cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קאנאי
הצבא הרומי ופיקודו
קיימת מחלוקת מסוימת גם בקשר לזהות המפקד הרומי ביום הקרב. פוליביוס מוסר שהפיקוד היה נתון בידיו של גאיוס טרנטיוס וארו, שבחר להילחם בתנאים לא נוחים לרומאים. פוליביוס מהלל את הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס ואת גבורתו, ומציג את וארו כטיפש שהביא את התבוסה על הרומאים ואף ברח בסוף הקרב על מנת להציל את נפשו. אלו הסוברים שפאולוס פיקד על הצבא ביום הקרב, טוענים שפוליביוס מייחס את התבוסה לווארו עקב קשריו עם פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, נכדו של פאולוס. לכן, כך נטען, היה לו מניע לשבח את סבו של חברו ופטרונו. עם זאת, פוליביוס לא חושש למתוח ביקורת על בני המשפחה, וגם מקורות אחרים תומכים בכך שווארו פיקד באותו יום. יתר על כן, נראה שההחלטה לצאת לקרב התקבלה על ידי הסנאט ולא על ידי אחד המפקדים. מרבית החוקרים מסכימים שווארו הוא שפיקד על הצבא הרומי בקרב זה.
בקרב עצמו פיקד וארו על פרשי בעלות הברית באגף הימני של הקו הרומי. פאולוס לקח על עצמו את הפיקוד על הפרשים הרומים באגף השני. שני הקונסולים של השנה שעברה פיקדו על חיל הרגלים במרכז המערך הרומי.
הצבא הקרתגי ופיקודו
מרבית שכירי החרב שהרכיבו את הצבא היו גאלים ואיברים. הגאלים תרמו בעיקר לוחמים רגלים אימתניים, שהיו טובים בהתקפה, אך נטו לאבד במהרה את הלהט אם ההתקפה הראשונה לא צלחה. הם היו חמושים בחרב גדולה ובמגן גדול, אך לרוב חסרי שריון גוף. לצד החיילים הרגלים תרמו הגאלים גם פרשים כבדים. האיברים, בני עמים שונים, תרמו בעיקר חיל רגלים קל, אך גם רגלים החמושים בחרבות ובמגנים ומוגנים בשריון גוף. לצד הגאלים שירתו בחיל הרגלים קלעים בליאריים שנודעו בכושר הקליעה המעולה שלהם, וגדודים של בני קרתגו. לא ידוע מה היה החימוש המדויק של בני קרתגו, אך משערים שהיה דומה לחימוש ההופליט היווני. בני קרתגו לא שירתו בדרך כלל מחוץ לאפריקה וחיל הרגלים הכבד שליווה את חניבעל לקרב גויס, ככל הנראה, מקרב נתיניה של קרתגו מאפריקה ולא מבני קרתגו עצמם. בשלב זה של המלחמה, חיל הרגלים הכבד היה מצויד בנשק רומי שנלקח שלל בקרבות קודמים.
הן הגאלים והן האיברים תרמו את עיקר חיל הפרשים הכבד של חניבעל. חימושם היה אופייני לתקופה וכלל מיני כידוני הטלה, חרבות, שריון גוף ומגנים. בני קרתגו תרמו אף הם כמה מאות פרשים כבדים לצבא. הנומידים, שהיו בין טובי הרוכבים באגן המערבי של הים התיכון בעת העתיקה, השלימו את מצבת הפרשים בצבא ותרמו את עיקר חיל הפרשים הקל שחימושו העיקרי כידוני הטלה. פילי המלחמה ששרדו את המעבר דרך הרי האלפים נהרגו כבר בקרבות קודמים, ובקרב קאנאי לא השתתף אף פיל בצד הקרתגי.
לפי ההערכה המקובלת מנה צבאו של חניבעל בסך הכול כ-10,000 פרשים, מתוכם כ-4,000 פרשים נומידים קלים, כ-2,000 פרשים איברים ועוד כ-4,000 פרשים גאלים כבדים. כ-10,000 חיילים רגלים כבדים באו מלוב והיתר, כ-30,000 במספר, שכירי חרב כמפורט לעיל. מתוך 40,000 רגלים, מעריכים שכ-10,000 עד 12,000 היו קלים (קלעים, קשתים, מטילי כידונים וכיוצא באלה), כך שחיל הרגלים שהוצב במרכז המערך הקרתגי כלל כ-6,000 איברים והיתר גאלים – כ-12,000 עד 14,000 במספר. איכותם של החיילים האלה נפלה משמעותית מזו של יריביהם הרומאים. הערכה אחרת טוענת שהמספר של 40,000 רגלים מתייחס רק לרגלים שסודרו בקו המערכה העיקרי, ולא מתייחס לרגלים קלים שמספרם נע, לפי הערכה זו, סביב 8,000 חיילים.
בדומה לרומא, גם בני קרתגו בחרו את מנהיגיהם, אך אלו נשארו בקרתגו ולא יצאו למערכות. הפיקוד היה נתון בידיו של מצביא שקיבל רק הוראות כלליות ביותר מקרתגו והיה חופשי, למעשה, לפעול בכל דרך שימצא לנכון.
בקרב עצמו היה הפיקוד בצד הקרתגי נתון בידיו של חניבעל. הוא הגה את תוכנית הקרב והיה אדריכלה הראשי. לצדו עמדו עזרובעל (אין להתבלבל עם עזרובעל האחר, אחיו של חניבעל) בפיקוד על הפרשים הכבדים באגף הימני (השמאלי של רומאים), ומהרבעל שפיקד על הפרשים הנומידים באגף השני.
שדה הקרב
מיקומו של שדה הקרב הידוע בשם "קרב קאנאי" עדיין שנוי במחלוקת. תיאור הקרב, כפי שהוא מופיע בכתבי ההיסטוריונים העתיקים פוליביוס וליוויוס, מבלבל ומעורפל בנקודה זו, ומותיר מקום רב לפרשנויות שונות, ולעיתים מנוגדות. שניהם כותבים שהקרב נערך על גדתו של נהר אופידוס (Aufidus), במרחק קצר מהנקודה בו הוא נשפך לים האדריאטי. רוב המחקרים המודרניים העוסקים בקרב מזהים את נהר אופידוס עם נהר אופנטו (Ofanto), הנמצא במחוז פוליה בדרום-מזרח איטליה. אולם מספר חוקרים סוברים, שהקרב נערך סמוך לנהר פורטורה (Fortore), שאף הוא נשפך לים האדריאטי, בגבול הצפוני של מחוז פוליה (אפוליה). המיקום המקובל של היישוב קאנאי, הוא על גבעה בגדה הדרומית של נהר אופנטו, כ-9 ק"מ ממערב לים האדריאטי.
היערכות הצבאות
סופה של שנת 217 לפנה"ס ותחילתה של 216 לפנה"ס התאפיינו בתקריות קלות ובקרבות לא משמעותיים. חניבעל העביר את החורף בגרוניום שבאפוליה, ויצא ממנה בתחילת יוני כדי לצבור אספקה מכפרי הסביבה.
ברומא סיימו הדיקטטורים את כהונתם, וצבאותיהם עברו לידי הקונסולים של אותה שנה – אטילוס רגולוס וסרווילוס גמיניוס. הקונסולים של השנה היוצאת קיבלו הוראה להימנע מקרב עם חניבעל, ולהמתין לכניסת הקונסולים החדשים לתפקידם. בתחילת האביב נערכו בחירות ברומא. פאביוס, הדיקטטור של השנה שעברה, ניסה את מזלו מול הבוחר אך כשל. גאיוס טרנטיוס וארו זכה באמון הבוחר, וסיבוב נוסף נערך על מנת לבחור את עמיתו.
אף שפעמים רבות מתואר וארו בספרות העתיקה כטיפש ממוצא נחות (וליוויוס אף מזכיר מסורת מפוקפקת שלפיה אביו היה קצב) שהיה אחראי על תבוסת הרומאים בקרב, לא נכון להניח שהוא פעל בניגוד לעמדת ההנהגה ברומא. למעשה, הסנאט הרומאי הוא שלחץ על הקונסולים לתקוף את צבאו של חניבעל וליזום את הקרב. למרות התבוסה בקרב, הקריירה הפוליטית של וארו לא נפגעה, והוא המשיך ליהנות מאמון הסנאט גם לאחריו. הוא אף זכה בפיקוד צבאי בשנים 208 ו-207 לפנה"ס, והוביל את המשלחת לחצרו של פיליפוס החמישי בשנת 205 לפנה"ס. בסופו של דבר נבחר לצדו לוקיוס אמיליוס פאולוס לכהונה המקבילה.
המבנה המקובל של הצבאות בתקופה הנדונה היה להציב את הרגלים במרכז המערך, ואת הפרשים בשני האגפים. הרומאים פרסו את צבאם בהתאם לכך, אך מבנה הקרקע של השטח בו נערך הקרב, והרצון לרכז כוח מכריע מול מרכז מערך צבאו של חניבעל, כדי להביא לשבירתו המהירה, גרמו להם להציב את הלגיונות במערך עמוק פי כמה מהמקובל בצבא הרומאי (לפי חוקר אחד, רוחב החזית של כל לגיון לא עלה על 300 מטר).
