להצלחה גדולה בשבוע הראשון להוצאתו: רק 64 אלף עותקים נמכרו. הדבר גרם לבעיות אצל סימפסון אשר קיבלה אולטימטום מאולפני "קולומביה" לקדם את האלבום בצורה טובה או לאבד את החוזה. לאחר תקופה מסוימת הוצא דיסק מיוחד לאספנים ובעקבות הצלחת סדרת המציאות, הצליח האלבום והגיע לרמה של פלטינה מרובעת בארצות הברית ומכר מעל לשבעה מיליון עותקים בכל רחבי העולם והוכרז כאלבום השני הטוב ביותר בשנת 2004 בארצות הברית. בשנת 2004 הוציאה את אלבום שירי חג המולד המיוחדים שלה ומכירותיו עלו בסופו של דבר למעל ל-1.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2005 צילמה לראשונה וידאו-קליפ חושפני למדי אשר שיפר בצורה משמעותית את מעמדה והפך את סימפסון לסמל מין. היה זה הווידאו לשיר "These Boots Are Made For Walkin'" - חידוש לשיר ישן מאת ננסי סינטרה, הווידאו זכה להצלחה רבה והסינגל עבר מיליון הורדות חוקיות ברשת ומעל 1.5 מיליון עותקים בחנויות והוא הסינגל המצליח ביותר שלה; חודשים לפני שיצא הייתה אמורה בריטני ספירס להחליף את סימפסון בווידאו זה.
בשנת 2006 כתוצאה משירה מאומצת ובעיות בריאותיות שהתגלו בגרונה, הפסיקה את סיבוב ההופעות כחלק מקידום האלבום A Public Affair. האלבום יצא מהחנויות לאחר שנה עם מכירה של מיליון עותקים ברחבי העולם.
שטוחלנדיה
שטוחלנדיה: רומאנסה רבת-ממדים (באנגלית: Flatland) היא נובלה מאת אדווין אבוט אבוט שנכתבה ב-1884. כסיפורת, שטוחלנדיה נחשבת לסאטירה מז'אנר הפנטזיה, המתארת חיים בעולם מישורי בעל שני ממדים, ובנוסף מותחת ביקורת על ההיררכיה החברתית בחברה הוויקטוריאנית בה חי אבוט. הספר עודנו פופולרי בקרב מתמטיקאים וסטודנטים הלומדים את המקצוע, בייחוד אלו הלומדים את רעיון הממדים המרובים.
ג'סיקה סימפסון
קריירה
בספטמבר 2008 יצא אלבום הקאמבק שלה Do You Know עם נטייה לקאנטרי ורוקנרול בהפקתם של ג'ון שאנקס ובראט ג'יימס. הסינגל Come On Over שפורסם בחודש אוגוסט עבר יותר מחמשת אלפים הורדות חוקיות באינטרנט. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי של ארצות הברית לאחר קידום אגרסיבי ביותר בכל תוכניות האירוח הנחשבות, ביניהן "רוקדים עם כוכבים", "בוקר טוב, אמריקה" ו"המופע המוקדם". בנוסף, ביולי פתחה סימפסון סיבוב הופעות לקידום האלבום עם להקה של 9 נגנים.
שטוחלנדיה
מספר סרטים יצאו בעקבות הסיפור, כולל שני סרטים שונים שיצאו ב-2007.
ג'סיקה סימפסון
קריירת המשחק
בשנת 2002, התארחה סימפסון בשלושה פרקים בסדרה "מופע שנות ה-70". בשנת 2005 סימפסון הוציאה את סרטה הראשון "הדיוקס קורעים את האזרד", קומדיה לצד שון ויליאם סקוט. בעקבות הסרט הוציאה את השיר "'These Boots Are Made for Walkin" שזכה להצלחה גדולה, עקב שיר זה סימפסון הוכרזה כסמל מין. סימפסון חתמה חוזה עם מפיק סרטים מצליח, היא קיבלה 2 סרטים בתשלום של 30 מיליון דולרים לסרט.בשנת 2006 סימפסון כיכבה בסרט "סופר בלונדינית" בו שיחקה את השחקנית הראשית, הסרט מדבר על עובדת חדשה שמגיעה לסופרמרקט ו-2 עובדים נלחמים על ליבה. בעקבות סרט זה, סימפסון יצאה מרשימת 10 הזמרות-שחקניות הגרועות ביותר.
שטוחלנדיה
עלילה
הסיפור מתאר עולם דו-ממדי שתושביו הם מצולעים המתחלקים לקאסטות שונות בהתאם למספר צלעותיהם. העיגולים הם בני המעמד הגבוה ביותר, והנשים הן קווים ישרים. המְסַפֵּר, ריבוע צנוע (קאסטת הריבועים הוא מעמד הג'נטלמנים ואנשי המקצוע בשטוחלנדיה), מספר לקוראים על כמה מן השלכותיהם של החיים בשני ממדים. הריבוע חולם על ביקור בעולם בעל ממד אחד, בו הוא מנסה לשכנע את שליט הממלכה הבוּר כי אכן קיימים שני ממדים, אך מוצא כי לגרום לשליט החד-ממדי לראות מחוץ לקו הישר האינסופי בו הוא חי, הוא דבר בלתי אפשרי.
לאחר מכן מבקר כדור תלת־ממדי את הריבוע, שאינו מסוגל לתפוס את דבר נפחו של הכדור עד שרואה הוא את חללנדיה (Spaceland, בתרגום חופשי: "ארץ המרחב") במו עיניו. הכדור מבקר בשטוחלנדיה בתחילת כל אלף שנים, כדי לשלוח מבשר חדש של רעיון הממד השלישי, בתקווה שיתחנכו סוף כל סוף תושבי שטוחלנדיה ויכירו בקיומה של חללנדיה.
ג'סיקה סימפסון
אימפריית מכירות\פרסומים וקמפיינים
בשנת 2005 לקחה חלק בקמפיין למכירה של מוצר שנלחם באקנה בשם Proactiv Solution לצד קלי קלארקסון. בשנת 2007 חתמה את החוזה מחדש תמורת 3 מיליון דולר.
שטוחלנדיה
עלילה
מחללנדיה הבטוחה, יכולים הכדור והריבוע להשקיף על העיגולים מנהיגי שטוחלנדיה המספרים בחשאי על ניסיונות קודמים להציג את דבר קיומה של ארץ אחרת, וקובעים שכל מי שיספר שזכה לביקור או להתגלות מארץ כזו גזר דינו יהיה מוות או מעצר (בהתאם לקאסטה שאליה הוא משתייך).
ג'סיקה סימפסון
אימפריית מכירות\פרסומים וקמפיינים
בשנת 2006 הושקו בחסותה סדרת מוצרי קוסמטיקה תחת המותג Dessert Beauty וקולקציית הנעלה אשר התחרתה במותגים גדולים וחדשים של המעצב קלווין קליין ולהפתעת כולם הצליחה להגיע למקום הראשון במכירות ובהצלחה. פרט לשיווק הפכה את הקולקציה לאופנה גדולה ברחבי העולם וגרמה לחיקוי קולקציות דומות מצד כוכבת כמו פריס הילטון. בשנת 2006 הוציאה גם קולקציית משקפי שמש מצליחה.
בשנת 2007 יצאה בקולקצית בגדי ים לנשים ובתכנון לצאת בקו בשמים משלה בסוף שנת 2007. נתונים מראים כי מכירות הרשת של סימפסון נכון לשנת 2006 עומדות על סך 79 מיליון דולר ומעל 50 מיליון דולר ברחבי החנויות באמריקה.
שטוחלנדיה
עלילה
לאחר שמוחו של הריבוע נפתח לממדים חדשים (תרתי משמע), הריבוע מנסה לשכנע את הכדור שקיימים ארבעה ממדים מרחביים, ואולי אף יותר. הכדור נעלב מעזות השערתו של הריבוע ואיננו יכול לתפוס את רעיון קיומם של ממדים אחרים ומסלק את תלמידו מחללנדיה בבושת פנים.
ג'סיקה סימפסון
חיים אישיים ותוכנית המציאות
באוקטובר 2002 התחתנה סימפסון עם הזמר ניק לאשיי. ב-2004 עלתה לאוויר תוכנית ריאליטי בכיכובם בשם "זוג טרי", התוכנית שעקבה אחרי חיי הזוג הייתה להצלחה: 1.4 מיליון צופים בארצות הברית בממוצע. שיא הצפייה בתוכנית הגיע ל-4 מיליון צופים. הפרק האחרון בתוכנית שודר במרץ 2005. בנובמבר 2005 הכריזו סימפסון ובעלה על פרידתם. לאחר מכן יצאה עם שחקן הפוטבול מקבוצת דאלאס קאובויס, טוני רומו ועם הזמר בילי קורגן.
