cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיר אל-על
תכנים ואמירות
ב"שיר אל-על" הובאו סדרת כללים, צווים והנחיות פעולה וחיים, מעין קודקס אתי בלשון פואטית, הנדרש מהלוחם העברי, ובכלל זה חניך תנועת הנוער בית"ר, שז'בוטינסקי עמד בראשה. ההנחיות כוללות הסתכלות על הנשגב והנעלה („שָׂא אֶל-עָל מֶבַּט עֵינַיִ”) כאמת מידה לניהול החיים ונכונות למאבק תקיף ומתמיד על שיכלול החיים הציבוריים והפרטיים, אשר יביא למימושם. מצבי החיים של הכלל והפרט נדמים בשיר לחלקי היממה ומובאים כסדרו של יום: אישון „הַלַּיִל”, שחר וצהריים; אליו מצורף מנעד צבעים, כמו בשירו "שיר הדגל" שבו הוצגה קשת הצבעים הנראים בעין האדם; אולם אל "שיר אל-על" נלקחו צבעי השמים, הטלית והדגל העברי, והם: תכלת, כחול, שחור, צחור (כמו לבן) ולבן.
השיר המחורז הכולל שישה בתים, הוא אחד משמונת שיריו הציוניים פוליטיים של ז'בוטינסקי; על פי פרופ' דן מירון רב "המשקע שהותירו בתודעה הספרותית והציבורית ואפילו בזיכרון הלשוני העברי כשלעצמו. המטבעות הלשוניות שטבע בהן המשורר נעשו ל"חלק מהמטווה הקיים והעומד בשיח הציבורי העברי במשך שבעים שנה"; בשמונת שירים אלו "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי, ... את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". השיר נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת.
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, השיר היה ועודנו אהוד בקרב אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וחניכי תנועת בית"ר, ונהוג לקרוא או לשיר אותו בכינוסים, בטקסים, באזכרות ובהתקהלויות חגיגיות.
שומרי הגלקסיה בספיישל חג המולד
הספיישל מהווה בסיס לסרט "שומרי הגלקסיה: חלק 3".
עלילה
זמן מה לאחר שנפרדו מת'ור, שומרי הגלקסיה רוכשים את "ראשומקום" מהאספן ומתחילים לבנות אותה מחדש. כאשר חג המולד מתקרב, קרגלין אובפונטרי מספר לשומרים את הסיפור כיצד יונדו אודונטה הרס את חג המולד לפיטר קוויל בילדותו. מנטיס מדברת עם דראקס על מציאת מתנה מושלמת עבור קוויל, שכן האחרון עדיין מדוכא מעזיבתה של גאמורה. היא גם מגלה לדראקס שהיא אחותו למחצה של קוויל, שכן שניהם חולקים אב, אגו, אך היא מסרבת לספר לקוויל את האמת, מתוך חשש להזכיר לו את המעשים הנוראיים של אביו. לאחר ניסיון להעלות רעיונות למתנה, הם מסכימים שעליהם להגיע לכדור הארץ ולהחזיר את גיבור ילדותו של קוויל, קווין בייקון.
מנטיס ודראקס טסים לכדור הארץ ונוחתים בגבעות הוליווד ליד שלט הוליווד, בקליפורניה, שם הם מנסים לחפש את בייקון. בסופו של דבר, הם מקבלים מפה של בתי הסלבריטאים על ידי בעלת חנות מזכרות ומשתמשים במפה כדי לאתר את ביתו של בייקון. בייקון, שמחכה שמשפחתו תחזור הביתה, נבהל מהופעתם של מנטיס ודראקס ומנסה להימלט, אך מנטיס מכניסה אותו לטראנס באמצעות כוחותיה. כשהם חוזרים ל"ראשומקום", מנטיס ודראקס מגלים לאכזבתם שבייקון הוא שחקן ולא גיבור אמיתי. מאוחר יותר, השומרים מפתיעים את קוויל בחגיגת חג המולד, אך האחרון מתעצבן כשנודע לו שבייקון נחטף בניגוד לרצונו ודורש להחזירו הביתה. עם זאת, קרגלין משכנע את בייקון להישאר בכך שהוא מספר לו כיצד הוא שימש השראה לגבורתו של קוויל. בייקון מסכים להישאר ולחגוג את חג המולד עם השומרים לפני שיחזור הביתה ונפרד מהחבורה באומרו "נתראה בפסחא", כרמז לסרט ההמשך שומרי הגלקסיה: חלק 3. מאוחר יותר, קוויל ומנטיס מתפייסים כשהאחרונה חושפת את האמת על הקשר המשפחתי שלהם, בעוד שקוויל חושף את הסיפור המלא של יונדו אודונטה שקיבל את מתנת חג המולד של קוויל ונתן לו את הבלסטרים שלו.
שחקנים ודמויות
בנוסף, להקת Old 97's מופיעה כלהקה חייזרית המנגנת מספר שירים. מייקל רוקר מדובב את קולו של יונדו בסצנות אנימציה. מארק המיל מופיע כאדם שתוי.
הפקה
בדצמבר 2020, נשיא אולפני מארוול קווין פייגי הכריז על הספיישל ואף חשף את שמו. גאן אמר כי "הספיישל ההזה הוא אחד הסיפורים האהובים עלי אי פעם... מטורף ומהנה ככל שניתן". גאן הוסיף שהספיישל יהיה לייב אקשן וחלק מהיקום הקולנועי של מארוול (MCU), וציין כי היה מעריץ של ספיישל חג המולד של מלחמת הכוכבים (1978) בצעירותו. גאן סיים את התסריט באפריל 2021. חברי הקאסט הראשיים של סרטי שומרי הגלקסיה ישחקו בסרט, כאשר הסיפור מתרחש בין תור: אהבה ורעם לשומרי הגלקסיה: חלק 3. גאן ציין שיש חלקים מהספיישל שיעזרו לבסס חלק מהתסריט לסרט השלישי של שומרי הגלקסיה. ב-3 ביוני, וין דיזל, שמדבב את גרוט ביקום הקולנועי של מארוול, אמר שפייגי נרגש מיצירת הסרט ובמיוחד מעצם העובדה שבסרט מתוכנן שדמותו של גרוט יחזור לביתו, פלנט x. בנוסף, סופר כי הספיישל יהיה באורך של כ-40 דקות.
הפצה
הספיישל שוחרר בבלעדיות בשירות הסטרימינג דיסני+ ב-25 נובמבר 2022, במהלך תקופת החגים.
מנגנון פיזו-פוקו
מנגנון פיזו-פוקו (1850) תוכנן על ידי הפיזיקאים הצרפתים ארמן איפוליט פיזו ולאון פוקו על מנת למדוד את מהירות האור. במהלך הניסוי, אור מוחזר ממראה מסתובבת, לעבר מראה נייחת המוצבת במרחק 35 קילומטר ממנה. המראה המסתובבת חגה מעט בזמן שלוקח לאור לעבור מהמראה המסתובבת לנייחת וחזרה, והשתקפות האור מוסטת ביחס למקור האור, בזווית קטנה אך ניתנת לגילוי. אם המרחק בין המראות הוא h, הזמן בין שתי ההשתקפויות על המראה המסתובבת הוא 2h/c (כאשר c היא מהירות האור). אם המראה מסתובבת בקצב זוויתי קבוע וידוע \omega, הזווית θ נוצרת בזמן של מסע האור בשני הכיוונים, ואז:
במילים אחרות, ניתן לחשב את מהירות האור c על פי הזווית הנצפית θ, מהירות זוויתית ידועה, והמרחק h כך:
הגלאי נמצא בזווית 2θ ביחס למקור האור, מאחר שהנורמל למראה המסתובבת מסתובב ב-θ, ומפחית ב-θ גם את זווית הכניסה של הקרן וגם את זווית ההשתקפות.
פוקו ביסס את המנגנון על ניסוי קודם של פיזו אשר, ב-1849, השתמש בשתי מראות קבועות, כאשר אחת מהן מוסתרת חלקית על ידי גלגל שיניים מסתובב. ההערכה של פיזו למהירות האור הייתה גבוהה מהמציאות בכ-5%.
הניסוי של פיזו למדידת מהירות האור במים נחשב כ"מסמר האחרון בארון המתים" של המודל החלקיקי של האור של ניוטון. מודל זה חזה שתנועת האור במים אמורה להיות מהירה יותר מאשר באוויר. פיזו הראה שמהירות האור במים נמוכה מבאוויר, על ידי כך שהניח צינור מלא מים בנתיב האור.
כוח השירות המיוחד ה-1
כוח השירות המיוחד ה-1 (באנגלית: 1st Special Service Force) היה כוח קומנדו חטיבתי משותף של צבא ארצות הברית וצבא קנדה במלחמת העולם השנייה שפעל בין השנים 1942-1944.
פעילות
היחידה יועדה במקור לפעילות בנורווגיה אולם לאחר שהסתיימו אימוני היחידה היא פעלה כחלק מן הארמייה ה-5 במערכה על איטליה. תחת פיקודו ביצעה היחידה מספר משימות מיוחדות ובהן תפיסת נקודות שליטה ומעברים חיוניים.
