cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית"ר רמת גן
היסטוריה
את עונתה הראשונה בליגת העל סיימה במקום העשירי, מתוך 14 קבוצות. ללא מבחני ירידה לליגת המשנה (מקומות 11 ו12). את הקבוצה הובילו בעונה זו, הרכז, גלעד כץ, יואל כהן, מילטון ואגנר, אמיר בינו והסנטר, אדי פיליפס, שהיה אחד מהמובילים בליגה ברשימת בעלי ממוצע הריבאונדים למשחק. בעונה זו רשמה הקבוצה גם ניצחונות על קבוצות צמרת כמו הפועל תל אביב, הפועל חולון ומכבי ראשון לציון. באותה עונה, ב-19 בספטמבר 1993, נערך לראשונה דרבי עירוני עם מכבי רמת גן.
SM-3
SM-3, או בשמה הרשמי (RIM-161 Standard Missile 3) היא מערכת נשק לירי טילים הנישאת על גבי ספינות, בשימוש חיל הים האמריקאי וחיל הים היפני (Japan Maritime Self-Defense Force). טילי SM-3 מיועדים ליירוט טילים בליסטיים בטווחים קצרים ובינוניים. הטילים יכולים אף ליירט לוויינים במסלול נמוך (LEO), כפי שבוצע במבצע קרח שרוף.
בית"ר רמת גן
היסטוריה
לאחר שנשארה הקבוצה בליגת העל החליטה עיריית רמת גן לאחד את מכבי רמת גן ובית"ר רמת גן לקבוצה עירונית אחת. בית"ר רמת גן לא הגיעה עם העירייה להבנות לגבי האיחוד וכתוצאה מכך החליטה עיריית רמת גן לא לתקצב את בית"ר רמת גן כלל, כשמנגד מכבי רמת גן זכתה לתקציב גבוה במיוחד. כתוצאה מכך ובהחלטה נדירה של יורם נאג'י הופיעה בית"ר רמת גן למשחקיה בעונתה השנייה בליגת העל עם הרכב של שחקני נוער, רובם תלמידי תיכון וסרטים שחורים על הגופיות לאות מחאה כנגד ההחלטה של עיריית רמת גן והקבוצה הובסה בכל משחקיה. הפסדי הקבוצה היו חסרי תקדים, כולל תבוסות בהפרש של מעל למאה נקודות להפועל תל אביב ולמכבי תל אביב, וממוצע הפסדים בהפרש של 70 נקודות למשחק. הקבוצה נשרה חזרה לליגה השנייה בתום 2 עונות.
לאחר שנשרה לליגה השנייה התאחדה הקבוצה עם מכבי רמת גן לקבוצה אחת - עירוני רמת גן. במקביל לאיחוד העבירה בית"ר רמת גן את פעילות הקבוצה הזאת לרמלה, וקבוצת בית"ר רמת גן (שלולא האיחוד הייתה משחקת בליגה הלאומית) נקראה בית"ר רמת גן/רמלה, ושיחקה שנתיים בליגה הלאומית. לאחר שנתיים היא נשרה לליגה הארצית והקבוצה התפרקה סופית.
צ'רנווצ'יצה
צ'רנווצ'יצה (בבלארוסית: Чарнаўчыцы, צ'רנאוצ'יצי; בפולנית: Czarnawczyce) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, כ-14 ק"מ צפונית לברסט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
צ'רנווצ'יצה נזכרת לראשונה במאה ה-15 ככפר בבעלות פרטית, ובמשך השנים הייתה למרכז מסחר אזורי. בשנת 1718 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובהמשך אותה מאה היה היישוב בבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
קהילה יהודית התקיימה בעיירה מראשית המאה ה-17, וזו הייתה כפופה תחילה לקהילת בריסק. מראשית המאה ה-19 היו היהודים לרוב גדול בקרב תושבי העיירה, ובין מלחמות העולם נמנו ביישוב 428 יהודים. במהלך הכיבוש הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה גורשו יהודי העיירה לגטו בריסק, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום, אשר נרצחו ברובם בברונה גורה.
שטח פרטי פתוח
שטח פרטי פתוח (בראשי תיבות: שפ"פ) הוא מושג תכנוני המציין שטח פתוח לציבור הנמצא בבעלות פרטית שאינו מיועד לבנייה. בשטח פרטי פתוח קיימת לבעליו הזכות לבחירת אופי הפיתוח והגינון של השטח זאת בשונה משטח ציבורי פתוח שהקמתו ותחזוקתו מוטלות על גוף ציבורי כגון רשות מקומית או עירייה.
שפ"פ מתוכנן בדרך כלל בצמוד למגרש אחר שלגביו זכויות בניה (כגון חלקת מגורים, מסחר ומשרדים) ייתכן גם שפ"פ שמהווה חלק מפארק באזור מגורים ואף שפ"פ שהוא חלק מרחוב. השטח הפרטי הפתוח משפיע על אופיו של החלל הציבורי ועל צפיפות המגורים במקום.
השפ"פ יופיע בדרך כלל בתוכנית בניין עיר כמגרש צבוע בצבע ירוק בהיר עם מסגרת בצבע ירוק כהה. לחלק קטן משטחי השפ"פ נקבעות זכויות בניה בשיעור נמוך של אחוזים אחדים. לעיתים אף מתאפשר ניצול הזכויות לשימוש בעל אופי מסחרי כגון קיוסק.
טוני דובלאס
קריירה
דובלאס נולד בבלוויסטה, סביליה והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של ריאל בטיס, בשנת הושאל לחרס. לאחר שערך 4 הופעות בלבד חזר לקבוצה הראשונה של בטיס, לאחר ששני השוערים של המועדון נפצעו הוא הפך לשוער הראשון.
דובלאס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-2 נגד חטאפה ב-24 באוקטובר 2004. ב-11 במאי 2005 הוא הדף 2 פנדלים בדו-קרב בעיטות עונשין במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי נגד אתלטיק בילבאו בסיומו עלתה בטיס לגמר וזכתה בתואר. ב-25 באוגוסט 2005 חתם לחוזה חדש במועדון.
דובלאס היה שותף לעלייה של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדות המועדון. בעונת דובלאס לא הצליח לשחזר את היכולת הטובה מהעונה הקודמת ואיבד את מקומו בהרכב. בעונת, דובלאס נפצע ל-5 חודשים. ביוני עזב את בטיס, וב-1 בספטמבר 2008 חתם בריאל סרגוסה.
בינואר, דובלאס חתם לשנה וחצי בחזר לנצ'ראן. לאחר ההפסד 8-0 למכבי חיפה במוקדמות הליגה האירופית, שוחרר מהמועדון.
ב-27 בפברואר 2014, דובלאס חתם בנאפולי לארבעה חודשים, ב-12 באוגוסט 2014 הוא חתם בה.י.ק. הלסינקי.
בינואר חתם בטולדו. בקיץ של אותה שנה חזר לדלהי דינאמוס ולאחר מכן חתם באקסטרמדורה.
בינואר חתם בסרס-נגרוס מליגת העל הפיליפינית.
בית החיות
בית החיות (אנגלית: Animal House) היא קומדיה אמריקאית משנת 1978 בבימויו של ג'ון לנדיס. הסרט עוסק בקבוצת סטודנטים אמריקאים המשתייכים לבית אחווה יוצא דופן בקולג' אמריקאי, אשר קורא תיגר על הממסד והנורמות המקובלות של החברה בקולג'.
התסריט עובד על ידי דאגלס קני, כריס מילר והארולד ראמיס על סמך סיפורים שונים שפרסם מילר במגזין הקולג'ים האמריקאי נשיונל למפון, המתבססים על חוויותיהם של היוצרים מבתי האחווה בקולג'ים השונים בהם לקחו חלק בעת לימודיהם. מלבד ג'ון בלושי ודונלד סאת'רלנד, כל השחקנים בסרט היו אנונימיים בזמנו ובתחילת הקריירה שלהם.
כשהסרט יצא דעות המבקרים לגביו היו חלוקות. אולם רוג'ר איברט מהמגזין "טיים" הכתיר אותו כסרט הטוב של השנה. הסרט, שהופק בתקציב נמוך של 2.7 מיליון דולר, הפך לאחד הסרטים הרווחיים בהיסטוריה, לאחר שגרף במשך השנים יותר מ-141 מיליון דולר.
בית החיות, יחד עם "סרט מטוגן", היו חלק מרכזי בצמיחתו של ז'אנר חדש בקולנוע האמריקאי - סרטי ה"גרוס-אאוט" הפכו לחלק מרכזי בקולנוע ההוליוודי הקומי. בשנת 2001 הכריזה ספריית הקונגרס של ארצות הברית על "בית החיות" כבעל ערך תרבותי משמעותי והוא נבחר להיכלל בארכיון הסרטים הלאומי. הסרט זכה במקום הראשון ברשימת 100 הסרטים המצחיקים של המגזין "בראבו". ובמקומות גבוהים ברשימות שונות של סרטי הקומדיה של המאה ה-20.
עלילה
שני סטודנטים טריים במכללת פייבר, לורנס "לארי" קרוגר וקנט דורפמן, מנסים להתקבל לאחווה ב-1962. הם מבקרים במסיבה באחווה היוקרתית אומגה טטא פי אך אינם מתקבלים שם בברכה. בהמשך הם מנסים באחוות דלתא טאו צ'י. אחיו הגדול של קנט היה חבר באחווה זו, עובדה שהופכת אותו לבן מורשת. כיוון שהאחווה זקוקה לחברים חדשים הם מקבלים את השניים, שמקבלים את הכינוי פינטו ופלאונדר.
