cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבעון החדשה
היסטוריה
בשנת 1977 התיישב במחנה הצבאי הנטוש הצמוד לכפר אל-ג'יב (ששימש כבית ספר לקצינים של הצבא הירדני עד 1967), כקילומטר מזרחית מהיישוב הנוכחי, גרעין של מתיישבים יוצאי ברית המועצות. הדבר התאפשר על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים". באוקטובר 1979 התקבלה החלטת ממשלה, במסגרת המגמה לעבות את ירושלים, על הקמת "מצפה גבעון" (גבעת "חדשה") כיישוב קבע. זאת על סמך הטענה שהקרקע במקום הייתה בבעלות חברת "נחלת ישראל - רמה" ההיסטורית משנת 1921. בינואר 1980, עלו 35 מאנשי הגרעין להתנחל על שטח בן 70 דונם. תושב הכפר בית איג'זא, צברי מחמוד אע'רייב, ממנו הופקעו קרקעות לשם הקמת בריכת מים ליישוב, עתר לבג"ץ נגד ההפקעה. במהלך הדיון המשפטי בבית המשפט העליון התברר שבטאבו לא רשומה קרקע על שם חברת "נחלת ישראל - רמה", כי אם כ"רכוש ממשלתי" ירדני, כיוון שהקרקע הופקעה על ידי ירדן בשנות ה-60 לצורכי המחנה הצבאי הסמוך, אך הותר לתושבים במקום להמשיך ולעבד את האדמות. בראשית השליטה הישראלית נתפסה הקרקע הירדנית על בסיס "צו מס' 59", צו צבאי שהוצא לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. אע'רייב נאלץ לוותר על קרקע בשטח של 45 דונם, עם זאת הכיר הממשל הצבאי בבעלותו על 24 דונם ו-200 מ"ר ובתי ההתנחלות הוקמו מסביב לבית משפחת אע'רייב.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. צברי מחמוד אע'רייב, עתר לבג"ץ נגד תוואי הגדר שמנתק אותו מהכפר בית איג'זא. מצד שני עתרו תושבי גבעון החדשה נגד הצבת שער בגדר הביטחון, במקטע שבין יישובם לבין בית איג'זא. ב-31 ביולי 2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון, לאחר שקבע כי היות שבני המשפחה דחו את הצעת מערכת הביטחון לקבל פיצויים ולעזוב את ביתם, התוואי הנוכחי מידתי וראוי. בית משפחת אגרייב הוקף ונכלא בגדר גבוהה בתוך גבעון החדשה. בני המשפחה יכולים להגיע לכפר רק דרך שרוול צר, המוקף בגדר נוספת שמתחברת לתוואי גדר ההפרדה.
נכון לשנת 2013 מונה היישוב כ–300 משפחות. רוב תושבי המקום הם חילוניים אך יש בו משפחות דתיות ובמקום קיים בית כנסת פעיל. בעשור הראשון של המאה ה-21 התקבלו ליישוב כ-35 משפחות עולות מחבר העמים. פרויקט זה התאפשר הודות לסיוע ניכר מצד הסוכנות היהודית.
ג'ורג' ואקנין
ג'ורג' אלי רפאל ואקנין (8 באוקטובר 1938 – 15 באוגוסט 2002) היה רופא ישראלי, אשר כיהן כמנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב.
ביוגרפיה
ואקנין נולד בעיר רבאט שבמרוקו. בגיל 17 החל לפעול כפעיל העפלה מצפון אפריקה. בגיל 20 יצא ללמוד רפואה באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת וסיים את לימודיו ב-1965. שם גם התמחה בנוירוכירורגיה.
ואקנין עלה לישראל ב-1968 ועבד עד לשנת 1977 כרופא במחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, ושימש שם כראש היחידה לנוירוכירורגיה לילדים. בשנת 1977 עבר לעבוד במרכז רפואי רבין וב-1978 עבר למרכז הרפואי סורוקה. במקביל לעבודתו כרופא שימש מ-1969 כמרצה בחוג לאנטומיה ופתולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והגיע שם לדרגת פרופסור ב-1974.
ב-1979 יצא ואקנין לקנדה ועד 1989 היה פרופסור באוניברסיטת מונטריאול (מ-1988- פרופסור מן המניין) וממונה על לימודי הנוירואנטומיה שם, והוכר כמרצה מצטיין. כן ניהל מ-1987 את המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים Hotel-Dieu de Montreal. ב-1989 שב לישראל והתמנה למנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב, אותה ניהל עד מותו.
ואקנין פרסם יותר מ-200 מאמרים בתחום עיסוקו. הוא התעניין במיוחד בניתוחי בלוטת יותרת המוח ואף פיתח שיטה לניתוח הבלוטה בגישה דרך נחיר האף, ללא פתיחת הגולגולת. כמו כן ניהל מחקר חלוצי בפיזיולוגיה של חוט השדרה.
בנוסף לעיסוקו הרפואי כתב ואקנין סיפורים קצרים בצרפתית, שתיארו את קורות חייו והידע המדעי שרכש. שבעה מהם זכו בפרסים בתחרויות שנערכו בצרפת.
ואקנין חלה בסרטן הלבלב ונפטר בחודש אוגוסט 2002. הוא הוסיף לנתח עד הימים האחרונים לחייו.
בשנת 2004 הוקמה על שמו העמותה הישראלית להפרעות יותרת המוח.
ג'יימס ארל ג'ונס
ג'יימס ארל ג'ונס (באנגלית: James Earl Jones, נולד ב-17 בינואר 1931) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אמי, פרס גלובוס הזהב, פרס טוני, פרס אובי ופרס גילדת שחקני המסך, שהיה מועמד לפרס אוסקר על משחקו. מוכר בזכות קול הבאס העמוק שלו ודיבובו את דארת' ויידר. ב-2011 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד.
ביוגרפיה
בשנת 1949, ג'ונס החל בלימודיו באוניברסיטת מישיגן מתוך כוונה ללמוד רפואה. במקביל נרשם לתוכנית שירות המילואים. הוא עזב את לימודי הרפואה מתוך בחירה להתרכז בלימודי דרמה וסיים תואר ראשון ב-1955. במהלך לימודיו הוא מצא עבודה חלקית בצוות התיאטרון המקומי. בסוף 1953 הוא עבר קורס קציני חי"ר בפורט בנינג, שם סיים בהצלחה אימוני סיירים.
תחילת הקריירה
תפקידו הקולנועי הראשון של ג'ונס היה בשנת 1964 כאיש צוות מפציץ B-52 סטרטופורטרס בסרט הקולנוע "דוקטור סטריינג'לאב", אך תפקידו היה שרוי בצילם של פיטר סלרס וסלים פיקנס, שעשו את הסרט למפורסם. תפקידו הגדול הראשון היה בדמותו של המתאגרף ג'ק ג'פרסון בסרט הקולנוע-מחזה "התקווה הלבנה הגדולה", המבוססת על דמותו של המתאגרף ג'ק ג'ונסון. על תפקידו כשחקן ראשי, ג'ונס זכה למועמדות לפרס אוסקר. הוא היה האפרו-אמריקני השני שזכה לקבל מועמדות לאוסקר, אחרי סידני פואטייה.
מלחמת הכוכבים
ג'ונס זכור כקולו של דארת' ויידר בסרטי מלחמת הכוכבים שהחלו בשנת 1977. לבקשתו האישית, לא ניתן לו קרדיט על תרומת קולו לתפקיד, היות שהתפקיד בוצע למעשה על ידי השחקן דייוויד פראוז. הוא התייחס בכך למועמדותן לאוסקר של לינדה בלייר (שגילמה את הילדה אחוזת השד במגרש השדים) ומרסדס מקיימברידג' (שתרמה את קול השד), וטען כי עצם הרעיון למועמדות כפולה מגוחך. בשנת 1976 זכה ג'ונס בגראמי על עבודתו כקריין.
בספטמבר 2022 הודיע ג'ונס שהוא פורש מדיבוב דארת' ויידר, וחתם על הסכם עם חברת סטארט-אפ מאוקראינה שתסנתז את קולו באמצעות בינה מלאכותית. בטכנולוגיה זו נעשה שימוש בסדרה אובי ואן קנובי.
תפקידים בולטים
מבין תפקידיו הנודעים של ג'ונס ניתן למנות את אדמירל ג'יימס גריר ב"מרדף אחר אוקטובר האדום", "משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית" המבוססים על ספריו של טום קלנסי, הנבל טולסה דום ב"קונאן הברברי", המאמן פרנק קוזו מ"המובחר שבמובחרים", המלך ג'פי ג'אפה מ"מגלה את אמריקה" של אדי מרפי (עם קריצה לתפקידו האלמותי כקולו של דארת' ויידר כאשר שולבו בסרט משפטים ממלחמת הכוכבים שנאמרו באינטונציה המפורסמת של ויידר, לדוגמה: Leave them to me, I will deal with them myself).
