cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגריפס השני
משפטו של פאולוס הנוצרי
בינתיים הזדמנו למקום אגריפס וברניקי כדי לדרוש בשלומו של הנציב, והוא עדכן אותם בעניינו של פאולוס. אגריפס ביקש מפסטוס לנהל שימוע אישי ורשמי לפאולוס, ופסטוס נענה לכך בחיוב. פאולוס השמיע לפני אגריפס במושב טקסי באולם המשפט של קיסריה את טיעוניו ואת טענותיו בדבר רדיפתו על ידי ההנהגה היהודית בירושלים. לדבריו הוא משתייך לכת הפרושים וכמותם נהג. פאולוס דיבר על תחיית ישו ועל קדושתו שלו וכיצד הפך משליח אנטי נוצרי למאמין בישו. לפי הכתוב בברית החדשה, אגריפס השתכנע מדבריו ואף אמר לו: "עוד מעט ופתיתני להיות נוצרי".
פרוץ המרד
אגריפס סיים את נאומו במשפט: "ואתם היוועצו בדבר, אם להחזיק בשלום, למען תהיה ידי עמכם, או ללכת אחרי אש קנאתכם ולסכן בעצמכם, ונפשי לא תבוא בסודכם".
הציבור הירושלמי הרים קולו ואמר, כי אין לו דבר כנגד הרומאים, אלא רק כנגד מעשיו הפוגעניים של הנציב פלורוס. אגריפס שכנע את הציבור לחדול מחרם תשלום המסים לרומאים וכן לשקם את אולמי הבירה שמוליכים מאזור המקדש למצודת אנטוניה שמצפון-מזרחו, אלא בשעה שהפציר בציבור הנרגש להתאפק מעט עד שיוחלף פלורוס באחר, עורר זה את זעם המפגינים והמרד היה לעובדה היסטורית. אגריפס נאלץ להימלט מהעיר, כשמטח אבנים נורה עליו על ידי מצדדי המרד.
ראשי העם וצמרת הסנהדרין הפצירו בפלורוס לדכא את המתקוממים, אך הוא סרב, כנראה כדי להציג את היהודים כמרדנים ולבסוף להתנקם בהם ביד קשה. לעומתו שיגר אגריפס לטובת הדיפת המורדים כוח צבאי בסדר גודל של 3,000 איש, כולם פרשים-לוחמים וקשתים מממלכתו שבצפון (אזור הגולן והבשן). בראש היחידה עמד פיליפוס בן יקים, מי שהיה נכדו של זמרי, מפקד כוח הפרשים-הקשתים במושבה הצבאית שהקים הורדוס המלך באזור הצפון-מזרחי (חבל ארגוב). בבואה של מסגרת צבאית זו לירושלים התברר כי העיר התחתונה נתפסה בידי המורדים וכוחותיו של אגריפס השתלטו על העיר העליונה.
התעצמות המרד
חיילי אגריפס נסוגו אט-אט למצודת אנטוניה, כשהמורדים עושים שמות בבתי המידות שבעיר העליונה ושורפים, בין השאר, את ארמונות אגריפס וברניקי. כוחות אגריפס, לאחר מצור מתיש ומשא-ומתן עם המורדים, עזבו את המצודה, ונותרו בה כוחות רומיים בלבד.
גם בשעה שהגיעו כוחות רומיים נוספים לדיכוי המרד, לאחר שניסיונו של גאלוס נכשל, ובראשם אספסיאנוס, הגיש לו אגריפס עזרה צבאית, בדומה לשאר מלכי החסות באזור.
אספסיאנוס החל בדיכוי מהיר יחסית של המרד בגליל, כשאגריפס טורח לארח אותו ואת צמרת הפיקוד הרומי. הרומאי הגיש עזרה צבאית חשובה לאגריפס להדביר את ההתנגדות המרדנית בשתי הערים שהיו תחת שליטתו, בטבריה ובטריכאי (מגדל) שעל שפת הכנרת, ועל שום הידידות בין השניים לא ציווה אספסיאנוס להרוס את חומות טבריה. לעומת זאת, על שום ההתנגדות המרה בטריכאי הורה אגריפס למכור, בהנחיית הרומאים, חלק מהמורדים לעבדות. אגריפס אף הקצה כוחות לטובת ניהול המצור על גמלא שבגולן, אזור שהיה חלק משטח מלכותו. בשעת ניהול המצור על גמלא ניסה אגריפס, כפי שנהג גם בירושלים, להניא את המורדים מהמשך הלחימה. בתגובה נורתה אליו אבן קלע והוא נפצע במרפקו.
דיכוי המרד הגדול
בשנת 68 נרצח הקיסר נירון ואת מקומו תפס גלבה. משנודע הדבר לאגריפס, עזב יחד עם טיטוס את יהודה ועשה דרכו בספינה לרומא. השניים נשלחו למעשה על ידי אספסיאנוס על-מנת לברך את הקיסר החדש. אולם בדרכם, מששמעו שניהם על הירצחו של הקיסר החדש, מיהר טיטוס לאביו ביהודה, ואילו אגריפס המשיך בדרכו לרומא כדי להבטיח את המשך שלטונו ומעמדו. כאשר הפך אספסיאנוס לקיסר, העמיד עצמו אגריפס לרשותו ובתמורה זכה בנחלות קרקע באזור הצפון.
לאחר דיכוי המרד ניהל אגריפס חגיגות לכבודו של טיטוס בעיר המרכזית של ממלכתו, בקיסריה פיליפי. החגיגות כללו קרבות זירה בין גלדיאטורים והתמודדויות בין לוחמים לבין חיות טרף, כמקובל בתרבות הרומית. בין השנים 75 ל-79 שהה אגריפס ברומא ובשנתו האחרונה שם אף זכה לתואר פקידותי גבוה בהירארכיה הרומית.
מערכת היחסים בין אגריפס ליוסף בן מתתיהו
פעם נמלטו אל יוסף שנים משרי צבאו הלא-יהודים של אגריפס, ויוסף התעקש להעניק להם חיסיון על אף שדרשו ממנו היהודים כתנאי לכך שהשניים ימולו או שיומתו.
לפי יוספוס הסיוע של אגריפס לאספסינוס לא היה בוגדני, אלא מהווה המשך לשיתוף הפעולה של מלכי החסות הרומיים, ובעיקר נבע מכך שאגריפס עדיין היה משוכנע שהמרד מיותר, שהמחיר שישלמו עליו יהיה גבוה מאוד, ושחלק נכבד מההנהגה הירושלמית מתנגדת למרד וכמותה רבים מהעם.
יש הרואים את הכתוב על שמועת גילוי העריות בין אגריפס לברניקי כהוכחה לכך שכתביו פורסמו לאחר מות אגריפס, ובכך מקדימים את מותו.
סופו
ישנם סימנים לכך שאגריפס נפטר בשנת 92, כלומר כעשרים שנה לאחר סיום המרד הגדול וחורבן הבית. לא ברור מדוע לא הנהיג את העם לאחר המרד, ומה עלה בגורלו. תשובה לכך לא נמצאה במקורות התקופה, למעט העובדה כי היו לו בנים. עקבותיו אבדו לאחר דיכוי המרד הגדול. אגריפס המשיך לכהן בשטחי ממלכתו בצפון עד פטירתו, ומאז הועברו נחלות אלה לידי השלטון הרומי.
כתובת לטינית מביירות מנציחה את אגריפס השני לצד אחותו, בזכות תרומות לשיקום בניין בעיר וקישוטו: "ברניקי המלכה והמלך אגריפס תיקנו מן היסוד את המקדש הזה... שהמלך הורדוס, שהם מצאצאיו, בנאו, אחרי שהידרר הבניין ברבות השנים, וגם קישטו אותו בשיש ובשישה...עמודים".
השם 'אגריפס' בהיסטוריה
קיימת אי בהירות לגבי מקורות המזכירים את השם 'אגריפס'. במסורת היהודית יש התייחסות רבה וחיובית למלך בשם אגריפס. רחוב מרכזי בירושלים נקרא על שם מלך זה, ובספרי הלימוד נכתב עליו רבות. גם במסורת הנוצרית, בתפיסה העממית, ואף בעולם האקדמי במשך שנים רבות ההנחה הייתה שמדובר באגריפס הראשון. בשנים האחרונות ישנם חוקרים שהוכיחו שלפחות חלק ממקורות אלו, מתייחסים דווקא לאגריפס השני.
אגריפס השני והתרבות ההלניסטית
אגריפס השני תרם להפצת ולהעמקת התרבות ההלניסטית, כהמשך למדיניות הרומית. אגריפס ניהל וקיים פעילות ספורט, תיאטרון ותחרות גלדיאטורים במתקנים שבנו אבותיו בעיקר בטבריה ובקיסריה. הוא הגדיל את שטחה של קיסריה פיליפי וקרא לה נירוניה על שם הקיסר המכהן. סביר להניח, שכקודמיו, ארגן בעיר תחרויות גופניות ומוזיקליות לרגל חנוכתה.
לתושבי ביירות (בריטוס) העניק תיאטרון, שהוצאותיו היו רבות ודאג שהרפרטואר השנתי יהיה מגוון ואטרקטיבי. אגריפס הזרים לרשות המקומית כספים רבים למימון צורכי התושבים וחילק להם תבואה ושמן וכן דאג לקשט את העיר בפסלים מרהיבים. טביעת החותם של התרומה ההלניסטית עולה ממספר כתובות ואף מהמטבעות שטבע והנפיק.
