cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיטר ווהן
ביוגרפיה
נולד בשם פיטר אולם ב-Wem שבשרופשייר, בנם של פקיד בנק ואחות. עד גיל 7 גדל בסטפורדשייר, שם למד בבית ספר בעיר יוטוקסטר (Uttoxeter). אחרי שעזב את בית הספר הצטרף לתיאטרון הרפרטוארי וולברהמפטון וצבר ניסיון במשחק. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ושירת בנורמנדי, בבלגיה ובמזרח הרחוק.
קולנוע
ב-1980 שיחק בתפקיד מר פרימן בסרטו של קארל רייץ "אהובת הקצין הצרפתי", בכיכובם של מריל סטריפ וג'רמי איירונס.
אחד התפקידים הבולטים שלו היה בסרט הקולנוע "שארית היום" משנת 1993, בו גילם את אביו של הדמות שגילם אנתוני הופקינס. הוא היה מלוהק לסרטו של טרי גיליאם "האיש שהרג את דון קיחוטה", אולם לא השתתף בצילומים לפני שהפרויקט בוטל. הוא השתתף לפני כן בסרטים של גיליאם "שודדי הזמן" ובסרט "ברזיל". עוד הופיע בתפקיד בלתי נשכח בסרט "כלבי הקש" משנת 1971, ובסרט "חוד התער" על פי הרומן של סומרסט מוהם לצדו של ביל מארי.
ב-1996 שיחק בתפקיד ג'יילס קורי בסרט "ציד המכשפות", וב-1997 השתתף בסרט "פרצוף" לצדם של רוברט קרלייל ושל ריי וינסטון. ב-1998 גילם את דמותו של ההגמון מירייל בעיבוד לרומן "עלובי החיים" בכיכובו של ליאם ניסן. ב-1994 שיחק בתפקיד יוצא דופן כקצין האס אס ארתור נבה בסרט "בעקבות הסוד האפל" המבוסס על הרומן "ארץ אבות" מאת רוברט האריס.
טלוויזיה
בטלוויזיה היה ידוע מתפקידו בסדרה "פורידג'" כהארי גראוט, ומתפקידו בסדרה "Citizen Smith" למרות שהשחקן טוני סטידמן החליף אותו בהמשך הסדרה. על תפקידו בסדרה "פורידג'" הוא זכה למידה רבה של הכרה ציבורית, על אף שהדמות שגילם הופיעה רק בשלושה פרקים בסדרה עצמה ובסרט הקולנוע שנעשה על פי הסדרה.
בין התפקידים ההיסטוריים שגילם ווהן היו השגריר הרוסי אלכסנדר איזלוולסקי במיני-סדרה "Fall of Eagles" משנת 1974, הפוליטיקאי הבריטי תומאס אינסקיפ במיני-סדרה "Winston Churchill: The Wilderness Years" מ-1981, ובתפקיד הנאצי הרמן גרינג בדוקו-דרמה "Countdown to War" מ-1989.
ווהן הרבה להשתתף בעיבודים ספרותיים כגון בסדרה על פי הרומן "בית קדרות", עיבוד של ה-BBC מ-1985, ובסדרה "ידידנו המשותף" מ-1998, שני הרומנים מאת צ'ארלס דיקנס. הופעה נוספת שלו בטלוויזיה הייתה בתפקיד ראשי כראש הק.ג.ב. במותחן הריגול "Codename: Kyril" משנת 1988.
ב-1986 השתתף ווהן בווידאו קליפ לסינגל "Experiment IV" של קייט בוש. ב-1991 גילם את ג'ון טרנר בפרק "The Boscombe Valley Mystery" בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" במבטא אוסטרלי משכנע.
ווהן זכה לשבחים על גילום דמותו של פליקס הצ'ינסון בסדרת הטלוויזיה "ידידינו בצפון" של "BBC Two" משנת 1996. תקופת ההתרחשות של הסדרה היא 30 שנה, והדמות של פליקס חולה בסוף במחלת אלצהיימר. על תפקיד זה היה מועמד בשנת 1997 לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
ב-2007 כיכב בסדרת הטלוויזיה "Mobile" ושיחק בתפקיד הדוד אלפי בסרט "למות מלוויה". ב-2011 שיחק בסדרת הטלוויזיה המשפטית "הגלימה" של ה-BBC בתפקיד מייקל דוֹד. החל מ-2011 ועד 2015 השתתף ווהן בסדרה "משחקי הכס" בתפקיד המלומד איימון טרגאריין. דמותו מתה ב-2015 בעונתה החמישית של הסדרה.
חיים אישיים
ווהן התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה בילי וייטלו לה היה נשוי מ-1952 ועד 1966. אשתו השנייה היא השחקנית לילאס ווקר, אתה הוא חי בכפר מנינגס הית' במערב סאסקס, קודם לכן התגורר בקרולי שבמערב סאסקס. ווהן הוא עיוור באופן חלקי.
מת בביתו בגיל 93, ב-6 בדצמבר 2016.
קופר (נהר)
נהר קופר (אנגלית: Copper River) הוא נהר שאורכו כ-460 ק"מ, הנמצא באלסקה, שבארצות הברית.
בחלקו הגדול זורם נהר קופר לאורך הרי וראנגל והרי צ'וגאץ'. הנהר מפורסם במערכת האקולוגית שבשפך הדלתה שלו, וכן בדגי הסלמון שבשפכו, הנחשבים בין הדגים היקרים מסוגם.
מקורות המים של נהר הקופר הם במי קרחונים שהפשירו בפסגות הר וראנגל. מקור השם הוא במחצבי הנחושת (copper בשפה האנגלית), ששימשו את האינואיט - תושביה הקדומים של אלסקה, לאחר מכן, את המתיישבים מהאימפריה הרוסית, ובהמשך את המתיישבים האמריקנים.
יוליוס רנטגן
יוליוס רנטגן (בגרמנית: Julius Engelbert Röntgen; 9 במאי 1855 – 13 בספטמבר 1932) היה מלחין גרמני-הולנדי.
ביוגרפיה
יוליוס היה ילד מחונן. הוא ואחיותיו לא למדו בבית ספר; מוזיקה למד אצל הוריו וסביו ואת יתר המקצועות אצל מורים פרטיים. מורו הראשון לפסנתר היה קרל ריינקה, המנהל המוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס. ביצירותיו הראשונות ניכרה השפעתו של ריינקה לצד זו של רוברט שומאן, יוהנס ברהמס ופרנץ ליסט. כמו כן למד הלחנה אצל פרידריך לכנר, הרמוניה וקונטרפונקט אצל האופטמן וריכטר. את דרכו כמלחין החל בגיל תשע וב-1869 הציג לראשונה את פרי עטו בפסטיבל המוזיקה בדיסלדורף, בדואו לשני כינורות בביצוע אביו ויוזף יואכים. שנת 1870, בן 14, ביקר יוליוס רנטגן את ליסט בוויימאר; אחרי שניגן עמו בפסנתר הוזמן לקונצרט ערבית בביתו של ליסט.
בלייפציג היו יוליוס והוריו חברים בחוג המוזיקלי, שסבב את היינריך פון הרצוגנברג (Heinrich von Herzogenberg), ובביתם הוא פגש לראשונה את ברהמס. בהמשך עבר רנטגן למינכן, שם למד פסנתר אצל פרנץ לכנר, ידיד של פרנץ שוברט. בגיל 18 היה לפסנתרן מקצועי. במהלך סיור קונצרטים בדרום גרמניה התוודע אל הזמר יוליוס שטוקהאוזן ובתקופה זו גם פגש סטודנטית שוודית למוזיקה בשם אמנדה מאייר, מי שתהיה לאשתו בשנת 1880.
ב-1877 עמדה לפני רנטגן ההכרעה, אם לצאת לווינה או לאמסטרדם. הוא בחר באמסטרדם והיה למורה למוזיקה בבית הספר למוזיקה בעיר זו. פרופסור לומן, שלימד תאולוגיה באמסטרדם ומילא תפקיד חשוב בחיי התרבות שלה, היה ידיד של אביו של רנטגן והבטיח לפרוש את חסותו על יוליוס הצעיר. לפי מכתבו של רנטגן משנת 1877, בית הספר הצטייר בעיניו כ"מקום מלא ילדים וחובבים"; כיוון שבית הספר לא נהנה ממימון ציבורי, נראה שהנהלתו ייחסה יתר חשיבות למספר התלמידים מאשר לאיכותם.
בין השנים 1878 ל-1885 היה ברהמס אורח תדיר באמסטרדם. ב-1887 ניגן רנטגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס, בניצוח המלחין עצמו. ב-1883 היה לרנטגן חלק נכבד בייסוד הקונסרבטוריון של אמסטרדם, יחד עם המלחינים פראנס קוּנֶן (Frans Coenen) ודניאל דה לאנגה Daniel) de Lange), שניהלו את הקונסרבטוריון. בשנת 1912 תפס רנטגן את מקומם ועמד בראש המוסד עד 1924.
בשנת 1884 היה רנטגן מעורב ראשו ורובו בייסוד תזמורת הקונצרטחבאו. הוא הגיש מועמדות למשרת מנהל מוזיקלי, אך לגודל אכזבתו, נבחר הפסנתרן הגרמני הנס פון בילוב, כיוון שהוועדה הטילה כנראה ספק ביכולותיו של רנטגן כמנצח. מכל מקום, פון בילוב לא יכול היה לקבל את המינוי, והמשרה ניתנה לבסוף לכנר וילם קס.