חניבעל שינה במקצת את הפריסה המקובלת של כוחות הרגלים שלו. הוא הציב במרכז המערך של צבאו את הלוחמים האיבריים והגאליים, שרובם לא היו מצוידים בשריון גוף, ואת הרגלים הכבדים שלו (הלובים מאפריקה), שהיו בעלי חימוש ומיגון טוב יותר, הציב בשני האגפים של מרכז צבאו, בנקודות החיבור בין הרגלים שלו לבין הפרשים, שהוצבו באגפים. מרבית הפרשים של חניבעל, כולל הפרשים הגאליים הכבדים, הוצבו באגף השמאלי של הצבא הקרתגני, בצמוד לנהר ומול כנף הפרשים הרומיים (החלשה יחסית), ואילו הפרשים הנומידיים הקלים הוצבו מול הפרשים של בעלות הברית האיטלקיות באגף הקרתגני הימני. ההיסטוריון היווני פוליביוס אשר תיאר את הקרב, כתב שכוחות הרגלים במרכז המערך הקרתגני הוצבו במבנה דמוי חצי סהר (או קשת), הפונה כלפי חוץ מול מרכז המערך של הצבא הרומאי.
שלב ראשון – קרב הפרשים
הקרב החל, בהתאם למקובל באותה תקופה, בהתכתשות של החיילים קלי החימוש משני הצדדים. בקרב קאנאי פרסו היריבים את חייליהם הקלים במרחק ניכר מהכוח העיקרי, כדי שאלו יספקו מסך הגנה שמאחוריו יוכל להתפרס הצבא העיקרי. מטרה אחרת של ההתכתשות המקדימה בין הכוחות הקלים הייתה לפגוע ככל הניתן בחיילי האויב בעזרת קלעים, כידוני הטלה וחצים. ההתכתשות בין החיילים הקלים הסתיימה תוך זמן קצר וללא יתרון לצד כלשהו, והחיילים הקלים נסוגו לאחור על מנת לאפשר לכוח העיקרי לפתוח בקרב.
במקביל להתכתשות המקדימה בין החיילים קלי החימוש, הסתערו הפרשים הכבדים של חניבעל, שהוצבו באגף הצמוד לנהר, על הפרשים הרומים שניצבו מולם. מניתוח השוואתי של קרב הפרשים עולה, שהרומאים היו ערוכים בעומק של 10 שורות, בחזית שרוחבה כ-500 מטר, בעוד הפרשים של חניבעל נערכו במבנה עמוק בהרבה (כ-25 שורות). הקרב נפתח במטח כידונים שהטילו הפרשים הקלטים על הפרשים הרומאים, בעקבותיו הסתערו הפרשים הקלטים והאיברים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה, על יריביהם. לאחר פרק זמן קצר של לחימה קשה ועקובה מדם בשטח צר, שלא איפשר תמרון, הובסו הפרשים הרומים ושרידיהם נמלטו משדה הקרב. לפי פוליביוס, כמעט כל הפרשים הרומאים נהרגו בקרב ובמרדף שבא בעקבותיו, אך ככל הנראה תיאור הקרב אצל ליוויוס, לפיו רק כמחצית מהפרשים אבדו, אמין יותר. לאחר שהפרשים הקלטים והאיברים הביסו את הפרשים הרומאים, הם לא המשיכו במרדף אחריהם כמקובל, אלא נעו מסביב למערך הצבא הרומאי, ותקפו מהעורף את פרשי בעלות הברית הרומאיות באגף השמאלי של הצבא הרומאי, שרותקו לחזית שלהם על ידי הפרשים הנומידים של חניבעל.
אף שהנומידים נהנו מיתרון מספרי קל על יריביהם (כ-4,000 לעומת 3,600) הם לא ניסו להסתער עליהם, אלא ניצלו את השטח הרחב שעמד לרשותם, שלא הוגבל על ידי מכשול טבעי כמו הנהר, ונקטו בטקטיקה המועדפת עליהם, התקפות פגע וברח תוך הטלת כידונים קלים על יריביהם. מטרת הפרשים הנומידים לא הייתה להבקיע את מערך האויב, אלא למנוע מפרשי בעלות הברית הרומאיות מרחב תמרון, ולרתק אותם למקומם. הסתערות הפרשים הקלטים והאיברים הכבדים על עורפם של פרשי בעלות הברית שברה את שורותיהם, ושרידיהם נסו משדה הקרב.
עזרובעל שלח את הפרשים הנומידים למרדף אחר פרשי בעלות הברית הנמלטים, ואלה טבחו בהם ביעילות כזו שפוליביוס מזכיר רק 300 פרשים מקרב בעלות הברית שהצליחו לחמוק משדה הקרב. לפי ליוויוס, מעט יותר מ-1,000 פרשים הצליחו להימלט. כך או כך, אין מחלוקת על כך שמרבית הפרשים של בעלות הברית נהרגו או נשבו. הפרשים הכבדים לא הצטרפו למרדף, אלא תקפו את חיל הרגלים הרומי מעורפו.
שלב שני – קרב הרגלים
בזמן שפרשיו של חניבעל הביסו את פרשי הצד השני, ניטש קרב קשה בין כוחות הרגלים של הצדדים היריבים, כאשר הלגיונות הרומיים תקפו את הרגלים הקלטים והאיברים במרכז המערך של הצבא הקרתגני. שמירת התקשורת בין היחידות השונות במסגרת הצבאות העתיקים הייתה בעייתית ביותר, והקשתה על המפקדים לשמור על שליטה בכוחותיהם במהלך הקרב. מכיוון שהיה קושי לשמור על מבנה מסודר במהלך הסתערות על כוחות האויב, והיות שהשמירה על מבנה חצי הסהר של כוחות הרגלים שלו הייתה מרכיב חשוב מאוד בתוכנית הקרב של חניבעל, סביר להניח שהוא הורה לכוחותיו להישאר בעמדותיהם, ולחכות עד אשר הכוחות הרומיים יתקרבו לטווח הטלת הכידון.
לאחר מטח הכידונים באה ההסתערות. החרבות הרומאיות הקצרות הצטלבו עם החרבות הארוכות של הקלטים ועם חרבותיהם של האיברים. החרבות הקלטיות הארוכות התאימו יותר לחיתוך מאשר לדקירה, והקלטים ניסו לפגוע ביריביהם בעיקר בראש ובצוואר, שלא היו מוגנים על ידי השריון והמגן. האיברים השתמשו בחרבות הדומות לאלו שהיו בשימוש הרומאים, אך בניגוד ליריביהם, לא היו מצוידים בדרך כלל בשריון גוף.
איכות המיגון והחימוש של הלגיונרים הרומיים והעדיפות המספרית שלהם החלו לתת את אותותיהם. הרגלים הקלטים והאיברים נאלצו להתפרס על חזית רחבה יותר, משום שלא היו ערוכים בקו ישר כמקובל, ולכן המערך שלהם לא היה עמוק דיו. הם לא היו מסוגלים לעמוד מול הלחץ שהפעילו עליהם עשרות אלפי הלוחמים הרומיים ובעלי בריתם, שהיו ערוכים בעומק רב, והחלו לסגת בהדרגה לאחור בהתאם לתוכנית הקרב של חניבעל. קודקוד חצי הסהר החל להתכופף לאחור עד אשר הפך לקו ישר, ובהמשך לחצי סהר הפוך שקודקודו המאיים להישבר פונה לכיוון השני. היה זה אחד מרגעי השיא של הקרב – אילו נשבר מרכז הקו הקרתגני, היו הרומאים יכולים לתקוף את כוחותיו של חניבעל מעורפם ולהביסם. גם אלמלא הצליחו הרומאים לתקוף את הקרתגנים מעורפם אחרי פריצת שורותיהם, הרי שהיו מצליחים לחמוק מהמלכודת שהכין להם חניבעל. לפי תיאור הקרב אצל ליוויוס ופוליביוס, הקו הקרתגני נפרץ לפחות במקומות אחדים, והלגיונרים הרומיים נמצאו בעיצומו של מרדף אחרי הרגלים הקלטים והאיברים הנסוגים, אולם סביר יותר להניח שהקו הקרתגני במרכז התכופף, אך לא נשבר לחלוטין.
שלב שלישי – כיתור והשמדה
התקדמות הלגיונות הרומיים לעומק המערך של הצבא הקרתגני, חשפה את אגפיהם להתקפת נגד. הם לא שמו לב לכך שהם נדחקים בהדרגה לתוך טריז הולך וצר, שנתחם משני עבריו על ידי גושי הרגלים הלובים הכבדים של חניבעל, שהיו ממוגנים היטב וחמושים בנשק רומי שנלקח שלל בקרבות קודמים. הקרתגנים לא נסוגו תחת הלחץ הרומאי, ושמרו על מיקומם המקורי בשדה הקרב. כאשר נראה היה שהמרכז הקרתגני עומד להישבר, הם ביצעו פנייה של 90 מעלות ותקפו את הרגלים הרומיים באגפיהם. גרגורי דאלי מעריך שמטח כידונים הקדים את הסתערות הלובים. התקפת הנגד שיבשה לחלוטין את מערך הלגיונות הרומיים, וכאוס השתרר בשורותיהם. הצפיפות הרבה לא אפשרה ליחידות המשנה של הלגיונות לתמרן כהלכה, לשנות את מערכן כדי להתייצב מול המתקפה הקרתגנית, והקשתה עליהן להתגונן ביעילות.
ייתכן שהצבא הרומאי היה מצליח להתאושש, להתארגן מחדש ולהדוף את ההתקפות על אגפיו, אך זמן קצר לאחר מכן הצטרפו למתקפה הפרשים הכבדים של חניבעל, תקפו את הלגיונות הרומיים מעורפם, והשלימו את כיתורם. מה שהתרחש לאחר מכן דמה יותר לטבח מאשר לקרב של ממש. החיילים הרומיים, שהצטופפו בתוך שטח צר והותקפו מכל עבר, לא יכלו להתגונן ביעילות, ודרסו זה את זה במהומה שנוצרה. רוב המפקדים נהרגו או נפצעו, ושרשרת הפיקוד הרומית השתבשה לחלוטין, באופן שלא איפשר היחלצות מהמצב הקשה אליו נקלעו. עד רדת החשיכה חדל הצבא הרומאי מלהתקיים ככוח לוחם.
