cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוזאן פלאשט
קריירת המשחק
לאחר קריירת תיאטרון וטלוויזיה מצליחה, עברה פלאשט לשחק בסרטי קולנוע "נער הגיישה" (1958) "הציפורים" של הבמאי אלפרד היצ'קוק, "נבדה סמית'", "צרור של צרות", "הכל אודות אהבה" (1962), ו"על גבורה ואהבה" (1964), אתם הופיעה עם בעלה טרוי דונהיו לו הייתה משואה תקופה קצרה, "תינוק מוזר במשפחה" (1966), "תעתועי שחור הזקן" (1968) ו"עם הכלב לצמרת" (1976).
פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא".
פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71.
אלכסנדר סטיבנס
אלכסנדר המילטון סטיבנס (באנגלית: Alexander Hamilton Stephens; 11 בפברואר 1812 – 4 במרץ 1883) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") בין השנים 1861 – 1865, ובהמשך כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-50 משנת 1882 ועד מותו. כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא ייצג את מדינתו ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית קודם להיבחרו כמושל.
סטיבנס למד בפרנקלין קולג' והקים משרד עורכי דין בעיירתו קרופורדוויל שבג'ורג'יה. לאחר שכיהן בשני בתי האספה הכללית של ג'ורג'יה, הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית והחל לכהן בו ב-1843. הוא היה לאחר מחברי המפלגה הוויגית מן הדרום והתנגד נחרצות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו. לאחר המלחמה היה סטיבנס לתומך בולט של פשרת 1850 וסייע לנסח את "מצע ג'ורג'יה" שהתנגד לפרישת המדינה מארצות הברית. כתומך של החלת העבדות בטריטוריות החדשות, סייע סטיבנס גם להעביר את חוק קנזס נברסקה. עם קריסת המפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא הצטרף בסופו של דבר למפלגה הדמוקרטית ופעל יחד עם נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן לקבלתה של קנזס כמדינה על פי חוקת לקומפטון.
בבחירות לקונגרס של 1858 סירב סטיבנס להתמודד על כהונה נוספת, אך המשיך להטיף באופן פומבי נגד הפרישה. לאחר שג'ורג'יה ומדינות דרומיות נוספות פרשו מהאיחוד וייסדו את הקונפדרציה, הוא נבחר כסגן נשיא הקונפדרציה. ב"נאום אבן הפינה" שהוא נשא במרץ 1861, הוא הגן על העבדות, אף על פי שלאחר המלחמה הוא הרחיק את עצמו מעמדותיו הקודמות. במהלך המלחמה הוא מתח בהדרגה יותר ויותר ביקורת על צעדי המדיניות של ג'פרסון דייוויס, במיוחד בנוגע להחלת גיוס החובה והשעיית חוק הביאס קורפוס. ב-1865 הוא היה אחד מחבר המשלחת שנועדה עם אברהם לינקולן ב"וועידת האפמטון רודס" הכושלת לדיון על תנאי השלום.
לאחר המלחמה הושם סטיבנס בכלא עד אוקטובר 1865. בשנה שלאחר מכן בחרה בו המועצה המחוקקת של ג'ורג'יה כחבר סנאט ארצות הברית, אך הסנאט לא אישר את בחירתו בשל חלקו במלחמת האזרחים. ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים, שם הוא כיהן עד 1882, כאשר הוא התפטר מהקונגרס כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה. בתפקיד זה הוא כיהן עד מותו במרץ 1883.
ראשית חייו
אלכסנדר המילטון סטיבנס נולד ב-12 בפברואר 1812. הוריו היו אנדרו בסקינס סטיבנס ומרגרט גרייר. משפחת סטיבנס חיה בחווה במחוז טאליהפרו שבג'ורג'יה. בעת לידתו החווה הייתה חלק ממחוז וילקס. מחוז טאליהפרו אוחד ב-1825 משטחיהם של מחוזות גרין, הנקוק, אוגלת'רופ, וורן ווילקס. אביו, שבמקור היה מפנסילבניה, הגיע לג'ורג'יה ב-1795, בגיל 12. הוא "ניחן ביכולות אינטלקטואליות נדירות, בעל יכולת שיפוט בריאה, ידע לייעץ לאנשים, אדם נבון, עצמאי, כנה ואמיץ".
אמו, שהייתה ילידת ג'ורג'יה, ואחותו של רוברט גרייר, מייסדו של "אלמנך גרייר", מתה ב-1812 בגיל 26 כאשר בנה אלכסנדר היה בן שלושה חודשים בלבד. במבוא לספר "זכרונותיו של אלכסנדר ה. סטיבנס" נאמר עליה ועל משפחתה: "מרגרט הגיעה מחברה של אוהבי ספרים, שהתעניינה בחוק, במלחמה ובמטאורולוגיה... בדמותו של בנה נטבע מגוון של תכונות. הוא [אלכסנדר סטיבנס] היה חסכן, נדיב ופרוגרסיבי, אחד מעורכי הדין הטובים בארץ, קורא ואספן של ספרים, עוקב אדוק אחר מזג האוויר ואביו של שירות מזג האוויר הלאומי". ב-1814 נשא אביו של סטיבנס את מטילדה לינדזי, בתו של הקולונל ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ג'ון לינדזי.
במאי 1824 היה סטיבנס בן 12. באותו חודש נפטר אביו מדלקת ריאות ושבוע לאחר מכן נפטרה מאותה מחלה גם אמו החורגת. בעקבות מותם פוזרו הוא וכמה מאחיו ואחיותיו בין כמה קרובי משפחה. הוא גדל אצל משפחה ענייה ובתנאים קשים. זמן לא רב לאחר מות אביו ואמו החורגת הוא נשלח לחיות אצל אחי אמו, הגנרל ארון ו. גרייר, ליד רייטאון שבמחוז טאליפהרו. הגנרל גרייר ירש את הספרייה של אביו, שעליה נאמר שהיא הייתה "הספרייה הגדולה ביותר בחלק זה של הארץ". אלכסנדר סטיבנס, שנהג לקרוא בשקיקה גם בנעוריו, הזכיר את הספרייה הזאת בספר זכרונותיו.
ראשית הקריירה
לאחר כמה שנים לא מאושרות בהן שימש כמורה בבית ספר, החל סטיבנס את לימודי המשפטים. ב-1834 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל קריירה מצליחה כעורך דין בקרופורדוויל. במהלך 32 שנות הקריירה שלו הוא רכש מוניטין של סניגור מיומן שייצג אנשים שהואשמו שלא בצדק. אף לא אחד מלקוחותיו שהואשם בעבירה שהעונש שנקבע עליה היה עונש מוות לא הורשע בדין. כשצבר את עושרו, החל סטיבנס ברכישת אדמות ועבדים. עם פרוץ מלחמת האזרחים היו בבעלותו 34 עבדים וכמה אלפי אקרים של אדמה. ב-1836 הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם הוא כיהן עד 1841. ב-1842 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה.
החל מה-2 באוקטובר 1843 ועד 3 במרץ 1859 כיהן סטיבנס כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. כשהחל את כהונתו שם הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית, בבחירות מיוחדות שנערכו למלא מושב שהתפנה עקב התפטרותו של מארק א. קופר. מושב זה היה מושב כללי שייצג את ג'ורג'יה, שכן עד השנה שלאחר מכן לא היו במדינה מחוזות בחירה לבית הנבחרים. ב-1844 הוא נבחר מחדש כחבר המפלגה הוויגית מטעם המחוז השביעי של ג'ורג'יה ושוב בשנים 1846 ו-1848. ב-1851 הוא נבחר כחבר המפלגה היוניוניסטית ושוב ב-1853 מטעם המחוז השמיני. ב-1855 וב-1857 הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית. כמחוקק ברמה הלאומית בשנים הגורליות שלפני מלחמת האזרחים, היה סטיבנס מעורב בכל המאבקים חוצי המפלגות. הוא החל כתומך מתון בעבדות, אך בהמשך קיבל את הרציונל הדרומי השולט שהגן על קיומו של מוסד העבדות.
עד מהרה דרך כוכבו של סטיבנס כאחד מהוויגים הדרומיים המובילים בבית. הוא צידד בסיפוחה של טקסס ב-1845. יחד עם חבריו למפלגה הוויגית, הוא התנגד בתקיפות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובהמשך התנגד באותה תקיפות ל"הצעת וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את הנהגתה של העבדות בטריטוריות שארצות הברית השתלטה עליהם במלחמה. מנגד, הוא גם עמד בראש חברי הבית שהגישו את "פשרת קלייטון", שהייתה אמורה למנוע את הנהגת העבדות בטריטוריית אורגון ולהשאיר את ההחלטה על העבדות בניו מקסיקו ובקליפורניה לבית המשפט העליון. בהמשך צעד זה כמעט וגרם למותו של סטיבנס כאשר הוא התווכח עם השופט פרנסיס ה. קון, שדקר אותו מספר פעמים בהתקף זעם. סטיבנס היה חזק יותר מתוקפו, אך הוא נותר בעמדת הגנה במהלך התקרית וסירב לחזור בו מעמדותיו גם במחיר חייו. רק התערבותם של חברים אחרים בבית הצילה אותו. פציעותיו של סטיבנס היו רציניות והוא שב לביתו שבקרופורדוויל כדי להחלים. לפני מותו של קון ב-1859 התפייסו השניים.
