cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוצי מורטון
אלופה אולימפית
בשנת 1927 נישאה מורטון להנרי היטון.
דיוויזיית הנחתים השלישית
דיוויזיית הנחתים השלישית היא דיוויזיה בחיל הנחתים של ארצות הברית, היושבת בבסיס הנחתים מחנה קורטני שבאוקינאווה, יפן, וכפופה לכוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-16 בספטמבר 1942 במחנה אליוט שבקליפורניה על בסיס רגימנט הנחתים התשיעית. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפה בקרבות המכריעים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ובהם המערכה בבוגנוויל, הקרב על סאיפאן (ככוח עתודה), הקרב על גואם, קרב איוו ג'ימה והתכוננה למבצע נפילה. בעקבות כניעת יפן, הדיוויזיה פורקה בדצמבר 1945.
ב-1952 הוקמה מחדש במחנה פנדלטון שבקליפורניה. באוגוסט 1953 נשלחה ליפן כחלק מכוח ההגנה האמריקאי באזור במסגרת הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
במאי 1965 התמקמה בבסיס דה נאנג שבווייטנאם והשתתפה במלחמת וייטנאם עד שובה לאוקינאווה בנובמבר 1969.
כוחות הדיוויזיה השתתפו במלחמת המפרץ, במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. כמו כן סייעה במאמצים ההומניטריים בעקבות רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי (2011).
יחידות
בהוואי:
39 המדרגות (מיני-סדרה)
39 המדרגות (באנגלית: The 39 Steps; בתרגום מילולי: 39 הצעדים) היא מיני-סדרה מסוגת מותחן-פעולה שנכתבה ונוצרה על ידי מארק ל. סמית, ומבוססת על רומן המתח-הרפתקאות באותו השם שנכתב על ידי הסופר ג'ון באקן בשנת 1915 וכן מהווה עיבוד מחודש לסרטו של אלפרד היצ'קוק, באותו השם משנת 1935. את המיני-סדרה עתיד לביים אדוארד ברגר, ומככב בה בנדיקט קמברבאץ' בדמותו של ריצ'רד האניי, אדם רגיל שהופך לכלי משחק בקנוניה עולמית שמטרתה היא לאפס את הסדר העולמי ולכונן אותה מחדש.
המיני-סדרה עתידה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
תקציר העלילה
כשהיא מתוארת בתור מותחן קונספירציה פרובוקטיבית ומלאת פעולה, המעדכנת את עלילת הרומן הקלאסי לזמננו אנו, המיני-סדרה מגוללת את סיפורו של אדם רגיל מן השורה, ריצ'רד האניי, שהופך ללא ידיעתו לכלי משחק בקנוניה ענקית וחובקת-עולם שמטרתה היא לאפס את הסדר העולמי הקיים ולכונן אותה מחדש על פי רצון הוגי הקנוניה; 39 צעדים שישנו את העולם כפי שאנו מכירים אותו; ורק האניי עומד בדרכה של הקנוניה.
פיתוח
עוד דווח כי המיני-סדרה תכלול כששה פרקים בני שעה.
צילומים
צילומי המיני-סדרה עתידים להתחיל בתחילת שנת 2022, ולהתקיים באירופה.
הפצה
במרץ 2021, נודע כי זכויות הפצת המיני-סדרה נמכרו לנטפליקס.
בליסטיקה
בליסטיקה ("השלכה" בלטינית) היא תורה העוסקת בתנועתם והתנהגותם של גופים חסרי הנעה עצמית, כאשר הם אינם מצויים במנוחה. תנועתם של גופים אלה מושפעת על ידי כוח הכבידה של כדור הארץ ואפקטים אווירודינמיים.
לתורה זו שימושים רבים, במיוחד בתחום הצבאי בחישוב מסלולם של קליעים הנורים מכלי ירייה כגון רובה או תותח.
היסטוריה
התוצאה המשמעותית הראשונה בתחום הבליסטיקה בעת החדשה היא של גלילאו גליליי, אשר גילה שכדורים שנזרקים במהירויות נמוכות יחסית נעים במסלול פרבולי. תוצאה זו נכונה לכל קליע בהיעדר תווך שיוצר התנגדות ובשדה כבידה אחיד.
פיתוח החשבון האינפיניטסימלי במאה ה-17 נתן דחיפה ראשונית חזקה להתפתחות היכולת לבצע חישובים בליסטיים, משום שהכלים החזקים של החשבון האינפיניטסימלי אפשרו לראשונה לקחת בחשבון את האפקט של התנגדות האוויר על תנועת קליעים, ובכך לחזות את מסלול הקליע ונקודת פגיעתו בדיוק רב יותר. המצב החדש הזה של התחום הודגם בכרך השני של ספרו המונומנטלי של אייזק ניוטון פרינקיפיה - "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", אשר פרץ דרך בתחום התאוריה של הבליסטיקה. ניוטון דן בכרך זה בחוקי גרר שונים שייתכנו - תחילה הוא דן בגרר שיחסי למהירות ולאחר מכן בגרר שיחסי למהירות בריבוע (ומציין שהאחרון תקף יותר במהירויות גבוהות). הממצאים המופיעים בספר כוללים חישובים מפורטים ופתרונות מתמטיים למסלולים שיתוו קליעים במהירויות גבוהות. בין היתר מביא ניוטון את התוצאה שהמסלול שמתווה קליע כשהגרר הפועל עליו יחסי למהירותו הוא עקום לוגריתמי. ניוטון לא הצליח לפתור באופן מלא את הבעיה הסבוכה בהרבה של תיאור המסלול שמתווה קליע כאשר פועל עליו חוק הגרר הריבועי, אך הציע שיטת קירוב יעילה למסלול המתקבל, באמצעות היפרבולות. אחת הטענות המרכזיות בפרינקיפיה היא שמסלול קליע שפועל עליו גרר ריבועי מתנהג בדומה מאוד להתנהגות של עקום היפרבולי - ניוטון מראה כי המסלול קרוב יותר להיפרבולה מאשר לפרבולה. ניוטון גם מצא כיצד צריך להתנהג פרופיל הצפיפות של התווך (כלומר הצפיפות בתלות בגובה) כדי להפיק קבוצה של מסלולים מסוימים (כשמניחים חוק גרר ריבועי).
ג'ון ברנולי מצא ב-1718 את הפתרון היסודי לבעיה של תיאור המסלול של קליע כשפועל עליו גרר הפרופורציונלי לכל חזקה n שהיא של המהירות. כיוון שרוב המודלים העתידיים שפותחו הניחו תלות מקורבת של הגרר בחזקה כלשהי של המהירות, פתרון זה הניח את היסודות למרבית ההתפתחויות והחישובים הבליסטיים שנעשו בעתיד.
ענף הבליסטיקה המשיך להתפתח משמעותית במאה ה-18, בעיקר על ידי לאונרד אוילר ובנג'מין רובינס.
ההתפתחויות המשמעותיות בתחום האווירודינמיקה במאה ה-19 ובמאה ה-20 עזרו רבות למדל את חוקי הגרר הפועלים על קליעים במהירויות שוניות, תת-קוליות ועל-קוליות כאחד. התנהגות הגרר מורכבת מהרבה ממה שציפו במאות ה-17 וה-18, והחוק המתמטי שמתאר אותו אינו ליניארי או ריבועי במהירות.
במישור הטכנולוגי היכולת לבצע חישובים בליסטיים ולייצר טבלאות בליסטיות התפתחה בצעד ענק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר מומחים לבליסטיקה החלו היעזר במכונות חישוב כדי לייצר טבלאות בליסטיות. ההתפתחות הזאת הגיעה לשיא במלחמות העולם, בהן מחשבים שימשו לא רק לצורך הכנת טבלאות בליסטיות, אלא גם להנחיה אוטומטית וישירה של ירי תותחים (ראו גם שולחן בקרת אש).
תאוריה פיזיקלית
כדי לבצע חישובים בבליסטיקה, ניתן לפרק את המהירות ההתחלתית של הגוף לציר ה-x ולציר ה-y, בו פועל כוח הכובד. לאחר פירוק זה, ניתן לחשב את כל הנתונים בתנועתו על ידי משוואות הקינמטיקה הבסיסיות:
פיתוח מתמטי: נפילה חופשית עם התנגדות אוויר
הכוחות הפועלים על גוף הנזרק מהקרקע במהירות גבוהה הם כובדו העצמי, והתנגדות האוויר שאינה ניתנת עוד להזנחה במהירויות גבוהות. התנגדות האוויר שווה מחוקי ניוטון לקצב שבו הגוף מעביר את התנע שלו לאוויר, כלומר לקצב שבו משתנה התנע של האוויר מסביב לגוף עקב תנועתו. קצב זה ניתן במשוואת הגרר המפורסמת:, כש-V מהירות העצם, S שטח החתך שלו בניצב לתנועה, \rho צפיפות האוויר וC_D הוא מקדם הגרר שתלוי בגאומטריה של העצם.
תנועה מטה: המשוואה הדיפרנציאלית שמתארת את תנועת העצם, כשהוא בתנועה מטה היא: כדי לפתור את המשוואה נשים לב לדמיון בינה לזהות, מה שמצביע שהפתרון למהירות הוא קבוע כפול טנגנס היפרבולי של קבוע כפול הזמן.
הפתרון למשוואה הוא:
, כאשר הוא המהירות באינסוף של נפילת העצם, המכונה המהירות הטרמינלית (terminal velocity).
תנועה מעלה:
המשוואה הדיפרנציאלית שמתארת את תנועת העצם כשהוא בתנועה מעלה היא:. הפתרון למשוואה הדיפרנציאלית הוא:
.