במאי 2010, החלה סימפסון לצאת עם שחקן הפוטבול אריק ג'ונסון. הזוג התארס ב-11 בנובמבר 2010. הם נישאו ב-5 ביולי 2014, ומאז שינתה את שם משפחתה לשלו. לזוג שני ילדים: מקסוול (נולדה ב-1 במאי 2012) ואייס (נולד ב-30 ביוני 2013).
שטוחלנדיה
עלילה
בסופו של הסיפור, הריבוע נכשל בהפצת רעיון שלושת הממדים בשטוחלנדיה. הוא מושלך למאסר, ומגלה שעם הזמן גם הוא עצמו מתקשה יותר ויותר לדמיין בעיני רוחו צורות תלת-ממדיות.
בית גרשם שלום
בית האחיות כהן הידוע גם כבית גרשם שלום, על שם הדייר הידוע שהתגורר בו, נמצא ברחוב אברבנאל 28, בשכונת רחביה בירושלים.
הבית ודייריו
בית האחיות כהן נבנה עבור האחיות הלנה, רוזה ולוטה כהן בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה נבנה מבטון בסגנון הבינלאומי ולא חופה אבן ירושלמית. חיפוי באבן ירושלמית היה מקובל בירושלים באותה עת (וגם כיום) והיעדר חיפוי אבן בתקופה זו היה יוצא דופן. המבנה תוכנן על ידי האחות לוטה כהן, שהייתה אדריכלית במקצועה.
המבנה קרוי על שמו של גרשם שלום, מהידועים בדיירי הבית, שתיאר אותו בספרו האוטוביוגרפי, מברלין לירושלים. שלום עבר אל הבית, אשר שימש עד אז פנסיון בניהולה של הלנה, לאחר גירושיו מאשתו אֶשָה (לימים אשה ברגמן) ונישואיו השניים לפניה פרויד בשנת 1936, והתגורר בו עד מותו בשנת 1982. בבית זה ערך שלום את הסמינרים שלו, ובהם אירח אישים ידועים רבים, בהם ש"י עגנון, מרטין בובר, זלמן שזר, וגם ברל כצנלסון, שהתארח בבית בלילה שבו נפטר.
שלום ומשפחתו הכירו את משפחת האחיות כבר בברלין. אביהן, ד"ר ברנרד כהן, היה רופא ידוע וציוני, מתומכיו של הרצל בתחילת דרכו. האח הבכור של המשפחה, אמיל מוזס כהן, היה רב ליברלי ודרשן מפורסם בזמנו, אשר נאלץ להתפטר מתפקידו עקב תמיכתו הפומבית בציונות. לאחר שעלו חלק מבני המשפחה לישראל, גר האח בתל אביב, וב-1920 עברו האחיות להתגורר בירושלים. הן שכרו דירה ברחוב החבשים, "בבית ערבי שמשפחת בוּדיירי (מהמשפחות הערביות המיוחסות של אותו הזמן) הייתה משכירה ליהודים". לאחר נישואיהם של שלום ואֶשָה, שכרו גם הם חדר בדירה זו, והפכו לשכנים של האחיות.
שלום שמר לאורך השנים על יחסי ידידות עם האחיות ובפרט עם לוטה כהן, וכאמור אף עבר, בשנת 1936, להתגורר בביתן, שנקרא מאוחר יותר על שמו.
דייר מפורסם נוסף - אם כי זמני - בבית זה, היה הסופר ש"י עגנון. עגנון, אשר ביתו בשכונת תלפיות נהרס ונבזז במהלך פרעות תרפ"ט והוא עצמו ניצל מהן בנס, נאלץ לעזוב את ביתו שוב לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, בשל התלקחות הקרבות בין מדינת ישראל לארצות ערב וקִרבת ביתו לאזור הלחימה. מאותו זמן ועד סוף דצמבר 1948, הוא התגורר בבית שלום ללא אשתו (שהתגוררה לא הרחק משם) והמשיך שם את עבודתו הספרותית. משניזוק הבית בתלפיות בשנית, הפעם עקב ההפגזות על השכונה, זקוק היה לתיקונים. שוב נאלץ עגנון לעזוב את ביתו ולהתגורר, בפעם השנייה, בביתו של שלום. במהלך תקופה של חצי שנה, בין פברואר לאוקטובר 1949, התגורר עגנון בבית יחד עם אשתו, ובכל אותו זמן שהו בני הזוג שלום בשבתון בארצות הברית.
בזמן שהתגורר בביתו של שלום, כתב עגנון את הסיפור עידו ועינם. העלילה מתארת סופר אשר עובר להתגורר בבית מכריו, בני הזוג גרייפנבך, על מנת להשגיח על הבית בזמן שהותם בחו"ל. עוד קודם לכן, מסופר כי הסופר היה דייר זמני בבית זה, לאחר פרעות תרפ"ט, שבמהלכן החריבו הערבים את ביתו. אחת מהדמויות המרכזיות בסיפור היא החוקר ד"ר גדעון גינת, מחבר ספרי דקדוק על "לשון עידו" ומחקרים על "ההמנונים העינמיים" שהתגלו על ידו, השוכר חדר בבית. יש הטוענים כי דמותו של ד"ר גינת מבוססת על גרשם שלום. שלום עצמו הכחיש טענה זו מכל וכל וטען כי: "אני אינני מכיר את עצמי בזה. הד"ר גינת זה לא אני". ואילו עגנון טען (בקשר לטענה דומה שהועלתה בקשר לספרו שירה): "מימי לא נתכוונתי להעלות בסיפורי דמות שיכולים לומר עליה, לפלוני זה נתכוון המספר, אלא ברית כרותה למספר אמיתי, שכל נפש שהוא עושה בסיפורו, נפש חיה היא". מבקרי הספרות חלוקים בדעתם בקשר לשאלה זו, אם כי בהחלט ניתן לעמוד על דמיון מסוים (אך לא זהות) בין ד"ר גינת ושלום, בפרט לאור הפרטים האוטוביוגרפיים ששזר עגנון בסיפור על דמות הסופר בו.
אוסף הספרים בבית
במהלך השנים אסף שלום בביתו שברח' אברבנאל כ- 25,000 ספרים. כמחצית האוסף היוותה ספרייתו בתורת הסוד היהודית, שנחשבת לאוסף הדפוסים הגדול ביותר בעולם בתחום זה. מרבית הספרים בתורת הסוד היהודית סודרו על גבי המדפים שהיו תלויים על הקיר שמאחורי שולחן עבודתו. הספרים שחיבר שלום סודרו במרכז הקיר. בחדר האורחים ובשאר חדרי הבית סודרו שאר הספרים שבמדעי הרוח הכלליים.
יואב פלד
יואב פלד (נולד ב-20 ביוני 1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי ישראלי.
חייו ופעילותו האקדמית
יואב פלד נולד לזאבה (זיקה) ומתי פלד וגדל בירושלים. אחותו היא נורית פלד-אלחנן. שירת בצבא כטנקיסט. סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים במדע המדינה וביחסים בינלאומיים ב-1972. לאחר מכן התקבל למסלול ישיר לדוקטורט ב-UCLA, קיבל את הדוקטורט ב-1982. בין השנים 1982 עד 1984 שימש כמרצה בחוג למדע המדינה שבאוניברסיטה העברית. לאחר מכן, עד 1986, הרצה במכון למורשת בן-גוריון שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז שנת 1986 מרצה באוניברסיטת תל אביב. סיים לימודים במשפטים וקיבל רישיון עו"ד ב-2010.
חבר באגודה האמריקאית למדע המדינה, חבר באגודה ללימודי ישראל. היה חבר מערכת בכתב העת תיאוריה וביקורת מגיליונו השני ועד ל-2006. השתתף בייסוד כתב העת של החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, המרחב הציבורי, שעורכיו הם סטודנטים, למעט שני עורכיו הראשיים, פלד ומיכאל קוצ'ין.
ב-2002 קיבל את פרס אלברט חוראני מטעם האגודה ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה עבור כתיבת הספר הטוב ביותר בחקר המזרח התיכון, על ספרו המשותף עם גרשון שפיר Being Israeli: The Dynamics of Multiple Citizenship. שהוא הגרסה האנגלית של הספר "מיהו ישראלי".
פעילותו החברתית
יזם את המאבק נגד הפרטת בתי הסוהר, כאשר הרעיון עלה בזמן ממשלת העבודה ב-1999 ואחר כך הוא עניין את מי שהיה תלמידו, עו"ד אביב וסרמן, שהמשיך בכך. וסרמן יזם את העתירה לבג"ץ של חטיבת זכויות האדם במרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד הפרטת בתי הסוהר (בג"ץ הפרטת בתי הסוהר).
אוטונומיה תרבותית ומאבק מעמדי
עבודת הדוקטורט של יואב פלד, אותה סיים ב-1982, התפרסמה באנגלית ב-1989 ובעברית ב-1997 תחת השם, אוטונומיה תרבותית ומאבק מעמדי: התפתחות המצע הלאומי של הבונד 1893-1905. הספר דן בוויכוח על שאלת הלאומיות היהודית בין הבונד, לנין ובורוכוב.
