cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צל של אמת
תגובות
הסדרה נחלה הצלחה מסחרית. לפי נתוני ערוץ 8, שווי החשיפה של הסדרה נכון לחודשי מאי 2016, חודשיים לאחר שידורה, עמד על מעל ל-27 מיליון ש"ח, ומספר הצופים שראו אותה בטלוויזיה, ב-VOD ובאינטרנט נאמד במיליונים. ביום עלייתה של הסדרה לאוויר, 26 במרץ, צירוף המילים "צל של אמת" היה במקום הראשון בחיפושים באינטרנט על פי גוגל טרנדס.
הסדרה, שיצאה מספר חודשים לאחר הרשעתו של רומן זדורוב בבית המשפט העליון, יצרה עניין ציבורי רב סביב פרשת הרצח, זכתה לביקורות טובות ולסיקורי המשך בכלי התקשורת השונים, ואף הוכתרה על ידי רבים מהמבקרים כאחת הסדרות החשובות ששודרו בישראל. אתר "וואלה!" בחר בה כסדרת השנה מבין כל הסדרות הישראליות, העלילתיות והדוקומנטריות, ששודרו באותה שנה.
במאי 2021 החליט השופט חנן מלצר לקבל את בקשתו של זדורוב למשפט חוזר. במרץ 2023, בתום המשפט החוזר ובדיוק שבע שנים לאחר ש"צל של אמת" שודרה, רומן זדורוב זוכה בבית המשפט המחוזי ויצא לחופשי. בתקשורת הוסכם כי לסדרה הייתה תרומה משמעותית לכך, והיא אף הוזכרה בפסק הדין.
ביקורת
לצד הביקורות החיוביות, הסדרה ספגה גם ביקורת שלילית שגררה פולמוס בין יוצרי הסדרה לבין העיתונאי רביב דרוקר. כמו כן, הסדרה גררה התבטאות פומבית חריגה של פרקליט המדינה שי ניצן, אשר כינה את הסדרה "סכנה לדמוקרטיה". יוצרי הסדרה הגיבו ואמרו כי "מי שחושב שחופש הביטוי הוא סכנה לדמוקרטיה, ייתכן והבעיה נעוצה בו". אליהם הצטרפו בכירי היוצרים הדוקומנטריים בישראל שיצאו להגנת הסדרה.
בשנת 2021 שודר סרט התעודה "צל כבד", של הבמאי עידו הר, ובו סיפורה של האישה מאחורי ראשי התיבות א"ק - אולה קרבצ'נקו. לטענת הסרט נהגו יוצרי "צל של אמת" בחוסר יושר ובחוסר אחריות כלפי קרבצ'נקו, ושגו כשגרמו לקהל להאמין ללא פקפוק בנכונות גרסתו של בן זוגה לשעבר שהאשים אותה ברצח. בעקבות פרסום הסרט, הובעה ביקורת תקשורתית נגד יוצרי הסדרה "צל של אמת" יותם גנדלמן, ארי פינס, מיקה תימור. עם זאת, יוצרי הסדרה סירבו להתנצל והסבירו שהם עומדים מאחורי היצירה שלהם, והבמאי ארי פינס אף כתב טור נרחב באתר הארץ שבו הסביר את עמדתו וטען כי העובדות בפרשה נדחקו לשוליים לטובת פוליטיקת הזהויות. קרבצ'נקו פתחה בשנת 2021 פרויקט מימון המונים שמטרתו לסייע לה בתביעת דיבה נגד בן זוגה לשעבר ונגד היוצרים של "צל של אמת", שהביעו התנגדות לצעד זה. בנובמבר 2021 הגישה אולה קרבצ'נקו תביעת לשון הרע בסך 5.4 מיליון ש"ח נגד יוצרי סדרת התעודה "צל של אמת", ארי פינס ויותם גנדלמן, ונגד עו"ד ירום הלוי. עם זאת, התביעה לא כוללת כל טענת דיבה כנגד הסדרה עצמה.
באוקטובר 2021 דרש הפורום הדוקומנטרי בישראל מהנהלת ערוץ הוט 8 שתוסיף בתחילת הפרק הרביעי של הסדרה הבהרה לפיה אולה קרבצ'נקו אינה חשודה ברצח. הערוץ הגיב על כך: "בפרק 5, שעליו היוצרים עובדים בימים אלו, יהיו עדכונים על כל ההתפתחויות בפרשה". בסופו של דבר, קרבצ'נקו זומנה להעיד במשפטו החוזר של רומן זדורוב, במסגרת הנסיון של צוות ההגנה של זדורוב להוכיח כי היא הרוצחת האמיתית לכאורה. פסק הדין שזיכה את זדורוב עסק בה בהרחבה, ובסעיף 495 להחלטתו כתב ראש הרכב השופטים אשר קולה כי הראיות נגד קרבצ'נקו "מטרידות ומחייבות, כך למיטב הבנתי, בדיקה נוספת".
אנה קאת'קארט
אנה קאת'קארט (באנגלית: Anna Cathcart; נולדה ב-16 ביוני 2003) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. היא מגדירה את עצמה כ"חצי סינית חצי אירית".
ביוגרפיה
קאת'קארט נולדה וגדלה בוונקובר, קנדה. היא החלה לשחק בפרסומות בגיל שבע. בגיל 12 היא התחילה לשחק בסדרת הטלוויזיה הקנדית "Odd Squad" את הסוכנת אולימפיה לצד אייזק קרגטן ששיחק את הסוכן אוטיס. באותה שנה היא שיחקה גם בסרט "Odd Squad: The Movie", אשר מבוסס על הסדרה. על תפקידה בסרט קיבלה את פרס טלוויזיה קנדית.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "היורשים 2" של ערוץ דיסני, בו גילמה את דיזי טרמיין, בתה של דריזלה טרמיין, אחותה החורגת של סינדרלה, ונכדתה של ליידי טרמיין. היא חזרה לגלם את הדמות גם בסרט השלישי בסדרה "היורשים 3" בשנת 2019, ובספיישל "היורשים: החתונה המלכותית" בשנת 2021.
בשנת 2018 קאת'קארט הופיעה בסרט "לכל הנערים שאהבתי" שהוקרן בנטפליקס. בשנת 2020 היא השתתפה בסרט ההמשך "לכל הנערים: נ.ב. אני עדיין אוהבת אותך", ובשנת 2021 השתתפה בסרט השלישי בסדרה "לכל הנערים: לעולם ועד".
בשנת 2021 קאת'קארט השתתפה בסרט "ספין" ובשנת 2023 בסדרה "באהבה, קיטי".
דמויי עטלפי פרי
ההנחה של מייסד הקבוצה מתבססת על נתונים מולקולריים דומים בכל המשפחות הללו והיא נקראת על שמם של העטלפים הדומיננטיים בה - עטלפי הפרי. הקבוצה השנייה ע"פ חלוקה זו של הסדרה, היא תת-סדרת דמויי נשפון (Yangochiroptera).
The Basement Tapes
The Basement Tapes (הקלטות המרתף) הוא תקליט של בוב דילן, שראה אור ב-26 ביוני 1975 בחברת קולומביה רקורדס. התקליט כולל הקלטות שנערכו בין החודשים מרץ - יוני 1967 על ידי דילן ולהקת הבנד במרתף ביתם המשותף של חברי הלהקה, Big Pink בוודסטוק, ניו יורק, ארצות הברית. הקלטות אלה נערכו כתיעוד מפגש יצירתי ללא כל כוונה ליצור ולהקליט חומרים לתקליט חדש. בשנת 2014 ראה אור מארז של שישה תקליטורים בשם  The Bootleg Series Vol. 11: The Basement Tapes Complete, הכולל את 138 ההקלטות המלאות שנערכו. הרולינג סטון דירג את התקליט במקום ה-292 ברשימת 500 התקליטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
ההקלטות במרתף
בסוף שנת 1965 חיפש בוב דילן הרכב ליווי לסיבוב ההופעות העולמי שלו, לאחר שההרכב שהקליט איתו את 'Highway 61 Revisited סירב לצאת איתו לסיבוב ההופעות שיקדם את הוצאת התקליט. דילן ביקש שההרכב יהיה אמון על רוקנרול חשמלי. דילן קיבל מהגיטריסט מייק בלומפילד המלצה על "להקת הברים הטובה ביותר בצפון אמריקה", שמנתה את לבון הלם, רובי רוברטסון, ריק דאנקו, ריצ'רד מנואל וגארת' הדסון. לאחר ששמע אותם בהופעה הציע להם דילן להצטרף אליו לסבב ההופעות. החל מספטמבר 1965 החלו חברי הלהקה ללוות את דילן בסיבוב ההופעות העולמי שלו, הסיבוב זכה לתגובות עוינות מצד חלק מהצופים בעיקר סביב המעבר של דילן מהופעות אקוסטיות של מוזיקת פולק להופעות חשמליות של רוק אנד רול. ב-29 ביולי 1966, אירעה לדילן תאונת אופנוע וסיבוב ההופעות הופסק.
באוקטובר 1967 יצא דילן לנאשוויל על מנת להקליט את תקליטו John Wesley Harding וההקלטות נפסקו.
