cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית האופרה של ציריך
היסטוריה
הבניין המשוקם נחנך עם יצירתו של וגנר אמני השירה מנירנברג ובבכורה עולמית של האופרה "גן הדובדבנים" של רודולף קלטרבורן המבוסס על ספרו של אנטון צ'כוב.
חזיתו של התיאטרון המשוקם מקושטת באבן אפורה עם פסלים של ובר, וגנר, מוצארט, שילר, שייקספיר וגתה. האודיטוריום נבנה בסגנון ניאו רוקוקו ויכול להכיל 1,200 איש.
היפנוט נחשים
היפנוט נחשים או אילוף נחשים היא פעולה בה אדם מעמיד פנים כמהפנט או מאלף נחש, באמצעות נגינה בחליל, לרוב חליל פונגי. במופע מסוג זה נפוצות גם הופעות רחוב נוספות עם הנחשים, כגון להטוטנות ומגוון פעולות הנתפסות מסוכנות יחסית, בשל ארסיותם הקטלנית של הנחשים המשמשים במופע.
מופעי היפנוט נחשים נפוצים בעיקר ברחובות ובפסטיבלים בהודו, ובמדינות אסיה נוספות כמו פקיסטן, בנגלדש, סרי לנקה, תאילנד ומלזיה. לעיתים קיימים מופעים גם במדינות צפון אפריקאיות כגון מצרים, מרוקו ותוניסיה. עם זאת, המופעים פוחתים בשנים האחרונות ברחובות, בין השאר בשל איסור של ממשלת הודו, מאז 1972, על אחזקת נחשים פרטית. לצד זאת החלו מהפנטי נחשים בהודו להתאגד כדי להגן על מקור פרנסתם.
ככל חיות הבר גם נחש הקוברה אינו צפוי לחלוטין, ולכן במקרים רבים מהפנטי נחשים חולבים מראש את ארסו של הנחש או עוקרים את שיני הארס שלו. מהפנטי נחשים מסוימים נוקטים באמצעי זהירות נוספים, למשל הם יושבים במרחק בטוח מטווח ההכשה של הנחש, השוכב לרוב בתוך סל, ויש המשלהבים את הקהל בקרבה מעוררת אימה. יש הנוגעים בחלק העליון של ראש הקוברה הזקור ונכון להכיש, כאשר הם מנצלים את עקרון תגובת הקוברה לתנועה, והקרבה לראש הנחש נעשית באטיות שאינה מובחנת על ידי הנחש.
יובל חן
יובל חן (נולד ב-14 בדצמבר 1968) הוא צלם ישראלי, העוסק בצילום אמנותי ובצילום עיתונות.
ביוגרפיה
נולד במושב פדיה. אחד מאחיו הוא עמית חיו. שירת בצה"ל כלוחם בפלס"ר גבעתי. לאחר שחרורו מצה"ל החל בלימודי קולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות. במקביל ללימודיו החל לעבוד כצלם עיתונות, תחילה בעיתון "מעריב", ומשנת 1996 בקבוצות ידיעות אחרונות, כצלם חדשות וכצלם מגזין. לאורך השנים צילם רבים משערי מוספי "ידיעות אחרונות". חן צילם לאורך השנים גם עבור מגזינים נוספים כגון: 360 מעלות, 42 מעלות, S.B.C, אטמוספירה ובייקס.
לאורך השנים שילב בין עבודתו כצלם עיתונות עם פעילות אמנותית. בין השנים 1994–2018 הציג 7 תערוכות יחיד, והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות.
ב-2014 זכה ב"תמונת השנה" בתערוכת "עדות מקומית" לצילומי עיתונות, הנערכת מדי שנה במוזיאון ארץ ישראל, על תמונה שצילם בהלווייתו של, לוחם ביחידת מגלן, שנהרג במבצע צוק איתן. בהשראת התמונה כתבה המשוררת רחל שפירא את השיר "פני הכאב", שהולחן ובוצע על ידי אלי גורנשטיין.
כצלם עיתונות תיעד יובל חן אישים ואירועים מרכזיים בציבוריות הישראלית, שבחלקם הפכו לחלק בלתי נפרד מההוויה ומהאתוס הישראלי. כצלם אמנות מרבה חן לעסוק במושגי מפתח של האתוס הישראלי ושל המציאות הישראלית. בעבודותיו עוסק במנעד שבין המרחב הציבורי המשותף לפרטי והאישי, בין השורשים והאחיזה בנוף ובטבע הישראליים לבין ייצוגים של מציאות זמנית ומשתנה.
ליאת ביין
ביוגרפיה
ליאת ביין נולדה בירושלים, בת יחידה להוריה. בשל עבודתו של אביה, היא נדדה בין ארצות שונות בעולם מאז היותה בת שנה. בין השאר התגוררה בטנזניה, זנזיבר, הרפובליקה הדומיניקנית, ג'מייקה, גרמניה וארצות הברית.
אמה, מאירה ביין, הייתה שדרנית רדיו וכתבה תסכיתים לרדיו ותסריטים לטלוויזיה; הידועים שבהם "חתול בשק" ו"לאם ולילד" ברדיו ו"ריצ'רץ'" בטלוויזיה. בנוסף לכך כתבה תריסר ספרי ילדים ונוער.
ביין רקדה בלט מגיל שבע בבית הספר הלאומי למחול וושינגטון. כחלק מלהקת בית הספר השתתפה בהיותה בת תשע ב"מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי, איתו רקדה ברחבי ארצות הברית. כשהתגוררה בגרמניה למדה ורקדה בלט מודרני וג'אז בבית ספר ולהקת מחול פגי ליין ובבית ספר למחול שייפר גרובל, שניהם בבון, גרמניה.
בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. בתום שירותה הצבאי למדה מחול באקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים. בשנה השלישית ללימודיה נפצעה ובשל כך הסתיימה קריירת הריקוד שלה. אחר-כך נסעה לארצות הברית, היא בוגרת תואר ראשון בחוג לקולנוע באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק. עם סיום התואר למדה משחק בHB Studio, ניו יורק, בית ספרה של אוטה האגן. ולמדה משחק מול מצלמה – לורה מורגן, פיליפ ג'וסטרום, בוב דובאל – כולם בניו יורק.
לאחר שובה לישראל מניו יורק עבדה כמאמנת דיאלוג. עבדה כעוזרת במאי של הבמאים ערן ריקליס ואבי אמבר בטלעד. היא תרגמה תסריטים, בהם את זה של הסרט "סיפורי תל אביב" (1992), שתכננו להפיצו בחו"ל. השתתפה בהרבה מאוד פרסומות וקליפים.
למדה במשך שלוש שנים משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס, ביחד עם אורי הוכמן וישי גולן. בעידודה של דייכס החלה ב-1997 ללמד באופן פרטי משחק מול מצלמה.
מלמדת קואוצ'ינג: הכנה לאודישנים, עבודה עם פוליטיקאים, בכירים במשק, קציני צבא, שפים ומרצים. מלמדת בסדנאות הבמה מ-2011 ובסמינר הקיבוצים מ-2012. מלמדת בסטודיו למשחק בחולון, לימדה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. מלמדת בבית הספר למוזיקאים Over tone.
שיחקה ורקדה בהצגה "סמטת הכיסאות הלבנים", שהופיעה בפסטיבל עכו (1997) והיא טסה עמה לחו"ל. בעכו ההצגה זכתה בפרס ראשון על בימוי ההצגה לגבי אלדור ויגאל עזרתי. במשך מספר שנים שיחקה בהצגות ילדים רבות.
בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" גילמה את דמותה של הפסיכולוגית שמטפלת ביוני (רמי הויברגר) ובנינה (קרן מור) ומנהלת רומן עם עורך הדין ישראל (דב נבון).
בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" גילמה את דמותה של לילי דביר, אמם של איה (הילי ילון) וניני (ידידיה ויטל).
בסרטו של נוני גפן "לא בתל אביב" (2012) ביין מגלמת את דמותה של אימה הפסיכוטית של אנה (יערה פלציג).
אימנה את המתמודדים בעונה ראשונה של פרויקט Y.
לימדה בפרויקט מיוחד של קשת – עבודה עם נוער במצוקה.
ליאת ביין מתגוררת בתל אביב ולה בן אחד.
המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה
המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה היא גוף הפועל בין כותלי משרד המדע והטכנולוגיה של מדינת ישראל. המועצה הוקמה על פי החלטת ממשלת ישראל בדצמבר 2000 במטרה לקדם נשים בתחומי ידע אלו. יושבת ראש המועצה היא ד"ר שרון רשי-אלקלס, אשר מונתה באוקטובר 2020.
פעילות המועצה
המועצה פועלת לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה, ומתאמת בין הגורמים הממלכתיים, הציבוריים והפרטיים הנוגעים לקידום נשים בלימודים ומחקר מדעי. היא יוזמת פעילויות שמטרתן קידום נשים במדע, מרכזת את הפעילות הישראלית מול האיחוד האירופי, אוספת נתונים ומפרסמת דו"חות שמטרתם העלאת מודעות הציבור לבעיות הקשורות בקידום נשים במדע. המועצה החלה בשנת 2016 להעניק מלגות ייעודיות לתלמידות לתארים מתקדמים, הן לעידוד השילוב בתעשייה והן בהתמקדות בפערי מרכז ופריפריה בגישה להשכלה גבוהה. מדי שנה מקיימת המועצה יום עיון המתמקד בדרכים לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.
