cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיפה
הגירה שלילית
בחיפה קיים ניגוד-לכאורה בין היותה עיר אוניברסיטאית, בה קיימים שמונה מוסדות השכלה גבוהה, ובין העובדה שבפועל מספר רב של צעירים עוזב אותה מדי שנה בשנה. צעירים רבים מקרב דור-ההמשך מעדיפים, הן בשל שיקולי יוקר-מחייה והן של נוחות ופרנסה, להתבסס בפרוורים או לעבור אל "המרכז". על כך מצביע בין היתר מחקר שערך פרופ' ברוך קיפניס מאוניברסיטת חיפה, שהראה כי בין השנים 2001–2008 חל פיחות בכל קבוצות הגיל הצעירות בחיפה לעומת גידול בקבוצת הגיל של בני 65 ויותר, בשעה שבתל אביב נמצא גידול משמעותי בקבוצות הגיל הצעירות. העיר חיפה אינה מצליחה לגרום לצעירים המתגוררים בה בתקופת לימודיהם להישאר בה לאחריהם. סיבות עיקריות הן:
בעיות תעסוקה
על שגשוגה של חיפה מאיימת זה שנים היעלמות של מקורות תעסוקה ומנגד, ירידה ברמת ההכנסה ביחס לערים גדולות אחרות.
על פי מחקרו של פרופסור קיפניס, נכון למחצית העשור הראשון של המאה ה-21, בחיפה חל פיחות במספר משלחי יד ניהוליים והגידול באחוז העובדים העוסקים במקצועות אקדמיים קטן יחסית לתל אביב ולאזור המרכז. על פי המחקר, בחיפה נותרו רק 3.5% ממפעלי ההיי-טק הישראליים (לעומת 16% בתל אביב); במחוז חיפה הכולל גם את חדרה מועסקים רק 7.5% ממועסקי חברות ההזנק (סטארט-אפ) ורק 11% ממועסקי חברות העילית (היי-טק).
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הכנסתו הממוצעת של שכיר חיפני הייתה במאה ה-20 גבוהה מההכנסה הממוצעת של שכיר בתל אביב.
בשנת 2003, לעומת זאת, הרוויח השכיר החיפני הממוצע, לפי הלמ"ס, 6,739 שקל לחודש, ואילו עמיתו התל אביבי הרוויח 7,634 שקל (88.28%).
ב-2005 היה הפער כ-16.08%.
ב-2007 השתכר החיפני 7,654 שקל לחודש - פחות מעמיתו בתל אביב שהשתכר 9,208 שקל בחודש בממוצע, פער של 16.88%.
פיתוח מעורר מחלוקת
בחיפה, שנודעת כעיר בעלת ערכי סביבה מפותחים, מתקיים מתח מתמיד בין שאיפות גופי נדל"ן ותחבורה להביא לפיתוח ובינוי של אזורי הטבע העירוני - רבות בתמיכת העירייה, ובין אלו מקרב התושבים והאזרחים המבקשים לשמור על מבנה התנהלות עירונית שמכבדת את הנוף והמקומות הציבוריים, ההיסטוריים והירוקים. "מגדלי חוף הכרמל" שקמו בשנות ה-90 על החוף מול נוה דוד, סימנו בבנייתם את אוזלת-היד המסוימת של גופי התושבים במאבקם נגד מיזמים שנחשבים כנוגדים עקרונות של פיתוח בר-קיימא, עקרונות שבראשם כבוד לערכי-נוף ולמרקמים אורבניים ותיקים. באותה עת ומעט לאחר מכן קידמה העירייה את תוכנית הקמת המרינה בשכונת בת גלים, שאיימה הן על אזור ראש הכרמל והן על תמהיל הפעילות העירונית הייחודי לשכונה. במקרה זה מאבק-הנגד כבר היה מוצלח יותר, עם זאת התוכנית עדיין לא נגנזה סופית.
פרויקטים אחרים שנמצאים במחלוקות עקרוניות כוללים את הרחבת הנמל, ומספר תוכניות לכבישי גישה חדשים ולשכונות שיוקמו לכאורה על חשבון מקומות ירוקים. במסגרת פרויקט מנהרת הכרמל נסלל כביש מהיר מפתח המנהרה המרכזי שבנווה שאנן צפונה אל מרכז העיר בערוץ נחל הגיבורים (ואדי רושמיה), וכן יציאות שונות שמסתעפות מהמנהרה לנווה שאנן ולאחוזה, כל אלה משולבים במחלף שהוא מהגדולים בארץ. על-פי התכנון, אמנם, אמור הוואדי לעבור שיקום נופי לאחר תום עבודות הסלילה, אולם לא ברור כמה שטח ירוק יישאר ומה תהיה ערכיותו כאשר תעבור במקום מערכת הכבישים הענפה המתוכננת. כל זאת על רקע הדיון בעצם הלגיטימיות של פרויקט-ענק שמיועד לשמש תחבורה פרטית בתוואי שלא ישרת את מרכז העיר והתחדשותו, בשעה שבמקומות אחרים נעשה מעבר לחשיבה על פתרונות תחבורתיים בני-קיימא.
סמוך לתום העשור הראשון של המאה ה-21 התגלה כי חיל הים מתכנן את הרחבת שטחו הבנוי של בסיסו בבת גלים אל תוך הים. החלק העיקרי בתוכנית הוא מבנה מעגן הפולינום המיועד לתחזוקת כלי שיט ובהם צוללות. הוא מיועד להיבנות על שובר הגלים שמול המושבה הגרמנית וצפוי להיות ברוחב של 150 מטר וגובה של 21 מטר. באופן זה, הקמתו צפויה לחסום את הנוף מאזור המושבה הגרמנית ומהכרמל לעבר הים.
פרויקטים אחרים שסביבם התעורר פולמוס:
שכונות ורבעים
על פי עיריית חיפה מתחלקת העיר לרבעים כדלהלן:
קריית חיים - קריית שמואל
נכון ל-2008 מתגוררים בו 32,600 תושבים המהווים 12.3% מתושבי העיר. הרובע מחולק לשתי קריות, קריית חיים (שבעצמה מחולקת לקריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית) וקריית שמואל.
מפרץ חיפה והצ'ק פוסט
רובע מפרץ חיפה הוא אזור רחב ידיים המשתרע מצפון-מזרח לעיר התחתית לשפת מפרץ חיפה ונחצה על ידי נחל קישון. אזור זה משמש כאזור התעשייה הראשי של חיפה מאז הניחו הבריטים את התשתית לבתי הזיקוק ולתעשיות שסביב הנמל. שטח הרובע מהווה כשליש משטחה המוניציפלי של חיפה אולם אוכלוסייתו מועטה. בדרומו נמצא הצ'ק פוסט. לפי החלוקה הסטטיסטית העירונית רובע המפרץ מתחלק בחלוקת משנה לשלושה תתי-רובע: "חלוצי התעשייה", "לב-המפרץ" ו"נמל חיפה - נמל הקישון".
העיר התחתית
העיר התחתית, כשמה, היא החלק של חיפה ששוכן לאורך המדרגה הנמוכה של העיר וכולל את הנמל, את מרכז העסקים הראשי ושכונות מגורים כוואדי ניסנאס, חליסה והמושבה הגרמנית.
מערב חיפה
ברובע מערב חיפה מתגוררים כ-40,000 תושבים (2006) ושטחו 9.76 קמ"ר. ברובע מתקיימת זהות בין אחוז האוכלוסייה לבין אחוז השטח מכלל שטח חיפה, שניהם כ-15%. גבולות הרובע הם חוף הים התיכון במערב ובצפון, המושבה הגרמנית בצפון-מזרח, שכונות הכרמל במזרח וטירת כרמל מדרום. רוב שכונות הרובע שוכנות במישור החוף, למורדות הכרמל. אלו כוללות את בת גלים, קריית אליעזר, עין הים, קריית שפרינצק, שער העלייה, נווה-דוד, רמת הנשיא ואזור התעסוקה והפנאי בדרום-מערב העיר, הכולל את פארק מת"ם ולצידו שכונת נאות פרס.
כרמל
הכרמל הוא רובע הבנוי לאורך חלקו הצפוני של רכס הכרמל ועל שלוחות שלו מערבה. שטחו הוא כ-7.85 קמ"ר, והוא הרובע המאוכלס ביותר בחיפה, עם כ-45,000 תושבים המהווים כ-17% מכלל תושבי העיר.
הדר הכרמל
הדר הכרמל (קרויה בקיצור "הדר") היא מהשכונות הוותיקות של חיפה ורובע-מגורים מרכזי וצפוף. השכונה הוקמה כ"עיר גנים" על פי תכנונו של ריכרד קאופמן משנת 1922, ונמצאים בה כמה מבנים שנבנו בסגנון הבינלאומי המושפע מאסכולת הבאוהאוס הגרמנית. כיום כולל רובע הדר את אוסף השכונות שבין העיר התחתית והכרמל. שכונת הדר המקורית הייתה מצומצמת יותר והשתרעה ממזרח לשכונת הרצליה, שהוקמה בשנת 1907, ועד מעט מזרחה מרחוב בלפור של היום. השכונות המזרחיות יותר הן רמת ויז'ניץ ושכונת נחלה, שהיום נשכח שמה והיא כלולה ב"הדר הכרמל". בדרום, במעלה ההר, משתרעת הדר-עליון.
נווה שאנן
נווה שאנן שבליבה שכונת זיו, שדרות טרומפלדור ורחוב חניתה היא הגדולה בין שכונות העיר. בתיה הראשונים הוקמו בימי העלייה הרביעית ולאחר קום המדינה היא התפתחה משמעותית. כיום מורכבת אוכלוסייתה מתושבים הבאים כמעט מכל מגזרי החברה הישראלית, ומונה, נכון לשנת 2005, 37,200 תושבים מה שהופך אותה לאחת השכונות הגדולות בישראל.