גם עיתונות המוזיקה של התקופה קיבלה דוגמאות מן ההקלטות. ביוני 1968 כתב מבקר הרולינג סטון ג'אן וונר (Jann Wenner) ש"הקלטות המרתף של דילן חייבות לראות אור". שנה לאחר מכן, ביולי 1969, הופיע בלוס אנג'לס בוטלג ראשון (הפצה בלתי-חוקית) מתוך ההקלטות, תחת הכותרת Great White Wonder והושמע בתחנות רדיו בקליפורניה.
התקליט The Basement Tapes
בינואר 1975 נתן דילן במפתיע אישור לחברת התקליטים שלו, קולומביה רקורדס, להוצאת חומרים מן ההקלטות באופן רשמי. הטכנאי רוב פאראבוני (Rob Fraboni) ביצע מיקס ומאסטרינג להקלטות, שנערכו בציוד לא מקצועי. ניקה רעשים ושיפר את איכות הסטריאו. בבחירת השירים שיראו אור בתקליט היו מעורבים דילן, אמרגנו גרוסמן וחברי הבנד (בעיקר רובי רוברטסון וגארת' הדסון) באולפני הבנד במאליבו, קליפורניה.
התקליט הגיע עם צאתו למקום השביעי במצעד האלבומים האמריקאי ולמקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי. הניו יורק טיימס קרא לו "אחד האלבומים הגדולים בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית האמריקאית". ומבקר הרולינג סטון פול נלסון כתב שזהו אוסף השירים "הקשה ביותר, הקשוח ביותר, המתוק ביותר, העצוב ביותר, המצחיק ביותר והחכם ביותר המוכר לי" (the hardest, toughest, sweetest, saddest, funniest, wisest songs I know). מבקר המוזיקה רוברט צ'ריסטגו (Robert Christgau) טען ש"אין לנו להתבייש שהתקליט הטוב ביותר לשנת 1975 נוצר ב-1967. זה הוא התקליט גם הטוב ביותר שנוצר ב-1967".
העטיפה
העטיפה מורכבת מצילום שצולם במרתף בניין ימק"א בלוס אנג'לס ובו נראים דילן והבנד לצד דמויות המייצגות באופן אסוציאטיבי את שירי האלבום וכן אורח - ניל יאנג.
קרדיטים
הבנד
נעלי הדייג (סרט)
נעלי הדייג (באנגלית: The Shoes of the Fisherman) הוא סרט אמריקאי משנת 1968, שמבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת הסופר האוסטרלי מוריס ווסט. הסרט צולם ברומא, בוים על ידי מייקל אנדרסון והופץ על ידי Metro-Goldwyn-Mayer.
עלילה
הוא נשלח לרומא, שם האפיפיור הקשיש פיוס ה-13 ממנה אותו לקרדינל ומאמץ את התואר אתנסיוס. לאקוטה נרתע, מתחנן לקבל "משימה פשוטה עם אנשים פשוטים", אבל האפיפיור מתעקש שהוא יכרע ברך ויקבל את קישוט הארגמן שמייעד את דרגת הקרדינל.
כאשר האפיפיור מתמוטט לפתע ומת, מתחיל תהליך בחירת האפיפיור, והקרדינל לאקוטה משתתף כאחד מהבוחרים. במהלך ה-sede vacante, שני קרדינלים בפרט, הקרדינל לאונה והקרדינל רינלדי, מוצגים כפאפאבילי (המועמדים) המובילים. לאחר שבעה פתקים הבחירה מגיעה למבוי סתום, לאקוטה נבחר במפתיע לאפיפיור כמועמד פשרה (שהוצע על ידי הקרדינל רינלדי) בהילולה ספונטנית בקפלה הסיסטינית על ידי מועצת הקרדינלים, שרבים מהם שוחחו עמו והתרשמו מרעיונותיו ומהענווה שלו. לאקוטה לוקח את שמו של האפיפיור קיריל. בינתיים, העולם נמצא על סף מלחמה גרעינית עקב סכסוך סיני-סובייטי שהחמיר בגלל רעב שנגרם מהגבלות סחר שהוטלו על סין מארצות הברית.
בערב שלאחר בחירתו, האפיפיור קיריל, בסיועו של העובד שלו ג'לסיו, חומק מהוותיקן וחוקר את העיר רומא לבוש ככומר פשוט. במקרה, הוא נתקל בד"ר רות פייבר, שנמצאת בנישואים בעייתיים עם עיתונאי הטלוויזיה הרומאי, ג'ורג' פייבר.
עלילה משנית מרכזית בסרט היא מערכת היחסים של האפיפיור עם התאולוג והמדען השנוי במחלוקת האב טלמונד. האפיפיור הופך לידידו האישי הקרוב של טלמונד, אך לצערו העמוק, בתפקידו הרשמי, עליו לאפשר לקונגרגציה הקדושה לצנזר את טלמונד בשל דעותיו ההטרודוקסיות. עם זאת, השניים נשארים חברים וטלמונד הופך ליועץ המהימן ביותר של האפיפיור. לצערו העמוק של האפיפיור, האב טלמונד מת ממחלה נוירולוגית, זמן קצר לאחר שנתן לראשון תמיכה נחוצה.
מאוחר יותר, האפיפיור חוזר לברית המועצות, לבוש בלבוש אזרחי, כדי להיפגש באופן פרטי עם קמנייב ועם המנהיג הסיני פנג כדי לדון במשבר המתמשך. האפיפיור קיריל מבין שאם הצרות בסין יימשכו, המחיר עשוי להיות מלחמה שעלולה לקרוע את העולם לגזרים. בהכתרתו לאפיפיור, קיריל מסיר את כתר האפיפיור שלו ומתחייב למכור את רכוש הכנסייה כדי לעזור לסינים, לשמחת ההמונים בכיכר פטרוס הקדוש למטה. פעולה מהפכנית זו מביאה לעולם הזדמנות חדשה לשלום.
הפקה
זכויות הסרט נקנו על ידי MGM ב-1964. ג'ורג' אנגלונד מנשכר להפיק ולכתוב את התסריט עם מוריס ווסט. אנתוני קווין הוכרז ככוכב הסרט מוקדם יחסית. הבמאי המקורי היה אמור להיות הבמאי הבריטי אנתוני אסקווית', אבל הוא חלה בנובמבר 1967 (ולבסוף מת כמה חודשים לאחר מכן) והוחלף במייקל אנדרסון. אנגלונד ביקש ייעוץ טכני מהוותיקן אך לא קיבל אישור לצלם שם, אז היה צורך לשחזר מקומות כמו הקפלה הסיסטינית.
כתר האפיפיור המשמש לסצנת ההכתרה בסרט מעוצב על פי הכתר האפיפיורי של האפיפיור פאולוס השישי. סוף הסרט שונה מהספר.
לטענת מוריס ווסט:"מבחינה מבנית, תמיד חשבתי ש'נעלי הדייג' הוא אחד הספרים החלשים שלי. הוא נודד יותר מדי. התסריט לסרט מהודק יותר, ישיר יותר ואני חושב שהוא אומר בצורה חזקה יותר חלק ממה שרציתי לומר ברומן. הגענו לנקודה בהיסטוריה שבה גברים - שחורים או לבנים, מרקסיסטים או קפיטליסטים, נוצרים או לא נוצרים - יצטרכו לבחור. או שהם יצטרכו להתחייב למעשה של אהבה זה לזה או לפעולת שנאה זה כלפי זה. גברים מכל צד צריכים לומר: 'תראו כולנו אחים. למה אנחנו הורגים אחד את השני ברחובות? אל תפיל את פצצת האטום. בוא נדבר עוד שעה אחת'. היום זה הניצחון האמיתי של הטוב על הרע. זה מה שניסיתי להכניס בנאום האחרון לסרט." לדברי מוריס ווסט הוא בילה חודשים בעבודה על סצנה שבה טלמונד נחקר על ידי האינקוויזיציה. הוא אומר שבסופו של דבר הסצנה עבדה "אבל רק מפני שהתעצבנתי אחרי שגיליתי שהיא שונתה על ידי השחקנים בהסכמת הבמאי. טענתי שזה הרס את התוקף התאולוגי של העלילה תוך הפרת התחייבויות חוזיות בין האולפן לביני". ווסט אמר ש"בסוף הסרט הצטברות הווריאציות הייתה כזו שהורדתי את שמי מהתסריט". זה גרם לו להסס למכור שוב "כל דבר מלבד מותחן או סיפור פשוט מאוד לסרטים" בגלל האופן שבו הוליווד "נוטה לעוות את הפילוסופיה והתאולוגיה הבסיסית של כל דבר שלא ניתן בקלות לעבד למסך".
קבלה
הסרט היה הסרט השישי הפופולרי ביותר בקופות אוסטרליה ב-1969 אך עדיין היה אכזבה בולטת בקופות. עלויות ההפקה ההולכות וגדלות של סרט זה, יחד עם תחנת זברה אינה עונה במקביל, הובילו להעברת נשיא MGM רוברט אובריאן ליו"ר הדירקטוריון, אך הוא התפטר מתפקידו בתחילת 1969 לאחר ששני הסרטים יצאו לאקרנים ונכשלו להחזיר את העלויות שלהם.
אלכס נורת' היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וג'ורג' דייוויס ואדוארד קרפגנו היו מועמדים לפרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
הזירה הימית במלחמת ההתשה
מלחמת ההתשה בזירה הימית התאפיינה בלחימה מתמשכת בין ישראל למצרים, שכללה פעילות כלי שיט, חוליות קומנדו ימי ומטוסים. מוקד האירועים היה בגזרת תעלת סואץ ומפרץ סואץ עם זירות משנה לאורך מפרץ אילת, חופו הצפוני של חצי האי סיני, ונתיבי השיט והנמלים במערב אפריקה. זירות עימות נוספות התפתחו בין ישראל למחבלים הפלסטינים, לאורך החוף הלבנוני, נהר הירדן ובמצרי באב אל-מנדב.