רנטגן פנה במרץ רב להלחנת מוזיקה קאמרית ולעבודתו בקונסרבטוריון. הוא עשה לו שם כפסנתרן מלווה, שעבד עם הכנר הדגול קרל פלש, הזמר יוהנס מֱסְחארֶט (Johannes Messchaert),והצ'לן פבלו קזאלס. במסעותיו עם מֶסחארְט הגיע לווינה לפחות פעם בשנה, ובביקוריו אלה עשה לו למנהג קבוע להיפגש עם ברהמס.
במשך שנים אחדות הופיעו רנטגן ובניו (יוליוס רנטגן הבן ואנגלברט רנטגן השני) יחדיו כשלישיית פסנתר. אחרי מות אשתו, אמנדה, בשנת 1894, נשא רנטגן לאישה מורה מחוננת לפסנתר, אבְּרהַמינה דֶז אָמוֹרי ואן דֶר הוּבֶן ( Abrahamina des Amorie van der Hoeven). הילדים פרי הנישואים השניים היו גם הם למוזיקאים מקצועיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, קיבל רנטגן אזרחות הולנדית. אחד מבניו נפל בשבי הגרמנים בזמן המלחמה, ובן אחר היגר לארצות הברית, שם התגייס לצבא האמריקאי. רנטגן נמנע במשך שנים רבות משיבה למולדתו, גרמניה.
בשנת 1924 פרש רנטגן מן החיים הציבוריים. הוא עקר לבילטהובן, כפר קטן סמוך לאוטרכט. בשמונה שנות חייו האחרונות כתב רנטגן כ-100 יצירות (יש האומדים את מספרן כקרוב יותר ל-200), רובן מוזיקה קאמרית ושירים. בית הכפר שלו, שאותו תכנן ובנה למענו בנו פרנס, אחד הבודדים בילדיו שלא פנו לקריירה מוזיקלית, ושאותו כינה "גואדאמוס", היה לבית ועד למספר רב של מלחינים ונגנים חשובים; בין המבקרים בבית היו אדוארד גריג, פבלו קזאלס ופרסי גריינג'ר. בתקופה זו עסק רנטגן בחקר אנליזה מוזיקלית וגילה עניין במוזיקה של הינדמית, סטרווינסקי, שנברג ווילם פייפר.
ב-1930 קיבל רנטגן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו, שם כיהן ידידו דונלד טובי כפרופסור. בעת ביקורו ביצע טובי סימפוניה חדשה של רנטגן עם תזמורת רייד ובאותה תוכנית היה רנטגן הסולן בביצוע שני הקונצ'רטי החדשים שלו לפסנתר. (שנתיים לאחר מות רנטגן תיאר אותו טובי כ"אחד הגדולים באמני המוזיקה האבסולוטית שהכרתי מעודי" אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה וילה גואדאמוס למקום מושבה של "אגודת גואדאמוס", ששמה לה למטרה לקדם מוזיקה הולנדית עכשווית.
בשנות חייו האחרונות ערך רנטגן ניסויים במוזיקה אטונאלית; הוא כתב בשנת 1930 סימפוניה בי-טונאלית, שלא פורסמה מעולם. לעיתים הופיע כפסנתרן מלווה בבית הקולנוע טושינסקי באמסטרדם, שם ניגן יצירות פופולריות ועממיות שחיבר בעצמו, יחד עם דירק ואן דר ון. כן הקליט מוזיקה על גלילים לפסנתר מכני.
רנטגן מת באוטרכט, הולנד, ב-1932. תאריך יצירתו האחרונה, חמישיית פסנתר (השלישית לפסנתר וכלי מיתר, בסול מז'ור), שכותרת המשנה שלה היא "סֶנְטֶנְדוֹ נוּאוֹבָה פוֹרְצָה", הוא 5 ביולי של אותה שנה.
יצירותיו
יצירותיו של יוליוס רנטגן כוללות 25 סימפוניות, קונצ'רטי (7 לפסנתר, 3 לכינור, 3 לצ'לו, ואחרים), וכן מספר רב של יצירות קאמריות, יצירות לפסנתר ויציחרות ווקאליות. כן השלים את רביעיית המיתרים מס' 2, שאדוארד גריג הותיר לא גמורה. כן כתב הרמוניות לנעימות הולנדיות מסורתיות.
איגור בוריסוב
איגור בוריסוב (15 ביוני 1942 – 10 בנובמבר 2022) היה שחקן קולנוע ישראלי. החל לשחק בברית המועצות בסרטים רוסיים ולאחר עלייתו לישראל ב-1977 הרבה לשחק בקומדיות וסרטי בורקס ישראליים, ובסרטי מתיחות בעיקר בבימויו של יהודה בארקן.
תחילתו
נולד ברוסיה בשם איגור רבינוביץ לבוריס ונדז'דה, אך כשהגיע לגיל 16 הוריו החליטו לשנות את שם המשפחה היהודי בכדי שיתקבל ללימודים גבוהים, בצעירותו הגן על אימו כאשר הותקפה על רקע יהדותה ונאסר על כך. נישא ונולדה לו בת יחידה בשם מירה, היה אסיר ציון, וכשהחליט לעלות ארצה אשתו החליטה להישאר בסנט פטרסבורג עם בתם.
קריירה
בשנות ה-60 וה-70 שיחק בתעשיית הקולנוע ברוסיה. עלה לישראל ב-1977. סרטו הישראלי הראשון היה "שלאגר" בשנת 1979.
בשנים 1987–1989 שיחק בשלושה סרטים אמריקאים המספרים אגדות ילדים ידועות, בהפקת חברת קנון פילמס של מנחם גולן ויורם גלובוס.
בשנים 1986 ו-1991 היה אורח בתוכנית הטלוויזיה לילדים "הופה היי", ואף השתתף במופע של התוכנית בשנת 1987. ב-1992 הוא השתתף בקלטת הווידאו לילדים "שרים וצוחקים", לצד דודו זר, נתן נתנזון וחני נחמיאס. ב-1996 הופיע בהצגת התיאטרון "החייל האמיץ שוויק".
בין היתר שיחק בסרטים: "שלאגר" (1979), "קוני למל בקהיר" (1983), "קומפוט נעליים" (1985), "האינסטלטור" (1986), "השגעון הגדול" (1986), "ניפגש בסיבוב" (1986), "ניפגש בחוף" (1987), "אסקימו לימון 7: אהבה צעירה" (1987), "עבודה בעיניים" (1989), ו"גברת תפתחי זה אני" (1992).
חיים אישיים
איגור התגורר ביפו כ-30 שנה, הותיר אחריו בת מירה צ'נאקייבה ונכדים.
נפטר ב-10 בנובמבר 2022, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
סבסטיאן זיידל
סבסטיאן זיידל (בגרמנית: Sebastian Seidl; נולד ב-12 ביולי 1990) הוא ג'ודוקא גרמני. זיידל מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג ומחזיק במדליית ארד מאליפות אירופה (באקו 2015).
קריירה
בינואר 2012, זכה זיידל לראשונה באליפות גרמניה. בספטמבר אותה השנה הוא זכה במדליית ארד בטורניר 'World Cup Rome'. באוקטובר 2014 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי אסטנה.
באליפות אירופה 2015 שנערכה בבאקו במסגרת המשחקים האירופיים, זכה זיידל במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את בנצה זמבורי ההונגרי, בשמינית הגמר הוא ניצח שוב באיפון את יספר לפיבר הבלגי וברבע הגמר הפסיד למיכאל פולייב הרוסי ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחון על דזמיטרי שרשאן הבלארוסי, זיידל עלה לקרב על מדליית הארד בו ניצח את סרג'יו אולייניק הפורטוגלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה זיידל במדליית ארד יחד עם נבחרת גרמניה בתחרות הקבוצתית. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג, הוא הודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד ליאקוב שאמילוב הרוסי.
פרסים
מקור:
קריסטובליט
מקור השם
הקריסטובליט תואר לראשונה ב-1887 מדגימות שנאספות ברכס סרו סן קריסטובל (Cerro San Cristóbal) במדינת אידלגו שבמקסיקו. המינרל קרוי על שם המקום בו תואר לראשונה. משערים כי המינרל לוסטיט (Lussatite) הקרוי על שם המקום בו נתגלה, הכפר לוסט (Lussat) במחוז פוי-דה-דום (Puy-de-Dôme ) בצרפת, אותו תיאר המינרלוג הצרפתי פרנסואה ארנסט מאלאר ב-1890, הוא סוג של קריסטובליט.
תכונות
הקריסטובליט יציב רק בטמפרטורות שמעל ל-1470ºC, כאשר נוכחות אדי מים והלחץ הפנימי יכולים לשנות את הטמפרטורה של הגבול התחתון של ההתגבשות, אבל הוא יכול להתגבש ולהשאיר יציב באופן מטאסטבילי בטמפרטורות נמוכות יותר. היציבות של הקריסטובליט מחוץ לתחום היציבות התרמודינמי שלו מתרחשת משום שהמעבר מקריסטובליט לקוורץ או טרידימיט הוא סוג של "שיחזור", הדורש שבירה וסידור מחדש של המבנה המרחבי של הסיליקה. מבנים אלו מורכבים מארבעונים של SiO4 בהם כל אטום חמצן משותף לשני ארבעונים סמוכים, כך שנוסחת המבנה הכימי של הסיליקה היא SiO2. נוסחה זו זהה לכל המינרלים החברים בקבוצת הקוורץ, הכוללת גם את הטרידימיט, הקואסיט והסטיסהוביט. ההבדל בין המינרלים נובע, בין השאר, מהתגבשותם בטמפרטורות שונות. שבירת הקשרים הנדרשת להמיר קריסטובליט לקוורץ או לטרידימיט דורשת אנרגיית שפעול ניכרת ויכולה לארוך אלפי שנים. אטומים של אלומיניום או נתרן בגביש עשויים להגדיל יציבות זו. הסיליקטים בעלי מבנה מרחבי ידועים בשם מינרלים טקטוסיליקטיים.