יואב פלד מתעמק בשילוב בין סוציולוגיה לאידאולוגיה ובוחן את הסוגיה כיצד מצליחה המפלגה לגייס אנשים. עד 1917 התנועה היחידה שעלה בידה לגייס מספר גדול של פועלים יהודים ולהפוך לתנועת המונים הייתה הבונד. חברי תנועת הבונד התפארו בכך שאין להם תאוריה, ופלד מנסה להסביר מדוע התאוריה אינה קוהרנטית. הבונד הפכו את חוסר הקוהרנטיות לאידאולוגיה בגלל המצב המיוחד של הפועלים היהודים בשוק העבודה. התופעה הכי משמעותית באותה תקופה, הייתה דחיקתם של הפועלים היהודים משוק העבודה, שהלכה בד בבד עם תהליך התיעוש. בעלי בתי-החרושת, שהיו מרביתם יהודים, החליפו את פועליהם היהודים בפועלים רוסים כאשר התעשייה הפכה להיות ממוכנת. התנועה הציונית ובתוכה ציונים-סוציאליסטים כמו בורוכוב, כשלה בגיוס ההמונים היהודים כי אלה לא יכלו לדגול בסולידריות יהודית כשבעלי בתי החרושת היהודים מפטרים אותם מעבודתם. הסוציאליסטים הרוסים ובראשם לנין כשלו כי לא ניתן להטיף לסולידריות מעמדית, כשהפועלים הלא-יהודים מחליפים את אלו היהודים במקום העבודה.
מכאן נשאלת השאלה, על איזה בסיס כן ניתן לארגן את הפועלים היהודים? הבונד הציעו אוטונומיה לאומית-תרבותית. היהודים הם לאום, אך לא כל היהודים, אלא היהודים דוברי היידיש של מזרח אירופה. בתור לאום מגיעה להם הגדרה עצמית לאומית, שתתבטא באוטונומיה. הדבר שהשתמע מכך זו מערכת חינוך אוטונומית ביידיש. התפישה הזו הייתה מלאה בסתירות, ושני הצדדים טרחו להראות להם את הסתירות, הן לנין והן בורוכוב.
תשובת הבונד הייתה כי אנו איננו תאורטיקנים, אנחנו אנשי מעשה. לכם תאוריה יפה ולנו עשרות אלפי פועלים יהודים שהצלחנו לגייס במחתרת. המסקנה מכל זה היא שעל מנת להצליח פוליטית לא צריך תאוריה, אלא נוסחה מגייסת (גם תנועת ש"ס פעלה כך, ולכן הצליחה בצורה דומה) הבונד מצאו את הנוסחה המגייסת לקהל שאותו רצו לגייס.
חקר החברה הישראלית
מחקרו של יואב פלד בעשרים השנים האחרונות עוסק בחברה ובפוליטיקה הישראלית. פלד אינו עושה הבחנה בין חברה לפוליטיקה. הוא חוקר את החברה הישראלית בעיקר דרך הפרספקטיבה של האזרחות. במסגרת זו הוא מתמקד באזרחות של קבוצות מיעוט (קבוצות "שוליות" או "מודרות" בשפתו), בראש ובראשונה ערביי ישראל, ופרט להם גם המזרחים.
זרים באוטופיה
בין מאמריו של יואב פלד שקיבלו תהודה היה מאמרו משנת 1993 זרים באוטופיה: מעמדם האזרחי של הפלסטינים בישראל, שפורסם בכתב העת תיאוריה וביקורת. המאמר עוסק באזרחותם של האזרחים הערבים. פלד עושה במאמר זה הבחנה בין שני סוגי אזרחות: אזרחות ליברלית ואזרחות רפובליקנית. טענתו היא שליהודים ישנה אזרחות רפובליקנית, שהיא הרבה יותר משמעותית ואילו לערבים יש אזרחות ליברלית, הווי אומר, יש להם זכויות כלשהן כאזרחים, אך אין להם אפשרות להשתתף בקביעת סדר היום החברתי המשותף. פלד הכניס למחקר את ההבחנה בין שני סוגי האזרחות הללו, שמאז מרבים להשתמש בה.
ש"ס והפרוגרמה האינטגרטיבית
פלד פרסם את המאמר האקדמי הרציני הראשון על ש"ס. במאמרו על ש"ס שואל פלד את השאלה: מדוע הצליחה ש"ס לארגן את המזרחים מבחינה פוליטית, במקום שאף אחד אחר לפניה לא הצליח לעשות זאת? ש"ס עשתה נפשות לא בקרב המזרחים כולם, כי אם סחפה לשורותיה את המזרחים העניים. טיעונו של פלד הוא שש"ס הצליחה כי היא הציעה להם פרוגראמה אינטגרטיבית ולא בדלנית. בניגוד לאליטה האשכנזית שטענה אחרת, כל הסיסמאות של המפלגות המזרחיות היו אינטגרטיביות - אולם הן נתפשו כנבדלות. ש"ס לא הציעה להחזיר את עטרת המזרחיות ליושנה, כי אם את עטרת היהדות. ש"ס המציעה הזדהות יהודית היא נוסחה מוצלחת, כי היא אינה מחייבת לבחור בין זהות מזרחית לזהות ישראלית. זו אינה זהות מזרחית שמיוצגת אל מול הישראלית, כפי שנתפשו מצעיהם של תנועות הפנתרים השחורים או תמ"י, זו נוסחה שמאפשרת להזדהות כמזרחים וכישראלים בעת ובעונה אחת.
בשנת 2001 ערך ספר ובו אוסף מאמרים על ש"ס שנקרא ש"ס: אתגר הישראליות.
מיהו ישראלי
את הספר מיהו ישראלי כתב יואב פלד ביחד עם גרשון שפיר. ספר זה משתמש באותה הפריזמה בה בחן את ש"ס על מנת לנתח את החברה כולה. בין הקבוצות הנבחנות בספר הן: המזרחים, הערבים, העולים של שנות ה-90 ומהגרי העבודה. הספר מנסה להראות כיצד הקבוצות החברתיות מתמקמות, כשהמפתח להראות זאת הוא באמצעות סוגיית האזרחות, במשמעות הרחבה ביותר שניתן להעניק למילה, הכוללת את אופן ההשתלבות של הקבוצה בחברה ותנאיה החברתיים. בספר הוא דן במובנו של המושג אזרחות כסך כל האופנים שבהם הקבוצה משתלבת בחברה.
הספר זכה בגרסתו האנגלית לפרס בשנת 2002 מטעמה של האגודה ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה.
מגילת האומות המאוחדות
מגילת האומות המאוחדות היא המסמך המכונן של ארגון האומות המאוחדות, אשר מהווה חוקה לארגון. אמנת האו"ם מחייבת את האו"ם ואת המדינות החברות בו לשמור על שלום וביטחון בינלאומיים, לקיים את החוק הבינלאומי, להשיג "רמת חיים גבוהה יותר" לאזרחים, לטפל ב"בעיות כלכליות, חברתיות, בריאותיות ונלוות" ולקדם "כבוד אוניברסלי". למען ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד לכולם ללא הבדל באשר לגזע, מין, שפה או דת". בתור אמנה וכאמנה מכוננת, הכללים והחובות שלה מחייבים את כל החברים ומחליפים את אלה של אמנות אחרות.
המגילה נחתמה ב-26 ביוני 1945 בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי, אשר התקיימה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית, על ידי 50 מתוך 51 המדינות שהיו חברות בארגון באותה העת (המדינה ה-51, פולין, לא נכחה בוועידה אך חתמה על המגילה מאוחר יותר), ונכנסה לתוקף ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרורה בידי חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם ובידי רוב המדינות החתומות.
רוב המדינות בעולם חתומות על מגילת האומות המאוחדות, אך ישנן מספר מדינות שטרם אשררו אותה. המגילה מחייבת את כל המדינות החתומות עליה, ויתר על כן, כל התחייבות של מדינה לאו"ם קודמת להתחייבות אחרות של אותה המדינה לאמנות אחרות אשר עליהן היא חתומה.
