cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר מצוות קטן
מבנה הספר
כמו כן מספר רבי יצחק בהקדמתו לספר שהוא שלח את הספר לכמה קהילות יהודיות בצרפת, על מנת שהספר יועתק בכמה שיותר עותקים רבים: "וכל גבאי עיר ועיר יצוו להעתיק את המצוות האלה ולתת השכר מן הקופה ואחר כך יהיו בידיהם למשמרת וכל אשר ירצה להעתיק או ללמוד בו ישאלם ויחזירם בו ביום".
הספר אכן זכה לפופולריות ולתפוצה רבה בקהילות ישראל השונות. ייתכן שהסיבה לכך היא שבספר ישנם גם דברי מוסר, אגדה ואף משלים.
ביג סטאר
פעילות הלהקה
התשתית הראשונית של הלהקה הגיעה מלהקות אייס-ווטר ורוק סיטי, שהוביל כריס בל, ובהן ניגנו קאדר רחב של מוזיקאים, וביניהם האמל וסטפאנס, שאיישו לבסוף את תפקידי בס והתופים בביג סטאר (בהתאמה). אליהם הצטרף אלכס צ'ילטון, שכמה שנים קודם לכן, בגיל 17, היה הסולן של להקת הבוקס-טופס שהייתה חתומה על מס' להיטים, כשהבולט שלהם היה The Letter שהגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ב-1967.
הרביעייה מצאה מכנה משותף רחב בדמות הלהקות המובילות של אמצע-סוף שנות השישים, ואף ביצעה מס' קאברים בהופעות ובאלבומי האולפן לאמנים אלו.
ספר מצוות קטן
ההערכה לספר
לצד הפופולריות של הספר בקרב פשוטי העם זכה הספר להערכה רבה אף מצדם של גדולי ישראל. היו ראשונים שקבעו את הספר בתוך סידורי התפילה והמליצו על לימוד בספר במקום קריאת תהילים. כך למשל כתב הרשב"ץ בתשובה (ח"א, סימן נ"א) על הסמ"ק כי "דברי זה הספר קב ונקי וראוי לסמוך עליו". דברי הסמ"ק מובאים פעמים רבות בטור, בבית יוסף ובדרכי משה, ולעיתים קרובות הם נפסקו להלכה.
הפופולריות של הספר ותפוצתו הביאו לכך שהספר הפך לספר הפסיקה הבסיסי במקומות רבים. בעקבות כך בכל מקום היו מוסיפים בגיליון הספר דינים שלא הובאו בגוף הספר. וכך כותב החיד"א (שם הגדולים, מערת ספרים אות ע): "ושלח הספר לכל בני הגולה שיעתיקוהו... ודין גרמא (=וזה גרם) שבאשכנז יש הרבה סמ"ק על קלף, ובכל סמ"ק יש הגהות מתחלפות לא ראי זה כראי זה, דבכל עיר גדולי הדורות כתבו הגהות כפי דעתם. וראיתי כמה סמ"ק כל אחד בהגהות שונות". ההגהות המפורסמות ביותר הן הגהות רבנו פרץ, שעם השנים עורבבו עם דבריו של רבי יצחק עצמו. מהדורה של הסמ"ק ב-1935 (התרצ"ה) שהוצאה לאור על ידי דוד הרפעניס ניסתה לפתור בעיה זאת, והבדילה בין הגהותיו של רבנו פרץ לבין דבריו המקוריים של הסמ"ק. הגהות נוספות שנדפסו הן הגהות רבי משה מצוריך. הגהות אלו ארוכות מאוד, וכוללות בעיקר פסקי בעלי התוספות, והכרעה במחלוקותיהם.
ביג סטאר
פעילות הלהקה
הלהקה שחררה שלושה אלבומים: אלבום הבכורה, #1 Record יצא בשנת 1972 כשהקרדיט המשותף בכל השירים (פרט לאחד, שנכתב והושר על ידי האמל) ניתן לבל וצ'ילטון (שאף התחלקו במלאכת השירה), בצורה שמזכירה את אופן החתימה של לנון ומקרטני על שירי הביטלס. באלבום זה בלטו ההשפעות של להקות כגון הביטלס, המי והביץ' בויז על ביג סטאר.
אלבומה השני, Radio City, שוחרר בשנת 1974 כשלישייה, ללא הגיטריסט בל, שעזב לאחר שיצא אלבום הבכורה - לאור כישלונו המסחרי. האלבום כלל את September Gurls, משיריה המוכרים של ביג סטאר- שכוסה על ידי להקת הבאנגלס בגרסה מצונזרת בשנות השמונים.
ב-78 יצא האלבום השלישי, Third/Sister Lovers כשהרכב הלהקה מונה את צ'ילטון והמתופף סטפאנס, לאחר עזיבתו של האמל. האלבום כלל סאונד שונה משני הראשונים, אקוסטי וסינגר-סונגרייטרי במובהק. כל השירים, פרט לאחד (שנכתב והושר על ידי סטפאנס) הושרו על ידי צ'ילטון, כשמתוכם, רק אחד לא נכתב על ידו (קאבר ל-Femme Fattale של הוולווט אנדרגראונד). האלבום הוגדר כבר אז כיצירתו האישית של צ'ילטון באופן מובהק.
ב-1993 התאחדה הלהקה בהרכב מחודש: עם חבריה המקוריים צ'ילטון וסטפאנס, כשעל הבאס והגיטרה השנייה הופקדו חברי להקת הפוזיס (עוד להקה שהושפעה מביג סטאר) - קן סטרינגפלו וג'ון אויר. בהרכב זה, שחררה הלהקה שני אלבומים: הופעה מאוניברסיטת קולומביה מאותה השנה, וב-2005 את In Space, שעד היום לא התקבל כאלבום לגיטימי מבחינת מעריציה המושבעים של הלהקה. בהרכב זה הופיעה הלהקה עד מותו של צ'ילטון ב-2010.
ב-2014 נפטר מי שנחשב ל"חבר הנוסף" בלהקה, המפיק ג'ון פריי, שהיה שותף מוזיקלי דומיננטי בהקלטת האלבומים, המיקסים, ולכל נושאי ההפקה.
פריי היה מייסד אולפני ארדנט בממפיס, מאולפני ההקלטות המוכרים והנחשבים בארצות הברית.
מורשת
כל שלושת אלבומי הלהקה נבחרו לרשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון, וכך גם שניים משיריה הנמצאים ברשימת 500 השירים הגדולים שדירג המגזין.
על אף כישלונה המסחרי, זכתה ביג סטאר למעמד של להקת קאלט ולהיותה אחת הלהקות המשפיעות על מוזיקת הרוק מאז פירוקה, כשרבים האמנים שהעידו על הערצתם העיוורת אליה, ואף כיסו חלק משיריה, כשבין השאר ניתן למנות את אר.אי.אם., אליוט סמית', ווילקו וג'ף באקלי.
זרקור הפרסום העיקרי לו זכתה הלהקה הגיע בשנות התשעים - כששירה, In The Street היווה את שיר הפתיחה של הקומדיה המצליחה "מופע שנות ה-70" (תחילה בגרסתו המקורית, ולאחר מכן - קאבר שביצעה לשיר להקת צ'יפ טריק).
מעבר סן ברנרדינו
שמו הקודם של המעבר היה "מונס אוויום" (Mons avium - "הר הציפורים"), וזה השתמר בשמה של הפסגה הסמוכה "פיץ אוצ'לו" (Piz Uccello - "פסגת הציפור"). מקור שמו הנוכחי של המעבר הוא בקפלה שהוקמה במקום במאה ה-15 לכבודו של ברנרדינו הקדוש מסיינה.
המעבר היה בשימוש כבר בתקופה הרומית, אך בתקופה זו, ואף במהלך ימי הביניים, שכן השביל שלאורכו, כקילומטר מזרחה מתוואי הכביש הנוכחי. כריתת עצים הגבירה את הסיכון למפולות שלגים, וכתוצאה מכך הועבר הנתיב למסלול חדש במרכזו של האוכף. ב-1770 הוכשר שביל במעבר לתנועת כרכרות, וזהו הנתיב שלאורכו עובר הכביש הקיים כיום. המקום היה לזירת קרב בו הביסו חייליו של נפוליאון כוח של 500 מקומיים ב-1799.
ב-1967 נפתחה לתנועה מנהרת סן ברנרדינו שאורכה 6.6 ק"מ ובה עובר הכביש המהיר N13, המחבר בן כור לבלינצונה. המנהרה הותאמה לצורכי התקופה בה נבנתה, והיא חדלה מלספק מענה הולם לנפח התנועה הגובר. האוורור במנהרה היה לקוי, לא היו בה דרכי מילוט והיא לא התאימה לתנועת משאיות כבדות. לכן נערכו במנהרה עבודות בין 1991 ל-2006 בעלות של 236 מיליון פרנק שווייצרי, אשר התאימו אותה לדרישות הנוכחיות.
סטפס
סטפס (באנגלית: Tap dance) הוא סגנון ריקוד בו מכים ברצפה עם נעלי סטפס להפקת מקצבים שונים. שני סגנונות סטפס עיקריים: רית'ם (rhythm "קצבי") וברודוויי. סגנון הברודוויי מתמקד בריקוד ובאסתטיקה הגופנית ונראה לרוב במחזות זמר. רית'ם מתמקד במוזיקליות ומקצבים ומחשיב את עצמו כחלק מעולם הג'אז.
נעל הסטפס מורכבת משני חלקי מתכת הנמצאים בעקב הנעל ובאזור האצבעות המפיקים צלילי הקשה. קיימות מספר חברות שונות המייצרות נעלי סטפס וכל חברה מייצרת נעל הנשמעת מעט שונה.
