cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסופוטמיה שתיקת הכוכבים
תרבויות
הפיתגוראים מאמינים בתורת העל מיתרים וכן שקיים סדר במרחב ובוויברציות של המרחב אותו ניתן לתרגם לצלילים ולמגנגינות. תחנת החלל בה מתרחשת עיקר העלילה נקרת "סאמוס" (על שם מקום הולדתו של פיתגורס) והיא מוקפת במיתרים קוסמיים מלאכותיים. הצוות בסמוס מבין את המבנה הפיזיקאלי של חומרים דרך טכנולוגיה מתוחכמת שמעבדת את המבנה לצלילים, כך שחלק גדול מהידע המדעי שלהם מתורגם לידע במוזיקה. לפיתגוראים מכונה אלכימאית המסוגלת להפוך אבק קוסמי לכל חומר שהמבנה הפיזיקאלי שלו פוענח על ידם, וכדי לדמות את תוצאות ההתמרה נכתבה תוכנה בשם "המדמה". ישנם עוד תרבויות שמוזכרות בספר כחלק מהחברה האתאיסטית כמו: הציניקנים, ההומוניסטים והאקזיסטנציאליסטים אבל אין להם תיאור רב בספר או דמיות שתיצג אותם.
עלילה
בשומר: מרפא שֶמֶן בשם "אאו" בוחר כשוליה את רוחא, עבד אשר נדון למוות על סיועו לבריחת עבד אחר. לאחר הצלחתם בריפוי מספר חולים, ולאחר שהגנו על וזיר המלך ממזימותיו של הסריס, נקראים רוחא ואאו לרפא את בנו של מלך שומר שנראה כי שד אחז בו.
בעתיד: אלמוני המגיע לתחנת החלל הפיתגוראית "סאמוס" מערער את אמונתם של שני פיתגוראים, תאלס, האחראי לביטחון התחנה, וסופיה, מנהלת התחנה. תאלס וסופיה המאוהבים, אך מתכחשים לרגשותיהם, מבולבלים משאלות הזר ותובנותיו. המפגש ביניהם (הזר סובל משכחה המכונה אמנזיית חלל) מבלבל אותם, גורם להם לחשוף את רגשותיהם ולפתח מערכת יחסים, בניגוד למחויבותם המקצועית ולמסורת לה הם שייכים.
בהמשך נזכר הזר בזהותו. הוא אנוש, מומחה תודעה סוקרטי (מעיין פסיכולוג) ששכח את זהותו במכוון. כך בא לתחנה נטול דעות קדומות כדי שיוכל לערער את אמונתם המוחלטת של יושבי התחנה. אנוש נשלח על ידי דיוטימה, שרת ההגנה האתאיסטית (ובסיועו של סין, גנוסטי מורד) להתריע ליושבי התחנה על תקיפה גנוסטיץ מתוכננת. תקיפה זו נועדה להשיג את המעבד האלכימאי שברשותם ולאחריה יוכלו הגנוסטים להשמיד את כל החומר הפיזי בגלקסיה וכך להגשים את יעודם. לאחר שחשף בפני סופיה ותאלס את זהותו, אנוש מלמד את סופיה בשבוע שנותר עד לפלישה הגנוסטית, איך להשפיע דרך השריון הנפשי של הגנוסטים (כשם שהשפיע על סופיה ותאלס) כך שיפסיקו להאמין בעקרון האיון. לאחר הגעת הגנוסטים, מראה סופיה ל"עשן", לוחם גנוסטי מהולל שירד לסיפון למטרת ריגול, כי עקרון האיון נועד לפצותו על אובדן אמו ומשפחתו שחווה בילדותו, ובעזרת המדמה הם מצליחים לסתור את השפעת שטיפת המוח הגנוסטית. עשן אינו רוצה עוד לאיין את העולם ומתחיל לראות את הקיום הרוחני הגנוסטי ביש. כאשר מגיע מנהיג הגנוסטים "אמת" ומגלה את בגידת עשן, הוא מתכונן להרוג את יושבי התחנה אך נאלץ לדחות זאת עקב דרישת סופיה לעמוד במבחן הדם.
אביה של סופיה, מדען פיתגוראי שנסע לכדור הארץ ונשבה על ידי הגנוסטים נכשל במבחן הדם, וכשלונו הוביל למותו. סופיה, שמפגשה עם אנוש סייע לה להשתחרר מכבלי אמונתה, מסיימת אותו ללא הפגנת שום גועל או רחמים. כעת, כגנוסטית, זכותה לשאת דברים לכל צי המלחמה הצופה בהשתלטות על התחנה. היא מנסה להראות להם שאין טעם בהשמדת היקום הפיזי. בין עשן לאמת קיימת מערכת יחסים חברית עמוקה מאוד ואמת בטוח כי עשן הוא ה"הפודה" (מנהיג דתי גנוסטי) במשך זמן רב.
הקשר בן שני הסיפורים:
בשומר העתיקה מגלים אאו ורוחא כי בן המלך מחזיק בתוכו "נשמה של עבד שד" מממלכת השדים. במהלך הטקס הם מצליחים לקרוא לאל האחראי על השדים ולבקש ממנו שירחם על עבדו. הוא נענה ובן המלך נרפא והמלך מחליט לשחרר חלק מהעבדים בממלכה ולשפר את מעמדם. רוחא ואאו כותבים את סיפורם על מגילה, בסופו של דבר מתברר כי זו היא המגילה המהווה את הבסיס למיתוס השומרי-גנוסטי עליו התבסס אדמאס. כתיבתם על פדייה מעבדות ועל גאולה עסקה למעשה בשד ובעבדים ששוחררו, אך הגנוסטיים פירשו זאת כהשמדת החומר הפיזי כולו.
שם הספר מתייחס לאמרתו של פיתגורס כי תנועת הכוכבים המושלמת משמיעה מוזיקה שמימית ולחוסר יכולתם של הגנוסטים לשמוע אותה.
על המחברים
יהודה ישראלי, פסיכולוג, פסיכואנליטיקאי ומומחה לתורת לאקאן, מציג את תובנותיו באמצעות הדמות הסוקרטית הראשית, "אנוש". מספריו הקודמים: "הפילוסופיה והפסיכואנליזה של ז'אק לאקאן" דניאל אפרתי, יהודה ישראלי, אוניברסיטה משודרת, הוצאת משרד הביטחון, 2007. ואילו דור רווה הוא מנהל תוכן בחברה פרטית.
רועי ילין
רועי ילין (נולד ב-11 בספטמבר 1981) הוא קיאקיסט ישראלי, חבר באגודת הספורט של הפועל תל אביב.
רועי היה חלק ממשלחות ישראל לאולימפיאדת סידני (2000), בה הגיע למקום ה-13 בקיאק זוגי למרחק 1,000 מטרים, יחד עם רמי צור, ובאולימפיאדת אתונה (2004) הגיע לגמר בקיאק יחיד למרחק 1,000 מטר, וסיים במקום התשיעי. רועי ילין סיים במקום ה-8 באליפות אירופה בקיאקים שהתקיימה במאי 2008 בקטגוריית יחיד למרחק 1,000 מטר.
אדיסון (ניו ג'רזי)
אדיסון (באנגלית: Edison) היא עיר הממוקמת במרכז מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית ומהווה חלק ממטרופולין העיר ניו יורק. בשנת 2020 התגוררו בעיר כ-107,588 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בניו ג'רזי (זאת בהשוואה למקום החמישי בשנת 2010).
שמה המקורי של העיר היה בעבר עיירת ראריטן אשר הוקמה והוכרזה ב-17 במרץ 1870. שם העיירה נבע משם אחד השבטים הילידיים באזור. השם שונה רשמית ל"אדיסון" ב-10 בנובמבר 1954, על שמו של הממציא תומאס אדיסון, שאחת ממעבודתיו פעלה באזור.
היסטוריה
התושבים המוקדמים ביותר באזור היו השבט הלנאפי. ההתיישבות האירופאית באזור החלה במאה ה-17.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוקם בסמוך לעיר מפעל לעיבוד כימיקלים נדיפים. בשנת 1924 חלקים מהמפעל התפוצצו וגרמו לשריפה. באסון זה נהרגו 20 אנשים ונהרסו כמה קילומטרים רבועים מהעיירה.
בתחילת המאה ה-21 אדיסון הייתה אחת מהערים הצומחות ביותר בניו ג'רזי. במפקד האוכלוסין הלאומי משנת 2000, אדיסון הייתה העיר החמישית המאוכלסת ביותר במדינה, לאחר הערים ניוארק, ג'רזי סיטי, פטרסון ואליזבת.
כיום מתגוררים באדיסון תושבים רבים ממעמד הביניים, וחיות בה למעלה מ-75 קהילות אתניות. באדיסון אף יש קהילה יהודית גדולה עם מספר בתי כנסת. בנוסף על כך, ישנה גם קהילה הודית צומחת ומספר מקדשים המשרתים את הצרכים הדתיים של הקהילה.
דמוגרפיה
אדיסון נחשבת למרכז משמעותי של אוכלוסייה אסייתית. במפקד האוכלוסין של 2010, 28.3% מתושבי אדיסון זיהו את עצמם כהודים-אמריקאים.
שלטון מקומי
מועצת העיר מורכבת משבעה נציגים וראש עיר הנבחרים אחת לארבע שנים. בשנים אי זוגיות 3–4 נציגים עומדים לבחירה, ביחד עם ראש העיר.