האו"ם הכריז כי אסור שזוועות מלחמות העולם יחזרו על עצמן לעולם. באותה הכרזה נאמר כי הגנה על זכויות האדם וכבודו היא "הבסיס לחופש, צדק ושלום עולמי". מטרות הארגון הן להציל את הדורות הבאים מפורענות המלחמות, להבטיח זכויות יסוד בסיסיות לגברים ולנשים בכל מדינה, להבטיח שיתקיימו תנאים של צדק וכבוד שיביאו לקידמה חברתית והעלאת רמת החיים. להבטיח שכנות טובה בין מדינות וחיי שלום, סובלנות ללא גורמים עוינים, להשיג שיתוף פעולה בינלאומי בפתרון בעיות כלכליות, חברתיות או הומניטריות. לקדם כיבוד זכויות אדם וחירויות יסוד ללא אפליה על רקע גזע, מין, לשון, או דת. נציגי המדינות שהתכנסו בסן פרנסיסקו קיבלו את אמנת האומות המאוחדות והצהירו על הקמת ארגון בינלאומי המכונה האומות המאוחדות. בדצמבר 1948 פרסם האו"ם "הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם", 30 סעיפים המסכמים את המחשבה האנושית על מהות זכויות האדם. האו"ם פנה לכל מדינה בבקשה לטפח את הכרת הזכויות ולאמצן כחלק מחוקיהן וחוקותיהן.
בפרק הראשון של המגילה, אחרי המבוא שמסביר את הרקע ההיסטורי והרעיוני להכרזה וההקדמה, מוצגות המטרות העיקריות של הארגון (ראה 'מבנה המגילה פרק -א' ). הארגון מבוסס על עקרון השוויון הריבוני לכל חבריה, כדי שכל הזכויות וההטבות יובטחו לחברי הארגון יהיה עליהם למלא את חובותיהם בהתאם לאמנה שנקבעה. על החברים יהיה לישב את הסכסוכים ביניהם בדרכי שלום, ולהימנע מאיומים ושימוש בכוח על מנת להשיג שטחים ועצמאות מדינית. בנוסף הם יתנו סיוע בכל פעולה שנדרשת בהתאם לאמנה, ויימנעו ממתן סיוע לכל מדינה שהאו"ם נמנע ממנה או נוקט נגדה אכיפה.
בפרק השני של המגילה נקבעו הקריטריונים לחברות בארגון. חברות באומות המאוחדות פתוחה לכל המדינות שוחרות השלום אשר מקבלות את ההתחייבויות הכלולות במגילה ורוצות לבצע אותן. מדינה חברה אשר תפר בהתמדה את העקרונות הכלולים במגילה עלולה להיות מגורשת מהארגון על ידי העצרת הכללית בהמלצה של מועצת הביטחון.
מבנה המגילה
מגילת האו"ם, אשר מהווה את הכלי החוקתי שמפרט את זכויותיהן וחובותיהן של כלל המדינות החברות בו, ומבססת את מבנה הארגון וההליכים על פיהם הוא פועל, מורכבת ממבוא ומ-19 פרקים המחולקים כל אחד לסעיפים:
ישראל ומגילת האומות המאוחדות
במגילת העצמאות של ישראל, נכתב:.
סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, עליו נאבקו המשלחות הציוניות בוועידת סן פרנסיסקו אל מול המשלחות הערביות, נזכר בדו"ח אדמונד לוי ככזה הקובע את "העיקרון של ההכרה בהמשך תוקפן של זכויות קיימות של מדינות ועמים שנרכשו מכוח המנדטים למיניהם, כולל אותן הזכויות של היהודים מכוח המסמכים המפורטים לעיל (הצהרת בלפור וכתב המנדט) להתיישב בשטחי ארץ ישראל".
בניין הרייכסטאג
הרַייכְסְטַאג (בגרמנית: Reichstag) הוא המבנה בברלין שבו יושב הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג. הוא שוכן במרכז העיר ברלין, בסמיכות לשער ברנדנבורג. הבניין נחנך ב-1894, בעקבות איחוד גרמניה בסוף המאה ה-19, כשנוצר צורך לבנות בניין שיאגד את כל נציגי הנסיכויות הגרמניות.
השם "רייכסטאג" ניתן לבניין שבו ישב הפרלמנט (שכונה אז "הרייכסטאג") מחנוכת המבנה בשנת 1894 עד לשנת 1939, ובו יושב הבונדסטאג, הפרלמנט הגרמני בן-זמננו, החל משנת 1999.
היסטוריה
עם הקמת הקונפדרציה הגרמנית הפכה העיר פרנקפורט למקום מושבה של האספה הפדרלית של המדינות. ב-1871 הוקמה האימפריה הגרמנית על ידי אוטו פון ביסמרק, שחיבר את החוקה הגרמנית, וקבע את מקום מושב הפרלמנט בברלין. היוזמה להקמת הבניין החלה מיד אחר כך, בשנת 1872, עת נערכה תחרות אדריכלית, עם 103 אדריכלים משתתפים, להקמת הבניין. לאחר סקר קצר של אתרים אפשריים, המליצה ועדה פרלמנטרית על הצד המזרחי של קניגספלאץ (כיום כיכר הרפובליקה), שבו שכן ארמונו של אריסטוקרט פולני-פרוסי, אתנסיוס רצ'ינסקי.
הקמת הבניין בפועל החלה רק עשר שנים מאוחר יותר, עקב בעיות שונות ברכישת הנכס וכן ויכוחים בין וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אוטו פון ביסמרק וחברי הרייכסטאג על אופן ביצוע הבנייה. לאחר משא ומתן ממושך, ארמון רצ'ינסקי נרכש ונהרס, ופינה את מקומו לבניין החדש.
בשנת 1882 נערכה תחרות אדריכלות נוספת, בה השתתפו 200 אדריכלים. הפעם, הזוכה - האדריכל פול וואלוט - ראה את הפרויקט שלו בסגנון הנאו-בארוק מבוצע. הדגם הישיר לעיצוב של וואלוט היה אולם הזיכרון של פילדלפיה, הבניין הראשי של תערוכת המאה של ארצות הברית בשנת 1876. ואלוט עיטר את חזית הבניין בכתרים ובנשרים המסמלים חוזק אימפריאלי. ארבעת המגדלים הפינתיים של הבניין ייצגו את ארבע הממלכות הגרמניות בעת האיחוד, פרוסיה, בוואריה, סקסוניה ווירטמברג, ועליהם הותקן השלט ההרלדי של כל ממלכה. בנוסף, נספו לבניין עיטורים קטנים יותר, המייצגים את ערי המדינה הגרמניות השונות. חלק מהפסלים הדקורטיביים של הרייכסטאג, התבליטים והכתובות היו של הפסל אוטו לסינג.
ב-29 ביוני 1884, הונחה אבן הפינה על ידי וילהלם הראשון, והבניין הושלם עשר שנים אחר כך. הבניין זכה לשבחים בשל בניית כיפת פלדה וזכוכית מקורית, שנחשבה אז להישג הנדסי. אבל תערובת הסגנונות האדריכליים שלו גררה ביקורת נרחבת.
בתקופת גרמניה הנאצית והמלחמה הקרה
בניין הרייכסטאג הוצת ב-27 בפברואר 1933, שבוע לפני הבחירות, והנאצים האשימו את הקומוניסטים בהצתה. בעקבות זאת הוציא היטלר, באישור הנשיא הינדנבורג, צווים וחוקים אנטי-דמוקרטיים, אשר פגעו בחירויות ובזכויות הפרט שהובטחו בחוקת ויימאר, בהן "צו חירום להגנת העם והמדינה" וצו "נגד מעשי אלימות קומוניסטיים המסכנים את המדינה".
לאחר הבחירות נחקק "חוק ההסמכה" - "החוק לביטול מצוקת העם והמדינה", שהעניק לממשלה הנאצית זכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג למשך 4 שנים אף אם הם סותרים את החוקה. החוק התקבל ברוב גדול מכיוון שנמנע מחברי רייכסטאג אחדים מלהצביע, ואחרים קיבלו שוחד, או שאיימו עליהם כדי שיצביעו בעד החוק. החוק הפקיע את סמכויות הפרלמנט והנשיא, והביא לריכוז סמכויות החקיקה בידי היטלר. חוק זה ביטל למעשה את חוקת ויימאר, תוך ביטול הפרדת הרשויות וביטול השיטה הפרלמנטרית.
הרייכסטאג המשיך להתקיים עד שנת 1939 אך ללא משמעות פוליטית, ושימש כחותמת גומי להיטלר וכמכשיר להצדקת חוקיות שלטונו הדיקטטורי. שבוע לאחר פריצת מלחמת העולם השנייה נאם בו היטלר בפעם האחרונה.
ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, צילם הצלם היהודי-סובייטי יבגני חאלדיי את הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג, כסמל לניצחון על גרמניה הנאצית.
בשנת 1956 הוחלט לשפץ את הבניין ולא להרוס אותו, לאחר שנפגע באופן קשה במהלך המלחמה. עם זאת מספר מבנים שהיו סביבו נהרסו. השיפוץ בוצע בתחילת שנות ה-60 והבניין שימש מדי פעם לכנסים.