קשיותו של הקריסטובליט היא בין 6 ל-7 בסולם מוס ומשקלו הסגולי הוא 2.33 גרם לסמ"ק. מבחינת תכונותיו האופטיות הקריסטובליט הוא חד-צירי חיובי, בעל מקדם שבירה של 1.48, ולגבישים יש שבירה כפולה בולטת. גבישים תאומים נפוצים למדי.
קיימת יותר מצורה אחת של המבנה של קריסטובליט. בטמפרטורות גבוהות המבנה הוא קובייתי, צורה המכונה קריסטובליט-β. מבנה טטרגונלי של הקריסטובליט נוצר כאשר המינרל מתקרר מתחת ל-268ºC בלחץ אחיד מכל הכיוונים, צורה המכונה קריסטובליט-α או רק קריסטובליט. מבנה זה נוצר מהמבנה הקובייתי על ידי הטיה סטטית של הארבעונים של הסיליקה במבנה. המרה זו מכונה המרת גבוה-נמוך או המרת. בדרך כלל לא ניתן למנוע את המרת תצורת ה-\beta הקובייתית לתצורה הטטרגונלית על ידי קירור מהיר במיוחד. במקרים נדירים יכולה הצורה הקובייתית להישמר אם הגרעין הגבישי נעוץ בתוך מסת אם שאינה מאפשרת את העיוות הספונטני המתרחש בהמרה, הגורם לשינוי בצורת הגביש. המרה זו מתבצעת בצורה מקוטעת. הטמפרטורה המדויקת הנדרשת להמרה תלויה בגבישיות של דוגמת הקריסטובליט וזו תלויה בגורמים כמו כמה זמן שהתה הדוגמית בטמפרטורה מסוימת.
בשלב ההמרה ממצב β ל-α רק אחד משלושת הצירים הקריסטלוגרפיים בקובייה שומר על ציר הסיבוב, שאורכו פי ארבעה בצורה הטטרגונלית. בחירת הציר היא אקראית, ולכן יכולים לצמוח גבישים תאומים מתוך אותו גרעין. שונות מרחבית זו של הגבישים התאומים בשילוב עם טבעה המקוטע של ההמרה עלולים לגרום לנזק מכני ניכר לחומרים בהם יש קריסטובליט והעוברים באופן תכוף דרך טמפרטורות של התמרה, כדוגמת לבנים חסינות אש.
כאשר מתרחש תהליך של Devitrification (בתהליך חימום זכוכית נוצרת על פניה משטח או קמטים לבנים לא רצויים בשל התגבשות) הגבישים הראשונים שנוצרים הם של קריסטובליט, אפילו כאשר הטמפרטורה היא מחוץ לתחום היציבות התרמודינמי שלו. הטבע הבלתי מסודר הדינמי של מצב ה-β אחראי חלקית לאנתלפיה הנמוכה בהיתוך של סיליקה.
בחימום של קריסטובליט עד לטמפרטורה של 180ºC נהפך הקריסטובליט לצלול ושקוף, אבל כשהוא מתקרר הוא הופך לבנבן ושקוף למחצה בחזרה.
שימושים
הכדוריות הזעירות שקוטרן נע בין 150 עד 300 ננומטר הבונות את האופאל היקר, והאחראיות למשחק הצבעים המרהיב שהפך אותו לאבן חן מבוקשת, בנויות מקריסטובליט שהתגבש באופן מטאסטבילי בטמפרטורות נמוכות. גם "פתיתי השלג" המופיעים על פניו של הסלע המוכר בכינוי "אובסידיאן פתיתי שלג" (Snowflake Obsidian) הנמכר בחנויות לאספני מינרלים הם בעצם מקבצים זעירים של גבישי קריסטובליט קטנים.
מעבר לשימוש העקיף באופאל וב"אובסידיאן פתיתי שלג", חשיבותו העיקרית של הקריסטובליט היא בתחום הפטרולוגיה, בציינו את הטמפרטורה בה התגבש הסלע המכיל אותו. מתחת ל-1,470ºC מתגבש הטרידימיט ומתחת ל-870ºC מתגבש קוורץ הסלע. סלע מותך יכול לעבור כמה שלבים בעת ההתגבשות ולכן לעיתים מוצאים את כל שלושת הסוגים באותו סלע, דבר המקשה על הבנת סביבת ההיווצרות.
סביבת ההיווצרות ותפוצה
הקריסטובליט הוא מינרל נפוץ, אם כי בדרך כלל כגבישים מיקרוסקופיים. גבישים מקרוסקופיים ניתן למצוא בעיקר בחללים בסלעים געשיים בזלתיים עד ריוליטים, דוגמת אובסידיאן מסוג "פתיתי שלג"; באבני חול שעברו התמרת מגע בזמן הדיאגנזה של הסלע, תופעה שגרמה להתגבשות מחדש של סלעי המשקע הצורניים; במרבצי דיאטומיט (סוג של סלע המורכב ממאובני צורניות) שעברו התמרה, בתצורת מונטריי בקליפורניה ובמקומות דומים.
מקומות בהם ניתן למצוא קריסטובליט כוללים את סרו סן קריסטובל (Cerro San Cristóbal) במדינת אידלגו שבמקסיקו (שם נתגלה המינרל לראשונה); במחוז טוקאטוקה (Tokatoka) בניו זילנד; במאיאן (Mayen) ובמנדיג (Mendig) במחוז אייפל בגרמניה; בהרי סאן חואן (San Juan) בקולורדו, צוק אובסידיאן בפארק הלאומי ילוסטון בויומינג ועל הר לאסן בפארק הלאומי הגעשי לאסן בקליפורניה ובפארק הלאומי קרייטר לייק שבאורגון שבארצות הברית.
צבאות
צְבָאוֹת (יש הנוהגים שלא לפרשו בשיחה בעלמא אלא בכינוי צְבָקוֹת) הוא אחד משמותיו של אלוהים ביהדות ובנצרות. שם זה מופיע בנביאים ובכתובים החל מספר שמואל. בכל הופעותיו במקרא, הוא לא מופיע בפני עצמו, אלא כתוספת לשמות יהוה, אלוהים או אדוני.
במקרא
הכינוי צבאות מופיע לראשונה בתחילת ספר שמואל, ובסך הכל מופיע 273 פעמים בתנ"ך בצירופים: יְהוָה צְבָאֹות (242), יהוָה אֱלֹהֵי צְבָאֹות (12), יהוָה אֱלֹהֵי הַצְּבָאֹות (3), אֲדֹנָי יְהוִה צְבָאֹות (11), אֲדֹנָי יְהוִה אֱלֹהֵי הַצְּבָאֹות (1), יְהוָה אֱלֹהִים צְבָאֹות (4), אֱלֹהִים צְבָאֹות (2). לפי פרשנויות דרשניות הכינוי מופיע גם בפני עצמו מספר פעמים.
הכינוי אינו מופיע כלל בחמישה חומשי תורה ובספרים יהושע ושופטים. לדעת חוקר המקרא אלכסנדר רופא מדובר בתוצאה של מחיקה מגמתית של מאמינים שהסתייגו מהכינוי; לדעת יואל אליצור הסיבה היא התפתחות טבעית של האמונה והתאולוגיה היהודית. חז"ל הבחינו בתופעה זו, וציינו כי את השם צבאות חידשה חנה:.
משמעות
חז"ל נחלקו באשר למשמעות הכינוי. לדעת רבי יוסי פירוש הכינוי צבאות הוא 'אלוהי צבאות ישראל' ולדבריו המילה צבאות נסבה על ישראל ולא על האלוהים. ריש לקיש מפרש את המילה כהלחם של צבא-אות – אות הוא בצבא שלו, כלומר שהאלוהים מיוחד וניכר גם בין המלאכים. יש שחילקו בין מקומות שמופיע בהם הכינוי בסמיכות כמו 'אלוהי צבאות' – שאז פירושו 'אלוהים של הצבאות' – לבין מקומות שבהם מוזכר בפני עצמו כמו 'אלוהים צבאות', שאז הוא כינוי לאלוהים. גם בתרגום תהילים מתורגם אלוהי צבאות – 'אלהא על כל חיילי מרומא' – אלוהים על כל צבא השמיים, ו'אלוהים צבאות' אינו מתורגם. במדרש רבה מבואר שאלוהים מכונה 'צבאות' כאשר הוא עושה מלחמה ברשעים. באבות דרבי נתן מוצעים פירושים נוספים: "צבאות – שכל הצבאות לו. צבאות – שלו כל הצביונות. צבאות – שהוא צבא על כל צבאיו. צבאות – שהכל צבויים בו. צבאות – שכל המצוות בו.
הרד"ק כתב ש'צבאות' פירושו 'אדון צבא השמיים', יש שפירשו שהכוונה אדון על צבא המלאכים. יש שפירשו צבאות מלשון 'רצון', (צבי בארמית = רוצה) ויש שפירשו מלשון הסתר.
בהלכה
לדעת רבי יוסי ש'צבאות' הוא כינוי לישראל אין בשם זה קדושה, ולכן מותר למוחקו, והנשבע או המקלל בו אינו נחשב כנשבע ומקלל בשם. לדעת חכמים שם זה קדוש כשאר השמות, ואסור למוחקו. בעל הלכות גדולות, רב סעדיה גאון והרשב"א פסקו כרבי יוסי. רבינו חננאל, הרי"ף והרמב"ם פסקו כחכמים. לדעת בעל ספר האשכול, גם לפוסקים כחכמים אין בשם קדושה כאשר הוא נזכר בסמיכות כמו 'אלוהי צבאות', כי שם משמעותו חולין.