האבדות הרומיות בקרב היו גדולות. הן כללו, בין השאר, את הקונסול אמיליוס פאולוס, שני הקונסולים הקודמים, 80 סנטורים (כשליש מכלל חברי הסנאט הרומי), 29 טריבונים צבאיים, ומספר רב של אריסטוקרטים פטריקים, חברי האליטה הפוליטית והצבאית של הרפובליקה הרומית. על מנת להרשים את ההנהגה של קרתגו בגודל הניצחון (ולשכנע אותה לשלוח תגבורות לצבאו באיטליה), שלח חניבעל סלים מלאים בטבעות החותם של האריסטוקרטים הרומיים שנהרגו בקרב לקרתגו, והורה להציג אותם בפני "מועצת הזקנים" והסנאט הקרתגני.
קיימים הבדלים ניכרים בין המספרים בהם נוקבים המקורות הראשוניים השונים (בעיקר ליוויוס ופוליביוס) לגבי אבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב. לפי פוליביוס הושמד הצבא הרומאי כמעט לחלוטין. כ-70 אלף חיילים נהרגו, כעשרת אלפים נפלו בשבי (8,000 רגלים ו-2,000 פרשים), ורק שלושת אלפים רגלים וכ-400 פרשים הצליחו להיחלץ בשלום משדה הקרב. לפי ליוויוס, אבדות הצבא הרומאי היו קטנות בהרבה, וכללו כ-48 אלף הרוגים וכ-4,500 שבויים (3,000 רגלים ו-1,500 פרשים). אולם מספר השבויים המופיע אצל ליוויוס, לא כולל את החיילים שנפלו בשבי בימים שלאחר הקרב. לפי תיאורו כ-19 אלף חיילים נמלטו משדה הקרב, ורובם מצאו מחסה במחנה העיקרי ובמחנה המשני של הצבא הרומאי, והתבצרו בהם. מתוכם רק כ-4,000 רגלים וכ-200 פרשים הצליחו להגיע בשלום לעיר קאנוסיום, בה התרכזו שרידי הצבא הרומאי. שאר החיילים, שחלקם היו פצועים, נכנעו לחניבעל, לאחר שהטיל מצור על שני המחנות, בתמורה להבטחה שיאפשר להם לצאת לחופשי תמורת תשלום כופר. כלומר, המספר הכולל של השבויים הרומיים, לפי ליוויוס, היה 15–20 אלף חיילים. אבדות הצבא הקרתגני היו קלות יחסית. לפי פוליביוס הם כללו פחות מ-6,000 הרוגים, רובם לוחמים קלטים, ואילו ליוויוס נוקב במספר 8,000 הרוגים.
ניתוח הטקטיקה של הצדדים
היו כמה גורמים עיקריים לניצחונו של חניבעל בקרב על אף נחיתותו המספרית. שיטת הפיקוד הרומית הייתה לא יעילה – הקונסולים התחלפו מדי יום, והצבא חסר מפקד ראשי. בנוסף לכך, הקונסולים, אף ששירתו בצבא בעברם, לא היו קצינים מקצועיים, ונבחרו לא בזכות כישרונם הצבאי אלא בעיקר בזכות ייחוסם ומעמדם הפוליטי.
בקרב עצמו היה המערך המניפולרי אמור להבטיח מידה מסוימת של גמישות, אך דבר זה לא קרה. היו לכך סיבות אחדות. ראשית, המפקד בפועל, הקונסול טרנטיוס וארו, הטיל לקרב את כל כוחותיו בדרג הראשון, כדי לשבור את מרכז המערך הקרתגני, ולא שמר כוח בעתודה, ולכן לא עמדו לרשותו כוחות שיכלו לספק מענה להתקפה האגפית של הרגלים הכבדים הלוביים. שנית, כשהלובים תקפו את אגפי הכוח הרומי, הם התנגשו עם הכוחות הפחות איכותיים של הצבא הרומאי, הלגיונות שגויסו מקרב בעלות הברית האיטלקיות של רומא, שכן הלגיונות הרומיים המנוסים יותר הוצבו במרכז מערך הלגיונות, במטרה לפרוץ במהירות את הקו הקרתגני.
בנוסף, עצם ההתקפה האגפית שיבשה לחלוטין את המערך הרומי ואת שרשרת הפיקוד. הרומאים נאלצו לפנות ב-90 מעלות כדי לפגוש את האיום החדש, פעולה קשה מאוד לביצוע בתנאי קרב. פוליביוס מציין שהרומאים פנו לעבר הלובים כיחידים וביחידות קטנות, אך גם אילו הצליחו יחידות משנה מסוימות לשנות את מערכן ולפנות כדי לקדם את המתקפה הקרתגנית, הרי שהמניפולים שהוצבו מאחורי המניפולים שלחמו בקו הראשון, היו דחוסים בצורה כזאת שלא היו יכולים לבצע את התמרון הנדרש, ופערים היו חייבים להיווצר בקו הרומי.
גם פרשיו הכבדים של חניבעל, שתקפו את עורפו של הכוח הרומי, גרמו שם למצב דומה. יחידות דחוסות שחסרו מרחב תמרון נאות שיאפשר להם להתגונן ביעילות נגד האיום החדש. יתרה מכך, העורף הורכב בשלב זה מווליטס – חיילים קלי חימוש שהוצבו בתחילת הקרב בחזית המערך הרומאי, ואחרי סיום ההתכתשות הראשונית נסוגו לעורפו. חיילים אלה היו בעלי מיגון קל בלבד, ולכן לא יכלו לעמוד מול הפרשים הקלטיים והאיבריים הכבדים. הם נסוגו לכיוון האפשרי היחיד מבחינתם – לתוך מרכז המערך הרומי, וכך שיבשו עוד יותר את המערך של הלגיונות.
במהומה שנוצרה, חיילים רבים איבדו את הקשר עם יחידות האם שלהם, היות שהמערך של הצבא הרומאי השתבש לחלוטין, ואיבד את הלכידות שלו, ולכן הם לא יכלו להגן על עצמם ביעילות. חיילים רבים איבדו את הרצון להילחם, והיו מבועתים עד אימה. רבים מהם לקו בהלם, ואחרים נפלו לקרקע אחרי שנפצעו פצעים קלים, ונדרסו תחת רגלי חבריהם.
השפעה על המשך המלחמה
אף שלתבוסה הרומית בקרב קאנאי לא הייתה השפעה מכריעה על מהלך המלחמה בזירת חצי האי האפניני, היא גרמה להנהגה הרומאית לאמץ אסטרטגיה של התשה במלחמה נגד חניבעל ולהימנע מקרב הכרעה נוסף נגד צבאו, ואיפשרה לצבאו של חניבעל להמשיך להחזיק בחלקים מדרום איטליה במשך 12 השנים הבאות. בין ההשפעות הנוספות ניתן למנות גם את נטישת כל קמפניה את בריתה עם רומא. שתי הערים הגדולות באיטליה אחרי רומא, קפואה וטרנטום (כיום טאראנטו), עברו לצדו של המצביא הקרתגי, אך לא הייתה לכך השפעה של ממש על המלחמה. הרומאים הצליחו לבודד את בעלות בריתו החדשות של חניבעל, ולהכניע אותן בזו אחר זו. חניבעל, עם צבאו הקטן, לא יכול היה להיות בכל מקום בכל זמן, ולכן לא הצליח למנוע זאת. בסופו של דבר נאלץ חניבעל לפנות את צבאו מאיטליה כדי להגן על מולדתו מפלישה רומית, שהביאה בסופו של דבר לסיום המלחמה הפונית השנייה.
בעקבות הניצחון בקאנאי נחתמה האמנה המקדונית-קרתגית בין חניבעל לפיליפוס החמישי מלך מוקדון. פיליפוס חשש מהמעורבות הרומית באיליריה, ולאחר קרב קאנאי סבר שגורלה של רומא נחתם, ולפיכך רצה להבטיח שלאחר הניצחון הקרתגי תיכלל מוקדון בהסכמי השלום ותקבל את השטחים הנחוצים לה בבלקן. חניבעל מצידו היה זקוק לתגבור צבאי, אולם בשל פעולות נמרצות מצד הצי הרומאי לא זכה לסיוע ממשי ממוקדון. גילוי האמנה בידי הרומאים הביא לפרוץ המלחמה המוקדונית הראשונה בין רומא למוקדון.
ייתכן שלחניבעל לא היה ציוד מצור ראוי לשמו, וצבאו לא התאים למצור ארוך על כרך גדול כרומא. אפילו המצור על סגונטום, עיר קטנה בהרבה מרומא, לקח לצבאו שמונה חודשים. בעיה חמורה נוספת הייתה העדר בסיס שיוכל לספק אספקה לצבאו ולהאכילו במשך המצור הארוך. יתר על כן, כל האסטרטגיה של חניבעל הושתתה על הכרעת רומא בקרבות שדה ולא במצור, מתוך תקווה שבעלות בריתה ינטשו אותה. משלא נטשו, לא הייתה לחניבעל אפשרות לנצח במלחמה, ובסופו של דבר הפסיד בה בגלל מאגר כוח האדם העצום שעמד לרשות רומא. אף שלרומאים אבדו כ-200,000 חיילים בשורת התבוסות שספגו בשנים הראשונות של המלחמה נגד חניבעל, עדיין יכלו לגייס מאות אלפי חיילים חדשים. לקרתגו לא היו משאבים בסדר הגודל הזה, והשליטה הרומית המוחלטת בזירה הימית, הקשתה מאוד על העברת אספקה ותגבורות לצבאו של חניבעל באיטליה.