שיפוץ וחידוש המבנה
לאחר איחוד גרמניה הוחלט ב-1991 להעביר את הבירה הגרמנית בחזרה מבון לברלין. רבים הסכימו כי בניין הרייכסטאג הוא המתאים ביותר לשמש כבית הנבחרים של המדינה המאוחדת. בתחרות אדריכלים שנערכה ב-1992 זכה האדריכל הבריטי נורמן פוסטר, אשר הציע הצעה לבנייה מחדש של המבנה. ההצעה הנבחרת זכתה להתנגדויות רבות בגרמניה, ואלה הובילו לבסוף לתכנון אחר לחלוטין של הבניין, שאותו המשיך לתכנן פוסטר.
התכנון הסופי, אשר בנייתו נמשכה במהלך שנות התשעים, כלל שיפוץ כולל של כל פנים המבנה ובנייה מחדש של כיפתו. במסגרת השיפוץ נהרס כל פנים המבנה והושארו רק ארבע החזיתות החיצוניות שלו בפרויקט הנדסי מורכב מאוד. כל חללי הפנים נבנו מחדש על מנת שיתאימו לצרכים הפונקציונליים של הפרלמנט המודרני, כולל אולם מליאה חדש ומודרני. החזיתות החיצוניות שופצו ושוחזרו בקפידה למצבם המקורי שלפני שריפת המבנה ב-1933.
לפני תחילת עבודות השיפוץ ביצע זוג האמנים כריסטו וז'אן-קלוד מיצג שבו כוסה הבניין ביריעות בד אשר משך מיליוני תיירים אליו.
הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, עבר לרייכסטאג באפריל 1999 והוא שוכן בו מאז.
בפברואר 2021, התביעה בגרמניה הגישה כתב אישום נגד עובד מדינה, בחשד שהעביר את תוכניות הבנייה ושרטוטים טכניים של הבניין למפעילו בשירות המודיעין הצבאי הרוסי בברלין. העובד שמתוקף תפקידו היה אחראי על בדיקת בטיחות של מערכות חשמל ומוצרי חשמל המוצבים בבית הנבחרים הגרמני, קיבל גישה במסגרת עבודתו לתוכניות.
כיפת הזכוכית
כיפת הזכוכית שהוקמה בזמן שיפוץ הבניין הפכה לאחת האטרקציות התיירותיות החשובות בברלין. הכניסה לבניין מותנית בבדיקה מחמירה כמו בנמלי תעופה רבים. לשם כך נבנה ביתן מיוחד בכניסה. לאחר הבדיקה מובלים המבקרים תחת פיקוח לקומת הקרקע, בה שוכן הבונדסטאג, ומשם במעלית גדולה לכיפת הזכוכית, שממנה אפשר לצפות על חלקים נרחבים של ברלין.
שיחזור הכיפה ההיסטורית היה נושא לוויכוח במהלך בניית הרייכסטאג מחדש. הוצעו עשרות גרסאות שונות לכיפה עד שנבחרה כיפת הזכוכית שנבנתה בסופו של דבר. כיפת הזכוכית, אשר בזכותה זכה נורמן פוסטר לתשבחות רבות, זהה בצורתה החיצונית לקופולה הפרוסית המקורית שנבנתה ב-1894. הכיפה כוללת מעברים היקפיים הפתוחים לציבור, מהם יכול הקהל המבקר ברייכסטאג לצפות על העיר ברלין מצד אחד ואל תוך אולם המליאה כלפי מטה מהצד השני. הכיפה באה לייצג את שקיפותה של הדמוקרטיה הגרמנית שלאחר האיחוד. במרכז הכיפה בנויות מראות בצורה של משפך המחדירות אור טבעי לתוך חלל המבנה.
בנובמבר 2010, נסגרה כיפת הזכוכית למבקרים, עקב איומי טרור איסלאמי. באפריל 2011 נפתחה מחדש למבקרים.
אנדרטת הרייכסטאג
ליד הכניסה לרייכסטאג נמצאת אנדרטה לזכר 96 חברי הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר שנרדפו ונרצחו על ידי הנאצים בשנים 1933–1945. רוב הנרצחים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ובודדים ממפלגת המרכז הגרמנית. האנדרטה נחנכה בספטמבר 1992. היא מורכבת מ-96 לוחות ברזל יצוק. על כל לוח מופיע שם, תאריך לידה, תאריך מוות ומקום המוות.
מריאנה סליגמן
מריאנה סליגמן (בספרדית: Mariana Seligmann, נולדה ב-9 באוקטובר 1984; בואנוס איירס, ארגנטינה), הידועה בשם Muni, היא שחקנית, זמרת, דוגמנית, רקדנית ומנחת טלוויזיה ארגנטינאית. ידועה בתפקידיה בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "קטנטנות", "המורדים" ו"פלוריסיינטה".
ביוגרפיה
הופעת הבכורה של סליגמן הייתה ב-2000, בגיל 16, בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות", בתפקידה של פילאר. תפקידה בטלנובלה לא היה משמעותי, אך אפקטיבי לפריצתה. הודות לפריצתה בקטנטנות, בשנת 2002 היא קיבלה תפקיד במחזמר Bella y la Bestia.
בשנת 2002, לאחר הופעת הבכורה שלה, היא הופיעה בתפקיד משני בסרט הספרדי-אמריקאי-בריטי של כריסטופר המפטון, Imagining Argentina. שנה לאחר מכן, כריס מורנה הציעה לה ליטול חלק בתפקיד ראשי בטלנובלה "המורדים" בתפקידה של לאורה לצידם של בנחמין רוחאס, פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה ולואיסנה לופילטו. הודות לתפקידה בטלנובלה היא השיגה חשיפה ציבורית רחבה. בתחילת 2004, לאחר סיומה של הטלנובלה, היא נטלה חלק בהצגת התיאטרון 04, לצידו של השחקן הארגנטינאי חורחה מאחיו.
ב-2004, כריס מורנה שילבה אותה בטלנובלה שלישית אותה הפיקה, "פלוריסיינטה", בתפקידה של קלרה, לצידם של פלורנסיה ברטוטי, חואן מנואל חיל נבארו, מיכאלה ואסקס ושחקנים נוספים אחרים שהופיעו לצידה ב"המורדים". סליגמן, כחלק מצוות השחקנים, הקליטה את כל שירי הפסקול של העונה הראשונה של הטלנובלה ובסיור התיאטרון הבינלאומי ב-2006.
ב-2005, הופיעה בכמה פרקים בגרסה הארגנטינאית לסדרה "נשואים פלוס" ובתפקיד משני בפרק אחת עשרה: Amigos בסדרה Conflictos en red, לצידם של מרסלה קלוסטרבואר, לוקאס קרספי ולאונורה בלקרסה. באותה שנה, היא נטלה חלק במחזמר "מאמה מיה!".
חיים אישיים
משפחתה של סליגמן במקור מגרמניה, ולכן היא שומרת על שליטה מוחלטת בשפה הגרמנית.
בשנת 2002, סליגמן הייתה בזוגיות עם השחקן הארגנטינאי דיאגו מסגליו, שהופיע לצידה בטלנובלה "המורדים". בהמשך אותה שנה הם נפרדו, אך בשנת 2004 הופיעו יחד בטלנובלה "פלוריסיינטה".
משנת 2015, סליגמן נמצאת בזוגיות עם איש העסקים הארגנטינאי ניקולאס ניימרק, ב-5 באפריל 2016 השניים התארסו, ב-14 בדצמבר באותה שנה הם נישאו ולמחרת היום התקיים הטקס הדתי.
ב-29 במרץ 2021, נולדה בתם של בני הזוג, כרמלה.
ג'ק ג'ייקובס
ג'ק ג'ייקובס (באנגלית: Jack H. Jacobs; 2 באוגוסט 1945) הוא קולונל בדימוס בצבא ארצות הברית שעוטר במדליית הכבוד על פעולותיו במלחמת וייטנאם. היום הוא הפרשן הצבאי של ערוץ החדשות MSNBC.
ביוגרפיה
ג'ק ג'ייקובס נולד ב-2 באוגוסט 1945 בברוקלין, ניו יורק.
ב-1966 לאחר קבלת תוארי ה-B.A וה-M.A מאוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי הוא התגייס לצבא כחלק משירותו בעתודה האקדמית של ארצות הברית. הוא הוסמך כקצין ח"יר בדרגת לוטננט, התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית, הוסמך כצנחן ושימש כמפקד מחלקה בהדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שימש כקצין מבצעים בגדוד חיל רגלים של אוגדת חיל הרגלים ה-7 ומפקד גדוד חיל הרגלים ה-4 של אוגדת חיל הרגלים ה-10 בפנמה. הוא הוצב בווייטנאם פעמיים, שם שימש יועץ לגדודי חיל הרגלים הווייטנאמים. ב-1969 הוא עוטר במדליית הכבוד בעבור גבורה יוצאת דופן בשדות הקרב של וייטנאם. בנוסף הוא עוטר שלוש פעמים בכוכב הארד, פעמיים בכוכב הכסף ופעמיים בלב הארגמן.
ג'ייקובס שירת כמרצה באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בוסט פוינט ובקולג' הצבאי הלאומי של האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי.