דיקן המכללה, ורנון וורמר, רוצה להסיר את דלתא מהקמפוס עקב ריבוי עבירות וציונים נמוכים של חבריה. כיוון שהאחווה כבר נמצאת "על תנאי" הוא מציב אותם בפני מצב חדש - "על תנאי כפול סודי". הוא מצווה על ראש אחוות אומגה, גרג מרמלרד, למצוא כל דרך להפטר מהם.
בלוטו ודי-דיי מחליטים לגנוב את התשובות למבחן הקרוב בפסיכולוגיה. אולם מסתבר שאומגה השתילו תשובות לא נכונות בטופס וכל חברי דלתא נכשלים במבחן. הציון הממוצע של האחווה יורד לרמה כה נמוכה עד שלדיקן דרושה רק עוד תקרית אחת כדי לסגור אותם ולסלק אותם מהקמפוס.
כדי לשפר את רוחם מחליטים חברי דלתא לארגן מסיבת טוגה, במהלכה, אוטיס דיי והאבירים שרים את השיר Shout. אשתו האלכוהוליסטית של הדיקאן מגיעה למסיבה לאחר שאוטר מזמין אותה והם שוכבים במהלכה. לארי מזמין למסיבה את הקופאית במרכול, נערה בשם קלורט. הם משתכרים ומתמזמזים, אלא שאז לארי מגלה שהיא בתו בת ה-13 של ראש העיר. הוא מחזיר אותה לביתה בעגלת סופר כשהיא בגילופין. לאחר המסיבה מחליט הדיקן לסגור את האחווה וכל רכושה מוחרם.
כדי לשכוח שוב מהצרות מחליטים אוטר, בון, פלאונדר ופינטו לנסוע משם. הם מגיעים למכללת בנות ואוטר מתחזה לחבר של סטודנטית שנהרגה בתאונת דרכים. הם אוספים כמה מחברותיה ועוצרים בבר בו אוטיס דיי אמור להופיע, אלא שמלבדם כל יושבי הבר האחרים הם שחורים. בשלב מסוים ובבהלה הם בורחים משם תוך כדי שהם משאירים את הבנות מאחור והורסים את הרכב של פלאונדר.
בון מגלה שחברתו קייטי מנהלת רומן עם פרופסור והוא נפרד ממנה. מרמלרד חושב שאוטר מנהל רומן עם מנדי ולכן מזמין אותו לחדר במלון שם מחכה עם חברי אומגה אחרים והם מכים אותו. ציוני הביניים של דלתא כל כך נמוכים שהדיקן מחליט לסלק את כולם. הוא מודיע גם לוועדת הגיוס על כשירותם להתגייס.
כשנראה שהכל אבוד, בלוטו משכנע אותם בנאום היסטורי חסר דיוק שעליהם לנקום ולהילחם חזרה. הם מחליטים לנקום בדיקן ובאומגה. הם מחליטים להתפרץ אל תוך המצעד השנתי בעיר ולהפוך אותו לכאוס טוטאלי. בסוף הסרט מופיעות כתוביות המגלות מה צופן העתיד לדמויות השונות.
התחלת הרעיון לסרט
"בית החיות" היה הסרט הראשון שהופק על ידי "נשיונל למפון", מגזין הסטודנטים ההומוריסטי הפופולרי ביותר במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20. המגזין עסק בסאטירה פוליטית וחברתית ותרבות פופולרית. כיוון שמרבית הכותבים היו בוגרים של אוניברסיטאות שונות, הייתה להם את היכולת ליצור חיבור אל הקהל הסטודנטיאלי. דאג קני היה העורך הראשי וכותב במגזין, הוא סיים את אוניברסיטת הרווארד ב-1969 וחווייתו הלימודית הייתה קרובה יותר לזו של אומגה דווקא. קני אחראי לשתי הדמויות של לארי קרוגר ומנדי פפרידג' בסרט. שתי הדמויות הופיעו בגיליון המגזין ב-1975. קני חשב שקריס מילר, כותב במגזין, יהיה מומחה לחוויית הלימודים בקולג'. כינוייו של מילר בזמן הלימודים היה "פינטו" כאחת הדמויות הראשיות בסרט. מילר הגיש פרק מתוך זכרונותיו על חוויות הקבלה לבתי האחווה מימי לימודיו.
הדמויות בסרט כמו שמותיהם ושם האחווה לקוחים מחוויותיו של מילר משנות לימודיו בדארטמות' קולג'. יוצר הסרטים איוון רייטמן, שרק סיים להפיק את סרט הראשון של דייוויד קרוננברג, והציע למוציא לאור של המגזין להפיק סרט תחת מותג המגזין. רייטמן הפיק את מופע הנשיונל למפון, שמרבית מחבריו הופיעו בעתיד בתוכנית הוותיקה "סטרדיי נייט לייב". כשמרבית השחקנים עזבו את התוכנית מלבד הארולד ראמיס, הציע רייטמן להשתמש בסקיצות מהתוכנית ולהפכן לסרט באורך מלא.
תסריט
בעצת סימונס נפגשו קני וראמיס וכל אחד מהם תיאר את חוויות הקולג' שלו. באותו זמן עבד על טריטמנט לסרט בשם "סטודנט שנה א'" אך עורכי המגזין לא היו מרוצים מהתסריט. קני וראמיס החלו לעבוד יחד על טריטמנט שעסק בצ'ארלס מנסון בימי התיכון. סימונס אהב את הרעיון אז הם שינו את הסיפור לקולג'. קני העריץ את סיפוריי בתי האחווה של מילר והציע שישתמשו בהם כבסיס לסרט. קני, מילר וראמיס החלו ליצור יחד רעיונות. הם ראו את שנת 1962 כשנת התמימות האחרונה של אמריקה ולכן העבירו את זמן ההתרחשות לשם. המצעד שמתרחש בסוף הסרט ב-21 בנובמבר 1963 היה יום לפני רצח קנדי. שלושתם הסכימו כי יש להכניס אל הסרט את השחקן ג'ון בלושי ואת דמותו של בלוטו כתבו במיוחד בשבילו לאחר שנפגשו עמו בשיקגו.
הכותבים, שלא היו מנוסים כלל בכתיבת תסריטים, ניפקו טריטמנט של כ-110 עמודים כאשר הממוצע עמד על 15. הם הציגו את התסריט בפני מפיקים שונים בהוליווד. סימונס נפגש עם נד טאנן, מנהל בכיר באולפני יוניברסל. טאנן שנא את הרעיון אך בהדרגה כשהחלו להגיש דראפטים שונים לתסריט, החלו באולפנים לשתף פעולה עם הרעיון עד שבסופו של דבר ניתן אור ירוק לסרט, בתקציב של 3 מיליון דולר בלבד. סימונס נזכר: "הם אמרו לעצמם, לעזאזל, זה סרט קטן וטיפשי ועם קצת מזל נעשה ממנו קצת כסף - שיעשו מה שהם רוצים." ראמיס מציין: "הלכנו יותר רחוק ממה שהאולפנים ציפו, אני חושב שהם היו בהלם".
ליהוק
תחילה חשב רייטמן שיביים את הסרט, אך הוא עשה רק סרט אחד בתקציב של 5,000 דולר. המפיקים פנו לריצ'רד לסטר ובוב ראפלסון לפני שפנו אל ג'ון לנדיס. בסופו של דבר קיבל לנדיס את התפקיד בזכות סרטו "סרט מטוגן". נערת התסריט של הסרט הייתה בת זוגו של שון דניאל, עוזר המפיק מיוניברסל. דניאל המליץ על לנדיס שנפגש מאוחר יותר גם רייטמן, מאונט וסימונס וקיבל את התפקיד. לנדיס נזכר: " כשקיבלתי את התסריט זה היה הדבר הכי מצחיק שקראתי עד אז, אבל זה גם היה פוגעני מאוד, היה עניין גדול סביב הקאות ואונס ודברים מהסוג הזה." בהמשך הדרך היו מעט חיכוכים בין לנדיס לשאר הכותבים משום שלנדיס עצמו לא סיים תיכון בעוד הכותבים היו בוגרים של אוניברסיטאות נחשבות. ראמיס: "הוא התייחס באופן מיידי אל הסרט כאל הסרט שלו. אנחנו חיינו עם הסרט כבר שנתיים לפני כן. שנאנו את זה. לפי לנדיס ההשראה שלו לסרט באה מקומדיות אמריקאיות קלאסיות ישנות עם שחקנים כמו באסטר קיטון, הארולד לויד והאחים מרקס.
בקאסט המקורי היו אמורים להופיע צ'בי צ'ייס בתפקיד אוטר, ביל מארי בתפקיד בון, בריאן דויל-מורי בתפקיד הובר ודן אקרויד כדי-דיי. בסופו של דבר מסוללת הכוכבים רק ג'ון בלושי היה מעוניין בתפקיד. צ'ייס כבר היה כוכב, אך הוא דחה את התפקיד כיוון שהוצע לו תפקיד בסרט "foul play". לנדיס שרצה ללהק שחקנים דרמטיים לא ידועים, כמו בייקון ואלן (לשניהם זה היה הסרט הראשון), לוקח קרדיט על העידוד השלילי שנקט כלפי צ'ייס לגבי השתתפות בסרט. דמותו של די-דיי נבנתה על אקרויד אך בסופו של דבר הוא דחה את ההצעה משום שהיה מחויב ל"סטרדיי נייט לייב". ג'ון בלושי היה מחויב גם הוא לתוכנית אך במשך שלושה ימים בשבוע השתתף בצילומי הסרט ובשאר הימים נסע לני יורק להשתתף בתוכנית. בלושי קיבל רק 35 אלף דולר על השתתפותו בסרט ועד מעט בונוסים לאחר מכן. לנדיס עבד רבות עם בלושי על דמותו של בלוטו שלמעשה לא היו לה כמעט דיאלוגים. על אף נוכחותו של בלושי באולפני יוניברסל רצו כוכב נוסף. לנדיס, שהיה מיודד עם דונלד סאת'רלנד, הצליח לגייס אותו לסרט. סאתרלנד היה באותה תקופה אחד הכוכבים הגדולים של הוליווד. בשביל יומיים צילומים הציעו לסאתרלנד 35 אלף דולר ו-15 אחוז מרווחי הסרט, מתוך הנחה שהסרט יישכח במהירות. סאתרלנד רצה כסף בטוח ובסופו של דבר סגר על 50 אלף דולר. החלטה שבדיעבד גרמה לו להפסד הכנסות של קרוב ל-20 מיליון דולר.
