cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורשה
זמנים מודרניים
שנות השמונים הביאו לתמורות בעיר. ב-13 בדצמבר 1981 השליטים הקומוניסטים בפולין הכריזו על משטר צבאי, כדי להגן על כוחם מפני תנועת סולידריות בראשות לך ואלנסה. אבל הכלכלה הקורסת והשינויים שהתרחשו בברית המועצות גרמו לבסוף לקומוניסטים להכריז על בחירות חופשיות בשנת 1989, אשר תוצאותיהן היו תבוסה מוחלטת למפלגה הקומוניסטית. הממשלה החדשה מיד החלה ברפורמות דמוקרטיות וכלכליות רבות, ובשביל ורשה, ה"בום הכלכלי הגדול" החל.
מיקום
ורשה שוכנת על שתי גדותיו של נהר הוויסלה לאורך גדותיו (כ-30 קילומטרים צפונית-דרומית וכ-28 קילומטרים לעבר המזרח) במרכזו של מחוז מאזובשה, במרחק של כ-350 קילומטרים מהרי הקרפטים ומהים הבלטי. הגובה הממוצע שלה הוא 100 מטר מעל גובה פני הים, אף על פי שיש כמה גבעות (רובן מלאכותיות) הממוקמות ליד העיר. הנקודה הנמוכה ביותר בוורשה היא לאורך גדת נהר הוויסלה (75 מטר מעל גובה פני הים), והנקודה הגבוהה ביותר היא גבעה מלאכותית בגובה 144 מטר מעל גובה פני הים.
אקלים
אקלים העיר יבשתי ומתאפיין בהבדלים גדולים בין העונות. בחורף קר ומושלג ואילו בקיץ חמים. משקעים יורדים בכל עונות השנה. מזג האוויר בפולין מושפע מן האקלים היבשתי במזרח והאקלים הימי במערב ולכן התוצאה היא שינויים רבים, מיום ליום ומשנה לשנה. בשנה אחת עשוי החורף להיות נטול שלג ואילו בשנה לאחר מכן ישתקו שלגים כבדים את התחבורה במדינה למספר ימים. החודש החם ביותר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס בממוצע) והחודשים הקרים ביותר הם ינואר ופברואר (6- מעלות צלזיוס בממוצע), החודש עם כמות המשקעים הגדולה ביותר הוא יולי (96 מ"מ). לפעמים הטמפרטורות בקיץ יכולות לזנק למעל 30 המעלות, דבר המעיק מאוד על אורח החיים בשל אי התאמתה של המדינה למזג אוויר חם שכזה. להלן נתוני הטמפרטורות והמשקעים הממוצעים בעיר:
דמוגרפיה
מבחינה היסטורית, ורשה הייתה יעד להגירה פנימית וחיצונית, בעיקר ממרכז ומזרח אירופה. לאורך השנים הייתה ורשה עיר מגוונת יחסית מבחינת אתנית. המיעוט הגדול ביותר בוורשה של לפני מלחמת העולם השנייה היה היהודים (אוכלוסיית היהודים בוורשה לפני המלחמה מנתה יותר מ-350,000 איש, אשר היוו כ-30% מכלל תושבי העיר), לצד מיעוטים גרמנים, רוסים ואחרים. עד ליום זה יש פחות גיוון אתני בעיר מאשר לפני 300 שנים. מרבית גידול האוכלוסין בעיר הוא כתוצאה מהגירה פנימית לוורשה כחלק מתהליך העיור.
בשנת 1907 נמנו בוורשה 761,050 תושבים, מהם 446,031 קתולים, 261,562 יהודים, 61,160 אוונגלים ו-32,708 פרבוסלבים.
כיום, אוכלוסיות ורשה מונה כ-12% של תושבים שאינם פולנים. המיעוטים העיקריים בעיר הם אוקראינים, בלארוסים ווייטנאמים.
האוכלוסייה בוורשה בין השנים 1700–2007 (באלפים):
פוליטיקה
כעיר הבירה של פולין, ורשה מהווה את המרכז הפוליטי של המדינה. מתוקף זה משטרת ורשה פועלת כגוף משטרתי נפרד מהמשטרה הלאומית בשם "פיקוד משטרת הבירה".
כל משרדי הממשלה ממוקמים שם, כולל הפרלמנט הפולני, המשרד הנשיאותי ובית המשפט העליון. בפרלמנט הפולני, ורשה מיוצגת על ידי 31 נציגים (מתוך 460).
שגרירות ארצות הברית ממוקמת בעיר.
רשות מוניציפלית
חברי המועצה נבחרים ישירות לתקופה של ארבע שנים, כאשר כמו מרבית הגופים המחוקקים, מועצת העיר מחולקת לוועדות אשר כל אחת מהן עוסקת בתחום בממשל העיר. הצעות חוק שמועלות במועצה עוברות לאישורו הסופי של ראש העיר ("נשיא ורשה"), אשר יכול להכלילם בחוק. כאשר ראש העיר מגיש הצעת חוק, למועצה יש 30 יום לבטל את הווטו, אך רק ברוב של שני שלישים מסך חברי המועצה.
לכל אחד מ-18 רובעי העיר ישנה מועצה משלו. תפקידם הוא להתמקד בנושאים של הרובע, ובכלל זה פיקוח על חברות מוניצפליות ועל רכוש העירייה ובתי הספר, ובכך לעזור לנשיא ולמועצת העיר הכללית. ראש כל אחד מהמועצת הללו נקרא "ראש העיר" (Burmistrz) והוא נבחר על ידי המועצה המקומית, מקרב המועמדים שמוצעים על ידי ראש עיריית ורשה.
ראש עיריית ורשה מאז 2018 הוא רפאל צ'אסקובסקי, סגן ראש מפלגת "הפלטפורמה האזרחית" (PO).
רובעי העיר
ורשה הייתה החל משנת 1945, כמו לפני מלחמת העולם השנייה, עיר מחולקת לרבעים, כאשר החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ורשה הייתה מחולקת ל-7 רבעים.
למרות רפורמה מנהלית בשנת 1975 הושארה בוורשה החלוקה לרבעים, כמו בערים קרקוב, לודז', פוזנן וורוצלב. אחרי מאורעות יוני 1976 בוורשה, צירפו לרובע אוֹחוֹטָה (Ochota) את אוּרֳסוּס (Ursus). מאפריל 1990, שבעת הרבעים הקיימים בוורשה קיבלו סטטוס של רבעים עצמאיים. גבולותיה של ורשה התרחבו עד לרובע שהיה לפני זה חלק נפרד מהעיר (וֵסוֹוָה-Wesoła), שביחד עמו ורשה מנתה 18 רבעים. משנת 2002 לוורשה יש רק רשות מנהלית אחת, כאשר לרבעים יש סטטוס של שכונות בעלי סמכויות מוגבלות בלבד.
תיאטראות
משנת 1833 עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, רובע התיאטראות היה המקום המרכזי והחשוב ביותר למגוון רחב של תיאטראות. כיום ורשה היא בית ליותר מ-30 תיאטראות גדולים אשר פזורים ברחבי העיר, כולל את התיאטרון הלאומי אשר נוסד בשנת 1765 וה"תיאטרון הגדול" בוורשה שנוסד בשנת 1778.
מוזיקה
הודות למגוון התרבותי הגדול של העיר, כולל את "תיאטרון וְילְקי" (Teatr Wielki), האופרה הפולנית, חדר האופרה, בניין הפילהרמונית והמוזיאון הלאומי, כמו גם את התיאטראות הרומאיים ואולמי הקונגרסים בתוך ארמון התרבות והמדע, ורשה מארחת הרבה אירועים ופסטיבלים.
בין שלל האירועים ניתן למצוא את: התחרות הבינלאומית לפסנתר על שם פרדריק שופן, הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית, פסטיבל הג'אז, פסטיבל הג'אז של ימי הקיץ, פסטיבל הסתיו של ורשה, פסטיבל מוצארט, והפסטיבל למוזיקה עתיקה.
מוזיאונים
בוורשה גלריות ומוזיאונים רבים. בין המפורסמים והגדולים שבהם ניתן למנות את:
סרטים
עם סיום מלחמת העולם השנייה הפכה ורשה למרכז השני בחשיבותו בהפקת סרטים בפולין, כאשר במהלך השנים הופקו בעיר מספר רב של סרטים.
אחד הסרטים המפורסמים ביותר שצולמו בוורשה ובפולין בכלל, הוא הסרט "הפסנתרן" בבימויו של רומן פולנסקי. הסרט צולם רובו בוורשה, ומגולל את סיפורו של ולדיסלב שפילמן - פסנתרן מחונן ששרד את מאורעות השואה בגטו ורשה.
כלכלה
בשנת 2008 דורגה ורשה במקום ה-35 בדירוג הערים היקרות ביותר. היא סווגה כעיר עולם על ידי "ארגון הגלובליזציה וערי העולם" ונמצאת במרחק קטן מערים כמו רומא ובייג'ינג.
עסקים ומסחר
ורשה, ובייחוד מרכז העיר (רובע שרודמיישצ'ה), היא המרכז לא של החברות הלאומיות והממשלתיות הפולניות בנוסף לחברות מקומיות ובינלאומיות. בשנת 2006 נרשמו בשטחה של העיר 304,016 חברות. משקיעים כלכליים בינלאומיים השקיעו לפי ההערכות בשנת 2002 יותר מ-650 מיליון אירו בתעשייה בעיר. כתוצאה מכך, שיעורי האבטלה בעיר הוא מהנמוכים ביותר בפולין, אשר לפי גורמים רשמיים לא עולה על יותר מ-3%.