מסלול בליסטי
כדי לנתח מסלול בליסטי של עצם לא מסתחרר נדרש לפתח את משוואות התנועה בכל אחד מהצירים, תוך הבחנה ששטח החתך ומקדם הגרר המתאים לכל ציר קבוע אולם עשוי להיות שונה (עבור עצמים מסתחררים שטח החתך בכל ציר משתנה במהלך הסיבוב. בנוסף, על גופים מסתחררים פועלים אפקטים אווירודינמיים נוספים.) לא נפרט את הפיתוח, אולם נציין שזמן התנועה והטווח המתקבל עבור כדור במהירות התחלתית v_0 וזווית \theta הוא:
. הטווח המקסימלי לפיכך מתקבל כש-T\cos\theta מקסימלי.
שערוך מסלול בליסטי בעזרת מחשב
ניתן לשערך מסלול בליסטי של פגז גם באמצעות אלגוריתם איטרטיבי על וקטורים תלת־ממדיים. הדבר נעשה באמצעות חלוקת מסלול הפגז למשכי זמן ΔT בהם המהירות קבועה לכאורה ולאחר מכן סכימה על וקטורי ההעתק שנתקבלו. ΔT היא יחידת זמן בחישוב ונקבעת על פי דרגת הדיוק הנדרשת מחיזוי מיקום נפילת הפגז. פרוצדורה זאת טובה יותר לחישובים עבור מסלולים בעלי שיא גבוה בהם שינוי צפיפות האוויר משמעותי (עקב פרופיל הצפיפות המעריכי של האטמוספירה).
שערוך המסלול
Vn+1 = (Vn,x(1-ρsІVnІ *ΔT/m) ,Vn,y(1- ρsІVnІ *ΔT/m),Vn,z(1- ρsІVnІ *ΔT/m)-g ΔT).
כאשר m מסת הפגז ו-s שטח החתך שלו. האיטרציה מתקבלת על ידי מציאת המתקפים המופעלים על ידי כח התנגדות האוויר וכח הכובד במשך הזמן ΔT.
(כח התנגדות האוויר).
וכך הלאה Vn+2 = I(Vn+1) וכו'... במעיין אלגוריתם איטרטיבי לולאתי (תכנות לולאתי). עבור מסלולים בעלי שיא גבוה ניתן להתחשב גם בשינוי צפיפות האוויר במהלך המסלול ולהחליף את ρ ב-(ρ(z - פרופיל הצפיפות המעריכי של האטמוספירה. שערוך המסלול f(t) של הפגז בכל זמן נתון t מתקבל על ידי סכימה של מכפלות וקטורי המהירות ב-ΔT. מיקום הפגיעה במישור XY מתקבל על ידי הצבת Z=0 (אם לא מתחשבים בצורה הכדורית של כדור הארץ).
התגוננות מפני איומים בליסטיים:
קליעים
משתמשים בתורת הבליסטיקה גם כדי להבין את תנועתם והתנהגותם של קליעים. בליסטיקה זו נחלקת לשלושה חלקים:
בליסטיקה משפטית
בליסטיקה משפטית מטפלת בעיקר בשני תחומים:
שני סוגי הסימנים הנ"ל, מוטבעים על כל תרמיל וקליע, הנורים מנשק מסוים. הסימנים המשפחתיים מאפשרים לזהות את סוג הנשק (אקדח, רובה, תמ"ק וכדומה) ולעיתים אף את היצרן והדגם שלו. הסימנים הייחודיים, מאפשרים לקשר בין נשק מסוים לבין תרמיל ו/או קליע שנורו ממנו.
בעבר נעשתה עבודת ההשוואה, בין נשק לתרמיל ו/או קליע, באופן ידני על ידי מומחה אנושי שהסתייע במיקרוסקופ השוואתי. כיום ישנן מערכות אופטיות, המסייעות לבצע מיון וזיהוי ראשוני, כאשר עדיין נדרשת מעורבות של מומחה אנושי שיאשר את ההשוואה.
טילים בליסטיים
טיל בליסטי הוא טיל שחלק ניכר ממסלולו הוא בליסטי, כלומר מושפע מכוחות הכבידה והתנגדות האוויר (גרר) בלבד. למרות שהגדרה זו מתאימה למעשה למרבית הטילים וכן לפגזי ארטילריה, השימוש המקובל במונח "טיל בליסטי" מתאר טיל שמרבית מסלולו מתבצע מחוץ לאטמוספירה, והוא בעל טווח של מאות ק"מ לפחות. טיל כזה מונחה לרוב רק בשלב בו הוא מונע ומסלולו נקבע על-פי חוקי האסטרודינמיקה והבליסטיקה. מסלולו של טיל בליסטי בשלב הטיסה החופשית (ראו להלן) הוא אליפטי ומושפע מכוח הכבידה בלבד. למעשה זהו מסלול כשל לוויין, מלבד העובדה שהוא חותך את כדור הארץ. קיימים טילים בליסטיים עם הנחיה לראש הקרבי לאחר חדירתו לאטמוספירה. הנחיה זו נקראת ביות סופי.
ליאו אריה מאיר
קורות חייו
בשנת 1917 סיים מאיר את לימודיו והחל לעבוד כעוזר הוראה וספרן במכון למדעי המזרח באוניברסיטה. בשנת 1919 שב לעיר הולדתו ולימד בבית הספר התיכון, אך על רקע מלחמת פולין-אוקראינה עבר לברלין והועסק במחלקה המזרחנית של הספרייה הממלכתית בעיר.
מאיר עלה לארץ ישראל בשנת 1921 והחל לעבוד במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי: כמפקח (1921–1929) וכמנהל הארכיון (1929–1933). לאחר פרישתו מהמחלקה מונה מאיר במינוי של כבוד לממונה על הכתובות הערביות והמוסלמיות ואוסף המטבעות האסלאמיים במוזיאון הממשלתי בירושלים.
במקביל, צורף מאיר בשנת 1925 לסגל המרצים הראשון של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. בשנת 1932 הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין, ובשנים 1943–1945 כיהן כרקטור האוניברסיטה. תחום עיסוקו האקדמי התמקד באמנות וארכאולוגיה של המזרח התיכון. הוא ניהל במשותף עם אלעזר ליפא סוקניק את חפירות החומה השלישית בירושלים. בשנת 1944 הוא הועמד בראש ועדת "אוצרות הגולה".
מאיר זכה להוקרה ויוקרה מקצועית, ובין היתר כיהן כנשיא החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה (1940–1950) וכנשיא כבוד של החברה המזרחנית הישראלית. כמו כן הוא נבחר לחבר המועצה הארכאולוגית הממשלתית, חבר ועד החברה הארצישראלית לפולקלור, חבר אגודת הארכאולוגים בלונדון וחבר כבוד בחברה האמריקנית להרלדיקה. בינואר 1948 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ובשנת תשי"ט (1959), זמן קצר לאחר מותו, זכה בפרס ישראל למדעי הרוח.
נפטר בשנת 1959 בירושלים, ערירי.
המוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים נקרא על שמו.
לקריאה נוספת
לזכרו:
ביבליוגרפיה של כתביו:
וויבס אודיאו
וויבס אודיאו בע"מ היא חברה ישראלית המפתחת ומשווקת טכנולוגיות לעיבוד אותות קול דיגיטלי, המשמשים בהקלטה, מיקס, מאסטרינג, פוסט-פרודקשן, שידורי טלוויזיה והופעות חיות. מטה החברה ומרכז הפיתוח העיקרי של החברה ממוקם בתל אביב, עם משרדים נוספים בארצות הברית, סין וטייוואן, ומרכזי פיתוח בהודו ואוקראינה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1991, על ידי גלעד קרן ומאיר שעשוע בתל אביב. השניים נפגשו לראשונה ב-1981 באולפן הקלטות של חלוץ הסאונד טומי פרידמן ומאז התעניינו בתחום. אחר כך שעשוע למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית וקרן למד מתמטיקה שימושית בטכניון. החברה הוקמה לאחר שחברה קודמת בה עבדו בארצות הברית נכשלה ונסגרה. ב-1993 השיקה החברה את המוצר הראשון שלה, "Q10 Paragraphic Equalizer", תוסף האודיו הראשון שהיה זמין כתוכנה, המאפשר לאולפני הקלטות לבצע איזון תדרים.
ב-1994 השיקה את "L1-Ultramaximizer", שהפך לתוסף מצליח, שבתעשיית המוזיקה מצביעים עליו כתורם ל"מלחמת הקולניות" במוזיקה המודרנית, תופעה בה מפיקים הגבירו במשך הזמן את גבוה ההקלטות שבעבר היו מגבלות על ידי הנתונים הטכניים של ציוד השמע.
ב-1997 החלה החברה לפתח מוצרים גם לשוק הצרכני, היא חתמה על עסקה עם "מוטורולה", ואחר כך גם עם חברת "סמסונג", לשילוב הטכנולוגיה שלה במוצרים שלהן. בינואר 1999 חתמה על הסכם עם חברת מיקרוסופט להטמעת המוצר "TrueVerb" ב-Microsoft Windows. מוצר המאפשר יצירת הד מלאכותי כדי ליצור אשליה של מרחק וחלל בהקלטה, כך שתישמע כאילו היא מתנגנת בחדר קטן, אולם קונצרטים או אצטדיון ענק. באפריל 2000 חתמה על הסכם עם חברת "יונדאי אלקטרוניקה", לייצור ופיתוח שבב (MaxxBass) המקנה לשומע אשליה של אפקט בס, מבלי שהתופעה קיימת בפועל.