התקופה מאופיינת בצמיחה גדולה של חיל הים הישראלי בבניין כוח ספינות סער, הצוללות מסדרת T, סירות קומנדו ימי, ספינות סיור (דבורים ויתושים). חיל הים הישראלי שיפר את התארגנותו המבצעית והוקמו בסיסי שליטה חדשים בחופי סיני, הים התיכון וים המלח. הוקמו מתקני תחזוקה בחיפה אשדוד ואילת, בסיס ההדרכה הצטייד במתקני אימון ממוחשבים ומפקדת החיל הועברה לבסיס הקריה בתל אביב.
הפעילות העיקרית בזירה הימית הייתה הפקת נפט במערב חצי האי סיני ומפרץ סואץ והובלתו לאילת. מחצית מתצרוכת הנפט של ישראל סופקה בדרך זו.
תיארוך הלחימה בזירה הימית
פעולות איבה החלו זמן קצר לאחר הכרזת הפסקת האש במלחמת ששת הימים, עוד לפני הכרזתו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ב-8 במרץ 1969, על תחילת מלחמת ההתשה. הערך שלפנינו עוסק בפעילות הקרבית בזירה הימית עד לתחילתה של הפסקת האש הרשמית ב-8 באוגוסט 1970, אף שפעילות קרבית, בזירה הימית ובזירות אחרות, נמשכה גם לאחר מכן, עד לקראת מלחמת יום הכיפורים.
בעלי תפקידים בעת המלחמה
בצד הישראלי הובילו את הלחימה: ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב, אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, מפקד חיל האוויר, מרדכי הוד.
מפקדי חיל הים בתקופת המלחמה היו האלופים: שלמה אראל שהוחלף בספטמבר 1968 על ידי אברהם בוצר.
הפקת הנפט בסיני נעשתה על ידי חברת נתיבי נפט בניהול מרדכי פרידמן ודן קמחי.
שייטת 13 נשאה במרבית היוזמה ההתקפית של חיל הים הישראלי במלחמת ההתשה. מפקדיה היו סא"ל דב שפיר, שהוחלף במאי 1968 על ידי סא"ל זאב אלמוג.
בעלי תפקידים נוספים בישראל בזירה הימית
בצד המצרי הוביל את הלחימה מפקד חיל הים המצרי, אדמירל פואד אבו זיכרי שפיקד על חיל הים המצרי עד ספטמבר 1969, ובעקבות מבצע רביב הוחלף במחמוד עבד אל-רחמן פהמי.
חיל הים המצרי
חיל הים המצרי היה ערוך בתקופת מלחמת ההתשה בכוח רב עם כלי שיט מסוגים שונים. הצי, שלא נפגע כלל במלחמת ששת הימים, היה פרוש בשני בסיסים בים התיכון - הבסיס המרכזי בנמל אלכסנדריה והבסיס הקדמי לפעילות נגד ישראל בנמל פורט סעיד. מרבית כלי השיט היו מתוצרת סובייטית. סדר הכוחות כלל: 12 צוללות דגם W שבמהלך התקופה הוחלפו 6 מהן לדגם R החדישות יותר. שש משחתות, מהן ארבע מדגם סקורי, 19 ספינות נושאות טילי ים-ים סטיקס, מהן 12 מדגם אוסה הנושאת 4 טילים ו-7 מדגם קומאר עם שני טילים. שלושים טרפדות מהן 6 דגם שרשן ו-24 מדגם P183. מקשות דגם T43 ו-12 ספינות נגד צוללות דגם SO1. בחיל הים המצרי התקיימה יחידת קומנדו, שהופעלה במהלך המלחמה פעם ראשונה בתחום החבלה הימית.
חלק מתוך הכוח שכלל ארבע משחתות, שתי צוללות, 3 ספינות טילים, ארבע טרפדות ושתי ספינות משמר, נמצא בבסיסים בים סוף, ערדקה ספאג'ה וראס בנאס. היות שתעלת סואץ הייתה חסומה ולא ניתן היה להחליף כלי שיט בין הזירות.
מערכת נשק מסוג אחר שנכנסה לצי המצרי, והופעלה לפי הדרכת הסובייטים, היו סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם. לתותחים אלה היה טווח יעיל של כ-20 ק"מ. הסוללות שהטרידו במיוחד היו אלה שבקרבת נמל פורט סעיד בים התיכון והסוללה ברס מחג'רה בצפון מפרץ סואץ. הסוללות פעלו במהלך מלחמת ההתשה ושיא פעולתן היה במלחמת יום הכיפורים. מטחי הסוללות היו מדויקים ורק במקרה יצאו כלי השיט מטווח האש שלהם ללא פגע.
הפלסטינים
הפלסטינים הקימו בלבנון קבוצות חבלה ימית, וקיבלו אימון והדרכה מצבאות ערב. בידי המחבלים היו סירות דיג וסירות מהירות. חימושם כלל נשק קל, רימונים, מקלעים ומטולי רקטות. קבוצה שהתבססה בתימן הפעילה סירה מהירה ורקטות.
הפלגות קוימו על ידי פלסטינים בין לבנון לרצועת עזה. חלקם נתפסו על ידי חיל הים הישראלי. כמחצית הסירות שנתפסו התברר כי מטרתם הייתה הברחת טובין לרצועת עזה.
מעורבות המעצמות
בתקופה הנידונה בריטניה, שהייתה בעבר גורם חשוב במזרח התיכון, מסרה את בסיסה במלטה והקטינה נוכחותה בים התיכון. זאת לעומת התחזקות רבה בנוכחות הצי הסובייטי והצי השישי של ארצות הברית.
צרפת, שנחשבה ידידה של ישראל וסיפקה את צרכיה הביטחוניים, שינתה את התייחסותה. האמברגו הסלקטיבי שהוטל לפני מלחמת ששת הימים אפשר להמשיך ולהצטייד בצרכי הביטחון בצרפת. הקשחת האמברגו בשנת 1969 הפריעה להצטיידות. שאיפתו של נשיא צרפת, שארל דה גול, למקם את צרפת כמעצמה הפועלת במקביל עם ישראל והערבים וכך להוביל את המזרח התיכון לשלום, לא מומשה. ישראל איבדה אמון במנהיגות צרפת.
לנוכח האמברגו הצרפתי על ישראל החלה ארצות הברית לספק צרכיה הצבאיים של ישראל. ב-30 בספטמבר 1970 ביקר הנשיא ריצ'רד ניקסון במזרח הים התיכון, את הצי השישי של ארצות הברית וביוגוסלביה. שר ההגנה האמריקאי ביקר ביוון ובטורקיה. זאת לנוכח המשבר בירדן, ולנוכח התעצמות הצי הסובייטי בים התיכון והמעורבות הסובייטית הגוברת באזור. הידוק יחסי ארצות הברית–ישראל. נשק אמריקאי נשלח לישראל לאיזון ההשפעה הסובייטית.
הסובייטים רצו לקרב אליהם את הערבים ולסגור את משבר האמון שנוצר בעקבות מפלתם במלחמת ששת הימים. במהלך התקופה נבנה כוח ימי סובייטי גדול באזור הים התיכון, שהתבסס בנמלי מצרים וסוריה. אוניית ביון הוצבה באופן קבוע כ-40 מיל ימי מחופי ישראל לקליטת תשדורות ומעקב אחרי השיט וחיל הים הישראלי. הסובייטים סיפקו לצי המצרי ספינות טילים מדגם אוסה וצוללות. יועצים סובייטיים הדריכו את אנשי הצי המצרי בשימוש באמצעי הלחימה, פיקוד על כלי שיט, כלי שטח וצוללות, הכשרת מפקדים וסגלי כלי השיט לנהל קרבות ימיים, לתקוף יעדים בחופי ישראל, לאתר ולפגוע בצוללות ישראליות, לבצע החפת כוחות בחופי ישראל, ולהגן על חופי מצרים, בסיסי הצי, ומתקנים חיוניים שונים.
היועצים הסובייטיים היו שותפים בתכנון והשתתפו בפעילות המבצעית של הצי המצרי – טיבוע המשחתת אילת, הפגזת מוצבי צה"ל ברומאני. ביזמת היועצים הסובייטים קיימו המצרים שבעה מבצעי צוללות במהלכם אספו מודיעין על יעדים לאורך חופי ישראל מבלי להתגלות.
גזרת התעלה
פיצוץ קווי רכבת – המצרים המשיכו בפעילות מבצעית בסיני. ב-3 ביולי 1967 פוצצו פסי הרכבת בקו קנטרה אל-עריש. הוחלט על פעולת תגמול דומה מצדה המערבי של התעלה והביצוע הוטל על שייטת 13. השייטת התמחתה בסוג זה של מארבים וחבלה בדרך הים. המש"ט דב שפיר ראה בכך הזדמנות לחזור לפעילות מבצעית. הפעולה, שכונתה "ברזלית", כללה שני כוחות בפיקוד שאול זיו וגדי שפי, שפעלו במקביל, חצו את התעלה בשחייה וגילו את הזרם הקבוע השורר בה מצפון לדרום. מפקד חיל הים שלמה אראל ראה חשיבות בחזרתה של שייטת 13 לפעילות מבצעית והצורך המחודש בשירותי הצוללים.