ורשה מייצרת כ-12% מסך התוצרת הלאומית של פולין, אשר בהתאם למספר האנשים, מוערך בסביבות 290% מעל מהממוצע הכלל-פולני. התוצר הגולמי לנפש בוורשה עומד על כ-38,000$ נכון לשנת 2005. כמו כן, כלכלת העיר היא אחת מהכלכלות שמתפתחות במהרה, עם תוצר גולמי של 6.5%. העיר עצמה מרוויחה מדי שנה בסביבות 8,740,882,000 זלוטי רק ממיסים.
הבורסה לניירות ערך
הבורסה לניירות ערך בוורשה נוסדה בשנת 1817 והמשיכה לסחור במניות עד למלחמת העולם השנייה. היא הוקמה מחדש רק בחודש אפריל 1991, בעקבות הפסקת שליטת הקומוניסטים על כלכלת המדינה ועל איסור קיום מדיניות של שוק חופשי.
בשנת 2007 חישוב רווחי הבורסה הראה רווח של 440.92 מיליארד דולר, דבר שהפך את העיר לאחד מיעדי העסקים האטרקטיביים ביותר באירופה.
תעשייה
במהלך הבנייה מחדש של ורשה לאחר מלחמת העולם השנייה, הרשויות הקומוניסטיות החליטו שהעיר תהפוך למרכז תעשייתי גדול. הרבה מאוד מפעלים גדולים נבנו בעיר או קרוב אליה. ככל שכוחה של המפלגה הקומוניסטית התערער בפולין, כך גם המפעלים שהוקמו, נסגרו לבסוף בשל פשיטת רגל לאחר 1989.
מספר המפעלים ברשות המדינה עדיין נמצא בירידה, בעוד מספר המפעלים שעובדים עם חברות בינלאומית גדל בהתמדה. כמו כן, לוורשה יש את הריכוז הגדול ביותר של מפעלים לייצור דברי אלקטרוניקה ותעשיות היי טק בפולין.
תחבורה
ורשה נפגעה קשות בזמן מלחמת העולם השנייה, ושיקומה בשנות החמישים אומנם הביא לכדי הרחבתם של רחובות רבים, אך דבר שיצר גם בעיית פקקים. במאמץ להתגבר על בעיות התנועה, הוקמה מערכת תחבורה יעילה בעיר הנמצאת בכל מקום וכוללת אוטובוסים, חשמליות ורכבת תחתית.
כבישים וכבישים מהירים
המחסור של ורשה בכבישים עוקפים לעיר גורמים לכך שמרבית כלי הרכב עוברים ישירות דרך מרכז העיר. כתוצאה מבעיה זו, נמצאים בבנייה שני כבישים עוקפים. הראשון, נקרא OEW (קיצור בפולנית ל"טבעת ורשה") אשר מתוכנן להבנות כ-10 קילומטרים ממרכז העיר. הכביש השני, מתוכנן להיות חלק מכביש A-2 הפולני (כביש אשר חוצה את פולין לרוחבה, מרחק של 610 ק"מ בסך הכל), וכל זאת חלק מהמיזם התחבורתי של האיחוד האירופאי דרך E30" (כביש אשר יחצה את אירופה מהעיר קורק שבאירלנד עד לעיר אומסק שבסיביר רוסיה.
נמלי תעופה
לוורשה נמל תעופה בינלאומי אחד אשר נקרא אוקנציה (בשמו המלא: Port lotniczy im. Fryderyka Chopina Warszawa-Okęcie), "נמל התעופה ורשה פרדריק שופן על שם פרדריק שופן-אוקנציה", ממוקם 10 קילומטר ממרכז העיר. עם מעל 70 טיסות מקומיות ובינלאומיות ביום ומעל 12 מיליון נוסעים בשנה (2015) זהו שדה התעופה הגדול בפולין. בכל יום יוצאות מספר טיסות ישירות בין ורשה ותל אביב.
בשנת 2013 נפתח נמל תעופה נוסף בשם "ורשה-מודלין" אשר ממוקם כ-35 קילומטרים צפונית למרכז העיר. כעת (2016) השדה משרת רק חברת טיסות מוזלות, ליותר מ-30 יעדים במערב ובדרום אירופה.
תחבורה ציבורית
התחבורה הציבורית בוורשה כוללת, אוטובוסים, חשמלית, מטרו, רכבת קלה, אשר כל האמצעים התחבורתיים הללו מנוהלים על ידי ה-ZTM (רשות התחבורה של ורשה).
כמו כן, ישנם 3 סוגי קווי תחבורה מיוחדים לתיירים אשר מסומנים באות T. הראשונה היא חשמלית מיוחדת אשר פועלת בין החודשים יולי ואוגוסט. השני הוא אוטובוס בקו 100 אשר הוא אוטובוס הקומתיים היחיד בעיר, הפועל רק בסופי שבוע. השלישי הוא קו אוטובוס נוסף, קו 180, אשר פועל מדי יום ונוסע ב"מסלול המלכותי", מבית הקברות הצבאי בצפון, ליד העיר העתיקה, ודרך הרחובות היפים והמפורסמים ביותר בעיר.
אוטובוסים
שירות האוטובוסים נוסע בכל רחבי העיר, גם אל רבעים אשר מרוחקים ממרכז העיר. ישנם סוגים של אוטובוסים. אוטובוסים מיוחדים מזוהים על ידי מספר הקו שלהם:
קווי לילה
מרבית התחבורה הציבורית הרגילה עובדת עד השעה 23:30. במקום התחבורה הציבורית הרגילה, מציעה העירייה קווי לילה של אוטובוסים, ניתן לזהות אותם על ידי האות N אשר נמצאת ליד קו האוטובוס. אוטובוסים אלה נוסעים כל חצי שעה לכל רחבי העיר, ומתחילים מהתחנה המרכזית.
חשמלית
החשמלית הראשונה בוורשה החלה לפעול ב-11 בדצמבר 1866 ועד ה-26 במרץ 1908 היא נסעה בעזרת סוסים. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, תשתית החשמליות בעיר נהרסה באופן משמעותי. לאחר הפלישה הגרמנית בספטמבר 1939, השירות נעצר בשל הנזק שנגרם, אך חזר לפעילות בשנת 1940. ב-1941 נקבעו הצבעים הקבועים של קרונות החשמלית, אשר עדיין בשימוש (צבעי צהוב ואדום כדגלה של ורשה).
לאחר מרד ורשה הייתה תשתית החשמליות הרוסה לחלוטין, אך השירות חזר לפעילות כבר ביוני 1945, חודש מסוף המלחמה. תשתית החשמליות בעיר התפתחה במהרה, וחשמליות הגיעו לכל רחבי העיר. אך בשנות ה-60, בעקבות מדיניות רשמית של הסובייטים שקידמו שימוש בדלק רוסי, שירות האוטובוסים קיבל עדיפות על גבי החשמליות, שמספר קוויהן צומצם.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989, מערכת החשמליות בעיר קיבלה חיזוק תקציבי משמעותי. מאז 2008 הושקו בעיר מאות קרונות חדשים שכוללים מיזוג אוויר.
רכבת
קו הרכבת בעיר נחנך בשנת 1845 (קו ורשה-וינה). במחצית השנייה של המאה ה-19 קיבלה ורשה גם חיבור רכבות ישיר לסנט-פטרבורג ובהמשך גם לברלין, פריס, פראג וערים מרכזיות נוספות. כיום ורשה מהווה צומת דרכים מרכזי של קווי רכבת לכל רחבי פולין ואירופה.
התחנה המרכזית בוורשה ורשאבה צנטראלנה (Warszawa Centralna, ורשה מרכז) מהווה מרכז של קווי הרכבת בוורשה וממנה ניתן לנסוע כמעט לכל עיר מרכזית בפולין ואף אל מדינות אחרות, בעיקר אל גרמניה, צ'כיה וחבר המדינות.
קו הרקיע של העיר
בוורשה מגוון סגנונות אדריכליים. במהלך מלחמת העולם השנייה, ורשה נהרסה כמעט לחלוטין, בין אם על ידי הפצצות מהאוויר, או על ידי הרס מכוון של הנאצים במרד גטו ורשה ובמרד ורשה. 85 אחוז מהבניינים בעיר נהרסו.
לאחר השחרור מהכיבוש הנאצי, החלה בנייה מחדש של העיר. רוב הבניינים ההיסטוריים שוחזרו ביסודיות. כמו כן, הוקמו בנייני דיירים עצומים (בלוקונים), עם עיצוב מינימלי בסגנון שהיה אופייני למדינות הגוש המזרחי. תנופת בנייה מחודשת החלה עם נפילת המשטר הקומוניסטי במדינה. מרחבים ציבוריים מושכים השקעות גדולות מצד משקיעים, לכן בעיר נבנו רבעים חדשים, פארקים רחבים ואנדרטאות. קו הרקיע הנוכחי של מרכז ורשה הוא דוגמה מצוינת לאדריכלות מודרנית.
אתרי תיירות
אף על פי שוורשה היא עיר חדשה יחסית, יש בה אתרי תיירות רבים, ובפרט העיר העתיקה ששוחזרה לאחר מלחמת העולם השנייה שהאתרים המפורסמים בה הם הטירה המלכותית, עמוד המלך זיגמונט והמבצר. דרומה יותר נמצאים ארמונות קלאסיים, הארמון הנשיאותי, ברחוב קרקובסקה פשדמיישצ'ה, הרחוב המפורסם בעיר, אוניברסיטת ורשה ורחוב נובי שוויאט, שחוצה את אחד מרחובותיה המרכזיים של העיר - שדרות ירושלים (Aleje Jerozolimskie). אחד המבנים הבולטים בוורשה הוא ארמון התרבות והמדע, מבנה גבוה שבראשו שעון וצריחים גבוהים ומחודדים. המבנה משמש כמרכז תרבות והוא אחד מסמליה המובהקים של ורשה.