באוגוסט 2000 השקיעה חברת "ימאהה" כ-2 מיליון דולר ב"וויבס אודיאו", לפי לפי שווי של 86 מיליון דולר. בסך הכל גייסה עד אותה שנה כ-8 מיליון דולר, אך מאז לא גייסה כסף ממשקיעים והמשיכה לצמוח באמצעות הכנסות ממכירת מוצריה.
ב-2006 חתמה החברה על הסכם עם חברת "טאואר סמיקונדקטור" לייצור שבב ה-MaxxBass במפעל החברה במגדל העמק.
ב-2009 חוותה החברה ירידה חדה במכירות, בעקבות פריצה של האקרים למוצרים שלה ושל חברת הגנת התוכנה שלה, והפצה של עותקים שלהם באינטרנט.
בפברואר 2011 הוענק לחברה פרס הגראמי הטכני, פרס המוענק על תרומה טכנית משמעותית לתעשיית המוזיקה. בין זוכי הפרס בעבר היו החברות "אפל", "סוני", "ימאהה" וממציא הגיטרה החשמלית לס פול.
במרץ 2023 הודיעה החברה ללקוחותיה כי מעתה החברה מפסיקה לתמוך ברשיונות קבועים שנרכשו ע"י משתמשים ועוברת למודל של מנויים, תוך ימים ספורים נאלץ הCTO והבעלים מאיר שעשוע להפוך את המהלך ולהתנצל באופן פומבי בפני קהל הלקוחות של החברה, חרף ההתנצלות החפוזה מכירות החברה נפגעו ועד יוני 2023 החברה פיטרה כמחצית מכוח האדם שלה.
גידי אורשר
גידי אורשר (נולד ב-26 ביוני 1950) הוא מורה ומבקר קולנוע.
ביוגרפיה
למד בבית הספר היסודי ע"ש א.ד. גורדון בתל אביב, ובתיכון עירוני ה' במגמה ריאלית-אלקטרונית. את השרות הצבאי עשה כטכנאי בגלי צהל ובמסגרת זאת החל להכין כתבות על קולנוע לתוכניות השונות. בשנת 1971 החל את לימודי התיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנה כשנפתח באוניברסיטה החוג לקולנוע עבר ללמוד שם, במחזור הראשון, במשך ארבע שנים נוספות.
עד צאתו לגמלאות שימש אורשר במשך למעלה מ 40 שנה כמבקר הקולנוע של גלי צה"ל וממציא המונח "סולם אורשר" לדירוג סרטים. ייסד את אתר האינטרנט של גלי צה"ל וניהל את המחלקה במשך למעלה מ 15 שנים. מיזמי וממקימי האקדמיה הישראלית לקולנוע, חבר הוועד המנהל של האקדמיה ונציג מבקרי הקולנוע בה. הוא מרצה לקולנוע ומיוזמי "יום קולנוע ארוך" לתלמידי בתי הספר בסל תרבות ארצי. כתב את ערכי הקולנוע באנציקלופדיה "בריטניקה החדשה לנוער". בעבר הגיש במשך 7 שנים את פינת קולנוע בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!". במשך שנים ועד יציאתו לגמלאות היה מורה בכיר לקולנוע במרכז האקדמי ויצו בחיפה ולימד קולנוע ורדיו בסמינר הקיבוצים בתל אביב. ערך והגיש במשך שנים תוכניות על מחשבים ואינטרנט "ג'וקים בראש" בגלי צהל ובערוצי הכבלים והנחה את התוכנית "הפרלמנט של זומביט" בטלוויזיה החינוכית. ממקימי איגוד הביקורת האירופאי-ים תיכוני "פדאורה" וסגן נשיא של הארגון, חבר בוועדות שיפוט רבות בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. בעל אתר האינטרנט "סולם אורשר" לצפייה מודרכת, ביקורת קולנוע, טלוויזיה וכל מה שלידם.
ב-9 ביולי 2016 הושעה משידור בגלי צה"ל לחודש, בעקבות דרישת שר הביטחון, שרת התרבות וראש הממשלה אחרי שפרסם פוסט בדף הפייסבוק שלו, שבו יצא כנגד "קבלני הקיפוח" בש"ס וב"קשת המזרחית". הפוסט הסאטירי תקף את אותם "נציגים" של בני עדות המזרח וייחס להם העדפה של שימור אמונות טפלות על פני מדע.
אורשר מתגורר במושב גת רימון, נשוי, ואב לשני בנים.
סיגנון מזון
סיגנון מזון או עיצוב מזון הוא מקצוע שבה העובד בהם מכין ומעצב מזון לצורכי צילום. הצילומים משמשים לספרי בישול, מגזינים, פרסומות, אריזות מזון, שלטי חוצות, ועוד.
המקצוע דורש הכרת סוגי מזונות, אורך חיי המדף שלהם. במיוחד משך הזמן שמזונות יישמרו על טריות ויופי מרבי. בנוסף לרכישת חומרי הגלם, בעל המקצוע נדרש להכיר טכניקות להכנתו ומתכונים שונים.
היסטוריה
במונח סטייליסטית מזון נעשה כנראה שימש לראשונה באמצע שנות ה-50. לפני שנות ה-50, ואפילו לתוך שנות ה-60, מודעות אוכל הוצגו לרוב באמצעות איורים ולא צילומים. סטייליסטיות מזון החלו להופיע עם המעבר מאיור לצילום.
בנובמבר 1979, מגזין הניו יורקר פרסם את אחת הכתבות המוקדמות ביותר על קריירת סטייליסטית המזון והסביר לקוראיו מה בדיוק משמעות הקריירה.
כלי עבודה
מלבד מכשירי המטבח הרגילים כמו כפפות, סכו"ם, נעשה שימוש גם בכלים כמו פינצטה כירורגית כדי לנקות פירורי מזון. לעיתים אף נעשה שימוש בחומרים בלתי אכילים, כמו צבע תעשייתי, גליצרין המשווה למזון מראה נוצץ וטרי. חלב ומוצריו לעיתים מוחלפים בדבק פלסטי לבן כדי לקבל צבע בהיר ומראה סמיך}.
פירורא
פירורא (ביוונית: Φερώρας, פֶרוֹראס; המאה ה-1 לפנה"ס - 5 לפנה"ס) היה אחיו של הורדוס מלך יהודה, טטרארכוס (נסיך) באישור הרומאים, שהסתבך בשורת קנוניות מורכבות בחצר המלוכה.
פירורא כאח מסור
פירורא היה בנם של אנטיפטרוס האדומי וקיפרוס, אחיהם של הורדוס, פצאל, יוסף ושלומית. משפרצה התמרדותו של מתתיהו אנטיגונוס השני החשמונאי בחסותם של הפרתים נגד הרומאים (37-40 לפנה"ס), שרת יוסף בצבאו של הורדוס, ובמהלך הקרבות נהרג. ראשו נערף מעליו בהוראת אנטיגונוס למרות שפירורא נכון היה לשלם 50 כיכר תמורת גווית החלל. במהלך אירועים אלה נבנתה מחדש מצודת אלכסנדריון (38 לפנה"ס), לאחר שנהרסה בידי גביניוס הרומי 19 שנה לפני כן. היה זה מבצע שנוהל על ידי פירורא בהוראת הורדוס. הלה בנה תחילה ביצורים ארעיים קודם שחוזקו בזמן הקרבות.
מעמדו של פירורא
פירורא עמד כמעט לאורך כל הדרך בצלו של הורדוס, ורישומו לא ניכר על דפי ההיסטוריה. הורדוס מינה אותו לטטרארכוס (נסיך-שליט) בעבר הירדן ודאג שהמינוי יקבל אישור קיסרי רשמי. מדי שנה הפיק השטח תנובה רווחית בגובה של 100 כיכר. ב-31 לפנה"ס, ערב צאתו לרודוס להיפגש עם אוגוסטוס, המנצח הקיסרי כדי להביע בפניו נאמנות ולבקש אישור למעמדו המלכותי, הפקיד הורדוס את סמכויותיו בידי אחיו פירורא. הוא כלא את אמו קיפרוס ואחותו ואת כל הקרובים במצדה, והנחה את אחיו לתפוס את השלטון אם ישמע שאונתה לו להורדוס רעה.
הורדוס השיא לפירורא את "אחות אשתו", כשהוא מצרף כנדוניה סכום נכבד של 300 כיכר. כפי הנראה, מדובר באחותה של מרים החשמונאית. לאחר שאשה זו נפטרה, ככל הנראה בשנת 20 לפנה"ס, אירס לו הורדוס את בתו הגדולה ממרים, שלומציון, אולם פירורא התחמק מנישואין אלה כי התאהב בשפחתו. כעבור זמן, ביקש הורדוס מפירורא לשאת את בתו השנייה ממרים, קיפרוס. פירורא הסכים וגירש את אשתו, ממנה כבר היה לו בן, אולם ממש לפני מועד החתונה חזר לאהובתו. שלומית ביקשה מהורדוס להשיא את בתו ממרים לבנה מקוסטובר, אולם פירורא שכנע אותו לשנות את האירוסין והנערה נישאה לבנו הצעיר.
קנוניות בחצר המלוכה
שלומית ופירורא ביקשו לערער עד כמה שאפשר את מעמדם של בני מרים החשמונאית, אשת הורדוס. פירורא סכסך בין אלכסנדר לבין אביו הורדוס בטענה כי הורדוס חושק בגלפירה, אשת אלכסנדר, וכי אינו יכול לכבוש את יצרו כלפיה. הורדוס נזף בפירורא, וזה גלגל את האשמה על אחותו שלומית, והיא – עליו. בתגובה גירש הורדוס את שניהם מעל פניו.