לוקיישנים
השלב הבא בהפקה היה למצוא קולג' שיסכים לצילומי הסרט ברחבי הקמפוס. נשיאה של אוניברסיטת אורגון, ויליאם ביטי בויד, היה בכיר באוניברסיטה ידועה בקליפורניה כאשר נשקלה שם האפשרות לצלם את "הבוגר". בסופו של דבר נדחתה האוניברסיטה ובויד החליט שלא יפספס את ההזדמנות הבאה. הוא העביר משאל בקרב הנהגת הסטודנטים ומועצת האוניברסיטה. האחראי על קשרי החוץ של האוניברסיטה טען כי על אף שהסרט פרובוקטיבי וגס הוא גם שנון ומצחיק. בסופו של דבר בויד אף אישר לצלם את משרדו כמשרדו של הדיקן וורמר.
בית האחווה צולם בשני לוקיישנים שונים צמודים בקמפוס. בית נטוש שאכלס בעבר את בית האחווה פי סיגמא קאפא. החדרים הפנימיים צולמו ברובם בסטים שנבנו במיוחד. הבית נהרס ב-1986 והיום שוכנת עליו מעבדה לפיזיקה.
המצעד צולם ברחובה הראשי של העיר קוטג' גרוב.
הצילומים
לנדיס הביא את השחקנים ששיחקו את הדמויות של חברי דלתא חמישה ימים לפני תחילת הצילומים על מנת שיתגבשו יחד. הם שהו יחד במלון, והכניסו פסנתר לחדרו של מקגיל. החדר הפך לחדר המסיבות שלהם. השחקן ג'יימס ווידו'ס תיאר זאת "כמו להיות בשנה הראשונה. היינו צריכים להכיר אחד את השני ולקרוא לעצמנו בשמות הכינוי. הטקטיקה הזו עודדה את השחקנים להפריד עצמם באופן טבעי מהשחקנים ששיחקו את הדמויות של אומגה, וכך ליצור חציצה טבעית ביניהם מול המצלמה. בלושי ואשתו שוכנו בבית נפרד בפרפרים על מנת לשמור עליו נקי מסמים ואלכוהול.
על אף ששחקני הסרט הוזהרו לא להתערבב עם הסטודנטים, לילה אחד הוזמנו על ידי סטודנטיות למסיבה של אחד מבתי האחווה. על אף שהוזמנו והתקבלו יפה, בסוף המסיבה ווידוס זרק כוס על קבוצת שחקני פוטבול שיכורים ופרצה קטטה שכאילו נלקחה מסצנה בסרט. השחקנים הצליחו להימלט, אלא שמקגיל ספג פנס בעין ולווידוס נשברו כמה שיניים.
בזמן הצילומים הכינו לנדיס ומקגיל סצנה לקבוצת עיתונאים שבאה לסקר את הצילומים. לנדיס שיחק עמו כועס על חוסר תפקוד השחקנים ושבר זכוכית מדומה על ראשו של מקגיל. מקגיל נפל על הרצפה והעמיד פנים כאילו איבד הכרה. העיתונאים האמינו לסיפור. כשלנדיס ביקש לקום ממקגיל לקום, הוא סרב.
המפיקים הבינו שיש אפשרות שיוכלו לייצר להיט מהסרט לאחר שרייטמן הראה להם תגובות קהל מהקרנה של קטע בן עשר דקות לקהלים שונים. ההפקה הוציאה תחילה 20 עותקים של הסרט שנשלחו למפיצים. הקרנה מוקדמת ראשונה של הסרט הוקרנה בדנוור ארבעה חודשי לפני יציאתו והתגובות היו חיוביות ביותר.
פסקול
הפסקול בסרט הוא שילוב בין רוקנרול לרית'ם אנד בלוז, יחד עם הפסקול שיצר אלמר ברנשטיין לסרט. ברנשטיין ולנדיס היו חברי משפחה מאז ילדותו של לנדיס. ברנשטיין טען שהסרט פתח בפניו את הדלת לעשיית סרטי קומדיה. השיר shout שאוטיס דיי שר בסצנת המסיבה הפך ללהיט על זמני ויחד איתו גם הסצנה הפכה לאחת המפורסמות מן הסרט.
התגובות לסרט
"בית החיות" יצא להקרנה בשנים עשר בתי קולנוע, ובסוף השבוע הראשון להקרנתו גרף כ-280 אלף דולר. לאחר שבוע כבר עברו הכנסות הסרט את המיליון עד הפיכתו לסרט השני בהצלחתו ב-1978, אחד פחות מהסרט "גריז" שיצא באותה שנה. בארצות הברית בלבד גרף הסרט יותר מ-120 מיליון דולר, והכנסותיו עד היום מסתכמות ב-141.6 מיליון דולר.
תגובות המבקרים
עם יציאת הסרט היו התגובות אליו מעורבות, אולם מספר מבקרים זיהו את קסמו של הסרט ובסופו של דבר הוכתר כאחד הסרטים המוצלחים של 1978. באתר ביקורות הסרטים rotten tomato מחזיק הסרט ברייטינג של 90%.
רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים וכתב עליו "אנכרוניסטי, מבולגן ומלא באנרגיה. הסרט תוקף אותנו. חלק מהשפעת הסרט נובעת משכבה של אנרגיה משוגעת. אבל הסרט הזה עשוי טוב יותר ומשוחק טוב יותר מאשר הבנו כשיצא. דרושה מיומנות על מנת ליצור צורה מוצלחת של קומדיה כזו, והדמויות משורטטות מעט יותר אבסורדיות ממה שהן צריכות להיות, ומשוחקות עם תפיסה." איברט הוסיף את הסרט לרשימת עשרת הסרטים המוצלחים של 1978.
בביקורת במגזין טיימס כתב פרנק ריץ', "בשיאו הוא מבטא את הפחדים והתיעוב של ילדים שבגרו בשנות השישים המאוחרות, במקרה הגרוע נחשף בית החיות בטיפשות מתועבת. השיאים המצחיקים מפצים בקלות על הרגעים הנמוכים." גארי ארנולד כתב בוושינגטון פוסט: "בלושי שולט על מערך זדוני הבעות קונספירטיביות עם הקבל...הוא מצחיק בצורה בלתי נמנעת בשילוב של רגעי סלאפסטיק בגאוניות". דייוויד אנסן כתב בניוזוויק: " אם בית החיות לוקה בהוראתיות הפארודיה של ספר הסיום של בית הספר התיכון למפון, זהו עדיין הומור נמוך מסוגה גבוהה."
כשיצא הסרט יצאו לנדיס, ווידוס ואלן למסע ארצי לקידומו. אולפני יוניברסל הוציאו כ-4.5 מיליון דולר על קידום הסרט בקמפוסים נבחרים ברחבי המדינה וסייעו לסטודנטים לארגן מסיבות טוגה. מסיבה כזו במרילנד הגיעה לכאלפיים משתתפים ובאוניברסיטאות ויסקונסין הגיעו לשיא גינס של כעשרת אלפים איש. תודות לסרט הפכה מסיבת הטוגות לאירוע האהוב בקולג'ים ב-1978.
חלילית אירית
חלילית אירית (באנגלית: tin whistle או penny whistle או Irish whistle או פשוט whistle, מכונה גם Clarke London Flageolet) היא חלילית עשויה צילינדר דק (קיים גם בצורה קונית) מעץ או מתכת. כיום מיוצרת בעיקר ממתכת ומכאן שמה (Tin הוא פח).
הנגינה בחלילית האירית
ניתן לנגן שתי אוקטבות בחלילית. האוקטבה הגבוהה נוצרת באותו אצבוע כמו בנמוכה, ובנשיפה חזקה יותר עד ל"שבירת" הצליל. הבסיס אמנם פשוט אך כדי לקבל את האפקטים והצליל הייחודי של המוזיקה הקלטית ישנן מספר טכניקות מוכרות אשר משולבות תוך כדי הנגינה. באנגלית אפקטים אלו נקראים cuts, rolls, strikes, slides וכו'. אלו דרכים שונות לסתום ולשחרר חורים נוספים לצליל המנוגן במהירות ובכך ליצור צליל מתגלגל ומהיר יותר.
צוק בנדיאגרה
צוק בנדיאגרה (צרפתית: Falaise de Bandiagara) הוא צוק באורך של כ-150 ק"מ הנמתח מכיוון דרום-מערב לצפון-מזרח, בדרומה של מאלי, סמוך לגבולה עם בורקינה פאסו. הצוק עשוי אבן חול, והוא נישא לגובה של עד 500 מטר מעל למישור החולי השוכן דרומית-מזרחית לו. כיום מאוכלס האזור בבני הדוגון. לפניהם ישבו במקום בני הטלם, שהותירו אחריהם שרידים רבים, וקודם להם התגוררו באזור בני הטוליו. בשנת 1989 הכריז ארגון אונסק"ו על הצוק כאתר מורשת עולמית.
הסביבה הטבעית
הצוק וסביבתו מחולקים לשלושה אזורים גאומורפולוגיים נבדלים - מצפון לצוק המכונה גם "קוקו" (Koko), משתרעת רמת בנדיאגרה, המכונה גם "טורו" (Toro) והמיושבת בדלילות, ומדרום לו מישור סנו-גונדו (Séno-Gondo), המכונה גם בשם "מאנו" (Mano), ושיישובו החל רק בשנת 1920.