סגנון soft shoe ("סופט שו" הנעל הרכה) הוא סגנון של ריקוד הסטפס בדינמיקה נמוכה ומקצב איטי.
ריקוד החול "Sand Dance" גם הוא סגנון של ריקוד הסטפס, בו רוקדים על חול להפקת צליל מחוספס.
היסטוריה
שורשי ריקוד הסטפס באיחוד התרבויות בין השבטים האפריקאים לבין הריקוד האירי, הסקוטי הקלוג הבריטי הורנפיפס וג'יגס. נראה כי ריקוד הסטפס החל באמצע המאה ה-18 במופעי המינסטריל.
כשמופעי המינסטרל החלו לאבד את הפופולריות שלהם, מופעי הסטפס החלו לעלות על במות הוודוויל.
רקדן סטפס נוסף מאותה התקופה היה ביל "בוג'נגלס" רובינסון שהיה בן חסותה של אליס וייתמן (האחיות וויתמן) בשנת 1904. בוג'נגלס, שהיה גם רקדן אירי וגם רקדן בסגנון "באק אנד ווינג" הצטרף לוודוויל בשנת 1902 כחלק מצמד יחד עם ג'ורג' דאבליו קופר. הצמד הפך למפורסם בארצות הברית ובאנגליה. בשנת 1908 הצמד התפרק כתוצאה מחוסר הסכמה בין השניים. בוג'נגלס עבר לקריירת סולו, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה, וזכה להצלחה עולמית. קיבל תפקידים ראשיים בסרטים, גם לצד הילדה-רקדנית שירלי טמפל.
זמן קצר לאחר מכן ה"אחים ניקולאס": פאייארד והארולד ניקולאס היממו את הקהל בסטפס משולב בפעלולים אקרובטים. באחת הסצנות המפורסמות ביותר שלהם בסרט "מזג אוויר סגריר" ("Stormy Weather") האחים רוקדים על מדרגות וקופצים אחד מעל השני כאשר הם נוחתים בתנוחת שפגט ומייד עולים לעמידה ללא ידיים.
בשנות ה-20 החלה בצורת באירלנד, דבר שזרז עליית מהגרים לארצות הברית, ותרם לאיחוד בין התרבויות והצעדים בין הריקוד האירי לבין הסטפס שעד כה הושפע בעיקרו מאפריקה ומתעשיית הבידור בארצות הברית.
בשנות ה-30 סגנון לינדי הופ והסטפס החלו לחבור אחד לשני, ולקחת השראה מצעדים שונים זה מסגנונו של זה.
בשנות ה-50, סגנון הרוק אנד רול, וריקוד הג'אז נהיו פופולרים יותר ויותר ודחקו את הסטפס מעין הקהל. ריקוד הג'אז של היופ למעשה התפתח מסגנון הסטפס, כך לשני הסגנונות צעדי ריקוד משותפים. אך ריקוד הג'אז התפתח בנפרד מהסטפס והפך לסגנון ריקוד בזכות עצמו.
רקדנים מפורסמים משנות ה-60 וה-70 היו ג'ימי סלייד, ארתור דאנקן ("Arthur Duncan") וטומי טון ("Tommy Tune").
תעשיית הקולנוע תרמה להחייאת הסטפס כאשר יצא לאקרנים הסרט "No Maps On My Taps" בשנת 1979. כמו כן סרט האנימציה המצליח "תזיזו ת'רגליים" ("Happy Feet") בשנת 2006.
יום הסטפס הבינלאומי חל בתאריך 25 במאי, הוכרז על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לפי חוק ב-7 בנובמבר 1989. הבחירה בתאריך 25 במאי אינה מקרית, מדובר ביום הולדתו של ביל "בוג`נגלס" רובינסון - אבי הסטפס, שאיחד בין הלבנים והשחורים בריקוד הסטפס באמריקה בתחילת המאה ה-20.
הריקוד תועד בסרטים רבים, ביניהם: "Tap", "שיר אשיר בגשם", "לילות לבנים", "תזיזו ת'רגליים", "מועדון הכותנה", "אמריקאי בפריז" "רקדני הפלדה".
בין רקדני הסטפס המצליחים בימינו: ברנדה באפלינו, דיאן ווקר, סביון גלובר, סאם וובר, ג'יסון סמואל סמית', שרה רייך, מלינדה סוליבאן, מוריס היינס, מישל דוראנס, קלואי ארנולדס, ג'ייסון ג'אנאס, הת'ר קורנל, דורמישה סמברי אדוארדס.
מאפייני הסטפס
רקדני הסטפס משתמשים בתכיפות בסינקופה. כוריאוגרפיה של סגנון הסטפס תתחיל בדרך כלל על הספירה הראשונה או האחרונה של בר המורכב מ-4 רבעים. היבט נוסף של סטפס הוא אלתור. ריקוד הסטפס יכול להיות מלווה על ידי מוזיקה או ללא מוזיקה, אקפלה, וכך מנגנים הרקדנים את המוזיקה בעת שרוקדים אותה.
"הופרס" (Hoofers) הוא מושג המתייחס בדר"כ לרקדני סטפס שרוקדים "קרוב יותר לרצפה" ובדר"כ משתמשים בעיקר ברגליים ופחות משתפים את הגוף והידיים בעת הריקוד. סגנון זה נקרא גם "רית'ם" (Rhythm Tap) סגנון שהתפתח על ידי העבדים באמריקה, כאשר אסרו עליהם לרקוד את הריקודים המסורתיים שלהם, ואלו, שאפו השראה מהריקודים האיריים בעיקר. כך שלמעשה מהמקור של סגנון הרית'ם צמח סגנון הברודוויי כאשר אנשים רבים חשבו ששימוש בסגנון זה בשילוב עם תנועות גוף וידיים יצור סגנון מסעיר ומרענן והחל לעלות לבמות התיאטרון במחזות זמר בברודוויי בשלב מאוחר יותר.
רקדנים רבים, ביניהם סטיב קונדוס פיתחו סגנון חדשני לרית'ם טאפ, בהשראתם רקדנים כמו גרגורי היינס וסביון גלובר המשיכו את התפתחות סגנון הסטפס בעולם. רוב ההופרס היו ממוצא אפרו אמריקאי כמו סמי דייוויס ג'וניור, גרגורי היינס וסביון גלובר. בשנת 1989 עלתה תודעת הציבור לסטפס יחד עם הסרט "Tap" בו משחקים ורוקדים הופרס המוערכים עד היום: גרגורי היינס, סמי דייוויס ג'ונייור, סוזן דאגלס, סביון גלובר, באני בריגס, סטיב קונדוס, ארתור דאנקן, האוורד "סאנדמן" סימס, ג'ימי סלייד, הארולד ניקולאס, גיין גולדברג, דיאן ווקר, צ'אנס טיילור... בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט מצליח נוסף העוסק בסטפס "תזיזו ת'רגליים" (Happy Feet) בכיכובו של סביון גלובר הרוקד את התפקיד של הפינגווין "ממבל".
רקדני עבר כמו פרד אסטר רקדו בסגנון שהזכיר מעט ריקודים סלונים, יחד עם ג'ין קלי ששילבו אלמנטים של בלט לסטפס, סגנון הנקרא ברודוויי ופופולרי בתרבות האמריקאית. סגנון זה לרוב משתמש במוזיקה המתאימה למחזות זמר ועבור בנות נרקד בעיקר בנעלי סטפס על עקבים. מחזות זמר מפורסמים בהם ניתן לראות את הסגנון הזה הם "Anything Goes" (הכל הולך) ו-42nd Street (רחוב 42).
שמות צעדים נפוצים בסגנון הסטפס: שאפל, שאפל בול צ'ינג', דאבל שאפל, סופר שאפל, הופ שאפל, פלאפ, פלאפ היל, קראמפרול, באפלו, מאקסיפורד, פול בק, ווינגס, אייריש, פדאל אנד רול, סטומפ, בראש, צ'אג, סקאף, ספאנק, ריף, טו, היל קליק, טיים סטפס, אובר דה טו, שוגי בופ, דרובק... לרוב מספר צעדים פשוטים יבוצעו יחד או אחד אחרי השני ליצירת צעד חדש. לרוב הצעדים יש גרסאות שונות כך שאותו הצעד יכול להשמיע צליל שונה עבור כל גרסה של עצמו. טיים סטפס הוא אוסף צעדים בעלי אותו הגרוב.
נעלי הסטפס
בשנים הראשונות של הסטפס נעל הסטפס הייתה מורכבת מסוליית עץ או עור. היום סוליית הנעל מורכבת משני החומרים כאשר מחוברים לעקב הנעל ולאזור אצבעות הנעל שני חלקי מתכת להפקת צליל חזק בעזרת ברגים.
נעל מסוג שונה, משקל שונה ועל משטח שונה תפיק צליל שונה.
מרסלו רבלו דה סוזה
ביוגרפיה
רבלו דה סוזה נולד בליסבון, בנם של בלטזאר ומריה. אביו כיהן כשר בממשלת פורטוגל וכמושל מוזמביק. הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ליסבון והוסמך כעורך דין ב-1971. הוא עבד כעורך דין וכעיתונאי. היה מראשוני העיתונאיים בעיתון "Expresso" שייסד אביו ושימש מנהל העיתון. ב-1983 ייסד את העיתון סֶמַנָאריוּ "Semanário". הוא סיים דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ליסבון ב-1984, שימש מרצה באוניברסיטה וב-1992 מונה לפרופסור בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. הוא כיהן כנשיא המכון לשיתוף פעולה משפטי עד 1995. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 שימש פרשן פוליטי בערוצי טלוויזיה ונודע בכינוי "פרופסור סוזה".