בדצמבר 1943 פיקד פרדריק על היחידה בקרב על הר לה-דיפאנסה, שכיבושו נדרש כדי לאפשר את התקדמותה של דיוויזיית החי"ר ה-36. פרדריק ואנשיו כבשו את ההר, משימה שנחשבה לבלתי אפשרית, אולם ספגו שיעור אבדות גבוה. לאחר מכן סופחו לדיוויזיית הרגלים ה-36 ולחמו בשורותיה כשהם סופגים שיעור אבדות חמור עוד יותר. פרדריק הצטיין בלחימה עד כדי כך שוינסטון צ'רצ'יל הכריז כי הוא הגנרל הלוחם הגדול בכל הזמנים והכוח בפיקודו זכה לכינוי "בריגדת השטן" (Devil's Brigade). לאחר מכן פיקד פרדריק על הכוח בנחיתה באנציו. הכוח בפיקודו היה הראשון שהגיע לרומא. על האופן שבו פיקד על כוח השירות המיוחד ה-1 בקרבות באיטליה עוטר פרדריק פעמיים בצלב השירות המצוין.
לאחר המערכה באיטליה קודם פרדריק לדרגת מייג'ור גנרל ובמקומו מונה הקולונל אדווין ווקר. באוגוסט 1944 לקחה היחידה חלק במבצע דרגון בצרפת. היחידה סופחה לכוח המשימה המוטס ה-1, עליו פיקד הגנרל רוברט פרדריק ולחמה בקרבת ניס וסן טרופה. בדצמבר 1944 פורקה היחידה.
היחידה הונצחה, בין היתר, בסרט "בריגדת השטן" משנת 1968, בו גילם ויליאם הולדן את דמותו של רוברט פרדריק.
אוהורו קניאטה
ראשית חייו
הוא נולד בשנת בניירובי 1961. שמו "אוהורו" פירושו חירות וניתן לו קראת העצמאות של מולדתו, שהוכרזה בשנת 1963.
הוא בנו הבכור של ג'ומו קניאטה ושל אשתו הרביעית, נגינה לבית מוהוה, שנודעה כ"מאמה נגינה". מוצאו האתני הוא קיקויו.
על אף שאביו היה נשיא המדינה, אוהורו קניאטה בילה את ילדותו בבית ההורים בגטונדו ולא בבית הנשיא הרשמי. בגיל 7 חגגו באופן חד-פעמי את יום הולדתו בבית הנשיא. הוא למד בבית הספר בנט מרי בניירובי ושיחק רגבי בנעוריו. בתיכון הצטיין בלימודיו, בין השאר, באנגלית ובהיסטוריה. אהב גם תיאטרון ושיחק בשנת 1977 באופרטה "המיקאדו" מאת גילברט וסאליבן. בגיל 17, בעודו תלמיד תיכון, נפטר אביו, הנשיא ג'ומו קניאטה. אחרי סיום לימודי התיכון עבד תקופה כפקיד בנק בבנק למסחר של קניה ב"קיפנדה האוס". בשנת 1980 נסע לארצות הברית ולמד מדעי המדינה וכלכלה במכללת אמהרסט עד שנת 1985. כסטודנט שיחק כדורגל וגולף. בתום הלימודים שב לקניה ופתח עסק בשם "וילהאם קניה בע"מ" לגידול ולייצוא פירות וירקות.
קריירה פוליטית
ביולי 1990 הצטרף לקבוצה של ארבעה פעילים פוליטיים צעירים שנאבקו למען שינויים במפלגה השולטת קאנ"ו (KANU - האיחוד הלאומי האפריקאי של קניה) ופתיחות לכיוון היווצרות חברה רב-מפלגתית. הפעלים כללו את אלפרד דטונגה, ארגוונגס סיזר קודק, פיטר מבויה ופרנסיס מיצ'וקי. בשנת 1992 תמך במועמד מפלגת FORD-Asili לפרלמנט, קנת' מטיבה.
בשנת 1997, בידיעה שבשתיקה של הנשיא דניאל אראפ מוי, נבחר אוהורו קניאטה לראש הסניף המקומי של מפלגת קאנ"ו בעיר גטונדו, באותה שנה רץ למושב בפרלמנט מטעם אזור ההצבעה גטונדו דרום אך הפסיד לאדריכל מוזס מויהיה. ב-1999 מינה אותו הנשיא אראפ מוי ליושב ראש הרשות הקנייתית לתיירות.
לסירוגין בממשלה ובאופוזיציה
בסופו של דבר, בשנת 2001 ובגיל 40 נבחר לפרלמנט הרפובליקה. כעבור זמן קצר התמנה לשר המנהל המקומי וכן לסגן יושב ראש המפלגה קאנ"ו.
ב-2002, בתמיכת הנשיא אראפ מוי, נבחר אוהורו קניאטה למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות. במחאה נגד צעד זה ראילה אודינגה ופעילים רבים אחרים עזבו את המפלגה השולטת לטובת המפלגה הליברלית-דמוקרטית של מוואי קיבאקי. אולם בבחירות שהתקיימו בדצמבר הובס קניאטה, שהשיג 31% מהקולות, על ידי מוואי קיבאקי, מועמד המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שזכה ב-62%. קניאטה הודה בתבוסה והפך לראש האופוזיציה.
בינואר 2005 גבר על ניקולס ביווט ונבחר ליושב ראש מפלגת קאנ"ו עם 2,980 קולות מול 622. באותה שנה הוביל את המאבק שהכשיל את אישור פרויקט החוקה של הנשיא קיבאקי במשאל עם. נתמך בכך על ידי פלג מורד ממפלגתו של קיבאקי, "התנועה הדמוקרטית אורנג'". לעומת זאת בדצמבר 2007 הוא תמך בבחירתו מחדש של הנשיא קיבאקי והשתתף בממשלה. באפריל 2008 התמנה לסגן ראש הממשלה בממשלת ראילה אודינגה, ולשר המסחר, ואחר כך, ב-2009, לשר האוצר.
ב-15 בדצמבר 2010 נפתחו נגדו הליכים משפטיים בבית הדין הפלילי הבינלאומי כחשוד בפשעים נגד האנושות על ידי תכנון ומימון האלימות באזורי נאיוואשה ונאוקורו אחרי הבחירות לנשיאות ב-2007. בשנת 2012 הואשם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי בפשעים נגד האנושות. בעקבות זאת הוא התפטר מתפקידיו המיניסטריאליים פרט לזה של סגן ראש הממשלה.
נשיא קניה
בבחירות לנשיאות ב-4 במרץ 2013 ניצח את ראילה אודינגה עם 50.05% מהקולות. הוא הושבע לתפקיד של נשיא קניה והתחיל את כהונתו ב-9 באפריל 2013.
ב-8 באוקטובר 2014 התייצב בפני בית הדין הבינלאומי והיה ראש המדינה המכהן הראשון שהופיע בפני בית דין זה. ב-5 בדצמבר 2014 הודיע בית הדין הבינלאומי כי ביטל על ראשי כתב האישום נגד קניאטה. התובעת פאטו בנסודה מבית הדין בהאג הסבירה במסמך רשמי כי אין בידיה מספיק ראיות כדי להוכיח מעבר לכל ספק סביר את אחריותו הפלילית של קניאטה. הודעה זו, היא ציינה, אינה מוציאה מן הכלל פתיחת המשפט מחדש אם תימצאנה עילות חדשות לאשמה נגדו. הנשיא קניאטה הביע את סיפוקו מכך ופירש זאת בכך שיצא זכאי. לעומת זאת הוקיע בית הדין הבינלאומי "שורה של מכשולים ניכרים" שהועלו בפני החקירה, במיוחד יוזמות רחבות מתוזמרות שהפעילו הטרדות, הפחדות ואיומים על העדים.
הופעותיו של קניאטה בזירה הדיפלומטית הבינלאומית, כולל במפגשים עם מנהיגים כמו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ואחרים, שיפרו את תדמיתו בעולם. התחלת נשיאותו נתנה מקום לתקוות עקב שאיפתו המוצהרת ליותר מודרניזציה ושקיפות.
פרטים אישיים וחייו הפרטיים
קניאטה הוא נוצרי קתולי מאמין. קניאטה ירש מאביו אחוזות מן הגדולות בקניה. אדמות אלה, המשתרעות בכמה אזורים על שטח 2,020,000 דונם, נרכשה על ידי ג'ומו קניאטה במחיר זול בשנים 1960–1970 באמצעות עסקה עם בריטניה והבנק העולמי.
בבעלות קניאטה נמצאת גם החברה הגדולה לייצור מוצרי חלב בקניה Brookside Dairies, וכן תחנת הטלוויזיה K24 ובנק מסחרי בניירובי. שווי נכסיו של קניאטה מוערך לכ-500 מיליון דולר.
אוהורו קניאטה נשוי משנת 1991 למרגרט וונג'ירו גקואו (ילידת 1964), בת של מנכ"ל חברת הרכבות לשעבר בקנייה, ד"ר א.נ. גקואו. הוא הכיר אותה בנערותם במומבסה בשנת 1978. לזוג 3 ילדים.
ארמיית האוויר השביעית
ארמיית האוויר השביעית (ברוסית: воздушная армия я-7) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-1 בדצמבר 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שלחמו בגזרת חזית קרליה. היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות היבשה של החזית ופעלה בתאום חיל האוויר של הצי הצפוני. בנובמבר 1944, לאחר סיום הלחימה באזור היא הועברה לעתודה. בהמשך יחידותיה הועברו למזרח הרחוק ותגברו את ארמיית האוויר התשיעית.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 60 אלף טיסות.
