cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונה מדיד
על מסננים נורמליים
דרך נוספת לאפיין את תכונת הנורמליות, היא באופן הבא: על מסנן U הוא נורמלי אם מתקיים (כאשר,  ו-[id]_U היא מחלקת השקילות של הפונקציה id כאיבר של על-החזקה, אותה זיהינו עם M). כיוון שכל ערכי id הם סודרים, לפי משפט Łoś, גם [id]_U הוא סודר בעל חזקה, וכיוון שהיא מבוססת היטב - הוא סודר ב-V. באופן כללי, תמיד יתקיים כי, ולכן אפשר לחשוב על הנורמליות כתכונת מזעור.
נעיר כי על מסננים נורמליים מתקבלים באופן טבעי מתוך שיכונים אלמנטריים, כמו שציינו קודם: הוא על מסנן נורמלי.
אם U על מסנן נורמלי, נוכל להשתמש במשפט Łoś כדי להשיג מגוון של תוצאות השתקפות, כלומר תוצאות המראות כי אם המונה המדיד מקיים תכונה מסוימת אז קיימת קבוצה ממידה 1 מתחתיו (ובפרט לא חסומה) המקיימת את אותה תכונה. נדגים זאת לגבי קומפקטיות חלשה: ראינו כי כל מונה מדיד κ הוא קומפקטי-חלש. נסתכל על המונה κ ב-M. גם שם הוא קומפקטי חלש, כיוון ש-M מכיל את כל תתי הקבוצות של κ (מ-V). כיוון שכל עץ ניתן לייצג כתת-קבוצה של κ וחשוב יותר - כל ענף ניתן לייצוג כזה, נקבל כי גם ב-M מתקיימת תכונת העץ ב-κ. כעת, κ מיוצג על ידי הפונקציה id ולכן לפי משפט Łoś: על קבוצה ממידה 1 של סודרים, id(\alpha), כלומר \alpha יקיים את תכונת העץ ב-V.
סדר מיטשל של מונה מדיד
עבור מונה מדיד κ, אין הכרח שב-M, עדיין κ יהיה מדיד. למעשה, מהסעיף הקודם, אם זה נכון אז בהכרח יש מתחת ל-κ קבוצה ממידה 1 של מדידים, כלומר זו הנחה שהיא חזקה יותר ממדידות. אם זה קורה נאמר של-κ יש סדר מיטשל 2 (2 Mitchell order).
באופן כללי, נגדיר יחס סדר חלקי על אוסף העל-מסננים הנורמליים של κ, על ידי כאשר Ult_U(V) הוא על החזקה של V לפי על-המסנן U. יחס זה הוא מבוסס היטב (כלומר אין בו ענף יורד אינסופי) ולכן ניתן לדבר על הגובה שלו: o(\kappa) נקרא הסדר של κ, והוא חסום על ידי. תחת השערת הרצף המוכללת, סדר מיטשל של κ הוא לכל היותר ++κ.
גורניצקי ושות'
גורניצקי ושות' הוא משרד עורכי דין ישראלי. המשרד, שנוסד בתל אביב בשנת 1938, הוא ממשרדי עורכי הדין הוותיקים והגדולים בישראל, ומונה למעלה ממאתיים עורכי דין. המשרד מייצג רבות מהקבוצות העסקיות הגדולות בישראל, עוסק במרבית תחומי המשפט המסחרי ואף הביא למספר פסקי דין תקדימיים בתחומים אלה.
היסטוריה
משרד גורניצקי ושות' נוסד על ידי עו"ד ישראל גורניצקי בשנת 1938, ובעת הקמתו נקרא גורניצקי ופולנסקי ושות'. בתחילת שנות ה-50 הצטרפו אל המשרד ירוחם ואוריאל גורניצקי, בניו התאומים של מייסד המשרד. ירוחם גורניצקי, שנפטר בשנת 1997, עמד בראש המשרד בשנים 1956–1994, וזכרו מונצח במשרד - חדר הישיבות המרכזי קרוי על שמו. אוריאל גורניצקי (לימים - גורני) שימש מאוחר יותר כפרקליט מחוז תל אביב וכיועץ המשפטי של מערכת הביטחון ומשפחתו ייסדה על שמו את פרס גורני למשפט ציבורי. משפחת גורניצקי זכתה לייצוג במשרד, בדמות בתו של ירוחם, דפנה טלגם, שנפטרה בפברואר 2015.
עם הקמתו, שכן המשרד ברחוב אחד העם 13 בתל אביב, ולאחר מכן עבר לרחוב מונטיפיורי 39 הסמוך. משכנו הנוכחי של המשרד, אליו עבר בשנת 1993, סמוך גם הוא לרחוב אחד העם - המשרד מתפרש על פני 5 קומות בבית ציון שבשדרות רוטשילד. באפריל 2021 עבר המשרד למגדל ויתניה – בניין מאזדה פורד ברחוב החרש 20, תל אביב.
החל משנת 1994 עומד בראש המשרד עו"ד פנחס רובין, ובשנת 1999 התמזג משרד גורניצקי עם משרד רוזנצוויג ושות', משרד בוטיק בתחום דיני המיסים. בשנת 2000 התמזג המשרד עם משרד אפרת, סמית ושות', ועקב כך פתח סניף בהרצליה פיתוח, בנוסף לסניף המרכזי בתל אביב. בשנת 2005 שינה המשרד את שמו מ-י. גורניצקי ושות' ל-גורניצקי ושות'. נכון לשנת 2020, חברי הנהלה הנוספים לצד עו"ד רובין הם מוריאל מטלון, יו"ר ועדת ניהול; ליאור פורת וכפיר ידגר, שותפים מנהלים; עדי נחמיאס, מנכ"לית.
נכון לשנת 2020, המשרד מונה למעלה מ-220 עורכי דין, מהם 65 שותפים. בסך הכול מעסיק המשרד מעל 350 עובדים.
בין עורכי הדין הבולטים שצמחו במשרד גורניצקי - שר המשפטים פרופ' יעקב נאמן, שופט בית המשפט העליון חנן מלצר, ד"ר אמנון רפאל ועו"ד ריצ'י רוברטס, וכן ראש השב"כ לשעבר אברהם אחיטוב, ועוד.
תחומי פעילות ותיקים בולטים
המשרד עוסק במרבית תחומי המשפט המסחרי, ועם לקוחותיו נמנות רבות מהקבוצות העסקיות הגדולות בישראל, בהן חברות בקבוצת האחים עופר, קבוצת אריסון ושיכון ובינוי, שטראוס גרופ, מליסרון בע"מ, דן תחבורה, חברת נמלי ישראל ועוד. בין לקוחות המשרד ניתן למצוא עוד את  אסם, הפניקס אחזקות, מנורה מבטחים החזקות, וכן את בנק הפועלים והבנק הבינלאומי. במרוצת השנים ייצג המשרד גם את משה דיין, נחום גולדמן וזלמן שוקן.
בשנות ה-70 של המאה העשרים ליווה המשרד את הקבלן אריה פילץ בהקמתם של פרויקטי נדל"ן מוכרים בתל אביב, כדוגמת דיזנגוף סנטר, התחנה המרכזית החדשה של תל אביב ובית אל על.
בתחום מימון הפרויקטים והתשתיות היה המשרד מעורב בפרויקטים גדולים כדוגמת הקמת מתקן ההתפלה הראשון בארץ באשקלון, מתקן התפלה חדרה שהוא הגדול בעולם, כביש 6, הרכבת הקלה בתל אביב, מנהרות הכרמל ומרכז ההדרכה הארצי של משטרת ישראל. בין תחומי העיסוק הייחודיים של המשרד - תחום האנרגיה, בו ייצג המשרד, בין היתר, את קבוצת האחים עופר בעסקה לרכישת גז טבעי ממצרים, את קבוצת דלק וחברות בקבוצת סימנס, תחום המלונאות, בו מייצג המשרד את רשת מלונות פתאל וכן בעלי מלונות בהתקשרויות לניהול בתי מלון עם חברות בינלאומיות כדוגמת הילטון, שרתון וקמפינסקי, וייצוג לקוחות פרטיים בעלי הון.
במהלך השנים ייצג המשרד לקוחות בתיקים שזכו לחשיפה תקשורתית רבה והביא לפסקי דין תקדימיים רבים, בהם:
שיעור תמותה
מונחי שיעור התמותה הנפוצים הם:
שיעור התמותה הגולמי, כפי שהוגדר לעיל, כאשר הוא מיושם ביחס לכל האוכלוסייה, עשוי ליצור תמונה מטעה. כך לדוגמה, מספר מקרי המוות ל-1,000 איש עשוי להיות גבוה יותר במדינה מפותחת מאשר במדינה מתפתחת, למרות שמערכת הבריאות של הראשונה טובה יותר מזו של השנייה. זאת כיוון שבמדינות מפותחות יש באופן יחסי יותר אנשים זקנים, אשר סיכוייהם למות בשנה נתונה גבוהים יותר, כך יכול להיווצר מצב ששיעור התמותה הכולל יכול להיות גבוה יותר במדינה המפותחת, גם אם שיעור התמותה המתוקנן (לכל קבוצת גיל נתונה) הוא נמוך יותר. תמונה מדויקת יותר באשר לשיעורי התמותה מתקבלת בחלוקת שיעורי התמותה לכל קבוצת גיל.
