cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם שולקמן
הכשרה ועבודה
בשנת 1910 עבר שולקמן למושבת האמנים דטלינגן. משם שלח עבודות לתערוכות שונות. הוא עבד על התמונה "לפני השירות" במשך שישה חודשים. ב-17 באוקטובר כתב ביומנו: "לא תמיד היה תענוג לעבד את פרטי פנים הכנסייה. תמונה זו אמורה להיות כעת הניסיון האחרון שלי להצליח כצייר דמות, לפחות כאן בצפון גרמניה. אני בטוח שהתמונה הזו תזכה לא מעט לתשומת לב".
הוא הופיע לראשונה בוורפסוודה בשנת 1900 ולבסוף התיישב שם בשנת 1910. הוא חש אכזבה עמוקה מהיינריך פוגלר, שעם אחותו הוא רצה להתחתן.
הוא נפטר בקיץ 1944 בבית בוורפסוודה.
יצירה
בשנת 1904 השתתף שולקמן בתערוכה הגדולה ה-34 של אמני ברמן. עבודתו, "דיוקן אבי", מצוינת בקטלוג התערוכה. התחריטים הרבים שלו, המבוססים על הבשורה, המחזור "עידנים ועונות" לא שרדו. הם ידועים רק ממכתבים וביקורות.
וילהלם שולקמן צייר ככל הנראה עד סוף ימיו, אך עבודתו המאוחרת לא שרדה. ייתכן שהוא השמיד אותה בעצמו בשלב דיכאוני.
הוא מעולם לא הסתגל לטעם של זמנו, שהעדיף ציירי היסטוריה ותמונות ז'אנרי.
פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים
פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי, שנוסד על ידי האדריכלים יונה פיטלסון, שמואל שילה ומירון יעקובסון בשנת 1976.
פעילות
המשרד מתמחה בתכנון רב מקצועי וכולל צוות של 42 אנשי מקצוע ובהם אדריכלים, מתכנני ערים, עורכי פרוגרמות, ומנהלי פרויקטים. עיקר ההתמחות בתחום התכנון היא במגזר הציבורי, כשבין השאר תכנן את אזור חניוני הרכבים בטרמינל 3 בנתב"ג, את המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש, המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וכן בסיסי האימונים החטיבתיים של חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים. בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 השלים המשרד תכנון של מספר תוכניות מתאר ארציות שהבולטות שבהן היו תמ"א 38 לחיזוק מבנים קיימים בפני רעידות אדמה, תמ"א 36 למתקני תקשורת וכמה תוכניות בת לתמ"א 34 העוסקות במשק המים לרבות מתקני התפלה, איגום והחדרה, נחלים וניקוז. בשנים האחרונות השתלב המשרד בעבודת משרד הכלכלה והערך סדרה של פרוגרמות וסקרים לקראת תכנונם של אזורי תעשייה חדשים ומורחבים. בתחום התחבורה מעורב המשרד כבר משנותיו הראשונות בתכנונן של מערכות התחבורה המתקדמות בישראל ובראשן הרכבת הקלה בירושלים ובמטרופולין גוש דן. המשרד מלווה את תוכנית האב לתחבורה במטרופולין גוש דן, ערך את התוכניות הסטטוטוריות לחלק מהקווים וכן תכנן את הקו החום החוצה את העיר ראשון לציון.
המשרד ממוקם מאז 2017 במגדל ב.ס.ר. 4 שב-BBC - בני ברק ביזנס סנטר.
ספר ההיסטוריה של הפרנקים
ספר ההיסטוריה של הפרנקים (בלטינית: Liber Historiae Francorum) הוא כרוניקה שנכתבה בעילום שם במהלך המאה ה-8. החלקים הראשונים שימשו כמקור משני לפרנקים המוקדמים בתקופתו של מרקומר (המאה ה-4), הנותן תקציר של האירועים עד זמנם של המרובינגים המאוחרים. החלקים הבאים של הכרוניקה הם מקורות ראשוניים חשובים להיסטוריה של זמנם. הם מספקים תיאור של המשפחה הפיפינידית באוסטרזיה לפני שהפכו לקרולינגים המפורסמים.
"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" משתמש בחומר רב מהחיבור המוקדם יותר, "ההיסטוריה של הפרנקים" (Historia Francorum) מאת הבישוף וההיסטוריון גרגוריוס מטור, שהושלם בשנת 594.
חיבור זה הוא אחד המקורות החשובים ללימוד ההיסטוריה של הממלכה המרובינגית המאוחרת. חלקו הראשון מסכם את ששת הספרים הראשונים של חיבורו של גרגוריוס מטור, וחלקו השני מתאר את ההיסטוריה המרובינגית בשנים 584–727.
מחבר, תאריך ומגמות
הספר חובר באזור סואסון בשנות ה-20 של המאה ה-8, אולי בידי נזירות. ריצ'רד גרברדינג (Richard Gerberding), עורך מודרני של הטקסט, מצדיק את הקוהרנטיות והדיוק של התיאור של החיבור, תוך שהוא נותן סיבות למיקום הסופר האנונימי בסואסון, שהיה כנראה חלק מהמנזר המלכותי של סן-מדאר. גרברדינג מאפיין את המחבר כנויסטריאני וכ"מרובינגי נאמן, חילוני בניגוד לבעל נטייה כנסייתית, ומעריץ נלהב וכנראה בן למעמד האצולה המבוסס על עמק הסן-אואז שאת מעלליו, מלחמותיו ומלכיו הוא מתאר".
את "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" נהוג לתארך לשנת 727 בגלל התייחסות לסוף השנה השישית של שלטונו של תיאודריך הרביעי. הוא מציע פרספקטיבה נויסטריאנית של עידן המאיורדומוס של הארמון, שבו הסיעות של בעלי הנכסים הטריטוריאליים הגדולים יכלו להיות בשליטה ובאיזון רק על ידי הלגיטימיות המקודשת של המלך המרובינגי. כנרטיב שנקרא באופן נרחב, "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" עזר ליצור תחושת סולידריות תרבותית בקרב קהל הקוראים לו הוא נועד, שאת נטיותיו הוא מספק, ושאת האג'נדה הפוליטית שלו הוא מקדם.
באשר לאג'נדה זו, פוראקר (Fouracre) וגרברדינג מראים שהספר תומך במלכי השושלת המרובינגית רק אם הם שולטים בהתייעצות עם האצילים הגדולים. האצילים, בתורם, נתמכים רק אם הם אינם שואפים מעל מעמדם.
ספר זה הוא אחד מתוך קורפוס של ספרי היסטוריה חדשים שנכתבו במאה ה-8, והועתקו והופצו באופן נרחב במאה ה-9.
תוכן הספר
מלכתחילה מבטיח הספר להציג את מוצאם ומעשיהם של המלכים הפרנקים והפרנקים בכלל. הוא קובע כי מוצאם של הפרנקים מקבוצה של פליטים טרויאנים, בדומה לפליטים האיטלקים של אינאיס, שמצאו את עצמם בחוף הצפוני של הים השחור, לפני שעשו את דרכם על פני המישור הדנובי לחבל הריין. כדי להשיג זאת, הספר מסתמך במידה רבה על הבישוף וההיסטוריון הגאלו-רומי גרגוריוס מטור, שמת בשנת 594, שאת ההיסטוריה שלו הוא מקצר ולעיתים מגדיל ומקביל.
19 הפרקים האחרונים (35–53 במהדורה של ברונו קרוש) מציגים תיאור בלתי תלוי של האירועים בארצות הפרנקיות במאה ה-7 ובתחילת המאה ה-8.
החיבור מתחיל עם כלותאר השני (584–629), שהחל את שלטונו כמלך-ילד של נויסטריה, אחת הטריטוריות הקטנות ביותר של פרנקיה. הוא היה תחת עוצרותה של אמו, פרדגונד, ובברית לא קלה עם דודו של כלותאר גונתרם, מלך בורגונדיה (מת בשנת 592). כלותאר קיבל את מלוא השלטון על נוסטריה עם מות אמו בשנת 597 והמשיך את הריב של אמו עם המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה באותה רשעות ושפיכות דמים, ולבסוף השיג את הוצאתה להורג בצורה אכזרית במיוחד בשנת 613 ואיחד את פרנקיה תחת שלטונו. כמו אביו, הוא הגדיל את שטחיו על ידי פלישה אליהם לאחר מותם של מלכים אחרים.
שלטונו של כלותאר היה ממושך ביחס לתקופתו, שבה הייתה שחיקה מתמשכת של כוחה של המלוכה על ידי האצולה על רקע סכסוכים בין המרובינגים. צו פריז בשנת 614, שעסק בכמה היבטים של מינויים לתפקידים ומנהל הממלכה, פורש בדרכים שונות על ידי היסטוריונים מודרניים. בשנת 617, כלותאר הפך למאיורדומוס, תפקיד לכל החיים, צעד חשוב בהתקדמות המשרה הזאת מהיותה בתחילה ניהול בית המלוכה לראשות הממשל בפועל, ובסופו של דבר למלוכה, תחת פפין הצעיר בשנת 751. כלותאר העביר את השלטון על אוסטרזיה לבנו הצעיר דגוברט הראשון בשנת 623. באופן יוצא דופן עבור מלך מרובינגי, הוא חי חיי מונוגמיה, אם כי עקב מקרי מוות היו לו שלוש מלכות. הוא היה בדרך כלל בעל ברית של הכנסייה, ואולי בהשראת הדוגמה של דודו גונתרם, נראה כי שלטונו חסר את מעשי הרצח שבוצעו על ידי רבים מקרובי משפחתו, למעט הוצאתה להורג של ברונהילדה.
