cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר ביאליק
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1934 על אדמות הקרן הקיימת לישראל על ידי עולים מגרמניה, בארגון המשרד להתיישבות יהודי גרמניה, כאגודה שיתופית חקלאית. בשנת 1941 התגוררו בכפר ביאליק 28 משפחות על שטח של 500 דונם. הענף העיקרי בכפר היה הרפת, בה היו כ-100 פרות. בנוסף אליו היו 100 דונם עצי פרי ו-100 דונם ירקות. בשנת 1962 התפתח סכסוך קרקעות בין כפר ביאליק לאושה על שטח של כ-67 דונם.
בכפר ביאליק התגוררו בשנות ה-90 של המאה ה-20 כ-130 חברים. בעקבות החלטות 727 ו-737 של מינהל מקרקעי ישראל, ניסה ועד האגודה לקדם הרחבה של היישוב בכ-90 יחידות דיור ופרויקט בנייה משותף עם גד זאבי. אולם בגלל חוסר הסכמה של אחד ממחזיקי הקרקע, חוסר הסכמה עם עיריית קריית ביאליק על מגרש כדורגל שהיה באזור שיועד להרחבה, ובשל סכסוכים פנימיים בין חברי היישוב, לא קודמה ההרחבה במהירות נדרשת, ולאחר שבג"ץ ביטל את החלטה 737 של המינהל בעתירה של הקשת המזרחית, בוטלו התוכניות.
מראשית ההתיישבות במקום, הסמוך למרכזי התפתחות עירוניים, עמדה על הפרק שאלת הצורך בפינוי השטחים החקלאיים לצורך פיתוח עירוני עתידי. כבר בתחילת שנות ה-40 הקרן הקיימת עמדה על כך שבחוזה החכירה של השטחים החקלאיים יוסכם שבמקרה הצורך יפנו החקלאים את השטחים החקלאיים לצורך בנייה עירונית. בשנת 2016 דחה בית המשפט המחוזי את התנגדות תושבי כפר ביאליק להרחבת שכונת גבעת הרקפות בקריית ביאליק בטענה שההרחבה תפגע בחקלאות של הכפר. בית המשפט קיבל את טענת ועדת התכנון שהקרקעות ניתנו לכפר ביאליק באופן זמני וכי זכותה של המדינה לדרוש את הקרקעות חזרה לצורך בנייה. בשנת 2019 אושרה תכנית מתאר ארצית על פיה תורחב קריית אתא בכ-11,000 יחידות דיור. במסגרת התכנית נקבע שכפר ביאליק תידרש להשיב למדינה כ-1,428 דונם מתוך משבצת הקרקע של הכפר, ששטחו 2,004 דונם, ש-1,032 מהם ייועדו לפארק והשאר לבנייה. בשנת 2023 הורה בית המשפט העליון למועצה הארצית לתכנון ובנייה לשקול מחדש את היקף נטילת הקרקעות מכפר ביאליק, לאור הפגיעה העמוקה באופיו החקלאי עם יינטלו רוב קרקעותיו.
מוסדות ביישוב
בשנות ה-40 וה-50 התקיים בכפר ביאליק מוסד "אהבה" לילדים ונוער.
בתחומי המושב נמצא התיכון הטכנולוגי "יעדים" וכן המשתלה הגדולה ביותר בישראל "משתלת שפר".
קוטמאקו
קוטמאקו (בצרפתית: Koutammakou) הוא אזור במחוז קארה בצפון־מזרח טוגו, לאורך גבולה עם בנין. האזור, הררי למחצה באופיו, תחום מצפון בהרי אטאקורה ומדרום בנהר קרן, ובמזרחו הוא חודר ללא קו גבול גאוגרפי ברור אל תחומי בנין השכנה. אזור הקוטמאקו מיושב על ידי בני הבטמרימבה שתרבותם סובבת סביב בתי בוץ המכונים טקיינטה (Takienta). לבתים אלה ערך אדריכלי ותרבותי והם היו לאחד מסמליה של טוגו. בשנת 2004 הוכרז שטח של כ-500 קמ"ר בקוטמאקו כאתר מורשת עולמית.
מקורם של בני הבטמרימבה אינו ידוע במדויק, ולפי ממצאים ארכאולוגיים ומידע שעבר מדור לדור, הם הגיעו בין המאה ה-16 למאה ה-18 מאזור הנמצא כיום בשטחה של בורקינה פאסו מצפון ומצפון מערב לטוגו.
אדריכלות
בתי בוץ נפוצים במערב אפריקה בצורות רבות המושפעות מהתרבות המקומית ומחומרי הבנייה הזמינים, אך בתי הטקיינטה בקוטמאקו נודעים בשל יופיים ובשל המבנה האדריכלי הייחודי שלהם. בתים אלה עשויים כחדרים בודדים הערוכים בצורת מעגל והם מוקפים בחומת בוץ המחברת ביניהם. החדרים, בדרך כלל עד שמונה בכל צבר, עגולים או אליפטיים, והחומה עצמה בנויה משכבות שיוצרות מבנה של פסים אופקיים. בדרך כלל ניצב חדר עגול נוסף במרכז המתחם. לחלק מהחדרים גג שטוח ולאחרים גג מחודד הבולט מעל לחומה החיצונית של המתחם, ובחדרים רבים יש שתי קומות. לחדרים הנפרדים תפקידים שונים, כמו מטבח, חדרי שינה, חדרי אחסון או מחסני תבואה, והם מספקים מקלט גם לבעלי החיים של משק הבית. תמונות שצולמו בסוף המאה ה-19 מראות שבעבר נבנו מצבורי טקיינטה שבהם חדרים רבים מאלה שיש בטקיינטה כיום, ומספרם הגיע לעיתים ל-20.
חברה
מבני הטקיינטה מבטאים את הקרבה השבטית בקרב בני הבטמרימבה, והם מפוזרים בכפרים על שטח גדול יחסית. לפי המסורת המרחק בין המתחמים נקבע לפי מרחק מעופו של חץ. הבתים הם בני חלוף ומוקמים לפי הצרכים. כפר שלם עשוי לקום בשל הצורך או בשל מריבה בין שבטים. לפי המסורת נבנה הכפר החדש לפי דוגמת הכפר הראשון "קוייה" (Kuye) שהוקם בידי האלים. כדי להבטיח שהכפר החדש מוקם בהרמוניה עם הסביבה, נבנה תחילה מקדש ל"דיבו" (Dibo), הכוחות הטבעיים בסביבה אליהם קשורים הכפריים. לאחר הקמת הכפר נבנה גם מבנה לצורכי פולחן הכולל מזבח ובית קברות.
כלכלה
השיתוף בין הכפריים מסתיים לאחר הקמת הכפר וכל משפחה מתפקדת כיחידה חקלאית עצמאית. אין שיתוף פעולה בין המשפחות בעיבוד השדות ובשטחי המרעה, אך משאבי הטבע משותפים לכל. הבתים ממוקמים למרגלות גבעות כדי לחוס על קרקע חקלאית, וחלק מהשדות אף שוכנים בטרסות על מורדות הגבעות. התושבים עוסקים בגידול דגנים ובגידול בעלי חיים, בעיקר פרות.
דיר סאמת
דיר סאמת (נכתב גם כ"דיר סאמט" ו"דיר סאמית", בערבית: دير سامت) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת שמונה ק"מ מערבית לחברון. העיירה נמצאת בנפת חברון בדרום חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסייתה מנתה למעלה מ-6,237 תושבים בשנת 2007.
היסטוריה
בדיר סאמת התגלה קמע המורכב מיריעת נחושת דקה מאוד ועליו כתובת בארמית נוצרית.
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית צוין המקום כ"שרידים של חורבות, מערות ובורות".
במפקד 1931 של ארץ ישראל נספרה אוכלוסיית דיר סאמת תחת דורא.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עברה דיר סאמת לשליטה ירדן. במלחמת ששת הימים נכבש האזור על ידי צה"ל.
ב-23 בפברואר 2016 הרס צה"ל דירה השייכת למשפחה של המחבל שביצע את הפיגוע המשולב בכניסה לאלון שבות.
ג'ון רייוונהול
ג'ון רייוונהול (באנגלית: June Ravenhall; 1901 – 1984) היא בריטית, חסידת אומות העולם וכלת אות גיבור השואה הבריטי על פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה.
ג'ון רייוונהול נולדה בקנילוורת הסמוכה לקובנטרי, בשם אלסי ג'ון והשמיטה את שמה הראשון "אלסי". היא נישאה ב-1925 ללסלי "לס" רייוונהול ועברה עמו להאג שבהולנד, לרגל עסקיו - ייבוא אופנועים. כשפלשו הגרמנים להולנד הוחרמו ביתם ובית העסק של לסלי. לסלי נאסר כיוון שהיה אזרח בריטי, וג'ון עברה להילברסום שבין אמסטרדם ואוטרכט.
פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים
במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות האיום בעונש מוות למסתירי יהודים, הסתירה רייוונהול בביתה בהולנד צעיר יהודי בשם לואיס ולמן (louis velleman) לבקשת המחתרת ההולנדית.
משפחת בקס, שהייתה פעילה בתנועת ההתנגדות ההולנדית לקחה על עצמה את המשימה וראתה בטיפול בו חלק מן המאמץ להצלת יהודים. על כך זכו גם הם להכרה כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה
מחלתו של ולמן התפשטה גם בקרב משפחת רייוונהול ופגעה בכל המשפחה אך לאחר סיום המלחמה רק בת משפחה אחת הוסיפה לחלות. למשך מספר שנים היא סבלה מסיבוכים רפואיים עד שהבריאה לחלוטין בגיל 27. במקביל ולמן פיתח קריירה בתחום העיתונות ושמר על קשר עם משפחת רייוונהול עד מותו בשנת 2000.