ב-1848 לקחו סטיבנס ועמיתו מג'ורג'יה, רוברט טומבס חלק במסע הבחירות של זאכרי טיילור לנשיאות. השניים התאכזבו וזעמו כאשר התברר שטיילור לא היה גמיש בנוגע להשלכות של פשרת 1850. סטיבנס וטומבס תמכו יחדיו בפשרה הזאת בין מדינות העבדות ומדינות החירות, אף על פי שהם התנגדו להחרגתה של העבדות בטריטוריות החדשות על בסיס הטעה ששטחים אלו שייכים לכל מדינות ארצות הברית. השניים שבו מוושינגטון אל ג'ורג'יה כדי להבטיח את התמיכה מבית. שניהם סייעו מאוד בניסוח ובאישור "מצע ג'ורג'יה" אשר ליכד יוניוניסטים בכל רחבי "הדרום העמוק".
סטיבנס וטומבס לא היו רק בעלי ברית פוליטיים, אלא גם חברים בנפש כל ימי חייהם. סטיבנס תואר כ"אדם צעיר רגיש מאוד בעל הרגלים רציניים של לשאיפות כבירות, של גאווה שיסודה בעוני ובעיסוק חולני בעצמו", ניגוד "לטומבס הבריא, העשיר והעליז. אך חברות מוזרה זו החזיקה מעמד במשך כל ימי חייהם".
באותה עת כבר פרש סטיבנס משורות המפלגת הוויגית, שכן האגף הצפוני שלה לא קיבל את מרותה בנוגע לאינטרסים של הדרום. בג'ורג'יה הוא ייסד יחד עם טומבס והנציג הדמוקרטי האול קוב את "מפלגת האיחוד החוקתית". המפלגה סחפה את המדינה בהצבעה עבורה, ובפעם הראשונה, נבחר סטיבנס לקונגרס לא בתור ויגי. הוא בילה את שלוש השנים הבאות כיוניוניסט, ולמעשה כעצמאי. הוא התנגד נחרצות לפירוק המפלגה כאשר היא החלה להתפורר ב-1851. המציאות הפוליטית אילצה עד מהרה את היוניוניסטים הדמוקרטים במפלגה ליצור שוב שותפות עם המפלגה הלאומית ובאמצע 1852 השילוב של הדמוקרטים והוויגים הסתיים.
סוגיית הפרישה צצה שוב לחזית הדיון ב-1854, כאשר הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי פעל לארגון טריטוריית נברסקה, שהייתה מצפון לקו פשרת מיזורי, במסגרת חוק קנזס נברסקה. חקיקה זו עוררה זעם בצפון שכן היא התייחסה לעקרון "ריבונות העם" כהפרה של פשרת מיזורי. אלמלא סטיבנס, החוק ככל הנראה לא היה עובר בבית הנבחרים. הוא עשה שימוש בשיטות אפלות ומאוחר תיאר את התקופה הזאת כ"תהילה הגדולה ביותר בחיי".
מנקודת זמן זו והלאה הצביע סטיבנס יחד עם הדמוקרטים. עד לאחר שנת 1855 לא ניתן היה להגדיר אותו כדמוקרט, ואפילו אז הוא מעולם לא הכריז על כך באופן רשמי. במעבר זה ניתק סטיבנס בצעד בלתי הפיך את קשריו עם עמיתיו לשעבר מהמפלגה הוויגית. כאשר התפרקה המפלגה הוויגית לאחר בחירות 1852, חברו כמה מהוויגים אל "תנועת שאינם יודעים דבר" קצרת הימים, אך סטיבנס התנגד בכל כוחו לתנועה זו בשל החשאיות שלה ובשל עמדותיה נגד המהגרים ונגד הקתולים.
על אף הגעתו המאוחרת של סטיבנס למפלגה הדמוקרטית, עד מהרה הוא תפס בה מעמד בכיר. הוא אף לקח על עצמו את ניהול זמני הדיון בבית הנבחרים מטעם הנשיא ג'יימס ביוקנן במהלך המאבק העקר על הפיכתה של טריטוריית קנזס למדינת עבדות על בסיס חוקת לקומפטון ב-1857. הוא היה פעיל מאוד בהכנת החוק שהציע לקנזס העברה של קרקעות פדרליות בתמורה להסכמתה לחוקת לקומפטון, הצעה שלא התקבלה.
בבחירות של 1858 סטיבנס לא התמודד על בחירתו מחדש לקונגרס. בשנתיים הבאות נשחקה הרגיעה בין הצדדים בנוגע לפרישה וסטיבנס היה יותר ויותר ביקורתי כלפי הקיצוניים בדרום. אף על פי שלמעשה כל הדרום בז לדאגלס כבוגד בזכויות הדרום בשל העובדה שהוא התנגד לחוקת לקומפטון והסתכסך עם הנשיא ביוקנן, שמר סטיבנס על יחסים טובים איתו ואף שימש כאחד האלקטורים מטעמו בבחירות לנשיאות ב-1860.
ב-14 בנובמבר 1860 נשא סטיבנס נאום, שכותרתו הייתה "טענותיו של פורש", ובו הוא אמר:
ערב פרוץ מלחמת האזרחים יעץ סטיבנס להשהות כל פעולה צבאית כנגד ארצות הברית בפורט סאמטר ובפורט פיקנס כדי שהקונפדרציה תוכל לבנות את כוחה ולאגור משאבים.
סגן נשיא הקונפדרציה
ב-1861 נבחר סטיבנס כנציג לוועידת הפרישה של ג'ורג'יה שדנה בתגובת המדינה לבחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן. במהלך הוועידה, וכן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1860, סטיבנס, שנודע כ"חכם מליברטי הול" (שם אחוזתו), קרא לדרום להישאר נאמן לאיחוד, והשווה אותו לספינה דולפת אך ניתנת לתיקון. במהלך הוועידה הוא הזכיר לעמיתיו הנציגים שהרפובליקנים הם מיעוט בקונגרס (בעיקר בסנאט) ואפילו עם נשיא רפובליקני, הם יאלצו להתפשר כפי שנעשה בעשורים האחרונים. בשל העובדה שבית המשפט העליון החליט ברוב של 7 מול 2 בתיק דרד סקוט, ייקח לסנאט עשורים כדי לאשר מינויים שיהפכו החלטה זו על פיה. בוועידה הוא הצביע נגד פרישה, אך עמד על זכות הפרישה אם הממשל הפדרלי ימשיך להרשות למדינות הצפון לבטל את חוק העבד הנמלט באמצעות חקיקת "חוקי חירות אישית". הוא נבחר לקונגרס של הקונפדרציה שבחר בו כסגן הנשיא בממשלה הזמנית. לתפקידו זה הוא נכנס כסגן נשיא זמני ב-11 בפברואר 1861 עד אשר נבחר לתקופת כהונה מלאה ב-22 בפברואר 1862 (לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר) וכיהן עד מעצרו ב-11 במאי 1865. באופן רשמי הוא כיהן בתפקידו שמונה ימים יותר מאשר נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, שכן הוא הושבע לתפקידו שבוע לפניו ונעצר יום אחריו.
ב-21 במרץ 1861 נשא סטיבנס את "נאום אבן הפינה" המפורסם שלו בסוואנה, ג'ורג'יה. בנאום זה הוא הכריז שהעבדות היא מצב טבעי של השחורים ואבן היסוד של הקונפדרציה. הוא הכריז שביחס לחוקת ארצות הברית, "הממשלה החדשה שלנו הוקמה בדיוק על בסיס הרעיונות ההפוכים – יסודותיה ניצבים ואבן הפינה שלה מונחת, על האמת הגדולה שהשחורים אינם שווים לאדם הלבן – שהעבדות, הכפיפות לגזע העליון, היא המצב הטבעי והנורמלי שלהם".
ב-1862 הביע סטיבנס לראשונה בפומבי את התנגדותו לממשלו של דייוויס. במשך כל תקופת המלחמה הוא גינה רבים מצעדי המדיניות של הנשיא, כולל גיוס החובה, השעיית חוק הביאס קורפוס, צעדים כלכליים, צעדי מיסוי והאסטרטגיה הצבאית של דייוויס. באמצע שנת 1863 שלח דייוויס את סטיבנס בראש משלחת לוושינגטון די. סי. כדי לדון בחילופי שבויים, אך ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג גרמו לממשל לינקולן לסרב לקבל אותו. עם התמשכות המלחמה והתדרדרות מצבה של הקונפדרציה, דיבר סטיבנס בגלוי יותר ויותר על התנגדותו לממשל הקונפדרציה. ב-16 במרץ 1864 הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים של ג'ורג'יה שזכה לדיווח נרחב הן בצפון והן בדרום. בנאום זה הוא תקף את ממשל דייוויס על תמיכתו בגיוס חובה ועל השעיית חוק הביאס קורפוס והביע את תמיכתו בקובץ החלטות שנועדו להבטיח את השלום. מאז ועד לתום המלחמה, כשהוא ממשיך ללחוץ לפעולות שמטרתן הבאת השלום, יחסיו עם דייוויס, שלא היו חמימים עוד מההתחלה, הפכו לגרועים לחלוטין.