מערכת היחסים עם הציבור היהודי
מוצאו של אגריפס, המסורת הארוכה של משפחתו ובעיקר הסמכויות שהואצלו לו על ידי הרומאים – הפיקוח על המקדש ומינוי כהנים גדולים – הביאו את אגריפס למעורבות במצבו ובגורלו של העם היהודי.
לפי פרשנות זו, המסופר על 'אגריפס המלך' שהרבה למנות ולפטר כהנים גדולים בדומה להורדוס בשעתו - מדבר באגריפס השני. אחד מכהנים אלו היה ישמעאל בן פיאבי שהתמנה בתקופת סכסוך קיסריה ערב המרד הגדול. לכהן זה יש יחס אוהד במשנה, וכתוב שנתמנה על ידי המלך.
אגריפס בנה בארמונו שבירושלים קרוב ללשכת הגזית (הקסיסטוס - בלשונו של בן מתתיהו) אולם גדול ומפואר, שממנו ניתן היה לצפות ולהשקיף על העיר, ובכלל זאת על הנעשה בבית המקדש. מהלך זה הרגיז חלק מתושבי ירושלים, שבתגובה הקימו חומה, שתחצוץ בין המקדש לארמון, ובכך בקשו למנוע את הפולשנות המלכותית אל תוך המקדש. הן אגריפס והן הנציב פסטוס זעמו, והאחרון ביקש להרוס את מחיצת האבן. התערבותו של הקיסר נירון לטובת יהודי ירושלים, בהשפעת אשתו פופאיה, מנעה את התחממות הרוחות.
כדי להתחשב מחד בדרישות הלויים המשוררים, ומאידך לקצץ קצת ביוהרת הכהנים, נעתר אגריפס לבקשת הלויים לאפשר להם ללבוש בגדי בד בדומה לכהנים, ואף כינס לצורך זאת מושב מיוחד של הסנהדרין. ביטוי נוסף להתחשבותו של אגריפס בצורכי קבוצות שונות בירושלים התגלם בעובדה, כי לאחר סיום העבודות השונות במקדש והפסקת בניין החומה השלישית (עוד מימי אביו אגריפס הראשון) נותרו בירושלים כ-18 אלף מובטלים. אגריפס הציע לרצף את האזור בשיש ובכך נמצאה פרנסה למובטלים.
לבסוף, ד"ר טריפון משערת שלאחר חורבן בית המקדש לא נותרה הנהגה יהודית, ושרבי יוחנן בן זכאי מעולם לא הנהיג ואף לא רצה להנהיג את העם בהבטים הפוליטיים. היא משערת שעליית בית רבן גמליאל לנשיאות באה לאחר מותו של אגריפס "אחרון המלכים לבית חשמונאי". השערה זו באה מאחר שידועים כתובות ומטבעות שלו, עוד עשור לאחר החורבן, אך אין התייחסות למלוכה זו בכתבי היהודים.
לפי עורך הספר סדר הדורות יש השערה שהושמט חלק מן הטקסט, ועל פי זה טיטוס ואספסינוס הרגו את אגריפס בשנת 67 לספירה, שלש שנים לפני חורבן הבית.
אגריפס בספרות חז"ל
השם 'אגריפס' מוזכר בכמה מקומות בספרות חז"ל, רובם בהקשר חיובי, אולם ברוב המקרים קיים קושי רב בקביעה אם מדובר באגריפס הראשון או השני. דוגמה לכך הוא תיאור מעמד הקהל המופיע במשנה במסכת סוטה:
בכל מקרה, התכונה של מחילה על כבודו של מלך בהקשר ל'אגריפס' מופיעה עוד מספר פעמים בספרות חז"ל, כגון בוויקרא רבה, עת ביקש אגריפס להקריב אלף עולות ביום אחד ודרש מהכהן המשרת לא לאפשר לאף אחד להקריב באותו יום. עם זאת, כשהגיע עני אחד ובידיו שני תורים לקרבן, הניח לו הכהן שימלא את רצונו והקריב, כאשר שמע המלך על המעשה, שיבח את הכהן.
על-פי עדות אחרת במשנה (ביכורים ג, ד) השתתף 'אגריפס' בטקס הביכורים במקדש – "אפילו אגרפס המלך נוטל את הסל על כתפו ונכנס, עד שהוא מגיע לעזרה. הגיע לעזרה, דברו הלויים בשיר ...".
אם נכון ההסבר שמדובר באגריפס השני, תפקידו כ"מפקח המקדש" המתועד אצל יוסף בן מתתיהו, עולה מדי פעם בפעם בספרות חז"ל. פעם אחת זיכה במתנות רבות את גביני הכרוז, שהיה מדרבן את בעלי התפקידים במקדש וקולו הרם היה מתגלגל בירושלים למרחק של שלוש פרסאות. במקרה אחר פנה 'אגריפס המלך' לכוהני המקדש, וביקש לדעת כמה יהודים פוקדים את ההיכל בפסח על ידי חשבון מעניין של ספירת קרבנות הפסח.
יאן פיגל
יאן פיגל (סלובקית: Ján Figeľ; נולד ב-20 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי סלובקי שכיהן כנציב לענייני חינוך, אימון, תרבות ושפות בנציבות האירופית ובתפקידים נוספים בנציבות. החל משנת 2010 היה סגן ראש ממשלת סלובקיה ושר התחבורה, הבינוי ופיתוח אזורי.
תולדות חייו
פיגל נולד בעיר ורנוב נאד טופלו (סלובקית: Vranov nad Topľou) שבמזרח סלובקיה. הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של קושיצה, בין השנים 1978-1983. עם סיום לימודיו הוא עבד במחקר ופיתוח בחברת ZPA Prešov, בעיר פרשוב.
בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגה הסלובקית "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (סלובקית: Kresťanskodemokratické hnutie, ר"ת: KDH) ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית, שם שימש חבר בוועדה ליחסי חוץ. בשנת 1993 מונה לחבר במשלחת הסלובקית למועצת אירופה.
בשנת 1998 פיגל עזב את משרתו הפרלמנטרית ומונה למזכיר המדינה במשרד החוץ. שלא כמו רוב חבריו בנציבות האירופית, פיגל לא הפך חבר קבינט, אולם ניהל את המשא ומתן להצטרפות סלובקיה לאיחוד האירופי עד לשנת 2003. הוא גם ייצג את ממשלת סלובקיה בכינוס האירופי אשר ניסח את חוקת אירופה. הוא שב לכהן באספה הלאומית הסלובקית בשנת 2002 ומונה ליושב ראש ועדת יחסי החוץ, משרה אותה עזב בשנת 2004 לצורך קבלת תפקיד נציב אירופי.
תפקידו כנציב אירופי
פיגל שימש לזמן קצר חבר בוועדת פרודי. החל מעת שהצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי, ב-1 במאי 2004 ועד למינויו ל"נציבות בארוסו" ( Barroso Commission) הוא החזיק (במשותף עם הנציב הפיני) בתיק היזמות והמידע בחברה. ממשלת סלובקיה בחרה בפיגל לנציבות בארוסו והוא חבר בה מעת הקמתה. בנציבות הוא ממונה על תיק החינוך, אימון, תרבות ושפות. מינויו לתפקיד זה התקבל באכזבת מה בסלובקיה. פיגל עצמו אמר כי התפקיד לא היווה את "בחירתו הראשונה", אולם הוא מקבלו כ"אתגר".
שימוע טרם בחירתו
בעת שנחקר בשימוע שנערך לו טרם בחירתו בפרלמנט האירופי, אמר פיגל כי לצורך מימוש שוק עבודה אירופי אמיתי יש להשקיע יותר בחינוך, באימון מקצועי, בניידות, ובהכרה כלל אירופית בתעודות מקצוע והשכלה. הוא אמר כי קידום החינוך חיוני להגשמת המטרות שהוצבו באסטרטגיית ליסבון, בעת כינוס מועצת אירופה בליסבון בשנת 2000. פיגל אמר לחברי הפרלמנט כי הוא רוצה שכל ילדי האיחוד האירופי ילמדו לפחות שתי שפות זרות בבית הספר, ואף הדגיש את תמיכתו באונסק"ו.
חזרה לסלובקיה
עם חזרה לסלובקיה בשנת 2009 הוא התמנה לראש "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (KDH). בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2010 המפלגה נכנסה לקואליציה ופיגל התמנה לסגן ראש הממשלה ושר בממשלה החדשה.
פלייר
המלה העברית "צבת", שמקורה כנראה בארמית, משמשת בשנות האלפיים בעיקר ל"פלייר אף ארוך". בצבא משמש הביטוי "מכפתיים מתכוונן נטוי" לרישום מלאי של צבת מתכווננת.
היסטוריה
הפלייר הומצא בעת העתיקה לשם אחיזת עצמים לוהטים, ושימש בעיקר בעבודות מתכת. איור עתיק מציג צבתות בנפחיה של הפייסטוס (אל האש ואומנויות הפחחות היווני). סוגים רבים של פליירים התפתחו במרוצת השנים, עם המצאות של חפצים שונים, שאותם היה צורך לאחוז, כגון פרסות, ברגים, חוטים חשמליים, צינורות וציוד חשמלי ואלקטרוני.
בעברית מופיעה הצבת במסכת אבות: צבת בִּצבת עשויה (אבות ה' ו'), שם מוזכרת הצבת כאחד מעשרת הדברים שברא אלוהים בערב שבת בין השמשות, שהלא כדי ליצור צבת משתמש הנפח בצבת אחרת, ועל כן מוכרח שהצבת הראשונה נוצרה בדרך נס. בעברית החדשה משמש המשפט כביטוי לגבי עניין סבוך ומפותל, שמרכיביו אחוזים זה בזה כשלשלת.