הנצחה
בשנת 2007, 23 שנים לאחר מותה, יד ושם הכיר בג'ון אלסי רייוונהול כחסידת אומות עולם ושלושה מילדיה של רייוונהול קיבלו את אות חסיד אומות העולם בשמה, בשגרירות ישראל בלונדון.
לקריאה נוספת
Smith, Lyn. Heroes of the Holocaust: Ordinary Britons Who Risked Their Lives to Make a Difference. London: Ebury, 2012. Print.
בובספוג מכנסמרובע (דמות)
בובספוג מכנסמרובע (באנגלית: SpongeBob SquarePants; נולד ב-14 ביולי 1986) הוא הדמות הראשית בתוכנית טלוויזיה הקרויה על שמו.
החל מהסרט "בובספוג הסרט: מבצע הצלה" משנת 2020, בובספוג משמש בתור הקמע של סרטי ניקלודיאון, והוא מופיע בסמל ההפקה שלהם. וכמו כן גם בסרטי ילדים של אולפני פאראמונט.
אודות הדמות
בובספוג הוא ספוג ימי, תמים, נלהב, רגיש מאוד, ילדותי, בעל צחוק צווחני וגבוה, קול צורם ומכנסיים רבועות (אשר הקנו לו את שם משפחתו). נכשל בטסטים פעמים רבות (וממשיך להיכשל), לוחם קראטה, נהג חד-אופן, נגן יוקולילי, וצייד מדוזות. מתואר כ- "גיק", ובאחד הפרקים אף הלך עם פטריק לכנס ה- "ג'לי-קון" (בדיחה על כנס הקומיק-קון). כמו פטריק, גם בובספוג מעריץ את צמד גיבורי העל "איש הים ונער הפלא".
בובספוג מתואר כספוג ים, שחי בתוך אננס, עם חיית המחמד שלו גארי החילזון. חלומו של בובספוג הוא להיות טבח הטיגון הטוב ביותר באוקיינוס כולו, והודות לעבודתו כטבח קציצות סרטן במסעדת הסרטן הפריך, הוא חי את חלומו מדי יום. בובספוג הוא אופטימי אך הוא לא מצליח להתחמק מלהכניס את עצמו, ובדרך כלל גם את כל הסובבים אותו, לצרות. בובספוג מנסה בכל כוחו להצליח, אך יש לו נטייה לגרום נזק קשה. למרות זאת, בובספוג תמיד מסתכל על הצד החיובי של החיים; ההתלהבות והסקרנות הופכות אותו למתוק שאי אפשר לעמוד בפניו או לדבר הכי מעצבן עלי אדמות. התחביבים של בובספוג כוללים הפרחת בועות סבון, תפיסת מדוזות ושחרורן עם חברו הטוב ביותר, פטריק ואימוני קראטה עם סנדי גר ברחוב קונץ' (הקונכייה) 124.
דמותו של בובספוג נוצרה ועוצבה על ידי סטיבן הילנבורג. את הדמות מדבב טום קני שעבד עם הילנבורג גם בסדרה קודמת שלו, בגרסה העברית של התוכנית מדבב את דמותו של בובספוג השחקן עידו מוסרי. לפי המצוין בסדרה, בובספוג נולד בשנת 1986.
ביקורות על הסדרה
על אף שהסדרה בה מככב בובספוג מיועדת לילדים, היא צברה פופולריות גם בקרב קהל מבוגר יותר, של בני נוער ולפרקים אף מבוגרים. בשנת 2005 הופיע בובספוג לצד דמויות מונפשות אחרות המכוונות לילדים בשיר לקידום גיוון חברתי וסובלנות. השיר עורר ביקורת מצדו של ג'יימס דובסון, מהארגון "Focus on the Family" (בעברית "פוקוס על המשפחה"), שגרס כי בובספוג הוא "נציג ההומוסקסואלים". דובסון ביסס את טענתו על אחד הארגונים שהעניקו חסות לסרטון השיר. מאוחר יותר חזר בו דובסון מטענותיו.
יחסי הוותיקן–צרפת
יחסי הוותיקן–צרפת הם עתיקים מאוד וקיימים מאז המאה החמישית, והם היו עמידים עד שצרפת נקראת לפעמים בת בכורה של הכנסייה (בצרפתית: fille aînée de l'Église).
תחומי שיתוף פעולה בין פריז לכס הקדוש כללו באופן מסורתי חינוך, שירותי בריאות, מאבק בעוני ודיפלומטיה בינלאומית. לפני הקמת מדינת רווחה הייתה מעורבות הכנסייה ניכרת במגזרים רבים בחברה הצרפתית. כיום יוזמות השלום הבינלאומיות של פריז תואמות לעיתים קרובות את אלה של הכס הקדוש, ומעדיפות דיאלוג ברמה עולמית.
ימי הביניים המוקדמים
הקונציל הראשון של אורליאן חתמה ברית רשמית ארוכת טווח בין האפיפיורות למלוכה. הקרולינגים אכפו בחוקים אלה במשך מאות שנים, אך לעיתים קרובות הם נטלו לעצמם את הזכות להכתיר בישופים ולשלוט בפעילות הכנסייה.
ימי הביניים המאוחרים
הרפורמה הגרגוריאנית הוטלה בהצלחה על צרפת. לבוניפקיוס השמיני היה סכסוך מר עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת על כוחו הזמני של האפיפיור. מחלוקות אלו הובילו בסופו של דבר אל הקרע המערבי, שנפתר רק לאחר סיום האפיפיורות של אביניון. מחלוקות בלתי פתורות מאותה תקופה סכיזמטית הובילו למלחמות הדת, שבהן ניצח הצד הקתולי בסופו של דבר בצרפת.
המאות ה-16 וה-17
הגאליקניזם מילא תפקיד מרכזי בתקופה שלאחר ועידת טרנטו. למלכי צרפת היה מונופול כמעט מלא על מינוי הבישופים, והיה קשה ליישם את כל החלטות מועצת טרנטו בגלל זה. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת היה פטרון מרכזי של הכנסייה, ובדרך כלל התנגד למתן הרשאות לפרוטסטנטים.
המאה ה-18
הבולה באמינדי אפוסטולאטוס האוסרת על בונים חופשיים הוכרזה על ידי האפיפיור קלמנס השנים עשר בשנת 1738, אך הפרלמנט הצרפתי התעלם ממנו במכוון, והמשיך לאמץ את התוכנית החברתית של עידן הנאורות.
המאה ה-19
הקונקורדאט של 1801 היה בבחינת השתקפות של הסכם בין נפוליאון בונפרטה לאפיפיור פיוס השביעי, אשר אישר מחדש את הכנסייה הרומית-קתולית ככנסיית הרוב של צרפת והחזיר לה חלק ממעמדה האזרחי לשעבר.
לאחר תבוסתו של נפוליאון, אישר האפיפיור את השיקום הנאו-מלכותי, והתנגד לקרבונארי וחברות סודיות אחרות. למהפכות 1848 הייתה השפעה שלילית ברובה על היחסים בין שתי המדינות, ופיוס התשיעי הצטער על כך בפומבי.
לאחר מותו של פיוס התשיעי בשנת 1878, היחסים החמיצו בין חילונים לקתולים שהיו ברובם מונרכיסטים, אך האפיפיור לאו השלושה-עשר עשה כמיטב יכולתו ליישב בין שני הפלגים הנגדיים בחברה הצרפתית, במה שהיסטוריונים כינו את ההפגנה, על ידי הכרה ברפובליקה.
המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 הייתה תקופה מאוד קשה ביחסי צרפת–הוותיקן, בגלל מתחים שנוצרו בשל ההפרדה בין הכנסייה למדינה והאנטי-קלריקליות, אשר נידונו על ידי פיוס העשירי, ואשר הובילו להקפאת היחסים.
עם זאת, היחסים התחדשו לאחר מלחמת העולם הראשונה, והשתפרו מאוד תחת נשיאותו של שארל דה גול. הייתה מחלוקת ביחסי המדינות תחת שלטון וישי, מכיוון שהמשטר הטיב עם הכנסייה, מפני שבישופים התנגדו לרוב לאנטישמיות.
אף על פי שואלרי ז'יסקר ד'אסטן נחשב כקתולי שמרן (הוא היה מהאיחוד לדמוקרטיה הצרפתית (UDF), שהייתה מפלגה דמוקרטית נוצרית במרכז-ימין), תחת ממשלתו השמרנית אושרו חוקי הפלות ואמצעי מניעה.
היחסים עם ממשלתו הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן היו גם כן צוננים, מפני שהממשלה הסוציאליסטית תכננה לקדם עוד יותר בתי ספר פרטיים (וביטלה את בתי הספר המנוהלים על ידי הכנסייה הקתולית) ובעלי תפקידים, ורק הפגנות מסיביות גרמו לה לשנות את דעתה. יוחנן פאולוס השני הצטער על הדה-קריסטיאניזציה של צרפת; באחת מחגיגות הרגל שלו הוא אמר את המשפט המפורסם, "צרפת, מה עשית מהטבילה שלך?"
המאה ה -21
היחסים של ממשלתו הסוציאליסטית של פרנסואה הולנד עם הוותיקן היו מתוחים, מפני שהממשלה הסוציאליסטית התירה נישואים חד מיניים בשנת 2013. עם זאת, הנשיא פרנסואה הולנד ניהל קשר טוב עם האפיפיור פרנציסקוס.
יחסים דיפלומטיים
לצרפת קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לצרפת השוכן בפריז.
