cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיון
היסטוריה
בשנת 1930 קיבל ויליאם הרמנסון פטנט על תיון עשוי נייר שניתן לאטימה באמצעות חום. שקית התה המלבנית הנפוצה בתקופה המודרנית לא הומצאה עד שנת 1944. לפני כן, שקיות תה דמו לשקים קטנים.
פעילויות הקשורות לתיונים
העיסוק בקיפול שקיות התה החל בהולנד ולעיתים קרובות נזקף לזכותו של טייני ואן דר פלאס Tiny van der Plas. מדובר בסוג של אוריגמי שבו מקופלים ריבועים זהים של נייר עם דוגמת (אשר חתוכים מקדמת העטיפות של שקיות התה), ואז מסדרים אותם ברוזטות. לרוזטות אלה משתמשים בדרך כלל לקישוט כרטיסי ברכה. פעילות זו הפכה למלאכה פופולרית בארצות הברית ובבריטניה מאז שנת 2000.
מדעני קרקע השתמשו בשקיות תה סטנדרטיות כדי למדוד את שיעור הפירוק של חומרים אורגניים בקרקעות שונות.
צ'פסטו
צ'פסטו (באנגלית: Chepstow; בוולשית: Cas-gwent) היא עיירה במחוז מונמות'שייר בוויילס שבדרום-מערב האי הבריטי על הגבול עם מחוז גלוסטרשייר באנגליה. היא שוכנת על הנהר ויי, כ-3 קילומטרים משפך הנהר לנהר סוורן וסמוך לקצה המערבי של גשר סוורן. העיירה שוכנת במרחק של 26 קילומטרים מזרחית לניופורט, 45 קילומטרים מזרחית-צפון-מזרחית לקארדיף, בירת ויילס, 29 קילומטרים צפונית-מערבית לבריסטול ו-180 קילומטרים מערבית ללונדון.
טירת צ'פסטו, השוכנת על קצה צוק מעל לנהר ויי המשקיף אל הגשר העתיק על הנהר, מתוארת לעיתים קרובות כטירת האבן העתיקה ביותר ששרדה בבריטניה. הטירה הוקמה על ידי ויליאם פיצאוסברן (William FitzOsbern, 1st Earl of Hereford) מיד לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בתור אחוזת ספר, והורחבה במאות השנים אחר-כך עד שנחרבה לאחר מלחמת האזרחים האנגלית. הוקם גם מנזר בנדיקטיני קטן בתחומי היישוב המבוצר שהיה המרכז של שלטון המרקיז של סטריגוויל (Striguil, שמה הקודם צ'פסטו). הנמל של צ'פסטו התפרסם בימי הביניים בשל יבוא יינות, ומרכז ראשי לייצוא של עץ וקליפת עצים, מהיערות הסמוכים בעמק ויי ויער דין. בשלהי המאה ה-18 הייתה העיירה מרכז של תיירות מוקדמת כחלק מ"מסלול ויי", ותעשיית התיירות ממשיכה להיות חלק חשוב בכלכלת העיירה. תעשיות חשובות נוספות כללו בניית אוניות, אחת מהמספנות הלאומיות של מלחמת העולם הראשונה הוקמו בעיירה, והנדסת מכונות כבדות כולל בניית חלקי גשרים, ובהווה בניית מגדלי טורבינות רוח. צ'פסטו מפורסמת במסלול מרוצי הסוסים, ומארחת את התחרות השנתית הקרויה Welsh Grand National כל שנה מאז 1949.
ב-2001 התגוררו בעיירה 10,821 תושבים שמספרם עלה ל-12,350 ב-2011. אל העיירה מוביל כביש M48, והנגישות לערים בריסטול, ניופורט וקארדיף פירושה שעוברים דרכה מספר נוסעים רב. העיירה מנוהלת על ידי המועצה המקומית של מונמות'שייר, ושייכת למחוז הבחירה לפרלמנט הבריטי מונמות' ולמחוז הבחירה מונמות' לבחירות לאספת המחוקקים של ויילס. צ'פסטו שוכנת על הגדה המערבית של הוויי, בעוד שהכפרים הסמוכים שבגדה המזרחית של הנהר טטסהיל (Tutshill) וסדברי (Sedbury) שוכנים באנגליה.
אטימולוגיה
השם צ'פסטו נגזר מביטוי באנגלית עתיקה "Ceap/Chepe stowe", שפירושו שוק או מרכז מסחר. המילה "stow" מציינת בדרך כלל מקום בעל חשיבות מיוחדת, והשורש "Chep" הוא מאותו מקור כמו בשמות מקומות אחרים דוגמת צ'יפינג סודברי (Chipping Sodbury) וצ'יפסייד (Cheapside). השם תועד לראשונה ב-1307, אבל ייתכן שהאנגלים השתמשו בשם כבר במאות הקודמות. עם זאת, השם שבו השתמשו הנורמנים עבור הטירה והמרקיזות היה סטריגוויל (Striguil), ככל הנראה מהמילה הוולשית "Ystraigyl", שפירושה "עיקול בנהר". השם הוולשי "קס-גוונט" (Cas-gwent) מתייחס ל"הטירה של גוונט". שם אחרון זה נגזר מההתיישבות הרומאית "ונטה סילרום" (Venta Silurum) או "שוק הסילורים", אתר הקרוי כיום קרוונט (Caerwent), כ-8 קילומטרים מערבית לצ'פסטו, שהיה מרכז מסחרי רומאי-בריטי בדרום-מזרח ויילס.
התיישבות מוקדמת
האתר העתיק ביותר הידוע של התיישבות בצ'פסטו נמצא בת'ורנוול (Thornwell), המשקיף על שפכי הנהר של הוויי והסוורן הסמוכים לצומת המודרנית של כביש M48. חפירות הצלה ארכאולוגיות שנערכו במקום לפני שהוקמו בו בתי מגורים חשפו התיישבות אנושית רציפה מהתקופה המזוליתית, סביב 5,000 לפנה"ס ועד תום התקופה הרומית, בערך בשנת 400 לספירה. באזור יש גם מחנות מבוצרים מתקופת הברזל, המתוארכים לתקופת הסילורים, בשכונת בולוורק (Bulwark), קילומטר וחצי דרומית למרכז העיירה בפירספילד (Piercefield) ובלנקאוט (Lancaut), כ-2 קילומטרים מצפון. בתקופת הכיבוש הרומי היה גשר או סוללה לרוחב הנהר ויי, כקילומטר במעלה הזרם מהגשר הנוכחי. צ'פסטו שוכנת בנקודת החצייה שבין הערים הרומיות גלוסטר ("גלבום") וקארוונט ("ונטה סילרום"). אף כי ההיסטוריונים משערים כי היה מבצר רומאי קטן באזור, העדויות שנתגלו הם של פריטים מתקופה זו וקברים, אבל לא מבנים.
לאחר שהרומאים עזבו הייתה צ'פסטו בתחומי החלק הדרומי של ממלכת גוונט הוולשית. צפונית לעיירה המודרנית הוקמה כנסייה קלטית קטנה המוקדשת לסנט סינפרץ (St. Cynfarch), תלמידו של סנט דייפריג (St. Dyfrig). מאוחר יותר הוא הפך למנזר אוגוסטיני, כיום בסמטת קינגסמרק (Kingsmark Lane), אבל לא נותרו ממנו שרידים. העיירה קרובה לקצה הדרומי של סוללת אופה, המתחילה בגדה המזרחית של הוויי בסדברי ונמשכת כל הדרך עד הים האירי בצפון ויילס. סוללה זו נבנתה בשלהי המאה ה-8 כגבול בין ממלכת מרסיה והממלכות הוולשיות, אם כי מחקרים אחרונים מטילים ספק האם הקטע בסמוך לצ'פסטו היווה חלק מהסוללה המקורית. ייתכן, אם כי הדבר לא אומת בבירור, שצ'פסטו החליפה את קארוונט כמרכז מסחר, ושימשה הן את הסקסונים והן את הוולשים. באותה תקופה היו חצאי האיים לנקאוט וביצ'לי (Beachley), מול צ'פסטו, בשליטה ולשית ולא בשליטת מרסיה באותו זמן, אם כי בתקופה בה נכתב ספר יום הדין נחשבה סטריגוויל כחלק מגלוסטרשייר.
הנורמנים
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה הייתה צ'פסטו נקודה אסטרטגית. היה בה גשר בנקודה הקרובה ביותר לשפך הנהר ויי, והיא היוותה בסיס שממנו אפשר היה לקדם את השליטה הנורמנית לתוך דרום ויילס, ושלטה על הגישה להרפורד ועל מחוזות הספר של ויילס. טירת צ'פסטו הוקמה על ידי ויליאם פיצאוסברן (William FitzOsbern, 1st Earl of Hereford) ב-1067, והמגדל הגדול, המתואר לעיתים קרובות כמבצר האבן העתיק ביותר ששרד בבריטניה, הוא מתקופה זו או זמן קצר אחר-כך. לאתר שנבחר להקמת הטירה היו יתרונות הגנתיים בולטים: מיקומה על צוק תלול מצד אחד ועמק טבעי מצדה השני. בסמוך אף נוסד מנזר בנדיקטיני קטן, כיום כנסיית סנט מרי (St Mary's Church). המנזר היה מרכז לקהילה דתית קטנה, ששרידיה קבורים תחת מגרש החנייה הסמוך. נזירים, במקור ממנזר קורמיי (Abbaye Notre-Dame de Cormeilles) בנורמנדי, שהו במקום עד פירוק המנזרים באנגליה.