בנסיבות אחרות זמם אלכסנדר להמית את הורדוס ביריית חץ בתאונת ציד מבוימת. משנחשפה מזימתו התוודה לפני הורדוס אביו וגלגל את יריעת האשמה גם על גבם של אנשי חצר רבים, ובכללם פירורא ושלומית. זאת כדי להיפרע מיריביו-מתחריו ולהורידם יחד עמו אל הקבר. למאשימים הצטרף גם ארכלאוס מלך קפדוקיה, חותנו של אלכסנדר, בטענה כי רוקמי המזימה הטעו וסחפו לתוכם את אלכסנדר הצעיר והבלתי מנוסה והעלוהו על דרך הפשיעה.
בסופו של דבר שימשו הן פירורא והן שלומית בהרכב השיפוט שדן את אלכסנדר ואת אחיו אריסטובולס, וזאת בהנחיית הורדוס המלך.
לאחר שסירבו מנהיגי הפרושים להישבע למלך ולקיסר, אשתו של פירורא שילמה עבורם את הקנס שהורדוס הטיל עליהם. כהוקרת תודה, כמה מהם ניבאו לה כי בתום כהונת בית הורדוס עתידה המלוכה לעבור לידי פירורא וביתו. בהיוודע הדבר להורדוס הוא הוציא להורג את הפרושים המנבאים, והאשים את אשתו של פירורא בסכסכנות (בשיתוף אמה ואחותה ודוריס, אמו של אנטיפטרוס) ובהעלבת בנותיו הבתולות. הוא דרש מפירורא לגרש את רעייתו לאלתר, אולם פירורא, ש"היה משועבד לאשתו", סירב בתוקף לכך והצהיר שהוא מעדיף למות מאשר לחיות בלעדיה. בתגובה לכך, גירש הורדוס את הזוג לטטרארכיה של פירורא בעבר הירדן.
מותו
פירורא נשבע שלא ישוב לירושלים עד שישמע שהורדוס מת. הוא לא שב לעולם על אף הפצרתו של אחיו הורדוס בשעה שנפל למשכב חולי. הורדוס, לעומתו, בא לבקר את פירורא כשזה חלה, למרות שפירורא לא ביקש שיבוא. כשמת פירורא, הובאה גופתו לירושלים לטקס לוויה גדול. לדעת כמה מעבדיו המשוחררים, הייתה זו אשתו שהרעילה את מזונו. הם סיפרו להורדוס שפירורא חלה מיד לאחר שאכל "תבשיל מוזר" שהכינה לו אשתו, כאשר יומיים קודם לכן הביאו אמה ואחותה "אשה מארץ ערב", כדי שתכין שיקוי אהבה לפירורא. לאחר חקירה של אנשים רבים, סופר להורדוס שבנו אנטיפטרוס העביר סם מוות לפירורא כדי לרצוח את הורדוס בזמן שאנטיפטרוס עצמו שוהה ברומא, ופירורא הפקיד את הסם אצל אשתו. הורדוס ציווה עליה להביא אליו את הסם, היא העמידה פנים שהיא הולכת להביא אותו, אולם כדי להציל את עצמה ממוות בעינויים, ניסתה להתאבד בקפיצה מהגג. אלא שהיא לא נפגעה מהקפיצה, וכשהוחזרה לחקירה על ידי הורדוס, סיפרה לו שבזמן שישב ליד מיטתו של פירורא הגוסס, הוא ביקש ממנה להשמיד את הסם. היא עשתה זאת, אך השאירה קצת לעצמה בשל הפחד מפני הורדוס עצמו.
קוטביות (כימיה)
קוטבּיות (בלועזית: פּוֹלאריוּת, polarity) היא תכונה של קשרים כימיים, המתארת את חלוקת המטען החשמלי בין שני האטומים המשתתפים בקשר. בקשר בעל קוטבּיות גבוהה, רוב המטען מרוכז ליד אחד מהאטומים בקשר. לעומת זאת, כאשר המטען החשמלי מתחלק באופן שווה בין האטומים בקשר, הקשר אינו קוטבּי.
משתמשים במילה גם לתיאור מולקולות מרובות אטומים בהן המטען החשמלי מרוכז בצדדים נגדיים של המולקולה, כך שהמולקולה כולה מתנהגת כדיפול זעיר.
דרישות להיווצרות הקשר
חלוקת המטען על המולקולה היא תוצר של שני קשרים אפשריים.
אפקט הקוטביות בקשר יוני
בקשרים יוניים אשר נוצרים בין אל מתכות למתכות נוצרים הפרשי אלקטרו-שליליות בין שני אטומים, הגדולים מ-1.7. שני הקטבים מתחלקים באופן שוויוני באלקטרונים, שכן שניהם זוכים לייצר רמת ערכיות הדומה ביותר לגז אציל. בקשר כזה נוצרת חלוקה ברורה של המטען, קוטב חיובי (קטיון) וקוטב שלילי (אניון). הקוטביות של המערכת משפיעה על היווצרות דיפול (דו-קוטב) חיובי (δ + ) ושלילי (δ - ) על המולקולה וכך לקבוע את היכולת שלה להתמוסס.
קשר קוולנטי קוטבי
קוטביות בקשר קוולנטי תלויה בשני משתנים.
הראשון הוא קוטביות בעקבות קשר בין מולקולרי, כלומר קשר בין שני אטומים, על פי רוב אל מתכות, אשר ההפרש של האלקטרושליליות שלהם היא בין 0.3 ל-1.7. קשר זה מהווה את רוב הקשרים שבין שני אטומים שונים שכן לבד ממספר אטומים בעלי אלקטרושליליות דומה כמו אשלגן ורובידיום אין כמעט אטומים בעלי אלקטרו-שליליות זהה (או שהפער בין האלקטרו-שליליות שלהם קטן מ-0.3 ואינם יונים).
שני האטומים חולקים ביניהם את האלקטרונים אולם מאחר שהאטום האלקטרו-שלילי בעל משיכה חזקה יותר של אלקטרונים, המטען חשמלי השלילי אשר שורר סביבו הוא ממושך יותר ביחס לאטום השני. במילים אחרות, המטען האלקטרוני אשר נמצא סביבו אינו מוחלט כיוון שהאלקטרונים נמצאים לפרקים אצל האטום השני, להבדיל ממטען המצוי ביונים. לעומת זאת, סביב האטום בעל אלקטרושליליות פחותה, שורר מטען חשמלי חיובי למשך פרקי זמן ארוכים יותר. האלקטרונים שעוזבים לעיתים קרובות אטום זה מורידים את רמת המטען השלילית סביב האטום ומחזקים את המטען של פרוטונים בגרעין.
המשתנה השני הוא המבנה המרחבי של המולקולה אשר יכול להשפיע על חלוקת המטען. למשל המולקולה CH_4 על אף הקוטביות הבין מולקולרית (1.7>2.55-2.20>0.3) בשל היותה מולקולה סימטרית אין בה קוטביות. ישנם מבנים שתמיד פוגעים בקוטביות, וישנם מבנים אשר תלוים באטומים הקשורים לאטום המרכזים. אם האטומים הקשורים לאטום המרכזי זהים, אזי אין קוטביות.
מבנים מרחבים
אטומים בעלי מטען חלקי שלילי נמשכים, בהתאם לחוקי האלקטרוסטטיקה, לאטומים בעלי מטען חלקי חיובי. לתופעה זו השלכות רבות. בעזרת הבנה וזיהוי של קוטביותם של קשרים ניתן לחזות את המבנה התלת-ממדי של המולקולה, את תכונותיה הפיזיקליות (נקודת התכה, רתיחה וכו') ואת נטייתה להגיב עם מולקולות אחרות.
מסיסות במים
הפירוש של המושג חומר הידרופילי, במקור, הוא חומר המתמוסס בצורה טובה במים. חומרים קוטביים בדרך כלל מתמוססים היטב בחומרים קוטביים אחרים. היות שהמים קוטביים, הרי שרוב החומרים הקוטביים מתמוססים בהם בצורה טובה, אולם ישנם יוצאי דופן, דוגמת פולימרים ממשפחת הטפלון. הידרופילי, אם כן, הפך במשך הזמן שם נרדף לקוטבי, אם כי מבחינה כימית אין חפיפה מוחלטת בין שני המושגים. באופן דומה, חומר הידרופובי הפך שם נרדף לחומר לא-קוטבי.
יונתן פז-בוגנים
יונתן פז-בוגנים (נולד ב-23 באוקטובר 1976) הוא שחקן, זמר, מורה למתמטיקה ותיאטרון ורקדן ישראלי.
ביוגרפיה
יונתן פז-בוגנים נולד בשם ששי בוגנים, ובתום לימודי המשחק שינה את שמו. הוא נולד וגדל בכפר סבא. בהיותו בן תשע עבר עם משפחתו לאלפי מנשה, בה הוא מתגורר מאז ועד היום עם אשתו וילדיו. אביו דניאל בוגנים, ממוצא מרוקאי, היה קבלן בניין; אמו נהורה, ממוצא תימני, היא מעצבת שיער. יש לו שתי אחיות, והוא האמצעי במשפחה. אחותו הבכורה היא הדוגמנית שירלי בוגנים ואחותו הצעירה היא הדוגמנית נופר בוגנים. מגיל 12 ועד הצבא עסק ברכיבה אמנותית ובקפיצות ראווה על סוסים. הוא למד בתיכון ע"ש ישראל גלילי בכפר סבא במגמת כימיה וביולוגיה. לפני השירות הצבאי עבד כמורה מתגבר למתמטיקה. בצבא שירת כמנחה יישומים במשרד הביטחון. בתום שירותו הצבאי חזר ללמד מתמטיקה ועבד ביחידת ההדרכה ליישומי מחשב במרכז הישראלי לניהול (המי"ל). לאחר מכן, בעקבות חברה הגיע לעבודה בצוותי הווי ובידור באילת ובטבריה, שם נחשף בפעם הראשונה לעולם הבמה. מבין הבמאים שיצא לו לעבוד איתם וללמוד מהם בבידור היה אורי פסטר.