את דרכו הפוליטית החל כחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ב-1975 נבחר לפרלמנט הפורטוגלי וכיהן כסגן יו"ר הפרלמנט. ב-1979 נבחר לנשיא האספה המחוזית של קסקאיס. ב-1981 מונה לשר בממשלתו של פרנסישקו פינטו בלסמאו וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים. ב-1989 התמודד ללא הצלחה לראשות עיריית ליסבון, הוא כיהן כחבר מועצת העיר ומנהיג האופוזיציה במועצה מינואר 1990 עד דצמבר 1993.
ב-1996 נבחר למנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך פרש מראשות המפלגה לפני הבחירות הכלליות ב-1999. בתקופת כהונתו הוביל את המפלגה לחבירה למפלגת העם האירופית, כיהן כסגן הנשיא שלה ונציג בפרלמנט האירופי. מינואר 2000 עד אוקטובר 2001 ומאפריל 2006 כיהן כחבר במועצה המייעצת לנשיא פורטוגל. באוקטובר 2015 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות פורטוגל. בבחירות שנערכו בינואר 2016 זכה בלמעלה מ-52% מהקולות בסיבוב הראשון ונבחר לנשיא. הוא הושבע לתפקידו ב-9 במרץ. בינואר 2021 נבחר לתקופת כהונה נוספת ברוב של כ-61%.
רבלו דה סוזה גרוש ואב לשניים.
קלסי גראמר
אלן קֶלסי גראמר (באנגלית: Allen Kelsey Grammer; נולד ב-21 בפברואר 1955) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. נודע בעיקר בזכות הופעתו, בתפקיד הפסיכיאטר פרייז'ר קריין בתוכניות "חופשי על הבר" ו"פרייז'ר; זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב ובחמישה פרסי אמי.
גראמר היה מועמד למספר זכיות בפרס אמי, כולל אחת על גילום דמותו בשלוש סדרות קומיות שונות (בנוסף לשתיים שהוזכרו, הוא התארח גם בסדרה "כנפיים)". בנוסף, השתתף גראמר גם בתוכניתו של הקומיקאי ג'ון לרוקט (המופע של ג'ון לרוקט) ושימש גם כמפיק טלוויזיוני, כותב, במאי וכן כמדבב. הוא זכה לשבחים רבים על דיבובו של "בוב העוזר" בתוכנית משפחת סימפסון.
ביוגרפיה
גראמר נולד באיי הבתולה של ארצות הברית באי סנט תומאס, בנם של סאלי גראמר (לבית קרנמר), זמרת, ופרנק אלן גראמר ג'וניור, מוזיקאי ובעלי בית קפה ובר המסעדה בשם "המקום של גרייר". למד משחק וזמרה בתיכון ובילה שנתיים בלימודים בבית הספר ג'וליארד לאומנויות הבמה. גראמר הושעה מבית הספר כעבור שנתיים בשל בעיות משמעת. הוריו של גראמר התגרשו כשהיה בן שנתיים וגראמר גדל בניו ג'רזי אצל אימו וסבו (שנפטר עוד לפני מלאו לגראמר 10 שנים).
חיי משפחה
את חיי משפחת גראמר פקדו טרגדיות. בשנת 1968 נורה למוות אביו של גראמר, במדשאה הקדמית של ביתו. עד מותו ראה גראמר את אביו פעמיים בלבד (מאז גירושיו מאימו). בשנת 1975 נאנסה ונרצחה אחותו הצעירה של גראמר, קרן, לאחר שנחטפה מחוץ למסעדת לובסטרים בקולורדו ספרינגס, קולורדו, שם עבד החבר שלה. גראמר נשבע למנוע את חנינתו של הרוצח פרדי לי גלן ואכן בשנת 2009 נדחה שחרורו המוקדם בשל מכתב שכתב גראמר לחברי ועדת השיחרורים. בשנת 1980 נהרגו שני אחיו למחצה של גראמר, עימם היה בקשר מצוין, בתאונת צלילה, כשהותקפו בידי כריש.
גראמר היה נשוי 3 פעמים. נישואיו הראשונים היו למדריכת הריקודים דורין אלדרמן, ונמשכו בין השנים 1982 ל-1990. לזוג נולדה בת אחת, ספנסר גראמר (נולדה ב-9 באוקטובר 1983), שגם היא, כמו אביה, שחקנית שהשתתפה בעבר באופרת הסבון "As The World Turns" של רשת CBS וכיום משחקת בסדרה גריק של רשת ABC.
נישואיו השניים, אשר נמשכו במשך שנה אחת (1992) היו לחשפנית לי-אן קשאני. במהלך נישואין אלה, ב-15 בפברואר 1992, נולדה לגראמר ילדה מחוץ לנישואין, כתוצאה מיחסיו עם מעצבת השיער והפנים, ברי באקנר.
בשנת 1997 נשא גראמר לאישה את קמיל דונטצ'י, לשעבר דוגמנית עירום במגזין פלייבוי, אותה פגש במהלך פגישה עיוורת בשנת 1996. לשניים נולדו מאם פונדקאית בת ב-24 באוקטובר 2001 ובן ב-28 באוגוסט 2004. השניים רכשו בתים רבים במקומות שונים בארצות הברית, בתים אשר נכללו ברשימות של מגזינים לאדריכלות. ב-14 ביוני 2010 הגיעו השניים יחד לטקס חלוקת פרס הטוני, ומספר שבועות מאוחר יותר, ב-1 ביולי 2010, הגישה דונטצ'י לבית המשפט תביעת גירושין בטענה לחילוקי דעות בלתי ניתנים ליישוב, ובפברואר 2011 הושלם תהליך הגירושין.
ב-25 בפברואר 2011 גראמר התחתן עם קייט וולש. ב-13 ביולי 2012 נולדה לזוג בת.
בסוף מאי 2008 אושפז גראמר לאחר התקף לב שאירע בזמן חתירה בסירת-פדלים יחד עם אשתו, קמיל. הוא שוחרר חמישה ימים לאחר מכן. בראיון שערך עמו העיתון היומי "Entertainment Tonight", שבעה שבועות מאוחר יותר, טען גראמר כי אף-על-פי שדוברו הודיע על "התקף לב מתון", התקף הלב היה קשה ממה שתואר וגראמר היה נתון בסכנת חיים כאשר ליבו הפסיק לפעום. גראמר האשים את רשת "Fox" בכך שביטול תוכניתו "בחזרה אליכם" הוא זה שהביא להתקף הלב. גראמר סיפר כי "זאת הייתה תקופה מאוד לחוצה בשבילי והייתי מופתע לגלות שהתוכנית בוטלה. אבל כמו שאומרים: מה שלא הורג אותך, אפילו אם הוא כמעט הורג אותך, מחשל אותך". בסוף יוני 2008, אושפז גראמר בבית חולים בניו יורק לאחר שהתעלף. דובר מטעמו ציין שהדבר נבע בשל תגובה לאחת התרופות שגראמר נטל.
תביעות משפטיות
גראמר היה מעורב בכמה משפטים: בשנת 1995 הוגשה נגדו תלונה על ידי חברתו לשעבר שרלט ליים, בגין הכפשת אופייה וחדירה לפרטיותה, וזאת בשל חומר אותו הכליל גראמר באוטוביוגרפיה שלו.
בשנת 1998 הגיש גראמר תלונה נגד "Internet Entertainment Group", חברה שסיפקה "תוכן בידורי זול" (פורנוגרפיה) ברשת האינטרנט. בתלונתו טען גראמר כי החברה גנבה מביתו קלטת המתעדת קיום יחסי מין שלו עם אישה. החברה השיבה לטענה כי אין בידיה כל קלטת כזו ולבסוף התביעה נמשכה. נשיא החברה סת' ורשבסקי אמר בריאיון לניו יורק פוסט: "יש בידנו קלטת אחרת של גראמר, אבל אין לנו שום כוונה להעלות אותה לרשת. אנחנו עדיין בשלב של הערכת שוויה". בתגובה התראיין גראמר למגזין הגברים "מקסים": "בין אם אתה סלבריטי או סתם טיפוס נאלח עם מצלמת וידאו - אתה לא מבין שאסור לך לעשות דבר כזה (קלטת סקס, הערת העורך). אז אתה מצטלם וזורק את הקלטת באיזה ארון חשוך עד שהחברה שלך שנזכרת בזה בגלל שהיא לא מפורסמת ואתה כן. אבל אם אתה לא מוכן לקבל את העונש, אל תעשה את הפשע".
באוגוסט 2008, בראדלי בלקמן, עוזרו לשעבר של הנשיא ג'ורג' בוש הבן, טען כי חלק מהתסריט ותהליך השיווק של הסרט "אולי תתבגר", בכיכובו של גראמר, מבוסס על תסריט שהוא עצמו כתב. התביעה טענה כי תסריט בשם "קדימה נובמבר" שנכתב על ידי בלקמן והועבר לידי גראמר בשנת 2006, על מנת שגראמר יפתח אותו לסרט בו הוא יככב כנשיא רפובליקני, הוא הבסיס לתפקידו הדומה של גראמר בסרט "אולי תתבגר" שעלה לאקרנים באוגוסט 2008. דוברו של גראמר טען כי הדבריו טיפשיים ולא ראויים להתייחסות.