הטירה הורחבה על ידי ויליאם מרשל (William Marshal) בשלהי המאה ה-12, ושוב, מאה שנים אחר-כך על ידי רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי של נורפוק (Roger Bigod, 5th Earl of Norfolk). ביגוד היה גם אחראי לקיום שוק שבועי ויריד שנתי בעיירה שהלכה והתפתחה על מורדות הגבעות בין הטירה למנזר, ועל בניית חומת העיר סביבה זמן קצר לאחר 1274. שער אגרה פיקח על הכניסה לאזור השוק, שער זה (Chepstow Town Gate) נבנה מחדש במאה ה-16. העיירה סבלה מהתקפות עוינות מהוולשים ממערב, אבל אחרי המאה ה-14 פחתה חשיבותה של הטירה.
הנמל של צ'פסטו התפתח בתקופת ימי הביניים. אחת הסיבות לכך הייתה שהיא לא נשלטה על ידי המלך, אלא על ידי האציל המקומי שהיה, בתוקף תפקידו כמגן על הגבול עם ויילס (Marcher Lord), פטור ממסים. הסחורות העיקריות שעברו בנמל בדרכם לבריסטול היו עץ וקליפות עצים מעמק ויי. מימי הביניים היה הנמל של צ'פסטו הגדול ביותר בוויילס. ספינות הפליגו ליעדים רחוקים כדוגמת איסלנד וטורקיה, כמו גם לצרפת ופורטוגל, והעיירה הייתה ידועה בייבוא יין.
היסטוריה מימי הביניים
צ'פסטו קיבלה מעמד רשמי כעיירה (Town charter) ב-1524, ונכללה בתחומי המחוז ההיסטורי מונמות'שייר, כאשר הוא הוקם. במפת Cambriae Typus של ההיסטוריון הוולשי המפרי לווייד (Humphrey Llwyd) מ-1573 מופיעה העיירה תחת שלושה שמות: Strigulia, Chepstowe ו-Castelh Gwent. הטירה והעיירה החליפו ידיים כמה פעמים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. ועורך הדין והפוליטיקאי הנרי מרטן (Henry Marten), שהיה בין 59 החותמים על ההוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, נכלא בטירה ומת בה. הנמל המשיך לשגשג. הרישומים מראים שבמהלך התקופה שבין 1790 ל-1795 היה הטונז' של הסחורות שעברו בנמל גדול יותר מסך כל הטונז' של הנמלים של קארדיף, סוונסי וניופורט ביחד. צ'פסטו הגיעה לשיא חשיבותה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר הייצוא של קורות עצי אלון, עבור ספינות וקליפות עצי אלון לתהליכי בורסקאות (בעיקר לאירלנד) היו חיוניים במיוחד. העץ של אגוז מלך נשלח בעיקר לברמינגהאם ושימש לקתות של רובים שנמכרו ברחבי העולם, והמזח שממנו יוצאו העצים נקרא לכן "Gunstock wharf". בנוסף היה יצוא של תילים ונייר, שיוצרו במפעלים הרבים שהוקמו על היובלים של הוויי. היבט חשוב של המסחר של צ'פסטו היה סחר הביניים (Entrepôt trade): הבאת מטענים גדולים לתוך המים העמוקים של הוויי בזמן גאות, וחלוקתם לשם משלוח הלאה בספינות מפרש קטנות (trows) במעלה נהר הוויי להרפורד, או לגלוסטר במעלה הסוורן ומעבר לה. לצ'פסטו היה גם סחר מעבר לשפך הסוורן עם בריסטול כתלות בגאות ובשפל שאפשרו לספינות להפליג במעלה ובמורד האייבון למרכז עיר זו. בניינים רבים בעיירה הם משלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. גשר הברזל היצוק האלגנטי על נהר הוויי נחנך ב-1816 ונועד להחליף גשר קודם מעץ.
העיירה הפכה למרכז תיירות חשוב משלהי המאה ה-18, כאשר "מסלול ויי" הפך פופולרי. מבקרים נהגו לשכור סירות באופן קבוע ממקומות כמו רוס על הוויי (Ross-on-Wye) ומונמות' והפליגו במורד הנהר, מבקרים, משרטטים ומציירים את הנופים הציוריים של האזור שכללו בין השאר את מנזר טינטרן, בית פירספילד (Piercefield House) וחורבות טירת צ'פסטו.
במאה ה-19 התפתחה תעשיית בניית ספינות, והעיירה הייתה ידועה בייצור שעונים, פעמונים ואבני משחזת. ב-1840 נשלחו מנהיגי מרד התנועה הצ'רטיסטית בניופורט מצ'פסטו לטסמניה. הסחר בנמל החל להצטמצם אחרי תחילת המאה ה-19 אחרי שקארדיף, ניופורט וסוונסי התגלו כמותאמים טוב יותר לטפל בעיקר הייצוא של פחם ופלדה מעמקי גלמורגנשייר ומונמות'שייר. עם זאת, ענף בניית הספינות חזר לחיים לתקופה קצרה כאשר הוקמה המספנה הלאומית מספר אחת במהלך מלחמת העולם הראשונה וזמן קצר אחר-כך, כאשר האוניות הטרומיות הראשונות הורכבו שם. כמות העובדים הגדולה שהגיעה לעיר בשל המספנות מ-1917, הובילה להקמת פרויקט המגורים בהארדוויק (Hardwick), המכונה "גרדן סיטי" (Garden City), ובבולוורק. המספנה עצמה הפכה למפעל לייצור מבני הנדסה גדולים. מ-1938 מארחת צ'פסטו את המטה המרכזי של חברת האוטובוסים רד אנד וייט (Red & White) בדרך בולוורק.
פרויקטים חדשים של בנייה למגורים במאה ה-20 התרחשו מצפון ומדרום למרכז העיירה, ומאוחר יותר מעבר לכביש A466, מערבית לעיירה. העיירה התפתחה במהירות לאחר פתיחת גשר סוורן ב-1966, שהחליף את שירות המעבורות הקודם ואפשר נסיעה קלה יותר בין צ'פסטו והמרכזים הגדולים יותר כולל בריסטול וקארדיף. מעל ל-2 מיליון ליש"ט הושקעו בחידוש מרכז העיירה ב-2004–2005. תוכנית זו שכללה פסלים ואמנות ציבורית, נתקלה בביקורת מקומית מסוימת בשל העלות הגבוהה, אבל זכתה לכמה פרסים לאומיים המשקפים את איכות התכנון הגבוהה. האזור שליד הנהר עבר טיפוח נוף יחד עם תוכנית להתמודדות עם שיטפונות.
גאוגרפיה וגאולוגיה
צ'פסטו שוכנת על הגדה המערבית של הנהר ויי, כ-5 קילומטרים מהשפך שלו לשפך של הנהר סוורן לים. צפונית לעיירה הנהר ויי עובר דרך קניון אבן גיר, ויש צוקי אבן גיר בצ'פסטו, הן צפונית הן דרומית למרכז העיירה, והן על הגדה המזרחית של הוויי מול העיירה. על העיירה אפשר לצפות מצוקים בווינדקליף (Wyndcliff), כ-3 קילומטרים צפונית לעיירה, ומחלקים בעיירה אפשר לראות את שפך הנהר סוורן ואת הגשרים שחוצים אותו. המרכז ההיסטורי של צ'פסטו שוכן בחלק מעיקול הנהר ויי, ומטפס על המדרונות מהנהר מערבה. חלחול של מים חומציים גרם להמסת אבן גיר ויצירת מערות באזור, כולל אוטר הול (Otter Hole), מערכת מערות בין הגדולות ביותר בבריטניה, הידועה בשל משקעי המינרלים. אקלים העיירה מושפע ממיקומה קרוב לשפך סוורן.
תשתית המסלע של צ'פסטו כוללת אבן גיר, אבן בוץ ואבן חול, המכוסים בחלק מהמקומות בחצץ, חרסית וטין ממישור ההצפה של הנהר, שמקורם ימי והם בני שני מיליון שנים. מרבית המסלע נוצר בסביבה ימית טרופית חמימה, כאשר אירופה הייתה קרוב יותר לקו המשווה. הסלע של צוקי סדברי והסלעים שמתחת לטירת צ'פסטו הם שכבת אבן גיר מתור הקרבון, שעובייה כמה מאות מטרים, עשויה מחלקיקים ושברי צדפות של בעלי חיים ימיים מלפני 330–360 מיליון שנים. מחשופים שכבתיים של אבן הגיר המכונה "סלע שחור" (Black Rock), המהווה חלק גדול מתשתית הסלע של צ'פסטו, בולטים בצוקים לאורך שביל חוף ויילס ולאורך הכביש המקשר בין דרך בולוורק וכביש M48, שם ניתן גם לראות את אבן הבוץ מרסיה (Mercia Mudstone, משתרעת מתחת לבולוורק וסדברי ויוצרת את הצוקים בסוורן) ואבן הגיר האנטס ביי (Hunts Bay limestone) הבהירה יותר.