לאחר הבידור החל ללמוד ראיית חשבון. כסטודנט היה חלק מ"יוניסקס", להקה שהורכבה משלושה בנים ושתי בנות. הם הוציאו אלבום והופיעו בתוכניות אירוח רבות – "הראשון בבידור" של דודו טופז, "בראבו", "עיר ערוץ הילדים", "טקס נערת השנה", "פסטיגל 2000" ועוד. לאחר שנתיים של עבודה, משיקולים כלכליים, פורקה הלהקה ובוגנים החליט להתמקצע במשחק. הוא עזב את ראיית החשבון ונרשם ללימודי משחק בבית צבי. מבין חברי המחזור שלמדו איתו: כנרת לימוני, גלעד קמחי, לינור אברג'יל, קובי מרציאנו, יניב ביטון.
בתקופת לימודיו בבית צבי הנחה שתי תוכניות אירוח – "זאפ בפעם הראשונה" ו"זאפ לראשון". באותה עת שיחק במחזמר "קטנטנות" שעלה בפסח, ובחנוכה 2002 ורץ באולמות התרבות ברחבי ישראל. הבמאי היה משה קפטן ושיחקו בו ליאת אחירון, תום אבני, מאיה מעוז, קובי מחט ועדי ארד. מבין ההפקות הבולטות שלקח בהן חלק בתיאטרון הספרייה היו: ההפקה הראשונה של המחזמר "גריז". שם שיחק בתפקיד הראשי של דני זוקו. הבמאי היה גלעד קמחי. שיחק בתפקיד הראשי טלמכוס בהצגה "טלמכוס קליי", בבימויה של אתי רזניק. שיחק בתפקיד הראשי אמטיסטוב בהצגה "הדירה של זויה" בבימויו של סלבה מלצב. כמו כן שיחק בתפקידים ראשיים בשתי הצגות נוספות בתיאטרון הספרייה - "יופי של מלחמה", בתפקיד המנחה, בבימויו של עידו ריקלין ו"אסקוריאל", בתפקיד המלך, בבימויה של אינה קובלובה. פז-בוגנים זוכה מלגות: קרן שרת, נתן מייזלר, יהודית ומשה זעירי, סנו, לולה שנצר והילי ורוני פרומן.
בתום לימודיו בבית צבי שיחק בסדרת הטלוויזיה "מילואים" בבימויו של אורי ברבש. הוא גילם את דמותו של נדב, המילואימניק הצעיר. בסדרה מתנהל משולש רומנטי בינו לבין חברתו לסדרה (מיכל ורשאי) ובין קצינת הקישור (רותם זיסמן). לאחר מכן שיחק בהצגה "הדבר האמיתי" מאת טום סטופארד, בבימויו של הלל מיטלפונקט בתיאטרון בית ליסין. בהצגה שיחקו גם לימור גולדשטיין, ליאור אשכנזי, ודפנה רכטר. אחר-כך שיחק בהצגה "תפוחים מן המדבר" בבית ליסין, שהצליחה מאוד. בהצגה השתתפו בין השאר עמוס לביא, רבקה נוימן ולאורה ריבלין וביים אותה עודד קוטלר. שיחק גם בהצגה "טניה - עולה חדשה", בבימויה של נויה לנצט, שזכתה במקום הראשון בפסטיבל ”פותחים במה 8” של בית ליסין. המחזה עוסק בקשיי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. הוא שיחק לצידם של זהרירה חריפאי וקובי ליבנה.
בטלוויזיה שיחק בתפקיד עומר הטייס בסדרה "אולי הפעם" בבימויו של עופר ויצמן ובתפקיד עופר, ארכאולוג פסיכופת בסדרה "המובילים" בבימויו של רועי פלורנטין.
ב-2008 השתתף בתוכנית המציאות "גריז". השופטים בחרו בו למקום הראשון, אך בשקלול דעת הקהל, הוא נבחר למקום השני.
בעברו דגמן לאופנת "ZIP", "מחסני אופנה", "ורדינון", השתתף בפרסומות לקוקה-קולה, אורנג', סלקום, פסטה אׂסם ועוד
כיום (2014) יונתן פז-בוגנים משחק בתפקיד הראשי של קוני למל, בהצגה "שני קוני למל", שמציגה בתיאטרון הספרייה, בבימויו של דניאל אפרת. הוא משחק במחזמר "פיאף", בתיאטרון באר שבע, בבימויו של אלי ביז'אווי. הוא משחק גם בהצגה "קברט נווה צדק", המציגה ב"בית רוקח", מבנה משומר בשכונת נווה צדק בתל אביב. הצגת קונספט. המקום מעוצב כבית קפה תל אביבי בשלהי שנות ה-30 של העיר. לפני ההצגה הקהל אוכל ושותה ונהנה מרוח התקופה ומההיסטוריה של הבית. לאחר מכן עולה לקומה השנייה לצפות בהצגה. ההצגה כוללת את שירי התקופה ומשלבת שתי אושיות תרבות – אביגדור המאירי (יונתן פז-בוגנים) וברוך אגדתי (בועז קונפורטי) ובה גם צלע נשית – נוי הלפרין. הוא מגלם את דמותו של אבשלום פיינברג, בהצגה "שרה גיבורת ניל"י", בבימויה של דפנה אנגל, בתיאטרון הקיבוץ. הוא משחק בהצגה "מעלה קרחות", בבימויה של ציפי פינס שרצה מעל שבע שנים בתיאטרון אורנה פורת.
יונתן פז-בוגנים נשוי לשחקנית סיון פז-בוגנים ולהם ארבעה ילדים.
נחושה
נחושה הוא יישוב קהילתי דתי במועצה אזורית מטה יהודה. היישוב נמצא כחמישה ק"מ צפונית מזרחית לבית גוברין שליד עמק האלה וכשמונה ק"מ דרומית לבית שמש.
שם היישוב
מקור השם "נחושה" בפסוק:. ייתכן ששמו בעקבות עיר נחש, הנזכרת בנחלת שבטי יהודה. השם ניתן בהשראת הכפר הערבי הקטן דיר נעחש שאת שרידיו ניתן לראות ביער מראשה הסמוך.
היסטוריה
נחושה נוסדה בספטמבר 1955 כהיאחזות נח"ל על ידי גרעין של הנוער העובד הדתי. בדצמבר 1955 תואר המקום:
בת ים
בת ים היא עיר במחוז תל אביב. היא הוקמה בשנת 1926 ובשנת 1958 הוכרזה כעיר. שטח השיפוט שלה הוא 8,280 דונם, ומתגוררים בה כ-126 אלף תושבים. 34.7% מהם עלו בשנות ה-90 ממדינות פוסט-סובייטיות; לפיכך, בת ים היא העיר שבה שיעור העולים מברית המועצות לשעבר הוא הגדול מבין ערי ישראל. מבין ערי ישראל בת ים ניצבת במקום ה-15 בגודל אוכלוסייתה ובמקום ה-55 בשטחה. נכון לשנת 2014, היא השלישית בדירוג הצפיפות מבין הערים בארץ אחרי בני ברק וגבעתיים, כולן בגוש דן. העיר שוכנת לחוף הים התיכון, וגובלת בראשון לציון מדרום, בחולון ממזרח ובתל אביב מצפון.
נחושה
היסטוריה
ב-18 בנובמבר 1957 (כ"ד מרחשון תשי"ח) אוזרחה ההיאחזות והפכה למושב שיתופי. בעת ההיאחזות נאמר על מתיישביה:
מריו ברג'ה
מריו ברגה (באיטלקית: Mario Brega; 3 במרץ 1923 - 23 ביולי 1994) היה שחקן קולנוע ממוצא איטלקי. מבנה גופו הרחב ופניו העבות הקנו לו תדמית של בריון אשר שימשה אותו בקריירת המשחק שלו. הוא שיחק בכל שלושת סרטי טרילוגיית "האיש ללא שם" וידוע כוולאס מהסרט האחרון בטרילוגיה הטוב, הרע והמכוער.
נחושה
היסטוריה
ביולי 1960 צורף המושב למועצה אזורית האלה. ההתיישבות האזרחית בנחושה לא צלחה וגם ליווי מצד אנשי משואות יצחק לא הועיל, ואנשי המקום נטשו אותו. קרקעות המקום בהיקף של כ-7,000 דונם הוחזקו כפיקדון על ידי אנשי משואות יצחק. ניסיון להפעיל במקום חווה לגידול בקר לא הצליח, ורעיון שהועלה בשנת 1964 להקים במקום חוות בוקרים של עולים מארגנטינה לא יצא אל הפועל.
בת ים
על פי נתוני הלמ"ס תושבי בת ים בעלי ההכנסה הנמוכה ביותר מבין הערים הגדולות בארץ.