תפקידי תיאטרון בולטים
ג'ונס הוא גם שחקן תיאטרון מוערך. הוא זכה בשנת 1969 בפרס טוני על משחקו במחזה "התקווה הלבנה הגדולה" ובשנת 1987 על המחזה "Fences", שדן בגזענות נגד אפרו-אמריקנים בשנות החמישים של המאה ה-20. כמו כן, ביצועו למחזה אותלו נחשב לאחד הביצועים הגדולים שנעשו על הדמות. ג'ונס הוסיף לשחק במחזות שייקספירים כ"המלך ליר", אוברון ב"חלום ליל קיץ", אבהורסון ב"מידה תחת מידה", ואף קיבל הוקרה בשנת 2002 ממרכז קנדי לאמנויות הבמה.
בפברואר 2008, ג'ונס החל להשתתף כביג דאדי בעיבוד אפרו-אמריקני למחזה זוכה פרס הפוליצר חתולה על גג פח לוהט של טנסי ויליאמס, לצד שחקנים כפיליסיה ראשד ("משפחת קוסבי"), אניקה נוני רוז וטרנס הווארד ("איירון מן").
תפקידים נוספים
ג'ונס השתתף בתפקידי אורח בסדרות הסיטקום פרייז'ר, ויל וגרייס, האוס, אברווד והמפץ הגדול. הוא הופיע במשחק המחשב "Command & Conquer: Tiberian Sun" משנת 1999 בתפקיד הגנרל ג'יימס סולומון, ונידב את קולו לסרט האנימציה מלך האריות ולהמשכו כמופסה המלך.
באפריל 2005 הופיע ג'ונס בעיבוד אפרו-אמריקני מחודש למחזה משנת 1979 "האגם המוזהב" בברודוויי (שבתורו עובד לסרט קולנוע בשנת 1981 ובו כיכבו קתרין הפבורן והנרי פונדה).
בשנת 2006 קריין ג'ונס בשני סרטים דוקומנטריים - האחד על חייו של האפרו-אמריקני מלקולם אקס, והשני בגירושם המאולץ של שבט הצ'רוקי מאדמתם במה שהיה ידוע כ"מסלול הדמעות". באותה שנה שיחק בקומדיית הספורט "חמים על הספסל" שביים דניס דוגן.
בשנת 2009 הוענק לג'ונס פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
בשנת 2014 השתתף ג'ונס בסדרת הטלוויזיה "מפץ הגדול" בתפקיד עצמו.
בשנת 2019 חזר לדבב את דמותו המוכרת מופסה מסדרת מלך האריות, בגרסת הלייב אקשן של "מלך האריות".
חיים אישיים
ג'ונס נישא לשחקנית והזמרת האמריקאית ג'וליאן מארי בשנת 1968, אותה הכיר בזמן ששיחק במחזה אותלו. לזוג לא היו ילדים והם התגרשו ב-1972.
בשנת 1982 התחתן ג'יימס ארל ג'ונס בשנית עם ססיליה הארט, והשניים הביאו לעולם ילד אחד, פלין ארל ג'ונס. הארט נפטרה מסרטן השחלה ב-16 באוקטובר 2016.
באפריל 2016 סיפר ג'ונס לראשונה מזה עשרים שנה על מאבקו בסוכרת מסוג 2, בה אובחן באמצע שנות ה-90.
ג'ונס הפך לקתולי במהלך שירותו הצבאי.
אזכורים
בסדרת האנימציה "הפכים סולארים" נקרא התיכון שבו לומדות הדמויות הראשיות על שמו.
אתיופיה (מיתולוגיה)
אתיופיה העתיקה (ביוונית: Αἰθιοπία, תעתיק מדויק: איתיופיה) מופיעה לראשונה כמונח גאוגרפי במסמכים קלאסיים בהתייחס לאזור הנילוס העליון, כמו גם לאזורים מסוימים דרומית למדבר סהרה. האזכור המוקדם ביותר שלה הוא ביצירותיו של הומרוס: פעמיים באיליאדה ושלוש פעמים באודיסיאה. ההיסטוריון היווני הרודוטוס משתמש במינוח במפורש כדי להתייחס לאזורים באפריקה שהיו ידועים אז בתוך גבולות העולם המיושב.
בעת העתיקה הקלאסית, "אפריקה" (או "לוב" העתיקה) התייחסה למה שמכונה כיום המגרב ומדרום למדבר הלובי וסהרה המערבית, כולל כל אדמות המדבר שממערב לנהר הנילוס הדרומי. הידע הגאוגרפי של היבשת הלך וגדל בהדרגה, עם יומן המסע היווני מהמאה ה-1 לספירה, פֶריפְּלוּס הים האריתראי (פריפלוס - קובץ הוראות ניווט בים), המתאר אזורים לאורך הים האדום (הים האריתראי).
השם היווני Αἰθιοπία (מ-Αἰθίοψ, "אתיופס", "אתיופי") היא מילה מורכבת, הנגזרת משתי המילים היווניות, αἴθω + ὤψ ("איתו", "אני שורף" + "אופס", "פנים"). על פי הספרייה הדיגיטלית של פרסאוס, הכינוי מתורגם כ"פרצוף-שרוף" בצורתו כשם עצם וכ"חום-אדום" בצורתו כשם תואר. הוא שימש כמונח מעורפל לאוכלוסיות כהות עור מאז תקופתו של הומרוס. הוא הוחל על אותן אוכלוסיות כהות עור, שהגיעו לטווח התצפית של הגאוגרפים הקדומים, כלומר בעיקר במה שהיה אז נוביה, ועם התפשטות הידע הגאוגרפי, הורחב לאזורים מסוימים אחרים מתחת לסהרה.
לפני הרודוטוס
הומרוס (סביב המאה ה-8 לפנה"ס) הוא הראשון שהזכיר "אתיופים" (Αἰθίοπες, Αἰθιοπῆες); הוא מציין שהם נמצאים בקצוות המזרחיים והמערביים של העולם, מחולקים על ידי הים ל"מזרחים" (במקום הזריחה) ו"מערביים" (במקום השקיעה). בשיר הראשון של האיליאדה, תטיס מבקרת באולימפוס כדי לפגוש את זאוס, אך הפגישה נדחית, מאחר שזאוס ואלים אחרים נעדרים, בשל ביקורם בארץ האתיופים. הסיודוס (סביב המאה ה-8 לפנה"ס) מדבר ב"תאוגוניה" על ממנון כ"מלך האתיופים".
בשנת 515 לפנה"ס, הפליג סקילקס איש קריאנדה, בהוראת דריווש הראשון מלך האימפריה האחמנית, לאורך נהר האינדוס, האוקיינוס ההודי והים האדום, ובכך הקיף את חצי האי ערב. הוא הזכיר "אתיופים", אך כתביו עליהם לא שרדו. גם על הקטאיוס ממילטוס (בערך 500 לפנה"ס) נאמר כי כתב ספר על אתיופיה, אך על כתיבתו ידוע כעת רק באמצעות ציטוטים מאת סופרים מאוחרים יותר. הוא ציין כי אתיופיה ממוקמת ממזרח לנילוס, עד הים האדום והאוקיינוס ההודי; הוא מצוטט גם כמי שמתייחס למיתוס שלפיו התגוררו שם הסקיאפודים ("רגלי צל") שכפות רגליהם היו כביכול גדולות מספיק כדי לפרוש צל.
אצל הרודוטוס
הרודוטוס מספר כי המלך כנבוזי השני (בערך 570 לפנה"ס) של האימפריה האחמנית שלח מרגלים לאתיופים "שהתגוררו באותו חלק של לוב (אפריקה) הגובל בים הדרומי". הם מצאו עם חזק ובריא. אף על פי שכנבוזי היה אז במסע מלחמה לעבר ארצם, בכך שלא הכין אספקה מתאימה לצעדה הארוכה, צבאו נכשל לחלוטין וחזר במהירות.
בספר 3 מגדיר הרודוטוס את "אתיופיה" כאזור הרחוק ביותר של "לוב" (כלומר אפריקה): "היכן שהדרום יורד לעבר השמש השוקעת שוכנת הארץ הנקראת איתיופיה, הארץ המיושבת האחרונה בכיוון זה. שם מושג זהב בשפע רב, פילים ענקיים בשפע, עם עצי בר מכל הסוגים, והבנה (עץ שחור); והגברים גבוהים יותר, נאים יותר ומאריכי ימים יותר מכל מקום אחר".
היסטוריונים יוונים-רומיים אחרים
הכהן המצרי מנתון (סביב 300 לפנה"ס) ערך רשימה של השושלת הכושית (ה-25), וכינה אותה "השושלת האתיופית". יתרה מזאת, כאשר התורה תורגמה ליוונית במאה ה-3 לפנה"ס ("תרגום השבעים"), הכינוי העברי "כוש, כושי", הפך ביוונית "אתיופיה, אתיופים".
אגאתרכידס מספק תיאור מפורט יחסית של מערכת כריית הזהב של אתיופיה. הטקסט שלו הועתק כמעט מילה במילה על ידי כמעט כל הסופרים העתיקים שכתבו אחריו על האזור, כולל דיודורוס סיקולוס ופוטיוס.