רמות הכרמל
אחוזה (או בשמה המלא אחוזת שמואל) נקראה על שם הנציב הבריטי הראשון בארץ ישראל, סר הרברט סמואל. השכונה הוקמה בשנות ה-20 וה-30 כהתרחבות של היישוב היהודי בכרמל, בעיקר על ידי עולים מרומניה ומגרמניה. אחוזה היוותה את גרעין ההתיישבות על הרכס וסביבה התפתחו השכונות הנוספות.
כדורגל
בנוסף, משחקות בליגות נמוכות יותר מספר קבוצות, שהבולטת מביניהן היא קבוצת האוהדים הפועל רובי שפירא חיפה המשחקת ליגה ב' (כדורגל).
כדורסל
בתחום הכדורסל יש לעיר חיפה שתי נציגות, מכבי חיפה, המשחקת בליגה לאומית אשר זכתה באליפות המדינה בכדורסל לעונת 13–2012. הקבוצה אף הייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את "ליגת המבחן" בשנת 1954, מגרשה של הקבוצה הוא היכל הספורט רוממה, בנוסף קיימת קבוצת כדורסל נשים מכבי חיפה בליגת העל לנשים.
קבוצה נוספת הפועל חיפה, משחקת בליגת העל ומנוהלת על פי מודל קבוצת אוהדים (שבה האוהדים הם בעלי הקבוצה) בנוסף מחזיקה הקבוצה בבעלות על קבוצת הנשים של הפועל חיפה נשים המשחקת כיום בליגה השלישית.
ראשי העיר
במשך שנים היו מרבית התושבים בחיפה ערבים ולכן ראשי העיר היו ערבים. עם הזמן הפכו היהודים לרוב, ובשנת 1940 נבחר לראשונה ראש עיר יהודי. מאז עלה ראש-העיר העברי הראשון ובמשך יותר מ-60 שנה כל ראשי עיר השתייכו למפלגת העבודה. בשנת 2003 נבחר לראשונה ראש עיר שאינו חבר במפלגה זו, יונה יהב.
רבני העיר
הרב הראשי הראשון של חיפה בעידן המודרני היה הרב ברוך מרקוס. מרקוס נולד בליטא והוסמך בה לרבנות. לאחר עלייתו לארץ ישראל, ייסד בירושלים את ישיבת "אור חדש". בשנת 1906 התמנה כרב הראשי האשכנזי של חיפה וכיהן בתפקיד זה 55 שנה. הוא כיהן כיושב ראש הראשון של בית הדין הרבני בעיר. כתב את הספר "אמרי ברוך".
כרב הראשי הספרדי בעיר שימש הרב ניסים אוחנה, שנולד באלג'יריה והגיע ארצה בגיל ארבע עם הוריו. הוא הוסמך לרבנות בישיבות הספרדים בירושלים, שימש רב בעזה ובניו יורק, רב ראשי בקהילת מלטה ובקהילת פורט סעיד שבמצרים, וכן כראש בית הדין הרבני בקהיר וסגן ראש רבני מצרים. בשנת 1947 התמנה לתפקיד הרב הראשי הספרדי בקהילת חיפה.
משנת 1968 כיהן כרב העיר הספרדי הרב יוסף משאש, ששימש קודם ברבנות באלג'יריה. הוא כיהן עד לפטירתו בשנת 1974.
בשנת 1975, נבחרו לרבנות חיפה הרבנים שאר ישוב כהן, אשר התפטר בשנת 2011, והרב אליהו בקשי דורון. לאחר בחירתו של הרב דורון כרב ראשי לישראל בשנת 1993, התמנה הרב שלמה שלוש כרבה הספרדי הראשי של חיפה, עד לפטירתו בשנת 2014.
הבישופות היוונית-קתולית בחיפה
בחיפה יושב בישוף יווני-קתולי שתוארו הרשמי הוא ארכיבישוף של חיפה. היום משמש בתפקיד זה יוסף מתא.
ערים תאומות
לחיפה 23 ערים תאומות (בסוגריים - שנת חתימת הברית):
האסכולה הדויטרונומיסטית
בביקורת המקרא, ההשקפה הדויטרונומיסטית היא ההשקפה המיוחסת למערך של אמונות ודעות שהושפעו מ"המקור הדויטרונומי" (נאומיו של משה בספר דברים), הקרוי גם "המקור המשנה-תורתי". מקור המונח בשמו של ספר דברים בתרגום השבעים ליוונית (Δευτερονόμιον) וללטינית – הוולגטה (Deuteronomium).
המקור הדויטרונומי
חקר התורה מבחין בין החומש ספר דברים לבין המקור המשנה-תורתי (ס"ד), הכלול כולו בחומש דברים כטקסט רציף כמעט (רק הפרקים האחרונים של הספר כוללים קטעים נרחבים מהמקורות האחרים). עיקרו של ס"ד הוא נאומיו של משה, שבהם הוא סוקר את המסע של עם ישראל במדבר ואת החוקים שקיבל. בניגוד לפרשנות המסורתית, המפרשת את ספר דברים כחזרה על הסיפור שכבר תואר ביתר חומשי התורה וכהרחבה לחוקים שבהם, המחקר מלמד שכאשר ס"ד נקרא כשלעצמו, מתברר שיש לו סיפור משלו וחוקה משלו. לפי ס"ד, בעת מעמד הר סיני (הנקרא בלשונו "הר חורב") ניתנו לעם רק עשרת הדיברות, ואילו יתר החוקים נמסרים כעת לראשונה בערבות מואב.
סגנונו של ס"ד ייחודי, ומבחינה נושאית הוא מדגיש עניינים כגון: חוק ריכוז הפולחן הקובע כי ישנו מקום פולחן לגיטימי אחד שה' בחר – "במקום אשר יבחר ה' לשכן שמו שם", הכולל איסור על הקרבת קורבנות מחוץ למשכן או בית המקדש; ערך העזרה לחלש והיחס לגר; תיאור החגים כחגים סוציאליים בהם יש לשתף את העבדים, היתומים והאלמנות, וכן את "הלוי אשר בשעריך" (יישום חוק ריכוז הפולחן בימי יאשיהו פגע במעמד הלויים שאיבדו את מקור פרנסתם במקדשים, ולכן הם מצטרפים לרשימת המעמדות החלשים בחברה). את ס"ד זיהו חוקרי המקרא עם הספר שנמצא בבית המקדש בימי יאשיהו, וישנה הסכמה רחבה בקרב החוקרים כי לאורו התנהלה הרפורמה הפולחנית משנת 622 לפנה"ס ואילך.
כיום, חוקרי התורה נוטים להקדים את כתיבת ס"ד לתקופת הקדם-גלותית. לטענתם, אין להניח כי ס"ד הוא חיבור עתיק מימי משה, בין היתר מפני שבסיפורי התנ"ך שקדמו לתקופת יאשיהו מוזכרים מקדשים שונים שפוזרו בכל רחבי ארץ ישראל, כמו תל דן ומקדש ירבעם בבית אל, בלי לגנות את עצם ריבוי המקדשים. לפיכך נוטים חוקרים אלה לייחס את תאריך הכתיבה של ס"ד קרוב לזמן פרסומו. יש המשערים שנערך בימי חזקיהו, שעורך ספר מלכים מייחס לו רפורמה פולחנית בעלת אופי דומה לחוק ריכוז הפולחן (עיין ו, ), ואילו אחרים סוברים כי העריכה החלה בימי יאשיהו מלך יהודה (-).
צמיחתה של אסכולה לאור מציאת ס"ד
היה זה וילהלם מרטין לברכט דה וטה שהבחין לראשונה בכך שההשקפות הייחודיות של ס"ד וניסוחים האופייניים לו מופיעים לאורך כל ספרי נביאים ראשונים, ובייחוד בספר מלכים. השקפה זו איננה באה לידי ביטוי בגוף הסיפורים אלא דווקא בכותרות, בסיכומים ובפסוקים מקשרים. רעיונותיו המובנים של ס"ד ואוצר המילים האופייני לו מצויים באופן מרוכז גם בחלקים מספרות הנבואה, וישנם חוקרים הטוענים לעריכות בהשפעתו אף בארבעת חומשי התורה הראשונים. מכאן עולה הסברה המקובלת במחקר כי לאחר פרסומו של ס"ד כ"ספר התורה" בימי יאשיהו הוא נעשה לבסיסה של תנועה דתית בעלת מפעל ספרותי, המכונה "האסכולה הדויטרונומיסטית". החוקרים חלוקים ביניהם בשאלת היקפה של אסכולה זו, ועד כה הועלו הצעות שונות ביחס לתוספות שניתן לייחס לעורך השייך לאסכולה זו.
צמיחתה של ההשקפה
רוב החוקרים מסכימים כי האסכולה החלה להתפתח במהלך המאה השביעית לפנה"ס ובנקודה זו נערכה גם ההיסטוריה המוקדמת. חוק המלך סווג בין ההיסטוריוגרפיה האפרתית ובין ההיסטוריוגרפיה המשנה-תורתית ולכן היא קיבלה את המלוכה עם הסתייגות. היא טענה כי "אקט" המלוכה כשלעצמו הוא פעולת חיקוי של הגויים. מצד שני, טענו אנשי האסכולה כי מאחר שה' ייחד כבר בעבר קבוצות כמו למשל את בני ישראל, הכוהנים והלויים, כך הוא ייחד את המלך.