מניעת השיט בתעלה – כאשר התברר שסירות שירות מצריות שטות באופן חופשי בתעלת סואץ ובאגמים הסתבר בדיונים מול האו"ם שהמצרים רואים את קו הפסקת האש על הגדה המזרחית של התעלה, בעוד ישראל ראתה את הקו כעובר במרכז התעלה, מרחק שווה מגדותיה. ב-14 ביולי 1967 נקבעה לשר הביטחון משה דיין פגישה עם ראש משקיפי האו"ם, הגנרל אוד בול, לדון בסוגיה. דיין שאף להציג שיט ישראלי בתעלה כעובדה. ללא נוהל מבצעי מסודר הובאו למקום סירות גומי, נושאות דגל ישראל, שהושטו על ידי אנשי חיל הים בשישה מוקדים לאורך תעלת סואץ. הפעילות זכתה מאוחר יותר לשם מבצע ברק.
סרן גדי שפי, משייטת 13, הביא למזח התעלה סירת 'ברטרם' על רכב מוביל, במגמה לרדת למים. המצרים הופתעו מסירות הגומי בתעלה וכשהבחינו בכלי שיט על המשאית, הגיבו בירי מיידי. כוחות צה"ל באזור דרום התעלה נערכו לתגובה עקיפה אך תנאי השטח לא אפשרו לתת חיפוי ישיר למזח ולסירות הדגל. האש המצרית פגעה בסירה ומשיטי הסירות נאלצו להפסיק את השיט ולחפש מסתור.
זוג שייטים שהיה קרוב למזח ומפעיל נוסף שחיכה לתורו בחוף הצליחו להתחמק. בזוג השני היו סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור שהיו במרכז התעלה ומול משטח רדוד. לאחר שסירתם טובעה, הסתתרו מאחורי עמוד עיגון. כוח מצרי בשתי סירות חתירה, הגיע בלא הפרעה ושבה אותם. באזור קנטרה הושטה סירה, עם דגל ישראל גדול, על ידי ישראל אסף ושלמה אסיף. במרכז התעלה נפתחה אש מקלעים שפגעה בקרבתם והם חזרו לחוף המזרחי. לאחר מחצית השעה יצאו שוב למרכז התעלה נפתחה אש ונערך דו-קרב טנקים משני צדי התעלה. לאחר שעתיים חזרו השנים לחוף המזרחי. סירתם הפגועה נסחפה לצד המערבי וקבוצת מצרים ניסו להוציא אותה מהמים. פגז של טנק ישראלי חיסל את הסירה והמצרים. שתי סירות שהפגינו שיט באגם המר עשו זאת ללא הפרעה.
נוכחות באגם המר – כדי לוודא שלא מתקיימת פעילות מצרית הורדה חולית שייטים משייטת 13 מצוידים בסירות גומי וערכו סיורי יום ולילה באגם.
מארב ממערב לתעלה – ב-11 במאי 1969, במבצע בולמוס 3, צלחו צוותים של סיירת מטכ"ל ושייטת 13 את תעלת סואץ, צליחה שקטה, ללא מנועים. עם הגיעם לחוף הכינו מארב על הכביש, הסתערו על רכב מצרי, פגעו בו, הרגו שני חיילים מצרים ושבו לגדה המזרחית. שני לילות לאחר מכן ב-13 במאי 1969 יצאו הכוחות למבצע בולמוס 4, פשיטה נוספת לגדה המערבית של תעלת סואץ. המצרים גילו את כוחות היחידה בעת החציה ופתחו באש חזקה. סג"ם חיים בן יונה נהרג ובנימין נתניהו כמעט טבע.
מבצע סרג'נט – בגזרת התעלה היה מערך מצרי צפוף ומבוצר בעמדות. למרות הקושי בוצעו פשיטות על ידי סיירת שקד ושייטים מיחידה 707 ששותפו בלחימה. פשיטה על עמדות מצריות התקיימה ב-13 מרץ 1970 וכללה פיצוץ העמדות. בפשיטה נמנו 8 הרוגים מצריים והרוג ישראלי.
מבצע ויקטוריה – בליל 10/11 יוני 1970 קיימה סיירת שקד בשיתוף 20 לוחמים מיחידה 707 פשיטה על גזרת מוצבים בת שלושה ק"מ מעבר לתעלה. 21 מצרים נהרגו. לכוחות ישראל ארבעה הרוגים ו-17 פצועים. יחידה 707 הפכה במבצע זה ליחידה לוחמת ושמה של היחידה השתנה מיחידת צוללים הגנתית ליחידה לחבלה ימית.
גזרת מפרץ סואץ
הפגנת נוכחות – בתקופה הראשונית שאף שר הביטחון, משה דיין, להוכיח למצרים את עובדת קיום ישראל ביציאה הדרומית מהתעלה. מדי שבוע קוימו סיורים באור יום על ידי טרפדות 16 מטר ונחתת. כלי השיט הופגזו מתותחי סוללת החוף אך לא היו נפגעים.
תפיסת חבלנים - ב-15 בינואר 1969 תפסה אניית העזר אח"י בת גלים בפיקוד זאב אריאל סירה עם 7 מצרים שחזרו מהטמנת מוקשים באזור ראס סודר. למחרת תפסה האנייה סירה נוספת עם שני מצרים שבאו לחלץ את חולית החבלנים.
נזק לשאיבה המצרית – המצרים הפיקו נפט משדות ימיים בצד המערבי של מפרץ סואץ והיה חשוב להם שההפקה תימשך. לאחר גילוי פעולות מיקוש שנעשו על ידם בצד המזרחי הוחלט ללמדם לקח. במרץ 1969 הוטל על לוחמי שייטת 13 לחבל במתקן עגינה בשדה הנפט הצפוני. ה"חזירים" בפיקוד סרן עמנואל פז חיברו מוקשים לעמודי התמיכה. הפיצוץ נראה כאילו לא השפיע אך כאשר הגיעה מכלית וניסתה להתקשר קרס המתקן. לאחר מכן נעשו הכנות לחבלה במתקנים בשדה מורגן הדרומי יותר. ה"חזירים" הועמסו על אניית העזר אח"י בת ים (ת-83) ופורקו בצפון המפרץ. כדי להיערך לפיצוץ נמדדו העמודים וה"חזירים" חזרו לאונייה.
מטרות לפשיטה מהים – נתוני מודיעין ראשוניים העריכו קיום מכ"מים באי גרין ומעגן עדבייה שבצפון מפרץ סואץ. הערכה שהמכ"מים מפריעים להפעלת מטוסים והם הוצבו כמשימה לפשיטה. באזור בוצעו גיחות לילה של צרעות מראס סודר בפיקוד אמנון בן ציון. אחת המטרות לסיורים אלה הייתה לבדוק את מתכונת הזרמים במקום. הגאות והשפל בים סוף גורמים במפרץ סואץ הרדוד לזרמים חזקים. הנתונים שהועברו למודיעין חיל הים נדרשו לסייע בתכנון הפעולות. בן ציון דיווח שלא הובחנה פעילות מכ"ם במקום. המטרות היו מאתגרות לפשיטה מהים ונשארו כמשימה גם לאחר השינוי בהערכה לגבי המצאות מכ"מים.
פשיטת עדביה – בליל 21 ביוני 1969 נערכה פשיטה ראשונה מסוגה של שייטת 13 בחוף האויב בכינוי מבצע בולמוס 5. בפשיטה, שעליה פיקד מפקד שייטת 13, סא"ל זאב אלמוג, כוח בפיקוד רס"ן שאול זיו פשט מהים על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ, והרס את המקום. שלא לפי נתוני המודיעין לא נמצאה במקום תחנת מכ"ם. בעת הביצוע התגלו תקלות בכלי הנשק ובמכשירי הקשר. הכוח הישראלי הרג את כל 32 החיילים המצריים שנמצאו בתחנה. שני פושטים נפצעו בפעולה.
הפשיטה על האי גרין – בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 נערכה פעולה משולבת, שבמסגרתה פשטו כוחות של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ, ולאחר לחימה קשה שלטו בו במשך כשעה וחיבלו במבנים שבו. צה"ל איבד שישה לוחמים, והכוחות המצרים ספגו בין 25 ל-36 הרוגים.
פעולה זאת הייתה אירוע מכונן עבור שייטת 13. ההגעה ליעד בצלילה על אף זרם חזק שהסיט את הצוללים ממסלולם. הגיחה מהמים למבנה בגובה שתי קומות תוך לחימה. מפקד השייטת זאב אלמוג פיקד על הפעולה כשמפקד סיירת מטכ"ל מנחם דיגלי מפקד על אנשי הסיירת ותא"ל רפאל איתן נמצא בסירה בקרבת האי. הופגנה דבקות במטרה בכל הרמות בעת התכנון והביצוע.
תקיפה תת-ימית – בעקבות שני מבצעים אלה, שבהם פעלו כוחות מושטים ישראלים נגד מטרות מצריות במפרץ סואץ, העבירו המצרים שתי ספינות טורפדו מדגם פ-183 מבסיס חיל הים המצרי בע'רדקה לאזור צפון מפרץ סואץ, ואלו ביצעו סיורים באזור. הטרפדות המצריות הוערכו כעלולות לפגוע בנחתות ולהכשיל את מבצע ההנחתה.