מעורבות בפוליטיקה
גראמר הוא חבר המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית והוא הביע התעניינות בהתמודדות לקונגרס האמריקאי באחד הימים. גראמר אף היה אורח בטקס ההשבעה הראשון של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. בבחירות 2008 לראשות המפלגה הרפובליקנית תמך גראמר במועמדותו של רודולף ג'וליאני, ולאחר שזה הפסיד תמך גראמר במועמד המפלגה לנשיאות ג'ון מקיין. בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012 תמך גראמר במישל בקמן.
קריירת במה
לאחר שעזב את בית הספר ג'וליארד, שימש גראמר במשך שלוש שנים כמתמחה בתיאטרון ה'גלובוס הישן' (Old Globe Theatre) בסן דייגו. לאחר מכן שיחק תקופה קצרה בתיאטרון הגוטרי (Gothrie Theatre) במיניאפוליס, מינסוטה וב-1981 הופיע על במות ברודוויי בתפקיד לנוקס בהצגה "מקבת'". במהלך ההצגה קיבל גראמר את התפקיד הראשי, לאחר שהשחקן הראשי של ההצגה, פיליפ אנגלם, פרש בשל ביקורות גרועות שקיבל. ב-1983 הופיע גראמר בהרצה למחזה של ג'יימס לפין וסטיבן זונדהיים "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'". במחזה זה השתתפה יחד עם גראמר גם כריסטין ברנסקי מי שמאוחר יותר, בשנת 1999, השתתפה עם גראמר בשחזור למחזה 'סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט', שגם הוא נכתב בידי סטיבן זונדהיים. בהמשך כיכב גראמר בתפקיד קסיו בהצגה המחודשת של 'אותלו'.
באפריל 2010 הופיע גראמר במחזמר, בהצגה המחודשת של "La Caqe Aux Folles", מחזה אשר נכתב בידי ג'רמי הרמן והרווי פיירסטיין והוצג בברודוויי. על תפקידו כג'ורג' במחזמר זה, היה גראמר מועמד לפרס הטוני בקטגוריית "השחקן הראשי במחזמר".
טלוויזיה
קריירת הטלוויזיה של גראמר החלה בראשית שנות ה-80' כאשר גילם את סטפן סמית' במיני-סדרה של רשת NBC על חייו של ג'ון קנדי. גראמר הגיע לתודעת הציבור הרחב כשגילם את דמותו של ד"ר פרייז'ר קריין, בקומדיית המצבים של NBC "חופשי על הבר". חברו לשעבר לספסל הלימודים בג'וליארד ומי שהופיע לצידו על במות ברודוויי, מנדי פטינקין, הוא זה שהמליץ בפני סוכנות ליהוק ניו-יורקית על גראמר, שקיבל חוזה לשישה פרקים בתוכנית, מה שהוביל אותו בסופו של דבר להיות חבר קבוע בצוות השחקנים של התוכנית עד לירידתה בשנת 1993. גראמר גילם בתוכנית פסיכולוג מלקוחותיו הקבועים של הבר, אשר במהלך הופעתו בסדרה חווה משבר זוגי קשה, ולבסוף מתחתן עם הדמות לילית סטרנין.
לאחר ירידת התוכנית "חופשי על הבר", זכתה דמותו של ד"ר פרייזר קריין בגילומו של גראמר לתוכנית ספין אוף בשם פרייז'ר. פרייז'ר הפכה להיות אחת מתוכניות הספין-אוף המצליחות בהיסטוריית הטלוויזיה, ונמשכה 11 עונות, בהן זכתה בפרסי אמי רבים. בסדרה, עוברת דמותו של פרייזר קריין בגילומו של גראמר לעיר הולדתו סיאטל, ובה הוא הופך למגיש מצליח של תוכנית רדיו ידועה. במהלך עונות הסדרה מתוודעים הצופים לאופיו אנין הטעם, כישלונותיו עם נשים ויחסיו עם הסובבים אותו - אחיו ניילס, אביו, מרטין, עוזרת הבית דפני, המפיקה רוז וכן אשתו לשעבר לילית ובנו, פרדריק.
בנוסף לכיכוב בסדרה "פרייז'ר", גראמר אף החל לביים פרקים רבים בה, בעיקר החל מהעונה השישית שלה. בשנת 2001 קיבל גראמר שכר של 700,000 דולר לפרק בסדרה. הופעתו של גראמר בתפקיד ד"ר פרייזר קריין במשך 20 שנים השוותה שיא בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאי, בו החזיק בזמנו ג'יימס ארניס על משחקו בסדרה Gunsmoke (בתפקיד קולונל מאט דילון, בין השנים 1955 ל-1975). הופעתו האחרונה של גראמר בתפקיד ד"ר פרייז'ר קריין הייתה בשנת 2008 כאשר כיכב בפרסומת למשקה ד"ר פפר.
בשנת 2005, לאחר ירידת התוכנית "פרייז'ר", החל גראמר להופיע בגרסה האמריקאית של התוכנית הבריטית "קצרים" ברשת פוקס. תפקידו של גראמר בתוכנית כלל רק קטעים בודדים בתחילתו ובסופו של כל פרק. התוכנית נכשלה בארצות הברית וירדה מהמסך לאחר הפקת שישה פרקים בלבד, מתוכם שודרו רק ארבעה. במקביל, הופיע גראמר בתפקיד אורח כמלאך המוות בסדרה "מדיום".
בשנת 2007 החל גראמר לככב בסדרה "בחזרה אליכם" ברשת פוקס. הסדרה ירדה מהמסך אחרי עונה אחת בלבד.
בשנת 2009 ניסה גראמר את מזלו ברשת ABC, בסיטקום בכיכובו, "הנק", אך גם סדרה זו בוטלה לאחר מספר פרקים בשל העובדה אותה תיאר גראמר בעצמו: "למעשה זאת הייתה תוכנית לא מספיק מצחיקה".
לאורך השנים הופיע גראמר בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה רבות וכן במספר סרטי טלוויזיה. כיום נמצא גראמר במשא ומתן על הגשת הגרסה האמריקאית של השעשועון הבריטי "די מעניין" -(Qi).
באוקטובר 2011 עלתה לשידור ברשת הכבלים STARZ סדרת הדרמה הפוליטית "בוס" (Boss), בה כיכב גראמר בתפקיד הראשי. על תפקידו בסדרה זו זכה בינואר 2012 בפרס גלובוס הזהב. על אף הפרסים והביקורות האוהדות, הסדרה בוטלה לאחר 2 עונות.
באוגוסט 2014 עלתה ברשת FX הסדרה הקומית "שותפים", בה מככב גרמר לצד מרטין לורנס. הסדרה לא המשיכה לעונה נוספת.
דיבוב
קולו החלק והעמוק של גראמר והמבטא המיוחד שלו המשלב את המבטא האמריקאי עם זה הבריטי, הפכו אותו למתאים ביותר לעבודות דיבוב וקריינות. בעיקר ידוע גראמר על דיבוב דמותו של "העוזר בוב" (SideShow Bob) בתוכנית משפחת סימפסון, עבודה אשר זיכתה אותו בפרס אמי על דיבוב הדמות בפרק "הבוב האיטלקי". הוא דיבב את הדמות ב-12 פרקים שונים החל מהעונה הראשונה של הסדרה ב-1989, כאשר הפרק האחרון עד עתה אותו דיבב גראמר שודר במאי 2010.
עוד היה גראמר הקול מאחורי דמויותיהם של כורה הזהב 'פיט המסריח' בסרט "צעצוע של סיפור 2", הדמות 'ולדימיר' בסרט האנימציה "אנסטסיה" של רשת פוקס, רוטברט בסרט האנימציה "ברבי באגם הברבורים", זוזי בסרט "ברטוק המשגע", ד"ר פרנקנויל בסרט האנימציה הקצר "מיקי מאוס - המוח בורח", ומספר דמויות בסדרת הטלוויזיה "Gary The Rat".
בנוסף תרם גראמר את קולו בנאום הנשמע בפתיחת שירה של להקת הונדל'ס, "Phone Machine", ובשכתוב מחדש של השיר "גרינץ'" (המבוסס על סיפורו של ד"ר סוס) בפרק מיוחד של הסדרה "תהרוג אותי וזהו".
בקיץ 2013 דיבב את קולו של הנרי ג' ווטרנוז השלישי בסרט בית ספר למפלצות, תפקיד אותו ביצע ג'יימס קובורן במפלצות בע"מ.
סרטים
גראמר הופיע בסרטים רבים בתפקידים ראשיים ותפקידי משנה. הסרטים הבולטים בהם השתתף כוללים משחק בתפקיד ד"ר הנרי מק'קוי בסרט "אקס-מן 3: המפלט האחרון", דיבוב קולו של שלגון החזיר בסרט האנימציה המשלב דמויות חיות של דיסני משנת 1999 "חוות החיות" על פי ספרו של ג'ורג' אורוול, דמותו של הגנרל פטון בסרט "שיר הלל אמריקאי" וכן את דמותו של נושא משרה רפובליקני בסרט "אולי תתבגר". בשנת 2015 שיחק בסרט "בייבי, בייבי, בייבי", קומדיה רומנטית בכיכובה של ג'סיקה אלבה.
הפקה
חברת ההפקות של גראמר, "Grammnet Productions", הפיקה את הסיטקומים "חברות" ו"המשחק" ברשת הטלוויזיה CW, את הדרמה "מדיום" של רשת NBC וכן פרויקטים רבים אשר בחלקם נטל גראמר חלק כשחקן וכמדובב.