אחדות העריכה הדויטרונומיסטית
במחקרו המפורסם משנת 1943 הציג מרטין נות השערה על קיומה של יצירה בשם 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית', שהיא יצירה של מחבר בודד שחי בתקופת הגלות ולא יאוחר משנת 562 לפנה"ס. נות הניח כי 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית' כוללת את הפרקים מ ועד, החיבור המספר את תולדות ישראל מהר חורב עד גלות בבל. חוקרים רבים קיבלו את השערתו ופיתחו אותה.
עריכה רבת רבדים
תלמידיו הגרמנים של נות פיתחו את התאוריה והצביעו על עורכים נוספים מתקופת הגלות. החוקרים הללו שיערו שקיימות שלוש עריכות דויטרונומיסטיות: 1. עריכה היסטורית; 2. עריכה נבואית; 3. עריכה נומיסטית (=תורני). חוקרים אמריקנים הבחינו גם בעורכים קדם-גלותיים. הבולט בהם הוא קרוס, שהציע את 'שיטת הגושים' הכוללת את גוש הפרקים דברים –, וגוש שני הכולל את ואילך. חוקרים רבים פיתחו את השערתו של קרוס והציעו כי העורך הגלותי אחראי על תוספות של פסוקים נוספים בתוך הגוש הראשון. תאוריות אחרות הציעו כי מדובר ב'אסכולה דויטרונומיסטית', שפעלה החל מהמאה השביעית לפנה"ס, משנת 622 לפנה"ס ושגשגה בתקופת גלות בבל ושיבת ציון במהלך המאה החמישית והשישית לפנה"ס. עקרונותיה ואמונותיה באים לידי ביטוי לאורך ספרי נביאים ראשונים.
יקוב שפורנברג
יקוב שפורנברג (בגרמנית: Jakob Sporrenberg; 16 בספטמבר 1902 – 6 בדצמבר 1952) היה קצין אס-אס בדרגת גרופנפיהרר וגנרל-לוטננט של המשטרה במינסק (כיום בבלארוס) ובלובלין (כיום בפולין). לאחר מלחמת העולם השנייה שפורנברג הועמד למשפט בפולין בשנת 1950 בגין פשעי מלחמה, הוא נמצא אשם ונידון למוות.
ביוגרפיה
יקוב שפורנברג נולד ב-16 בספטמבר 1902 בדיסלדורף, גרמניה. הצטרף לשורות המפלגה הנאצית בשנת 1925. בשנת 1929 מונה לתפקיד קצונה באס אה, ובשנה שלאחר מכן הצטרף לאס אס וכבר בשנת 1933 הגיע לדרגת בריגדפיהרר. בינואר 1940 הועלה לדרגת גרופנפיהרר. בין השנים 1941 עד 1943 היה מפקד האס אס והמשטרה במינסק. משנת 1943 דיכא התנגדויות פרטיזנים תחת פיקודו של אריך פון דם באך-צלבסקי.
באוגוסט 1943 החליף שפורנברג את אודילו גלובוצניק כמפקד האס אס והמשטרה בלובלין, כאשר לובלין הייתה תחת הגנרלגוברנמן בפולין הכבושה. שפורנברג פיקד והיה אחראי על הטבח ההמוני ביהודים, טבח שנודע בפי הגרמנים כאקציית ארנטפסט (אקציית "חג הקציר").
בנובמבר 1944 נשלחו שפורנברג ופקודיו לפעילות בנורווגיה, שם היה מפקד האס אס והמשטרה של צפון נורווגיה. במאי 1945 שבו הבריטים אותו ואת חייליו. חקירתם סייעה לגלות רבות על פועלו של גלובוצניק בלובלין. שפורנברג תוחקר תחילה במרתף-מעצר באוסלו, ולאחר מכן נלקח על ידי יחידת MI19 למתקן חקירות בלונדון שנודע בשם "כלוב לונדון", שם נחקר עמוקות על פועלו במשך המלחמה כולה במחלקת לחקירת פשעי מלחמה. מהחקירות במתקנים השונים הבריטים ליקטו מידע על פשעיו בפולין והן בשטחי ברית המועצות הכבושים.
לאחר המלחמה
שפורנברג הוסגר לפולין באוקטובר 1946, הוא נידון למוות לאחר משפט שנערך בוורשה בשנת 1950. גזר הדין בוצע ב-6 בדצמבר 1952 והוא הוצא להורג בתלייה.
שמו של שפורנברג נקשר בפרויקט נאצי סודי ביותר לכאורה בשם הפעמון (Die Glocke). לטענת העיתונאי הפולני איגור וויטקווסקי שמו על המכשיר עלה בתמלילי חקירה שונים בהם נכח שפורנברג, והוא סבור שמדובר במכשיר עינוי וחקירות שאצר בתוכו אנרגיה רבה או אף סייע לבטל את כוח הכבידה. לדעת חוקרים ועיתונאים רבים מדובר במתיחה שאין לה שום ביסוס במציאות.
פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר
זוהי רשימת הזוכים והמועמדים של פרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר.
זוכים ומועמדים
מקרא:
דפנדרס
דפנדרס (באנגלית: Defenders, "המגנים") היא קבוצה בדיונית של גיבורי-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Feature #1 מדצמבר 1971, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר רוס אנדרו. הקבוצה מורכבת בעיקר מדמויות שנחשבות לשוליות ביקום מארוול ואשר מעדיפות לתפקד לבדן, והיא נלחמת לרוב באיומים מיסטיים ועל-טבעיים.
הקבוצה המקורית כללה את דוקטור סטריינג', הענק הירוק, נאמור והגולש הכסוף. הרכב חבריה השתנה בין השנים 1972–1986. בעוד דוקטור סטריינג' והענק הירוק נמנו בין חבריה הקבועים יחסית, הקבוצה כללה במרוצת השנים חברים רבים וביניהם הוקאיי, לוק קייג', דרדוויל, יילוג'אקט, הצרעה, ולקיריה, מונדרגון, הפנתר השחור, ויז'ן, מכשפת השני, חיה, מיסטר פנטסטיק והדבר בין היתר.
ב-6 בנובמבר 2013, חברת וולט דיסני ואולפני מארוול שיחררו הצהרה לפיה מתוכננות סדרות לייב אקשן לשידור ברשת נטפליקס כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול על דמויותיהם של דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט, פרויקט שהוביל למיני סדרה על קבוצת הדפנדרס.
היסטוריה פרסומית
סיפור מקורם של הדפנדרס נח על שני סיפורי קרוסאובר מאת הכותב רוי תומאס לפני הקמתה הרשמית של הקבוצה. הראשון התרחש כשסדרת דוקטור סטריינג' בוטלה והסיפור הסתיים בחוברות האחרות. דוקטור סטריינג' חובר בתחילה לנאמור ואחר כך לענק הירוק כדי להגן על כדור הארץ מפני פלישתם של חייזרים בין-גלקטיים הדומים ליצירותיו של הווארד פיליפס לאבקרפט. ברברה נוריס, מארחתה לעתיד של ולקיריה, מופיעה לראשונה בסיפור זה. בסיפור השני, נאמור מגייס את עזרתם של הגולש הכסוף ושל הענק הירוק כדי לעצור ניסוי בעל פוטנציאל הרסני לשינוי מזג האוויר. הם משחררים שלא במתכוון אומה קטנה מידיו של עריץ ומתעמתים עם האוונג'רס תחת השם "שלושת הטיטאנים".
בהרפתקאתם הראשונה של חברי הדפנדרס, הם נלחמו נגד האשף הטכנולוגי החייזרי יאנדרות' אשר המציא מכשיר שמסוגל להפעיל מצבורי נשק גרעיני ברחבי העולם. הצלחת החוברת הראשונה בכיכובם הובילה לפרסומה של סדרת סולו דו-חודשית. ולקיריה הוצגה בחוברת מספר 4 (פברואר 1973). אנגלהארט ציין כי הוא הוסיף את דמותה כדי "לספק מרקם מסוים לקבוצה". בהמשך, אנגלהארט כתב את "מלחמת האוונג'רס-דפנדרס". לן ויין, העורך לעתיד של הסדרה, כתב בה בקצרה ויצר דמויות שונות כמו "אלפא המוטאנט האולטימטיבי" ו"צוות ההריסה".
הכותב סטיב גרבר עבד על הדמויות בחוברת Giant-Size Defenders #3 (ינואר 1975) והפך לכותב הראשי של הסדרה החל מחוברת מספר 20 למשך 21 גליונות עד לנובמבר 1976. חלק מאומנותו של גרבר הייתה להחיות דמויות נשכחות - יחד עם המאייר סאל בוסימה, הוא החזיר שלוש יצירות שהיו קיימות מלפני הקמתה של מארוול: קבוצת משתמשי קסם בשם "אנשי הראש", שפורסמו לראשונה בספרות אימה אנתולוגית משנות ה-50 של המאה ה-20; קבוצת שומרי הגלקסיה המקוריים (בסיפור שבו הדפנדרס עברו ליקום חלופי ועזרו לשומרי הגלקסיה להילחם בכובשים חייזרים בשם "הבאדון"); וכן הווארד הברווז. בשנת 2010, הרצתם של גרבר ובוסימה לקבוצת הדפנדרס נכללה במקום הראשון של עשרת סיפורי מארוול.
הרצתו של דייוויד אנתוני קראפט ככותב כללה את "סאגת סקורפיו" (חוברות מספר 46, 48-50) ואת "קסנוג'נסיס: יום השדים" (חוברות מספר 58-60). קשת הסיפור "דפנדרס ליום אחד" בחוברות מספר 62-64 (אוגוסט 1978) הביאה את ניסיון הצטרפותם של כתריסר חברים חדשים, כמו גם נבלי-העל המבקשים להציג את עצמם כקבוצת הדפנדרס כדי לבלבל את רשויות החוק ואת הציבור בעוד הם מבצעים מקרי שוד. קבוצה זו כללה את בלוב, באטרוק המזנק, אלקטרו, בומרנג, טואד ושוקר. קראפט והמאייר אד האניגן הסבירו את סיפור הרקע של ולקיריה בחוברות מספר 66-68 (דצמבר 1978-פברואר 1979).