סטטיסטיקה
עשר המדינות בעלות שיעור תמותת התינוקות הגבוה בעולם, לכל 1,000 לידות, הן:
צ'ק פוינט צ'ארלי
צ'ק פוינט צ'ארלי (מאנגלית: Checkpoint Charlie, "נקודת ביקורת C") הוא השם שהעניקו בעלות הברית המערביות למעבר הגבול הנודע ביותר בחומת ברלין שבין ברלין המערבית לברלין המזרחית בתקופה המלחמה הקרה, תקופה בה הייתה העיר ברלין חצויה לשני חלקים.
צ'ק פוינט צ'ארלי הפך גם לסמל בספרות הריגול הקשורה למלחמה הקרה, שהתפתחה במערב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. המעבר היה בשימוש במשך 28 שנים, במקביל לקיומה של החומה, ולאחר התפוררות הגוש המזרחי ואיחוד גרמניה ב-1989 הפך לאחד מאתרי התיירות הפופולריים בעיר.
מקור השם
השם צ'ארלי לקוח מהאות C באלפבית הפונטי של כוחות נאט"ו, והוא מציין את מספרה של נקודת המעבר בארגון - נקודה מספר 3. נקודות ביקורת אחרות ששימשו את הכוחות בגרמניה היו צ'ק פוינט אלפא (מעבר A), בהלמשטט, שהייתה נקודת הביקורת המרכזית מגרמניה המערבית למזרחית בגבול ביניהן (ונקראה גם מעבר הלמשטט-מרינבורן) וצ'ק פוינט בראבו (נקודת ביקורת B), בוואנזה, מדרום מערב לעיר ברלין. הסובייטים קראו למעבר בפשטות "מעבר פרידריכשטראסה" (КПП Фридрихштрассе) ואילו המזרח-גרמנים, שראו בנקודה מעבר גבול לכל דבר, כינוהו "מעבר גבול פרידריך-צימרשטראסה" (Grenzübergangsstelle Friedrich-/Zimmerstraße).
רקע
לאחר חלוקת גרמניה נותרו חלקים גדולים מהגבול בין מזרח-גרמניה למערב-גרמניה פתוחים ואפשרו מעבר קל ממדינה למדינה. ב-1952, בהתאם לגישה הסובייטית שדגלה בשליטה בתנועות לאומיות באמצעות הגבלת ההגירה, נמתחה לאורך 1,355 הקילומטרים של הגבול בין הגרמניות גדר תיל שנועדה למנוע הגירה ממזרח למערב, כשמצדה המזרחי אזור חיץ שבאזורים אחדים הגיע עד לרוחב של 5.6 קילומטר, עם שבכות פלדה, שבילי טשטוש ושדות מוקשים.
אולם, בברלין נותר הגבול בין חלקיה השונים של העיר פרוץ ברובו, ועד מהרה הפכה ברלין לנתיב ההימלטות הראשי מהגוש המזרחי מערבה. עד שנת 1961 נמלטו 3.5 מיליון מאזרחי מזרח-גרמניה למערב דרך ברלין, ודלדלו את אוכלוסייתה של המדינה ב-20%. מכיוון שהמהגרים היו ברובם צעירים ומשכילים, התעורר במזרח חשש מפני בריחת מוחות למערב, והתמוטטות הכלכלה בשל המחסור באנשי מקצוע.
ב-13 באוגוסט 1961 פרסה מזרח-גרמניה גדר תיל סביב העיר ברלין, שהפרידה את חלקה המערבי ממזרח-גרמניה בכלל ומהחלק המזרחי של העיר בפרט. יומיים לאחר מכן שוטרים ומהנדסים צבאיים החלו בבניית חומת בטון קבועה.
נקודת הביקורת
נקודת הביקורת צ'ק פוינט צ'ארלי הייתה ממוקמת ברובע פרידריכשטאט, בצומת הרחובות פרידריכשטראסה, צימר ומאואר (זהו צירוף מקרים: מאוארשטראסה בגרמנית פירושו "רחוב החומה", אך שם הרחוב ניתן לו שנים רבות לפני בניית חומת ברלין), על הגבול שבין רובע קרויצברג שבשליטת האמריקאים לרובע מיטה שבשליטת הסובייטים. הנקודה יועדה להיות מעבר הגבול היחיד - ברכב או ברגל, לזרים ולאנשי כוחות בעלות הברית. נקודת גבול נוספת לזרים הייתה גם תחנת הרכבת ברחוב פרידריך, אך אנשי כוחות בעלות הברית לא הורשו לעבור דרכה.
מכיוון שהייתה נקודת הביקורת הבולטת ביותר לאורך חומת ברלין, הפכה צ'ק פוינט צ'ארלי למוטיב מרכזי בסרטי ריגול ובמותחנים. בית הקפה "אדלר", ששכן בסמוך לצד המערבי של הנקודה, היה נקודה מועדפת על מבקרים, גורמים רשמיים ואנשי כוחות הביטחון לתצפית אל מזרח העיר. הסובייטים המשיכו ופיתחו את הצד המזרחי של הנקודה, ובנו מלבד החומה גם מגדל תצפית, מחסומים מוצלבים, ונקודות ביקורת מרובות נתיבים למכוניות ולנוסעיהן. בצד המערבי לא הוקמו מעולם מבני קבע, מכיוון שבעלות הברית סירבו להכיר בחומת ברלין כגבול בינלאומי. כוחות המערב הסתפקו בצריף עץ צנוע שהוחלף רק בשנות ה-80 במבנה מתכת גדול יותר (שמוצג כיום במוזיאון בעלות הברית במערב ברלין).
עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים באוקטובר 1961
זמן קצר לאחר הקמת חומת ברלין נוצר עימות בין טנקים סובייטים ואמריקנים משני צידי צ'ק פוינט צ'ארלי. העימות החל ב-22 באוקטובר סביב השאלה האם יש לשומרים המזרח-גרמנים סמכות לבדוק את מסמכיו של דיפלומט אמריקני שעבר למזרח ברלין. בתוך חמישה ימים ניצבו 10 טנקים בכל אחד מצידי המעבר, במרחק של לא יותר מ-100 מטרים ממנו. העימות הסתיים בשלום ב-28 באוקטובר.
ההפגנות סביב מותו של פטר פכטר
ב-17 באוגוסט 1962 נורה ונפצע באגן הירכיים נער מזרח גרמני בשם פטר פכטר בידי שומרים מזרח-גרמנים בעת שניסה להימלט ממזרח ברלין. גופו הסתבך בתיל הדוקרני והוא החל לדמם למוות, אל מול עדשות המצלמה של התקשורת העולמית. חיילים אמריקנים לא יכלו לחלץ אותו מכיוון שעדיין נותר מטרים אחדים בתוך האזור הסובייטי, והשומרים המזרח-גרמנים לא רצו להתקרב אליו כדי לא להתגרות בחיילים בצד המערבי, שאחד מהם ירה בשומר גבולות מזרח-גרמני רק ימים ספורים קודם לכן. רק לאחר כשעה חילצו המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר.
בצד האמריקני של צ'ק פוינט צ'ארלי התארגנה הפגנה ספונטנית נגד מעשיהם של המזרח-גרמנים וחוסר המעש של המערב. כמה ימים מאוחר יותר סקלו המפגינים באבנים אוטובוסים סובייטים שהיו בדרכם לאנדרטת המלחמה הסובייטית בטירגארטן, באזור הבריטי של העיר, והסובייטים נאלצו ללוות את האוטובוסים עם נגמ"שים, עד שנאסר עליהם המעבר לאנדרטה דרך צ'ק פוינט צ'ארלי. בתחילת ספטמבר נפרסו באמצע הלילה יחידות של צבאות המערב מצוידות בתחמושת חיה ובכלי רכב, כדי לאכוף את האיסור. עד פירוק החומה לא נעשה שימוש בתחמושת זו, גם לאחר שב-1973 ירו שומרים מזרח-גרמנים בנשק אוטומטי לעבר הצד האמריקני, והותירו חורי כדורים במבנה של צ'ק פוינט צ'ארלי.
צ'ק פוינט צ'ארלי במאה ה-21
החומה נפתחה בנובמבר 1989 למעבר ממזרח גרמניה למערב, אך צ'ק פוינט צ'ארלי המשיך לשמש כנקודת גבול רשמית למעבר זרים ודיפלומטים עד לאיחוד גרמניה באוקטובר 1990, אז הוסר גם המבנה ששימש את החיילים האמריקנים. נתיב החומה מסומן כיום ברחוב באמצעות שורת לבנים. העתקים של המבנה ושל השלט שציין את נקודת הביקורת הוקמו בנקודה בה היה מעבר הגבול המקורי. המבנה עצמו הוחלף כמה פעמים, אך אף אחד מן ההעתקים אינו דומה למבנה שהוסר ב-1990 שהיה גדול בהרבה ולא היה מוקף בשקי חול.
סמוך למיקום נקודת הביקורת נמצא הבניין שליד צ'ק פוינט צ'ארלי (בגרמנית: Haus am Checpoint Charlie), מוזיאון פרטי שפועל מאז 1963, שעבר גם הוא למבנה חדש לאחר נפילת החומה. שני החיילים שמצולמים בשלט הזיכרון בצ'ק פוינט צ'ארלי, רוסי ואמריקני, היו מוצבים שניהם בעיר ברלין בתחילת שנות ה-90.