הכוחות המזוינים של צ'צ'ניה
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הצ'צ'נית של אישקריה (רוסית: Вооружённые формирования Чеченской Республики Ичкерия צ'צ'נית: Ǩoman Eskar) הוקמו ב-8 בנובמבר 1991 כצבאה של צ'צ'ניה והפסיקו להתקיים בעקבות מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
היסטוריה
בעקבות מאורעות ספטמבר - נובמבר 1991, צ'צ'ניה הפכה למדינה עצמאית דה פקטו. ב-1 בנובמבר אותה שנה, הנשיא ג'וחר דודייב הכריז רשמית על עצמאות צ'צ'ניה. שבוע לאחר מכן הוקם משרד הצבא הצ'צ'ני שאליו הוכפף הצבא הצ'צ'ני שבדצמבר 1991 היה גוף צבאי הכפוף לנשיא צ'צ'ניה. מפקד הצבא היה ראש המטה הראשי (הוא לא נקרא המטה הכללי כפי שניתן לטעות). ראש המטה הראשי הראשון של הכוחות המזוינים הצ'צ'ניים היה ויסחאן שחאבּוֹב, לסגנו מונה אסלן מסחדוב, לימים מחליפו. ראש מחלקת המבצעים הראשון של הצבא הצ'צ'ני היה עלי מצאייב. בראשיתו הצבא הצ'צ'ני הורכב מקצינים צ'צ'נים ששירתו בצבא הסובייטי ורכשו ניסיון קרבי במהלך מלחמת אפגניסטן.
הכוחות המזוינים וארגוני אכיפת החוק הצ'צ'ניים
הכוחות המזוינים של צ'צ'ניה כפופים לנשיא צ'צ'ניה, שהוא המפקד העליון.
ארגוני אכיפת החוק וזרועות ביטחון המדינה הם כדלהלן:
מבנה הכוחות המזוינים
לפני פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הכוחות המזוינים כללו שתי בריגדות, שמונה גדודים נפרדים ושלושה בטליונים. המשמר הנשיאותי הורכב מאלפיים איש, כאשר ביחידות משרד הפנים והמחלקה לביטחון המדינה של אישקריה שירתו עוד 3,500 חיילים.
הכוחות המזוינים הצ'צ'נים כוללים את:
הארגונים החמושים הלא חוקיים
בשנות ה-90, חלק מהלוחמים הצ'צ'נים (שאמיל בסאייב, סולים ימאדייב ועוד) לא הכירו בקיומם של הכוחות המזוינים הצ'צ'נים והקימו אלטרנטיבות משלהם לארגון הלוחם. וכך, בנוסף לכוחות המזוינים הצ'צ'ניים הכפופים לנשיא צ'צ'ניה היו קיימים ארגונים כמו: כל הארגונים הנ"ל הוכרזו כארגוני טרור על ידי הוועדה הלאומית למלחמה בטרור של שירות הביטחון הפדרלי ובית המשפט העליון של רוסיה.
הציוד האווירי
ב-1992 יחידות הצבא הרוסי ששכנו בצ'צ'ניה נלקחו שלל בידי הצ'צ'נים ויחד עם ציודם הפכו לחלק מהצבא הצ'צ'ני. בסיס חיל האוויר "קאלינובסקאיה" נלקח שלל על ידי הצ'צ'נים ובו גם: מבסיס חיל האוויר "חנקאלה" נלקחו שלל: מרבית השלל כלל מטוסים מיושנים מאוד או מטוסי תובלה ואף אחד מכלי הטיס הגנובים לא יכל לשמש כמפציץ אסטרטגי חשוב. על פי חישוב זה חיל האוויר הצ'צ'ני הכיל 265 כלי טיס מבלי להחשיב מסוקים ומטוסי תובלה. להערכת המודיעין הרוסי בנובמבר 1994, רק 40% מהטכניקה הצ'צ'נית יכלה לעמוד בתקנים ולהוות אתגר מסוים לרוסים, אולם מרבית כלי הטיס שהוזכרו לעיל הושמדו כבר בימים הראשונים לפרוץ המערכה הצ'צ'נית.
מערך הנ"מ
מערך הנ"מ הצ'צ'ני כלל 23 יחידות טילים כנגד מטוסים מסוגים שונים, 10 יחידות נ"מ "סטרלה 10" ו-7 יחידות נ"מ מדגם "איגלה". על פי דיווחים שונים, לוחמי המוג'אהדין ששהו בצ'צ'ניה החזיקו בכמות לא מבוטלת של טילי כתף נגד מטוסים מדגם FIM-92 סטינגר, מתוצרת אמריקנית.
ארטילריה
עם התפרקות ברית המועצות נותרו בשטחי צ'צ'ניה כמות גדולה של טילי גראד, שהצ'צ'נים עשו בהם שימוש רב במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
כלי ירייה
בשירות חיילי הכוחות המזוינים הצ'צ'נים משרתים כלי הנשק הבאים:
ירמק
ירמק טימופייביץ' - (1532 (1542?) - 6 באוגוסט 1585; ברוסית: Ермак Тимофеевич) היה הטמאן קוזאקי ומצביא שהחל בכיבוש סיביר לטובת רוסיה הצארית.
על מקום ושנת הלידה שלו לא ידוע הרבה. לפי חלק מהעדויות הוא נולד באזור נהר קאמה ולכן התמצא טוב באזור. לפי עדויות אחרות, הוא נולד באזור נהר דון בדרום. לאחרונה התפתחה גרסה חדשה, לפיה הוא נולד באזור ארכנגלסק. שמו מהווה ככל הנראה קיצור של שם רוסי נפוץ "ירמולאי".
במשך שנים הוא היה מפקד של יחידה צבאית קוזאקית באזור הוולגה שתפקידה היה להגן על התושבים המקומיים מפשיטות של חאנות קרים. בשנת 1579 הוא נשכר על ידי משפחת סטרוגנוב להגנת נקודות מסחר שלהם על נהר קאמה מפני פשיטות של חאנות סיביר. היחידה כללה 500 לוחמים ופעלה במשך שנתיים.
בהתאם לפקודת איוואן הרביעי, הוא וחבריו החלו בפלישה לשטחי חאנות סיביר בספטמבר 1581. הכוח כלל כ-540 קוזאקים וכ-300 אנשים נוספים של משפחת סטרוגנוב. לאחר מספר קרבות חאן קוצ'ום נמלט, וירמק כבש את בירתו. בשנת 1583 שלח ירמק את סגנו לאיוואן הרביעי עם תיאור הצלחות הפשיטה. הצאר שלח לו תגבורת של 300 לוחמים. לאור ההתנגדות הקשה והאבדות הכבדות התגבורת לא הייתה יכולה לשנות באופן מהותי את מהלך המערכה.
ב-6 באוגוסט 1585 ירמק עם חלק מאנשיו נפלו למארב וכולם נהרגו. לאור האבדות הקשות, עזבו הרוסים את סיביר, אך לאחר מספר שנים חזרו והשלימו את כיבוש חאנות סיביר.
השלכות הפשיטה
אף על פי שירמק נהרג במהלך המערכה ובסופו של דבר כל הכוחות עזבו את סיביר, הוא גרם להתפרקותה של חאנות סיביר ונחשב ל"כובש סיביר". על פי חלק מהיסטוריונים, הוא היה מנהיג דגול ומצביא מוצלח; עם זאת, אין עדויות של הכרוניקות שתומכות בדעה זו.
על שמו נקראו עיירות, נהר ושוברת קרח, ובמספר ערים ברוסיה הוקמו פסלים לזכרו.
ואקיטה
תיאור
ואקיטה הוא המין הקטן ביותר בסדרת הלווייתנאים, הוא מצוי רק בקצהו הצפוני של מפרץ קליפורניה. לוואקיטה יש טבעות כהות מסביב לעיניים, כתמים על השפתיים ופס ארוך מסנפירי הגב עד הפה. צבע גבו אפור כהה, שהופך לכמעט לבן בבטנו. צבעו של הוואקיטה מתבהר עם התבגרותו. הנקבות גדולות מעט מהזכרים – אורכן מגיע לכ-140 ס"מ בעוד שאורכם של הזכרים הוא כ-134 ס"מ. הואקיטה היא בעל החיים הנדיר ביותר שנותר על כדור הארץ, משנת 2008 ועד 2023 נשארו רק 10 פריטים בטבע.
מחזור חיים ורבייה
לא ידוע הרבה על מחזור החיים של הוואקיטה, ובין השאר חסרים נתונים על גיל ההתבגרות המינית, תוחלת החיים והדינמיקה החברתית שלהן. רוב ההערכות בנושא מבוססות על מינים אחרים של לווייתנאים הדומים לואקיטה.
הדעה הרווחת היא כי תוחלת חייהן היא כ-20 שנים בתנאים אידיאליים וכי ההתבגרות המינית שלהן נמשכת בין 3 ל-6 שנים. ההזדווגות מתרחשת בסוף האביב או תחילת הקיץ, והריונן נמשך בין 10 ל-11 חודשים. הנקבות מניקות את הולד במשך 6–8 חודשים.
סכנת הכחדה ומאמצי השימור
הוואקיטה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה יותר מכל בעל חיים אחר לפי הרשימה האדומה של ארגון IUCN. בשנת 2019 היו רק 10 פרטים חיים, כאשר בשנת 2005 היו כ-300. מצב חמור זה הביא את ארגון אונסק"ו להכריז על אתר המורשת העולמית במפרץ מקסיקו כאתר בסיכון. הסכנות העיקריות שלהם הם דיג לא חוקי של דג הטוטואבה באמצעות רשתות גדולות, בהן נתקעות הואקיטות. מאמצי שימור מובלים על ידי ממשלות מקסיקו, ארצות הברית וקנדה.