לאחר שחרורו מהצבא הוא הקים חברת השקעות, שניהלה השקעות בינלאומיות בהיקף של 2.2 מיליארד דולרים ומאוחר יותר נמכרה לדויטשה בנק. לאחר מכן הוא הקים במשותף חברה דומה עבור חברת ההשקעות ליהמן ברדרס. הוא חבר במועצה האמריקנית ליחסים בינלאומיים וסגן יושב ראש קרן מדליית הכבוד. בנוסף הוא יועץ צבאי עבור NBC ו-MSNBC.
ג'ייקובס נשוי ויש לו שני בנים ובת, הוא חי בניו ג'רזי.
מדליית הכבוד
הענקת המדליה נומקה כך:
לב בחורף
לב בחורף (בצרפתית: Un cœur en hiver) הוא סרט קולנוע צרפתי שיצא לבתי הקולנוע בשנת 1992. במאי הסרט הוא קלוד סוטה, וכוכביו הם עמנואל ביאר, דניאל אוטיי ואנדרה דוסוליר, מפיצי הסרט היו Koch-Lorber Films.
עלילת הסרט מתרחשת בפריז בת ימינו ומספרת את סיפורן של שלוש דמויות, מקסים, סטפן וקמיל, שנקלעים לתוך משולש אהבה. קמיל היא כנרת שתהילתה והפופולריות שלה עולה כפורחת, היא פותחת במערכת יחסים ארעית עם מקסים שבבעלותו סדנה ליצור ותיקון כינורות. סטפן הוא עובדו וחברו של מקסים, ולאחר שהוא פוגש את קמיל שמביאה את כינורה המקולקל לתיקון, היא מתאהבת בו בצורה כפייתית, אהבה אותה הוא דוחה.
מרחביה (ירושלים)
שכונת מרחביה היא שכונת מגורים קטנה במרכז ירושלים החדשה, שנוסדה בידי מספר אישים יהודים בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20. השכונה גובלת בשכונות קריית שמואל, טלביה וקטמון הישנה, והיא בנויה סביב הרחובות איתמר בן אב"י, הנשיא, הגדוד העברי, מבוא יורם ומבוא הרכבי.
במהלך מלחמת העצמאות נקלעה שכונת מרחביה לקו האש, ומשך תקופה ארוכה הומטרה על בתי השכונה אש מכיוון העמדות הערביות בשכונת קטמון, סביב מנזר סן סימון.
לאחר מלחמת העצמאות הפכה מרחביה לחלק מגוש השכונות היהודיות המרכיבות את לִבה של ירושלים המערבית, בהן רחביה, טלביה, קטמון וקריית שמואל. בתוך כך הלכה ואיבדה מרחביה את אופייה הייחודי, ועל פי רוב היא נחשבת כיום לחלק אינטגרלי משכונת קריית שמואל.
גביע הפדרציה 1967
גביע הפדרציה 1967 הייתה התחרות החמישית לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הטניס, ברלין המערבית. התחרות הייתה פתוחה לכל נבחרת שתרשם.
התחרות החלה ב-6 ביוני בהשתתפות 17 נבחרות והסתיימה ב-11 ביוני 1967.
משחק הגמר
הערה: משחק הזוגות לא הסתיים
Two the Hard Way
Two the Hard Way (בעברית: שניים בדרך הקשה) הוא אלבום האולפן היחיד המשותף של זמרת הפופ האמריקנית, שר ובעלה דאז גרג אולמן, סולן להקת האחים אולמן. האלבום שוחרר תחת שם הבמה של הצמד ״Allman and Woman״ (אולמן ואישה). האלבום יצא לאור בנובמבר 1977, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
רקע
לאחר שהוציאה שלושה אלבומי דיסקו-פופ שלא צלחו ביקורות או מצעדים, ניסתה שר את מזלה בסוגת הרוק באלבום הזה, אך האלבום נכשל ולא הצליח להתברג במצעדים. האלבום הוא תוצר של שילוב שני סגנונות מוזקליים שהביא כל אמן מצידו- אולמן עם רוק דרומי ושר דיסקו פופ. הסגנון המוזיקלי של אולמן נוכח בעיקר ביצירה.
מגזין הרולינג סטון פרסם ב-1979 את הביקורת: ״קשה לדמיין שילוב מתאים פחות... זו היא תחתית החבית לאחת נפילה ארוכה עבור אולמן, ועוד מאותו הדבר מאשתו שר״. עוד הוסיפו דירוג כושל ואת התיאור ״חסר תכלית״. AllMusic העניקו לו כוכב זהב אחד בלבד. האלבום היה לכישלון קופתי וכבר ב-1983 יצא מייצור ושיווק. הוא מעולם לא שוחרר לשירותי סטרימינג ולא הופץ בגרסת CD. לטענת בילבורד, שר היא הבעלים הבלעדיים לזכויות על הקלטות המאסטר של האלבום, וחברת ההקלטות לא יכולה להמשיך להפיצו בלי אישורה. עבור שר האלבום הוא חלק מרצף כישלונות מסחריים בשנות ה-70 ושנות ה-80.
את האלבום לווה בסיבוב הופעות קצר של 21 הופעות בארצות הברית בלבד.
חללים במלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה נהרגו, לפי ההערכות המקובלות, בין 70 מיליון ל-85 מיליון בני אדם, מתוכם כ-50–56 מיליון ישירות מהלחימה ובין 19 ל-28 מיליון מרעב ומחלות שקשורות למלחמה. מתוך ההרוגים, הרוב (50–55 מיליון) היו אזרחים, ובין 21 ל-25 מיליון חיילים. מבין האזרחים, בין 5.1 לבין 6 מיליון הם קורבנות יהודים שנרצחו בשואה.
במלחמה נהרגו יותר מבכל מלחמה אחרת בהיסטוריה. במלחמת העולם הראשונה להשוואה נהרגו כ-16.5 מיליון בני אדם.
חללים על פי מדינה
נתוני הטבלה מבוססים על אומדנים כלליים.
יהודים שנרצחו בשואה באירופה
אין נתון מדויק על מספר היהודים שנספו בשואה. המספר שמציינים בדרך כלל הוא 6 מיליון, בעקבות עדותו של אדולף אייכמן שנתן בעת משפטו בשנת 1961, ששימש מומחה לעניינים יהודיים במשרד הראשי לביטחון הרייך ומילא תפקיד בכיר במדיניות "הפתרון הסופי" הנתון הזה נתן אייכמן להיינריך הימלר בשנת 1944. כל המחקר הרציני מאשר שמספר הקרבנות נע בין 5 ל-6 מיליון. חישובים מוקדמים מציינים טווח שבין 5.1 מיליון (ראול הילברג) ל-5.95 מיליון (יעקב לשינסקי). היסטוריונים רבים סבורים ש-6 מיליון זוהי הערכה גבוהה מדי ואחרים אומרים שנרצחו מעל 6 מיליון לאחר שנמצאו עדויות חדשות של קברי אחים באוקראינה. מחקר חדש יותר, שערכו פרופ' ישראל גוטמן וד"ר רוברט רוזט, והתפרסם באנציקלופדיה של השואה, מעריך את מספר הנספים היהודים בין 5.59 ל-5.86 מיליון; ומחקר בניהולו של ד"ר וולפגנג בנץ מציג טווח שבין 5.29 ל-6 מיליון. מאחר שאין מידע סטטיסטי חד-משמעי על כל היהודים שהושמדו במדינות הכיבוש הנאצי, ובגלל שינויי גבולות תכופים לפני המלחמה, במהלכה ואחריה, קשה למנות את מספר הקרבנות המדויק בכל מדינה. המידע שלהלן לקוח מתוך האנציקלופדיה של השואה, והוא מבוסס על מחקרים שנעשו ביד ושם.
לוחמים יהודים שנהרגו במלחמה
מיליון וחצי יהודים לחמו בחזיתות במדי צבאות בעלות הברית מתוכם כחצי מיליון יהודים נהרגו בקרבות. יותר מ-350 אלף חיילים יהודים נפצעו, כשליש מהם נפצעו באורח קשה.
ריטיק רושאן
ריטיק רושאן (באנגלית: Hrithik Roshan, נולד ב-10 בינואר 1974) הוא שחקן קולנוע ורקדן הודי, זוכה שישה פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי) ונחשב לאחד השחקנים המרוויחים בבוליווד.
שנותיו המוקדמות
רושאן נולד במומביי שבהודו למשפחה ממוצא פונג'אבי אשר הייתה ידועה בתעשיית הסרטים בבוליווד. אביו, ראקש רושאן הוא שחקן עבר ובמאי. אמו, פינקי, היא בתו של המפיק והבמאי ג'יי אום פרקש. רושאן גדל לדת ההינדואיזם אך מצהיר על עצמו שאינו אדם דתי ואינו מבקר במקדשים.