מגדל השמירה בצד המזרחי של צ'ק פוינט צ'ארלי נהרס בשנת 2000 במבצע סודי, כדי לפנות מקום לבנייני משרדים ושטחי מסחר. תושבי העיר ניסו להתנגד להריסתו, אך מכיוון שלא הוכרז מעולם כאתר היסטורי, ההתנגדות נכשלה. עד היום לא נבנה דבר במקומו של המגדל, ותוכניות הפיתוח שהוצגו טרם הריסתו נגנזו. מאז 2006 מוצגים על הקירות לאורך הרחובות פרידריך וצימר לוחות מידע ותמונות על ניסיונות הבריחה, הרחבת המעבר, חשיבותו כנקודת מפתח במלחמה הקרה, והעימות של שנת 1961. שחקנים לבושים במדי שוטרים צבאיים מציעים כיום לתיירים להצטלם איתם בנקודת הביקורת תמורת תשלום, ולצדם פועלים דוכני מזכרות רבים.
בסמוך למוזיאון נמצא שריד מקורי מחומת ברלין, עמוד מהגדר שעליו מוטבעת החותמת "הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח ברלין" והכוכב האדום התלוי אשר סימל את ברלין המזרחית.
סמל מקאו
סמל מקאו הנוכחי הוכנס לשימוש ב-20 בדצמבר 1999, יום העברת ריבונותה מפורטוגל לרפובליקה העממית של סין, ונוכח כך נחשב לסמל מחוזי.
הסמל דומה לדגל מקאו במבנה מעגלי: בטבעת הלבנה החיצונית מופיע שמה הרשמי של הטריטוריה בכתב סיני: "中華人民共和國澳門特別行政區" (בעברית: "האזור המנהלי המיוחד מקאו של הרפובליקה העממית של סין") ובאנגלית פשוטה: Macau ובפנים הטבעת מופיע הדגל.
אהרל'ה ויסברג
אהרן (אהרל'ה) ויסברג (נולד ב-1981) הוא עיתונאי ישראלי, ראש דסק כדורסל באתר וואלה! ספורט ובמגזין "שישבת" של עיתון ישראל היום ובעל טור בעיתון שביעי. הוא משמש פרשן כדורסל בתחנת הרדיו כאן רשת ב', ומרצה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן ובקורס כתבי ספורט "קול הספורט". בעל בלוג כדורסל ברשת פייסבוק בשם "אהרל'ה ויסברג - מאחורי הקַלָּעים".
קריירה
ויסברג, בוגר תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת ציבורית באוניברסיטת בר-אילן, הוא אחד המראיינים הבולטים בתקשורת הספורט הישראלית, ובמהלך השנים נפגש עם כמה מכוכבי הכדורסל המרכזיים בעולם, ובראשם: יאניס אדטוקומבו, ריק פיטינו, ז'ליקו אוברדוביץ', דינו מנגין ודיאן בודירוגה.
הוא אחראי לכמה חשיפות מרכזיות בעיתונות הספורט בישראל, ובראשן מינויו של עודד קטש למאמן פנאתינייקוס, חזרתו של פיני גרשון למכבי תל אביב בתפקיד עוזר המאמן ופרישתו המפתיעה של מוני פנאן ממכבי תל אביב.
בגיל 16 ייסד את האתר של הכדורסלן עודד קטש. ב-1999 התגייס לצה"ל ושימש ככתב לענייני צבא בעיתון במחנה. לאחר שחרורו, שימש במשך כשנתיים כעורך במדור הספורט של מעריב, במקביל לעבודתו כעורך מדור הספורט וסגן ראש מערכת החדשות של במחנה.
ב-2010 עבר לידיעות אחרונות במטרה להחליף בעתיד את הכתב הוותיק רפאל נאה, אולם כעבור תקופה קצרה עזב את העיתון. מאז פברואר 2011 עובד ויסברג בעיתון ישראל היום כעורך וכתב במוספי שישבת וישראל השבוע ובדסק החדשות ובעל טור במדור הספורט.
החל מסוף שנת 2015 עובד כראש דסק כדורסל בוואלה! ספורט. לאורך עונת המשחקים 2016/2017 שימש כפרשן בשידורי הכדורסל של ערוץ 20, שליוה את משחקי הפועל ירושלים עד לחצי גמר היורוקאפ, לצד השדר עמית הורסקי.
גיטה אבינור
גיטה אבינור (16 באוקטובר 1929 – 29 באפריל 1975) הייתה מבקרת ספרות ישראלית.
שיגה (מחוז)
מחוז שיגה (ביפנית: Shiga-ken 滋賀県) הוא מחוז באי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר אוצו.
גיטה אבינור
ביוגרפיה
אבינור נולדה בווינה בירת אוסטריה לזוג הכימאים, ד"ר בינם אשכנזי, שהיה מאוחר יותר מנהל בית הספר התיכון ברחובות, וד"ר חיה רבקה לבית פיינברג. בשנת 1939, אחרי סיפוח אוסטריה בידי הנאצים, נשלחה לארץ ישראל על ידי הוריה שהצטרפו אליה לאחר מספר חודשים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, וכן בהולנד, ולימדה באוניברסיטת חיפה.
שיגה (מחוז)
היסטוריה
בעבר נקרא האזור בו שוכן מחוז שיגה נחלת אומי. בשל קרבתה לנארה ולקיוטו, בנו בה מספר קיסרי יפן ארמונות. לאורך ההיסטוריה היפנית, היה המחוז מוקד לחימה בין דאימיו שונים, וכן לפעילות נינג'ה.
גיטה אבינור
ביוגרפיה
הייתה נשואה לכימאי ד"ר מיכאל אבינור, ממציא הכתב הכרמלי.
שיגה (מחוז)
היסטוריה
עם ביטול שיטת ההאן ב-1872 הפך האן למחוז שיגה.
גיטה אבינור
ביוגרפיה
אבינור נפטרה בשנת 1975 כשהיא מותירה אחריה שלושה ילדים.
פעילותה הספרותית
אבינור פרסמה מאות מסות ורשימות ביקורת במוספי הספרות של העיתונות היומית ובכתבי העת לספרות (בעיקר מאזניים, קשת וכרמלית), וכן חיברה ערכים עבור האנציקלופדיה העברית.
בתחום ספרות העולם פרסמה אבינור מאמרים על מגוון רחב של סופרים ויוצרים, החל מיוצרים קלאסיים כשייקספיר וכלה בסופרים פופולריים בני המאה ה-20 כגון אלברטו מורביה. בין השאר כתבה רשימות על פרנץ קפקא, יוזף רות, קרלו לוי, ג'ונתן סוויפט, אדגר אלן פו, ויליאם גולדינג והנרי ג'יימס. כמו כן כתבה אבינור מאמרים על גלגוליהן ההיסטוריים וייצוגיהן הספרותיים של דמויות היסטוריות שנויות במחלוקת, כגון הנרי השני, מלך אנגליה, ושל אירועים היסטוריים כגון מלחמת שלושים השנים.
שיגה (מחוז)
גאוגרפיה
האקלים בשיגה משתנה בין הצפון לדרום. בדרום המחוז שורר לרוב מזג אוויר חמים, בעוד בחלק הצפוני קר לאורך רוב השנה, ושלג רב בחורף. 37% שטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
גיטה אבינור
פעילותה הספרותית
בכתיבתה שילבה אבינור רשמים מפגישות שערכה עם סופרים ויוצרים, בישראל ומחוצה לה. את דרך כתיבתה תיאר חוקר הספרות, פרופ' אבנר הולצמן, באופן הבא:
שיגה (מחוז)
ערים
במחוז שיגה 13 ערים:
כלכלה
כמעט שישית משטח המחוז מוקדש לחקלאות, והגידול המרכזי הוא אורז. מזרח שיגה ידוע בגידול בקר ובדרום-מזרח מגדלים תה ירוק, ובאגם ביווה התפתחה תעשיית דיג וגידול פנינים.
ז'אק קוסטו
ז'אק-איב קוסטו (בצרפתית: Jacques-Yves Cousteau; 11 ביוני 1910 – 25 ביוני 1997) היה אקולוג וחוקר ים. נחשב לאבי הצלילה המודרנית והצילום התת-מימי. הוא היה חבר באקדמיה הצרפתית, אליה התקבל ב-1989.
ביוגרפיה
קוסטו נולד בסן-אנדרה דה-קובזק שבצרפת לדניאל ואליזבת קוסטו, נפטר בפריז. היה ידוע גם כקפטן קוסטו.
המצאתו העיקרית היא מערכת נשימה פתוחה (Aqua-Lung). בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 ערך קוסטו ניסויים בצלילה במים רדודים בעזרת מסכות ושנורקל. הוא וחבריו פיתחו את מכל הצלילה הראשון שאפשר לצולל לצלול לעומק מבלי שנאלץ להיות מחובר בצינור אל ספינה שמעל ואפשר לצולל חופש רב יותר. קוסטו הפיק גם סדרות טלוויזיה בנות כמה עשרות פרקים על העולם התת-ימי.
ב-1985 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, שהיה (ועודנו) עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית. קוסטו זכה בעיטורים נוספים בצרפת, ביניהם אות לגיון הכבוד.
ספרו בעברית
עולם הדממה, עם פרדריק דימא, תרגם מצרפתית: שמואל גילאי, בהוצאת הדר.
פפין הגוץ
פפין השלישי או הצעיר (לטינית: Pippinus Iunior; 714 – 24 בספטמבר 768), הידוע גם כפפין הגוץ, היה מאיור דומוס ולאחר מכן שליט הפרנקים משנת 751 עד למותו בשנת 768. המלך הראשון לשושלת הקרולינגית. בנו הצעיר של קרל מרטל ("הפטיש"), ואביו של קרל הגדול. הוא היה השלישי שנשא את השם 'פפין' בביתו, אחרי פפין הזקן ופפין האמצעי, ונודע בשל כך כ'צעיר'. הכינוי 'הגוץ' החל להופיע עבורו ברשומות במאה ה-12.