ב-3 בפברואר 1865 היה סטיבנס אחד משלושת נציגי הקונפדרציה שנועדו עם הנשיא לינקולן על סיפון ספינת הקיטור "ריבר קווין", במה שנודע כ" וועידת האפמטון רודס", מאמץ עקר לדון בצעדים לסיום הלחימה. סטיבנס ולינקולן היו ידידים קרובים ובעלי ברית במפלגה הוויגית בשנות ה-40 של המאה ה-19. אף על פי שלא הושגה הסכמה על תנאי שלום, הסכים לינקולן לדאוג לאיתור מקומו של אחיינו של סטיבנס, לוטננט ג'ון א. סטיבנס מצבא הקונפדרציה. עם שובו לוושינגטון, הורה לינקולן לשחרר את לוטננט סטיבנס.
סטיבנס נעצר בעוון בגידה בארצות הברית בביתו שבקופורדוויל ב-11 במאי 1865. הוא נכלא בפורט וורן שבנמל בוסטון עד לשחרורו חמישה חודשים לאחר מכן באוקטובר 1865.
לאחר המלחמה
ב-1866 נבחר סטיבנס לסנאט ארצות הברית על ידי בית הנבחרים הראשון שהתכנס על פי חוקת ג'ורג'יה החדשה, אך הוא לא הורשה לתפוס את מושבו בשל ההגבלות שהוטלו על בכירי הקונפדרציה לשעבר. בין השנים 1868 – 1870 הוא פרסם ספר על ההיסטוריה של ארצות הברית ובו פרס את "המטרה האבודה" של הקונפדרציה: שזכות הפרישה היא חוקית ועל התוקפנות של מדינות הצפון.
ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם המחוז השמיני של ג'ורג'יה כדי לתפוס את מושבו של אמברוז ר. רייט שנפטר טרם שהחל לכהן בתפקידו. בהמשך הוא נבחר מחדש מטעם המחוז השמיני כדמוקרט עצמאי ב-1874, 1876 וב-1878 ושוב כדמוקרט ב-1880. ב-4 בנובמבר 1882 הוא התפטר מחברותו בבית הנבחרים ובאותו יום הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה. תקופת כהונתו כמושל הייתה קצרה. אלכסנדר סטיבנס נפטר ב-4 במרץ 1883, ארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו.
בריאותו של סטיבנס הייתה רופפת כל חייו. הוא סבל בעיקר מ"דלקת מפרקים שיגרונית משתקת ומרדיקולופתיה בגבו" אף על פי שגובהו בבגרותו היה 1.70 מטר, משקלו היה לרוב פחות מ-45 ק"ג. לאחר המלחמה המשיכו רוב עבדיו לשעבר לעבוד עבורו, לעיתים עבור שכר נמוך או ללא שכר כלל. קשה לומר אם החלטתם זו של עבדיו לשעבר נבעה מרצון חופשי או מחוסר ברירה על רקע אפשרויות התעסוקה המוגבלות של עבדים לשעבר בדרום העמוק באותה תקופה. עובדים אלו המשיכו להיות איתו עד מותו. אף על פי שהיה כבר זקן וחולה, המשיך סטיבנס לעבוד בביתו ובמטע שלו. לדברי אחד מעבדיו לשעבר, נפל שער על סטיבנס כאשר הוא ועובד שחור אחר עסקו בתיקונו, "ומאז ועד למותו הוא סבל משיתוק". קשה לאמת את נכונותה של עדות זו שכן אותו עבד לשעבר שמסר אותה לא נכח במקום בעת האירוע.
הנצחתו
דמותו של סטיבנס הופיעה על שטר של 20 דולר של הקונפדרציה.
קרב ברזינה
רקע
ב-24 ביוני 1812 חצו 437,000 חיילים צרפתים בפיקודו של נפוליאון את נהר ניימן לתוך שטחה של האימפריה הרוסית. ההנהגה הרוסית הצבאית לא הצליחה להגיע להסכמה בנוגע לאסטרטגיית הפעילות נגד הכוחות הצרפתים המתקדמים ועם התקדמותם של האחרונים נסוגו הרוסים מזרחה. לאחר כניעת וילנה ללא קרב היה יכול נפוליאון להתקדם לעבר סנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית ומושב הצאר, או למוסקבה, "רומא השלישית" בכינוייה והבירה המסורתית של האימפריה הרוסית, נפוליאון בחר באפשרות השנייה.
לפני שיכל לייצב את החזית ולצאת באסטרטגיית פעולה, היה על הגנרליסימו מיכאיל קוטוזוב להתמודד נגד הצרפתים שהיו על זנבם של הרוסים הנסוגים במהלך קרב בורודינו. נפוליאון נודע בכך שלא הפגין טקטיקת לוחמה גאונית במהלך הקרב והכוחות הצרפתים יצאו בסדרת התקפות חזיתיות שפירקו את קו החזית הרוסית אך במחיר של אבדות קשות. לאחר הקרב הציתו הכוחות הרוסים את מוסקבה באש והוכיחו את טעותו של נפוליאון שכן האצילים הרוסים קיבלו את פטרבורג בתור בירתם החדשה. עקב האבדות הקשות, התחזקות הצבא הרוסי ותחילת הכפור של החורף הרוסי, היה על צבאו של נפוליאון לסגת מערבה לעבר דוכסות ורשה בהבינו כי המערכה אבודה, לפחות לעת עתה.
הנסיגה לברזינה
במהלך נסיגתו הארוכה מערבה בתנאי מזג אוויר קשים, היה הצבא הצרפתי חשוף להתקפות מידי הצבא הרוסי ולפשיטות של הפרשים הקוזקים שלו, וכוחו נחלש מאוד. תוכנית הפיקוד הרוסי הייתה להקדים את הצבא הצרפתי הנסוג, לתפוס את הגדה המערבית של נהר ברזינה, ולאחר מכן לכתר ולהשמיד את צבאו של נפוליאון בגדה המזרחית של הנהר. הוא ריכז באזור זה כ-64,000 חיילים, במסגרת שני צבאות תחת פיקוד פאבל צ'יצ'אגוב (34,000 חיילים) ולואיס אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין (30,000 חיילים), ששניהם פעלו תחת הפיקוד העליון של מיכאיל קוטוזוב. הצבא הצרפתי הנסוג, שתוגבר על ידי כוח, שהושאר באזור ברזינה במהלך התקדמותו לכיוון מוסקבה בקיץ 1812, היה כמעט שווה בעוצמתו לצבא הרוסי.
חיפוש מעבר הנהר
הגנרל הפולני יאן הנריק דומברובסקי השיג שליטה על גשר למעבר הכוחות הצרפתים מעל הנהר בבוריסוב, אך כוחותיו של צ'יצ'אגוב נעו במהירות לעבר הגשר ומספרם העדיף אילץ את דמברובסקי לסגת. כאשר הקורפוס הצרפתי השני הגיע לתקוף כדי לכבוש מחדש את הגשר, הרוסים חזרו לגדה המערבית והרסו את הגשר. כשהבין את המציאות הבולטת של המצב, הורה נפוליאון לשרוף את הניירות שלו (מכתבים, רישומים וצווי ממשלה) כדי למנוע את נפילתם לידיים רוסיות. הגנרל הצרפתי קורבינו גילה מעבר לנהר בסטיאנקה מצפון לבוריסוב.
האדמירל הרוסי צ'יצ'אגוב, שתפס את הגשר בבוריסוב מדומברובסקי, קרא לכוחותיו להתפרש לאורך הצד הנגדי של הנהר. הצעד הראשון עבור הצרפתים היה להסיח את הדעת של הרוסים כדי שיוכלו לבנות את הגשרים ולעבור מעבר ללא יותר מדי קושי. ב-25 בנובמבר, קבוצה גדולה של חיילים צרפתים מהארמייה השנייה עברו דרומית לבוריסוב וניסו ליצור רעש רב כדי לשכנע את הרוסים שהמאמץ העיקרי של פעילות הצרפתים יתרחש מדרום. קצינים צרפתים הביאו בכוונה גם איכרים רוסים לחקירה אודות המעברים דרומה ואז שחררו אותם, וכמה איכרים דיווחו כדין לחיילים הרוסים על הראיונות. לא עבר זמן רב ורבים מכוחותיו של צ'יצ'אגוב החלו לנוע דרומה.
הצרפתים שצפו בתנועות אלה היו מרוממים ברוחם, וקורבינו חצה במהירות את הנהר בסטיאנקה והכניע את הכוח המשני של צ'יצ'אגוב שנותר להגן באותו קטע של הנהר. הצרפתים החלו במהרה בהקמת גשר חדש בעבר הצפוני בשביל מעבר הכוחות הצרפתים הגדולים. בשעה אחת אחר הצהריים ב-26 לחודש, גשר ראשון הושלם. הגנרלים אודינות, דומברובסקי ודומרק חצו את הנהר והקימו כוח גיבוי בגדת הנהר המערבית. כעבור שעתיים, הגשר השני הושלם והחלה העברת ארטילריה דרכו לגדה המערבית. בערב 26 בנובמבר אחד מהגשרים נשבר וחיילים צרפתים רבים נפלו למי הנהר. עד 27 לחודש הרוסים הבינו מה קורה, וצ'יצ'אגוב תקף בצד המערבי של הנהר, אך אודינות הצליח לבלות את התקפות חיל הרגלים שלו. במקביל, הגנרל הרוסי ויטגנשטיין ו-30,000 אנשיו תקפו בצד המזרחי של הנהר, אך כוחותיו של קלוד ויקטור-פרין הצליחו לבלום את ההתקפה הרוסית. לאורך כל אחד מהימים הללו המשיך מעבר הצבא וחלק וחציית הגשר במהירות האפשרית.