משום כך, רבים כיום נוהגים שלא להזכיר שם זה כצורותו, אלא לשנות ל"צבקות" וכדומה, כדי לא להוציא שם שמים לבטלה. אולם, בעבר לא היה נהוג להחמיר בכך כלל. כדי להסביר מנהג זה, סבר הרב אברהם דוד הורביץ שאפילו לשיטת חכמים ישנו איסור רק במחיקת שם זה, אך מותר להזכירו אף שלא לצורך, והסכימו עמו הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שמואל וואזנר. הרב מנשה קליין סבר כי יש לחלק בין מקרים שהשם נזכר לאחר שם אחר, כגון "ה' צבאות", שאז הוא ודאי שם קודש שאסור להזכירו לבטלה, לבין מקרים בהם הוא נזכר לבדו, שאז אם אינו מתכוון בפירוש להזכיר שם ה', אינו נחשב שם ומותר להזכירו לבטלה. מאידך, יש סוברים שאכן אסור לומר צבאות ויש לשנות ל'צבקות' וכדומה.
הערות שוליים
Names of God in Judaism
גלישת גלים
גלישת גלים היא ספורט גלשן, הגולש עומד על גלשן, הנושא אותו על פני גל. גלישת הגלים מתבצעת באמצעות גלשני גלים ייעודיים אשר מחולקים למספר קטגוריות:
העדויות המוקדמות ביותר לגלישה הם באיים הפולינזים. כמה מקומות מפורסמים במרכז אמריקה לגלישת גלים, בהם הגלים נחשבים גדולים מאוד או ארוכים מאוד הם: קוסטה ריקה, פאבונס – עיירה שבה נמצא הגל השני הארוך בעולם. פנמה, סנטה קטלינה – מקום שידוע בקרב הגולשים שבו צורת הסלעים בתוך המים (ריף = Reef) יוצרת גל מושלם לגלישה. פנמה, פלאיה ונאו – חוף בצד האוקיינוס הפסיפי שהגלים שם מאוד טובים לגלישה ונערכות שם הרבה תחרויות, גואטמלה ואל פרדון.
גלישת גלים בישראל
בישראל, הים המתאים ביותר לגלישה הוא הים התיכון לאחר סערות, כאשר אין רוח והגלים עולים באופן מסודר. מצב זה נקרא בשפה המשותפת לגולשים מסביב לעולם, "Swell". מכיוון שחופי ישראל הם בשולי הים התיכון ולא באחד האוקיינוסים, הגלים בישראל הם קטנים ביחס לגלים עליהם מקובל לגלוש בעולם.
כמו כן, הרוח היא זו שיוצרת את הגלים ונותנת להם את צורתם. הרוח הטובה ביותר בישראל ליצירת גלים היא רוח דרומית-מערבית או מערבית. רוח זו היא רוח מסוג "On-shore", שבאה מהים לכיוון החוף ומייצרת גלים.
תולדות הגלישה בישראל
הגלישה בישראל כבר הייתה מוכרת כספורט בצורתו הראשונית בשלהי שנות העשרים, בעיקר בחופי תל אביב, בשתי צורות: האחת, באמצעות החסקות של המצילים ששימשו כגלשנים מסורבלים ומסוכנים, השנייה התייחסה לנערים שהיו בונים לעצמם מקרשים שונים גלשן קצר המתחיל במותניים והלאה עד קצה הזרועות, וכך היו מתרוממים עם הגלים ונסחפים במהירות לעבר החוף. פעולה זו נקראה "לתפוס גל". הנערים הגולשים האלה נקראו "תופסי הגלים". את הגלישה המודרנית על פי גרסה אחת הביא לארץ באמצע שנות ה-50, ד"ר דוריאן פסקוביץ, יהודי ממוצא אמריקאי, שהגיע ארצה לחופשה כשבידיו גלשנים ובלבו תקווה להקים נבחרת גלישה שתייצג את ישראל באליפות העולם. דוריאן מצא לעצמו מצילים בחופי תל אביב (שאול זינר, אחיו שאלתיאל זינר ושמאי טופסי קנצפולסקי) ולימד אותם את יסודות הגלישה. לאחר מכן חזר לארצות הברית ושמר איתם על קשר. הענף התפתח במשך השנים ונוספו אליו עוד גולשים. המציל התל אביבי שמאי קנצפולסקי הידוע בכינויו 'טופסי' היה גם עסוק בבניית גלשנים ובהשכרת גלשנים בחופים. היו אלה גלשנים קלים עשויים מחומרי סיבי זכוכית. בנו אמור קנצפולסקי היה אלוף ישראל בגלישה במשך שנים לא מעטות ואף הגיע למקום השני באליפות אירופה בגלישת גלים.
בסוף שנות ה-90 קיבל הענף דחיפה בזכות שנה מבורכת בגלים והחזיר את הגולשים לים. ענף הגלישה בישראל חוזר ומתפתח. מספר הגולשים בישראל מוערך בכ-40 אלף גולשים ובכל שנה גדל מספר זה. ארגון הגלישה הישראלי הוא ISA – Israel Surfing Association. תחרויות נערכות בחופים השונים בזמן גלים לאורך השנה כולה, ובחסות חברות הגלישה המובילות בארץ. התחרויות נערכות בקטגוריות: ילדים, נוער, בוגרים אלוף ישראל בגלישה לשנת 2008 הוא אביב ואקנין.
תחרויות גלישה
בכל אזור בו הספורט קיים ישנן מסגרות מקומיות (אזוריות וארציות) וטובי הגולשים מהמסגרות הללו יכולים להשתתף, בהימצא מקור שיממן זאת עבורם, בסבבי התחרות בינלאומיים. מקורות המימון לפעילויות כאלו הם רובם ככולם חברות של מותגי גלישה (ציוד ואופנה).
ה-WSL הוא הארגון הבינלאומי לתחרויות גלישה. ארגון זה מפעיל מדי שנה מספר סבבי תחרות, ובכל סבב מספר תחרויות לרמות דירוג שונות, הן בקטגוריית גברים והן בנשים. הסבב בו מתחרים הגולשים בעלי הדירוג הגבוה ביותר הוא סבב ה-WCT – world championship tour. בסבב זה מתחרים מדי שנה 36 הגולשים הטובים ביותר מכל העולם. מדי שנה נערכות בסבב זה עשר תחרויות שמתקימות בכל אזורי העולם. לא כל גולש יכול להיכנס לסבב ה-WCT אלא רק גולש שסיים באחד מן המקומות הראשונים בסבב ה-WQS – world qualifying tour.
התחרויות מתבצעות בפורמט דומה לתחרויות בענפי ספורט כגון התעמלות מכשירים: הגולשים מדגימים את ביצועיהם בפרק זמן קצוב מראש וצוות שופטים מחלק להם ציונים על פי מספר כללים וקריטריונים.
יש הטוענים כי גלישה תחרותית סותרת במהותה את חוויית הגלישה המקורית, מכיוון שהיא מכניסה ממדים של יעילות, תכנון והספק לספורט שבבסיסו אמור להיות חופשי, אינטואיטיבי ורגוע ככל האפשר. מצדדת בטענה זו העובדה שאת קטעי הגלישה המרהיבים ביותר לרוב ניתן למצוא במקצים של גלישה חופשית.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ב-2021 התווסף ענף גלישת הגלים לענפי התחרות.
שחייה באולימפיאדת מונטריאול (1976)
אולימפיאדת מונטריאול (1976) נערכה במונטריאול, קנדה. תחרויות השחייה נערכו בין ה-18 ביולי 1976 ל-25 ביולי 1976. 26 משחים נערכו במשחקים אלו (13 לנשים ו-13 לגברים), בהשתתפות 471 משתתפים (208 נשים ו-263 גברים) מ-51 מדינות.
נבחרת הנשים של מזרח גרמניה בשחייה זכתה בכל מדליות הזהב פרט לשתיים ונבחרת הגברים של ארצות הברית  בשחייה זכתה בכל מדליות הזהב פרט לאחת ובכל מדליות הכסף פרט לאחת.
השחיינים הבולטים
ג'ון נייבר עם 5 מדליות מהן 4 זהב וג'ים מונטגומרי  עם 4 מדליות מהן 3 זהב ובנוסף היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי מתחת ל-50 שניות (49.99 שניות) בריאן גודל, ברוס פורניס  ומייק ברונר זכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
ארנבת (קבוצת כוכבים)
ארנבת היא קבוצת כוכבים בחצי הכדור הדרומי. בין השאר היא כוללת שני כוכבים בהירים: ארנב (α בארנבת) וניהל (β בארנבת).
נתונים אודות כוכבי הקבוצה
הנתונים נאספו על ידי הלוויין היפרכוס
גרמי שמיים רחוקים
קבוצה זו כוללת את M79 - צביר כדורי במרחק 42,100 שנות אור, את הערפילית הפלנטרית IC 418, הצביר הפתוח NGC 2017, גלקסיית הרדיו NGC 1710 והגלקסיות הספירליות NGC 1784 וNGC 1964.
היסטוריה
הארנבת היא קבוצה עתיקה. האסטרונומים המצריים חשבוה לסירתו של אוסיריס, אולי בשל קרבת הקבוצה לנהר ארידנוס, שנחשב לנילוס. הקבוצה נקראה ארנבת משום שהיא נחשבה לכזו על ידי אאודוכסוס מכנידוס במאה ה-4 לפנה"ס, וכך קרא לה תלמי באלמאגסט שלו. במיתולוגיה היא מייצגת את הארנבת הנרדפת על ידי אוריון.