קורותיו
פפין נולד כבן שני לכרוטרוד (690–724) ולקרל מרטל בעיירה ז'ופיל, חלק מממלכת אוסטרזיה הפרנקית, שנשלטה על ידי שושלת המרובינגים (כיום חלק מהעיר לייז' בבלגיה). אביו היה "השר על הבית" (מאיורדומוס) של המלך המרובינגי.
בשנת 740 התחתן עם בארטרדה מלן, ולזוג נולדו שישה ילדים ששלושה מהם שרדו עד לבגרות. הבולט שבהם הוא קרל הגדול.
בשנת 741, אחר מות אביו, קרל מרטל, עברה משרת המאיור-דומוס וכוחה ליד פפין ואחיו קרלומן, בניו החוקים של מרטל. אחיהם למחצה גריפו נכלא על ידי שני האחים במנזר. קרלומן האדוק פרש לחיי נזירות בשנת 747 והשאיר את השלטון על הממלכה הפרנקית בידיו של פפין, ששימש כמאיור-דומוס של המלך המרובינגי כילדריך השלישי. למעט תוארו כמלך, לכילדריך לא היה כוח ממשי, וכל ההשפעה וקבלת ההחלטות רוכזה בידיו של פפין. באותה שנה נמלט גריפו מן המנזר שבו היה כלוא וחיפש מחסה אצל אודילו מבוואריה, שהיה נשוי לאחותו של פפין, הילטרודה. בתגובה כפה פפין, על אודילו הכרה במנהיגותו, ולאחר מותו של הלה (ב-748), מינה את טסילו השלישי כדוכס האחראי על האזור.
פפין החליט בשלב זה להפוך למלך באופן פורמלי, ולא רק מעשי. הוא פנה לאפיפיור זכריה בשאלה, מי צריך להיות המלך - זה שיש לו את כוח בפועל או זה אשר מחזיק בתואר. התשובה הייתה ידועה מראש: האפיפיור זכריה היה תלוי בכוחו של פפין וצבאו שיגן עליו מפני הלומברדים. בשנת 751, לאחר שקיבל את תמיכתו של האפיפיור, הדיח פפין את כילדריך מתואר המלך, מה שהפך את כילדריך לאחרון המלכים המרובינגים. התמיכה של האפיפיור הבטיחה התנגדות אפסית, ופפין השלישי נבחר על ידי אספת עם של מנהיגים פרנקים למלך. שערו של כילדריך גולח והוא נשלח למנזר. פפין נמשח כנראה על ידי בוניפציוס הקדוש תחת הכינוי "מלך בחסד האל" (Dei gratia rex), תואר שהיווה תקדים חשוב בהתפתחות המלוכה במערב אירופה. יחד עם פפין המליך בוניפציוס גם את אשתו של פפין, ברטראדה מלאן (הידועה גם כ"ברתה רחבת הרגל") ובכך הפכו בניו של פפין מקודשים הן מצד האב והן מצד האם. גריפו המשיך במרד שלו, אך נהרג בקרב סן ז'אן דה מוריין ב-753 וההתנגדות חוסלה.
ב-28 ביולי 754 הגיע האפיפיור סטפנוס השני לפריז, ומשח את פפין שנית בטקס חגיגי (טקס הסאקרום - Sacrum) שנערך בבזיליקת סן-דני. האפיפיור העניק לו ולשני בניו את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum). בשל תוחלת החיים הנמוכה באותה תקופה, נמשחו גם שני בניו של פפין, קרל וקרלומן. טקס זה הוא הבסיס לשמה של האימפריה הרומית הקדושה (Sacrum Romanum Imperium).
לאחר המלכתו יצא פפין לשני מסעות מלחמה נגד הלומברדים בצפון איטליה, בראשות המלך אייסטולף. בכך שירת פפין את האינטרס של הכס הקדוש למנוע התפשטות של אייסטולף לכיוון שטחם. לאחר שניצח את אייסטולף, בשנים 745 ו-756, דחק אותם מאדמה שתפסו מידי הכנסייה, ולאחר מכן החזיר והוסיף לאפיפיור שטחים (רוונה ופנטאפוליס) שמאוחר יותר יהוו את הגרעין למדינת האפיפיור ויכונו "מתת פפין". בשנת 759 הדף את המוסלמים מגאליה לאחר שכבש את נרבון. בשנת 763 כבש את בוואריה, והפך את טאסילו, שליטה, לנתינו. באותו שנה הוא גם כבש את מחוז ספטימנה מהמוסלמים. בשנת 768 ניצח את דוכס אקיטן, וסיפח את ארצו לממלכתו.
כיבושו הרבים, מערכותיו הצבאיות המוצלחות, והתמיכה האפיפיורית בה זכה, החזירו לממלכה הפרנקית את כוחה והשפעתה מימי המלך כלוביס הראשון.
פפין ביצע רפורמה בכנסיית הממלכה הפרנקית, מתוך מטרה לתת למלכות צביון של מלוכה מקראית. התיקונים כללו יסוד של ועדות שנתיות של הגמונים, תמיכה במיסיון של בונפציוס בגרמניה, מינוי אנשי כנסייה לתפקידים ממלכתיים, וחלוקה של אדמות כנסייה לווסלים שלו תמורת התחייבותם לשלם מס מעשר שני לכנסייה.
בשנת 765 החלו להירקם קשרים בין הממלכה הפרנקית לח'ליפות העבאסית. על פי מחבר ההמשך לכרוניקה המיוחסת לפרדגאריוס, פיפין שלח משלחת לחצרו של הח'ליפה אל-מנצור בבגדאד, וכעבור 3 שנים היא שבה עם מתנות מהח'ליפה ומלווה במשלחת גומלין מוסלמית. פיפין נפגש עם שליחיו של אל-מנצור, ולאחר מכן ליווה אותם בעצמו לנמל במרסיי ושלח עמם מתנות רבות. ייתכן שחילופי המשלחות הללו התקיימו על רקע יחסי האיבה ששררו בין הממלכה הפרנקית לבין האימפריה הביזנטית, ותהליך ההתקרבות שחלה בין הממלכה הפרנקית והאפיפיורות. ייתכן שהמוסלמים תפסו את הפרנקים כנציגי העולם הנוצרי, וזה הצדיק יצירת קשרים דיפלומטיים עמם.
פפין השלישי מת בסן דני בשנת 768, ונקבר בבזיליקה שלה, יחד עם אשתו. הוא השאיר לבניו קרל הגדול וקרלומן ממלכה פרנקית גדולה וחזקה.
אברהם בן ראובן אזולאי
רבי אברהם אזולאי (בנחמן, אבוזאגלו) היה מחכמי מרקש. בראשית המאה ה-17 נסע לוונציה על מנת לרכוש עבור מלך מרוקו תכשיטים, ובשהותו שם הגיה והדפיס את המשניות עם פירוש המשנה לרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורה.
קורות חייו ופועלו
רבי אברהם נולד לרבי ראובן למשפחת אזולאי במרקש, סמוך לאמצע המאה ה-16. למשפחה היו כינויים נוספים: "בנחמן" ו"אבוזאגלו". בשנת ה'שס"ד (1603/1604) נשלח על ידי קרוב משפחתו, הנגיד הרב אברהם בן וואעיש, על מנת לרכוש תכשיטים עבור מלך מרוקו החדש זידאן אבו מעלי . הוא המתין בוונציה לכסף המלכותי שנועד לאותה המטרה במשך כשנה וחצי אך הכסף בושש מלבוא, וזאת בעקבות מלחמות ירושה שניהל המלך עם אחיו, ובעקבות האנרכיה, הרעב והמגפה שבאו בעקבותיהן. בשהותו הארוכה בוונציה נקלע לסכסוך עם סוחר מקומי והפסיד כסף רב.
בשנת ה'שס"ו, בעודו בוונציה, החל בהגהת משניות עם פירוש המשנה לרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורה לצורך הדפסתן. את מלאכת ההגהה ביצע בשיתוף עם החכם יצחק גרשון. בהקדמה הוא ציין את המעלות המיוחדות של המשניות בהוצאתו:. אזולאי לא הספיק לסיים את המלאה ובסיום סדר קדשים נפטר, הוא ציווה על כל העוסקים במלאכה להמשיך אותה. המגיה אברהם בן שלמה חיים שהמשיך את המלאכה כתב את צוואתו זו בסיום סדר קדשים, זאת על פי הוראה מפורשת של אזולאי.
אמא אדמה (כתב עת)
"אמא אדמה" (במקור: Mother Earth) היה כתב עת פוליטי-רדיקלי שיצא לאור בארצות הברית החל ממרץ 1906 על ידי האנרכיסטית אמה גולדמן. אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט מפורסם נוסף, היה עורכו של המגזין.
"אמא אדמה" היה מגזין פוליטי שתמך במטרות פוליטיות רדיקליות, התארגנות עובדים, והתנגדות לממשלת ארצות הברית במגוון נושאים. קוראיו ותומכיו היו הגרעין של השמאל הרדיקלי בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. צוות המגזין כלל נבחרת של פעילים רדיקליים, ביניהם מקס בגינסקי. בנוסף לפרסום עבודות מקוריות מאת עורכיו ואנרכיסטים מרחבי העולם, "אמא אדמה" פרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט. גולדמן כתבה לעיתים קרובות בנושאים של אנרכיזם, פוליטיקה, עבודה, אתאיזם, מיניות ופמיניזם.