הפארק העתיק ביותר בוורשה, הוא הפארק הסקסוני (Ogród Saski), אשר ממוקם כ-10 דקות הליכה מהעיר העתיקה. הפארק הגדול ביותר, ויש האומרים גם היפה ביותר בוורשה, הוא פארק "מרחצאות המלוכה" (Łazienki Park). פארק זה הוא גם עתיק מאוד- הוא הוקם במאה ה-17, ועוצב בצורתו העכשווית בסוף המאה ה-18, הוא ממוקם יותר דרומה, על ה"שביל המלכותי", כ-3 קילומטרים מהעיר העתיקה. בית הקברות הצבאי בעיר, הוא אחד מבתי הקברות העתיקים באירופה. בתוך בית הקברות ישנם הרבה מאוד פסלים, חלקם נוצרו על ידי האומנים הפולנים הגדולים ביותר של המאה ה-19 והמאה ה-20. מפני שהוא משרת את כל הקהילות הדתיות בוורשה, בין אם אלו קתולים, יהודים, מוסלמים או פרוטסטנטים, לעיתים הוא מכונה כנקרופוליס.
לא רחוק משם, נמצא בית הקברות היהודי אוקופובה, שהוא אחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה. בית הקברות הוקם בשנת 1806 וגודלו היה 330 דונם, ובשטחו נמצאים יותר מ-200,000 קברים מסומנים, כמו גם קבר אחים של קורבנות גטו ורשה. רבים מהקברים הללו מכוסים בצמחים ונזנחו לאחר הפלישה הנאצית ובעקבותיה גם השואה. בית הקברות נסגר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה הוא נפתח מחדש וחלק ממנו עדיין נשאר פעיל ומשרת כיום את הקהילה היהודית בוורשה.
צפונית למרכז העיר נמצא המקום בו שכן גטו ורשה. הגטו כמעט ונהרס לחלוטין לאחר מרד גטו ורשה, אך למרות זאת מספר בניינים ורחובות שרדו, בעיקר בגטו הקטן, אשר נסגר קודם למרד והקרבות לא נערכו בו. הבניינים ברחוב פרוזנה הם הבניינים המקוריים אשר פעם אכלסו יהודים בגטו, ורובם נותרו ריקים לאחר המלחמה. כמוהם גם הרחוב אשר מתמלא כל שנה רק בפסטיבל היהודי בעיר. בסמוך שוכן בית הכנסת נוז'יק, אשר שרד את המלחמה מכיוון ששימש כאורוות לוורמאכט הגרמני. בית הכנסת שוחזר ושב לפעילות. השריד האחרון לחומת הגטו נמצא ברחוב זלוטה 62.
הרובע זוֹליבוּז' מפורסם בזכות הארכיטקטורה משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. בין הרובע ונהר הוויסלה ניצב המבצר של ורשה שנבנה במאה ה-19 בארכיטקטורה צבאית. ארמון וילאנוב, משכנו לשעבר של מלך פולין יאן סובייסקי, מיוחד בשל ארכיטקטורת הבארוק והגנים המרהיבים שבו.
בוורשה יש הרבה מאוד כנסיות, והמפורסמות שביניהן הן הכנסייה הכרמליטית של ורשה, קתדרלת יוחנן הקדוש וכנסיית סנט אנה.
פרי גרף
פרי גרף (14 בדצמבר 1931 - 26 ביולי 2017) היה זמר אוסטרי.
קריירה
בשנת 1959, גרף נבחר על ידי רשות השידור האוסטרית לייצג את מדינתו באירוויזיון 1959, עם השיר "Der K und K Kalypso aus Wien". השיר הגיע למקום התשיעי עם 4 נקודות, שתיים משוודיה, אחת ממונקו ואחת משווייץ. לאחר השתתפותו באירוויזיון, גרף הופיע במספר תוכניות טלוויזיה אוסטריות וגרמניות, דוגמת "ZDF-Hitparade". בשנות השבעים, עבר גרף לפינלנד והקים להקה שהתפרסמה בעקבות גרסאות כיסוי לשירי האמן אלביס פרסלי. גרף החזיק באזרחות כפולה, אוסטרית ופינית.
נפטר ב-26 ביולי 2017.
פרס אנני
פרס אנני (באנגלית: The Annie Award) הוא פרס המוענק על ידי הסניף ההוליוודי של האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה (אסיפ"א - הוליווד). הטקס נערך החל מ־1972, אך מ־1992 ניתן לסרטים בודדים. שם הפרס הוא קיצור של המילה ״אנימציה״.
מחלוקות
ב־2009 זכה "קונג פו פנדה" סרטם של דרימוורקס הנפשה בכל הפרסים המוענקים לסרט באורך מלא, במאמר ניבוי תוצאות טקס פרסי האוסקר של אותה שנה נכתב כי "צופי האוסקר היו המומים כאשר קונג פו פנדה לקח את כל הפרסים של האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה (אסיפ"א, מעניקת הפרס), זו הייתה עבודה פנימית, מלאה בפוליטיקה מאחורי הקלעים". האנימטור ביל פלימפטון מתח גם הוא ביקורת על נוהלי ההצבעה של הארגון וכתב בבלוג שלו "אני חושב שג'פרי קצנברג יודע לזהות הזדמנות פרסום טובה כשהוא רואה אותה, הוא קנה חברויות באסיפ"א הוליווד לסטודיו שלו כולו ולאחר מכן אמר להם להצביע לקו המפלגתי... המציאות המצערת היא שזה מרגיש כאילו ההצבעה הייתה מבוימת - הם נקנו!".
ב־2010 נמנעו אולפני ההנפשה של וולט דיסני משליחת סרטיהם כמועמדים. מהלך זה נבע בעקבות הידיעה כי כל אחד יכול לקנות מנוי (ופתק הצבעה) לאסיפ"א וגם בעקבות אמונה כי המאזניים מוטים לטובת דרימוורקס הנפשה מכיוון שאלו קונים הצבעות. ב-2011 חזרו לשגרה ולשליחת מועמדויות.
פורד אקספלורר
בנוסף, דגמי "פורד אקספלורר" יוצרו בוונצואלה (דורות 1–5), ברוסיה (דור 5), וברפובליקת הפיליפינים (דור שלישי).
אוגוצ'י אוניאו
קריירה
אוניאו החל לשחק כדורגל לראשונה באקדמיות ובתי ספר שונים לכדורגל באמריקה וב-2004, זומן לראשונה לנבחרת ארצות הברית. באותה השנה עבר לסטנדרד לייז', שם השתלב בהרכב הראשון כבר בתחילת דרכו.
בקיץ 2009, הצטיין בגביע הקונפדרציות, ועזר להוביל את ארצות הברית לגמר, שם הפסידו לברזיל 3:2. אחרי הטורניר, חתם במילאן. לאחר שלא זכה לקבל דקות במילאן, הושאל אוניאו לטוונטה אנסחדה בינואר 2011 עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2011 חתם בספורטינג ליסבון ל-3 שנים. עם הקבוצה הוא הגיע לחצי גמר הליגה האירופית.
ב-31 באוגוסט 2012 הושאל למאלגה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בסיום העונה. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-24 באוקטובר 2012 במשחק נגד מילאן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות המשחק הסתיים בניצחון 0-1 למאלגה.
TEAC
TEAC Corporation (בעברית: טיאק) היא חברת אלקטרוניקה הממוקמת ביפן. TEAC נוסדה בשנת 1953 בטוקיו.
TEAC ידועה בשל ציוד האודיו שהיא מיצרת. TEAC מיצרת גם קלטות שמע המבוססות על סלילים, ורבים השתמשו בקלטות אלה בשל האיכות המצוינת. בשנות 80-90 הפכו כונני התקליטורים לפופולרים בשל האיכות הגבוהה.
ערער ברושי
ערער ברושי (שם מדעי: Juniperus excelsa) הוא עץ מחטני ירוק עד ממשפחת הברושיים. הערער הברושי גדל בחרמון ומתנשא לגובה של עד לכ-30 מטר. צורתו החיצונית היא בעלת מבנה של פירמידה, והעלים שלו קשקשיים ומסודרים בזוגות. הערער הברושי הוא אחד ממיני המחטיים (יחד עם ארז הלבנון והאשוח הקיליקי) באזור האקולוגי של הרי הלבנט הגבוהים (קוד מדעי PA1220) המתחילים בטורקיה, עוברים דרך לבנון וסוריה ומסתיימים בחרמון, שם מין זה חודר לישראל. בחרמון הישראלי ישנם שרידים בודדים מאותו יער מחטניים מעורב בדמות פריטים פזורים של הערער הברושי. בעוד הארז והאשוח נגדמו ובוראו במהלך מאות שנים.
קיי
ראו גם
}}
אוונג'לין לילי
ניקול אוונג'לין לילי (באנגלית: Nicole Evangeline Lilly; נולדה ב-3 באוגוסט 1979) היא שחקנית קנדית. נודעה בעיקר בזכות תפקידה כקייט אוסטן בסדרה האמריקאית "אבודים", ובזכות תפקידה בטרילוגיית הסרטים "ההוביט" בתור טאוריאל.
ביוגרפיה
לילי נולדה בפורט ססקצ'ואן, אלברטה שבקנדה למשפחה נוצרית אדוקה ונשארה נוצרייה מאמינה. לה שתי אחיות. היא דוברת אנגלית וצרפתית. התנדבה מאז גיל 14 בפרויקטים למען ילדים. בגיל 18, טסה לפיליפינים למשימה מיסיונרית למשך שלושה שבועות. לילי למדה יחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבקנדה. עבדה כדיילת אוויר.
קריירה
סוכנות הדוגמנות "פורד מודלס" גילתה את לילי בקלונה, קולומביה הבריטית. כדי לממן את הוצאות לימודיה באוניברסיטה, היא חתמה עם הסוכנות על חוזה דוגמנות. השתתפה בפרסומות ובתפקידים קטנים בהפקות טלוויזיה קנדיות.