שארל אלכסנדר דה קאלון
שארל אלכסנדר דה קאלון (בצרפתית: Charles-Alexandre de Calonne; 20 בינואר 1734 - 29 באוקטובר 1802), היה שר האוצר של צרפת בשנות ה-80 של המאה ה-18.
ביוגרפיה
קאלון נולד ב-20 בינואר 1734 בדוואי, ללואי דה קאלון, אשר עבד כעורך דין בבית המשפט בדוואי, ולאן הנרייט דה פרנקוויל. היו לו אחים נוספים, כמו מארי אן דה קאלון, ז'אק דה קאלון ומארי מדלן דה קאלון.
הוא הלך בדרכו של אביו, למד משפטים בפריז ולאחר מכן עבד כתובע ציבורי, פרקליט בממשלת המחוז של ארטואה. קאלון עבד מאוחר יותר בדוואי כתובע מבית המשפט של ארטואה, שם המשיך את הקריירה שלו כתובע הכללי, ולאחר מכן הוא הפך לאנטנדנט של מץ (1768) וליל (1774).
בשנת 1769 הוא התחתן עם מארי ז'וזפין מרק דה מונט-סן-פייר, בתו של מפקח פיננסי במשרד גביית המיסים של האוצר.
במהלך המשבר שקדם ל, כששר אחר שר ניסו לשווא למלא את האוצר הריק והודחו בשל כישלון, מונה קאלון ב-3 בנובמבר 1783 לשר האוצר. הוא היה חייב את מעמדו לשארל גראבייה, רוזן ורז'ן, שהמשיך לתמוך בו במשך שלוש שנים וחצי; אך המלך לא היה נלהב כלפיו, ולפי השגריר האוסטרי, מעמדו הציבורי היה גרוע ביותר. קאלון היה נועז ביותר, ולא פחד להביע את דעתו בציבור.
בתקופתו, צרפת נקלעה למשבר כלכלי קשה. כדי לפתור את בעיותיה הכלכליות של צרפת, בשנת 1786 הציע קאלון רפורמה בענייני כספים: הוא ביקש להטיל מס על כל בעלי הקרקעות, וכדי לעודד את המסחר הציע לבטל מיסים עקיפים ומכסים פנימיים - מכסים שהוטלו על סחורות שהובלו ממחוז למחוז בתוך צרפת; עוד הציע קאלון להחרים מעט מרכוש הכנסייה ולייסד אספות נבחרים במחוזות המדינה, שבהן ישבו נציגים מכל המעמדות ויעסקו בענייני הציבור. הצעותיו של קאלון היו נועזות למדי בהתחשב במבנה המעמדות של החברה בצרפת, והן נדחו. בלחץ האצילים הדיח המלך לואי השישה עשר את קאלון מתפקידו ב-8 באפריל 1787 וגירש אותו ללורן.
פירוס השני, מלך אפירוס
ביוגרפיה
פירוס היה בנם של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ואשתו אולימפיאס השנייה. בשנת 242 לפנה"ס מת אלכסנדר. יוסטינוס מציין שעם מותו של אלכסנדר היו פירוס ואחיו תלמי, מלך אפירוס עדיין צעירים. עד שהגיעו לבגרות ניהלה אמם את הממלכה כעוצרת. הם ירשו ממלכה לא יציבה. מכל השבטים השונים שהרכיבו אותה, רק המולוסים נותרו נאמנים לבית המלוכה. בשנת 239 לפנה"ס פרצה מלחמה בין אפירוס לאיטולים, ואלו האחרונים תקפו את הנחלות של אפירוס בצפון אקרנאניה. אולימפיאס התקשתה לנהל את המלחמה בצורה יעילה, ומהומות פרצו בבירה אמבארקיה. כאשר פירוס הגיע לבגרות, הוא הוכתר כמלך פירוס השני, אולם מת זמן קצר לאחר מכן במהלך פעולות האיבה. אחיו תלמי ירש את כסאו.
ידוע בוודאות על בת אחת שלו, דידמאיה, שירשה את תלמי שמת זמן קצר לאחר מכן, והייתה האחרונה במלכי אפירוס. יוסטינוס גם מזהה את הנסיכה נראיס, אשר נישאה לגלון בן היירון טיראן סירקוסאי כבתו, אולם מקובל להניח שהיא למעשה הייתה דודתו והייתה בת פירוס הראשון.
אתנאיוס מוסר סיפור מוזר על פיו אולימפיאס, אמו של פירוס, רצחה את אהובתו.
אוגדן מילס
קורות חייו
אוגדן מילס נולד בניופורט, רוד איילנד, כבנם של אוגדן מילס, איש עסקים ובעלים של סוסי מרוץ, ושל רעייתו רות ט. מילס (לבית ליווינגסטון), נכדתו של עורך הדין והפוליטיקאי. היו לו שתי אחיות תאומות: ביאטריס מילס פורבס, וגלדיס מילס פיפס. הוא היה נכדו של הבנקאי דריוס אוגדן מילס.
ב-1904 סיים מילס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1907 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים. ב-1908 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בבעלותם של מילס ושל אחותו גלדיס הייתה אורוות ויטלי (Wheatley Stable), חווה לגידול סוסי מרוץ. באורווה גודלו הסוסים Seabiscuit ו-Bold Ruler, שעל צאצאיו נמנה הסוס Secretariat. בבעלותו של מילס היה גם הסוס Kantar, שניצח ב-1928 בתחרות Prix de l'Arc de Triomphe.
לאחר מותו של אביו ב-1929, ירשו מילס ואחיותיו סכום של יותר מ-12 מיליון דולר כל אחד.
קריירה פוליטית
בשנים 1912, 1916 ו-1920 היה מילס נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. בשנים 1915–1917 הוא היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק והיה חבר הוועדה לענייני העיר ניו יורק בשנת 1917. ב-31 ביולי אותה שנה הוא התפטר מתפקידו בסנאט של ניו יורק כדי להתגייס לצבא ארצות הברית ושירת כקצין בדרגת קפטן עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה שימש מילס כנשיא "אגודת המס של מדינת ניו יורק" (New York State Tax Association). ב-1920 נבחר מילס כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק וכיהן בו ממרץ 1921 ועד מרץ 1927. ב-1926 התמודד מילס מטעם המפלגה הרפובליקנית על תפקיד מושל ניו יורק, אך הובס על ידי המושל המכהן, הדמוקרט אל סמית'.
מזכיר האוצר
ב-1927 מונה מילס על ידי הנשיא קלווין קולידג' כתת-מזכיר האוצר. הוא שימש בתפקיד תחת מזכיר האוצר אנדרו ויליאם מלון.
ב-1932 מונה מילס על ידי הנשיא הרברט הובר כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בעת כהונתו בתפקיד זה פעל מילס כיועץ לנשיא הובר והיה פעיל במסע של הובר לבחירתו מחדש לנשיאות ב-1932. במסע הבחירות הוא נסע לדטרויט, סנט לואיס לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, שיקגו ומיניאפוליס. יריבו של הובר במרוץ לנשיאות היה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט, דמוקרט שהיה חברו של מילס בלימודים בקולג' ושכנו במשך שנים רבות. מילס סיים את כהונתו כמזכיר האוצר ב-3 במרץ 1933.
שנותיו האחרונות
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר נהג מילס למתוח ביקורת קשה על מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט. הוא המשיך להיות פעיל בתחום העסקי ופרסם את השקפותיו בשני ספרים: "מה עם המחר" (What of Tomorrow) ב-1935 ו"המיליון השבעה עשר" (The Seventeen Million) ב-1937.
מילס שימש כחבר בדירקטוריונים של החברות Lackawanna Steel Company ,Atchison ,Topeka and Santa Fe Railway ,Virginia and Truckee Railroad ,Mergenthaler Linotype Company ו-Shredded Wheat Company.
חיים אישיים
ב-1911 נשא מילס לאישה את מרגרט סטאיווסנט רתרפורד, בתם של אן הרימן רתרפורד' ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בתו החורגת של ויליאם קיסאם ואנדרבילט ונכדתם של לואיס מוריס רתרפורד' האב ושל אוליבר הרימן. השניים התגרשו ב-1919.
ב-1924 נישא מילס בשנית לדורותי (לבית רנדולף) פל, רעייתו לשעבר של הבנקאי ג'ון ר. פל.
אוגדן מילס נפטר ממחלת לב ב-11 באוקטובר 1937 בניו יורק. הוא לא הותיר אחריו צאצאים, אך הוא היה אביהם החורג של שלושת ילדיה של אשתו השנייה. הוא נטמן בכנסיית סנט ג'יימס שבהייד פארק, מדינת ניו יורק.
השערת שני המקורות
קיימת ביקורת מחקרית על ההסבר, וגם הכנסייה הקתולית עודה מצדדת בגישה המסורתית שלפיה סדר הבשורות בברית החדשה הוא הסדר הכרונולוגי של כתיבתן.
רקע: הברית החדשה
הברית החדשה היא אוסף כתבי הקודש הקאנוניים של הדת הנוצרית. ארבעת החיבורים הראשונים באוסף מספרים את סיפור חייו של ישו ונקראים על שמות מחבריהם: הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי מתי, הבשורה על פי לוקאס והבשורה על-פי יוחנן. על פי המסורת, כותבי הבשורות, המבשרים, היו תלמידי ישו שראו במו עיניהם את המאורעות שהם מתארים או ששמעו מפיו של עד ראייה, והתכוונו לבשר לעולם על בואו של המשיח הנוצרי.