פרק 43 מתאר בתמציתיות את ניסיון נטילת הכתר של אוסטרזיה על ידי המאיורדומוס הפיפינידי גרימואלד הזקן. התיאור מסתיים במותו של גרימואלד בעינויים תחת כלוביס השני ששלט בנויסטריה. פרק 44 מעיר על כלוביס השני: "בה בעת, הוא הביא חורבן לממלכת הפרנקים באסונות כבדים. יתר על כן, לכלוביס זה היה כל סוג של הרגל מלוכלך. הוא היה מפתה ומבזה נשים, גרגרן ושיכור. על מותו ועל סופו, לא ניתן לומר דבר בעל ערך היסטורי. סופרים רבים מגנים את סופו משום שאינם יודעים את מידת הרוע שלו. לפיכך, באי ודאות לגבי זה, הם מפנים אחד אל חברו". שאר פרק זה ותחילת הפרק הבא נמתחים בין מותו של כלוביס השני, המתוארך בדרך כלל לסוף שנות ה-50 של המאה ה-7, לבין עלייתו של תיאודריך השלישי, המתוארך בדרך כלל לשנת 673, לאחר ארבע שנות שלטון של "המלך הילד כלותאר".
פרקים 45 ואילך מספקים תיאור עוין של אברוין, המאיורדומוס של נויסטריה. בניגוד לתיאורו של כלוביס השני שצוטט לעיל, למחבר יש רק שבחים לכילדברט השלישי, "אדם מפורסם", אותו הוא מתאר כ"אדון הזיכרון הטוב המפואר, כילדברט, המלך הצודק". פרקי הסיום מכסים בעיקר את קרל מרטל.
אזור המערב (קמרון)
אזור צפון-מערב (בצרפתית: Région de l'Ouest) הוא אזור בקמרון.
באזור מתגוררים 1,921,590 תושבים (נכון ל-2015). בירת האזור היא באפוסם.
נפות
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-8 נפות.
נובל
{{פירושונים| אישים:
The Rev
ג'יימס אוון סאליבן (9 בפברואר 1981 - 28 בדצמבר 2009) היה מוזיקאי אמריקאי הידוע בשם הבמה "The Rev". סאליבן היה מתופף להקת Avenged Sevenfold, והסולן והפסנתרן בלהקת "Pinkly Smooth".
ביוגרפיה
סאליבן מת ב-28 בדצמבר 2009, בעקבות מנת יתר של תרופות ואלכוהול. לאחר מותו זכה בפרס המתופף הטוב ביותר, בתחרות Revolver Golden God Awards. חברי להקתו Avenged Sevenfold הספידו אותו בהצהרה רשמית:
אחרי מותו של סאליבן, חברו ללהקה סיניסטר גייטס כתב והקדיש לו את השיר "So Far Away", שהפך ללהיט מצליח.
ציוריו של אדולף היטלר
אדולף היטלר (בגרמנית: Adolf Hitler; 20 באפריל 1889 – 30 באפריל 1945) היה הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, וכן מנהיג המפלגה הנאצית משנת 1921 ועד להתאבדותו בבונקר שלו בברלין. במהלך השנים שלפני הפיכתו לפוליטיקאי, היה גם צייר ואמן.הוא הפיק מאות עבודות ומכר את ציוריו וגלויותיו כדי לנסות להתפרנס בשנות מגוריו בווינה (1908–1913). למרות הצלחה מעטה מבחינה מקצועית, הוא המשיך לצייר לאורך כל חייו.
מספר ציורים שלו נתפסו לאחר מלחמת העולם השנייה ונמכרו במכירה פומבית בעשרות אלפי דולרים. אחרים נתפסו על ידי צבא ארצות הברית ועדיין מוחזקים בידי ממשלת ארצות הברית.
הדעה הכללית על עבודתו מעורבת; הוא ספג ביקורת על היותו קר וחסר תחושה, ורבים טענו כי להיטלר היה כישרון גדול יותר כאדריכל מאשר כצייר, אף הוכח כיצד התייחס ביתר דקדקנות לפרטי האדריכלות בציוריו בהשוואה לפרטים אחרים כמו עצים או אנשים, אותם עיצב בצורה גולמית ומגושמת.
שאיפה אמנותית
באוטוביוגרפיה שלו, מיין קאמפף (מאבקי) משנת 1925, תיאר אדולף היטלר כיצד בצעירותו רצה להיות אמן מקצועי, אך חלומותיו נהרסו מכיוון שנכשל בבחינת הקבלה לאקדמיה לאמנות בווינה היטלר נדחה פעמיים על ידי המכון, פעם אחת בשנת 1907 ופעם שנייה בשנת 1908. בבדיקתו הראשונה הוא עבר את החלק המקדים שהיה ציור שתיים מהסצנות האיקוניות או התנכיות שהוקצו בשתי בחינות של שלוש שעות כל אחת. החלק השני היה לספק תיק עבודות שהוכן בעבור הבוחנים. צוין כי עבודותיו של היטלר הכילו מעט מדי ראשים או פרצופים. אקדמיה סברה שיש לו כישרון רב יותר באדריכלות מאשר בציור. אחד המדריכים, אשר היה אוהד למצבו והאמין שיש לו כישרון כלשהו, הציע לו לפנות לבית הספר לאדריכלות של האקדמיה. עם זאת, הדבר חייב חזרה לבית הספר התיכון ממנו נשר ואליו לא היה מוכן לחזור.
על פי שיחה באוגוסט 1939, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שפורסמה בספר הכחול הבריטי, אמר היטלר לשגריר הבריטי נוויל הנדרסון, "אני אמן ולא פוליטיקאי. ברגע שבעיית הפולנים תסודר, אני רוצה לסיים את חיי כאמן."
התקופה בווינה
בין 1908 ל-1913 היטלר צבע גלויות וצייר בתים למחייתו. את הדיוקן העצמי הראשון שלו הוא צייר בשנת 1910 בגיל 21. ציור זה, יחד עם שנים עשר ציורים אחרים של היטלר, התגלה על ידי סמל רב-סרן ווילי ג'יי מק'מקנה בשנת 1945 באסן, גרמניה.
סמואל מורגנשטרן, איש עסקים יהודי אוסטרי ושותף עסקי של היטלר הצעיר במהלך תקופתו בווינה, קנה רבים מציוריו של היטלר הצעיר. לפי מורגנשטרן, היטלר הגיע אליו לראשונה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בשנת 1911 או בשנת 1912. כשהיטלר הגיע לראשונה לחנות הזגגות של מורגנשטרן, הוא הציע למורגנשטרן שלושה מציוריו. מורגנשטרן שמר מאגר מידע על קהל לקוחותיו, דרכו ניתן היה לאתר את רוכשי ציוריו של היטלר הצעיר. נמצא שרוב קוניו היו יהודים. לקוח חשוב של מורגנשטרן, עורך דין בשם יוזף פיינגולד, קנה סדרת ציורים של היטלר המתארת את וינה העתיקה.
מלחמת העולם הראשונה
כאשר היטלר שירת במלחמת העולם הראשונה בגיל 25 בשנת 1914, הוא נשא עמו נייר וקנבס משובחים לחזית הצרפתית ובילה את שעותיו החופשיות בציור וברישום. העבודות שצייר בתקופה זו היו מהאחרונות שלו לפני שהפך לפוליטיקאי. נושאי הציור שלו כללו בתי איכרים, תחנות הלבשה וכו'.
מכירות פומביות
מספר ציורים של היטלר נתפסו על ידי צבא ארצות הברית (חלק מיצירותיו עדיין בגרמניה) בסוף מלחמת העולם השנייה. הם הועברו לארצות הברית עם חומרים אחרים שנתפסו והם עדיין מוחזקים על ידי ממשלת ארצות הברית שסירבה לאפשר את הצגתם. ציורים אחרים הוחזקו על ידי אנשים פרטיים. בשנות האלפיים מספר מעבודותיו החלו להימכר בסדרת מכירות פומביות. בשנת 2009 מכר בית המכירות מולוק משורפשייר 15 מציוריו של היטלר בסכום כולל של 97,672 ליש"ט (143,358 דולר). ואילו Ludlow's מכרו 13 מעבודותיו תמורת יותר מ־100,000 אירו. במכירה פומבית בשנת 2012 בסלובקיה, אחד מציוריו נמכר בעבור 32,000 אירו. וב־18 בנובמבר 2014, ציור בצבעי מים של היטלר אשר היה עד אותה עת במשרד הרישום הישן במינכן נמכר תמורת 130,000 אירו במכירה פומבית בנירנברג. צבעי המים כללו שטר קניין ומכתב חתום מאת אלברט בורמן (גרופנפיהרר אשר היה שומרו האישי, מקורבו של היטלר ואחיו הצעיר של מרטין בורמן, מזכירו האישי של היטלר), מה שאולי תרם לגריפת המחיר המכירה היחסית גבוה שלו. ביולי 2017 מכרה מולוק שתי תמונות שמן נדירות. האחת מראה בית ליד אגם.