מריו ברג'ה
ברגה נולד ברומא, לפני שפנה לקריירת המשחק הוא היה קצב. במהלך קריירת המשחק שלו שיחק ברג'ה במעל ל-50 סרטים. הוא שיחק בעיקר במערבוני ספגטי ביניהם השתתף בטרילוגית "האיש ללא שם" של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" בתור צ'יקו, "הצלפים" בתור נינו ולבסוף ב"הטוב, הרע והמכוער" בתור וולאס. בנוסף שיחק בסרט "היו זמנים באמריקה" גם הוא של סרג'ו לאונה.
בת ים
הקמת בת ים
בשנת 1919 יסדו מספר פעילים של המזרחי חברה בשם "בית וגן" במטרה להקים שכונת גנים דתית ביפו. במרץ 1920 היו באגודה כ-400 חברים ונבחרה הנהלה בה השתתפו אליהו אהרון כהנא ושאול חנא קוק. בשנת 1921 רכשה האגודה 1500 דונם, תמורת 6000 לי"מ כמקדמה ועוד 9000 לי"מ ששולמו בעת הרישום בטאבו. בראש האגודה עמד ד"ר מהרשק. לקראת סוף 1923 דווח שכ-1400 דונם נרשמו בטאבו על שם הרוכשים ושהוחל בהכנת תוכנית מתאר לשכונה . בספטמבר 1924 אושרה תוכנית המתאר על ידי האספה הכללית של האגודה . בתחילת 1926 פורסם שהפרצלציה של המגרשים ותהליך קבלת הלוואה למימון הבנייה בעיצומם. באוגוסט 1926 הוגרלו המגרשים, כאשר מי שהתחייב לעלות מיד לבנות קיבל זכות קדימה בבחירת מגרש. עד אוקטובר 1926 יושרו כבישים, וסודרה אספקת מים. שש משפחות עלו על המגרשים בצריפים. בתחילת 1927 דווח שעשרה בתים היו בבנייה. במהלך שנת 1927 נסלל כביש לשכונה מיפו ונמכרו מגרשים לצורך הקמת תעשייה בשכונה. בתחילת אוקטובר 1928 נחנך בית כנסת בשכונה. באותה עת התגוררו במקום 13 משפחות והיו בה 20 בתים.
נחושה
היסטוריה
בנחושה גרות כ-300 משפחות דתיות לאומיות. במקום בית ספר אזורי ממלכתי דתי (בית ספר יסודי בשם "האלה").
בת ים
הקמת בת ים
במאורעות תרפ"ט פונו התושבים על ידי הצבא הבריטי. בתחילה הייתה תקווה לשיבה מהירה לשכונה. ועד השכונה ניסה להביא למקום קבוצה של חברי הפועל המזרחי והציע להקצות את אחד הבתים לתחנת משטרה. אולם לאחר שניסיונות אלו כשלו שוכנו בבתי השכונה פלוגה של חיילים בריטים. לקראת סוף 1931 עזב הצבא את המקום והוא נותר עזוב. בתחילת שנת 1932 פעלה החברה להשיב למקום את התושבים ולחזק את המקום במתיישבים נוספים. כן נעשה מאמץ להשלים את החיבור של השכונה עם רחוב המלך ג'ורג' (כפי שנקראו שדרות ירושלים בתקופת המנדט הבריטי). במאי 1932 חזרו התושבים לבית וגן.
התפתחות
העלייה הביאה איתה גם התפתחות בתעשייה בבית וגן. בשנות ה-30 הוקמו חמישה מפעלי תעשייה שסיפקו תעסוקה לתושבים: "פאקא" - לייצור אלכוהול, פחמן דו-חמצני ושמרי אפייה, "דפוס לוין-אפשטיין", "שמנון" - לייצור סבון ושמן, "השריון" - מפעל מתכת לייצור תבניות ברזל לבניין, מסמרים וחוטי מתכת, ו"כביר" - לייצור בירה. זמן מה פעל במקום בית חרושת ללבנים ובית חרושת לרהיטים.
באותן שנים היה בבת ים רק קולנוע אחד, "אורן", ומלון אחד, "לידו". בית הספר היסודי הראשון היה "תחכמוני", שהוקם ב-1936. ב-1950 הוקם בית הספר "ראשונים ממלכתי א'".
מועצה מקומית
בדצמבר 1936 הוכרזה בית וגן כמועצה מקומית. שטחה עמד על כ-3500 דונם והוא כלל בתוכו בנוסף לשכונת בית וגן עצמה גם את שכונות מנורה ב', הכשרת היישוב, עולי פולין ו"בית וגן המורחבת" (שני גושים מדרום לבית וגן ששווקו על ידי חברה פרטית על סמך סמיכותם לבית וגן) שהוקמו מסביב לבית וגן. בתוך שטח המועצה נכלל גוש של 370 דונם שחלקו היה בבעלות ערבית.
קביעת השם "בת ים"
במאי 1937 החליטה המועצה המקומית לשנות את שם המקום לבת ים, בעקבות הצעתו של הסופר אהרן זאב בן-ישי. בין הסיבות לבחירת שם זה היו:
השינוי אושר ופורסם רשמית ב-10 בדצמבר 1937.
בת ים בתקופת קום המדינה
במאורעות 1936–1939 נותקה בת ים מתל אביב שכן הדרך עברה ביפו. בתגובה לכך נסלל על חשבון התושבים כביש מחולון. הכביש היה מתכסה לעיתים קרובות בחול ועם הירגעות המצב הפוליטי הוא נזנח והקשר חודש דרך יפו. המצב הביטחוני הביא לקפיאה ואף נסיגה בבת ים ובסוף 1937 הוערכה האוכלוסייה בכ-1200 נפש.
מלחמת העצמאות בבת ים הייתה למעשה מלחמת עמדות, הפגזות וצליפות. הערבים הקימו בגבול בת ים כ-70 עמדות ופילבוקסים. בתוכם ישבו צלפים שצלפו על רחובות בת ים. ליישוב הערבי השכן ג'בליה היה יתרון טופוגרפי על בת ים. 11 מתושבי העיר נהרגו מצליפות אלה. הקרבן הראשון היה ילד בן 9, עמוס רוזנצווייג, שנפצע קשה מיריות ב-22 בדצמבר 1947 ונפטר על שולחן הניתוחים בבית החולים "הדסה" בתל אביב. פינה לזכרו נמצאת במוזיאון מורשת בת ים. מתרסים הוקמו לרוחב הרחובות וכל בית בוצר בשקי חול. חלק מהתושבים, בעיקר אלה שגרו סמוך לג'בליה, עזבו את בתיהם ואלה הפכו לעמדות מבוצרות. מדי פעם ביצעו הערבים חדירות לבת ים; פעם הצליחו לחדור ולהניח חומר נפץ בבית המועצה המקומית במרכז היישוב ובפעם אחרת הצליחו לחדור לעמדת "קינג ג'ורג'" (כיום כיכר המגינים) ולהרוג שני לוחמי הגנה. במאמץ רב תחת אש, בוצר קו החזית על ידי גדר תיל ומיקוש. לעמדות הובאו צלפים מיומנים שחיסלו את צלפי האויב הערבי בג'בליה.
לוחמי חטיבת גבעתי ביצעו שתי פעולות התקפיות נגד ג'בליה:
במבצעים אלה נהרסו בתים שהיו עמדות ערביות בולטות ונגרמו להם אבדות בהרוגים ופצועים.
לאחר קום המדינה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעו לבת ים גלי עלייה גדולים ושטחי המועצה המקומית גדלו. בשנת 1958 היא הוכרזה כעיר. סופר היידיש שלום אש התיישב בעיר בשנותיו האחרונות. לאחר פטירתו בשנת 1957 שימרה עיריית בת ים את ביתו. אחד הרחובות החשובים בעיר נקרא על שמו של אלי כהן, המרגל הישראלי שהוצא להורג בסוריה בשנת 1965 והיה תושב בת ים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התיישבו בעיר עשרות אלפי עולים חדשים מברית המועצות, המהווים כיום כ-30% מכלל תושבי העיר.
החל משנת 1995 מתקיימים בבת ים פסטיבלים לתיאטרון רחוב. מסוף שנות ה-80 ועד שנת 1999 פעלה בעיר התזמורת הסימפונית בת ים בניצוחו של דוד קריבושי. בשנים 2008 ו-2010 נערכה ברחבי בת ים ביאנלה דו-שנתית לאדריכלות הנוף העירוני. מטרתה הייתה לעורר שיח ציבורי רחב בשאלת הפעולות העירוניות המשפיעות על איכות החיים בעיר. הביאנלה עסקה בחוויה העירונית ובפעולות אשר בכוחן להפוך את העיר למקום איכותי, אופטימי, חי ותוסס. התערוכה הציעה תשובות לסוגיות בתחום הנוף העירוני. בתערוכה הוצגו גישות אורבניות חדשניות, המבוססות על תרבות עירונית בת-קיימא ועל שיתוף פעולה בין מתכננים, אמנים, תושבים ואנשי העירייה.
בספטמבר 2011 התגלו עוגנים עתיקים מהתקופה הביזנטית בחוף ימה של בת ים.
באוקטובר 2012, נהרס כליל, בפיצוץ מבוקר, בית המלון שעל שפת ימה של בת ים, מלון סאן. המלון החל את ראשיתו כמלון "מרינה". במקום מתוכנן להיבנות בית מלון בן ארבעים קומות.
מתיחות פוליטית
המתיחות האתנית שמתבטאת בחלקים שונים של ישראל כחלק מיחסי יהודים-ערבים במדינה מורגשת בבת ים למן סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 במספר אירועים.