תעזיה
התעזיה (בפרסית: تعزیه או تعزیت; בערבית: تعزية) הוא מנהג אבלות תאטרלי אסלמי שיעי שמטרתו לתאר את הסבל שחווה חוסיין, נכדו של הנביא מוחמד ובנו של עלי, בימיו האחרונים, ולהתאבל עליו.המושג לא מתייחס למחזה, אלא מכיל בתוכו מספר מנהגי אבלות הסובבים את חוסיין שהתפתחו והתעצבו במהלך השנים. המילה "תעזיה" מגיעה מן השפה הערבית ומשמעותה המילולית היא ניחומים. הופעותיו המאוחרות יותר של מנהג אבלות זה מזכירות במקצת את מחזות הפסיון שהיו נפוצים בימי הבינים באירופה.
אוונג'לין לילי
קריירה
לאחר שקיבלה אישור עבודה בארצות הברית. שלה, נבחנה ל"אבודים" ולוהקה לדמותה של קייט אוסטן. חבריה לסט הצילומים כינו אותה "קופה" (Monkey) בשל מיומנותה בטיפוס על עצים, שבאה לידי ביטוי בגילום דמותה של קייט אוסטן.
תעזיה
על פי זוכה פרס נובל אליאס קנטי, " סבלו... של חוסיין נעשה לליבתה של האמונה השיעית".
סיפור התעזיה
כאמור, הסיפור מציג את ימיו האחרונים של חוסיין, בשנת 680 לספירת הנוצרים או 61 לפי הלוח שנה האסלמי. מרבית אירועי התעזיה מתרחשים במישור כרבלא, הממוקם מעט מעל שישים וחמישה קילומטרים דרום מערבית לבגדד המודרנית. שם, חוסיין מצא את מותו בקרב על טבעה של הדת המתגבשת בין שני המחנות המצויים במידה מסיימת עד היום באסלם (השיעה והסונה). חוסיין וחסידיו, שהאמינו ששושלת הנהגת האסלם צריכה לעבור לצאצאי מוחמד (שכונו אימאים). לעומתם, בני אומיה הובלו בין היתר על ידי פירושם המדיני לאסלם. בעקבות תפישה זאת וסיבות אחרות, האחרונים עמדו על כך שתפקיד המושל צריך לעבור לפי מנהגים ערבים קדומים. הקרב החל כאשר כ-4000 מחייליו של יזיד הראשון, מנהיג בני אומיה באותה תקופה, הציבו מארב לחסידיו של חוסיין, כ-72 לוחמים ומשפחתו, ודרשו מהם להכיר ביזיד כמנהיג האסלם.
אוונג'לין לילי
קריירה
לילי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2007.
תעזיה
סיפור התעזיה
חיילי יזיד מנעו מחוסיין ומפלגתו מים ואוכל עד אשר יכריזו כי הם מוותרים על שאיפותיהם לרשת את מוחמד ולהנהיג את האומה האסלמית. לאחר עשרה ימי מצור, חוסיין לא אמר נואש, וצבאו של יזיד החל לטבוח בתומכיו של חוסיין. כל הגברים, מלבד בנו של חוסיין, נהרגו, וכל הנשים נלקחו לעבדות. על פי המסורת, הטבח בוצע בעשירי במוחרם (החודש הראשון בלוח השנה האסלמי), והיום תאריך זה מכונה העשוראא'. בתקופה זו נוהגים השיעים לבצע טקסי הזיכרון ואבל שונים לאימאם חוסיין.
אוונג'לין לילי
קריירה
בשנת 2010 שיחקה לילי בסרט זוכה פרס האוסקר "מטען הכאב" של הבמאית קתרין ביגלו.
תעזיה
מקורות התעזיה והתפתחותה
התעזיה צמחה בתרבות הפרסית על בסיס מנהגים דומים מהתקופה הקדם אסלמית. טקסים המציגים בצורה תאטרלית את מעלליהם ודאבוניהם של אלים היו מקובלים בתקופה הזורואסטרית ולפניה. בין טקסים אלה נערך גם טקס לזכרו של האל מיתרה, במהלכו היו הסוגדים חובשים מסכות ומחקים את התלאות שעבר האל על במה. כמו כן, היה נהוג גם לשחזר את סיפורו של זריר. זריר היה אחיו של המלך ויסטספ שהמיר את דתו לדת הזורואסטרית. בעקבות ההמרה הדתית הותקפה ממלכתו של  ויסטספ, וזריר נפל בקרב להגן על הדת החדשה. זריר, בדומה לחוסיין, הפך למודל של הקרבה עבור קידוש האל. אתוסים, מנהגים אלה ודומיהם היוו קרקע פורייה להתפתחות התעזיה האסלמית.
אוונג'לין לילי
קריירה
בשנת 2011 שיחקה לילי בסרט פלדה אמיתית.
תעזיה
מקורות התעזיה והתפתחותה
מנהג האבלות העתיק ביותר לזכרו של חוסיין, שהיה למעשה התעזיה הראשונה, התקיים בבגדד ב-963. מנהיג שיעי בויהידי בשם מועיז א-דוולה הורה על קיום יום אבל לאומי ביום השנה לרצח חוסיין, שבו על כל השווקים להיות סגורים ועל אנשים להתלבש בשחורים. על פי חוקרים אחרים, השלב הראשון של התעזיה כלל גם תהלוכות אבל וקריאת קינות והספדים לחוסיין ולשאר נופלי כרבלא. בשלבים מאוחרים יותר במאה התשיעית נוסף לתעזיה נוהג של ניפנוף מקלות באוויר ושטיפת סחבות במקור מים בקרבת מקום. מצעד אבלות זה לא היה חלק מהתהלוכה בעשירי במוחרם, אלא בוצע בחודש מהר (חודש השני בלוח הפרסי שמקביל לספטמבר). מנהג זה נוסף בעקבות רצח הסולטן עלי באופן שמזכיר את מותו של האימאם חוסיין. לאורך התהלוכה נהוג לקונן על מותו של חוסיין, ועם הזמן נהייתה מיוחסת יותר לחוסיין מאשר לסולטן. התפתחותם של טקסי התאבלות המוניים על חוסיין ונופלי כרבלא נעצרה עד המאה השש- עשרה עקב שליטה סונית כמעט רציפה לאורך כל העולם המוסלמי. לאורך שנים שבהם נעדרו הטקסים ההמונים, התפתחו ספרות ופסיקות הלכתיות שעוסקות בקדושים מעונים. התפתחויות אלה תרמו להעשרת התופעה דרמטית בשלבים מאוחרים יותר.
אוונג'לין לילי
קריירה
בשנת 2013 שיחקה לילי בתפקיד האלפית טאוריאל בסרט "ההוביט: מפלתו של סמאוג" (דמות מקורית לסרט) ובשנת 2014 חזרה לשחק את טאוריאל בסרט ההמשך "ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
תעזיה
מקורות התעזיה והתפתחותה
מנהגי האבלות לא התפתחו רק בתחום המילה הכתובה בתחילת המאה השש-עשרה. גם בתחום התאטרלי התבצעו חידושים סביב הנצחת חוסיין. עם עלייתה של השושלת הספווית החלו מספרי הסיפורים להציג את הפרוזות שנכתבו. סיפורים אלה סופרו תחילה במסגדים ובכינוסים גדולים סביב תחילתו של חודש המוחרם. רבים ממספרי הסיפורים השתמשו בספרו של כאשפי כמקור לסיפורם. עם השנים התפתח מנהג לפיו בין פרק לפרק הוזמן מספיד שהציב את הקהל במעגל, ועודד אותו לחזור אחרי קריאות ההספד שלו תוך כדי שהם מכים בחזם. למעשה, שילובו של הקהל במחזה מהווה עד היום חלק בולט מין התעזיה.
אוונג'לין לילי
חיים אישיים
בשנים 2003–2004 היא הייתה נשואה לשחקן ההוקי הקנדי מוריי הון.
תעזיה
מקורות התעזיה והתפתחותה
צורה נוספת של העברת סיפורים שהייתה נפוצה באיראן באותה תקופה והציגה גם את סיפורו של חוסיין היא פרדה קהאני. בסגנון העברת סיפור זה, אדם אחד מעביר את הסיפור ומאחוריו קנבס שעליו מצויר ציור המהווה סוג של תפאורה לסיפורו. המספר משתמש בציורים אלה על מנת להכניס את קהלו עמוק יותר אל תוך הסיפור. מושאי הציורים היו מגוונים, והם הכילו סצנות אפיות ומקראיות, ולא פעם את קרב כרבלא. מספר הסיפור לא הגביל עצמו לקריינות, ותכופות היה גם משחק את הדמויות במטרה להעמיק את הקשר בין הצופים לסיפור. בנוסף למנהגים אלו, נהגו המתאבלים לציין את יום העשוראא'  על ידי קיום תהלוכה בעלת אמוציות רבות ברחובות. השיירה כללה מבחר אמצעים תאטרליים הכוללים בין היתר תחפושות, ארונות קבורה מדומים, שלטים ודגלים. לכל אחד מאמצעים אלה  משמעות סימבולית רחבה.
קוסאי חוסיין
קוסאי סדאם חוסיין א-תכריתי (בערבית: قصي صدام حسين التكريتي; 17 באפריל 1966 בגדאד – 22 ביולי 2003, מוסול) היה בנו השני של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה סאג'ידה טלפאח והאיש החזק ביותר בעיראק, לאחר אביו.
תעזיה
התעזיה המודרנית
כיום התעזיה היא דרמה משוכללת בעלת רבדים וטקסים רבים. היא מתחילה מהמצעד אל תוך תיאטראות בהם מתנהלת ההצגה. הצעדה מקיפה את הבמה והשחקנים והקהל מנגנים ושרים הספדים תוך כדי הלקאה עצמית כהכנה לקראת המחזה עצמו. במאה ה-18 התפתחו מבנים ייעודיים להצגת התעזיה, אשר כונו תעקיה או חוסייניה. גודלם נע ממבנים המסוגלים להחזיק תריסר בני אדם עד כאלו המסוגלים להכיל כ-1000 איש. עם זאת, גם בתיאטראות הגדולים  הקפידו לשמור על מבנה המקשר בין המופע לצופים.