עיצוב
העיצוב הבסיסי של הפלייר לא השתנה רבות מאז המצאתו. הוא כולל זוג ידיות, ציר (לעיתים בצורת מסמרת) וראש בעל זרועות (אף), או לסתות מחודדות. בניגוד למספריים או למזמרה, לסתות הפלייר תמיד נפגשות בסוף מהלך הידיות.
הפלייר עשוי בדרך כלל מסגסוגת פלדה עם תוספות התורמות לחיזוק ולמניעת חלודה, כגון ונדיום וכרום.
ידיות הפלייר מצופות בדרך כלל פלסטיק במטרה לבודד מפני מתח חשמלי ומפני חום.
מקויה
מָקוּיה (ביפנית: キリストの幕屋; מילולית: "אוֹהֶל מוֹעֵד" או "משכן", ובהגייה עממית שגויה בישראל מקוֹיה) היא תנועה דתית נוצרית פילושמית שנוסדה ביפן ב-1948 על ידי איקורו טשימה. עקרונותיה המרכזיים הם תמיכה בעם ישראל ובמדינת ישראל וחזרה לפולחן הנוצרי המוקדם, כפי שהיה נהוג לפני הפילוג היהודי-נוצרי.
על התנועה
מרכזה של תנועת המקויה בעיר טוקיו, יפן. אנשיה מאורגנים בכ-200 קהילות, רובן ביפן, אך גם בארצות הברית, קוריאה וטאיוואן. מספר אנשיה נאמד בכ-50 אלף. ביטאונה מופץ בכל חודש בכ-­300 אלף עותקים. אנשי המקויה חוגגים חגים נוצריים כחג המולד, הפסחא והפנטקוסט, אך מציינים גם את ערב הפסח היהודי, חג הסוכות שבו הם נוהגים לעלות לרגל לירושלים, ועוד. המקויה מאמינים שהדת הנוצרית כדת מאורגנת באירופה הפכה לדוגמטית וההיררכית מדי, והם שואפים לקיים פולחן דינמי כפי שלדעתם נראה הפולחן היהודי-נוצרי המוקדם. מסיבה זו למקויה אין ממסד דתי מסודר ואין מצוות בכתב. התנועה מתארגנת סביב לימוד ופרשנות התנ"ך, וספצפית ב"סמינר טוקיו לתנ"ך".
התפילה מונהגת על ידי מדריך ומלווה בשירים רבים, הכוללים מזמורי תהילים ושירים עבריים וכן שירים שחוברו על ידי אנשי התנועה. השיר הישראלי העיקרי של המקויה הוא ירושלים של זהב של נעמי שמר. למקויה תזמורת פילהרמונית המנגנת מנגינות יהודיות, כליזמר וישראליות, בסגנון קלאסי. תזמורת זו הוציאה תקליט. כמו כן יש להם תיאטרון המציג הצגות יהודיות וישראליות, ככנר על הגג, ולהקות מוזיקה המבצעות בין היתר חזנות. פעם בעשור הם נוהגים לממן מופע נגינה משותפת עם התזמורת הסימפונית ירושלים. שולי נתן הופיעה עם לחנה של מרים מיאורה (בת התנועה) למלים 'והוא יושיעני' (מתוך תהלים נ"ה) עם בנות המקויה.
אנשי המקויה מעניקים לחלק מילדיהם שמות תנ"כיים וישראליים.
היסטוריה ומאפיינים
התנועה נוסדה במאי 1948 על ידי פרופסור אברהם איקורו טשימה, איש עסקים מקומאמוטו שבדרום יפן. טשימה הגה את רעיון התנועה בעקבות התגלות שחווה כאשר התבודד במשך שבועיים בהר אסו. הוא ביקר בישראל ונפגש עם הוגי דעות יהודיים באוניברסיטה העברית כפרופ' מרטין (מרדכי) בובר ופרופ' שמואל הוגו ברגמן. כן השפיע על דעותיו הוגה הדעות היפני הפציפיסט טוהויקו טגאווה. אנשי הקבוצה עמדו בקשר עם הוגים יהודים נוספים, כמו הרב צבי יהודה קוק, אברהם יהושע השל, פינחס פלאי ושלום רוזנברג.
קשרים עם ישראל
אנשי התנועה נוהגים לעלות לרגל לישראל ולשלוח נציגים לאירועים ישראליים. בחג הסוכות מגיעה משלחת גדולה להשתתפות בצעדת העמים בירושלים. מסע זה מגיע לשיאו בטקס מיוחד הנערך בכותל המערבי.
חלק מצעירי המקויה מגיעים לתקופת לימוד בישראל ומאמצים בה שם ישראלי. הם מטיילים בארץ, כדי להכיר את ההיסטוריה ואת המקומות הקדושים ליהודים ולנוצרים. הם לומדים עברית באולפן בקיבוץ חפציבה במטרה להגיע ליכולת לקרוא את התנ"ך בשפת המקור. הקשר עם הקיבוץ החל ב-1962. לרגל היובל של הקיבוץ הקימה התנועה את "הגן היפני" בקיבוץ. בגן צמחים המוזכרים בתנ"ך לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), דגי קוי ופסלי עגור יפני. חלק מאנשי התנועה לומדים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
מלבד המרכז בחפציבה, לתנועה ישנו מרכז נוסף בירושלים.
הקרן הקיימת לישראל נטעה ליד מצפה נטופה, בשלהי שנות השבעים, את "יער מקויה", לזכרו של טשימה. מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים. עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה", הועתק יער זה לשער הגיא. מתחם נטיעה חדש לאנשי הקבוצה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק מביקורם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
בשנת 2011 התקבלה משלחת של המקויה בכנסת.
אנה האוורד שו
ראשית חייה
שו נולדה בניוקאסל אפון טיין, אנגליה בשנת 1847. כשהייתה בת ארבע, היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית והתיישבו בלורנס שבמסצ'וסטס. בהיותו בן שתים עשרה, לקח אביה "תביעת בעלות של שלוש מאות שישים דונמים של אדמה במדבר" של צפון מישיגן "ושלח את אמה וחמשת ילדיה לחיות שם לבדם". "
אמה ראתה את ביתם במישיגן כ"חווה אנגלית עם כרי דשא עמוקים, שמים שטופי שמש וחרציות ", אך גילתה עם בואם לגלות שזו בעצם "בקתת עץ נואשת ושוממה" במה שהיה אז במדבר, במרחק 40 ק"מ ממשרד דואר ו -100 ק"מ ממסילת הרכבת ". כאן התמודדה המשפחה עם סכנות החיים על הגבול. שו נעשתה פעילה מאוד בתקופה זו, ועזרה לאחיה לשפץ את ביתם ולתמוך באמה בזמן הזעזוע והייאוש. שו לקחה על עצמה משימות פיזיות כמו "חפירה של באר וחטיבת העצים למדורה.
כשראתה את הסבל הרגשי של אמה, שו האשימה את אביה חסר האחריות על כך ש"הוא לא חשב על האופן שבו בני המשפחה יחיו וישרדו בתנאים הקשים." בזמן שאמה הנכה הייתה עמוסה בעבודות הבית", אביה שהיה בלורנס היה יכול להקדיש באופן חופשי זמן ל תנועה לביטול העבדות ולתנועות הציבוריות הגדולות של ימיו.
צרותיה של המשפחה החמירו עם השנים. במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית מתה אחותה אלינור בלידה, ואחיה טום נפצע. כשהייתה בת חמש-עשרה, נעשתה מורה בבית הספר, ולאחר שאחיה ואביה המבוגרים יותר הצטרפו למאמץ המלחמתי, היא השתמשה ברווחיה כדי לעזור לפרנס את משפחתה. עם זאת, "בכל חודש של המאמץ של המשפחה, הפער בין ההכנסות שלהם לבין ההוצאות שלהם הלך וגדל."
קריירה כמטיפה
כשהתבגרה שו, דרכה ללמוד בקולג' נעשתה מוצקה יותר. אחרי מלחמת האזרחים, היא נטשה את עבודת ההוראה שלה ועברה לגור עם אחותה הנשואה מרי בביג רפידס, מישיגן. היא הייתה מעדיפה את העבודה הרווחית יותר של חפירת תעלות אך נאלצה לאסוף את "המחט המפחידה" ולהיות תופרת.
קריירת ההטפה שלה החלה בהשראת הכומר מריאנה תומפסון שהיה האדם הראשון שתמך ברדיפתה להשכלה. הודות לעזרתו של תומפסון, נכנסה שו לתיכון ביג ראפידס שבו זיהו את כשרונותיה ואת דרכה. בגיל עשרים וארבע הוזמנה שו על ידי ד"ר פק, אדם המבקש לצוות אשה לתנועה המתודיסטית, כדי לשאת את דרשתה הראשונה. שו היססה בתחילה משום שהניסיון הקודם היחיד שלה היה "כילדה קטנה המטיפה לבדה ביער ... לקהילת עצי האזנה". בעידודה של ד"ר פק וידידתה הקרובה, קלרה אוסבורן, שו הסכימה ונתנה את דרשתה הראשונה במישיגן, מישיגן.