ועדות המועצה
למועצה שלוש ועדות עיקריות, הנפגשות אחת לשלושה חודשים ופועלות לאורך השנה באמצעות תתי ועדות. ועדת אקדמיה, שבראשה פרופ' ברכה שפירא, ועדת תעשייה, שבראשה ד"ר מיכל סלע וועדת חינוך, שבראשה ד"ר רחל קנול.
בשנת 2019, ועדת אקדמיה השקיעה מאמצים רבים בהכנת דוחות לפרסום כמו סקירת ספרות בנושא "אי-שוויון מגדרי באקדמיה", "תמונת מצב של שוויון מגדרי באקדמיה ישראלית" ו"תמונת מצב של שוויון מגדרי בקרנות מחקר בישראל". שני הדוחות האחרונים כוללים נתונים שנאספו ונותחו על ידי המועצה. הדוחות התפרסמו ברבעון הראשון של 2020. ועדת תעשייה השיקה תוכנית עבודה חדשה שמטרתה לתת מענה על מספר רב של מכשולים בקידום נשים בתעשיית המדע והטכנולוגיה. הוועדה חילקה את המשימות והתחילה לעבוד במתכונת של תתי-צוותים. כל צוות אחראי לקדם דרך פעולה אחרת, ולתת מענה בנקודת תורפה מסוימת. ועדת חינוך הוציאה שני פרויקטים למכרז. אשר אחד מהם ייצא לפועל ברבעון הראשון של 2020.
הנסיך וסינדרלה
הנסיך וסינדרלה (בנורווגית: Tre nøtter til Askepott) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה נורווגי משנת 2021.
הסרט הוקרן בבכורה במקור ב-12 בנובמבר 2021. בישראל הסרט הוקרן בבכורה בדיבוב עברי ב-20 ביולי 2023.
עלילה
מאז מות אביה, סינדרלה טובת הלב והאמיצה חיה עם אמה החורגת ואחותה החורגת דורה שמתייחסות אליה כמו משרתת. במהלך אחת הבריחות היומיות שלה ליער, סינדרלה מונעת מזוג נערים לצוד חיות בר. סינדרלה לא יודעת שאחד הנערים הוא הנסיך החתיך של הממלכה. הנסיך וסינדרלה מרגישים משהו מיוחד בקשר הקצר שנוצר ביניהם. הנסיך, כמו סינדרלה אוהב לברוח אל הטבע, ומסרב בכל תוקף ללכת בדרך שמתכנן לו אביו המלך. בנשף המלכותי הבא מתכנן המלך למצוא לנסיך את הכלה המיועדת. בינתיים בביתה של האם החורגת, האם ובתה מתכננות את השתתפותם בנשף, כדי שהבת תנסה לשבות את ליבו של הנסיך. לסינדרלה שמביטה מהצד מובהר שהנשף לא בשבילה ובכל מקרה אין היא יכולה להשתתף בנשף בבגדים הבלויים שלה. רק שהאם החורגת לא יודעת שלסינדרלה יש כמה חברים שיעשו הכל כדי לשמח אותה. סינדרלה מקבלת במתנה שלושה אגוזי לוז קסומים. האגוזים יגשימו את כל משאלותיה.
מדבבים בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי לני כהן ושרון כהן, והופק על ידי שרון כהן.
סיגליות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חולמת
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מדרשת הר הרצל
מדרשת הר הרצל (שם רשמי: המרכז החינוכי ע"ש סטלה ואלכסנדר מרגוליס או בשם הקצר: מרכז הרצל) היא המכון הלאומי ללימודי ציונות שהוקם על ידי ההסתדרות הציונית העולמית בהר הרצל בירושלים במטרה ללמד בני נוער את ערכי הציונות והתנועה הציונית. המדרשה אחראית גם על מוזיאון הרצל הסמוך ונמצאת בשביל העולה אל רחבת הר הרצל ואל חלקת גדולי האומה, בצידה השני ממוקם הבניין ברחוב הזיכרון המוביל אל "מוזיאון יד ושם".
מדרשת הר הרצל הוקמה במקור במבנה המשמש כיום את מוזיאון הרצל ונקראה בעבר: "מדרשת הר הרצל ע"ש ד"ר אריה צימוקי". בשנת 2003 נהרס הבניין בחלקו לצורך שיפוצים והקמת המוזיאון שהחליף את "חדר הרצל המשוחזר" ששכן במבנה. בשנת 2013 עברה המדרשה אל בניין חדש שהוקם בסמוך אל מוזיאון הרצל בשביל העולה אל חלקת גדולי האומה ואל "גן האומות" ועל הכביש המוביל אל מוזיאון יד ושם מצדו השני. בכניסה אל הבניין ישנו גן זיכרון קטן בשם "גן נורמן" לזכרו של סטפן תאודור נורמן, נכדו של הרצל שהתאבד בארצות הברית ונקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל הסמוכה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים יעקב ויואב מולכו בעלות של 16.5 מיליון שקל ומצויים בו מרכז הדרכה, אודיטוריום, ואולם תצוגה ממוחשב. מדרשת הרצל ביחד עם מוזיאון הרצל הסמוך מהווים את קמפוס מרכז הרצל שמוקם במטרה להנציח את פועלו ורעיונו של הרצל.
עדה יגורי
עדה יגורי (20 ביולי 1903, כ"ה בתמוז תרס"ג, ז'יטומיר, אוקראינה – 11 בפברואר 1966, כ"א בשבט תשכ"ו, יגור, ישראל) הייתה פעילה ציונית ואשת חינוך, מראשוני קיבוץ יגור. דמות בולטת בשדה החינוך הקיבוצי, מראשי ההוגים והיוזמים של החינוך המשותף בקיבוץ יגור ובתנועת הקיבוץ המאוחד ומקימת החטיבה הקיבוצית לבני הנוער, שהייתה מפעל חייה.
ילדות ונעורים
נולדה וגדלה בז'יטומיר למשפחה אמידה ומשכילה, בת לשרה ויצחק רוזנצוויג. אביה ניהל בית מסחר למכשירי כתיבה. למדה עם אחיה בועז בגימנסיה הרוסית "מרינסקה" יחד עם שכניה וחברי ילדותה, תושבי הרובע הרוסי-פולני המבוסס של העיר. משנתה החינוכית הושפעה רבות מילדותה ונעוריה באוקראינה. אמה גידלה אותה על ברכי הקלאסיקות הגדולות בשירה ובספרות הרוסית והקפידה שתכיר את השפה על בוריה. חונכה מבית לערכים של הומניזם, אהבת האדם, תשוקה לידע והערכה עמוקה לתרבות ושירה. הושפעה מסבה, שהיה ציוני נלהב שאף השתתף כציר בקונגרס הציוני בבזל והיה בעל זיקה לתרבות ולמורשת היהודית. בגיל 13 הצטרפה לתנועת הנוער "צעירי דרור" והפכה לפעילה ציונית.
בשנת 1917, בעקבות המהפכה ברוסיה, הוצפה אוקראינה בפליטים, ביניהם ילדים. כאשר הייתה בת 16 התנדבה לעזור באיסוף הילדים היתומים מרחובות העיר, במטרה להעניק להם מחסה ואוכל. במסגרת התנדבות זו קיבלה את הכשרתה הפדגוגית הראשונה, שארכה כשבועיים. יחד עם שני מתנדבים צעירים אספו כ-90 ילדים, אותם גידלו במבנה ריק שנמסר להם ושהפכו אותו לבית. לימים כתבה על כך: "פרק מסעיר וכמעט קדוש בחיי".
המסע לארץ-ישראל
ב-1920 הוכרזה תנועת צעירי דרור כבלתי חוקית ברוסיה והחלו תוכניות חשאיות להעביר אותה יחד עם הפעילים האחרים לפולין. בעקבות זאת עדה חוותה משבר מצפוני ואידאולוגי, שבו נקרעה בין רצונה להישאר עם משפחתה ולהמשיך בתפקידה כמדריכת הילדים היתומים לבין השתייכותה לתנועת דרור ומימוש חלומה הציוני לעלות ארצה. בשנת 1921 עזבה באישון לילה את בית היתומים, את בית משפחתה ואת אוקראינה, והחלה במסעה לארץ-ישראל. יציאה זו לדרך הטביעה בה חותם כאוב ובמידה רבה דרבנה אותה לימים להקדיש את חייה לפעילות חינוכית.
כשניסתה לעזוב את ז'יטומיר נאסרה עם חבר מקבוצת דרור באשמת החזקת תעודות לא חוקיות. היא חולצה על ידי המחתרת הציונית והוברחה לארץ דרך קו איזסלבל-רובנו, ציר תנועה חיוני עבור שיירות פליטים יהודים שניסו להגיע לארץ-ישראל ולארצות הברית ושל אזרחים שניסו לברוח מרוסיה. המעבר דרך אזור זה היה מסוכן מאוד, הן בשל הסכנה להיתפס על ידי השלטונות הן בשל כנופיות שודדים ורוצחים שארבו לפליטים. לאחר שחצתה בהצלחה ברגל את קו הגבול, יחד עם שיירת פליטים, הגיעה לעיר רובנו ומשם עברה לוורשה. שם התחילה לעבוד במערכת עיתון תנועת דרור והשתתפה בסמינר הגננות של "תרבות" בהדרכת יאנוש קורצ'ק. החינוך המשותף, בהקמתו תשתתף לימים, נשען במידה רבה על תורתו הפדגוגית ואישיותו של המחנך הדגול.