נציגות פדרלית, מדינתית ומחוזית
העיר אדיסון נמצאת במחוז הקונגרס השישי של ניו ג'רזי. מחוז זה מיוצג על ידי הדמוקרט פרנק פלון. נציגיה של אדיסון לרשות המחוקקת של ניו ג'רזי אף הם משתייכים למפלגה הדמוקרטית.
נכון למרץ 2011, היו בעיירה אדיסון רשומים בסך הכל 53,352 מצביעים לנשיאות. מתוכם 25,163 (47.2%) היו רשומים כדמוקרטים, 6,242 (11.7%) נרשמו כרפובליקנים ו-21,929 (41.1%) נרשמו לא השתייכו לאף מפלגה. בכל מערכות הבחירות לנשיאות בשנים 2004–2016 ניצח המועמד הדמוקרטי ברוב מוחלט.
פורטוגל והשואה
פורטוגל הייתה באופן רשמי מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. פורטוגל נשלטה על ידי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר שבתקופתו שלטונו פורטוגל לא הושפעה באופן משמעותי מהאנטישמיות בקרב מדינות הציר והייתה אהודה יותר בקרב בעלות הברית מאשר ספרד הפרנקואיסטית השכנה שהייתה יותר קרובה למדינות הציר אך הייתה אף היא נייטרלית באופן רשמי במהלך המלחמה.
הפלישות הגרמניות למדינות רבות באירופה הביאה להגעה של מספר ניכר של פליטים, כולל כמה יהודים, לפורטוגל ב-1939 וב-1940. מחשש להשלכות כלכליות ופוליטיות החמיר משטר סלזאר את חוקי ההגירה והקשה את התנאים שאיפשרו הנפקת אשרות מעבר ליהודים על ידי פורטוגל בנובמבר 1939.
על אף התנגדות הממשל הפורטוגלי, היו בכירים רבים שעברו על החוקים והמשיכו להנפיק אשרות ליהודים שרצו לברוח לפורטוגל. העיקרי שבהם היה ארישטידש דה סוזה מנדש, שהיה הקונסול של פורטוגל בבורדו שבצרפת. סוזה מנדש הציל מספר גדול מאוד של פליטים, מתוכם בין 60,000 ל-80,000 יהודים שחלקם הקטן השתקעו בפורטוגל והשאר עברו לארצות הברית ואמריקה הלטינית. עיריית ליסבון אף הרשתה למספר ארגוני סיוע יהודים להקים משרדים בשטחה.
משטר סלזאר היה מודע ברוב המקרים לסכנה הנשקפת ליהודים במדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי ונקט כמה צעדים להחזרת יהודים עם אזרחות פורטוגלית מצרפת של וישי ומהמדינה ההלנית. לעומת זאת, יוזמה של הכלכלן הפורטוגזי משה בן-שבת אמזאלג להצלת יהודים ספרדים שהתגוררו בהולנד נכשלה.
רקע
פורטוגל נשלטה מ-1933 על ידי משטר פוליטי אוטוריטרי בשם "אסטדו נובו" (שהייתה ידועה גם כרפובליקה הפורטוגזית השנייה) בהנהגת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. פורטוגל נשארה נייטרלית לאורך כל מלחמת כל מלחמת העולם השנייה, פורטוגל הייתה אהודה יותר בקרב בעלות הברית מאשר המדינה הספרדית שהייתה אף היא נייטרלית אך תמכה אידאולוגיית בגרמניה הנאצית ולכן הייתה מנודה מספר שנים לאחר המלחמה. שלטונו של סלזאר היה חריג בקרב דיקטטורות אירופאיות מאחר שלא שילב באופן מפורש אנטישמיות באידאולוגיה שלו. סלזאר סבר כי האידאולוגיה הנאצית הגזענית אינו עולה בקנה אחד עם הקתוליות והלאומיות הפורטוגזית. עקב הצנזורה הממשלתית על העיתונים, הציבור הפורטוגזי לא היה מעודכן לגבי היקף ואופי המדיניות האנטישמית הנאצית.
למרות זאת, הקהילה היהודית במדינה נותרה זעירה ולא עלתה על 1,000 לפני פרוץ המלחמה. פורטוגל נותרה ברובה לא מפותחת וחקלאית לאורך כל התקופה ובניגוד למדינות רבות אחרות, לא חוותה הגירה משמעותית של יהודים גרמנים או יהודים ממזרח אירופה שעברו אליה במהלך התקופה שבין המלחמות. זו גם הייתה אחת הסיבות לכך שפורטוגל לא השתתפה בועידת אוויאן אותו יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט במטרה לפתור את בעיית הפליטים היהודים שברחו מגרמניה הנאצית.
מדיניות הפליטים
צרפת ובריטניה הכריזו על גרמניה בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. מדינות רבות באירופה סגרו את גבולותיהן מחשש לכך שקבוצות פליטים רבים ייכנסו למדינה. בהיעדר חלופות, ניסו מהגרים רבים להגיע למדינה שלישית דרך פורטוגל. בין ספטמבר לדצמבר 1939 נכנסו כ-9,000 פליטים. הממשל הפורטוגזי נאלץ לשנות את מדיניות ההגירה ואף פירק מספר כנופיות שזייפו דרכונים פורטוגזים לפליטים.
ב-11 בנובמבר 1939 שלחה ממשלת פורטוגל הוראות לכ-14 קונסולים שלה באירופה ובו תיארה פליטים שמשטרת המעקב וההגנה ההגנה הממלכתית החשיבה כ"מסכונים", בהם "זרים, בעלי חוסר אזרחות, אזרחים רוסים, בעלי דרכון ננסן או יהודים שגורשו ממדינותיהם" שאסור להנפיק להם אשרות ללא אישור מוקדם ממשרד החוץ.
למרות טענות לאפליה, רבים טענו כי המשטר הפורטוגזי לא הבין בין יהודים ללא יהודים אלא בין יהודים זרים עשירים ומבוססים כלכלית ליהודים עניים. כמו כן, טענות רבות היו שהמשטר חשש מהשפעה זרה על המדינה ובפרט, מהגעתם של יהודים קומוניסטים שנמלטו מגרמניה.
הפלישה הגרמנית וכיבוש צרפת
בין מאי ליוני 1940 התחרשה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בה כבשה את גרמניה את כל צרפת. בניגוד להוראות שניתנו לו, קונסול פורטוגל בבורדו, ארישטידש דה סוזה מנדש הנפיק ביוזמתו כ-30,000 אשרות מעבר לפליטים, בהם יהודים רבים. עם זאת ב-23 ביוני שגריר פורטוגל בספרד הגיע אל מעבר הגבול ופגש את סוזה מנדש. הוא דיווח לממשלתו כי סוזה מנדש נוהג "כאדם מופרע". סוזה מנדש נשאר ברחובות אנדה על מנת להמשיך לעזור לפליטים עד 26 ביוני, אז נכנסו הגרמנים לבאיון. כשחזר לבורדו, מצא את מברקו של סלזר מ-24 ביוני בו נמסר לו כי משרתו נשללה ממנו וכי עליו לעזוב את צרפת. סוזה מנדש התעלם מכך. הגרמנים כבשו את בורדו ב-27 ביוני וסוזה מנדש המשיך לעזור לפליטים, ואף הנפיק דרכונים פורטוגלים כדי למנוע גירושם של פליטים למחנות ריכוז. בשל כך קיבל שוב פקודה מליסבון לעזוב, אך השתהה בצרפת עד ל-8 ביולי. בסופו של דבר הוא נשפט על מעשיו וסיים את חייו לאחר המלחמה עני וחסר כל.
ב-26 ביוני 1940, ארבעה ימים לאר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת אישר לסלזאר לאנשי הסניף הצרפתי של הארגון היהודי-אמריקאי, היאס להעביר את משרדיהם הראשיים מפריז לליסבון. ארגונים נוספים כמו הג'וינט והקונגרס היהודי העולמי קיבלו אישור לפעול מליסבון.
מספר הפליטים שעברו בפורטוגל במהלך המלחמה נע בין כמה מאות אלפים למיליון, אך היהודים היוו רק חלק קטן ממספר זה. במהלך המלחמה כולה, ההערכה היא שכ-60,000 עד 80,000 פליטים יהודים עברו דרך פורטוגל בדרכם לארצות הברית, אמריקה הלטינית ומדינות נוספות.
מודעות ותגובה לשואה
לאחר תחילת מבצע ברברוסה בו פלשו הגרמנים לברית המועצות החו גורמים גרמנים לפעול למניעת בריחת יהודים מאירופה על מנת שבמקום שיברחו, יוכלו הגרמנים לתפוס אותם ולרצוח אותם (כחלק מהפתרון הסופי). ביולי 1942 שאלו אנשי המשרד הראשי לביטחון הרייך את הדיפלומטים הגרמנים בליסבון האם יש דרך למנוע הגירה של יהודים דרך פורטוגל. בספטמבר של אותה השנה, ייעץ הקונסול הגרמני בליסבון למשרד החוץ הגרמני שאין טעם לבקש ממשלת פורטוגל להסגיר את היהודים שמוצאם מגרמניה או משטחים שנכבשו על ידי גרמניה כי הממשל הפורטוגזי יסרב בטענה כי מדובר בסוגיה הומניטרית. השלטונות הפורטוגזים כלל לא היו מודעים באותה תקופה לדיונים בין הגרמנים.