ביחס לאתיופים, סטראבון מציין כי הם נראו דומים להודים, והעיר: "אלה שנמצאים באסיה (דרום הודו), ואלה שנמצאים באפריקה, אינם נבדלים זה מזה". פליניוס הזקן טוען כי שם המקום "אתיופיה" נגזר מאיש בשם "אתיופ, בן של וולקן" (האל הפייסטוס). הוא גם כותב כי "מלכת האתיופים" נשאה את התואר קנדאקה, וטוען כי האתיופים כבשו את סוריה העתיקה ואת הים התיכון. בעקבות סטראבון, ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה מציין כי האתיופים היגרו בעבר לאזור ים סוף מעמק האינדוס וכי לא היו אנשים באזור זה בשם זה לפני הגעתם.
יומן המסע היווני מהמאה הראשונה לספירה המכונה "פריפלוס הים האריתראי", מתאר לראשונה את קרן אפריקה באזור חוף הים, על סמך בקיאותו הרבה של מחברו עם האזור. הקובץ אינו מזכיר "אתיופים" כהי עור כלשהם בקרב תושבי האזור. הם מופיעים רק מאוחר יותר בחיבורו של תלמי "גאוגרפיקה", אבל באזור שנמצא בדרום הרחוק, בסביבות "גרעין הבנטו" של צפון מוזמביק. לדברי ההיסטוריון הבריטי ג'ון פייג, סיכום מסמכים יווניים מוקדמים אלה מצביע על כך שהתושבים המקוריים של אזניה, ה"אזניאנים", היו מאותו גזע כמו האוכלוסיות דוברות השפות האפרו-אסיאתיות שמצפון להם באזור העתיק ברבארה לאורך הים האדום. בהמשך, עד המאה העשירית, ה"אזניאנים" המקוריים הללו הוחלפו על ידי גלים מוקדמים של מתנחלי בנטו.
ספרות יוונית ומימי הביניים
מספר אישים בולטים בספרות היוונית ומימי הביניים זוהו כאתיופים, כולל מספר שליטים, גברים ונשים: ממנון ואחיו אמתיון, מלך ערב. קפאוס וקסיופאה, הוריה של אנדרומדה, נקראו כמלך ומלכת אתיופיה. הומרוס, בתיאורו את מלחמת טרויה, מזכיר מספר אתיופים אחרים. בכמה כתות של האל האולימפי הצעיר ביותר, דיוניסוס, מאמינים שמוצאו מצד אמו הוא אתיופיה. הגאוגרף תלמי ופרשנים יוונים קדומים אחרים האמינו כי "האולימפוס האתיופי" הוא המקום בו האלים חיים כאשר הם לא ביוון.
מרדכי אלון
הרב מרדכי (מוטי) אֵלון (נולד בח' בכסלו ה'תש"ך, 9 בדצמבר 1959) הוא רב ציוני דתי. כיהן כראש התנועה הרוחנית-חברתית "מבראשית", כראש ישיבת חורב (תשמ"ח-תשס"ב) וכראש ישיבת הכותל (תשס"ב-תשס"ח). ב-2013 הורשע בשתי עבירות של מעשה מגונה בכוח בנער בן 17.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בנם הצעיר של המשנה לנשיא בית המשפט העליון השופט פרופ' מנחם אלון ורות. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת מרכז הרב וישיבת אור עציון. הצטרף לגרעין הייסוד של ישיבת קריית שמונה עם הקמתה והחל ללמד בה מגיל צעיר. לאחר מכן עבד כמורה למחשבת ישראל בישיבת חורב שבירושלים. בהמשך שימש כמחנך של כיתה י"א (שנת תשמ"ג), וביוני 1987, כשהוא בן 28 בלבד, מונה לראש הישיבה. בתפקיד זה החזיק עד שנת 2002, אז עזב את ישיבת חורב כדי לכהן כראש ישיבת הכותל ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. כיהן גם כרב בית הכנסת "ניצנים" בשכונת בקעה בירושלים במשך יותר מעשר שנים.
דחה מספר פעמים הצעות להשתלב במערכת הפוליטית. לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, כשהחלו מגעים לאיחוד בין המפד"ל לסיעת האיחוד הלאומי (שבראשה עמד אחיו, הרב בני אלון), הוצע לו תפקיד ראש הרשימה המאוחדת; הוא סירב להצעה באומרו כי השפעתו בפוליטיקה תהיה פחות מועילה מהשפעתו בתחום החינוכי.
היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, היחיד שאין ברשותו תעודת בגרות או תואר אקדמי כלשהו (אי-זכאותו לתעודת בגרות נבעה מהיעדר יחידה במקצוע מחשבת ישראל, אף שלימים היה שותף בהכנת מבחני הבגרות במקצוע זה).
בשנת 2002 הקים את עמותת "מבראשית" הפועלת בתחום החינוך הלא פורמלי והפורמלי בישראל ובעולם היהודי, בהם המיזם "מסע ישראלי". ב-2012 סיימה העמותה את העסקתו.
בשנת תשס"ו (2006) הודיע על יציאה לחופשה והפסקת השיעורים הקבועים ללא ציון סיבה ברורה למהלך. מאוחר יותר התברר כי הדבר אירע בעקבות חתימתו על מסמך הגבלות שהוטלו עליו על רקע חשדות למעשים מגונים. מאז מיעט בעריכת חתונות ובהגעה ללוויות. על אף יציאתו לחופשה המשיך לשמור על קשר עם "מבראשית" ועם "ישיבת הכותל". הוא עבר להתגורר במושבה מגדל. ב-31 בדצמבר 2007 הודיע רשמית על פרישתו מראשות ישיבת הכותל ועל מעבר מרב "דורש" לרב "כותב", והחל לכתוב את פירושו על חמישה חומשי תורה. בשנת תשס"ח (2008) העביר במגדל שיעורים בימי חמישי בלילה עד לפנות בוקר, בפרשת השבוע ובנושאי החג המתקרב. רבים מתלמידיו שלא יכלו לשמוע את שיעוריו במשך תקופה ארוכה, הגיעו לשיעור זה שלרגל הביקוש עבר מבית כנסת קטן לאמפי בית הספר ביישוב.
לאחר ההרשעה המשיך להעביר שיעורים ברמת אשכול בירושלים, בחצור הגלילית, במרכז שפירא עד שנת 2018 (ראו להלן).
פעילותו הציבורית
את פרסומו רכש בשל שיעורי פרשת השבוע שהעביר בבית הכנסת ישורון בירושלים ובמכון ש"י שבאוניברסיטת בר-אילן, ובהמשך גם בערוץ הראשון (בימי שישי). בתקופה מסוימת שודרו השיעורים אף ברדיו בערוץ שבע, ברשת א וברשת מורשת וברדיו קול חי, ובטלוויזיה ב"ערוץ התכלת" שפעל בשידורי הטלוויזיה בכבלים במשך כמה שנים. חלק משיחותיו על פרשת השבוע שוכתבו ויצאו לאור בסדרת חוברות בשם תכלת מרדכי, שקובצו בהמשך לספרים. על חוברות אלה זכה בפרס הרב מימון לשנת ה'תשס"ב.
מלבד פעילותו בלימוד תורה, נודע בהדגשת החיבור האישי ובהפגנת חיבה כלפי תלמידיו. הוא ממעט לעסוק בשאלות השנויות במחלוקת בתוך הציונות הדתית. הוא מדגיש את הצורך בהתקרבות בין הציבור הדתי לאומי לציבור החילוני והחרדי. בתקופת ההתנתקות מחבל עזה וצפון השומרון שימש כראש ישיבת הכותל והנחה את תלמידיו ששירתו בצבא באותו זמן שלא לסרב אך גם לא לבצע את פקודת הפינוי.
אלון היה מתומכי הארגון עצת נפש העוסק בטיפולי המרה.
ניצול יחסי מרות הרשעה במעשים מגונים
בשנת 2010 פרסם פורום תקנה הודעה שלפיה ביולי 2005 החל צוות מטעמו, שכלל את הרב יעקב אריאל, הרב אהרון ליכטנשטיין, פרופ' ידידיה שטרן, הרב בני להמן ויהודית שילת, בבדיקת תלונה כנגד הרב אלון שבה נטען כי הטריד מינית את המתלונן ואדם נוסף, בתקופת נערותם. לדברי הפורום, הרב אלון הודה בפניו בעיקרי התלונה, אם כי לא בכל פרטיה, הביע את חרטתו והצהיר כי לא היה מעורב במקרים דומים אחרים כאשר למעשה באותה העת הוא המשיך במעשיו. בעקבות זאת פסק הפורום כי בעת פגישות אישיות עם צעירים יקפיד הרב אלון על הלכות ייחוד, שעיקרן הימנעות מהימצאות במקום סגור עם אדם בודד אחר. הרב אלון אישר את ההחלטה בחתימתו. על רקע מדיניות הפורום ומכיוון שעל פי הרב אריאל המתלוננים לא רצו לפנות למשטרה, פרטי התלונה והתחייבות הרב אלון נשמרו בדיסקרטיות.
לפי הודעת הפורום, כעבור שנה, בראשית קיץ 2006, הגיעה אל הפורום תלונה נוספת וחמורה יותר, שבה נטען כי הרב אלון היה מעורב בקשר בעל אופי מיני שנמשך מספר שנים והמשיך לאחר התחייבותו האמורה. לדברי הפורום, הרב אלון הודה גם כאן בעיקרי הדברים, אך טען כי המתלונן יזם את המעשים וכי אין מדובר בניצול יחסי מרות וסמכות. בעקבות זאת גיבש הפורום החלטה תקיפה יותר, שלפיה הרב אלון נקרא להפסיק כל פעילות ציבורית וחינוכית למשך שמונה שנים, אז ידון הרכב נוסף בנושא. זו הייתה הסיבה לפרישתו מראשות ישיבת הכותל ותנועת 'מבראשית' ולמעבר למגדל.