במשך שלוש שנים, בתנאי מחיה קשים ועוני, פעלה נמרצות עבור תנועות "החלוץ" ו"דרור" ונפגשה עם שליחים מהארץ, ביניהם אליהו גולומב, שהשאיר עליה רושם רב ואף שמר איתה על קשר במהלך שנותיה הראשונות בארץ. היא הצטרפה למשלחת שהגיעה ארצה ב-1924 ובכך הייתה מראשוני העולים של "תנועת דרור".
שנים ראשונות בארץ
עם הגעתה לארץ-ישראל ב-1924 עבדה בחוות העלמות בחצר כנרת והצטרפה לקיבוץ עין טבעון, פלוגת קיבוץ עין חרוד, והחלה לעסוק בעבודה חקלאית. במהלך שהותה בקיבוץ חלתה במחלה קשה ועל פי הוראות הרופאים היה עליה לעזוב את הארץ, לפחות לתקופת החלמה. היא סירבה, ולבסוף החלימה, ובשנת 1925 נשלחה על ידי הגרעין ליגור, קיבוץ צעיר בתהליכי הקמה שהיה זקוק לידיים צעירות.
בקיבוץ יגור
הקשיים של החיים בקיבוץ לא נבעו מתנאי המחיה בלבד, אלא גם מבעיות ביטחון ואיום מצד תושבי הכפרים הערביים סביב ומהשגחתו הקפדנית של השלטון הבריטי. במהלך מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי, נאלץ היישוב להתגונן מירי על המשק מכיוון הר הכרמל. בשבת השחורה, פשטו הבריטים על קיבוץ יגור בחיפוש אחר כלי נשק. ביגור נמצאו 34 סליקים, למעלה מ-300 רובים, 100 מרגמות, יותר מ-400,000 כדורים ו-78 אקדחים. האחראי על הסליקים ביגור היה יצחק יגורי, אחיו הצעיר של נח. בעלה, נח פרובר, נאסר מתוקף תפקידו כ"מוכתר" הקיבוץ והוחזק חודשיים בכלא עכו. על מנת להתמודד עם המחסור בכוח אדם, הנשים והילדים עבדו בענפי המשק השונים. למרות הקושי הרב, העייפות והמחסור, עדה חשה שהיא מגשימה את החזון הציוני וחייה על פי הערכים והאידאולוגיה שהיו נר לרגליה.
במלאת 40 שנה לקיבוץ יגור כתבה:
משנה חינוכית ופעילות חינוכית
שנותיה הראשונות במסגרת החינוך הקיבוצית היו במידה רבה השנים המעצבות של מערכת החינוך הזו. היא השתייכה לרוב כמעט מוחלט של נשים שתפעלו אותה, והחלטות שהתקבלו באותה תקופה באשר לדרכו של החינוך המשותף הן אלו אשר נתנו את הטון למיסודו ואופיו בשנים הבאות. בתפיסת עולמה החינוכית ניכרה השפעת התקופה שבילתה בתנועת דרור והערכים החינוכיים של הגשמה עצמית, חלוצית בארץ ישראל, עבודה קשה, אורח חיים צנוע, חיזוק הקהילה, שמירה על חברות ככוח בונה ומלכד וטיפוח התרבות והלשון העברית. בין המחברים שעצבו את עולמה התרבותי וביטאו את צמיחת השפה העברית בשירה ובסיפורת, אשר נכתבו במקור בעברית או שתורגמו לעברית, נמצאים: שאול טשרניחובסקי, שלום עליכם, יוסף חיים ברנר, ביאליק, אנה אחמטובה, לאה גולדברג ורחל. תפיסתה החינוכית של עדה התגבשה מתוך עבודתה רבת השנים עם הילדים והנוער של הקיבוץ. היא האמינה שעל המתודה החינוכית להתגמש ולהתאים את עצמה לתנאי המציאות המשתנה, בחיי הקיבוץ ובארץ. היא הייתה מודעת לקשיים ולבעיות של הלינה המשותפת, אך לא חדלה להאמין בהם כדרך הנכונה ביותר לזמנם עבור הילדים ועבור המוסד הקיבוצי. חשוב מכל היה עבורה לשמר את הרוח הקיבוצית בילדים, לטעת בהם את הרצון להמשיך את המפעל הקיבוצי ולוודא שיהיה לו המשך גם לאחר הסתלקותו של דור המייסדים.
הקמת בית הילדים ביגור
היא ראתה חשיבות רבה בפעילות החינוכית בבית הילדים ובעיצוב עולמו הפנימי של הילד: "הסביבה יוצרת במידה ידועה את אופיו, וסביבה יפה תועיל הרבה לחנך ילד בעל נפש יפה, בעל רגש אסתטי עמוק. הפינות החבויות אולי יעוררו את הרצון ואת הצורך להתבודדות, להתייחדות של הילד עם עצמו, דבר שאיננו כה רגיל בגילים אלו אצל ילדינו. הם לרוב מבלים בצוותא, ללא רצון להתרחק פעם ולהיות עם עצמם. אולי בזה נחזיר לילדינו את האפשרות, באין עין רואה ואוזן שומעת, לחלום את חלומותיהם, להקשיב לצלילים דקים, לחיות את חייהם-הם מלאים ועשירים. ואז אולי נציל את עצמנו, ובייחוד את ילדינו, מחיים רעשניים שטחיים, חיים ללא יכולת של התעמקות והתבוננות של נפש רגישה ומתפעלת". עוד הוסיפה וכתבה:
התנאים בבית הילדים היו קשים. למחסור במזון, מים נקיים וחימום, התווספו סכנות בריאות. את הצריף פקדו מחלות רבות, כמו קדחת, ולעיתים אף מות תינוקות. הרופאים שנשלחו לעזור היו עולים חדשים, שבמקרים רבים היו חסרי ניסיון ולא הבינו את התנהלות בית הילדים או את רעיון החינוך המשותף. למרות הקשיים, עדה אהבה את העבודה, שאיפשרה לה קשר ישיר ובלתי אמצעי עם תינוקות הקיבוץ. שנים מאתגרות אלה ביססו את מעמדה וסמכותה כמטפלת ואשת חינוך בקיבוץ. בשנים אלה התעצבו דרכי החינוך המשותף, ומה שהחל ככורח הנסיבות התפתח לגישה חינוכית מגובשת, בעלת משנה סדורה וברורה.
ב-1936 יצאה לסמינר הרעיוני הראשון שהתקיים בעין חרוד. עם חזרתה מונתה לחברה בוועדת החינוך של הקיבוץ ועסקה בתכנון קורסים והשתלמויות עבור מחנכים ומטפלות ובניהול שוטף של ענייני החינוך. עדה דאגה להמשיך ולטפח את החזון הקיבוצי ולהכניסו לתכניים הלימוד שונים. בנוסף, השתתפה בוועדה להכשרת בני הקיבוץ, שבמסגרתה נשלחו נערים ונערות מתאימים להשתלמויות מקצועיות בטכניון ובסמינרים. במקביל שימשה גם כרכזת תחום החינוך לנוער של התנועה הקיבוצית.
הקמת חטיבת הקיבוצים
עדה נמנתה עם יוזמיה ומקימיה של חטיבת בני הקיבוצים. מטרתה של תנועת נוער כלל ארצית זו, במסגרת ארגון הנוער העובד, הייתה לשמר את הרעיון הקיבוצי ולטעת בנוער את הערכים והאידאולגיה של הקיבוץ. הדבר נעשה באמצעות חיזוק הקשר בין הנוער בקיבוצים השונים עם בני ובנות השנתונים המקבילים מקיבוצים אחרים של תנועת הקיבוץ המאוחד. היא נחשבה לאם הרוחנית של התנועה. בכל שנות פעילותה של חטיבת בני הקיבוצים, עדה פעלה בה בתכנון והוצאה לפועל של עצרות, פעילויות, ועידות ומועצות, והייתה כוח מוביל ודומיננטי בהחלטות שהתקבלו ובארגון השוטף. הצורך בהקמת החטיבה נבע ממשברים קשים בקיבוץ באותה תקופה, בראשם הפילוג בתנועה הקיבוצית. בשנת 1951 פרצו וויכוחים עזים באשר להמשך דרכו של הקיבוץ ולזיקתו לברית המועצות. עימותים פנימיים אלו הביאו לפירוק משקים על בסיס השקפה פוליטית ועוררו משברים שהובילו לפיצול משפחות. בנוסף התעוררה ביקורת פנימית רבה על החיים בקיבוץ, על אשליית השוויון שבו ועל דרך החיים שהתוותה. הורים רבים לא היו מעוניינים עוד שבניהם ובנותיהם יגדלו בנפרד ויוכשרו להיות פועלים. בתי הספר אף הם עודדו לפתיחות לאורחות חיים שונים, לאינדיבידואליות ולהישגיים, במטרה להגיע לחינוך גבוה ולרכישת מקצוע. כל אלו עמדו לא פעם בניגוד לאורח החיים בקיבוץ.