פול וידאל
פול אנטואן וידאל (בצרפתית: Paul Antoine Vidal; 16 ביוני 1863 – 9 באפריל 1931) היה מלחין, מנצח ומורה צרפתי.
קורות חייו
פול וידאל נולד בטולוז. הוא למד בקונסרבטוריון בטולוז ובזה של פריז, שם היה תלמידו של ז'יל מאסנה. וידאל זכה בפרס רומא בשנת 1883, שנה לפני שקלוד דביסי זכה באותו פרס. ב-8 בינואר 1886 ניגנו וידאל ודביסי את "סימפוניית פאוסט" של פרנץ ליסט בשני פסנתרים לפני ליסט עצמו, מופע שלאחר סעודה, שליסט העביר כנראה בשינה רצופה. למחרת ניגנו השניים את יצירתו של עמנואל שברייה, "ולסים רומנטיים" לשני פסנתרים, לפני ליסט.
וידאל ניצח על האופרה הלאומית של פריז ועל האופרה קומיק ולימד בקונסרבטואר של פריז; בין תלמידיו היו ז'אק איבר ולילי בולאנז'ה. הוא מת בפריז בשנת 1931.
וידאל מוכר יותר כיום הודות לתרגילי ההרמוניה שלו לכלי מקלדת, Basses et Chantes Données, שהיו כלי הוראה חביב על תלמידתו, המחנכת האגדית נדיה בולאנז'ה ובהמשך על רבים מתלמידיה, ביניהם נרסיס בונה, שהוציא לאור במהדורה מחודשת מבחר מתרגילים אלה תחת הכותרת: "פול וידאל, נדיה בולאנז'ה: אוסף של בסים נתונים ומלודיות".
Sigma Xi
Sigma Xi היא חברת כבוד בינלאומית למדענים ומהנדסים אשר הוקמה בשנת 1886 באוניברסיטת קורנל.
לחברה כ-60,000 חברים בכ-500 סניפים, רובם בארצות הברית. לאגודה 20 סניפים בקנדה ועוד סניפים בודדים בכ-20 ארצות. החברות באגודה היא בהזמנה בלבד. מדענים צעירים מתקבלים כחברים על תנאי ומקבלים חברות מלאה רק לאחר שהוכיחו הישגים גבוהים. מדי שנה מצטרפים אל האגודה כ-5000 חברים חדשים. האגודה מוציאה לאור את המגזין המדעי American Scientist.
במהלך השנים כ-200 מחברי האגודה היו זוכי פרס נובל, בהם אלברט איינשטיין, לינוס פאולינג, אנריקו פרמי, פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון.
תקיפת הכור הגרעיני בעיראק
תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, הידועה גם כמבצע אופרה ומבצע תמוז, היא מבצע הפצצת הכור הגרעיני העיראקי תמוז (אוסיראק) שהתרחש ב-7 ביוני 1981 ערב חג השבועות ה'תשמ"א על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי. התקיפה בוצעה על ידי רביעיית מטוסי F-16 מטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"), רביעייה נוספת של מטוסי F-16 מטייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון") ומבנה של שישה מטוסי F-15 לחיפוי. המטוסים המריאו מבסיס חיל-האוויר "עציון" וטסו 1,100 ק"מ מעל ערב הסעודית. בתום הפעולה הושמד הכור העיראקי, הופסקה תוכנית הגרעין העיראקית, והוסר האיום הפוטנציאלי על מדינת ישראל. בני בריתה של ישראל הופתעו מהפעולה, ועימותים דיפלומטיים הביאו לגינוי ישראל באומות המאוחדות ולסכסוך עם ארצות הברית שהתנגדה לפעולה ולשימוש שנעשה בכלי נשק אמריקאיים. בישראל הייתה תקיפת הכור הגרעיני בעיראק לסוגיה מרכזית בקרב מפלגות הליכוד והמערך במערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימה שלושה שבועות לאחר מכן, וייתכן שהכריעה את הבחירות לטובת הליכוד.
שיתוף פעולה עם ברית המועצות
עבד אל-כרים קאסם ניהל מאבקים קשים כדי לבסס את שלטונו, לאחר ההפיכה הצבאית שביצע. אחד מבעלי הברית שלו במאבקים אלו, היו הקומוניסטים העיראקיים, ובין השניים הייתה תלות הדדית, שסייעה לקאסם במגעים שהתנהלו מול ברית המועצות. אחד ההסכמים שנחתמו במרץ 1959 דן בשיתוף פעולה גרעיני בין המדינות – הסובייטים התחייבו להקים בעיראק כור גרעיני, לספק אורניום מועשר ברמת העשרה לא צבאית עבור הפעלת הכור, ולהכשיר כוח אדם עיראקי, הכולל מהנדסים וטכנאים בתחומים שונים הנוגעים בטכנולוגיה הגרעינית, ובנוסף, הסכימה ברית המועצות לערוך בדיקות גאולוגיות בעיראק, במטרה לגלות מרבצי אורניום. לאחר ניסיון של נאמני המפלגה הקומוניסטית בעיראק לבצע הפיכה צבאית, הופסק הסיוע הסובייטי לעיראק, מאחר שקאסם דיכא את המרד ביד קשה.
לאחר שהיחסים בין המדינות התחממו, יצאה באוגוסט 1959 משלחת עיראקית למוסקבה, וב-1960 נחתם הסכם להקמת כור מחקר גרעיני בעיראק. מיקומו נקרא א־טוויתא ושוכן 20 ק"מ בערך מדרום-מזרח לבגדאד, על גדות נהר החידקל. ב-18 במאי 1961 נחתם ההסכם הייעודי להקמת הכור הגרעיני העיראקי. באוקטובר 1962 הגיעו לנמל בצרה בעיראק ארבע אוניות סובייטיות ופרקו מטענים עבור הקמת הכור. בראשית 1963 הגיעו מומחים סובייטים והחלו בהקמת הכור עצמו. הכור היה כור מחקר, מטיפוס 2000-IRT ומתוצרת ברית המועצות. הספקו עמד על שני מגה ואט, והוא הוזן מאורניום מועשר בריכוז של 10%, כך שלא היה ניתן לנצלו לצרכים צבאיים. הכור נחנך ב-6 בינואר 1968. במהלך ביקורו של אנדריי גרצ'קו, שר ההגנה של ברית המועצות בעיראק, נחתם חוזה לשיתוף פעולה בתחום האנרגיה האטומית, וברית המועצות התחייבה להעלות את הספקו של הכור הגרעיני ל-5 מגה ואט. ביצוע ההסכם התממש תשע שנים לאחר מכן, וליבת הכור הוחלפה ולפעילותה נדרש אורניום מועשר בריכוז של 36 ו-80 אחוזים. עם זאת, ברית המועצות הפעילה פיקוח צמוד על הכור, ומנעה העברת טכנולוגיות לפיתוח נשק גרעיני. בשל כך, החליטו העיראקים לנטוש תוכנית זו.
מגעים וחתימת הסכם עם צרפת
בשנת 1977 סיימו העיראקים לבנות את "תמוז 1" במרכז המחקר אל-טוואיתה, 18 ק"מ דרומית מערבית לבגדאד. היה זה כור גרעיני בן 40 מגה ואט המקורר במים רגילים. הצרפתים כינו את הכור "אוסיראק", כמיזוג של המילה "אוסיריס" (דגם הכור הצרפתי, ששמו כשם אל המתים המצרי הקדום) והמילה "עיראק". העיראקים קראו לכור "תמוז 1" (תמוז تموز בערבית הוא חודש יולי, בו עלתה מפלגת הבעת' לשלטון בשנת 1968). כחלק מעסקת הכורים, נקבע כי צרפת תספק לעיראק 70 ק"ג של אורניום מועשר ברמה של 93% מתוכו כ-12.5 ק"ג סופקו ב-14 ביוני 1980 ואוחסנו בכור "תמוז 2". העסקה התאפשרה עקב משבר האנרגיה העולמי – בתמורה לאספקת נפט מעיראק, ברזיל תספק אורניום שיעובד במתקן צרפתי בעזרת טכנולוגיה איטלקית.
באוגוסט 1978 הובא הנושא לידיעת ממשלת ישראל, וראש הממשלה, מנחם בגין, החליט למנות את ראש אמ"ן כדי להעריך את תוכנית הכור העיראקי. על פי הערכת אמ"ן, העיראקים שאפו לייצר נשק גרעיני, והוערך על ידי יובל נאמן כי העיראקים יהיו מסוגלים לייצר כארבע פצצות פלוטוניום מדי שנה.
ישראל ניסתה לפעול דיפלומטית יחד עם ארצות הברית, מ-1976 עד 1979, במטרה לשכנע את צרפת לחדול מסיוע לפרויקט, אך ללא הצלחה; היחסים עם משטרו של סדאם חוסיין והעולם הערבי בכלל היו אינטרס לאומי בעיני מנהיגות צרפת באותה תקופה. גם התנקשות בראש תוכנית הגרעין, יחיא אל־משד, כמו גם חבלה שביצע המוסד במטען ציוד לקירור ליבת הכור, לפני שנשלח מצרפת לעיראק, לא הביאו לעצירת הפרויקט.
ניסיונות מוקדמים לסיכול תוכנית הגרעין העיראקית
ב-30 בספטמבר 1980, בתחילת מלחמת איראן–עיראק, תקפו שני מטוסי F-4 פנטום איראניים את הכור. הוא ניזוק קלות ושופץ בעזרת צוותים צרפתיים. בעקבות תקיפה זו ותקיפה נוספת הוחמרו אמצעי ההגנה על הכור: נוספו טילי כתף ו-SA-6, הכור הוקף בסוללות עפר וחומת מגן בגובה 30 מטר ועמדו להקיף אותו בבלוני הליום הרתומים לקרקע בכבלי מתכת.