ב-28 לחודש אחת מהדיוויזיות של קלוד ויקטור-פרין, תחת פיקודו של הגנרל פרטונו, הקימה מערך בלימה מפני התקרבות רוסית והסדירה את החזית בבוריסוב. פרטונו קיבל הוראה לנוע חזרה למעבר בסטיאנקה כדי להגן על מעבר הכוחות, אך הוא עוכב מסיבות לא ידועות. כאשר כוחותיו החלו סוף סוף בצעדתם, הם היו בסכנת ניתוק מהצבא הראשי על ידי הכוחות של ויטגנשטיין. כוחותיו של פרטונו נסעו בדרך הלא נכונה בצומת לא מסומנת, ובסופו של דבר הצעיד את כוחותיו לעבר מוצב הרוסים. כשהתחיל להבין שהוא בדרך הלא נכונה, הוא הורה על עצירת כוחותיו והמשיך עם הצוות שלו בניסיון להבין את מיקומם. כוח פרשים רוסי הופיע לפתע ולקח את כולם בשבי. כשנעמדו בפני חוסר התקווה של המצב, שרידי הדיוויזיה נכנעו.
ההתייצבות הצרפתית
בגלל אובדן הכוחות בחיל ויקטור-פרין, האחרון החל להתקשות לעצור את ההתקפה הרוסית המתמשכת, במיוחד באגף השמאלי של המערך הצרפתי. המצב החמיר עד כדי כך שנפוליאון הורה על בריגדה שלמה, בריגדת באדן, לעבור שוב את הגשר, הפעם חזרה מזרחה כדי לתמוך בוויקטור. מהצד השני, ההתקפה הגדולה של צ'יצ'אגוב דחפה את כוחותיו של אודינות בהתמדה, אך הוא הצליח לגייס את מורל אנשיו ולהחזיק בקו אש יציב. מרשל אודינות נפצע קשה זמן קצר לאחר מכן, אך מרשל מישל נה היה בקרבת מקום ומיד קיבל את הפיקוד והמשיך להחזיק בקו. בגדה המזרחית, ויקטור-פרין המשיך להידחק לאחור עד שנפוליאון הורה על הצבתה של סוללת תותחים מסיבית בגדה המערבית כדי לכוון את הרוסים בגדה המזרחית לשחרר את האגף השמאלי של ויקטור. פעולה זאת ניפצה את תנופת ההתקפה הרוסית, והכוחות האחרונים נדחקו לאחור, אל עבר דרום-מזרח. הרוסים הפסיקו את פועלם ההתקפי, ולא יצאו עוד בפשיטות נוספות על הצרפתים בהמשך היום, במקום זאת העדיפו לחדש את ההתקפה למחרת בבוקר.
ננו נייף
ננו נייף (באנגלית: Nanoknife) - הוא ניתוח זעיר פולשני בטכנולוגיה מתקדמת באמצעות ננו-צינורית פחמן לחיתוך של תאים ביולוגיים, הגורם לחירור בלתי הפיך של קרום התא.
בטכנולוגיית "ננו נייף" מולקולרית המחוברת למספר מחטים, מעבירים לתוך הגידול זרם חשמלי בעוצמות גבוהות מאוד במשך כמה אלפיות השנייה. הזרם החשמלי יוצר פגיעה במבנה התא ובתוך מספר ימים הגוף מנקה את אותם תאים נגועים על ידי תהליך טבעי הנקרא אפופטוזה.
איברים המנותחים בשיטת "ננו נייף" הם: לבלב, כבד, ריאה, כליה, ערמונית ורקטום.
בתי החולים של וירג'יניה טק ו-אוניברסיטת קולורדו בארצות הברית היו מחלוצי השיטה בעולם.
שיטת "ננו נייף"
במקום להשתמש באנרגיית מיקרוגל, חום קיצוני או קור קיצוני, מערכת "ננו נייף" משתמשת בזרמים חשמליים לטיפול בגידולים
בעוד החולה נמצא תחת הרדמה כללית, הכירורג מחדיר עד שש מחטים דקות (אלקטרודות) בגוף המטופל וממקם אותן באופן אסטרטגי סביב הגידול. לאחר מכן, מערכת NanoKnife שולחת פולסים חשמליים או זרמים בין כל קבוצה של מחטים לנקב קבוע בגודל ננומטר, בחורים לתוך הגידול. תהליך זה, הנקרא electroporation בלתי הפיך (IRE), גורם לתאים הסרטניים להיות בלתי מאוזנים ומפעיל תאי התאבדות, ובכך להרוס את הגידול
לאחר הרס הגידול, הגוף באופן טבעי, מחליף את התאים המתים בתאים בריאים
ההליך הניתוחי נמשך בין שעתיים לארבע שעות והוא מבוצע על בסיס אשפוז. החולה מקבל טיפול אנטיביוטי לפני ואחרי ההליך כדי למנוע הידבקות.
בשנים האחרונות פרצה לעולם הרפואה שיטה ניתוחית מהפכנית וחדשה (irreversible electroporation) – IRE – nano knife: חירור בלתי הפיך של קרום התא).
הניתוח מתבצע תוך מעקב אולטרסאונד תוך ניתוחי לאחר תכנון מוקדם לפי גודל וצורת הגידול. מחדירים מספר מחטים (בין 3 ל 6, תלוי בגודל הגידול) והמכשיר מעביר את הזרם בין המחטים תוך כדי שהוא מסונכרן עם המוניטור הלבבי, כדי למנוע הפרעות קצב.
השימוש בננו-נייף אינו מיועד רק לניתוחים פתוחים, אלא שכבר בעתיד הקרוב ניתן יהיה להשתמש במכשיר גם בניתוחים לפרוסקופיים. באמצעותו ניתן יהיה להגיע לגידולים בעזרת סיטי ואולטרסאונד.
קיימות מערכות ניתוב (Navigation) אשר מבצעות אינטגרציה של בדיקות CT ו MRI ביחד עם אולטרסאונד ומאפשרות מיקום מדויק של המחטים ביחס לגידול וכלי הדם.
חולים המתאימים לשיטת "ננו נייף"
האונקולוג המטפל יכול לקבוע אם החולה מועמד להליך "ננו נייף" .
טכנולוגיה זו מתאימה ביותר ל:
תופעות לוואי בניתוחי לבלב בשיטת "ננו נייף"
תופעות לוואי וסיבוכים אפשריות כוללים כאבים שיכולים להיות מוקלים באמצעות משככי כאבים, ובעיות באכילה ושתייה, כגון צרבת. תופעות אלה אינם נמשכים בדרך כלל לאורך זמן.
"ננו נייף" בישראל
מחלוצי שיטת ניתוחי ה-"ננו נייף" בישראל:
הד"ר אריה אריש (מנהל מחלקה הפטובילרית) במרכז הרפואי תל-השומר
האורולוגים הפרופ' ג'ק בניאל, מנהל האגף האורולוגי בבית החולים בילינסון, והפרופ' דוד מרגל מנתחים בשיטה זו בניתוחי פרוסטטה (באינדיקציות הרפואיות המתאימות)
האורולוג ד"ר אנדרי נדו, מנהל היחידה לאורולוגיה לפרוסקופית בבית החולים בילינסון, מנתח בשיטה זו ניתוחי כליה.
האורולוג הד"ר אילן גיאלצ'ינסקי מהמרכז רפואי הדסה מנתח בשיטה זו בניתוחי פרוסטטה (באינדיקציות הרפואיות המתאימות)
גרטה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרב נהר יאלו (1894)
קרב נהר יאלו (ביפנית: (黃海海戰, מילולית: "הקרב הימי בים הצהוב") היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת סין–יפן הראשונה, ונערך ב-17 בספטמבר 1894, יום לאחר כיבוש העיר פיונגיאנג בתום קרב פיונגיאנג, בים הצהוב, ליד שפך נהר יאלו. בקרב השתתפו ספינות הצי הקיסרי היפני וצי בייאנג הסיני, ועל אף יתרונם המספרי בכלי שיט ובשריון, איבדו הסינים חמש ספינות.
רקע
עוד לפני קרב פיונגיאנג, רצה המשנה למלך הסיני, לי הונגז'אנג, לתגבר את חיל המצב ששהה בקוריאה. מכיוון שתשתית דרכים לא הייתה קיימת במדינה, רצה הונגז'אנג לשלוח את התגבורת ואת האספקה על סיפון ספינות צי בייאנג, הצי הסיני הקיסרי. עם זאת, הוא נתקל בהתנגדות הרשויות הקיסריות, שלא היו מוכנות לסכן את הצי המודרני של סין בקרב, ואסרו על ספינותיו להפליג מעבר לנהר היאלו, שהיווה את הגבול בין סין וקוריאה.
הצי הסיני נהנה מיתרון במספר כלי השיט, בשריון ספינותיו ובקוטר תותחיו, ובין הספינות נמצאות אוניות המערכה פרה-דרדנוט דינגיואן וז'ניואן, להן ליפנים לא הייתה מקבילה. עם זאת, כלי השיט הקטנים והקלים יותר של היפנים הקנו להם יתרון בתמרון ובמהירות, כלומר יעילות רבה יותר בים הפתוח. יתרון נוסף ממנו נהנו היפנים היה באיכות אנשי הצוות. המלחים היפנים התאמנו באופן קבוע, בניגוד למקביליהם הסינים, ששחיתות בצמרת הצבאית גרמה למחסור בתחמושת ובאספקה.