ועדת החינוך של הקיבוץ המאוחד החליטה לקיים עצרת עבור בני הנוער של הקיבוץ. ההחלטה נבעה מההבנה שישנו צורך מהותי ביצירת קשר אמיץ לקיבוץ ולתנועה הקיבוצית עבור דור ההמשך. הרי ללא תמיכתם ורצונם להמשיך את הדרך, יגווע הרעיון הקיבוצי יחד עם הדור הראשון. על כך כתבה:
העצרת כללה הקמת מחנה ענק ל-1280 נערים ונערות בקיבוץ גבעת ברנר והייתה להצלחה מסחררת, שסחפה אחריה בני נוער רבים. במהלכה החל להתגבש הרעיון של הקמת חטיבת בני הקיבוצים. תפקידה בחטיבה מעולם לא נשא תואר רשמי, אך היא הייתה חיונית לתפעול השוטף שלה. היא ליוותה את מזכירות החטיבה בצעדיה הראשונים וגשרה בין בני הנוער ובין ההנהלה המבוגרת. בנוסף ידעה להוציא לפועל משימות שונות שלעיתים כמעט ונפלו בין הכיסאות. בין היתר מילאה תפקיד חשוב בהוצאה לפועל של "יחדיו", העיתון של החטיבה.
אופן הפעולה של החטיבה התפצל לפעולות מקומיות וכלל ארציות. הגרעינים האזוריים של החטיבה היו אחראים לפעילות שוטפת בחיי היום יום, עבודות שונות במשק הקיבוצי כגון: מסיק, עבודות בכרם ואסיף, יחד עם פעולות מהנות וחינוכיות, כגון: טיולים, טקסים משותפים לציון חגי ישראל, הכרת הארץ ועוד. מזכירות החטיבה וההנהלה היו אחראיות על הפעילויות בקנה המידה הארצי, ובהן טיולים, עצרות מחנות וכינוסים מספר פעמים בשנה. הצלחתה של החטיבה הייתה חשובה לה במיוחד. עדה ראתה בחטיבה את הגורם החינוכי שיוכל לגשר בין בני הנוער, המסגרת הבית ספרית והרוח הקיבוצית, ועמלה על מנת לנסות לאזן ולפשר ביניהם. גם לאחר שחלתה, המשיכה להיות פעילה בניהול חטיבת הקיבוצים. במהלך השנים עבדה גם במזכירות קיבוץ יגור, במועצת הפועלות, בהנהלת מכללת סמינר הקיבוצים ובמרכז הנוער של הקיבוץ.
עדה נפטרה ב-11 בפברואר 1966 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ יגור. מרדכי סגל, מייסד סמינר הקיבוצים ומהאבות המייסדים של החינוך הקיבוצי בישראל, ספד לה:
בנה, אל"ם אסף יגורי, נפל בשבי במלחמת יום הכיפורים, ח"כ בכנסת התשיעית. סבתא לענת ותמי, לאחר מותה גם לעדי (שנקראה על שמה) וגל יגורי.
בלוצ'יסטן
בלוצ'יסטן (באורדו ובפשטו: بلوچِستان) הוא אחד מארבעת המחוזות של פקיסטן. הוא ממוקם באזור הדרום-מערבי של פקיסטן. העיר הגדולה ביותר במחוז היא כוויתה, שהיא גם בירת המחוז. מחוז בלוצ'יסטן גובל במחוזות פנג'אב, סינד, ח'ייבר פח'טונח'ווה, והאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית, הנמצאים בצפון-מזרח המדינה. מחוז בלוצ'יסטן גובל גם באפגניסטן, באיראן, ובים הערבי בדרום.
שטח המחוז הוא 347,190 קמ"ר, ובכך הוא הגדול שבמחוזות פקיסטן. בחלקו המזרחי עובר גבול איראן–פקיסטן.
המחוז מאוכלס בדלילות, בעיקר על ידי בלוצ'ים, פשטונים וקהילות בראהוינים. יש קהילות קטנות יחסית של בלוצ'ים איראניים, האזארים, סינדהים, פונג'בים, ומתיישבים אחרים כגון אוזבקים, טורקמנים. המחוז מהווה ריכוז של זיכרים, שנאלצים לעזוב את הזרו בעקבות הרדיפות מתנועות אסלמיות קיצוניות.
ברוב שפות האזור, פירוש השם בלוצ'יסטן הוא "ארץ הבלוצ'ים". למרות היותה בלתי מפותחת במידה רבה, הכלכלה המחוזית מאופיינת בעיקר על ידי המשאבים הטבעיים ושדות הגז הטבעי שנמצאים בה שאת תוצריה היא מספקת לכל רחבי פקיסטן. גם לנמל גואדאר יש תפקיד משמעותי בפיתוח הכלכלי של המחוז.
האקלים בבלוצ'יסטן הוא אקלים מדברי יבש המתאפיין בקיץ חם מאוד ובחורף מתון.
מבחינה גאוגרפית בולטים בה רכסי הרי גרניט.
באזור פועל צבא שחרור בלוצ'יסטן שהוכרז על ידי ממשלת פקיסטן ארגון טרור.
הייקירט
הייקירט (בהונגרית: Hejőkürt) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-326 תושבים בשנת 1990 עד ל-261 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים.
יונתן גורפינקל
יונתן גורפינקל (נולד ב־29 באוגוסט 1976) הוא במאי קולנוע, טלוויזיה ופרסומות ישראלי.
ביוגרפיה
יונתן גורפינקל נולד ומתגורר בתל אביב-יפו. אביו הוא צלם הקולנוע דוד גורפינקל ואחיו הבכור הוא עיתונאי האוכל חיליק גורפינקל. מכהן בהנהלת איגוד הבמאים. בתחילת דרכו עבד כצלם בסדרות הטלוויזיה הישרדות האיים הקריביים ואת העונה השלישית של אמא'לה. בשנת 2000 ביים את הדרמה "הבן שלי", דרמה משפחתית על אלימות בחברה הישראלית. "הבן שלי" שודרה במסגרת רצועת "ראשון בדרמה" בכבלים והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "הדרמה הטובה ביותר". ב-2001 היה במאי שותף וצלם בסרט הדוקומנטרי "הזירה", על הכיכר שהפכה מ"כיכר מלכי ישראל" לכיכר רבין. הסרט שודר בטלעד והוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם. שיחק במספר תפקידים קטנים בסרטים: "חלומו של הנרי", "ראס פינה", ו"מדוזות".
בשנים 1998–2007 ביים פרומואים לרשת, שידורי קשת ופרסומות מפעל הפיס, תנובה, שופרסל, אל-על ופז. ב-2007 ביים את הסדרה מסכים אשר שודרה ב-yes.
בשנת 2012 ביים את "שש פעמים" - סרט קולנוע בכיכובה של סיון לוי, עליו זכה בקטגוריית "סרט הביכורים העלילתי" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן בקטגוריית "מבט אחר". ב-2014 ביים את מחר שבת עם צביקה הדר ואת גולסטאר.
ביים את הטריילרים לסרטים הישראליים: סיפור על אהבה וחושך, את לי לילה, פלאפל אטומי וארץ פצועה.
יהדות פיג'י
יהדות פיג'י היא ההתיישבות היהודית באיי פיג'י שמתועדת החל מהמאה ה-19. ביולי 2006 מנתה הקהילה כ-60 יהודים. בנוסף, חיים באיי פיג'י קרוב ל-300 אנשים ממוצא יהודי, בעיקר בעיר הבירה סובה. כיום ישנם שלושה בתי קברות בפיג'י, הכוללים כתובות יהודיות על המצבות, וממוקמים במומי (בית קברות פרטי), האי אובאלאו (לבוקה) וסובה (בית קברות ישן). הקברים מתוארכים לימי המתיישבים היהודים הראשונים מהמאה ה-19.
המאה ה-19
כמעט כל היהודים באיי פיג'י חיים בעיר הבירה סובה. בשנת 1881 הנרי מארק, בן ה-20, היה היהודי הראשון שהתיישב בפיג'י. מארק היה במקור יליד אוסטרליה והוא הקים מפעל מסחרי נרחב ברחבי האזור. למרקס הצטרפו מאוחר יותר יהודים מהודו, המזרח התיכון ומיישובים אחרים באסיה.
אחד המתיישבים הראשונים היה סוחר בשם אלכסנדר שמריל באומן (שמו העברי אלכסנדר בן שמואל) שנולד ב-9 בינואר 1847 פרוסיה, ונפטר ב-1909 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. באומן השתקע בלבוקה, בירת פיג'י לשעבר, והתחתן עם שרה אנט סולומון, בתם של פיליפ סולומון וקתרין כהן.
המאה ה-21
עד להקמתה של האגודה היהודית בפיג'י בקרב האוכלוסייה היהודית הייתה רק פעילות מאורגנת מועטה. ונותרו חיי דת מוגבלים. שגרירות ישראל מקיימת מדי שנה סדר פסח, המאכלס 50 עד 60 אנשים. אוכל כשר מיובא מאוסטרליה. ב-6 במרץ 1985 התקיימה בסובה חגיגת פורים דתית ראשונה.
בין ישראל ופיג'י מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. במאי 2002, ראש ממשלת פיג'י דאז, ליסניה קראסה, בעצמה ממוצא יהודי חלקי, הסכימה עם שגרירת ישראל, רות כהנוף, כי על שתי המדינות לחזק את קשריהן למרות שהן כה רחוקות זו מזו מבחינה גאוגרפית. בעוד שיש שגרירות ישראל בפיג'י, שגריר ישראל בקנברה, אוסטרליה מייצג את האינטרסים הישראליים בפיג'י.