פרסים
גראמר זכה במספר פרסי אמי, Screen Actors Guild Awards (פרס איגוד שחקני המסך) ופרסי גלובוס הזהב על עבודתו ב"פרייז'ר". גראמר היה האמריקאי הראשון שהיה מועמד לפרס אמי על השתתפותו בתפקיד דמות אחת (ד"ר פרייז'ר קריין) בשלוש סדרות שונות - "חופשי על הבר", "פרייז'ר" ו"כנפיים".
גראמר זכה ב-5 פרסי אמי מתוך 14 מועמדויות, 3 פרסי גלובוס הזהב מתוך כ-9 מועמדויות, הוא זכה פעמיים ב"פרס חביב הקהל" והיה מועמד פעם אחת לפרס הבמאי המצטיין מטעם איגוד הבמאים האמריקאי על בימוי פרק ב"פרייז'ר" (2004). כמו כן קיבל גראמר מועמדות אחת לפרס סאטורן על תפקידו בסרט "אקס-מן: המפלט האחרון" ומועמדות אחת לפרס הטוני על משחקו במחזמר "La Caqe Aux Folles".
סך הכל היה גראמר מועמד לכ-45 פרסים אישיים על שלל תפקידיו, מתוכם הוא זכה 18 פעמים. בשנת 2001 זכה גראמר להטבעת שמו על כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
להלן רשימה של מבחר מזכיותיו של גראמר:
ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ
ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ (בצרפתית: Jean-Baptiste Bénard de la Harpe; 4 בפברואר 1683, סן-מלו - 26 בספטמבר 1765) היה מגלה ארצות צרפתי, שהתפרסם בזכות גילוי מה שעתיד להיות מאוחר יותר ליטל רוק בארקנסו. הוא היה האירופאי הראשון שהגיע למה שעתיד להיות מאוחר יותר אוקלהומה.
לה ארפ, התיישב במהלך שנת 1718 לחופי הנהר האדום, והקים תחנת מסחר עם התושבים המקומיים. הוא עזב ב-11 באוגוסט 1719, מלווה ב-9 אנשים (שניים מתוכם אינדיאניים מקומיים ששימשו כמורי דרך) ו-22 סוסים, ועלה במעלה הנהר. לאחר 23 ימי צעידה וחציית הרי האוצ'יטה, הוא נפגש עם מקומיים וסחר עימם. כיום מוערך כי מיקום ההתיישבות הוא כ-21 קילומטר דרומית מטלסה, אוקלהומה על הגדה המערבית של נהר הארקנסו.
מסעו של לה ארפ חשוב בידיעות הרבות שהוא אסף על אורח החיים האינדיאני בתקופה והקשר הראשוני בין האדם האירופאי לשבטים באזור. כמו כן לה ארפ רשם מידע רב על האזור בו סייר.
בשנת 1722, לה ארפ חצה את נהר הארקנסו ובדרכו ראה שני סלעים גדולים על גדות הנהר. הסלע הקטן יותר, על גדת הנהר הדרומית כונה "הסלע הקטן" (בצרפתית: "La Petite Roche"), והגדול יותר בגדה הצפונית, כונה "הסלע הגדול" ("La Grande Roche"). הוא הקים במקום תחנת מסחר, שסחרה עם תושבים אינדיאנים באזור. הוא המשיך בחקר האזור, עד לטווח של כ-110 קילומטרים.
לה ארפ שב לצרפת בשנת 1723 ומעולם לא חזר לאמריקה עד למותו.
מייקל קולינס (סרט)
מייקל קולינס (באנגלית: Michael Collins) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי המתאר את חייו של הפטריוט האירי מייקל קולינס, שנלחם לעצמאות אירלנד ונרצח במלחמת האזרחים שם.
שדה חיטה עם ברושים
שדה חיטה עם ברושים היא סדרה ובה שלוש יצירות של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך משנת 1889. כל היצירות הוצגו במרכז הפסיכיאטרי שבמנזר סן-פול דה מסול שבסן רמי דה פרובאנס, בתקופה שואן גוך אשפז את עצמו מרצון בין מאי 1889 למאי 1890. הנוף המתואר ביצירות הוא מחדרו של ואן גוך במוסד המשקיף לשדה ולהרים הסמוכים.
מייקל קולינס (סרט)
הסרט מתאר את מאבקו של קולינס (בגילומו של ליאם ניסן) לעצמאות אירלנד מאז מרד חג הפסחא הכושל ב-1916 דרך מאבק דמים חסר פשרות בבריטים, חתימה על הסכם מעורר מחלוקת עם הבריטים ומלחמת אזרחים, עד להירצחו בידי יריביו האירים.
שדה חיטה עם ברושים
אודות היצירה
ביצירות מוצג רקע של שדות חיטה זהובים שבהן ברוש מצוי הניצב בשמאל הציור הנראה כאובליסק. במרכז התמונה ניתן לראות עצי זית, ובאופק ניתן לראות גבעות והרים וכן שמים בצבע תכלת עם עננים לבנים. הגרסה הראשונה (F717) נעשתה ככל הנראה בין יוני ליולי 1889, בתקופה שלאחר השלמת "ליל כוכבים". ואן גוך כנראה צייר מחוץ למוסד הפסיכיאטרי, בעת שהותר לו לצאת החוצה. ואן גוך החשיב את היצירה כאחת מיצירות הקיץ הטובות ביותר שלו. במכתבו לאחיו, תיאו, הוא ציין כי השדה הזהוב מסמל שדה בשמש בחום רב ועבה כלשונו.
מייקל קולינס (סרט)
את הסרט ביים ניל גורדון, שגם כתב את התסריט. הסרט זכה בפרס אריה הזהב לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1996. באותו פסטיבל זכה ליאם ניסן בגביע וולפי לשחקן הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר על הצילום ופסקול המוזיקה.
שדה חיטה עם ברושים
אודות היצירה
ואן גוך נאלץ להפסיק את עבודתו עקב מצבו הנפשי, ורק בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר הוא חזר לצייר. הוא העתיק את היצירה המקורית לשני העתקים נוספים; האחד באותו גודל (F615) והשני בגודל קטן יותר (F743). ההעתק הראשון נעשה ללא הפסקה עם שינויים קלים לאחר מכן. תחילת ואן גוך השתמש בפחם כדי ליצור את הסקיצה של הציור ולאחר מכן הוא הוסיף צבעים; תחמוצת אבץ לעננים, כחול קובלט לשמיים, צהוב כרום לשדות חיטה, פיגמנט ירוק-כחלחל בהיר וירוק אזמרגד לשיחים ולעץ הברוש ונגיעות של צבע שני לשיחי הפרג. בגרסה הראשונית נעשתה עבודה רבה, יותר מבהעתקים. ואן גוך שלח את הגרסה הקטנה יותר של היצירה לאימו ולאחותו כמתנה.
ואן גוך שלח את שתי הגרסאות הגדולות של היצירה לתיאו בספטמבר 1890. ב-1900 אלמנתו של תיאו מכרה את הגרסה הראשונית לאמן אמיל שופנקר. היצירה עברה לאחר מכן לידיהם של אלכסנדר ברת'ייר פול קאסייאר, והיא הוצגה בפריז בשנת 1909. פרנץ פון מנדלסון רכש את היצירה ב-1910, והיא נשארה בהחזקת משפחת מנדלסון עד למכירתה לאמיל בוארל בציריך בשנת 1952. ב-1993, בנו של בוארל מכר את היצירה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בסכום של 57 מיליון דולר בעזרתו של הנדבן ולטר אננברג. זוהי אחת היצירות האמנות היקרות ביותר בעולם עם שווי של מעל 100 מיליון דולר (נכון לשנת 2019). הגלריה הלאומית מחזיקה בגרסה הגדולה השנייה של היצירה. הגרסה המוקטנת של היצירה מוחזקת באוסף פרטי. הגרסה המוקטנת נמכרה לראשונה בסותבי'ס ב-1970, ובארצות הברית ב-1987.
מייקל קולינס (סרט)
תקציר העלילה
אפריל 1916, הבריטים מדכאים את מרד חג הפסחא שפרץ בדבלין. ראשי המרד מזוהים ומוצאים להורג פרט לאיימון דה ואלירה (אלן ריקמן) שניצל מהוצאה להורג בגלל אזרחותו האמריקאית. מייקל קולינס (ליאם ניסן) וחברו הארי בולנד (אידן קווין) נאסרים אך לאחר שחרורם הם ממשיכים בעבודתם המחתרתית.
מייקל מצליח להבריח את דה ואלירה מהכלא, וזה מחליט לנסוע לארצות הברית לפעילות דיפלומטית ולפגישות עם וודרו וילסון ולוקח איתו את בולנד.
מייקל נשאר לנהל את המלחמה. הוא מסתייע במודיעין שמספק לו אוהד המחתרת נד ברוי (סטיבן ריאה), העובד במשטרת דבלין.
המלחמה מסלימה. הבריטים שולחים לדבלין את כוחות הבלאק אנד טאנס האלימים ואת כנופיית קהיר בפיקודו של סומס (צ'ארלס דאנס), ומתחילה מלחמה רצחנית בין הכוחות. המודיע ברוי נתפס ומוצא להורג לאחר עינויים קשים.
בינתיים חוזרים דה ואלירה ובולנד מארצות הברית לאחר ששליחותם לא הצליחה. מייקל מזהיר את חברי הנהגת המחתרת שיחליפו את מקום מגוריהם ויסתתרו כי עומד להיערך מצוד. דה ואלירה מתנגד, והבריטים מצליחים לאסור את רובם.
קולינס מתחיל במלחמה עקובה מדם, ואנשיו מחסלים את רוב הבלשים של כנופיית קהיר וסומס בתוכם. הבריטים מגיבים באלימות רבה. הם נכנסים עם משוריין לתוך אצטדיון כדורגל ומתחילים לירות על הקהל במה שנודע כיום ראשון העקוב מדם. הבריטים ממשיכים לרדוף אחרי מייקל, והוא נמלט מהם ונרדף על נפשו.