קבוצת חוקרים מעריכה כי יש רק 300 עבודות שהושלמו על ידי היטלר לאורך חייו; עם זאת, היטלר הזכיר בספרו, מיין קאמפף, כי בהיותו בווינה, הוא הצליח לצייר שניים או שלושה ציורים ביום. גם אם היה מצייר דיוקן אחד ביום במשך השנים שבילה בווינה, המספר הזה יהיה הרבה יותר מ־600. פיטר ג'אהן, אולי אחד המומחים הבולטים בתחום אמנותו של היטלר, אמר שיש לו שני ראיונות עם היטלר. היטלר אמר כי בשש השנים שבילה בווינה ובמינכן, בין השנים 1908–1914, צייר למעלה מאלף ציורים, כמה מהם בצבעי שמן, לדוגמה: "עץ על יד דרך", משנת 1911.
ג'אהן היה אחד האנשים המקוריים שהוקצה על ידי שולטה סטרטהאוס, לפני שהיטלר סיפח את אוסטריה בשנת 1938. סטרטהאוס מונה על ידי היטלר בשנת 1936 לאתר ולקנות ציורים שהיטלר צייר בין השנים 1907 ל-1912, ובין השנים 1921 ל-1922. ג'אהן בילה כמעט ארבע שנים במעקב אחר עבודותיו המוקדמות של היטלר, עד שנקרא לשירות צבאי. ג'אהן הפך ליועץ האמנות לשגרירות גרמניה בווינה בשנת 1937, שם היה מחפש, רוכש ואוסף יצירות בודדות מאמנותו של היטלר, על מנת לכאורה להשמיד את רוב הציורים. ג'אהן מכר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות היטלר, כ-18 פריטים, עם מחיר מכירה ממוצע של כ-50,000 דולר.
אחד האוספים הפרטיים הנרחבים ביותר של אמנות היטלר שוכן במוזיאון הבינלאומי למלחמת העולם השנייה בנטיק, מסצ'וסטס.
אבחון
בשנת 1936, לאחר שראה את הציורים שהגיש היטלר לאקדמיה לאמנות בווינה, כתב ג'ון גונתר: "הם פרוזאיים, נטולי קצב, צבע, תחושה או דמיון רוחני לחלוטין. הם רישומי אדריכלים כואבים ומדויקים; ולא תו יותר. אין פלא שהפרופסורים בווינה אמרו לו ללכת לבית ספר לאדריכלות ולוותר על אמנות טהורה כחסרת תקווה".
מבקר אמנות מודרני אחד נתבקש בשנת 2002 לסקור כמה מציוריו של היטלר מבלי שנאמר לו מי צייר אותם. לדבריו, הם היו די טובים, אך הסגנון השונה בו צייר דמויות אנושיות ייצג חוסר עניין עמוק באנשים.
בדו"ח שכותרתו "צבעי המים של היטלר: מחווה לעבודות אומנות משוחזרות לרודולפו סיביו", שהוכן על ידי פרטלי אלינרי, סרחיו סלבי דוחה את אפיונו של היטלר כ"צייר יום ראשון עגום" ומתאר אותו במקום זאת כ"צייר מקצועי לזמן קצר" של "נופים אורבניים משעממים וטריוויאליים".
יצירות
בהיותו עובד בעיקר בצבעי מים, השתמש היטלר במדיום כדי להביע גם את אהבתו לציור וגם לאדריכלות. צ'ארלס סניידר אמר כי שימושו של היטלר בצבעי מים מראה לעיתים קרובות תשומת לב מפורטת לאדריכלות בניגוד לטיפול הרשלני בצמחים ובעצים אשר היה מקובל ביצרותיו לרוב. חצר בית המגורים הישן במינכן (1914) היא יצירה בצבעי מים מאת היטלר, בה, הוא מתאר את בניין ה"אלטר הוף", בניין אבן אשר ניצב מול אחוזה גדולה. בתקופת מגוריו במינכן, בילה היטלר את רוב ימיו בקריאה וציור, וקידם את חלומו כאמן עצמאי.
הציור מראה את סגנונו ושליטה בצבעי מים כדי ליצור תיחום קפדני של הבניין, אך מצד שמאל אנו רואים שני עצים עומדים רכים עם, מעברים עדינים ואף לא ברורים, המייצרים ניגוד לקווים הקשים והברורים של הבית. משמאל מצוירת מזרקה קטנה בין שני עצים.
חצר בית המגורים הישן במינכן ועוד כמה ציורים של היטלר מאוחסנים במרתף של מרכז הצבא להיסטוריה צבאית בוושינגטון הבירה, שמעולם לא הוצגו לציבור הרחב בשל אופיים השנוי במחלוקת.
שמשו-דיתנה
שַמְשו-דיתַנַה (גם שמשודיתנה) היה מלך אמורי, המלך האחד עשר והאחרון בשושלת הראשונה של מלכי בבל. הוא מלך במשך 30 שנה, בין השנים 1625–1595 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה התיכונה. או בין 1561–1531 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה הנמוכה. הוא היה בנו ויורשו של המלך עמי-צדוקה.
שמשו-דיתנה הורד מכס המלוכה ונלקח בשבי על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון שפלש לבבל והרס אותה. לאחר נפילת השושלת הראשונה, בבל נכנסה לתקופת חושך קצרה שבה היא נשלטה כנראה על ידי שושלת ארץ-הים, במאה ה-16 לפנה"ס עולה לשלטון בבבל השושלת השלישית של מלכי בבל שהייתה שושלת כשית.
קלאו צהוב-ראש
קלאו צהוב-ראש (שם מדעי: Rhabdotorrhinus exarhatus) הוא מין של עוף טרופי במשפחת הקלאוניים האנדמי לאינדונזיה באזור סולאווסי ולאיים הסמוכים.
מאפיינים
קלאו צהוב-ראש חי בביצות ויערות עד. הוא קלאו קטן יחסית למינים האחרים במשפחה, אורכו רק 53 ס"מ לעומת מינים אחרים במשפחה שאורכו של הגדול מביניהם יכול להגיע ל-130 ס"מ.
הגוף והצוואר שחורים, על הצוואר יש עיגול צהוב גדול מאוד ומסביבו עיגול לבן דק. המקור צהבהב עם פסים שחורים והקסדה חומה. הקלאו אוכל תאנים, פירות וחרקים. הוא חי באזורים גבוהים יחסית, בגובה של כ-1,100 מטרים מעל פני הים. הקלאו הוא עוף חברותי, להקות של קלאויי סולאווסי נצפו בקבוצות של כעשרים פרטים. נוסף על כך, בעת הקינון, שאר חברי הלהקה שבה נמצא הזוג מסייעים לזוג.
קינון
עונת הרבייה נצפתה בשני קינים של תת-המין Penelopides exarhatus exarhatus מחודש אפריל עד יוני. הנקבה כולאת את עצמה בקן למשך כחודשיים או שלושה חודשים. היא דוגרת על הביצים במשך כ-16–19 ימים, בעוד הזכר מביא לה ולגוזלים אוכל. גודל התטולה בממוצע הוא שתי ביצים. לעיתים כשלושה קלאויים נוספים אוספים בשביל הנקבה אוכל או משמשים כשומרים על הטריטוריה של הזוג שגודלה יכול להגיע ל-139 דונם. רוב המזון שלהם בתקופת הרבייה הוא פירות (כ-85%). בתקופת הקינון הזכר מביא לנקבה מזון.
ספקולציה
סְפֶּקוּלַצְיָה (בעברית: השערה) היא סברה, הנחה מתוך אמדן ושיקול הדעת בלבד, בלא ביסוס מדויק. המונח יכול להתייחס גם ל:
מכונת ירייה בזה 15 מ"מ
מכונת ירייה בזה היא מקלע כבד בקוטר 15 מ"מ, שפותחה במפעלים בצ'כיה ויוצרה ברישיון על ידי תעשיית הנשק הבריטית.
פיתוח
המקלע תוכנן על ידי הצ'כי ואצלב הולק (Václav Holek).
בשנת 1937 החלו בצבא הבריטי בחיפושים אחר נשק הפועל על קרור אוויר שיחליף את מכונת הירייה הישנה מתקופת מלחמת עולם ראשונה מסוג ויקרס שפעלה על קירור מים. הכוונה הייתה לספק מכונת ירייה מסוג אחד לכל יחידות החי"ר והמשוריינות, כולל הטנקים.
בסופו של דבר נבחרה מכונת ירייה בשם ZB vz/53 שנקראה גם vz/53.
המקלע פותח בשני קטרים: 7.92 מ"מ כמקלע בינוני שנקרא על ידי היצרן בשם vz.37, וה"בזה", בקוטר 15 מ"מ אשר שימש כמקלע כבד.
Ginetta G15
סך הכול יוצרו 800 יחידות.
ק.ג.ב.
ק.ג.ב. ("קומיטט גוסודרסטוונוי בזופסנוסטי", ; КГБ – "הוועדה לביטחון המדינה"; בעברית מתועתק גם בצורת: קג"ב, קרי: קָה-גֶה-בֶּה; מוכר בישראל גם בראשי התיבות הלטיניים - KGB). הגוף המרכזי שעסק בריגול, היה ארגון הביון וכן המשטרה החשאית של ברית המועצות, החל מה־13 במרץ 1954 ועד ה-6 בנובמבר 1991. המפקדה הראשית של הק.ג.ב. נמצאה בכיכר דזרז'ינסקי 1 (כיום לוביאנקה) שבמוסקבה.