לפי ההודעה הפר הרב אלון את התחייבויותיו והמשיך להיות מעורב בפעילות חינוכית ובמפגשים עם נערים, חרף התראות בכתב ובעל־פה. בעקבות זאת, הוחלט לצרף להרכב הראשוני את הרבנים איתן אייזמן, אבי גיסר, אליקים לבנון, יובל שרלו, יצחק שילת ויהושע שפירא. ההרכב המורחב החליט פה אחד לפרסם את הדברים, על מנת להגן על נפגעים פוטנציאלים.
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הורה למשטרה לבדוק את התלונות. על התלונות שבהן דן הפורום חלה התיישנות, אולם בעקבות הפרסום התלוננו במשטרה נערים נוספים. ב-2 בנובמבר 2011 הוגש נגד הרב אלון כתב אישום בעבירה של מעשה מגונה בכוח. יום לאחר מכן כינס הרב אלון מסיבת עיתונאים שבה אמר: "בכל שנותיי מעולם לא עשיתי שום מעשה, ולו במלל, בכוונה מינית כלשהי כלפי תלמידיי או הפונים אלי. כל ניסיון לטעון כאילו הודיתי אי פעם במעשה שכזה הוא שקר גס ומתועב". ברב אלון צידד בין השאר הרב חיים דרוקמן, שאמר כי שפכו את דמו והזמין אותו להעביר שיעורים בישיבת אור עציון. גם העיתונאי אבישי בן חיים יצא נגד התנהלות הפורום.
ב-7 באוגוסט 2013 הורשע אלון בבית המשפט השלום בירושלים בביצוע שתי עבירות של מעשה מגונה בכוח בבן 17 שפנה אליו להתייעצות בעניינים אישיים וב-18 בדצמבר נגזרו עליו חצי שנה של עבודות שירות, 15 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים ופיצוי בסך 10,000 ש"ח למתלונן. הרב יעקב אריאל מפורום 'תקנה', אמר כי המקרים שהובאו במשפט הם "דגי רקק" לעומת ה"לווייתנים" שהובאו לפני הפורום.
בעקבות ההרשעה פורסמו בתקשורת עדויות לכך שאלון ביצע טיפולי המרה.
בדצמבר 2018 פורסם כי התקבלה בפורום תקנה תלונה נוספת של צעיר על פגיעות מיניות חדשות מצדו של אלון, שחלקן תועדו. לאחר שהובאו החשדות בפני הרבנים שמואל אליהו, חיים דרוקמן ויעקב אריאל, הודה אלון בפניהם במעשים והתחייב להפסיק להעביר שיעורים, לקחת טיפול פסיכולוגי ולסגור את בית המדרש שלו. בעקבות התחייבותו שלא יכהן כרב עד אלול תשפ"ג (ספטמבר 2023) החליטה הרבנות הראשית שניתן להסתפק בכך ולא לשלול את תואר הרבנות.
במרץ 2021, בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ, קיבל הרב אלון את המלצת השופטים וויתר על תעודת הכושר שלו לרבנות עיר.
משפחה
אביו היה השופט פרופ' מנחם אלון, ואחיו הם ארי אלון, השופט יוסף (ספי) אלון והשר וחבר הכנסת לשעבר בנימין אלון. הסופרת אמונה אלון היא גיסתו. הוא נשוי לחני אלון, העוסקת בריפוי בעיסוק. לבני הזוג 11 ילדים בהם הרב צבי אלון, שהיה רב קהילה בקיסריה. הוא מתגורר במושבה מגדל.
מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס
מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles County Museum of Art, בראשי תיבות: LACMA) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ב, בשכונת, לוס אנג'לס. המוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס הוא מוזיאון האמנות הגדול ביותר במערב ארצות הברית. מבקרים בו כמיליון איש מדי שנה. מאז הקמתו בשנת 1965, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (LACMA) הוקדש לאיסוף יצירות אמנות שמשתרעות הן על היסטוריה והן על גאוגרפיה, בנוסף לייצוג האוכלוסייה המגוונת הייחודית של לוס אנג'לס. באוספיו מוחזקות למעלה מ-120,000 יצירות אמנות שמקורן בתקופה שתחילתה בעת העתיקה וסיומה בהווה. במוזיאון מתקיימים הקרנות סרטים והופעות קונצרטים. בין נקודות החוזק של המוזיאון ניתן למצוא את החזקותיו באמנות אסיאתית, אמנות אמריקאית לטינית, החל מיצירות מופת קדם-קולומביאניות ועד יצירות של אמנים מודרניים ועכשוויים מובילים, ואמנות מוסלמית.
קפיצה במוט
קפיצה במוט היא מקצוע המשתייך לענף האתלטיקה הקלה. המתחרה במקצוע זה ינסה לקפוץ מעל לרף שהונח בגובה מסוים, תוך כדי שימוש בריצה לתנופה ובמוט כדי לדחוף את עצמו כלפי מעלה ברגע הניתור. היכולות הנדרשות מקופץ במוט הן מהירות, זריזות ושליטה בטכניקת הקפיצה. כמו כן, גם בחירת המוט והתאמתו לקופץ מהווים גורמים משמעותיים במידת הצלחת הקפיצה.
התפתחות הספורט
מקורות הספורט, ככל הנראה, ביוון העתיקה. גם הקלטים באנגליה ובני האי כרתים העתיקים נהגו לקפוץ במוט - אבל לא כספורט, אלא כאמצעי לחצות תעלות, שוחות ושאר מקומות לא עבירים.
קפיצה במוט בצורה המוכרת לנו כיום תועדה לראשונה ב-1791, בבית ספר בשנפפנטאל, גרמניה. תיעודים נוספים קיימים משנת 1826 מבריטניה, שם נערכו תחרויות בהשתתפות 1300 מתחרים בסך הכל, בהן הקופצים הגיעו עד לגובה של 3.3 מטר. הענף התפשט לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19, שם החלו להשתמש במשטחי חול לצורך ריכוך הנחיתה על הקרקע. תחילה, מוטות הקפיצה היו עשויים מחומרים נוקשים כגון במבוק ואלומיניום. מוטות קפיצה גמישים נוצרו לראשונה באמצע המאה ה-20 מחומרים מרוכבים כגון פיברגלאס וסיבי פחמן, שאפשרו לקופצים להגיע לגבהים חדשים.
הספורט כיום
כיום, מקצוע הקפיצה במוט הוא אחד מארבעת מקצועות הקפיצה באתלטיקה, הוא ענף אולימפי וגם המקצוע השמיני בקרב עשר. מכיוון שהקפיצה במוט והקפיצה לגובה הן קפיצות אנכיות, התחרויות במקצועות אלה מנוהלות בצורה זהה. כל קופץ יכול לבחור את הגובה בו הוא ירצה להתחיל להתחרות. לאחר מכן, הוא מקבל שלושה ניסיונות לעבור את הגובה. אם הקופץ עובר את הגובה, הוא עובר לגובה הבא, שם יהיו לו עוד שלושה ניסיונות. אם הקופץ מפיל את הרף שלוש פעמים ברציפות, הוא מודח מהתחרות, והגובה הרב ביותר שהוא עבר ירשם כתוצאתו. במהלך התחרות, הקופצים יכולים לדלג על גבהים. אם קופץ פוסל פעם אחת בגובה מסוים, הוא יכול לבחור לדלג על הגובה הזה, ולעבור לגובה הבא, אך הוא יקבל רק שני ניסיונות לעבור אותו. בדומה לכך, אם קופץ פוסל פעמיים בגובה מסוים, הוא יכול לדלג לגובה הבא, אך הוא יקבל רק הזדמנות אחת לעבור אותו.
המתחרה שעבר את הגובה הרב ביותר, הוא המנצח בתחרות. אם תוצאתם של שני קופצים ומעלה זהה, המנצח הוא זה שפסל פחות פעמים בגובה האחרון אותו עבר. אם לשני קופצים כמות זהה של פסילות בגובה האחרון אותו עברו, הקופץ בעל כמות הפסילות הנמוכה ביותר בכל קפיצותיו, הוא המנצח. במידה והשוויון נשמר, המתחרים ינסו לעבור גובה נוסף. במידה ויש שוויון בין שני קופצים שאינם מתחרים על מדליה, הם לרוב לא ידרשו לנסות לעבור עוד גובה, והשוויון ישמר.
המתקנים הנחוצים לצורך קיום תחרות קפיצה במוט, דומים למתקנים הנחוצים לקיום תחרות קפיצה לגובה - מזרן, רף, ועמודים מתכווננים, שבאמצעותם קובעים את גובה הרף. אם המוט שאיתו האתלט קופץ עובר בגובהו את הרף והפילו, תינתן לאתלט פסילה, גם אם הצליח לעבור את הגובה. אם המוט נשבר במהלך ניסיון קפיצה, הקפיצה לא נחשבת, ולקופץ ניתן ניסיון נוסף. לקופץ יש זמן מוגבל בו הוא צריך לבצע קפיצה. הזמן המוגבל משתנה בהתאם לרמת התחרות, ובהתאם למספר הקופצים שנשארו בתחרות. במידה והקופץ לא מצליח לקפוץ בפרק הזמן הזה, תירשם לו פסילה.