רושאן העיד כי סבל מבדידות בילדותו בגלל האגודל הנוסף שעל יד ימינו כתוצאה מפולידקטיליה.
סבו של רושאן חשף אותו לראשונה לעולם הקולנוע בגיל 6, כאשר הביא אותו לרקוד בסרט "Aasha", משנת 1980. באותה שנה השתתף גם בסרט " Aap Ke Deewane" ובסרט "Aas Paas". בשנת 1986 לקח חלק גדול יותר כשחקן בסרט "Bhagwaan Dada" והחליט לעסוק במקצוע אך אביו התעקש שיתרכז בלימודיו. בגיל 20 אובחן כסובל מעקמת אך החליט להגשים את חלומו ולהיות שחקן בכל מקרה. רושאן סיים את התואר שלו ועזר לאביו בסט של ארבעה סרטים: "Khudgarz" ,"King Uncle" ,"Karan Arjun" ו"Koyla". בזמן הסרטים האלו למד משחק אצל קישאור נמיט קאפור, שחקן עבר ומורה למשחק, אשר לימד שחקניות כמו קארינה קאפור ופריאנקה צ'ופרה.
2000-2002: תחילת הקריירה
סרטו הראשון של רושאן כשחקן ראשי היה "Kaho Naa... Pyaar Hai", אשר בוים על ידי אביו ויצא בשנת 2000. כחלק מההכנות לסרט רושאן לקח שיעור ריקוד ורכיבה על סוסים. במקביל, רושאן התאמן על פיתוח גופו עם השחקן סלמאן ח'אן. הסרט זכה להצלחה והפך לסרט הרווחי ביותר של שנת 2000 בבוליווד עם הכנסות של 620 מיליון רופיות (כ- 9.7 מיליון דולר). על משחקו בסרט זכה רושאן בפרסים בטקס "Zee Cine Awards", בטקס "פרסי פילמפייר" וב"טקס פרסי האקדמיה ההודי הבינלאומי". רושאן היה השחקן הראשון אשר זכה בפרס תגלית השנה והשחקן הטוב ביותר באותה שנה.
באותה שנה שיחק רושאן בסרט "Fiza" לצדן של שחקניות מכובדות כמו קאריסמה קאפור וג'איה באצ'אן, דבר אשר חיזק את מעמדו והעניק לו מועמדות שנייה לפרס השחקן הטוב ביותר לאותה שנה. בסוף אותה שנה שיחק רושאן גם בסרט "Mission Kashmir" לצדם של סנג'יי דאט, פריטי זינטה וג'קי שרוף.
ב-2001 שיחק רושאן בשני סרטים גדולים אשר הראשון היה "Yaadein" לצדה של קארינה קאפור. הסרט השני היה "Kabhi Khushi Kabhie Gham..." לצדם של שחקנים גדולים אחרים דוגמת אמיטאב באצ'אן, קאג'ול ושאהרוח' ח'אן. על משחקו בסרט קיבל מועמדות לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2002 שיחק בסרטים "Aap Mujhe Achche Lagne Lage" ו"Na Tum Jaano Na Hum". בסוף אותה שנה שיחק בסרט "Mujhse Dosti Karoge!" שוב לצדן של קארינה קאפור ורני מוקארג'י.
2003-2008: הצלחה מסחרית
בתחילת 2003 שיחק רושאן בסרט "Main Prem Ki Diwani Hoon" בפעם הרביעית לצדה של קארינה קאפור ופעם ראשונה לצדו של השחקן אבישק באצ'אן והסרט קיבל ביקורות שליליות. באותה שנה שיחק רושאן בסרט הכי מוכר שלו שהיה "Koi... Mil Gaya". הסרט, אשר בוים והופק על ידי אביו שואב השראה מהסרט האמריקאי אי.טי. - חבר מכוכב אחר משנת 1982. הסרט הפך לסרט הכי רווחי בהודו באותה שנה עם הכנסות של למעלה מ-2 מיליון דולר והוביל לזכייתו של רושאן בפרס השחקן הטוב ביותר באותה שנה גם מטעם האקדמיה וגם מטעם המבקרים.
ב-2004 שיחק בסרט "Lakshya", עליו זכה למועמדות לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי פילמפייר בשנה הרביעית ברציפות. בשנת 2005 לא יצאו סרטים בכיכובו אך ב-2006 הופיע בהופעת אורח בסרט "I See You". באותה שנה יצא הסרט "Krrish", המשך לסרט "Koi... Mil Gaya" משנת 2003, אשר גם היה בבימויו והפקתו של אביו. הסרט זכה להצלחה רבה והיה הסרט השני בהכנסותיו בשנת 2006, עם הכנסות של למעלה מ-18 מיליון דולר. רושאן קיבל ביקורות חיוביות על משחקו בסרט מטעם מגזין וראייטי ואף זכה לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי המסך ההודי. באותה שנה יצא הסרט "Dhoom 2" בכיכובו של רושאן ושל השחקנית ומיס תבל לשעבר אישווריה ראי, על משחקו בסרט זכה לפרס השחקן הטוב ביותר בפעם השלישית.
ב-2007 ביצע רושאן הופעת אורח בסרט "Om Shanti Om". ב-2008 כיכב רושאן בסרט "Jodhaa Akbar" אשר מגולל את סיפורו של אכבר, קיסר הודי בעבר. באותה שנה שיחק גם בסרט "Krazzy 4" לצדם של ג'והי צ'אולה ואירפאן קאן.
2009-2012:הכרה בינלאומית
ב-2009 שיחק רושאן בסרט "Luck by Chance" ושנה לאחר כמן שיחק בסרט "Kites" אשר הוקרן במקביל בלמעלה מ-300 אולמות קולנוע והפך לסרט הבוליוודי הראשון שנכנס לרשימת עשרת הגדולים בצפון אמריקה. באותה שנה שיחק רושאן שוב לצדה של אישווריה ראי והפעם בסרט "Guzaarish". הסרט לא זכה להצלחה קופתית אך קיבל ביקורות חיוביות ואף זיכה אותו במועמדות נוספת לפרס השחקן הטוב ביותר.
ב-2011 הופיע רושאן בסרט "Zindagi Na Milegi Dobara", אשר הכניס למעלה מ-24 מיליון דולר. מאוחר יותר באותה שנה ביצע תפקיד משני בסרט "Don 2" לצדם של שאהרוח' ח'אן, פריאנקה צ'ופרה ולארה דוטה.
ב-2012 שיחק רושאן בסרט "Agneepath" אשר היה חידוש לסרט עם אותו שם משנת 1990 בכיכובו של אמיטאב באצ'אן. הסרט זכה בתואר הסרט עם ההכנסות הגבוהות ביותר ליום הפתיחה עם הכנסות של למעלה מ-30 מיליון דולר.
2013-הווה: Krrish 3 ופרויקטים נוספים
ב-2013 יצא סרט ההמשך השלישי בסדרת קריש, "Krrish 3" אשר זכה להצלחה בקופות עם הכנסות של 45 מיליון דולר. רושאן נפצע במהלך הצילומים ועבור משחקו בסרט זכה למועמדות לשחקן הטוב ביותר בפעם ה-11.
ב-2014 כיכב רושאן בסרט "Bang Bang!" אשר היה גרסה מחודשת לסרט האמריקאי "כמו יום ולילה" משנת 2010 בכיכובו של טום קרוז. במהלך צילומי הסרט אשר התרחשו בתאילנד נפצע רושאן בראשו ונאלץ לעבור ניתוח על מנת לעצור דימום בראשו. הסרט הכניס למעלה מ-53 מיליון דולר.
בינואר 2017 יצא הסרט "Kaabil" בכיכובו של רושאן, שם הוא מגלם גבר עיוור. הסרט קיבל ביקורות חיוביות והכניס למעלה מ-31 מיליון דולר.
בנוסף הופיע בסרט "Super 30" מ- 2019 ובסרט הרביעי בסדרת קריש שנקרא "Krrish 4" ב-2020.
חייו האישיים
ב-20 בדצמבר 2000 נישא רושאן לסוסאנה חאן בטקס פרטי בבנגלור. לזוג שני בנים: הריאן (נולד ב-2006) והרידאן (נולד ב-2008). הזוג נפרדו בשנת 2013 וגירושיהם הסתיימו ב-2014.
נסים בנבניסטי
פרופ׳ נסים בנבניסטי הוא מדען ישראלי, חוקר גנטיקה, מחזיק בקתדרה לחקר סרטן ע״ש הרברט כוהן, ומנהל את ״מרכז עזריאלי לתאי גזע ומחקר גנטי״ במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית.
נסים בנבניסטי קיבל את התארים ד״ר לרפואה וד״ר לביולוגיה התפתחותית מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביצע השתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. הוא חבר בוועד הפועל של ״היוזמה הבינלאומית לתאי גזע״ ויועץ ל״אגודה הבינלאומית למחקר בתאי גזע״. הוא ממייסדי ״האגודה הישראלית לתאי גזע״, ומייסד ומנהל מדעי של חברת ניוסטם.