קוסאי חוסיין
בשלטון
בנו בכורו של סדאם, עודאי חוסיין, הרג בהתקף זעם את שומר ראשו של אביו, כאמל חנא, בשנת 1988. אחרי אירוע זה הפך בנו השני קוסאי למועדף על סדאם, וקיבל את האחריות על שירות הביטחון של עיראק. במיוחד אחרי מלחמת המפרץ, הוא ניהל את המרדף אחר מתקוממים שיעים מבצרה וכרבלא.
אוונג'לין לילי
חיים אישיים
בשנים 2004–2009 הייתה בזוגיות עם השחקן הגרמני-אנגלי דומיניק מונאהן (צ'ארלי מ"אבודים").
מאז 2010 בזוגיות עם נורמן קלי, ב-2011 נולד בנם הראשון וב-2015 נולדה בתם השנייה.
קולנוע
,
תעזיה
התעזיה המודרנית
ייצוג הדמויות על במה מתבסס על אמצעים כמו תחפושות, צורות דיבור, אביזרים ואפיון פיזי. השחקנים לא נוהגים ללבוש בגדים התואמים לתקופת כרבלא וחלק מהם אף משתמשים בלבוש עדכני אותו הם מנסים להתאים לדמות אשר הם מציגים. תכופות הצדיקים לובשים לבן, משכילים מרכיבים משקפי ראייה ואנטגוניסטים מרכיבים משקפי שמש. כמו כן, גיבורי הסיפור לרוב ישירו את שורותיהם ולעומתם הרשעים ידקלמו את שורותיהם. בעבר נהגו השחקנים להקריא את שורותיהם מדף כחלק מהנחיה הלכתית שמטרה להבדיל את השחקנים מהדמויות הקדושות. כיום השחקנים לא קוראים מדף וצוללים עמוק לתוך המחזה ולתוך דמויותיהם. המנהג מתקיים לאורך עשרת הימים הראשונים בחודש מוחרם ושיאו הוא ביום העשירי, שבו מתבצע מחזה המציג את נפילתו של חוסיין.
תעודת זונדר
תעודת זונדר היא מסמך אנטישמי מזויף שהתפרסם בשנת 1919 בעיתון בשפה הרוסית. התעודה, הכתובה עברית, נמצאה, כביכול, בכליו של קצין יהודי-בולשביקי בשם זונדר, והיא מתארת, בדומה לפרוטוקולים של זקני ציון, קנוניה יהודית שמטרתה שליטה כלל עולמית.
על פי תעודת זונדר, המהפכה הבולשביקית תוכננה ובוצעה בידי יהודים, או בידי גויים העוזרים להם.
היסטוריה
פרוטוקול משנת 1919 (תעודת זונדר) פורסם לראשונה בעיתון "פוסטימאאס" (Postimees) ( "דוור") האסטוני (מהדורת הבוקר) ב-31 בדצמבר 1919. "פוסטימאאס" פירטו כיצד נמצא הטקסט העברי המקורי מכיסו של שונדרב, מפקד הגדוד הבולשביקי היהודי בגדוד 11 של רובה, שנהרג בפעולה בלילה שלפני ה -9 בדצמבר. באותה עת היה "פוסטימאאס" בבעלותו של יאאן טוניסון, פוליטיקאי לאומני אסטוני.
הטקסט הופיע ב-5 בפברואר 1920 בעיתון הרוסי "פריזיב" (Призыв) ( "קריאה לדגל") שהופץ בברלין בין הגולים מרוסיה הסובייטית ותיאר אותו כ"מסמך מעניין". מאוחר יותר הוא שוכן בנספח של מהדורה מורחבת בשפה האנגלית של "הפרוטוקולים של זקני ציון", שפורסמה ב -1934 על ידי הוצאת הספרים הפטריוטית, שפועלת מתוך תיבת דואר בשיקגו, אילינוי.
תעזיה
התעזיה המודרנית
הנוכחות של התעזיה בצורה כה חיה בתוך התרבות האיראנית מאפשר להדביק לה גם משמעויות פוליטיות. בזמן ההמפכה האסלמית רוחאללה ח'ומייני הומשל לחוסיין והשאה ליזיד ואז שוב במלחמת איראן עיראק ארגוני התעמולה האיראנים נעזרו בדימויים מהתעזיה. לא רק שהגבולות הרוחניים של התעזיה חורגים מגבולותיו של מנהג דתי, התעזיה עצמה גם נדדה מחוץ לגבולות הגאוגרפיים של איראן וניתן למצוא מנהגים דומים בדרום אסיה, בחלקים שיעים בעולם הערבי ואפילו באיים הקריביים.
קוסאי חוסיין
בשלטון
במאי 2001 מונה בפועל לסגן נשיא, והיה אמור לרשת את אביו בשנת 2002, אך עקב המלחמה המתקרבת עם ארצות הברית נדחתה העברת השלטון. הוא היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
לאחר נפילת השלטון
במהלך מלחמת עיראק פיקד קוסאי על הגנת אזור מרכז-מזרח של עיר הבירה. עם נפילת בגדאד ניסה למצוא מקלט, יחד עם עודאי, בסוריה, אך נאלץ לחזור לעיראק ולהסתתר. כוחות הכיבוש האמריקאים הציעו 15 מיליון דולר אמריקאי תמורת כל מידע שיימסר על מקום הימצאו. ב-22 ביולי 2003 הוא נהרג במוסול במהלך קרב יריות, יחד עם אחיו עודאי. בקרב זה מצא גם בנו של קוסאי בן ה-14 את מותו. תושבים רבים חגגו את מותם של שני האחים, וכדי להפיג את הספקות בדבר מותם, פורסמו תמונותיהן של הגוויות.
הלוח העברי
הלוח העברי הוא לוח שנה המבוסס על שילוב מחזור הירח ומחזור השמש (לוח ירחי-שמשי) עם התחשבות בימות השבוע. כל שנה מכילה 12 (בשנה פשוטה) או 13 חודשים (בשנה מעוברת) המתחילים כל אחד במולד הירח. המספר המשתנה של חודשי השנה שומר על הקבלה בין שנה עברית ממוצעת למחזור השמש. אורך שנה פשוטה בלוח העברי הוא 353–355 ימים, ואורך שנה מעוברת הוא 383–385 ימים. היממה בלוח העברי מתחילה עם שקיעת החמה או צאת הכוכבים.
בעבר נקבעו חודשי הלוח העברי על ידי בית דין לפי עֵדוּת-רְאִיָּה, ואילו עתה הוא לוח מחושב. המסורת מייחסת שינוי זה לתקנה של רבי הלל נשיאה בשנת ד'קי"ט (359 לספירה).
על-פי הלוח העברי נקבעים חגי ישראל ומועדיו. במדינת ישראל הלוח העברי הוא לוח השנה הרשמי, לצד הלוח הגרגוריאני, המשמש כלוח השנה האזרחי הבינלאומי.
היום
ששת ימי החול בשבוע נקראים לפי מספרם: יום ראשון, שני, שלישי וכך הלאה. היום השביעי נקרא שבת. היממה בלוח השנה העברי מתחילה בשקיעת החמה או בצאת הכוכבים, ומסתיימת עם שקיעת החמה או עם צאת הכוכבים למחרת. עובדה זו של ערב לפני בוקר, נקראת במסורת היהודית "היום הולך אחר הלילה", ומחלחלת למושגים רבים בשפה העברית, בעיקר בתחום היהדות, כמו "ערב שבת" או "ערב חג" שמשמעותם היום שלפני השבת והחג, שקיעה וזריחה, 'הָנֵץ החמה' (מלשון ניצן והצצה - יציאה ראשונה ורמז ראשון לקיומו) ושעת 'צאת הכוכבים', בין הערביים, ביאת השמש ועוד.
מקורות להקדמת הלילה ליום
על פי המסורת היהודית, תחילת היום היא לעת ערב, והמקור לכך נלמד מספר בראשית, מסיפור בריאת העולם, בו נאמר בסיומו של כל יום: "וַיְהִי עֶרֶב, וַיְהִי בֹקֶר, יוֹם..." (יום שני, יום שלישי וכו'), ומכאן שהיום החדש מתחיל בערב. שתחילת היום בשקיעת החמה למדים גם מן האמירה המפורשת לגבי יום הכיפורים, שתחילתו היא בערב:
כן ניתן ללמוד גם מן הכתוב בעניין חג המצות: בהשוואה לפסוקים האחרים:.
הנוהג לציין את תחילת היום בערב היה קיים בבבל העתיקה, ויש חוקרים הטוענים כי זה מקור המנהג. במצרים העתיקה, לעומת זאת, היה נהוג לציין את תחילת היום עם זריחת השמש, וכן בלוח היוליאני. על פי ההלכה, בעניינים הקשורים לבית המקדש, הלילה "הולך אחר היום", והיממה מתחלפת בזריחה.
לדעת שמריהו טלמון, הצדוקים והבייתוסים (איסיים) אשר נהגו לפי לוח השנה במגילות קומראן, נקטו לגבי ימי השבוע בשיטה של תחילת היום עם בוקר, בניגוד לימי החגים בספר היובלים וימי הקרבנות במגילת המקדש ובמגילת מקצת מעשי התורה שמתחילים בערב. פרופסור מאיר בר-אילן טוען שבטקס הנפת העומר האמירה "בא השמש? בא השמש!" היא אמירה במסגרת הפולמוס עם הכיתות, שהמשיכו את המנהג הקדום של הלוח השמשי, ותחילת היום עם בוקר, אשר הוחלף בידי חז"ל בימי השלטון הסלווקי לאחר אלכסנדר מוקדון.