עם תפקידי הק.ג.ב. נמנו סיכול ריגול, ביון חוץ, חקירת פשיעה חמורה, אבטחת אישים, שמירת מתקנים רגישים, אבטחת הגבולות, פיצוח צפנים, ריגול אלקטרוני ומאבק בחתרנות ובמתנגדי המשטר הסובייטי.
רקע
לאחר מות סטלין במרץ 1953, איחד לברנטי בריה, ראש הק.ג.ב דאז, את המוו"ד ("משרד הפנים" הסובייטי, אם כי משמעות כינוי זה שונה מאשר ברוב מדינות העולם) ואת ה-מ.ג.ב ("המשרד לביטחון המדינה") לגוף אחד, המוו"ד. כעבור שנה הוצא בריה להורג, והמוו"ד פוצל. המוו"ד החדש שמר על סמכויותיו בתחומי ביטחון פנים (המשטרה ושמירת החוק) בעוד הק.ג.ב. החדש קיבל את האחריות על כל שאר הפונקציות של ביטחון הפנים והחוץ.
תולדות הארגון
היוזמה להקמת הארגון הגיעה ב-4 בפברואר 1954 כאשר שר הפנים הסובייטי סרגיי קרוגלוב פנה בהצעת להקמת הארגון אל הוועד המרכזי של המפלגה. ההצעה נידונה בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה ב-8 בפברואר 1954 כאשר הצעתו נתקבלה והוקמה הוועדה לענייני ביטחון המדינה של מועצת השרים הסובייטית (Комитет по делам государственной безопасности при Совете Министров СССР).
ב-13 במרץ 1954 הונפק הצו להקמת הוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.) שהוקם מתוך מחלקות ייעודיות לביטחון פנים של משרד הפנים הסובייטי. לראשות הק.ג.ב. מונה סגן שר הפנים, הקולונל איוואן סרוב.
זמן קצר לאחר הקמתו עבר הק.ג.ב. ארגון מחדש וקיצוץ מסיבי במצבת כוח האדם שלו עקב אווירת הדה-סטאליניזציה, מדיניות הטיהור מפולחן האישיות של יוסיף סטלין, לאחר מותו. כוח האדם בק.ג.ב. קוצץ ב-50% כמעט. למעלה מ-3,500 מחלקות אזוריות פורקו וכמה יחידות מבצעיות אוחדו למנגנון מרכזי.
בתקופת המרד ההונגרי בשנת 1956 נטלו אנשי הארגון חלק פעיל בדיכוי המהומות בהונגריה. אנשי הק.ג.ב. עצרו את שר ההגנה ההונגרי פל מאלטר, ולאחר מכן ביצעו מעצרים המוניים כאשר 846 מהעצורים נשלחו למאסר בבתי כלא סובייטים.
החל משנות ה-60, ובעיקר תחת יורי אנדרופוב שניהל את הארגון במשך יותר מעשור, התעצם הק.ג.ב. וסמכויותיו גדלו; הק.ג.ב. השתמש בשיטות כוחניות לחילוץ הודאות מנחקרים, ונודע כמנגנון דיכוי אלים. ראש הארגון זכה למושב בנשיאות המפלגה. ב־5 ביולי 1978 שינה הק.ג.ב. את שמו ל"ק.ג.ב. של ברית המועצות" ויושב ראש הק.ג.ב. קיבל מושב במועצת השרים.
סוכנות הידיעות טא"ס שימשה, בין השאר, כחברת קש בשירות הק.ג.ב.
הארגון פורק לבסוף בשל השתתפות ראשו, הגנרל-קולונל ולדימיר קריוצ'קוב בניסיון ההפיכה הכושל של אוגוסט 1991 כנגד נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב. קריוצ'קוב השתמש ברבים ממשאבי הק.ג.ב. על מנת לעזור לניסיון ההפיכה. ולבסוף נעצר, והגנרל ואדים בקאטין מונה ליושב-ראש ב-23 באוגוסט 1991 על מנת להוביל את פירוק הארגון. עם מינויו ניסה הגנרל בקאטין להוביל רפורמה להפיכת הק.ג.ב. מ"החרב והמגן של המפלגה" לגוף מודיעיני מודרני. באותה עת גורבאצ'וב הקים את הוועדה לחקירת פעילות גופי הביטחון בראשותו של סרגיי סטפאשין, אז חבר הסובייט העליון. צעדים אלה הובילו לרפורמה מבנית במבנה הק.ג.ב. לקראת פירוקו הסופי.
באוגוסט 1991 המחלקה לתקשורת ממשלתית, מינהל 8 של הק.ג.ב. (הצפנה ותקשורת ממשלתית) ומינהל 16 (מודיעין אותות) הופרדו מהארגון והפכו לוועדה לתקשורת ממשלתית שהוכפפה לנשיא ברית המועצות. בספטמבר 1991, מינהל 9 שהיה אחראי לאבטחת מנהיגי המפלגה פורק והפך למינהל האבטחה והוכפף אף הוא לנשיא. באותו הזמן פורקה גם המחלקה למעקב אחר ארגונים דתיים ועד אוקטובר 1991 קוצצו מרבית מסמכויות המעקב של הק.ג.ב. ב-22 באוקטובר 1991 הוקם שירות הביון המרכזי של ברית המועצות מתוך מינהל 1 בק.ג.ב. ושירות הביטחון הבין-רפובליקני מתוך מינהל 2 כאשר תפקידי אבטחת גבולות המדינה עברו לידי הוועדה לאבטחת גבולות המדינה.
ב־6 בנובמבר 1991 כבר חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי.
פרס הארווי
עקרונות הפרס
בכל שנה מוענקים שני פרסים בגובה 75,000 דולר, בנושאים שונים, הנקבעים על פני סבב של חמש שנים:
המועמדים לפרס צריכים להיות אנשים חיים (ולא ארגונים), ללא תלות באזרחות, בגיל או במגדר. המגבלות היחידות על המועמדות לפרס הן תקופת צינון של חמש שנים למי שקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון, ובנוסף לא יוגשו מועמדויות של עובדי הטכניון וחברי הוועד המנהל. מי שזכה בפרס נובל או בפרס וולף לא יזכה בפרס הארווי אלא אם כן תרם, מאז קבלת אותו פרס, תרומה משמעותית בתחומו. אסורה הגשת מועמדות עצמית, או הגשת מועמדות בשם ארגונים. מגישי המועמדות נדרשים לשמור את המידע בסודיות ולא ליידע את המועמדים.
את המועמדות רשאים להגיש חברי הקורטוריון, הוועד המנהל והסנאט של הטכניון; חתני פרס הארווי; חברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; נשיאים, משנים לנשיא ודיקנים במוסדות מוכרים להשכלה גבוהה ולמדע בישראל ובחו"ל; ואישים אחרים, חברי ארגונים וקבוצות וגם יחידים, כפי שקובעת המועצה מדי שנה.
המועמדויות נשקלות על ידי מועצת הפרס, הכוללת את נשיא הטכניון, אחד מסגני הנשיא, דיקן בית הספר למוסמכים, ושני נציגים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וסנאט הטכניון. המלצות המועצה מועברות לוועדות מקצועיות בתחומים השונים ולוועדת סנאט הטכניון לתוארי כבוד ופרסים, כמו גם לנציגי משפחת הארווי ולאגודת דורשי הטכניון בארצות הברית. לאחר שכולם מאשרים את הבחירה מודיע נשיא הטכניון לזוכים על הזכייה.
הפרס מוענק בטכניון בנוכחות הזוכים, אשר עורכים הרצאות ונפגשים עם אנשי מדע בישראל.
תיירות אקולוגית
תיירות אקולוגית (באנגלית: Ecotourism) היא סוג של תיירות הפונה לבעלי מודעות סביבתית וחברתית. באופן כללי, תיירות אקולוגית מתמקדת בתרבות מקומית, הרפתקאות בטבע, התנדבות, צמיחה אישית ולמידה על דרכים אחרות למחיה על כדור הארץ. בדרך כלל היא מערבת הגעה ליעדים בהם הצמחייה, עולם החי והמורשת התרבותית הם האטרקציות המרכזיות.
תיירות אקולוגית היא תיירות אחראית, אשר פועלת על מנת להביא למינימום את ההשפעה השלילית של תיירות קונבנציונלית על הסביבה, ולשמור על התרבות של המקומיים. לכן, בנוסף להערכת הגורמים הסביבתיים והתרבותיים, חלק אינטגרלי של תיירות אקולוגית הוא קידום מיחזור, שימור מים, שימור אנרגיה ויצירת הזדמנויות כלכליות לקהילות המקומיות.
בעבור מדינות רבות, תיירות אקולוגית היא לא איזושהי פעילות שולית למימון שמירה על הסביבה אלא תעשייה עיקרית בכלכלת המדינה. לדוגמה, במדינות כמו קוסטה ריקה, אקוודור, נפאל, קניה ומדגסקר, תיירות אקולוגית מהווה חלק ניכר מהתוצר הלאומי הגולמי ומהכלכלה המקומית.
הגדרות
גופים רבים מנסים להגדיר את המושג תיירות אקולוגית ועדיין יש חילוקי דעות לגבי ההגדרה המדויקת.