הכותב ג'ון מארק דמתיאס לקח את מושכות הכתיבה בחוברת מספר 92. דמתיאס, בעל רקע בכתיבת סיפורי אימה בני שמונה עמודים עבור חברת DC קומיקס, ניסה להתמודד עם כתיבתם של 22 עמודים מדי חודש. הוא ומארק גרונוולט השתתפו בכתיבת חוברות מספר 107-109 (מאי-יולי 1982), אשר סגרו קצוות עלילה פתוחים מסיפורם של קראפט והאניגן מלפני שלוש שנים אודות ולקיריה. במהלך כתיבתו, דמתיאס פיתח יחסי ידידות עם המאייר דון פרלין, שבהמשך יאייר את הסדרה למשך מחצית מתקופת הרצתה.
הדפנדרס החדשים
סדרה זו בוטלה בחוברת מספר 152 מפברואר 1986, שבה מספר מחברי הקבוצה (מונדרגון, ולקיריה, גרגויל, אנדרומדה, מנסלוטר ואינטרלופר) מתו לכאורה בקרב נגד דרקון הירח. חברי הקבוצה שנותרו בחיים עזבו כדי להצטרף לקבוצת אקס פקטור. כמה מאותם חברים מתים חזרו מאוחר יותר בסדרות סולו של האוונג'רס ובחוברות Strange Tales Vol.2 #5-7, לפני יציאתן של חוברות מספר 3 ו-4 בסדרה החדשה Doctor Strange, Sorcerer Supreme (מרץ-מאי 1989).
שובם של הדפנדרס
בשנת 1990, שלושת חברי הקבוצה המקוריים התאחדו שוב בסיפור בו התברר שהנבואה הייתה שקרית. הגולש הכסוף הצטרף מחדש אל השלושה בסיפור בשם "שובם של הדפנדרס".
איחוד מחודש והמסדר
בשנים 2001–2002, הדפנדרס התאחדו תחת כתיבתו של קורט בוזיאק ואיורו של אריק לארסן בכרך שני של סדרת חוברות הסולו, שנמשכה כ-12 חוברות. בעקבות הרצה זאת יצאה מיני סדרה בת שש חוברות של "המסדר", שבה יאנדרות' הפעיל מניפולציה על גאיה ש"תקלל" את ארבעת חברי הדפנדרס המקוריים, ובכך הם יוכלו להיות מזומנים לטפל במקרי משבר. לאחר מכן, חברים אלה עברו שטיפת מוח בידי יאנדרות' כדי להקים את "המסדר" לצורך שליטה עולמית. בשעה שהמסדר שוחרר משטיפת המוח בידי גיבורי-העל, קבוצת הדפנדרס התפרקה.
הדפנדרס האחרונים
בשנת 2008, הכותב ג'ו קייסי כתב מיני סדרה חדשה שכללה הרכב חדש של הדפנדרס, וזאת כתוצאה ישירה של חוק רישום העל-אנושיים באירועי מלחמת האזרחים של מארוול. חברי הקבוצה נבחרו בידי איירון מן, והיא כללה את הענקית הירוקה, קולוסוס ונייטהוק בין היתר. הקבוצה הוצבה בניו ג'רזי כחלק מ"יוזמת חמישים המדינות", משום שהקירבה לעיר ניו יורק דרשה את התערבותם של גיבורי-על מנוסים יותר מאשר מגויסים טריים ממחנה האמונד. הקבוצה מתפרקת בהמשך בגלל חוסר יכולתה להתמודד עם איומים, אך מוקמת מחדש מחוץ ליוזמה.
אופנדרס
בהרצת הסדרה של הענק הירוק של שנת 2009, הענק האדום מקים קבוצה נגדית של הדפנדרס, שמורכבת מנבלי-על, כדי להילחם בגרסאות עבר של אויביהם. הוא קורא לה בשם "האופנדרס" (Offenders, "העבריינים"), והיא כוללת את ברון מורדו, טראקס וטייגר שארק.
הפחד עצמו: המעמקים
במהלך קשת הסיפור "הפחד עצמו" משנת 2011, דוקטור סטריינג' מאגד מחדש גרסה חדשה של קבוצת הדפנדרס, שכוללת את הגולש הכסוף, נאמור, ליירה (בתו של הענק הירוק) ולואה (תלמידה של אקס-מן). הקבוצה הוקמה כדי להתעמת עם הנבל אטומא, שר מלחמה אטלנטי ויריבו של נאמור, שהפך לנקרוד שובר האוקיינוסים. חברי דפנדרס רבים מופיעים בגיליון האחרון של הסיפור.
הדפנדרס חסרות הפחד
בפברואר 2013 החלה סדרת "הדפנדרס חסרי הפחד" מאת קולן באן וויל סליני. קבוצה זו היא למעשה קבוצת לוחמות הולקיריור, שכוללת את ולקיריה, דניאל מונסטאר, נובה, האשה הלוחמת, אלסה בלודסטון, קליאה סטריינג' ומיסטי נייט. נקראת גם "הדפנדרס של מידגארד", אולם כמעט ואין קשר בינה לבין קבוצת הדפנדרס המקורית.
אולטימייט דפנדרס
ביקום אולטימייט מארוול, הדפנדרס הם קבוצת פורעי חוק חובבנים שמתלבשים כגיבורי-על, ואין להם כלל כוחות-על. קבוצה זו מתעניינת יותר בלהפוך לידוענים מאשר לעצור פשעים ולהציל חיים. הנרי פים מוזמן להצטרף לקבוצה, ונוטל על עצמו את זהות איש הנמלה כדי להימנע מבעיות משפטיות כתוצאה בשימוש בנסיוב הגדילה שלו, שכעת הוא רכוש ממשלתי. קבוצה זו כוללת גרסאות אולטימייט של פאוור מן, ולקיריה, נייטהוק, בנו של השטן והלקאט.
בהרצת החוברות "אולטימייט קומיקס: אולטימייטס החדשים" (מאי 2010), חברי הקבוצה המקורית מחזיקים כעת ביכולות על-אנושיות, ומתברר שלוקי העניק להם אותם כדי לגנוב את מיולניר, מקבתו של תור.
עידן אולטרון
בעקבות רציחתו של הנרי פים בידי וולברין במהלך אירועי עידן אולטרון נוצר קו זמן חלופי שבו הדפנדרס הופכים לקבוצת גיבורי-העל המרכזית לאחר התפרקות האוונג'רס. הרכב הקבוצה כולל את דוקטור סטריינג', קולונל אמריקה, וולברין, ג'אנט ואן דיין כקפטן מארוול, הדבר, סקוט סאמרס כקייבל, הענק הירוק וסטאר לורד. הקבוצה יוצאת להתעמת עם מורגן לה-פיי, שכבשה מחצית מהעולם.
מחכים לגודיק
מחכים לגודיק הוא סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של המפיק והאמרגן גיורא גודיק, הנחשב "מלך מחזות הזמר בישראל". סרטו של ארי דוידוביץ' מביא את סיפורו הטרגי של גודיק על רקע סיפורה של התקופה בתרבות הישראלית ושל ז'אנר המחזמר הישראלי.
עלילת הסרט
הסרט עוקב אחר חייו של גודיק מראשית דרכו בוורשה, שם נולד ב־1921 למשפחה של אנשי תיאטרון. גודיק שירת בצבא אנדרס כקצין תותחנים בזמן מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה פגש את אשתו אמה, יהודייה ששרדה את המלחמה. לדברי אמה גודיק הקדים בתעודות את תאריך לידתו בשלוש שנים כדי שלא יוודע שהם בני אותו גיל, שכן זה לא היה מקובל אז. ב־1948 בני הזוג עלו לארץ, עקב רצונו של גודיק לתרום לישראל ולהילחם בצבאה. הוא גויס לחיל התותחנים ושירת שם עד שהשתחרר ב־1955 בדרגת רב-סרן. בכספים שחסך הוא הקים משרד אמרגנות והפקה קטן ברחוב שיינקין בתל אביב, והוא עבד שם עם אשתו, ובהמשך עם עורך דינו הנאמן אלכס ז"ק.
הסרט עוקב אחר הקריירה של גודיק, שבשלב מוקדם שלה החליט, למרות חוסר ניסיונו, להביא ארצה אמנים גדולים מחוץ לארץ. הסרט מגולל את סיפור הבאתם לארץ של כמה מהאמנים הבולטים מבין אלו שגודיק הביא לארץ, מרלן דיטריך, לואי אמסטרונג וקליף ריצ'רד. דרך דברי המרואיינים בסרט, נשקפת ההתנהלות הנועזת וההרפתקנית של גודיק.
בהמשך, החליט גודיק להמר ולייבא לתל אביב מארצות הברית את ז'אנר מחזות הזמר הפופולריים, שהיה אז בלתי ידוע בארץ, שהתאפיינה עד אז בתרבות תאטרונית צנועה יחסית, כלומר בהיעדר מחזות זמר גרנדיוזיים ונוצצים. לצורך זה הוא גייס לשורותיו כשחקנים את שלמה בר-שביט ואת יוסי בנאי, ובהמשך את רבקה רז, ליאור ייני, יהורם גאון, מני פאר, תיקי דיין, ואחרים. הוא גייס כמתרגמים, ובהמשך ככותבים ואנשי תיאטרון, את יורם קניוק, דן אלמגור, יואל זילברג, עמוס אטינגר וחיים חפר. כל אלו (פרט לבנאי) מרואיינים בסרט ותורמים לו את יכולתם כמספרים מוכשרים.