אדם בעקבות גורלו
עלילה
גיבורי הסרט הם ויאט (פונדה) ובילי (הופר). פונדה והופר סיפרו כי שמות אלה הם אזכור לדמויות הידועות ואייט ארפ ובילי הנער. דגל ארצות הברית מעטר את מעיל העור של ויאט, את מכל הדלק של האופנוע שלו ואת קסדתו, ולכן בילי מכנה אותו "קפטן אמריקה". בילי עצמו לבוש בסגנון של בוקר.
לאחר הברחת קוקאין ממקסיקו ללוס אנג'לס, מוכרים ויאט ובילי את הסחורה לאיש קשר (פיל ספקטור). את הכסף הרב שהרוויחו מחביא ויאט בצינור פלסטיק שקוף המוסתר בתוך מכל הדלק של אופנועו, והשניים רוכבים מזרחה דרך הדרום, בניסיון להגיע בזמן לקרנבל המארדי גרא בניו אורלינס.
בדרכם עוצרים השניים בחווה לשם תיקון אופנועו של ויאט, והחוואי מזמין אותם להישאר ולאכול עמו ועם משפחתו. ויאט מבטא את הערכתו לסגנון חייו הפשוט והמסורתי של החוואי וליכולתו להתקיים מן האדמה. בהמשך אוספים השניים טרמפיסט (לוק אסקיו) ומסכימים לקחת אותו לקומונה שלו, שם הם נשארים ליום. החיים בקומונה קשים, ההיפים העירוניים מתקשים לגדל יבולים באקלים היבש ובאדמה הדלה. חברי הקומונה מתפללים לצמיחת היבול החדש בבקשתם ל"אוכל פשוט שיתאים לטעמם הפשוט". הקומונה מארחת במקביל קבוצת תיאטרון נודד ש"שרה בשביל ארוחת הערב שלה". ואיט ובילי אף מבלים עם שתי בחורות שפגשו באקראי (ביטוי לרוח החופשית-מתירנית של התקופה, המנוגדת לשמרנות). האופנוענים ממשיכים בדרכם אך לפני כן נותן הטרמפיסט LSD לוואיט לחלוק עם "האנשים הנכונים".
השניים רוכבים לצד תהלוכה בעיר קטנה, נעצרים על השתתפות בהפגנה בלתי חוקית ומוכנסים לכלא. בכלא הם מתיידדים עם עורך דין אלכוהוליסט בשם ג'ורג' הנסן (ג'ק ניקולסון). ג'ורג' מחלץ את שלושתם מהכלא ומחליט להצטרף למסעם לניו אורלינס. באותו הלילה מתנסה ג'ורג' במריחואנה לראשונה בחייו. בתחילה ג'ורג' מייצג את צרות האופקים הבורגנית האופיינית ומתנגד לעישון, אך במהרה נכנע ואף מתמסר. למחרת, במסעדה קטנה, זוכים השלושה לתשומת לב בשל מראם החריג והזר. הם מושכים את בנות המקום אך זוכים להערות גזעניות והומופוביות מצד הגברים. אחד הגברים מכריז כי אינו מאמין שהם אפילו יגיעו לגבול המחוז. השלושה עוזבים מבלי לאכול וחונים מחוץ לעיר. מאורעות היום מובילים את ג'ורג' להתלונן על מצבה החברתי של ארצות הברית. הוא טוען כי אמריקאים מדברים רבות על החופש ומהללים אותו, אך בעצם מפחדים מכל אחד שבאמת חי את חייו בצורה חופשית.
במהלך הלילה מגיעים הגברים המקומיים ומכים את השלושה באלימות רבה בעזרת אלות כדור בסיס. בילי שולף סכין ומצליח להניס את התוקפים. הוא וואיט סובלים מפציעות קלות, אך ג'ורג' נפצע קשה בראשו ומת עוד במהלך התקיפה. ואיט ובילי עוטפים את גופתו של ג'ורג' בשק השינה, אוספים את חפציו ומחליטים להעבירם להוריו.
השניים ממשיכים לניו אורלינס ומגיעים לבית הבושת אליו ייחל ג'ורג' להגיע. שם, בליווי שתי זונות, יוצאים השניים לטייל בעיר בזמן המרדי גרא. בבית הקברות משתמשים הארבעה ב-LSD והשפעותיו מומחשות על ידי אמצעים קולנועיים כגון עריכה מהירה, פסקול וצילום עם חשיפה יתרה. מאוחר יותר מבין ואיט כי חיפושם אחר חופש היה כישלון רוחני ואומר שהם הרסו הכול.
למחרת בבוקר ממשיכים השניים לפלורידה שם הם מתכננים לפרוש ולהנות מכספם הרב. בדרך חולפים על פניהם שני כפריים בטנדר שמחליטים להפחיד אותם בעזרת אחד מרובי הציד שלהם. הכפרי שיושב ליד הנהג נוטל רובה, מכוון אותו לבילי וצועק אליו "רוצה לפוצץ את הראש?". בילי מגיב בהנפת אצבע משולשת לעברו, והכפרי שואל "למה שלא תסתפר?" ויורה בו. בילי מתרסק עם אופנועו ושוכב פצוע לצד הכביש. הטנדר בורח וחולף על פני ואיט שממהר לחזור לחברו, מכסה אותו במעיל העור שלו וממשיך בנסיעה על מנת להזעיק עזרה. הכפריים, שהבינו כי פגעו בבילי, מחליטים לשוב על עקבותיהם ויורים בוואיט בנסיעתו. הסרט מסתיים בהצגת האופנוע, ללא ואיט עליו, המתפרק ומתפוצץ בצד הדרך, וגופתו של ואיט הנראית בקושי בצד הכביש כשהמצלמה מתרחקת.
השפעות
הסרט היה לשובר קופות בסדר גודל של "בוני וקלייד" ו"הבוגר", והיה לאחד הסרטים שהובילו לעידן החדש בקולנוע ההוליוודי בשנות ה-60 וה-70. המפיקים הבינו שאפשר להרוויח מסרטים דלי תקציב המבוימים על ידי במאים צעירים ואוונגרדים. עם השפעה ניכרת של סרטי הגל החדש הצרפתי, סרטי הרנסאנס של הוליווד באו לייצג תרבות נגד המאוכזבת באופן גובר מהממשלה. השפעת הגל החדש האירופאי באה לידי ביטוי בסרט גם בצורה. מלבד הצלם ההונגרי אשר צילם את הסרט, Laszlo Kovacs הקאטים המהירים, הג'אמפ קאטים ופלש פורוורדים, הזומים המהירים, הצילום המחוספס כגון פליירים (Flares) ועוד. אומנם ג'ק ניקולסון אינו מגלם דמות ראשית אך הופעתו הבולטת סימנה את התחלתו ככוכב קולנוע במקביל להופעתו בסרט רסיסי חיים. הצלחת הסרט והתור החדש של הוליווד העניקה להופר אפשרות לביים בשנית עם חופש אומנותי מוחלט. התוצאה הייתה "הסרט האחרון" 1971 שהיה לכישלון וחיסל את הקריירה של הופר למשך למעלה מעשור. מאפיינים חדשניים נוספים שקיימים בסרט הם השימוש בעוברי אורח אמיתיים ולא בניצבים, אימפרוביזציה במהלך הדיאלוגים והשימוש במצלמת 16 מ"מ בסיקוונס המתאר את המארדי גרא – הרצף (Sequence) אשר צולם בחטף כמעט ובהפקה מינימלית. סצנת ההזייה בבית הקברות היוותה השראה לשורה של סרטים המשתייכים לתת ז'אנר "סרטי הסמים" - הדלתות (1991), יומן נעורים (1995), טריינספוטינג (1996), פחד ותיעוב בלאס וגאס (1998) ועוד.
פרסים
הופר זכה בפסטיבל קאן בשנת 1969, בטקס האוסקר ג'ק ניקולסון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר והסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. הסרט זוכה למקום ברשימה "מאה השנים, מאה הסרטים" של מכון הסרטים האמריקאי.
מוזיקה
הפסקול של הסרט מורכב ממוזיקה של להקתו של ג'ימי הנדריקס, The Jimi Hendrix Experience, הבירדס, סטפנוולף, הבנד ועוד. המוזיקה הופכת רגעים ארוכים של צפייה בנסיעה למעניינים יותר. ההוצאות ששולמו לקניית זכויות היוצרים על המוזיקה עלו על תקציב הסרט כולו. בוב דילן כתב התחלה לשיר במיוחד בשביל הסרט: "בלדה של האדם בעקבות גורלו". השיר הושלם והוכנס לסרט. המוזיקה זוכה למקום יוצא דופן בסרט זה כאשר שירים שלמים מושמעים על רקע נוף הנסיעה במרחבי ארצות הברית. המוזיקה היא אחד הגורמים שהפכו את הסרט לכל כך מכונן מבחינה תקופתית.
טרטו
טרטו (באסטונית: Tartu; בגרמנית ובשוודית: Dorpat (דורפאט); בלטבית: Tērbata; ברוסית: Дерпт (דרְפְּט) או Юрьев (יורייב)) היא העיר השנייה בגודלה באסטוניה (אחרי טאלין), נפה עירונית ובירת מחוז טרטו, שנקרא על שמה. נהר האמאייגי, המחבר את שני האגמים הגדולים של אסטוניה, פייפוס וורטסיירב, חוצה את העיר לאורך עשרה קילומטרים.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מראים על התיישבות קבועה בטרטו עוד במאה ה-5 לספירה. במאה ה-7, התושבים המקומיים בנו ביצורים מעץ בחלק המזרחי של גבעת טומה (Toomemägi) - גבעת הקתדרלה של ימינו.