הכנות לפעולה
בשנת 1979 הורה לצה"ל הרמטכ"ל, רפאל איתן, לבחון הצעות שונות להשמדת הכור; ההצעה שנבחרה הייתה לתקוף באמצעות חיל האוויר. על תכנון הפעולה הופקד אביאם סלע, ראש מחלקת מבצעים, ושותף לה היה יצחק בן ישראל, האחראי מטעם חקר ביצועים.
אנהידריד
אנהידריד (אנגלית: Anhydride) הוא תרכובת כימית המורכבת ממולקולה של חומצה (או משתי מולקולות מחוברות של חומצה), ממנה/מהן נטלו מולקולת מים אחת. ניתן להגדיר אנהידריד גם כתחמוצת של יסוד אל-מתכתי. פירוש המילה ביוונית הוא "נטול מים", ממנו גם נגזר המינוח העברי "אלמימה".
תקיפת הכור הגרעיני בעיראק
הכנות לפעולה
בינואר 1978 פרצה המהפכה האסלאמית באיראן, ובינואר 1979 השאה מוחמד רזה פהלווי נפל, ואת השלטון תפס האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בפברואר. כתוצאה מכך בוטלה עסקת רכש של מטוסי F-16 שאיראן התכוונה לקנות מארצות הברית. במקום זאת הציעו האמריקאים למכור את המטוסים לישראל. ב-2 ביולי הגיעה רביעיית המטוסים הראשונה לארץ.
התכנון הראשוני של המבצע התבסס על מטוסי F-4 פנטום או סקייהוק, אך דחיות חוזרות של הביצוע, משיקולים מדיניים, הביאו לכך שלקראת הביצוע היו ברשות חיל האוויר מטוסי F-16. מי שהציע להשתמש בהם היה הרמטכ"ל רפאל איתן, משום שהמטוסים טרם הוכרזו מבצעיים ולכן המתכננים בחיל האוויר לא שקלו לשלבם במבצע. מטוסים אלה נמצאו מתאימים יותר למשימה, מבחינת טווח, כושר נשיאת חימוש, ומספר אנשי הצוות הנדרשים לתפעולם.
באוגוסט 1980, בנאום תוקפני במיוחד, שב סדאם חוסיין ואיים בהשמדתה של ישראל ("יש לכתוש את תל אביב בפצצות"). האמריקנים הגיבו בגינוי חריף של הנאום ואילו בישראל שקדו על הכנת תשובה מתאימה. המבצע כונה תחילה "גבעת התחמושת". טייסי חיל האוויר אומנו לתקיפת הכור העיראקי, תחילה בטיסות דימוי שהוכיחו כי מטוסי F-16 מתאימים למשימה, ולאחר מכן באימוני מתאר (מודל). ב-20 בינואר 1981 נהרג בתאונת אימונים הטייס שהיה בצוות התקיפה.
התקיפה נדחתה מספר פעמים משיקולי ביטחון שדה ואחרים: מדען הגרעין פרופ' עוזי אבן הדליף ידיעה על התוכנית לשמעון פרס, ראש האופוזיציה. פרס התנגד לתוכנית, ובמכתב ששלח לראש הממשלה ב-9 במאי כתב: "...אני מרגיש שזוהי חובתי האזרחית העליונה לייעץ לך, בכל כובד-הראש והשיקול הלאומי, להימנע מהדבר... אני מצרף את קולי - ואין זה קולי בלבד - לאלה האומרים לך לא לעשות, ובוודאי שלא בעיתוי ובתנאים הנוכחיים." לדעתו של פרס הדרך למנוע פיתוח גרעיני בעיראק הייתה באמצעות לחץ דיפלומטי. הוא קיווה שממשלו של פרנסואה מיטראן, שבאותו יום נבחר לנשיאות צרפת (ולזאת הכוונה "בתנאים הנוכחיים"), ישנה את גישתו. עם המתנגדים לתקיפה נמנו גם סגן ראש הממשלה יגאל ידין, שר הביטחון עד מאי 1980 עזר ויצמן, ראשי אמ"ן והמוסד ומנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית. לעומתם תמכו בתקיפה מפקד חיל האוויר, דוד עברי, סגן ראש המוסד נחום אדמוני והרמטכ"ל איתן שהאיץ בראש הממשלה להורות על תקיפה בהקדם. ב-10 במאי, כשהטייסים עסקו בהכנות אחרונות, הוחלט לבטל את היציאה, בין השאר מפני שבגין חשש שאם הידיעה דלפה לפרס, היא עלולה להגיע לבסוף גם לעיראקים. יציאה נוספת תוכננה ל-17 במאי, אך נדחתה. תאריך נוסף שנקבע היה 31 במאי, אלא שב-4 ביוני הייתה אמורה להתקיים פסגת בגין-סאדאת בשארם א-שייח', וכדי להימנע מפגיעה בפגישת הפסגה נדחתה הפעולה ל-7 ביוני. מטעמי ביטחון שדה נקבע שם חדש למבצע לאחר דחייתו באופן ממוחשב ואקראי. שמו האחרון של המבצע היה "אופרה". במקורות אחרים צוין כי שמו של המבצע שונה בעקבות מכתבו של פרס.
בשל הטווח הגדול אל המטרה, ניצבו המטוסים התוקפים בפני מגבלת דלק חריפה. חיל האוויר לא קיבל מערכת תדלוק אווירי אמריקאית, והמערכת שפותחה בתעשייה האווירית עדיין לא הושלמה. מהירות הטיסה שנקבעה הייתה החסכונית ביותר בדלק. בנוסף, אישר דוד עברי, מפקד חיל האוויר, לערוך "תדלוק חם" – תדלוק המטוסים בשעה שמנועיהם פועלים, באופן חריג ומסוכן, ממש לפני ההמראה, על מנת לנצל את מלוא נפח מערכת הדלק במטוסים. פעולה נוספת שבוצעה במהלך הטיסה לצורך הגדלת טווח הטיסה היא השלכת מכלי הדלק הנתיקים (לצורך הקטנת הגרר), זאת בניגוד להוראות היצרן בשל חשש מפגיעה בחימוש.
התקיפה
חוסיין, מלך ירדן, ששהה בעקבה, הבחין במטוסים לאחר ההמראה ודיווח על כך לאנשיו אך לא ידוע אם התרעה זו הועברה גם לסעודים או לעיראקים. לנוכח הסיכון שבהזנקת מטוסי יירוט עיראקיים שתשבש את התקיפה צורפו לשמיניית מטוסי ה-F-16 שלושה זוגות של מטוסי F-15 שחיפו עליהם: זוג F-15 פיטרל מדרום לנתיב הטיסה, זוג נוסף איבטח מצפון לנתיב, וזוג שלישי שימש מטריית הגנה אווירית מפני מיגים שעלולים להמריא מהבסיסים סביב בגדאד. זוג F-15 נוסף טס מעט מאחורי הכוח על מנת לשמש תחנת ממסר בין מבני התקיפה ובונקר הפיקוד מפני תקיפת מטוסי יירוט, וצויד במשדרי לוחמה אלקטרונית כדי לשבש את המכ"ם של סוללות טילי הנ"מ העיראקיות.
מעל המדבריות בדרכם אל היעד בצפונה של ערב הסעודית הטילו המטוסים מכלי דלק נתיקים שנתרוקנו מדלק במטרה להפחית גרר. בשל דממת האלחוט לא יכלו הטייסים לתאם את הטלת המכלים והם הוטלו באופן מפוזר לאורך נתיב ההתקדמות. כתוצאה מהטלת הנתיקים עלתה מהירות המטוסים לכ-450 קשר. משהתקרבו המטוסים הישראלים ליעד, פרץ מוביל המבנים לקשר והזהיר מפני אנטנות ועמודים. לאחר מכן פקד על הטייסים להגביר עוצמת מנוע למרבית (ללא מבער) ולנסוק לקראת צלילת הפצצה. בסמוך לשעה 17:30 (לקראת שקיעת השמש), נסקו שתי רביעיות מטוסי F-16 לגובה של 10,000 רגל ביצעו תמרון גלגול לפי תרגולת ההפצצה שהותאמה לחדירת כיפת הכור והפציצו את הכור בזווית של 35 מעלות. כל מטוס הטיל בתורו בהפרש של חמש שניות זה מזה מטען של שתי פצצות סימן 84 במשקל טון כל אחת, סך הכל 16 טון פצצות. מחצית הפצצות תוכננו להתפוצץ עם המגע בכיפת הכור ומחציתן צוידו במרעום שיביא לפיצוצן לאחר שיחדרו לעומק מבנה הכור. הדיוק שבהטלת הפצצות היה טוב ו-12 מהן חדרו פנימה אל תוך מבנה הכור והרסו אותו כליל. שבעה מתוך שמונת הטייסים פגעו במטרותיהם, תוך שימוש בפצצות "שימוש כללי" קונבנציונליות (בלתי מונחות), בניגוד להערכות רבות שפורסמו בעולם אחרי כן, לפיהן רק חימוש מונחה מדויק יכול היה להגיע לתוצאות אלו. לאחר כל יעף הפצצה ביצעו המטוסים תמרון חמיקה מטיל שעלול היה להיות משוגר לעברם וכן שחררו נורים להטעיית טילים. בשלב זה החשש מפני מטוסי יירוט עיראקיים שישבשו את התקיפה לא התממש, וגם טילי קרקע אוויר לא נורו לעבר המטוסים התוקפים לאורך כל התקיפה. ירי הנ"מ היה דליל ולא איים באופן ממשי על המטוסים.