בקרב יחיד זה אבדו לרומאים בין 50 ל-70 אלף לוחמים. רוב המדינות בעת העתיקה היו מתמוטטות אחרי אבדות קשות כל כך, מה עוד שאלה הצטרפו לאבדות הכבדות שספגו הרומאים בקרבות קודמים נגד חניבעל, ועל כן הישרדותה של רומא היא עדות לחוזקה הכלכלי והדמוגרפי כמדינה. אבדות הרומאים בקרב זה שניות רק לאבדותיהם בקרב אראוסיו, כמאה שנה לאחר מכן, במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים. בראייה היסטורית ארוכת טווח, משחר ההיסטוריה האנושית ועד ימינו אנו, קרב זה נחשב לאחד מ-50 הקרבות העקובים ביותר מדם.
השפעה על הצבא הרומי
לקרב קאנאי הייתה השפעה גדולה על הטקטיקה של הצבא הרומי ועל מבנהו. הצבא הרומי בקרב קאנאי התפרס במבנה המניפולרי, ששילב יחד מספר שורות חיילים מסוגים שונים. המבנה המניפולרי אמנם הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד אך עדיין סבל מחולשות מבניות, ואותן ידע חניבעל לנצל. על אף גמישותו, היה המערך פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית. אם אוגף, נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב. המניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה, וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
בהמשך המלחמה חלו שינויים בטקטיקה של הצבא הרומי, והמבנה המניפולרי נוצל בצורה טובה יותר. גם הרכב הצבא השתנה; במקום הסתמכות בלעדית כמעט על כוחות אזרחיים שגויסו אד הוק, עבר הצבא להסתמכות רבה יותר על יחידות ותיקות ששירתו שנים רבות בצבא. כך הפך הצבא הרומי בהדרגה מצבא אזרחי לצבא מקצועי שאפיין אותו בימי הרפובליקה המאוחרת וימי הפרינפיקט.
בעקבות הקרב חלו שינויים גם במבנה הפיקודי של הצבא הרומי. הפיקוד הכפול שנגזר מהמבנה הפוליטי של הרפובליקה הרומית התפתח לפיקוד יחידני של מפקד עליון שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות בזירה מסוימת. שינויים אלה ואחרים נמשכו בצבא הרומי עד הרפורמות של מאריוס בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, כמאה שנים לאחר הקרב.
מורשת היסטורית
כאמור, לקרב לא הייתה השפעה מכרעת על המלחמה הפונית השנייה, וכל שתרם הוא להרחיק את הקץ הקרתגי. אך הניצחון המלא של חניבעל, ובייחוד תנועת המלקחיים המושלמת שבה הושמד צבא הגדול בהרבה מהצבא המכתר, מהווים הישג חסר תקדים בהיסטוריה הצבאית. שם הקרב משמש שם נרדף למבצע כיתור מושלם, ומבצעי כיתור רבים נקראים בשם "קאנאי" או "קאנאי רבתי". כך נקראת למשל תוכנית שליפן לכיתור הארמיות הצרפתיות במלחמת העולם הראשונה.
לקריאה נוספת
הקרב מתואר היטב בספרות העתיקה. בין ההיסטוריונים העתיקים שכתבו על קרב זה או על התקופה הנדונה ניתן למצוא את פוליביוס, ליוויוס (שני המקורות הראשיים לקרב זה), אפיאנוס, פלוטרכוס ואחרים.
קיימים גם ספרים מודרניים רבים שעוסקים בקרב זה ובתקופה הנדונה. להלן ביבליוגרפיה נבחרת
פמיניזם מרקסיסטי
פמיניזם מרקיסיסטי הוא סוג של פמיניזם המתמקד במרקסיזם והתנערות מהקפיטליזם כדרך מרכזית לשחרור האישה. על פי גישה זו, רכוש פרטי הוא זה שיוצר אי שוויון כלכלי בחברה, תלות של נשים בגברים ודחיקתן ממרכזי הכוח, כפי שמתבטא בחברה הקפיטליסטית כיום, ויש לשנות זאת.
ההתייחסות המרקסיסטית לפמיניזם ומעמד האישה
הפמיניזם, בתחילת דרכו של המרקסיזם, השתמש בסכימה הזו של מבנה העל כדי לנתח יחסי גברים ונשים. אנגלס, בספרו "מוצא המשפחה, המדינה והקנין הפרטי" תיאר את התפתחות המבנה המשפחתי הנוכחי בניתוח היסטורי. אנגלס טען שהמשפחה הנוכחית מייצגת את הקונפליקט המעמדי הבסיסי ביותר בהיסטוריה שבו הרווחה וההתפתחות של צד אחד מושג דרך דיכוי של צד שני. הטענה שלו היא שברגע שהתמסד רכוש פרטי בחברה, האישה הפכה להיות תלויה בבעלה ואצל הגבר התפתח אינטרס מובהק לשמור על הרכוש הפרטי ולדאוג שהרכוש יעבור רק ליורשים הלגיטימיים – ילדיו הביולוגים, כלומר הוא מחייב את אשתו למונוגמיה. קיומו של רכוש פרטי ממסד יחס למוסר, ליחסי גברים נשים. לכן אנגלס השווה את היחסים בין בעל לאשה, לזנות. הוא אמר שנשים מוכרות את גופן לעבודות הבית תמורת תמיכה כלכלית. הוא השווה את הגבר לקפיטליסט שנהנה מהערך העודף שאשתו מייצרת. הבורגני רואה באשתו מכשיר ייצור בלבד של יורשים לגיטימיים, של שירותי מין, ושל עבודות בית. הטענה הייתה שכשאין רכוש פרטי אין לו שום אינטרס לשמור על יחסי המין של אשתו. לפי אנגלס התנאים לשחרור הם לא שינוי תודעה מגדרית, אלא ביטול הרכוש הפרטי – מהפכה חברתית של הפרולטריון. התנאי השני הוא שנשים יעבדו בתחום הציבורי כדי שתהיה להן עצמאות כלכלית ואז לא יזדקקו לתמיכת הבעל. חיי הנישואין יתבססו רק על אהבה ויהיה שוויון.
השקפות עכשוויות של פמיניזם מרקסיסטי
פמיניזם מרקסיסטי עכשווי, ממשיך את אנגלס בטענה העיקרית והיא שההסבר לאי השוויון בין נשים לגברים בחברה נובע מזה שגברים מנצלים את כוח העבודה של נשים. הן מנוצלות בשני אתרים: במשק הבית ובשוק העבודה. יש קשר בין שני התחומים האלה. עד המהפכה התעשייתית נעשה חלק ניכר מהייצור החומרי בתוך משק הבית. המהפכה התעשייתית, והוצאת הייצור אל מחוץ לבית, לתחום הציבורי, יצרה הבחנה בין פרודוקציה – תחום ציבורי ורה-פרודוקציה (מילה שאפשר לתרגם גם כ"ילודה והתרבות") – בתחום הפרטי. מה שבפרטי הוא לא יצרני ולכן לא צריך לתגמל את זה, לכן זה לא מעניק סטטוס, תגמולים כלכליים. התפיסה הייתה שמה שקורה במפעל זה ייצור, מי שמייצר מקבל על זה תשלום. מה שקורה בתחום הפרטי, שקשור בעיקר לרבייה, זה לא יצרני ולכן לא מקבלים על זה סטטוס, יוקרה, גמול. כל מה שנשים עושות בתחום הפרטי לא נחשבות לעבודה, אלא תופסים אותם בתור חובה, מובן מאליו, ייעוד נשי.
הטענה הפמיניסטית המרקסיסטית היא שגם עבודות הבית הן פרודוקציה, גם הן ייצור, שיש להן ערך כלכלי ושימושי, כמו כל עבודה פרודוקטיבית אחרת – כמו עבודה במפעל. לא רק שיש להן ערך שימושי, אלא גם יש להן ערך עודף – בעבודתן בבית הן משחררות את הגבר ליום עבודה מלא. לכן העבודה היא בעלת ערך כלכלי. כשנשים עובדות רק במשק ביתן, הן כבר נמצאות בשוק העבודה. עבודה של נשים במשק הבית היא גלגל השיניים עליו נעה המכונה הקפיטליסטית. לכן הפמיניזם המרקסיסטי הציע שתי הצעות לשינוי: הארגון לא הצליח להשיג את המטרות שלו, אבל כן יש שינוי בתפישה לפיה מה שנשים עושות בבית זו עבודה. כאשר האו"ם עושה חישוב של התל"ג של מדינות הוא מכניס גם את הנתונים של עבודת נשים שהיא ללא שכר. בארץ יש הכרה של ביטוח לאומי בעבודה שהיא רק במשק הבית. כמו כן במשפטי גירושים במדינות רבות בעולם ובמיוחד בארצות הברית מקובל לתת משקל שווה ערך לעבודת האשה בבית, גם כאשר בעלה הוא זה שעבד והרוויח כסף (מתוך הראיה שהוזכרה לעיל, בה האשה מאפשרת לבעל להתפרנס כאשר היא עובדת בבית ולכן מגיע לה חלק משכרו).
Berk - The Gender Factory בזמן שעבודות הבית וחלוקת העבודה בבית מייצרות סחורה (ילדים נקיים, ארוחות, בגדים נקיים), הן בו זמנית מייצרות את ההיררכיה בין נשים ובין גברים, את התפישות של נשיות וגבריות, כי החלוקה של העבודה בבית מבוססת על יחסי שליטה ושיעבוד, והדרישות של העבודה בבית מתערבבות כל הזמן עם תפיסות ודרישות של מגדר.
גלריית טייט
גלריית טייט היא המוזיאון הלאומי של הממלכה המאוחדת לאמנות מודרנית ולאמנות בריטית.