ההפרש בין הגאות לשפל בצ'פסטו הוא בין הגדולים בעולם. הנהר נקבע כגבול בין אנגליה וויילס על ידי אתלסטאן, מלך אנגליה ב-928. עם זאת, לאחר הכיבוש הנורמני נכללו אזורים מזרחית לוויי, בתחומי האחוזות הפיאודליות הממלכתיות הסקסוניות לשעבר של טידנהם (Tidenham) וכולל ביצ'לי (Beachley), טטסהיל (Tutshill), סדברי (Sedbury) וטידנהם צ'ייס (Tidenham Chase), בתחומי אזור שלטונו של שליט סטריגוויל. ב-1536, אושר הנהר כגבול בין מונמות'שייר וגלוסטרשייר. מאז תחילת המאה ה-19, נמשכה הבנייה למגורים בגדה המזרחית של הנהר מול צ'פסטו בטטסהיל ובסדברי. אזורים אלו, אף שהם שוכנים באנגליה ולא בוויילס הם אפקטיבית פרוורים של צ'פסטו.
ממשל
לצ'פסטו ניתן מעמד של עיירה (Town charter) ב-1524 על ידי האציל המקומי (אדון הספר, כלומר מגן על הגבול עם ויילס), צ'ארלס סאמרסט, הרוזן הראשון של ווסטר (Charles Somerset, 1st Earl of Worcester). לאחר שהוקם מחוז מונמות'שייר ההיסטורי נכללה צ'פסטו במסגרת נפת קלדיקוט (Hundred of Caldicot) ב-1542. העיירה נשלטה על ידי חברת פקידי בית משפט (bailiffs) ופקידים נבחרים (burgesses) עד זמנו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כשמעמד העיירה פג, ככל הנראה כתוצאה ממחלוקת. העיירה נשלטה על ידי ועד מקומי (Local Board) מ-1864, ומועצת מחוז עירוני (Urban District Council) הוקמה מ-1894. מועצת המחוז העירוני פורקה ב-1974, כאשר מרבית הפונקציות שמילאה נלקחו על ידי מועצת נפת מונמות' (Monmouth District Council). ב-1988 שונה שמה ל-Monmouth Borough Council, והייתה לאחת מחמש הנפות של מחוז גוונט (Gwent county) עד ששניהם בוטלו ב-1996.
הייצוג של העיירה בפרלמנט של הממלכה המאוחדת היה כחלק ממחוז מונמות'שייר החל ב-1536. בין 1985 ל-1918 יוצגה העיירה כחלק ממחוז הבחירה דרום מונמות'שייר, ומאז 1918 היא חלק ממחוז הבחירה מונמות' (Monmouth UK Parliament constituency). העיירה נשארה כחלק ממחוז הבחירה מונמות' בכל הבחירות מאז אף שגבולות מחוז הבחירה השתנו כמה פעמים. במרבית הבחירות נבחר חבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית במחוז זה. בבחירות לאספת הנבחרים של ויילס (Welsh Assembly) העיירה שייכת לאזור הבחירה מונמות' (Monmouth Assembly constituency). צ'פסטו היא בתחומי אזור הבחירה ויילס (Wales European Parliament constituency) של הפרלמנט האירופי.
כלכלה
צ'פסטו התפתחה מתקופת ימי הביניים כנמל ומרכז סחר. הנמל ויחד איתו תעשיית בניית הספינות אינם פעילים יותר. התעשיות שהתפתחו באתרי המספנות, בייחוד ייצור החלקים למבנים הנדסיים גדולים על ידי קבוצת מאבי (Mabey Group), ממשיכות לפעול קרוב למרכז העיירה, כמו גם באזור התעשייה של חוות ניוהאוז (Newhouse Farm industrial estate) לצד כביש M48 שם מורכבים מגדלי טורבינות רוח. ביולי 2015 הודיעה החברה שהאתר עתיד להיסגר ו-125 עובדים יפוטרו בעקבות החלטה של ממשלת בריטניה להפסיק להעניק סובסידיות לטורבינות רוח.
תעשיות מקומיות אחרות כוללות ציוד לאתרי סקי מלאכותיים, שפותח במפעל המברשות "דנדיקס" (Dendix), שבשעתו היה יצרן של מברשות תעשייתיות בכל הגדלים. המפעל, שכיום מתופעל על ידי אוסבורן-יוניפול (Osborn-Unipol), הועבר מחוץ למרכז העיירה לאתר חדש בסמוך לכביש הבינעירוני ב-2011. יש אזורי תעשייה קטנים בבולוורק ובסמוך לתחנת הרכבת של העיירה, ואזור התעשייה של חוות ניוהאוז הוא גם מרכז הפצה מרכזי. עסקים מקומיים נוספים ראויים לציון כולל את ארצ'יטן לנדרל (Architen Landrell), יצרן של מבנים מבדים נמתחים, שבדצמבר 2015 הודיע על סגירה. ו-"MVM Films", מפיץ של סרטי הנפשה יפניים.
צ'פסטו היא המרכז הראשי לתעשיות התיירות ושירותי התיירות בדרום-מערב אנגליה ובוויילס. בשל תשתית התחבורה המעולה הכוללת קווי רכבת וכבישים, עוברים דרכה נוסעים רבים בדרכם למרכזים העירוניים הגדולים של בריסטול ושל דרום ויילס. מיקומה בקצה הדרומי של עמק ויי, יחד עם האטרקציות שבה, כולל הטירה ומסלול מרוצי הסוסים, תרמו להתפתחותה כמרכז תיירות. לשכת המסחר של צ'פסטו מייצגת בתי עסק בעיירה ומטרתה לתמוך בהם ולעודד את התפתחותם.
במרכז העיירה צ'פסטו יש מעל ל-130 חנויות במרחק הליכה קצר ממגרשי חנייה המסוגלים להכיל יותר מ-1,000 מכוניות. יש 16 בתי מלון, בארים ופאבים ו-15 מסעדות ובתי קפה. במרכז עיירה פועלים מרכולים של הרשתות טסקו ומרקס אנד ספנסר, כשבבולוורק יש מרכול של לידל (Lidl). יש חנות של רשת Homebase (רשת עשה זאת בעצמך) קרוב מאוד לצומת עם הכביש הבינעירוני. בעיירה יש סניפים של הבנקים הגדולים, של רשתות בתי מרקחת וספרים בנוסף לבתי קפה ומסעדות עצמאיים. לאורך המדרחוב של סנט מרי'ס פועלים חנויות ענתיקות, חנויות מתנות, חנות ספרים ובתי קפה ומסעדות. במרכז העיר פועל פעם בשבועיים שוק איכרים, שוק הבהמות של העיירה נסגר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
על פי מפקד האוכלוסין של 2001 היה אחוז העובדים גבוה יחסית בתחומי המסחר והקמעונות (19.6% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 16.3%), בניהול נדל"ן (11.3% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 8.5%), ובתחבורה ובתקשורת (9.4% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 5.5%). אחוז המועסקים בייצור היה נמוך מהממוצע (15.2% בהשוואה ל-17.3%), וכך גם אחוז המועסקים בבריאות ועבודה חברתית (9.3% בהשוואה ל-13.0%). במונחי קבוצות תעסוקה, אחוז התושבים במעמד ניהולי, מקצועי וטכני היה גבוה מהממוצע (בסך הכל 44.1% בהשוואה לממוצע בוויילס שהוא 35.4%), ואחוז המועסקים בעבודות ייצור, שירותים אישיים ומנהל היה נמוך יותר.
תחבורה
תחנת הרכבת של צ'פסטו שוכנת על הקו הראשי בין מאסטג (Maesteg) וצ'לטנהאם. על מנת להגיע לתחנת הרכבת של בריסטול או לתחנת הרכבת פדינגטון בלונדון יש להחליף רכבות בתחנת הרכבת של ניופורט או בתחנת הרכבת של צומת מנהרת הסוורן (Severn Tunnel Junction), כ-13 קילומטרים מהעיר. חברת הרכבות הפועלת בצ'פסטו היא Arriva Trains Wales (אם כי באוקטובר 2018 יעבור הזיכיון לחברת KeolisAmey Wales). גשר הרכבת של צ'פסטו המכונה "הגשר הצינורי הגדול" (The Great Tubular Bridge), שמגשר בין צ'פסטו לסדברי תוכנן על ידי איזמבארד קינגדום ברונל ב-1852 כחלק מהרשת של חברת הרכבות גרייט וסטרן, ונבנה מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20. עד 1959 היו גם רכבות נוסעים במעלה עמק הוויי עד למונמות'. שירות זה הופסק בשל הפסדים כספיים. קו הרכבת בצ'פסטו נחסם בשל מפולת עפר ב-12 בנובמבר 2009, בעקבות גשמים כבדים.
נמלי התעופה הקרובים ביותר לצ'פסטו הם בבריסטול (43 קילומטרים) וקארדיף (69 קילומטרים). נמל התעופה לונדון הית'רו מרוחק 179 קילומטרים מצ'פסטו.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין של 2011, שלא כלל את הפרוורים בפועל של טטסהיל וסדברי, נמנו בצ'פסטו 10,821 תושבים. מתוכם היו 2,360 (21.8%), בני 15 או צעירים יותר; 1,618 (14.9%) בין 16 ל-29; 2,609 (24.1%) בין 30 ל-44; 1,960 (18.1%) בין 45 ל-59; 1,438 (13.3%) בין 60 ו-74; ו-842 (7.8%) בני 75 או יותר. מספר התושבים בעיירה גדל ב-1,362 או 14.4% בין 1991 ל-2001. האוכלוסייה של האזור העירוני הנרחב, כולל טטסהיל וסדברי, הייתה 14,195 ב-2001.