שלוש הבשורות הראשונות דומות למדי זו לזו, הן בתוכנן והן בניסוחן, ואילו הבשורה הרביעית, על פי יוחנן, שונה מהן בהיבטים אלו. הדמיון בין שלוש הבשורות העניק להן את הכינוי "הבשורות הסינופטיות", מהמילה היוונית συνοπτικός (synoptikos), שמשמעה "לראות הכול יחד", כיוון שאפשר להציב את שלושתן זו בצד זו ולהשוות ביניהן בקלות באופן זה.
רקע: הבעיה הסינופטית
בין שלוש הבשורות הסינופטיות יש דמיון רב בחלק מהתיאורים של מעשי ישו ובציטוט דבריו, עד כדי זהות של משפטים שלמים. עם זאת, במקרים אחרים קיימים הבדלים משמעותיים. הדמיון העיקרי קיים בין לוקאס ומתי למרקוס: לוקאס ומתי מתארים אירועים שהוזכרו אצל מרקוס, אך לעיתים חלוקים בינם לבין עצמם במידה כזו שמוכח שהם לא היו חשופים זה לעבודתו של זה. ודאי גם שלא היו עדי ראייה בעצמם למאורעות שהם מתארים. בנוסף לתיאורים הדומים, קיימים אירועים שמתוארים אצל לוקאס ומתי, אך לא אצל מרקוס, וגם חומרים עצמאיים שמוזכרים רק אצל כל אחד מהמבשרים.
כך נוצר צורך להסביר מה הקשר בין שלוש הבשורות ומה מקור נקודות המחלוקת וההסכמה ביניהן. במחקר מכונה סוגיה זו "הבעיה הסינופטית".
דוגמאות לנקודות מחלוקת והסכמה
דוגמה לדמיון בין שלוש הבשורות היא בעת קריאת ישו למתי והסעודה עם המוכסים:
הדמיון בין התיאורים רב מכדי שיהיה מקרי.
כדוגמאות נוספות ניתן למנות את תיאור מאסרו של ישו, בו נישק יהודה איש קריות את ישו על מנת לסמן לאוסרים את מי לאסור, ואת סיפור הרפואה בשבת.
דוגמה להבדל בין הבשורות היא הדרשה על ההר המצוטטת באריכות בבשורה על פי מתי, בעוד אצל לוקאס אותה דרשה, אומנם בקיצור משמעותי, מתרחשת במקום שונה ונקראת "הדרשה על המישור". אצל מרקוס אין הדרשה ותוכנה מופיעים כלל.
קיים גם חומר שנמצא במרקוס לבדו ולא בשתי הבשורות האחרות, כגון משל הזורע והנער ההולך אחריו לאחר מאסרו ובורח עירום, אולם אלו מקרים מעטים וקצרים מאוד.
פתרון הבעיה על ידי ההשערה
מרקוס, שהכיר את פאולוס, נצמד יותר לתיאור האנושי של ישו כפי שחוו אותו האנשים שהיו סביבו, בעוד לוקאס ומתי ראו לנגד עיניהם כמטרה דתית את הפצת הבשורה ולא את אמיתותו ההיסטורית של הסיפור.
תמיכה נוספת להנחה מגיעה מחקירת השפה והסגנון הלשוני של הבשורות. שפתו של מרקוס ארכאית יחסית לשתיים האחרות, והוא נוטה להשתמש בתיאורים כפולים, בה בשעה שמתי ולוקס מסירים את הכפילות ומפשטים את התיאור. לדוגמה, לאחר צליבת ישו חילקו החיילים את בגדיו על פי גורל שהטילו ביניהם, וכך מתואר הדבר בבשורות:
נראה שסוף הפסוק של מרקוס, "לקבוע מה ייקח כל אחד", היה מיותר בעיני שני המבשרים האחרים ולכן הוסר על ידיהם כשעדיין המשמעות ברורה לקורא. כמו כן, מילים בארמית שמופיעות אצל מרקוס הושמטו על ידי לוקס ומתי מכיוון שהבשורות שלהם היו מכוונות ליותר קוראים שלא דיברו ארמית, כפי שכל הבשורות נכתבו ביוונית.
כדי להסביר את השינויים בין מתי ולוקאס בפרטים שאינם מופיעים אצל מרקוס, מניחה ההשערה את קיומם של מקורות נוספים על חיי ישו. ייתכן שהמקורות התקיימו רק כסיפורים בעל-פה וייתכן שהועלו על הכתב בצורה זו או אחרת. כל הפרטים הזהים אצל לוקאס ומתי עובדו ושולבו ממקור אחד משוער, המכונה "מקור ה-Q" (מגרמנית: Quelle - מקור), ואילו כל הפרטים הייחודיים לכל אחת מהבשורות הגיעו ממקורות אחרים. בהתייחסות למקורות הנוספים, הייחודיים ללוקאס (מקור L) ולמתי (מקור M), מכונה לפעמים ההשערה - "השערת ארבעת המקורות".
הבשורה על-פי מרקוס מהווה מקור לרוב התיאור הכרונולוגי של חיי ישו ולמעשיו, כגון ניסים שונים שביצע, ואילו ממקור Q שאבו בעיקר את אמרותיו ודרשותיו של ישו.
מקור Q
מקור Q או מסמך Q הוא קובץ היפותטי של דברי ישו. על פי השערת שני המקורות, הקובץ היה ידוע ללוקאס ולמתי כותבי הבשורות והם השתמשו בו כמקור, בנוסף לבשורה על-פי מרקוס. על פי הסברה, קיימת עדות קדומה לקיומו של המסמך בדבריו של פפיאס אותו מצטט אוסביוס מקיסריה: "מתי כתב את דברי ישו בעברית וכל אחד פירש אותם בהתאם ליכולתו". דברי ישו האמורים כאן הם על פי הסברה אותו אוסף אמירות המכונה כיום מקור Q.
תוכנו של Q
החל מאמצע המאה ה-20 נעשו ניסיונות להרכיב את תוכנו של Q. כיוון שההנחה היא שכל אמירה או נאום של ישו שנמצאים אצל מתי ולוקס, ולא נמצאים אצל מרקוס, מקורם ב-Q, ניתן לכאורה להרכיב את המקור. עם זאת, שום גרסה שהוצעה לא התקבלה על דעת החוקרים. גילויה של הבשורה על פי תומאס שמורכב מאוסף אמירות של ישו, בדיוק כמו Q, יצר מחדש התעניינות וניסיונות הרכבה של המקור הקדום. נטען גם שהבשורה על פי תומאס היא מקור Q עצמו, אולם טענה זו לא התקבלה על ידי החוקרים. עם זאת, הוכיחה עצם מציאת הבשורה שכתבים מהנצרות הקדומה שנעלמו ולא היו ידועים במשך שנים רבות, אכן היו קיימים בעבר ולכן מציאותו של Q אפשרית.
במסגרת הניסיונות המחודשים להרכיב או לשער את תוכנו של Q, נדרשו החוקרים לשאלה האם היה תוכנו קיים כמסורת בעל פה או כקובץ כתוב. כמו כן היה צורך לתארך את המסמך: האם הדברים נמסרו בעל פה כבר בזמנו של ישו, או שזו התפתחה רק לאחר מותו, ולפני כתיבת הבשורות. אחד מהעוסקים החשובים בתחום הוא הפרופסור לדתות (John S. Kloppenborg), שפיתח השערה לפיה Q לא נכתב או הושלם בעל פה בבת אחת, אלא במשך תקופה, כשהוא נבנה רובד אחר רובד. התוכן הקדום ביותר היה אמרות חוכמה כמו אלו שמרכיבות את ספר משלי או בן סירא והתוכן שעוסק ביהדות או מתנצח ישירות עם הפרושים הוא מאוחר יותר. השערה זו דומה להשערות אחרות שמצדדות בעמדה לפיה המקור העלום עליו הסתמכו כותבי הבשורות, לא היו בהכרח קובץ אחד שלם, אלא אוסף של אמירות וסיפורים שעברו כמסורת, חלקם בעל פה וחלקם בכתב.
השערה זו מתבססת על העובדה שהיא גם הסיבה הראשונית להנחת קיומו של Q, דהיינו הדמיון הרב בין הבשורות. קשה להניח שדמיון כזה יכול להיווצר ללא מקורות כתובים, שמאפשרים לשני המבשרים לכתוב את אותם סיפורים כמעט מילה במילה ובאותו סדר. מצד שני קיימים ביניהם הבדלים שהימצאותם יכולים להיות מוסברים על ידי קיומם של מסורות בעל פה, שעוברות שינויים ממספר למספר. כמו כן, כיוון שהבשורות נכתבו ביוונית, סביר יהיה להניח שגם מקור Q נכתב בשפה זו ולא תורגם משפה אחרת, כיוון שלא סביר שתרגומים שונים ישתמשו באותן מילים בדיוק.
ביקורת על ההשערה
קיימות שתי השגות עיקריות על ההשערה. ההשגה הראשונה נקראת טיעון "ההסכמות הקטנות" (Minor agreements) והיא עוסקת בפרטים הקיימים אצל מתי ולוקאס בצורה זהה, אך נעדרים אצל מרקוס. ההשגה השנייה היא בדבר עצם קיומו וזהותו של מקור Q.