ב-1917, "אמא אדמה" החל לקרוא בגלוי להתנגדות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, וספציפית לסרבנות לרישום וגיוס לצבא. ב-15 ביוני באותה שנה הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק הריגול", שקבע עונשים בגין התערבות ביחסי החוץ של ארצות הברית וריגול. החוק כבר קנסות כבדים ועונשי מאסר של עד 20 שנה עבור אלו שיתנגדו לגיוס הצבאי או יעודדו "חוסר נאמנות" כלפי ממשלת ארצות הברית. לאחר שאמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן המשיכו להתנגד לגיוס, המשטרה פשטה על משרדי "אמא אדמה", והחרימה רשימות מנויים ומאמרים רבים. משרד המשפטים שחרר הודעה בזו הלשון:
"אמא אדמה" המשיך לצאת לאור אחת לחודש עד אוגוסט 1917. ברקמן וגולדמן נמצאו אשמים בהפרת "חוק הריגול" וגורשו לרוסיה.
תימן (פירושונים)
{{פירושונים|* תימן – מדינה מזרח תיכונית
ראו גם
}}
נערמר
נערמר היה מלך מצרים ששלט, ככל הנראה, בסוף המאה ה-32 לפנה"ס. נחשב בעיני רבים מהאגיפטולוגים למאחד מצרים העליונה ומצרים התחתונה לממלכה אחת.
איחוד מצרים
סביב שנת 3300 לפנה"ס היו ערי המדינה במצרים מחולקות לשתי ממלכות: מצרים העליונה, שמלכה חבש את הכתר הלבן, ומצרים התחתונה, שמלכה חבש את הכתר האדום. האגיפטולוגים שמיחסים לנערמר את איחוד מצרים, מזהים אותו עם המלך מנס, שמופיע כמלך הראשון של מצרים ברשימת המלכים של מנתון מהתקופה ההלניסטית. בפלטת נערמר שהתגלתה בנחן (היירקונפוליס) בשנת 1898, מופיע נערמר כמלך מצרים העליונה והתחתונה, בכך שהוא חובש את שני הכתרים. עדות נוספת היא רשימות המלכים שנמצאו בקברי המלכים דן וקע, שמשתייכים לשושלת הראשונה, שם מופיע נערמר כמיסד השושלת. חלק מהאגיפטולוגים סבורים שנערמר לא איחד את מצרים, אלא רק החל בתהליך האיחוד, כאשר המלך המאחד הוא יורשו שנקרא חור אחע. בעיניהם נערמר הוא המלך האחרון של שושלת 0.
מוצאו, חייו, וקבורתו של נערמר
חלק מהחוקרים משערים שהוא ירש את המלך עקרב השני או המלך קע, מלכים ששלטו במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית. ישנם חוקרים שמזהים אותו עם עקרב השני. נערמר שלט מעיר הבירה שלו טיניס שליד אבידוס. אשתו נקראה ניתחותפ, שהייתה נסיכה ממצרים התחתונה, והיא כנראה גם הייתה אמו של יורשו חור אחע. קברו של נערמר בנוי משני תאים, והוא נמצא באום אל-געאב שבאזור אבידוס.
נערמר בארץ ישראל
הסרך של נערמר (שעליו מופיע שפמנון (נר) ואיזמל (מר), מעל לחזית של מקדש), נמצא על שברי חרסים בתל ערד, תל עירני ואתר עין בשור. בדיקה שנעשתה לחרס מעין הבשור גילתה שהחרס הוא של קנקן יין שיוצר במצרים. יגאל ידין סבר על בסיס הסרך, ועל בסיס ניתוח של פלטת נערמר, ששם הוא זיהה שירטוט של עפיפון מדבר, שנערמר כבש ושלט בדרום ארץ ישראל. ישנם חוקרים שסבורים שמקור הסרך בארץ ישראל הוא בסחר שהתנהל בין מצרים וארץ ישראל.
ספיריטואלז
ספיריטואלז (באנגלית Spirituals או Negro Spirituals) הם שירי עם בעלי אופי דתי שנוצרו והושרו על ידי עבדים אפרו-אמריקאים בארצות הברית והתבססו על מסורות מוזיקליות ותרבותיות שהובאו מאפריקה.
חלק משירים אלו הפכו ברבות השנים לשירי עם אמריקאים והתפרסמו גם ברחבי העולם. לספיריטואלז היה חלק מרכזי בהתפתחות הסוגות המוזיקליות של הגוספל והבלוז.
מקור השם והמוזיקה
המונח ספיריטואל (בעברית: רוחני) נגזר מהמונח "Spiritual Song" המופיע בתרגום המלך ג'יימס לאיגרת אל האפסים "וּתְהִי שִׂיחַתְכֶם אִישׁ אֶת־רֵעֵהוּ תְּהִלּוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת וְשִׁירוֹת רוּחָנִיּוֹת שִׁירוּ וְזַמְּרוּ לַאדֹנָי בִּלְבַבְכֶם" (פרק ה', פסוק 19). אצל הנוצרים הלבנים היה המונח "Spiritual Song" בשימוש עד המאה ה-19, אך לא המונח "Spiritual". המונח ספיריטואל הופיע לראשונה בכתב בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובו תואר שימוש של העבדים בשמות העצם, ספיריטואל לשיר המושר בישיבה או בעמידה במקום אחד, ו-"Spirituals Shouts" למוזיקה שמתאימה לכעין ריקוד.
למרות שניתן לאתר בספיריטואלז מספר מרכיבים קצביים וקוליים השייכים למקורות אפריקאים, עובדה היא כי תבנית מוזיקלית זו היא ייחודית לארצות הברית והתפתחה כנראה כתוצאה מיחסי גומלין בין מרכיבים מוזיקליים ודתיים אפריקאים מקוריים ובין מרכיבים מוזיקליים ודתיים שמקורם באירופה. במקומות אחרים בהם שהו עבדים שהובאו מאפריקה ודתם הומרה לנצרות, דוגמת האיים הקריביים ואמריקה הלטינית, לא התפתחה סוגה מוזיקלית דומה.
התפתחות הספיריטואלז
העבדות בקולוניות הבריטיות באמריקה (שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית) החלה בתחילת המאה ה-17, ונמשכה עד מחצית המאה ה-19, עת התקבל התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית האוסר על העבדות. בראשיתם, היו הספיריטואלז ביטויים של אמונה דתית. אולי הם אף שימשו כסוג של מחאה חברתית-פוליטית שמוסכה על ידי הידמות לתרבות האמריקאית הלבנה.
הגבלות הוטלו על הביטוי העצמי הדתי של העבדים. שורות הספסלים בכנסייה היקשו על קהל המתפללים להפגין את רגשותיו הדתיים בריקוד. במקרים רבים נאסר השימוש בכלי נגינה ועבדים נצטוו לחדול מה"פגניזם" שהופגן בהתעלותם הרוחנית בטקסים הדתיים. עם זאת, העקרונות הנוצריים שלימדו כי זה אשר סובל על פני האדמה יזכה לגמול מאלוהים בגן העדן, דיברו לליבם של העבדים שמצאו בכך תקוה ויכלו להשוות את סבלם לסבלו של ישו. זו גם הייתה אחת הסיבות לכך שהעבדים אימצו, בקלות יחסית, את הדת הנוצרית.
יעקב פסנתיר
יעקב פסנתיר או יעקב פסנטיר (בגרמנית: Iacob Psantir; 6 ביוני 1820– 22 במרץ 1901 או 25 בינואר 1902) היה מוזיקאי וההיסטוריון היהודי רומני הראשון. כתב בעיקר בשפה יידיש. נמנה עם הכליזמרים החשובים במזרח אירופה באמצע המאה ה-19.
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
בספרים רבים ובאתרי אינטרנט נטען כי שירים כמו “Wade in the Water” כוללים הוראות מפורשות לעבדים נמלטים כיצד להתחמק מרודפיהם ובאיזה נתיב עליהם לבחור בדרכם לחופש. לכאורה, ממליץ שיר זה לעזוב את האדמה היבשה ולבחור את דרך המים כאסטרטגיה להטעות את כלבי הדם הרודפים. נטען גם כי השירים “The Gospel Train” ו-“Swing Low, Sweet Chariot” מכילים רמזים מוסווים לעבדים לגבי דרך הבריחה. מקורות רבים אף טוענים כי השיר "Follow the Drinking Gourd" מכיל למעשה מפת קוד לנתיב הבריחה. טענות אלו, הנפוצות מאוד, אינן עומדות במבחן של בדיקה רצינית. לדוגמה, אין שום עדות אמיתית לשימוש ב"שירים מקודדים".
יעקב פסנתיר
על אף היותו אוטודידקט פסנתיר היה באמצעות מחקריו וספריו חלוץ ההיסטוריוגרפיה של יהדות רומניה. כונה על ידי לאזר שייניאנו - "הכרוניקן הראשון של יהודי רומניה".