בלארוס באירוויזיון הילדים 2018
בלארוס באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Time" שביצע דניאל אלכס יסטרמסקי. השיר סיים במקום ה-11 עם 114 נקודות.
רקע
השנה, בלארוס מאחרת בפעם השנייה בתולדותיה את אירוויזיון הילדים לאחר שאמרה גם את אירוויזיון הילדים 2010. השנה זאת השתתפותה ה-14 של בלארוס בתחרות.
בחירת השיר והנציג
ב-31 באוגוסט 2018 התקיימה תחרות בה נבחרו שיר ונציג לתחרות. בתחרות התחרו עשרה מתמודדים.
בתחרות זכה דניאל אלכס יסטרמסקי עם השיר "Time" כשסיים עם 16 נקודות.
באירוויזיון הילדים
דניאל אלכס יסטרמסקי הופיע בסדר ה-8 על הבמה, אחרי אזרבייג'ן ולפני אירלנד. בלארוס סיימה במקום ה-11 עם 114 נקודות.
אחוזת בית - דיור מוגן
אחוזת בית רעננה (דיור מוגן) היא אחד מבתי הדיור המוגן הראשונים בישראל. הוא נוסד ב-1993 ברעננה, על ידי פרופ' יוסף לוי, יוחאי שניידר ויוסף שלגי.
אחוזת בית ממוקמת ברחוב אחוזה 269 בסמוך לפארק רעננה. הפרויקט כולל גם מרכז מסחרי. יוזם הקמת בית הדיור המוגן בשטח שדות התותים במערב רעננה, היה פרופ' יוסף לוי, רופא בכיר ומנהל מחלקה בבית החולים השרון; הוא הקים אותו ב-1993 בשיתוף עם יוחאי שניידר ויוסף שלגי מחברת "מליבו ישראל" בע"מ (כיום: אחוזת בית רעננה - דיור מוגן בע"מ). לוי שימש כמנהל הרפואי הראשון של הבית, עד לפרישתו.
הפרויקט כולל כיום כ-340 יחידות דיור, בגדלים שונים (מדירות סטודיו ועד דירות גן ופנטהאוז).
באחוזת בית קיים רצף טיפולי גם לדיירים שעם השנים חלה ירידה במידת עצמאותם. בנוסף לדיור המוגן, קיים בה מתחם של דיור תומך, וכן אגף סיעודי הפועל ברישיון משרד הבריאות ובו מחלקה סיעודית ומחלקה לתשושי נפש.
באחוזת בית כ-150 עובדים. המנהל הרפואי הוא פרופ' אברהם אדונסקי, מנהל המערך הגריאטרי בבית החולים שיבא (תל השומר). מנהלת הבית היא איריס כהן.
אחוזת בית נכנסה אל הבורסה לניירות ערך בתל אביב וביצעה בחודש דצמבר 2014 הנפקה של איגרות חוב בשווי של כ-200 מיליון ₪.
סלט שופסקה
סלט שופסקה (בבולגרית: Шопска салата) או בשמו הנוסף סלט בולגרי הוא סלט קר המשתייך למטבח הבולגרי ונפוץ במדינות הבלקן ומרכז אירופה. לסלט תפוצה ושמות דומים במטבח הסרבי, המקדוני, הרומני, הצ'כי, ההונגרי, הפולני, האלבני ועוד. סלט זה מורכב מעגבניות, מלפפונים, בצל/בצל ירוק, פלפלים קלויים או טריים, גבינה בולגרית ופטרוזיליה.
הירקות לרוב נקצצים ומתובלים במלח, מוסיפים להם שמן חמניות או שמן זית ולעיתים גם חומץ. הוספת החומץ תורמת לחמיצות שמקנות העגבניות לסלט. ובנוסף, ניתן להוסיף לסלט רוטב ויניגרט שום ואלף האיים במסעדות, התוספות מוגשות לחוד לבחירת הסועדים. מעל הירקות והרטבים תימצא גבינה בולגרית מגורדת או חתוכה. הסלט מהווה לרוב מתאבן ולצידו שותים ראקיה (משקה אלכוהולי בלקני).
אם כי הסלט נקרא על שם אזור הקרוי שופלוק, הוא למעשה הומצא בשנת 1960 כדי לעודד תיירות. שפים של חברת תיירות בשם "בלקנטוריסט" המציאו מתכונים לסלטים נוספים להם קראו סלט דוברוג'ה, סלט מקדוני, סלט תראקי וסלטים נוספים שיתאימו למחוזות ולהרכבי אוכלוסייה שונים של בולגריה. מתברר שרק המתכון לסלט הבולגרי הצליח. הסלט נקלט בתור סמל קולינרי לאומי בשנות השבעים והשמונים. מהמטבח הבולגרי הסלט התפשט למטבחי המדינות השכנות. מכיוון שהאזור שופלוק מתחלק בין בולגריה, מקדוניה וסרביה, שפים במקדוניה וסרביה החלו לטעון שמקור הסלט הוא מדינתם. בשנת 2014 סלט השופסקה הוכתר בתור המאכל המזוהה ביותר מהמטבח הבולגרי ברחבי אירופה.
חמש (חדשות 13)
חמש הייתה תוכנית אקטואליה יומית, ששודרה בימים א–ה בשעה 16:50 ברשת 13.
היסטוריה
התוכנית שודרה תחילה כמשדר מיוחד בהנחיית שרון גל, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל. ב-8 באפריל 2020 עלתה כתוכנית יומית קבועה בשעה 17:00 בעקבות ההחלטה להוריד מהאוויר את התוכנית "מהדורת חמש" בהנחייתו של יעקב אילון, שעזב בהמשך את הערוץ.
ב-16 בפברואר 2023 הודיע שרון גל כי בכוונתו לעזוב את הערוץ ולעבור לערוץ 14. ב-19 בפברואר 2023 הוחלף מידית, והתוכנית מוגשת על ידי מגישים מתחלפים.
ב-8 במרץ 2023 נודע כי ברשת 13 בוחנים תוכנית משותפת חדשה בכיכובם של מגיש הרדיו נתן זהבי ואשת הטלוויזיה ענת גורן. ב-2 באפריל 2023 נודע כי גם בוחנים תוכנית משותפת חדשה בכיכובם של לוסי אהריש ויגאל גואטה; יגאל גואטה סירב. ב-8 במאי 2023 פורסם כי אמנון לוי יעבור להגיש בשעה 17:00 במסגרת שינויים ברצועות הפרה-טיים. ב-1 ביוני 2023 שודרה התוכנית האחרונה.
Cheri, Cheri Lady
Cheri, Cheri Lady (בעברית:  שרי, שרי ליידי) הוא שיר שהוקלט על ידי הצמד הגרמני מודרן טוקינג, מתוך אלבום האולפן השני שלו, Let's Talk About Love. השיר יצא לאור ב-2 בספטמבר 1985, על ידי חברת התקליטים אריולה רקורדס, כסינגל המוביל והיחיד מתוך האלבום. "Cheri, Cheri Lady" היה לשירו השלישי ברציפות של הצמד שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הגרמני, לאחר ש-"You're My Heart, You're My Soul" ו-"You Can Win If You Want" עשו זאת. הוא היה במשך ארבעה שבועות בראש המצעד ובסך הכול שהה 24 שבועות במצעד הסינגלים הגרמני ולבסוף קיבל את תואר הזהב מטעם BVMI, על מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים.
פול די שאיו
פול בלוני די שאיו (בצרפתית: Paul Belloni Du Chaillu; 31 ביולי 1831 – 29 באפריל 1903) היה נוסע, צייד, זואולוג ואנתרופולוג צרפתי-אמריקאי נודע.
התפרסם ב-1860 כאירופי המודרני הראשון שדיווח על קיומן של גורילות דמויות אדם, ועל הפיגמים במרכז אפריקה. בתקופה מאוחרת יותר של הקריירה שלו, חקר את הפרהיסטוריה של סקנדינביה.
ביוגרפיה
ההיסטוריה המשפחתית של די-שאיו לוטה בערפל, וישנם דיווחים שונים לגבי מקום הולדתו ובשאלת מוצאה של אמו. יש הסבורים כי די-שאיו הסתיר במכוון מוצא שחור שלו, בשל הדעות הקדומות ששררו באירופה כלפי האדם השחור, בתקופה בה חי ופעל.
הוא נשלח בשנת 1855 על ידי האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה כחלק ממשלחת לאפריקה. עד שנת 1859, הוא חקר את האזור המשווני של מערב אפריקה, וצבר ידע רב על הדלתא של נהר האוגואה. במהלך מסעותיו 1856–1859, נצפו על ידו מספר רב של גורילות, חיה שהייתה ידועה באירופה רק מדו"ח מהמאה ה-5 לפנה"ס, והייתה מוכרת למדע רק על ידי כמה שלדים. הוא הביא עמו לאירופה כמה גופות של גורילות, והציג את עצמו כאדם האירופי הלבן הראשון שראה אותם. הוא דיווח גם על כך שבשר הגורילות משמש לבני שבט הפאנג כתחליף לגופות האדם שנהגו לרכוש ולאכול בעבר.
די-שאיו מת כתוצאה משבץ מוחי בסנט פטרסבורג בה שהה בביקור לימודי, כחלק ממחקרו על העמים הסקנדינביים. הוא נטמן בבית העלמין "וודלוון" בברונקס, ניו יורק.
