cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרכבה (בוטניקה)
הרכבה ביהדות
על פי התורה, אסור להרכיב מינים שונים זה מזה אחד על השני. איסור זה נקרא כלאיים. עם זאת, מותר להרכיב שני זנים מאותו מין, וההרכבה מנויה ביחד עם הנטיעה וההברכה כדרכים להכנת עץ חדש, במסכת שביעית. היבט נוסף בהלכה להרכבה, הוא היחס לפירות האילן המורכב האם הם מוגדרים כפירות הכנה או כפירות הרוכב או כפרי משותף של שניהם. לשאלה זו השלכה הלכתית על דינו של אתרוג מורכב בארבעת המינים. חז"ל מנו צמחים שמותר להכליאם או להרכיבם אלו באלו, ואחרים שאסורים. מתוך דבריהם ניכר שפעולות ההרכבה והנטיעה של צמח אחד בצמח אחר היו נפוצות, גם בצורות שאינן נוהגות כיום בחקלאות המודרנית. למשל, . חז"ל אסרו על הרכבה של צמחים מסוימים, למשל,. הם התירו מינים קרובים הראויים להרכבה אלו באלו, למשל,. על פי פר' יהודה פליקס התיאור בספר יחזקאל פרק ל"ז: "הִנֵּה אֲנִי לֹקֵחַ אֶת עֵץ יוֹסֵף אֲשֶׁר בְּיַד אֶפְרַיִם וְשִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָיו וְנָתַתִּי אוֹתָם עָלָיו אֶת עֵץ יְהוּדָה וַעֲשִׂיתִם לְעֵץ אֶחָד וְהָיוּ אֶחָד בְּיָדִי", מתאר הרכבה של שני מיני גפנים, ההופכים ביד הנביא לעץ אחד. באופן זה הוא מסביר את הנבואה בפרק ל"ז על היחס בין ממלכות יהודה וישראל.
הרכבה באמנות
תיאורים של פעולות הגיזום וההרכבה מוצגים לעיתים קרובות בפסיפסים מן התקופה הביזנטית, מארץ ישראל ומחוצה לה. איורי הפסיפסים מציגים רמה גבוהה של השתקפות המציאות החקלאית בפסיפסים ודיוק בהעברת הפרטים דרך האומנות החזותית. באמצעות הפסיפסים מתבררת התאימות בין המידע החקלאי המפורט אצל סופרים יווניים ורומיים והמוזכר במקורות חז"ל, לבין התיאורים הללו. תיאורים מרשימים של הרכבה עוצבו בפסיפסים: סאן-רומיין א-גאל מצרפת; בית דיוניסוס מפאפוס שבקפריסין; פסיפס הציידים העירומים מבית חג הנילוס מציפורי; סצנת עקדת יצחק בבית הכנסת של בית אלפא; הכנסייה ביזנטית ליד כיסופים.
Love and Marriage (שיר)
Love and Marriage (בעברית: אהבה ונישואים) הוא שיר שנכתב על ידי סמואל כהן והולחן על ידי ג'ימי ואן האוזן. השיר פורסם על ידי חברת המוזיקה ברטון (ASCAP).
גרסאות פרנק סינטרה
"Love and Marriage" הוצג על ידי פרנק סינטרה בהפקת הטלוויזיה משנת 1955 של תורנטון ויילדר "Our Town", ששודרה בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase". סינטרה המשיך להקליט שתי גרסאות לשיר. הראשון הוקלט עבור חברת התקליטים קפיטול רקורדס ב־15 באוגוסט 1955, שיצא באלבום מ־1956 "This Is Sinatra!", והפך ללהיט עיקרי במצעדים. (גרסה מתחרה של הזמרת דינה שור גם השיגה פופולריות) הגרסה השנייה הוקלטה לאלבום "A Man and his Music" על ידי חברת התקליטים Reprise Records, ב־11 באוקטובר 1965. גרסת ה־Capitol Records שימשה לימים כשיר הנושא לקומדיית המצבים של פוקס מ־1987–1997, "Married... with Children" (שמוכרת בישראל כ"נשואים פלוס").
אף על פי ששתי הגרסאות סודרו על ידי נלסון רידל, ישנם הבדלים קלים אך בולטים, לדוגמה:
בשנת 1956 זכה השיר בפרס אמי עבור התרומה המוזיקלית הטובה ביותר, מהאקדמיה לאומנויות ומדעי הטלוויזיה.
פרדריק ראוש
פרדריק ראוש (בהולנדית: Frederik Ruysch; 28 במרץ 1638 – 22 בפברואר 1731) היה בוטנאי ואנטומאי הולנדי. הוא ידוע בפיתוח טכניקות לשימור דגימות אנטומיות, בהן השתמש כדי ליצור דיורמות או סצינות הכוללות חלקים אנושיים. הדגימות האנטומיות שלו כללו מעל 2,000 דגימות, פתולוגיות, זואולוגיות ובוטניות שנשמרו על ידי ייבוש או חניטה. ראוש ידוע גם בהוכחת קיום שסתומים במערכת הלימפה ובעורקים המרכזיים בעיניים. הוא היה הראשון שתיאר את המחלה המוכרת כמחלת הירשפרונג, וכן מספר מצבים פתולוגיים, כולל טרטומה תוך-גולגולתית, אנכונדרומטוזיס ותסמונת מייבסקי.
חייו
ראוש הפך למנחה ראשון של אגודת המנתחים באמסטרדם בשנת 1667. בשנת 1668 התמנה למדריך הראשי למיילדות בעיר. הן כבר לא הורשו לעסוק במקצוען עד שלא נבחנו על ידי ראוש. בשנת 1685 מונה כפרופסור לבוטניקה בהורטוס בוטניקוס אמסטרדם, שם עבד עם יאן וכספר קומפלין. ראוש התמחה בצמחים מקומיים.
טכניקת חניטה
חקר תחומים רבים של האנטומיה האנושית והפיזיולוגיה, תוך שימוש באלכוהול לשימור איברים, והרכיב את אחד האוספים האנטומיים המפורסמים ביותר באירופה. מיומנותו העיקרית הייתה הכנה ושימור של דגימות בבלסמיום חריף סודי והוא האמין כי הוא אחד הראשונים שהשתמשו בחניטה עורקית לשם כך. הוא פיתח זריקה מסולפיד כספית, שמקורה בסינבר, מינרל בצבע אדום המופיע בטבע. הזריקה נתנה לדגימות רבות צבע אדמדם, מראה מלא חיים. בטכניקה זו הצופים יכלו לדמיין ולנתח אפילו את כלי הדם הקטנים ביותר. הייתה זו טכניקה פורצת דרך במאה ה -17. טכניקות החניטה המהפכניות של ראוש איפשרו גם לשמור על הגוויות למשך זמן רב יותר. זה לא רק האריך את זמן השימוש בגוויות, אלא גם אפשר את ניתוחן במהלך החודשים החמים יותר.
האוסף לאנטומיה
פרדריק ראוש היה גם המייסד והיוצר של אוסף לאנטומיה, שהיה ממוקם בבית המגורים הפרטי שלו. המוזיאון היה אטרקציה תיירותית פופולרית באמסטרדם, והיה ידוע ברחבי העולם המשכיל. הוא היה אוסף פרטי, אך ראוש פתח אותו לציבור וכלל סיורים בכל חמשת החדרים. האוסף הופרד לשלוש קטגוריות שונות. תכשירים יבשים כללו שלדים ואיברים יבשים, תכשירים בתמיסות רטובות כללו שימור בבקבוקים עם מכסים נשלפים בקלות, והקטגוריה האחרונה הייתה תכשירים רטובים בכדים. לא ניתן היה לטפל בקטגוריה האחרונה בקלות מבלי להסתכן בפגיעה בתכשיר עצמו.
הפריטים הייחודים באוספים שלו היו הכללת גופות תינוקות ועוברים, שהרכיבו כשליש מכלל האוסף. הוא רכש את מרבית הדגימות הללו ממיילדות שעבדו בפיקוחו, לאחר שהילד נפטר או כשהיריון הסתיים בהפלה. חיי הדומם והתצוגות שלו שהכילו גופות של תינוקות, או חלקים מהם, הוצגו בדרך כלל עם בגדים, ואפילו עיני זכוכית. על ידי הוספת אלמנטים אלה, ראוש הצליח לכסות את הסימנים והתפרים מתהליך החניטה ולהעניק לתצוגות שלו מראה יותר חי. בעוד שחלק מהתצוגות שלו היו גופות חריגות עם פגמים, המטרה העיקרית של האוספים הייתה ליצור תצוגה אומנותית שלדעתו הראתה את השלמות של גוף האדם. בשנותיה הראשונות, בתו רחל ראוש, ציירת טבע דומם, עזרה לו לקשט את האוסף בפרחים, דגים, צדפים וחלקי הגוף העדינים.