הסרט מתאר שלב נוסף בעלייתה של הקריירה של גודיק, כאשר ב־1964 הוא הקים תיאטרון על שמו, "תיאטרון ג.ג", באולמות קולנוע אלהמברה ביפו. בשיאו, התקיימו באלהמברה כמה הצגות גדולות במקביל, מול קהל של מאות ואף אלפי צופים. הסרט מתאר את סגנון חייו הראוותני של גודיק – בעיקר במונחי הזמנים ההם בישראל, טרום מלחמת ששת הימים.
הסרט מראה את ההצלחה הגדולה שזכה לה גודיק בכמה ממחזות הזמר שהוא העתיק מברודוויי לארץ, כמו "גבירתי הנאווה" שרבקה רז הפכה בו לכוכבת גדולה. מחזמר נוסף שהעבודה עליו והתגובות שקיבל, וכן קטעים ממנו, מובאים בסרט, הוא "כנר על הגג". בסרט מספר דן אלמגור כיצד הפך המחזמר את בומבה צור, שמואל רודנסקי וחיים טופול לכוכבים. כמו כן מתוארת קפדנותו של גודיק, והכבוד שרחשו לו השחקנים ואנשי התיאטרון. רנן שור, ששיחק כילד במחזמר ""המלך ואני" שהועלה בתיאטרון, מספר כיצד הכריח גודיק את כל השחקנים ואנשי הבמה לבצע מחדש את כל המחזה מייד לאחר שהסתיים והקהל הלך, לאחר שלא היה מרוצה מהאופן בו הוצג המחזה באותו ערב.
שלב נוסף בהתפתחות הקריירה של גודיק מוצג בסרט, עם החלטתו להפיק מחזמר עברי שנכתב ונוצר בישראל. ב־1966 גודיק לקח את המחזה "קזבלן" שנכתב והועלה ב־1954, יזם והפיק את הפיכתו למחזמר. על המלאכה הופקדו יגאל מוסינזון, מחבר המחזה, ויואל זילברג, שגם ביים. דן אלמגור, חיים חפר ועמוס אטינגר כתבו למחזה שירים, שהולחנו על ידי דובי זלצר, וביניהם "כל הכבוד". בסרט מוחזר יהורם גאון לאולמות אלהמברה, שעמדו ריקים בזמן צילומי הסרט (בהמשך הפך אלהמברה לבניין של הסיינטולוגיה בישראל). תוך כדי צילום התגובות הנלהבות של העוברים ושבים בשדרות ירושלים לגאון, וצילומים שלו באולמות הגדולים הנטושים, הוא ודוברים נוספים מספרים את סיפור הבאתו למחזמר, והדמעות שהזיל זילברג באודישן שנעשה לגאון, כשזה שר את "יש מקום", וכן תגובתו של גודיק שניסה לצנן את ההתרגשות, כדי לא לשלם יותר מדי לגאון, לפי עדותו של זה. המחזמר הפך להצלחה אדירה והוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות בתיאטרון של גודיק. בסרט מובאים דבריו של שלמה בר שביט, ששיחק את "גולאש" האשכנזי המתחרה בקזבלן. בר שביט מספר כיצד התקבל בשריקות בוז וזעם בכל מקום, ובהופעה אחת ברמלה אף היה צריך לחלץ אותו מהקהל הזועם בתום ההצגה.
מכאן, לאחר תיאור עלייתו של גודיק לגדולה, פונה הסרט לתאר את נפילתו. על אף הצלחות ענק של תיאטרון גודיק, שנודעו בערבי הבכורה הנוצצים והכוכבים שעלו לתודעה הציבורית בין־לילה, הגיעו הכישלונות הגדולים, שגררו את גודיק להתרסקות כלכלית. כאמור, מלכתחילה מתוארת בסרט התנהלותו ההרפתקנית של גודיק, שגרמה לו מתחילת הקריירה להפסיד מדי פעם סכומי עתק, כאשר המחזות שהעלה לא הצליחו. בשלב מסוים, אולי גם בגלל הטלוויזיה שהחלה לפעול בארץ, הגיעו פחות צופים למחזות שהפיק גודיק, וחובותיו תפחו. בסרט מתואר הכישלון של "דון קישוט איש למאנשה", וכן של המחזמר "לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מן הבוץ". גודיק ניסה לבנות ככוכבת את תיקי דיין – שלדבריה בסרט הייתה "עדיין ילדה". מני פאר מספר בסרט כיצד באמצע עבודה על מחזמר בשם "יום האבא", ההפקה נקלעה לקשיים, וגודיק נאלץ לביים בעצמו את המחזה, שהיה לכישלון.
עוד הסתבכות שמתוארת בסרט הייתה לגודיק עם דן אלמגור, שתבע בסכום כסף גדול את גודיק וכן את אטינגר ומוסינזון, כיוון שעשו במחזמר "קזבלן" שימוש בשירים שכתב אלמגור, בלי לשלם לו ובלי לתת לו קרדיט. המשפט, שהתנהל תקופה ארוכה, סוקר בהרחבה בכלי התקשורת, והיה מהראשונים בארץ בנושא של זכויות יוצרים. אלמגור זכה בסופו של דבר בתביעה, ולדבריו לא הייתה עוינות בינו ובין גודיק.
כראיה, אלמגור מספר שגודיק פנה אליו ורצה לעבוד איתו על מחזה חדש, וקבע להיפגש איתו למחרת ולהתחיל לעבוד על הפרויקט. אלא שלמחרת נעלם גודיק, והתברר שנמלט במפתיע לגרמניה. כמה ימים אחריו ברחה גם רעייתו אמה לשם. הם נאלצו להשאיר את שני ילדיהם בארץ – אדית, הבכורה, הייתה כבר נשואה, וזאב עמד בפני גיוס. שניהם מופיעים בסרט, לצד אמה שמרואיינת בהרחבה ומביאה את הסיפור מנקודת מבטה האמפתית. גם שאר הדוברים בסרט מפגינים אמפתיה לגודיק. בסרט אמה מתארת כיצד היא וגודיק עבדו מבוקר עד לילה במכירת נקניקיות ל"עבריינים וזונות" באזור מפוקפק של פרנקפורט, סמוך לתחנת הרכבת. לדבריה, וכן לדברי עדויות נוספות בסרט, גודיק והיא התכוונו לחסוף כסף ולחזור לארץ להשיב את חובותיהם. גודיק היה בארץ לראשונה מאז בריחתו, כאשר התגלה אצלו סרטן מתקדם בקיבה, ותוך כמה הוא נפטר. אמה רעייתו לא יכלה להגיע לארץ להלווייתו, שכן גם היא הייתה מוגדרת כעבריינית נמלטת.
הסרט כולל קטעי ארכיון ושירים מתוך מחזות הזמר שהעלה גודיק – בהם "קזבלן", "גבירתי הנאווה", "איי לייק מייק", "המלך ואני" ו-"כנר על הגג". הסרט מפנה זרקור גם אל בני משפחתו של גודיק – אלמנתו אמה ושני ילדיו, אידית וזאב, המשחזרים את רגעי האימה ערב בריחתו הפתאומית מן הארץ. בסרט משתתפים אנשי במה אשר זכו לפרסום בזכות הפקותיו של גודיק, בהם יהורם גאון, תיקי דיין ויפה ירקוני.
על עשיית הסרט
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט, תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט. בקשתו של דוידוביץ' מעיריית תל אביב, להנציח את זכרו של גודיק על ידי קריאת רחוב על שמו, סורבה בשל היותו, לטענת חברי ועדת השמות העירונית, עבריין. דימוי זה גרם לבני משפחתו לחיות מחוץ לישראל ולא להילחם על הנצחתו או על שמו הטוב. לדברי דוידוביץ', היה עליו לרכוש את אמון אשתו של גודיק ובניו כדי לשכנעם להשתתף בסרט. סיבה נוספת לשיכחה של גודיק, היא לדברי דוידוביץ' נטייתה של הציונות להתרכז בעשייה ובהווה ולא להנציח את ההיסטוריה התרבותית שלה ואת התורמים לתרבות, כפי שקרה גם עם גיבורת סירטו התעודי "ציפור בחדר", תרצה אתר.
תגובה המוליטית מאוחרת למתן דם
תגובה המוליטית מאוחרת למתן דם (באנגלית: Delayed Hemolytic Transfusion Reaction, DHTR) היא אחת מסוגי התגובות האימוניות (חיסוניות) לעירוי דם. התגובה נוצרת כתוצאה מהימצאותם של נוגדנים בדם של מקבל העירוי לכדוריות הדם של התורם. בניגוד לתגובה המוליטית חדה (Acute Hemolytic Tranfusion Reaction), אשר מופיעה קרוב לזמן העירוי ויכולה להוות סכנת חיים, התגובה המאוחרת מופיעה בדרך-כלל כ-2–10 ימים לאחר העירוי, ולרוב מהווה תגובה מתונה יותר.
התייצגות
לרוב, התגובה היא נטולת-תסמינים (אסימפטומטית). אם ישנם סימנים, הם יכולים לכלול: חום, ירידה בהמטוקריט, צהבת, עלייה בהמוגלובין בדם והמוגלובינוריה (המוגלובין בשתן). התייצגויות קשות יותר הן נדירות, ויכולות לכלול אי-ספיקת כליות חדה ואפילו מוות.
מאתיי סוקור
מאתיי סוקור (ברומנית: Matei Socor; 15 בספטמבר 1908 - 30 במאי 1980) היה מלחין, מנצח ופעיל פוליטי קומוניסטי יהודי רומני, חבר מתכתב באקדמיה הרומנית, נשיא מועצת הרדיו של רומניה ונשיא איגוד המלחינים של רומניה. סוקור הלחין את ההמנון הלאומי הרומני אזיקים מנופצים, ששימש בין השנים 1949 - 1953 ואת המנון רומניה אנו מהללים אותך רומניה!, ששימש בין השנים 1953 - 1977.