היסטוריה
הרעיון להקמת גלריה לאומית לאמנות הוצע לראשונה בממלכה המאוחדת בשנות ה-20 של המאה ה-19 על יד סר ג'ון לסטר, ברון דה טאבליי. בשנת 1847 תרם רוברט ורנון את אוספיו לגלריה הלאומית ומספר שנים לאחר מכן ג'ון שפסהאנקס תרם את אוספיו למוזיאון דרום קנזינגטון (לימים, מוזיאון ויקטוריה ואלברט). רק בשלהי המאה ה-19 הושג המימון להקמת גלריה לאמנות בריטית - במימונו של הנרי טייט. הגלריה הוקמה במילבנק, בפימליקו שברובע וסטמינסטר, על גדת נהר התמזה. טייט אף תרם לגלריה את אוספיו הנרחבים, בתנאי שאוצר המדינה ישלם את עלויות רכישת האתר. הגלריה נוסדה בשנת 1897 בשם "הגלריה הלאומית לאמנות בריטית" (National Gallery of British Art), ועד שנת 1954 נוהל המוזיאון והאוסף על ידי הגלריה הלאומית. בשנת 1915 תרם יו ליין את אוספיו שכללו אמנות מודרנית אירופאית למוזיאון, ובשנים 1926 ו-1937 אספן האמנות ג'וסף דוין מימן את הרחבת מבנה המוזיאון.
מאז שנת 1954 ובמשך שלהי שנות ה-50 ושנות ה-60 ניהלה מחלקת האמנות החזותית של מועצת האמנות של בריטניה הגדולה את המוזיאון, וארגנה את התערוכות בו, כגון התערוכה הרטרוספקטיבית של מרסל דושאן בשנת 1966.
בשנת 1988 נפתח סניף טייט ליברפול של הגלריה בעיר ליברפול. בסניף הוצגו תערוכות זמניות ומוצגים מתחלפים שהובאו מהגלריה בלונדון.
בשנת 1993 הוקם סניף סנט אייווס של המוזיאון, המציג אמנות בריטית מודרנית ובעיקר אמנות של אסכולת סנט אייווס.
בשנת 2000 חולק אוסף המוזיאון בין ארבעה מוזיאונים: מוזיאון טייט בריטניה הממוקם במבנה המקורי של הגלריה - מציג אמנות בריטית משנת 1500 ועד ימינו; מוזיאון טייט מודרן - מציג אמנות בריטית ואמנות בינלאומית מודרנית שנוצרה משנת 1900 ואילך; מוזיאון טייט ליברפול - מציג אמנות מודרנית משנת 1900 ואילך; מוזיאון סנט אייווס - מציג אמנות מודרנית בדגש על אמנות מקומית; כמו כן מנהל המוזיאון את מוזיאון ברבר הפסוורת' שנפתח בשנת 1980.
בשנת פעולתו הראשונה ביקרו במוזיאון טייט מודרן שבאזור בנקסייד (בגדה הדרומית של נהר התמזה) למעלה מ-5.25 מיליון מבקרים.
בשנת 1998 החל לפעול אתר האינטרנט של המוזיאון "טייט אונליין" (Tate Online) בו מוצג מידע על כל הגלריות ועל היצירות המוצגות בגלריות.
הנרי סנדהם
ביוגרפיה
יליד מונטריאול. סנדהאם החליט כבר בגיל צעיר להמשיך בקריירה אמנותית והועסק בסטודיו לצילום של ויליאם נוטמן בגיל 14. עד גיל 18 היה עוזרו של בן זוגו של נוטמן ג'ון ארתור פרייזר, שניהל את מחלקת האמנות של הסטודיו. מכיוון שבאותה תקופה לא היה בית ספר לאמנות במונטריאול, למד סנדהם את מלאכתו מפרייזר, כמו גם מהאמנים המקומיים אוטו ריינהולד ייקובי, אדולף ווגט ואחרים. כאשר פרייזר עזב את מונטריאול בשנת 1868 כדי לפתוח סניף בטורונטו של נוטמן ופרייזר, הפך סנדהם לראש המחלקה לאמנות. הוא הפך לשותף עם נוטמן בשנת 1877 והסטודיו שונה לשם נוטמן וסנדהאם. שותפות זו נמשכה עד 1882.
אולפן נוטמן היה ידוע בצילומיו המיוחדים, המורכבים מתצלומים של אנשים המוצגים בקפידה על רקע צבוע, טכניקה שהגה סנדהם. צילום שלהם, בהרכב מאתגר במיוחד, המורכב מיותר מ-300 אנשים שונים, זכה בפרס בתערוכה העולמית בשנת 1878 בפריז.
בשנת 1877, הוא התחיל לעשות איורים לכתב העת "סקריבנר", שהיצירה הראשונה שלו ליוותה מאמר מאת ויליאם ג'ורג' בירס. לאחר מכן הוא אייר מאמר של עצמו בנובמבר 1878, ואיורים לסדרה בת ארבעה חלקים מאת ג'ורג' מונרו גרנט בשנת 1880. כל העבודות האלה הובילו אותו להתמנות כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות, שהוקמה בשנת 1880.
בתחילת 1880, סנדהם ואשתו אגנס פרייזר, אחותה של המורה שלו, שאותה נשא בשנת 1865, סיירו באנגליה ובצרפת. בדצמבר הם ביקרו בבוסטון, מסצ'וסטס, והתכוונו להישאר זמן קצר בלבד כדי להשלים כמה ציורי דיוקן, אך במקום זאת הם נשארו שם כמעט עשרים שנה. באותה תקופה הוא החליט להתמקד יותר באמנות ופחות בעסקים.
מלבד האיורים שלו, הוא נודע גם בזכות דיוקנאותיו (כולל אחד של ראש ממשלת קנדה ג'ון א. מקדונלד) וציוריו ההיסטוריים. בתקופתו בבוסטון הוצגו יצירותיו באופן קבוע במועדון האמנות של בוסטון ובאגודה האמריקאית לצבעי מים בניו יורק, והוא הציג בתערוכה הקולומביאנית העולמית (1893), ובתערוכה בינלאומית (1895), בטנסי סנטניאל - תערוכה בינלאומית (1897).
סנדהם עבר ללונדון בשנת 1901, והמשיך שם בקריירה שלו, עם עבודות שהוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1905 עד 1908.
אשתו נפטרה בשנת 1906, והוא נפטר בשנת 1910. הוא קבור בבית העלמין של קנסל גרין.
סויוז TM-2
סויוז TM-2 (ברוסית: Союз TM-2) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-5 בפברואר 1987 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: יורי רומננקו (טיסה שלישית) ואלכסנדר לבייקין. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל מיר, קליטת מודול נוסף של תחנת החלל וביצוע מחקרים שונים.
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות. ב-2 באפריל החלו תמרונים לחיבור רלמודול נוסף של תחנת החלל. לאחר נספר ניסיונות התברר שלא ניתן להשלים את תהליך החיבור. לבדיקת המצב הקוסמונאוטים ביצעו פעילות חוץ רכבית בהמלכה התברר שגוף זר מפריע להשלים את החיבור בין תחנת החלל והמודול החדש. לאחר שחרור גוף זר הקוסמונאטים חזרו לתחנת החלל והשלימו תהליך החיבור עם המודול החדש. ב-12 ביוני בוצע פעילות חוץ רכבית נוספת במהלכה הותקן ציוד נוסף על דופן של תחנת החלל.
ביולי 1987 אצל אלכסנדר לבייקין התגלו בעיות בתפקוד הלב. כתוצאה מכך הוחלט לקצר את שהייתו בחלל ולהחזיר לכדור הארץ.
ב-30 ביולי סויוז TM-2 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה אלכסנדר לבייקין, אלכסנדר ויקטורנקו ומוחמד פארס (הגיעו עם חללית סויוז TM-3).
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1800
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1800 היו הבחירות הרביעיות בארצות הברית. הן נערכו מיום שישי, 31 באוקטובר, עד ליום רביעי, 3 בדצמבר 1800. במה שנקרא לעיתים גם "מהפכת 1800", סגן נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ניצח את הנשיא היוצא ג'ון אדמס. הבחירות גרמו למהפך שביסס את שלטון המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והוביל לקריסתה של המפלגה הפדרליסטית. הבחירות היו שחזור של הבחירות הקודמות, עם מאבק בין הדמוקרטים-רפובליקנים, שהונהגו בידי ג'פרסון וארון בר ודגלו בתמיכה בצרפת ובהתנגדות לממשל פדרלי חזק, ובין הפדרליסטים, שהונהגו בידי אדמס וצ'ארלס קוטוורת' פינקני ותמכו בבריטים ובשלטון פדרלי חזק. הסוגיות המרכזיות היו ההשלכות של המהפכה הצרפתית, והתנגדות למיסוי שהקונגרס הטיל על הציבור כדי לממן את הצבא ואת הצי במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ב-1798. חוקי הזרים וההסתה, שהפדרליסטים ניסו להשתמש בו כדי לפגוע בעיתונאים תומכי הדמוקרטים-רפובליקנים, גם היה שנוי במחלוקת.
הדמוקרטים-רפובליקנים היו מאורגנים, ואילו הפדרליסטים היו מפוזרים וסבלו מפילוג בין הנשיא אדמס לאלכסנדר המילטון. המאבק על האלקטורים, החלוקה האזורית והתעמולה הבוטה הפכו את הבחירות לבולטות במיוחד. בחירות אלה חשפו אחד מהפגמים בחוקה האמריקנית המקורית. חבר האלקטורים היה יכול להצביע רק לנשיא; לאלקטור ישנה זכות להצביע לשני אנשים, וסגן הנשיא היה האדם שקיבל את מספר הקולות השני בגודלו (כלומר מי שהפסיד בבחירות). עד אותה שנה הבחירות היו אישיות ולא מפלגתיות ולראיה בקדנציה הקודמת ג'פרסון היה סגנו של אדמס למרות שלא היו באותה מפלגה. בבחירות אלו לראשונה היה תאום מפלגתי לגבי אופן ההצבעה. הדמוקרטים-רפובליקנים תכננו שאחד מהאלקטורים לא יתן את הצבעתו השנייה לארון בר, דבר שהיה מוביל לכך שג'פרסון יקבל קול אחד יותר מבר ויזכה בבחירות כנשיא, ולסגן נשיא יתמנה בר ולא אדמס מהמפלגה היריבה. אך עקב חוסר תאום לא היה אלקטור שלא נתן את קולו לבר, ונוצר שוויון בין ג'פרסון, מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים לנשיאות, לבין מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים לסגנות, ארון בר.