במפקד של 2011 נמנו בעיירה 12,350 תושבים, גידול של 1,530 (14.1%).
דוברי ולשית
במפקד האוכלוסין של 2011 תיארו 1,147 תושבים מצ'פסטו (9.2%) את עצמם כדוברי ולשית, כשל-465 תושבים נוספים יש "מעט כישורים בוולשית".
חינוך ובריאות
יש בעיירה ארבעה בתי ספר יסודיים: דל (Dell), פמברוק (Pembroke), ת'ורנוול (Thornwell) ובית הספר הקתולי של סנט מרי'ס, ובית ספר תיכון מקיף אחד "בית הספר צ'פסטו" (Chepstow School), השוכן ברחוב ולש ולומדים בו מעל ל-1,300 תלמידים. תלמידים מצ'פסטו יכולים ללמוד בוולשית במקום באנגלית בבתי ספר בעיירות הסמכות קלדיקוט ופונטיפול. בטטסהיל ובסדברי בגדה "האנגלית" של הוויי יש בתי ספר משלהם, שבהם לומדים גם תלמידים מצ'פסטו, כולל בית הספר התיכון ויידין (Wyedean School) ובית הספר היסודי הפרטי "סנט ג'ון על הגבעה" בטטסהיל.
בית החולים הקהילתי של צ'פסטו שבו 86 מיטות נפתח ב-2000, לאחר שהוקם במסגרת יוזמה פיננסית פרטית בשיתוף הממשלה הבריטית. את בית החולים בנתה ומפעילה חברת קינטרה (Kintra), בעלות של 1.2 מיליון ליש"ט לגוף הממשלתי המטפל בבריאות בדרום ויילס (Gwent Healthcare NHS Trust). מבנה בית החולים משלב אלמנטים אדריכליים ממבנים קודמים, כולל מבית החולים הקודם מאונט פלזנט, שהיה ממוקם באתר סמוך שעליו הוקמו בתי מגורים.
דת
במפקד של 2001 ציינו 72.3% מתושבי צ'פסטו שהם נוצרים, כ-19% כתבו שהם חסרי דת. על פי המפקד של 2011 התגוררו בעיירה שישה יהודים. יש כמה כנסיות בעיירה. כנסיית סנט מרי'ס נוסדה ב-1072 כמנזר בנדיקטיני ושימרה על שער הכניסה המערבי המקושט המקורי בסגנון נורמני. המנזר בוטל במסגרת פירוק המנזרים באנגליה ב-1536, והפך לכנסייה קהילתית. הכנסייה עברה שיפוצים משמעותיים במאה ה-19, וכיום מתנהל בה פולחן קבוע כחלק מהכנסייה האנגליקנית בוויילס. הכנסייה הבפטיסטית ברחוב לואר צ'רץ' נבנתה במקור על ידי וולטר ווטקין ב-1816 והורחבה ב-1867. ההיסטוריה של הכנסייה המתודיסטית בצ'פסטו החלה ב-1762 כאשר ג'ון ולסלי הגיע להטיף בצ'פסטו. ב-1801 נבנתה קפלה מתודיסטית במה שהוא כיום רחוב אוקספורד. כנסיית סנט כריסטופר'ס (אנגליקנית) והכנסייה הקתולית של סנט מרי'ס שוכנים בפרוור בולוורק.
תרבות ואירועים קבועים
מוזיאון צ'פסטו (Chepstow Museum), שהוקם על ידי חברת צ'פסטו (Chepstow Society) שוכן בבית מידות אלגנטי מ-1796 מול הכניסה לטירה. אין בצ'פסטו בית קולנוע או תיאטרון, אם כי הקרנות סרטים, מופעי תיאטרון ואירועים אחרים מתנהלים באורח קבע באולם דריל (Drill Hall), סמוך לטירה ולנהר. פעילות קהילתית מתנהלת גם במרכז הקהילתי פלמר ובמרכז הקהילתי בולוורק.
בעיירה פועלת מ-2001 להקת ריקוד המכונה The Widders Border Morris Men שאנשיה נוהגים לצבוע את פניהם בשחור. ב-2010 הם הוזמנו לייצג את ויילס בפסטיבל קלטי בצרפת.
ספורט ותרבות פנאי
מסלול מרוצי הסוסים של צ'פסטו (Chepstow Racecourse) הוא המתקן החשוב ביותר למרוצי סוסים בוויילס. הוא שוכן בקצה העיר, בשטחים של בית האחוזה בית פירספילד (Piercefield House) החרב. מסלול המרוצים נפתח ב-1926, והפך למקום מפגש קבוע של המרוץ הלאומי של ויילס (Welsh National) ב-1949.
קבוצת הכדורגל של צ'פסטו (.Chepstow Town F.C) הוקמה ב-1878, ונכון ל-2017 שיחקה בליגה השלישית בוויילס. קבוצת הרוגבי של צ'פסטו נוסדה ב-1869 על ידי התלמידים לשעבר והמורים של בית הספר התיכון של צ'פסטו. נכון ל-2017 הקבוצה משחקת בליגה השלישית של ויילס. בעיירה יש גם מועדון שבו מתאמנים בחץ וקשת ומשחקים טניס, כדורת, קריקט וכדורגל נערים. אליפות העולם בריצת שדה של 1976 שבה זכה קרלוש לופס נערכה בעיירה. שני מסלולים ארוכים של רשת האופניים הלאומית (National Cycle Network) מתחילים בצ'פסטו, כולל "מסלול האופניים השביל הקלטי" (Celtic Trail cycle route). בצ'פסטו נערכו גם מרוצי אופניים ברחובות לחובבים ומקצוענים, כדוגמת ה"גרנד פרי של צ'פסטו".
מרכז הפנאי של העיירה שוכן בסמוך לבית הספר של צ'פסטו. המרכז שייך למועצת המחוז של מונמות'שייר. בין המתקנים: בריכת שחייה פנימית ומגרשי משחקים בתוך המבנה ומחוץ לו.
מועדון הרצים של צ'פסטו (Chepstow Harriers running club), נוסד בשנות ה-80 של המאה ה-19 ונפגש פעמיים בשבוע במרכז בנוסף לאירועים מתוכננים.
מאז תקופת השיא שבה הייתה המרכז לסיורים בעמק הוויי בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, צ'פסטו היא מרכז תיירות חשוב. יש בעיירה מגוון של בתי מלון ובתי הארחה. בנוסף לאטרקציות שיש בעיירה, כולל הטירה, העיירה קרובה לאטרקציות אחרות כולל יער דין המלכותי, מנזר טינטרן ועמק ויי, מגרשי הגולף הסמוכים בסנט פייר, ומרכז הצלילה הלאומי בטידנהאם (National Diving and Activity Centre). כמה שבילי הליכה ארוכים: שביל סוללת אופה (Offa's Dyke Path), שביל עמק ויי (Wye Valley Walk), שביל חוף ויילס (Wales Coast Path) ושביל גלוסטרשייר (Gloucestershire Way) עוברים דרך העיירה או בסמוך לה. שביל חוף ויילס נפגש עם שביל סוללת אופה בצ'פסטו, ושניהם ביחד מהווים את "שביל סובב ויילס" באורך כללי של 1,653 קילומטרים.
אתרים בולטים
בצ'פסטו יש חמישה בניינים רשומים מדרגה I – הטירה, כנסיית המנזר, שער העיר, חומת הנמל וגשר ויי העתיק – וכמה בניינים רשומים מדרגה II.
טירת צ'פסטו
טירת צ'פסטו משקיפה על נהר ויי, מרחק קצר במורד ממרכז העיר. המגדל הגדול הוא החלק העתיק ביותר של המתחם ומתוארך לשלהי המאה ה-11. הטירה הורחבה, הן מערבה והן מזרחה, במאות מאוחרות יותר, אך נחרבה במהלך מלחמת האזרחים באנגליה. מול הטירה יש מגרש חנייה גדול, ליד מרכז המבקרים ומול מוזיאון צ'פסטו. הטירה מנוהלת על ידי Cadw, והיא פתוחה לציבור בתשלום בכל השנה למעט חגים. הכניסה לטירה היא דרך שער מהמאה ה-12, והיא מכילה תערוכה על ההיסטוריה של הטירה. שביל בסמוך לטירה הוא נקודת ההתחלה והסיום של שביל עמק ויי.
שער העיר וחומת הנמל
מרבית חומת הנמל מהמאה ה-13 נותרה שלמה, אף שקטע דרומית למסילת הברזל נהרס כשנבנתה המספנה הלאומית ב-1916. נקודות התצפית הטובות ביותר על החומה הן בצמוד למגרש החנייה הראשי של העיירה ברחוב ולש, או ליד כביש A48 בפסגת גבעת בית הספר. ניתן להשקיף על החומה בסמוך לבית השער (Gate House) בקצה המערבי של הרחוב הראשי (High Street). שער העיר, כיום מעבר לרכב בודד הנשלט על ידי רמזור, היה פעם נקודת הכניסה היחידה למרכז העיירה מלבד הגשר שמתחת לטירה. השער נבנה מחדש ב-1524 ועבר כמה שיפוצים מאז, בפעם האחרונה ב-1986. בית השער והחדר שמעל הקשת עצמה פתוחים מדי פעם לקהל.