לפי פנל (Fennel), אשר השווה עקרונות תיירות אקולוגית מ-15 מחקרים שונים, עשרת העקרונות הנפוצים ביותר הם: התעניינות בטבע; תרומה לשימור; עדיפות לשמורות טבע ופארקים; מועיל למקומיים; למידה וחינוך; צריכה נמוכה; אחריות או אתיקה; אופי הניהול; וקיימות. הגדרתו של פנל: "תיירות אקולוגית היא צורה של תיירות מבוססת על משאבי טבע שמתמקדת בעיקר על החווה של ולמידה על הטבע, ואשר מנוהלת בצורה אתית להיות בעלת השפעה נמוכה, לא צרכנית, ומוכוונת מקומיות (שליטה, תועלת, וקנה מידה). תיירות אקולוגית לרוב מתרחשת באזורי טבע ותורמת לשימור של אותם אזורים".
על פי הגדרת ארגון התיירות העולמי (UNWTO), "תיירות אקולוגית מתייחסת לצורות תיירות בעלות המאפיינים הבאים: (1) צורות התיירות מבוססות הטבע בהן המניע העיקרי של התיירים הוא התבוננות והערכה של הטבע כמו גם התרבויות המסורתיות באותם אזורי טבע; (2) תיירות אקולוגית מכילה תכונות חינוכיות ופרשניות; (3) בדרך כלל מותאם לקבוצות קטנות ומאורגן (אך לא תמיד) על ידי חברות המתמחות בנושא. נותני שירותים ביעדים נוטים להיות עסקים קטנים בבעלות מקומית; (4) תיירות אקולוגית ממזערת את ההשפעות השליליות על הסביבה הטבעית והחברתית-תרבותית; (5) תיירות אקולוגית תומכת בתחזוקת שטחים טבעיים המשמשים כאטרקציות לתיירות אקולוגית על ידי: יצירת יתרונות כלכליים עבור קהילות מארחות, ארגונים ורשויות המנהלות שטחי טבע למטרות שימור; מתן אפשרויות תעסוקה והכנסה חלופיות לקהילות מקומיות; הגברת המודעות לשימור נכסי טבע ותרבות, בקרב תושבים מקומיים ותיירים."
ההבדל בין תיירות אקולוגית לתיירות מקיימת
למרות שקיימת הבחנה בין המושגים "תיירות אקולוגית", "תיירות בת קיימא", "תיירות אחראית ", רבים מבלבלים ביניהם.
כפי שניתן לראות בהגדרות של פנל וארגון התיירות העולמי, תיירות אקולוגית היא פלח ספציפי של תיירות באזורי טבע. לעומת זאת, תיירות בת קיימא אינה מתייחסת לסוג ספציפי של תיירות, אלא היא רלוונטית לכל סוגי התיירות, שעליהם להיות יותר בני קיימא. תיירות אחראית הוא מונח המתייחס למאפייני ההתנהגות של מטיילים.
אדם הראשון (ספר)
אדם הראשון (בצרפתית: Le Premier Homme) הוא ספר אוטוביוגרפי מאת אלבר קאמי. הספר, יצירתו האחרונה של הסופר, שמלאכתו לא נשלמה, נמצא בין חפציו לאחר תאונת הדרכים בה מצא את מותו ב-4 בינואר 1960. הספר ראה אור, יחד עם הערות המחבר כפי שהופיעו על גבי כתב-היד בשנת 1994 בהוצאת גלימאר. בעברית ראה הספר אור באותה שנה, בתרגומה של אילנה המרמן בהוצאת עם עובד.
כתיבת הספר
קאמי חיבר את הספר בכוונה לכתוב רומן אוטוביוגרפי, מפי בן-דמותו אותו כינה ז'אק. הוא מזכיר את הספר ברשימותיו שנים אחדות לפני מותו, אך עבד עליו בעיקר בשנת חייו האחרונה.
לאחר התאונה נמצא תיקו של הסופר בבוץ סמוך לרכבו ובו כתב היד שהחזיק 144 עמודים כתובים בעט בכתב-יד קשה לפענוח ועם הערות רבות אותן רשם לעצמו. סמוך לאחר מכן העתיקה אלמנתו, פרנסין קאמי, את הספר במכונת כתיבה, אך גנזה את הספר. זמן רב לאחר מכן עיבדה בתו, קתרין, את החיבור, תוך תיקונים והשלמות לפי פיענוח כתב היד ורשימות מפנקס קטן אותו ערך קאמי במקביל ובו רשם הערות נוספות, והציעה אותו להוצאת גלימר. אמנם סביר להניח שלאחר עיבוד ועריכה היה הספר המוגמר יכול להיות טוב יותר מזה שראה אור, אך גם במצבו נחשב ליצירת מופת.
תוכן
הספר מגולל את סיפור חייו של ז'אק קורמרי, המקבילים לחייו של הסופר. ז'אק נולד בפרבר עני של אלז'יר, בן לאם אנלפביתית וחירשת למחצה. אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה והוא, אמו, אחיו ודודו חיו בדירה דלה עם סבתו השתלטנית והנבערת. בהיותו כבן 40 שב ז'אק, המתגורר בצרפת, לבקר את אמו על מנת ללמוד עוד על אביו, שאת קברו ביקר לראשונה לאחר ארבעים שנה.
למרות העוני המרוד, בו כלואים בני משפחתו ומעמדו כב"מבצר ללא גשר-הרמה", חייו של ז'אק וחבריו כילדים מתוארים כמלאי אושר: "להם היו החיים והים, העולם העניק להם את מיטב מותרותיו והם לקחו ונהגו בהם בפזרנות.". דמות מפתח בספר היא דמותו של מורו של ז'אק בבית הספר היסודי, הקרוי בספר מר ברנאר. המורה המסור שם ליבו לילד הנבון ולמרות שבשכונתו היה נהוג שלאחר בית הספר היסודי יעזוב הילד את ספסל הלימודים ויסייע בכלכלת המשפחה, הצליח המורה להפעיל את כובד משקלו ולשלוח את ז'אק לבית ספר תיכון.
לימודיו של ז'אק בתיכון חילצו אותו מעוני ובערות ופתחו בפניו את העולם שאיפשר לו לצמוח ולגלות את כישרונו, אך מאידך גם לעזוב את אימו, אותה אהב מאוד.
בסוף הספר מובא כנספח מכתב התודה האמיתי שכתב קאמי למורהו בבית הספר היסודי בשנת 1957, לאחר שנודע לו שהוא עומד לקבל את פרס נובל לספרות.
מותו של איוואן איליץ'
מותו של איוואן איליץ' (ברוסית: Смерть Ивана Ильича) הוא נובלה שכתב הסופר הרוסי לב טולסטוי. הסיפור פורסם בשנת 1886 ומאז תורגם לשפות רבות, ובכללן מספר פעמים לעברית. הסיפור הוא אחת מיצירות המופת של ספרות העולם והריאליזם הקלאסי ואחת מיצירותיו החשובות של הסופר.
עלילה
עלילת הסיפור נפתחת כשנודע מותו של איוואן איליץ לחבריו במקום עבודתו בבית המשפט. הבשורה מתקבלת באדישות ובהקלה, נוכח הקידום שלו יכולים כמה מהם לצפות בעקבות מותו. אחד מהם, פיוטר איוונוביץ׳ נאלץ לבקר בבית המת, שם הוא פוגש באלמנתו, אותה מעסיקה בעיקר האפשרות להוציא סכום כסף נוסף מאוצר המדינה.
מכאן שב הסיפור אל ילדותו של איוואן איליץ׳ ומתאר את מהלך חייו, שעמדו בסימן שאיפתו להסתפח אל העשירים ובעלי המעמד, ליהנות מהשררה שמזמן לו תפקידו המשפטי, לבלות ולהשתעשע, ועיקר העיקרים, להימנע מכל ״אי נעימות״ או מכל קיצוניות שתשבש את הליכתו השלווה בתלם. בצוק העתים, כשהוא מבין כי מסלול ההתקדמות שלו מוגבל, מחליט איוואן איליץ׳ להשיג לו משרה בשכר גבוה יותר בבירה, ואחרי השגתה הוא מרהט ומעצב את בית המשפחה החדש בקפידה.
לרוע מזלו של איוואן איליץ׳ כשהוא מנחה את עושה הטפטים במלאכתו, הוא נחבל בצידו. פגיעה זו, הנראית תחילה זניחה, מולידה עם הזמן כאב עמום, ההופך בהדרגה למחלה המכלה את כוחו של איוואן איליץ׳. כשהוא נופל למשכב, מתהפך עולמו. אותה אדישות שהפגין כל חייו לגורלם של בני משפחתו והסובבים אותו, שנתפשו בעיניו רק כמי שמפריעים או אינם מפריעים לחייו הקלים והנעימים, שבה אליו בדמות אותה אדישות ממש כשהיא מופנית כלפיו: בתו מוטרדת מכך שגוויעתו המזוויעה משבשת את תוכניותיה לצאת לתיאטרון, אשתו בוחנת את משטר התרופות שלו בעיקר מצד הרצון להאריך את חייו כך או כך כדי להמשיך וליהנות ממשכורתו. רק בנו הקטן מפגין עדיין מידה של חמלה אנושית כלפיו. באופן דומה, אותה שררת שרד ואותם שקרים ששמע והשמיע בבית המשפט, מתוך ביטחון גמור כי כך דרכו של עולם, שב איוואן איליץ׳ ושומע מפי הרופאים השונים בהם הוא נועץ. כל חייו, הוא נוכח לדעת, היו קודש למניעת חדירתה של ״אי נעימות״ לתוכם, וככל שהוא שוקע עמוק אל תוך מחלתו ומותו הופך וודאי יותר הוא הולך ונלכד באי יכולתו לפרוץ את מחסום ״אי הנעימות״ הזו של השקר המוסכם. היחידי שמאפשר לו הצצה לאפשרות אחרת הוא המשרת גראסים, איכר שעבר העירה, ומשרת אותו במסירות שאינה מסתירה את הבנתו שמדובר בשירות למי שיעבור מן העולם עד מהרה. הסיפור נגמר במותו מתוך הבנה כי כל חייו חי בשקר.