הצוק עצמו עשוי אבן חול שבסיסה בתור הקמבריון ובתור האורדוביק, ואשר נערמה בשכבות מאוזנות. תהליכי בליה עיצבו את הרמה שנוצרה והעניקו לה את המראה הנוכחי. גובהו של הצוק מעל המישור נע בין 100 מטר בדרום-מערבו ל-500 מטר בצפון-מזרחו, והוא נחצה על ידי ערוצים, נקרות ומעברים סלעיים המחברים את הרמה שמצפון לצוק עם המישור שמדרום לו. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור עומדת על כ-580 מ"מ היורדים בין יוני לספטמבר, ומים הנקבים בחריצים בסלע יוצרים ביצות עונתיות באזורים המישוריים.
הפלורה היא בעיקרה סוואנה סודאנית-סאהלית פתוחה, ומשולבים בה אזורי צמחייה האופייניים לערבה ולנחלים. עולם החי מגוון וכולל מינים רבים של ציפורים, ובהם בזים, ניצים ויוני סלעים. על היונקים נמנים שפני סלע, דרבנים, זאבים טלואים, תנים זהובים, שועלים והצבי היחמורי.
אדריכלות ותרבות
כ-250 כפרי דוגון מסורתיים שוכנים באזור, רובם לאורך הצוק, ובהם מתגוררים כ-300,000 איש שהם כמחצית מאוכלוסיית הדוגון במדינה. בני הדוגון שישבו במערבה של מאלי של היום נמלטו מערבה מפני רדיפות שבטים מוסלמים לפני כ-800 שנים, והתיישבו לרגלי הצוק. הם דחקו מהמקום את בני הטלם שישבו באזור משך מאות שנים קודם לכן ועסקו בעיבוד מתכות.
דתם של הדוגון היא אנימיסטית והם שימרו מספר אתרים של אמנות סלע שיצרו קודמיהם, אך בד בבד פיתחו ארגון חברתי ודתי שהתבסס במידה רבה על מאפיינים אדריכליים ייחודיים. כפריהם תוכננו בדמותו של ה"נונו" (Nono) המיתולוגי, ממנו התפתחו כל היצורים:
נס עמים
נֵס עַמִּים הוא כפר שיתופי בגליל המערבי צפונית לעכו, על יד רגבה ומשתייך למועצה אזורית מטה אשר.
שמו של היישוב לקוח מתוך חזון אחרית הימים בספר ישעיהו פרק י"א פסוק י':.
סמל היישוב הוא דג ושיבולת משולבים. השיבולת מסמלת חקלאות ואילו הדג מסמל את הנצרות. הדג הורד קצת למטה כדי שלא תיווצר צורת צלב.
הקמת היישוב
היישוב הוקם בשנת 1963 על ידי חברת "נס עמים" בראשה עמדו נשיא החברה יעקב בראנדט, מהנדס העיר שפהאוזן בשווייץ, יוהאן פילון, רופא, נשיא החברה בהולנד ושלמה בזק מקיבוץ איילת השחר, אשר היה נציג הקבוצה בישראל. המייסדים חשו כי מחובתם של האירופאים הנוצרים לכפר על יחסם ליהודים לאורך ההיסטוריה, על ידי מעשה חיובי. הכוונה הייתה להקים במדינת היהודים יישוב נוצרי מועיל, אשר יטפח את הקשר בין שתי הדתות.
תושביו הראשונים של היישוב היו מהארץ וכן מתנדבים מארצות הברית, הולנד, שווייץ, בלגיה וגרמניה. התוכניות להקמת היישוב נתקלו בחשדנות רבה מצד תושבי האזור ובהתנגדות מצד גורמי שלטון שונים. מיד לאחר שנודע כי קבוצת נוצרים רכשו 1,200 דונם אדמות סמוך למושב עמקה להקמת "חווה חקלאית". חברי מושב עמקה, שהיו שרויים אותה עת במצוקה כלכלית רבה, היו בין הראשונים שיצאו כנגד התוכנית ואליהם הצטרפו תושבי יישובים נוספים באזור וראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק ממטה אשר), יוסף מאיר. מאוחר יותר, לאחר שהתברר כי האדמות נמכרו לחברת נס עמים מידי תושב אבו סנאן, שלא היה מוכן למוכרן ליהודים, ולאחר שהשתכנעו תושבים מן האזור בתועלת האפשרית בהקמת היישוב, החלו רבים תומכים בהקמתו, כולל ראש המועצה האזורית.
בין ראשי המתנגדים ליישוב היה שר הדתות זרח ורהפטיג. שר הדתות פנה אף לשר החקלאות משה דיין וביקשו למנוע מכסות מים מן היישוב לכשיקום, אולם בקשה זו לא נענתה. מתנגד אחר היה רבה הראשי של נהריה, הרב קלר, אשר חששו היה כי המתיישבים מבקשים לקיים פעילות מיסיונרית בישראל והקמת היישוב החקלאי תשמש רק כמסווה לפעילות נוצרית דתית. העובדה כי בין הפעילים בהקמת היישוב היו מספר יהודים שהתנצרו, חיזקה טענות אלה. הרב קלר אף ניסה לארגן רבנים ואנשי דת מכל רחבי הארץ לאסיפות המוניות נגד הקמת היישוב. יוזמי התוכנית להקמת היישוב ניסו מצידם לשכנע את הציבור כי אין בכוונתם לעסוק בפעילות המרת דת.
הקמת היישוב התאפשרה לאחר שגורמי ממשלה שונים, ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשרים לוי אשכול ופנחס ספיר, תמכו בהקמת היישוב, אשר מקימיו לא ביקשו כל תמיכה ממשלתית וקנו בכספם את אדמותיהם, ומנגד הבטיחו כי עיקר פעילותם ביישוב תהא כלכלית, כולל הקמת מפעלי תעשייה לאבקת מזון, כלי עבודה מדויקים, מכשירי חקלאות ואף תעשיית שעונים. את המגעים עם יוזמי היישוב ניהל בשם הממשלה, מנהל משרד ראש הממשלה טדי קולק.
במאה ה-21
רוב תושבי היישוב הם יהודים מההרחבה שביישוב בנוסף ישנם גם מתנדבים ממספר ארצות בעולם (בעיקר מגרמניה והולנד) המגיעים לתקופות קצובות. בשיא היו במקום יותר מ-200 מתנדבים עם משפחות וילדים. הם התפרנסו מגידול פרחים בחממות ומנגריה גדולה. היישוב חווה משבר כלכלי גדול. החממות והנגריה נסגרו ומספר המתנדבים ב-2013 היה כ-50 בלבד. הענף הכלכלי היחיד הוא בית הארחה ובו 58 חדרים. המטבח הוכשר ואף הותקן עירוב ביישוב. השפה המדוברת ביישוב היא אנגלית.
במקום הוקם "בית תפילה ולימוד". זו אינה כנסייה ואין בו כל סממן נוצרי. בכניסה יש אפילו מזוזה. המתנדבים מתפללים שם במוצאי שבת ולא בימי ראשון. בכניסה לבית נמצא הפסל "אחד" של הפסלת טובה היילפרין, המראה יהודים, נוצרים ומוסלמים המתפללים לאותו אל.
במקום מתקיימים סדנאות ודיאלוגים בין קבוצות שונות על מנת לקיים ביניהן דיאלוג לשלום.
מדי שנה מציינת הקהילה במקום את יום השנה לליל הבדולח בטקס אזכרה.
ג'רלדין סאמרוויל
ביוגרפיה
ג'רלדין אגניו-סאמרוויל נולדה במחוז מית' שבאירלנד וגדלה בהאי מאן. היא בתם של סר קוונטין צ'ארלס אגניו-סאמרוויל, ברונט שני, ומרגרט אפריל איירין, ליידי אגניו-סאמרוויל. אמה היא בתו של ג'ון דרומונד הברון ה-15 מסטריינג' (John Drummond, 15th Baron Strange). יש לה אחות מבוגרת ממנה אמיליה רייצ'ל ואח צעיר ממנה ג'יימס לוקט צ'ארלס אגניו-סאמרוויל.
מגיל 6 השתתפה סאמרוויל בשיעורי ריקוד, ובגיל 8 נשלחה לפנימייה בטרינג שבהרטפורדשייר (Arts Educational School), שם למדה בלט. בגיל 16 עזבה את בית הספר והמשיכה בלימודיה בלונדון.
את הכשרתה כשחקנית רכשה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. היא שיחקה בתיאטרון והופיעה בפרקים מסדרות טלוויזיה כגון "פוארו" לפי ספריה של אגאתה כריסטי ובסדרת בית החולים "Casualty". ב-1993 החלה להופיע בתפקיד ג'יין פנהליגון (Penhaligon) בסדרה "המפצח" שאותו גילמה עד מות הדמות ב-1995 והפכה לאחת הדמויות הזכורות ביותר בסדרה.
ב-2007 גילמה את דמותה של הסופרת דפנה דה מוריאה בסדרת דרמה של ה-BBC בשם "דפני". ב-2012 שיחקה בתפקיד ראשי במיני סדרה "הטיטאניק" בו גילמה דמות בדיונית בשם לואיזה, הרוזנת ממנטון.
חיים אישיים
בדצמבר 1998 נישאה לוויליאם אוסבורן-יאנג. לזוג יש שלושה ילדים, הבן הבכור קספר נולד במאי 2002, הבן השני ארתור נולד ב-2004 ובתם רוז נולדה ב-2007.