הקרב
בבוקר ה-17 בספטמבר 1894 שייטה שייטת יפנית מול חופי קוריאה. השייטת התחלקה לשתי פלגות שכללו את אוניית הדגל של אדמירל איטו "מצושימה", את הסיירות הממוגנות "צ'יודה", "איצוקושימה", "השידאטה", "פוסו", את הקורבטה "היאיי", את ספינת התותחים "אקאגי" ואת סיירת העזר "סאיקיו-מארו" בפלגה המרכזית, ואת הסיירות המוגנות "יושינו", " טקצ'יו", "אקיצושימה" ו"נאניווה" בפלגת הסיוע.
בשעה 11:40 הבחינו הספינות היפניות בשייטת הסינית שעשתה את דרכה מטיינג'ין, וליוותה שש ספינות להובלת חיילים, עליהן 7,000 חיילים, 80 תותחים ו-400 סוסי פוני, שנועדו לתגבר את פיונגיאנג, אף על פי שהקרב כבר נגמר יום לפני כן בתבוסת הסינים. השייטת הסינית כללה את אוניות המערכה "דינגיואן" ו"ז'ניואן", את הסיירות "ג'יואן", "ג'ינגיואָן", "צ'יואן", "צ'אויונג", " יאנגווי", "לאיואן" ו"ג'ינגיואֶן", שתי ספינות תותחים ושתי ספינות טורפדו.
השייטת הסינית הפליגה בקו אחד, שבמרכזו שתי אוניות המערכה. שתי הפלגות היפניות התקדמו מולה, ופלגת הסיוע פנתה לתקוף את אגפה הימני, והפלגה המרכזית - את השמאלי. בתגובה, עברו הסינים למבנה ראש חץ, שבקודקודו אוניות המערכה. ב-12:03 הניפה אוניית הדגל של איטו, מצושימה, את דגל הצי הקיסרי, שסימן את התחלת הקרב. כשהגיעה פלגת הסיוע למרחק של 6,000 מטרים מהשייטת הסינית, בשעה 12:45, פתחו האחרונים באש. פלגת הסיוע המשכיה להתקדם תחת אש, סגרה את המרחק ל-3,000 מטרים, והשיבה אש על שתי הספינות הקיצוניות במבנה הסיני, צ'אויונג ויאנגווי, ב-13:05. הפלגה היפנית המשיכה לירות תוך כדי התקדמות, וכשהגיעה למרחק 1,600 מטרים מהספינות הקיצוניות עלתה הצ'אויונג באש והחלה לנטות, ובמהרה שקעה. בשלב זה עקפה הפלגה את המבנה הסיני ורבע שעה לאחר מכן פנתה על מנת לחבור לפלגה המרכזית.
במקביל, התקשתה הקורבטה היאיי לשמור על קצב ההפלגה של שאר הפלגה, והשתרכה מאחור. דינגיואן ואחת מספינות התותחים פתחו עליה באש, אך נאלצו להפסיק לאחר שהתקרבו אחת לשנייה יתר על המידה. היאיי הצליחה לחמוק מבעד לשורה הסינית, והמתינה לשאר הפלגה, שחצתה את הקו אף היא, ופנתה לתקוף את השייטת הסינית מעורפה. בשעה 15:00 עמדו שתי הפלגות היפניות זו לצד זו, וביניהן נמצאה השייטת הסינית. אש כבדה נפתחה על דינגיואן, שהחלה לעלות באש, בעוד הז'נגיואן נסוגה מהקרב.
בשעה 15:30 נפגעה מצושימה מפגז שנורה מדינגיואן, והתפוצץ במחסן תחמושת שהוציא את אחד מתותחיה מכלל פעולה, וגרם למותם ולפציעתם של שישים אנשי צוות. הספינה נטתה ושריפה פרצה בה, אך אנשי הצוות התגברו על הנזק והשיבו את הספינה למצב פעולה. כעת שבה השייטת היפנית והפנתה את מלוא כוח האש שלה על אוניות המערכה הסיניות, אך מלבד תותחי 320 המילימטרים של צושימה, לא הצליחו הספינות האחרות לחדור את השריון העבה שהגן על אוניות המערכה.
בינתיים פתחה פלגת הסיוע במרדף אחר שאר הספינות הסיניות. בשעה 15:52 הפגיזה טקצ'יהו את ג'ינגיואָן, ולאחר שהשיגה אותה, פתחה עליה גם יושינו באש. בשעה 16:48 פרצו מספר שריפות על סיפון הג'ינגיואָן, והיא החלה לנטות. לאחר זמן קצר הרעיד את הספינה פיצוץ אדיר, שככל הנראה היה חדר הדוודים שלה, והיא שקעה במהרה.
לקראת השקיעה נסוגו שני הצדדים. סאיקיו-מארו, אקאגי והיאיי שניזוקו שבו לבסיסן, ומצושימה הפליגה למספנת הצי בקורה. מכיוון שבשייטת הסינית היו באותה עת ספינות טורפדו נוספות, החליטו היפנים שלא לערוך התקפה לילית, ולפיכך החליטו להמתין לבוקר. בבוקר ה-18 בספטמבר שבה השייטת היפנית לאזור הקרב, אך לא הצליחה לאתר את השייטת הסינית, מלבד את הסיירת יאנגווי, שעלתה על שרטון, וטובעה באמצעות טורפדו. ליפנים התברר שבמהלך הלילה נסוגו הספינות הסיניות לנמל פורט ארתור, על מנת להימנע מעימות נוסף.
תוצאות הקרב
הנפגעות העיקריות בצד היפני כללו את מצושימה, היאיי, אקאגי וסאיקיו-מארו. ספינות נוספות ספגו נזקים קלים. לעומת זאת, איבדו הסינים חמש ספינות (ג'ינגיואן, צ'יואן, יאנגווי, צ'אויונג ואחת מספינות התותחים), שלוש ספגו נזקים כבדים, ובסך הכל נהרגו 850 אנשי צוות ו-500 נפצעו. צי בייאנג נסוג לנמל לוּ'שׁוּנְקוֹאוּ, ומאוחר יותר לנמל ווייהאיוויי, שם הושמד סופית בקרב ווייהאיוויי.
ברמה הבינלאומית, זכה הניצחון היפני לשבחים גם ממעצמות אירופה, ועיתונים רבים דיווחו אודותיו. עם זאת, היועצים הזרים של צי בייאנג זכו אף הם לשבחים על שהצליחו לחלץ את אוניות המערכה הסיניות ללא נזק רב, ועל שגרמו לסינים להילחם עד סוף הקרב ולא לסגת.
מתקפת נגד
מתקפת נגד או התקפת נגד היא טקטיקה אפשרית לתגובה על התקפה. מטרותיה של מתקפת נגד יכולות להיות שיבוש מתקפת אויב במהלכה ("מתקפת שיבוש"), שלילה או סיכול יתרונות שהאויב השיג במהלך התקפתו, בדרך כלל על ידי כיבוש מחדש של שטח או השמדת כוחות אויב. תנאי חשוב להתקפת נגד מוצלחת הוא התאוששות וצבירת הכוח אצל המגן.
אמירה המיוחסת לנפוליאון בונפרטה ומעידה על החשיבות שייחס לצורת קרב זו היא "הסכנה הגדולה ביותר הנה ברגע הניצחון". מתקפת נגד עשויה לנצל עייפות, שאננות, חוסר עירנות או מלאי תחמושת ו/או דלק מצומצם אצל אויב ולשלול ממנו פירות ניצחון שנוצר זה עתה. ארדאן די פיק, בהתייחסו למתקפות נגד, אמר: "גנרל, או אף קפטן פשוט, המעסיק את כל כוחותיו בהסתערות על נקודה, יכול בוודאות לראות אותה נכבשת חזרה במתקפת נגד מאורגנת של ארבעה אנשים ורב"ט"
משאל העם על עצמאות דרום אוסטיה (2006)
משאל העם על עצמאות דרום אוסטיה הוא משאל עם לעצמאות שנערך בדרום אוסטיה ב־12 בנובמבר 2006, בשאלה האם להיפרד מגאורגיה.
משאל עם
המצביעים במשאל העצמאות שערך טשינוואלי ענו על השאלה: "האם על הרפובליקה של דרום אוסטיה לשמור על מעמדה הנוכחי כמדינה עצמאית ולהיות מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית?".
תוצאות
ב־13 בנובמבר 2006 הודיעה ועדת הבחירות המרכזית בדרום אוסטיה על תוצאות משאל העם. 99% מהמצביעים תמכו בעצמאות.
תגובות
ממשלת גאורגיה הכריזה על הבחירות ועל משאל העם כבלתי חוקיים, אך האמינה כי הוא תומך באיחוד ההצלה של האוסטים, הארגון המופקד על קיום הבחירות החלופיות. קוקואיטי האשים לפיכך את ממשלת גאורגיה בקיום הבחירות החלופיות שמטרתן "חלוקת העם האוסטי".
ב־12 בספטמבר 2006, יו"ר הדומה הרוסית, בוריס גריזלוב, בירך על משאל העם בדרום אוסטיה והודיע כי חברי הפרלמנט הרוסי יצפו בתהליך ההצבעה. ב־13 בספטמבר 2006 פרסם שר המדינה הגאורגי לענייני יישוב סכסוכים, מרב אנטדזה, הצהרה וגינה את הצהרתו של גריזלוב כ"הצהרה הרסנית".