למרות ההצלחה של הדרשה הראשונה שלה, התשוקה החדשה שלה להטיף קיבלה התנגדות מחבריה לכיתה, וממשפחתה שהסכימה לשלם עבור ההשכלה שלה רק אם היא תחדל מעיסוק בהטפה. חרף ההתנגדות המתמדת ובידודה מסביבתה, בחרה אנה להמשיך בדרכה ולהטיף מוסר. היא הייתה נרגשת מאוד מביקורו של מרי ליברמור, מרצה בכיר שהגיע לביג רפידס. ליברמור נתן לה את העצה הבאה: "אם את רוצה להטיף, המשיכי והטיפי.. לא משנה מה אנשים אומרים, אל תתני להם לעצור אותך!"
הקשיים בזמן הלימודים
בשנת 1873, התקבלה שו למכללת אלביון, בית ספר מתודיסטי באלביון, מישיגן. מאחר שמשפחתה התנגדה למסלול הקריירה שלה, הם סירבו לספק כל תמיכה כספית. בשלב זה, שו הייתה מטיפה בעלת רישיון וניסיון של שלוש שנים. שו הצליחה לכלכל את עצמה על ידי מתן הרצאות על התנגדויות לשתיית אלכוהול כחלק מהתנועה המתחזקת בארצות הברית.
בעקבות הסמכתה קיבלה שו תואר דוקטור מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1886. בתקופת הלימודים בבית הספר לרפואה היא הפכה לאחת מהדוברת הבולטות למען זכויות פוליטיות לנשים.
המאמץ המשותף עם סוזן ב. אנתוני
החל משנת 1886 שימשה שו כיו"ר ארגון ההתנגדות (לצריכת אלכוהול) הנוצרית לנשים (WCTU). תפקידה היה "לעבוד למען זכות הבחירה של האישה ולאחר מכן להשתמש בהצבעה כדי לזכות ב"הגנה על הבית" ובחקיקה כנגד צריכת אלכוהול. [4] עם זאת, ההתמקדות שלה בנושא האלכוהול התמתנה ככל שכוחה גבר בתנועת למען זכויות נשים להצביע.
שו פגשה לראשונה בסוזן ב. אנתוני בשנת 1887. בשנת 1888, השתיים השתתפו בפגישה הראשונה של המועצה הבינלאומית של נשים. סוזן ב' אנתוני עודדה אותה להצטרף לאגודת הנשים הלאומית (NWSA). לאחר שהסכימה, שו מילאה תפקיד מפתח כאשר שתי ההתאגדויות התמזגו בהצבעה כאשר היא "סייעה לשכנע את ה- AWSA (התנועה האמריקנית למען זכויות נשים להצביע) להתמזג עם NWSA של אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, ויצרה לראשונה מזה שני עשורים מראית עין של אחדות ארגונית בתוך התנועה למען זכויות נשים להצבעה. החל בשנת 1904 ובמשך 11 השנים הבאות, שו הייתה נשיאת NAWSA. תחת הנהגתה, המשיכה NAWSA לפעול כלובי לטובת תיקון חוקתי לאומי המעניק לנשים את הזכות להצביע.
ההתפטרות NAWSA
בתחילת המאה ה -20, אליס פול ולוסי ברנס, חברי ה- NAWSA, החלו להשתמש בטכניקות מיליטנטיות (למשל, חסימת הכניסה לבית הלבן במהלך מלחמת העולם הראשונה) כדי להילחם על זכות הבחירה של נשים. הם, כמו חברים אחרים, קיבלו השראה מהצלחתן של הסופרז'יסטיות המיליטנטיות באנגליה. כנשיאה של NAWSA, הופעלו על שו לחצים לתמיכה בטקטיקות אלה. אף-על-פי-כן היא טענה כי היא "מתנגדת באופן בלתי-נמנע למיליטנטיות, ומאמינה כי שום דבר בעל ערך קבוע לא היה מושג כך, שלא ניתן היה להשיגו בקלות רבה יותר בשיטות של שלום." היא נשארה מתואמת עם הפילוסופיה של אנתוני, טקטיקות מיליטנטיות. בשנת 1915, היא התפטרה מתפקידה כנשיאת NAWSA והוחלפה על ידי בת בריתה קארי צ'פמן קאט
שנים מאוחרות בחייה
במלחמת העולם הראשונה, הייתה ראש ועדת הנשים של מועצת ההגנה הלאומית של ארצות הברית, שהפכה לאשה הראשונה שזכתה במדליית השירות המיוחדת. היא המשיכה להרצות על זכות ההצבעה לשאר שנות חייה.
בהרצאה שהעבירה שו, חודשים ספורים בלבד לפני מותה באוניברסיטת ביילור בוואקו שבטקסס, אמרה: "הדרך היחידה להפריך את הטענה שאמריקה היא דמוקרטיה ולכן נשים זכאיות להצביע היא להוכיח כי נשים אינן אנשים". היא סיימה את הנאום על ידי קריאה לנשים להשתתף בתנועת הנשים למען זכות הצבעה.
היא הייתה נואמת בכנס הלאומי האמריקאי בנוגע לתופעת הלינץ' ב־1919, והציגה את זכות הבחירה של הנשים כצעד נגד התופעה.
שו מתה מדלקת ריאות בביתה במוילאן, נת'ר טאון-שיפ, פנסילבניה, בגיל שבעים ושתיים, כמה חודשים לפני שהקונגרס אישר את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
חיים פרטיים
שו חיה עם לוסי אלמינה אנתוני (1859–1944), אחייניתה של סוזן ב. אנתוני, עד מותה. אנתוני ושו היו יחד שלושים שנה, והיא הייתה ליד מיטתה במותה.
מורשת
נאום 1915 שלה, "העיקרון הבסיסי של הרפובליקה" דורג במקום ה-27 בין הרטוריקות האמריקניות של למעלה מ-100 נאומים של המאה ה -20 (המפורטים לפי דרגה).
בשנת 2000 היא הוכנסה לאולם התהילה הלאומי לנשים.
מרכז הנשים של אנה הווארד שו במכללת אלביון מרכז את התוכניות החינוכיות המקדמות את ההכלה והפלורליזם ומגביר את המודעות לנושאים הקשורים לנשים ולגדר: דוגמאות לתכונות על הטרדה מינית ותקיפה מינית. האירוע הבולט ביותר בחסות המרכז הוא תוכנית החודש לנשים של הווארד שו, המיועדת מדי שנה לכבוד זכרה של ד"ר שו ולהדגשת היבטים חשובים בחיי הנשים, ותוכניות חינוכיות אחרות הנתמכות בחסות ארגוני סטודנטים בעלי אינטרסים משותפים.
"המרכז לאנה הווארד שו בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת בוסטון מקדם מבנים ושיטות המעצימות נשים ומכבד את הגיוון. המרכז נקרא על שם הכומר דוקטור אנה הווארד שו, כומר מתודיסטית, רופאה וסופרג'יסטית. עשר שנים לאחר הקמתו ב -1978 הוקם מרכז שו כמרכז הנשים של הכנסייה הצפונית-מזרחית של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת ".
בית הספר התיכון אנה הווארד שו שנבנה בשנת 1922–1924 בדרום מערב מחוז שווילקוויל, פילדלפיה נקרא בשמה.
פסל של אנה הווארד שו הוקם ליד ספריית הקהילה ביג רפידס, מישיגן, בשנת 1988.
בתרבות הפופולרית
אנה הווארד שו הוצגה בשנת 2004 סרט טלוויזיה מלאכיות מברזל על ידי לויס סמית'.
גל P (אלקטרוקרדיוגרפיה)
באלקטרוקרדיוגרפיה, גל P באק"ג מייצג את הדפולריזציה של הפרוזדורים, שכתוצאה ממנה חלה התכווצות הפרוזדורים.
פיזיולוגיה
גל P מייצג את הפעילות החשמלית בשני הפרוזדורים (הדפולריזציה העלייתית).
בדרך כלל הדפולריזציה של העלייה הימנית מתרחשת מעט לפני הדפולריזציה של העלייה השמאלית, מאחר שמקורו של גל הדפולריזציה הוא בקשר הגת והפרוזדור, הממוקם בקצה עלייה ימין, משם הוא ממשיך לעלייה שמאל דרך הצרור על שם בכמן.
דפולריזציה שמקורה במוקדים עלייתיים אחרים שאינם קשר הגת והפרוזדור, עשויה לגרום לגל P בעל צורה שונה מהרגיל.
משמעות קלינית
שינויים בגל P עשויים להיות מקושרים למצבים רפואיים שונים:
קייטי פינדלי
קייטי פינדלי (באנגלית: Katie Findlay; נולדה ב-28 באוגוסט 1990) היא שחקנית קנדית, אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור רוזי לארסן בסדרה "ההריגה" ברשת AMC, בזכות תפקידה בתור מגי לאנדרס בסדרה "יומני קארי" ברשת The CW ובשל תפקידה בתור רבקה סאטר בסדרה "המדריך לרוצח" של שונדה ריימס לרשת ABC.
ביוגרפיה
פינדלי נולדה בווינדזור, אונטריו, קנדה, היא גדלה בחוף המערבי של העיר ונקובר, שבקולומביה הבריטית. היא הייתה בלרינה במשך 12 שנים, עד שפרשה עקב פציעה בגב ועל ההזדמנות שיהיו לה "רגליים כמו לאדם אמיתי". תחביביה הם אמנות, היסטוריה, שירה, ספרי קומיקס ויוגה. היא ממוצא פורטוגזי, סיני, אנגלי וסקוטי.