ילנה סרובה
ילנה אולגובנה סרובה (ברוסית: Еле́на Оле́говна Серо́ва; נולדה ב-22 באפריל 1976, בווזדוויז'נקה, פרימוריה, רוסיה הסובייטית, שבברית המועצות) היא פוליטיקאית רוסייה, טייסת חלל וחברת הדומה השביעית מאז 5 באוקטובר 2016, מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. גיבורת הפדרציה הרוסית (2016).
היא הפכה לטייסת חלל אישה הרביעית בתולדות ברית המועצות ורוסיה (אחרי ולנטינה טרשקובה, סבטלנה סביצקאיה וילנה קונדקובה).
ביוגרפיה
באוגוסט 2001 היא החלה לעבוד כמהנדסת בתאגיד החלל והטילים Energia, שם עבד מארק סרוב מאז 1998. ב-23 בינואר 2003 נולדה להם בת.
בשנת 2003 סיימה את לימודיה באקדמיה הממלכתית להנדסת מכשירים ואינפורמטיקה במוסקבה (MGAPI) עם תואר בכלכלה, וכך קיבלה השכלה גבוהה שנייה. מאז סוף 2004 - הוכשרה כמהנדסת בכירה.
ביחידת הקוסמונאוטים
לפני שנרשמה לחיל הקוסמונאוטים, עבדה כמהנדסת בתאגיד אנרגיה ובמרכז בקרת המשימה של סוכנות החלל רוסקוסמוס בעיר קורוליוב.
ב-11 באוקטובר 2006, בישיבת הוועדה הבין-מחלקתית לבחירת הקוסמונאוטים, הומלץ לה להתקבל כקוסמונאוטית. בדצמבר 2006, נרשמה לצוות הקוסמונאוטים והחלה להתאמן לקראת טיסה לחלל.
בפברואר 2007 היא יצאה לקורס של שנתיים במרכז ההדרכה לקוסמונאוטים על שם יורי גגרין. ביוני 2009, סרובה הוסמכה כקוסמונאוטית ומאז 2011 צורפה ליחידת הקוסמונאוטים של סוכנות החלל הפדרלית. ב-15 בדצמבר 2011, מונתה למהנדסת טיסה כחלק מהצוות הראשי של סויוז TMA-14M.
הכנות לטיסה לחלל
מינואר 2012 ועד מרץ 2014 עברה הכשרה כחלק מצוות הגיבוי של משלחת 39 / 40 לתחנת החלל הבינלאומית.
ב-7 בפברואר 2014, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י, התכבדה להניף את דגל הפדרציה הרוסית כחלק מקבוצה של קוסמונאוטים בראשות סרגיי קריקאליוב.
ב-24 במרץ 2014, בישיבת נציבות המדינה בקוסמודרום בייקונור, אושר צוות הגיבוי של סויוז TMA-12M עם סרובה כמהנדסת טיסה. ב-26 במרץ 2014, עם תחילת הסויוז TMA-12M TPK, שימשה כגיבוי למהנדס הטיסה של הצוות.
היא התכוננה לטיסת חלל במסגרת הצוות הראשי של משלחת 41 / 42 כמהנדסת טיסת סויוז TMA-M. ב-24 בספטמבר 2014, בישיבת נציבות המדינה לביצוע בדיקות טיסה של מערכות חלל מאוישות, אושרה כחלק מצוות סויוז TMA-14M.
טיסתה לחלל
ב-26 בספטמבר 2014 החלה כמהנדס טיסה של החללית המאוישת סויוז TMA-14M. באותו יום, 5 שעות 46 דקות לאחר השיגור והעגינה המוצלחת של החללית עם תחנת החלל הבינלאומית, כמהנדסת טיסה והפכה לאישה הרוסית הרביעית (תוך ספירת הקוסמונאוטיות הסובייטיות), לאחר הפסקה בת שבע-עשרה שנה בחלל והיא הייתה הראשונה הרוסייה לשהות בתחנת החלל הבינלאומית. ב-12 במרץ 2015, כחלק מצוות החללית סויוז TMA-14M, היא חזרה בבטחה. רכב הנחיתה של חללית סויוז נשא אותה יחד עם הקוסמונאוט של רוסקוסמוס אלכסנדר סמוקוטיאייב והאסטרונאוט של נאס"א בארי וילמור נחת בשעה 05:14 בקזחסטן, 147 ק"מ דרומית-מזרחית לז'קזגאן. משך שהייתה בחלל היה 167 יום.
אחרי פרישתה מטיסות חלל
בפברואר 2016 זכתה סרובה בתואר גיבורת הפדרציה הרוסית ובתואר כבוד "טייסת-קוסמונאוטית של הפדרציה הרוסית". טקס חלוקת הפרס הרשמי התקיים ב-10 במרץ 2016 באולם יקטרינה בקרמלין.
באפריל 2016 הגישה אלנה סרובה בקשה להשתתף בפריימריז של "רוסיה המאוחדת" לדומה והייתה ברשימת המועמדים המפלגתיים באזור מוסקבה. היא השתתפה בפריימריז הן ברשימת המפלגות והן בבחירות מטעם מחוז הבחירה קולומנה מספר 119. בעקבות תוצאות הבחירות מ-22 במאי, זכתה ביותר מ-80% מהקולות למועמדות מטעם מחוז קולומנה.
ב-27 ביוני 2016, המפלגה פרסמה את רשימת המועמדים מטעמה לבחירות בדומה, אך היא לא נכללה ברשימה הפדרלית ונאלצה להסתמך על תוצאות הבחירות במחוזות הבחירה, ברם בבחירות ב-18 בספטמבר 2016 סרובה קיבלה 50.84% מהקולות במחוז קולומנה, עם 38.64% אחוזי הצבעה.
חברת פרלמנט
כאשר חולקו הוועדות בדומה השביעית באוקטובר 2016, סרובה קיבל את תפקיד המשנה ליו"ר ועדת הדומה הממלכתית לאקולוגיה והגנת הסביבה. בראש הוועדה עמד סגן ולדימיר בורמטוב.
כשנאמה ב-8 ביולי 2019 בישיבת המליאה של האספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, היא קבעה כי "מכיוון תחנת החלל הבינלאומית בעין בלתי מזוינת [לה ולאסטרונאוטים אחרים] היה סיכוי לראות כיצד פצצות ופגזים התפוצצו בשטח דונבאס לוהנסק. והם טסו ממיקומם של הכוחות המזוינים של אוקראינה. ובאותה עת מתו שם אנשים לא חמושים." על פי הצהרתו של הקוסמונאוט יורי בטורין, אין זה סביר להבחין במבצעים צבאיים כאלה ללא אמצעי תצפית מיוחדים מכיוון תחנת החלל הבינלאומית, מאחר שגובה הטיסה של תחנת החלל מעל פני האדמה הוא יותר מ-400 ק"מ.
פעילות חקיקתית
משנת 2016 עד 2019, במהלך עבודתה בפרלמנט, היא כתבה 13 יוזמות חקיקה ותיקונים לטיוטת חוקים פדרליים.
רייצ'ל רנה ראסל
רייצ'ל רנה ראסל (באנגלית: Rachel Reneè Russell; נולדה במישיגן ב-13 במרץ 1959), היא סופרת ילדים ועורכת דין אמריקאית שקנתה את פרסומה בזכות סדרת הספרים המצליחה שכתבה "יומני החנונית".
חייה
היא נולדה וגדלה בעיר הקטנה סנט ג'וזף שלחוף ימת מישיגן, הבכורה למשפחה שבה חמישה ילדים: שתי אחיות, ותאומים.
בשנת 2009 יצא לאור הספר הראשון מסדרת "יומני החנונית". הסדרה מתארת את חיי היומיום של הדמות הראשית, ניקי מקסוול. ניקי נאבקת להשתלב בחטיבת הביניים ולשרוד אותה. הסדרה כתובה בפורמט של יומן, וכוללת ציורים, קומיקס והערות נחמדות.
לראסל שתי בנות. יומני החנונית מבוססים על חוויותיהן של שתיהן, ארין וניקי בבית הספר. הבת הגדולה, ארין, עזרה בכתיבה, והבת הקטנה ניקי, עזרה באיורים ומפה בא השם "ניקי"בשביל הסדרה. רייצ'ל רנה ראסל התגרשה מבעלה הראשון באפריל 2009. כיום מתגוררת בצפון וירג'יניה.
משל העיוורים
משל העיוורים (בהולנדית: Parabel van de Blinden) (1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, 86 × 154 ס"מ, מאת פיטר ברויגל האב. התמונה מוצגת כיום במוזיאון קאפודימונטה בנאפולי.
התמונה הוזמנה על ידי אלכסנדר פארנֶזֶה, דוכס פארמה.
נושא הציור מבוסס על הפסוק המכונה "משל העיוורים" בברית החדשה, הבשורה על פי לוקאס, פרק ו' 39:
כיצירות אחרות של ברויגל, גם ביצירה זו רגישות ומודעות לטבע האנושי. הדמויות ביצירותיו של ברויגל אינן אידיאליות. דמויותיו אינן ממוקמות בהכרח בארמונות או בכנסיות, והוא אינו מתמקד בעשירים ומפורסמים, או בגיבורי התנ"ך, אלא באדם הפשוט. ברויגל מתבונן בעולם ומתארו על פגמיו מתוך מבט מרוחק במקצת ואירוני החושף את הכסילות האנושית ואת פגיעותה.