כשהיה ראוש בן 24, הבית שלו הפך לפופולרי ביותר ומשך את תשומת לבם של נכבדים זרים רבים. בשנת 1697 פיוטר הגדול וניקולאיס וויצן ביקרו את ביתו וראו כל הדגימות שהיו בחמישה חדרים, במשך יומיים בכל שבוע הבית היה פתוח לציבור. הוא הסביר לפיוטר, שהתעניין מאוד במדע, כיצד לתפוס פרפרים ואיך לשמר אותם. היה להם עניין משותף בלטאות. בשנת 1717, במהלך ביקורו השני, מכר ראוש את האוסף שלו לפיוטר הגדול תמורת 30,000 גילדן הולנדי, כולל סודות השימור והחניטה. ראוש סירב לעזור כאשר היה צריך לארוז ולתייג את האוסף. האריזה לקחה יותר מחודש, אך בינתיים פרצה המלחמה הצפונית הגדולה שמנעה את ההובלה של האוסף. בגלל המלחמה הצפונית הגדולה בשנה שלאחר מכן, האוסף נשלח בשתי אוניות. האוסף היה שלם, והשמועות על המלחים ששתו את האלכוהול אינן נכונות.
ראוש החל מיד להכין אוסף חדש בביתו. לאחר מותו אוסף זה נמכר לאוגוסט מלך פולין ולטביה. בעוד שכמה פריטים מאוספיו נותרו, אף אחת מהדיורמות שלו לא שרדה. ידוע עליהם רק באמצעות מספר תחריטים, ובמיוחד אלה של קורנליוס הויברטס.
הוא נבחר לעמית בחברה המלכותית בשנת 1715. הוא צויר על ידי חתנו ג'וריאן פול.
במוזיאון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה בסנקט פטרבורג, אפשר לראות 900 מוצגים מהאוסף המקורי של פרדריק שנמכר לפיוטר הגדול.
איתמר טל
איתמר טל (נולד ב-1 ביוני 1977) הוא אמן יוצר, צייר ישראלי, מאייר בפלסטלינה, יוצר "הכבשה בבה", ״שיפקה המכשפה״. בעליה של גלריית באזז.
ביוגרפיה
איתמר טל נולד בירושלים, ללילי ויעקב טל, ובגיל צעיר עבר יחד עם אמו לקיבוץ יפעת שבעמק יזרעאל, שם גדל.
לאחר סיום לימודי תואר ראשון בעיצוב גרפי ותקשורת חזותית, החל טל לפסל חפצי נוי בדמות כבשה ולמכור אותן ביריד עבודות יד המתקיים בנחלת בנימין. הכבשים עשויות מספוג וראשן מפימו. הביקוש לכבשים עלה וטל עבר מעיצוב בעבודת יד לייצור המוני בשנת 2005. בשנת 2006 הקים טל חברה לייצור הפסלים ושיווקם בשם "הכבשה בבה". לבסוף החליט לחזור לדוכנו בנחלת בנימין.
בשנת 2008 הוקרן בערוץ 8 סרט דוקומנטרי אודות טל ויצירתו, בבימויו של גיל קרני. הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב. הסרט ליווה את טל בדרכו, החל מימיו בנחלת בנימין, הקמת החברה, ההגעה לתערוכה בסין ועד לפירוק החברה וחזרה לדוכן בנחלה.
באוגוסט 2008 יצא לאור הספר "בבה כבשת היומולדת" מלווה בתקליטור, המסמן את ראשיתה של סדרת ספרים ותקליטורים שיעסקו בכל פעם בדמות כבשה אחרת. את הספר כתב אפרים סידון, סיפר והלחין את המוזיקה דורי בן זאב וטל איירו בפלסטלינה. בעקבות הצלחתו שודר אייטם בחדשות ערוץ 2 מהדורת חג סוכות אודות הספר בו השתתפו שלושת יוצריו (אפרים סידון, דורי בן זאב וטל עצמו) והאמן מנשה קדישמן נתן הופעת אורח מיוחדת. ב-2011 הספר "בבה כבשת המסעות" המצולם הוכנס לצפייה במטוסי אל על.
בשנת 2016 יסד טל את ״בבה הוצאה לאור״, בה הוציא עד כה (2017) שלושה מספריו. סה"כ הוציא עד היום שבעה ספרים, אחד מהם זכה בפרס ספר הפלטינה והשני בפרס ספר הזהב, מטעם התאחדות המו"לים בישראל.
בשנת 2016 התוודע טל לעולמן של הדבורים, מה שהניע אותו להתחיל לצייר אותן. באפריל 2017 ביים טל מתקפת דבורים פיקטיבית על ת״א שהפכה לויראלית וחדשותית כך יצר מודעות לנושא. לאחר מכן התראיין באמצעי התקשורת והסביר את המעשה.
בראשית 2017 פתח את גלריית באזז. כל ציור עשירי שנמכר מועבר לתרומה, וקיר בגלריה מוקדש לאמן אורח ללא תשלום.
ספריו
כל הספרים נכתבו בידי אפרים סידון ואוירו בידי איתמר טל.
רמת בקע
אזור התעשייה רמת בקע הוא אזור תעשייה מתוכנן מדרום לבאר שבע, סמוך לנאות חובב, ממזרח לכביש 40. אזור התעשייה ישמש להקמת מתחם של מפעלי תעש מערכות שיעברו ממיקומם ברמת השרון למתחם החדש.
היסטוריה
אזור "רמת בקע" משמש כשדה ניסויים של חברת תעש מערכות מאז שנות ה-60, ושטחו כ-52,000 דונם. הוא אינו משויך מוניציפלית ומוגדר כשטח גלילי. מצפון לו ממוקמים מתקן "אפרת" לאחסון דלקים של חברת תשתיות נפט ואנרגיה ותחנת הכוח רמת חובב של חברת החשמל לישראל, המופעלת על ידי גז טבעי.
מתקן "אפרת" (נקרא גם גבעת שמן), הוקם בידי תשתיות נפט ואנרגיה מזרחית לרמת חובב בשנת 1995. מאז הוא משמש לאחסון מוצרי דלק ולניפוקו על פי דרישה.
הקמת תחנת הכוח רמת חובב החלה בראשית שנות ה־90, בעקבות העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, והעלייה בביקוש לחשמל. זו הייתה תחנת-הכוח הראשונה מסוגה בארץ במחזור משולב והוקמו בה ארבע טורבינות גז תעשייתיות, המוסקות בסולר בהספק כולל של 460 מגוואט. בשנת 1998 פרסמה חברת החשמל מכרז להקמת תחנת הכוח נוספת באתר על ידי יזם פרטי חברת האחים עופר זכתה במכרז, אך בשנת 2003, לאחר שכבר החלה בהקמת התחנה, החליטה לבטל את פרויקט עקב התייקרויות הציוד ואי הוודאות לגבי מועד חיבור התחנה למערכת ההולכה של הגז הטבעי.
בשנת 2004, ועדת גבולות של משרד הפנים המליצה לצרף את מתחם רמת בקע לתחום השיפוט של עיריית באר שבע, אך ההמלצה לא יושמה. ביולי 2014, ועדת חקירה "לגבולות וחלוקת הכנסות משטחים חסרי מעמד מוניציפלי באזור הדרום רמת בקע" החליטה לשייך את שלושת המתקנים: חברת חשמל, תע"ש ומתקן לאחסנת דלק לעיריית באר שבע. אך לחלק את ההכנסות מארנונה בין מספר רשויות מקומיות באזור.
בשנת 2018, מונה סגן הרמטכ"ל לשעבר, יאיר נוה, לעמוד בראש הפרויקט של מעבר תעש מערכות מרמת השרון לרמת בקע, עבור אלביט מערכות שרכשה את תעש. המעבר יושלם לפי התכנון עד שנת 2022. ב-2 בנובמבר 2020 דחה בית המשפט העליון עתירה של משפחה בדואית שבנתה מבנים בלתי חוקיים בשטח המיועד למפעל, ובכך סלל את הדרך להעברת המפעל לנגב.
בנובמבר 2021 התקיים טקס הנחת אבן הפינה למפעלי תע"ש החדשים ברמת בקע.
כיפה גאודזית
כיפה גאודזית (או גאודטית) היא טכניקה של בניית כיפה או כדור באמצעות מוטות ישרים קטנים היוצרים מערכת מרחבית של משולשים שהומצאה על ידי המהנדס הגרמני וולטר באוורספלד בשנת 1923. משולשים אלו בונים את מעטפת הכיפה או הכדור. למעשה, אין אפשרות לבנות מעטפת כיפה אמיתית אלא צורה מרחבית המקורבת מאוד אליה. ככל שיש יותר מוטות היוצרים יותר משולשים (שהם בהכרח קטנים יותר באופן יחסי לקוטר הכיפה) - כך צורת הכיפה הגאודזית קרובה יותר לכיפה כדורית מושלמת.
מבנה
העיקרון הגאומטרי המרחבי של בניית הכיפה הגאודזית הוא על בסיס הצורות דודקהדרון או איקוסהדרון - פאונים אפלטונים הקרובים באופן יחסי לצורת כדור. שתי צורות אלה בנויות מחיבור מרחבי של משולשים שווי-צלעות או מחומשים משוכללים אשר כל קודקודיהם נמצאים על מעטפת של כדור דמיוני. אם מחלקים את המשולשים באיקוסהדרון לארבעה משולשים קטנים יותר (משולש שווה-צלעות אחד ושלושה משולשים שווי שוקיים) מתקבלים קודקודים חדשים. את קודקודים אלו מושכים כלפי חוץ עד שהם נוגעים במעטפת הכדור. ניתן לבצע חלוקות חוזרות של הצורות המתקבלות על מנת לקבל כדור או כיפה גאודזיים הקרובים יותר לצורה החלקה והמושלמת. בהיבט הגאומטרי הטהור, לא ניתן להגיע לצורת כדור אידיאלי אלא ניתן רק לשאוף לצורה זו דרך חלוקות חוזרות ונשנות של המשולשים. אם מחלקים את המחומשים בדודקהדרון למשולשים שווי שוקיים קטנים יותר מתקבלים קודקודים נוספים וצורה זו בסופו של דבר מובילה לצורה זהה לזו המתקבלת מחלוקה של איקוסהדרון. בכל כיפה גאודזית יהיו תמיד 12 צמתים אשר אליהם מחוברים חמישה מוטות וחמש פאות משולשות ביניהם וסביב כל שאר הצמתים יהיו שישה.