התיעוד הכתוב הראשון של העיר נעשה ב-1030, בידי סופרים מרוס של קייב. ירוסלב "החכם" ( Ярослав I Мудрый), נסיך קייב, בזז את העיר באותה שנה וקרא לה יורייב (Юрьев, שמשמעות המילה המילולית היא "של יורי", כשיורי הוא שמו הנוצרי של ירוסלב). שליטי קייב גבו מיסים מהעיר, עד אשר, על פי תעודים מקייב, נשרפה העיר עד היסוד בידי שבטים של "צ'ודים" (Чудь). מסיבה לא ידועה, שם המבצר החדש שהוקם על האתר נקרא טרבטו (Tarbatu) או תרבטה (Tharbata), מקור שמה המודרני של טרטו.
בשנת 1224 נכבשה טרבטו בידי המסדר הליבוני כחלק ממסעי הצלב הצפוניים, והחלה בניית קתדרלת טרטו. תחת שמה החדש טרבטום (דורפט, Dorpat בגרמנית), הפכה טרטו למרכז מסחרי חשוב בימי הביניים המאוחרים. ב-1280 הצטרפה טרטו לברית ערי הנזה. כמו בשאר ערי אסטוניה ולטביה, גם בדורפט היו בני האצולה ברובם גרמנים בלטיים ודיברו גרמנית, ולמעשה הם שלטו בתרבות, בדת, בחינוך ובפוליטיקה עד שלהי המאה ה-19. רוב הגרמנים המקומיים נאלצו לעזוב את העיר ולהגר לגרמניה במאה ה-20.
במאה ה-16, טרטו סופחה לפולין, ובית-ספר ישועי הוקם בה ב-1583. בנוסף על כך, סמינר מתרגמים אורגן בעיר.
הפעילות של בית הספר ושל הסמינר הופסקו ב-1629, כשטרטו הפכה לשוודית. המלך גוסטב השני אדולף ייסד את אוניברסיטת טרטו ב-1632.
בחוזה ניסטד ב-1721, העיר הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית ושמה שונה לדרפט (Дерпт). בחצי השני של המאה ה-19, הפכה דרפט למרכז תרבותי לאסטונים כחלק מהלאומיות. העיר ארחה את פסטיבל הזמר האסטוני הראשון ב-1869, ואת ה"ונמוינה" (Vanemuine), התיאטרון הלאומי הראשון, ב-1870.
ב-1893 שונה שמה של העיר פעם נוספת ליורייב, שמה הרוסי העתיק. עם העצמאות האסטונית ב-1919, שמה של יורייב שונה פעם אחרונה לטרטו.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, נחתם חוזה טרטו בין הבולשביקים לאסטוניה (2 בפברואר 1920). לפיו, רוסיה הבולשביקית תוותר על טענותיה לשליטה על אסטוניה "לצמיתות". למרות זאת, ברית המועצות כבשה את אסטוניה ואת טרטו כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, כבש הוורמאכט את טרטו. בשנת 1944, חלק גדול מהעיר, כולל "גשר האבן" ההיסטורי (שנבנה בידי יקתרינה הגדולה), נהרס בידי הצבא האדום הנלחם בכוחות הגרמנים ששלטו בעיר, וכבש אותה מידיהם.
לאחר המלחמה טרטו הוכרזה כ"עיר סגורה" לזרים, שכן בסיס חיל-אוויר סובייטי נבנה בפרבריה. במהלך התקופה הסובייטית האוכלוסייה הוכפלה מ-57,000 ל-100,000. מאז שאסטוניה קבלה עצמאות ב-1991, החל שחזור של מרכז העיר העתיקה.
טרטו נבחרה להיות בירת התרבות של אירופה לשנת 2024.
אוכלוסייה
על פי המשרד האירופי לסטטיסטיקה, ב-2005, אוכלוסייתה של טרטו כללה את האוכלוסיות האתניות הבאות:
הקהילה היהודית
על פי מפקד שנערך ב-1897 נמנו בעיר 1,774 יהודים מתוך כ-42,000 תושבים, כשהקהילה החזיקה בבית ספר יהודי ובאוניברסיטת טרטו הייתה מעין אגודת סטודנטים יהודית. על פי מפקד שנערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ישבו בטרטו 920 יהודים.
עד שהעיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ביולי 1942 במסגרת מבצע ברברוסה רובם המוחלט של היהודים הצליח להימלט למעט עשרות בודדות, בעיקר זקנים וחולים. לאחר הכיבוש פרידריך קורג, המפקד האסטוני של טרטו מטעם הגרמנים, הורה על מעצרם של כלל היהודים. תחילה הם רוכזו בבית הכנסת המקומי, ולאחר מכן במספר בתים קטנים ברחוב אחר, שתפקדו כמעין גטו. באוגוסט היהודים הועברו למחנה הריכוז טרטו, וכעבור זמן לא רב הם נרצחו בשוחה נגד טנקים ששימשה כבור הריגה.
בטרטו פעל חסיד אומות העולם אוקו מסינג שהציל את שכנו היהודי.
חינוך ותרבות
בטרטו אוניברסיטה שנושאת את שם העיר. היא נוסדה בידי המלך גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, ב-1632. בעיקר מסיבה זו, מקומיים מכנים אותה רבות - "אתונה של האמיוגי" או ההיידלברג של הצפון".
בטרטו נמצאים גם: האוניברסיטה האסטונית למדעי החיים, המכללה להגנה הבלטית, המכללה האווירית של טרטו, משרד החינוך האסטוני, בית המשפט העליון האסטוני וגם הארכיון ההיסטורי של אסטוניה.
תחבורה ותשתית
אל העיר ניתן להגיע ברכבת, מעבורת, אוטובוס או מטוס. לעיר יש שדה תעופה קטן ונמל מפותח מאוד. כמו כן, יש מספר קווי אוטובוס פנימיים וסירות ששטות לאורך האמאייגי.
יצחק דב במברגר
הרב יצחק דב (זֶליגמן בֶּר) הלוי בַּמבֶּרגֶר (בכתיב יידי, שנהג בזמנו: זעליגמאן בער באמבערגער; בגרמנית: Seligmann Bär Bamberger; ה' בחשוון ה'תקס"ח, 6 בנובמבר 1807 – ט"ז בתשרי ה'תרל"ט, 13 באוקטובר 1878) היה רבה של וירצבורג, פוסק הלכה, ומגדולי רבני גרמניה במאה ה-19. נודע עקב מחלוקתו עם הרש"ר הירש בנוגע לפרישת האורתודוקסים מקהילות שבהן רוב ליברלי-רפורמי והקמת קהילות מתבדלות. הרש"ר הירש תמך בכך בעוד שהרב במברגר התנגד. היה בין מניחי היסודות ל"אורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeortodoxie) הלא-מתפלגת בארצו.
ביוגרפיה
נולד ב-6 בנובמבר 1807 (ה' בחשוון ה'תקס"ח), בויסנברון שבפרנקוניה התחתית, מחוז בוואריה, לשמחה הלוי, שהיה סוחר, וליהודית.
למד בישיבת פיורדא, אצל הרב אברהם בנימין זאב המבורג והוסמך לרבנות כבר בהיותו בן 20. שם נשא את אשתו קילה בת הרב זעקל לייב וורמסר אב"ד פולדה, אשר הייתה יוצאת דופן בהיותה חריפה בלימוד ובקיאה בתנ"ך. ידיעותיה הרבות בשפה הגרמנית גרמו לכך שהייתה למורתו של הרב יצחק דוב בנושא זה.
לעת זקנתו של הרב אברהם בינג, רב מחוז וירצבורג, התמנה לעוזרו, ובכך הוכשר בתפקיד הרבנות עד לפטירת הרב בינג בשנת 1840, אז התמנה לתפקיד הרב הראשי של מדינת וירצבורג בניגוד לדעת הרפורמים, ושם כיהן כרב וכראש ישיבה.
בעקבות מות אביו נאלץ לחזור לכפר הולדתו ויסנברון, ונתמנה כעבור זמן לכהן כרב המקום.
עלייתו לרבנות וירצבורג
בשנת 1836 התקיימה בווירצבורג אספה על שאלת האמנציפציה של היהודים, באספה השתתפו אנשי ציבור מכל מחוז בוואריה, שם לראשונה עלתה קרנו של הרב במברגר בקרב מנהיגי הציבור, כאשר התבלט בוויכוחו החריף עם הרפורמים, בנוגע לתיקונים שרצו לבצע בנוסח התפילות ובמנהגים הדתיים. הרב אברהם בינג, ראש מחוז בוואריה, שכבר היה חולה וקשיש, העניק לו אז סמיכה רבנית נוספת, והחל מטפח את הרב הצעיר והמוכשר בתור יורשו. בשנותיו האחרונות של הרב בינג החלה מלחמה על ירושת כסאו, בין הרפורמים שרצו למנות רב מאנשי שלומם, לבין האורתודוקסים שרצו למנות את הרב במברגר.
הרפורמים טענו שלרב במברגר אין מספיק השכלה כללית, אינו מחזיק בתואר דוקטור וכן לא שולט בשפה הגרמנית. וירצבורג הייתה מוקד משיכה למשכילים ורפורמים רבים היות שאוניברסיטת וירצבורג הידועה פעלה בה, והייתה מוקד תרבותי ופילוסופי. הרב במברגר היה צריך להתמודד מול רוב גדול של רפורמים שלא ראו בעין יפה את מועמדותו להנהגת המחוז, אלה הקניטו אותו בעיתונות ושיגרו אליו מכתבי איום. לאחר שנתיים של משא ומתן עם השלטונות נבחר הרב במברגר בבחירות דמוקרטיות שנערכו על ידי אנשי הקהילות. רוב האוכלוסייה במחוז וירצבורג הייתה עדיין אורתודוקסית ומתוך כך בחרה לבסוף ברב במברגר.