ביצירה "משל העיוורים" מתוארות שש דמויות של בני אדם עיוורים, האוחזים במקלות נחיה וצועדים קדימה תוך אחיזה זה בזה. כל אחת מהדמויות חולה במחלה אחרת שכפי הנראה הביאה עליה את העיוורון. הדמות הראשונה כבר נפלה לתוך תעלת מים והיא שרועה בה. הדמות השנייה, האוחזת בה, נוטה קדימה ומצויה באמצע הנפילה. אותה דמות צדה את מבטו של הצופה מכוונת את פניה הישר אליו, וכמו מרמזת לו שגם הוא יחליק במדרון בבוא יומו. הדמות שאחריה, שאינה יודעת על העומד להתרחש, מגששת את דרכה מכיוון שאינה חשה באדם שלפניה, אך בידה הימנית עסוקה בסידור בגדיה, מבלי לדעת שבעוד רגע סידורם לא ישנה כלל. גם שאר שלוש הדמויות הולכות לקראת נפילתן בעיוורון ובחוסר מודעות.
קטע מהציור "משל העיוורים" מעטר את כריכת רב המכר על העיוורון מאת ז'וזה סאראמאגו.
תלת דפורענותא
תלת דפורענותא (או "תלתא דפורענותא"; בארמית: שלוש של פורענות) הן שלוש שבתות האבל החלות בימי בין המצרים, בין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב. בשבתות אלה קוראים הפטרות הלקוחות מנבואות התוכחה והפורענות של ישעיהו וירמיהו, המנבאות את החורבן הקרב אם עם ישראל לא יחדל מחטאיו.
התיעוד הראשון למנהג מופיע בפסיקתא דרב כהנא והוא נפסק להלכה במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך. עם זאת, יהודי איטליה נוהגים לקרוא רק את הפטרת השבת שלפני תשעה באב, שבת חזון, ובשאר השבתות קוראים הפטרה המתקשרת לפרשת השבוע.
לעומת שלוש שבתות תלת דפורענות, בשבע השבתות שאחרי תשעה באב ועד ראש השנה מפטירים בענייני נחמה. שבע שבתות אלה נקראות "שבע דנחמתא".
כינויי השבתות
בלשון העממית שבתות אלו נקראת 'שלושת השבועות'. בכמה ספרים הן מכונות 'תלתא דטיבותא', "שלושת שבועות הטובה", ובספרי המנהגים 'שבתות דש"ח', כראשי התיבות של ההפטרות הנקראות בהן במרבית קהילות ישראל: "דברי ירמיהו, "שמעו" ו"חזון ישעיהו". כל אחת משבתות דש"ח מקבלת בהתאמה את שם ההפטרה הנקראת בה: 'שבת דברי', 'שבת שמעו' ו'שבת חזון'.
קריאה בתורה ובנביאים
בניגוד למנהג הרגיל, שלפיו בהפטרה קוראים קטע בנביאים מעניין פרשת השבוע, בשבתות אלה, החלות בימי בין המצרים, קוראים נבואות תוכחה של ירמיהו וישעיהו שהזהירו את העם כי חטאיהם יביאו לחורבן בית המקדש.
להלן קטעי הקריאה עבור כל שבת כפי שמקובל ברוב העדות:
All About Me
All About Me (בעברית: הכל בנוגע עליי) הוא המיני-אלבום הראשון של זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. המיני-אלבום יצא לאור ב-28 במרץ 2012, על ידי חברת התקליטים אורפנטו מיוזיק גרופ.
תלת דפורענותא
שבת דברי ירמיהו
קוראים את פרשת פינחס או את פרשת מטות, מפטירים בנבואת ההקדשה שבפרק א' של ספר ירמיהו, "דברי ירמיהו" ( עד ). חלק מן ההפטרה עוסק ישירות בתוכחה לישראל ובחורבן הקרב.
All About Me
המיני-אלבום מכיל בתוכו שבע רצועות, אשר שלוש מתוכן הן דואט עם צ'יקה.
תלת דפורענותא
שבת שמעו דבר
קוראים את פרשת מסעי (או את מטות ומסעי יחד), מפטירים האשכנזים והספרדים בפרק ב' של ירמיהו (הפטרת "שמעו"), ואילו התימנים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו. כאשר חלה שבת זו בראש חודש אב, בתלמוד נזכר שיש להפטיר "חדשיכם ומועדיכם שנאה נפשי", משום שזו נבואת חורבן המזכירה ראש חודש. בפועל, מנהג זה אינו נהוג באף נוסח. הראשונים דנו בשאלה האם להפטיר את הפטרת הפורענות של השבת או את הפטרת שבת ראש חודש, שאף היא נבואת זעם (ישעיה ס"ו) ויש בדבר מנהגים שונים.
All About Me
רקע והפקה
טרם יצא המיני-אלבום השתתפה נאטי נטשה בלהיט הלטיני "Dutty Love" שיצא בשיתוף עם דון עומר. לאחר מכן הוחלט כי נטשה תוציא את מיני-אלבומה הראשון All About Me, אשר יכיל בתוכו שירים בסגנון הפופ הלטיני.
בנוסף לכך, שיר הנושא "About Me" הוא דואט עם נובה.
תלת דפורענותא
שבת חזון ישעיהו
בשבת שלפני תשעה באב קוראים את פרשת דברים. האשכנזים והספרדים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו, "חזון ישעיהו בן אמוץ אשר חזה על יהודה וירושלים". התימנים, שקראו את הפרק בשבוע שלפניו, קוראים בהמשך הפרק "איכה הייתה לזונה קריה נאמנה".
ילדים ששבת בר המצווה שלהם חלה בשבתות אלו יכולים לעלות לתורה כרגיל ולחגוג את בר המצווה.
מנהגים נוספים
יש הנוהגים מנהגי אבלות מיוחדים בשבת חזון. את הפטרת "חזון" יש מהאשכנזים הנוהגים לקרוא במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה. בכמה מקהילות הספרדים (בעיקר צפון אפריקה ומערב אירופה) יש הנוהגים לקרוא במנגינה עצובה את כל הפטרות תלת דפורענותא.
כמו כן, בכמה קהילות אשכנז נוהגים ללבוש בגדי חול בשבת חזון. יש הנמנעים משירת זמירות שבת בשבתות אלה.
יהודי ג'רבא ויהודי לוב נוהגים בשבת חזון להפטיר "משא גיא חזיון".
פיוטים
בנוסח אשכנז המערבי, נוהגים לומר פיוטים המדברים על ענייני שיעבוד מלכיות, בשבתות אלה. בשבת הראשונה, אומרים זולת "אל אל חי ארנן" לשמעון בן יצחק. בשבת השנייה אומרים זולת "אריות הדיחו פזורה" ליוסף טוב עלם. בשבת חזון, אומרים אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן. בנוסף, ברוב קהילות אשכנז המערבי, נוהגים לומר אב הרחמים רק בשבת זו ובשבת שלפני שבועות, ובקצת קהילות אשכנז נוהגים לערוך יזכור קצר בשבת זו.
ביהדות ספרד בתקופת הראשונים נהגו לומר בשבתות של תלתא דפורענותא פיוטים בפסוקי דזמרא ובברכות קריאת שמע, ביניהן קינות שכתבו רי"ץ גיאת (היכל ה' – רשות לקדיש לשבת איכה) וריה"ל (יונה נדאבה – רשות לאתה הראת). בתקופת ראשוני האחרונים, התנגדו הפוסקים, ובראשם הרדב"ז, למנהג זה, משום שפיוטים אלה הם למעשה קינות מצד תוכנם, ולכן אמירתם היא אבלות האסורה בשבת. ברם קינות אלו המשיכו להיות מודפסות בסדרי הקינות הספרדיים ובקהילות מסוימות נהוג לאומרן לפני תפילת ערבית של תשעה באב, בעיקר בקרב יוצאי מרוקו ובעוד כמה מקהילות צפון אפריקה והבלקן) או כחלק מהקינות של תפילת שחרית (בעיקר במערב אירופה).
כתר מלכות
כֶּתֶר מַלְכוּת היא יצירה פיוטית-פילוסופית שנכתבה בידי רבי שלמה אבן גבירול. בקצת קהילות, בעיקר קהילות ספרדיות, נוהגים לקרוא אותו ביום הכיפורים.
בנוסף לגרסה המקורית שחיבר אבן גבירול, כתב גרסה נוספת הרדב"ז, וקיימת גם גרסה שחיבר הבן איש חי, מאחר שבפיוט המקורי היו דברים שלא תאמו את תורת הקבלה. ישנה גרסה נוספת שמחברה אינו ידוע שנכתבה בספר כיסא אליהו.
היצירה מחולקת לחלקים והיא פיוטית ופילוסופית הבאה לתאר את גודל הבורא והבריאה ואת קטנות האדם למולו.
גמביט אבנס
גמביט אבנס הוא פתיחה בשחמט המהווה וריאציה של הפתיחה האיטלקית.
את הפתחה הזאת שיחק לראשונה רב-החובל האנגלי ויליאם אבנס, שחי במאה התשע-עשרה. אבנס החל את המשחק לפי קווי הפתיחה האיטלקית, אולם במסע הרביעי הקריב רגלי לשם התקפה ושליטה על המרכז. גמביט אבנס העסיק את גדולי השחמט במשך עשרות שנים. כולם חיפשו כיצד להכשיל את הגמביט - חיפשו ולא מצאו. את התשובה הקולעת ביותר הציע אלוף השחמט לשעבר - ד"ר עמנואל לסקר.
הגמביט מתחיל במהלכים הבאים:
1. ה4 ה5
2. פו3 פג6
3. רג4 רג5
עד כאן הפתיחה האיטלקית, בגמביט אבנס הלבן ימשיך:
4. ב4 ר:ב4
5. ג3
כאשר מטרתו העיקרית של הלבן, למענה הקריב את הרגלי שלו, היא השתלטות מהירה על ערוגות המרכז, תוך תקיפת כלי השחור. בהמשך הלבן יקיים את המסע ד2-ד4 ויצריח באגף המלך (0-0).
הפתיחה הזו מאופיינת בגמביט שנותן הלבן לשחור, למען פיתוח כלים מהיר של הלבן.