החזרת יהודי פורטוגל
בפברואר 1953, הודיעו השלטונות הנאצים לפורטוגזים כי יהודי פורטוגל המתגוררים בשטחים שכבשו הגרמנים באירופה לא ייהנו ממעמד מוגן ונתנו להם חלון זמנים קצר להחזירם לפורטוגל. באופן כלל, המשטר הפורטוגזי היה מוכן לסייע למספר קטן של יהודים שנחשבו בעיניהם ל"פורטוגזים" אך בסופו של דבר הממשל הגן על מספר קטן מאוד של יהודים מתוך אלו שביקשו עזרה (כ-137 יהודים ספרדים ממוצר פורטוגזי הוחזרו מצרפת של וישי בין 1943 ל-1944), כ-19 יהודים פורטוגזים הוחזרו מסלוניקי.
ב-1943 אמזאלג הקים משלחת הצלה ליהודי אירופה. ביחד עם פרנסיסקו דה פאולה לייטה פינטו, המנהל הכללי של קו רכבת שהפועל מפיגיירה דה פוש לגבול ספרד-פורטוגל. הם ארגנו מספר רכבות שהביאו פליטים (בהם יהודים רבים) מברלין וערים אחרות בגרמניה לפורטוגל.
בעקבות הפלישה הגרמנית להונגריה, שבעבר הייתה בעלת ברית גרמנית ואף הייתה חלק ממדינות הציר, סלזאר החזיר את השגריר הפורטוגלי והשאיר את קרלוס דה ליז-טקסיירה ברנקוויניו כממונה על היחסים. ברנקוויניו הנפיק דרכונים לכ-1,000 יהודים הונגרים באישור סלזאר. בסופו של דבר, ברנקוויניו חזר לליסבון בסוף אוקטובר 1944. המקרה של ברנקוויניו היה פחות מפורסם מהמקרה של סוזה מנדש, ככל הנראה בגלל שהדבר בוצע באישורו של סלזאר ולא כחלק ממאבק של שגריר פשוט ב"עריץ".
טענות לקבלת זהב גנוב מגרמניה
פורטוגל ייצאה עפרות טונגסטן לגרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה. המתכת, ששימשה להקשחת פלדה המשמשת לחימוש, נקנתה בתחילה באסקודו, אך סלזאר התעקש מאוחר יותר שהתשלום יתבצע בזהב על רקע החששות בבנקו דה פורטוגל שהמשטר הגרמני משתמש במטבע מזויף.
המשרד לשירותים אסטרטגיים העריך כי ממשלת פורטוגל קיבלה בסך הכל מהגרמנים כ-400 טון זהב, יותר זהב מכל הזהב שקיבלו שותפות הסחר של גרמניה באותה תקופה. שגריר בריטניה בפורטוגל, רונלד קמפבל אמר לסלזאר כי חלק ניכר מהזהב הגיע מ"מקור שנוי במחלוקת" אך סלזאר התעלם מטענה זו. ב-1998 טענה ארצות הברית כי חלק גדול מהזהב שניתן לפורטוגל נגנב מקורבנות השואה על ידי הרשויות בגרמניה. שנה לאחר מכן, הוחלט להקים ועידת חקירה בראשות מריו סוארש בה בדקו את הטענות האלו. הוועדה הגיעה למסקנה כי ממשלת פורטוגל לא ידעה על מקורו של הזהב בזמן קבלתו ולפיכך לא הייתה סיבה שעל פורטוגל לפצות את ניצולי השואה.
בדצמבר 2019 הצטרפה פורטוגל לכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה. המוזיאון הראשון של פורטוגל המוקדש לשואה נפתח בפורטו בפברואר 2021.
מת לחיות 3
מת לחיות 3 (באנגלית: Die Hard: With a Vengeance) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1995 בכיכובם של ברוס ויליס, המגלם את השוטר ג'ון מקליין, סמואל ל. ג'קסון, המגלם את זוס קרבר וג'רמי איירונס, המגלם את הנבל התורן, סיימון גרובר.
זהו הסרט השלישי בסדרת "מת לחיות". כמו בקודמיו, עלילת הסרט מתמקדת בעימות של מק'ליין עם פושע מתוחכם. סרט זה שונה מקודמיו שכן הפעם זירת העימות משתרעת על פני עיר שלמה, שלא כמו בסרטים הקודמים, שם היו אלו שדה תעופה וגורד שחקים.
עלילה
הסרט מתרכז בג'ון מקליין, שנשלח לעבור סדרת משימות אותן מטיל עליו טרוריסט מסוכן העונה לשם סיימון המאיים לפוצץ פצצות ברחבי ניו יורק אם לא יעשה כדבריו.
דרישתו הראשונה של הטרוריסט, המכנה עצמו סיימון (בהמשך מסתבר ששם משפחתו הוא גרובר) שמסתבר שהוא אח של האנס גרובר מהסרט הראשון והוא בא לנקום בג'ון שהרג אותו, היא שמק'ליין יגיע לרובע הארלם לבוש רק בתחתוניו ובשלט עם אמירה גזענית. כאשר חבריה השחורים של חבורת רחוב רואים את האדם הלבן בתחתוניו ועם שלטו הם מתחילים להקיף אותו ומאיימים על חייו. להצלתו של מק'ליין מגיע זוס (סמואל ל. ג'קסון), עובד בחנות חשמל קרובה, שמציל אותו מידי החבורה.
סיימון ממשיך להטיל על מק'ליין וזוס, בהם הוא רואה כצוות בלתי נפרד, משימות ומאיים לפוצץ פצצה באחד מבתי הספר בעיר אם לא יעמדו בהן. באחת המשימות הוא שולח אותם למירוץ נגד הזמן לתחנת הרכבת התחתית של ניו יורק, אך בדרך הצמד מתפצל ומק'ליין עולה לרכבת הנעה במטרה למצוא את הפצצה. מק'ליין מצליח למצוא את הפצצה וזוס עונה לצלצול הטלפון של סיימון, אך זה מחליט שהפיצול איננו חוקי מבחינתו ומפוצץ את הפצצה, שגורמת להרס רב באזור התחנה. מק'ליין עצמו לא נהרג מהפיצוץ שכן הצליח לזרוק את הפצצה מהרכבת הנעה לפני כן.
בעוד שמק'ליין וזוס ממשיכים במרדפים אחרי המשימות אנו מתוודעים לסיימון עצמו ולצוותו, אשר למעשה מנצלים את הפיצוץ כדי לגנוב את מטען הזהב הגדול שנמצא בבנק הפדרלי בקרבת תחנת הרכבת. צוות הטרוריסטים משתלט על הבנק ומתחיל בהוצאת מטילי הזהב ושינועם לספינה בעזרת משאיות זבל.
רמי קמחי
רמי קמחי (נולד ב-1958) הוא מבקר תרבות, חוקר ספרות עברית, חוקר ויוצר קולנוע ופובליציסט.
מת לחיות 3
עלילה
מק'ליין וזוס מגלים את התרמית ודולקים בעקבות המשאיות, אך סיימון מצליח ללוכדם על הספינה. הצמד מגלה שסיימון מתכנן לפוצץ את הספינה כדי להטעות את רשויות החוק ולחשוב שהזהב טבע בפיצוץ כאשר למעשה הוא משנע אותו במשאיות צפונה, לעבר הגבול הקנדי. מק'ליין וזוס מצליחים להשתחרר מכלאם בספינה וקופצים ממנה שניות לפני שהיא מתפוצצת.
רמי קמחי
ביוגרפיה
רמי קמחי נולד בבנימינה. הוריו, דוברי לדינו, עלו לישראל ממצרים, אליה הגיעו הוריהם כמהגרים בשנות ה-20 של המאה ה-20 מירושלים (משפחת אביו) ומאיזמיר (משפחת אמו). אביו היה מורה לעברית ולאנגלית בתיכון של בנימינה עד לסגירתו. קמחי גדל בחולון, למד בבית הספר היסודי ביאליק ובתיכון מיטראני והיה חניך תנועת הנוער העובד והלומד, יצא במסגרתה לנח"ל ושימש בה בתפקידים שונים. בתפקידו האחרון היה רכז קן רמתיים.
בתקופת שידורי הניסיון של ערוץ 2, יצר וביים קמחי את אחת התוכניות הראשונות של הערוץ "מסיבת ריקודים עם אילן בן שחר" (1989-90). בהמשך, בשנים 1989–1992, שימש כבמאי בית (אולפן) באולפני הכבלים. במהלך שנות המילואים שלו ביחידת ההסרטה של אגף המודיעין כתב וביים עשרות סרטי הדרכה.
מת לחיות 3
עלילה
בעזרת צירוף מקרים מק'ליין מצליח לברר את מקום המפגש האחרון של צוות הגנבים-טרוריסטים לפני חציית הגבול לקנדה ובראש צוות משטרתי מצליח ללכוד את הפושעים, לאחר שמק'ליין מפוצץ את מסוקו של סיימון והורג אותו ושניים מאנשיו.
רמי קמחי
ביוגרפיה
הוא בעל תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, במסלול הפקה ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב. הוא בעל תואר DEA מהחוג לציוויליזציה יהודית של אוניברסיטת פריז. בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור מהמחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מישיגן, ארצות הברית. נושא התזה: "סרטי הבורקס ומקורותיהם בספרות יידיש קלאסית". הדוקטורט המתורגם לעברית ראה אור כספר בהוצאת רסלינג בשנת 2012.