כנסיית המנזר של סנט מרי
מנזר צ'פסטו הוקם ב-1067, באותו זמן שבו הוקמה הטירה. שער הכניסה המערבי הנורמני נשאר שלם, כמו גם כמה פריטים בתוך הכנסייה מתקופת ימי הביניים ומאוחר יותר כולל קברים יעקוביניים. כנסיית המנזר של סנט מרי הפכה לכנסיית הקהילה של העיירה אחרי הרפורמציה באנגליה. מגדל הכנסייה מתוארך לתחילת המאה ה-18, וכל הכנסייה עברה בנייה מחדש והרחבה באמצע המאה ה-19, תהליך שבו נהרסו חלק מהרכיבים הקדומים יותר.
מבנים לאחר ימי הבניינים
העיירה כוללת כמה מבנים ראויים לציון שהוקמו אחרי ימי הביניים. בניינים רשומים מדרגה II כוללים: תקופת השיא של השגשוג של העיירה כנמל סחר בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מיוצגת על ידי מספר רב של בתי מגורים גדולים (Town houses) מתקופה זו, רבים מהם משמשים כיום למטרות אחרות כדוגמת משרדים וחנויות. דוגמה אחת הוא בית גווי (Gwy House), שנבנה ב-1796 לסוחר מקומי עשיר, שכיום פועל בו מוזיאון צ'פסטו. במרכז העיירה יש גילופי אבן, עבודות אמנות ולוחות מידע שהוטמעו במדרכות או בקירות, שהוצבו כחלק מתוכנית ההתחדשות של 2004–2005. הם ממחישים את ההיסטוריה של צ'פסטו.
מסלול מרוצי הסוסים ובית פירספילד
מסלול מרוצי הסוסים של צ'פסטו נפתח ב-1826 בשטחים של בית פירספילד, כקילומטר וחצי צפונית למרכז העיירה על הכביש לעבר מנזר טינטרן. בית פירספילד היה בית אחוזה שנבנה מחדש בשלהי המאה ה-18, וחרב בימינו. השטחים המיוערים של בית האחוזה המשקיפים לעבר הנהר ויי, כוללים תוואי נוף מעוצבים מהתקופה שביקורים באחוזה היו מרכיב חשוב בטיול לאורך הוויי. הם שולבו כיום בשביל עמק ויי.
אברהם גולנדר
אברהם (אבי) גולנדר (14 ביולי 1941 – 8 באפריל 2017) היה רופא ילדים ומחלוצי המומחים לאנדוקרינולוגיה של ילדים בישראל. גולנדר כיהן כפרופסור אוניברסיטת תל אביב והיה מנהלה הראשון של היחידה לסוכרת נעורים ולאנדוקרינולוגיה פדיאטרית בבית החולים דנה לילדים, במתחם המרכז הרפואי תל אביב.
קורות חיים
משנת 1978 היה חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1990 הוענק לו התואר פרופסור חבר בפדיאטריה. הוא נמנה עם הצוות הבכיר של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית להתמחות באנדוקרינולוגיה פדיאטרית (וועדת בחינות) והיה חבר בוועדת ההיגוי הארצית של משרד הבריאות לטיפול בהורמון גדילה.
ב־1983 הצטרף כרופא חוקר לחברת "ביוטכנולוגיה כללית" BTG והיה שותף לפיתוח הורמון גדילה בהנדסה גנטית למטרות טיפול רפואיות.
גולנדר השתחרר משירות מילואים בצה"ל בדרגת רב-סרן, בין תפקידיו האחרונים היה רופא בגדוד הנדסה קרבית ויועץ בוועדות הרפואיות בלשכת הגיוס.
פעילות קלינית
עם סיום התמחותו בארצות הברית שב לבית חולים ע"ש רוקח ("הדסה" תל אביב), שעבר בהמשך למשכנו הנוכחי בבית החולים דנה לילדים.
גולנדר יזם ופיתח שם את תחום האנדוקרינולוגיה לילדים: תחילה פתח עם פרופ' אילון את המרפאה למתבגרים, התמנה ליועץ אנדוקריני לילודים ולפגים בבית החולים ליולדות, עקב אחר גדילה והתפתחות של תינוקות וילדים בתחנות לבריאות המשפחה של עיריית תל אביב. בהמשך פתח את המרפאה לאנדוקרינולוגיה וסוכרת לילדים בבית חולים לילדים דנה והיה למנהלה הראשון (1990–2008). החל משנת 1988 גולנדר כיהן כסגן למנהל מחלקה בכיר במחלקת ילדים בראשות פרופ' צבי שפירר.
פעילות מחקרית
פרופ' גולנדר שילב בין מחקר בסיסי למחקר קליני מעבדתי ופרסם כחמישים מאמרים ופרקים. עבודותיו עסקו בעיקר בתפקוד האנדוקריני-פיזיולוגי של השליה והדיצידאה האנושית החיוניים להתפתחות התקינה של העובר בתקופת ההריון. קבוצתו הייתה הראשונה להוכיח שרקמת הדיצידואה מפרישה פרולקטין לתוך מי שפיר שהרכבו הכימי, הביולוגי והאימונולוגי זהה, או כמעט זהה לפרולקטין המופרש מההיפופיזה, אלא שהמנגנונים המווסתים את הסינתזה וההפרשה של ההורמון הם שונים במהותם בכל אחד מהמקורות. בסדרת מחקרים המשכית הם זיהו חלק מהמנגנונים הייחודיים המעורבים בוויסות הסינתיזה וההפרשה של פרולקטין ממקור שילייתי, כמו גם של סינתזה של חומרים נוספים על ידי השליה וקרומיה, כמו מטבוליטים אקטיביים של ויטמין D3, זוהה ובודד פקטור אמינו – סופרסיבי המופרש על ידי הדיצידואה שיכול לרמז על תפקידו כמחסום פונקציונלי לדחיית העובר בהריון, הוכחה ההשפעה הישירה של אינסולין על יצירה והפרשה של פרולקטין מרקמת הדיצידואה (in vitro). נמצא שדיצידואה מהריונות טוקסמיים מייצרת רק כמחצית מכמות הפרשת פרולקטין בהשוואה להריונות נורמליים.
מחקריו הקליניים מתמקדים בקידום האבחון ובהערכת הטיפול במחלות אנדוקריניות, כמו סוכרת והטיפול במעוכבי גדילה. גולנדר הוא מחבר הערך מחלות בלוטת התריס בילדים באנציקלופדיה הישראלית לרפואה וכן היה שותף לכתיבת 3 פרקים על השלייה ותפקודה.
חיים אישיים
אברהם היה נשוי לפרופ' חוה גולנדר ואב לשלושה ילדים.
רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154
רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154, רשמית רגימנט המשמר העצמאי פראובראז'נסקי ה-154 (ברוסית: 154-й отдельный комендантский Преображенский полк) הוא משמר הכבוד הרשמי של הכוחות המזוינים הרוסים המשמש כיחידה הטקסית הראשית של הכוחות המזוינים והיא מוצבת במוסקבה. מלבד היותה יחידת משמר הכבוד, היא מופקדת גם על תפקידי סיוע לחיל המצב של מוסקבה ומהווה יחידת חילוץ והגנה על עיר הבירה ועל התשתית הצבאית שלה. צריפי המגורים של המשרתים בה נמצאים במחוז לפורטובו, מוסקבה, במחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי. מרבית אימוניהם נעשים בתוככי הקרמלין ומהווים חלק ממשמר הקרמלין.
היסטוריה
עם סיום מלחמת העולם השנייה באירופה בשנת 1944, הוטל על הנ.ק.ו.ד. הסובייטי במוסקבה להקים פלוגת משמר כבוד במשרה מלאה כחלק מרגימנט הראשון וזו הפכה למבצעית ביוני 1945 במוסקבה. הרגימנט החדש צורף לרגימנט ה-73 בשנת 1948.
בדצמבר 1979, בהמלצת המטה הכללי של הצבא הסובייטי, הפך לרגימנט המשמר העצמאי ה-154 והוטלה עליו החובה לפעול כחלק מחיל המצב המוסקבאי ולספק שומרים טקסיים באירועים ממלכתיים. בשנת 1980 השתתפו כמה אנשי שירות מהרגימנט בטקס הפתיחה האולימפי בשנת 1980, בעודם עוטים מדים רשמיים אזרחיים הנושאים את הדגל האולימפי. הרגימנט לקח חלק בפסטיבל העולמי לנוער וסטודנטים ב-1985 וביום האזכרה בשנת 1987 במלאת 175 שנה לקרב בורודינו. במאי 1991 הפכה פלוגת המשמר העצמאית הראשונה לרגימנט משמר הכבוד ה-154.