הנציג המיוחד של האיחוד האירופי בדרום קווקז, פיטר סמנבי, אמר במוסקבה, ב־13 בספטמבר 2006, כי משאל העם לא יתרום להליך יישוב הסכסוך בדרום אוסטיה.
המפלגה הדרום-אפריקאית (איחוד דרום אפריקה)
המפלגה הדרום-אפריקאית (באנגלית: South African Party ובאפריקאנס: Suid-Afrikaanse Party) הייתה מפלגה פוליטית מרכז-ימין אפריקאנרית בדרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1934. היא הוקמה כמיזוג של ארבע מפלגות דרום-אפריקאיות ותיקות: המפלגה הדרום-אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד ממושבת הכף, מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'. מפלגות אלו פעלו במושבות הבריטיות השונות בדרום אפריקה החל משלהי המאה ה-19, ואף שלטו בהן לפרקים במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
היסטוריה
בשנת 1924 היא הובסה על ידי המפלגה הלאומית ומצאה עצמה בספסלי האופוזיציה. בשנת 1934 היא התמזגה אל תוך המפלגה המאוחדת. לאורך מרבית שנות קיומה ניהלה המפלגה מאבק עם המפלגה הלאומית על בכורת השלטון. למרות שבדומה למפלגה הלאומית זוהתה המפלגה הדרום-אפריקאית עם הציבור האפריקאנרי וכמוה גם היא ראתה את עצמה כמי שתפקידה להגן על מעמדו, היה ביניהם שוני בולט. בעוד המפלגה הלאומית קידמה מצע שמרני לאומני שדגל בהתנתקות מבריטניה ובהקמת רפובליקה, המפלגה הדרום-אפריקאית פנתה אל כלל הציבור הלבן בדרום אפריקה ושאפה לטפח זהות לבנה כלל דרום-אפריקאית. בנוסף, המפלגה הדרום-אפריקאית נחשבה לליברלית יותר, ויחסה לבריטניה ושייכותה של דרום אפריקה למלוכה הבריטית היה חיובי בדרך כלל.
ג'ון אמייצ'י
ג'ון אוזומה אקווגה אמייצ'י (באנגלית: John Uzoma Ekwugha Amaechi; נולד ב-26 בנובמבר 1970) הוא פסיכולוג, יועץ וכדורסלן עבר אנגלי. שיחק כדורסל באופן פעיל בין השנים 1995–2003, ולאורך 5 עונותיו בליגת ה-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 6.2 נקודות ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2007 חשף בספרו האוטוביוגרפי "Man in the Middle" כי הוא הומוסקסואל, ובכך הפך לשחקן ה-NBA הראשון אי פעם אשר יוצא מהארון.
נעורים וקריירת מכללות
אמייצ'י נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, לאם אנגליה ואב ניגרי משבט האיגבו. בצעירותו חי עם אמו בעיר סטוקפורט אשר במנצ'סטר רבתי, ולקראת לימודיו התיכוניים חזר לארצות הברית על מנת להתמקצע ככדורסלן, ב"תיכון סנט ג'ון" שבטולידו, אוהיו.
בשנת 1990 החל ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, אולם בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה מיעט לשחק, וקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בשנת 1991 עבר ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, ולאחר הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה – "פן סטייט ליטני ליונס". בשלוש עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים מרשימים של 15.6 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לטורניר אליפות המכללות. בסיום עונתו האחרונה, 1994/1995, נבחר לחמישיית העונה של מחוז Big Ten.
קריירת משחק מקצועית
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 1995, חתם אמייצ'י על חוזה בקבוצת קליבלנד קאבלירס. לאורך עונתו היחידה בקליבלנד שותף ב-28 משחקים, וקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 1996–1999 שיחק לתקופות קצרות בקבוצות שולה באסקט מהליגה הצרפתית, פנאתינאיקוס מהליגה היוונית, וירטוס בולוניה מהליגה האיטלקית "שפילד שארקס" מהליגה הבריטית ולימוז' מהליגה הצרפתית. ב-22 משחקיו ביורוליג עם פנאתינאיקוס ובולוניה העמיד אמייצ'י ממוצעים של 9.7 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1999 חזר לשחק ב-NBA, כאשר חתם על חוזה באורלנדו מג'יק. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-53 משחקים, וקלע שיא קריירה של 10.5 נקודות למשחק. לקראת עונת דחה הצעת חוזה בסך כ-17 מיליון דולר מהלייקרס, לטובת מימוש אופציית ההישארות באורלנדו (בסך כ-600,000 דולר), בטענה ש"זה הדבר הנכון לעשות".
ביולי 2001 חתם על חוזה ל-4 עונות ביוטה ג'אז, אך בשל יכולתו המאכזבת (2.6 נקודות למשחק) הועבר בסיום עונת לניו יורק ניקס, ממנה שוחרר באופן מיידי. באותו הקיץ פרש אמייצ'י ממשחק, בגיל 32.
חייו האישיים
לאחר פרישתו ממשחק הקים אמייצ'י חברה בשם "Amaechi Performance Systems", בה הוא משמש כפסיכולוג וכיועץ.
בפברואר 2007 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Man in the Middle", בה תיאר את קשייו כספורטאי הומוסקסואל בארון. בכך היה ההומוסקסואל המוצהר הראשון אשר שיחק בעברו בליגת ה-NBA. בשנת 2013 יצא מהארון שחקן וושינגטון ויזארדס, ג'ייסון קולינס, אשר הפך בכך לשחקן ה-NBA השני אשר יוצא מהארון, והראשון אשר עושה זאת בעודו שחקן פעיל.
בשנת 2011 הוענק לאמייצ'י תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), כהוקרה על תרומתו לספורט ועל פעילותו ההתנדבותית בממלכה המאוחדת.
התגובות ליציאה מהארון
בתגובה ליציאתו מהארון של אמייצ'י, נשאל כדורסלן העבר טים הארדוויי לגבי התמודדות תאורטית שלו עם חבר לקבוצה הומוסקסואל, והגיב בחריפות: "ראשית, לא הייתי רוצה אותו בקבוצה שלי. שנית, אם הוא היה בקבוצה שלי הייתי מתרחק ממנו כי אני לא חושב שזה בסדר ואני לא חושב שהוא צריך להיות בחדר ההלבשה. הייתי דורש שיעבירו אותו לקבוצה אחרת, או שיעבירו אותי. אם יתר שחקני הקבוצה מבולבלים ולא יכולים להתרכז ותמיד דואגים בגללו בחדר ההלבשה או על המגרש, יהיה להם קשה להתחרות ולקבל אותו כחבר לקבוצה". כשנשאל, בתגובה, האם הוא הומופוב, השיב: "אני שונא הומואים. אני לא אוהב להיות לידם. כן, אני הומופוב. אני לא חושב שזה צריך להיות קיים בעולם, או בארצות הברית. אני לא אוהב את זה".
בניגוד להארדוויי, שחקנים רבים הביעו תמיכה באמייצ'י וביציאתו מהארון; גרנט היל, אשר שיתף עמו פעולה באורלנדו מג'יק, אמר כי "המעשה של ג'ון עשוי להעניק לשחקנים הומוסקסואלים אחרים את הרגשת הנוחות והביטחון לצאת מהארון גם כן, בין אם כשחקנים פעילים או לאחר הפרישה ממשחק". גם שחקן העבר צ'ארלס בארקלי הגיב בחיוב: "זה לא צריך להיות עניין גדול לאף אחד. אני יודע ששיחקתי לצד שחקנים הומוסקסואלים, וזאת לא צריכה להיות הפתעה או בעיה לאף אחד".
כרטיס חופש
כרטיס חופש או כרטיס חופשה (באנגלית: Ticket of leave) היה מסמך שנתן שחרור על-תנאי ומספר חירויות, שהונפק לנידונים שהראו שניתן לסמוך עליהם. במקור, הכרטיס הונפק בבריטניה, ומאוחר יותר הותאם על ידי ארצות הברית, קנדה ואירלנד.
אוסטרליה
מערכת כרטיס החופש הוצגה לראשונה על ידי המושל, פיליפ גידלי קינג, ב-1801. מטרתה העיקרית של המערכת הייתה להפחית את הנטל על הממשלה הקולוניאלית החדשה שמספקת מזון מהחנויות המוגבלות של הממשלה לנידונים שהוגלו בעיקר מאנגליה למושבות העונשין ניו סאות' ויילס וטסמניה באוסטרליה. נידונים שהיו מסוגלים לפרנס את עצמם קיבלו כרטיס חופש. הכרטיסים ניתנו גם כפרס על התנהגות טובה, שאפשרה למחזיקים לחפש עבודה במחוז מוגדר, אך לא לעזוב אותה ללא אישור הממשלה או השופט האחראי על המחוז. כל חילופי מעסיק או מחוז נרשמו באותו כרטיס חופש.
במקור, כרטיס החופש ניתן ללא כל קשר לתקופת העונש שאותו ריצה נידון. למספר "נידונים ג'נטלמנים" הונפקו כרטיסי החופש עם הגעתם למושבה. החל מ-1811, החלו להוסיף עבודת עונשין לנידונים, וב-1821, המושל תומאס בריסביין, הציג תקנות המפרטות כי כרטיס החופש יינתן לפי מספר השנים שאותו נידון קיבל:
לאחר ריצוי העונש המקורי המלא, תינתן "תעודת חופש" על פי בקשה של הנידון. אם הנידון קיבל גלות לכל החיים, הנידון היה יכול לקבל כרטיס יציאה או חנינה על-תנאי או מלאה.