היום העברי בפרשנות היהודית
הרשב"ם (הפשטן, רבי שמואל בן מאיר, נכדו של רש"י) פירש את פסוקי " וַיְהִי עֶרֶב, וַיְהִי בֹקֶר..." שהגיע ערבו של יום, בסוף היום ולאחר שהיום "נהיה" או "נברא", והמשיך אל תוך הלילה עד הבוקר, להשלמת היממה. החוקר והסופר משה מרדכי בן-דב הוכיח שהרשב"ם הסביר את פשוטי המקראות, ואילו קביעת השבת מערב עד ערב, לפי הרשב"ם, נסמכת על מקורות אחרים בהמשך אותה פרשיה, ובמקומות אחרים בתורה, שם מובן שלמרות היות תחילת היום בבוקר, יש להתחיל את השבת והמועדים דווקא בערב, כמו הציווי על יום הכיפורים בספר ויקרא: מֵעֶרֶב עַד עֶרֶב תִּשְׁבְּתוּ שַׁבַּתְּכֶם. לדעת בן-דב, עקב אי הבנת הדברים פירושו לא הודפס בחומשים, ואפילו במקראות גדולות הושמט חלק ניכר מפירושו בספר בראשית.
רבי אברהם אבן עזרא כתב ספר שירי פולמוסי מחורז ובו תקף עמדה זו, כנראה בהמשך למלחמתו בקראים, אך יש הטוענים שהיה זה נגד עמדת הרשב"ם.
בן-דב מביא בסוף מאמרו רשימת פסוקים בהם מוזכר היום והלילה, ומראה שהקדמת היום ללילה היא הדרך הרגילה להציג יממה, דוגמת "...וְהָגִיתָ בּוֹ יוֹמָם וָלַיְלָה... בתחילת ספר יהושע, אלא אם כן מדובר ביגון ועצב, או בנושא שמירה מוגברת דוגמת "...וּפָחַדְתָּ לַיְלָה וְיוֹמָם וְלֹא תַאֲמִין בְּחַיֶּיךָ..." בפרשיית הברכה בהר גריזים והקללה בהר עיבל או "...תֵּרַדְנָה עֵינַי דִּמְעָה לַיְלָה וְיוֹמָם - וְאַל תִּדְמֶינָה! כִּי שֶׁבֶר גָּדוֹל נִשְׁבְּרָה בְּתוּלַת בַּת עַמִּי..." בקינת ירמיהו 'על הבצרות'.
ספרי הקבלה מביאים אף הם פירוש דומה לזה של הרשב"ם, ומדגישים את תערובת החושך בתוך אור היום בשעת ה"ערב", שהיא סיבת הבאת המושג "ערב" לפני מושג ה"בוקר" בתורה, ובביטוי "בֹקֶר" מתוקן עניין זה על ידי תערובת הבוקר החדש בתוך החושך אחרי היום הקודם.
רבי צדוק הכהן מלובלין, מחכמי תנועת החסידות, נתן ליום במקדש המתחיל מהבוקר - משמעות ערכית, וטען שהמקדש מסמל את ההתבוננות מ'הצד הטוב' של החיים, ללא הצורך לעבור קודם דרך הרוע, ומצד שני מבלי להתעלם מקיומו של הרוע, הקיים סביב, אך בריחוק מאתנו:
החודש
החודש העברי מבוסס על מחזור שינוי מופע הירח, ממולד הירח, עבור במילואו, וכלה במולד הבא. האופן שבו נראה הירח לצופה מכדור הארץ תלוי במיקומו של הירח ביחס לשמש, במיקומו ביחס לכדור הארץ ובמיקום שניהם ביחס לשמש. משך הזמן בין מולד ירח אחד למשנהו נקרא "החודש הסינודי", ומשכו נובע הן מסיבוב הירח סביב כדור הארץ, והן מסיבוב כדור הארץ סביב השמש. משך החודש הסינודי אינו קבוע, ובזמננו אורכו הממוצע הוא 29.5305888531 ימים (29 ימים, 12 שעות, 44 דקות, ו-2.9 שניות בקירוב).
חודש סינודי מסוים עשוי להיות ארוך מהממוצע ב-7 שעות ו-12 דקות לכל היותר או קצר מהממוצע ב-6 שעות ורבע לכל היותר (אורכו בין 29.27 ימים ל-29.83 ימים), וזאת משום שמסלוליהם של כדור הארץ סביב השמש ושל הירח סביב כדור הארץ אינם מעגליים, אלא אליפטיים, ועל כן, בהתאם לחוקי קפלר, מהירות התנועה שלהם אינה קבועה. בטווח שנים גדול, האורך הממוצע של החודש הסינודי כשהוא נמדד ביממות ארציות מתקצר בשברירי שניות, היות שאורך יממה על פני כדור הארץ מתארך כתוצאה מפעולת כוחות הגאות והשפל. בזמן קביעת הלוח (שנת ד'קי"ט - 359) היה החודש הסינודי הממוצע 29.5305934241163 (לפי חישוב התארכות הימים של כדור הארץ של יאן מיאוס).
כיוון שמספר הימים בחודש חייב להיות שלם, נקבע שהחודש העברי יכיל 29 ימים או 30 ימים. חודש שאורכו 29 ימים נקרא "חודש חסר", וחודש שאורכו 30 ימים נקרא "חודש מלא". אופן הקביעה האם חודש הוא חסר או מלא שונה בלוח העברי שעל פי הראייה מאשר בלוח העברי הקבוע הנהוג בימינו. בלוח על פי הראייה, אורך החודש היה נקבע בסופו של החודש על פי השאלה האם בלילה של היום השלושים לחודש - בתום היום ה-29 לחודש - כבר נראה הירח של החודש הבא, והגיעו עדים על כך. בלוח הקבוע, לעומת זאת, נקבע אורך החודש על פי תבנית שנקבעה מראש, חודשים מסוימים תמיד מלאים ואחרים תמיד חסרים. שני חודשים יוצאי דופן הם חשוון וכסלו. הם בעלי אורך משתנה, בלוח הקבוע, ואורכם נקבע לפי אורך השנה, שנקבע על פי זמן המולד הממוצע של חודש תשרי הקודם וזה שאחריו.
הסיבה להשתנות אורכי חשוון וכסלו היא אורך החודש הממוצע הגדול מעט מ-29.5 יום, דבר הגורם להופעת שנים ארוכות יותר מהסדר הרגיל, שהוא 354 יום לשנה פשוטה ו-384 יום לשנה מעוברת. את התוספת המצטברת מוסיפים בחלק מהשנים לחודש חשוון. אמנם קיימת גם סיבה נוספת, בגלל הדחייה של לא אד"ו ראש הגורמת לדחיית ראש השנה בחלק מהשנים כנגד אי דחייתו בשנים אחרות. דבר הגורם לפעמים לשנים קצרות יותר מהסדר הרגיל.
שמות חודשי השנה
שמות החודשים המשמשים בימינו מקורם בשמות בבליים, שאומצו בתקופת גלות בבל בתקופות מוקדמות יותר ניתנו לחודשים העבריים שמות מספריים, כשניסן הוא החודש הראשון, ואדר הוא החודש השנים עשר.
במקרא, החודש בו יצאו בני ישראל ממצרים (החודש שנקרא כעת ניסן) הוא החודש הראשון:
הגרסאות העבריות של השמות הבבליים, המקובלים גם היום, מופיעות ברובן בספר זכריה ומגילת אסתר בצד מספור החודשים מניסן, ובספר עזרא ונחמיה ללא מספור:
בתנ"ך מצוינים גם שמות אחרים לחודשים, כגון "ירח האיתנים" לתשרי, "ירח בול" לחשוון ו"חודש זיו" לאייר. יש הסוברים שמקורם של שמות אלו בשפה הפיניקית, והם מובאים בתנ"ך רק בספר מלכים בשל השפעה תרבותית פיניקית, בעקבות המסחר של שלמה המלך עם הפיניקים. חז"ל ציינו משמעות לשמות אלה בהקשר לזמנם כגון שירח האיתנים הוא על שם אבות האומה שהם איתני העולם שנולדו בו. ירח בול על שם המבול שהחל בחודש מר-חשוון ושבו מתחילים הגשמים ויורדים לרוב. פירוש אחר משום שבזמן זה העשב בלה בשדה ובוללין (מערבבים המספוא) לבהמה בבית. ויש אומרים משהוא מלשון יבול בשל תקופת החרישה והזריעה.
בלוח גזר נמצאו רשומים שמונה חודשים. יש המשערים שכאשר נרשם "ירחו" במקום "ירח", הכוונה לחודשיים. אחרים חושבים שמדובר ברשימה חלקית, או בלוח שחלקו נהרס עם הזמן. הדעות חלוקות גם על מילה נוספת בסיום הלוח: "אבי". לפי השערת ה"חודשיים", החודשים הם:
סדר החודשים בלוח גזר הוא לפי השנה החקלאית שמתחילה בתשרי וכך גם תחילת השנה העברית כיום. בעבר נהגו כמה ראשי שנים במקביל.
השפעות לשוניות בשמות
חלק משמות החודשים של הלוח הגרגוריאני בשפה הערבית מתאימים לשמות חודשי השנה העבריים, וחלקם השתרשו גם לטורקית:
עיבור השנה
השנה העברית כוללת חודשי לבנה שלמים, אך צריכה להיות תואמת את שנת החמה, ושחודש ניסן בה יצא באביב על פי האמור בתורה מספר פעמים, לדוגמה: לשם כך מוסיפים חודש נוסף, הנקרא אדר א' כך שבשנה עברית זו, יש 13 חודשים.
עיבור השנה נעשה בכל פעם שהפער בין תחילת חודש ניסן לתחילת האביב מצטבר לכדי מחזור ירח שלם, ובכך חודש ניסן "שב" לאביב האסטרונומי.