כהכנה למבצע רביב החליט צה"ל לתקוף את הטרפדות בפעולת חבלה ימית, מבצע אסקורט, כדי שאלה לא יסכנו את הנחתות שיועדו להנחתת הכוח המשוריין. המשימה הוטלה על לוחמי שייטת 13 שיטת הפעולה: יציאה בשני "חזירים" להצמדת מטעני עלוקה לקוער של הטרפדות, לפיצוץ מאוחר. בליל 5 בספטמבר 1969 בוצע ניסיון ראשון לטיבוע הספינות המצריות, אך הטרפדות יצאו מהנמל לסיור והכוחות הישראלים לא יכלו להדביק מוקשים לטרפדות שהיו בתנועה כל הלילה. בליל 7 בספטמבר פשטו שוב אנשי שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות שעגנו בקרבת מכלית במסוף הדלק רס-סאדאת דרומית לעיר סואץ. זוג לוחמים מכל "חזיר" הגיע אל הספינות בצלילה והטביע אותן באמצעות מטעני עלוקה.
הפעולה הוכתרה בהצלחה אך במהלך הנסיגה הופעל מנגנון ההשמדה העצמית של אחד ה"חזירים" וכתוצאה מכך נהרג לוחם ושני לוחמים נפצעו קשה ומתו מאוחר יותר מפצעיהם. הלוחם הרביעי רס"ל אריה יצחק ניסה, חרף פציעתו הקשה, למשוך את חבריו בשחייה. הוא התגלה רק בשעות הבוקר, ויצא מהחוף עם המסוק לאיסוף הגופות מהים.
פשיטה משורינת – ב-9 בספטמבר 1969 נערך מבצע רביב – פשיטה משוריינת ישראלית במערב המפרץ, שבה ספגו המצרים כמאה הרוגים. הכוח הפושט הובל אל היעד ובחזרה באמצעות שלוש נחתות טנקים (נט"קים) 36 מטר מפלגת הנחיתה של חיל הים הישראלי, ובאבטחת ראש החוף עסק כוח לוחמי יחידה 707 של חיל הים הישראלי. בעקבות הפשיטה הודחו הרמטכ"ל המצרי ומפקדי חיל הים וחיל האוויר המצריים.
הפשיטה על האי שדואן – ב-22 בינואר 1970 נערך "מבצע רודוס", שבמסגרתו כבש כוח של חטיבת הצנחנים, שהונחת ממסוקים, את האי שדואן שבמפרץ סואץ, הרס את תחונת המכ"ם וגרם אבדות כבדות למצרים. מטוסי סקייהוק וסמב"ד ישראלים הטביעו שתי טרפדות ואוניית עזר מצרית. במהלך הקרב נפגעו גם מספר ספינות דיג אזרחיות שפעלו באזור, ואנשיהן נהרגו. הפשיטה נמשכה יותר משלושים שעות, ובסיומה חזרו הכוחות הפושטים לישראל. כעבור יומיים הגיעה לאילת נחתת ובה ציוד ששימש את הלוחמים. בעת פריקת הציוד התפוצצה משאית תחמושת שירדה מהנחתת. באסון משאית התחמושת נהרגו 24 בני אדם ועשרות נפצעו.
סיורי הדבורים בצפון המפרץ שבעיקרם נעשו לצורך אבטחת העבודה בשדות הנפט קיבלו את הכינוי מונטנה.
גזרת מפרץ אילת
במפרץ אילת נשמר שקט מתוח בין ישראל לירדן במשך השנים, אך בתחילת מלחמת ההתשה אפשרו הירדנים לקומנדו מצרי לצאת לפיגועים בנמל אילת מהחוף הצפוני של עקבה.
לוחמי קומנדו ימי מצריים תקפו שלוש פעמים בשחייה וצלילה את נמל אילת מבסיס שקיבלו מהירדנים בנמל עקבה הסמוך. מאוחר יותר התברר שהגיעו לעקבה כבר באוקטובר 1969 ותצפתו ולמדו את השטח. יצאו לדרכם 4 פעמים. בשתי גיחות נובמבר 1969 ופברואר 1970 הצליחו לגרום לנזקים לכלי שיט. בפעולה שלישית בליל 27 באפריל 1970 לא נמצאו כלי שיט במעגן. בפעולה רביעית ב-15 במאי 1970 נהרג צולל ישראלי.
בליל 15/16 בנובמבר 1969 יצאו הקומנדו המצרי מעקבה בשחייה ובצלילה ותקפו שתי אוניות אזרחיות בנמל האזרחי. למזלה של האניה א/מ דליה של חברת "צים" המיקוש עשה חורים במכלי התחתית הכפולה והיא המשיכה לשוט. האנייה 'הי דרומה' ספגה נזק גדול יותר. האונייה נגררה והונחתה בחוף הצפוני. צוללני יחידה 707 ביצעו את תיקוני אטימה מתחת למים והאונייה המשיכה להפליג עם טלאים מסומררים. אחד הצוללים המצריים נחנק במהלך הפעולה וגופתו פונתה לעקבה על ידי חבריו. להצדקת פעולתם הגדירו המצרים ברישומיהם שהאוניות היו "נושאות גייסות חמושות". האונייה 'הי דרומה' עסקה בחוזה הובלה למשרד הביטחון בין אילת למפרץ שלמה אך לא הייתה חמושה. האונייה 'דליה' הייתה אוניית סוחר לכל דבר.
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו לשתי אוניות מוקשי עלוקה וחמקו לעקבה. מפיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר אח"י בת גלים (ת-81) בצמוד לרציף. והנחתת אח"י בת שבע שנפגעה בחרטום הצליחה להגיע לחוף הצפוני ורק ניזוקה. התקיפה המצרית תואמה עם ירדן, שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה. המצרים הפיצו שמועות שהצוללים שלהם הגיעו במסוקים או דרך סעודיה. התגובה הישראלית הייתה בדרך האוויר נגד ספינות מצריות בנמל ע'רדקה שבים סוף, ובמבצע זיקוקית ב של חיל האוויר הישראלי טובעה מקשת מצרית ונהרגו 80 מלחיה. נגד הירדנים, שללא שיתוף הפעולה שלהם לא היו המצרים מצליחים לחבל, ננקטה הבלגה מוחלטת.
בפעולה שלישית בליל 27 באפריל 1970 לא נמצאו כלי שיט במעגן. בתחילת מאי 1970 הייתה הערכת המודיעין הימי שהמצרים יחזרו לפיגוע תת-מימי בנמל אילת. באותה עת נעשו עבודות הנצלה להצפת האונייה בת גלים שחסמה את המזח. הוצב מארב על ידי אנשי שייטת 13 במשך כמה לילות. לאחר הסרת המארב הגיעו המצרים שוב ב-15 במאי – בעיתוי הקשור ליום העצמאות של ישראל – והניחו מטענים בקרבת האונייה. בבוקר כשנכנסו הצוללים לעבודה אירעו שני פיצוצים. צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האונייה נפגעו קל.
התגובה הישראלית הייתה שוב בדרך האוויר. מטוסי פנטום של חיל האוויר הישראלי תקפו את נמל ראס בנאס, כ-450 מיל מדרום לשארם א-שייח', ובמבצע קשת אווירי. המשחתת אל קאהר (מדגם Z) טובעה בסמוך לנמל. לאחר הקרב נותרה לחיל הים המצרי בים סוף משחתת אחת בלבד (מדגם סקורי). סטי"ל קומאר וכלי שיט נוספים נפגעו.
ישראל הבליגה לירדן על מתן האפשרות למצרים לביצוע הפעולות. ההבלגה הישראלית לירדן השתלמה. בספטמבר השחור באותה שנה הבין חוסיין, מלך ירדן שהסכנה לממשלו נובעת מהארגונים החמושים הפלסטיניים ויצא נגדם בכוח רב. מאז לא המשיכה ממלכת ירדן לשתף פעולה עם המצרים במלחמת ההתשה.
הספינה "היי דרומה" קיימה קשר נוסעים ומטיילים בין אילת לשארם א-שייח' ב-3 בספטמבר 1970 בסמוך לשעה 22:30 כאשר התקרבה למדרום לנבק עלתה אנית המטיילים על שרטון. הנוסעים חולצו מבוססים במים הרדודים והועבר ברכב לשארם א-שייח'. שתי גוררת שהוזעקה מאילת לא הצליחו לחלץ את האנייה מהשרטון והיא נשארה כשבר.
פעילות ישראלית בגזרת חוף סיני בים התיכון
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חצי האי סיני. לאחר המלחמה נפרשו כוחות צה"ל לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, אך הגזרה הצפונית שמול פורט סעיד לא נכבשה במלחמה וקו הפסקת האש בים עבר על קו האורך 30–32 מזרח היוצא מרומני. הצעות חיל הים למנוע אפשרות שנמל פורט סעיד ישמש בסיס קדמי לצי המצרי על ידי כיבוש הצד המזרחי בצפון התעלה שנקרא פורט פואד נדחו. לאחר המלחמה החזירו המצרים כלי שיט לפורט סעיד, ובהמשך אף פקדו אותה כוחות ימיים סובייטים.
ספינות מכמורת ישראליות החלו לדוג מול חופי סיני העשירים בדגה, שהיו סגורים בפניהן לפני המלחמה. הדייגים המצריים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו אף הם לדוג באזור.