בעלי כרטיסי חופש הורשו להתחתן או להביא את משפחותיהם מבריטניה ולקנות דברים, אך הם לא הורשו לשאת כלי נשק או לעלות על אונייה. נידונים שעמדו בתנאי כרטיס החופש עד לסיום מחצית מתקופת מאסרם, היו זכאים לחנינה על-תנאי, שהסירה את כל המגבלות למעט איסור יציאה מהמושבה. נידונים שלא עמדו בתנאי הכרטיס שלהם, היו יכולים להיעצר ללא צו משפטי, להישפט ללא פנייה לבית המשפט העליון, ולוותר על רכושם. את כרטיס החופש היה צריך לחדש מדי שנה. אלו שקיבלו את כרטיס החופש נאלצו להשתתף במפקדי נוכחות וכנסיות. הכרטיס עצמו היה מסמך מפורט ביותר שפירט, בין השאר, את המקום והשנה בה נשפט הנידון, את שם האונייה בה הוא הוגלה לאוסטרליה ומשך גזר הדין. בנוסף, בכרטיס החופשה היה גם תיאור פיזי מלא של הנידון, יחד עם שנת לידתו, העיסוק הקודם ואיפה נולד.
לכרטיס החופש היו שני עותקים:
לדברי קצין הצי המלכותי הבריטי, אלכסנדר מקונוצ'י, כרטיסי החופש יכלו להיות מושעים באופן מסכם בגלל "האי-סדרים הקטלניים" ביותר, ו-"שיעור גדול מאוד" של החזרות של כרטיסי חופש כתוצאה מעבודה ממשלתית.
קנדה
ב-11 באוגוסט 1899, חוקק הפרלמנט הקנדי חוק למתן שחרור מותנה של נידונים - חוק כרטיס חופש.
חוק זה התבסס כמעט מילה במילה על החקיקה הבריטית המקורית. באותו חוק, לא הייתה שום התייחסות למטרה של שחרור על-תנאי, אם כי בדרך כלל ניתן כרטיס חופש כסוג של חנינה.
בתחילת הדרך, המושל העניק שחרור על-תנאי בעצת הקבינט בכללותו. מאוחר יותר, תוקן החוק כך שהסמכות לייעץ למושל הכללי הוגבלה לשר המשפטים בלבד. תיקון החוק קבע סטייה משמעותית מהנוהג המסורתי בשימוש בחנינות. החוק היה ניסיון להפריד בין החלטות השחרור לפוליטיקה. למרות זאת, מאחר שהחלטה על שחרור על-תנאי היה עדיין בידי שר נבחר, לדעת הקהל הייתה השפעה חזקה, ולעיתים גם הייתה מוטלת בספק.
בתחילת המאה ה-20, קנדה ייושבה בדלילות. היה קשה לעקוב אחרי גברים בעלי כרטיס חופש, והרשויות הסתמכו על חניונים שידווחו מדי חודש למשטרה. היו לכך חסרונות, וכאשר התנועה הנוצרית-פרוטסטנטית, צבא הישע, הציעה לקחת על עצמה את הפיקוח על השחרור על-תנאי במקומות מסוימים, משרד המשפטים שמח לקבל זאת. קציני הארגון פעלו כקצינים האחראים לשחרור עד לביטול התפקיד ב-1931.
ב-7 במרץ 1939, הועברה בפרלמנט הקנדי הצעת חוק C-34. הצעת חוק זו תיקנה את חוק העונשין ויצרה וועד מנהלי המונה שלושה חברים שיהו אחראים לכך.
אירלנד
ולטר קרופטון ניהל את מערכת כרטיסי החופש האירית.
סמיון בוגדנוב
סמיון איליץ' בוגדנוב (29 באוגוסט 1894 - 12 במרץ 1960) היה קצין בכיר בצבא האדום, פיקד על כוחות שריון במהלך מלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא האדום.
קריירה צבאית
בוגדנוב נולד ב-29 באוגוסט (17 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1894 בסנט פטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הרוסית. בשנת 1915 התגייס בוגדנוב לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ובמהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. במאי 1932 מונה בוגדנוב למפקד החטיבה הממוכנת ה-134, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-45, ופיקד עליה עד אוקטובר 1935. בשנת 1938 נעצר בוגדנוב ונידון לשנתיים מאסר, אך עד מהרה קיבל חנינה.
מלחמת העולם השנייה
ב-22 ביוני 1941 היה בוגדנוב מפקד חטיבת הטנקים ה-30, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית, ולחם עמה במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק. לאחר מכן מונה לסגן מפקד הארמייה החמישית, ולחם עמה במהלך הקרב על מוסקבה. בשנת 1942 מונה בוגדנוב למפקד הקורפוס הממוכן ה-6, ובשנת 1943 מונה למפקד ארמיית הטנקים השנייה, שהפכה בהמשך לארמיית המשמר המשוריינת השנייה. בוגדנוב לחם עם הארמייה שבפיקודו במהלך מבצע קוטוזוב, ולאחר מכן בקרבות באוקראינה, ובכלל זה קרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן לחם עמה במבצע לובלין-ברסט, מבצע ויסלה-אודר, ולבסוף לחם עמה בקרב על ברלין.
לאחר המלחמה
ב-12 במרץ 1960 מת בוגדנוב בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מפלגת הקואליציה הלאומית
מפלגת הקואליציה הלאומית (בפינית:Kansallinen Kokoomus, בשוודית:Samlingspartiet) היא אחת מארבע המפלגות הגדולות בפינלנד, הדוגלת בשמרנות ובליברליזם. המפלגה פופולרית מאוד באזוריה העירוניים של המדינה, וחלשה באזוריה הכפריים.
על פי מצע המפלגה, חירויות האדם אמורות להיות במרכז השיקולים הלאומיים. מבחינה בינלאומית, המפלגה תומכת בחיזוקו של האיחוד האירופי. המפלגה תומכת בהגירה המבוססת על העבודה, אך רבים מאנשיה תומכים בהגבלת ההגירה.
היסטוריה
מפלגת הקואליציה הלאומית נוסדה ב-9 בדצמבר 1918, מעט לאחר מלחמת האזרחים הפינית. בשנות ה-20 וה-30 היה חשש גדול במדינה מפני ההשפעה הסובייטית, דבר שהוביל להפיכתן של עמדות שמרניות לנפוצות מאוד בחברה הפינית. חלקים מהחברה תמכו בפשיזם, וחלקים תמכו במפלגה זו. שתי המפלגות ההיסטוריות האחרות של פינלנד הן פינלנד, מפלגת המרכז ומפלגת הפינים. החל מ-11 ביוני 2016 יושב ראש המפלגה הוא פטרי אורפו. מצע המפלגה דוגל ב"חירות, אחראיות ודמוקרטיה, שיוויון הזדמנויות, חינוך, סולידריות, סובלנות ודאגה לזולת",המפלגה תומכת ברב-תרבותיות ובזכויות הלהט"בים. בשנים 1966-1987 נשארה המפלגה באופוזיציה.
רכס סיפל
רכס סיפל או מצוק סיפל (באנגלית: Siple Ridge) הוא רכס גבוה, בהרי קוורטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 6 קילומטרים, רוחבו של הרכס 0.9 קילומטרים.
גובהו של הרכס 2,570 מטרים מעל פני הים.
פסגת הרכס מכוסה קרח, אולם מקומות רבים בצוקיו התלולים אינם מכוסים קרח.
הרכס הוא הצפוני מבין שני הרכסים היוצאים מהר פד'ר.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1992 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמה של רות ג'י. סיפל (Ruth J. Siple), אלמנתו של חוקר אנטארקטי הידוע פול סיפל, שהיה נשיא הכבוד ותומך פעיל של החברה האנטארקטית; ואורח הכבוד בחנוכת התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט ב -9 בינואר 1975.
מעיין הנצח (סרט, 2002)
מעיין הנצח (באנגלית: Tuck Everlasting) הוא סרט פנטזיה רומנטית אמריקאי משנת 2002 בבימויו של ג'יי ראסל, עם אלקסיס בלדל, ג'ונתן ג'קסון, בן קינגסלי, ויליאם הארט, סיסי ספייסק,איימי אירווינג וסקוט בירסטו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הילדים רב המכר "מעיין הנצח" של נטלי באביט משנת 1975.
הספר והספר עוסקים ברעיון חיי הנצח על היתרונות והחסרונות שבהם.
לאורך הסרט יש קטעי קריינות של השחקנית אליזבת שו. הסרט לא הוקרן באולמות הקולנוע בישראל.
תקציר העלילה
שנת 1914, בפאתי העיירה טריגאפ (שם פיקטיבי) במרילנד גרה משפחת פוסטר האמידה - האם (איימי אירווינג), האב (ויקטור גרבר), הבת וויני (אלקסיס בלדל) והסבתא. וויני היא בת 15 והוריה לוחצים עליה לעבור לפנימיה נגד רצונה.
באחד הוויכוחים היא בורחת מהבית ומשוטטת ביער השייך למשפחתה. לפתע היא רואה בחור צעיר ונאה שותה ממימי מעיין שנובע מתחת לעץ. הצעיר מציג את עצמו בשם ג'סי טאק. כעבור זמן קצר מופיע אחיו מיילס חמור סבר, מעלה את וויני על סוס ומביא אותה לבית משפחת טאק.