ישנן כיפות גאודזיות בהן הצורות הגאומטריות המרכיבות את הכדור הן מעט שונות וקיימות להן גרסאות רבות. צורה אחת כזו היא הצורה של הכדורגל הגנרי הבנוי ממשושים משוכללים וממחומשים משוכללים.
היסטוריה
את הכיפה הגאודזית המציא המהנדס וולטר באוורספלד במסגרת תכנון של פנטריום לחברת זייס הגרמנית. הכיפה שתכנן הוקמה בשנת 1923 בJENA שבגרמניה. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, גילה גם פיתח באקמינסטר פולר את רעיון הכיפה הגיאודזית, פיתח אותו ואף נתן לו את שמו. פולר, שהיה אדריכל ופילוסוף, שאף להמציא פתרונות טכנולוגיים לבעיות ביחסי האדם וכדור הארץ. שאיפתו הראשונית בהמצאת הכיפה הגאודזית הייתה יכולת קירוי קלה לחללים עצומים כגון ערים שלמות או מתקנים חקלאיים ותעשייתיים שונים. באמצעות כיפה גדולה וקלה ניתן לקרות שטחים אלו וליצור סביבה נשלטת מבחינה אקלימית. הוא אף פיתח רעיון נוסף המבוסס על שימוש של כיפה גאודזית באופן הפוך - ליצירת משטחים גדולים (עד כדי ערים) הצפים על פני המים. פולר טען שניתן לקרות שטחים מצומצמים על פני כדור הארץ ולרכז בהם את רוב האוכלוסייה במטרה להגן על הטבע מצד אחד וליצור סביבה נוחה לבני אדם מן הצד השני. כמו כן, נהגו כמה רעיונות של שימוש בכיפות גאודזיות לקירוי של מושבות חוץ ארציות עתידיות - רעיון שהשפיע רבות על ספרות המדע הבדיוני (ראו בהמשך).
במסגרת מחקריו הצורניים והסטרוקטורליים של הכיפות הגאודזיות, המציא פולר גם את כדור הרגל הגנרי המורכב ממחומשים ומשושים (לרוב בצבעי שחור ולבן). כדור זה אומץ על ידי פיפ"א ב-1970 וזכה לכינוי "באקיבול" על שמו.
בשנת 1967, במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה במונטריאול, נבנתה כיפה גאודזית בתכנונו של פולר שנקראה "הביוספירה של מונטריאול". קוטר הכיפה, שהייתה למעשה כדור כמעט שלם, היה 76 מ'. מבנה זה היה מעטפת אוורירית למבנה תערוכה שנבנה באופן קונבנציונלי.
בעשורים האחרונים נבנו כיפות גאודזיות רבות וגדולות יותר מזו של פולר. הן משמשות לקירויים של חללים גדולים כמו אצטדיונים ואולמות תצוגה גדולים. כמו כן, כיפות גאודזיות קטנות יותר נבנות באלפים כ"סקיי-לייט" (צוהר עליון) במבני ציבור שונים, קניונים וכדומה.
במכון ויצמן הוקמה כיפה גאודזית במתחם גן המדע ע"ש קלור שבמכון ויצמן למדע ברחובות. מבנה זה משמש כאתר העוסק באקולוגיה.
ספינת החלל כדור הארץ
בשנת 1982 הושלמה בנייתו של המתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שבמרכז אפקוט, פלורידה. שמו של פרויקט זה הוא כשם רעיון פילוסופי ידוע שפרסם באקמינסטר פולר בהקשר למסעו של המין האנושי ומחויבותו לשמור על כדור הארץ. אחד הרעיונות המקוריים של וולט דיסני היה להגשים את רעיון הכיפה הגאודזית של פולר כקירוי לעיר קטנה ואקולוגית. מתקן זה בנוי בדומה למבנה של פולר במונטריאול אך הוא אינו כיפה גאודזית אמיתית בכך שהכיפה אינה יושבת על הקרקע באופן ישיר אלא נתמכת על ידי 3 רגליים. הוא נבנה מ-11,520 משולשים קטנים, שיצרו כדור בגובה של כ-18 קומות והוא משמש כאטרקציה תיירותית חשובה בדיסני וורלד.
כיפות גאודזיות בספרות ובקולנוע
מאז המצאת הכיפה הגאודזית על ידי באקמינסטר פולר בשנות ה-40, היווה טיפוס המבנה השראה ביצירות מדע בדיוני רבות. לכיפות הגאודזיות יש מראה "היי-טקי" ויכולתן לקרות שטחים גדולים מאוד (שהיה אף יעודם המקורי) הפכו אותן לאלמנט פופולרי בז'אנר זה. השימוש בכיפות הוא מעשי בעיקר עבור קירוי של גידולים חקלאיים המצריכים שטחים נרחבים ותנאים אקלימיים מאוד מסוימים. סופרי מדע בדיוני רבים ראו בכיפה הגאודזית את הכלי שאיתו אכן יישמו התיישבות אנושית בחלל ובפלנטות אחרות. בעיקר בשנות ה-50 וה-60 כיפות גאודזיות הופיעו בסרטי מדע בדיוני ובספרי קומיקס רבים כמבנה אך גם כסמל בעל קונוטציות לסביבה אוטופית עתידנית. יצירה בדיונית מהתקופה האחרונה אשר עושה שימוש בכיפה גאודזית היא סדרת הטלוויזיה "אבודים" אשר בה עוצב חלל הבונקר התת-קרקעי עם כיפה גאודזית בעלת מראה המזכיר את הכיפות שנראו בסרטי שנות ה-60.
הארקולוגיה, רעיון אחר של עיר הדחוסה לבניין אחד עצום בגודלו ושומרת על האקולוגיה, משתמשת אף היא ברעיונות של אדריכלים שונים בכיפות גאודזיות בהשראת באקמינסטר פולר.
להב"ה - לצמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית
להב"ה - לצמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית הוא מיזם של ממשלת ישראל שהחל בשנת 2001, שמטרתו צמצום פערים בשימוש בטכנולוגיית המידע בחברה הישראלית. המיזם מתמקד בהטמעת טכנולוגיית המידע והגברת המודעות לשימוש בה בפריפריה ובאוכלוסיות חלשות, בדגש על ילדים ונוער.
הפרויקט מבוסס על הרעיון של הקמת מרכזי תקשוב ביישובי הפריפריה, והוא מעניק נגישות פיזית למחשב ולאינטרנט למי שאין ידו משגת, הדרכת שימוש במחשב ובאינטרנט, הטמעת שירותי ממשל זמין, הקניית מיומנויות והרגלי שימוש באינטרנט כמקור מידע וכפלטפורמה תקשורתית וקהילתית. במסגרת הפרויקט פועלים כיום 30 מרכזי להב"ה, המרכזים פועלים במשך רוב שעות היום ומספקים שירותי הדרכה לכלל האוכלוסייה ללא תשלום. בכל מרכז צוות הדרכה מיומן הכולל מנהל וארבעה מדריכים, שתי כיתות הדרכה המכילות כ-40 עמדות מחשב המחוברות לאינטרנט בפס רחב.
החל משנת 2014 המיזם מנוהל ומופעל על ידי משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל. בעבר נוהל על ידי אגף החשב הכללי במשרד האוצר. למעלה מ-40 אלף משתתפים מהאוכלוסייה המבוגרת ולמעלה מ-60 אלף ילדים עברו במסגרתו הכשרות רבות ומגוונות.
היסטוריה
בשנת 2001, בעקבות יוזמה של חבר הכנסת מיכאל איתן, שהיה יו"ר ועדת האינטרנט וטכנולוגיית המידע בכנסת, החליט שר האוצר סילבן שלום,, לנקוט בצעדים לגישור הפערים הדיגיטליים בישראל, וזאת בנוסף לפעילות התשתיתית הרחבה והמקיפה של ממשל זמין לכל אזרח במדינת ישראל. להב"ה הוכרז כפרויקט דגל להגשמת מטרה זו, מתוך הנחה כי צמצום הפער הדיגיטלי יוביל לצמצום הפער החברתי בדורות הבאים. את הפרויקט הוביל מראשיתו ועד לפרישתו בשנת 2008, יצחק כהן, מנהל ממשל זמין.
תמצית הליבה של הפער הדיגיטלי סובבת סביב הכרה בקיומה של כלכלת מידע מסוג חדש המאופיינת בהשבחת ההון האנושי בכל הקשור בהקניית מיומנויות שימוש בטכנולוגיית המידע ויכולות לתרגום המיומנויות האלה לאמצעי ייצור ומוצרים מוטי מידע.