רגימנט המשמר העצמאי ה-154 הפך רשמית לרגימנט המשמר העצמאי פראובראז'נסקי ה-154 (כמחווה למשמר פראובראז'נסקי הקיסרי) ב-9 באפריל 2013 על פי צו נשיאותי מספר 326 בחתימת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. פוטין תיאר בעבר תוכנית להחזיר את התואר המכובד של הרגימנט בנאום בפני האספה הפדרלית הרוסית בשנת 2012, כשהמטרה המוצהרת הייתה "לחזק את ההמשכיות ההיסטורית" של כוחות הצבא הרוסי באמצעות החייאת השמות "הידועים", יחידות ורגימנטי צבאות רוסיה. חיילי היחידה הופיעו במצעד יום הניצחון הסיני בשנת 2015, במלאת 70 שנה לניצחון על יפן במלחמת העולם השנייה. ב-10 בספטמבר 2018, נחנך בית היונארמייה.
הרגימנט כיום מורכב מכאלף אנשי שירות מכל יחידות הצבא הרוסי, המורכבים משלושה גדודים (גדוד משמר הכבוד וגדוד המשמר הראשון והשני) ויחידות עצמאיות אחרות המרכיבות אותו, כולל פלוגת המפקחים המיוחדים שלו. רגימנט המשמר העצמאי ה-154, וקודמיו, היו מעורבים במהלך השנים באירועים ממלכתיים ובינלאומיים שונים. מלבד תפקידו כמשמר כבוד באירועי ספורט, פעילויות אחרות בהן חייליו היו מעורבים כוללות את השתתפותם בהלוויות של מדינאים סובייטים (כולל בהלוויה הממלכתית של ליאוניד ברז'נייב) ובחגיגות יום הניצחון במוסקבה משנת 1965 ואילך, שם הם תמיד נוטלים חלק בטקס המציין את פתיחת אירועי יום הניצחון בכיכר האדומה במצעד השנתי ובפעילויות הנצחה אחרות. חיילי המשמר נוטלים חלק בטקסים בהר ההשתחוות, במוזיאון המלחמה הפטריוטית הגדולה במוסקבה ובאתרים נוספים.
דן קדר
דן קֵדר (17 בספטמבר 1929 – 26 בספטמבר 2008) היה צייר, מורה, במאי ושחקן תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
קדר נולד בתל אביב בשנת 1929, גדל כבן יחיד, למד בבית הספר היסודי תל נורדוי ובתיכון חדש. היה פעיל בתנועת השומר הצעיר, אותה תיאר בראיון "תנועת הנוער השומר הצעיר עיצבה את האופי שלי, זאת הייתה האוניברסיטה שלי".
כבר כתלמיד ב"תיכון חדש" התבלט הן בציור והן במשחק, ולאחר שסיים את לימודיו, השתתף בסדנאות לציירים צעירים. בנוסף ביים מערכונים ב"שומר הצעיר". בצבא שירת בחיל התותחנים.
קריירה בתיאטרון
לאחר שהשתחרר מהצבא, הצטרף לקיבוץ הראל אך עזב לאחר שנתיים, ובשנת 1953 התקבל לבית הספר הדרמטי של התיאטרון הקאמרי וסיים כאחד החניכים המצטיינים. במשך שלוש שנים המשיך לשחק במחזות שונים בתיאטרון, עד שנשלח ללמוד בימוי במשך שנה בבית הספר לתיאטרון "אולד וויק" בבריסטול. בתום לימודיו ביים בהצלחה בתיאטרון בלונדון את "דון פרלימפלין ואשת הסנדלר הנפלאה" מאת פדריקו גארסיה לורקה. מנהל הקאמרי יוסף מילוא שמע על הצלחת הפקה זו, וביקש מקדר שיחזור לישראל לביים אותה בקאמרי.
שחזר בשנת 1957 היה אמור לביים מיד את "דון פרלימפלין ואשת הסנדלר הנפלאה", אך סיכוכים פנימיים עיכבו את הפקתה. היא עלתה בתחילת 1958, אך באותה עת התחולל בקאמרי "מרד" זוטא נגד ניהולו של יוסף מילוא, השחקנים לא השקיעו מאמץ בהצגה, היא קיבלה ביקורות צוננות, ירדה לאחר זמן קצר, וקדר עזב את הקאמרי. בהמשך הקריירה ביים הפקות קטנות ולהקות צבאיות, ולא ביים יותר בתיאטרון הרפרטוארי.
בשנת 1958 ביים את "הטיסה לירח" מחזה מאת עמוס אריכא בתיאטרון לילדים, וגם ביים מופע של להקת פיקוד מרכז בשם "האדם הנכון במקום הנכון" שכתב יגאל מוסינזון, בה כיכבו אילי גורליצקי ועודד קוטלר.
בשנת 1959 ביים ועיצב את התפאורה למחזה "לבדו בתוך הלילה" מאת יגאל מוסינזון, שעלה ב"תיאטרון סדן".
בתחילת שנות ה-60 החל ללמד במשרה מלאה בחוגי דרמה בבתי הספר התיכוניים של תל אביב, כעובד עיריית תל אביב. ב-1961 מונה כמנהל אדמיניסטרטיבי של בית הספר למשחק "בית צבי", אך עזב לאחר שנה בתפקיד. בין תלמידיו בחוגי הדרמה היו מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ ובמאי התיאטרון עמרי ניצן ומיכה לבינסון.
קריירת ציור
קדר למד ציור כילד אצל אהרון אבני, ולאחר מכן אצל יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי. אחר כך למד בבצלאל אצל מרדכי ארדון.
בשנת 1949 השתתף לראשונה בתערוכה של ציירים ופסלים צעירים בתל אביב, בה השתתפו אמנים נוספים בני דורו, בהם: דני קרוון, דוד פלומבו ואביגדור אריכא.
בפברואר 1951, השתתף בתערוכה הראשונה של קבוצת העשרה, בבית אגודת הציירים והפסלים בתל אביב, שבאפריל 1951 הוצגה גם בבית האמנים בירושלים. לאחר מכן קדר לא היה פעיל יותר בקבוצה.
בשנת 1995, בעקבות רצח רבין, יצר את המיצב "על פני תהום", המורכב מ-12 ציורים. במלאת 10 שנים לרצח תרם את המיצב לגלריית קמפוס חנקין בתיאטרון חולון, כתערוכת קבע ש"מוקדשת לתהום שנפערה בחברה הישראלית עם הרצח", כפי שנכתב בדף התערוכה.
בשנת 2005 יצא לאור הספר "דן קדר מצייר: משלי לה פונטיין" שכלל כ-36 ממשלי לה פונטיין בתרגום של ראובן וימר. במקביל עלתה באולם מסקין ב"הבימה" תערוכה של 36 הציורים שנעשו בעקבות משלי לה פונטיין.
במאי 2008 הציג את התערוכה האחרונה שלו, לאחר שבמשך שלוש שנים סבל ממחלה ועבר מספר ניתוחים, החליט להפסיק את הטיפולים לצייר 20 עבודות גדולות, המקיימות תמונת ראי סמלית לספרו של ידידו אמיל חביבי "האופסימיסט".
חיים אישיים
היה נשוי לאוצרת ציונה קדר ואב לשלושה. בנו יובל קדר, צייר, ובתו יסמין קדר, זמרת ושחקנית.
קישורים חיצוניים
כתבות על תערוכותיו לאחר מותו
צומת ספרים
צומת ספרים היא רשת חנויות ספרים ישראלית.
הרכב הבעלות
"צומת ספרים 2002 שותפות מוגבלת" החלה בפעילותה בחודש דצמבר 2002.
השותפות היא מיזוג של שתי רשתות ספרים: באוגוסט 2005 נכנסה הוצאת מודן שבבעלות עודד מודן כשותפה שלישית ברשת הממוזגת.
רשת "צומת ספרים" נמצאת בבעלות של אבי שומר, יורם רוז, ערן זמורה ועודד מודן. אבי שומר מכהן כמנכ"ל החברה.
היסטוריה
בבסיס הרעיון של "צומת ספרים" ניצבה ההתמודדות עם מחסני הספרים של ההוצאות. קשה להוצאות לחזות את כמות העותקים שיימכרו מכל מהדורה. מצד שני שטחי המדף בחנויות הספרים מוגבלים ויש למלא אותם תדיר בספרים חדשים. על כן נותרים לעיתים במחסני ההוצאה ספרים רבים ללא דורש. חנות צומת ספרים הוקמה לראשונה על ידי הוצאת זמורה-ביתן במחסן ליד קיבוץ גבעת ברנר ב-1996 במטרה "לפנות את המחסנים" על ידי מכירה של עותקים (חלקם פגומים) במחירים שהיו נמוכים בכ-30% ממחירי ספרים חדשים. הצלחת המודל הייתה אדירה בשעתה.
מאפיינים מרכזיים
הרשת ידועה בסניפיה הגדולים, בהם הסניפים בגעש וברגבה. בחלק מסניפיה משולבים בתי קפה, פינות ילדים ושולחנות עיון. סניף הדגל של הרשת, הנושא את השם "הספרייה", נפתח בתחילת 2006 בדיזנגוף סנטר בתל אביב. סניף "הספרייה" מתאפיין בעיקר בגודלו (500 מ"ר), ובשולחנות הקריאה הארוכים המוצבים בו. בסניף זה נערכים אירועים ספרותיים: ערבי קריאה, השקת ספרים חדשים, מפגשי סופרים ומשוררים, שעות סיפור לילדים ועוד. בקניון חיפה חנות הספרים פתוחה ומשולבת לתוך מרחב של מסעדה פתוחה (כ-250 מ"ר). בגרנד קניון (חיפה) החנות גדולה ומציעה מבצעים על שטח חיצוני.