רובר גיסקאר
רובר גיסקאר דה הוטוויל (בצרפתית: Robert Guiscard; 1015 בקירוב – 17 ביולי 1085) היה מייסד ממלכת הנורמנים בדרום איטליה ובסיציליה.
ביוגרפיה
הוא השתתף בקרב סיביטאטה (18 ביוני 1053) שבו נפל האפיפיור לאו התשיעי בשבי הנורמנים. ב-1054 כבש את קלבריה ואת בנוונטו (מחוזות בדרום איטליה של ימינו) וב-1057, עם מות אחיו האמפרי, הפך למנהיג הנורמנים ושם לעצמו כמטרה לכבוש את כל דרום איטליה. ב-1058 שלח את אחיו הצעיר רוז'ה לכבוש את האי סיציליה, וב-1059 כרת ברית עם האפיפיור ניקולאוס השני, נשבע לו אמונים כוואסל וקיבל ממנו בתמורה את פוליה (מחוז בדרום איטליה) ואת סיציליה.
ב-1068 הטיל מצור על עיר הנמל בארי, שהייתה בירת האימפריה הביזנטית בדרום איטליה, כבש את העיר (16 באפריל 1071) וסילק את הביזנטים מפוליה. ב-1072 כבש את פלרמו והפך לשליט סיציליה. מכאן ואילך חלם על כיבוש האימפריה הביזנטית ובירתה קונסטנטינופול ושאף להיות שליטה העליון של אירופה.
במאי 1081 כבש יחד עם בנו בוהמון (מאוחר יותר בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה) את האי קורפו וצרו על עיר הנמל הביזנטית דורס (כבאלבניה של ימינו). הביזנטים קראו לעזרתם את ונציה, שהצי שלה נחל ניצחון על זה של גיסקאר (יולי 1081), אך הוא הוביל את צבאו שוב לדורס ונחל שם ניצחון על צבאו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (18 באוקטובר של אותה שנה). ב-21 בפברואר 1082 כבש את דורס ומשם המשיך לאפירוס ולתסליה (כיום מחוזות ביוון) והגיע כמעט עד סלוניקי.
ב-1083 קיבל קריאה מן האפיפיור גרגוריוס השביעי, שנאלץ להימלט מרומא, לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי מלך גרמניה (מאוחר יותר קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שכרת ברית עם הביזנטים ועלה על העיר. רובר גיסקאר השאיר את צבאו בתסליה תחת פיקודו של בנו בוהמון, שב לאיטליה והקים שם צבא שהורכב מנורמנים, איטלקים ומוסלמים.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי אפיפיור קלמנס השלישי. ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש צבא של 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את האפיפיור שהיה נצור במבצר סן אנג'לו וכבש את העיר מידי הגרמנים. הוא דיכא את מרידת תושבי רומא נגד הנורמנים, והניח לחייליו לשרוף ולבוז את העיר.
בינתיים שב בנו בוהמון לאיטליה והודיע לו כי צבאו בתסליה הושמד בידי צבאו של אלכסיוס הראשון. הוא הקים את הצי מחדש והביס את הצי של ונציה לחופי האי קורפו. אך תוכניותיו הגדולות לכיבוש האימפריה הביזנטית עלו בתוהו כאשר נפטר שם כתוצאה מהידבקות במחלת המלריה.
כריסטופר סטראולי
כריסטופר סטראולי (באנגלית: Christopher Strauli; נולד ב-13 באפריל 1946) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי. הוא ידוע מהופעתו בתפקיד נורמן בינס בקומדיית המצבים הבריטית "רק כשאני צוחק".
ביוגרפיה
סטראולי נולד בהרפנדן שבהרטפורדשייר.
הוא למד בבית הספר פליקסטאו בעיר החוף פליקסטאו שבסאפוק. אחרי שלמד בסמינר למורים, ויתר על קריירה כמורה למתמטיקה ומדעים, ועבר ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
אחרי סיום הלימודים עבד שנים אחדות בתיאטרון בריסטול אולד ויק. אחר כך קיבל תפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה.
סטראולי גילם את באני מנדרס, העוזר של א. ג'. ראפלס הגנב הג'נטלמן, בסדרת הטלוויזיה "Raffles" בשנים 1975 עד 1977. בהמשך שיחק בתפקיד נורמן בינס, המאושפז בבית חולים, בסיטקום של רשת ITV "רק כשאני צוחק". נורמן נמצא במחלקה יחד עם הדמויות שגילמו ג'יימס בולאם ופיטר בולס, ובטיפולו של הרופא שגילם ריצ'רד וילסון. תסריטאי הסדרה אריק צ'אפל גייס אחר כך את סטראולי להחליף את ריצ'רד בקינסייל בגרסה הקולנועית של "Rising Damp" (סדרה נוספת של צ'אפל) בתפקיד הסטודנט לאומנות ג'ון.
ב-1985 שיחק סטראולי בתפקיד ראשי בסיטקום "Full House" של רשת ITV (המוכרת בארצות הברית בשם "Mixed Doubles"). עוד השתתף בפרקים אחדים של תוכנית המערכונים של ויקטוריה ווד.
סטראולי הופיע בסרט הטלוויזיה "S.O.S. Titanic" משנת 1979 בתפקיד האלחוטן הרולד קוטאם, ובמיני-סדרה משנת 1987 "תהפוכות מלחמה" בכיכובם של אמה תומפסון וקנת בראנה.
חיים אישיים
סטראולי נשוי ללזלי פוטל מאז 1977. לבני הזוג ארבעה ילדים.
דניאל שפרבר
הרב דניאל שפרבר (נולד בד' בחשוון ה'תש"א, 4 בנובמבר 1940) הוא חוקר תלמוד ויהדות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, איש חינוך ואיש ציבור, חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשנ"ב.
ביוגרפיה
נישא לחנה, ולאחר סיום לימודיו עלה לישראל. עד שנת 2021 התגוררו ברובע היהודי בירושלים, ואז עברו להתגורר באבנת סמוך למשפחתה של ביתם, שרה דמרי, ממייסדי היישוב. בנו, דוד שפרבר הוא מבקר אמנות, בתו אביגיל שפרבר היא במאית קולנוע, ובנו יוסי שפרבר הוא איש חינוך.
השכלה
בילדותו למד שפרבר תורה אצל אביו הרב שמואל ואצל סבו, הרב דוד שפרבר (שפערבער), חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל (ברומניה ובארץ ישראל) ואב בית הדין של קהילת בראשוב (רומניה), בעל שו"ת "אפרקסתא דעניא". את השכלתו התורנית הפורמלית רכש שפרבר בין השנים 1958–1959 בישיבת קול תורה בירושלים ובהמשך בין השנים 1959–1962 בישיבת חברון בירושלים. במהלך שנות לימודיו בישיבה הוסמך לרבנות על ידי סבו הרב דוד שפרבר.
בין השנים 1962–1968 רכש השכלה אקדמית, תואר ראשון בתולדות האמנות ותואר שלישי ביהדות ובהיסטוריה של העת העתיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עבודת הדוקטורט על כסף ומחיר בשלטון הרומי בארץ ישראל בשנים 200–400, בהדרכת הפרופסורים זיגפריד שטיין, יו טרנר וארנאלדו מומיליאנו פורסמה בשנת 1974 בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
תפקידים ועשייה ציבורית
שפרבר הוא ממייסדי בית הכנסת "יד-תמר" בשכונת רחביה בירושלים משנת 1970, ובמשך כשלושה עשורים שימש רב בית הכנסת. מרצה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן משנת 1968 ואילך, כפרופסור מן המניין משנת 1978. שימש כחבר בוועדה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה משנת 1979, חבר האקדמיה ללשון העברית וחבר בהנהלת הקרן למחקר בסיסי של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בראשית שנות השמונים עמד בראש המחלקה ללימודי יסוד ביהדות, בראש המחלקה לתלמוד ובראש המסלול לאמנות יהודית. משנת 1982 ואילך, מופקד על הקתדרה ע"ש מילן רובר לחקר התלמוד באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1985–1989. מופקד על הקתדרה לתלמוד ע"ש רוברט מ' ברן בבית מורשה החל משנת 2003. חבר הוועדה אקדמית של מכללת יעקב הרצוג ליהדות באלון שבות. מכהן בתפקיד נשיא "המכון הגבוה לתורה" (מג"ל) של אוניברסיטת בר-אילן משנת 2004.
שפרבר הקים וניהל במשך שנים רבות את ההוצאה לאור של אוניברסיטת בר-אילן. משמש כיום גם כחבר מערכות כתבי העת "סידרא" ו"קתרסיס".