1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ר-ג4 ר-ג5
"רצו האילטקי" של לבן ב ג4 מונע משחור להשתלט על המרכז עם ...ד5 ותוקף את נקודת התורפה של שחור - ו7. תוכניתו של לבן היא להשתלט על המרכז עם ד2-ד4 ולתקוף את המלך השחור. שחור שואף לשחרר את משחקו על ידי החלפת כלים ולשחק ...ד5 או להחזיק את חיילו המרכזי ה5. חלופות נפוצות ל 3...רג5 הן 3...פו6 (הגנת שני הפרשים) ו 3...רה7.
חלופות פחות נפוצות הן : 3...ד6, 3...ז6, 3...פ-ד4 ו 3...ו5.
וריאנטים :
4.ג3 :
4.ג3 היא הנוסח הראשי של הפתיחה האיטלקית (שמה המקצועי הוא "נוסח גרקו"), לבן משחק 4.ג3 עם הכנה להוצאת הרגלי המרכזי ד2-ד4. שחור יכול לנסות להחזיק נקודה חזקה במרכז ב ה5 עם 4...מה-ה7 או התקפת נגד עם 4...פ-ו6. החזקת המרכז יכולה להימשך כך : 4...מה-ה7 5.ד4 ר-ב6 0-0.6 ד6 7.א4 א6 8.ח3 פ-ו6 9.צ-ה1 0-0.
הנוסח האגרסיבי יותר 4...פ-ו6 היה הנוסח שנותח ראשון על ידי גרקו במאה ה-17. בהתקפת גרקו, לבן משתמש בהקרבת כלים כבדים על מנת ליצור מלכודת. המשחק נמשך : 4.ג3 פ-ו6 5.ד4 ה:ד4 6.ג:ד4. לבן יכול לנסות גם 6.ה5 הווריאציה האהובה על יבגני סוושניקוב, המשחק בדרך כלל נמשך 6...ד5 7.ר-ב5 פ-ה4 8.ג:ד4 ר-ב-6, עם שוויון מקורב. במקום זאת, ללבן יש גמביט אלטרנטיבי 0-0.6, אשר גראהם ברגס הזכיר בספר "101 Chess Opening Surprises" הנוסח הקריטי פועל ב-6...פ:ה4 7.ג:ד4 ד5 8.ד:ג5 ד:ג4 9.מה-ה2. האלטרנטיבה האחרת 6.ב4 הופרכה על ידי הקרבת כלים חזקה 6...ב-ב6 7.ה5 ד5 8.ה:ו6 ד:ג4 9.ב5 0-0!
4.ד3 :
מטרת הלבן היא להאט את התקדמות הרגלי ד2 ל ד4 עד שיהיה מוכן. על ידי הימנעות מעימות מיידי ברכז לבן מונע את השחרור המוקדם של מתח באמצעות חילופים ונכנס למשחק תימרון. אם לבן משחק ג2-ג3, העמדה יכולה לקחת כמה מאפיינים של הפתיחה הספרדית . אם הרץ מוחזר ל ג2 באמצעות ר-ג4 - ב3 - ג2. סדרי המסעים המשותפים הם 4.ג3 פ-ו6 5.ד3, והטרנספוזציה נעשית דרך פתיחת הרץ : 2.ר-ג4 פ-ו6 3.ד3 פ-ג6 4.פ-ו3 ר-ג5 5.ג3
מנורקה
מנורקה (בספרדית ובקטלאנית: Menorca) הוא האי המזרחי מבין האיים הגימנסיים שהם חלק מארכיפלג האיים הבלאריים הנמצאים במערב הים התיכון ושייכים לספרד. בירת אי זה היא העיר מאון (בספרדית Mahón, בקטלאנית Maó). שטח האי הוא 694 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה כ-88 אלף תושבים (2006). באוקטובר 1993 ארגון אונסק"ו הכריז על מנורקה כעל שמורה ביוספרית.
מקור השם הוא מלטינית: Minorica שפירושו הוא "אי קטן", מכיוון שהוא קטן בהשוואה לשכנו מיורקה (שפירוש שמו הלטיני הוא "אי גדול"). שני האיים הללו מכונים לעיתים יחד האיים הגימנסיים.
היסטוריה
ההתיישבות הקדומה באי זה החלה בתקופת הברונזה. בין העמים הקדמונים שישבו במנורקה היו הפיניקים, היוונים והקרתגים (אלו האחרונים ייסדו שתי ערים חשובות שכיום ידועות בשם מאון וסיודדלה). המצביא הרומאי קווינטוס קאיקיליוס מטלוס (שלימים יקבל את השם בלאריקוס) כבש בשנת 123 לפנה"ס את מנורקה ואת שאר האיים הבלאריים למען האימפריה הרומית. בשנת 427 לספירה הוונדלים כבשו את מנורקה, אולם עם נפילת הממלכה הוונדלית וכיבוש האי על ידי המצביא הביזנטי בליסריוס, מנורקה הפכה לחלק מהאימפריה הביזנטית.
בשנת 903 האי נכבש על ידי הערבים שסיפחו אותה לחליפות קורדובה. אלפונסו השלישי, מלך אראגון כבש את מנורקה בשנת 1287, ותושביה המוסלמים של מנורקה הוגלו מהאי או שהפכו לעבדים. עם מותו של אלפונסו השלישי ירש אחיו חיימה השני, מלך אראגון את מנורקה, וב-1295 מסר אותה לחיימה השני, מלך מיורקה, כך שמנורקה הייתה לחלק מממלכת מיורקה. אולם כעבור כמה שנים ממלכת מיורקה (ויחד איתה מנורקה) שוב סופחה לממלכת אראגון.
תחת שלטון אראגון מנורקה נהנתה משגשוג כלכלי, אולם החל מסוף המאה ה-14 מנורקה סבלה משקיעה כלכלית ומהידלדלות האוכלוסייה. המשבר נמשך עד למאה ה-17 ובשיאו האי כמעט והתרוקן מתושביו. בין הסיבות למשבר זה היו מאבקים בין האיכרים לבין האריסטוקרטיה ומתקפות חוזרות ונשנות מצד עמים שונים. בין עמים אלו היו העות'מאנים שאף הצליחו להחריב את העיר מאון (1535) ואת בירת האי דאז, סיודדלה (1558).
בשנת 1708, בזמן מלחמת הירושה הספרדית, האי נכבש על ידי הבריטים. במסגרת הסכם אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, ספרד נאלצה למסור לבריטניה באופן רשמי לא רק את מנורקה אלא גם את גיברלטר. כמושבה בריטית מנורקה החלה להתאושש כלכלית, כאשר הבריטים הפכו את העיר מאון לבירת האי, לבסיס ימי ולמרכז מסחר חשוב בים התיכון. השליטה הבריטית במנורקה נקטעה בשנת 1756, במהלך מלחמת שבע השנים, כאשר צרפת כבשה את האי, אולם בריטניה קיבלה אותו שוב לשליטתה עם חתימת חוזה פריז (1763). במלחמת העצמאות של ארצות הברית כוחות צרפתיים-ספרדיים הביסו את הצבא הבריטי וכבשו את מנורקה ב-1782, אולם כעבור שנים אחדות, ב-1798, הבריטים שוב הצליחו להעביר את האי לשליטתם. השליטה הבריטית במנורקה הסתיימה באופן סופי עם חתימת הסכם אמיין ב-1802, שהעביר את מנורקה לשליטת ספרד הנמשכת עד היום.
גאוגרפיה
שטחו של מנורקה, שהוא האי השני בגודלו מבין האיים הבלאריים, הוא 694 קמ"ר. אורך חופיו הוא 216 קילומטרים, והמרחק המקסימלי בין שתי נקודות באי הוא 47 ק"מ. האי הוא מישורי ברובו, אם כי פסגת ההר הגבוה ביותר באי היא בגובה 357 מטרים. חלקו הצפוני של מנורקה הוא בעל צמחייה דלילה ומשופע בגבעות, והחופים באזור זה הם מפורצים ובעלי חולות אדמדמים או כהים. לעומת זאת, חלקו הדרומי מישורי יותר ופחות מפורץ. החופים הדרומיים הם בעלי חולות בהירים ומוקפים בעיקר בעצי אורן.
האקלים במנורקה הוא אקלים ים תיכוני טיפוסי. הטמפרטורות הממוצעות הן 16-17 מעלות צלזיוס, כאשר בקיץ הן עשויות לעלות עד 24 מעלות ובחורף לרדת עד 11 מעלות. כמות הגשמים השנתית נעה בין 450 מילימטר בדרום-מזרח ועד 650 מילימטר בפנים האי ובצפון-מזרח, כאשר סתיו היא העונה הגשומה ביותר וקיץ העונה היבשה ביותר.
לאוטרו מרטינס
לאוטרו חביאר מרטינס (בספרדית: Lautaro Javier Martínez; נולד ב-22 באוגוסט 1997 בבאיה בלנקה שבארגנטינה), הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אינטר מילאנו, בה הוא משמש כקפטן, ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה
מרטינס הלך בעקבות אביו כדי להיות כדורגלן מקצועי, הוא הצטרף למועדון המקומי בעיר ליניירס דה באיה בלנקה, שם הצטיין. בעונת 2013 בליגה לנוער, הוא הבקיע 13 שערים בליגה ועוד אחד בגמר גביע המדינה, אך למרות זאת ליניירס הפסידה בפנדלים לרוסאריו סנטראל.