בין השנים 2002 ל-2004 הוקמו 15 מרכזי הדרכה קהילתיים, ובהם עמדות מחשב המקושרות לאינטרנט. בשנת 2004 חשף העיתונאי יואב יצחק כי להב"ה הפך בפועל לפרויקט תעסוקה לחברי מרכז הליכוד ומקורביהם. בעקבות החשיפה נכתב על הפרויקט דו"ח חמור שהצביע על "בזבוזים ושיקולים תמוהים". בעקבות זאת החליט שר האוצר בנימין נתניהו על שורה של שינויים בפרויקט ומינה ועדה בראשות החשב הכללי לתיקון הליקויים שנמצאו בדוח הביקורת, הוועדה החליטה בין השאר, לפזר את מינהלת להב"ה ולמנות הנהלה חדשה בראשות יוסי טובול. בחודש פברואר 2011 פרסם החשב הכללי במשרד האוצר מכרז נוסף למתן שירותי הדרכה וניהול ל-17 מרכזי להב"ה חדשים שיוקמו בטבריה, עכו, מע'אר, סחנין, באקה ג'ת, טייבה, נצרת, אלעד, בני-ברק, מודיעין עילית, ירושלים, דימונה, ערד, קריית-גת, קריית-מלאכי, קריית-שמונה ומעלות תרשיחא.
ב-17 בנובמבר 2014 עבר הפרויקט למשרד המדע עקב החלטת ממשלה שיזם יאיר לפיד.
במהלך 2017 לאור תביעת מדריכים ומנהלי מרכזים את המדינה ליחסי עובד מעביד, הקפיא משרד האוצר את גיוס כח האדם לפרויקט ו-30 המרכזים הקיימים ממעיטים מאז את פעילותם עם עזיבת מדריכים ומנהלים קיימים. במקביל יצר משרד המדע מכרז ליצירת מרכזים חדשים אשר ניהולם הכולל יבוצע על ידי הספק הזוכה במכרז.
מטרות
חזון הפרויקט הוא צמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית על ידי מתן אפשרות לכל אזרח, להשתמש באינטרנט ולרכוש את הידע הנחוץ לו לצריכת מידע דגיטלי, לשיפור רווחתו בחיי היומיום. הפרויקט מעניק שירותי הדרכה וגלישה באינטרנט ללא תשלום למגוון רחב של קבוצות אוכלוסייה.
ביג'נדר
בִּיגֶ'נדֶר (מאנגלית: Bigender; הלחם בסיסים של התחילית "בי" (דו) והמילה "ג'נדר" (מגדר)) הוא מונח המתאר אדם בעל שתי זהויות מגדריות (או יותר) נבדלות, במקביל או באופן המשתנה בזמן (ג'נדרפלואיד). המושג ביג'נדר נכלל תחת הקשת הטרנסג'נדרית. במחקר מ-1999 שנערך על ידי מחלקת סן פרנסיסקו לבריאות הציבור נמצא כי בקרב האוכלוסייה הטרנסג'נדרית, פחות מ-3% מאלה שהמגדר שיועד להם הוא גבר ופחות מ-8% מאלה שהמגדר שיועד להם הוא אישה, מזדהים כביג'נדרים.
שימוש במונח
המונח הופיע מתוך הקהילה הטרנסג'נדרית עצמה ולא ממקור חיצוני (בניגוד למונח "טרנסקסואל" שהוגדר לראשונה בידי ארגוני בריאות הנפש).
קרחון קארי (אנטארקטיקה)
הקרחון ממוקם ממזרח לפסגת מילר ולפסגות פרוזין, וממערב לפסגת ראסט ופסגת מאלקוץ'.
ביג'נדר
שימוש במונח
משום שביג'נדר הוא עדיין מונח המוגדר על ידי עצמו, לא ניתן לתת מתאר של התנהגות ביג'נדרית טיפוסית. כל תיאור של ביג'נדר הוא רק דוגמה לדרך שבה אדם המגדיר את עצמו כביג'נדר יכול להיראות.
קרחון קארי (אנטארקטיקה)
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים שנערכו על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם סגן דייוויד ווץ קארי (David W. Carey) טייס בטייסת VX-6, של צי ארצות הברית שנהרג בהתרסקות מטוס נפטון P2V במצר מקמרדו באוקטובר 1956.
מפת הרפורד
מפת הרפורד (בלטינית: Hereford Mappa Mundi) היא מפת עולם (מפה מונדי) בסגנון מפת אורביס טרארום משנת 1300 לערך. המפה מוצגת כיום בקתדרלת הרפורד בהרפורד שבאנגליה, והיא המפה הגדולה ביותר ששרדה מימי הביניים עד ימינו.
על המפה חתום ריצ'רד מהולידנגהאם ולפורד כיוצרה (המכונה גם "ריצ'רד דה בלו").
תיאור המפה
המפה מצוירת על קלף אחד, ומידותיה 158 ס"מ על 133 ס"מ. המפה מצוירת בדיו שחור, אדום, זהב, כחול וירוק. הצבעים כחול וירוק משמשים לתיאור ימים ונהרות, למעט הים האדום הצבוע בצבע אדום.
במרכז המפה, בתוך מעגל, ממוקמת העיר ירושלים, כאשר בראש המפה כיוון מזרח, ובקצה העליון של המפה גן עדן מוקף במעגל.
אירופה, בצדה השמאלי התחתון של המפה, מסומנת בצבעי אדום וזהב, ואפריקה בצדה הימני התחתון של המפה.
המפה מבוססת על מפת ביאטוס מעשה ידי ביאטוס מליבאנה, ועל כן היא דומה מאוד למפת אבסטורף שאף היא מבוססת על אותה מפה.
אם אלה החיים
אם אלה החיים הוא אלבום הבכורה של הזמרת היוצרת קרן פלס.
האלבום יצא לאור לחנויות ב־13 ביולי 2006 בהפקת לואי להב בחברת התקליטים הד ארצי. יצאו לאור ממנו הסינגלים "זאת שבמקומי", "רכבת באירופה", "איתי", "שמעון השכן", "אם אלה החיים" ו"פסק זמן" (גרסת כיסוי לשיר שביצע במקור אריק איינשטיין) כסינגלים לרדיו והפכו ללהיטים, שהובילו את מצעדי הפזמונים. ב־15 באוקטובר 2006, שלושה חודשים לאחר יציאתו, קיבל האלבום מעמד זהב על מכירות של יותר מ־20,000 עותקים.
אוריה היפ
אוריה היפ (באנגלית: Uriah Heep, נהגה "יוראיה היפ") היא להקת רוק אנגלית שנוסדה בדצמבר 1969 כאשר המפיק המוזיקלי גארי ביירון הזמין את נגן הקלידים קן הנזלי להצטרף ללהקתו "ספייס" (באנגלית: Spice) שהייתה חתומה בחברת התקליטים שלו, ברונז רקורדס. שם הלהקה הוא כשמו של הנבל בספר דייוויד קופרפילד של צ'ארלס דיקנס מ-1850.
אוריה היפ הוציאה 21 אלבומי אולפן, 12 אלבומים בהופעה חיה 13 אוספים ו- 27 סינגלים. שמונת אלבומי האולפן הראשונים שיצאו בין 1970 ל-1976 (כולל אלבום הופעה אחד) הוקלטו עם הסולן האדיר בעל הקול האופראי דייוויד ביירון וזכו להצלחה אמנותית ומסחרית כאחד במהלך שנות ה-70. הלהקה השפיעה מאוד, בין היתר, על להקת קווין ועל הסולן פרדי מרקורי בפרט, שאימץ את סגנון ההופעה הראוותני ואופן השירה העוצמתי של דייוויד ביירון, סולנה של אוריה היפ.
הלהיט של אוריה היפ, "July Morning" (מתוך האלבום השלישי "Look At Yourself" מ-1971), יצר תופעה בעלת סממנים היפיים ושל פולחן השמש, בה נאספים עשרות אלפי אנשים בכל שנה בליל ה-30 ביוני, על שפת הים השחור בבולגריה כדי לחזות בזריחת השמש של 1 ביולי.
אוריה היפ היא אחת הלהקות האנגליות המפורסמות ביותר בשנות ה-70. בהיסטוריה של הרוק היא נחשבת לאחת מארבע הלהקות הגדולות שהמציאו ופיתחו את ההארד רוק לצד לד זפלין, בלאק סבאת' ודיפ פרפל. הלהקה מכרה למעלה מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם (4 מיליון בארצות הברית). ארבעה אלבומים של הלהקה הגיעו למעמד אלבום זהב בארצות הברית.
בשנות ה-80, בעיקר מתוך רצון לשרוד בכל מחיר, אימצה הלהקה את צליל ה-AOR ששלט בשוק האמריקאי, ובהדרגה נפרדה מהצליל שאפיין אותה בשנות ה-70. הלהקה קנתה לה קהל מעריצים משמעותי גם בהולנד, גרמניה, סקנדינביה, חבל הבלקן, יפן ורוסיה, שם הם עדיין ממלאים אצטדיונים. הלהקה הופיעה בישראל ארבע פעמים. במהלך שנות קיומה של הלהקה התחלפו בה כ-30 נגנים וזמרים. הגיטריסט מיק בוקס הוא החבר היחיד שהיה בכל ההרכבים.
אלה ארמוני
אלה ארמוני (נולדה ב-14 בפברואר 1993) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
ארמוני נולדה וגדלה בתל אביב. היא בתה של הזמרת דפנה ארמוני.