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
עם זאת, הספיריטואלז היו מקור למסרים סמליים רבים, כולל תקווה, נחמה, וגאולה בעולם הבא, וכן דרך לביטוי תשוקה, רחמים, התלהבות, השראה ותקווה לשחרור על ידי הימכרות למשחררי עבדים או על ידי הגעה למדינות מצפון לקו מייסון דיקסון או לקנדה על ידי מסילת הרכבת המחתרתית. הספיריטואלז, בעיקר שירי הדת שביניהם, שיקפו תקוות ורגשות אלה. העבד המשוחרר פרדריק דאגלס טען: "בקהלים שנכחו בפגישות התחיה ובפגישות המחנה, היו כושים רבים. אלה מצאו במסרי הגאולה הלוהטים, תקווה וסיכוי להיחלץ מייסוריהם הארציים."
Gonna shout trouble over When I get home. No mo' prayin' an' no mo' dyin' When I get home. Meet my father When I get home.
יעקב פסנתיר
ילדותו
יעקב פסנתיר, נולד בשנת 1820 בבוטושאן, אז בנסיכות מולדובה. לפי מקורות אחרים נולד בפלטיצ'ן. אביו, אשר-זיליג, היה זמן-מה מתורגמן בשירותו של השליט סקרלט קאלימאקי, וכונה "הצרפתי" ("פרנצוז") עקב עבודתו כמתורגמן של הקונסול הצרפתי ביאשי. בשנת 1803 נאבק אזר זליג נגד כמה ספרים אנטישמיים של יהודי מומר שהפיצו עלילות דם והצליח להשיג את איסור הפצתם בשנת 1831, בגיל 11, התייתם יעקב מאביו שנפל קרבן למגפת כולירה. הוא ולמד בתלמוד תורה ביאשי את קריאת התפילות בעברית, חומש ומבוא לתלמוד ביידיש. בנוסף, למד את הקריאה והכתיבה בשפה הרומנית עם אותיות קיריליות.
הקריירה המוזיקלית
בגיל 13 התחיל יאנקו או יענקל את חניכותו כנגן קובזה ולבסוף הקים בפלטיצ'ן להקה נודדת (ביידיש - "קפלייה") המורכבת מיהודים וצוענים. הוא ניצח אותה, פרט בקובזה וניגן בצמבל (ברומנית țambal, באנגלית hammer dulcimer) ונגינתו על פני הארצות הרומניות ובסביבה - בבסרביה, קרים, בבולגריה (אז תחת שלטון עות'מאני) וטורקיה סיפקה את פרנסתו.הרפרטאור שלו ושל הלהקה כללה שירי עם יהודיים, רומניים וטורקיים. בגלל נגינתו בצמבל זכה לכינוי "פסנתיר" שהפך עבורו לשם משפחה.
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
By and by, I'm goin' to lay down this heavy load. By and by, by and by, I'm goin' to lay down this heavy load.
"לעיתים קרובות הייתי מוכה-תדהמה, מאז הגעתי לצפון, בשמעי אנשים שהיו מסוגלים לדבר על השירה בקרב העבדים כעדות לשביעות-רצונם ולאושרם", כתב דגלס, "קשה לשער טעות גדולה יותר. עבדים שרים בעיקר כאשר הם אומללים ביותר. שירי העבד מייצגים את צער-ליבו, והוא חש הקלה באמצעותם, ממש כפי שללב הדואב מוקל על ידי הבכי." ב-1867 טענה אספנית לבנה של שירי-עם שחורים, לוסי מק'קים (McKim), ששירי עבדים אינם מבטאים רק מצוקה, אלא גם מנחמים את השר על מצוקתו. שירים אלו "הם התגלמותם של הצער והסבל הרגשי והגופני של גזע מוכה, 'שסתום הביטחון' של מחאתם ומרידתם נגד הדיכוי. 'גן-עדן' עבור העבד אינו רק, או בעיקר, מענק על מעלה שבו, אלא מפלט מהשוט. Heab`n shall-a be my home`’ הוא הנחמה עבור `Poor Rosy, Poor Gal`". "השירים היו תיעוד, לא לשביעות-רצונם של העבדים, אלא לערך שהם ייחסו לחוויית הרגעים האינטנסיביים של חייהם יחד", כניסיון להתעלות על מצוקות היום-יום ועל טראומת העקירה, הבידוד מבני-משפחה, וההשפלה.
יעקב פסנתיר
תרומתו להיסטוריוגרפיה היהודית
משפחתו של פסנתיר הייתה בעלת שורשים עמוקים בנסיכות מולדובה ולדברי פסנתיר עצמו היו בסוצ'אבה קברים שהעידו על 200 שנות ותק. פסנתיר מספר בזכרונותיו שבחגיגת ראש השנה הנוצרי ב-1 בינואר 1855, במנזר באבן, התנהל ויכוח בין בויארים ממולדובה ובין בויארים מוולאכיה על מתן זכויות לצוענים וליהודים. בני השיח מוולאכיה טענו שיותר מ-90% מהיהודים זה עתה הגיעו מגליציה ורוסיה, לא יודעים את השפה ואת המנהגים המקומיים ואין לתת להם זכויות. אב המנזר אנניה הציע לקרוא לפסנתיר, שעמד בראש הנגנים ולשאול אותו בעניין היהודים. אב המנזר (יווני במוצאו) חשב שהוא יהודי טורקי, כי נהג לדבר איתו בטורקית. פסנתיר סיפר להם על 200 שנות ההיסטוריה של משפחתו במולדובה ואירוע זה יצר בו את הדחף לכתיבת ההיסטוריה של משפחתו ולהוכחת הוותק של יהודי הארצות הרומניות. בשנת 1866, לאחר הדחת הנסיך קוזה, פרץ מסע תעמולה מחודש נגד היהודים ה"זרים", מסע שבעקבותיו הצטייד פסנתיר באת חפירה ויצא אל בתי הקברות היהודים לחשוף את הקברים העתיקים ולאסוף נתונים. בין השאר מצא פסנתיר בבית העלמין הישן של יהודי בקאו מצבה משנת 1703 (מצבתו של אהרן בן יוסף). בבית העלמין הישן ברובע צ'ורקי ביאשי העתיק פסנתיר כתובות מתריסר מצבות של רבנים מהמאה ה-19 בבוקרשט במרכז בית העלמין הישן ברחוב סבסטופול, מצא פסנתיר מצבה משנת 1682. באותו בית קברות מצבא גם מצבה משנת 1716. במוינשט מצא מצבה משנת 1748. ובפיאטרה ניאמץ תיאר מצבה מהשנים 1676–1677 של "הארוסה רייזל בת ישראל הלוי" ומצבהמשנת 1688 של "הגבירה ינטע בת אליעזר". פרט לנתונים מבתי העלמין, ליקט פסנתיר מידע מסיפורי זקני היהודים (למשל מהערים פוקשאן ופיאטרה ניאצץ), ספרי שאלות ותשובות של רבנים, ואף תעודות ישנות. אף על פי שלא הייתה לו השכלה פורמלית ועבודותיו סבלו מבעיות מתודולוגיה מדעית, וגם מטעויות (כולל בהעתקת הכתובות העבריות) הנתונים שאסף היו הבסיס הראשון של ההיסטוריוגרפיה היהודית הרומנית. יתר מזו הרבה מהמקורות שחקר נהרסו מאוחר יותר ולכן לעדותו במקרים אלה אין תחליף. בספרו הראשון על תולדות הארצות הרומניות העלה פסנתיר טענה לקיומם של יהודים בדאקיה במאה השישית לספירה. עבודתו של פסנתיר זכתה לתהודה רבה בין יהודי רומניה והביאה לפופולריזציה של ההיסטוריה היהודית במחוזות אלה. הוא היה בשנת 1886 בין מייסדי "החברה ההיסטורית ע"ש יוליו באראש" ובישיבת החברה באותה שנה הוחלט על הדפסת הביוגרפיה שלו כאות תודה על תרומתו להיסטוריה של יהודי רומניה. הביוגרפיה פורסמה בביטאון החברה על ידי הבלשן והמילונאי לאזר שייניאנו. בשנת 1879 היה ברשימת 1074 המועמדים לקבלת אזרחות רומנית, אך פועלו וותק משפחתו לא הועילו, בקשתו נדחתה. יעקב פסנתיר חי בשנותיו האחרונות בעוני רב ואחרי התערבותו של משה שוורצפלד התקבל בבית המחסה "Elisabetheum" (אליזבתאום) שהוא היה בין מייסדיו. הוא נפטר שם בשנת 1901 או 1902. תרומתו ההיסטורית של פסנתיר הוכרה עוד בימי חייו על ידי מלומדים כמו הרבנים מוריץ לזרוס מברלין, ומאיר קייזרלינג מפשט, וברומניה על ידי הרבנים אנטואן לוי ומאיר בק. פסנתיר ערך והוציא לאור עיתון ביידיש בשם "היועץ".
חייו הפרטיים
יעקב פסנתיר היה נשוי שלוש פעמים. משתי נשותיו הראשונות התגרש. אשתו השנייה, זלאטה וייס, הייתה גרושה כשהתחתן איתה, וילדה לו שני ילדים.
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
העבד ואדונו ביקשו שניהם ליצור עבור העבד, כל אחד מסיבותיו הוא, סביבה בטוחה לביטוי רגשות, מעין "אזור סטרילי". המשעבד ביקש למנוע מתחים ומרידות, ולשמור על כוח האדם שלו מרוצה ככל האפשר, שכן עבד מרוצה הוא עבד יעיל יותר. העבדים נזקקו לדוגמאות של חסד ונחמה, כאישוש וכאישור לצפוי להם אחרי המוות: מנוחה נצחית לצד האל.