קריירה
בשנת 2011 גילמה את רוזי לרסן בעונה הראשונה של הסדרה "ההריגה", בתפקיד נערה בת 17 שנרצחה באורח פלא ועלילת 2 העונות הראשונות סובבות את חקירת הרצח שלה. היא הופיעה בתור אורחת במספר סדרות כולל "רצף הזמן", "סטארגייט יוניברס" ובסדרת הקנדית "Endgame".
בשנת 2012, לוהקה פינדלי בתור מגי לאנדרס בסדרת הנעורים של רשת The CW, "יומני קארי", פריקוול של "סקס והעיר הגדולה". באותה השנה היא קיבלה תפקיד בסרט המדע בדיוני "הפילוסופים", בו היא גילמה את דמותה של בוני.
במרץ 2014, קיבלה פינדלי תפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC, "המדריך לרוצח" של שונדה ריימס. בסדרה היא מגלמת את רבקה סאטר, בחורה מסתורית המואשמת ברצח חברתה הטובה. ב-2015 חזרה כדמות אורחת בעונה השנייה.
בסתיו 2015, הוכרז כי השחקנית לוהקה לסרט חג מולד חדש בשם "The Bridge" בערוץ הולמרק, שמבוסס על הרומן של הסופרת קארן קינגסברי. עוד באותה שנה, שיחקה פינדלי בסרט הדרמה המוזיקלי "ג'ם וההולוגרמות" שביים ג'ון מ. צ'ו.
בשנת 2017 הצטרפה פינדלי כדמות ראשית בעונתה השלישית של הסדרה הקומית "כשגבר פוגש אישה" של רשת FXX; פינדלי גילמה את לוסי, מושא אהבתו החדשה של ג'וש (ג'יי בארושל).
בשנת 2019 החלה לשחק בתפקיד החוזר של ליזבת' בסדרת המסתורין "ננסי דרו" ברשת The CW; אשר מבוססת על הדמות הראשית בסדרת ספרים בלשיים.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד חוזר של רוז בעונתה השנייה של סדרת הדרמה-קומית-מוזיקלית "הפלייליסט של זואי" ברשת הטלוויזיה NBC.
במרץ 2022 לוהקה פינדלי לאחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "ווקר: אינדפנדנס" של רשת The CW; לצידה של קתרין מקנמרה. פינדלי תגלם את קייט, רקדנית בורלסקה, שהיא למעשה סוכנת פדרלית, שמגיעה העירה כדי לחקור את פעולה סודית והיא שמה את עינה החדה על השריף החדש בעיר.
אמיתי מנדלסון
אמיתי מנדלסון (נולד ב-20 בדצמבר 1969) הוא אוצֵר אמנות. החל מסוף שנת 2006 משמש כאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל בירושלים.
ביוגרפיה
מנדלסון מתגורר בירושלים עם משפחתו.
הפרש הבודד (סרט, 2013)
הפרש הבודד (באנגלית: The Lone Ranger) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי מז'אנר המערבון שיצא לאקרנים ב-3 ביולי 2013, בבימויו של גור ורבינסקי, בהפקת ג'רי ברוקהיימר ובכיכובם של ג'וני דפ, ארמי האמר וטום וילקינסון. הסרט מבוסס על סדרת טלוויזיה אמריקאית משנות החמישים, בעלת שם דומה וסרט שיצא ב-1956. הסרט נעשה בהפקת ובהפצת חברת וולט דיסני, אף שבתחילה חברת קולומביה החזיקה בזכויות ההפקה. תחילה תוכנן להוציא את הסרט לאקרנים ב-21 בדצמבר 2012, אך בשל עלייה חדה בתקציב ובמימון הסרט, ההפקה הוקפאה והתאריך נדחה למאי 2013 ואחר כך פורסמה כרזת הסרט ועליה תאריך חדש, 3 ביולי 2013 ובאותו יום הוקרן לבסוף בהקרנת בכורה בארצות הברית.
סיפורו של ג'ון ריד, "הפרש הבודד", נפתח בקבוצת פרשים, ריינג'רס, שהם כוח משטרה מיוחד שרוכבים על סוסים ורודפים אחר כנופיית פורעי חוק ומנהיגם בוטש קאוונדיש. הכנופיה טומנת מארב לריינג'רס, והורגת אותם. ניצול אחד נמצא על ידי אינדיאני בשם טונטו (ג'וני דפ), שמטפל בו עד שהוא מחלים. אותו פרש שניצל, עוטה מסכה ורוכב על גבי סוס לבן בשם סילבר, מחליט לחבור לטונטו במטרה להביא לדין את חברי הכנופיה חסרי המצפון ודומים להם.
עלילת הסרט
ב-1933, במהלך יריד קאנטרי בסן פרנסיסקו, ילד בשם ווילי, שמעריץ את אגדת "הפרש הבודד", מוצא בובת שעווה של אינדיאני זקן. להפתעתו, הבובה מביטה עליו, ומזדהה בשם טונטו. וויל אינו מאמין לו, ולכן, כדי לשכנע אותו שהוא טונטו האמיתי, טונטו מספר לוויל את חוויותיו לצידו של לוחם החופש, ג'ון ריד, "הפרש הבודד".
קולבי, טקסס, 1869. איל ההון, לייתהאם קול, פותח לרשות הציבור את המסילה הבין-יבשתית. בנוסף, באותו מעמד, הוא מודיע על הגעתו של פורע החוק הקניבלי, בוטש קאוונדיש. בין קהל השומעים, רואים את רד הרינגטון, מאדאם במקצועה.
ימים מספר לאחר מכן, הקבוצה נופלת למארב בערוץ בידי אנשיו של קאוונדיש, שהורגים את כל הפרשים, בזמן שליבו של דן נאכל על ידי בוטש קאוונדיש עצמו. ג'ון נפצע במתקפה ומת, אך נמצא על ידי רוח הסוס הלבן ושב לחיים. טונטו, שמצליח להימלט מהכלא, מרפא את ג'ון. בזמן הריפוי, ג'ון סובל מחזיונות על רבקה, אותן הוא חושב להזיות. כאשר הוא מתעורר, טונטו מספר לו שהוא נידון להיות רוח מהלכת, אחד מאלה שעברו לצד השני, וכי בשל מצבו החדש, הוא לא יכול להיהרג בקרב. טונטו אף מאשר באוזניו שאחד מהסיירים, אדם בשם קולינס, בגד בדן ועבר לצד של הכנופיה של בוטש.
טונטו וריד יוצאים לצוד את בוטש וכנופייתו ויוצאים דרך המדבר, עם סוס לבן. מאחר שג'ון אמור להיות מת, טונטו משכנע אותו לעטות מסיכה כדי להגן על זהותו, מאחר שאם בוטש יידע שהוא חי, הלה ינסה להרוג אותו שוב. הם מגיעים לבית שבו קולינס היה ומוצאים שם את רד הרינגטון, מאדאם בבית בושת מקומי שמגרשת אותם, אך משתכנעת לשתף אותם במה שידוע לה כשטונטו אומר לה שהם מנסים להשיג את בוטש. רד מספרת להם כי דן וקולינס רבו על סלע כסוף. ג'ון מנסה לגעת בסלע, וחווה התקף חיזיון. טונטו אומר לו כי הסלע מקולל. רד מסבירה להם שהיא מוכנה לעזור להם היות שהיא נחושה לנקום בבוטש על שכרת את רגלה, והותיר אותה עם רגל משנהב.
אנשיו של בוטש מגיעים לגבול אחת המושבות האינדיאניות, כשג'ון וטונטו מגיעים מיד לאחר מכן ומגלים כי אנשיו של בוטש חטפו את רבקה ובנה דני ריד, אלמנתו ובנו של דן ריד, שבעבר חשה רגשות לג'ון ריד. ג'ון נמלט לאחר שנאבק באנשיו של בוטש אך מגלה כי הפשיטה הייתה מזויפת. ג'ון וטונטו עוקבים אחר סוסיהם של אנשיו של בוטש ומגלים לאן לקחו אנשיו של בוטש את רבקה ודני. בינתיים, איש הצבא, הקפטן ג'יי פולר, מנהל מבצע נרחב נגד האינדיאנים המקומיים, בני שבט קומאנצ'י, שבטו של טונטו.
השבט לוכד את ג'ון וטונטו והם מגלים עקבות של מסילות ברזל, בשטחי השבט. מנהיג השבט מספר לג'ון אודות עברו של טונטו: שני אחים חולצו ממוות על ידי טונטו הצעיר. הם מצאו סלע כסוף בנהר ומכרו לטונטו שעון כסף כדי להראות להם מאין מגיע הכסף, ומראה להם את מכרה הכסף הגדול ביותר שקיים. בשלב זה האחים רוצחים את שאר השבט ושומרים על הסוד. מחוסר יכולת לשאת את הבושה בשל חלקו בטבח, טונטו מספר לעצמו כי הכסף היטה את לבם של האחים לרעה, והוא שומר לעצמו את שעון הכיס כסימן למעשהו הרע וכסימן נוסף הוא שומר על גופת ציפור מתה קשורה לראשו בתקווה כי ישוב לחיים ויכפר על עוונותיו.