"שנת חמה" היא משך הזמן שאורכת הקפה שלמה של כדור הארץ את השמש, והיא מכונה גם שנה טרופית. אורכה של שנת החמה הוא כ-365.242189 ימים. בשנת חמה, לפיכך, לא נכנסים מספר חודשי לבנה שלמים, וגם לא מספר יממות שלם. בשנה נדרש תנאי של אורך במספר ימים שלמים, ובשנה העברית - גם של חודשי לבנה שלמים, ומכאן - הצורך בלוח שנה בו אורך השנה אינו קבוע.
בשנה העברית הרגילה יש 12 חודשים (שנה פשוטה), אך אחת לשנתיים-שלוש (שבע שנים במחזור בן 19 שנה) חלה שנה מעוברת - שנה בת 13 חודשים. הכינוי "שנה מעוברת" הוא מטפורה לאישה מעוברת, כלומר אישה בהיריון. קביעת השנים המעוברות מכונה "עיבור השנה". העיבור הוא, למעשה, הכפלתו של חודש אדר לאדר א' ואדר ב'.
עיבור השנה נעשה משום ששנת החמה ארוכה בכ-11 ימים מ-12 חודשי לבנה שלמים. אילו כללה השנה העברית 12 מחזורי ירח בלבד, כמו בלוח השנה השרעי (האסלאמי), היה חג הפסח "נודד" מהאביב לעבר החורף, ומהחורף לכיוון הסתיו וכן הלאה. הסיבה לכך היא כי מועד עונות השנה תלוי במיקומו של כדור הארץ יחסית לשמש - כלומר בשנת החמה בלבד.
מניין השנים
מניין השנים בלוח העברי המודרני הוא חישוב מספר השנים שעברו על פי המסורת היהודית מבריאת העולם. מניין זה מכונה בראשונים מניין יצירה. יום בריאת אדם הראשון, על-פי המסורת היהודית, הוא א' בתשרי - 26 בספטמבר 3760 לפנה"ס. מניין זה מתבסס, בעיקרון, על החיבור המכונה סדר עולם, או "סדר עולם רבה" המתאר את ההיסטוריה של העולם מאדם הראשון ועד תקופת הקיסר אדריאנוס, על פי פרשנותו לתנ"ך ומסורות שונות. חיבור זה נזכר בתלמוד ומיוחס שם לתנא רבי יוסי בן חלפתא.
השימוש הקדום ביותר במניין השנים מאדם הראשון הידוע לנו הוא מהמאה הרביעית לספירה, ומניין זה היה מוכר בבבל לפחות עד המאה ה-13 לספירה. מהמאה השמינית התחילו להשתמש בארץ ישראל במניין לבריאת העולם (שנה יותר ממניין השנים לאדם הראשון), ומניין זה נפוץ עם הזמן ברחבי העולם עד שהפך לבלעדי.
את השנה נהוג לסמן בספרות עבריות, למשל שנת : ה' - 5000, ת' - 400, ש' - 300, פ' - 80, -  = ; יש המציינים את אותה שנה בצורת ה"ן פ": ה' - 5000, ן' - 700, פ' - 80,  -  =. פעמים רבות נהוג להשמיט את מניין האלפים, שהרי ברור, לפי ההקשר, באיזה אלף מדובר. שנת נרשמת. במקרה זה יש המוסיפים את ראשי התיבות לפ"ק - לפרט קטן, כלומר ללא ציון האלפים. במקרים אחרים יש המוסיפים את ראשי התיבות לפ"ג - לפרט גדול, כאשר מציינים את השנה במלואה, כולל האלפים.
בזמנים קדומים נהגו למנות את השנים לפי שנות השליט, השופטים והמלכים בתקופת המקרא, והמלכים והקיסרים בתקופת בית שני. בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא מנו את השנים "לחירות ישראל" או "לחרות ירושלים". לאחר חורבן בית שני היו שהשתמשו במניין לחורבן הבית. מניין השטרות היה המניין הכללי הראשון בדברי ימי ישראל ובעולם כולו. על אף שעם השנים הוא נדחק הצידה על ידי המניין לבריאת העולם, השימוש בו המשיך בחלק מן הקהילות למשך שנים רבות, במיוחד אצל יהודי תימן אשר נוהגים להשתמש במניין השטרות גם בימינו.
השנה הנוכחית היא שנת | לבריאת העולם, שנת לשטרות, ושנת  לחורבן הבית.
שמיטה ויובל
כל 7 שנים - שנת שמיטה (בשנה השביעית), וכל 7 שמיטות - שנת יובל (בשנה החמישים).
כיום נהוג החישוב ששנת שמיטה היא שנה שמספרה מתחלק ב-7.
היובל לא נהוג כיום. אבל לדעת הרבה מהראשונים חשבון היובלות עדיין קיים. שנת היובל לפי חשבון זה היא שנה ששארית חלוקתה ב-49 שווה 29.
מועדים בלוח העברי
למעט השבת, הקבועה על פי ימי השבוע ללא קשר ללוח, רוב המועדים בלוח העברי נקבעים על פי התאריך בלוח העברי (כלומר: היום בחודש); יוצא דופן הוא חג השבועות, אשר נקבע בספירה של 50 יום מחג הפסח, ועל כן לפני הלוח הקבוע, כאשר היו עדיין מקדשים את החודש על עדוּת-ראייה, שבועות יכול היה לחול בין ה' בסיוון לז' בסיוון; עם המעבר ללוח הקבוע, אשר קבע את אורכי החודשים ניסן ואייר, נקבע גם מועד חג השבועות לו' בסיוון בלבד.
מועדים אשר אינם קבועים מן התורה וקשורים לפעילויות האסורות בשבת, או ימי תענית האסורה אף היא בשבת, נדחים או מוקדמים אם הם חלים בשבת. ישנם כמה יוצאים מן הכלל כמו תענית שריפת התלמוד, או שבת הגדול שנקבעה בשבת שלפני פסח ולא בי' בניסן.
הלוח שנקבע לפי עֵדוּת-רְאִיָּה
בסוף תקופת בית שני נקבעו ראשי החודשים בהכרזה של בית הדין, לפי ראיית הירח ממש (בניגוד למצב בימינו, שבו הלוח מבוסס על חישוב מולד הירח הממוצע, חישוב שאינו חוזה את המולד האסטרונומי במדויק). בסוף החודש העברי, הירח חשוך ואינו גלוי לעין, שכן חלקו המואר של הירח הוא צידו המרוחק מכדור הארץ. (המצב הפוך לירח מלא.) הירח החדש, הנראה כסהר דקיק, שוקע זמן קצר לאחר שקיעת השמש, ומציין את ראשיתו של החודש החדש. אם במהלך היום ה-30 בחודש התקבלה על ידי בית הדין הגדול עדות על ראיית סהר הירח של החודש החדש בסוף יום האתמול, נקבע היום ה-30 כראש החודש הבא. אם לא, נדחה ראש החודש למחרת, ללא תלות בראיית הירח החדש, והחודש יהיה בן 30 ימים. בכל מקרה, לא יהיה חודש שאורכו פחות מ-29 או יותר מ-30 יום.
במסכת ראש השנה מובאים תאורים של הלכות ומנהגים שנועדו לעודד את הציבור להגיע לבית הדין ולהעיד על ראיית הירח החדש, בעדות שנקראה "עדות החודש". ההלכה קובעת שתיקון הלוח הוא מספיק חשוב כדי להתיר לעדים לחלל שבת על מנת להגיע לבית הדין ולהעיד לצורך קידוש החודש. בית הדין היה בוחן את העדים בדרכים המקובלות של וידוא שאין סתירות בין עדויות העדים, כדי לבדוק את אמינותן, ובנוסף נעזרו חברי בית הדין בידע האסטרונומי שלהם, באמצעותו חישבו באיזה כיוון ובאיזו צורה ייראה הסהר החדש, כדי לאמת את עדויות הראייה של העדים. כלל ברזל נקבע, כנראה על מנת למנוע פיצול בלוח, שההחלטה הסופית לגבי תאריך ראש החודש מסורה בלעדית בידי בית הדין הגדול, וכל קביעה שלו, אפילו התברר בדיעבד כי הייתה שגויה בעליל, ואפילו מוטעית בזדון, היא הקובעת לכל דבר ועניין.
ישנן דעות שבית הדין לא היה כובל עצמו אך ורק לעדות הראייה, אלא היה משתדל למנוע מחגים מסוימים לחול בימים מסוימים (ערב שבת, שבת, יום ראשון) על ידי פסילת העדים או אי קבלתם ובכך לגרום לעיבור החודש.
בנוסף לקביעת אורכי החודשים, בית הדין היה מתכנס כדי להחליט האם לעבר את השנה ולהוסיף בסוף השנה, בין חודש שבט לחודש אדר, חודש נוסף. בית הדין היה מחליט לפי מספר שיקולים שכללו את החשבון האסטרונומי (מועד יום השוויון האביבי) והמצב החקלאי: מידת הבשלת השעורה בארץ, מצב פירות האילן.
לפי דעות מסוימות (כך דעת רס"ג, ורבנו חננאל) מאז ומעולם קבעו חודשים אך ורק על פי החשבון, וכל עניין עדות העדים וראיית הירח התחדשו בתקופת בית שני לאימות החשבון המקובל, וזאת כנגד טענות הבייתוסים ודומיהם. רוב ההיסטוריונים גורסים כי שיטת התצפית והעדות ושיטת החישוב המתמטי-אסטרונומי שימשו זו בצד זו עד לימי הלל נשיאה.
גיבוש הלוח העברי המחושב
עקב קשיים בפרסום מועדי ראשי החודשים, קבע בשנת 359 לספירה רבי הלל נשיאה (המכונה "הלל השני"), מצאצאי רבי יהודה הנשיא, את חשבונות לוח השנה העברי כפי שהוא מקובל עד לימינו. מאז אין נוהגים לקדש ראשי חדשים לפי ראיית הירח אלא לפי חשבונותיו של רבי הלל. כמו כן בוטל עיבור השנה לפי מציאת האביב בארץ ישראל והחלו לעבר שנים לפי מחזור של 19 שנים.