קורות חיים
מאתיי סוקור נולד ביאשי, רומניה, כבנם של עמנואיל סוקור, עיתונאי רומני ממוצא ארמני ושל אם יהודייה. הוא סיים לימודי בית ספר תיכון ביאשי והמשיך באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט, שם למד בשנים 1927 - 1929. מ-1930 עד 1933 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג. בסיום לימודיו שב לרומניה ועבד כחוקר מוזיקה במסגרת המכון לפולקלור של בוקרשט. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית ופעל בה בתנאי מחתרת.
הלית ישורון
תולדותיה ומפעליה
ישורון נולדה בתל אביב והיא בתו של המשורר אבות ישורון. למדה ספרות וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ישורון עבדה כדוגמנית בשנות ה-60. היא הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ז'ק קתמור, ושיחקה בסרטו "מקרה אישה" וכן בסרטים "חמסין" ו"התרנגול" (1971), ובסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק".
ב-1969 פרסמה ספר שירים שנקרא "24", וזהו ספר שיריה היחיד. ב-1981 ייסדה את כתב העת לשירה "חדרים", שאותו ערכה עד 2004 (שנה לאחר מכן, ב-2005, חדל לראות אור). בשנת 1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן).
ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על מבקרת התיאטרון הדה בושס. בראיון שנתן גפן אמר כי השיר נכתב כנראה על הלית ישורון. בספרו "חומר טוב" כתב יונתן גפן: "והיום יש לי הרגשה שאולי זאת היתה הלית קתמור ישורון... אבל אינני בטוח".
ב-1991 החלה לתרגם את יצירתו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", הנחשבת לאחת החשובות בספרות המאה ה-20. עד 2022 ראו אור שישה מתוך שבעת הכרכים של יצירה זו. ישורון תרגמה לעברית את "ידידי מגרה" של ז'ורז' סימנון ואת הטרילוגיה של סמואל בקט ("מולוי", "מאלון מת", "אֵלוֹשֵם"). ב-2004 יצא לאור תרגומה לספר "אחותי ואני" המיוחס לפרידריך ניטשה.
ישורון ערכה מספר ספרי שירה עברית, בהם האנתולוגיה "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" של יונה וולך. בשנים 1995–2001 ערכה מהדורה מקיפה של כל כתבי אביה, שראתה אור בארבעה כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה. בשנת 2009 הופיע "מלבדאתה", מבחר משיריו של אבות ישורון, שערכה יחד עם לילך לחמן.
בפברואר 2004 הותקפה ישורון באכזריות על ידי אדם שהגיע לביתה שבגבעת אנדרומדה ביפו, ונחבלה בצורה קשה. התוקף ומניעיו לא התגלו. זמן מה לאחר התקיפה נעצר המתרגם אייל לוין, שהיה מצוי בסכסוך ספרותי עם בני הזוג ישורון, כחשוד במעשה. החשד שלוין עמד מאחורי תקיפתה של ישורון הופרך ולוין נוקה מכל חשד.
גראן פיימונטה
גראן פיימונטה (באיטלקית: Gran Piemonte) הוא מרוץ אופניים חד-יומי, שמתקיים באיטליה מאז 1906 בהרי האפנינים. המרוץ הוא בדרג 1.Pro מסבב ה-UCI ProSeries.
היסטוריה
המרוץ החל ב-1906, אז ניצח בו ג'ובאני ג'רבי מקבוצת "מאיימו". המנצח הראשון שהוא לא איטלקי הגיע 58 שנים מאוחר יותר, כשווילי בוקלנט הבלגי ניצח את המרוץ.
עד 2012, נקרא המרוץ "ג'ירו דל פיימונטה", אך מאז נקרא בשמו הנוכחי. המרוץ הוא בדרג 1.Pro בדרג ה-UCI Pro Series.
ג'ון אלווי
ג'ון אלברט אלווי הבן, (באנגלית: John Albert Elway, Jr.; נולד ב-28 ביוני 1960) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. משנת 2011 מכהן כסגן נשיא והמנהל המקצועי של קבוצת דנוור ברונקוס.
קריירה
אלווי, יליד בפורט אנג'לס, וושינגטון, החל את קריירת הפוטבול שלו באוניברסיטת סטנפורד שם שיחק כקוורטרבק עד שסיים את לימודיו לתואר בכלכלה ב-1983. בשנתו האחרונה הגיע למקום השני בהצבעה לזכייה בגביע הייזמן.
בדראפט של שנת 1983 נבחר אלווי בבחירה הראשונה של הדראפט על ידי בולטימור קולטס, אלווי הודיע כי יסרב לשחק עבור הקולטס והם נאלצו להעבירו בטרייד לדנוור ברונקוס. ב-1986 הוביל אלווי את הברונקוס למשחק הסופרבול. על אף שכיכב במשחק בו מסר שתי מסירות לטאצ'דאון ורץ עם הכדור לטאצ'דאון נוסף, הפסידו הברונקוס במשחק לניו יורק ג'איינטס. ב-1987, נבחר ל-MVP של ה-NFL והוביל בשנית את הברונקוס לסופרבול XXII. למרות יתרון מוקדם ברבע הראשון הפסידו הברונקוס במשחק לוושינגטון רדסקינס. ב-1990 הוביל את הקבוצה לסופרבול XXIV בו הפסידו לסן פרנסיסקו 49'. לאחר שלושה הפסדים במשחקי הסופרבול, העפילו הברונקוס לסופרבול XXXII בו ניצחו את גרין ביי פאקרס. בעת קבלת גביע וינס לומברדי, הכריז בעלי הברונקוס, פאט בוולן "זה בשביל ג'ון". שנה אחר כך העפילו שוב לסופרבול. במשחק ניצחו את אטלנטה פלקונס וזכו בפעם השנייה ברציפות בסופרבול. אלווי נבחר ל-MVP של משחק הסופרבול. משחק זה היה המשחק הרשמי האחרון של אלווי, שפרש בסוף עונה זו.
בשנת 2000 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות וב-2004 נכנס להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני. מאז פרישתו הפך להיות אחד מבעלי קבוצת הפוטבול באולמות סגורים קולורדו קראש מליגת ה-AFL. ב-2011 מונה לסגן נשיא והמנהל המקצועי של קבוצת דנוור ברונקוס. במסגרת זו בחר להחתים את הקוורטרבק פייטון מאנינג שחזר מפציעה ממושכת. הקבוצה זכתה בעונת 2016 בסופרבול 50.
יצחק בער
יצחק פְריץ בער (קרי: בֶּר; בגרמנית: Baer) (ט"ז בטבת ה'תרמ"ט, 20 בדצמבר 1888 – ד' בשבט תש"ם, 22 בינואר 1980) היה היסטוריון יהודי גרמני וישראלי, מגדולי החוקרים של היהודים בספרד הנוצרית בימי הביניים, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לשנת תשי"ח.
ראשית חייו ועיצובם
יצחק פריץ בער נולד ב-1888 בקהילת הלברשטאדט שבגרמניה, שם גדל, כבן למשפחה יהודית אורתודוקסית אמידה. הוא קיבל חינוך משלים אורתודוקסי, למד תורה ומשניות בבית הספר היהודי ולאחר מכן בבית המדרש המקומי ואצל רב העיירה. למד בגימנסיה ורכש השכלה אירופית הומניסטית, שם למד על בוריין שפות קלאסיות ואירופיות. לאחר מכן למד פילוסופיה, היסטוריה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות ברלין, שטרסבורג ופרייבורג. אוניברסיטת פרייבורג הייתה אז מרכז בעל שם עולמי ללימודי היסטוריה. מורו היה ההיסטוריון הקתולי היינריך פינקה, שתחת כנפיו פנה לעסוק ביהודי ספרד. אויגן טויבלר, מלומד גדול בתולדות המקרא והבית השני, אשר פתח לבער אשנב לגישה המדעית הביקורתית של לימודי היהדות. בער פרסם את הדוקטורט שלו ב-1913 תחת הדרכתו של פינקה. נושא הדיסרטציה היה יהודי אראגון. במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל התותחנים הגרמני שבחזית המזרחית. במהלך שירותו הצבאי הבין שהמקום ליהודים הוא בארץ ישראל, וזאת הייתה התקופה בה הפך לציוני. אחרי המלחמה שב לברלין.
תחילת דרכו האקדמית
בשנת 1919 הוא החל לעבוד במחיצתו של אויגן טויבלר, שהקים את האקדמיה למדעי היהדות בברלין, שם פגש את רוזה האורוויץ, עמה התחתן. בער כתב ב-1922 ספר שלא ראה אור על יהודי דוכסות קלווה בצפון גרמניה במאות ה-18 וה-19. לאחר סיום כתיבת הספר שב למחקרו על תולדות יהודי ספרד. בשנים 1925 עד 1926 שקד על ליקוט חומר ולצורך כך שהה פעמים מספר בארכיוני ספרד.
בשנת תר"ץ (1930) עלה בער לארץ ישראל, עם אישתו ושלושת ילדיהם. ב-1929 הוציא לאור כרך תעודות שנושאו יהודי אראגון ונווארה. עבודה זו הוחזקה כיצירת מופת והציבה את בער בשורה אחת עם גדולי מדעני היהדות של דורו. העבודה הקנתה לו מ-1930 משרת הוראה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית שבראשו הועמד, כמרצה להיסטוריה יהודית בימי הביניים. בנוסף לכך כיהן במשך שנים לא מעטות (1932–1945) כפרופסור לימי הביניים בתחום ההיסטוריה הכללית ולא רק היהודית גרידא. בער היה מעורכי "הספרייה ההיסטוריוגרפית" ו"ספר היישוב" ומהעומדים בראשה של החברה ההיסטורית הישראלית. הוא אף משני האבות המייסדים (בצוותא עם בן-ציון דינור) ועורכו של "ציון" רבעון לחקר תולדות ישראל היוצא לאור מטעם החברה ההיסטורית הישראלית.