למדה בבית ספר היסודי "גבריאלי" ולאחר מכן עברה ל"בלפור" על מנת ללמוד באותה הכיתה עם אחיה התאום, עדן. היא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' לאמנויות. את שירותה בצה"ל עשתה בתיאטרון צה"ל. במסגרת שירותה, שיחקה בהצגת יחיד "חיים פעם אחת" בה היא גילמה נערה שאיבדה את בן זוגה בתאונת דרכים. עם סיום שירותה החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, שם סיימה את לימודיה בשנת 2017. במסגרת לימודיה גילמה את דמותה של אדלה בהצגה "בית ברנרדה אלבה", את קורנליה בהצגה "פביאן" ועוד. היא זכתה פעמיים במקום הראשון בתחרות המונולוגים עם המונולוגים "לאורה" מתוך "האב" ו"אישה" מתוך "הרמטכ"ל של סין" מאת חנוך לוין. בנוסף, זכתה במקום השני עם מונולוג מתוך הסדרה "מקוללים" בו גילמה את דמותה של יונה וולך. מלבד זאת, במהלך לימודיה הדריכה במשך שנתיים קבוצת קשישות משכונת התקווה וכתבה וביימה עבורן את ההצגה "שכונת חיימקלה" בהשראת כתביו של חנוך לוין.
הופעותיה בקולנוע ובטלוויזיה
בשנים 2004–2006, הנחתה את התוכנית "המהדורה" בערוץ הראשון.
בשנת 2006 היה תפקידה הראשון בקולנוע, כשהייתה בת 13 בלבד בסרטו של חנן פלד, "מכתבים לאמריקה", שם גילמה את דמותה של נירית. באותה השנה שיחקה גם בסרט הקולנוע "שלוש אמהות", שם גילמה את דמותה של פלורה וכן בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "קוויקי", ששודה בערוץ 2.
בשנים 2007–2010 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "100 בתנ"ך" את דמותה של לילי.
בשנת 2009 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע" בערוץ 10. שם גילמה את דמותה של ליטל, נערה אשר עוברת התעללות מינית.
ב-2013, שיחקה ארמוני בתפקיד ראשי בסרט "מקובלות" את רוני לצד ג'וי ריגר שיר מורנו ועומר דרור.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "להיות איתה".
בשנת 2017 גילמה את ליליה בסרטו של שבי גביזון "געגוע".
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקולנוע "הכל שבור ורוקד" בבימויו של נוני גפן.
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקולנוע "המחשמלים" בבימויו של בועז ארמוני.
קריירת דיבוב
כמו כן דיבבה בעברית את דמותה של "מקס", בקומדיית המצבים האמריקאית "החיים היפים של זאק וקודי".
בשנת 2012 תרמה את קולה לדיבוב הדמות הראשית בסדרת ההנפשה "קאי לאן", ואף ביצעה את שיר הפתיחה של הסדרה.
קריירה בתיאטרון
במקביל לקריירה הקולנועית והטלוויזיונית, ארמוני לקחה חלק במספר מחזות ומחזות זמר.
בשנת 2000, כאשר הייתה בת 7 בלבד, שיחקה במחזמר "פוקהונטס".
בשנת 2003 הייתה ילדת פסטיגל ב"פסטיגל סובב עולם".
בשנת 2005 השתתפה במחזמר "צלילי המוסיקה", בתפקיד "גרטל", וכן במחזה "מאריקה" שהוצג בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2010 שיחקה בהצגת הילדים "זהבה ושלושת הדובים".
בשנת 2013 שיחקה את דמותה של "באנה" במחזמר "ספר הג'ונגל".
משנת 2019 משחקת בהצגה "מרלן" בתיאטרון בית ליסין בתפקיד "יפה".
חיים אישיים
ארמוני בזוגיות ומתגוררת בתל אביב.
עקב שחור מצויץ
עקב שחור מצויץ (שם מדעי: Buteogallus coronatus) הוא עוף דורס יום טרופי מהסוג עקב שחור השייך לקבוצה עיטים טרופיים. עוף זה מצוי ביערות הגשם ובביצות של אמריקה הדרומית. בעבר שויך לסוג עיט מצויץ, אבל הוא קרוב יותר לעקבים מלעיטים.
אורך העקב 73–79 סנטימטר, מוטת כנפיו 170–183 סנטימטר ומשקלו 2.95 קילוגרם בממוצע. הוא בעל כסות נוצות כהות, זנב שחור-לבן ונוצות היוצרות מעין "כתר" על ראשו, דבר שנתן לו את שמו. העקב בעל טפרים מגודלים בקצות רגליו הצהובות איתם הוא הורג את טרפו.
הוא חי בביצות ויערות גשם בדרום-מרכז אמריקה הדרומית בברזיל, פרגוואי, ארגנטינה ובוליביה. הוא ניזון מחיות יער שונות ובעיקר מיונקים כמו מכרסמים, קופים, סמוריים, בואשיים וארמדילו וכן גם מדגים, זוחלים ועופות שונים לרבות תרנגולים וטינמיים. מקנן על עצים, יוצר קן גדול בעומק 30 סנטימטר ורוחב 1.2 מטר. בתוך הקן הנקבה מטילה ביצה בודדת, בדרך כלל באוקטובר.
מצב השימור של העקב מוגדר בסכנת הכחדה עקב הפגיעה ביערות הגשם ואולי גם ציד. משערים שנותרו רק 350–1,500 פרטים ממנו.
יוסף אבן (בלומנשטיין)
יוסף אבן (בלומנשטיין; 1922–1981) היה חוקר ספרות, סופר ועורך ישראלי. שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית.
חייו
יוסף אבן נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל ב-1939. עד אמצע שנות ה-50 היה חבר קיבוץ חולתה. בהמשך, עבר להתגורר בירושלים, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים את תאריו. את עבודת המ.א. "יסודות אוטוביוגרפיים ועיצובם ביצירתו של י.ח. ברנר", סיים ב-1966, בהנחייתו של שמעון הלקין. את עבודת הדוקטור "אמנות הסיפור של י.ח. ברנר", סיים בשנת 1969, בהנחייתם של שמעון הלקין ושמואל ורסס. לאחר מכן, התמנה כמרצה לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ועלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין. את דרכו בעולם הספרות החל ככותב רשימות בכתבי-עת ומאספים שונים. בשנים 1943–1953 פרסם מיצירותיו בבמות השונות, כגון 'עלון קיבוץ חולתה', 'מבפנים', 'במעלה' ו'דבר'. רשימתו "עם הגורפים" (22.10.1945) זכתה בפרס לרפורטז'ה כפרית על-שם קלמן ברלב מטעם עיתון 'דבר'.
עבודתו
בשנת 1977 הוציא את ספרו הראשון: "אמנות הסיפור של י.ח. ברנר", המבוסס על עבודת הדוקטור שלו, שבו הוא מפענח את ייחודו התמטי והאמנותי של ברנר ודרכי יצירתו. הוא עולה על הסדר המאורגן בכתביו של ברנר, וחושף את האמצעים האמנותיים שמונחים בבסיס יצירתו, על אף הרושם של חוסר ארגון וכאוס שהם משדרים כלפי חוץ.
התמחותו של אבן הייתה בתחום ספרות התחייה, והוא הוציא וערך מספר אנתולוגיות בנושא: "ניצני הריאליזם בסיפורת העברית" (1972); ילקוטי סיפורים של סופרים כמו אשר ברש, עזרא גולדין ואחרים. נוסף לכך הוא הרבה לעסוק בתאוריה של הספרות, ותרם תרומה משמעותית להבנה של מושגים כמו: הדמות הספרותית ודרכי אפיונה; ההבדלים והקשרים שבין סופר, מספר ומחבר והסצנה הספרותית. בשנת 1978 הוציא ספר מסכם של הנושאים התאורטיים: "מילון מונחי הסיפורת".
בספרו "הדמות בסיפורת" שהוציא בשנת 1980, מדבר אבן על שלושה תחומים שבהם מתגלה דמות של גיבור ביצירה: תחום הפעולה, תחום חיי הנפש הרגש והמחשבה והתחום שבו מתגלים אופייה ותכונותיה האישיות של הדמות. לדעתו, ניתן לבחון דמות על פי שלוש קטגוריות. האחת בוחנת את מידת התפתחותה של הדמות; השנייה בוחנת את מידת מורכבותה של הדמות; והשלישית היא זו הבוחנת את הדמות מן הבחינה המימטית והסמלית.
במאמר שהוציא בשנת 1974, "סופר, מספר ומחבר - ניסיון לסינתזה מחקרית של תחום מרכזי בסיפורת", הוא נותן סימנים להבחנה בין שלושת המונחים האלו.
משפחתו
היה נשוי לחנה, מורה לפילוסופיה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים.
בני הזוג הולידו שתי בנות: מרווה בלוקה (מומחית ללימודי ארץ ישראל, מדריכת סיורים ביד יצחק בן צבי ועורכת כתב-העת "עת-מול") ותרצה אבן (במאית קולנוע ומרצה לקולנוע).
אל גור
אלברט ארנולד "אל" גור הבן (באנגלית: .Albert Arnold "Al" Gore, Jr; נולד ב-31 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון, מ-20 בינואר 1993 עד 20 בינואר 2001. כחבר המפלגה הדמוקרטית, שירת גור קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת טנסי.