מועדון 6 מטר
"מועדון 6 מטר" הוא כינוי לקופצים במוט שעברו את הגובה 6 מטרים.
בשנת 1985 סרגיי בובקה, באותה העת מברית המועצות, זכה להיות הקופץ הראשון שצלח את גבול 6 המטרים. "מועדון 6 מטר" מורכב מגברים בלבד.
{| cellpadding="1"
ליאת הר לב
ליאת הר לב (נולדה ב-9 באוגוסט 1979 ברעננה) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת ישראלית, זוכת שלושת פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הקומית הטובה ביותר על משחקה בסדרה הקומית "הפרלמנט" ו"אלישע".
ביוגרפיה
בנערותה הייתה חניכה בתנועת הנוער "המחנות העולים". סיימה את הלימודים בתיכון אוסטרובסקי במגמת פיזיקה-מתמטיקה.
את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכת חי"ר בבסיס הסמוך לירוחם. למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב וסיימה את לימודיה שם בשנת 2004.
קריירה בתיאטרון
את תחילת דרכה כשחקנית עשתה בתיאטרון. היא השתתפה בהצגות "אונור" (2005), "קפה ערבה" (2006) ו"סינית אני מדברת אליך" בתיאטרון בית ליסין; "השתיקה" מאת אילנה וייזר-סנש ו"הצמא והרעב" מאת אז'ן יונסקו בתיאטרון חיפה (2005); "רביזור" בתיאטרון תמונע (2006); "מובטל נולד" בתיאטרון גבעתיים; בשנת 2007 השתתפה בהצגה "התיבה" ובשנת 2008 שיחקה בהצגה "הגיל הנכון לאהבה" מאת יאיר לפיד, בתיאטרון הקאמרי.
ב-2009 החלה לשחק בהצגה "הבדלה" בתפקיד שרה׳לה בתיאטרון הקאמרי ובהצגה "הנה עולה האור מאחוריי" מאת עודד ליפשיץ, שזכתה בפרס הראשון ב'פותחים במה' של תיאטרון בית ליסין לשנת 2010.
החל מ-2012, שיחקה בהצגה "סטמפניו" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד אתל-חיה.
קריירה טלוויזיונית וקולנועית
בשנת 2005 שיחקה בסרט הקצר של נדב לפיד, "כביש". שנה אחר כך, גילמה את תרצה (בצעירותה) בסדרת הדרמה "חברות הכי טובות", שהתבססה על מחזה מאת ענת גוב באותו שם.
בשנת 2007 השתתפה בסדרות הילדים "הפיג'מות בקפה קר-סול", "העיר שלנו" ו"המובילים", ובסדרה "החיים זה לא הכל". היא שיחקה גם בסדרה "החבר׳ה הטובים" בשנת 2002, בתפקיד החברה של אחות של שלומי.
פריצתה המשמעותית התרחשה בסדרת הקומדיה "רמזור", ששודרה החל משנת 2008 בערוץ 2 (קשת). הר לב גילמה בסדרה את דמותה של טלי, בת זוגו של אמיר (אדיר מילר). באותה שנה שיחקה בשעשועון הפארודי "חידון האשליות", שהפיק שי שטרן בערוץ 24 הישן.
בשנת 2009 השתתפה בתוכניתם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' "שינויים בלוח השידורים" ששודרה בערוץ 10, בתפקיד מוריאל. בשנים הבאות המשיכה את שיתוף הפעולה עם הצמד, בין השאר ב"תוכנית הערב" ברדיו תל אביב וב"חותרים למגע" בגלי צה"ל. במסגרת התוכנית חיקתה את הדס שטייף בפרודיה על פינת הפלילים של "בוקר טוב ישראל", דמות אותה הביאה גם לעונה העשירית של "ארץ נהדרת". באותה שנה שיחקה בסדרה "חשופים" בתפקיד רותי.
בשנת 2010 השתתפה בסרט האימה הישראלי הראשון "כלבת".
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הילדים "בית ספר למכשפים" בערוץ לוגי. באותה שנה החלה להשתתף בסיטקום "סברי מרנן", בתפקיד מיכל רוזן, אשתו של איתמר (יניב פולישוק).
בשנת 2012 השתתפה בסדרה הקומית "הפרלמנט", בתפקיד אירנה, בת זוגו של שאולי (אסי כהן), תפקיד שזיכה אותה לאחר מכן בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. באותה שנה הצטרפה לצוות תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
ב-2016 כיכבה בסדרת המתח "עקרון ההחלפה" של עודד דוידוף אשר שודרה ב-HOT3.
החל מ-2017 החלה לשחק לצד יובל סמו בסדרת הילדים "אלישע", בתור אנפה ג'קסון, יועצת בית הספר "הרצל".
ב-2021 החלה לגלם את חמוטל בסדרת הנוער "מי פה הבוס?", המשודרת בכאן חינוכית. משנת 2015 עד 2022 הר לב הייתה הפרזנטורית של חברת האשראי "כאל".
קריירת דיבוב
לצד קריירת המשחק, הרבתה הר לב לדבב בסרטים שונים, בעיקר לילדים. בין השאר דיבבה את ג'יזל בסרט "מכושפת" (לצד ליאל קולט ששרה את שיריה של ג'יזל), את הבובה ברבי בסרט "צעצוע של סיפור 3", את גברת המילטון בסדרה "טום", וכן השתתפה בסדרות כגון "ויטץ'", "גלקטיק פוטבול", "בי הגדולה מכולם!", "סיילור מון", "טוקיו מיו מיו", "סוכן מיוחד אוסו", "החיים היפים של זאק וקודי", "הניצוצות של מאור" ועוד.
בשנת 2013 דיבבה את הסוכנת לוסי וילד בסרט "גנוב על המיניונים".
חיים אישיים
הר לב נשואה לשחקן בועז קונפורטי. שניהם גילמו יחד את ברבי ובן זוגה קן בדיבוב העברי של "צעצוע של סיפור 3". לזוג בן ובת והם מתגוררים ברמת השרון.
פליפה הרביעי, מלך ספרד
פליפה הרביעי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe IV de España, 8 באפריל 1605 – 17 בספטמבר 1665) היה מלך ספרד, נפולי, סיציליה וסרדיניה בין השנים 1621 ל-1665, וכן כיהן כמלך פורטוגל עד שנת 1640 בשם "פיליפה השלישי".
דעותיו הפוליטיות היו אלו שירש מאביו וסבו, ובסיסן היה האמונה כי עליו להגן על בית הבסבורג, לתמוך בכנסייה הקתולית מול הפרוטסטנטים ולהרחיב את שטחי משפחתו. אך המלחמות הבלתי פוסקות נגד הולנד, צרפת, פורטוגל, כוחות פרוטסטנטיים באימפריה הרומית הקדושה ובריטניה התישו את העם הספרדי.
ראשית חייו
פליפה נולד ב-8 באפריל 1605 בעיר ואיאדוליד לפליפה השלישי, מלך ספרד ולמרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, בתו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה וסנדקו היה השר הראשון של אביו פרנסיסקו גומס דה סאנדובאל, דוכס לרמה הראשון.
כיורש המיועד של האימפריה הספרדית, פליפה קיבל את התואר נסיך אסטוריאס והוכן בקפידה לתפקידו העתידי כשליט. הוא למד ספרות וגאוגרפיה ולמד ארבע שפות זרות (לטינית, צרפתית, פורטוגזית, ואיטלקית), וכן כתב שירה והראה עניין רב בציור.
כדי לבסס את ההתקרבות בין ספרד לצרפת, נחתם חוזה נישואים בשנת 1611 בין בית הבסבורג לבית בורבון. על פי ההסכם, פיליפ יינשא לאליזבת, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ואכן ב-25 בנובמבר 1615, פליפה בן העשר התחתן עם אליזבת בת השלוש עשרה בקתדרלת בורגוס.
מדיניות פנים
בשנת 1621 מת אביו, ופליפה שהיה בן שש עשרה עלה לשלטון במקומו. בניגוד לאביו השאפתני פחות, הוא ניסה להילחם למען הקתוליות ולאכוף את סמכות הכתר. השליטה בפועל הייתה בידי השר האהוב עליו, גספר דה גוסמן, רוזן-דוכס אוליברס. הלה השתדל להרחיב את כוחה של המדינה. הוא ניסה ליצור מדינה מרכזית מתוך התחומים השונים, בעיקר אלה הקשורים באישיותו של המלך. תוכניות אלו סיפקו חיובים אחידים ויצירת צבא אחד. בחלקים שונים של האימפריה הייתה תמיכה בתוכנית, אולם בקטלוניה היא נדחתה.