מחקר
מחקריו של נסים בנבניסטי עוסקים בתאי גזע פלוריפוטנטיים, במחלות גנטיות באדם, בהנדסת רקמות, בפגמים גנטיים ואפיגנטיים ובחקר הסרטן. למעבדתו מספר תרומות בתחומי מחקר אלה:
התמיינות ומניפולציה גנטית בתאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: בשנת 2000 הייתה מעבדתו חלוצה בהדגמה של התמיינות עצמונית של תאי גזע עובריים מאדם לגופיפים עובריים והתמיינות מכוונת ליותר מעשרה סוגי תאים. בנוסף, מעבדתו הייתה הראשונה להדגים מניפולציה גנטית בתאי הגזע. מחקרים אל זיכו לסיקור במאמר פורום בכתב העת Science.
מידול מחלות בעזרת תאי גזע פלוריפוטנטיים: מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה להדגים מודל למחלה באדם ע״י שימוש בתאי גזע פלוריפוטנטיים. מאז, הדגימה מעבדתו שש דרכים שונות ליצירת מודלים למחלות גנטיות, וייצרה יותר מתריסר מודלים לחקר מחלות, תוך התמקדות במחלות של מערכת העצבים (כדוגמת תסמונת ה-X השביר ) ומחלות הקשורות בהחתמה גנומית (כדוגמת תסמונת פראדר-וילי ).
גידוליות ואימונוגניות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: חקר אימונוגניות וגידוליות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם חשוב ליעילות ולבטיחות של רפואה מחדשת בשימוש בתאים. מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה לאפיין את אימונוגניות התאים, ואת הבסיס לנטייה שלהם ליצור גידולים.
מעבדת בנבניסטי משמשת חממה לסטודנטים מצטיינים, ומעל עשרה מהסטודנטים במעבדתו הם חוקרים בכירים באקדמיה בארץ (האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, טכניון).
התרמית הגדולה של ההתחממות העולמית
התרמית הגדולה של ההתחממות העולמית (באנגלית: The Great Global Warming Swindle) הוא סרט תיעודי שנוי במחלוקת שיוצא נגד הקונצנזוס המדעי שהוצג בדו"חות של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC), ולפיו הפעילות האנושית היא הסיבה המרכזית להתחממות העולמית. הסרט, שהוכן על ידי מפיק הטלוויזיה הבריטי מרטין דארקין (Martin Durkin), מציג אוסף ראיונות עם מדענים, כלכלנים, פוליטיקאים ואחרים שמעלים ספקות לגבי ההסבר המקובל בדבר הקשר בין תרומת בני האדם להתחזקות אפקט החממה, ולגבי הקשר בין מנגנון זה להתחממות העולמית.
ערוץ 4 הבריטי שידר לראשונה את הסרט ב-8 במרץ 2007. הסרט ספג ביקורת מצד ארגונים מדעיים ומצד מדענים, כולל שני מדענים שרואיינו לסרט.
השקפות שהסרט מציג
נקודת המוצא של הסרט היא שהקונצנזוס המדעי הקיים באשר לאחריות האנושית להתחממות העולמית מכיל מספר רב של שגיאות מדעיות, ושהסכומים הכספיים שהושקעו בנושא בממסד המדעי ובתקשורת מעודדים את הציבור ואת הקהילה המדעית שלא להודות בכך או אף לדון בנושא.
הסרט קובע כי הקונצנזוס המדעי שפורסם הוא תוצר של "תעשיית פעילות התחממות עולמית" המונעת על ידי תאווה לכספי מחקר. אשמים אחרים במצב, לפי הסרט, הם סביבתנים מערביים המקדמים שימוש באנרגיה סולארית ואנרגיית רוח ופתרונות אחרים של אנרגיה מתחדשת שמחירם יקר יותר מאשר דלקים מחצביים. עניין זה מקבל ממד חמור אף יותר באפריקה, שכן הוא מונע מארצות היבשת מלהתקדם ולהפוך למתועשות.
מספר אנשי אקדמיה סביבתנים, יועצים של צוותי חשיבה וסופרים רואיינו בסרט והם הביעו בו רעיונות אלה. מרואיינים אלו כוללים את הסביבתן הקנדי פטריק מור (Patrick Moore), שהיה מהאבות המייסדים של הארגון הסביבתני "גרינפיס", אך הפך להיות מבקר של הארגון; ריצ'רד לינדזן (Richard Lindzen), פרופסור למטאורולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT); פטריק מיצ'לס (Patrick Michaels), פרופסור למדעי הסביבה באוניברסיטת וירג'יניה; נייג'ל קלדר (Nigel Calder), העורך של העיתון המדעי "New Scientist" בין השנים 1962 - 1966; ג'ון קריסטי (John Christy), פרופסור ומנהלו של המרכז לחקר כדור הארץ באוניברסיטת אלבמה; פול ריטר (Paul Reiter) ממכון פסטר; נייג'ל לאוסון (Nigel Lawson), שר האוצר הבריטי לשעבר; ופירס קורבין (Piers Corbyn), חזאי בריטי. קרל וונץ' (Carl Wunsch), פרופסור לאוקיינוגרפיה מ-MIT, רואיין אף הוא לסרט, אבל טען מאז כי הוא מתנגד למסקנות הסרט, ולדרך בה השתמשו בחומרים שנאספו בראיונות עמו.
טענות שהסרט מעלה
הסרט מסתכל על ההשקפה המקובלת כיום במדע בנוגע לשינויי האקלים מנקודת מבט ספקנית ביותר. הוא טוען כי הקונצנזוס באשר לשינויי האקלים הוא תוצר של "תעשיית מולטי-מיליארדים עולמית, שנוצרה על ידי סביבתנים אנטי-תעשייתיים פנאטים, נתמכה על ידי מדענים הסוחרים בסיפורים כדי להשיג מימון, ונתמכת על ידי פוליטיקאים ואנשי תקשורת ששותפים לדבר עבירה".
באמצעות שימוש בסדרת ראיונות וגרפיקה, הסרט תוקף את הקונצנזוס המדעי תוך התמקדות בנושאים כמו חוסר-התאמה הקיים לכאורה בעדויות, ובתפקיד-לכאורה שממלאים גורמים אידאולוגיים ופוליטיים בנושא זה.
נושא העדויות
הסרט מתחיל במה שיוצריו תופסים כמספר סתירות ואי-התאמות בעדויות שתומכות בתאוריה של התחממות עולמית מעשה ידי אדם.
רמות הפחמן הדו-חמצני ושינויי טמפרטורה מאז שנות ה-40
הסרט טוען כי רשומות של פחמן דו-חמצני אטמוספירי מצביעות על עלייה מתמשכת מאז שנות ה-40, אבל מתקופה זו ועד 1975 נרשמה ירידה בטמפרטורה העולמית, ורק משנת 1975 החלה עלייה.
השידור הראשון של הסרט תמך בטענה זו באמצעות גרף שיוצרי הסרט ייחסו לנתונים מנאס"א שנאספו על ידי לוויין (שאחר כך נטען שהיו בו שגיאות עקב אי חישוב התדרדרות מסלול הלוויין) שפורסם 20 שנה קודם לכן. מאוחר יותר שינו המפיקים את הייחוס למאמר משנת 1998 בירחון "Medical Sentinel". יוצרי הגרף השתייכו ל-Oregon Institute of Science and Medicine (מוסד ללא כוונת רווח שאינו ארגון אקדמי), שפרסם בשנת 1998 את "Oregon petition" שמתנגדת לפרוטוקול קיוטו לפיקוח על גזי חממה. מפיק הסרט, מרטין דורקין, הודה בכך שלציר הזמן של הגרף היו כתוביות לא נכונות, והראה שהמידע משנת 1988 היה נכון גם בשנת 2000. הגרף תוקן בהקרנות הבאות על ידי קטיעת הנתונים בשנת 1988.
נתונים שונים בנוגע למידת ההתחממות
לפי מודלי האקלים המקובלים, גזי החממה הם אלה שגורמים להתחממות האקלים. לפי המודלים האלה, ההתחממות צריכה להיות גדולה יותר בטרופוספירה (כ-10 ק"מ מעל פני השטח) ותורגש בצורה הפחותה ביותר בחלקים הנמוכים יותר של האטמוספירה ליד פני השטח של כדור הארץ. בגובה של 10-50 ק"מ, אפקט החממה המוגבר אמור להוביל להתקררות האטמוספירה.
הסרט קובע כי מידע עדכני מלוויינים ומבלוני מזג אוויר לא תומך במודל זה, ותחת זאת מצביע על כך שפני השטח מתחממים מהר יותר או בקצב שווה לקצב ההתחממות של החלק הנמוך של הטרופוספירה.