קמחי הוא זוכה פרס דב סדן לספרות עברית לשנת 1993 על הצעת מחקר מצטיינת בנושא עיבודים מספרות לקולנוע. הוא זכה בפרס וולגין לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים על סרטו (בימוי, תסריט, הפקה) "חתונתה של גליה" (1986), ובפרס שרת התרבות ליצירה ברוח הציונות על סרטו (בימוי, תסריט, הפקה) "ליל הפתאים" (2015).
משמש כמרצה לקולנוע החל מ-1986. בשנים 1993–2005 לימד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2003–2008 לימד במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. בשנת 2014 לימד בתוכנית ללימודים יהודיים באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. כמו כן לימד במדרשה לאמנויות בית ברל, ובאוניברסיטה הפתוחה. בשנים 2005–2004 שימש ראש החוג לקולנוע במכללת הדסה, ירושלים.
בשנים 2009–2011 שימש ראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית ספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל. משנת 2009 ואילך הוא מרצה בכיר מומחה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל. ב-2020 מונה לפרופסור חבר שם.
קמחי הוא חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. פעיל בעמותת "עלה" לאמנות ישראלית, שמוציאה לאור את סדרת הספרים של "בימת קדם לספרות" ואת כתב העת "הכיוון מזרח", שקמחי היה ממייסדיו ומהכותבים הראשונים בו. הוא פעיל בעמותת הבוגרים של "איסף" – עמותה ישראלית לחינוך המעניקה מלגות לסטודנטים מוכשרים בעלי רקע סוציו אקונומי נמוך, ובבית לייוויק – בית עיתונות היידיש בישראל.
עבודתו
בעבודתו האקדמית והפובליציסטית ובסרטיו עוסק קמחי בהשפעתה המצמיתה של שלילת הגלות על השיח האתני בישראל, ובדרך בה מתכתבות זהויות/תרבויות של מיעוטים במרחב הישראלי – כמו התרבות/זהות הספרדית-מזרחית, תרבות היידיש, והתרבות והזהות הפלסטינית, כפי שהן משתקפות בספרות ובקולנוע – עם השיח הציוני. עמדתו של קמחי היא ש"התרבות המזרחית" היא ילידת השיח הישראלי, ונמצאת בשלב של התגבשות ו"ספירת מלאי" ולעת הזאת היא תרבות של מחאה שמתכתבת עם תרבויות וזהויות של העולם השלישי.
קמחי הוא הראשון שהגדיר את סרטי הבורקס הישראלים והראשון שהצביע על כך שאינם משקפים "תרבות מזרחית", אלא דווקא תרבות אתנית אשכנזית ושורשיהם ניתנים לאיתור בספרות יידיש קלאסית.
חתונתה של גליה (עלילתי, 1986, 22 דקות)
סרטו הראשון של קמחי שהוא גם עיבוד חפשי לסיפורו של א.ב. יהושע (מות הזקן, 1962) "חתונתה של גליה".
הסרט זכה בפרס וולג'ין לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ובפרס הטלוויזיה הגרמנית בפסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי של מינכן. כמו גם זכה בפרס על עריכת הפסקול הטוב ביותר בתחרות מוגרבי.
העלילה מספרת על נתי שנוסע לחתונתה של בת-זוגו מהעבר מבלי שהוזמן אליה. נתי נוסע לבדו באוטובוס לחתונה הנערכת בקיבוץ בדרום והנהג מתעלל בו בדרך. בחתונה מקבלת גליה את פניו בידידותיות, אך נוטשת אותו מיד אחר כך. יש מבקרים שראו בסרט אלגוריה לאומית על אי האפשרות לקיומו של קשר בר קיימא בין עם ישראל (נתי, הגיבור) לבין ארץ ישראל (גליה).
חיים אידיסיס משחק בסרט את תפקיד נתי; ושאול מזרחי מגלם את דמותו של הנהג.
הסרט הוקרן ברשת ZDF הגרמנית ובטלוויזיה האוסטרית בשנת 1987, כמו גם, הוקרן באותה שנה במשך כחודש לפני הסרט הארוך בבית קולנוע מרכזי בפריז (קולנוע לה רפובליק), כמו כן, הוקרן הסרט בערוץ 1 ב-1992, והוקרן בערוץ 6 בכבלים במסגרת התוכנית "קצר וקולנוע" (ובליווי ריאיון עם קמחי שערך איתן גרין) ב-1994.
מסעותיי עם אחי (תיעודי, 1997, 26 דקות)
הפרק הראשון בטרילוגיה הדוקומנטרית על משפחת קמחי הגרעינית. העלילה: הבמאי, רמי, הוא חילוני ואילו אחיו הבכור, רוני, חזר בתשובה והפך לחרדי עשרים שנה קודם לעשיית הסרט. בסרט שבים האחים אל המקומות בהם גדלו כילדים ואל בית הסבא בירושלים. הם מנסים לייצר ביניהם דיאלוג ולבנות מחדש את הקרבה שאבדה להם עם השנים.
סינמה מצרים (תיעודי, 2001, 47 דקות)
הסרט מספר על הנרייט עזר, אמו ילידת מצרים של קמחי, והוא מעין משל על היחסים המורכבים בין יהדות המזרח לישראל ולשיח הציוני. הסרט משלב קטעים מתוך הסרט המצרי הקלאסי "לילה נערת הכפר" (1941), בכיכובה של השחקנית היהודיה-מצריה לילה מורד ובבימויו של הבמאי היהודי-מצרי טוגו מזרחי.
הסרט מצביע על האירופוצנטריות של יהדות מצרים. אירופוצנטריות שהיא בין השאר תולדה של העובדה כי יהודי מצרים, במיוחד היהודים הספרדים בה, ראו עצמם אירופים והפנימו את הבוז האירופי כלפי תרבות המזרח. עמדות אלה היו להם לרועץ כשהגיעו לישראל והתפיסה הציונית החד-ממדית סיווגה אותם כערבים.
הסרט מעלה את הטענה כי השבר הגדול של היהודים הספרדו-מזרחים לא קרה, כמו שנהוג לחשוב, במעבר לישראל, אלא כבר בארצות המוצא שלהם, ולאחר שהם בחרו להתנתק מתרבויותיהם היהודיות העתיקות והמירו אותן במודרנה אירופית. המעבר לארץ רק חיזק השבר. צילום: יואב קוש, עריכה: נטלי אשכנזים, הפקה משותפת של שירות הסרטים הישראלי ו"יס". הוקרן ב"יס" מספר פעמים בשנים 2001 ו-2004.
שפת אב (תיעודי, 2006, 48 דקות)
הסרט מספר על יעקב (ז'אקו) קמחי, אביו של קמחי, יליד אלכסנדריה, מצרים, מורה לאנגלית. הוא מתמקד בתקופת לימודיו בבית המדרש לרבנים ספרדיים, באי רודוס, בשנים 1939-1932- מוסד שהיה הפרויקט העצמאי האחרון של היהדות הספרדית באגן הים התיכון. הסרט מלווה בפסקול מקורי של שירים בלדינו המושרים ומעובדים בידי יסמין לוי. הסרט עורך אנלוגיה בין המעצורים הרגשיים של האב לבין היעלמותה של התרבות היהודית הספרדית, תרבות הלדינו, והיטמעותה בתוך השיח הציוני והמודרנה האירופית, ומצביע על חשיבותה של השמירה על שפת האם (במקרה זה הלדינו) לשלמות הרגשית והנפשית של הפרט. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים. צילום: יואב קוש, מוזיקה: יסמין לוי, משחק: דגנית דדו. הפקה: הרשות השנייה, בתמיכת קרן רבינוביץ'. הוקרן בערוץ 2, קשת, בשנים 2006 ו-2008.
ליל הפתאים (דוקו-דרמה ,2015, 57 דקות)
הסרט מספר את סיפורה של מחתרת יהודית שפעלה באלג'יר בזמן מלחמת העולם השנייה והצליחה, בעזרת 400 מתנדבים, רובם ללא הכשרה צבאית קודמת, להשתלט על העיר, אלג'יר, בירת אלג'יריה, בה שהו באותה עת 20,000 חיילים מיומנים של צבא וישי, לשבות את ראשי הממשל של וישי בצפון אפריקה, כמו את ראש הגייסות המזוינים, מרשל ז'ואה, את סגנו של פטן, אדמירל דארלן, את הנציב התליון של אלג'יריה, את ראש המשטרה של אלג'יריה, ולמסור את העיר ואת ראשי הממשל לידיהן של בעלות הברית שכוחותיהן נחתו לחופי אלג'יר בבוקר שלמחרת. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל היהודי הבינלאומי של ירושלים. צילום: יואב קוש, הפקה: שדרר הפקות-רשות השידור, ערוץ 1. בתמיכת: ערוץ 1, מחלקה דוקומנטרית, קרן אביחי, קרן גשר. הוקרן לראשונה בערוץ 1 במסגרת הסיפור האמיתי בינואר 2015. הסרט זכה בפרס היצירה בתחום הציונות (2015).
ספרים
שטעטל בארץ ישראל – סרטי הבורקס ומקורותיהם בספרות יידיש קלאסית
הספר ראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2012. קמחי טוען בספר ש"סרטי הבורקס", אותם יצרו במאים אשכנזים, שיחזרו מציאות יהודית גלותית פרה מודרנית וניסו באופן זה לגרום לצופיהם האשכנזים והמזרחים כאחד תחושת הקלה מהניכור שחוו במרחב הציוני.