ההסכמות הקטנות
מצדדי ההשערה מספקים מגוון תשובות אפשריות, שהמרכזית שבהן היא ההנחה שהייתה קיימת גרסה קדומה יותר של הבשורה של מרקוס ועליה הסתמכו מתי ולוקאס. הגרסה הקדומה עברה שינויים והשמטות קלות עד שהגיעה למצב הנוכחי. שינויים או הרכבה של גרסאות שונות במרקוס המאוחר ניתן גם לראות לדוגמה בסיפור נס הלחם והדגים החוזר אצלו פעמיים, בפרק ו עם חמשת אלפים איש, ובפרק ח עם ארבעת אלפים איש.
מקור Q
אם אכן היה מקור נוסף, שהיה חשוב וידוע מספיק כדי ששני כותבי הבשורות יכירו אותו וישתמשו בו, קשה להבין כיצד הוא נעלם לחלוטין, בעוד חיבורים קדומים לא קאנוניים רבים אחרים קיימים עד היום. המערערים טוענים שאין צורך להניח את קיומו וניתן להסביר שכל מקום בו דומים לוקאס ומתי, מקורו בהעתקה של אחד מהשני.
תומכי ההשערה עונים על כך שכתבים קדומים רבים אכן נעלמו, וכי אנחנו יודעים רק על אלו שאכן שרדו, אך לא על אלו שנעלמו. כמו כן, ייתכן שמרגע שמקור Q שולב לתוך הבשורות של מתי ולוקאס לא נותר עוד צורך לשמור אותו כספר נפרד.
הגישה המסורתית
התאולוג האנגליקני הנרי אוון (Henry Owen) העלה ב-1764 את הסברה שסדר הכתיבה וההשפעה הוא מתי, לוקאס ומרקוס. ההשערה לא התקבלה בהתלהבות בארצו, אך צברה יותר תמיכה אצל תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים והתגבשה במהלך המאה ה-19.
בעיני הכנסייה הקתולית, קבלת התאוריה איימה על המסורת ועל אמינות המידע שנמסר על ידי הבשורות ולכן שללה אותה מכל וכל. ב-1893 יצא האפיפיור לאו השלושה עשר בהודעה המגנה את ההשערה וטען שהיא לא תסייע להבין את כתבי הקודש, אלא רק תעורר מחלוקות. ב-1902 ייסד את ועדת המקרא האפיפיורית (Pontifical Biblical Commission) במטרה להרחיב את לימוד המקרא וכדי להתמודד עם המחקר המודרני. יורשו של לאו ה-13, פיוס העשירי המשיך בקו זה והכריז ב-1907 שהוועדה האפיפיורית היא הסמכות היחידה בכתבי הקודש ושאין לחרוג ממסקנות המחקר שלה. הוועדה המשיכה להחזיק בהשערה האוגוסטינית. אף על פי שהתירה לחלוק עליה, אסרה על הוראת שיטה אחרת.
עמדת הוותיקן לא השתנתה מאז והיא נשמעת בדברי אפיפיורים וחשמנים כל אימת שהם נדרשים לנושא.
היסטוריה
ההשערה הוצגה לראשונה בצורה מגובשת ב-1838 על ידי התאולוג והפילוסוף הגרמני כריסטיאן הרמן וייסה (Christian Hermann Weisse). את עיקר פרסומה היא קיבלה לאחר שהתאולוג הגרמני היינריך יוליוס הולצמן (Heinrich Julius Holtzmann) סמך עליה את ידיו. ב-1880 זכתה ההשערה להכרה גם באנגליה, בעיקר על ידי התאולוג וחוקר המקרא הבריטי ויליאם סנדיי (William Sanday), כשברנט הילמן סטריטר (Burnett Hillman Streeter), שעסק רבות בחקר וביקורת המקרא, תמך בה והמשיך לפתח אותה. הוא שהוסיף את ההשערה על שני המקורות הייחודיים למתי וללוקס, והעלה את האפשרות שמרקוס השתמש גם הוא במקור Q.
כיום ממשיכות להתפתח השערות על בסיס השערת שני המקורות, או השערות נפרדות לחלוטין. השערה אחת מציעה שמרקוס היה מאוחר יותר למתי וללוקאס והוא תמצת את דבריהם. אחרת מסכימה שמרקוס הוא המוקדם, אך טוענת שמתי קדם ללוקאס והשפיע עליו יחד עם מרקוס.
האגודה היהודית לתרבות
האגודה היהודית לתרבות (בגרמנית: kulturbund deutscher juden; ביידיש: יידישער קולטורבונד) הייתה גוף שפעל בקרב יהודי גרמניה, תחת המשטר הנאצי, בשנים 1933-1941, בתחומי התרבות והאומנות.
רקע
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, ופיטוריהם של אלפי אמני במה ומוזיקאים יהודים החל מ-1 באפריל 1933, התפתחה יוזמה להקמת אגודה יהודית שתפעל בתחומי התרבות והאומנות. הוגי הרעיון היו הבמאי קורט באומן וקורט זינגר (1885-1944), מוזיקאי ורופא אשר כיהן בין היתר גם כמנהל האופרה של ברלין. לאחר התדיינות עם מנהיגי הקהילה היהודית פנו זינגר ובאומן אל השלטונות הגרמניים, אשר ב-16 ביולי 1933 העניקו אישור להקמת התיאטרון, בתנאי שהמופעים יהיו פתוחים ליהודים בלבד. הנאצים מינו את הנס הינקל, עסקן תרבות נאצי ותיק, למפקח על האגודה מטעם הממשל הגרמני.
פעילות האגודה
באוקטובר 1933, החלה האגודה את פעילותה התרבותית בהעלאת המחזה "נתן החכם" על בימת התיאטרון של האגודה. במקביל החלו להופיע תזמורת סימפונית, להקת אופרה ולהקת בידור והועלה מערך הרצאות בנושאים שונים בתחום התרבות. בשנה זו עמד מספר החברים באגודה על 18,000 אנשים, מתוך 180,000 אלף חברי הקהילה היהודית בברלין.
במקביל לייסוד האגודה בברלין, החלו לקום ברחבי גרמניה אגודות תרבות אזוריות ומקומיות. מבין האגודות הבולטות שהקימו ניתן למצוא את האגודה של קלן, שקיימה בימת תיאטרון קבועה, ואגודת פרנקפורט, שהתזמורת הסימפונית שלה הופיעה באזורים שונים ברחבי גרמניה.
באפריל 1935, עמד מספר החברים על 70,000 שלקחו חלק פעיל בכ-36 אגודות תרבות ברחבי המדינה. האגודות השונות התאגדו תחת ארגון גג אחד שנקרא "האיגוד הארצי של אגודות התרבות" (Reichsverband der Jüdischen Kulturbünde). התארגנות האגודות במסגרת מאוחדת, איפשרה ניהול אפקטיבי יותר של המשאבים הקיימים ועלתה בקנה אחד עם האינטרסים של הממשל הגרמני. בשנה זו, לאור דרישה של הגסטפו, הוסר הכינוי "יהודים גרמנים" משם האגודה.
לאחר פרעות נובמבר 1938 ואירועי ליל הבדולח, נמסרה לארגון הגג האחריות על כל פעילויות היהודים בתחום התרבות, לרבות הוצאות הספרים המעטות שלא נסגרו ומערכת העיתון היחיד שעדיין הותר פרסומו על ידי השלטונות.
ב-11 בספטמבר 1941, הורה הגסטפו על סגירת האגודה, למעט מחלקת ההוצאה לאור אשר הוטמעה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
בסך הכל, היו לאגודות התרבות השונות ארבע בימות תיאטרון (הבימה הראשית בברלין, בימת תיאטרון נוער בעיר והבימות בערים קלן והמבורג), ארבע תזמורות סימפוניות, שתי להקות אופרה (שתיהן בברלין), מקהלות שונות, שהבולטת ביניהן הייתה מקהלת מנהיים אשר כללה למעלה מ-1000 זמרים.
שינוי בגישה התרבותית
החל מראשיתה, התלבטו ראשי האגודה בנוגע לשאלת התוכן היהודי של הפעילות התרבותית. מחד, עלתה הטענה כי יש לתת ביטוי בולט לתרבות הגרמנית. מנגד, ובמיוחד עם ההחרפה בעוינות כלפי היהודים והצורך להתגונן מפני השחיקה הנפשית שנגרמה, ראו אחרים את פעילות האגודה כמכשיר להעמקת המודעות והמורשת היהודית ולשידוד מערכות רוחני. גישה זו הפכה רלוונטית יותר במרוצת השנים, עם הטלת איסור על יהודים בשימוש באוצרות התרבות הגרמנית ובמשאביה.
החל משנת 1936 ועד הפסקת הפעילות של האגודה בשנת 1941, נעשו מאמצים לשילוב תכנים ויצירות של יהודים בהצגות התיאטרון, במיוחד ממזרח אירופה ומארץ ישראל וגם להמשיך לעלות יצירות של מלחינים יהודים שפעלו בגרמניה כמו יעקב שנברג.
אדוורד קולסטון
אדוורד קולסטון (באנגלית: Edward Colston; 2 בנובמבר 1636 – 11 באוקטובר 1721) היה סוחר עבדים, נדבן וחבר פרלמנט אנגלי. הוא תמך ותרם לבתי ספר, בתי תמחוי, בתי חולים וכנסיות בבריסטול, לונדון ובמקומות אחרים. שמו מונצח בכמה נקודות ציון של בריסטול, רחובות, שלושה בתי ספר. רבים ממוסדות הצדקה שהקים קיימים עד היום. עושרו נרכש בחלקו באמצעות סחר וניצול עבדים.