בשנת 1840 התמנה רשמית לרב המחוז, ומכאן ואילך היה טרוד בענייני הקהילות (30 בקירוב). את רוב זמנו השקיע רב המחוז החדש בנתינת מענה ותגובות לחוגי הרפורמים, בהקמת בתי ספר, בתי מדרש, מוסדות צדקה, איסוף כספים לישוב הישן בארץ ישראל ופסיקת הלכה. בשנת 1864 הקים בית מדרש למורים-רבנים בווירצבורג שהתקיימה בו פעילות ענפה עד לסגירתו על ידי הנאצים ב-1938. לבית מדרש זה הייתה השפעה רבה ביותר על הוראת היהדות בכל דרום גרמניה, והוא התפרסם בתור אחד מהמוסדות האורתודוקסיים העיקריים להכשרת מורים. הלימודים בו נערכו 7 שנים לקבלת תעודה, בשנת 1907 הגיע מספר בוגריו ל-400, ובסגירתו בשנת 1938 הגיע מספרם ל-700. ישיבה זו שהוקמה על ידו בווירצבורג הייתה מרכז החיים היהודיים והלמדניים של הקהילה, חלק ניכר מהציבור השתתף בקביעות בשיעוריו של הרב במברגר שכאמור התפרסמו בכל גרמניה בעומק חריפותם ונדירותם. גם נשים הורשו להיכנס לשיעוריו ובהן בתו של הרב, יהודית, שהייתה מפורסמת מאוד בבקיאותה ולמדנותה (דבר שהיה חריג אז בקרב הנשים). רבים מרבני קהילות גרמניה למדו בבית מדרשו של הרב במברגר בווירצבורג, ובהם הרב דוד צבי הופמן שהקים דגם זהה של בית מדרש למורים בברלין.
הרב במברגר לא הסתפק רק בדאגה לקהילותיו ולימוד תורה, הוא היה שותף גם במפעלים למען ההתיישבות בארץ ישראל (הקמת בית חולים ביקור חולים בירושלים, תמיכה במושבות החקלאיות) והתכתב עם הרב צבי הירש קאלישר ורבה של ירושלים - הרב שמואל סלנט בענייני קידום ההתיישבות בארץ. כמו כן היו לו קשרים הדוקים עם חברת כי"ח ועם הברון רוטשילד בנוגע לעניין ארץ ישראל. המלבי"ם (פרשן מקרא) פנה לחברת כי"ח לעזרה לאחר שקהילתו בבוקרשט נידתה אותו עקב דרשותיו נגד היהודים שפותחים את מרכולתם בשבת ונגד תיקוני הרפורמים. המלבי"ם ביקש את חתימתו של הרב במברגר עם עוד רבנים נוספים שיתמכו בו וימליצו לכי"ח לסייע לו. הרב במברגר דאג גם לקהילות יהודיות ברוסיה שסבלו באותה תקופה מרדיפות אנטישמיות וסייע להם בדרכו. אף בוואריה עדיין סבלה לעיתים מהתקפות ורדיפות אנטישמיות איתן היה עליו להתמודד. הרב במברגר בעצמו נפגע מהתקפת אנטישמיים נוצרים על ביתו; כאשר בשנת 1866 היו מהומות בווירצבורג שבתחילתם נופצו השמשות בביתו של הרב, ולאחר מכן נותצו בשיטתיות בתים רבים נוספים בקהילה. הפורעים, שהיו ערב רב של חיילים ופועלים, מחו כנגד "מלווי הריבית היהודים" ולחמו מלחמת מעמדות. כמו כן, בשנת 1850 כחמש-עשרה שנה לפני אותן פרעות, דרשו החוגים האנטישמיים-נוצריים לבטל את שוויון הזכויות שניתן ליהודים, בטענה שאמונתם השונה פוטרת אותם מנאמנות לשלטון. הרב במברגר הפריך טענות אלה מול השלטונות, ודבריו עוררו רושם כה רב עד שממשלת בוואריה החליטה לדחות את טענת האנטישמיים ולא לבטל את שוויון הזכויות ליהודים.
במרוצת השנים הוכר הרב במברגר כאחד מגדולי התורה של הדור. וירצבורג היהודית תחת השפעתו הפכה למרכז רוחני רחב השפעה לכל קהילות האזור. הרב ניהל התכתבות ענפה בדברי הלכה, הנהגה וציבור עם רבים מבני דורו ובהם, הרב מנחם מנדל קרגוי בפירט, הרב שמשון רפאל הירש והרב משה מיינץ בפרנקפורט, הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין, הרב אליהו גוטמכר בגרץ, והרב צבי הירש קאלישר בטורון.
בפולמוס הפרדת הקהילות התנגד נמרצות לגישתו של רש"ר הירש שדרש את הפרדתן של הקהילות האורתודוקסיות מן הרפורמיות. הרב במברגר הורה לתלמידיו להישאר בקהילות הכלליות כל עוד ניתנים לאורתודוקסים צורכיהם הדתיים ובתנאי שאינם נותנים את ידם לפעילות רפורמית.
פטירתו
נפטר ביום טוב שני של סוכות (ט"ז בתשרי) בשנת ה'תרל"ט, 13 באוקטובר 1878, בזמן העלייה השנייה בתפילת שחרית בבית הכנסת הגדול בווירצבורג. הלווייתו נערכה בהוכברג שעל יד וירצבורג, שם נאספו מכל רחבי גרמניה רבנים ואנשי ציבור לחלוק לו כבוד אחרון. את מקומו ברבנות וירצבורג מילא בנו הרב נתן במברגר.
צאצאיו
לרב במברגר היו 9 ילדים, שהמשיכו את דרכו והפכו למנהיגי קהילות במחוז ובגרמניה כולה. רבים מצאצאיו עלו לארץ ישראל לפני השואה, וחלקם היגרו לדנמרק, שוודיה וארצות הברית.
בתו הגדולה רעכל רבקה הייתה נשואה לרבי פנחס זליגמן פרום רבה של באד הומבורג. בנו הרב שמחה במברגר היה אב"ד אשפנבורג. בנו הרב משה אריה במברגר היה רבה של באד קיסינגן וחתנו של ה"ערוך לנר". בן נוסף, הרב נתן במברגר כיהן אף הוא כרב ראשי של וירצבורג. נכדו, הרב ד"ר פינחס זליג הלוי במברגר, היה אב"ד איגוד בתי הכנסת בהמבורג.
הרב במברגר נתן לכל אחד מילדיו מספר לפי מיקומו במשפחה ועד היום צאצאיו נספרים לפי מיקומם במשפחה (הבן השני במשפחה שאביו הוא הבן הרביעי במשפחה שאביו הוא הבן הרביעי במשפחה יהיה 442), אף בספר המשפחה הגדול כתוב מיקומו של כל אחד מהצאצאים. כיום יש לרב במברגר 8 דורות לאחריו.
חיבוריו
ריכוז כתביו:
שא-נור
שא-נור הייתה התנחלות בצפון השומרון, צפונית-מערבית לכפר ג'בע. נקראת על שם הכפר הפלסטיני הסמוך סנור, השוכן צפונית-מזרחית לו. שא-נור פונה מתושביו ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות, אך השליטה הביטחונית במקום נותרה בידי צה"ל. שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 60).
ההתנחלות הראשונה
ההתנחלות הוקמה סביב מבנה מצודת טגארט שהוקם על ידי משטרת המנדט בשנת 1941, במטרה להגן על כביש שכם-ג'נין העובר בסמוך (הוא נקרא במקור בניין "משטרת סילת א-ד'אהר" על שם הכפר הסמוך). ב-28 בספטמבר 1977, ביצעו חברי גרעין "דותן" ניסיון התנחלות ראשון במבנה. הם בחרו במקום מאחר שבניין המשטרה היה רכוש ממשלתי, בריטי ואחר כך ירדני. ועבר לחזקת צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. המבנה היה נטוש, אך הוא שימש לאימוני לוחמה בשטח בנוי של טירוני הצנחנים ממחנה סנור הסמוך (מחנה צבא ירדני ששימש כבסיס אימונים באותן שנים).
גרעין "דותן", הוקם על ידי תנועת גוש אמונים בינואר 1975 בחיפה, במטרה להקים התנחלות בעמק דותן. בגרעין היו כ-50 חברים, חילונים בעלי מקצועות חופשיים תושבי חיפה, הקריות ועמק יזרעאל. לאחר המהפך בבחירות 1977, החלו לפעול למימוש התוכנית. ניסיון ההתנחלות בוצע ללא אישור כחלק מ"מבצע התנחלות" שארגן "גוש אמונים", בו בוצעו ניסיונות התנחלות בחמש נקודות בו זמנית. צה"ל פינה את כולם מיד ללא התנגדות, לאחר שהושג הסדר שהציע ראש הממשלה מנחם בגין, על פיו יכלו המתנחלים לעבור למחנות צה"ל סמוכים באופן זמני. במסגרת ההסדר שהושג היה על חברי גרעיני גוש אמונים, ללבוש מדי צה"ל ולפעול כחיילים. חברי גרעין "דותן" קיבלו אישור לנקות ולשפץ את מבנה תחנת המשטרה בעודם לובשים מדי צה"ל. מטרת המהלך הייתה למנוע משבר מדיני עם ממשלת ארצות הברית, שהתנגדה להתנחלויות, ולהסוות את ההתנחלות כפעילות צבאית. הם הגיעו למקום ב-12 באוקטובר 1977 והחלו בשיפוצים.