הטיסה חזרה לישראל נערכה בגובה רב וחסכוני בדלק ובמהירות גבוהה. כל המטוסים שבו בשלום לבסיס עציון לאחר כשלוש שעות. המטוסים נבדקו על ידי צוותי הקרקע לאיתור פגיעות נ"מ. משלא נמצאו פגיעות, תודלקו המטוסים והטייסים שתקפו המריאו ממנו שוב לבסיסי האם של הטייסות. עשרה חיילים עיראקים ששהו בכור נהרגו, וכן נהרג יועץ צרפתי ששהה באותה עת במתקן הסמוך לכור.
מלבד 14 המטוסים שטסו אל היעד (שמונה F-16 ושישה F-15), השתתפו במבצע כ-60 כלי טיס נוספים ובהם מטוסי גיבוי, מסוקים בכוננות לחילוץ טייסים נוטשים, מטוסי בקרה מסוג E-2 הוקאיי ועוד.
מטוסי הקרב החוזרים ערכו טיסת ראווה חגיגית בגובה נמוך מעל יישובים בארץ, תוך סימון הצלחתם, עם כניסת החג.
המודיעין למבצע
המודיעין הישראלי עקב אחר נושא הגרעין העיראקי בעדיפות גבוהה:
היערכות לפעולה צבאית
הוקמה קבוצת עבודה בין‑שירותית (תחילה בכינוי "קלע דוד" ואחר כך "עידן חדש") בראשות סגן ראש המוסד נחום אדמוני, ובהשתתפות תא"ל אביעזר יערי, ראש חטיבת המחקר באמ"ן, שנועדה לבחון את כל המידע ממגוון המקורות, ולהעריכו בלוויית משמעויות מבצעיות.
בסודיות מרבית הוחל בהכנת מודיעין למבצע אפשרי בעיראק. מספר שותפי הסוד צומצם עד למינימום, והוקפד על מידור בין הגורמים השונים.
ב‑14 באוקטובר 1980, בדיון של ועדת השרים לביטחון בסוגיית הכור בעיראק, הסתייגו ראשי המודיעין – יצחק חופי, ראש המוסד ויהושע שגיא, ראש אמ"ן החדש, ממבצע צבאי. לעומתם הרמטכ"ל, רפאל איתן, תמך בפעולה צבאית. בתוך שני הארגונים, אמ"ן והמוסד, נחלקו הדעות בין שוללים ומחייבים, בייחוד כשהגיעו הדברים להכרעה קונקרטית. מחלקת המחקר באמ"ן בראשות תא"ל אביעזר יערי חִייבה את התקיפה ואילו ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, התנגד. מצב דומה התרחש במוסד – ראש המוסד, יצחק חופי, המליץ נגד תקיפה, מחשש שהתקיפה תפגע בהסכם השלום עם מצרים, ואילו סגנו, נחום אדמוני, היה בעדה וטען כי תקיפה בעיראק תשמש לקח לאחרים.
בעיראק
לאחר שסדאם חוסיין שמע על התקיפה ונודע לו שאף מטוס לא יורט, הוא פקד להוציא להורג את מפקד סוללת הנ"מ שאיבטחה את הכור. ב-23 ביוני הופיע סדאם בפומבי לראשונה מאז התקיפה, ונשא נאום שבו הוקיע את "הסוכנות העיראקית לאנרגיה אטומית" על אבטחה לקויה.
בישראל
התקיפה הפכה במהרה לסוגיה מרכזית בקרב מפלגות הליכוד והמערך במערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימה שלושה שבועות לאחר מכן. בבחירות ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך בראשות שמעון פרס, ברוב דחוק, לאחר שסקרים גרסו כי המערך מוביל בהפרש ניכר. בין דברי הביקורת על המבצע בלטה התבטאותו של ראש מטה ההסברה של המערך אותה עת ולימים נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג. בריאיון לכתב ה-BBC בישראל בוב סיימון, זמן קצר לאחר פרסום ההתקפה, אמר הרצוג: מודעות הבחירות של המערך טענו שהפעולה מעוררת שאלות קשות והגדירו את בגין כאדם קל לשון וחסר שיקול דעת שלא ניתן לסמוך עליו. בעקבות הביקורת הפנימית בישראל הגיב בגין בחריפות וטען כי הוא לא היה מסכן אנשים במוות ובשבי למען שיקולי בחירות. בתגובתו לביקורת מצד הממשל האמריקאי של רייגן, אמר בגין כי ההחלטה על עיתוי התקיפה נפלה לאור התקדמות הכור לעבר הפעלה מעשית, כך שאילולא הושמד באותו עיתוי, תוך זמן קצר הייתה פגיעה בו כרוכה ביצירת ענן של נשורת גרעינית שהייתה פוגעת בילדי בגדד.
ברחבי העולם
עם היוודע דבר התקיפה נמתחה על המבצע ביקורת חריפה. הפעולה גונתה על ידי כמעט כל ממשלות העולם, ובהן ממשלת ארצות הברית, שטענה כי ההתקפה פוגעת בסיכויי השלום במזרח התיכון. זעמה של ארצות הברית היה רב כיוון שהתקיפה לא תואמה מראש עם הממשל האמריקאי, תוך שנעשה בה שימוש בציוד צבאי של ארצות הברית. שבועיים לאחר התקיפה אישרה מליאת האומות המאוחדות ומועצת הביטחון החלטת גינוי חריפה ביותר נגד ישראל. בניגוד לעמדתה הידידותית בדרך כלל, תמכה ארצות הברית (באישורו של הנשיא רונלד רייגן) בהחלטה. המבצע הביא להקפאה זמנית של משלוחי ציוד צבאי אמריקאי לישראל, בהם מטוסי F-16 נוספים, אך ההקפאה הוסרה מייד לאחר הבחירות בישראל. מנגד, ביקש חיל האוויר האמריקני ללמוד את פרטי התקיפה ובמשך שבועות ארוכים התקשו מומחיו להאמין כי טיסת התקיפה בוצעה ללא תדלוק אווירי. גם התקשורת האמריקאית בחלקה הייתה נגד ישראל. במאמר מערכת של הניו-יורק טיימס לאחר התקיפה, נטען כי.
ב-1991, לאחר פלישת כוחות הקואליציה לעיראק, שלח שר ההגנה האמריקאי דיק צ'ייני לשגריר ישראל בארצות הברית דוד עברי, שהיה מפקד חיל האוויר בזמן התקיפה, תמונת לוויין אמריקאי של הכור המופצץ ועליה כתב "בתודה ובהערכה, הקלתם על משימותינו בסופה במדבר".
הטייסים המשתתפים
הטייסים שהשתתפו בתקיפה נבחרו בקפידה מתוך שתי טייסות הנץ (F-16A/B) שהיו אז, ומרביתם סיימו את שירותם בעמדות בכירות בחיל.
מבנה "איזמל" (טייסת 117 – "טייסת הסילון הראשונה" שהייתה גם הטייסת הראשונה שקלטה מטוסי F-16):
מבנה "אשכול" (טייסת 110 – "טייסת אבירי הצפון"):
הפיזיקאים
הפיזיקאים (בגרמנית: Die Physiker) הוא מחזה סאטירי מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית בשנת 1961, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1962, בכיכובה של תרזה גיזה. המחזה נחשב למחזה המרשים ביותר ועדיין הקל ביותר להבנה מבין מחזותיו של דירנמט.
המחזה תורגם לעברית על ידי זאב ורדי והוצא לאור בהוצאות אור עם בשנת 1988.
דירנמאט הגדיר את המחזה כגרוטסקי ופרדוקסלי. המחזה נכתב בהשפעת מלחמת העולם השנייה והחידושים הטכנולוגיים ההרסנים שהתגלו במהלכה, כגון פצצת האטום, ועל כן הוא עוסק בשאלות המוסריות והאתיות של התקדמות הטכנולוגיה וביכולת של האנושות להתמודד עם התוצאות ההרסניות של התקדמות זאת.
דמויות
דמויות ראשיות: דמויות משניות:
מיקום
המחזה מתרחש כולו במוסד לחולי נפש במרכז אירופה. דירנמאט שומר על אחדות המקום הזמן והעלילה ועל כן העלילה מתרחשת אף במקום מצומצם יותר: הסלון של המוסד וחדרי המטופלים.
הסלון של המוסד מחובר לשלושה חדרים כאשר לכל מטופל יש חדר בנפרד. המוסד נקרא "לה סריזיה" (עץ הדובדבן בצרפתית), ושימש בעבר כבית משפחת פון צאהנד, אך כעת מתילדה הפכה אותו לבית משוגעים כאשר מטופלים בו בני החברה הגבוהה כמו סופרים מדענים פוליטיקאים וכו' ועל כן למוסד ולמתילדה יש שם עולמי.
בעקבות פתיחת אגף חדש כל המטופלים הועברו לאגף החדש ובאחוזת פון צאנהד נותרו שלושת הפיזיקאים. כאשר מטפלות בהם אחיות בלבד ושלוש מהן חזקות במיוחד. דירנמאט מדריך את המבצע של המחזה לערוך את הסלון באווירה קלאסית.
התרחשויות
המחזה הוא מחזה בעל שתי מערכות שכוללות בעיקר דיאלוגים בין הדמויות.