ראשית חייו
הוא למד בבריסטול עד לתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, אז כנראה התגורר זמן מה באחוזת אביו בווינטרבורן, צפונית לעיר.
לאחר מכן המשפחה עברה ללונדון שם ייתכן שאדוארד היה תלמיד בבית ספר ישועי.
קריירה
קולסטון חונך בחברת מרסרס במשך שמונה שנים ובשנת 1672 עבד במשלוח סחורות מלונדון. הוא בנה עסק משתלם, סחר בבד, שמן, יין, שרי ופירות עם ספרד, פורטוגל, איטליה ואפריקה.
בשנת 1680 הפך קולסטון לחבר בחברה המלכותית האפריקנית, שהחזיקה במונופול באנגליה על סחר לאורך החוף המערבי של אפריקה בזהב, כסף, שנהב ועבדים משנת 1662. קולסטון הפך במהירות לחבר בדירקטוריון החברה והפך לסגן יו"ר החברה, בשנים 1689—1690; הקשר שלו עם החברה הסתיים בשנת 1692. חברה זו הוקמה על ידי המלך צ'ארלס השני ואחיו ג'יימס, הדוכס מיורק, (לימים המלך ג'יימס השני, שהיה מושל החברה), יחד עם סוחרי עיריית לונדון, והיו בה הרבה משקיעים בולטים, כולל ג'ון לוק, הפילוסוף והרופא האנגלי, נחשב בעיני רבים כאחד המשפיעים ביותר על הוגי ההשכלה ונודע בכינויו "אבי הליברליזם" (אם כי לאחר מכן שינה את עמדתו בנושא סחר העבדים), וכותב האוטוביוגרפית סמיואל פפיס.
במהלך מעורבותו של קולסטון עם החברה המלכותית באפריקה (1680-1692), מעריכים כי החברה הובילה כ-84,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים, שנסחרו כעבדים במערב אפריקה, מתוכם 19,000 מתו במסעם לקריביים והשאר הגיעו לאמריקה. בשל התנאים ברבות מהספינות, המסעות המורחבים השפיעו על שיעורי התמותה במסעות הימיים בתקופת סחר העבדים. העבדים נמכרו לעבודה בחוות הטבק ובמטעי הסוכר בברזיל. השימוש בעבדים אפריקאים היה פופולרי בשל עלותם הפחותה יותר מאשר משרתים או עובדים בשכר מבריטניה: לא שולם להם שכר ובעליהם רק סיפק להם מזון, גם אם בדוחק.
הוריו של קולסטון התיישבו מחדש בבריסטול. בשנת 1682 הוא נטל הלוואה מבריסטול ובשנה שלאחר מכן הפך לחבר באגודה של גילדת הסוחרים. בשנת 1684 הוא ירש את העסק של אחיו ברחוב סמול, והיה שותף לבית זיקוק סוכר בכנסיית סנט פיטר והעביר משלוח סוכר שהופק על ידי עבדים מסנט קיטס. עם זאת, קולסטון מעולם לא התגורר בבריסטול בבגרותו והמשיך את עסקיו בלונדון ממורטלאק בסארי עד שפרש בשנת 1708.
שיעורו של ההון בבעלותו שהגיע ממעורבותו בסחר העבדים ובסוכר המיוצר בידי עבדים אינו ידוע. בנוסף להכנסה זו, הוא הרוויח מהסחר שלו בסחורות הרגילות, מריבית מהלוואות כספים וסביר להניח, מעסקאות פיננסיות אחרות.
אלטרואיזם ופוליטיקה
הוא תמך ותרם לבתי ספר, בתי תמחוי, בתי חולים וכנסיות בבריסטול, לונדון ובמקומות אחרים. רבים ממוסדות הצדקה שלו שורדים עד היום.
בבריסטול הוא הקים בתי מרחץ ברחוב קינג ובגבעת סנט מיכאל, תרם לבית ספר של בית החולים המלכה אליזבת וסייע בהקמת בית החולים קולסטון, פנימייה שנפתחה בשנת 1710. הוא נתן כסף לבתי ספר בטמפל (שאחד מהם הפך לסנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל) ולחלקים אחרים בבריסטול, וכמה כנסיות והקתדרלה בעיר. הוא היה איש חזק ובעל השפעה.
בכתביו של דייוויד יוזון משנת 1808 תואר קולסטון כ"התורם הגדול של העיר בריסטול, שבחייו הוציא יותר מ-10,000 ליש"ט למוסדות צדקה".
מוות
הוא מת, בגיל 84, ב-11 באוקטובר 1721 בביתו, בית קרומוול (שנהרס ב־1857), במורטלייק. גופתו הועברה חזרה לבריסטול ונקברה בכנסיית כל הקדושים. המצבה שלו תוכננה על ידי ג'יימס גיבס עם גילוף מאת ג'ון מייקל ריסברק.
הנצחה
בעשורים האחרונים, עם ההכרה הגוברת בתפקידו של קולסטון בסחר העבדים, גוברת ביקורת על ההנצחה לקולסטון בבריסטול.
פסל
ב-7 ביוני 2020, הפסל הופל ונזרק לנמל בריסטול על ידי מפגינים במהלך מחאות ג'ורג' פלויד בבריטניה. מזכירת הפנים, פריטי פאטל, כינתה את הפלת הפסל מעשה "מחפיר לחלוטין", ואמרה כי "היא מדברת על מעשי ההתפרעות, הפרעת הציבור, שלמעשה הפכו להסחת דעת מהסיבה בגינה אנשים באמת מפגינים".
אנדרטאות אחרות
שמו של קולסטון מונצח בציוני דרך כמו מגדל קולסטון, קולסטון הול, שדרת קולסטון, רחוב קולסטון, בית הספר לבנות קולסטון, בית ספר קולסטון, בית הספר היסודי של קולסטון ובית הספר טמפל קולסטון (כיום חלק מבית סנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל), כולם בעיר בריסטול. הוא מוזכר גם, בעיקר על ידי כמה בתי ספר, ארגוני צדקה וגילדת הסוחרים, ביום קולסטון ב-13 בנובמבר, יום הולדתו.
באפריל 2017 הודיע ארגון הצדקה שמנהל את אולם קולסטון, "קרן המוזיקה של בריסטול" כי תוריד את שמו של קולסטון כשההיכל ייפתח מחדש לאחר שיפוץ בשנת 2020, זאת בעקבות מחאות ועצומות שקראו לשנות את השם וכן אמנים שהחרימו את המקום בגלל השם קולסטון. בעקבות ההחלטה הגיעו העתירות לשמירת שמו של קולסטון כמעט ל-10,000 חתימות, אם כי ארגון הצדקה אישר כי שינוי השם יתבצע.
בנובמבר 2017, לאחר עשרות שנים של ויכוחים, בית הספר לבנות קולסטון הודיע שהוא לא מתכוון להוריד את שמו של קולסטון מכיוון שזה לא "יועיל" לבית הספר לעשות זאת. בפברואר 2019 הודיעו סנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל כי ישנו את שמם של קולסטון לבית ג'ונסון, על שם המתמטיקאית האמריקנית קתרין ג'ונסון.
ויליאם סומרוויל שאנקס
ויליאם סומרוויל שאנקס (באנגלית: William Somerville Shanks; 28 בספטמבר 1864 – 28 ביולי 1951) היה אמן סקוטי ומורה לציור ורישום בבית הספר לאמנות של גלאזגו במשך 29 שנים.
ביוגרפיה
ויליאם סומרוויל שאנקס נולד בגורוק שברנפרושייר בשנת 1864 להלן וג'ון שאנקס (1923-1913), בעל סוסים שעבד כחייט בעיירת הולדתו פייזלי, בה היו דורות ממשפחתו עסוקים באריגה. לפי מפקד האוכלוסין של 1871 הם גרו בג'ורג' פלייס בגורוק עם ארבעת ילדיהם: מרי, ויליאם, אגנס וארצ'יבלד. מפקד האוכלוסין של 1881 מגלה שעדיין המשפחה התגוררה בגלאזגו, שם עבד ויליאם סומרוויל שאנקס כמעצב בדים עבור יצרן וילונות. עם זאת, לוויליאם שאנקס היו שאיפות להיות אמן, ולאחר שהשתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות בגלאזגו בהדרכת פרנסיס הנרי ניוברי, הוא עשה את הקריירה שלו בציור.
ב-1889 נסע לפריז כדי לשפר את כישוריו, ולמד שלוש שנים באקדמיה ז'וליאן אצל ז'אן פול לורה ובנג'מין קונסטנט. בפריז הושפע שאנקס מציוריו של אדואר מאנה. ציורו טידלי ווינקס הוצג במוסד המלכותי בגלאזגו לאמנות יפה בשנת 1897 ובזמן מסוים היה בבעלות אליוט הודג'קין שמכר אותו לסוחרת האמנות שרלוט פרנק, דודתה של אנה פרנק; סר דייוויד מונטגו דאגלס סקוט קנה אותו ממנה ב-1962 תמורת 60 פאונד. הציור היה בהשאלה למוזיאון בקיימברידג' בין השנים 2007 ל-2008. הוא נמכר בסותביס ב-2008 תמורת 181,250 פאונד, שיא עבור האמן. שאנקס היה מציג קבוע במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו ובאקדמיה הסקוטית המלכותית.מאוחר יותר שאנקס חזר לבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA) כמורה לציור ורישום, ונשאר שם במשך 29 השנים הבאות.