במשך עשור שימש כיו"ר מועצת החינוך הממלכתי-דתי במשרד החינוך. לאורך השנים שימש כפרופסור אורח בין השאר בישיבה יוניברסיטי בבית המדרש לרבנים באמריקה, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת מנצ'סטר. שימש כפרופסור אורח ב-Revel Graduate School של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנים 2018–2019 ישב הרב שפרבר שלוש פעמים בראש הרכבים שונים כבית דין פרטי, ביוזמת עמותת "מרכז צדק לנשים", ופסק שהקידושין של שלוש מסורבות גט בטלים מעיקרם.
בשנת 2020, בראשית התפרצות מגפת הקורונה בישראל, התפרסם בשמו כי כאשר האישה חוששת לטבול במקווה מחשש להידבקות בנגיף, בני הזוג יכולים לגעת זה בזה כשהם לבושים. הוא פסק כך "להלכה ולא למעשה", עד שיצטרפו אליו רבנים נוספים. הפסק עורר פולמוס ורבנים רבים יצאו נגדו.
ספריו ומחקריו
מחקרו עוסק בתחום השתלשלות המנהג וההלכה היהודית ובנושאים הקשורים להתהוותם של המנהג וההלכה בתקופת המשנה והתלמוד. בעניינים אלו פרסם:
נכון לשנת תשס"ח (2008) שפרבר כתב 30 ספרים, 337 מאמרים שפיטים ובנוסף להם 107 מאמרים פופולריים וביקורות ספרים.
ספריו על מנהגי ישראל
מנהגי ישראל הם הטקסים היהודיים והחלטות שהתקבלו לצד ההלכה היהודית שאינם נחשבים מצוות מן התורה ולא נובעים מפרשנות התורה.
בנושאים אלה כתב ופרסם ספרים רבים:
דוגמאות להשתלשלות מנהג
בפרק על מנהג החלאקה – מנהג התספורת לפעוטות בני שלוש, שבספרו מנהגי ישראל, הוא מצא טקסי תספורת והקרבת שערות בספרות היוונית האלילית, והראה כיצד המנהג פשט למוסלמים ולבסוף הגיע ליהודים רק במאה ה-16, דרך הנוהגים במנהגי קבלת האר"י.
בספר "כיצד מכים את המן" כלל תיעוד של אוסף הרעשנים מהיכל שלמה בירושלים, וטען שתחילת השימוש במכשיר להרעשה הוא בחובת מצורעים בימי הביניים באירופה, ושצורת הרעשן בן ימינו מקורו ברעשן המשטרתי של המאה ה-16 באירופה וארצות הברית. רק ב-1850 הפסיקו שוטרי ניו יורק להשתמש בהם, ורעשנים כאלו נרכשו בידי יהודים ונמצאו באוספי יודאיקה.
ספריו על תולדות ההלכה
בתחום תולדות ההלכה כתב ספרים אחדים: בספרים אלו שפרבר בוחן את המגבלות והאפשרויות הפתוחות בפני פוסקים בבואם להחליט על ההלכה בימינו, על פי כללי ההלכה ואופני הפסיקה שנעשו בעבר, בעת התמודדות עם המציאות המשתנה. לדעתו על הרב לפסוק פסיקות "ידידותיות" באמצעות כלי פסיקה והכרת תחומי מדע. בספר הראשון הביא את קריאת התורה לנשים כמקרה בוחן, ובספר השני הביא דוגמאות לפסיקה ידידותית כלשונו.
ספרים במדעי היהדות
בתחום חקר הלשון והנוסח (פילולוגיה קלאסית) פרסם ספר אחד:
הספר דן בניב הארצישראלי של העברית מאותה תקופה, והגיית מלים שאולות מן היוונית שאינן נשמעות כיווניות.
לדעתו יש לראות גרסאות סותרות כנוסחים תקינים של מידע שנאמרו כל אחת בניב המקומי שלה. ויש לחפש משמעות מיוחדת או משחק מלים כשנבחר ביטוי מושאל מיוונית במקום מונח עברי קיים. הספר דן במקורות השמות והביטויים בתחום זה המופיעים הן באגדות חז"ל והן בספרוּת הנוצרית של ימי הביניים, בהשוואה לספרוּת מאגית יוונית, לטינית, נוצרית סורית ומאנדעית. בין היתר הוא טוען שלעיתים קיים שיבוש ביטויים מכוון: לדוגמה הביטוי "הוקוס פוקוס", לדעתו, מקורו בלטינית: "הוק אסט קורפוס" – שפירושה: "זו הגווייה של ישו". נוסחאות דומות קיימות בתלמוד במדרשים ונמצאו על קמעות. חלק מנוסחרים אלו שובשו בידי מעתיקים שלא הבינו אותם על נכון.
ספריו על חיי היומיום בתקופת התלמוד
מידע זה מתוך ספרוּת חז"ל משמעותי לאור מיעוט המידע ממקורות אחרים של אותה תקופה. לדעתו רבים מהפירושים שניתנו בתלמוד ובתקופות שלאחריו שגו בהבנת המונחים ושמות הכלים, ולכן גם שגו בפירוש ההלכות. הדבר נבע מריחוק הזמן של 500–700 שנה וריחוק המקום בבבל, מצרים, צפון אפריקה, מקומות שלא הכירו את השפה היוונית והתרבות החומרית של ארץ-ישראל. הספר מתאר במילים בשרטוטים ובתמונות את חומות העיר ומערכת המים והביוב שלה, הרחוב הראשי סעיפיו וסימטאות העיר, השוק ומוסדות הניהול שלו, את הבית ואת מבני הציבור: בתי המרזח בתי המרחץ, הארכיון, ובית המשפט.
ספרות בתר-משנאית
הספר נכתב בשנות השבעים עבור יהודי רוסיה הסגורים בברית המועצות, על מנת לקרבם ליהדות, בביוזמת משרד החוץ,, מהדורה ראשונה הוברחה לרוסיה ואילו המהדורות הבאות הורחבו והוצאו מחדש. הספר הוגש לאנואר סאדאת בעת חתימת חוזה השלום עם מצרים.
תמר קפלנסקי
תמר קפלנסקי (נולדה ב-27 בנובמבר 1973) היא עיתונאית, פובליציסטית, סופרת, מתרגמת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בפריז לאמנון ולאביבה קפלנסקי וגדלה לסירוגין בצרפת ובישראל. היא בוגרת תיכון מקיף א' באשדוד, שירתה בנח"ל ומאוחר יותר כקצינת שלישות. לאחר הצבא למדה בבית הספר רימון. קפלנסקי בוגרת תואר שני בספרות כללית בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלה עוסקת בנושא השואה כטראומה מודחקת בסיפורת הדור השני המאוחרת, וזיכתה אותה בפרס גולדהירש לעבודת מוסמך מצטיינת בנושא מחקר השואה, מטעם מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
קריירה עיתונאית
בשנת 2020 עברה לעיתון הארץ, לאחר שפרסמה בו את התחקיר על העיתונאי יהודה נוריאל. קפלנסקי עוסקת בתחקירי Me Too וכותבת טורי דעה בנושאים הקשורים בעיקר לזכויות נשים ופמיניזם. בין השאר פרסמה את התחקיר על ההטרדות המיניות מצד השחקן שמיל בן ארי, ואת התחקיר על ההטרדות מצד השחקן אלון דהן.
על מקום המצאה
ב-2019 פרסמה את הרומן "על מקום המצאה", שיצא בהוצאת כתר ובעריכת יערה שחורי. הספר מספר את סיפורה של הגר, הנוסעת להודו לחתונת חברתה הטובה, כשהיא מותירה מאחור בעל ושתי בנות בדרך להרפתקה שעתידה לשבש את חייה.
תרגום
קפלנסקי תרגמה מצרפתית את ספרו של ההוגה הצרפתי-אנטילי פרנץ פנון, "עור שחור, מסיכות לבנות" (הוצאת מעריב, 2003), ואת ספרו של ההוגה הפוליטי והאקטיביסט פול לפארג, "הזכות לעצלות" (הוצאת נהר ספרים, 2004).
מוזיקה
בשנת 2011 השתתפה בפרויקט "מסע אספלט", אסופת ביצועים חדשים לשירי סשה ארגוב, שבה ביצעה את השיר "לא ידעתי מה". בשנת 2014 השתתפה באלבום "טוב שהעולם גדול - משירי אבות ישורון", שבו הלחינה וביצעה את השיר "הבהוב המציאות". קפלנסקי גם הלחינה וביצעה שני שירים של לאה גולדברג: "בהרי ירושלים" ו"הלא ידענו", שאותו הלחינה עם ערן ויץ. בשנת 2018 הקליטה עם אורי רוסו את "רחמנא", גרסה חדשה לשיר העממי של חב"ד.
חיים אישיים
מתגוררת ברמת גן, גרושתו של היוצר שי צברי ולהם שני בנים. בשנת 2018 חלתה בתסמונת רמזי האנט, שהותירה אותה עם שיתוק של חצי הפנים.
ג'רו דה דמג'ה
קנדריק ג'רו דויס (באנגלית: Kendrick Jeru Davis; נולד ב-14 בפברואר 1972) הידוע בשם הבמה ג'רו דה דמג'ה (Jeru the Damaja) הוא ראפר אמריקאי שעבד עם גורו ודי ג'יי פרמייר מגאנג סטאר, והיה חלק מ-Gang Starr Foundation.