הרשת היא חלוצה ישראלית בתחום המכונות האוטומטיות למכירת ספרים. כמו כן היא מפעילה אתר אינטרנט למכירת ספרים.
הרשת מונה, נכון לשנת 2020, 100 סניפים ברחבי ישראל, כולם בבעלותה המלאה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הגדילה הרשת משמעותית את נפח פעילותה. מחזור המכירות של החברה עומד על 350 מיליון ש"ח לשנה, המהווה כ- 35% מנתח שוק חנויות הספרים בישראל.
רשת "צומת ספרים" מתחרה ברשת הוותיקה ממנה, "סטימצקי", באמצעות מבצעי הוזלה ובחנויות גדולות יותר.
לוקאס וייסהיידינגר
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין בסוף אוגוסט 2015 הוא סיים במקום במקום 20 בתוצאה של 61.26 מטר.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.95 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 65.86 מטר ועלה מהמקום השני לגמר.
מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בתחילת אוגוסט 2018 זכה וייסהיידינגר במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.14 מטר, אחרי אנדריוס גודזיוס מליטא (68.46 מטר) ודניאל סטול משוודיה (68.23 מטר).
ארתור לואיס
סר ויליאם ארתור לואיס (באנגלית: William Arthur Lewis; 23 בינואר 1915 – 15 ביוני 1991) היה כלכלן סנט לוסי-בריטי ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון. זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1979.
ביוגרפיה
לואיס נולד ב-23 בינואר 1915 בסנט לוסיה, שהייתה בתקופה זו תחת שלטון האימפריה הבריטית. לואיס הוא הרביעי מבין חמישה ילדים להורים שהיגרו מאנטיגואה וברבודה. אביו נפטר כשהיה בן 7 ואמו של לואיס גידלה אותו לבד. לואיס היה מחונן וסיים את לימודיו בגיל 14. לואיס החל ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, והיה האדם השחור הראשון שהחל ללמוד במוסד. בתקופה זו למד אצל ליונל רובינס, פרידריך האייק וג'ון היקס. בשנת 1940 סיים את הדוקטורט בלונדון.
בשנת 1947 התחתן ונולדו לו שתי בנות. באותו השנה החל לואיס לעבוד בסגל אוניברסיטת מנצ'סטר, שם עבד כעשר שנים. כיום קרוי על שמו אחד ממבני האוניברסיטה.
לואיס שימש כיועץ כלכלי לממשלות רבות באפריקה ובקריביים, ובהן ניגריה, גאנה (שלה סייע בשנותיה הראשונות), טרינידד וטובגו, ג'מייקה וברבדוס. בשנת 1959 חזר לואיס לקריביים כאשר נבחר לכהן כסגן נשיא אוניברסיטת איי הודו המערבית בג'מייקה. בשנת 1963 החל לואיס לעבוד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון, שם עבד כ-20 שנה עד לפרישתו בשנת 1983.
עמנואל שלומוביץ'
עמנואל (מנו) שלומוביץ (1927 – 2000) היה כדורגלן ומאמן ישראלי.
ביוגרפיה
שלומוביץ' נולד בטרנסילבניה שברומניה. כשהיה בהונגריה נתפס על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ ובהמשך לבוכנוואלד. לאחר המלחמה ניסה לעלות לארץ ישראל דרך מחנה המעבר ברומא, ושם בזמן ששיחק כדורגל מגלה כישרונות של יובנטוס הציע לו לבוא למבחנים. שלומוביץ' התקבל לקבוצה ושיחק בה מספר משחקים, עד שבדצמבר 1947 קיבל את האישור לעלות לארץ ישראל דרך אוניית המעפילים "לא תפחידונו".
לאחר עלייתו לארץ ישראל שרת שלומוביץ' בצבא והשתתף בקרבות לטרון. אחרי מלחמת העצמאות הצטרף למכבי נתניה ושם שיחק 3 שנים עד שהודיע להתאחדות לכדורגל על מעבר להסגר, ולאחריו הצטרף לבית"ר נתניה. בהמשך הקים את קבוצת הכדורגל בכפר יונה בה שיחק ואימן.
בניו אליעזר שלומוביץ' ומשה שלומוביץ' שיחקו יחדיו במכבי נתניה.
Tour Anfibio
Tour Anfibio (באנגלית: Amphibious Tour) הוא סיבוב ההופעות השני של הזמרת הקולומביאנית שאקירה, אשר נתמך על גבי אלבומה הרביעי, ?Dónde Están los Ladrones. סיבוב ההופעות החל ב-21 במרץ 2000, בפרו והסתיים ב-12 במאי 2000 בארגנטינה.
תרגום שמו של סיבוב ההופעות הוא "דו-חי", וזה שמו מכיוון שעל פי שאקירה סיבוב ההופעות הוא: גלובלי, מסתגל בקלות ומוכן לעבור מטמורפוזה. סיבוב ההופעות היה בחסותה של חברת האלקטרוניקה נוקיה, בחלקו הדרום אמריקאי.
רקע
סיבוב ההופעות כלל בעיקר שירים מאלבומה השלישי, Pies Descalzos והרביעי,. הביקורות על המופע היו ברובן פושרות בשל עיכובם רבים, זמן המופע שהיה קצר מדי והאשמות על שימוש בפלייבק, בדומה למה שהיה בסיבוב ההופעות הקודם שלה, "Tour Pies Descalzos".
למרות הביקורות המעורבות, נמכרו כל הכרטיסים במהרה, ואף התווספו לסיבוב תאריכים נוספים. את ההופעות שקיימה שאקירה בבואנוס איירס ובמקסיקו, צילמו ושידרו בטלוויזיה המקומית, בחסות רשות השידור של אותו מקום.
עם כל אחד מתוך חמשת השירים "Ojos Así" ,"Si Te Vas" ,"No Creo" ,"Estoy Aquí", ו-"Ciega, Sordomuda", הופיעה שאקירה 12 פעמים במהלך כל הסיבוב.
1706
אירועים
תאריך לא ידוע - יסוד העיר אלבקרקי במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
יחסי יפן–צ'כיה
יחסי יפן–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת יפן לבין הרפובליקה הצ'כית. היחסים בין שתי המדינות נוסדו ב-1919 בין צ'כוסלובקיה לבין יפן.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו כבר בשנת 1919. האדריכל הצ'כי אנטוני ריימונד היה קונסול הכבוד הראשון של צ'כוסלובקיה בין השנים 1926–1939, וייצג את ממשלת טומאש מסריק. היחסים בין שתי המדינות נותקו עקב מלחמת העולם השנייה, עד 1957.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993 הכירה יפן ברפובליקה הצ'כית וברפובליקה הסלובקית והיחסים בין שתי המדינות נמשכו.
בחודש יולי 2002 קיסר יפן אקיהיטו ורעייתו מיצ'יקו ביקרו בפראג.
באוגוסט 2003, ראש ממשלת יפן, ג'וניצ'ירו קואיזומי ערך ביקור רשמי במרכז אירופה, במהלכו ביקר בין היתר בצ'כיה. ב-20 באוגוסט הוא הגיע לפראג כיעד האחרון במסעו. למחרת אחר הצוהריים הוא נפגש עם ראש ממשלת צ'כיה ולדימיר ספילדה. לאחר הפגישה הוציאו השניים הצהרה משותפת שעסקה ב"שותפות האסטרטגית של יפן וצ'כיה".
סחר וכלכלה
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מתפתחים בהתמדה עם צמיחה מהירה בהשקעות ישירות בקנה מידה גדול.
יחסים אקדמאיים
ברפובליקה הצ'כית ישנן שלוש אוניברסיטאות שבהן קורס ללימודי יפנית: אוניברסיטת צ'ארלס בפראג, אוניברסיטת מסריק בברנו ואוניברסיטת פאלאקי באולומואוץ.
פלורנס מקובין
פלורנס מקובין (באנגלית. Florence MacKubin ; 19 במאי 1857 - 2 בפברואר 1918) הייתה ציירת פורטרטים אמריקאית במיניאטורות, פסטל ושמן. היא ציירה דיוקנאות של אנשים בולטים בארצות הברית ובבריטניה.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
אבודים בחלל (באנגלית: Lost in Space) היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית המהווה עיבוד מחודש לסדרה באותו השם ששודרה בין השנים 1965–1968 (ומהווה בעצמה עיבוד לספר משפחת רובינסון השווייצרית), ועוקבת אחר הרפתקאותיה של משפחת רובינסון בחלל לאחר שנאלצו לנחות נחיתת אונס על כוכב לכת מרוחק.