בעקבות פציעתו של ליסנדרו לופס, הוטל על מרטינס תפקיד בכיר יותר בקבוצה, כשבעונת 2016/2017 הבקיע מרטינס 9 שערים ב-23 הופעות בליגה. לאחר שהמשיך להוביל את הקבוצה גם במהלך המחצית הראשונה של העונה הבאה, בדצמבר 2017 עבר בדיקות רפואיות באתלטיקו מדריד. לאחר מכן דווח שמרטינס חתם באתלטיקו מדריד, אבל ראסינג הודיעה מאוחר יותר שהשחקן חתם על חוזה חדש שכלל סעיף שחרור. הם גם ביקרו את אתלטיקו מדריד על כך שהגישו את מרטינס לבדיקות רפואיות ללא רשותם. לקראת סוף העונה הוא סיים כמצטיין המשחק, כשהבקיע פעם אחת ובישל פעם נוספת בניצחון 1–3 על חימנסיה לה פלאטה. ב-27 בפברואר, הוא סיים כמצטיין המשחק בפעם השנייה שלו כאשר הוא הבקיע שלוש פעמים בבכורה שלו בגביע ליברטדורס בניצחון 2–4 מול קרוזיירו.
באותו חודש, מרטינס ניהל משא ומתן עם אינטר מילאנו, וב-5 במאי נשיא מועדון ראסינג קלוב, ויקטור בלנקו אישר כי השחקן נמכר. בלנקו ציין כי מרטינס נמכר לאינטר מילאנו אבל הוא ינסה להשאיל את השחקן עד דצמבר 2018 כדי שהחלוץ ימשיך להשתתף עד סוף עונת 2018 בגביע ליברטדורס של ארגנטינה.
מרטינס הצטרף רשמית לאינטר ב-4 ביולי 2018, מרטינס חתם באופן רשמי לחמש שנים באינטר מילאנו. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו הלא רשמית עשרה ימים מאוחר יותר כשגם הבקיע בניצחון 0–3 במשחק ידידות מול המועדון השווייצרי, לוגאנו.
בעונת 2022/2023 כבש 21 שערי ליגה עונה שנייה ברציפות.
קריירה בינלאומית
בשנת 2017, מרטינס ייצג את הנבחרת הצעירה של ארגנטינה באליפות דרום אמריקה לנוער כשהוא מסיים כמלך השערים של הטורניר עם 5 שערים, ועזר לארגנטינה הצעירה להעפיל למונדיאל 2017 לנוער.
הוא זומן לסגל הנבחרת למונדאל אשר התרחש במאי באותה שנה. במהלך הטורניר, הוא נפגע באף שלו לאחר שנפגע בברך במשחק חימום נגד וייטנאם. בעקבות הפציעה, הוא פתח את משחק הפתיחה של ארגנטינה בטורניר נגד אנגליה מהספסל, לאחר שימוש במערכת ה-VAR נראה שמרטינס ביצע עבירה חמורה על שחקן אנגלי והורחק מהמשחק. עם זאת, הוא הפך לשחקן הראשון אי פעם שהורחק לאחר הפניה למערכת ה-VAR, וארגנטינה בסופו של דבר הובסו 0–3. עם שובו, הוא הבקיע בניצחון 0–5 על גינאה.
ב-12 במרץ 2018, מרטינס קיבל זימון ראשון לנבחרת הבוגרת לשני משחקי ידידות נגד איטליה וספרד. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת נגד ב-27 במרץ, כשהחליף את גונסאלו היגוואין בתבוסה 1–6 לנבחרת ספרד. בחודש מאי 2018 העפילה ארגנטינה למונדיאל 2018 ברוסיה אך מרטינס הושמט מן הבחירה הסופית.
במאי 2019, נכלל מרטינס בסגל של ארגנטינה לקופה אמריקה 2019 תחת המאמן ליונל סקאלוני. במשחק האחרון של שלב הבתים מול קטר ארגנטינה הזדקקה לניצחון בשביל להעפיל לשלב הנוקאאוט ובמשחק זה מרטינס כבש את שער הפתיחה שעזר לה להעפיל לרבע הגמר. ברבע הגמר בו ארגנטינה שיחקה נגד ונצואלה גם הפעם מרטינז היה לשחקן הראשון לעלות על לוח התוצאות וגם נבחר בסיום המשחק לשחקן המצטיין. בחצי הגמר ארגנטינה הפסידה לברזיל ובכך סיימה את הטורניר.
ב-10 בספטמבר 2019, מרטינס רשם את השלושער הראשון שלו במדי הנבחרת במשחק ידידות מול מקסיקו, אותה ניצחה ארגנטינה 0–4.
ב-11 ביולי 2021, זכה מרטינס עם נבחרת ארגנטינה בטורניר הקופה אמריקה שנערך בברזיל באותה שנה, לאחר ניצחון 0–1 על המארחת.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022.
בנימין קלאר
בנימין מנחם קלאר (ט' בשבט ה'תרס"א, 29 בינואר 1901 – ד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948) היה חוקר הלשון והספרות העברית, מהדיר ומתרגם. מחללי שיירת הדסה.
ביוגרפיה
נולד לשרה ושלמה בכפר הליניצה (Hlinitza) בחבל בוקובינה שברומניה (כיום באוקראינה) וקיבל חינוך מסורתי. ב-1916 עבר לווינה ולמד באוניברסיטת וינה שפות שמיות, בדגש על השפה הערבית וספרות ימי-הביניים. במקביל למד בבית המדרש לרבנים שם. הוסמך לרבנות בידי אביגדור אפטוביצר ולימד בגימנסיה הראלית ובסמינר העברי בווינה. ב-1936 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים (היום מכללת ליפשיץ). בהמשך החל ללמד באוניברסיטה העברית והחליף את פרופ' דוד ילין. באמצע שנת 1947 יזמו מנהלי האוניברסיטה את העלאתו לדרגת מרצה.
תחומי מחקרו של קלאר היו השפה העברית ודקדוקה, בפרט בתקופת הביניים, וכן הספרות והשירה העברית. הוא ערך והוציא לאור מכתביהם של ר' חיים בן עטר, של רמח"ל ושל שד"ל. כן הכין מהדורה מדעית של "מגילת אחימעץ" (הכינוי שהעניק קלאר לחיבור "ספר היוחסין" לרבי אחימעץ בן פלטיאל), תעודה היסטורית חשובה מאיטליה של המאה ה-11, ושל "ספר השהם", ספר דקדוק של ר' משה בן יצחק הנשיא מאנגלטירא (אנגליה). תרגם מגרמנית שירים של גתה, כתבים של צונץ וספר ילדים בשם "ליז ולנה" (בתרגומו: רות ורנה - גרסת בנות של הולדה פון לפצוב "מקס ומוריץ" מאת וילהלם בוש), ומערבית יהודית איגרת של רבי מימון אבי הרמב"ם. הוא פרסם בגרמנית ביוגרפיה של חיים נחמן ביאליק; באפריל 1948 היה בין העולים להר הצופים בשיירת הדסה ונהרג בהתקפה על השיירה. הותיר אחריו את רעייתו מרגלית (נפטרה ב-1994).
מחקריו של קלאר בלשון ובספרות נאספו לאחר מותו בידי אברהם מאיר הברמן ופורסמו בשנת תשי"ד בסיועו של הסופר והמו"ל ישראל זמורה תחת השם "בנימין קלאר, מחקרים ועיונים בלשון, בשירה ובספרות", בהוצאת מחברות לספרות.
קוב (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
פאנסקסואליות
פּאנסקסואליות (הלחם של המילים "פּאן" (ביוונית: הכול) ו-"סקס" (מלטינית: מין)) היא נטייה מינית המאופיינת במשיכה אסתטית, אהבה רומנטית או תשוקה מינית כלפי אנשים ללא קשר לזהותם המגדרית או למינם הביולוגי. חלק מהפאנסקסואלים טוענים כי למגדר ולמין אין משמעות בעיניהם וכי אלה זניחים במשיכתם המינית ועל כן משיכתם מתפתחת דרך אינטלקט והוויה. עבור חלק מהפאנסקסואלים, אימוץ הזהות הפאנסקסואלית כתחליף לזהות ביסקסואלית, מהווה בחירה פוליטית שמטרתה להיאבק בתפישות המגדר המקובלות.
המונח "פאנסקסואליות" מבקש לכפור בתפיסה של בינאריה מינית ומגדרית. כך, היא לפעמים מיוחסת לביסקסואליות. זאת אף על פי שהמילה "ביסקסואליות" מצביעה על משיכה לשני מינים, ועל כן אינה מאזכרת מגדרים ומינים שאינם בינאריים כמו ג'נדרקוויר או אינטרסקס. מכיוון שהגדרת "פאנסקסואליות" שנויה במחלוקת ואינה אוניברסלית, ניתן להבחין בין פאנסקסואליות וביסקסואליות גם לפי ההגדרה שהקודם מתייחס למשיכה בלי תלות במין או מגדר, בעוד ביסקסואליות מתייחסת למשיכה ליותר ממגדר אחד, אך לאו דווקא לכל המגדרים או המינים הקיימים.
נמצא כי חלק ממי שמגדירים עצמם כפאנסקסואלים לעיתים יעדיפו להזדהות בפני אחרים בכינוי אחר מוכר יותר (כמו ביסקסואל, הומו, או לסבית). השכיחות הרבה ביותר של השימוש היא בקרב דור ה Z, בעיקר משום שזו הגדרה רחבה המאופיינת בגמישות ומאפשרת חופש בחירה ביחס לביטוי הזהות המינית.
יום המודעות הבינלאומית לפנסקוסאליות נקבע בתאריך 24 במאי וצוין לראשונה בשנת 2015.
מפורסמים המגדירים עצמם כפאנסקסולים בישראל הם חן אהרוני ואלה-לי, ומסביב לעולם מיילי סיירוס, סיה, קארה דלווין, סופי טרנר, ודמי לובאטו.
עונת 1970/1971 בליגת העל ההולנדית
עונת 1970/1971 הייתה העונה ה-15 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פיינורד באליפות הליגה. הארלם וא.ז 67 ירדו לליגת המשנה.