היילי לו ריצ'רדסון
היילי לו ריצ'רדסון (באנגלית: Haley Lu Richardson; נולדה ב-7 במרץ 1995) היא שחקנית אמריקאית. היא קיבלה הכרה עבור תפקידה בסרט ההתבגרות שזכה לשבחי הביקורות "17 עד הקצה" (2016) ובסרט האימה הפסיכולוגי "ספליט" (2016). לאחר מכן, זכתה לשבחים על תפקידה בתור מייסי בסרט "Support the Girls" (2018) ובסרט "במרחק נשימה" (2019).
ביוגרפיה
היילי לו ריצ'רדסון נולדה בפיניקס, אריזונה, בתם של ולרי, העוסקת בשיווק ומיתוג, ופורסט ל. ריצ'רדסון, אדריכל מגרשי גולף. ריצ'רדסון למדה בווילה מונטסורי עד חטיבת הביניים, ולאחר מכן בתיכון ארקדיה. היא שיחקה בהפקות תיאטרון והשתתפה בתחרויות ריקוד אזוריות ברחבי המדינה. מ-2001 עד 2011 הייתה רקדנית מובילה בלהקת המחול קנדי של פיניקס. ב-2011 היא עברה להוליווד, קליפורניה.
קריירה
בשנת 2012 התארחה בסדרות טלוויזיה בהן "שייק". בשנת 2013, החלה ריצ'רדסון לשחק בתפקיד חוזר כטס בסדרת הטלוויזיה "רייבנסווד" ובסרט הטלוויזיה, "Escape From Polygamy".
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקולנוע "The Young Kieslowski" והופיעה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Last Survivors".
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי לצד סבסטיאן סטן בסרט הקולנוע "מדליית ארד".
בשנת 2018 גילמה את סילביה הרמן בסרט הקולנוע "מבצע פינאלה".
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט ההתבגרות "המסע של ורוניקה" שנכתב ובוים על ידי רייצ'ל לי גולדנברג. הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת טד קפלן וג'ני הנדריקס. הסרט עוקב אחר ורוניקה, נערה מתבגרת אשר מגלה כי היא בהריון ואינה יכולה לבצע הפלה במדינתה ללא אישור הוריה, ולאחר מכן משכנעת את חברתה ביילי (פריירה) לצאת איתה לטיול דרכים לאלבקרקי.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אחרי יאנג". באותה שנה שיחקה לצד אוון טיג בסרט הקולנוע "Montana Story".
בנובמבר 2020 לוהקה לתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "ההסתברות הסטטיסטית לאהבה ממבט ראשון", אשר אמור לצאת לאקרנים בשנת 2022, כאשר ונסה קזוויל תביים לפי תסריט של קייטי לאבג'וי, המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'ניפר אי סמית', כאשר ריצ'רדסון אמורה לשמש גם כמפיקה בפועל.
בשנת 2022 לוהקה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הלוטוס הלבן".
חיים אישיים
ריצ'רדסון סורגת מגיל שמונה, ויש לה חנות אטסי שבה היא מוכרת אביזרים ובגדים סרוגים מעיצוביה.
החל משנת 2012 נמצאת ריצ'רדסון בזוגיות עם השחקן הקנדי ברט דייר; לאחר שהכירו על הסט של "רייבנסווד". בשנת 2019 השניים התארסו. בנובמבר 2022 סיפרה ריצ'רדסון כי השניים נפרדו בשנת 2020.
אלכסנדר אדלר
אלכסנדר אדלר (בצרפתית:Alexandre Adler, 23 בספטמבר 1950 - 18 ביולי 2023) היה עיתונאי ,היסטוריון ומומחה יהודי צרפתי ביחסים בינלאומיים, בעיקר בגאופוליטיקה בת זמננו, חקר ברית המועצות לשעבר והמזרח התיכון.
ילדות וצעירות
אלכסנדר אדלר נולד בפריז ב-1950 כבן לאמריק אדלר, מהנדס שבנהמסילות ברזל באימפריה העות'מאנית ושמקור משפחתו היה בבוהמיה. במשפחת האב היו כהנים ורבנים. אמריק אדלר נפטר ב-2003 בגיל 95. הוא היה דובר בצורה שוטפת של שבע שפות ויגר לצרפת בשנות ה-1930 וכקומוניסט לחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים של ספרד. בשנים 1945-1939 לחם בלגיון הזרים. כל משפחתו משפחתו הגרעינית נספתה במחנות ההשמדה הנאציים. לאם, בת למשפחת באואר, היו שורשים בגרמניה ובאימפריה הרוסית. שנים רבות כולל בימי מלחמת העולם השנייה היא חיה בטורקיה וניצלה מהשואה. שפת אמו של אדלר הייתה גרמנית. גדל האווירה חילונית וקומוניסטית. בנעוריו היה רחוק מהיהדות "פרט להומור היהודי" כדבריו ומאוחר יותר התעמק במורשת התרבות היהודית. הוא בן דוד של ראש ממשלת רומניה לשעבר, פטרה רומאן. אחרי לימודים בתיכון "פול ולרי" בפריז, בשנים 1974-1969  למד אדלר היסטוריה באקול נורמל סופרייר ברחוב אולם בפריז. מאוחר יותר עבר מבחני הסמכה (אגרגציה) התחום הוראת היסטוריה.
פעילותו בשמאל הצרפתי
בנעוריו נמשך אל החוגים הטרוקציסטים, אך ב-1965 בימי מסע הבחירות לנשיאות של פרנסואה מיטראן הצטרף לנוער המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, "מחלקה הצרפתית של אינטרנציונל  הפועלים" SFIO. אחרי 1968 עזב את הסוציאליסטים לטובת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, בה נשאר פעיל למשך 11 שנה. קישר יחסים הדוקים עם אישים קומוניסטים איטלקים כגון פייטרו אינגראו, ברונו טרנטין, ג'ורג'ו נפוליטנו ומנהיגם, אנריקו ברלינגר.לימד כפרופסור בבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית והיה סגן מנהל של כתב העת La Pensée. ב-1978 השתתף יחד עם אחרים בכתיבת ספר שכלל מעט בקורת מתונה על ברית המועצות "L'URSS et nous" ("ברית המועצות ואנחנו")
אחרי פירוק "איחוד השמאל", בפברואר 1980 עזב אדלר את המפלגה הקומוניסטית יחד עם אנטואן ספיר ואחרים. עם חמיו מוריס קריגל -ולרימון ואנרי פישבן, המזכיר לשעבר של הפדרציה הקומוניסטית של פריז, מתח בקורת על התנהלות המפלגה הקומוניסטית. בנושא מלחמת אפגניסטן שמר על הסתיגות מתונה. מספר חדשים אחרי התפטרותו מהמפלגה, בכתב "האינטרנציונל והמין האנושי" הביע צער על הקו הפרו-סובייטי העיוור שבו נקטה המפלגה, אולם ציין ש"בניגוד לדעה מאוד נפוצה בשמאל, בסוגיית ההתערבות הסובייטיטת באפגניסטן" טען ש"היה בה היגיון, לפחות לכאורה". בפרק שלם עשה אדלר ניתוח מפורט של תולדות היחסים בין שתי המדינות אחרי 1917, כשצייר שאפגניסטן הייתה המדינה הראשונה בעולם שקבה יחסים דיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית ב-1919.
ב-1984 גוייס על ידי המפלגה הסוציאליסטית כדי להשתתף בעבודות הוועדה למדיניות החוץ שלה. חבר לקבוצת ה-Transcourants (הלא מזוהים) במסגרת המפלגה שהוקמה על ידי פרנסואה הולנד וז'אן-פייר ז'וייה. אחרי אחרי 1988 התרחק מהמפלגה הסוציאליסטית, היה מקורב ל ז'אן-פייר שוונמאן ולפיליפ סגן והיה חבר במועדון "פאר א בליז" (Phares et Balises) של רז'י דברה ומאקס גאלו. בהמשך ,יחד עם אשתו, בלנדין קריגל, אימץ בהמשך השקפות יותר של מרכז. ב-1998-1992 אדלר ניהל את הקתדרה ליחסים בינלאומיים של המכללה הבין-צבאית לביטחון של משרד הביטחון של צרפת ובהמשך נשאר בה כפרופסור ללימודים צבאיים גבוהים.
הקריירה העיתונאית שלו התחילה ב-1982 בעיתון השמאלי "ליברסיון" שבו עקב אחרי ההתפתחויות בברית המועצות. בפרק זמן קצר ב-1984-1983 עבד ביומון "לה מאטן דה פארי". אחרי שבשנים 1992-1982 עבד בי"ליברסיון", בשנים 2002-1992 היה מנהל מערכת של המגזין "קוריה אנטרנסיונל" (Courrier International) המקבץ בצרפתית כתבות ומאמרים חשובים מהתקשורת הכתובה הבינלאומית. בו זמנית למשך שנתיים כתב גם במגזין "לה פואן". כמו כן - חמש שנים בעיתון "לה מונד" כיועץ קרוב של העורך ז'אן-מרי קולומבני. בשנים 2003-1994 הציג את התוכנית "ימי ד של היסטוריה" Les Mercredis de l'Histoire בערוץ Arte. אחרי הפלת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001 עשה מפנה אטלנטיסטי בהשקפתו והגן על מדיניותו של ג'ורג' בוש הבן. מכיוון שנקודת מבטו נגדה אז את ההקו המדיני של העיתון "לה מונד" עזב אדלר את העיתון וגם כן את "קוריה אנטרנסיונל" שהפך בסוף 2002 לשלוחה של "לה מונד". בנובמבר 2002 הצטרף לעיתון השמרני "לה פיגרו" והיה לחבר במערכת העיתון. בשנות ה-1980 אדלר מילא תפקיד בחקר פרשת  מאנושיאן  ובמאמרים בשנים 1986-1985 סינגר על בוריס הולבן שהואשם לדבריו שלא בצדק, שהלשין בזמנו על מנושיאן. אדלר היה יועץ של רוז'ה קוקרמן שעמד בראש המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים של צרפת CRIF.