פלורנס מקובין
ראשית חייה
פלורנס מקובין נולדה בשנת 1857 בפירנצה שבאיטליה, בעוד שהוריה, צ'ארלס ניקולס ואלן מריאטה (פיי) מקובין, שהו שנה באירופה. אביה נפטר בשנת 1863, ולאחרי מותו חזרה אמה עם הילדים לאירופה.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
הסדרה נכתבה על ידי התסריטאים מאט סזאמה וברק שארפלס והמפיק זאק אסטרין משמש בתפקיד השואו-ראנר של הסדרה. עונתה הראשונה עלתה לשידור במלואה בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-13 באפריל 2018. חודש לאחר עליית העונה הראשונה לשידור בשירות שלה, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
פלורנס מקובין
ראשית חייה
מקובין למדה רישום בפירנצה, איטליה. לאחר מכן למדה ב Les Ruches, בית ספר פרוטסטנטי בפונטנבלו, ומשם יצאה למינכן ולמדה אצל לודוויג פון הרטריך. היא למדה גם אצל לואי דשאן ציורי שמן ואצל יוליוס רולשובן ציור בפסטל.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
תקציר העלילה
בעקבות אירוע רב השפעה המאיים על הישרדותה של האנושות, משפחת רובינסון, המונה חמש נפשות, נבחרת למשימתה ה-24 במספר של ספינת האם "רזולוט", ספינת אם בין כוכבית הנושאת משפחות נבחרות שנבחרו למשימה ליישב את מערכת הכוכבים אלפא קנטאורי.
פלורנס מקובין
קריירה
מועצת העבודות הציבוריות של מרילנד מינתה אותה להעתיק דיוקנאות של ג'ורג' קלברט, הברון הראשון בולטימור וססיל קלברט, הברון השני של בולטימור. עבור המועצה היא ציירה גם עותק של דיוקן מאת ואן דייק של המלכה הנרייטה מריה, עליה נקראת מדינת מרילנד.
מקובין עשתה ציורים של נשות חברה באנגליה ובערים בארצות הברית בוסטון, ניו יורק, בולטימור, וושינגטון וסנט לואיס. בתוך 12 שנים קיבלה להכין כ־360 דיוקנאות מיניאטורות.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
פיתוח
באוקטובר 2014, דווח שאולפני לג'נדרי ו-"Synthesis Entertainment" עובדות על עיבוד מחודש לסדרת הקאלט משנות ה-60, "אבודים בחלל" ושהן שכרו את צמד התסריטאים מאט סזאמה וברק שארפלס לכתוב את פרק הפיילוט עבור הסדרה. בנובמבר 2015, חברת נטפליקס התעניינה בפרויקט וב-29 ביוני 2016, היא הזמינה לסדרה עונה מלאה בעלת עשרה פרקים, עם זאק אסטרין שישמש כמפיק בפועל וכשואו-ראנר של הסדרה.
צילומים
צילומי העונה הראשונה החלו בפברואר 2017 בוונקובר, קולומביה הבריטית, והסתיימו ביולי 2017.
פלורנס מקובין
קריירה
מקובין החלה להציג את עבודותיה ולזכות בפרסים בארצות הברית, בלונדון ובפריז משנת 1893. היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. בשנת 1897 היא זכתה במדליית הארד ובדיפלומה בתערוכת טנסי. דיוקן בגודל טבעי של קרדינל גיבונס הוצג בשנת 1903 בבולטימור וב -1904 בתערוכת סנט לואיס. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ועשתה דיוקנאות של הרוזנת מוורוויק ואנשים חשובים אחרים באנגליה.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
שידור
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה במלואה בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-13 באפריל 2018. ב-31 במרץ 2018, פרק הפיילוט של הסדרה הוקרן במהלך טקס ה-Awesome Con בוושינגטון די. סי..
פלורנס מקובין
קריירה
היא הייתה סגנית נשיא מועדון צבעי המים בבולטימור.
אבודים בחלל (סדרת טלוויזיה, 2018)
ביקורות
דייוויד גריפין מהאתר "IGN" העניק לעונה הראשונה דירוג של 8.5/10, וכינה אותו "הרפתקאה מדע בדיונית מצוינת עם בעיית נבל קלה", ושיבח במיוחד את דמויותיהם של משפחת רובינסון, תוך כדי שביקר את דמותה של ד"ר סמית' כנבלית כבלתי מתוחכמת וחד-ממדית שאין לה שאיפה גדולה. לעומת זאת, ג'ן שאניי מהאתר "Vulture" אפיינה את ביצועיה של פוזי כ"מאופקים, ומגוחכים על גבול הקומי".
פלורנס מקובין
קריירה
מקובין התגוררה בבולטימור רוב חייה ושמרה על סטודיו ובית קיץ בסנט אנדרוז, ניו ברנזוויק.
אנדריי טומפיי
אנדריי טומפיי (Andrei Tumpej; 29 בנובמבר 1886 – 5 במרץ 1973) היה כומר קתולי שחי ביוגוסלביה, והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על סיוע בהצלתן של לפחות ארבע בנות יהודיות במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו עד מלחמת העולם ה-2
נולד ב־29 בנובמבר 1886 בסווטי לורנץ (Sveti Lovrenc), במחוז דרוסקם פולג'י (Dravskem Polju) שבסלובניה של היום ואז הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. טומפיי סיים את לימודי בית ספר יסודי בעיר הולדתו ותיכון במריבור ובגראץ. הוא המשיך בלימודי התאולוגיה הקאתולית בגרץ, אוסטריה והצטרף ככומר למסדר הנזירי הלזרתיני Lazaritans) 1907-1911). הוא שמש כמנהיג רוחני קתולי בגימנסיה הקתולית באיסטנבול, שם ערך הכרות מעמיקה עם האסלאם והנצרות האורתודוקסית. לאחר מכן שמש ככומר במונסטיר (Monastir), הקרויה היום ביטולה ובלגראד. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לסלובניה, לעיר לובליאנה בה עמד בראש מעון להכשרת גברים צעירים להיות מיסיונרים לזריטנים. במהלך מלחמת העולם, הוא המשיך בתהליך בניית מסדר סלובני לזריטני עצמאי ועזר בארגון ה- Mission Joint Venture שנוסד ב-1916 וכן ערך ופרסם את לוח השנה של המסיון בין 1923–1926 ואת העיתון של המסיונים הקתוליים. הוא סייע גם לייסד בית ספר של המסיון ליד דמזל (Domzale). טומפיי רצה לחזור לבלקן כדי לאחד את כל הנוצרים ולכן שמח לקבל משרה שהוצאה לו ככומר בביטלה ב-1926. הוא השקיע את כל מרצו בייסוד שתוף פעולה בין הקתולים והאורתודוקסים, באמצעות נסיעות תכופות למקדוניה וקוסובו. הוא הגיע למקומות נידחים להטיף. בשל נסיעותיו התכופות הוא כונה "הבלקני הזקן".
בשנת 1929 חזר טומפיי לסרביה, שם מונה ככומר למאמינים הסלובניים בכנסייה St. Cyril and Methodius ברובע Čukarica בעיר בלגרד. הוא חי ועבד שם עד 1945 וסייע בבניית הכנסייה חדשה. הוא היה ידוע ומוערך בשל נכונותו ויכולתו לנחם אנשים שסבלו מקשיים כלכליים וחברתיים ובשל נחישותו לסייע ולקדם דברים עבורם.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ על יוגוסלביה להצטרף למדינות הציר. הנסיך היוגוסלבי פבל, נכנע ללחץ של המעצמות הפשיסטיות וב-25 במרץ 1941 חתם בווינה על ההסכם התלת-צדדי, בשאיפה להשאיר את יוגוסלביה מחוץ למלחמה. החתימה פגעה בתמיכה העממית בנסיך ובמשטרו וקמה מחאה שבראשה עמד הצבא, תחת הסיסמאות "עדיף מלחמה מהסכם" ו"עדיף הקבר על עבדות". כשהנסיך חזר לארץ ב-27 במרץ 1941 תפס הצבא את השלטון, עצר את המשלחת מווינה, הגלה את הנסיך פבל ושם קץ לשלטונו. היטלר החליט להעניש את יוגוסלביה ולפלוש אליה ב-6 באפריל. בעקבות הפלישה והכיבוש הגרמני, הצבא והממשלה נכנעו, המלך פטר השני נמלט ללונדון והממלכה היוגוסלבית חדלה מלהתקיים.
עם כניסת הגרמנים לבלגרד ופרסום חוקים אנטי יהודיים, חיפשו היהודים דרכים לברוח, להסתתר או לקבל ניירות אריים. חלקם הצליחו לברוח לאלבניה, אחרים להרי הדלמטים אך רוב היהודים נותרו בבלגרד בחפשם אחר מסלולי המלטות. כך גם בני משפחת כלף (Kalef). למעלה מעשרים בני משפחה זו נרצחו, פרט לאנטוניה אוגרזנסק (Antonija Ograjensek) קאתולית ילידת סלובניה שהתגיירה ולאחר נישואיה נקראה דונה כאלף (Dona Kalef). בעלה אברהם כלף (Avrama Kalef), לו נשאה ב-1928, היה סוחר יהודי שלמשפחתו היו מספר חנויות טקסטיל בעיר. הוא היה נכה בשל סוכרת ומחלת ניוון שרירים ולכן היה מרותק לכיסא גלגלים. לזוג נולדו שתי בנות - מתילדה (Matilda) (נולדה ב-1928) ורחלה (Rahela) (נולדה ב-7 בדצמבר 1930). לפני המלחמה אנטוניה, אברם ובנותיהם, חיו בבית המשפחה העתיק ברחוב (Gospodar Jovanova) מספר 3 שבשכונת דורקול (Dorćol) בבלגרד, בה חיו מרבית יהודי העיר.
עם הכיבוש הגרמני, חלה אב המשפחה כלף ואושפז בבית חולים ב- Dorćol. כעבור מספר חודשים באביב 1942, הוא הושמד במשאית גז אליה הובל יחד עם יהודים נוספים.