השניים נמלטים משבי הקומאנצ'י ותוקפים שיירת חיילים. טונטו מוביל את ג'ון למכרה הכסף, היכן שהם הורגים את אנשיו של בוטש ולוקחים בשבי את בוטש עצמו. טונטו מנסה להרוג את בוטש, אך ג'ון מונע ממנו את זה. ג'ון, יחד עם בוטש, מגיע ללייתהאם קול ולקפטן ג'יי פולר והם מגלים את חלקו של קול במזימה, שמתגלה כאחיו החורג של בוטש. קול חושש מכך שיואשם כפושע משיתברר חלקו בטבח האינדיאנים במכרה הכסף, רבקה, ששוחררה על ידי קול מידי אנשיו של בוטש, מוחזקת ברכבת של קול. הרכבת מגיעה אל מכרה הכסף וג'ון שמוחזק בידי חייליו של פולר מחולץ מידיהם בעזרתו של טונטו ולוחמים משבט הקומאנצ'י, שעד מהרה נופלים קורבן לטבח מצד אנשיו של פולר.
ג'ון מבין שה"חוק" נשלט על ידי קול וקאוונדיש ועל כן עליו להפוך לפורע חוק. ג'ון וטונטו שודדים בנק ומפוצצים את כספות הבנק שם הם מוצאים מטען חומר נפץ ומשתמשים בו על מנת להרוס גשר המקשר בין מסילות רכבת בשטחי השליטה של שבט קומאנצ'י. עם השלמת מסילות הברזל של הרכבת הבין-יבשתית, קול מכריז כי הוא קונה את השליטה על החברה שבנתה את הרכבת באמצעות רווחים ממכרה הכסף. בסיוע של רד, ג'ון וטונטו מצליחים להשתלט על הרכבת של קול ומנהלים קרב מול פולר ואנשיו, קאוונדיש ופולר נפגעים בהתנגשות הקרונות, לאחר שטונטו שינה את כיוון אחת המסילות. וג'ון מצליח לחלץ את רבקה, כשהיא קופצת על גבו של הסוס הלבן של ג'ון. בינתיים הרכבת של קול והגשר שעליה היא נוסעת מושמדים בידי ג'ון וטונטו. ואלו האחרונים צופים בלייתהאם טובע כשטונטו חושף כי לייתהאם ובוטש הם האחים שהוא הציל בילדותו. העיירה מכירה בג'ון כגיבור ומציעה לו תפקיד מפתח באכיפת החוק, ג'ון מסרב ויחד עם טונטו עוזב את המקום.
סן פרנסיסקו, 1933. וויל, הילד מבטיח לעצמו לעולם לא להסיר את המסיכה, והציפור של טונטו מתעופפת לה. בסצנה שלאחר הקרדיטים, נראה טונטו כשהוא מתרחק לעבר המדבר.
שחקנים ודמויות
עורך דין לשעבר שחוזר לביתו שבמערב הפרוע ומצטרף לקבוצת הריינג'רס של אחיו. לאחר שאחיו מת במארב שבוטש טמן לקבוצה, הוא נשבע להשיג צדק בכך שחובר לטונטו שעוזר לו להשיג את רוצחי אחיו. אינדיאני מוזר, שמגייס את ג'ון שיעזור לו למצוא את מי שהשמיד את השבט שלו, בתמורה לעזרתו במציאת רוצחי אחיו של ג'ון. המשמעות של השם טונטו בספרדית היא טיפש - כנראה בשל ההתנהגות המוזרה שלו הוא זכה לשם הזה. מופיע בסוף הסרט כבדיחה על חשבונו. מאדאם בעלת רגל מכנית. עוזרת לג'ון ולטונטו למצוא את בוטש מפני שהיא נחושה לנקום בו על שכרת את רגלה. קצין בדרגת קפטן בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית, שהופך למושחת ומנסה להכשיל את ג'ון במסעו למציאת צדק. אשתו של דן, ומושא אהבתו של ג'ון. לפני אירועי הסרט, רבקה הייתה נתונה במשולש אהבה הרסני בין ג'ון ודן ריד. איל הון בעל עבר צבאי שמניח מסילות רכבת בכל המערב, ובכך חוצה את גבול הטריטוריות של האינדיאנים. מתגלה בסוף כאחיו החורג של בוטש והמוח מאחורי כל המזימה. פושע אכזרי וקניבלי, שטונטו מתעקש ללא הרף שהוא וינדיגו, שד מרושע זולל אדם. חבר בכנופיה של בוטש. נער צעיר, ששומע מטונטו הזקן את סיפור המרדף של ג'ון למציאת צדק. אחיו של ג'ון, שנרצח על ידי בוטש. בעלה של רבקה. ריינג'ר מהולל. חבר בכנופיה של בוטש. בנם של דן ורבקה. אחיינו של ג'ון. אחד ממנהלי העבודה של קול.
הפקה
ג'וני דפ מגלם בסרט את טונטו האינדיאני, שנרתם לסייע לפרש טקסני (ארמי האמר) כדי לאכוף את החוק במערב הפרוע. צילומי הסרט נערכו בטקסס, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו. הצילומים החלו במרץ 2012, ותקציב הסרט תפח ל-250 מיליון דולר, מה שהביא את חברת דיסני הפקות להכריז באוגוסט 2012 על הקפאת צילומי הסרט. הסרט נחשב לכישלון קופתי, אף שבקושי החזיר את עלות ההפקה, עדיין נרשמו הפסדים בגזרת הפרסום.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי הנס צימר והופק על ידי אולפני וולט דיסני. אלבום הפסקול יצא לאור ב-2 ביולי 2013 והיה נגיש להורדה דיגיטלית.
שיווק
תמונה ראשונה מהסרט פורסמה באינטרנט באוגוסט 2012 ובה נראים ג'וני דפ וארמי האמר כטונטו והפרש הבודד. הקדימון הראשון לסרט יצא באוקטובר 2012.
מרקו פופוביץ'
מרקו פופוביץ' (בקרואטית: Marko Popović; נולד ב-12 ביוני 1982) הוא כדורסלן עבר קרואטי, אשר היה פעיל בין השנים 1998–2019. ממוצעיו הכוללים ביורוליג (8 עונות) הם 12.5 נקודות, 2.8 אסיסטים ו-1.7 ריבאונדים למשחק, וממוצעיו ביורוקאפ (7 עונות) הם 14.0 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים למשחק.
נעורים וקריירת מכללות
פופוביץ' נולד בזאדאר שבקרואטיה, אשר הייתה אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. אביו, פטר פופוביץ', שיחק בקבוצות זאדאר ודוברבה זאגרב בין השנים 1976–1997. מרקו החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת הנוער של זאדאר בשנת 1991, ובין השנים 1994–1996 שיחק במועדון ציבונה זאגרב בעת שאביו שיחק בדוברבה. בשנת 1997 חזרה המשפחה לזאדאר, ובעונת 1998/1999 שיחק פופוביץ' לראשונה בקבוצת הבוגרים של מועדון הכדורסל. בעונת 1999/2000 זכה עם הקבוצה בגביע הקרואטי בכדורסל – גביע קרשימיר צ'וסיץ'.
בקיץ 2000 עבר פופוביץ' לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת דרום איידהו מליגת המכללות השנייה. לאחר עונה אחת בלבד בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה עזב פופוביץ' את לימודיו וחזר לשחק בזאדאר.
קריירת מועדונים
בעונת זכה עם זאדאר באליפות הליגה האדריאטית, לאחר שגברה במשחק הגמר על מכבי תל אביב בתוצאה 91–88. במשחק הגמר קלע פופוביץ' 27 נקודות, ובסיומו זכה בתואר ה-MVP של הפיינל פור.
לקראת עונת עבר לאפס פילזן הטורקית, וסייע לה לזכות בגביע הטורקי.
בשנים 2006–2008 שיחק עבור ז'לגיריס קובנה, וזכה עמה פעמיים באליפות הליגה הליטאית, פעמיים בגביע הליטאי ופעם אחת באליפות הליגה הבלטית.
בשנת 2008 הצטרף לאוניקס קאזאן הרוסית, וסייע לה לזכות בגביע הרוסי לשנת 2009. בעונת 2011 הוביל את קאזאן לזכייתה הראשונה באליפות היורוקאפ, ונבחר ל-MVP של הפיינל פור לאחר שקלע 18 נקודות מול סביליה במשחק הגמר.
בשנת 2011 חזר לשחק בז'לגיריס, ובשתי העונות הבאות זכה עמה באליפות הליגה הבלטית, בגביע הליטאי ובשתי אליפויות ליטא.
בקיץ 2013 חתם על חוזה בחימקי מוסקבה, במדיה זכה באליפות היורוקאפ בעונת 2014/2015.
בין השנים 2015–2019 שיחק עבור פואנלברדה הספרדית. בפברואר 2017 הפך לשיאן הנקודות של ליגת היורוקאפ, אך בהמשך אותה עונה שברו את שיאו בויאן דובלייביץ' ורפא מרטינס. בסיום עונת 2018/2019 פרש פופוביץ' ממשחק, בגיל 36.
נבחרת קרואטיה
בשנת 2000 השתתף פופוביץ' באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 כשחקן נבחרת קרואטיה, וזכה עמה במדליית הכסף. במשחק הגמר קלע פופוביץ' 17 מול נבחרת צרפת, אך נבחרתו הפסידה בתוצאה 64–65. באליפות אירופה עד גיל 20 לשנת 2002 הוביל פופוביץ' את כל שחקני הטורניר בממוצעי נקודות (25.0) ואסיסטים (7.1) למשחק, אך קרואטיה סיימה במקום השמיני מתוך 12 נבחרות.
בטורניר אליפות אירופה בכדורסל 2003 השתתף לראשונה במשחקי נבחרת קרואטיה הבוגרת, ובהמשך שיחק במדיה באליפויות אירופה 2005, 2007, 2009, 2011 ו-2017, וכן במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאליפות העולם בכדורסל 2010.