חיל הים קיים סיורי אבטחה מול חופי רצועת עזה וסיני באמצעות טרפדות, שתי המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, והקורבטה אח"י נגה (ק-22). פלגת הנחתות 60 מבסיס אשדוד נטלה חלק נכבד בפעילות הביטחון השוטף בגזרה. הנחתות סיפקו סיוע לוגיסטי מתמשך לבסיס דפנה בימת ברדוויל.
מניעת פעילות מצרית
בתחילת יולי 1967 התגלה שטרפדות מצריות מקיימות גיחות לילה לקרבת חוף אל עריש. סיבת הגיחות לא הובררה, אך בדיעבד התברר שהיו מצוידות בטורפדו וסיכנו את כלי השיט של חיל הים.
לאחר הערכת מצב מיוחדת נערך חיל הים כדי ליצור עדיפות מקומית למקרה של מפגש נוסף. ההתקלות קרתה בליל 11 ביולי 1967 כ-20 מיל מול רומני שבצפון מערב חצי האי סיני. המצרים פתחו באש ראשונים והתפתח קרב רומני, בין כוח של חיל הים הישראלי ובו משחתת ושתי טרפדות, לבין כוח של חיל הים המצרי ובו שתי טרפדות. הקרב נמשך 25 דקות ובסופו התפוצצו כלי השיט המצריים מהטורפדו שנשאו על סיפונם וטבעו. לכוח הישראלי לא נגרם נזק.
טיבוע אח"י אילת
ב-21 באוקטובר 1967 בשעות אחרי הצהריים ירו שתי ספינות טילים מצריות מדגם קומאר, שנערכו בפתח נמל פורט סעיד, ארבעה טילי "סטיקס" לעבר המשחתת הישראלית אח"י אילת, בעת שביצעה סיור ביטחון שוטף מול חופי חצי האי סיני, וטיבעו אותה. 47 מימאי המשחתת נהרגו.
טיבוע ספינת דיג ישראלית
ב-13 במאי 1970 טובעה ספינת הדיג הישראלית "אורית" בירי 4 טילים על ידי ספינת טילים אוסה מצרית. כדי להצדיק פעולה נגד כלי שיט אזרחי תמים תוך עבירה על חוקי המלחמה. הגדירו את המטרה כספינת מחקר. הטילים התפוצצו בקרבת הספינה והיא התפרקה ושקעה. שניים מאנשי צוותה נהרגו ושניים שחו שעות רבות עד שהגיעו לחוף וניצלו. באותו זמן סיירה אח"י סער מצפון לאל עריש ובמרחק כ-35 עד 40 מייל מזרחית ל"אורית". הספינה גילתה את מכ"ם האוסה. בהמשך אף את מכ"ם טיל "סטיקס" לזמן קצר בלבד. בוצעו פעולות התגוננות נגד טיל. בדיעבד הסתבר שהמרחק המשוער בין אח"י סער לבין האוסה המצרית היה כ-53 עד 58 מייל. הייתה זו הוכחה שטילי הסטיקס בידי המצרים עלולים לפגוע בספינות הטילים.
צוללות מצריות בחופי ישראל
יוזמה משמעותית של הצי המצרי בים התיכון הייתה קיום סיורי צוללות. במהלך התקופה נערכו 8 סיורי צוללת בחופי ישראל. תצפיות מול נמלים ותחנות כוח. המומחים הסובייטים העריכו כי לחיל הים הישראלי אין כושר לחימה נגד צוללות. סיורי הצוללות עברו בהצלחה מבלי שנודעו לחיל הים. מערך המודיעין לא ידע עליהם, ואם היו גילויים על ידי מכ"מי החוף או כלי שיט לא היה ביטחון בדיווח. צוללת מצרית, ועליה גם יועץ סובייטי, ניסתה לתקוף בטורפדו כלי שיט מסחרי בקרבת חיפה. אוניית הסוחר הדליקה עליה פנסים וספינות מהירות של חיל הים תקפו אותה. הצוללת חזרה בלא שמילאה את משימתה.
גזרת חוף ישראל
כל התקופה קוימו סיורי ביטחון שוטף. בתחילה על ידי טרפדות, ספינות טילים ודבורים מול חופי ישראל. נתפסה ספינת דיג מול אשדוד על ידי ספינת טילים אח"י מבטח בפיקוד רס"ן חיים שקד. בחיפוש שנערך על ידי צוות ההשתלטות זוהתה כסירת מחבלים. נתפסו 7 מחבלים, אמצעי לחימה, מכשירי קשר וכרוזים. הספינה הושטה לאשדוד והמחבלים נמסרו לשירות הביטחון הכללי.
גזרת נהר הירדן
כבר בשנת 1967 החל נהר הירדן להוות חזית לחדירות מחבלים בבקעה. גם בגזרה צפונת של עמק הירדן נעשתה פעילות מחבלים בהפגזות כנגד יישובי עמק בית שאן. יזמה התקפית בצד המזרחי חייבה חציית מכשול מים ברוחב משתנה וזרימת הירדן השפיעה על החצייה. כישורי יחידות הימיות לתנועה במים נדרשו כדי לאפשר חציה בטוחה לפשיטות ומארבים.
כאשר הוברר כי רכב מחבלים נושא מרגמה ומפגיז יישובים בעמק בית שאן, הוחלט על ידי פיקוד צפון לחסלו. היה ידוע שהרכב נע על הכביש במקביל לירדן מצידו המזרחי. השטח מזרחית לירדן חלקו בוצי וחלקו מטעי בננות עם עלים יבשים מרעישים. כוח משייטת 13 וצנחנים ארב בלילה לרכב שלא הגיע וחזר לפנות בוקר. בלילה השני יצא הכוח, לאותו מקום בדיוק, שהיה בקרבת מוצב של צבא ירדן. הירדנים גילו כנראה עקבות הפעילות של הלילה הקודם והפעם חיכה להם מארב של צבא ירדן. כוח החוד בפיקוד יצחק שמיר הבחין בכך וחיסל את ה. המארב הירדני הפעיל כח אש רב ריקם.
המשימה הייתה לפגוע במחבלים ולא להתכתש עם הירדנים. לא היה טעם בהמשך הפעולה והכוח חזר. הרמטכ"ל חיים בר-לב נפגש באותו יום עם קציני חיל הים. ראה זאת בחומרה והטיח דברים בנוכחות קציני חיל הים. אלוף פיקוד צפון דוד אלעזר תיחקר את שמיר ושיבח את הפעולה של אנשי שייטת 13.
בהמשך בוצעו פעולות רבות של הצנחנים כאשר לכל פעולה צורפו שייטים מיחידה 707 או שייטת 13. השקט חזר לגזרת נהר הירדן, לאחר שבספטמבר השחור שנת 1970, סילק חוסיין מלך ירדן את החמושים הפלסטינים מארצו.
גזרת ים המלח
פעילות צפופה של יחידת בסיס עין גדי ת.פ בסיס אשדוד התקיימה במהלך תקופת ההתשה. בגזרת ים המלח התקיימה פעילות עוינת שעסקה בהעברת מחבלים ואמל"ח בדרך הים למדבר יהודה. בסיס אשדוד שקיבל את הגזרה לאחריותו הציב במעגן עין גדי סירות צרעה. הצרעות ביצעו סיורים תכופים ורצופים מול בסיסי היציאה וסייעו להנחתת כוחות צנחנים של פיקוד מרכז במבצעי מניעה בצידו המזרחי.
מערב אפריקה
ישראל הפיקה נפט מהבארות במפרץ סואץ. הדבר עורר התנגדות מצרית. תנועתה של דוברת קידוח הנפט "קטינג1" שנשאה דגל קנדי ויצאה מקנדה בדרכה למפרץ סואץ התגלתה למצרים ממועד כניסתה לנמל דקר בסנגל או קודם לכן במועד הפלגתה מקנדה. הדוברה נכנסה לנמל אביג'אן בחוף השנהב ב-2 במרץ 1970. ארבעה צוללנים שירדו למים בחצות בין 8 ל 9 במרץ הדביקו מוקשי עלוקה לתחתית הדוברה. הדוברה ניזוקה ולא המשיכה בדרכה. בדיקת ציוד שנמצא על החוף הצביע שמקורו במצרים. לפי מידע מאוחר משבוי מצרי, פעם נוספת נשלח כח צוללים מצרי לאביג'אן בחודש יולי 1970 אך באותו המועד הדוברה כבר עזבה את המקום וחזרה על עקבותיה.
הצורך בדוברת עבודה היה תקף. דוברה חליפית לפלאר נרכשה באירופה ונשלחה עם גוררת איטלקית. היא יצאה מרוטרדם ב-30 ספטמבר 1971 עברה בנמלים מונרוביה, קייפטאון ומומבסה והגיעה לאבו רודס ב-3 בפברואר 1972. מעבר הדוברה נעשה ללא הפרעה של המצרים.
משימות לאומיות בים
היאחזות נח"ל ים – לדיין היה עניין בדיג עוד מימי היותו חקלאי בנהלל. הבין את הפוטנציאל הגלום בימת ברדאויל והטיל על חיל הים להקים היאחזות נח"ל בסיני. הקמת ההיאחזות נעשתה בשנת 1967 בשיתוף פעולה עם חטיבת הנח"ל והתבססה על בוגרי בי"ס לדיג מבואות ים.