לטענת קמחי, סרטי הבורקס מציגים, לצד תיאור כביכול ריאליסטי של השכונה המזרחית של תקופתם, גם שחזור סימבולי של תרבות היידיש האשכנזית, דרך העתקה והצגה מחדש של דפוסי הייצוג של השטעטל היהודי המזרח אירופי, כפי שהופיעו בספרות יידיש קלאסית. המעברה ב"סאלח שבתי", למשל, נראית כמו שטעטל מזרח-אירופי קלאסי, שתיש לבן, שכאילו יצא מציורי השטעטל של שגאל, משוטט בסמטאותיו. ואילו הגרעין העלילתי של "חגיגה בסנוקר" דומה להפליא לזה של המחזמר היידי "שני קוני למל".
לטענת קמחי, החמיאה לצופים המזרחים העובדה שהגיבור בסרטים הוצג כמזרחי וזאת אף על פי שפעמים רבות, כמו במקרה של "סאלח שבתי" (חיים טופול) או "חגיגה בסנוקר" (יהודה ברקן), הוא גולם בידי שחקן אשכנזי, כמו גם העובדה שהקהילה המזרחית בסרטים הוצגה כיהודית, גם אם פרה מודרנית. חנופה זאת למזרחים, יחד עם העובדה שהסרטים מהדהדים תרבות יידיש, ולפיכך קוסמים גם לקהלים אשכנזים, היא הסיבה העיקרית להצלחה האדירה לה זכו סרטי הבורקס, וזוכים לה עד היום, בקרב שני קהלים אלה.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
קתדרלת סנט פול הישנה
קתדרלת סנט פול הישנה (באנגלית: Old St Paul's Cathedral) הייתה קתדרלה גותית שניצבה בסיטי של לונדון מאז בנייתה בשנים 1087–1314 עד להריסתה בשרפה הגדולה של לונדון ב-1666, לפי כן הייתה הבניין הגבוה בעולם (1200–1300).
בשיאה, הקתדרלה הייתה השלישית באורכה באירופה ובעלת אחד הצריחים הגבוהים בעולם. הקתדרלה נהרסה בשרפה של 1666 ועל חורבותיה הקים האדריכל כריסטופר רן את קתדרלת סנט פול, בסגנון בארוק אנגלי.
בנייה
הקתדרלה הייתה מבנה רביעי באתיר בגבעת לדגייט המוקדשות לפאולוס. בנייתה החלה על ידי הנורמנים אחרי שרפה הרסנית ב-1087 שהחריבה את רוב לונדון. העבודות נמשכו יותר מ-200 שנה, כאשר שרפה נוספת ב-1136 גרמה שוב להרס רב של הקתדרלה הלא-גמורה. הגג שוב נבנה מעץ, דבר שהוביל בסופו של דבר לחורבנו של המבנה. הקתדרלה נחנכה ב-1240 אך ב-1256 הוחלט להגדיל את הקתדרלה. עבודות ההגדלה הסייתמו ב-1314 אך הקתדרלה נחנכה עוד ב-1300. היא הייתה הכנסייה השלישית באורכה באירופה.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1878 בידי פרנסיס פנרוז הראו שאורכה היה 179 מטר (לא כולל המבואה שנוספה מאוחר יותר בידי איניגו ג'ונס) ורוחבה היה כ-30 מטר (כאשר אורך הטרנספט היה 87 מטר). הצריח המחודד של הקתדרלה היה אחד הגבוהים באירופה והתנשא לגובה 149 מטר, אך כריסטופר רן קבע שזו הגזמה וגובהו היה 140 מטר בלבד. לשם השוואה, אורך קתדרלת סנט פול הנוכחית הוא 175 מטר ואורכה בטרנספט הוא 75 מטר.
פנים
כאשר הקתדרלה הושלמה בימי הביניים הקתדרלה הייתה ידועה ביופי הפנים שלה. ויליאם בנהאם כתב ב-1902: "לא היה לה מתחרה באנגליה, ואולי אף לא באירופה." האורך העצום של הספינה הראשית בלט במיוחד. הוא היה בעל טריפוריום נורמני ותקרה מקורה בקמרונות. בגלל אורכה זכתה הקתדרלה לכינוי "הטיילת של פאולוס". חלונות הויטראז' נחשבו לטובים באנגליה וחלון הרוזטה המזרחי נחשב למצוין באיכותו. בספרו "סיפורי קנטרברי" משתמש ג'פרי צ'וסר בחלונות כמטפורה ב"סיפורו של הטוחן".
דעיכה
בסוף המאה ה-16 הקתדרלה דעכה והמבנה סבל מהזנחה. תחת שלטונם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ואדוארד השישי, מלך אנגליה, פירוק המנזרים וחוק הכנסיות המכוניות הביאו להשחתת הפנים והקישוטים של קלויסטרים, חדרי מתים, קריפטות, מקדשים, כנסיות, קפלות ובניינים אחרים בחצר הכנסייה. אתרים דתיים רבים בחצר הקתדרלה נתפסו בידי הכתר, ונמכרו כחנויות ורכוש להשכרה, במיוחד למדפיסים ומוכרי ספרים, כגון תומאס אדמס, שלעיתים קרובות היו פרוטסטנטים אוונגליסטים. מבנים שנהרסו שימשו כמאגר חומרי בנייה למיזמי בנייה, כמו הארמון העירוני של ה"לורד פרוטקטור" בית סומרסט.
קהל נמשך לפינה הצפון-מזרחית של חצר הכנסייה, צלב פאולוס הקדוש, שם נערכו דרשות באוויר הפתוח. בחצר הצלב ב-1549 הסיתו מטיפים פרוטסנטים להרוס הרבה מקישוטי פנים הקתדרלה. ב-1561 הצריח המחודד נהרס מפגיעת ברק ולא נבנה מחדש. הן הפרוטסנטים והן הקתולים ראו באירוע זה הוכחה לסלידתו של אלוהים מהתנהגות הצד האחר. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה תרמה את עלות התיקונים.
האדריכל הקלאסי הראשון באנגליה, איניגו ג'ונס, בנה מחדש את החזית המערבית של הקתדרלה בסגנון קלאסי החל מ-1630. ברם, החזית והקתדרלה הושחתו, הוזנחו וזכו לטיפול לא הולם בידי כוחות הפרלמנטרים במלחמת האזרחים האנגלית. מסמכים עתיקים וכתבי זכויות פוזרו ונהרסו. הספינה הראשית שימשה כאורווה לסוסי חיל הפרשים.
השרפה הגדולה
שיפוץ ושחזור הקתדרלה החלו ב-1660 אך הספיקו רק בהקמת פיגומי עץ שנהרסו כליל בשרפה הגדולה של לונדון ב-1666. השרפה, שנעזרה בפיגומים, הרסה את הגג ואת רוב הקתדרלה וכן רכוש רב שהוטמן בקתדרלה למשמר. תיקונים זמניים נערכו במבנה, אך למרות שהיה ניתן להצלה - במחיר של בנייה מחדש כמעט מאפס - הוחלט לבנות מחדש את הקתדרלה בסגנון יותר עכשווי. מחשבות בכיוון זה הועלו עוד לפני השרפה.
בעקבות מינויו של כריסטופר רן, הסוקר של עבודות המלך, החלו הריסת שרידי הקתדרלה הישנה. רן השתמש בטכניקות חדשות שכללו שימוש באבק שרפה להרוס את הקירות שעוד עמדו. טכניקה חדשה זו לא הייתה מושלמת ומלוטשת עדיין, ותושבים סמוכים התלוננו על רעש ונזקים. בעקבות זאת חזרו להריסה באמצעות איל ניגוח.
בניית הקתדרלה החדשה החלה ביוני 1675.
לסת
הלסתות הן הבסיס הגרמי בגולגולת שבתוכו גדלות השיניים, ומשמש לתפיסת וטיפול במזון. המונח "לסתות" בהגדרתו המורחבת, כולל את כל מבנה הפה והוא חלק ממבנה הגוף של מרבית בעלי החיים. אצל חולייתניים קיימות שתי לסתות: לסת עליונה (maxilla) ולסת תחתונה (mandible).
אבי מוגרבי
אברהם מכאל (אבי) מוגרבי (נולד ב-9 במאי 1956) הוא במאי קולנוע ואמן ישראלי, המתרכז ביצירת קולנוע תיעודי, לעיתים בעל אופי ניסיוני, ולרוב בעל אמירה ביקורתית נוקבת על החברה הישראלית.
לסת
המאובנים העתיקים ביותר של בעלי לסתות תוארכו לתקופה שלפני כ-436 מיליון שנה.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
מוגרבי, בנם של רבקה, ילידת גרמניה ואשת העלייה החמישית, וגבריאל מוגרבי, יליד סוריה, איש אצ"ל, מאנשי העלייה הרביעית, ומבעלי קולנוע מוגרבי בתל אביב, למד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בין 1979 ל-1982, ואמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. במלחמת לבנון הראשונה סירב לשרת ונשלח לכלא.
לסת
פרוקי רגליים
אצל פרוקי הרגליים, הלסתות הן כיטיניות, הנפתחות לכיוונים מנוגדים, ועשויות להיות כליצרות או מנדביליות. לסתות אלה מורכבות לרוב מכמה חלקי פה.