הפיכת 2 במאי 1864
הפיכת 2 במאי 1864 התרחשה בנסיכויות הרומניות המאוחדות, כשהדומניטור, אלכסנדרו יואן קוזה לא הצליח להעביר באספה המחוקקת את הרפורמות שחשב לנחוצות ופיזר, בתאריך הנקוב, את האספה המחוקקת בעזרת אנשי צבא ופרסם את המעמד המתפתח של הסכמת פריז.
עם עלייתו של קוזה לשלטון חתר הוא לביצוע רפורמות ובעיקר רפורמה אגרארית, שבמסגרתה יבוטל מעמד הצמיתים-אריסים ויחולקו קרקעות לאיכרים העניים. לפני הפיכה סערו הרוחות בין עניי הארץ והיו מרידות איכרים מרובות. לשם ביצוע הרפורמות נדרשה הסכמת האספה המחוקקת, שרבים מחבריה היו בויארים בעלי קרקעות, שהתנגדו לרפורמות ולא איפשרו את ביצוען.
מקום לחלום עליו
מקום לחלום עליו (באנגלית: We Bought a Zoo) הוא סרט דרמה קומית משפחתית אמריקאית משנת 2011 המבוסס באופן רופף על ספר הזיכרונות באותו שם משנת 2008 מאת בנג'מין מי. הוא נכתב ובוים על ידי קמרון קרואו ומככב בו מאט דיימון בתור האב האלמן בנג'מין מי, שרוכש גן חיות רעוע עם משפחתו ולוקח על עצמו את האתגר של הכנת גן החיות לפתיחתו מחדש לציבור. בסרט מככבים גם סקרלט ג'והנסון, מגי אליזבת ג'ונס, תומאס היידן צ'רץ, פטריק פיוגיט, אל פנינג, קולין פורד וג'ון מייקל היגינס. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-21 בדצמבר 2011. הסרט הרוויח 120.1 מיליון דולר והושקע בו תקציב של 50 מיליון דולר. במקור הגן הזואולוגי דארטמור עליו מבוסס הסרט, הוא גן זואולוגי בשטח של 33 דונם הממוקם ליד הכפר ספארקוול במחוז דבון, אנגליה.
עלילה
בנג'מין מי מתאבל על אובדן אשתו, קתרין, כבר שישה חודשים. כשבנו בן ה-14, דילן, מסולק מבית הספר, הוא מחליט להתחיל מחדש בקניית בית. הוא סייר בבתים רבים עם בתו בת ה-7, רוזי, והמתווך שלו, מר סטיבנס, אך הם לא מוצאים אף אחד לטעמם. כשהם רואים את הבית, הם מחליטים שהוא מושלם עבורם. כשהם שומעים אריה שואג, המתווך מסביר שאם הם רוצים את הבית, אז עליהם לקנות גם את גן החיות בשטח שנסגר מספר שנים לפני כן.
צוות גן החיות, בראשות השומרת הראשית קלי פוסטר, מתחיל לבצע שיפוצים כדי לפתוח מחדש את גן החיות לציבור. כשקלי שואלת את בנג'מין מדוע קנה את גן החיות אף על פי שלא ידע דבר על ניהול גן החיות, הוא פשוט עונה, "למה לא?".
דילן מתיידד עם בת דודתה של קלי, לילי, בת ה-13, שמאוהבת בו.
וולטר פריס, הוא מפקח קפדני של משרד החקלאות, מגיע לביקורת פתע ומכין רשימה של תיקונים שיעלו בסביבות 100,000 דולר. בנג'מין לא יכול להרשות לעצמו את התיקונים ואת השמועות שמסתובבות בקרב העובדים שהוא כנראה ימכור את גן החיות. המורל של הצוות שוקע, מחשש שהנכס יימכר לקונה שיסגור אותו.
דילן שמח לשמוע כשלילי מספרת לו את השמועה על עזיבת משפחתו, מה שפוגע ברגשותיה. לאחר מכן בנג'מין לומד שקתרין הורישה לו חשבון השקעות, עם הוראות כיצד להשתמש בכסף בחוכמה תוך הקשבה לליבו. דאנקן מייעץ לו להתרחק ולהתחיל מחדש עם הכסף, אבל בנג'מין מחליט להשתמש בכסף לתיקונים.
דילן, לא מרוצה מההחלטה להישאר, מתעמת עם אביו ומתפתח ביניהם ויכוח סוער. הם מתפייסים למחרת בבוקר ודילן מודה שהוא מחבב את ללילי. בנג'מין אומר לדילן את המוטו האהוב עליו: שאתה צריך רק 20 שניות של אומץ כדי שמשהו גדול יקרה. בנג'מין מבין שבמקום לנסות להתחיל מחדש בלשכוח את אשתו, עליו לקבל שהיא תמיד תהיה חלק ממנו. דילן, בעקבות עצתו של אביו, מתוודה על אהבתו בפני לילי, והיא סולחת לו.
לפני הפתיחה החגיגית של גן החיות, המתקן עובר בדיקה קפדנית של פריס, שמאחל להם בחוסר רצון בהצלחה. הם לומדים שסופת הגשם הקשה ביותר מזה 100 שנים עלולה להרוס את הפתיחה החגיגית של גן החיות. מזג האוויר מתבהר עד הבוקר, אבל הם מתאכזבים כשלא מגיעים מבקרים.
דילן מגלה שעץ שנפל חסם את כביש הגישה כשמאחוריו מחכה קהל גדול של מבקרים. הצוות עוזר לכולם לטפס על העץ, והנוכחות כל כך גבוהה שנגמרים להם הכרטיסים. בנג'מין וקלי יוצאים למצוא עוד כרטיסים בסככה המשמשת כקופה מודה קלי שהיא מאוהבת בבנג'מין והם מתנשקים.
הפקה
סצנות גן החיות צולמו בגרינפילד ראנץ' בהיידן ואלי, ת'אוזנד אוקס, קליפורניה, שם הוקם גן חיות לצורך הצילומים.
במאי 2010, קמרון קרואו הסכים לביים את העיבוד של פוקס המאה ה-20 לזיכרונותיו של בנג'מין מי "We Bought a Zoo". לאחר מכן הוא החל לשכתב את התסריט של הסרט, שנכתב במקור על ידי אלין ברוש מק'קנה. זה היה הסרט הראשון שבויים על ידי קרואו מאז הסרט "אליזבתטאון" מ-2005. הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2011.
ליהוק
קרואו נסע לסט הצילומים של הסרט אומץ אמיתי כדי לשכנע את השחקן מאט דיימון לקחת על עצמו את תפקיד הדמות הראשית בסרט. קרואו גם הציג תסריט של הסרט, דיסק של שירים שקרואו הקליט בעצמו של גרסאות חיות של שירים קלאסיים, ועותק של הסרט גיבור מקומי משנת 1983, עם הוראות "לא רק לקרוא את התסריט, ולקבל החלטה". דיימון שוכנע לגלם את התפקיד לאחר שהתרגש מהמוזיקה וגילה שהסרט גיבור מקומי הוא "יצירת מופת". לגבי קרואו עצמו, הוא כבר החליט על דיימון באמצע הפגישה שלהם, אם כי לחברת אולפני המאה ה-20 מפיצת הסרט עדיין הייתה רשימה של מועמדים אחרים לשחק את התפקיד הזה.
פסקול
באוגוסט 2011, הוכרז שהמוזיקאי האיסלנדי יונסי, סולן להקת סיגור רוס, ילחין את המוזיקה עבור הסרט. הבמאי קרואו תיאר את הבחירה כ"טבעית בלבד", שכן "יונסי היה חלק מהיצירה של הסרט מההתחלה".
השיר "Gathering Stories" היה ברשימה הקצרה של 39 שירים שיש להם סיכוי להיות מועמדים לאוסקר השיר המקורי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה -84. השיר הזה נכתב בשיתוף יונסי בירגיסון וקמרון קרואו.
בעוד שהדיסק הרשמי של פסקול הסרט כולל רק מוזיקה מאת יונסי ולהקת סיגור רוס, הפסקול המלא של הסרט כלל מגוון אמנים בהם רנדי ניומן, טום פטי ושוברי הלבבות, ניל יאנג וקט סטיבנס.
הבדלים בין הסרט לחיים האמיתיים
עלילת הסרט והאירועים בפועל שונים. בנג'מין מי האמיתי הוא בריטי. הסיפור הותאם לקהל אמריקאי ומי אישר את השינויים. גן החיות האמיתי שנקנה על ידי מי הוא הגן הזואולוגי דארטמור, הממוקם בדבון, אנגליה. גן החיות הבדיוני בסרט נקרא "Rosemoor Wildlife Park" והוא ממוקם בקליפורניה.
במקום דוב גריזלי בורח, כפי שמתואר בסרט, היה זה יגואר בשם סוברין שברח. גם ילדיו של בנימין היו צעירים יותר (בני ארבע ושש בהתאמה) מהילדים בסרט.
בסרט היה הרבה יותר קל לקנות את גן החיות. בחיים האמיתיים, לקח כמעט שנתיים לקנות אותו. הצעתו הראשונה של בנג'מין לרכוש את גן החיות נדחתה בשל חוסר ניסיונו בתחום הזואולוגי. לבסוף, גן החיות האמיתי נפתח בשבת 7 ביולי 2007. הסרט העביר את האירוע הזה לאותו תאריך ב-2010. תאריך מאוחר יותר זה חל ביום רביעי, אך זוהה בתסריט כשבת המקורית.