יעקב פסנתיר
ספריו
בתרגום רומני: Cartea de istorie pentru Țările Române בתרגום לרומנית:Întâmplările evreilor în România Andenken Zions. Ein Euszug aus den in polnischen Jargon schön gedrückten Werkehen: Chronik und Rumänische Judengeschichte
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
I'm gonna lay down this world, I'm gonna shoulder up my cross Going home, to the Promised Land And be free.
יעקב פסנתיר
לקריאה נוספת
Isac Bercovici,. "Psantir, Jacob". In Michael Berenbaum, ; Fred Skolnik, (eds.). Encyclopaedia Judaica (2nd ed.) .Detroit: Macmillan 2007 vol.13, col. 1334-1335 (י. קארא - מתולדות ההיסטוריוגרפיה של יהודי רומניה. יעקב פסנתר, חלוץ השימוש במקורות העבריים)
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
בין ימי החגיגה המועדפים היו הפסחא וחג המולד. בעלי העבדים הטמיעו בעבדיהם ריטואלים של חגים אלו, בעלי תכנים של חרות וגאולה, מתוך הנחה - שהתבררה כמוצדקת - שהשראתם הרוחנית של ריטואלים אלו, תחפה על המצוקה הפיזית. התקווה שהציעו החגים נעדרה מחיי העבד ולמרות זאת לא הפכו העבדים את הסתירה הזו למניע למרד אלא בעיקר השתמשו בה למקור לנחמה. בין הסיבות הבולטות לשירתם מנו עבדים רבים את הרצון "לסלק את הבעיות" ו"כאות הודיה על כך שהאל וישו סלחו על החטאים."
יעקב פסנתיר
קישורים חיצוניים
Isidore Singer, Isaac Broydé, "Psantir, Jacob ben Zelig". In Isidore Singer; et al. (eds.). The Jewish Encyclopedia. 10. New York: Funk & Wagnalls. p. 251. , Măriuca Stanciu "Psantir, Iacob". In Hundert, Gershon (ed.). YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe. Translated by Mircea, Anca. New Haven: Yale University Press 2008.
ספיריטואלז
טענות למסרים חבויים
העבד מצא נחמה בדמיון גן העדן, גאולת האל, סיפורי הברית הישנה, או במחשבה על השחרור, אם באפריקה, בצפון החופשי של הברית או בקנדה. הספיריטואלז שאבו השראה מסיפורי הברית הישנה, מסבלות העברים כעבדים, ומעלילותיהם בדרך לשחרור. השיר "Dese bones gwine to rise again" היה מחווה ושאב השראה מחזון העצמות היבשות של יחזקאל, והשיר "And Moses said to Pharaoh: let my people go" שאב השראה מסיפור יציאת מצרים כסמל לגאולה אישית:
O my Lord delivered Daniel, O why not deliver me too? He delivered Daniel from de lion’s den, Jonah from de belly ob de whale, And de Hebrew Children from de fiery furnace, And why not every man?
There everlasting spring abides. And never-with'ring flow'ers; Death, like a narrow sea divides This heav'nly land from ours.
Sweet fields beyond the swelling flood, Stand dress'd in living green; So, to the Jews, old Canaan stood, While Jordan rolled between.
היו עבדים שביססו תקוות לשחרור על תסריטים ארציים הקשורים בנצרות, תסריטים שלחזיונות לא היה בהם תפקיד: הם קיוו שהמלך ג'ורג' השלישי יוציא צו לפיו כל נוצרי הוא חופשי; הם הסתמכו על דוקטרינות כנסייתיות בעניין המעמד האנושי והמוסרי שמקנה ההטבלה, וניסו למצוא דרך לעגן מעמד שוויוני זה באופן חוקי ומשפטי, עד שמועצותיהן של שלוש עשרה המושבות קבעו, בשורת חוקים שהתקבלו בשליש האחרון של המאה ה-17, שההתנצרות, אין בה כדי לשנות מעמד חוקי של עבד; היו שיזמו מרידות, והסתמכו על המסגרת הנוצרית שאפשרה להם להתכנס, לכאורה לשם פולחן, על-מנת לתכנן מרידות ואף לבחור מנהיגים. (מורגן קורא לכך "אינטרפרטציה רדיקלית של הבפטיזם"). היו מטיפים שעודדו פרשנות זו, של "יציאת בני ישראל של הזמן הזה מעבדות לחירות", כגון דייוויד מרגייט (Margate), מתודיסט שחור מאנגליה, אשר הזכיר, בדרשה שנשא ב-1774 בדרום קרוליינה, את גורלם של המצרים, הנוגשים, שטבעו בים האדום, ברמז ברור לתקופתו שלו. בתגובה דרשו ממנו בני המושבות הלבנים שיחזור לאנגליה, וכך אכן עשה, כעבור שנה.
לאחר שנכשלה תוכניתם הראשונה של פרדריק דגלס וחבריו לברוח מעבדות ב-1835, כתב: "תכופות היינו עולצים, שרים המנונות ומצהירים הצהרות של שמחה, שנימתן נשמעה מנצחת, ממש כאילו כבר הגענו לארץ של חירות וביטחון. אך משקיף בוחן אולי היה מבחין בשירתנו החוזרת של
‘O Canaan, sweet Canaan, I am bound for the land of Canaan,’
בדבר-מה נוסף, מעבר לתקווה להגיע לגן-עדן. התכַּוונו להגיע לצפון – והצפון היה כנען שלנו [הדגשתו של דגלס]".
השיר הבא ביטא באופן מפורש יותר את שאיפות החרות:
Run to Jesus, shun the danger, I don’t expect to stay much longer here.
אפילו את השיר “We`ll soon be free / When de Lord will call us home”, אשר כוונתו לעולם הבא, פירש עבד צעיר כך: “de Lord means for say de Yankees.”. השחרור שהתכוון אליו העבד, היה זה שיבוא מידי הצפוניים.
הרייט טובמן, שפחה שברחה וסייעה לאחר מכן לשחורים נוספים לברוח, השתמשה בשיר כדי להודיע לעבדים אודות קרבתה:
Dark and thorny is de pathway Where de pilgrim makes his way; But beyond dis vale of sorrow Lie de fields of endless days.
איסוף השירים ופרסומם
אוסף מוקדם נוסף של ספיריטואלז פורסם על ידי קולנל תומאס ונטוורת' היגינסון, ששרת כמפקד בגדוד של עבדים משוחררים במלחמת האזרחים האמריקאית, במאמר בכתב העת "Atlantic Monthly" ב-1869. באותה שנה נכלל קובץ הספיריטואלז הזה גם בספר הזכרונות שלו "memoir Army Life in a Black Regiment".
בשנות ה-50 של המאה ה-19 שכר הכומר אלכסנדר ריד, שהיה מפקח בבית ספר בטריטוריות האינדיאניות (שהפכו מאוחר יותר לאוקלהומה), מספר עבדים משוחררים משבט הצ'וקטו האינדיאני (שמקורו באזור ג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה), לשם עבודות סביב בית הספר. הוא שמע שניים מהם, "דוד ואלאס" ו"דודה מינרווה" ויליס, שרים שירים דתיים אותם הלחינו. בין שירים אלו היו גם: "Swing Low, Sweet Chariot", "Steal Away to Jesus", "The Angels are Coming", "I'm a Rolling" ו-"Roll Jordan Roll". ריד, שעזב את הטריטוריה האינדיאנית עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נכח ב-1871 בתוכנית מוזיקלית שהועלתה על ידי קבוצה של זמרים אפרו-אמריקאים מאוניברסיטת פיסק. על אף שהקבוצה שרה מוזיקה פופולרית, סבר ריד כי השירים ששמע בטריטורית צ'וקטו יתאימו להם. ריד ואשתו שכתבו את השירים כפי שזכרו אותם ושלחו אותם לאוניברסיטת פיסק. הג'ובילי סינגרס השמיעו לראשונה את שירי העבדים הללו בכינוס דתי שנערך באותה שנה וב-1872 פורסמו השירים לראשונה בספר מאת תומאס פ. סטיוארד שנקרא "Jubilee Songs as Sung by the Jubilee Singers of Fisk University". מאוחר יותר נודעו שירים אלו בשם "ספיריטואלז שחורים" (Black spirituals) כדי להבדילם מסוגי מוזיקה ספיריטואליסטית אחרים. ואלאס ויליס מת בשנת 1883 או 1884.
פח'ר א-דין השני
פח'ר א-דין אל-מעני השני (ערבית فخر الدين المعني الثاني 1572–1635), היה אציל דרוזי ששלט במחצית הדרומית של לבנון ובצפונה של ארץ ישראל בסוף המאה ה-16 וברבע הראשון של המאה ה-17.
קורות חיים
פח'ר א-דין היה בנו של פח'ר א-דין הראשון, אמיר ממשפחת בית מען הנכבדת ושליט הרי השוף במרכז לבנון של ימינו. בסוף המאה ה-16 היה פח'ר א-דין למושל הרי השוף וזכה לתמיכה מקומית של דרוזים ושל מרונים ולאישורה של הממשלה העות'מאנית. הוא הרחיב את שטח שליטתו והשתלט על הרי הלבנון והגליל העליון. בתחילת המאה ה-17 קשר קשרים עם תושביו הדרוזים של הר הדרוזים וב-1610 השתלט על הגליל התחתון. לאחר מכן המשיך וכבש גם את עמק יזרעאל וצבאו הגיע עד בית שאן וג'נין בדרום. צעדיו אלה גרמו לו להסתכסך עם שליטיהם המקומיים של השומרון והשרון, והשער הנשגב באיסטנבול צידד באחרונים בשל חששו מכוחו המתגבר של פח'ר א-דין.