גור היה נבחר ציבור במשך 24 שנים בסך הכל. הוא נבחר למועמד למשרת כסגן הנשיא לצד המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ביל קלינטון, בבחירות 1992 והתמודד לקדנציה נוספת בבחירות 1996. בשנת 2000 התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית מול ג'ורג' ווקר בוש מטעם המפלגה הרפובליקנית וזכה ברוב קולות הבוחרים בכלל ארצות הברית, אך הפסיד בקולות האלקטורים – בשל ניצחונו של בוש בפלורידה על חודם של מאות קולות בודדים שנקבע עקב החלטת בית המשפט העליון (שפסק בהפרש של ארבעה שופטים לעומת חמישה לטובת בוש) על הפסקת ספירת הקולות החוזרת במדינה. בחירות אלה נותרו אחת ממערכות הבחירות השנויות במחלוקת שידעה ארצות הברית והצמודות ביותר בתולדותיה.
עוד בתקופת היותו פוליטיקאי פעיל, וביתר שאת לאחר פרישתו, פעיל גור במאבק בהתחממות הגלובלית ובשינוי האקלים – ועל כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2007, יחד עם הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים. גור הוא המייסד והיו"ר הנוכחי של הפרויקט להסבת מקורות האנרגיה של ארצות הברית, חבר במועצת המנהלים של אפל ויועץ בכיר לגוגל . גור הוא גם שותף בחברת ההון-סיכון קליינר פרקינס, העומדת בראש קבוצת פתרונות שינוי האקלים . הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מרכז-טנסי, בית הספר ללימודי עיתונאות של אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פיסק ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס . בעבר כיהן גם במועצת המנהלים של מכון המשאבים העולמי.
רקע, ילדות וחינוך
גור נולד ב-31 במרץ 1948 בוושינגטון הבירה, השני מבין שני ילדיהם של אלברט גור האב, איש המפלגה הדמוקרטית, שנבחר לבית הנבחרים מטעם טנסי בשנים 1939–1953 וכיהן כסנאטור מטעם טנסי בשנים 1953–1971, ושל פאולין (לבית לאפון) גור, אשר הייתה עורכת דין. גור הוא צאצא של מהגרים סקוטים מאלסטר שהתיישבו לראשונה בווירג'יניה באמצע המאה ה-17 ונעו מערבה לטנסי בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית. אחותו הגדולה ננסי לאפון גור נפטרה מסרטן ריאות ב-1984. בסרט "אמת מטרידה" מתייחס גור למותה של ננסי שלאחריה חיסל אביו את גידול הטבק כגורם שהביא אותו להכרה, שיש להבין את גורמי הסיכון ולנסות למנוע אותם, הכרה שחלה אצלו מאוחר יותר גם באשר לנושא התחממות כדור הארץ.
במהלך שנת הלימודים הוא התגורר עם משפחתו במלון פיירפקס בוושינגטון הבירה ובמהלך חודשי הקיץ הוא עבד בחווה המשפחתית בקרטגו, אשר בטנסי, בה גידלו בני הזוג גור טבק, חציר ובקר. גור למד בבית הספר סנט אלבני. הוא היה הקפטן של נבחרת הכדורגל, זרק דיסקוס עבור קבוצת האתלטיקה והשתתף בכדורסל, אמנות ומדעי הממשל. הוא סיים את לימודיו במקום ה-25 בכיתה של 51, פנה ללימודים גבוהים במכללה של אוניברסיטת הרווארד, והתקבל לאחר שעבר את מבחני הקבלה הנדרשים. גור נרשם למכללת הרווארד ב-1965; הוא בתחילה תכנן ללמוד תואר בספרות אנגלית ולטינית אך מאוחר יותר החליט ללמוד מדעי ממשל. כבר ביומו השני בקמפוס, הוא החל בקמפיין למועצת הסטודנטים הראשונה ונבחר לנשיאה. גור היה קורא נלהב שהתאהב בתיאוריות מדעיות ומתמטיות, אך הוא לא הצליח בשיעורי מדעים ונמנע מלקחת שיעורים במתמטיקה. במהלך השנתיים הראשונות שלו, הציונים שלו הציבו אותו בחמישית התחתונה של כיתתו.
במהלך שנתו השנייה, הוא בילה הרבה מזמנו בצפייה בטלוויזיה, במשחקי ביליארד ומדי פעם בעישון קנאביס. בהמשך הוא הפך להיות מעורב יותר בלימודיו, וציוניו השתפרו בהתאם. בשנתו האחרונה, הוא למד בשיעור עם אוקיינוגרף ותאורטיקן ההתחממות הגלובלית רוג'ר רוול, שעורר את התעניינותו של גור בהתחממות כדור הארץ ובנושאים סביבתיים אחרים. לגור ניתן ציון A בתזה - עבודת הגמר שלו, "השפעת הטלוויזיה על התנהלות הנשיאים, 1947–1969". גור סיים לימודי תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד ביוני 1969.
גור למד בקולג' בעידן ההפגנות הנרחבות של סטודנטים ברחבי ארצות הברית נגד התמשכות מלחמת וייטנאם. הוא עצמו התנגד למלחמה, אבל הוא לא הסכים עם השיטות שבהן השתמשה תנועת מחאת הסטודנטים. הוא חשב שזה צעד ילדותי להשתמש באוניברסיטה פרטית כמקום לפרוק כעס על המלחמה. הוא וחבריו לא השתתפו בהפגנות בהרווארד. ג'ון טייסון, שותף לדירה שלו בקמפוס, נזכר מאוחר יותר כי: "לא בטחנו הרבה בתנועות הללו... היינו חבורה די מסורתית של בחורים, חיוביים לזכויות אזרח וזכויות נשים אבל רשמיים, שעברו טרנספורמציה על ידי המהפכה החברתית במידה מסוימת אבל לא נשאו לחיקם תמיכה בתנועה שנדמה לנו שהיא מזיק למדינה ." גור עזר לאביו לכתוב כתובת נגד מלחמה לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1968, אך נשאר עם הוריו בחדר המלון שלהם במהלך ההפגנות האלימות.
שירות במלחמת וייטנאם
באותה תקופה ארצות הברית השתתפה במלחמת וייטנאם והנהיגה גיוס חובה חלקי שאיפשר לבעלי קשרים להתחמק משירות. כשגור סיים את לימודיו ב-1969, הוא הפך מיד לנתון לגיוס חובה. אביו, שהיה מבקר קולני נגד מלחמת וייטנאם, עמד בפני מערכת בחירות מחודשות לסנאט ב-1970. גור החליט בסופו של דבר שגיוס לצבא יהיה המסלול הטוב ביותר בין שירות ארצו, ערכיו ואינטרסים אישיים. למרות שכמעט כל חבריו לכיתה בהרווארד נמנעו מהגיוס והשירות בווייטנאם, גור האמין שאם ימצא דרך לעקוף את השירות הצבאי, הוא יעניק תירוץ להשמצה פוליטית בידי היריב הרפובליקני של אביו. לפי הביוגרפיה של הסנאט על גור, "הוא הופיע במדים בפרסומות של אביו בקמפיין, שאחת מהן הסתיימה בייעוץ של אביו: 'בן, תמיד תאהב את ארצך' ". למרות זאת, גור האב הפסיד בבחירות ליריבו ביל ברוק.
גור אמר שסיבה נוספת שלו להתגייס הייתה שהוא לא רצה שמישהו עם פחות אפשרויות ממנו יגויס במקומו. השחקן טומי לי ג'ונס, בן בית לשעבר של גור במכללת הרווארד, נזכר שגור אמר ש"אם הוא מצא דרך מפוארת להימנע מגיוס, מישהו אחר יגויס במקומו ." גם יועצו בהרווארד, ריצ'רד נוישטדט, הצהיר כי גור החליט, "שהוא יצטרך ללכת כמתגייס משום שלדבריו, 'בטנסי, זה מה שרוב האנשים צריכים לעשות'". באוגוסט 1969 התגייס לצבא ארצות הברית. לאחר גיוסו גור חזר לקמפוס האנטי-מלחמתי של הרווארד במדים בכדי להיפרד מחבריו, וסטודנטים רבים "לעגו" לו. מאוחר יותר אמר שהוא נדהם מ"השדה הרגשי של שליליות וחוסר הסכמה ומבטים נוקבים שבהחלט הרגישו כמו שנאה אמיתית" מצידם של הסטודנטים.
גור עבר הכשרה בסיסית בפורט דיקס מאוגוסט עד אוקטובר, ולאחר מכן הוקצה להיות עיתונאי בפורט ראקר, אלבמה. באפריל 1970 הוא זכה בתואר "חייל החודש" של פורט ראקר. פקודת שליחתו של גור לווייטנאם "נעצרה" למשך זמן מה ובמשפחת גור חשדו כי הדבר נובע מחשש של ממשל ניקסון שאם יקרה לו משהו בעת שירות, אביו יזכה בקולות אוהדים רבים. לבסוף הוא נשלח לדרום וייטנאם ב-2 בינואר 1971, לאחר שאביו איבד את מושבו בסנאט במהלך הבחירות לסנאט ב-1970, והפך לאחד "מבין כתריסר בלבד מתוך 1,115 בוגרי הרווארד במחזור 69' ש"הלכו לווייטנאם ". גור הוצב בחטיבת המהנדסים ה-20 בביין הואה והיה עיתונאי מטעם ה-The Castle Courier . הוא שוחרר משירות קבע במאי 1971. נכון לשנת 2021, הוא הפוליטיקאי היחיד שזכה ברוב קולות הבוחרים בבחירות לנשיאות ששירת בווייטנאם . על תקופת שירותו הצבאית, גור הצהיר מאוחר יותר, "לא עשיתי את המיטב, או הסתכנתי בסכנה החמורה ביותר. אבל הייתי גאה ללבוש את מדי המדינה שלי."