לא רק עלויות גבוהות של המלחמות תרמו להכרזת ספרד על פשיטת רגל לאומית בשנת 1627. חובות עתיקים מתקופתו של פליפה השני ומשלוחים פוחתים של כסף מדרום אמריקה מילאו גם הם תפקיד בכך. הניסיונות של אוליברס לשקם את אוצר המדינה לא זכו להצלחה מתמשכת, והבעיות הכלכליות נותרו לאורך שלטונו של פליפה הרביעי, ולאחר מכן היוו בעיה מרכזית של האימפריה.
ביולי - אוגוסט 1637 פרצה באבורה בפורטוגל מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור נמלט דרך הגג אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית. מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי, אשר הביאה לקץ השלטון הספרדי בפורטוגל, ולעלייתו של בית ברגנסה לשלטון. המצב נעשה חריף יותר כאשר בשנת 1640 הקטלאנים התקוממו נגד שלטון של המדינה המרכזית ופתחו במלחמת הקוצרים נגד השלטון המרכזי. אף שהצבא הצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מקטלוניה במהירות, הכריזו המורדים על הרפובליקה הקטלנית והניחו את הארץ תחת חסותו של המלך הצרפתי לואי השלושה עשר. כיבוש הארץ הפך למטרה מרכזית בפוליטיקה הספרדית. בסופו של דבר, המטרה הושגה רק בשנת 1652, כאשר ברצלונה נכנעה.
מדיניות חוץ
במדיניות החוץ, הממשלה הספרדית ניסתה להחזיר במלחמה את עמדת הכוח הישנה של האימפריה. בעקבות כך, מלחמת שמונים השנים נגד הולנד התחדשה לאחר הפסקת אש בת שתים עשרה שנים, ובשנת 1625 כבש הגנרל אמברוסיו ספינולה את העיר ברדה, הצלחה שנודעה דרך הציור "כניעת ברדה" של דייגו ולסקס. אולם, מאוחר יותר ברדה אבדה שוב לספרדים, וכן הערים מאסטריכט וס-הרטוחנבוס. בשנת 163 פסקה הלחימה, ונקבעו הגבולות בין הולנד לארצות השפלה הספרדיות (בלגיה).
הסכסוך הזה היה חלק ממלחמת שלושים השנים, שבה היה פליפה בברית עם בית הבסבורג האוסטרי. הגנרל החשוב ביותר שלו היה אמברוסיו ספינולה, שנחשב לאחד המפקדים המצליחים ביותר במלחמת שלושים השנים, ואשר בשנת 1620 כבש את הפפאלץ. הספרדים היו מעורבים בקרב ההר הלבן שבו הובסה בוהמיה המרדנית, והשתתפו בשנת 1634 בניצחון החשוב בקרב נורדלינגן.
מלחמת הירושה של מנטובה מאז 1627 החריפה את המתיחות עם צרפת. הצרפתים תמכו בהולנד ובשוודיה בסובסידיות למלחמה נגד ספרד, ובשנת 1635 פרצה מלחמה רשמית בין המדינות, אשר נמשכה עד לשנת 1659.
לאחר נפילת אוליברס
הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה פיטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות. אמנם היו עדיין יועצים ומדריכים, אבל אף אחד לא היה חזק כמו אוליברס. פליפה הכיר בכך שכוחה של ארצו אינו עומד במלחמה נגד הולנד וצרפת, וביקש מאז 1644 לסיים את המלחמות. בשנת 1645 הוא שלח את גספר דה בראקאמונטה, רוזן פנייראנדה השלישי למשא ומתן על שלום וסטפליה במינסטר, אשר הביא לשלום עם הולנד, ואיפשר לבודד את צרפת. בהסכם השלום בין ספרד להולנד, אשר נחתם בשנת 1648, היה על פליפה הרביעי להכיר בעצמאותה של הולנד, אך בה בעת הבטיח את המשך ארצות השפלה הספרדיות נגד צרפת. אולם, הברית בין בית הבסבורג האוסטרי לפליפה הרביעי התפרקה.
המצב הכלכלי הקשה אילץ את המלך להעלות מיסים ולהציג יותר, והוא אולץ אפילו להתחייב על משלוחי הכסף מדרום אמריקה. בשנת 1647 פרצו התקוממויות בסיציליה ובנאפולי. בסיציליה, ויתוריו של המשנה למלך סיימו את ההתקוממות, ואילו המהומות בנאפולי דוכאו רק למחצה. בשנת 1648 פרצו מרידות גם באראגון ובנווארה, ובשנת 1652 הייתה עוד פשיטת רגל לאומית.
ב-17 בספטמבר 1665 מת פליפה במדריד, ובנו קרלוס השני, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
פליפה נישא בשנת 1615 לאליזבת, נסיכת צרפת, בתם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י. לזוג נולדו 8 ילדים, מהם רק בתו הצעירה ביותר האריכה ימים אחריו:
אליזבת נפטרה בשנת 1644, ובשנת 1649 פליפה נשא לאישה את מריאנה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד. לזוג נולדו חמישה ילדים, מהם רק שניים הגיעו לבגרות, וחיו לאחר אביהם:
לפליפה גם היו פילגשים רבות במהלך חייו, שילדו לו מספר ילדים מחוץ לנישואין.
נדידה (תקשורת)
נדידה (Roaming) הוא מושג מתחום התקשורת האלחוטית אשר מתייחס ליכולת של מנוי לקבל שירות באתר אותו הרשת המקומית שלו אינה מכסה על ידי התקשרות לרשת משלימה.
על מנת לאפשר יכולת זו יש צורך במערכת מורכבת הכוללת זיהוי, אישור הרשאות לשימוש ותמחור.
Sandboxie
סנדבוקסי (באנגלית: Sandboxie) היא תוכנה הפועלת כחוצץ מערכתי (ארגז חול) ומגבילה את הגישה אל קובצי מערכת ההפעלה.
תוכניות המופעלות באמצעות סנדבוקסי נמצאות בסביבה בטוחה ואינן יכולות לפגוע בשאר השירותים של מערכת ההפעלה.
היסטוריה
בשנת 2010 נכנסה סנדבוקסי להיכל התהילה של אתר Brothersoft כשנבחרה לאחת מתוך 20 התוכנות הטובות ביותר של אותה שנה.
היא נרכשה בחודש דצמבר 2013 על ידי החברה Invincea, שנרכשה בעצמה בחודש פברואר 2017 על ידי חברת Sophos.
בסוף 2019 הפכה sophos את התוכנה לחינמית כחלק מהכרזה על הסיום המתוכנן של התמיכה בה.
בתחילת 2020 אכן הודיעה Sophos על סיום התמיכה בתוכנה, אך בתמורה שחררה את הקוד לציבור כדי לאפשר לאחרים לפתח גרסאות חדשות, והמליצה על זו שפותחה בקוד פתוח תחת המותג Sandboxie Plus (הכולל גם את Sandboxie Classic).
רישיון
תחת המפתח החדש שתי גרסאות התוכנה (Sandboxie Plus ו-Sandboxie Classic) הן תוכנה שיתופית בקוד פתוח, כאשר תכונות מתקדמות דורשות תשלום קבוע, והתוכנה מציעה מדי פעם לשלם עבורן.
התוכנה המקורית הופצה בעבר במודל דומה אך בקוד סגור כתוכנה חינמית לשימוש ביתי, כאשר גם תכונות פחות מתקדמות היו בתשלום כמו גם כל שימוש של משתמשי קצה עסקיים.
עוזי משולם
ביוגרפיה
משולם נולד וגדל בשכונת פג'ה שבפתח תקווה לדוד ולציונה, ולמד בבית הספר "נר עציון". במהלך שירותו הצבאי נחשף לחומר כימי שגרם לנשירת כל שיערו והוכר כנכה צה"ל.לימד בבית הספר הממלכתי דתי "מורשה" בשכונת עמישב, ועסק בפעילות נוער במושב ברקת. תקופה קצרה התגורר בקריית הרצוג בבני ברק, ולבסוף ביהוד.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 החל בפעילות ציבורית בנושא ילדי תימן, לצורך כך הקים את עמותת "משכן אוהלים".
עסק במסירת שיעורי תורה לתלמידים החל משנת התשמ"ז, השיעורים עסקו בעיקר בענייני קבלה ואקטואליה (ופחות בענייני הלכה), מסביבו התקבצו תלמידים ומעריצים. הוא הקים ישיבה "עטרת זקנים - משכן דוד" שנדדה בין מספר ערים, ולבסוף שכנה בראשון לציון. משולם טען כי הוא נכדו ותלמידו של הרב חיים סינואני, ושקיבל הסמכה לרבנות מהרב שלמה קורח.
בשנת 1989 עלה עם חסידיו למערת המכפלה. הם נכנסו לאגף המוסלמי של המערה כשהם נועלים נעליים ותוקפים אזרחים ערבים ואנשי וקף, ואף הואשמו בתקיפת חייל ישראלי. דובר צה"ל אישר כי האירוע קרה, אך טען כי חייל צה"ל לא הותקף.
בשנת 1991 צעיר ירה בירכו של משולם, לאחר שהרב ניסה להשכין שלום בית בין הצעיר לבין אמו.
עוזי משולם נפטר ב-21 ביוני 2013, בגיל 60, ונטמן בבית העלמין ביהוד, סמוך לרב סינוואני.