ב-1613 נאלץ פח'ר א-דין להימלט מפני הסולטאן העות'מאני, והוא עזב את ארץ ישראל והפליג אל בני מדיצ'י שליטי פירנצה שהיו בעלי בריתו ושם התקבל בכבוד על ידי קוזימו השני, הדוכס הגדול של טוסקנה. פח'ר א-דין ניסה לגייס לצידו שליטים איטלקים תוך שהוא מבטיח להם אחיזה בחופים המזרחיים של הים התיכון, וביקר בין היתר בנאפולי, במסינה ובפלרמו, כמו גם במלטה. מאמציו לא נשאו פרי והוא שב ללבנון ב-1618. עם זאת, תוך שנים ספורות השתלט מחדש על כל השטחים שהיו ברשותו ב-1613, והסולטאן נאלץ להכיר בשלטונו מחלב בצפון ועד גבול מצרים בדרום. בפועל, הייתה לפח'ר א-דין אחיזה של ממש רק בשטח שבין קו ביירות-ענג'ר בצפון וקו חיפה-בית שאן בדרום. בשנים אלה ביצר פח'ר א-דין את ביירות, צידון, עכו ואת צפת, וכן את דיר אל-קמר מדרום לבירות, בה קבע את בירתו כבר ב-1590. לבסוף באה סבלנותו של מורט הרביעי לסופה, ופח'ר א-דין הובס בשנת 1633 בקרב ליד חאצביא ושלטונו בא לסופו. הוא הוצא להורג יחד עם בני משפחתו באיסטנבול ב-13 באפריל 1635.
פח'ר א-דין העניק את פסגת התבור והשטח שסביב מערת הבשורה בנצרת לפרנציסקנים לאות הערכה לבית מדיצ'י שאירח אותו בגלותו בפירנצה, בבוא העת הקימו הפרנציסקנים שם את כנסיית ההשתנות וכנסיית הבשורה. מבצר בני מען בהר ארבל נבנה גם כן, ככל הנראה, על ידו. מצודת פח'ר א-דין שמעל העיר תדמור גם כן מיוחסת לו.
התשובה
התשובה הוא פודקאסט ישראלי הנותן תשובות לשאלות שנשלחו על ידי המאזינים. הפודקאסט הוא חלק מרשת הפודקאסטים עושים היסטוריה. עורך ומגיש הפודקאסט הוא המרצה ומבקר הקולנוע דורון פישלר.
הפודקאסט עלה לאוויר ב-18 בנובמבר 2018, ונכון ליולי 2022 קיימים כ-110 פרקים. מרבית הפרקים עוסקים בתשובות לשאלות שנשאלו על ידי המאזינים, אך במספר פרקים מספר פישלר סיפור היסטורי (כגון פרשת תמאם שוד ועלייתה ונפילתה של נאורו) או אגדת עם מארצות שונות. ההגשה בפרקים היא בסגנון הומוריסטי, כולל אפקטים קוליים ומוזיקה מתאימה. פישלר משתדל שהתשובות יהיו נכונות ומדויקות, ולשם כך גם מתייעץ עם מומחים בתחומם. אחת לכמה זמן יוצא פרק השלמות ותיקונים בו פישלר מתקן ומעדכן תשובות מפרקים קודמים. אורכם של הפרקים הוא בין חצי שעה לחמישים דקות, והם מופצים אחת לשבועיים.
קבוצת סינג'נטה
קבוצת סינג'נטה (באנגלית: Syngenta Group) היא ספקית בינלאומית של ידע וטכנולוגיות בתחום החקלאות, ובפרט בנושא זרעים ומוצרי הגנת יבול. משרדיה הראשיים בבזל, שווייץ, ולה משרדים נוספים, כולל בשיקגו, תל אביב ושאנגחאי. Syngenta AG הוקמה בשנת 2000 על ידי מיזוג העסקים האגרכימיים של נוברטיס ואסטרהזניקה ונרכשה על ידי כמצ'יינה, התאגיד הלאומי לכימיקלים בסין בשנת 2015. בשנת 2020 הוקמה קבוצת סינג'נטה, המהווה מיזוג של סינג'נטה, חברת "אדמה פתרונות לחקלאות" ועסקי החקלאות של סינוכם (Sinochem) תחת ישות אחת.
היסטוריה
אבן דרך חשובה בתולדות סינג'נטה הייתה מיפוי רצף ה-DNA המלא של גנום האורז בשנת 2001, כאשר החברה גם הייתה חברה בקונסורציום המחקר של "אורז הזהב" (Golden Rice) ורכשה זכויות פטנט ומסחור. החברה ויתרה על תשלומי תמלוגים בשווקים שבהם לחקלאי האורז היו ביצועים נמוכים ואיפשרה לחקלאים להשתמש בזרעים. בשנת 2004 זן תירס מתוק מהונדס מסינג'נטה קיבל רישיון ייבוא של האיחוד האירופי, שמשך תשומת לב משמעותית, והיה הדגנים המהונדסים הראשונים ששימשו למאכל אדם.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-8
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-8 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1955, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1954.
הסרט הטוב ביותר
שכר האימה
הסרט הבריטי הטוב ביותר
בחירתו של הובסון
השחקן הזר הטוב ביותר
מרלון ברנדו – חופי הכרך
השחקן הבריטי הטוב ביותר
קנת' מור – רופא לעת צרה
השחקנית הבריטית הטובה ביותר
איבון מיטשל – The Divided Heart
השחקנית הזרה הטובה ביותר
קורנל בורצ'רס – The Divided Heart
התסריט הבריטי הטוב ביותר
The Young Lovers - ג'ורג' טבורי ורובין אסטרידג'
השחקן החדש המבטיח ביותר בקולנוע
דייוויד קוסוף – The Young Lovers
סרט האנימציה הטוב ביותר
Arie Prerie
פרס UN
The Divided Heart
פרס מיוחד
A Time Out of War
וונדסוורת' (רובע)
רובע ווֹנְדְסְוֶורְתְ' של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Wandsworth, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא בדרום מערב העיר, ומהווה חלק מלונדון הפנימית.
היסטוריה
רובע וונדסוורת' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של בטרסי, הרובע המטרופוליני של וונדסוורת' למעט אזור קלפהאם וסטריטהאם שהועברו לרובע למבת'. הרובע קרוי על שם נהר הוונדל הזורם דרכו.
גאוגרפיה
רובע וונדסוורת' גובל ברובע למבת' במזרח, ברבעים מרטון וברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה מדרום, ברובע ריצ'מונד שעל התמזה במערב, ובצפון בנהר התמזה שמעברו השני מצויים הרבעים האמרסמית' ופולהאם, הרובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי והסיטי של וסטמינסטר.
אוכלוסין
על פי מפקד שנערך בשנת 2001, ברובע מתגוררים 260,380 תושבים, מהם 78% לבנים, 9.6% שחורים (ממוצא אפריקאי או קריבי) ו-6.9% ממוצא אסייתי.
ראש העיר והרשות המבצעת
ראש העיר הנבחר הראשון של הרובע היה סר לוק בראון (סוחר אופיום) שנבחר כראש עיריית הרובע בשנת 1900. ראשי תיבות שמו של בראון מופיעות על השרשרת הרשמית של ראש עיריית הרובע. ראש העיר הנוכחי הוא חבר המועצה סטיוארט תום, שנבחר מאזור בחירה פיירפילד.
ראש העיר עומד בראש מועצה מבצעת בה חברים תשעה חברים ממועצת הרובע (כולם מהמפלגה השמרנית). בראש המועצה המבצעת עומד חבר מועצת הרובע אדוארד ליסנר.
מועצת הרובע
רובע וונדסוורת' מנוהל על ידי מועצת הרובע, בה חברים 60 חברי מועצה - כל אחד 20 אזורי הבחירה של הרובע (wards) שולח 3 חברים למועצה.
בבחירות שנערכו בשנת 2006, נבחרו 51 חברי מועצה מהמפלגה השמרנית ו-9 ממפלגת הלייבור. למפלגה השמרנית רוב במועצת הרובע מאז שנת 1978.
הפרלמנט הבריטי
רובע וונדסוורת' מחולק לשלושה אזורי בחירה של הפרלמנט הבריטי: בטרסי (Battersea), פאטני (Putney) וטוטינג (Tooting).
תחבורה
חמישה גשרים מקשרים את רובע וונדסוורת' הנמצא דרומית לנהר התמזה, לרבעים המצויים מעברו הצפוני של הנהר (ממורד הנהר למעלה הנהר): מספר גשרים חוצים את נהר הוונדל העובר דרך מרכז העיירה וונדסוורת' טאון, ומחלק את הרובע לשניים.
רכבות ורכבות תחתיות
ברובע פועלת מערכת הרכבת הלאומית של בריטניה: קו רכבות סאות' וסט המגיע לתחנת ווטרלו עוצר בתחנת ארלספילד (Earlsfield), פאטני (Putney), קווינסטאון רוד (Queenstown Road), וונדסוורת' טאון (Wandsworth Town), ותחנת צומת קלפהאם (Clapham Junction) - החשובה בתחנות הרובע. קו הרכבות סאות'רן היוצא מתחנת ויקטוריה מגיע אף הוא לתחנת צומת קלפהאם (הקו עוצר בתחנות בלהאם (Balham), באטרסי פארק (Battersea Park), ו-וונדסוורת' קומון (Wandsworth Common).