בר לא הסיר את מועמדותו לטובת חבר מפלגתו ג'פרסון והבחירות הגיעו להכרעת בית הנבחרים היוצא, שנשלט על ידי המפלגה הפדרליסטית. פדרליסטים רבים הצביעו לבר, והתוצאה הייתה שבוע של קיפאון. הפדרליסט אלכסנדר המילטון, שלא חיבב את שני המועמדים אך העדיף את ג'פרסון על פני בר, היה אחד מאלה שהתנגדו נמרצות לבר. בר נשאר בניו יורק במהלך ההצבעה בשל חתונת בתו, ולא עשה דבר כדי להטות את ההצבעה לצידו. פעולותיו של המילטון היו חוליה במערכת היחסים העכורה שלו עם בר, שהסתיימה בדו-קרב של שניהם ב-1804. בגלל היעדר המאמץ מצד בר, ופעולה נמרצת מצד תומכי ג'פרסון והמילטון, ג'פרסון ניצח בסיבוב ה-36 ומונה לנשיאות.
הבחירות של שנת 1800 חשפו בעיה חוקתית חמורה, שתוקנה עם אישור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית בשנת 1804, אשר קבע כי על האלקטורים להבחין בין בחירתם לנשיא ולסגן הנשיא, והסדר זה נשמר עד זמן זה. תוצאות הבחירות הושפעו בידי סעיף בחוקת ארצות הברית: עבדים נחשבו כ"שלוש-חמישיות" מבן אדם לבן כחלק מאוכלוסיית המדינה, במסגרת פשרה שהושגה בין הצפון לדרום, מה שנתן למדינות הדרום כשליש קולות יותר בקונגרס וכשליש קולות אלקטורליים יותר ממצב בו העבדים לא היו זוכים לחשיבות כלל. לולא קולותיהם היה אדמס מנצח בקול האלקטורלי, אם כי עם פחות מצביעים בקול הפופולרי מג'פרסון. ג'פרסון זכה לביקורת על כך שזכה ב"מקדש החירות על כתפי העבדות".
מסע בחירות
הבחירות היו קרב חוזר מהבחירות ב-1796. הקמפיין היה מריר ואופיין על ידי התקפות מלוכלכות ואישיות על שני הצדדים. הפדרליסטים הפיצו תעמולת בחירות שהדמוקרטים-רפובליקנים הם מהפכנים שירצחו את יריביהם, ישרפו כנסיות וישמידו את המדינה (בהתבסס על ההעדפה של הדמוקרטים-רפובליקנים את צרפת המהפכנית על פני בריטניה). ב-1798, ג'ורג' וושינגטון טען שהדמוקרטים-רפובליקנים עלולים להרוס את המדינה. מנגד, הדמוקרטים-רפובליקנים האשימו את הפדרליסטים בהשמדה של ערכים רפובליקנים, וגינו את חוקי הזר וההסתה, שבוטלו על ידי בית המשפט העליון. הם גם האשימו את הפדרליסטים באהדה לבריטניה כדי לקדם משטר אריסטוקרטי בארצות הברית.
תחום אי-רציפות מוהורוביצ'יץ'
תחום האי-רציפות על-שם מוהורוביצ'יץ' (ובקיצור "המוהו") הוא אחד משלושת תחומי האי-רציפות שנמצאו בכדור הארץ. תחום זה נמצא בעומק של 5–35 ק"מ (תלוי בסוג הקרום – יבשתי או ימי) מתחת לפני השטח, והוא נחשב לגבול המפריד בין קרום כדור הארץ למעטפת.
התחום נתגלה על ידי החוקר הקרואטי אנדריה מוהורוביצ'יץ' בשנת 1909 ונקרא על שמו. מוהורוביצ'יץ' מצא שמערכות גלים סייסמיים הנוצרים ברעידות אדמה אינם מגיעים לתחנה הסייסמולוגית ביחידת רצף אחת שמראה על מהירות אחת. לכן הניח מוהורוביצ'יץ' הנחה (שאושרה ברבות הימים על ידי תצפיות רבות) שבעומק מסוים קיים תחום אי-רציפות, המפריד בין שכבה עליונה בעלת רמת צפיפות נמוכה ומהירות הגלים הנמוכה לבין שכבה תחתונה בעלת רמת צפיפות גבוהה והעלייה במהירות הגלים הסייסמיים.
קרוב למקור, הגל המגיע ראשון לתחנות הסייסמיות הוא גל ישיר, כלומר גל שמתקדם כולו על הקרום היבשתי, בעל מהירות הגלים האיטית יותר. אך החל ממרחק מסויים, הגל הראשון שמגיע לתחנות הוא גל שהתקדם תחילה דווקא מטה לכיוון המעטפת, שם המהירות גדולה יותר, ומשם חזר למעלה לתחנות הקליטה (גל רפרקציה). לכן החל ממרחק מסויים מהמקור, הגלים שמגיעים מוקדם יותר מהאחרים עוברים דרך השכבה הצפופה והעמוקה. צפיפות החומר משפיעה על מהירות הגלים וכן מעל המוהו, החומר העיקרי הוא בזלת ומתחתיו פרידוטיט או דוניט (dunite), הבדלים שאחראיים גם הם להבדלי המהירויות של הגלים הסייסמיים, שמתקדמים במהירות שונה בכל חומר. הם מגיעים מוקדם יותר מאשר הגלים שמגיעים בקו ישר דרך השכבה העליונה. המרחק והזמן מהפעלת מקור הגלים, בו גל הרפרקציה עוקף את הגל המהיר, עוזר לקבוע את עומק המוהו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1800
מסע בחירות
המילטון איבד את סבלנותו בנוגע לאדמס ורצה נשיא חדש שיתמוך בו. הוא הצליח להשפיע בתקופת וושינגטון בנוגע לעמדת הממשל כלפי מרד הוויסקי. כשוושינגטון הכריז שלא ירוץ לתקופת כהונה שלישית, אדמס נחשב כנשיא הבא בתור. המילטון קיווה שהשפעתו תמשיך להיות גדולה, אולם אדמס היה עצמאי מדי לטעמו. לכן המילטון הוביל מהלך להעמדתו של צ'ארלס קוטוורת' פינקני לנשיאות, בהסתמך על כך שחוסר הניסיון שלו יגרום לו להיות מושפע מהמילטון.
שינוי שיטת הבחירות
חברי המפלגות רצו לנצל כל יתרון שימצאו, כולל שינוי שיטת הבחירה במדינתם כדי להבטיח את התוצאה הרצויה. בג'ורג'יה, הדמוקרטים-רפובליקנים החליפו את הבחירות הכלליות בבחירה על ידי בית הנבחרים של המדינה. הפדרליסטים עשו אותו הדבר במסצ'וסטס ובניו המפשייר (אך הזעם בקרב אנשי מסצ'וסטס גרם לירידה בפופולריות של הפדרליסטים שם). פנסילבניה החליטה שבחירת האלקטורים תהיה על ידי הרשות המחוקקת, אך החלטה זו גרמה לפיצול כמעט שווה בקולות. וירג'יניה שינתה את השיטה מחלוקה על פי מחוזות לבחירות כלליות, מה שעזר לדמוקרטים-רפובליקנים.
בכל מדינה נהגו שיטות שונות למינוי האלקטורים:
מספר האלקטורים מכל מדינה היה כדלקמן:
הצבעה
בגלל שכל מדינה בחרה ביום הבחירות שלה, ההצבעה נמשכה מאפריל עד אוקטובר. באפריל, בר הצליח להפוך את הרוב הפדרליסטי ולקבל תמיכה דמוקרטית-רפובליקנית ברשות המחוקקת של ניו יורק. הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים היו בתיקו של 65-65 בבית הנבחרים, והמדינה האחרונה שבחרה, דרום קרוליינה, בחרה בשמונה דמוקרטים-רפובליקנים, וכך נתנה את הבחירות לג'פרסון ולבר.
הצבעת האלקטורים
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
כל אחד מהמתמודדים היה צריך 70 קולות על-מנת לנצח בבחירות; ג'פרסון ובר עברו שניהם את המינימום הזה, אך הם קיבלו מספר זהה של קולות, ולכן ההכרעה עברה לבית הנבחרים.
ההכרעה בבית הנבחרים
לכל מדינה בבית הנבחרים היה קול אחד בנוגע לבחירת הנשיא, והצבעתה של כל מדינה נקבעה לפי הצבעת רוב נציגיה. היו שש-עשרה מדינות, ולכן כל מועמד היה צריך תשעה קולות כדי להיבחר. הפדרליסטים, ששלטו בבית הנבחרים, נאלצו לבחור בנשיא החדש.
למרות שידעו כי ג'פרסון היה המועמד לנשיאות ובר היה סגנו, פדרליסטים רבים סירבו לתמוך בג'פרסון. הם ניצלו את ההזדמנות, ורובם תמכו בבר, כך שבר קיבל שש מדינות מתוך שמונה שהפדרליסטים שלטו בהם. שבע מדינות דמוקרטיות-רפובליקניות תמכו בג'פרסון, והנציג הפדרליסטי מג'ורג'יה תמך בו גם, כך שהוא זכה לשמונה מדינות. ורמונט הייתה מפולגת בין הפדרליסטים לדמוקרטים-רפובליקנים ונמנעה. למרילנד היו חמישה נציגים פדרליסטיים ושלושה דמוקרטים-רפובליקנים, ואחד מהפדרליסטים תמך בג'פרסון, כך שגם מרילנד נאלצה להימנע.