פרשת ההתבצרות בביתו
משולם עמד במרכזה של פרשה שהחלה בפסח 1994. באותה עת הפיץ משולם עלונים בנושא "חטיפת ילדי תימן, מזרח ובלקן", שבהם השווה, בין היתר, את נושא ילדי תימן החטופים למעשי הנאצים בתקופת השואה וטען כי אלפי ילדים של "עולי תימן, מזרח ובלקן" נמכרו לארצות הברית לצורך ניסויים בנוסח ד"ר מנגלה. סכסוך מקומי עם קבלן ביוב, שלטענת משולם היה פרובוקציה ממסדית מתוכננת, הוביל להתערבות המשטרה. חסידיו ביצרו את ביתו בשקי חול ואבנים, תוך שהם מתחמשים בנשק, בתביעה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקר היעלמות הילדים. כוחות רבים של משטרה, צלפים ויס"מ כיתרו את הבית במשך שבועות ארוכים. ב-10 במאי, בשעה 03:00 לפנות בוקר, יצא משולם מביתו לצורך פגישה עם מפכ"ל המשטרה דאז, אסף חפץ, שהבטיח לו כי אם יבוא לפגישה זו לא ייפגע ויוכל לשוב לביתו. חפץ הפר את ההבטחה משום שחשש לדבריו לחיי אדם בשני הצדדים, ומשולם נעצר. באותה עת פרצו שוטרים אל הבית. לדברי השוטרים נפתחה עליהם אש מדויקת מהבית וכדי לנטרל אותה ירה צלף לעבר אחד היורים, שלמה אסולין, חייל בשירות סדיר בן 21 שערק מיחידתו ונהרג מהירי.
בדו״ח מצ״ח נכתב כי הקליע פגע באסולין בצוואר מאחור, בניגוד לדברי הצלף שירה בו. אסולין הוקלט קודם לכן במשא ומתן עם קצין משטרה, שבו אמר שאם יפרצו שוטרים לבית כוונתם להרוג או ליהרג. 11 מחסידיו של משולם נעצרו. במתחם נמצאו כעשרה רובים וכן אקדחים, רימונים ובקבוקי תבערה. כל החסידים שוחררו למעט אחד – נתן שיפריס.
חסידי משולם הורשעו בשורה של עבירות: קשירת קשר לביצוע פשע, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו, ניסיון לחבלה בכוונה מחמירה, איומים, סיכון חיי אדם במזיד וייצור נשק שלא כדין. הם נידונו לתקופות מאסר של בין 15 חודשים לחמש שנים. משולם עצמו הורשע במתן הוראה לזרוק בקבוקי תבערה על כוחות המשטרה ובשיבוש הליכי משפט. הוא נידון למאסר של 8 שנים אך זוכה מאחת העבירות ועונשו הופחת לשש שנים וחצי.
באוקטובר 1994 נורה איש שירות בתי הסוהר, רב כלאי בני אבירם מכלא ניצן, על ידי שניים מחסידי משולם, אך חייו ניצלו. השניים, יואב שעבי ואבנר סעיד, הורשעו ונידונו ל-16 שנות מאסר מתוכם ריצו בפועל 12.
בעקבות האירועים הוקמה בינואר 1995 ועדת כהן, ועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, יהודה כהן, לחקר פרשת היעלמם של ילדים מבין עולי תימן בשנים 1948–1954. הוועדה סיפקה הסברים לרבים ממקרי ההיעלמות ולא מצאה כל עדות לקונספירציה בעניינם, אך מספר תיקים עדיין נותרו פתוחים.
בינואר 1996 הועבר משולם לבית הסוהר שטה, מעט לאחר מכן חלה הרעה משמעותית במצבו הבריאותי והוא אושפז בבית חולים. חסידיו המשיכו למחות, אך המחאה הפומבית הלכה ודעכה. משולם שוחרר מהכלא בשנת 1999, לאחר שנשיא המדינה, עזר ויצמן ניכה מעונשו 7 חודשים ולאחר שריצה בפועל 5 שנים. תנאי השחרור אסרו עליו לעסוק בנושא ילדי תימן. מפאת מצבו הבריאותי הרופף היה מרותק למיטתו.
לאחר מותו
באפריל 2017 אמרה שרת המשפטים, איילת שקד, שמדינת ישראל עשתה עוול לעוזי משולם.
עמותת עמר"ם הפועלת למען הכרה בהיעלמות ילדי תימן דורשת גם לטהר את שמו.
בנובמבר 2018 הגישה השרה לשוויון חברתי, גילה גמליאל, בקשה לנשיא המדינה ראובן ריבלין לחנינה לאחר המוות. באוקטובר 2020 דחה ריבלין את הבקשה, לאור "חומרת המעשים שבגינם הורשע, ובמיוחד אחריותו לתקיפתם של כוחות המשטרה, ולסכנה לשלומם של תושבי הסביבה במהלך העימות".
בשנת 2015 הופק בערוץ 8 תיעודי שיצרו אייל בלחסן ונועם שיזף "משולם". הסרט עוסק בפעילות הרב משולם וחסידיו, ומלווה בקטעי וידאו והקלטות מאירוע ההתבצרות משנת 1994.
במאי 2022 שודרה בכאן 11 סדרת דוקו-דרמה על פרשיית ההתבצרות - "חידת משולם". הסדרה מלווה בשחזור האירועים בשילוב עדויות, ראיונות וקטעי וידאו מאירוע ההתבצרות, הכולל שילוב שחקנים המשחזרים את כל תהליך ההתבצרות של משולם וחסידיו, ומה שקדם לה.
אביבה ברושי
אביבה ברושי (נולדה ב-11 ביולי 1934) היא מתרגמת, עורכת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
ספרה הראשון, "איש ומעגלו" (פרס ברש תשי"ז), ראה אור בהיותה בת עשרים וזכה לביקורת אוהדת כיצירת נעורים מבטיחה. סמוך לאחריו זכה קובץ שיריה בפרס אנה פרנק מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בה למדה. בשנת 1958 נישאה לפסנתרן שאול בן-אז"ר, וילדה את בתה הבכורה, דפנה. המשפחה חיה זמן-מה בקיבוץ נען ולאחר מכן עברה לירושלים, שם עבדה אביבה כעורכת לשון באנציקלופדיה החינוכית (מוסד ביאליק); וכעורכת ב"פנקס הקהילות" (הוצאת יד ושם; פרס ישראל תשל"ג, 1973); עם תום לימודיה הועסקה כמרצה במכינה האקדמית של אוניברסיטת תל אביב וכעוזרת מחקר במכון כץ לחקר הספרות (1971-1961). באותן שנים נולדו שני בנים נוספים: ניב, מוזיקאי, ונועם, שחקן ובמאי תיאטרון.
בשנת 1971 יצאה אביבה עם משפחתה לשליחות באורוגוואי מטעם הסוכנות היהודית. שם עסקה בפעילות ציבורית ענפה, הרצתה על תרבות ישראלית וערכה "פינה עברית" בעיתונות המקומית וברדיו. היא השתלמה בשפה הספרדית והחלה ללקט מיתוסים ולתרגם סיפורים מהמורשת האינדיאנית. באורוגוואי ובארגנטינה ראו אור שני ספרים נוספים פרי עטה: "שירים פשוטים" (פרס אנה פרנק לשירה, 1973) ולקט הסיפורים "המבוך" (1974) וכמה מסיפוריה תורגמו לספרדית ופורסמו בכתבי עת מקומיים. באותה שנה נולד בן הזקונים תומר, כיום במאי סרטים ואיש יחסי ציבור.
עם חזרתם ארצה ב-1976 עבדה ברושי כעורכת, מביאה לדפוס ומתרגמת בהוצאות ספרים שונות; כמעצבת חוברות לימוד לאוניברסיטה הפתוחה (1984-1977); וכעורכת כתב-העת "מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים" מטעם מכון דייוויס, האוניברסיטה העברית בירושלים (עד 1990). מאוחר יותר עברה לגור בצפת, בגפה.
בשנים 1991-1990 זכתה לחופשת יצירה, ככלת פרס ראש הממשלה למתרגמים, ובפרס אקו"ם בעילום שם על ספרה קצה החוט (ליידי X). בשנים 1997-1996 השתלמה באוניברסיטה של מקסיקו (במסגרת חילופי תרבות מקסיקו-ישראל) והעמיקה את מחקרה בתרבות האינדיאנית, בהשוואה עם מוטיבים מסוימים בתרבויות ישראל והעמים. על עבודתה זו הוענק לה התואר ד"ר לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז חזרתה ממקסיקו היא מרצה לספרות ולתרבות משווה במכללת צפת ומכללת עמק יזרעאל.
ברושי היא אם לארבעה.
מריה הו
מריה הו (באנגלית: Maria Ho; נולדה ב-6 במרץ 1983) היא שחקנית, מנחה ופרשנית פוקר טאיוואנית-אמריקאית אשר נבחרה להיכל התהילה של הפוקר לנשים ב-2018.
ביוגרפיה
הו מופיעה רבות כמנחה ופרשנית במשחקים וטורנירים שונים. היא הנחתה את תוכנית "The Final Table" ב-CBS Sports השתתפה בסיקורי אליפות העולם בפוקר של ESPN, והיא שדרנית קבועה בתוכניות שונות ברשת PokerGo. ב-2019 זכתה בתואר מנחת השנה ב-Global Poker Awards, ושנה לאחר מכן הייתה מועמדת שוב.