אנשי הגרעין התגוררו במבנה המשטרה ובקרוואנים, אך לאחר שנה פקד את היישוב משבר עקב סכסוכים בין חברי הגרעין ורוב המשפחות עזבו את המקום. באוגוסט 1979 אותר שטח של כ-100 דונם ליד עראבה להקמת יישוב קבע לחברי הגרעין בשם מבוא דותן וועדת השרים להתיישבות אישרה את הקמת היישוב בסוף אוגוסט 1979. ההחלטה אושררה בממשלה באמצע ספטמבר, לאור טענות שלועדת השרים להתיישבות לא הייתה סמכות לאשר יישובים הרחק מיישובים קיימים. על ההחלטה להקים את היישוב ערער יגאל ידין, בגלל התנגדותו להקים יישובים באזורים של אוכלוסייה ערבית צפופה, אך ערעורו נדחה. מבוא דותן עלה על הקרקע ביוני 1981 והמקום חזר לשמש את צה"ל לאימונים.
הקמת כפר האמנים
באפריל 1988 עלתה למקום, קבוצה של אמנים, עולים מברית המועצות, שהקימו במקום כפר אמנים לפי המודל של עין הוד. המקום קיבל אז את השם "שא-נור". מבנה המשטרה שופץ ושימש אולם לתערוכות, הוקמה גם סדנה ובית יציקה לפיסול. בסך הכל גרו במקום 11 משפחות של אמנים, רובם ציירים. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרפו אליהם מספר אמנים נוספים עולים מברית המועצות, ביניהם גם אדוארד גרוסמן. בסוף שנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הפכה הגישה להתנחלות המבודדת למסוכנת, רוב האמנים נטשו את המקום ונותרו בו רק 7 תושבים. במקומם עברה קבוצה של משפחות ורווקים מאנשי חב"ד להתגורר בו, והם הקימו ישיבה במבנה ששימש את החיילים הירדנים כמסגד. כעבור חצי שנה גם אנשי חב"ד נטשו את המקום ונשארו במקום משפחות בודדות.
בשנת 2005, לקראת פינוי ההתנחלות במסגרת תוכנית ההתנתקות, הצטרפו להתנחלות תושבים נוספים, בהם חבר הכנסת אריה אלדד (שיצא ממנה למסע מחאה נגד ההתנתקות), יוסי דגן, ראש המועצה האזורית שומרון, ו-25 תלמידים מישיבת ניר שבקריית ארבע.
פינוי ההתנחלות
לפני פינוי ההתנחלות ציטטו אמצעי התקשורת גורמים צבאיים שהביעו חששות שביישוב ישנם אמצעי לחימה ושמתבצרים קיצוניים השייכים לכ"ך או לנוער הגבעות מתכוונים להשתמש בנשק חם כנגד הכוחות המפנים. ראשי היישוב, שאספו את כל כלי הנשק מהתושבים ודאגו לרסן את הגורמים הרדיקלים ביותר מבין מתנגדי ההתנתקות, הכחישו האשמות אלה, וטענו שהן נועדו להשחיר את שמם של מתנגדי ההתנתקות. במהלך פינוי ה"מצודה" נדקרה חיילת על ידי מתנגדת לתוכנית ההתנתקות.
הפינוי נערך ב-23 באוגוסט 2005, הכוחות המפנים השתמשו במנופים על מנת לפנות אנשים שהתבצרו על הגגות. חרף תקריות אחדות, מרבית המתבצרים התנגדו רק באופן פסיבי. הרמטכ"ל דן חלוץ, המפכ"ל משה קראדי ודוברת צה"ל מירי רגב אף ציינו לשבח את הנהגת היישוב ורבני יש"ע שדאגו להרגיע את הרוחות ומנעו אלימות בפינוי.
בית הכנסת החדש במקום, על שמו של רב-אלוף רפאל איתן, שנחנך זמן קצר קודם לפינוי היישוב, מולא ונקבר בעפר, לאחר שהתברר כי לא ניתן לפרק את בית הכנסת שבמקום, ולאחר שהממשלה החליטה כי בתי הכנסת בהתנחלויות המפונות לא ייהרסו. את הרעיון לקבור את בית הכנסת הגה אלוף פיקוד המרכז, יאיר נווה.
בסיס הקבע של צה"ל שהיה בהר ממול ההתנחלות פונה אף הוא כשנה לאחר תוכנית ההתנתקות. ב-2006 נבדקה בפיקוד המרכז האפשרות להקמת הבסיס מחדש בנימוק שהוא חיוני למלחמה בטרור באזור צפון מערב השומרון. חוות דעת משפטית שהוגשה לאלוף פיקוד מרכז העלתה שהקמת הבסיס מחדש עומדת בניגוד להחלטת הממשלה על תוכנית ההתנתקות.
חוק הכתר של אירלנד 1542
חוק הכתר של אירלנד 1542 הוא חקיקה של הפרלמנט האירי שמסדירה את האוניה פרסונלית של ממלכת אירלנד עם ממלכת אנגליה.
מ-1177 מלך אנגליה החזיק בתואר אדונה של אירלנד שנועד לבטא את שליטתם של האנגלים באירלנד. מכיוון שתואר זה ניתן למלכי אנגליה על ידי האפיפיור אדריאנוס הרביעי הייתה בעייתיות לעשות בו שימוש לאחר תחילת הרפורמציה האנגלית ויצירת הכנסייה האנגליקנית, לכן המלך הנרי השמיני יזם את החקיקה שהפכה את אירלנד לממלכה ואותו למלך אירלנד.
החוק קושר את משרת המלך באירלנד למשרה המקבילה לה באנגליה וקובע שהנרי השמיני וכל יורשיו שעתידים להיות מלכי אנגליה גם יהיו מכוח זה מלכי אירלנד. בעצם החקיקה הבטיחה את קיומה של איחוד הכתרים בין אנגליה לאירלנד לנצח וכמו כן לשון החוק ביטאה את כפיפותה של ממלכת אירלנד לממלכת אנגליה. כמו כן החוק מגדיר כבגידה כל ניסיון לשלול ממלך אנגליה את הכתר האירי.
ברפובליקה של אירלנד החקיקה בוטלה באופן מוחלט על ידי הפרלמנט האירי ב-1962 אף על פי שאירלנד הייתה רפובליקה מ-1948. מתאריך זה היא פרשה מחבר העמים הבריטי ומלך בריטניה הפסיק את השימוש בתואר מלך אירלנד. בצפון אירלנד החקיקה עדיין בתוקף.
הלומברדים במסע הצלב הראשון
הלומברדים במסע הצלב הראשון או הלומברדים (איטלקית: I Lombardi alla prima crociata) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על שירה אפית מאת תומאסו גרוסי. הופעת הבכורה נערכה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-11 בפברואר 1843. ורדי הקדיש את הפרטיטורה למריה לואיזה, דוכסית פרמה שמתה זמן קצר לאחר מכן.
היסטוריה
האופרה הנסובה על נושאים נוצריים, הכוללת בתוכה קטעי תפילה, תהליך התנצרות, וכמובן מסע צלב, עוררה חשד בקרב שלטונות הכנסייה עוד לפני הופעתה הראשונה. לבקשת הכנסייה, בדק משרד המשפטים את האופרה, ואכן ורדי נתבקש לבצע מספר שינויים מינוריים. לדוגמה, ורדי כלל באופרה את התפילה אווה מריה, אך מאחר שלדעת הצנזורה התיאטרון אינו מקום ראוי לתפילה, נאלץ ורדי בעל כרחו לשנות לסלבה מריה (Salve Maria). לאחר השינויים הייתה האופרה מוכנה להופעת הבכורה. האופרה התקבלה יפה, ועוד באותה שנה הועלו הפקות שלה גם בוונציה ובסניגאליה. גם הבכורות הבריטית והאמריקאית לא אחרו לבוא. בשנת 1846 הוצגה האופרה בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, ובשנת 1847 הוצגה בניו יורק.
כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, ואף קיימות הקלטות של הפקות בהשתתפות גדולי הזמרים כקרלו ברגונצי, רנאטה סקוטו, אפרילה מילו, חוסה קאררס, לוצ'אנו פבארוטי ורוג'רו ריימונדי.
מערכה ראשונה
שני בניו של הלורד פולקו, ארווינו ופגאנו מתפייסים, לאחר שהסתכסכו על רקע השאלה מי יזכה בידה של ויצ'לינדה. פגאנו, שאיים על חיי אחיו, שב מגלות. קהל רב מתקבץ בכיכר לחגוג את הפיוס, גם ויצ'לינדה, כעת אשת ארווינו, וג'יזלדה ביתם מגיעות למקום. כרוז מודיע כי יצא לדרך מסע צלב בפיקוד ארווינו. פגאנו מביע בחשאי בפני פירו, נושא הכלים של ארווינו, את תסכולו המתמשך ומספר לי כי הוא עדיין חושק בויצ'לינדה. על רקע זמרת הנזירות, מקבץ פירו קבוצה של צמאי-דם המסכימים לעזור לפגאנו להשיג את ויצ'לינדה. ויצ'לינדה וג'יזלדה מפקפקות ב"חזרתו בתשובה" של פגאנו. ארווינו מבקש אותן להשגיח על אביו הזקן הישן הלילה בחדרו של ארווינו. פגאנו פירו וחבורת המתנקשים פולשים לארמון, ופגאנו נכנס לחדר בחרב שלופה. הוא יוצא מחדרו של ארווינו עם חרב מגואלת בדם וחוטף את ויצ'לינדה. בדרכו הוא פוגש בארווינו, ולתדהמתו מגלה כי בחשכה רצח את אביו במקום את אחיו. הקהל המתגודד במקום קורא להרוג את פגאנו אך ג'יזלדה נזעקת נגד רצח נוסף. פגאנו נשלח שוב לגלות.