ביוגרפיה
ג'רו דה דמג'ה גדל בשכונת איסט ניו יורק שבברוקלין, שם החל לשיר ראפ במסיבות רחוב בנעוריו. הוא הציג לראשונה את סגנון הראפ הנוקשה של ברוקלין בשיר "I'm the Man" מהאלבום של גאנג סטאר Daily Operation בשנת 1992. באותה שנה הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Come Clean", אשר הופק על ידי די ג'יי פרמייר והפך במהרה ללהיט במחתרת.
אלבומו הראשון, The Sun Rises in the East, הופץ ב-1994 והופק במלואו על ידי די ג'יי פרמייר. The Fugees מתחו ביקורת על המילים באלבום, במיוחד בשיר "Da Bitchez".
ג'רו המשיך עם אלבומו השני Wrath of the Math שיצא ב-1996 וגם הוא הופק במלואו על ידי די ג'יי פרמייר. לאחר הפצתו של האלבום, הסתכסך ג'רו עם די ג'יי פרמייר וגורו, ונעדר מהסצנה עד 1999, כשהקליט את אלבומו השלישי Heroz4Hire, שהופץ יחד עם Miz Marvel, שהיה אלבומו הראשון ללא הפקות של די ג'יי פרמייר. ב-1999, ג'רו שיתף פעולה עם להקת ההיפ הופ הספרדית Violadores del Verso בשיר "Solo quedar consuelo".
האלבום הבא שלו, Divine Design, הופץ ב-2003 והיה אלבומו הראשון תחת הלייבל החדש שלו, Ashenafi Records. האלבום לא זכה לתשומת לב רבה. אלבומו האחרון של ג'רו, Still Rising, הופץ ב-16 באוקטובר 2007.
בצלם
הארגון מציין כי: "מאז הקמתו בשנת 1989, ובמשך למעלה משנות דור, ייחד הארגון את עיקר מאמציו לתיעוד הפרות זכויות האדם על ידי ישראל של פלסטינים בגדה המערבית (כולל במזרח ירושלים) וברצועת עזה. בצלם פרסם נתונים, עדויות, תיעוד וידאו ודו"חות בנושאים אלה, במטרה לצמצם הפרות אלה."
שמה של העמותה נגזר מהפסוק בספר בראשית:. סמל העמותה כולל את שמה בצירוף ניקוד וטעמי המקרא, כפי שהם מופיעים בדפוסי מקראות גדולות ישנים.
הקמת הארגון
הארגון הוקם כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה. חבר הכנסת דדי צוקר החל לפרסם ביוזמה אישית דפי מידע על פעילות ישראל בשטחים. בסוף 1988 קיבל צוקר בתיווכו של מייק פזנר, יו"ר Human Rights Watch, תרומה ראשונית של 25,000 דולר מקרן קפלן בארצות הברית להקמת ארגון מסודר. כנס הייסוד של הארגון, שנקרא תחילה "מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים", נערך ב-18 בדצמבר 1988. את היוזמה הובילו באותה עת בנוסף לצוקר, חיים אורון, אביגדור פלדמן, ואדי קאופמן. חברי הכנסת יוסי שריד, עמיר פרץ, חיים רמון, אמנון רובינשטיין ויאיר צבן הצטרפו ליוזמה. את שם הארגון הציע יוסי שריד, ובראש הארגון עמדו בראשיתו צוקר וזהבה גלאון אנשי רצ (היום מרצ). במרץ 1989 נרשם "בצלם" כעמותה. לצד הארגון הוקמה בשנת 2011 מועצה ציבורית של כ-65 אנשים. בין החברים במועצה ניתן למנות את סמי מיכאל, דויד גרוסמן, רונית מטלון, דליה רביקוביץ, יורם קניוק, א"ב יהושע, אילנה המרמן, יזהר סמילנסקי, מכרם ח'ורי, אריאל רוזן-צבי, אביגדור פלדמן, דוד ליבאי, חיים גנז, גבריאלה שלו וכן חברי כנסת ממפ"ם ומרצ. לפי דברים אשר מופיעים באתר "בצלם" חברי המועצה הציבורית מביעים את תמיכתם במאבק למען זכויות האדם, ובפעילות בצלם לקידום השמירה על זכויות האדם בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה.
שנה לאחר הקמתו, בדצמבר 1989, קיבל הארגון את "פרס ג'ימי קרטר לזכויות אדם" מידי נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר.
עמדות
"בצלם" סבור כי ישיבת אזרחים ישראלים בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים מהווה הפרה מצד ישראל של המשפט הבינלאומי, זאת בשל עמדתו כי האיסור שמטילה אמנת ז'נבה הרביעית על העברה של אזרחי המדינה הכובשת לתוך השטח הכבוש (סעיף 49 לאמנה) חל על ישראל. הארגון מתנגד לסטיית תוואי גדר ההפרדה מהקו הירוק, תוך חדירתה אל שטח הגדה המערבית, וטוען כי יש בכך פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים שנותרו בין הגדר לבין הקו הירוק, ושל פלסטינים שהגדר מפרידה בין בתיהם לבין אדמותיהם החקלאיות. עוד טוען "בצלם" כי המניעים לקביעת תוואי הגדר הם פוליטיים במהותם, ולא ביטחוניים כפי שממשלת ישראל מציגה.
הארגון מגנה כל פגיעה מכוונת באזרחים, אותה הוא מגדיר כ"הפרה חמורה" של המשפט הבינלאומי וכפשע מלחמה. הארגון דוחה ניסיונות של דוברים פלסטיניים להצדיק התקפות על מתנחלים, ואף על פי שהוא מסכים עמם כי ההתנחלויות אינן חוקיות, הוא טוען כי אוכלוסייתן היא אוכלוסייה אזרחית מובהקת, הזכאית לכל ההגנות שהמשפט הבינלאומי מעניק לאזרחים. הארגון מתח ביקורת על השימוש שעשו ארגונים פלסטיניים בקטינים בלחימה, או לשם העברת אמצעי לחימה. ביוני 2007 האשים "בצלם" את החמאס בפשעי מלחמה כלפי פלסטינים ברצועת עזה, וקרא להנהגתו להעמיד לדין את האחראים לפשעים.
"בצלם" אינו מגנה פגיעות בחיילים או באזרחים ישראלים שניתן לראותם כממלאים תפקיד צבאי או משטרתי, ומתייחס לחיילים ישראלים בדומה למחבלים פלסטינים אך עם אחריות מוגברת, בשל היותם כוח מאורגן השולט בשטח. הארגון מחשיב מחבלים פלסטיניים שנהרגו שלא בעת ביצוע פעולת טרור כאזרחים, גם אם הריגתם מתרחשת בסמיכות לפעולת טרור. יידוי אבנים על ידי פלסטינים, גם כלפי אזרחים ישראלים, אינו מוגדר על ידי "בצלם" כפעילות מלחמתית אלא כמעשה מחאה לגיטימי, במקביל "בצלם" פועלת לפרסום מקרים של יידוי אבנים של יהודים על פלסטינים. ביחס לאנשי המשטרה הפלסטינית מטעם חמאס ובפרט בעופרת יצוקה, קובע "בצלם" ש:. הארגון סבור שגם כאשר ארגון טרור מכריז על הרוג כפעיל שלו - אין בכך הוכחה לגבי הגדרת ההרוג, משום שלדברי "בצלם" הארגונים "מנכסים" לעצמם הרוגים מטעמים שונים.
בתגובה לחטיפת גלעד שליט, אמר "בצלם" כי "נסיבות תפיסתו של שליט והדרך שבה הוא מוחזק בידי שוביו, ככל הנראה ברצועת עזה, מצביעות בבירור על היותו בן ערובה", וכן כי "לקיחת בני ערובה נחשבת לפשע מלחמה שכל המעורבים בביצועו נושאים באחריות פלילית אישית. על הנהגת חמאס חלה חובה לשחרר את שליט לאלתר וללא תנאים". הארגון הוסיף כי "העובדה שזכותו של שליט לביקורים נשללה, מהווה הפרה בוטה של המשפט הבינלאומי, והיא מטילה צל כבד על טענותיו של חמאס כאילו מצבו של שליט טוב".
ב-2010 עוררה מנהלת אגף המידע של הארגון, ליזי שגיא, סערה כשכתבה בבלוג האישי שלה פוסט שבו השוותה את ערכי ישראל לערכי הנאציזם וטענה שישראל גורמת לזוועות מהקשות ביותר של האנושות. כמו כן קראה ליום הזיכרון "קרקס פורנוגרפי". בעקבות הביקורת הציבורית על התבטאויותיה, התפטרה שגיא מכל תפקידיה בארגון. מנכ"ל "בצלם", ג'סיקה מונטל, הביעה זעזוע מדבריה של שגיא ואמרה ש"בצלם" אינו תומך בעמדות שהביעה.
ב-2014, בעקבות מבצע צוק איתן, הוציא "בצלם" הודעה לתקשורת לפיו אין לו אמון ברשויות החוק והחקירה הקיימות של ישראל וצה"ל (בפרט בפרקליטות הצבאית, בפצ"ר וביועץ המשפטי לממשלה) ונימק זאת בניסיון העבר של מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן. בהודעה נוספת נאמר כי
בעקבות מעצרם של פעילי ימין קיצוני בצו מעצר מנהלי פרסם "בצלם" הודעה השוללת אמצעי זה הפוגע קשות בחירותו של אדם, בזמן שלשם הגנה על הפלסטינים ניתן להשתמש באמצעים שגרתיים.