כתב, בין השאר, את הספר "'J'ai vu finir le monde ancien' (הייתי עד לסוף העולם הישן-2001), שכלל ניתוח גאופוליטי של השלכות ההתקפות על מגדלי התאומים ב11 בספטמבר 2001, 'L'odyssée américaine (האודיסאה האמריקאית- 2004), דיון היסטורי בפוליטיקה האמריקאית מתוך דחיית המונח השגרתי "האימפריה האמריקאית", ו"Rendez-vous avec l'Islam (מפגש עם האסלאם), ניתוח חזרת האסלאם בשחקן היסטורי בזירה העולמית. אלכסנדר אדלר נפטר ביולי 2023 בבית החולים האירופי "ז'ורז' פומפידו" בפריז.
חייו הפרטיים
אלכסנדר אדלר היה נשוי עד יום מותו לבלנדין קריגל, פילוסופית והיסטוריונית, בת של המנהיג הקומוניסטי מוריס קריבל-ואלרימון, שלחם הרסיזטאנס, ושל פולט לסואף-ברוויה. בתקופה שלפני מותו כמעט השלים את ספר הלימוד שלו לגאופוליטיקה.
כתביו
(האינטרנסיונל והמין האנושי) יחד עם ז'אן רוני (למען אהבת העם"קצין של שטאזי מדבר") (ראיתי אך קץ העולם הישן) (לאורך הימים האכזריים") (איך יהיה העולם ב-2020 ? - דו"ח הCIA) היום שאחרי הוא עולם המשחק) Albin Michel,Paris 2010 (רומן המאה האדומה) (היום שבו ההיסטוריה התחילה מחדש) (כאשר הצרפתים עשו היסטוריה) (ח'אליפות הדמים) (ראיתי את השמש זורחת) (הבלתי נראה והמדע) (דעש :המשוואה המוסתרת " עם ארדוואן אמיר-אסלני (קמתי כמו החמה) (נפילת האימפריה האמריקאנית)
יחסי סוריה–סין
יחסי הרפובליקה העממית של סין–סוריה הם יחסי החוץ בין סין לסוריה. הממשלה הלאומנית של סין הכירה בסוריה בשנת 1946. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-1 באוגוסט 1956. לסין יש שגרירות בדמשק ולסוריה שגרירות בבייג'ינג.
זכויות האדם
ביוני 2020 הייתה סוריה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
יחסים צבאיים
מוסלמים סינים לחמו נגד יפן במלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 על מנת לזכות בתמיכה בסין במדינות מוסלמיות, ביקרו במצרים, בסוריה ובטורקיה הוי המוסלמי מה פוליאנג (馬 賦 良) והאיגור המוסלמי איסה יוסף אלפטקין. המנהיגים ההינדים טאגור וגנדי וג'ינה המוסלמית דנו שניהם במלחמה עם המשלחת הסינית המוסלמית בהנהגת מה פוליאנג, בעוד בטורקיה נפגש איסמט אינני עם המשלחת המוסלמית הסינית.
העיתונים בסוריה דיווחו על הפצצתם של מוסלמים סיניים על ידי מטוסי הקרב של היפנים. המשלחת סיירה באפגניסטן, איראן, עיראק, סוריה ולבנון. שר החוץ, ראש הממשלה ונשיא טורקיה נפגשו עם המשלחת המוסלמית הסינית לאחר שהגיעו דרך מצרים במאי 1939. גנדי וג'ינה נפגשו עם הוי מא פוליאנג ואיגור איסה אלפטקין כשהם מגנים את יפן.
מה פוליאנג, איסה אלפטקין, וואנג זנגשאן, שו וונבו ולין ז'ונגמינג נסעו כולם למצרים כדי להוקיע את יפן בידי המדינות הערביות והאסלאמיות.
בשנת 1991 מכרה סין כור נייטרונים מיניאטורי בשם SRR-1 לסוריה. בשנת 2015 סוריה הצהירה על נכונותה להחזיר את האורניום לסין בעקבות פירוק הנשק הכימי שלה.
בשנים 1993 ו-1996 דווח כי סין מסייעת לתוכניות טילים בליסטיים סוריים.
ב-19 באוקטובר 1999 נפגש שר ההגנה של סין, הגנרל צ'י האוטיאן, עם שר ההגנה הסורי מוסטפא טלאס בדמשק, סוריה, כדי לדון בהרחבת הקשרים הצבאיים בין סוריה לסין.
באוגוסט 2016 גואן יופי, מנהל המשרד לשיתוף פעולה צבאי בינלאומי של הוועדה הצבאית המרכזית בסין, הצהיר כי: "הצבאות הסיני והסורי מנהלים באופן מסורתי מערכת יחסים ידידותית, והצבא הסיני מוכן להמשיך ולחזק את חילופי הדברים ואת שיתוף הפעולה עם צבא סוריה". סין תמכה בממשלת סוריה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מחמוד ריאד
מחמוד ריאד (בערבית: محمود رياض; 8 בינואר 1917 - 25 בינואר 1992) שר החוץ של מצרים בשנים 1964–1972 ומזכיר הליגה הערבית בשנים 1972–1979.
חייו
בינואר 1962 מונה לשגריר מצרים באו"ם, ובמסגרת זאת היה החל מנובמבר 1962 נשיא תורן של מועצת הביטחון. בשנת 1964 מונה לשר החוץ של מצרים. ככזה היה זה שמסר באופן רשמי לאו תאנט את הבקשה לפינוי כוח החירום של האומות המאוחדות מסיני לפני מלחמת ששת הימים. לאחר עליית סאדאת לשלטון הועלה ריאד לדרגת סגן ראש הממשלה.
במסגרת תפקידו ניהל בשנת 1971 שיחות שלום למזרח התיכון עם אבא אבן, שר החוץ של ישראל, בתיווכו של שליח האו"ם השוודי גונאר יארינג. ריאד נחשב למייצג הקו הנצי בממשלת מצרים והביע עמדה נגד הסדר ביניים עם ישראל.
בינואר 1972, במסגרת שינוי בממשלת מצרים הוחלף ריאד ומונה ליועץ לענייני מדיניות חוץ. באמצע 1972 מונה למזכיר הכללי של הליגה הערבית. כמצרי הוא התפטר מהתפקיד בעקבות החרם של רבות ממדינות ערב על מצרים אחרי חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
Parsley, Sage, Rosemary and Thyme
Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (פטרוזיליה, מרווה, רוזמרין וטימין) הוא אלבום האולפן השלישי של צמד הפולק-רוק האמריקאי סיימון וגרפונקל, שיצא לאור ב-24 באוקטובר 1966.
בנובמבר 1966 הוכרז האלבום כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, ובדצמבר של אותה השנה הגיע האלבום למקום הרביעי ברשימת בילבורד 200.
רשימת השמעה
כל השירים נכתבו על ידי פול סיימון, למעט אם צוין אחרת.
Whore
Whore (בעברית: זוֹנָה או פְּרוּצָה) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבי מטאל האמריקאית In This Moment, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Blood. השיר יצא לאור ב-17 בדצמבר 2013, על ידי חברת התקליטים סנטיורי מדיה רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד שירי המיינסטרים רוק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה ברינק, כריס האוורת', קווין צ'ורקו וקיין צ'ורקו. הגיטריסט כריס האוורת' אמר על השיר, "זה הכל עניין של איך מסתכלים על שם השיר; כשאתה מדלג על המחלוקת שהשם שלו יוצר, יש לך שיר רוקנרול בומבסטי עם גיטרות ותופים שגורמים לריאות שלך לצעוק זונה בראש שלך!". ברינק נקטה בגישה אמנותית יותר, בכך שהצטלמה בעירום לקמפיין המקוון של השיר. היא כתבה בפוסט בפייסבוק, "החלטתי להצטלם בעירום עבור האמנות החזותית של "Whore" כדי לעורר רגש פגיע וגולמי".
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-70 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של הלהקה ב-9 בדצמבר 2013, כמה ימים לפני צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות קטע שצולם בשחור-לבן כאילו נלקח מסרט ישן. בהמשך, ניתן לראות כי הצילום הופך לצילום בצבע, תוך שניתן לראות את ברינק עוטה מסכת ארנב אדומה ומאחוריה שתי רקדניות בלבוש מינימלי.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-85 מיליון צפיות.
With the Lights Out
With the Lights Out (מאנגלית: "עם האורות כבויים") הוא מארז תקליטורים השני של להקת נירוונה, שיצא ב-2004 בחברת גפן רקורדס, הוא יצא לאור בנובמבר 2004.
המארז מכיל שלושה תקליטורים וD.V.D. אחד בהם יש חומרים שלא נראו מעולם, הכולל צד ב' של תקליטים קודמים עם חומרים שלא ראו אור, דמויים, הקלטות מאולפני החזרות, והקלטות מהופעות חיות באיכות גבוהה.