הוא צייר בשמן ובצבעי מים דיוקנאות, וטבע דומם אך העדיף לעבוד בשמנים. הוא עבד בתחומים שונים של הוראה בבית הספר לאמנות בגלאזגו: רישום וציור, ציור עתיקות, ציור חיים, דיוקנאות ותלבושות, ציור וקומפוזיציה. ב-1922 קיבל מדליית כסף באגודת הציירים הצרפתית.
אף שלא היה חבר בקבוצת "נערי גלאזגו", הוא הושפע בבירור מעבודתם והכיר את אדוארד אטקינסון הורנל וג'ורג' הנרי. שאנקס נבחר ל-"שותף" של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1923 ונבחר לחבר ב-RSA ב-1933.
סקרלט קאלימאקי
סקרלט קאלימאקי (ברומנית: Scarlat Callimachi; 1773 - 24 בדצמבר 1821) היה שליט בכמה תקופות בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה, היה בנו של אלכסנדרו קאלימאקי, פרסם את קוד קאלימאקי.
סקרלט קאלימאקי שלט על נסיכות מולדובה שלוש פעמים, לראשונה שלושה ימים בלבד באוגוסט 1806, פעם שנייה מ-4 באוגוסט 1807 עד 13 ביוני 1810, פעם שלישית מ-17 בספטמבר 1812 עד יוני 1819 ובנוסף לכך שלט על נסיכות ולאכיה מפברואר עד יוני 1821.
קאלימאקי התמנה לשליט נסיכות מולדובה ב-24 באוגוסט 1806 כתוצאה מלחצים צרפתיים, כעבור יומיים נכנס לבירת הנסיכות, ליאשי ולמחרת הודיעו לו על הדחתו. הוא מאוכזב ופגוע ושב לקונסטנטינופול. באוגוסט 1807 הוא מתמנה פעם נוספת לשליט נסיכות מולדובה, כהונה שלא הצליח לממש. הוא הגיע לרוסה, שם שהה, לפי דיווחים צרפתיים, מ-4 בנובמבר 1807 ועד 29 באוגוסט 1808. ב-1810 הוא היה בראזגרד, ליד מפקד חיל המצב העות'מאני ויחד איתו נפל בשבי הצבא הרוסי עד 15 ביוני.
קאלימאקי התמנה בפעם השלישית לשליט נסיכות מולדובה ב-8 בספטמבר 1812 והפעם מימש את שלטון לתקופה של כמעט שבע שנים. קאלימאקי נחשב לשליט מתון ונבון שפעל לארגון מחודש של נסיכות מולדובה לאחר שעל פי הסכם בוקרשט (1812) חלק גדול משטח הנסיכות סופח לאימפריה הרוסית. קאלימאקי פטר את הבויארים ומשרתיהם מתשלום מיסים. הוא פעל להכנסת גידול תפוחי האדמה לנסיכות מולדובה וטיפח מוסדות תרבות.
ב-1817 פורסם ביוונית קובץ החוקים הקרוי "קוד קאלימאקי", קובץ החוקים הכתוב הראשון של נסיכות מולדובה. לאחר שנתקל בקשיים, ביקש ב-1818 את ביטול שלטונו, אך קיבל תשובה שלילית. באביב 1819, על רקע תלונות נגד בויארים מסוימים ועל רקע המגפה ביאשי היו מהומות שדוכאו תוך שימוש בנשק חם.
תא/5000
תוכנית המתאר תא/5000 היא תוכנית מתאר מקומית כוללנית החלה על כל שטחה המוניציפלי של העיר תל אביב ומטרתה להתוות את מדיניות התכנון העירונית של העיר לטווח הארוך. התכנית קודמה על ידי היחידה לתכנון אסטרטגי ואגף תכנון העיר, בראשות מהנדס העיר, במינהל ההנדסה של עיריית תל אביב-יפו, בשיתוף הציבור ובסיוע אנשי מקצוע ומומחים בתחומים שונים. התכנית פורסמה למתן תוקף ביוני 2016. התכנית קובעת את אופן פיתוח הקרקע בתל אביב בדגש על אילו אזורים בעיר ייועדו למגורים, לתעסוקה, למסחר, לשימושים ציבוריים או ליעודי קרקע אחרים. התוכנית מתווה אילו אזורים בעיר ראוי לשמר ואילו אזורים ראוי לפתח, מהן ההוראות וההנחיות בהיבטים תחבורתיים, סביבתיים והיבטים רבים נוספים בעלי השפעה על הפיתוח הפיזי של העיר. תוכנית המתאר קובעת הוראות כלליות אשר ינחו את הכנתן של תוכניות מתאר מקומיות חלקיות ותוכניות מפורטות חדשות, ומציגה את היקף האוכלוסייה הצפוי ואת יעדי המועסקים לשנת היעד של התכנית – 2025.
תוכנית מתאר מקומית כוללנית
תא/5000 היא תוכנית מתאר מקומית כוללנית, מסמך המעגן את המדיניות התכנונית העירונית בשלל נושאים שלהם אספקט פיסי, כגון: אופי הבינוי, ייעודי הקרקע (מגורים, תעסוקה, מסחר וכדומה), שטחים פתוחים, מוסדות ציבור, תחבורה, תשתיות ועוד. מרגע אישורה יש לה מעמד סטטוטורי, כלומר חוקי, והעירייה מחויבת לפעול לפיה. אין משמעות הדבר שלא ניתן לשנותה, אולם הליך שינויה מחייב אישור השינוי בוועדה המחוזית. תוכנית מתאר מקומית כוללנית חלה על העיר כולה, וקנה המידה בו היא נערכת ואליו היא מתייחסת הוא קנה מידה עירוני. היא אינה מכילה מידע ברמת פירוט של מגרש בודד.
מטרות התוכנית
תוכנית תא/5000 מאפשרת ראייה תכנונית כוללת לתל אביב שממנה ניתן לגזור תכנון ארוך טווח מחד, ותכנון מפורט לאזורים השונים מאידך. לא פחות חשוב מכך, היא מאפשרת שקיפות בהצגת מדיניות התכנון העירונית, ונותנת בידי כל יזם פוטנציאלי כלים להבין את מרחב האפשרויות התכנוני הרלוונטי לשטח שלו. מאחר שהמדינה מעודדת רשויות מקומיות להכין תוכנית מתאר למרחב התכנון שלהן, ומגדילה את העצמאות התכנונית של רשויות בעלות תוכנית מתאר מאושרת, בחרה תל אביב בעשור השני של המאה ה-21 לעבוד על תוכנית מתאר שכזו ותא/5000 היא תוצר מאמציה של העירייה לעשות כן.
כלים המוצגים בתא/5000
להלן כמה מהכלים העיקריים שבעזרתם מתווה תא/5000 את המדיניות העירונית:
מבנה התוכנית
לתוכנית המתאר שני מסמכים מרכזיים: מסמך הוראות כתובות ("תקנון") - המפרט את ההנחיות השונות המתאימות לכל ייעוד קרקע ולכל אזור, הכולל סימונים על גבי מפה (תשריט) - הקובע את ייעודי הקרקע ברחבי העיר. מסמך ההוראות הכתובות מתייחס בנוסף לשימושים המותרים בקרקע גם לנושאי עיצוב עירוני, איכות סביבה, תחבורה ועוד. פרט לשני מסמכים אלה קיימים נספחים נוספים ובהם נספח עיצוב המפרט את הגובה המותר לבניה והנחיות לגבי שימור באזורים השונים בעיר ונספח תחבורה המפרט את מערכת הדרכים, המחלפים, החניונים ומרכיבי התחבורה האחרים. תא/5000 מתווה מדיניות כללית שלאורה יבחנו התוכניות המפורטות שיקודמו בעיר מיום אישורה. תוכנית מתאר מקומית כוללנית אינה יכולה לאפשר הוצאת היתרים לבנייה מכוחה. גם במקרים בהם ממליצה תוכנית המתאר להוסיף בינוי במקום מסוים – הרי שטרם הוצאת היתר בנייה יש תחילה לאשר תוכנית בניין עיר מקומית בעלת הוראות מפורטות לבנייה, ורק מכוחה של התכנית המפורטת ניתן יהיה להוציא היתר בנייה.
יישום התוכנית
תוכנית המתאר מגדירה את מרחב האפשרויות התכנוניות ומשמשת בידי העירייה אבן בוחן לבחינת יוזמות תכנוניות חדשות. יחד עם זאת, לרב אין היא קובעת לוחות זמנים או גורם אחראי למימוש. המנגנון המביא בסופו של דבר ליישום התכנית הוא מנגנון השוק: יזמים יבחנו את האפשרויות החדשות שמציעה תוכנית המתאר ויממשו אותן ככל שימצאו שהן כדאיות. ישנם תחומים בהם העירייה עצמה פועלת למימוש החזון התכנוני המובע בתוכנית המתאר, בעיקר בכל הנוגע לשטחים הציבוריים או למטרות ציבוריות אחרות. משכך, לא ניתן לצפות לראות שינוי מידי עם אישורה של תוכנית המתאר. תוכנית המתאר מתווה שדה אפשרויות, ומידת הניצול של מרחב האפשרויות נתונה בידי גורמים רבים. כמו כן, על מנת לבנות על פי התכנית יש ראשית לאשר תוכנית מקומית בעלת הוראות מפורטות, ולאחר מכן להוציא היתר בנייה. שנת היעד של תוכנית תא/5000, בה מצופה שאותותיה יראו בשטח, היא 2025. עם זאת, תוכנית המתאר יכולה לגרום לשינוי מיידי במדיניות התכנונית ובהמרצת תהליכים כגון התחדשות עירונית.