בעלי חוליות
לסתות של חולייתנים התפתחו מקשתות זימים של חסרי לסתות ומופיעות לראשונה בממצאים מתקופת אורדוביק. ברוב בעלי החוליות, הלסתות גרמיות או סחוסות ומתנגדות אנכית, ומורכבות מלסת עליונה ולסת תחתונה. לסת החוליות נגזרת משני קשתות הלוע הקדומות התומכות בזימים, ונושאות בדרך כלל שיניים רבות.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
מוגרבי שימש עוזר במאי במספר הפקות בינלאומיות כסרטו של קוסטה גברס "חנה ק." והסרט "מחץ הדלתא", ובמספר סרטים ישראליים, בהם "אבא גנוב", או "צעד קטן" (2002) של הבמאי שחר סגל, ותסריטאי הסרט "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (1992). מוגרבי הוא גם אמן ויוצר במדיום הוידאו. עבודת וידאו שלו בשם "מאחור" הוצגה במוזיאון הרצליה. הוא מורה לווידאו ארט בבית הספר בצלאל, מורה לקולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנחה בסדנת בימוי תיעודי במכללה האקדמית ספיר בשדרות.
לסת
דג
לסת החוליות התפתחה ככל הנראה בתקופה הסילורית והופיעה בדגי פלקודרם שהתגוונה עוד יותר בדבון.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
בשנת 1989 התחיל ביצירת סרטים תיעודיים, בהם הוא לרוב המפיק, הצלם והבמאי, אשר זכו לשבחים רבים ולפרסים ישראליים ובינלאומיים.
סרטו "יום הולדת שמח מר מוגרבי" זכה בפרס היוצר המצטיין בפסטיבל דוקאביב בשנת 1999, ובמקום השני בפסטיבל הסרט הדוקומנטרי ביאמאגאטה. "נקם אחת משתי עיני" זכה בפרס אמנסטי לסרטים העוסקים בזכויות אדם, המוענק במסגרת פסטיבל רוטרדם לקולנוע, כן זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע של מרסיי ונבחר להציג במסגרת רשמית בפסטיבל קאן (מחוץ לתחרות). הסרט "אוגוסט" זכה בפרס בקטגוריית "סרט השלום" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
לסת
דו-חיים, זוחלים וציפורים
הלסת בבעלי הזרוע מפושטת באופן משמעותי בהשוואה לדגים. רוב עצמות הלסת העליונה כבר מקובעות לעצם המוח, בעוד עצמות הלסת התחתונה כבר התמזגו יחד ליחידה הנקראת המנדבילה. הלסת מתפרקת באמצעות מפרק ציר בין הרביע למפרק. לסתות הזזים מציגות דרגות שונות של ניידות בין עצמות הלסת. בחלק מהמינים עצמות לסת התמזגו לחלוטין, בעוד שאחרים עשויים להיות בעלי מפרקים המאפשרים ניידות של השיניים, ריבוע או מקסילה. גולגולת הנחש מציגה את הדרגה הגדולה ביותר של קינזיס גולגולתי, המאפשרת לנחש לבלוע פריטי טרף גדולים.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
בשנת 2003, צילם בעיירה הפלסטינית עזמוט סרט תיעודי קצר, שהוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2004.
לסת
יונקים
אצל יונקים הלסתות מורכבות מהמנדבילה (הלסת התחתונה) והמקסילה (הלסת העליונה). בקופים, יש חיזוק לעצם הלסת התחתונה הנקרא מדף סימיאן. באבולוציה של לסת היונקים, שתי עצמות מבנה הלסת (עצם המפרק של הלסת התחתונה וריבוע) הצטמצמו בגודל ושולבו באוזן, בעוד שרבות אחרות התמזגו זו בזו. כתוצאה מכך, יונקים מראים קינזיס גולגולתי מעט או לא, והמנדבילה מחוברת לעצם הרקה על ידי מפרק הלסת התחתונה. תפקוד לקוי של המפרק הטמפורומנדיביולרי הוא הפרעה שכיחה במפרקים אלה, המאופיינת בכאב, לחיצה והגבלת התנועה המנדבולרית.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
מוגרבי הוא חתן פרס קונרד וולף לשנת 2009 הניתן מטעם האקדמיה לאמנויות בברלין.
לסת
קיפודי ים
לקיפודי ים, לסתות ייחודיות המציגות סימטריה בת חמישה חלקים, המכונה פנס אריסטו. כל יחידה בלסת מחזיקה בשן יחידה, שגדלה ללא הפסקה, המורכבת מסידן פחמתי גבישי.
אבי מוגרבי
ביוגרפיה
חבר דירקטוריון בארגון "שוברים שתיקה".
בשנת 2015, היה בצוות השיפוט של הסרטים הקצרים בפסטיבל ברלין.
חיים אישיים
מוגרבי נשוי לד"ר תמר ברגר, חוקרת ופעילת שמאל, ולהם שני בנים.
רוזוול פלאוור
רוזוול פטיבון פלאוור (באנגלית: Roswell Pettibone Flower; 7 באוגוסט 1835 - 12 במאי 1899) היה מושל ניו יורק וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
פלאוור נולד בתרזה שבמגדנית ניו יורק, השישי בין תשעת ילדיהם של נתן מונרו ומרי אן פלאוור. בתפקידו הציבורי הראשון החל בשנת 1853, עם מינויו לסגן מנהל משרד הדואר בעיר ווטרטאון. שש שנים לאחר מכן פנה לעסקים פרטיים והצטרף כשותף לחנות תכשיטים, אותה רכש שנתיים לאחר מכן והחזיק בה עד 1869. ב-1869 נענה לבקשת גיסו, נשיא חברת New York Central Railroad הנרי קיפ, ועבר לעיר ניו יורק לניהול אחוזתו המשפחתית של קיפ בעת מחלתו.
בעיר ניו יורק נודע רוזוול כמנהל כספים מנוסה וזמן קצר לאחר מכן פתח את בית ההשקעות "R.P. Flower & Co.". בשנת 1881 מונה למלא את מקומו של לוי מורטון כנציג ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעקבות מינוי מורטון לשגריר ארצות הברית בצרפת. בתפקיד זה שימש עד קיום הבחירות ב-1883, וכעבור שש שנים (1889) התמודד בזכות עצמו ונבחר לתפקיד. פלאוור התמודד בהצלחה גם ב-1891, אך זמן קצר לאחר מכן נבחר גם למשרת מושל ניו יורק והתפטר מבית הנבחרים.
כמושל ניו יורק כיהן כהונה יחידה בת שלוש שנים, בין 1892 ל-1894.
בין השנים 1897–1899 עמד בראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת קורנל.
מכון המתכות הישראלי
מכון המתכות הישראלי הוא מכון מחקר ישראלי, שהוקם בשנת 1963 ומהווה חלק מן הטכניון שבחיפה. נכון לשנת 2021 מנהל המכון הוא דניאל ספרנצ'יק.
החל משנת 2019 המכון מקיים שיתוף פעולה עם מרכז החדשנות הישראלי METAL POINT של חברת טיסנקרופ
הר חומה
הר חומה (או בשמה הרשמי חומת שמואל) היא שכונה בדרום־מזרח ירושלים שנוסדה בשנת 1997. השכונה קרויה על שמו של שמואל מאיר, סגן ראש עיריית ירושלים מטעם סיעת המפד"ל, שנהרג בתאונת דרכים בשנת 1996. לפי נתוני עיריית ירושלים, בשנת 2021 התגוררו בשכונה כ-24,900 תושבים.
יושב ראש המינהל הקהילתי הוא שלמה גולברי.
גאוגרפיה
השכונה שוכנת על הר בדרום-מזרח העיר. מצפון לה שוכנות השכונות אום טובא וצור באהר ואדמות קיבוץ רמת רחל. ממערב לשכונה נמצא מתחם גבעת הארבעה ומנזר מר אליאס. מדרום וממזרח לשכונה הוקם עוטף ירושלים, וכך מהווה השכונה את הגבול הדרום-מזרחי של העיר. בשל גובהה, צופה השכונה על מדבר יהודה וההרודיון, שיא גובהה 690 מטר מעל פני הים, בשכונה יורד פחות שלג משיורד בשאר ירושלים, בשל סמיכותה למדבר יהודה.
היסטוריה
בשנות ה-40 של המאה ה-20 קנתה קבוצת יהודים 130 דונם במקום, הנקרא בערבית ג'בל אבו גנים (جبل أبو غنيم). לאחר הרכישה ייערה קק"ל את ההר. במהלך מלחמת העצמאות כבשו את ההר כוחות החלוץ של לוחמי "האחים המוסלמים" שהגיעו ממצרים ונעו לכיוון ירושלים. בשלהי 1948 הועבר המקום לידי הלגיון הירדני. מקור שמה של השכונה, הר חומה, נובע ממבנה שהוקם על חורבות כנסייה ביזנטית ששכנה במקום. לוחמי הפלמ"ח אשר ישבו ברמת רחל ונלחמו מול הלגיון, דימו את קיר המבנה מאחוריו התבצרו הירדנים- כחומה, ומכאן שם ההר. לאחר המלחמה לא איפשרו הירדנים את כריתת היער, בניגוד למקומות אחרים שכבשו, בהם נכרתו יערות קק"ל.