לבסוף מודיע לו דה ואלירה כי הבריטים מעוניינים במשא ומתן וממנה אותו לשליח למרות התנגדותו. קולינס רוצה להפסיק את שפיכות הדמים, ולכן מסכים להצעת הבריטים להפוך את אירלנד למדינה חופשית במסגרת דומיניון בריטי, עם צורך להישבע למלך בריטניה ובלי ששת המחוזות הצפוניים.
דה ואלירה ואנשיו מסתייגים מההסכם, אם כי הוא עובר בפרלמנט. מתחילה מלחמת אזרחים עקובה מדם, בה לוחם קולינס נגד חבריו ממחתרת ה-IRA. בשיא המלחמה מתפתח קרב קשה באזור ארבעה בתי המשפט בדבלין, שבסופו נכנעים אנשי ה-IRA לאחר הרוגים רבים, ובהם חברו הטוב של קולינס, הארי בולנד.
בינתיים מתפתחת האהבה בין קיטי למייקל, והם מחליטים להינשא. קיטי רוכשת שמלת כלה, ומייקל נוסע לקורק להיפגש עם ולירה, אך נקלע למארב של אנשי ה-IRA, ונהרג.
רוברט שו (מנצח)
רוברט שו (באנגלית: Robert Shaw; 30 באפריל 1916, רד בלאף, קליפורניה - 25 בינואר 1999, ניו הייבן, קונטיקט) היה מנצח, שהתפרסם בעיקר בעבודתו עם המקהלה הנושאת את שמו ועם התזמורת הסימפונית והמקהלה של אטלנטה.
קריירה
בשנת 1941 ייסד את המקהלה הקולגיאלית, קבוצה שנודעה בשעתה באינטגרציה הבין-גזעית שאפיינה אותה. הקבוצה ביצעה את הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוח ארטורו טוסקניני, שאמר על שו, "זה המאסטרו שחיפשתי כל הזמן".
בהמשך דרכו, בשנת 1949 ייסד את מקהלת רוברט שו - קבוצה שהקליטה תקליטים רבים וסיירה ב-30 ארצות, במסעות שמימן משרד החוץ האמריקאי. שו התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת סן דייגו בשנת 1953 וכיהן במשרה זו ארבע שנים. רק אחרי תקופת עבודתו עם תזמורת סן דייגו חזר ללימודי הניצוח אצל גיאורג סל ושימש כעוזרו בתזמורת קליבלנד במשך אחת-עשרה עונות. משנת 1967 עד 1988 היה מנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה. בשנת 1970 ייסד את מקהלת התזמורת הסימפונית של אטלנטה.
אחרי 1988 המשיך לנצח על התזמורת וללמד בסדרת פסטיבלי קיץ וסדנאות בנות שבוע בקרנגי הול, למנצחי מקהלות וזמרים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו היסב שו את תשומת הלב למוזיקה מקהלתית והיה לדיקן מנצחי המקהלות האמריקאים. בתפקידו זה חנך מספר רב של מנצחים צעירים, כמו מרגרט היליס ואצל מהשראתו לאלפי זמרים, שאיתם עבד ברחבי ארצות הברית.
שו קיבל 16 פרסי גראמי ובשנת 1991 ניתן לו פרס מרכז קנדי.
דראפט ה-NFL
דראפט ה-NFL הוא דראפט שנתי של ליגת ה-NFL. בתהליך זה קבוצות הליגה בוחרות שחקני מכללות הרשאים לשחק בליגה. שחקנים אלה מהווים את המאגר הזמין והעיקרי של שחקנים חדשים בליגה. דראפט ה-NFL החל ב-1936 ומתכונתו השתנתה מספר פעמים במשך השנים, אבל העקרונות הבסיסיים נותרו. נכון ל-2022 הדראפט כולל שבעה סיבובי בחירה ומטרתו העיקרית היא ליצור איזון בין קבוצות הליגה השונות.
לכל קבוצה ניתן מיקום בחירה העומד ביחס הפוך להישגיה בעונה שחלפה. כך שהקבוצה הגרועה ביותר מקבלת את זכות הבחירה הראשונה וכך בסדר יורד עד לקבוצה שזכתה בסופרבול שמקבלת את זכות הבחירה האחרונה. קבוצה יכולה בתורה לבחור כל שחקן שעדיין פנוי או לסחור במיקום עם קבוצה אחרת תמורת שחקן או שחקנים או מיקום אחר בדירוג או כל שילוב ביניהם. מעבר לבחירות הרגילות שנקבעות על פי מיקום הקבוצה, מחלקת הליגה מסוף הסיבוב השלישי ואילך, 32 בחירות מיוחדות, אותן מעניקה כפיצוי לקבוצות השונות בהתאם לאובדן שחקנים חופשים בשנה החולפת.
כאשר כל הקבוצות ניצלו את זכותן, הסתיים סיבוב בחירה ומתחיל סיבוב בחירה נוסף עד השלמת כל סיבובי הבחירה.
כדי למצות את היכולות לבחור את השחקנים הטובים ביותר כל הקבוצות מחזיקות סקאוטים שעוקבים אחרי רוב שחקני המכללות ומנקדים את יכולותיהם בשלל פרמטרים.
במשך השנים הפופולריות של הדראפט גדלה מאוד וכיום זה אחד מאירועי העל של ה-NFL ומשודר בפריים טיים ברשת ארצית כאשר מיקום הדראפט עצמו משתנה מעיר לעיר כל שנה. בשנים האחרונות הדראפט מתקיים בסוף אפריל או תחילת מאי.
מומינטרול (קומיקס)
מומינטרול (בשוודית: Mumin או Mumintrollen; בפינית: Muumipeikko) היא רצועת קומיקס שנוצרה על ידי המאיירת הפינית-שוודית טובה ינסון ואחיה לארס ינסון אשר מתמקדת בעלילותיהם של דמויות המומינים.
רקע
בעקבות פנייה אישית מעורך העיתון אטוס וירטאנן, אשר היה ידיד של ינסון, החלה ינסון לייצר את רצועת הקומיקס "Mumintrollet och jordens undergång" (מומינטרול וסוף העולם). פרויקט זה אשר הופק בין השנים 1947 ל-1948 עבור מדור הילדים של העיתון הפיני-שוודי "Ny tid". באותה העת פורסמו שתי רצועות חדשות מדי שבוע, והרצועות היוו בעיקר עיבוד לספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בשנת 1952 המו"ל הבריטי של ינסון צ'ארלס סוטון העלה בפני ינסון את ההצעה לצייר רצועת קומיקס של המומינים. סוטון רצה שהקומיקס יכיל סאטירה חברתית ויפנה למבוגרים. ינסון קיבלה את ההצעה בחיוב.
תולדות רצועת הקומיקס "מומינטרול"
סדרת קומיקס זו פורסמה באופן קבוע בעיתונות בין השנים 1954 עד 1975. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס בין השנים 1954 - 1957. רצועת הקומיקס היומית הופקה בתחילה באופן בלעדי עבור השוק הבריטי - הקומיקס הופיע לראשונה בשנת 1954 בעיתון הלונדוני הפופולרי "Evening News". בשלב מסוים החל הקומיקס להופיע גם בעיתונים והמגזינים הסקנדינביים. הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים. בשיא הצלחתו הקומיקס פורסם ב-120 מגזינים ועיתונים - מה שהפך אותו לרצועת הקומיקס הפינית המצליחה ביותר.
בין השנים 1957–1959 טובה ינסון הפיקה את רצועת הקומיקס בשיתוף פעולה עם אחיה לארס ינסון אשר בתחילה היה מעורב בכתיבת העלילה של רצועת הקומיקס.
לבסוף ויתרה ינסון על רצועת הקומיקס היומית כיוון שהעבודה האינטנסיבית על רצועות הקומיקס לא הותירו לה זמן לצייר ולכתוב ספרים. בעקבות כך אחיה לארס לקח את העסק לידיו והמשיך ביצירת רצועות הקומיקס של המומינים משנת 1959 עד 1975, תוך שימור הסגנון והאווירה.
הקומיקס "מומניטרול" פורסם בעיתונים בפעם האחרונה ב-16 באפריל 1975.
מנסיאס
מְנַַסֵיאַס (Mnaseas, ביוונית: Μνασέας) איש פַּאטַרַה שבליקיה (באסיה הקטנה), היה סופר יווני שחי ופעל בסביבות שנת 200 לפנה"ס לערך.
אזכורו במקורות עתיקים
מנסיאס נזכר בסודא, הלקסיקון הביזנטי מהמאה ה-10, כתלמידו של ארטוסתנס, מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה (או של אריסטרכוס מסאמוס). הזכרת מנסיאס בראש רשימת התלמידים של ארטוסתנס, יחד עם עוד שני תלמידים בלבד, יכולה להעיד על היותו אחד התלמידים הבולטים ביותר, אם לא הבולט ביותר. נובע מכך שמנסיאס שהה תקופת זמן כלשהי באלכסנדריה והושפע עמוקות מהמלומדים הפעילים בספרייה ועל ידי ארטוסתנס בפרט. מלבד אזכורו בערך על ארטוסתנס, מנסיאס נזכר במקומות נוספים בסודא.