מסטיף ספרדי
מסטיף ספרדי או מסטין אספניול הוא גזע של כלב השייך לקבוצת המסטיף. המסטיף הספרדי נוצר בחצי האי האיברי ככלב שמירה, שמטרתו הגנה על משק החי מפני זאבים וטורפים אחרים.
המסטיף הספרדי הובא ליוון כאות הוקרה בין ספרד ליוון והוא שימש את היוונים בצי הימי של פינקיה שהשתמשו בכלבים בקרבות בגלל כוחם. בהמשך, במהלך הכיבוש הספרדי על אמריקה השתמשו הכובשים הספרדים במסטיף הספרדי ובסוג הכלבים מולסירס בקרב מול הילידים האמריקאים, הילידים האמריקאים פחדו מאוד מהכלבים האלה בגלל כוחם ואכזריותם.
מראהו דומה לגזע המסטיף, הגזע מתאפיין בראש גדול וחזק, עם קפלים רופפים על העור וסנטר כפול על הצוואר. הזכרים יכולים להגיע לגובה של 70 עד 85 סנטימטר בגובהם ולמשקל של 50-65 קילו. הנקבות יכולות להגיע לגובה של עד 65 סנטימטר ולמשקל של 50- 60 קילו. כלבים מקו דם תערוכות יכולים להגיע למשקל של עד 120 קילו.
אחמד עלי
אחמד מוחמד מוחמד עלי (בערבית: أحمد محمد محمد علي; נולד ב-19 בנובמבר 1972) הוא קצין בדרגת עקיד (קולונל) המכהן כיועץ תקשורת לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ולשעבר דובר צבא מצרים הראשון.
מונה לתפקיד דובר הצבא המצרי לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי. לדף הפייסבוק כדובר הצבא היו מעל 2,000,000 עוקבים וכלי התקשורת המצריים עקבו באדיקות אחרי העדכונים שהוא פרסם, והעלו בעקבותיהם ידיעות הקשורות לצבא.
עלי סיים את לימודיו במכללה הצבאית המצרית בשנת 1991. לאחר מכן שירת בחיל הרגלים המצרי והשתלב בו בתפקידים שונים, בהם מפקד גדוד. בהמשך כיהן כחבר בצוות ההוראה של המכללה הצבאית ושל מכללת המפקדים והמטה הכללי. הוא מחזיק במספר תארים אקדמיים בנושאי צבא וביטחון. בין היתר למד בבריטניה ובארצות הברית.
רצח הדס אבוטבול
רצח הדס אבוטבול היה פיגוע ירי פלסטיני במהלך נסיעה בכביש שקד-מבוא דותן (יעבד) ב-9 בנובמבר 2001.
הדס אבוטבול הייתה עובדת מועצה אזורית שומרון – מנהלת מעון שקד.
הפיגוע
אבוטבול, בת 39 תושבת היישוב מבוא דותן בצפון השומרון, נהרגה בפיגוע ירי בין שקד למבוא דותן סמוך לצומת יעבד בצפון השומרון. המכונית שבה נסעה עשתה את דרכה מכיוון ואדי עארה לכיוון מבוא דותן. ליד הכפר יעבד, מצפון מערב לג'נין, נפתחה אל מכוניתה אש מן המארב. הכדורים חדרו את הדופן השמאלית של המכונית ופגעו בגבה ובצווארה של אבוטבול. היא איבדה את השליטה על המכונית והתהפכה. אבוטבול טופלה במקום בידי צוותי רפואה של צה"ל, שקבעו בשטח את מותה.
על פי ההערכות, המחבלים פעלו ממארב, ונמלטו לשטחי הרשות הפלסטינית. לטענת הפלסטינים, צה"ל נכנס לכפר יעבד והפך מספר בתים בכפר למוצבים צבאיים.
לאחר הפיגוע
גדודי חללי אל-אקצה, הזרוע הצבאית של הפת"ח, לקחו אחריות לפיגוע והפיצו כרוז לפיו הירי הוא נקמה על ההתנקשות במג'די א-טייב ועכרמה אסתיתי, שני פעילי פתח מג'נין שנהרגו בפיצוץ מכוניתם.
בעקבות הפיגוע, צה"ל נכנס לכפר הסמוך עראקה, הרס בית של מחבל ועצר 12 פלסטינים.
הדס אבוטבול הובאה למנוחות בבית העלמין בעפולה. הותירה בעל וארבעה ילדים.
הטוב מכולם (תוכנית טלוויזיה)
הטוב מכולם הוא משחק טלוויזיה המשלב אסטרטגיה, מזל ואומדן. התוכנית הופקה על ידי רשת ומונחית על ידי אברי גלעד. המשחק צולם בהיכל מנורה מבטחים ומשודר בימי שישי בשעה 21:30 לאחר אולפן שישי. המשחק בודק אם חוכמת ההמונים מנצחת את חוכמת היחיד. העונה הראשונה של התוכנית משודרת גם בערוץ KidZ ב-yes. החל מדצמבר 2020 משודרת התוכנית בשידורים חוזרים בערוץ השעשועונים.
חוקי השעשועון
בשעשועון, שבו מתמודדים עשרה אנשים מול קהל של 1,000 איש, נדרשים לענות על שאלות ווידאו, שצולמו בארץ או בחו"ל ולנחש מהו המספר הקרוב ביותר לתוצאת האמת. בכל סיבוב נשאלת שאלה. לאחר חשיפת התשובה אחד מהמתמודדים בקהל או בעשירייה, שנחשב לטוב ביותר וענה את התשובה הקרובה ביותר לתוצאה, זוכה בסכום הכסף שמקנה השאלה. המתמודד שענה את התשובה הרחוקה ביותר מהתשובה הנכונה יוצא מהמשחק. המנצח בסוף כל תוכנית זוכה בפרס בסך 50,000 ש"ח.
מהלך המשחק
בסיבוב האחרון עולה לשחק מתמודד מהקהל שענה על כל התשובות בצורה הכי מדויקת. המתמודד משחק מול האחרון שנשאר מהעשירייה והמנצח זוכה ב-50,000 ש"ח.
בואדייה דל מונטה
בואדייה דל מונטה (ספרדית: Boadilla del Monte) הוא יישוב בקהילה האוטונומית של מדריד השוכן במרחק 14.5 ק"מ ממדריד, בירת ספרד. אוכלוסיית בואדייה דל מונטה מונה כ-47,000 תושבים. זהו אחד מהיישובים בהם רמת ההכנסה לנפש היא מהגבוהות ביותר בקהילה האוטונומית של מדריד. היישוב מהווה מוקד משיכה בעיקר בזכות הטבע, האתרים ההיסטוריים והפעילות הכלכלית המתנהלת בו. בבואדייה דל מונטה מתקיים שילוב של מסורת, טבע וקידמה כמו גם שיעור גבוה של אוכלוסייה צעירה - עובדה המגובה על ידי הרשות המקומית, שכן זהו היישוב היחיד בספרד בו מוענק סיוע לתושבים עבור לידה או אימוץ ילדים, כמו גם סיוע במימון הילדים עד הגיעם לגיל 3. מספר קווי אוטובוס וכן רכבת קלה מחברים את היישוב למדריד. ביישוב פועלות מעל 2,000 חברות, בהן בנק סנטנדר, שבמתחמו עובדים מעל 6,000 איש.
מיקום גאוגרפי
בואדייה דל מונטה שוכנת ממערב לעיר מדריד, וגובלת מצפון במחדהונדה, מדרום בוייאויסיוסה דה אודון ובעיר אלקורקון, ממזרח בפוסואלו דה אלרקון וממערב בברונטה וביישוב וייאנואבה דה לה קנייאדה. בנוסף על הרובע הוותיק, קיימים בבואדייה דל מונטה מרכזי אוכלוסייה דוגמת שכונות היוקרה מונטפרינסיפה (Montepríncipe), אוליבר דה מירבאל (Olivar de Mirabal), לאס לומס (Las Lomas) ובוננסה (Bonanza).
היסטוריה
בואדייה דל מונטה השתייכה בין היתר לרוזן מטורנו ולמרקיזים ממירבאל. חוספה ממירבאל השיגה אישור ממועצת קסטיליה למכור את האחוזה שבישוב לנסיך דון לואיס, אשר ציווה על האדריכל ונטורה רודריגז לשפץ את הארמון. באמצע המאה השמונה עשרה צורף ליישוב רומנייוס - כפר שמנה 30 תושבים.
אתרים בישוב
בואדייה דל מונטה נודעת בקרב חובבי האמנות, בזכות ארמון הנסיך דון לואיס אשר נבנה במאה השמונה-עשרה. לאחר ששיני הזמן נגסו בארמון, הוא נמכר בידי משפחת רוספולי לעיריית היישוב. הארמון שימש כאתר ההסרטה לסרטו של מילוש פורמן- רוחותיו של גויה. בקרבת הארמון נמצאת מזרקת ונטורה רודריגז, שעוצבה בידי האדריכל שאת שמו היא נושאת. ביישוב נמצא גם מוזיאון בנק סנטנדר סנטרל-היספנו, השוכן בקומפלקס של הנהלת הבנק הראשית. במוזיאון מוצגות יצירות של אמנים חשובים דוגמת אל גרקו ואנתוני ואן דייק.