מפעלו הגדול
יצחק בער הוציא בשנת 1936 את ספר תעודות האינקוויזיציה ויהודי קסטיליה. בפרק זמן זה חיבר ערכים מרובים על יהודי ימי הביניים ויהודי ספרד באנציקלופדיה יודאיקה הגרמנית. מחקרו של בער מתאפיין בנטייה להדגיש את הזרמים התת-קרקעיים הצפונים ביהדות, אשר מתגלמים ברוח האומה אותם היא רותמת על מנת להגשים את מטרותיה. הוא אף ראה השפעת גומלין הדדית בין ההיסטוריה הכללית ליהדות ולהפך.
ב-1936 ראה אור ספרו בגרמנית "גלות" (בעברית הודפס רק לאחר מותו), המתאר את משמעות הגלות בעיניהם של היהודים ומתנגדיהם מדמדומי תקופת הבית השני ועד לעת החדשה. זאת על רקע המאורעות ההיסטוריים בהם צמחה. בשנות השלושים חקר בער ופרסם אודות היצירה הרוחנית של יהודי ספרד, התסיסה המפעמת בקרבם וספרות הווכחנות הדתית. העסיקה אותו בעיקר אישיותו רבת הפנים של המומר אבנר מבורגוס.
בשנת 1938 השלים בער את הנוסח הגרמני של יצירתו המונומנטלית והקאנונית "תולדות היהודים בספרד הנוצרית". בעם עובד הופיע הספר בשנת 1945. מהדורה מורחבת ומתוקנת התפרסמה בשנת 1959. הספר אף ראה אור באנגלית ובספרדית. זוהי עבודה אנציקלופדיסטית המקיפה את כל מכלול חיי היהודים על אדמת ספרד הנוצרית בפרק זמן של כארבע מאות שנה. הספר הקיף את היבטי היהודים בספרד בתחומים שונים כגון: הקהילה, ארגון והיררכיית המעמדות בה, כלכלה ודמוגרפיה, עלילות דם, אינקוויזיציה פרעות וגירוש, מעמדם החוקי והחברתי של היהודים בקרב המדינה והחברה הנוצרית, כלכלה ומיסוי.
בספרו הבליט בער את רציפותה של ההיסטוריה היהודית כחלק אינטגרלי הנטוע בהיסטוריה הכללית, בין הנצרות והאסלם. בער ראה בעזרא הסופר כמשתית יסודות הבניין של החברה היהודית אשר נשתמרה מאז ראשיתו של הבית השני. הגלות היא תוצרת הברית בין הקיסרות הרומית לכנסייה הנוצרית. הגלות הייתה מאורע טראגי בדברי ימי האומה. היהודים היו עתירי שאיפות מדיניות, שהנוצרים היו חפים מהן. מסיבה זו התקרבו הנוצרים לקיסרות הרומית, עד שזו הפכה לבסוף את הדת הנוצרית לדת הקיסרות. היהודים היו אזרחים מדרגה שנייה, ברוח תורתו של אוגוסטינוס בספרו עיר האלוהים, להשפיל את היהודים אך להותירם בחיים, שעל פיה נשק דבר. בער לא ראה 'תור זהב' אצל היהודים בספרד המוסלמית, כפי שסברו חוקרים יהודים אחרים של התקופה, ולדעתו תרבות החצרנים היהודית שגשגה בשל השחיתות והמתירנות שפשתה בקרבם של השליטים ולא בגלל סובלנות מכוונת ומתודית.
בער ביכר בספריו את פשוטי העם וישרי הדרך על פני המשכילים והעשירים (האווראיסטים) שהתנצרו והתנכרו לאומה בין השנים 1391 עד 1415 והיו לה לרועץ, זאת לעומת העם הפשוט שנותר דבק בדת ובלאום והללו הצילוהו משמד.
בלטריקס
תכונות
בלטריקס הוא ענק כחול, מטיפוס ספקטרלי B2 III, והוא מאיר בעוצמה של פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה ופי 6,400 אם כוללים את הקרינה העל-סגולה הנפלטת ממנו כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה במיוחד - כ-21,000 קלווין. מסתו כ-9 מסות שמש והוא ככל הנראה יצא מן הסדרה הראשית לאחר שכילה את המימן שבליבתו וכעת הוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן בתהליך שמביא להתנפחותו והתקררותו, כך שהוא צפוי להפוך לענק אדום או כתום בתוך מספר מיליוני שנים.
יצחק בער
חסידי אשכנז
בער חיבר את מאמרו המהפכני "היסודות וההתחלות של ארגון הקהילה היהודית בימי הביניים" ובו הוא יצא כנגד הדעה כי הקהילה היהודית היא פרי הגלות וכי היא צמחה כבשר מבשרו של האורבניזם האירופי בימי הביניים. לעומת זאת סובר בער כי הקהילה התפתחה עוד מימי הבית השני, והיא התקיימה באופן רציף במשך 1,300 שנים, עד לגיבושה שהגיע לשיאו בספרד. לאחר פרסום מאמר זה בגיל שישים ושתיים חדל בער מעיסוקו בימי הביניים – משלח יד שבו נודע כגדול החוקרים בן העידן ההוא – והחל לחקור את תולדות הבית השני ותקופת המשנה.
בלטריקס
תכונות
בעבר שימש בלטריקס כאמת מידה למדידת השינוי בבהירות נראיתם של כוכבים משתנים, מכיוון שבהירותו נחשבה לקבועה, אולם כיום נראה שבהירותו משתנה גם כן במידה קטנה.
יצחק בער
העת העתיקה
גישתו הייחודית של בער התבטאה בהיסמכות על נוסח המשנה כמקור היסטורי עיקרי וראיית פילון האלכסנדרוני כמשמר מסורות נושנות, זאת תוך כדי התעלמות מוחלטת מכתבי יוספוס פלביוס וספרי הבשורות, מפאת היותם רוויי סתירות. בכך הפנה אליו את חִצי ביקורת החוקרים. במאמרו "ירושלים בימי המרד הגדול", בספרו "מחקרים ומסות בתולדות עם ישראל" (כרך ראשון, עמ' 153–216), ניסה בער להוכיח שסיפור המרד הגדול כפי שמופיע בחיבורו של יוספוס, "מלחמת היהודים", ובמיוחד סיפור מלחמת האחים בירושלים, הוא המצאה, ובעצם בנוי משאילות מתיאורי מלחמות אזרחים בחיבורים שונים בספרות הקלאסית, ובראשם יצירתו של תוקידידס. בער טען שבניגוד לנאמר אצל יוספוס, כל בני העם נאבקו על שמירת אורח חייהם היהודי והצלת ירושלים והמקדש.
במאמרו "היסודות ההיסטוריים של ההלכה" ניסה בער לצייר תמונה של המדינה והחברה בישראל, זאת בנתחו את ההלכה והשוואתה עם חוקת יוון. הוא כתב חמישה עשר מאמרים, בנסותו להתוות היסטוריה חברתית ודתית של ימי הבית השני.
בספרו "ישראל בעמים, עיונים בתולדות ימי הבית השני ותקופת המשנה וביסודות ההלכה והאמונה", תופש בער את התקופה ההלניסטית הקדם-חשמונאית, כעידן בו נוצרו ההלכות הראשונות שבבסיסן אידיאלים בעלי נופך מיסטי-סגפני-רוחני-של מות קדושים. הלכות אלה פילסו את הנתיב שבדרכו פסעה החברה היהודית מכאן ואילך. נעשו שני ניסיונות לבנות חברה תיאוקרטית ברוח העקרונות הללו: האחד במלכות החשמונאים והשני במרד הגדול.
יצחק בער נפטר ביום שלישי, 22 בינואר 1980, ד' בשבט ה'תש"ם. בן 92 במותו. בנו היה הכימאי התאורטי שלום בר.
איבו
איבו אלורי מקרמרטין (צרפתית: Yves Hélory de Kermartin, ידוע גם בשמו הברטוני אֵרוואן, Erwann Helouri a Gervarzhin; 17 באוקטובר 1253 – 19 במאי 1303) הוא קדוש נוצרי ומגינם של עורכי דין וילדים נטושים; בנוסף, הוא גם הקדוש המגן של ברטאן. יום חגו הוא 19 במאי. ביחד עם הרבאוס נחשב לקדוש האהוד באזור ברטאן.
איבו נולד בקֵרמרטן, אחוזה קטנה ליד טרגייה (Tréguier) שבברטאן. הוא היה עורך דין וכומר. התחנך באוניברסיטת פריז ובאורליאן, ומאוחר יותר הצטרף ככל הנראה למסדר פרנציסקני.
הוא נפטר בברטאן לאחר חיים רצופי עבודה קשה וצומות, ובשנת 1347 קודש בידי האפיפיור קלמנס השישי.
יוסי, ילד שלי מוצלח
יוֹסִי, יֶלֶד שֶׁלִּי מֻצְלָח הוא שיר ילדים עברי בחרוזים מאת המשורר ע. הלל.
השיר הופיע באלבום של להקת התרנגולים משנת 1963. בנוסף, הוא התפרסם במספר ספרי שירה, ביניהם "יוסי, ילד שלי מוצלח" בהוצאת מסדה עם איוריו של שמואל כץ משנת 1978. בשנת 2010 הופיע השיר כספר עצמאי בהוצאת עם עובד בשם "יוסי ילד שלי מוצלח" עם איוריה של ליאת יניב.