ב-1992 נרצחה הנערה הלנה ראפ בדקירות בידי מחבל מעזה באירוע שהצית בעיר מהומות והגביר את הרגישות הפוליטית שהייתה מתוחה באותה עת עד הקצה.
בעת מבצע שומר החומות במאי 2021 ביצעו תושבים יהודים פרעות בחנויות של ערבים ותקפו אזרח ערבי שנקלע למקום ברכבו.
בערב יום הכיפורים 2022 שוב ביצעו תושבים לינץ' בנוסעי מכונית שבה חמישה בדואים תושבי הנגב שנכנסו לעיר אחרי כניסת החג.
הצעות לאיחוד עם תל אביב-יפו
בשנת 2009, הוקמה על ידי משרד הפנים ועדה לחקר גבולות בין חולון, בת ים וראשון לציון. הוועדה קבעה שיש פערים גדולים בין בת ים והערים השכנות בכל הקשור במשאבי קרקע ושימושים עסקיים במקרקעין. עם זאת היא לא המליצה לשנות את הגבולות בין הערים.
במרץ 2014, הגישה עיריית בת ים עתירה לבג"ץ נגד משרד הפנים ונגד הערים תל אביב-יפו, ראשון לציון וחולון, וזאת בדרישה להקים ועדה לחלוקת הכנסות בין בת ים לשכנותיה. טענותיה של בת ים היו כי בשל שטחה הקטן אין היא יכולה להתרחב ולהגדיל הכנסותיה באמצעות ניצול שטחים נוספים למסחר. על פי הנתונים שהציגה העירייה לבג"ץ, התקבולים מהיטלי השבחה ופיתוח בשנת 2012 היו 1,066 שקלים לתושב בתל אביב, 626 שקלים בחולון ורק 265 שקלים בבת ים. כמו כן, ההוצאה העירונית לתושב בעיר מפגרת בשיעור של בין 20% ל-90% לעומת הערים חולון, ראשון לציון ותל אביב.
בעקבות העתירה הקים שר הפנים גדעון סער באוגוסט 2014, ועדת חקירה לבחינת איחוד העיר בת-ים עם תל אביב-יפו, או להעביר תקציבים מעיריית תל אביב לעיריית בת ים, כפי שדורשת עיריית בת ים. הוועדה הייתה אמורה לפרסם המלצות ביניים בתחילת 2015, אבל לאחר שהחליף גלעד ארדן את גדעון סער כשר הפנים בנובמבר 2014, הוא החליט לעכב את עבודת הוועדה ולסייע לעירייה ישירות מתקציב המדינה.
בנובמבר 2016, הגישה הוועדה את המלצותיה לאחד את תל אביב ובת ים בתוך שנתיים (עד למועד הבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2018) לשר הפנים אריה דרעי, חברי הוועדה הגיעו למסקנה שאיחוד יועיל לתושבי בת ים, שמשלמים ארנונה גבוהה יותר מתושבי תל אביב ומקבלים בתמורה פחות שירותים. אך ביוני 2017, הודיע שר הפנים אריה דרעי כי הוא שוקל לאמץ את המלצות הוועדה אך האיחוד יתבצע רק לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2023. בפברואר 2018, שוב הגישה עיריית בת-ים בקשה למשרד הפנים לשינוי גבולותיה עם שכנותיה הערים חולון וראשון לציון כדי להגדיל את הכנסותיה מארנונה, ולייצר לבת ים בסיס כלכלי יציב ללא מענקי איזון ממשלתיים. בשנת 2021 החליט השר דרעי על ביטול האיחוד בזכות הצלחת תוכנית ההתייעלות הכלכלית בעיר.
דמוגרפיה
בעיר חיה קהילה גדולה של עולי טורקיה, ולכן בת ים אירחה ביקורים של מנהיגים מארץ זו ובהם הנשיא סוליימאן דמירל וראש הממשלה טנסו צ'ילר.
בעיר ישנן ארבע קהילות דתיות גדולות: קהילה חרדית-ספרדית, חסידי חב"ד-ליובאוויטש, חסידי באבוב וחסידי ברסלב.
ערבים מעטים ישבו בבת-ים בסוף המאה ה-20. בראשית המאה ה-21 ניכרה מגמת מעבר ערבים ישראלים לעיר, בדרך כלל מיפו; כחלק משיפור איכות החיים.
בעיר ישנם עולים רבים, ו-34.7% מתושביה עלו מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. זהו האחוז הגדול ביותר מבין ערי ישראל.
על פי הערכת הלמ"ס משנת 2017, מתגוררים בעיר 21.3% אזרחים ותיקים (בני 65 ומעלה), נתון שהופך אותה לעיר בעלת האוכלוסייה המבוגרת ביותר בישראל, בפער של 10% מהממוצע הארצי - 11.3%.
שכונות וקהילות
בבת ים מספר שכונות, ביניהן:
ספורט
בעיר בת ים מתקיימת פעילות ספורט מוסדרת במספר ענפים. האגודות הבולטות הן:
ראשי העיר
ראשי המועצה המקומית
ראשי העיר
ערים תאומות
בת ים היא עיר תאומה של הערים:
אקוש מולנאר
אקוש מולנאר (במקור מאנדל, בהונגרית: Ákos Molnár; בודפשט, 10 בדצמבר 1895 – בודפשט, פברואר 1945) היה סופר הונגרי-יהודי. נרצח בשואה ביחד עם אשתו.
ביוגרפיה
אקוש מולנאר נולד בבודפשט במשפחה יהודית זעיר-בורגנית. הוא למד לנגן בכינור וראה את ייעודו ככנר, אך איבד זרוע במלחמת העולם הראשונה והיה בהלם קרב. במשך הזמן התחיל לעבוד כפקיד בנק ועם הזמן פנה לחלוטין רק למקצוע הכתיבה. עבודותיו עוסקות בעיקר בחיי הבורגנות הזעירה, והוא מספר על חוויותיו או על אירועים היסטוריים. סגנונו תוסס וקליל. בשנת 1929 הוענק לו פרס מיקסאט על הרומן שלו "סוף סוף נישואים טובים". הוא פרסם הן בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט והן בעיתון היומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בנפסבה ("הכלא" - 1926. גיליון 8). חריג היה בכתיבתו הן בנושא והן בסגנון הרומן ההיסטורי שלו, "אומנת הקיסר", על קטלין ורגה (1852-1802), מנהיגת תנועת האיכרים הטרנסילבנית לפני 1848. מרבית המהדורות בהונגריה יצאו מהרומן הביוגרפי שכתב על אימרה סרנצ'ש "המומר". עבודותיו תורגמו לצרפתית, פורטוגזית וגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא לא יכול היה לעבוד בשל החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ומצא את פרנסתו רק באמצעות הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. הוא ואשתו נלקחו בכוח על ידי חיילים גרמניים בפברואר 1945, ושניהם הוצאו להורג. לאחר מותו הוא נשכח על ידי קהל הקוראים. ספרו "הנבואה" פורסם שוב רק בשנת 1963, אך עבודותיו החלו להשתחרר ממש, רק עם הוצאת מהדורה מהן בשנת 2005 בהוצאת עבר ועתיד. יאנוש קבאנאי כתב את ההקדמה לכרכים אלה.
סונאטה לפסנתר מס' 16 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מס' 16 בדו מז'ור, K.545 מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט היא ככל הנראה הסונאטה לפסנתר המפורסמת ביותר שלו. היא תוארה על ידי מוצרט עצמו ב-26 ביוני 1788 בקטלוג היצירות שלו שכתב כ"סונטה קטנה לפסנתר למתחילים" ("eine kleine Klavier Sonate für Anfänger"), ולעיתים היא ידועה בשמות החיבה "סונאטה קלה" (Sonata facile) או "סונאטה פשוטה" (Sonata semplice). כתב היד של היצירה אבוד כיום והיא מופיעה בכתב ידו של מוצרט בקטלוג הנזכר לעיל בלבד.
נראה שמוצרט חשב באותה תקופה על סדרה של יצירות לילדים, כפי שמעידה הסונטה לכינור ופסנתר ק. 547 שהולחנה שבועיים לאחר מכן, שאף היא קלה יחסית.
המוזיקה
ליצירה יש שלושה פרקים:
הפרק הראשון מתחיל עם אחת מהדוגמאות הטובות ביותר לבס אלברטי. הוא כתוב במבנה סונאטה במפתח דו מז'ור. בפתיחה, הנושא הראשון קצר ומוכר בקרב רבים. אחריו מגיע גשר והוא מתחלף לאט לאט לסול מז'ור, כהכנה לנושא השני, והוא לירי יותר מהראשון. קודה מגיעה כדי לסיים את הפתיחה, ולאחר מכן יש חזרה על הפתיחה. בחטיבת הפיתוח, הנושא כתוב בסול מינור. הוא מתמרן בין מספר סולמות שונים לפני שמתקבע על פה מז'ור. וכאן מוצרט עשה דבר מעניין: ברקפיטולציה (סיכום), נוכח הנושא הראשון אך הוא כתוב בסולם הסאב-דומיננטי לו, פה מז'ור. הנושא השני כתוב, כמו סוף הפרק, בדו מז'ור.
הפרק השני כתוב בסולם סול מז'ור, הדומננטי לדו מז'ור. הפרק איטי בהרבה מן הראשון, אם כי באופן אירוני ארוך יותר; בימיו של מוצרט, מפעם ודינמיקה הותרו לדמיון הנגן, כך שתוספות רבות אפשריות הן "ככל הנראה" אלו של המוציא לאור. המוזיקה עוברת באופן חד אל אמצע הפרק, יורדת בחצי-טון, בניגוד לארבעת חצאי-הטונים הדרושים למעבר למינור המתאים, דבר הנפוץ יותר במושגי המוזיקה. הפרק עובר אז באופן חד, אך יפהפה, אל חצי טון גבוה יותר, אל הטוניקה, ואז, לאחר שהנושא הראשי וחטיבת פיתוח מושמעים שוב, מסתיים הפרק.