קריירה עיתונאית, נישואים ומשפחה
גור היה "מיואש" לאחר שובו מווייטנאם. בעקבות ההפסד הפוליטי של אביו בבחירות לסנאט, פגש גור בהתנגדות נחרצת יותר מבית שלא להמשיך בשירותו. למרות שהוריו רצו שהוא ילך לבית ספר למשפטים, גור למד לראשונה בבית הספר התאולוגי של אוניברסיטת ואנדרבילט (1971–1972) במלגה של קרן רוקפלר לאנשים שמתכננים קריירה חילונית. מאוחר יותר אמר שהוא נסע לשם לשם חקר "נושאים רוחניים ", וכי "קיווה להבין את העוולות החברתיות שאתגרו את אמונותיו הדתיות ." הוא למד שנה בבית ספר, ואז החל לעבוד כעיתונאי. ב-1971, גור גם החל לעבוד במשמרת לילה בעיתון "טנסיאן" ככתב חוקר. חקירות השחיתות שלו בקרב חברי המועצה העירונית של נאשוויל הביאו למעצר והעמדה לדין של שני חברי מועצה בגין עבירות נפרדות.
גור מתגורר בנאשוויל שבמדינת טנסי, ומנהל חווה חקלאית באזור קרתגו. במשך 40 שנה היה נשוי למרי אליזבת אייצ'סון, הידועה בכינוי "טיפר"–פסיכולוגית, צלמת ומייסדת הארגון PMRC, אשר פעל בשנות השמונים למען הגברת השליטה של הורים על מוזיקה אליה נחשפים ילדים המכילה תכנים אלימים, וגם הייתה פעילה למען זכויותיהם של ילדים, חולים ונשים במצוקה. הזוג הם בפטיסטים אדוקים. ב-1 ביוני 2010 הודיעו בני הזוג על כך שהחליטו להיפרד. לזוג גור ארבעה ילדים ושלושה נכדים – קרינה (ילידת 1973, נשואה לדרו שיף ואם לוואייט, אנה ואוסקר), קריסטין (ילידת 1977), שרה (ילידת 1979) ואל (יליד 1982).
אל גור מנהל אורח חיים טבעוני. ב-1974 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל שבטנסי לאחר שעצר את פעילותו בשירות העיתון "טנסיאן". החלטתו להיות עורך דין הייתה תוצאה חלקית של תקופת פעילותו כעיתונאי, שכן הוא הבין שאמנם הוא יכול לחשוף שחיתות, אבל לא יכול לשנות את המערכים המדיניים והחוקיים שהיא עומדת מעליהם. גור לא סיים את לימודי המשפטים, והחליט בפתאומיות, ב-1976, להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר גילה שהמושב הקודם שבו כיהן אביו בעבר עומד להתפנות.
בבית הנבחרים (1976–1984)
גור עזב את לימודי המשפטים במרץ 1976, במטרה להתמודד על מושב בבית הנבחרים מטעם טנסי. גור החל לכהן בקונגרס האמריקני בגיל 28 ונשאר שם במשך 16 השנים הבאות, וכיהן הן בבית הנבחרים (1977–1985) והן בסנאט (1985–1993). גור בילה סופי שבוע רבים בטנסי, התדיין והתייעץ עם בוחריו. בסוף פברואר 1976, נציג בית הנבחרים מטעם טנסי, ג'ו ל. אבינס, הודיע על פרישתו במפתיע מהקונגרס, מהלך שהפך את מושב מחוז הקונגרס ה-4 של טנסי, שאליו נבחר אלברט גור האב בשנת 1953, לפתוח בפני בחירות. בתוך שעות לאחר שהמוציא לאור של "טנסיאן", ג'ון סייגנטלר האב, התקשר אליו כדי לומר לו שהודעת הפרישה מתקרבת, החליט גור לעזוב את בית הספר למשפטים ולהתמודד לבית הנבחרים.
גור זכה בפריימריז הדמוקרטים למחוז בבחירות המתקרבות עוד ב-1976 עם "32 אחוז מהקולות, שלושה אחוזים יותר מיריבו השני לו, ועמד מולו רק מועמד עצמאי אחד בבחירות, כך שבסופן זכה ב-94 אחוזים מסך קולות הבוחרים . הוא נבחר לתפקיד ארבע פעמים–בשנים 1976, 1978, 1980 ו-1982 . בתקופת כהונתו בקונגרס, גור נחשב ל"מתון" שאחת התייחס לעצמו כ"מתון רעשני" המתנגד למימון פדרלי של הפלות ואשר הצביע נגד איסור על מכירת נשק בין מדינות. ב-1981 צוטט גור כאומר לגבי הומוסקסואליות, "אני חושב שזה לא בסדר", ו"אני לא מתיימר להבין את זה, אבל זה לא סתם עוד סגנון חיים אופציונלי נורמלי". הוא הוסיף גם לומר שהוא לא ייקח כספים לקמפיין מטעמם של ארגונים חברתיים הפועלים בעבור זכויות להט"ב. למרות שהוא שמר על עמדה נגד הומוסקסואליות ונישואים של זוגות מאותו המין בשנות ה-80, גור אמר ב-2008 כי הוא חושב ש"גברים ונשים להט"בים צריכים להיות בעלי אותן זכויות כמו גברים ונשים הטרוסקסואלים ." מעמדו כמתון השתנה עם השנים כאשר פנה לאגף היותר ליברלי וההנהגתי של המפלגה הדמוקרטית.
בתקופתו בבית הנבחרים, גור ישב בוועדות האנרגיה והמסחר ובוועדות המדע והטכנולוגיה, וכיו"ר ועדת המשנה לפיקוח וחקירות של ועדת המדע במשך ארבע שנים. הוא גם ישב בוועדת המודיעין של בית הנבחרים ובשנת 1982, הציג את תוכנית גור לבקרת נשק, כדי "להפחית את הסיכויים לתקיפה גרעינית ראשונה על ידי כריתת משגרים הנושאים ראשי נפץ מרובים והצבת משגרים ניידים עם ראש נפץ אחד". בזמן שהותו בסנאט, הוא ישב במשרדי ביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים, הכללים והמינהל ובוועדות השירותים המזוינים. לאחר הצטרפותו לבית הנבחרים, ערך גור את הדיונים הראשונים בקונגרס על שינויי האקלים, והיה שותף לשימועים בנושא פסולת רעילה והתחממות של כדור הארץ. הוא המשיך לדבר על הנושא לאורך כל שנות ה-80. בשנת 1990, הסנאטור גור ניהל ועידה בת שלושה ימים עם מחוקקים מלמעלה מ-42 מדינות שביקשו ליצור תוכנית מרשל עולמית, "שבמסגרתה מדינות מתועשות יסייעו למדינות מתפתחות ולמדינות עולם שלישי לצמוח בבחינה כלכלית תוך כדי הגנה על הסביבה ."
בסנאט (1984–1993)
בשנת 1984, גור התמודד בהצלחה על מושב בסנאט האמריקאי, שהתפנה בעקבות פרישתו של מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט הווארד בייקר. הוא לא עמד מול יריבים מטעם מפלגתו בפריימריז וזכה ברוב סוחף בבחירות לסנאט מול יריבו הרפובליקני, למרות העובדה שהנשיא הרפובליקני רונלד רייגן סחף את טנסי במסע הבחירות מחדש שלו באותה שנה. גור הביס את המועמד הרפובליקני לסנאט ויקטור אש, ואת הרפובליקני-עצמאי, אד מקאטיר, מייסד ארגן שמרני-נוצרי שנועד במקור לתמוך בבחירתו של רייגן לנשיאות ב-1980. ב-1990 זכה בניצחון סוחף בבחירות לכהונה שנייה בסנאט כאשר התמודד מולו ראש עיריית נוקסוויל לשעבר, ויליאם הוקינס. בסוף שנות ה-80 יזם חוק לשדרוג תשתיות המחשוב והתקשורת, שהתקבל בדצמבר 1991 ותרם להתפתחות האינטרנט. גור הציג את חוק מחקר רשת מחשבי העל משנת 1986. הוא גם נתן חסות לשימועים על האופן שבו ניתן להשתמש בטכנולוגיות מתקדמות בתחומים כמו תיאום התגובה של סוכנויות ממשלתיות לאסונות טבע ומשברים אחרים. כסנאטור, גור החל לגבש את "חוק המיחשוב בביצועים גבוהים מ-1991" (המכונה בדרך כלל "חוק גור") לאחר ששמע את הדו"ח לקראת רשת מחקר לאומית מ-1988 שהוגש לקונגרס על ידי קבוצת מתכנתים בראשות פרופסור למדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לאונרד קליינרוק, אחד היוצרים המרכזיים של ה-ARPANET . הצעת החוק התקבלה ב-9 בדצמבר 1991, והובילה לתשתית המידע הלאומית (NII) אותה כינה גור כ"אוטוסטרדת המידע ."