סגירת התעלה  – תעלת סואץ נחסמה לתנועת אוניות באזור נמל פורט סעיד בפקודתו של גמאל עבד אל נאצר. היה חשש שהאניות התקועות באגם המר יתפנו דרומה ויצאו מהתעלה בלא לבקש רשות מישראל. ירי נגד אניה בדגל נייטרלי היה גורר את ישראל לסכסוך ממושך. חיל הים קיבל משימה לסגור את התעלה לכיוון דרום. לשם כך נעשה שימוש בשרשרת מצופים.
שותפות בנתיב הים למזרח – בנושא הזה נדרש חיל הים להפגין נוכחות בקרבת מבואות תעלת סואץ. בים התיכון המשימה נקטעה באיבה בעת טיבוע המשחתת אילת, המשימה בים סוף נמשכה לאורך כל התקופה. בשלב ראשון נעשה שימוש במזח עמוק המים באבו זנימה מקום שהיה מוגן מפני הרוח הצפונית השלטת. הטרפדות והגוררת המגויסת צאלה שירדו מאילת בעת המלחמה למפרץ שלמה נשלחו להתבסס במקום. החלו סיורים עד קו רוחב 29.52 צפון. מאוחר יותר נרכשו סירות חמושות צרעות ויצאו לסיורים מראס סודר.
ספינות סער לים סוף – הנכונות של חיל הים למשימות החדשות סייעה לבנין הכח הימי. ספינות הסער מהסדרות הראשונות היו קטנות מלפעול באפן רצוף בים סוף. משה דיין השתכנע בצורך בבנית ספינות גדולות יותר. ביוני 1968 יצא מפקד חיל הים אל מתכנני הספינות בגרמניה ואלה הציגו לו פתרון תכנוני. כך והוקם פרויקט בניית ספינות סער 4 במספנות ישראל.
חיל הים הישראלי
לאחר מלחמת ששת הימים חיל הים הועמד בצל לאור ההצלחה שנחלו חילות צה"ל האחרים, ונכנס למלחמת ההתשה עם דימוי שלילי שנוצר בעקבות מלחמת ששת הימים.
תקופת מלחמת ההתשה בזירה הימית – בין המלחמות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים – היא תקופת הצמיחה המשמעותית ביותר של חיל הים. כוח הלחימה הימי הוכפל ועלה מדרגה. כלי שיט חדשים החליפו את הישנים ואמצעי לחימה מדור מתקדם הוכנסו לפעולה. במהלך התקופה יושמו שיפורים למרבית הקשיים שאתגרו את לוחמי חיל הים במלחמת ששת הימים. יזמה התקפית נשארה שיטת הפעולה המועדפת. נבנתה עדיפות טכנולוגית ויכולת כמותית לעדיפות טקטית. בהפעלת כוחות הקומנדו הימי נשאר העיקרון של חבירה והחזרת המבצעים לאחר הפעולה.
שנת 1968 (מחודש פברואר והלאה) הייתה תקופה שקטה יחסית בזירה הימית. הזמן נוצל במלואו להתארגנות. בתחום האופרטיבי התארגן חיל הים לריכוז המאמץ וביצוע פעולה התקפית אחת עד להצלחתה. הכנה מוקדמת לפי מודיעין וקביעות בצוות המבצע. מפקדת חיל הים תמכה בהתמקדות שייטת 13 לפעילות מבצעית. כמות הלוחמים הוגדלה וסופקו האמצעים שנדרשו אף אם לפעמים נראה בכך הגזמה. כדי לאפשר לקומנדו הימי לרכז מאמץ במשימות הלחימה הועברו משימות צלילה הגנתית לכלי השיט ומשימות שאינן מתוכננות למגע קרבי ליחידה 707. מאוחר יותר שולבה יחידה 707 גם בפעילות קרבית מלאה.
ניהול פעילות כלי שיט בוצע ממוקד השליטה של חיל הים. ניהול מבצעי לוחמה זעירה נוהלו מחפ"ק שהוקם בקרבה מיידית לאזור הפעולה. מפקד בכיר בחפ"ק היה בדרך כלל מפקד חיל הים אברהם בוצר או ראש מספן ים תא"ל הדר קמחי. צמוד נמצא מפקד בכיר מהיחידה, מפקד שייטת 13 או מפקד יחידה 707 כדי למנוע מצב של אי הבנה.
שדרוג כח לחימת השטח
במהלך התקופה הושבתו המשחתות, הקורבטה והטרפדות. במקומן נכנסו ספינות מהירות נושאות נשק קטלני. ספינות סער אלה היו אמצאה ישראלית ללוחמה הימית ומהוות מאז את אגרוף הכח הימי. 12 ספינות יועדו לים התיכון. מתוך 6 ספינות שיועדו לים סוף נמצאו בסוף התקופה 2 ספינות כשירות בים התיכון.
חיל הים החל בתהליך התעצמות עוד לפני מלחמת ששת הימים. אף כי המטה הכללי לא ראה לחיל הים תפקיד בלחימה ושם את יהבו על חיל האוויר להגנה מפני כלי שיט תוקפים. מפקד חיל הים שלמה אראל בבניית הכוח הימי מתוך ביטחון שכאשר תקרה מלחמה יהיו משימות שרק כלי שיט קרביים יוכלו לבצע. השאיפה הייתה להגיע לעדיפות איכותית בחימוש כלי השיט הבודד ולהסתפק בספינות קטנות אך מהירות, כדי שניתן יהיה לבנות יחידות לחימה רבות ולהפעילן ביזמה התקפית.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הורחבה הזירה הימית מאוד וחייבה פעילות הרבה. ב-1 בספטמבר 1968 בעת שקיבל אברהם בוצר את הפיקוד, היה נמצא חיל הים בנחיתות מבצעית קשה. תוכנית בנין הכוח טרם הניבה פירות. פעילות חבלנית עוינת של פלסטינים חייבה אבטחה פעילות ביטחון שוטף על חופי המדינה.
במהלך מלחמת ההתשה נמשכה בנייתו של הכוח הימי. בשנים 1967 עד 1969 הגיעו לישראל ספינות הטילים הראשונות. הספינות הגיעו ללא חימוש וכל מערכות הלחימה הורכבו בישראל. הספינות צוידו בנשק קטלני טילי גבריאל מתוצרת התעשייה האווירית. בניית הספינות הקדימה את פיתוח ייצור מערכות הנשק. שלוש הספינות הראשונות הופעלו כספינות תותחים ונקראו "סער 1". בשלוש הספינות הבאות הותקנו מערכות הטילים והן נקראו "סער 2". שש הספינות הבאות תוכננו להתקנת תותח 76 מ"מ והן נקראו "סער 3".
בסוף דצמבר 1969 בוצע מבצע נועה למילוט ספינות שרבורג - 5 ספינות סער שעוכבו בנמל שרבורג עקב הרחבת האמברגו הצרפתי שהושת על ישראל על ידי נשיא צרפת, שארל דה-גול.
במקביל לפיתוח הטילים פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע ספינות להימנע מפגיעת טילי הסטיקס אף כי היו בעלי טווח כפול מזה של טילי "גבריאל". בעיית הטילים הסובייטיים בידי הערבים העסיקה רבות את חיל הים. במשך תקופה קצרה מאוד מיוני עד אוקטובר 1967 הייתה הערכת חסר ליכולת הזאת שנבעה מכך שהטילים לא באו לביטוי במלחמת ששת הימים. גובש מענה טקטי רחב שכלל את מערכת "שלדג" לגילוי מכ"ם, "אבשלום", רקטה לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכת "אמנון" להגנה עצמית.
פותחה תורת לחימה שתורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי, ועל פיה זיהו ספינות הטילים ממרחק את ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעו את הטילים שנורו לכיוונן, וצמצמו את הטווח עד לטווח היעיל של טילי "גבריאל" וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
תוכנית בנין הכח זכתה לתמיכה מכיוון בלתי צפוי. שר הביטחון משה דיין אישר בניית ספינות עבור גזרת ים סוף. ב-19 בפברואר 1973 הושקה במספנות ישראל, ספינת טילים חדישה – אח"י רשף. וב-21 באוגוסט אותה שנה אחותה אח"י קשת.
ספינות הסער החדשות שהחלו להתחמש בנשק אפקטיבי גרמו להרגשת יכולת. המורל הגבוה בחיל לא גרם לזחיחות דעת ולא נוצרה שאננות. התזכורות הכואבות ליכולת טילי הסטיקס שבידי המצרים ובעיקר מצב הנחיתות בטווח של טילי גבריאל סייעו לשמור את רמת הכוננות. המשפט נעשה נחלת הכלל. צוותי כלי השיט ראו עצמם יחידות לחימה והיו מוכנים לכך טכנית פיזית ונפשית.
חיזוק הקומנדו הימי
לוחמי קומנדו ימי פועלים בחוליות והסיכוי להצלחה מותנה בחדירה בהסתר. רמת העוז הנחישות והדבקות במטרה הייתה גבוהה בקרב לוחמי שייטת 13 מכל הדורות. הכישורים הגופניים והנפשיים הנדרשים מלוחמי קומנדו ימי היו תמיד גבוהים במיוחד. מלחמה מתמשכת התאימה ביותר לפעילות כוחות מיוחדים וקומנדו ימי בכלל זה היות שניתן להפתיע את האויב במועד וביעד התקיפה. מנגד מגמת המצרים להתיש את ישראל ולגרום להרוגים רבים חייבה להקטין סיכונים בפעולות המיוחדות. לקומנדו הימי הישראלי יש עיקרון מבצעי, שהצלחת משימה נמדדת גם בהחזרת הלוחמים. יש לכך משמעות באורך הזמן הניתן לפעולה.