לאחר שחרור ירושלים על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים, הוקמה רשות שתפקידה היה לקנות את אדמות ההר מערבים, תוך כדי עיבוי היער על ידי קק"ל. כבר בשנות ה-80 נעשה ניסיון ליישב את ההר, אלא שאז התנגדו לכך ארגונים ירוקים, בטענה שהאזור הוגדר "כחגורה הירוקה" סביב ירושלים, מאז נעשו ניסיונות נוספים להרחבת השכונה, שגם הם נתקלו בהתנגדות הארגונים הירוקים, בטענה שהרחבת השכונה פוגעת בטבע. בשנת 1979, הוצע להקים במקום אצטדיון כדורגל, לאחר שתוכנית להקמת אצטדיון וקריית ספורט לאומית על "רכס שועפאט" (בשטח בו הוקמה לאחר מכן שכונת "רמת שלמה") בוטלה בלחץ המפלגות החרדיות. ב-1989 שוב הציע יצחק חיים פרץ להקים במקום אצטדיון במקום אצטדיון טדי במלחה שלהקמתו התנגד.
ב-1992 פורסם צו הפקעה לאדמות הפרטיות בהר חומה, אשר כ-30% מהן היו בידיים ערביות. בעלי הקרקע היהודים – חברת "הכשרת היישוב", חברת "מקור" ואחרים, עתרו לבג"ץ נגד צו זה (בג"ץ 736/93 ו-3956/92), אך העתירה נדחתה. גם עתירת בעלי הקרקע הפלסטינים נדחתה. ב-1995, בזמן ממשלת רבין, תוכננה השכונה, אך הבנייה לא החלה מסיבות פוליטיות: המפלגה הדמוקרטית הערבית הביעה אי אמון בממשלה. מחנה הימין, בשל רצונו להכשיל את הסכמי אוסלו, הודיע שיתמוך בהצעה כדי להפיל את הממשלה. כיוון שבמציאות שנוצרה לממשלה לא היה רוב בכנסת, ויתר רבין על הקמת השכונה. פייסל חוסייני, השר הממונה על ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית, אמר כי בנייה בהר תיחשב לקאזוס בלי.
בניית השכונה החלה בשנת 1997, בזמן ממשלת נתניהו, וגרמה לסערה בקרב האופוזיציה וחלק ממחנה השמאל, בטענה שבניית שכונה יהודית נוספת במזרח ירושלים תעורר אלימות פלסטינית בעיר. למרות המחאות, החלה בניית השכונה במרץ, והסערה שככה.
בשנת 1996, חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם המפד"ל וסגן ראש העירייה, שמואל מאיר, נהרג בתאונת דרכים. על אף שכבר יצאו המכרזים לבניית המקום, ראש העיר, אהוד אולמרט, ביקש לקרוא לשכונה על שמו של חבר העירייה שדחף להקמתה של השכונה, וכיום שמה הרשמי הוא חומת שמואל.
היבטים פוליטיים
כשכונות גילה, רמות אלון ופסגת זאב גם חומת שמואל הוקמה מעבר לקו הירוק, באזור בירושלים שהוחל עליו החוק הישראלי באמצעות צו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר ועידת אנאפוליס, טענו הפלסטינים כי הבנייה בשכונה מהווה הפרה של התחייבויות ממשלת ישראל להפסקת הבנייה בהתנחלויות, אולם שרת החוץ ציפי לבני הבהירה כי ישראל רואה בחומת שמואל שכונה ירושלמית ולכן הבנייה בה תימשך. הרחבת השכונה זכתה לתמיכה גם בקרב שרי מפלגת קדימה, ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לא הביע את התנגדותו הפומבית לבנייה עתידית בחומת שמואל. יחד עם זאת, מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס הפעילה מיוזמתה לחצים על ממשלת אולמרט לדחות את הבנייה העתידית המתוכננת בשכונה, כפי שתבע יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן. אישור בנייה בשכונה הוביל למשבר עם ממשל אובמה. הבנייה בשכונה נמשכה, אך מדי פעם ממשלת ישראל הפעילה הקפאות זמניות במכרזי בנייה בשכונה.
תחבורה
הכניסה הראשית לשכונה היא דרך "שדרות שמואל מאיר", מכיוון דרך חברון. מהר חומה יוצא כביש להרודיון שמחבר את יישובי מזרח גוש עציון לירושלים. כמו כן ישנו כביש היוצא לדרך חברון דרך מנזר מר אליאס. עקב המספר הגבוה של יחידות דיור לדונם קרקע, השכונה סובלת ממצוקת חנייה ובעיית פקקים בשעות העומס. הבעיה נפתרה חלקית על ידי בניית מערך רמזורים בכניסה לשכונה.
בשכונה קיימים קווי אוטובוס ישירים לתחנה מרכזית בירושלים. ביניהם ניתן למנות את הקווים 504, 505, 506. עם פתיחת כביש 16 נחנך קו אוטובוס מהיר (490) העובר מהכניסה לשכונה ומגיע לתל אביב.
חינוך
בשכונה שמונה בתי ספר יסודיים, מתוכם שניים שייכים לזרם הממלכתי, שניים לזרם החרדי וארבעה שייכים לזרם הממלכתי דתי. בשכונה ישנם תלמודי תורה כגון "יִסדת עוז" וארץ המוריה" וכן בית הספר לבנות "ארץ המוריה". בשנת 2019 הוקמה חטיבה ממלכתית כשכל שאר תלמידי חטיבות הביניים, התיכונים והחינוך המיוחד לומדים מחוץ לשכונה.
בשכונה פועלות שלוש תנועות נוער דתיות: בני עקיבא, עזרא ואריאל, וארבע תנועות נוער חילוניות: בית"ר, מד"צים, הנוער העובד והלומד והצופים. בסוף שנת 2013 נפתח בשכונה שבט חדש של צופים והוא משויך להנהגת ירושלים. בנוסף הוקמה בשכונה בשנת תשע"ז סניף של תנועת הילדים "עוז", שפונה אל הילדים הדתיים בכיתות א' וב'. תנועות הנוער בשכונה סובלות ממחסור במבנים, וחלק גדול מן הפעולות נעשה תחת כיפת השמיים.
באלול תשע"ז הושלם בכניסה לשכונה בנייתו של בניין חדש לישיבת הר המור שעברה לקמפוס קבע חדש וגדול ממשכנה הזמני הקודם בקריית יובל.
במקום פועלת "מינהלת" שתפקידה לדאוג לרווחתם של התושבים ולצרכיהם.
מבני ציבור ובתי כנסת
בשכונה קיימים מבני ציבור כמו מתנ"ס, מרפאות, בתי ספר ובתי כנסת. בשנה האחרונה הושלמה בנייתה של בריכת שחייה, אולם פתיחתה מתעכבת בשל חילוקי דעות בין האוכלוסייה הדתית לחילונית על אופייהּ ועל זמני הפתיחה שלה, והנושא הגיע לפתחו של בית המשפט.
בשכונה קיים מחסור בבתי כנסת ביחס לאוכלוסייה הדתית לאומית הגדולה הגרה בה. העירייה טוענת כי קבלני בניני המגורים אחראים לבניית בתי הכנסת, לעומת הקבלנים הטוענים כי הדבר הוא באחריות העירייה, מה גם שהעירייה לא הקציבה שטח לבתי הכנסת. התושבים הקימו בתי כנסת זמניים בחניוני בניני השכונה, בלובי הכניסה לבניין ובגני ילדים, עד שיימצא פתרון. בשנת 2014 החלו בבניית בית כנסת גדול בכניסה לשכונה. בית הכנסת כולל קומות רבות, ואת הקומה העליונה, תכסה כיפה גדולה ועגולה. מאז, מספר בתי כנסת נמצאים בתהליך בנייה, ובתי כנסת נוספים כבר בנויים, בינתיים גבאי בתי הכנסת ועוד כמה מן הקהילות בוחרים שטח לבתי הכנסיות ואוספים כספים לבניית בית הכנסת.
במהלך שנת תשפ"ב נחנכו שני בתי כנסת גדולים בשכונה: "משכן אריאלה" המשמש את הציבור האשכנזי, ו"נועם שיח" המיועד לציבור המתפללים בנוסח יהדות מרוקו. בתי כנסת אלה נוספו לבית הכנסת "שערי החומה" (נוסח ספרד), "אורות החומה" ו"תפארת ציון ושרה" (נוסח ע"מ). האחרון נחנך בשנת תשע"ד.
גבעת הארבעה
מצפון מערב להר חומה שוכנת "גבעת הארבעה", הקרויה על שם ארבעה אנשים שנהרגו ברמת רחל בשנת 1956, מירי צלפים ירדנים שישבו על גבעה זו.
הווארד קוץ'
הווארד קוץ' (באנגלית: Howard Koch; 2 בדצמבר 1902 – 17 באוגוסט 1995) היה תסריטאי ומחזאי אמריקני, אשר לאחר הצלחה גדולה בברודוויי ברדיו ובקולנוע הוחרם על ידי "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית" בעת ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, ונאלץ לגלות לבריטניה.
ביוגרפיה
קוץ' נולד בשנת 1902, והחל בקריירת כתיבה בגיל צעיר. כבר בשנת 1929 עלה מחזה ראשון שלו על הבמה בברודוויי. בשנות ה-30 השתלב במסגרת "פרויקט התיאטרון הפדרלי" – פרויקט שהקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת ה"ניו דיל", והניסיונות למצוא עבודה לאנשי תיאטרון מובטלים. במסגרת זו עבד גם אורסון וולס. וולס הקים את "תיאטרון מרקיורי" במסגרתו העלה תסכיתי רדיו והזמין את קוץ' לכתוב עבור התיאטרון.