ב-2018 נכנסה הו להיכל התהילה של הפוקר לנשים, בשנה הראשונה בה היא הייתה זכאית להיכנס אליו.
נכון לנובמבר 2022, הו זכתה בסך של כ-4.4 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
מחלבה
מחלבות ביתיות היו קיימות בחברה האנושית עם המעבר לחברה חקלאית. בדרך כלל, תוצרי המחלבה היו מיועדים לצריכה מקומית והחיות שימשו למספר מטרות (עבודה בשדה, ייצור חלב, שימוש בבשר ובעור). החליבה הייתה ידנית וגודל העדר היה קטן מספיק, כך שכולו יוכל להיחלב במהלך שעה אחת, בדרך כלל כ-10 פרות על כל אדם שיחלוב אותן.
עם תהליך התיעוש, עבר גם תהליך החליבה וגם תהליכי הייצור מיכון וצמיחה. המחלבות הפכו למרכזים אזוריים (ולעיתים על-אזוריים). גודלן של מחלבות יכול לנוע בין מספר מועסקים מצומצם ("מחלבת בוטיק") למפעלי ענק כדוגמת מחלבות חברת "תנובה". גודל המפעל קשור גם לרמת המיכון. בעוד שמחלבות קטנות רבות מייצרות מוצרי חלב וחלב בעבודת יד (או כזו המשולבת בשימוש במכונות); ייצור מוצרי החלב במחלבות תעשייתיות גדולות מותנה בשימוש במכונות. לכן המחלבה היא מתקן נפרד מהרפת או הדיר שבהם נחלב החלב.
מחלבות בישראל
בישראל שולטות בענף החלב ומוצריו שלש מחלבות גדולות: תנובה, שטראוס וטרה. ענף המחלבות אינו תחרותי: השוק מאוד מפוקח וקטן, מאופיין בריכוזיות גבוהה ביותר, ובהתבדלות בין החברות לגבי סוג המוצרים בהם כל אחת מתמחה. על פי ממצאי דו"ח חברת הייעוץ שייעצה לוועדת המזון, נתח השוק של שלושת השחקנים הגדולים בענף המחלבות עומד על 90%.
שלוש היצרניות הגדולות קולטות כ-96% מהחלב הגולמי:
הערות שוליים
Pieninė
The Dutchess
The Dutchess (בעברית: הדוכסית) הוא אלבום הבכורה של הזמרת פרגי. האלבום יצא לאור ב-19 בספטמבר 2006. את האלבום הפיק חברה ללהקת הבלאק אייד פיז, וויל. אי .אם, בחברת התקליטים הפרטית שלו. וויל, ושאר חברי להקת הבלאק אייד פיז, מופיעים במספר שירים מהאלבום, וגם בקליפ לשיר "London Bridge", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי תוך 3 שבועות. השיר גם הצליח להגיע לרשימת 5 הגדולים באמריקה ובמצעד בבריטניה. האלבום מכר מעל 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם, מחציתם בארצות הברית. האלבום הביא עמו שלושה להיטים אשר כבשו את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, והזמרת הפכה לבין הזמרים היחידים בהיסטוריה שעשו זאת, כאשר השירים שהגיעו לפסגת המצעד הם: "London Bridge", ו- "Glamorous", ו-"Big Girls Don't Cry".
רפיק אל-חרירי
רפיק בהאא א-דין אל-חרירי (בערבית: رفيق بهاء الدين الحريري; 1 בנובמבר 1944 – 14 בפברואר 2005) היה פוליטיקאי לבנוני, כיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 1992–1998 ו-2000–2004. נרצח כארבעה חודשים לאחר שהתפטר מכהונתו כראש ממשלה.
קורות חייו
נולד למשפחת איכרים סונית בעיר צידון שבלבנון. רכש את השכלתו באוניברסיטה האמריקנית בביירות. לאחר מכן החל את דרכו העסקית כרואה חשבון בחברות בנייה גדולות. חרירי עשה את הונו בערב הסעודית לאחר שבפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון קיבל הצעה עסקית מגורמים בערב הסעודית. הוא החל מיד ליצור קשרים קרובים עם משפחת המלוכה והחל ליזום תוכניות פיתוח רבות הכוללת בניית ארמונות מלוכה, מסגדים וקניונים. בנוסף החל בשיקומה ובנייתה מחדש של לבנון לאחר מלחמת האזרחים. עד מהרה הפך לטייקון בנייה עד שהמגזין "פורבס" דירג אותו ברשימת 100 עשירי העולם עם הון מוערך של 11.3 מיליארד דולר. הוא אף קיבל אזרחות סעודית בשנת 1978.
בנוסף לעסקי הנדל"ן חרירי היה טייקון תקשורת שבבעלותו מספר תחנות רדיו בלבנון ובצרפת, תחנת טלוויזיה ועיתון יומי מצליח בלבנון שכולם היו תחת המותג "אלמוסתקבל" (העתיד). חרירי כיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 1992–1998 ו-2000–2004. הוא התפטר ב-20 באוקטובר 2004 על רקע חילוקי דעות עם ממשלת סוריה, ובמקומו מונה עמר כראמי.
בזמן כהונתו של אל-חרירי כראש ממשלה הכריז כי הערבים קיבלו החלטה אסטרטגית להגיע לשלום עם ישראל בתנאי שהיא תיסוג מהשטחים. בתקופתו נוהל המשא ומתן על החזרת החטופים משנת 2000, וכן החלה שאיבת מי הווזאני.
חרירי שלט בחברת הבנייה הענקית "סולידר" ובמספר תחנות רדיו וטלוויזיה.
פעילויותיו היו רבות מספור. בין הבולטות שבהן:
חרירי ספג ביקורת בלבנון בשל העובדה כי מרבית הפרויקטים ניתנו לחברות בבעלותו וזאת אף על פי שתרם כסף רב לתושבי לבנון והשקיע במדינה בתקופה שבה לא היו משקיעים רבים שרצו לעשות כן.
בחודש ספטמבר 2004 זכה בפרס האו"ם על שיקום לבנון.
בעת המשבר הפוליטי סביב הארכת כהונתו של הנשיא אמיל לאחוד התפטר חרירי מתפקיד ראש הממשלה בעקבות לחץ סורי ואמר: "אני הגשתי את התפטרותי מהממשלה, ולא אהיה מועמד לעמוד בראשות הממשלה (הבאה)".
הרצח והשלכותיו
ב-14 בפברואר 2005 נהרג חרירי יחד עם לפחות שמונה ממאבטחיו כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו, בעת שחלפה בסמוך למלון סנט ג'ורג' בביירות. בפיצוץ נהרג גם באסל פליהאן, לשעבר שר האוצר הלבנוני. את האחריות לפעולה קיבל על עצמו ארגון "הישועה והג'האד בסוריה", גוף זניח המסונף לאל-קאעידה, ואולם הציבור הלבנוני והתקשורת הבינלאומית הפנו את האצבע המאשימה אל סוריה. בחוצות ביירות נערכו הפגנות של האופוזיציה האנטי-סורית כנגד הנוכחות הסורית בלבנון. ב-28 בפברואר 2005, שבועיים לאחר הרצח, התפטרה הממשלה הלבנונית. לראשונה בעולם הערבי נפלה ממשלה בעקבות הפגנה בלתי אלימה.
ב-22 ביוני 2005 שונה שמו של נמל התעופה הבינלאומי ביירות לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכרו של אל-חרירי.
סעד אל-חרירי, בנו של רפיק, החל לעסוק בפוליטיקה לאחר רצח אביו והפך למנהיג הרוב בפרלמנט הלבנוני. בשנת 2009 זכתה מפלגתו ברוב בבחירות שנערכו במדינה.
ביוני 2011 קיבל התובע הכללי בלבנון ארבעה כתבי אישום שהועברו מבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. בתגובה פרסם התובע צווי מעצר כנגד ארבעה פעילי חזבאללה.
מחוז גרנדה
גאוגרפיה
כיום מחוז גרנדה הוא אחד משמונת המחוזות (הפרוביציות או פרובינקיות) המרכיבים את הקהילה העצמאית אנדלוסיה, בדרום ספרד, שבעברה הייתה אל-אנדלוס, היא ספרד המוסלמית. בירת המחוז כיום היא העיר גרנדה, ועל שמה המחוז. משמעות השם: רימון.
הרי סיירה נוודה נספחים למחוז גם הם, והמחוז מכיל את ההר הגבוה ביותר בחצי האי האיברי, הר מולחצן Mulhacén המתנשא לגובה 3,479 מטרים. (לשם השוואה, מצפה שלגים, הוא החרמון הישראל הוא רק 2,236 מטרים, ושיא החרמון בסוריה הוא 2,814. הר מולחצן גבוה מהחרמון הישראלי ביותר מחצי גובה החרמון).
במחוז גרנדה אתרי תיירות רבים, עם שאריות יהודיות ואחרות מתקופת השלטון המוּרי המוסלמי, בערים קורדובה וגרנדה.