שם המארז ("With the Lights Out") מגיע מתוך המילים בשיר "Smells Like Teen Spirit" שיצא ב-1991.
לאחר יציאת האלבום הוא דורג בשיאו במקום ה-19 במצעד הBillboard 200 האמריקאי, ובמקום השלישי במצעד הבילבורד של הווידאו קליפים בארצות הברית. האלבום נמכר ביותר ממיליון עותקים בארצות הברית וקיבל את התואר אלבום פלטינה.
רקע
לאחר מותו של סולן הלהקה קורט קוביין באפריל 1994, החלה חרושת שמועות לגבי אוסף תקליטורים אנתולוגיה שיחלוש על גבי כל קריירת הלהקה. במגזין המוזיקה "Kerrang!" דווח באפריל 1999 שחברי הלהקה הנותרים, דייב גרוהל וקריסט נובוסליץ' תכננו להוציא מארז תקליטורים עם חומרי הלהקה שייצא לאור לכל המוקדם בתחילת שנת 2000. לאחר מכן דווח כי קופסה כזאת בעלת 45 רצועות תצא לאור בספטמבר 2001, בחגיגות העשור ליציאת אלבום האולפן השני של הלהקה (מתוך 3 סך הכל) "Nevermind", אך מאבק משפטי ארוך של אלמנתו של קוביין, קורטני לאב, לבין חברי הלהקה המקורית נובוסליץ' וגרוהל, דחה את יציאתו של אלבום כזה.
רוב המאבק המשפטי התנהל סביב הסינגל שלא יצא לאור "You Know You're Right", השיר האחרון שהקליטה הלהקה ביחד בינואר 1994 (כ-3 חודשים לפני התאבדותו של קוביין). גרוהל ונובוסליץ' רצו להכניס את הסינגל למארז, בעוד לאב הטילה וטו על שחרורו של הסינגל, ותבעה אותם על זכויות היוצרים וקניינה הרוחני של להקת נירוונה. לאב האמינה כי הסינגל "ייבלע" ויתבזבז בתוך מארז תקליטורים כה גדול וכי צריך להוציא אותו כסינגל לבדו כפי שעשו הביטלס.
בשנת 2002, המאבק יושב והשיר הופיע באוסף "Nirvana", מה שסלל את דרכו של הסינגל להופיע גם במארז הזה, שיצא לאור בנובמבר 2004, 3 שנים לאחר שיצא לאור באוסף הקודם, אולם הפעם התלווה אליו גם גרסת דמו אקוסטית של השיר "You Know You're Right".
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי קורט קוביין (למעט היכן שמצוין אחרת).
מעלה אהרן
מעלה אהרון הוא קיבוץ שעתיד להיווסד באזור העיר ערד וייקרא על שם אהרן ידלין, שר החינוך וחתן פרס ישראל. הגורם המבצע לבניית הקיבוץ יהיה החטיבה להתיישבות והוא יוקם בשיתוף עם תנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
רקע
ב-30 באוקטובר 2011 התקבלה החלטת ממשלה מספר 3782 ובה הוחלט על הקמת יישוב חדש בגזרה הצפון מזרחית של מטרופולין באר שבע, ב"מסגרת החזון הציוני להפרחת הנגב".
בשנת 2014 המליצה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הקמת יישובים חדשים בחלק המזרחי של מבואות ערד, בין כביש 80 לכביש 31.
בשנת 2022 קיבלה ממשלת ישראל השלושים ושש החלטה להקים את חמישה יישובים במבואות ערד. ביולי 2022 שרת הפנים אילת שקד החליטה כי אחד מן היישובים יהיה קיבוץ.
בשנת 2023 ועדת השמות הממשלתית הודיעה כי היא מתנגדת לקריאת הקיבוץ על שמו של אהרן ידלין.
פטר השלישי (סרט)
פטר השלישי הוא סרט קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים ב-2016 בכתיבה, הפקה ובימויו של טומי לנג, עם רוברט הניג ודנה ידלין בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
פטר (רוברט הניג), הוא אלמן בן 66 ושחקן ותיק בתיאטרון הבימה, אשר למרות גילו והותק הרב שצבר טרם זכה בתפקיד ראשי. אשתו חנה נפטרה לפני שנתיים ובתו היחידה אורנה כועסת עליו וניתקה את קשריה אתו. הוא למעשה נשאר בודד ואת זמנו החפשי הוא מבלה בבית הקפה השכונתי עם שלושת ידידיו ממוצא רומני - מישו (מומו טרלובסקי), ניקו (פיני מיטלמן) וזיקו (נתן נתנזון). לזיקו יש אח תאום בשם זוני (נתן נתנזון בתפקיד כפול) עמו הוא מסוכסך.
בבית הקפה עובדה מלצרית בת 28 בשם אלונה (דנה ידלין) - מלצרית צעירה ובלוגרית שעדיין מחפשת את דרכה בחיים. היא מחבבת את פטר וחבריו ומכנה אותם "פרלמנט הממליגות".
כאשר היא נפרדת מחברה יובל (עומרי אשין) מציע לה פטר לגור באופן זמני בדירתו.
הקשר בין פטר לאלונה מתהדק והוא לוקח אותה לסיור בתיאטרון הבימה, לובש גלימה וכתר ומופיע לפניה במונולוג מריצ'רד השלישי של שייקספיר. אלונה מצלמת אותו ומכנה אותו מאז "פטר השלישי" (מכאן שם הסרט).
היחסים בין פטר לאלונה מתהדקים, הוא מספר לה על חייו עם אשתו והיא משכנעת אותו לפרסם את עצמו באינטרנט כאלמן המבקש קשר עם אישה. מתקשרות אליו נשים שונות ומשונות ולבסוף הוא בוחר באלמנה נורית (דורית פלד הרפז).
בפרלמנט הרומני עולה הצעה להקים מפלגה לאלמנים ואלמנות שפטר יהיה בראשה. הם אוספים חתימות מ-120 אנשים ובתוכם של יעקב בודו שמצטרף זמנית לפרלמנט הרומני. הם מבטיחים להקים כפר נופש לאלמנות ואלמנים ולחלק לכל אחד סטייק אנטרקוט אחד ביום...
המפלגה נכשלת בבחירות, פטר מתפייס עם בתו ואלונה חוזרת ליובל.
ממשלת זובקוב
ממשלת זובקוב הייתה הממשלה האחרונה בתקופת הקדנציה השנייה של פוטין כנשיא רוסיה. ויקטור זובקוב מונה לראש ממשלת רוסיה ב-14 בספטמבר 2007 על ידי נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, והוא כיהן בתפקיד זה עד מאי 2008.
מועמדותו של זובקוב הוגשה על ידי הנשיא ב-12 בספטמבר 2007 ואושרה על ידי הבית התחתון בפרלמנט הרוסי בהצבעה שבה 381 הצביעו בעד, 47 התנגדו ו-8 נמנעו.
ויקטור זובקוב, שקודם לכן ניהל את השירות הפדרלי למלחמה בהלבנות הון, כיהן כראש ממשלה עד ה-8 במאי 2008, עת מונה ולדימיר פוטין להחליפו. במקביל לכהונתו כראש ממשלת רוסיה כיהן זובקוב גם כראש ממשלת איחוד רוסיה ובלארוס.
הממשלה כיהנה במשך כשמונה חודשים בלבד. בתקופה זו לא הוקמו משרדי ממשל חדשים. כל בעלי התפקידים בממשלה החזיקו במשרתם עוד טרם כהונת ממשלת זובקוב ולאחר מינוי זובקוב לראש הממשלה אושררה המשך כהונתם.
אלכסנדר בליאקוב
אלכסנדר סמיונוביץ' ביליאקוב (ברוסית: Алекса́ндр Семёнович Беляко́в; נולד ב-20 במאי 1945) הוא בנקאי ופוליטיקאי רוסי שכיהן כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1991–1996 והיה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 1999–2005.
היה מושל מחוז לנינגרד הראשון.
ביוגרפיה
אלכסנדר בליאקוב נולד בסורטבאלה שברפובליקה הקרלו-פינית בשנת 1945.
הוא נבחר למושל מחוז לנינגרד בשנת 1991 והצטרף למפלגתו של בוריס ילצין, רוסיה ביתנו בשנת 1995. בבחירות הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הקומוניסטית, ואדים גוסטוב בבחירות בשנת 1996 וכיהן 6 שנים כמושל המחוז, בתקופה של שפל כלכלי ברוסיה שאחרי התפרקות ברית המועצות.
בליאקוב כיהן כנשיא בנק אגרו SBS בשנים 1997–1998 לפני שנבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנת 1999 וכיהן כיו"ר ועדת המשאבים הלאומיים בפרלמנט הרוסי. הוא נבחר מחדש לפרלמנט, הפעם כמועמד מטעם רוסיה המאוחדת, בבחירות שנערכו בשנת 2003.
בשנים 2005—2006 עבד כחשב בלשכת החשבון של הפדרציה הרוסית, עסק בפיקוח על הליכי ההפרטה וניהול רכוש המדינה. בשנת 2006 מונה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק החקלאי רוסלחוזבנק.
בליאקוב שימש בשנת 2011 כנשיא האיגוד הרוסי לארגוני ועסקי נייר (RAO BUMPROM).