בשנת 1940 עבר קוץ' לתחום הקולנוע, והחל לכתוב עבור אולפני האחים וורנר. בין היתר היה אחראי לתסריטם של סרטים כדרמת המלחמה "סרג'נט יורק", נץ הים" ו"המכתב".
בשנת 1942 היה בין צוות כותבי הסרט "קזבלנקה". התסריט עובד ממחזה שנכתב על ידי צמד כותבים אלמונים בשם מורי ברנט וג'ואן אליסון. צמד כותבים בשם האחים פיליפ וג'וליוס אפשטיין נשכר לעבד את המחזה לסרט, ובשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם קוץ'. קוץ' הוסיף נופך פוליטי לתסריט, והוסיף את הסצינות המתרחשות בפריז בעת הכיבוש הנאצי, תוך שהוא מעבה את אופיו של ריק בליין (המפרי בוגרט), והופך אותו ללוחם למען מטרות אבודות (כמו הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד). הסרט זכה בהצלחה, וקוץ' בצוותא עם האחים אפשטיין זכו לפרס האוסקר על תסריטם.
בשנת 1943 פנה הנשיא רוזוולט אל אולפני וורנר, וביקש יצירת סרט שיסייע בקשרים הנרקמים עם ברית המועצות שעתה הייתה שותפה עם ארצות הברית במאבק כנגד הנאציזם. קוץ' נרתם למאמץ, וביחד עם הבמאי מייקל קורטיז, עמו עבד על "קזלבנקה", עיבד את ספרו של שגריר ארצות הברית לברית המועצות ג'וזף דייוויס לכלל סרט שנקרא "שליחות למוסקבה". הסרט תואר על ידי הביקורת כ"עירוב של ניו דיליזם עם סטליניזם קערת בורשט מקופסה בשווי של שני מיליון דולר", אך לימים יעלה ליוצריו ביוקר רב.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בקריירה התסריטאית, ובשנת 1948 עיבד את יצירת המופת של שטפן צווייג "מכתב מאישה אלמונית" לתסריט שבויים על ידי הבמאי מקס אופולס. סרט זה נחשב כיום ליצירת מופת.
בשנת 1952 בעת ציד המכשפות של הסנטור ג'וזף מקארתי, צץ ועלה נושא ה"שליחות למוסקבה". הסיוע התעמולתי שנתנו אנשים כקוץ' לברית המועצות לא נראה עתה כמאבק כנגד אויב משותף, אלא כתמיכה באויב החדש – הקומוניזם הבינלאומי. קוץ' סומן כקומוניסט, ונאסר עליו לעבוד בהוליווד. כרבים אחרים גלה לבריטניה שם המשיך בעבודתו, תחת השם הבדוי "פיטר הווארד".
בשנת 1956 שיתף פעולה עם הבמאי ג'וזף לוסי ליצירת המותחן "זר אינטימי" (ידוע גם כ"אצבע האשמה"), בו מפיק אמריקני באנגליה נרדף על ידי נערה מסתורית הטוענת כי היא מאהבתו מן העבר. הסרט הוקרן אף בארצות הברית, כאשר קוץ' מסתתר תחת השם פיטר הווארד, ולוסי, הקומוניסט המוצהר נקרא "ג'וזף וולטון".
באחרית ימיו שב קוץ' והשתקע בוודסטוק, ניו יורק, והיה מעורב בהפקות תיאטרון מקומיות.
בשנת 1995 מת מדלקת ריאות. לאחר מותו נמכר פרס האוסקר שקיבל עבור "קזבלנקה" במאה שמונים וארבעה אלף דולר.
פורי
פורי (בהינדי: पुरी) היא עיר במדינת אודישה, במזרח הודו על חופו של מפרץ בנגל.
בעיר גרים למעלה מ-150 אלף בני אדם. בעיר עומד המקדש ההינדי ג'אגאנאט, אליו הכניסה אסורה למבקרים לא-הינדים והעיר נחשבת בגללו לאחת מהערים הקדושות ביותר להינדואיזם ואחד מארבעת אתרי העלייה לרגל (דהאם) החשובים בהודו. לכן מבקרים בה מאות אלפי תיירים הודים בשנה.
פורי היא גם עיר תיירות בינלאומית, הודות לחופיה הנקיים והרחבים ומקדש השמש בקונארק. התיירים הזרים ותיירים ההודים נפגשים לעיתים רחוקות בלבד והם משתכנים באזורים שונים בעיר. בעיר מתקיים גם פסטיבל סרטים ביתיים בשם "Bring Your Own Film".
The Moscow Times
The Moscow Times (מוסקבה טיימס) הוא עיתון מקוון בשפה האנגלית היוצא לאור במוסקבה. היה עיתון בדפוס משנת 1992 ועד 2017, עם תפוצת שיא של 55,000 עותקים והופץ ללא עלות במקומות אותם פוקדים תיירים ודוברי אנגלית כמו מלונות, בתי קפה, שגרירויות וחברות תעופה, וגם באמצעות מנוי. העיתון פופולרי בקרב אזרחים זרים השוהים במוסקבה ורוסים דוברי אנגלית. בנובמבר 2015 העיתון שינה את עיצובו והפך מיומון לשבועון (שוחרר בכל יום חמישי) והגדיל את מספר העמודים ל-24. הוא הפך למהדורה אינטרנטית בלבד ביולי 2017.
העיתון מפרסם באופן קבוע מאמרים של עיתונאים רוסים בולטים כמו יוליה לטינינה ואיוואן נפפורנקו. כמה כתבים זרים החלו את דרכם כאן, בהם אלן בארי, לימים ראש לשכת "הניו יורק טיימס" במוסקבה וזוכה פרס פוליצר.
הקמה
המהדורה הראשונה של "מוסקבה טיימס" פורסמה במרץ 1992. זה היה היומון המערבי הראשון שפורסם ברוסיה והפך במהרה ל"מקור ראשוני לחדשות ודעות" המצוטט ברוסיה ובמערב כאחד.
העיתון "מילא תפקיד חשוב בכך שהוא נתן מקום לפרשנים רוסים". לדוגמה, בסתיו 1993 הצליח למלא תפקיד בהבסת הצנזורים: "כשכוחות מתנגדים לילצין כבשו את הפרלמנט הרוסי והצנזורה הוחזרה. עיתוני רוסיה יצאו עם רווחים גדולים ריקים בעמודים הראשונים שבהם דוכאו מאמרים ביקורתיים על הרשויות. הכותבים של אותם מאמרים באו לראות אותנו. פורסם למחרת באנגלית ב"מוסקבה טיימס", מאמריהם הועלו במהירות ושודרו ברוסית על ידי BBC ותחנות רדיו זרות אחרות, שהביסו את הצנזורים."
התרחבות
בשנים 2003–2004, העיתון הוסיף נספחי עסקים, קריירה ונדל"ן, ובשנת 2005 נספח המדריך למוסקבה, הכולל תרבות גבוהה. מדריך הסעודה השנתי במוסקבה הושק גם הוא בשנת 2005.
עד 2005 היה העיתון בבעלות חברת Independent Media, הוצאה לאור הרשומה במוסקבה המדפיסה גם עיתון יומי בשפה הרוסית, "ודומוסטי", "The St. Petersburg Times" (מקבילו של המוסקבה טיימס בסנקט פטרבורג) וגרסאות בשפה הרוסית למגזינים פופולריים כמו "FHM", "Man's Health", ו"קוסמופוליטן רוסיה". באותה שנה נרכשה Independent Media על ידי קבוצת ההוצאה לאור הפינית Sanoma. בשנת 2006 החל העיתון בברית עם ה-"International Herald Tribune", ואילו בשנת 2009 הושק אתר ה-themoscowtimes.com. גיליון הצבעים הראשון פורסם בשנת 2010.
בשנת 2009 פרסמה את "רוסיה למתחילים: מדריך זרים לרוסיה", שנכתב על ידי סופרים זרים המציעים עצות בהתבסס על חוויות מגוריהם ברוסיה. העיתון חגג 20 שנה בשנת 2012 בארוחת ערב חגיגית במלון בלצ'וג קמפינסקי במוסקבה.
דעיכה ומעבר לדיגיטל
בינואר 2014, מודעות זדוניות באתר העיתון הפנו את המבקרים לדף נחיתה וניצול. בדצמבר 2014, "מוסקבה טיימס" נאלצה לעבור למצב לא מקוון למשך יומיים בשל מתקפת מניעת שירות (DDoS). האתר נאלץ לעבור למצב לא מקוון בפעם השנייה בפברואר 2015 מסיבות לא ידועות.
באפריל 2014 פרש העורך הראשי הוותיק אנדרו מקצ'סני והוחלף על ידי נאבי עבדולאייב, כתב לשעבר ב"מוסקבה טיימס", עורך חדשות, עורך מנהל וסגן העורך הראשי שעזב בשנת 2011 לעמוד בראש הנהלת RIA נובוסטי, שירות חדשות ממשלתי בשפה זרה. זמן קצר לאחר מינויו טען עבדאלייב בגרדיאן" כי העיתונאות "המוטה של המערב"... שודדת את המערב מסמכותו המוסרית". בסתיו 2015 עבדולאייב הודח מתפקידו והוחלף על ידי מיכאיל פישמן.
בשנת 2015 מכרה Senoma את העיתון לדמיאן קודריאצב, לשעבר מנהל קומרסאנט.
בשנת 2017 גרסת הנייר הופסקה. העיתון האחרון הופיע ב-6 ביולי.