מ-11 בפברואר עד 17 בפברואר, עקב תככי הפדרליסטים, מצב זה חזר על עצמו במהלך 34 הסיבובים הבאים. באותו זמן התושבים של כמה מהמדינות תומכות ג'פרסון התחילו לאיים בפרישה מהברית אם הפדרליסטים ימשיכו למנוע מג'פרסון את התפקיד המגיע לו (שכן היה זה סוד גלוי שג'פרסון הוא-הוא המועמד לנשיאות). בנוסף לכך, אלכסנדר המילטון, אויבו של ג'פרסון ואחד ממנהיגי הפדרליסטים החשובים, שוחח עם כמה מנציגי הפדרליסטים בניסיון לשכנעם לתמוך בג'פרסון השנוא עליהם, משום שג'פרסון לדעתו היה "מסוכן הרבה פחות" מבר. משתי הסיבות הללו, מספר מדינות שינו את הצבעתן, ובסיבוב הבחירות ה-36, ב-17 בפברואר 1801 תומאס ג'פרסון ניצח בהצבעה בבית הנבחרים, כשורמונט ומרילנד תמכו בו, וכך הוא זכה בעשר מדינות ובניצחון. נציג דלאוור נמנע במקום לתמוך בבר, וארבעת הנציגים הפדרליסטים מקרולינה הדרומית עברו מתמיכה בבר להימנעות.
שעונית התות
שעונית התות (שם מדעי: Passiflora morifolia) המכונה גם שעונית היער, היא מין פולש הגדל בישראל, בעל צימוח מהיר, עשב שוטה במטעים ופרדסים. מקורה בדרום אמריקה, במדינות כגון בוליביה, ארגנטינה, פרגוואי וברזיל.
תיאור
צמח פוליגמי (פרחים דו-מיניים וחד-מיניים על אותו הצמח). הפרחים קטנים, בקוטר 3–4 ס"מ, מזכירים בצורתם כוכב, לבנים עם פסים סגולים. הפרי קישוטי סגול וקטן, מזכיר בצורתו תמר, בעל צורה אובלית חרוטית, אינו אכיל, הציפה אדומה ומכילה זרעים דביקים בצבע כתום. הצמח בעל האבקה עצמית ומיד חונט פרי. הצמח לעיתים מתייבש לאחר הבשלת הפרי, ולכן משמש כחד שנתי.
מרחב התפר
מרחב התפר הוא כינוי לתוכנית הגנה ביטחונית שמתבססת על נוכחות צבאית והקמת מכשולים באזור קו התפר. אזור קו התפר הוא האזור שליד הקו הירוק, ירושלים ושכונותיה וגושי ההתיישבות הקרובים אליו. תוכנית "מרחב התפר" נועדה להקטין את יכולת החדירה של מפגעים משטח הרשות הפלסטינית לשטח ישראל שמספרם עלה מאז פריצת האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000. עקב העצמת תופעה של מחבלים מתאבדים. מפגעים אלו נכללים בתוך קבוצה רחבה וגדולה של שוהים בלתי חוקיים (שב"חים) המונה עשרות אלפי פלסטינים שעוברים מתוך שטחי הרשות הפלסטינית לשטחי ישראל באופן בלתי חוקי לצורכי פרנסה, מדי יום ביומו.
תוכנית "מרחב התפר" כוללת מספר אלמנטים ביטחוניים:
תומכים ומתנגדים
התומכים בגדר ההפרדה טוענים שעד כה זכתה התוכנית להצלחה רבה והצילה חיי אדם, למרות הביקורת הבינלאומית הרבה כלפיה, והשיגה את רוב מטרותיה. הם מציגים סטטיסטיקות המאששות לדידם את יעילות הגדר: טענתם היא שמספר הפיגועים ירד היכן שהקימו את הגדר, ובנוסף, יש טוענים שעצם הקמתה של הגדר מעודדת את הרשות הפלסטינית להתגמש מבחינה מדינית.
המתנגדים מתחלקים לשניים:
2. הימין רואה בגדר הכנה לקראת פינוי יהודים מיהודה ושומרון ללא שהתקבלה כל החלטה כזאת. הטענות העולות מהימין הן שהגדר איננה אפקטיבית, אלא שרוב המחבלים נתפסים בעריהם עקב מידע מודיעיני, ולא בדרכם לפיגוע. בניית הגדר מחלישה לדבריהם את אחיזת צה"ל בערים הפלסטיניות, ובמקרה של נסיגה אף תפגע קשות במודיעין, כך ששכרה של ישראל יצא בהפסדה. לגבי הטענות של תפיסת מחבלים על הגדר הם טוענים שזה רק עקב הכוחות המרובים המפטרלים ליד הגדר ולא בגלל הגדר עצמה.
צורת הסונאטה
צורת הסונאטה היא צורה מוזיקלית, המקובלת בשימוש מאז ראשית התקופה הקלאסית. דוגמה טיפוסית לשימוש בצורת הסונאטה מציג הפרק הראשון של יצירות מרובות-פרקים, ומשום כך מתייחסים אליה ספציפית כצורת סונאטה-אלגרו או צורת פרק ראשון.
המונח "סונאטה" משמש הן כמילה נרדפת ל"צורת סונאטה" והן כתואר לקשת רחבה של סוגות מוזיקליות. ערך זה עוסק בצורה של פרקי סונאטה אינדיבידואליים.
סקירה כללית
צ'ארלס רוזן מגדיר "צורת סונאטה" במילים אלה:
צורת סונאטה, בהקשר הרגיל שמונח זה מופיע, מתייחסת לצורה של פרק יחיד ולא למכלול של שלושה או ארבעה פרקים המהווה סונאטה, סימפוניה או יצירה של מוזיקה קאמרית. היא מכונה לעיתים צורת פרק ראשון, או צורת סונאטה אלגרו.המהדורה האחרונה של אנציקלופדיה בריטניקה מצטרפת לדעתו. אחרי דיון בצורות מרובות הפרקים, שאפשר להגדירן פחות או יותר כסונאטה, נאמר שם כך:
"שונה ונבדל לחלוטין מכל מה שנאמר עד כה, מכל מקום, הוא השימוש במונח ב"צורת סונאטה". מונח זה מגדיר צורה או שיטה ייחודית של ארגון מוזיקלי, שנמצאת בשימוש בדרך כלל בסונאטות, רביעיות מיתרים ושאר יצירות קאמריות, ובסימפוניות שנכתבו מאז ראשית התקופה הקלאסית (תקופתם של קפ"ע באך, היידן, מוצרט וכן בטהובן המוקדם ושוברט. באמצע המאה ה-18... צורת סונאטה היא כינוי לאופן ארגון פורה במיוחד למבנה המוזיקלי של פרק יחיד. הוא שכיח ביותר במסגרת קונטקסט רחב יותר של תוכנית מרובת-פרקים."
ערך זה מתמקד בסונאטה-אלגרו כמערך לפרק אינדיבידואלי. המונח מחזור סונאטה משמש לעיתים במוזיקולוגיה לתיאור המערך והמאפיינים של יצירות מרובות-פרקים כפי שהם מתייחסים לצורת הסונאטה.
פרק סונאטה-אלגרו מתחלק לקטעים. הוא עשוי להתחיל במבוא, שיהיה איטי ברוב המקרים מן הפרק העיקרי. מבוא זה איננו שכיח והוסף לצורת הסונאטה בשלבים מאוחרים יותר. למעשה אפשר לראות בו שבירה של הצורה הקיימת ולא חלק אורגני שלה. מכאן מתקדמים אל התצוגה - אקספוזיציה. התצוגה מביאה את החומר התמאטי היסודי של הפרק: קבוצה אחת או שתיים של נושאים, במקרים רבים בסגנונות שונים ובסולמות מנוגדים, שמעבר מגשר ביניהן. סיום טיפוסי לתצוגה הוא נושא חותם, קודטה, או שניהם. לאחר התצוגה בא הפיתוח, הבוחן את האפשרויות ההרמוניות והמרקמיות של החומר התמאטי ואחר כך עובר אל הרפריזה, שם חוזר החומר התמאטי בסולם הטוניקה (הסולם הראשון של הפרק). הפרק יכול להסתיים בקודה, מעבר לקדנצה החותמת את הרפריזה.
המונח "צורת סונאטה" שנוי במחלוקת ויש אומרים, מטעה בפירוש, משום שמשתמע ממנו שיש דפוס קבוע, שאליו חתרו מלחינים קלאסיים ורומנטיים בכתיבתם. למעשה, "צורת הסונאטה" היא יותר בחזקת דגם, שפותח לצורך אנליזה מוזיקלית וכך יש לראותו. אף כי התיאורים בדף זה יכולים לענות על הציפיות כאנליזה להרבה מבנים של פרק-ראשון, יש די וריאציות להצדיק את צורת הרבים ב"צורות סונאטה", המחקר המעמיק של צ'ארלס רוזן במונח ושימושיו. בתקופה הקלאסית, הווריאציות האלה כוללות (אבל אינן מוגבלות לכך) תצוגה מונו-תמאטית, שבה מוצג אותו חומר בסולמות שונים (שיטה שהיידן השתמש בה רבות), "קבוצת נושא שלישי" בסולם שונה משני האחרים (שיטה ששימשה את שוברט ואת ברהמס), רפריזה של קבוצת הנושא השני בסולם "שגוי" (במקרים רבים הסובדומיננט, כמו בסונאטה לפסנתר בדו מז'ור, ק. 545 של מוצרט ובסימפוניה השלישית של שוברט) וקטע קודה ממושך, המאופיין בתהליכי עיבוד, במקום סיכום (מצוי ברוב יצירות בטהובן מאמצע התקופה, כמו הסימפוניה השלישית שלו). במהלך התקופה הרומנטית נעשו עיוותי צורה וווריאציות נפוצים כל כך (מאהלר, אלגר וסיבליוס, בין השאר, נזכרים במחקרו של ג'יימס הפאקובסקי), ש"צורת הסונאטה" כפי שהיא מתוארת כאן איננה מתאימה עוד לתיאור המבנים המוזיקליים המסובכים, הנושאים לא פעם את שמה.