מערכה ראשונה
המערכה מתחילה עם חקירתו של מפקח המשטרה ריכרד פוס, אשר הגיע לבית המשוגעים כדי לחקור את הרצח של האחות אירנה שטראוב. האחות נרצחה על ידי המטופל ארנסט היינריך ארנסטי, המכונה איינשטיין. המפקח מדבר עם האחות הראשית ומתגלה לנו כי לפני שלושה חודשים היה עוד רצח במוסד בו המטופל הרברט גיאורג בויטלר, המכונה ניוטון, רצח את האחות דורתיאה מוזר. האחות הראשית מסבירה למפקח כי המטופל איינשטיין צריך להירגע ואז יוכל לדבר, אנו מבינים כי המפקח לא יכול לאסור את המטופלים בגלל מצבם. לאחר השיחה עם האחות מתנהלת שיחה בין המפקח לבין המטופל "ניוטון" במהלכה עולות שלוש נקודות חשובות: השיחה האחרונה של המפקח במערכה הראשונה נערכת עם הגברת דוקטור צאהנד, בעלת המוסד, במהלך השיחה שניהם מזלזלים בחוקי המקום ומעשנים בסלון המוסד. המפקח דורש מהגברת דוקטור שתעשה שינויי ביטחון לאור הרציחות: החלפת האחיות באחים (דרישה אבסורדית הרי האחיות היו חזקות במיוחד), הגברת דוקטור נעתרת לבקשות ומעלה נקודה מעניינת: שכפי שחולי נפש מסוכנים ויכולים לרצוח בכל עת כך גם השפויים מסוגלים, ובכך מאירה את הדרישה באור שלילי. בחלק האחרון של המערכה מגיעה הגברת רוזה, אשתו לשעבר של המטופל מביוס, יחד עם שלושת בניו של מביוס ובעלה החדש המיסיונר רוזה. הגברת דוקטור פוגשת בגברת רוזה וזו מספרת לגברת דוקטור כי היא התחתנה עם המיסיונר והם עוזבים לאיי מריאנה אשר באוקיינוס השקט. מטרת הביקור של משפחת רוזה היא להיפרד ממביוס. בעקבות מידע זה הגברת דוקטור מחליטה לפטור את הגברת רוזה מתשלום עבור האשפוז של מביוס ומפגינה "רוחב לב" שיתגלה בהמשך כהפך המוחלט.
נייל רוג'רס
נייל גרגורי רוג'רס ג'וניור (נולד ב-19 בספטמבר 1952) הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ומלחין אמריקאי. כמו כן, נודע בתור המייסד השותף של להקת שיק. רוג'רס כתב, הפיק והשתתף בשירים ואלבומים, שנמכרו ביותר מ-575 מיליון עותקים ברחבי העולם בסך הכול. במרוצת השנים נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול, זכה בשלושה פרסי גראמי ונכנס להיכל התהילה של כותבי השירים. במגזין רולינג סטון, ציינו לשבח את סגנון נגינת הגיטרה שלו, וכתבו כי "עדיין קשה להבין את ההיקף המלא של הקריירה של נייל רוג'רס".
להקת שיק הוקמה בהתחלה בשם "ביג אפל בנד" ב-1972 עם הבסיסט ברנרד אדוארדס. שיק הוציאה את אלבום הבכורה שלה ב-1977, כולל את הלהיטים "" ו-"Everybody Dance". האלבום C'est Chic מ-1978 הנפיק את הלהיטים "I Want Your Love" ו-"Le Freak", כשהאחרון נמכר ביותר משבעה מיליון עותקים ברחבי העולם. השיר "Good Times" מהאלבום Risqué משנת 1979 דורג במקום הראשון במצעד שירי הפופ והנשמה, והפך לאחד השירים הנדגמים ביותר בכל הזמנים.
עם אדוארדס, כתב רוג'רס והפיק מוזיקה לאמנים אחרים, כולל השירים "He's the Greatest Dancer" ו-"We Are Family" לסיסטר סלדג' ו-"I'm Coming Out" ו-"Upside Down" לדיאנה רוס. לאחר הפירוק של שיק ב-1983, הפיק רוג'רס כמה אלבומים וסינגלים מצליחים עבור אמנים אחרים, כולל Let's Dance של דייוויד בואי, "Original Sin" של, "The Reflex" ו-"Notorious" של דוראן דוראן ו-"Like a Virgin" של מדונה. מאוחר יותר, הוא עבד עם אמנים כולל The B-52's, ג'ף בק, מיק ג'אגר, גרייס ג'ונס, האחים ווהאן, בריאן פרי, כריסטינה אגילרה, ליידי גאגא ודאפט פאנק, וזכה בשלושה פרסי גראמי ב-2014 על עבודתו באלבומם Random Access Memories.
בשנת 2018, רוג'רס ייסד את Hipgnosis Songs Fund, חברת השקעות בקניין רוחני במוזיקה הנסחרת בבורסה.
בוצ'אץ'
בוּצ'אץ' או בוטשאטש (באוקראינית וברוסית: Бучач; בפולנית: Buczacz; ביידיש: בעטשאָטש) היא עיירה במחוז טרנופול שבאוקראינה, בחבל גליציה המזרחית ההיסטורי. היא נמצאת למרגלות הרי הקרפטים, כ-135 ק"מ דרומית-מזרחית ללבוב, על גדת הנהר סטריפה, מיובליו של הדנייסטר. במפקד האוכלוסין ב-2001 מנתה אוכלוסייתה כ-12,500 תושבים.
עד השואה חלק ניכר מתושביה היו יהודים. הקהילה, שהתנהלה כעיירה יהודית טיפוסית, תועדה בידי ש"י עגנון. במהלך השואה היה בעיירה גטו גדול. בוצע בה טבח נוסף באחרוני היהודים השורדים שיצאו מן המחבוא בידי כוחות צבא גרמניה הנסוגים. תחת השלטון הגרמני שרדו ככל הידוע 65 יהודים בלבד, ותחת השלטון הסובייטי עוד כ-400 מתוך למעלה מ-1,000 יהודים שהוגלו לגולאגים שבסיביר לפני מלחמת העולם השנייה.
בישראל קיים ארגון יוצאי בוצ'אץ' והסביבה, שהקים, בין היתר, מצבת הנצחה בשדרת הקהילות בבית העלמין בחולון, שם מתקיים טקס הנצחה ביום השואה.
גאוגרפיה
בוצא'ץ שוכנת על גדות נהר הסטריפה, בדרום-מזרח חבל גליציה, בסמוך לחבל פודוליה.
יתרון המיקום: בוצ'אץ' התפתחה כאחת מ"ערי הגשר" באזור, כלומר יישוב שהתפתח כתוצאה ממיקומו בסמוך למעברת נהר. יישובים הוקמו במקום בו הטבע הקל על התגוננות מפני התקפה של אויב. במקרה של בוצ'אץ', נהר הסטריפה מהווה מגן הן מדרום והן ממזרח. ממזרח לסטריפה נמצא נחל נוסף, אולחובייץ', ומסביבו ביצות ובריכות המהוות מכשול אף הן. לחיזוק ההגנה ממערב ומצפון הוקמו בעיר שתי מצודות: ה-Zamek וה-Podzammeczek.
היסטוריה
במקום בו שוכנת בוצ'אץ' היה יישוב נאוליתי ומאוחר יותר יישוב קלטי.
הכפר בוצ'אץ' נמנה עם אחוזותיה של משפחת האצילים הפולנית, בוצ'אצ'קי (יש הסבורים שמשמה נגזר שם היישוב, ויש הסבורים ששם העיר נגזר משמו הלועזי של עץ האשור - "בּוּק", שגם חבל בוקובינה הסמוך קרוי על שמו). הידיעות הראשונות על משפחת אצילים זו הן משנת 1260 ו-1379 והיא שבנתה לראשונה את הארמון והמבצר. ערים פרטיות כדוגמת בוצ'אץ' עברו ממשפחת אצולה אחת לשנייה כתוצאה מקנייה, קשרי נישואין וירושה. בוצ'אץ' הייתה בראשיתה בידי משפחת בוצ'אצ'קי ולאחר מכן עברה לידי משפחת פוטוצקי.
העיר בוצ'אץ' נוסדה מחדש לאחר האיחוד בין פולין לליטא בסוף המאה ה-16.
הכיבוש העות'מאני
בשנת 1672 הכתיב הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי למלך פולין מיכל קוריבוט וישניובייצקי תחת עץ התרזה הענק שמאחורי הארמון בבוצ'אץ', תנאי כניעה מחפירים וחוזה שלום. פולין ויתרה לעות'מאנים על פודוליה והתחייבה לשלם מס שנתי. בוצ'אץ' נותרה בידיים עות'מאניות למשך 27 השנים הבאות, עד שבהסכם קרלוביץ שנחתם בשנת 1699 שבה לידיים פולניות.
עד תום מלחמת העולם הראשונה
בתקופתו של סטפן אלכסנדר פוטוצקי הוקם בבוצ'אץ' מנזר של המסדר הבזיליאני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית. לאחר פטירתו של סטפן ב-1727, שלטה על ענייני בוצ'אץ' אשתו יואנה מבית סיאניאבסקי עד מותה בשנת 1733, אז ירש בנו מיקולאי בזילי פוטוצקי את העיר והוא זה שבנה את בניין העירייה בסגנון גותי (בית המועצות) וכן ייסד את הגימנסיה הראשונה, שנבנתה מחדש בשנים 1899–1905.
להרף עין היסטורי (בין נובמבר 1918 ואמצע שנת 1919) הייתה בוצ'אץ' לחלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, ישות מדינית אוקראינית קצרת ימים, שהוקמה בשטחי גליציה המזרחית, בוקובינה וטרנסקרפטיה.
תחת שלטון פולני
בשנת 1921, וכתוצאה של הסכם ריגה שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית, סופחו שטחי אוקראינה המערבית (ובכללם בוצ'אץ') לפולין.