בשנת 1988 התמודד גור על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד למייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס. בזמן כהונתו בסנאט, הוא ישב בוועדות הביטחון המולדת והעניינים הממשלתיים, הכללים והמנהל והשירותים המזוינים. גור היה אחד מחברי הקונגרס הדמוקרטיים שהצביעו בעד היציאה למלחמת המפרץ, בניגוד לעמדת המפלגה.. במהלך כהונתו בבית הנבחרים, גור הצביע בעד הצעת החוק הקובעת את יום מרטין לותר קינג כיום חג פדרלי. גור הצביע נגד מועמדותו של ויליאם רנקוויסט לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, וכן נגד המועמדויות של רוברט בורק וקלרנס תומאס הרפובליקנים גם כן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-3 באפריל 1989, אל, טיפר ובנם אלברט בן השש עזבו משחק בייסבול. אלברט רץ מעבר לכביש שחצה את הרחוב כדי לראות את חברו ונפגע ממכונית. הוא נזרק 9 מטרים ולאחר מכן התגלגל לאורך המדרכה עוד 6 מטרים. מאוחר יותר נזכר גור: "רצתי לצדו והחזקתי אותו וקראתי בשמו, אבל הוא נותר ללא תנועה, רפוי ודומם, ללא נשימה או דופק... עיניו היו פקוחות במבט אשר מבשר מוות, והתפללנו, שנינו, בעוד רק קולי שלי נשמע." אלברט טופל על ידי שתי אחיות שנכחו באזור בעת שאירעה התאונה. בני הזוג גור בילו את החודש הבא בבית החולים ביחד עם בנם אלברט במסגרת תהליך השיקום שלו. גור הגיב על כך מאוחר יותר: "חיינו היו מלאים במאבק להשבת גופו ורוחו." אירוע זה היה טראומה נפשית אישית בעבור גור ובעבור משפחתו. באוגוסט 1991, גור הודיע כי התאונה הובילה לכך שלא התמודד בבחירות לנשיאות ב-1992. גור הצהיר: "הייתי רוצה להיות נשיא... אבל אני גם אבא, ואני מרגיש את האחריות העמוקה שלי כלפי ילדי... לא הרגשתי נכון לקרוע את עצמי מהמשפחה שלי במידה הדרושה בקמפיין לנשיאות ." במהלך תקופה זו, גור כתב את 'כדור הארץ באיזון' (Earth in the Balance), רישום שפורסם והפך לספר הראשון שנכתב על ידי סנאטור אמריקאי מכהן שנכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס מאז 'דיוקנאות באומץ' של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הבחירות לנשיאות 1988
גור היה מועמד במהלך הבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית נגד מועמדים כגון ג'ו ביידן, גארי הארט, דיק גפהארדט, פול סיימון, ג'סי ג'קסון ומייקל דוקאקיס (אשר זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה). גור נשא ניצחונות בשבע מדינות במהלך הפריימריז, וסיים במקום השלישי הכללי. למרות שגור הכחיש בתחילה כי בכוונתו להתמודד, מועמדותו הייתה נושא להשערות מצידם של גופי תקשורת שונים. באותה תקופה הוא היה בן 39, מה שהפך אותו ל"מועמד הנשיאותי בעל סיכוי רציני לנצח הצעיר ביותר מאז ג'ון קנדי." ברשת CNN צוין כי "בשנת 1988, לראשונה, 12 מדינות דרום יערכו את הפריימריז שלהן באותו יום, שכונה "סופר שלישי". גור חשב שהוא יהיה המתמודד הרציני היחיד בדרום; הוא לא סמך על ג'סי ג'קסון ."
ג'קסון ניצח את גור בפריימריז בקרוליינה הדרומית, וזכה ב"יותר ממחצית הקולות בהצבעה הכוללת, פי שלושה מזה של יריבו השני לו, הסנאטור גור . לאחר מכן, גור נשא תקווה גדולה לקראת יום שלישי הגדול, שבו חילקו את ההצבעה הדרומית: ג'קסון ניצח במדינות אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ווירג'יניה; גור ניצח בארקנסו, קרוליינה הצפונית, קנטקי, נבדה, טנסי ואוקלהומה . גור זכה מאוחר יותר לתמיכתו של ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' שנשא תמיכה בגור בעקבות עמדותיו בתחום מדיניות חוץ בעד מדינת ישראל. לצד זאת, קוץ' יצא בהתקפות פוליטיות נגד ג'קסון. הצהרות אלו הציבו את גור באור שלילי, והובילו מצביעים להתרחק מגור כך שקיבל רק 10% מהקולות בפריימריז במדינת ניו יורק. לאחר מכן פרש גור מהמירוץ. עיתון ה"ניו יורק טיימס" אמר כי גור איבד תמיכה בין לבין בשל התקפותיו הפוליטיות נגד ג'קסון, דוקאקיס ומועמדים אחרים.
גור הצליח בסופו של דבר לשבור את הקרח עם ג'קסון, שתמך במועמדותו שלו ושל ביל קלינטון בבחירות ב-1992 ו-1996, ותמך בגור ובג'ו ליברמן במהלך הבחירות לנשיאות ב-2000. המדיניות של גור השתנתה באופן מהותי בשנת 2000, באופן ששיקף את שמונה השנים שלו כסגן הנשיא.
הבחירות לנשיאות 1992
גור היסס בתחילה להיות חברו למועמדותו של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות ב-1992, אך לאחר התנגשות עם ממשל ג'ורג' הרברט ווקר בוש בנושא שינוי האקלים, הוא החליט לקבל את ההצעה. קלינטון הצהיר כי בחר בגור בשל ניסיונו במדיניות החוץ, עבודתו בתחום שימור הסביבה ומחויבותו האישית למשפחתו. הבחירה של קלינטון בגור כמועמדו לסגנות הנשיא זכתה לביקורת כלא שגרתית מכיוון שבמקום לבחור בשותף למירוץ שיגוון את ההצבעה, קלינטון בחר באדם תושב דרום ארצות הברית שחלק את האידאולוגיות הפוליטיות שלו והיה כמעט בן גילו של קלינטון. ראש הלשכה בוושינגטון בעיתון בולטימור סאן, פול ווסט, הציע מאוחר יותר כי "אל גור חולל מהפכה בדרך שבה ממנים סגני נשיא. כשהצטרף לכרטיס ההצבעה של ביל קלינטון, הו הפר את הכללים הישנים. מגוון אזורי? לא עם שני דרומיים ממדינות שכנות. איזון אידאולוגי? כמה מתונים שמאלה מהמרכז... ועדיין, גור נחשב על ידי האסטרטגים הפוליטיים בשתי המפלגות כסגן הנשיא הטוב ביותר מזה 20 שנה לפחות ."
קלינטון וגור קיבלו את המועמדות בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-17 ביולי 1992. הניו יורק טיימס כינה את המועמדות ככרטיס דור הבייבי בום, וציין כי אם ייבחרו, קלינטון וגור, בגילאי 45 ו-44 בהתאמה, יהיו "הצוות הצעיר ביותר שהגיע לבית הלבן בתולדות המדינה." גור עצמו כינה את מועמדותם מועמדות "דור חדש של מנהיגות ." המועמדות של קלינטון וגור גדלה בפופולריות לאחר שהמועמדים נסעו עם נשותיהם, הילרי וטיפר, בנסיעה של שישה ימים, 1,600 קילומטרים באוטובוס, מניו יורק לסנט לואיס, לנאום ולפגוש בתומכים לחיזוק קמפיין הבחירות. גור היה מעורב בעימותים גם עם המועמדים האחרים לסגנות הנשיא, דן קוויל (סגנו של הנשיא בוש) וג'יימס סטוקדייל (המועמד לסגנות לצד רוס פרו). בסופו של דבר, פיצול ההצבעה הרפובליקנית לנוכח מועמדותו של רוס פרו אפשרה את ניצחונם של קלינטון וגור הדמוקרטים.
סגן נשיא ארצות הברית (1993–2001)
בעקבות ניצחונם בבחירות גור הושבע לתפקיד סגן הנשיא ה-45 ב-20 בינואר 1993, והם נבחרו לתקופת כהונה שנייה בבחירות 1996. אל גור שימש כסגן נשיא לאורך כל תקופת ממשל קלינטון. בתחילת הקדנציה הראשונה הם פיתחו "הסכם בן שני עמודים המתאר את מערכת היחסים בין הנשיא וסגנו." קלינטון התחייב לפגישות צהריים קבועות; הוא הכיר בגור כיועץ ראשי בנושא מועמדויות ומינה כמה מהיועצים הראשיים של גור לתפקידי מפתח בבית הלבן. קלינטון עירב את גור בקבלת החלטות במידה חסרת תקדים עבור סגן נשיא. באמצעות התדיינות בארוחות צהריים שבועיות ושיחות יומיות שלהם, הפך גור ל"יועץ הראשי הבלתי מעורער של הנשיא." עם זאת, גור נאלץ להתחרות עם הגברת הראשונה הילרי בתחום ההשפעה על הנשיא קלינטון, החל כשהיא מונתה לכוח המשימה של שירותי הבריאות ללא התייעצות של גור. בעיתון "ואניטי פייר" נרשם כי "כישלונו של הנשיא קלינטון להסתמך על סגן הנשיא שלו מהווה סימן מובהק למסדר הניקור האמיתי.