הפרק השלישי כתוב במבנה סונאטה-רונדו והוא בסולם הטונלי, דו מז'ור. מעריכים שהוא הקשה ביותר לנגינה מבין השלושה. הנושא הראשון משולהב וסוער ומוסיף רוח ליצירה. הנושא השני כתוב בסול מז'ור ומכיל אלברטי בס ביד השמאלית. הנושא הראשון מופיע שוב ואחרי הנושא השלישי, אשר כתוב בסולם מינורי ומתמרן בין סולמות שונים ורבים לפני שמתיישר חזרה אל דו מז'ור. הנושא הראשון מופיע שוב, לאחריו קודה, ולבסוף הסיום בדו מז'ור.
שמיעה
(כל קובצי השמיעה הם חלק מפרויקט מוטופיה)
אקסום
לפי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה ב-2015, מנתה אוכלוסיית אקסום 66,800 נפש. כ-85% מכלל האוכלוסייה חברים בכנסייה האתיופית האורתודוקסית, ויתרתה מוסלמית סונית, נוצרית פרוטסטנטית וחברי קהילה נוצרית לא אורתודוקסית. ערכה ההיסטורי של אקסום זיכה אותה בתואר אתר מורשת עולמית מארגון אונסק"ו בשנת 1980, אף שרובה המכריע של העיר טרם נחקר.
היסטוריה
לפי האגדה המקומית שימשה אקסום כבירתה של מלכת שבא במאה ה-10 לפנה"ס, אך ברי כי מדובר באגדה בלבד. ממלכת אקסום נוסדה בסביבות שנת 400 לפנה"ס ובמאה ה-1 לספירה הייתה לכוח משמעותי בצפון אתיופיה והייתה ידועה לסוחרים יוונים. במאה ה-3 חרגה השפעתה של הממלכה מתחומי אפריקה וגלשה לדרום-מערבו של חצי האי ערב.
ממלכת אקסום פיתחה שפה כתובה משל עצמה הנקראת געז, וסגנון אדריכלי שייחודו בהקמתן של אסטלות גרניט עצומות ברחבי העיר. הממלכה הגיעה לשיאה בתקופתו של אזנה, מלך אקסום, אשר הוטבל לנצרות בשנת 325 או 328. בשיאה שלטה אקסום על אזורים נרחבים בצפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית, ושטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר.
הסיבות המדויקות לשקיעתה של הממלכה אינן ידועות בבירור אך נראה שזו נגרמה על ידי קבוצות מוסלמיות אשר ערערו את שליטתה בדרכי המסחר. בסופו של דבר נמוגו קשריה המסחריים של הממלכה עם אלכסנדריה, האימפריה הביזנטית ועם דרום אירופה, וגדולתה הייתה כלא הייתה. כפי ששקעה הממלכה, כך ירדה גם העיר מגדולתה, ואיבדה את מרבית תושביה אשר הוכרחו להגר דרומה. באמצע המאה ה-7 ננטשה העיר אך המקום המשיך ושימש כמקום פולחן דתי וכמקום הכתרת קיסרי אתיופיה על מנת להראות את המשכיות שושלת המלוכה. המלך האחרון של ממלכת אקסום אשר הומלך בעיר שלט במאה ה-10, אם כי השושלת כבר ירדה מגדולתה זמן רב קודם לכן.
אתרי העיר
אורכה של העיר כ-4 ק"מ ממזרח למערב ורוחבה מגיע ל-1.5 ק"מ לכל היותר. היא בנויה בצורת חצי סהר סביב גבעה הנישאת לגובה של 2,225 מטר, קרי כ-100 מטר מעל העיר והשוכנת מצפון לה. בחלקה הצפון-מערבי של העיר, ממערב לגבעה, שוכנים שדה האסטלות הצפוני ומתחם כנסיית גבירתנו מרים מציון.
שדה האסטלות הצפוני
שדה האסטלות הצפוני שבו יותר מ-120 אסטלות הוא מאתרי העיר החשובים. מספר האסטלות המקורי היה גדול יותר, וחלקן הועברו למקומות אחרים או שהן עדיין מכוסות באדמה. גודלן של האסטלות נע בין מטר בודד ל-33 מטר, ונראה כי הן קשורות בדרך כלשהי למנהגי קבורה והנצחת המת, אם כי לא ברור אם מתחת לכל אסטלה אכן שוכן קבר. האסטלות הוקמו לפני שממלכת אקסום קיבלה עליה את הנצרות, ולכל המאוחר במאה ה-4, והן כוללות עיטורים פגניים של הירח והשמש. משקלן של האסטלות עשוי להגיע למאות טונות ומקימיהן נעזרו ככל הנראה בפילים ובגלילים כדי לשנען מהמחצבה העיקרית במרחק של 4 ק"מ מערבית למקום. האסטלות בשדה חדשות יחסית שכן האסטלות המוקדמות ביותר בסביבת העיר מתוארכות ללפני 5000 שנים.
בשדה שוכנים קברים רבים שחלקם הגדול טרם נחקר. מבין ארבעת הקברים שנחקרו, רק שניים לא חוללו על ידי שודדים.
בשנת 1937 אסטלה בגובה של 24 מטר ובמשקל של 160 טון נחתכה לשלושה חלקים בפקודת בניטו מוסוליני ונשלחה לרומא. האסטלה שגילה מוערך ביותר מ-1700 שנה זכתה לכינוי "אסטלת רומא" או "האובליסק של רומא", והיא הוצבה בכיכר פיאצה די פורטה קאפנה סמוך למבנה המשרד לענייני אפריקה. חרף הסכמת האו"ם בשנת 1947 כי על האובליסק לחזור לאקסום, השעתה ממשלת איטליה את הדבר, והפרשה שבה וגרמה למתיחות בין שתי המדינות. לבסוף, בחודש אפריל 2005, הוחזרו שלושת חלקי האסטלה לאקסום, והגעתם הייתה לאירוע בקנה מידה לאומי. איטליה מימנה את עלות המבצע בסך 6 מיליון אירו, אשר הצריך, בין היתר, את שדרוגו של מסלול הנחיתה בשדה התעופה של אקסום, כדי שיוכל לקלוט את מטוסי האנטונוב 124 שהטיסו את חלקי האסטלה. ב-31 ביולי 2008 הוצב חלקה השלישי והאחרון של האסטלה במקומו, פעולה שבוצעה על ידי ארגון אונסק"ו.
כנסיית גבירתנו מרים מציון
כנסיית גבירתנו מרים מציון השייכת לכנסייה האתיופית היא הכנסייה החשובה ביותר באתיופיה ומהעתיקות שבה. למעשה מדובר בשתי כנסיות - ישנה וחדשה - השוכנות במתחם מוקף חומה מדרום לשדה האסטלות הצפוני. לפי האמונה נבנתה הכנסייה המקורית בתקופת המלך אזנה במאה ה-4. הכנסייה נהרסה ונבנתה מחדש לפחות פעמיים. בראשונה על ידי יהודית המלכה (גודית) במאה ה-11 ושוב ב-1535 על ידי מוסלמים מהרר. לאחר מכן נבנתה מחדש על ידי הקיסר פאסילידס ב-1665. לפי האמונה האתיופית שוכן ארון הברית ובו לוחות הברית שניתנו למשה בהר סיני, ב"קפלת לוחות הברית" שבמתחם.
יוסף יזרעאלי
יוסף יזרעאלי (28 ביוני 1906 - 28 במרץ 1973) היה סגן ציר ואחר כך ציר בשלושה קונגרסים ציוניים בשנות השלושים. חבר המזכירות והלשכה של מפא"י, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות והוועד הפועל הציוני והמזכיר הראשון של איחוד הקבוצות והקיבוצים. חבר וממלא מקום ראש המפקדה הארצית של ה"הגנה". איש תעשיית הביטחון בישראל ומנהל התע"ש בשנים 1946–1947. עם הקמת משרד הביטחון ב-1948 היה למזכיר הכללי הראשון שלו.
קורות חיים
נולד בקייב, באותה עת האימפריה הרוסית, להוריו, דוד יזרעאלי וחיה לבית אלטמן. קיבל בהתחלה חינוך יהודי ואחר כך גמר בית ספר תיכון של המשטר הבולשביקי בקייב. בו בזמן היה פעיל בחשאי בתנועת "השומר הצעיר" (חבר הוועד של אזור קייב) וב"החלוץ". אסיר ציון בשל פעילותו הציונית. בסוף 1924 עלה לארץ ישראל והחל את פעולתו בייסוד תנועת הצופים העובדים והנוער העובד. היה ב-1924 ממייסדי וראשוני קיבוץ אפיקים ואחר כך מפעילי הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים. החל מ-1928 ובמשך שנות השלושים היה שליח ההסתדרות במדינות הבלטיות ובמדינות נוספות באירופה וארגן שם בין השאר את תנועות הנוער. חבר מזכירות מרכז מפא"י ומועצת הקיבוץ המאוחד.
ב-1932 נשא לאשה את לאה לבית ואס ולשניים נולדו בן ובת.
היה סגן ציר ואחר כך ציר בקונגרסים הציוניים ב-1933, 1935 ו-1939.