רפי גדרון
ידוע בעיקר בזכות כרומטיס - החד קרן הישראלי הראשון שנמכר ללוסנט תמורת 4.75 מיליארד דולר אותו הקים ובו כיהן כמנכ"ל משותף ויו"ר.
גדרון היה שותף להקמת שתי יוזמות לאומיות ללא מטרות רווח בחסות הנשיא שמעון פרס: 'Israel Brain Technologies ' ו'פניני חכמה'.
ביוגרפיה
רפי גדרון נולד בתל אביב בשנת 1958 לניצולי שואה. לאחר השירות הצבאי בחיל הקשר הוא למד תואר ראשון הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא גם בוגר תוכנית המנהלים של Singularity University.
בין השנים 1991–1993 שימש גדרון כמנהל חבר במרכז לחקר טלקומוניקציה (CTR) באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1993 הקים גדרון את Scorpio Communications. החברה נמכרה ל- US ROBOTICS בשנת 1996.
בשנת 1998 הוא ייסד את חברת כרומטיס. החברה פיתחה ציוד אופטי לשוק הטלקומוניקציה. כרומטיס נמכרה ללוסנט טכנולוגיות במאי 2000 תמורת 4.75 מיליארד דולר בזמן היותו מנכ"ל משותף ויו"ר. על פי נתוני CB insights, זהו האקזיט החמישי בגודלו בתחום הרכישות והמיזוגים. לאחר הרכישה, רפי ניהל בשיתוף את היחידה העסקית של הרשת האופטית של לוסנט.
לאחר כהונתו בלוסנט, למד גדרון מוזיקה (סקסופון) ברימון וכתיבת תסריטים באוניברסיטת תל אביב. הוא כתב תסריט שהפך לספר 'הצתה', והחל לנגן בלהקות חובבים של ג'אז ורוק וכן בליווי של תקליטני מוזיקה אלקטרונית.
בשנת 2006 הקים את Precede Technologies- תוכנית האצה (אקסלרטור) בתחום הקלינטק עם קרנות ההון סיכון אוורגרין ופיטנגו.
במקביל, החל לעבוד עם הנשיא שמעון פרס על שתי יוזמות לאומיות -'Israel Brain Technologies' ו'פניני חכמה'.
החל משנת 2009, גדרון הוא משקיע אנג'ל פעיל ומייסד שותף של חברות סטארט אפ רבות. גדרון מונע מרצון לתמוך ביזמים בבניית עסקים חדשניים, לייסד ולהדריך סטארט-אפים ולתרום לחוד החנית של הטכנולוגיה לטובת האנושות.
בין הסטארט-אפים אשר הקים ניתן למנות את  BiomX, Voyage81, Xperiti, Scorpio, Chromatis.
תיק ההשקעות שלו כולל בין היתר את החברות הבאות: E-toro, Zoomd ,BitDam, Redefine meat, Art.Ai, Worthy, Nanofabrica, Semperis, Vibrant, GlossAi.
אדוארד, הנסיך השחור
אדוארד, נסיך ויילס (אנגלית: Edward, the Black Prince; 15 ביוני 1330 - 8 ביוני 1376) היה בנו הבכור של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. ידוע כיום בעיקר בכינויו הנסיך השחור. אדוארד נודע כלוחם מוערך בעקבות שורת ניצחונות מזהירים שהשיג מול הצרפתים, בתקופת מלחמת מאה השנים. מת לפני אביו ולכן לא כיהן כמלך אנגליה.
ביוגרפיה
אדוארד נולד ב-15 ביוני, בארמון וודסטוק, באוקספורד; ועל כן, כונה בחייו "אדוארד מוודסטוק". ב-1337 קיבל את התואר דוכס קורנוול, והיה בכך לראשון לקבל את התואר באנגליה. ב-1343 קיבל את התואר נסיך ויילס.
כבר בגיל צעיר החל לגלות כישרון צבאי מבריק, כאשר ליווה את אביו בקרבות, בעת מלחמת מאה השנים. בעקבות ניצחונותיו, הוכתר למושל הנסיכות האנגלית החדשה באקוויטניה ב-1363, וניהל לצד אשתו ג'ואן מקנט, חצר בבורדו. ב-1367 הוא יצא למערכה לעזרת פדרו הראשון, מלך קסטיליה, והצליח להשיב לו את הכתר לאחר ניצחון בקרב נז'רה. המלחמות גבו מחיר כלכלי כבד, ואילצו את אדוארד להעלות מיסים באקוויטניה, דבר שהוביל למרמור, ובהמשך למלחמה בין אדוארד לצרפתים בראשות שארל החמישי. על אף מחלתו, ניצח אדוארד גם במלחמה זו, וב-1370 כבש את לימוז' והעלה אותה באש כשהוא מבצע טבח בתושביה. ב-1372 מחלתו כפתה עליו להשאיר את השלטון בידי אחיו ג'ון מגונט, וב- 1376 הוא מת, טרם הכתרתו למלך אנגליה. קברו נמצא בקתדרלת קנטרברי.
קריירה צבאית
בגיל 16 הוא הוכיח את כישרונו כאשר בקרב קרסי, המלך אדוארד, ברצונו שבנו האציל ירוויח את מעמדו (כלוחם), העניק לו שליטה על החלוץ, בצמוד להדרכה וסיוע של הרוזן מווריק ושל סר ג'ון צ'נדוס. מסורת הסמוכה לאירוע מספרת שהמלך ביקש מהנסיך ללבוש באותו יום שריון שחור, עשיר בקישוטים. המפלה לאויבים הייתה שלימה, והאב המרוצה חיבק את בנו בשדה הניצחון, שיבח את אומץ לבו והתבטא שהנסיך ראוי לכתר.
קרב פואטייה היה קרב נוסף בו בלט אדוארד, והוא נערך ב-19 בספטמבר 1356, כחלק ממלחמת מאה השנים.
מקור הכינוי "הנסיך השחור"
אף על פי שכיום אדוארד נודע בכינוי הנסיך השחור, אין שום תיעוד של שימוש בכינוי זה במהלך חייו, אז היה מוכר בכנוי "אדוארד מוודסטוק", על שם מקום לידתו. הכינוי "הנסיך השחור", מתועד לראשונה בספרו של המדפיס המלכותי ריצ'רד גרפטון, "קורות אנגליה" ("Chronicle of England"; 1568), אך מקור הכינוי אינו ידוע. הוא מיוחס בדרך כלל למגן השחור שהוענק לו בצעירותו על ידי אדוארד השלישי, בעת קרב קרסי. למעשה, כינוי זה משויך יותר לחליפת המגן אותה נהג ללבוש במהלך טורנירים ותחרויות, ואשר מייצגת את דמותו בקנטרברי; חליפה בצבע שחור, עם שלוש נוצות יען לבנות. סברה נוספת היא כי הכינוי הוטבע לראשונה על ידי כרוניקן צרפתי שהתייחס לתבוסות הצבאיות שהביא על צרפת.
פראסין
פראסין (רומנית: Frasin), (גרמנית: Frassin an der Moldawa) עיר במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה. העיר ממוקמת בהרי הקרפטים בין העיר גורה הומורולוי ממזרח (7 קילומטר מגורה הומורולוי) לבין קמפלונג ממערב (25 קילומטר מקמפלונג). מרחק העיר מעיר המחוז סוצ'אבה 45 קילומטר.
לאחרונה עם איחודה של פראסין עם הכפרים השכנים בוקשואיה, דורותיאה ופלוטניצה, הפך המקום לעיר.
היהודים בפראסין
בספטמבר 1940 גורשו יהודי פראסין לגורה הומורה, ומאוחר יותר ביחד עם כל יהודי האזור גורשו לטרנסניסטריה.
אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (או בראשי תיבות: אט"ל) הוא אגף בזרוע היבשה של צבא הגנה לישראל, הגוף האחראי למתן מענה טכנולוגי ולוגיסטי לקיומו, לכשירותו ולמילוי משימותיו של הצבא ובפרט: לדאוג לבניין מחנות קבע ובסיסים, לציוד, לשינוע החיילים ויחידות הצבא, תשתית בריאותית, תזונת החיילים, אחזקה ודלק לצי הרכב המנהלתי והקרבי של צה"ל, כל זאת בעתות שגרה וחירום.
האגף הוא הגלגול החמישי של אגף האפסנאות (אג"א), שהפך ב-1972 לאגף האספקה וב-1997 לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). בתחילת שנת 2006, במהלך הארגון-מחדש שהוביל הרמטכ"ל דאז דן חלוץ בצה"ל, הפך אט"ל לאגף הלוגיסטיקה, הרפואה והמרכזים (אלר"ם). במהלך שנת 2008, כתוצאה מלקחי מלחמת לבנון השנייה בוטל הארגון, והוקם מחדש ושב לשמו הקודם - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). ב-2016 הוכפף האגף לזרוע היבשה.
התג שהיה לאגף עד שנת 2016 (עד שהוכפף לזרוע היבשה) עוצב במהלך השינוי שיזם הרמטכ"ל דן חלוץ, ונשאר לשמש כתג האגף עד איחוד האגף לזרוע היבשה. תג זה הוא הראשון שעוצב על ידי חיילת בשירות, מיטל זילברמן, ששירתה כמעצבת גרפית ביחידה ולא על ידי גוף חיצוני.
ראש אט"ל הנוכחי הוא האלוף מישל ינקו.