אין עדות ישירה על תקנתו של הלל נשיאה, ולמדים עליה רק ממקורות מאוחרים: החיבור "ספר העיבור", מאת ר' אברהם בר חייא הנשיא, שנכתב במאה ה-12, ומאזכור בחיבורו של הרמב"ן "ספר הזכות". מקורות אלה מתארכים את התקנה לשנת 670 לשטרות, שהיא שנת ד'קי"ט לבריאת העולם, המקבילה לשנת 358/9 לספירה. אולם לאור העובדה שאין אזכורים מוקדמים יותר לתקנה, נראה שכללי הלוח היו ידועים רק לקבוצה מצומצמת של חכמים. מניתוח של מסמכים שהתגלו בגניזת קהיר נראה שהכללים שקבע הלל שונו מספר פעמים ורק בסוף תקופת הגאונים התקבעו הכללים הנהוגים כיום. בשנת 2016 פורסם קטע עם כללי לוח מגניזת קהיר המעיד על כך שבתחילת תקופת הגאונים עדיין היה חל ראש השנה ביום ראשון וכן כללי מילוי וחיסור החודשים חשוון וכסלו היו שונים.
מכמה מקורות בתלמוד נראה שכבר בתחילת תקופת האמוראים עברו לקביעה על פי חשבון וכבר בתקופת התנאים היו תקופות שלא קבעו על פי הראיה.
חיזוק להנחה שהלל נשיאה הוא שהנהיג את חשבונות הלוח באמצע המאה ה-4 לספירה, עולה מכך שבתקופה זו נוצרה עילה לקביעת החשבונות עקב התחזקות הנצרות. בוועידת ניקיאה, שהתכנסה בשנת 325, נקבעה ופורסמה השיטה לחישוב מועד חג הפסחא הנוצרי. על פי המסורת הנוצרית נצלב ישו ומת ביום שישי שחל בערב פסח, וקם לתחייה ביום ראשון שאחריו. הנוצרים הראשונים הקפידו להתאבל על ישו ביום שישי שבחול המועד, ולחגוג את תחייתו ביום ראשון שאחריו. בוועידת ניקיאה הוחלט לבטל סופית את הקשר ליהדות שהתבטא בצורך לברר את מועד חג הפסח בקרב היהודים, ונקבע שחג הפסחא ייחגג ביום ראשון בשבוע שחל אחרי מילואו של הירח שנראה אחרי 21 במרץ, הוא יום השוויון בין היום והלילה (לפי הלוח הרומי שהיה נהוג אז, וגם לפי הלוח הגרגוריאני היום).
חשבונות הלוח העברי מתאמים למעשה בין שלושה מחזורי זמן: מחזור הירח החודשי שמקביל להשתנות צורת הירח ומסלולו עד לחזרתו לצורה ולמסלול המקורי, מחזור השמש השנתי שמקביל להשתנות אורכי היום והלילה, כלומר לארבע עונות השנה, ומחזור השבוע - שישה ימי עבודה ויום מנוחה. כיוון שמחזורים אלו אינם חופפים, השילוב ביניהם מורכב למדי.
הפעלת הכללים לחישוב לוח השנה מאפשרת לראש השנה לחול סמוך לזמן שבו אפשרית ראיית הירח, בין שלושה ימים לפניה ליום אחד אחריה (כמעט תמיד חל ביום הראייה או עד שני ימים לפניו). מצד שני, מועדו של ראש השנה יחול תמיד זמן קצר לפני או אחרי מועד שוויון היום והלילה בסתיו (בספטמבר או בשבוע הראשון של אוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני). מצד שלישי מועדו של ראש השנה לא יחול לעולם בימים א', ד', ו' (כך נמנע מיום הכיפורים למשל לחול סמוך לשבת). יתרון נוסף של חשבונו של הלל הוא ביכולת לחזות את מועדי הלוח העברי שנים רבות מראש.
מחלוקת רס"ג ובן מאיר
ישנן עדויות כי בזמנו של רס"ג (רב סעדיה גאון) פרצה מחלוקת גדולה בנוגע לקביעת היום בו יחול ראש השנה. באותה תקופה היה רס"ג בדרכו מארץ ישראל לבבל ולא כיהן בשום תפקיד, אבל בדורות הבאים נחקק שמו כעיקרי במחלוקת. בארץ ישראל, באותה תקופה, שימש בתפקיד ראש ישיבת גאון יעקב רבי אהרן בן מאיר. ממכתבים שנתגלו בנושא ניתן ללמוד כי לבן מאיר הייתה מסורת שונה באשר ל-3 מכללי הדחיות. ההבדל העיקרי היה נעוץ בדחיית "מולד זקן": לשיטתו, "מולד זקן" ידחה את א' תשרי רק אם המולד חל לאחר י"ח שעות ותרמ"ב (642) חלקים. כתוצאה מכך גם דחיות ב'ט"ו תקפ"ט ו-ג"ט ר"ד, משתנות ונהפכות להיות ב'ט"ז קנ"א ו-ג"ט תתמ"ו.
ההבדל בא לידי ביטוי בשנים ד'תרפ"ב-ד'תרפ"ד. מולד תשרי בשנת ד'תרפ"ב (שנה מעוברת) חל ביום רביעי 11 שעות ו-932 חלקים. לפיכך על ראש השנה להדחות ליום חמישי לכל הדעות. בשנת ד'תרפ"ג היה המולד ביום ג', 9 שעות ו-441 חלקים. כאן מתחילה המחלוקת להשפיע. לשיטת רס"ג על ראש השנה להדחות בגלל 'ג"ט ר"ד', ואילו לשיטת בן מאיר (ג"ט תתמ"ו), אין לדחות את ראש השנה. מולד תשרי בשנת ד'תרפ"ד חל בשבת, 18 שעות ו-237 חלקים. שוב, לשיטת רס"ג יש לדחות את רה"ש ("מולד זקן") ואילו לשיטת בן מאיר, המולד "נופל" עדיין בטווח המותר, ועל כן אין לדחות את רה"ש.
לאחר דין ודברים קשים מאוד, הסתגר כל אחד מגדולים אלו בדעתו. בן מאיר טען כי קביעת המועדים מסורה לאנשי וחכמי ארץ ישראל. ואילו רס"ג טען לעומתו, כי אומנם כך היה בזמן שבית המקדש התקיים, אבל כאשר מחשבים את השנה ממילא בחשבון מתמטי, בלי קשר לעדים ולסנהדרין היושבת בירושלים, אין כל יתרון בעובדת היות בן מאיר חכם ארצישראלי. ואומנם, באותן שנים נהגו קהילות ישראל בבבל ובארץ ישראל מנהגים שונים ביחס לימי המועדים. הקהילות התאחדו ללוח אחיד בשנת ד'תרפ"ה, שבה לא הייתה מחלוקת בנוגע לקביעת הלוח. ברבות השנים, גברה דעתו של רס"ג על דעת בן-מאיר ונותרה היחידה שלפיה נהגו ונוהגים כל קהילות ישראל בתפוצות לכוון את לוח השנה שלהם.
חוקרים שונים במאמרים רבים ניסו לעמוד על טיבה של מסורת בן מאיר, שכן בעוד שנראה כי עמדת רס"ג מעוגנת במסורות הידועות לנו, שיטת בן מאיר לא נזכרת בשום מקום אחר פרט אליו.
הגם שלא נתבררה עד תום שיטת בן מאיר, קרוב לוודאי שיש לקשור בינה ובין הגישה הארץ ישראלית שבניסן נברא העולם (ואכן, הלוחות שנשלחו על ידי בן מאיר כחלק מהפולמוס עם רס"ג נערכו על בסיס קביעת א ניסן של כל שנה ושנה). ובוודאי שאין זה מקרה שמולד ניסן שנת א - ד-ט-תרמ"ב - צופן בחובו את תרמ"ב החלקים שדרש בן מאיר להוסיף לגבול המולד הזקן.
היו מי שטענו, שהוספת תרמ"ב החלקים למולד זקן בשיטת בן מאיר נועדה להתאים את הדחיות בחשבון המולדות הנהוג לדחיות שהיו נוצרות לפי חשבון מולדות אחר, כזה שהניח לו ל'עיקר' את מולד ניסן בשנה ראשונה ביום ד ו-ט שעות, וללא תרמ"ב החלקים.
בשנת ה'תשס"א פורסם מחקר של הרב יוסף גבריאל בקהופר המבאר את שיטתו של בן מאיר בהתאם לשיטת חלק מהראשונים, הסבורים שהטעם לדחיית מולד זקן הוא מפני החשש שהמולד יחול כבר אחרי סוף היום ב'קצה המזרח' (קו התאריך, אשר לפי שיטה זו נמצא 90 מעלות מזרחה מירושלים), במקרים שבהם המולד חל אחרי חצות היום באופק ירושלים וההנחה היא שחשבון המולדות מיוסד על אופק זה. הטענה המחודשת של בקהופר היא שלדעת בן מאיר כל עוד אין יהודים בקצה המזרח אין סיבה לדחות את קביעת ראש השנה במולד זקן. כותב המאמר מציע כיוון שבאותה תקופה היישוב היהודי המזרחי ביותר היה קאיפנג, השוכן כ-80 מעלות מזרחה לירושלים, מקום שהפרש השעות בינו לבין ירושלים הוא 6 שעות חסר 40 דקות (אם הימים מתחילים קודם בירושלים), שהם בקירוב תרמ"ב (642) חלקים - כל עוד לא חל המולד 642 חלקים אחרי חצות היום, עדיין לאותה קהילה מזרחית תחול הקביעה ביום המולד ולא לפניו, ואין צורך לדחות את ראש השנה