הוא מציג את וויני לפני אביו אנגוס טאק (ויליאם הרט) ואמו מיי (סיסי ספייסק). הם מגלים לה את הסוד הכמוס של המעיין שמי ששותה ממנו זוכה לחיי נצח, אינו סובל ממחלות ולא נפצע מיריות או נכישות נחש. ג'סי מגלה לה כי למעשה הוא בן 104 וכן יישאר כל הזמן.
מתפתח רומן אהבה בין וויני לג'סי והוא מציע לה לשתות ממימי המעיין אך אנגוס טאק לוקח אותה לשיחה אינטימית על סירה באגם ומגלה לה כי גם חיי נצח הם סבל מתמשך וכי יש לקבל את המוות כחלק ממעגל החיים. הוא מגלה לה כי היא הזרה היחידה היודעת את הסוד הזה ואם הוא יתגלה יבואו המונים לשתות מהמעיין כדי לזכות בחיי נצח.
לעיירה מגיע זר בחליפה צהובה (בן קינגסלי). הוא שמע מסבתו על משפחת טאק והמעיין, ומגלה את מקום מגוריהם ביער.
הוא מגיע לבית משפחת פוסטר ומודיע כי הוא יכול למצוא את וויני תמורת ויתור של מר פוסטר על חלקת היער לטובתו והם מסכימים מחוסר ברירה.
הוא מגיע לבית משפחת טאק ורוצה שיגלו לו את מקום המעיין. מתחולל מאבק והוא יורה בג'סי שכאמור לא נהרג. מיי תופסת רובה וחובטת בראשו והורגת אותו. מגיע למקום אנשי העיירה. וויני נפגשת עם אביה ושוטר אוסר את מיי ואנגוס. מי נדונה לתלייה.
בלילה חשוך וסוער מצליחה וויני להגיע לתחנת המשטרה ואומרת לשריף שרודפים אחריה. הוא יוצא ורואה שתי דמויות שחורות (ג'סי ומיילס) שקמות לאחר שירה בהן. מרוב פחד הוא בורח וויני נכנסת לתחנה ומשחררת את מיי ואנגוס.
הם נפרדים וג'סי מבקש מוויני לשתות ממימיי המעיין. סבתה של ווינר מתה וויני משתתפת בהלוויה ומנחמת את אמה. היא מבינה שהמוות הוא חלק מחיי אדם. כשהיא הולכת לשתות ממימיי המעיין היא מסתכלת בדמותה הנשקפת במים ומחליטה לא לשתות.
כעבור 85 שנים מגיע ג'סי לעיירה - בחור צעיר ויפה על אופנוע. הוא מגיע לבית הקברות ומתבונן במצבתה של וויני עליה כתוב - " וויניפרד פוסטר ג'קסון 1999 - 1899 - אשה יקרה ואמא יקרה".
המסדרון
"המסדרון" הוא כתב-עת ישראלי לשירה ופרוזה, תרבות ואמנות בעריכת הסופר, המשורר והאמן יאיר בן-חיים. יצא לאור לראשונה באוקטובר 2014, ב'חדרים-הוצאה לאור'. מדי שנה יוצאים לאור שני גיליונות במהדורה מודפסת. נכון לחודש יוני 2023 ראו אור 17 גיליונות של כתב-העת.
תיאור
בהצהרת הכוונות פרסם בן־חיים בגיליון הבכורה את הדברים הבאים: "זוהי במה לאמנים וליוצרים שחלקם לא זכו עד היום לחשיפה לצד אמנים ומשוררים מוכרים, מתוך כוונה לתת לקהל שוחרי התרבות והאמנות קולאז’ תרבותי מגוּון ככל האפשר". כתב-העת מכיל ריאיון מרכזי עם סופרים, משוררים ואמנים, רשימות ביקורת על ספרים, פרסום שירי משוררים, פרסום סיפורים, אמן אורח, שיצירותיו מעטרות את עמודי הגיליון, ותרגום שירה עולמית.
בגיליון 1 נערך עם ההיסטוריון וחוקר הספרות פרופסור הלל ברזל, ריאיון עם צאת ספרו ליריקה - שירת ארץ-ישראל. פורסם המאמר "השירה כמוה כציור-האמנם?" פרי עטה של ד"ר נורית צדרבוים. בגיליון 2 נחשף בראיון "' תג המחיר '", של האמן בני אפרת. המשורר, הסופר והעורך מתי שמואלוף, שמזה כמה שנים חי בברלין, חושף בראיון בגיליון 3 איך בחזונו הוא רואה 'אופק חדש לישראליות'. הסופר, המשורר והעורך אורציון ברתנא פרופסור לספרות עברית מספר בראיון בגיליון 7 איך הוא חווה את ההשלמה בחייו ומחפש את 'הדבר הבא בו תיווצר חבירה לכתיבתו'.
בגיליון 3 התפרסם מאמרה של ד"ר רות דורות, העוסק בשאלה "מהי אמנות טובה", מתוך נקודת ההנחה כי האמנות הפוסט-מודרניסטית, טרפה את קלפי התשובות הקלאסיות לנושא זה, פורשת ד"ר רות דורות את משנתה.
המסדרון מארח אמן שיצירותיו מעטרות את עמודי הגיליון ולעיתים אף את השער. בין האמנים: אוריאל קזס אמן ישראלי בינלאומי שחי באיביזה, התארח בגיליון 5, המאפיין את יצירותיו הוא סגנון ה- 'יודאיקה מודרנית'. בגיליון 6 התארחה האמנית הסופרת והמשוררת ד"ר נורית צדרבוים, צילומים מתוך תערוכתה הייחודית 'שאון של חול מתקתק בשקט' מעטרים את הגיליון התערוכה הוצגה ב'ארט גלרי הוטל' בחיפה, מלון קונספט בסגנון הבאוהאוס, שמתקיימות בו תערוכות במרחבי חמש קומותיו. "ראיון אישי עם נורית צדרבוים מאת: יאיר בן-חיים". הפסלת ימימה גרינשפון האמנית האורחת בגיליון 8 שצילומי פסליה מעטרים את הגיליון ואף את השער "בראיון אישי "כוחה של האמנות".
במסגרת מדור 'חדש על המדף' הובאו סקירות רבות על ספרים חדשים, ביניהם: סקירה של ברכה רוזנפלד על ספר השירה "לוּ היה לי צ'לו" של המשוררת ליאורה בן־יצחק. סקירותיו של יאיר בן־חיים על ספרי השירה "תאהב, רק מפרטי" ספרו של המשורר טל בלו. ספר השירה 'מילים כעת' של המשוררת אידה צורית. הרומן 'ארץ השמש - העולם על פי קיונו' של הסופר והמשורר עופר ירמינובסקי. רשימה של בלפור חקק על ספרה של הסופרת לילי פרי ברבורים בג'רוזלם ביץ' הספר נכלל ברשימת המועמדים לפרס ספיר.
במסגרת מדור 'שירה עולמית' הובאו תרגומים של משוררים מהעולם, ביניהם: השיר 'התליין' (The Hangman), קלאסיקה אמריקנית של המשורר האניגמטי מוריס אוגדן, זכה למספר תרגומים לעברית מאז נכתב, לפני למעלה מ-60 שנה. בגיליון הבכורה של כתב-העת המסדרון פורסם תרגומה של שרית שץ, משוררת, עורכת ויוזמת 'החוג לשוחרי שירה'. שיריה של המשוררת הפולניה קריסטינה לנקובסקה בתרגום המשוררת ברכה רוזנפלד. שיריה של המשוררת הפינית סירקה טורקה, בתרגומו של המשורר והמתרגם רמי סערי. שיריהם של המשוררים הפולנים: זופיה זראוביאנקה, לֶשֶׁק אלקטורוביץ, אדם זַגַייבסקי ואווה אלז'בייטה נובקובסקה בתרגומה של ברכה רוזנפלד. שיריהם של המשוררים הפולנים: לסלאב פאלצקי, אנדז'יי בורסה, טדאוש טקאצ'ישין-דיצקי, והמשוררת יואנה לך בתרגומה של ענת זגורסקי-שפרינגמן. שירתה של המשוררת האמריקאית 'ג'יין הירשפילד' בתרגום ברכה רוזנפלד. שיריה של המשוררת אנה אחמטובה, פורסמו בגרסתם המקורית בתרגומה של חגית בת אליעזר. שיריו של המשורר הפיני פֶּקָּה קִיטוֹמָקִי בתרגום רמי סערי מפינית לעברית.
פרופ' נורית גוברין פרסמה מאמרים אחדים ב"המסדרון", ואלה קובצו בכרך ז' של ספרה 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה'. בשער השלישי – 'דורות בשירה' פורסמו שתי רשימות: הראשונה, "שירה מלווה היסטוריה" (עמ' 139) על שירתם של המשוררים הרצל ובלפור חקק. רשימה זאת פורסמה בגיליון מס' 4 של 'המסדרון'. הרשימה השנייה, "מילים הן מסווה" על שירי יאיר בן-חיים (עמ' 149) רשימה זאת פורסמה בגיליון מס' 7 של 'המסדרון'. בשער הרביעי – 'דורות בפרוזה', פורסמה רשימה שלישית על "'בול נחמה – עם הופעת בול לזכרה של נחמה פוחצ'בסקי'", (עמ' 195) רשימה זאת פורסמה בגיליון מס' 3 של 'המסדרון'. הרשימה הרביעית שפורסמה היא: 'כתבי העת העבריים אז והיום' (עמד' 524) רשימה זאת פורסמה בגיליון מס' 5 של 'המסדרון'.