תוכן השיר
השיר עוסק בילד שאמו מַנְחָה אותו, בהנחיה חוזרת בכל בית הפותח סצנה בשיר, למשימה להביא מוצרים מן המכולת, בכל פעם מוצר אחר: בקבוק חלב, כיכר לחם וזיתים, אך הוא שב בכל פעם עם מתנה אחרת: גור כלבים, מפוחית ופרח אדמוני.
השיר בנוי מעשרה בתים, שלוש סצנות ובית אחרון מסכם. כל סצנה נמשכת על פני שלושה בתים ומתחילה ב, ויוסי המתבקש לצאת למשימה על ידי אמו ולהביא מוצרים מן המכולת. ההוראה ברורה (כנראה מכיוון שהאם מכירה את נטייתו של בנה לחולמנות), "לך הבא" או "לך ישר" ומצטרף אליה ביטוי המביע את אהבתה של האם "יוסי, ילד שלי מוצלח".
הסצנה מתחילה בבית בו נמצאים יוסי ואמו, היא עוברת לשדרה בחוץ בה יוסי פוסע. השדרה מקבלת האנשה והיא לוחשת לו ומצייצת לו והוא שוכח את המשימה שאליה נשלח. עיניו רוקדות (דוגמה לסינסתזיה), ונאורות לנוכח השדרה והטבע. דעתו של יוסי מוסחת ולבסוף הוא חוזר אל הבית ואמו כשבידיו מתנות אחרות, והיא מקבלת את הדברים בקינה מהולה בסלחנות "אוי לי, ילד שלי מוצלח".
פירוט הסצנה הראשונה המורכבת משלושה בתים, שני בתים בעלי חמישה טורים ובית שלישי שהוא ססטט, שחוזרים על עצמם עם שינויים קלים בשתי הסצנות הנוספות:
הבית הראשון בנוי מחריזה צמודה א–א–ב–ב–ב כשחָלָב משמש כחרוז בלתי מדויק לתִּשְׁכַּח ומֻצְלָח. בו ניתנות הוראות האם ליוסי ללכת ישר ולא לשכוח להביא בקבוק חלב. בית המסתיים במילים "יוסי, ילד שלי מוצלח" שהוא גם שם השיר.
הבית השני, האמצעי בסצנה, בנוי מחריזה סרוגה א–ב–ב–א–ב. יוסי הפוסע בשדרה ועיניו נאורות לכלב צולע שאותו הוא מחבק, ותמימות עיניו של יוסי מצביעה גם על טוב ליבו בחום ובעזרה שהוא מעניק לגור הכלבים.
הבית השלישי, האחרון בסצנה, הוא ססטס הבנוי בחריזה סרוגה ההופכת לצמודה א–ב–א–ב–ג–ג. בו יוסי חוזר אל הבית, ואל האם המחכה בלי חלב, אך עם כלבלב מתנה. והאם מקבלת את המתנה כפי שרק אם אוהבת יכולה, היא אינה מרוצה מהעדר החלב, אך שמחה על יַלְדָּהּ הטוב והמוצלח שהביא משהו משמח אל הבית.
השיר מסתיים בבית מסכם ובו תיאור הרגשות הקיימים בבית, על אף חסרונם של המצרכים אותם נתבקש יוסי להביא,. כל המתנות שהביא ממלאות את שאר מערכות החושים בבית באופן חיובי. רגשי אהבה, קולות נגינה, נביחות הכלבלב וריחו של הפרח האדמוני.
ביצועים
השיר הולחן על ידי סשה ארגוב וזכה למעל 50 ביצועים שונים, בהם של להקת התרנגולים, חוה אלברשטיין, גלי עטרי ודני מסינג.
בשנת 1975 שלמה ארצי הוציא את אלבום "משחקי 26" כיוון שזה היה גילו דאז, בתוכו השיר "יוסי בן 26", שכתב ארצי כהמשך אירוני לשיר "יוסי, ילד שלי מוצלח".
בשנת 2002 עלתה הצגת ילדים "יוסי ילד שלי מוצלח" שהיא עיבוד של השיר המקורי, בה יוסי מנסה להגיע לאפריקה שם יוכל לצוד אריות. יוצרי ההצגה הם: סשה ארגוב, שלמה גרוניך, טל עומר, ואפי שושני.
בשנת 2011 ה יצא לאור האלבום "מסע אספלט" - פרויקט ביצועים לשיריו המולחנים של סשה ארגוב, שיצא בקול הקמפוס בניהולה המוזיקלי של טלי פולק. את השיר ביצעה באלבום נילי פינק.
מרקו פנטאני
מרקו פנטאני (באיטלקית: Marco Pantani; 13 בינואר 1970 – 14 בפברואר 2004) היה רוכב אופניים איטלקי, אחד מהרוכבים המפורסמים והנערצים ביותר בשנות התשעים של המאה העשרים. נחשב על ידי רבים כאחד מהמטפסים הטובים בדורו ברכיבת כביש מקצוענית.
הקריירה של פנטאני ידעה עליות ומורדות רבים. פנטאני מת בגיל 34 בלבד בעקבות שימוש בקוקאין.
ביוגרפיה
מרקו פנטאני נולד בצ'זנה שבאיטליה. כבר בגיל צעיר החל לרכוב בצורה תחרותית וכבר אז התבלט ביכולת הטיפוס שלו בקטעים ההרריים. אחרי שזכה לניצחון במרוץ האופניים היוקרתי לרוכבים צעירים הבייבי ג'ירו ב-1992, הצטרף לקבוצה המקצוענית קאררה.
ב-1994 השיג את ניצחונותיו הראשונים כשזכה בניצחונות בקטעים בג'ירו ד'איטליה. כמו כן, הוא זכה בשנה זו במקום השלישי בדרוג הכללי בטור דה פראנס וניצח את דירוג הצעירים.
ב-1995 ניצח בשני קטעים בטור דה פראנס. אחד מהקטעים הללו הסתיים בפסגת האלפ ד'ואז שהיא הפסגה שניצחון בה נחשב כיוקרתי ביותר במרוץ. פנטאני שיחזר את הישגו מ-1994, וניצח שוב בדירוג הצעירים. בסוף שנה זו נפצע פנטאני קשה בתאונה בזמן מרוץ. שוטר רשלן שחרר את התנועה, שנחסמה בזמן מרוץ. פנטאני התרסק על מכונית, ברכו זזה ממקומה והוא כמעט סיים את הקריירה שלו. תקופת השיקום שלו ארכה שנה וחצי.
ב-1997 זכה בניצחונות בשני קטעים ובמקום השלישי בדרוג הכללי בטור דה פראנס, הפעם במדי קבוצת מרקטונה אונו בה המשיך לרכוב עד סוף הקריירה שלו. ממרוץ הג'ירו ד'איטליה של שנה זו נאלץ לפרוש, לאחר שניסה להתחמק מחתול שחצה את דרכו, התהפך ונפצע.
שנת 1998 הייתה שנת השיא בקריירה של פנטאני. הוא זכה בשנה זו גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס והיה לאחד הרוכבים הבודדים בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה שהצליחו לזכות בשנה אחת בשני מרוצי האופניים היוקרתיים ביותר. נדירה לא פחות, הייתה זכייתו בטור דה פראנס של רוכב שנחשב כמטפס טהור. שיאו של הטור דה פראנס באותה שנה ונקודת המפנה במרוץ היו בקטע בהרי האלפים שבו ניצח פנטאני והשיג את יריבו העיקרי – יאן אולריך בכתשע דקות. ב-2014 הופיע שמו של פנטאני ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004.
לאחר תקופת השעיה הוא חזר להתחרות וניצח בשנת 2000 עוד שני קטעים בטור דה פראנס. אחד מהקטעים הללו הסתיים בפסגת המון ונטו (אחת מהפסגות המפורסמות של הטור דה פראנס) והביא לסכסוך מתוקשר בין פנטאני ובין מנצח הטור דה פראנס באותה שנה – לאנס ארמסטרונג. ארמסטרונג רמז על כך שהוא ויתר על הניצחון בקטע מתוך כבוד לפנטאני ופנטאני נעלב מהמחווה. בקטע מספר 16 באותה שנה הוא פרץ מוקדם מאוד ובכך התיש את ארמסטרונג וחברי קבוצתו. פנטאני אמר מאוחר יותר כי כוונתו הייתה "לפוצץ את הטור". את אותו קטע סיים פנטאני בפיגור של יותר מ-13 דקות מהמנצח ופרש מהמרוץ. הייתה זו הופעתו האחרונה בטור דה פראנס.
בשנים הבאות ניסה פנטאני לחזור ליכולת שאפיינה אותו בשנות השיא שלו אך ללא הצלחה. בשנת 2001 בוטלה השתתפותו בג'ירו ד'איטליה על ידי פדרציית האופניים האיטלקית וזאת עקב המצאות חומרים אסורים בחדרו. לאחר 6 חודשים השעייתו בוטלה מחוסר הוכחות. ב-2003 הוא אושפז בקליניקה פרטית לטיפול בדיכאון.
בפברואר 2004 נמצא פנטאני מת בחדר המלון שלו ברימיני (איטליה). בחקירה שלאחר המוות נקבע כי סיבת המוות היא התקף לב שנבע ממנת יתר של קוקאין.
החל משנת מותו, 2004, מדי שנה, נערך לזכרו מרוץ אופניים חד-יומי, "ממוריאל מרקו פנטאני", שמתחיל בעיר מגוריו, צ'זנטיקו, ומסתיים בעיר הולדתו, צ'זנה.