מערך פיתוח אמצעי הלחימה המיוחדים לקומנדו הימי התקדם. פותחו אטימות למכשירי קשר ומתקנים אחרים שיוכלו להתלוות ללוחמים גם בעת הצלילה. נרכשו אמצעי ניווט וגם סירות הובלת פושטים נושאות מכ"ם. הכשרת הלוחמים הועברה לבסיס ראס סודר. זאת כדי להוות כח עתודה כנגד פעילות מצרית בחוף סיני. מפקד השייטת נעשה חבר קבוע בפורום מח"ט התעלה שמואל גונן. הלוחמים במקצועות הצוללים ונהגי סירות רכשו מיומנות בהפעלת הנשק כלוחמי חיל רגלים.
במאי 1968 מונה זאב אלמוג למפקד שייטת 13. המפקד החדש שם דגש על דרישות המשמעת בשייטת ושיווק את היחידה בציבור. מפקד חיל הים אברהם בוצר נתן גיבוי למהלכיו. נעשה שימוש בפרסומים גלויים כדי לחזק את מעמדה של השייטת בתודעה הציבורית.
רצף הפעולות חידד את הדחיפות בהשלמת האמצעים. מערך סירות הנפץ והתובלה מתוצרת איטלקית היה ישן והפעלתו רצופת תקלות. להחלפתן נרכשו 10 סירות מהירות מחברת ברטראם 28 רגל, שקיבלו את השם "סנונית". הורכב עליהן מכ"ם ולצורך לחימה במחבלים חומשו במקלעים. סירות הגומי ששימשו את השייטת היו זודיאק דגם 3 מצרפת. במלחמה הובהר הצורך בסירות גדולות יותר. מספר סירות גומי זודיאק מרק 5 הובאו בטיסה מצרפת והיו חיוניות לביצוע הפשיטה על האי גרין.
באותה עת מונה תא"ל רפאל איתן לקצין חי"ר וצנחנים ראשי תפקיד חדש שהוקם על מנת לקבוע את הרמה המקצועית והיזמה ההתקפית ליחידות המיוחדות בצה"ל. בתפקידו יכול היה איתן לקבוע עדיפויות קרביות ולקיים שיתוף פעולה בין היחידות המיוחדות. במהלך המלחמה ביצעה שייטת 13 מבצעי סיוע רבים לסיירת מטכ"ל שפעלה לאורך תעלת סואץ, בחציית התעלה ובאבטחת הפעילות בה. מפקד השייטת לא הסתפק בהתמחות בהשטה ובצלילה ושם דגש על העלאת רמת הלחימה הרגלית של הלוחמים. שיתוף פעולה זה נוצל גם להעלאת הרמה בלחימת חי"ר. לקראת כל מבצע נערך נוהל קרב, המודיעין נלמד היטב והכוחות יצאו לדרך בקיאים במשימתם.
שיפורי חימוש – לוחמי השייטת צוידו ברובה סער AK-47 קלשניקוב. אם כי חלק מהלוחמים המשיכו להעדיף את תת מקלע עוזי בהיותו נשק קל ונוח לתפעול במקומות צרים ובטווחים קרובים. העוזי צויד במשתיק קול אך עדיין נשמע רעש רב בהפעלתו. בעת חדירה לשטח אויב קרה מספר פעמים שהנשק הקל הכזיב עקב חול במנגנון הירי. ביזמתו של רפאל איתן הובא נשק כבד יותר, תותח ללא רתע קרל גוסטב, 84 מ"מ – "קרגו" – ללוחמים אשר עשו בו שימוש גם בפעולת הפשיטה על האי גרין.
יחידת חבלה ימית
יחידה 707 הוקמה בשנת 1964 כ'יחידת צלילה הגנתית'. אוישה בקצינים ולוחמים בכושר קרבי, משייטת 13 ויחידות החיל הים, שמצאו את מקומם ביחידה 707. בנוסף החלה היחידה להכשיר אנשים בבית הספר של עצמה. כאשר החלו הפעולות המבצעיות לאחר המלחמה נוצרו משימות רבות שדרשו צלילה, השטת סירות ומעברי מכשולי מים. מפקד היחידה באותה עת היה סא"ל שאול סלע כמות הלוחמים כ-50 איש, והיא התבססה בחלקו המזרחי של נמל חיפה. כדי לשחרר את שייטת 13 לרכז מאמץ במבצעי יזמה התקפית הוטלו עליה המשימות התת-מימית וסיוע להשטת כוחות ועברו לחבלה ולחימה.
פשיטות על ריכוזי מחבלים בגבול המזרחי חייבו חציה של נהר הירדן הלוך וחזור. אנשי היחידה התמחו בפעילות זאת ואפשרו מעבר לכוח הפושט. פעילות בסירות גומי להשטת כוחות הוטלו על אנשי היחידה ביניהם הובלת הפושטים מסיירת מטכ"ל למבצע אביב נעורים בבירות.
כדי לציין את הכרת צה"ל לשותפות בלחימה הוענק ללוחמי יחידה 707 אות התמנון ב-16 אפריל 1969.
בשייטת הצוללות
הצוללות מסדרת T נרכשו עוד לפני מלחמת ששת הימים והחלו את פעילותן במלחמת ההתשה. שייטת הצוללות וחיל הים ספגו מכה קשה בינואר 1968 עם אובדן אח"י דקר. בצוותה נהרגו צוללנים רבים כולל מפקדה אשר יועד לפיקוד על השייטת.
אח"י לויתן הייתה הצוללת הפעילה במרבית התקופה וביצעה משימות אופייניות לצוללת. חלק מהזמן פעלה גם אחותה, הצוללת אח"י דולפין. למעשה הייתה מרבית הפעילות מיועדת לשמירת הרמה המקצועית של הצוותים עד להגעת הצוללות מסדרת גל.
הצוללות, אח"י לויתן ובהמשך גם אח"י דולפין קיימו סיורים ממושכים במבואות נמלי אלכסנדריה, פורט סעיד, לטקיה וטרטוס. ביצעו מעקב אחר תנועות כלי השיט של האויבים, של אניות הצי הסובייטי וכן של האניות הסובייטיות המבצעות אספקה של נשק למצרים וסוריה. בצוללת נעשה שימוש בעיבוד נתוני הסונר והאלינט.
בתקופה זו בוצעו ניסויים ואימונים רבים בתחום השת"פ בין אח"י לויתן ליחידות שייטת 13 במטרה ליישם את ההתקנות המיוחדות שנעשו בצוללת לשם כך.
יכולת הנחתה ותובלה
תנאי הים והזירה במפרץ סואץ הראו ישימות למבצעי הנחתה. חיל הים התארגן להנחתת כוחות שריון ורגלים.
נחתות 36 מטר – לשם כך הועברו בשנת 1967 3 נחתות 36 מטר בחצאים על גבי מובילים בכביש לאילת שם חוברו יחד וחזרו להיות נחתות. הנחתות ביצעו סיורים במפרץ סואץ ותובלות אחרות ושימשו כח הנחיתה במבצע רביב.
נחתת 90 מטר – משיקולים גאוגרפיים ובעיקר לאחר הצלחת המבצע נעשתה ההנחתה למשימה ראשית של זירת ים סוף. לצורך כך נקנתה אונית מעבורת בנמל דר א סלאם באורך 90 מטר שהובאה למומבסה ומשם לבסיס שלמה. האניה שופצה הותקן לה סיפון קשיח שאיפשר הנחתת מסוקים. מחיצה ראשית אטומה להפרדת המחסן ותוספת מנועים. כך שונתה מעט אופיינית האונייה ממעבורת הפכה לנחתת ונקראה אח"י בת שבע. כושר נסיעה שלה של 16 טנקים טירן במחסן ועוד 24 נושאי גייסות משוריינים על הסיפון. נחתת זאת עשתה הפלגות רבות של תובלה וסיורי ביטחון שוטף בזירה.
שיקמה – רכישה נוספת נעשתה בשנת 1970 של שלוש נחתות טנקים תוצרת אמריקאית מתקופת מלחמת העולם. האוניות נרכשו בים הקריבי והגיעו בהפלגה לבסיס מפרץ שלמה. הן קיבלו את השמות של הטרפדות שכבר הושבתו אח"י אופיר, אח"י שבא ואח"י תרשיש. אח"י אופיר שופצה למצב תקין. לשיפוץ האחרות כבר לא היה מימון. תוך כך גדל כח ההנחתה של חיל הים בהרבה ונעשה למשימה עיקרית של הזירה במלחמת יום הכיפורים. הכלים זכו לכינוי חיבה "אבו נפחא".
נחתות 60 מטר – כוח הנחיתה של חיל הים בים התיכון כלל שלוש נחתות 60 מטר אשר התבססו בבסיס אשדוד.
אוניות עזר
בזירת ים סוף – לצורך הלוגיסטיקה של זירת ים סוף נרכשו שתי אוניות סוחר קטנות לשימוש הזירה אח"י בת-ים ואח"י בת גלים.
בים התיכון – לצורך אימוני קורס חובלים ובתי ספר ימיים ואחרים ב נרכשה בהולנד אונייה אח"י נגה.