המונחים סונאטה-אלגרו, צורת הסונאטה וצורה של פרק ראשון מתארים כולם אותו תהליך. צורת הסונאטה נעשתה כמעט לסטנדרט לפרק ראשון של סימפוניה, בייחוד בתקופה שבין 1780 ל-1900. הפרקים האלה גם מסומנים במקרים רבים כ"אלגרו", ומכאן השמות "צורת סונאטה-אלגרו" ו"צורה של פרק ראשון". עם זאת, מונחים אלה אינם מדויקים, הואיל וצורת הסונאטה מופיעה גם בפרקי אמצע או סיום, ואף בפרקים איטיים, ומשום כך עדיף להימנע מן השימוש בהם.
בהקשר של הצורות הזוגיות המורחבות מתקופת הבארוק, שיש דמיון ניכר בינן לבין צורת הסונאטה, אלה הם שלושת המאפיינים המיוחדים לצורת הסונאטה:
הקשר של צורת הסונטה לאידיאל היופי והנאורות בתקופה הקלאסית, מתבטא בראש ובראשונה ברעיון "הנושאים המנוגדים". להבדיל ממבנים רבים בתקופת הבארוק אשר קדמה לקלאסית, בהם היה שימוש בפרקים "מונו-תימאטיים" - בעלי נושא אחד, החלה בתקופה הקלאסית אסתטיקה הדוגלת בניגוד בין שני נושאים. אידיאל יופי זה בא לידי ביטוי גם במחזות תיאטרון של התקופה אשר הציגו נושאים או דמויות מנוגדות זה לזה, כגון: אציל ומשרת, גבר ואישה וכדומה.
בצורת הסונטה החלה להתגבש כתיבה המציגה שני נושאים מוזיקליים המנוגדים זה לזה בסולם ובאופי. דבר זה מתקשר גם לתפיסות הדואליסטיות של המדע באותה תקופה, אשר דגל בהוכחות מדעיות המציגות "דבר והיפוכו" כשיטה לפתרון בעיות. זוהי תמציתו של האדם הנאור - השכלתני, אשר מחפש היגיון וסדר, קונפליקט הבא לידי פתרון בסופו וארגון מופתי של רעיונות.
מתווה צורת הסונאטה
התיאור הכללי של צורת הסונאטה הוא כדלקמן:
מבוא
קטע המבוא איננו מחייב, ואפשר גם לצמצם אותו למינימום. אם המבוא מורחב, הוא איטי על פי רוב מן הקטע העיקרי, ובמקרים רבים מתמקד בסולם הדומיננטה. הוא עשוי, אך אינו חייב, להכיל חומר שיופיע בהמשך בתצוגה. המבוא מגדיל את משקל הפרק ואף מאפשר למלחין להתחיל את התצוגה בנושא, שהיה אלמלא כן קליל מכדי להתחיל בו בפני עצמו, כמו בסימפוניה מס' 103 (דרדור התוף) של היידן). בדרך כלל, אך לא תמיד, משמיטים את המבוא מן החזרה על התצוגה.
לעיתים מופיע חומר המבוא בשנית, בקצב המקורי שלו, בהמשך הפרק. במקרים רבים קורה הדבר רק בקודה, כמו בחמישיית המיתרים ק. 593 של מוצרט, בסימפוניה "דרדור התופים" של היידן או בסונאטה מס' 8 (הפאתטית) של בטהובן.
תצוגה (אקספוזיציה)
החומר התמאטי היסודי של הפרק מופיע לראשונה בתצוגה, שעשויה להתחלק לקטעי-משנה אחדים. אותו קטע מכיל, ברוב הפרקים בצורת סונאטה, הקבלות הרמוניות ותמאטיות בולטות (אם כי בחלק מן היצירות מן המאה ה-19 ואילך, כמה מן ההקבלות האלה נתונות לחריגות משמעותיות), הכוללות:
עיבוד (פיתוח)
העיבוד, או ה"פיתוח", מתחיל בדרך כלל באותו סולם שבו הסתיימה התצוגה, ועשוי לעבור בין סולמות רבים במהלכו. על פי רוב הוא מורכב מנושא אחד או יותר מתוך התצוגה, משתנים ולעיתים חופפים, ועשוי לכלול חומר חדש או נושאים חדשים - אם כי השאלה, מה בדיוק נחשב לנוהל מקובל, מהווה סלע מחלוקת מפורסם. השינויים כוללים העברת חומר דרך סולמות רחוקים, פירוק נושאים וסקוונצות של מוטיבים, בין השאר.
משך העיבוד שונה במידה רבה מיצירה ליצירה; לעיתים הוא קצר יחסית בהשוואה לתצוגה (כמו למשל בפרק הראשון של מוזיקת לילה זעירה, ק. 525/I של מוצרט) ובמקרים אחרים הוא ארוך ומפורט (כמו למשל בפרק הראשון של ארואיקה של בטהובן). מכל מקום, כמעט תמיד הוא מציג דרגה גבוהה של חוסר-יציבות טונאלית, הרמונית וריתמית בהשוואה לשאר הקטעים. בסוף העיבוד, פונה המוזיקה אל סולם הטוניקה ונכנסת לרפריזה. המעבר מן העיבוד לרפריזה הוא רגע מכריע ביצירה.
חלקו האחרון של קטע העיבוד נקרא מעבר חוזר (רקאפיטולציה): הוא מכין את שיבתה של קבוצת הנושא הראשון בטוניקה, על פי רוב באמצעות הרחבה גדולה של הספט-אקורד הדומיננטי. כלומר, אם סולם הפרק הוא דו מז'ור, צפוי שהמעבר החוזר ידגיש את הספט-אקורד הדומיננטי על סול. נוסף לכך, אופי המוזיקה יאותת על חזרה כזאת בכך שייעשה, במקרים רבים, קדחתני יותר (כמו בפרק הראשון של סונאטה מס' 21 "ולדשטיין", אופוס 53) של בטהובן. חריגה ראויה לציון מן הנורמה ההרמונית של המעבר החוזר מופיעה בפרק הראשון של הסונאטה הראשונה לפסנתר, אופוס 1, של ברהמס. הסולם הכללי של הפרק הוא דו מז'ור ואפשר היה לצפות לכך, שהמעבר החוזר ידגיש את הספט-אקורד הדומיננטי על סול. תחת זאת, הוא צובר כוח על הספט-אקורד של דו, כאילו הייתה המוזיקה נעה לקראת פה מז'ור. בשיא המתח המוזיקלי, חוגג אקורד זה ניצחון בעוצמה רבה ובטווח רגיסטרים רחב על הפעמה המודגשת, אבל פונה מיד אל הנושא הראשון בדו מז'ור - וזאת ללא כל הכנה הרמונית.
רפריזה
הרפריזה היא חזרה בשינויים על התצוגה, ואלה מרכיביה:
קודה
אחרי הקדנצה החותמת את הרפריזה, הפרק יכול להימשך בקודה, שתכיל חומר מגוף הפרק עצמו. קודות, כשהן קיימות, שונות זו מזו במידה ניכרת באורכן, אבל כמו המבוא, אינן מהוות חלק מן ה"ארגומנט" של היצירה. הקודה מסתיימת, בכל מקרה, בקדנצה מלאה בסולם הטוניקה. קודות יכולות להיות סיומות קצרות מאוד, או קטעים ארוכים מאוד ומשוכללים. דוגמה מפורסמת אפשר למצוא בפינאלה של הסימפוניה השמינית של בטהובן לצד הפרקים הראשון והרביעי של הסימפוניה החמישית שלו; עוד דוגמאות לקודות מתמשכות של בטהובן כוללות את הפרק הראשון מן הסונאטה מס' 23 (אפאסיונטה) של בטהובן וכן הפרקים השלישיים מן הסונאטה מס' 14 ("אור ירח" של בטהובן והסונאטה לפסנתר מס' 17 ("הסערה").
צורת סונאטה בקונצ'רטי
נוסח אחר, חשוב, לצורת הסונאטה-אלגרו המסורתית נמצא בפרק הראשון של הקונצ'רטו הקלאסי. כאן, התזמורת מתכוננת בדרך כלל לכניסת הסולן בנגינת כמה מן הנושאים, העתידים להופיע במהלך חלקו הראשי של הפרק - מעין מבוא, אבל בטמפו הראשי. אז נכנס הכלי הסולן, לפעמים בחומר משלו (כמו בקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 של מוצרט, ואחרים) וממשיך בתצוגה של צורת הסונאטה - קשורה בדרך כלל, אך לא תמיד, לאותו מבוא תזמורתי שבפתיחה. (אצל מוצרט, למשל, כמה מן הנושאים הזכורים ביותר של אותם טוטי תזמורתיים מן הפתיחה נדחים לעיבוד. בקונצ'רטו שלו לפסנתר מס' 25, תמה שלא נשמעה מאז המבוא הופכת ל"נושא" הראשי המטופל בעיבוד. בספרו, אחד הראשונים המוקדשים לקונצ'רטי של מוצרט, מרבה קאת'ברט גירדלסטון לציין עובדה זו.)