הסופר המצרי-יווני אתנאיוס (סביבות 200 לספירה) מצטט את מנסיאס מספר פעמים בספרו "החכמים במשתה" וגם האפולוגטיקן הנוצרי ארנוביוס (סביב 300 לספירה) מצטט את מנסיאס, שטען כי המוזות הן בנותיהם של האלה טלוס והאל קאלוס  מהמיתולוגיה הרומית.
חיבוריו
מנסיאס כתב שני חיבורים:
ספריו של מנסיאס אבדו ורק קטעים בודדים מכתביו שרדו, כאשר חלקם הוכנסו כהערות שוליים (סכוליה) או ציטוטים בחיבורים אחרים, לרוב ככל הנראה, בשל הפרשנות יוצאת הדופן שהם כוללים.
רוב הקטעים נאספו על ידי מוּלר (Müller) ב-FHG III.149-58 ומאוחר יותר פורסמו בהוצאה חדשה על ידי פּייטרוֹ קפּלטוֹ (Pietro Cappelletto). רובם עוסקים בנושאים מיתולוגיים, או בגנאלוגיות ופלאות מקומיות.
גישתו של מנסיאס לחומר היא לעיתים קרובות שכלתנית: הוא מזהה את המלך הנורא אכטוס הנזכר באודיסיאה כדמות היסטורית של טיראן סיציליאני, מסביר שהדקטילים האידאיים (הר אידה, Idaean Dactyls)  קיבלו את שמם מאביהם "דקטילוס" ואמם "אידה", וטוען שגנימדס נחטף בעצם על ידי טנטלוס ולא זאוס ונקבר במקדש האל לאחר שנהרג בתאונת ציד.
הלקסיקון המיתולוגי-גאוגרפי
בסדרה שהייתה ערוכה כנראה לפי ארצות וחלקי תבל, מנסיאס תיאר את פלאיה ואגדותיה של כל ארץ על פי שיטתו הרציונליסטית של אוהמרוס.
ידועים לנו שמותיהם של 3 חלקים מהסדרה, אחד לכל יבשת הסמוכה לים התיכון: "על אסיה", שכלל לפחות 2 ספרים, "על אירופה", שכלל לפחות 8 ספרים, ו"על ליביה" (לוב = אפריקה), שכלל כנראה יותר מספר אחד.
שני מקורות, אתנאיוס ופוטיוס, ובעקבותיהם גם הסודא, תיארו את החיבור כולו, בהקדמה לציטוט ממנו, בשם "פריפלוס" ("שיט מסביב", הקפת כדור הארץ באנייה) - שם שניתן בדרך כלל לספרי הדרכה לספנים - והתיאור התקבל על ידי המלומדים כשמו של החיבור. סטפאנוס מביזנטיון מציין את הספר השלישי מ"מדריכי המסע" (periēgēseis) של מנסיאס, אולם לא נראה כי זה היה שמו של החיבור, מאחר שלא מעט מהציטוטים ממנו נוגעים למקומות התיישבות השוכנים הרחק מהחוף (וכך גם הסיפור על אפולו והחמור, המתרחש בין ארץ אדום לירושלים).
על פי הפרגמנט היחיד ששרד מהחיבור (אתנאיוס ח, 346ד), נראה כי מנסיאס כתב את החיבור בפרוזה ולא בשירה כמו חיבורים דומים שנכתבו במאה ה-3 לפנה"ס. נראה כי החיבור על כל חלקיו היה לקסיקון שכלל ערכים על כל אחד ממקומות היישוב ומטרתו הייתה להציג לקורא את הפולקלור המיתולוגי והחצי-מיתולוגי בצורה נגישה על פי מיקום גאוגרפי. החומר לא היה אמור להיות ידוע לקורא הממוצע, אך היה מהסוג שיעורר הקשרים אסוציאטיביים לספרות היוונית ולמסורת המיתולוגית. בהתאם לכך, מקומות היישוב שנבחרו היו בעיקר קטנים או כמעט בלתי-ידועים. רוב החומר נלקח ממקורות יווניים, איזוטריים, עתיקים ולרוב נשכחים, או ממסורות בעל פה.
כל ערך בלקסיקון כלל סיפורים, אנקדוטות או התבטאות לגבי הנושאים הבאים: ייסוד העיר, מנהגיה, טקסים ואירועים ציבוריים, תופעות טבע יוצאות-דופן בסביבותיה ואישים – מייסדים, ממציאים, מגלים וחלוצים במעשה מפורסם כלשהו. הסיפורים נבעו לעיתים קרובות מהסברים אטימולוגיים לשמו של היישוב, של העם או של אישים מקומיים. ניתן להסיק מכך, שמנסיאס לא כתב למען ימאים, סוחרים או תיירים, אלא למען קוראים שביקשו לאתר במהירות מידע מעניין וסיפורים מבדרים על מקום יישוב מרוחק ששמו עלה במקרה, או בשביל "תיירי כורסא" שרצו לטייל ללא מאמץ בארצות רחוקות בחיפוש אחר השונה והמוזר והיו מעוניינים בסיפורים שיציתו את דמיונם. מנסיאס סיפק לקוראיו סיפורים חדשים ומעניינים או כאלה שהיה קשה למצוא בחיבוריהם של הסופרים שקדמו לו. קוראיו יכלו לרפרף בספרו בזמנם הפנוי, מאחר שלא הייתה המשכיות של תוכן בין הערכים בלקסיקון.
בתאוותו למשוך ולבדר קוראים, מנסיאס הדגיש את כל מה ששונה, מוזר ומדהים. כך למשל, הסיפור על הדג המדבר בנהר בארקאדיה, שהופיע בחלק על אירופה. סיפור אחר באותו החלק, מספר על תרנגולי-מקדש בשירות הראקלס ותרנגולות-מקדש בשירות אשתו הבה. רק תעלה הפרידה בין שני המקדשים, אבל שתי הקבוצות באו במגע רק בעונת הרבייה וצאצאיהם הופרדו בבוא הזמן על פי מינם. מנסיאס לא נרתע מלספר סיפורים כאלה, אפילו כאשר חלק מקוראיו יכולים לבדוק את מהימנותם. הדגש המכוון על פלאות מטשטש את ההבחנה בין היסטוריה למיתולוגיה ובין עולם האלים לעולם האדם. אלים של יוון הקלאסית ואלים "ברברים" מקומיים הולכים בין בני תמותה ואפילו חולקים איתם עצי משפחה. תוכנו של כל סיפור דווח בצורתו התמימה, ללא הסתייגות או ביקורת. בכך הלך מנסיאס בעקבות מורו רב ההשפעה ארטוסתנס, שהצהיר כי מטרת המשורר היא לענג ולא לחנך. אולם ארטוסתנס עשה הבחנה ברורה בין כתביו המדעיים, שנועדו לחנך, לבין הפואטיים, שנועדו לבדר. עם זאת, מנסיאס לא המציא סיפורים, אלא רק שימר ועיבד סיפורים שמצא במקומות אחרים.
עלילת פולחן החמור של היהודים
בימי המלחמה הממושכת של היהודים נגד האדומים, הגיע אל היהודים מהעיר דורא (אדוריים) שבאדום איש בשם זַבּידוס, העובד את אפולו אלוהי האור (כפילו היווני של קוס, האל הלאומי של האדומים), והבטיח להם שימסור לידיהם את אפולו – האל של אנשי דורא, כי האל הזה יבוא אל בית המקדש בירושלים אם כל היהודים יתרחקו ממנו. והמון היהודים האמין לדבריו. זבידוס בנה מכונת עץ עם 3 שורות של נרות ונכנס לתוכה. הוא התהלך איתה כך, עד שנראה בעיני העומדים מרחוק כמו כוכב שנע על הארץ. היהודים ראו את המראה הזה ונבהלו מאוד, ובינתיים נכנס זבידוס ללא הפרעה לתוך ההיכל, הסיר את ראש הזהב של החמור ונמלט עמו במהירות לדורא.
מנסיאס הוא הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים. הסיפור שהועבר על ידי יוספוס, כפי שהתברר מדבריו שלו, התבסס על גרסת אפיון. הסיפור נלקח בוודאי מחיבורו של מנסיאס על מקומות היישוב ומכיוון שהוא מתרחש בארץ אדום, נכלל מן הסתם בחלק "על אסיה" (ידוע למשל שמנסיאס עסק באשקלון בשני מבין ספריו על אסיה). לדעת בצלאל בר כוכבא, הסיפור הופיע בערך שהוקדש לעיר דורא. הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה. השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה". כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות. העלילה שפסל של חמור היה מוצב בבית המקדש בירושלים נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת המצורעים ועלילת הדם).
קשה להניח שמנסיאס המציא את האגדה המקורית או את הקשרה לתנאים בארץ ישראל. הוא כנראה קיבל אותה כך ממקורותיו. ידוע שהיחסים בין האדומים והיהודים היו מתוחים מאוד גם בתקופה שקדמה למרד החשמונאים, עוד מתקופת גלות בבל. הסיפור הבסיסי על גנבת הפסל היה אדומי, שכנראה התפתח דרך מסורת בעל פה, וגם האגדה על פולחן חמור יהודי שולבה כבר בזמן מוקדם עם סיפור המאבק היהודי-אדומי. אולם נראה כי האגדה של מנסיאס נולדה במצרים ההלניסטית, באווירה עוינת כלפי היהודים. מאחר שישנן עדויות על אדומים שחיו במצרים כבר במאה ה-3 לפנה"ס (שהופכות נרחבות יותר במאה ה-2 לפנה"ס), ניתן לשער שהמאבק המשיך על אדמת מצרים ונראה כי המהגרים היהודים והאדומים במצרים המשיכו את העוינות ההדדית הארוכה ביניהם. יש להניח שהחיכוך הזה גרם לכמה וכמה אירועים בין העמים השכנים והאווירה העוינת גרמה לאדומים המתגוררים בארצם או לאלה שהיגרו למצרים ליצור סיפור מעין זה. מאחר שמנסיאס התגורר במצרים סביב שנת 200 לפנה"ס, ניתן להניח כי שמע את הסיפור ממהגרים אדומים במצרים.
אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר (דיודורוס, אפיון, דמוקריטוס, טקיטוס, פלוטרכוס ואפיפניוס) שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור.
מאלי טרוסטינץ
מאלי טרוסטינץ (בבלארוסית: Малы́ Трасцяне́ц, רוסית: Малый Тростенец) היה תשלובת של מספר מחנות עבודות כפייה ומחנות השמדה ליד מינסק שבבלארוס, אשר בהם נרצחו, על פי מקורות סובייטיים, מעל למאתיים אלף איש (מתוכם כ-65,000 יהודים).
תולדות המחנה
קולחוז מאלי טרוסטינץ היה ממוקם במרחק של כ-10 קילומטר ממינסק. במקום שררו תנאי מזג אוויר קשים, עם חורפים קרים מאוד וקייצים גשומים. לאחר כיבוש המקום על ידי הגרמנים במבצע ברברוסה, הוא נועד לשכן אסירי מלחמה סובייטיים שנתפסו לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות. למקום הובאו עובדי כפייה רוסיים מקומיים שעבדו בחווה וסיפקו את תוצרתה למפקדת האס אס במינסק. לקראת סוף שנת 1941 בחרו הנאצים בחורשה סמוכה, שכונתה בלאגובשצ'ינה (ברוסית – "יער טוב"), המרוחקת מהקולחוז כ-3.5 קילומטר, לאתר רצח. החורשה גודרה והוצבו סביבה מגדלי שמירה.
המחנה הפך למחנה השמדה באביב 1942. המטרה העיקרית הייתה השמדתה של הקהילה היהודית הגדולה של מינסק והסביבה. בין 28 ל-31 ביולי 1942 נרצחו ונקברו בכפר זה ובכפר בולשוי טרוסטינץ יהודים מהאקציות האחרונות במינסק, כשחלקם הובאו לאזור במשאיות גז.
ממאי 1942 החלו להגיע למחנה יהודים רבים בטרנספורטים מגרמניה, מאוסטריה, מפולין ומצ'כיה. רוב היהודים שהובאו למקום נרצחו מיד עם הגעתם ביערות ההרג, ורק מעטים הועסקו בעבודות שונות, בבניית המחנה ובתחזוקתו, ובטיפול בחפציהם של הנרצחים. במחנה השתמשו גם במשאית גז, אם כי היא לא שימשה כגורם משמעותי בתהליך ההשמדה. מרבית הנרצחים בבלאגובשצ'ינה היו יהודים. באוקטובר-נובמבר 1943 הפסיקו הנאצים את ההשמדה במחנה בלאגובשצ'ינה והחלו לבצע אותה באתר סמוך, ששקובקה. עד אז שימש מחנה ששקובקה את הגרמנים כאתר לעבודות כפייה, על בסיס הקולחוז שהתקיים בו בתקופה הסובייטית. מנובמבר 1943 העבירו הגרמנים את הרצח למחנה זה. הרצח התבצע במשאיות גז או בירי, ולאחריו נשרפו הגופות בתנורים. מרבית הנרצחים בששקובקה לא היו יהודים.
ב-28 ביוני 1944, כשהצבא האדום התקרב לאזור, פוצצו הגרמנים את המחנה כחלק מתוכנית 1005, שמטרתה הייתה להשמיד ראיות על רצח עם. אבל הסובייטים גילו 34 בורות קבורה שהיו ממוקמים בחורשת בלאגובשצ'ינה, כ-500 מטרים מהכביש המהיר מינסק-מוגילב. רק שני אסירים יהודים הצליחו לשרוד את המחנה ורק אחד מהם שרד את המלחמה, אך זהותו אינה ידועה והוא מעולם לא נתן עדות.
הערכות מקוריות של מספר האנשים שנספו במחנה נעות בין 200,000 איש ליותר מחצי מיליון. סימנים באתר מעידים על כ-206,000 איש שנרצחו שם. בין הרוגי המחנה הייתה הזמרת גרטה פורסט.
כיום
שום דבר לא נשאר מהמחנה מלבד שורה של עצי צפצפה שניטעו על ידי האסירים כחלק מגבולות המחנה. אנדרטה שנבנתה באתר המחנה מושכת אליה מבקרים רבים, במיוחד מאז פירוקה של ברית המועצות. לרגלי האנדרטה נכתב: "כאן בשטח טרוסטינץ רצחו ושרפו הכובשים הגרמנים 201,500 נפש, אזרחים שלווים, פרטיזנים ושבויי הצבא האדום 1944-1941…" היהודים אינם מוזכרים בשלט. ביולי 2018 נחנך במקום אתר הנצחה רשמי של ממשלת בלארוס. האתר תוכנן על ידי האדריכל היהודי-בלארוסי ליאוניד לוין.
אנדרטה נוספת לזכר קורבנות המחנה הוקמה במינסק.
סוכנות האנרגיה הבין-לאומית
סוכנות האנרגיה הבין-לאומית (באנגלית: International Energy Agency) היא ארגון בינלאומי אשר נוסד במסגרת הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בשנת 1974 לאחר משבר האנרגיה העולמי. בעת היווסדו נועד הארגון להתמודד עם המחסור העולמי באספקת נפט, וכן לשמש כמקור מידע לנתונים סטטיסטיים על שוק הנפט העולמי ומגזרי אנרגיה אחרים כולל אספקת האנרגיה העולמית.
המדינות החברות בארגון חייבות להחזיק ברזרבות נפט השוות לפחות לרבע מסך יבוא הנפט למדינה במהלך השנה הקודמת.
ב-10 בדצמבר 2020 החלה ישראל בתהליכי התטרפות לסוכנות.
חברות הארגון
אך ורק מדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי יכולות להצטרף לסוכנות האנרגיה הבינלאומית. בארגון 30 מדינות חברות, עם 4 מדינות בהליכי הצטרפות (ישראל, ליטא, צילה וקולומביה).
וסילי סטסוב
וסילי סטסוב (ברוסית: Васи́лий Ста́сов;  4 באוגוסט 1769 - 5 בספטמבר 1848) היה אדריכל רוסי מפורסם, שנולד למשפחת אצולה עשירה. אביו, פיוטר סטסוב, מקורו באחת המשפחות הוותיקות ביותר.
ביוגרפיה
סטאסוב נולד במוסקבה. הוא נסע הרבה בצרפת ובאיטליה, שם הפך לפרופסור באקדמיית סנט לוק ברומא. בשובו הביתה, הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות (1811). אחת מיצירותיו המוקדמות, אחוזת גרוזינו ליד נובגורוד, נבנתה עבור הרוזן אלכסיי ארקצ'ייב בשנות ה-1810 ונהרסה כליל במהלך מלחמת העולם השנייה. בזמן שפיתח קווים מנחים לאדריכלים אחרים, סטסוב דגל בהפיכת הבניינים הפשוטים ביותר - צריפים, מחסנים, אורוות - למבנים מרשימים ומונומנטליים. הוא פעל רבות כדי לייפות את צארסקו סלו, שם תכנן את הליציאום המפורסם של פושקין, וגם את משרדי המשטרה, שהוא עיבוד של הפרויקט שפותח על ידי האדריכל V.I. Geste. לאחר השריפה הגדולה של 1820, הוא הופקד לשפץ בסגנון נאו-קלאסי כמה אזורים של ארמון יקתרינה בסגנון הבארוק. העבודות החשובות הראשונות של סטסוב בבירה היו קתדרלות השינוי והשילוש עבור הגדודים של המשמר הקיסרי הרוסי. גם עיטור הפנים של קתדרלת סמולני שייך לו.
סטסוב היה מבשר סגנון התחייה הרוסי של תקופת ניקולאי הראשון, עם כנסיית הזיכרון שלו אלכסנדר נבסקי בפוטסדאם וכנסייה הגדולה יותר בקייב (1828). האחרונה, מכילה כבר מאפיינים ביזנטיים ורוסים, הוקמה במקום הכנסייה הראשונה של קייבאן רוס והכילה את שרידי ולדימיר הקדוש עד להשמדתה על ידי הבולשביקים בשנות ה-30.
בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון, תכנן סטסוב את שערי הניצחון של מוסקבה ושערי הניצחון של נרווה בסנט פטרסבורג ואת ארמון הנשיאות בווילנה. ב-1833 פנו אליו הקוזקים הסיבירים שביקשו ממנו לתכנן קתדרלה גדולה באומסק.
עבודתו האחרונה החשובה הייתה עיטור אולמות ארמון החורף לאחר השריפה ההרסנית של 1837.
הוא מת בסנט פטרבורג.
סרה דה טרמונטנה
סרה דה טרמונטנה (בקטלאנית: Serra de Tramuntana, בספרדית: Sierra de Tramontana) הוא רכס הרים בצפון-מערב האי מיורקה בספרד. באותו שם מכונה אחד מששת החבלים (comarques בקטלאנית) של מיורקה, הקרוי על שם רכס ההרים, אך משתרע מעט מעבר לאזור רכס ההרים. בשנת 2008 אוכלוסיית אזור סרה דה טרמונטנה הייתה 109,870 תושבים רשומים. ב-27 ביוני 2011 הכריז ארגון אונסק"ו על סרה דה טרמונטנה כאתר מורשת עולמית.