בשנים 1921–1939 הייתה בוצ'אץ' תחת שלטון פולין כחלק מגליציה המזרחית.
ב-17 בספטמבר 1939 נכנס הצבא האדום לבוצ'אץ' כחלק מהסכם ריבנטרופ-מולוטוב וכונן שלטון סובייטי. ב-22 באוקטובר 1939 התקיימו בחירות לאספה הלאומית של אוקראינה המערבית. כאשר התכנסה האספה החדשה הנציגים ביקשו מהסובייטים לספח את אוקראינה המערבית ולהפוך לרפובליקה הסובייטית של אוקראינה, שלטון שנמשך עד יולי 1941. החל בפברואר 1940 גורשו מקצת מתושבי בוצ'אץ', בעיקר פולנים ויהודים, לקזחסטן, לסיביר ולאזורים בצפון מזרח רוסיה.
בין יולי 1941 ליולי 1944 שלטו הגרמנים בבוצ'אץ', להוציא עשרה ימים במרץ 1944, עת חדרו הסובייטים לעיר.
תחת שלטון סובייטי
בשנים 1944–1991 הייתה בוצ'אץ' תחת שליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה בגלגולה השני. ב-1991, עם התמוטטות ברית המועצות, הייתה בוצ'אץ' לחלק מאוקראינה העצמאית.
מקורות מידע היסטורי
חלק מהמידע ההיסטורי הנוגע לבוצ'אץ' מגיע מחיבורו של הנזיר הארמני, פרופסור סדוק בארונץ', "זכרונות מבוצ'אץ'".
מידע נוסף מגיע מ"ספר בוצ'אץ'".
הנוסע והדיפלומט אולריך פון ורדום ערך מסע לפולין בשליחותו של הנסיך שארל פריז, ששאף להיבחר כמלך פולין, אולם שליחות זו לא התממשה בשל טביעתו של הנסיך במהלך מלחמת הולנד–צרפת. פון ורדום העלה על הכתב את חוויותיו מהמסע ובהן את התרשמותו מהעיר בוצ'אץ'.
עד מלחמת העולם הראשונה
יהודים היו בבוצ'אץ' עוד בהיותה אחוזה, ומספרם גדל לאחר שהוכרזה כעיר. בתעודות רשמיות נזכרת הקהילה היהודית משנת 1500 ואילך. בסקר שנערך בתחילת שנות ה-2000 בבית הקברות הישן של בוצ'אץ' (בבית הקברות החדש נקברו יהודים החל מסוף המאה ה-19) תועדו ארבע מצבות יהודיות משנת 1587 העיירה הופיעה בספרות ההלכה במסגרת השמות העבריים הנכתבים בשטרות גיטין.
בספרו "יוון מצולה" מספר ר' נתן הנובר, עד הראייה למאורעות ת"ח ות"ט (1648 ו-1649), על מלחמות הקוזאקים, העות'מאנים, הוואלכים והטטרים באצולה ובכמורה הפולנית ושלוחיה - החוכרים היהודיים - על יהודים שנטלו חלק פעיל בהגנה ובקרב על ערים רבות בספר הפולני על גבול ערבות הפרא האוקראיניות ובהן בוצ'אץ', בה לפעמים אף תחזקו את התותחים.
בשנת 1699 אשרר המגנאט (הגרף) סטפן פוטוצקי את זכויותיהם של היהודים תושבי בוצ'אץ', השווה אותן לאלו של הנוצרים ואף יצר אפליה מתקנת לטובת היהודים. הם הורשו להתגורר בכל חלקי העיר, לעסוק בכל מקצוע ולהיבחר למוסדותיה, וחויבו להשתתף בהגנת העיר. תחת להישפט בבתי הדין העירוניים, עניינים משפטיים בהם מעורבים יהודים הובאו בפני נציגו של פוטוצקי בעיר. פוטוצקי אף פטר את היהודים ממספר היטלים עקב הנזק הרב שנגרם לרכושם בתקופות המלחמה עם הקוזקים, הטטרים והעות'מאנים.
בשבת חזון בשנת 1865 עלה באש מרכז העיר, תופעה שהייתה שכיחה בערי גליציה הבנויות עץ. הקהילה היהודית שישבה במרכז העיר נפגעה קשות. 300 בתים עלו באש וכאלף משפחות נותרו ללא קורת גג. 'בית הכנסת הגדול' 'בית המדרש הישן' ובתי מדרשיות נוספים על אוצרותיהם הספרותיים וביניהם כרכי תלמוד בבלי וירושלמי בהוצאות שונות, לצד ספרי מדרש, פירוש והלכה, לצד ספרי פילוסופיה מתקופת ספרד, ספרי דקדוק, תכונה והנדסה וכתבי יד ישנים וחדשים, שטרם ראו אור, נשרפו.
בין השנים 1907-1905 יצא לאור בסטניסלבוב (לימים איוונו-פרנקיבסק) ובבוצ'אץ' "דער יודישע וועקער" (המעורר היהודי), כתב עת שבועי ביידיש בעריכתו של אליעזר רוקח. סגן העורך היה שמואל יוסף צ'אצ'קס (לימים ש"י עגנון).
במלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה
במלחמת העולם הראשונה עברה בוצ'אץ מיד ליד מספר פעמים. בספטמבר 1914 נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי. החיילים הרוסים, ובמיוחד הקוזאקים, עשו פוגרומים ביהודים, שרפו בתים יהודיים רבים, וביצעו מעשי אונס ושוד. רבים מיהודי העיר נמלטו לווינה ולערים אחרות באוסטרו הונגריה ובמקביל, הגיעו אל העיר פליטים יהודים מהמזרח שנסו מפני הצבא הרוסי. גם חלק ניכר מהפליטים המשיכו במסעם מערבה. ביוני 1915, כחלק ממתקפת גורליצה-טרנוב כבשו האוסטרים מחדש את העיר, כיבוש שהיה מלווה שוב בחורבן חלקים מהעיר.
במתקפת ברוסילוב, ביוני 1916 הופצצה העיר קשות וחלק גדול ממרכז העיר חרב. הצבא הרוסי השתלט שוב על העיר ב-10 ביוני, אולם ב-1917 השתלט עליה שוב הצבא האוסטרו הונגרי.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיר לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שהחזיקה בה לסירוגין עד סיפוחה לפולין ביולי 1919, בעקבות מלחמת פולין-אוקראינה. בהמשך, במלחמה הפולנית-סובייטית נכבשה העיר לתקופה קצרה (אוגוסט ספטמבר 1920), על ידי הצבא האדום. רוב הפעולות האלה לוו בפוגרומים ביהודי העיר.
במלחמת העולם השנייה והשואה
בין ספטמבר 1939 ליולי 1941, הייתה בוצ'אץ' תחת שלטון סובייטי.
כפועל יוצא מן הנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ מולוטוב לחלוקתה של פולין בין הסובייטים לגרמנים, נכנסו הסובייטים לבוצ'אץ' בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-17 בספטמבר 1939.
תקופת הכיבוש הסובייטי אופיינה בשקט יחסי לעומת הסערה שהתרגשה ממערב. הסובייטים פתחו בהגלייה של קבוצות אידאולוגיות מתחרות - לאומנים אוקראינים ופולנים, יהודים בעלי נטיות ציוניות, ובעלי הון ואחוזות - לגולאגים שבתוככי ברית המועצות. בדיעבד ניצלו כך חלק מן המגורשים מההשמדה של הכיבוש הנאצי, אך רבים מביניהם לא שרדו.
בתקופה זו של השלטון הסובייטי נוונו בהדרגה היוזמות והעסקים הפרטיים והוחלפו בשיטה הקואופרטיבית. מחד פורקה נציגות הקהילה היהודית ומאידך זכו נאמני הקומוניזם מקרב האוכלוסייה היהודית במשרות בכירות במנגנון הסובייטי המקומי. מחד נסגרו בתי הספר היהודיים ("תלמוד התורה" ו"תרבות") ומאידך נפתח בית ספר ששפתו יידיש והוסרו מגבלות הנומרוס קלאוזוס שכפה השלטון הפולני על החינוך העל-יסודי. באופן רשמי חופש הפולחן הדתי נשמר לכאורה, אך למעשה הוטלו מסים על מוסדות הדת, ותלמידי ישיבות ורבניהם שניסו להמשיך לעסוק בלימודי דת נרדפו ונאלצו לברוח לארצות אחרות או לקיים את הלימוד בהסתר. עם זאת הביטחון האישי היה בגדר הסביר.
הגרמנים כבשו את העיר ב-5 ביולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה שהיה הפרתו של הסכם ריבנטרופ מולוטוב. את זמן הדמדומים בין נסיגת הסובייטים לבין הקמתו של ה"סדר החדש" ההיטלראי ניצלו הכנופיות האוקראיניות הלאומיות למסע של רצח ושוד שקורבנותיו היו יהודים ברובם.
באוגוסט 1941 הורו הגרמנים על הקמתה של מנהלת היהודים - היודנראט, הזרוע הביצועית שלו - המשטרה היהודית, ו"לשכת העבודה". כלפי הגרמנים היה היודנראט מחויב לספק כוח עבודה לעבודות שונות בעיר ובמחנות עבודה בסביבה: גברים נשלחו לבורקי ווילקי ונשים ליגלניצה. כן נדרש היודנראט לערוך קונטריבוציות - החרמות של כסף, מטלטלין ונכסי דלא ניידי מן האוכלוסייה היהודית לטובת מאמץ המלחמה הגרמני. כלפי היהודים היה היודנראט מחויב בפעולות של מנהלה עירונית על כל אגפיה.