cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הורדוס
ביהדות
עם זאת חשוב היה לו לשמור על יחסים טובים עם השלטון הרומאי, גם כדי להבטיח את שלטונו, וגם מתוך הערצה אמיתית לתרבות הרומית. הוא בנה מקדשים רומיים ומתקני ספורט, והציב נשר מעל כניסת בית המקדש מה שגרם להתנגדות עזה של היהודים. לדעת אברהם שליט, הנשר נועד להפגין כלפי חוץ את חסותו של הורדוס על הר הבית, ולהביע את הרעיון שהוא מסוכך על בית המקדש כפי שנשר מסוכך על קנו, אלא שרעיון זה נראה בעיני המתנגדים כחוצפה כלפי שמיים. הורדוס רדף את הפרושים. כאשר, זמן קצר לפני מותו, הסירו שניים מן הפרושים את הנשר שהציב מעל שער בית המקדש, הורה להמיתם.
הורדוס זכה לכינוי "העבד האדומי" מצד מתנגדיו, שהרבו לגנות אותו על גינוני הפאר שלו, על המיסוי הגבוה שנועד לממן זאת, על אכזריותו, ובעיקר בשל היותו נוכרי לדעתם. חיסול בית חשמונאי תרם להתנגדות כלפיו.
הורדוס ידע שעליו לסלק ממשרות הכהונה את בית חשמונאי שאם לא כן סמכותו ושלטונו בסכנה. לאחר סילוקו של אריסטובולוס הוא מינה כהן גדול משלו, ביטל את הכלל לפיו הכהן מתמנה לכל ימי חייו, וביטל את ההעברה בירושה של משרה זו. מנקודת זמן זו הכהונה הגדולה הפכה ממשרה של מנהיגות בלתי תלויה למשרה התלויה בחסדי השליט כתוצאה מזה החלה הכהונה ביהודה לאבד את כוחה וסמכותה ולא התאוששה מעולם. נקודת שפל במעמד הכהן הגדול הייתה מינויו של אדם בשם שמעון, שהתאמתו העיקרית לתפקיד נבעה מהיותו אביה של מרים, אחת מנשותיו של הורדוס.
לסנהדרין, המועצה הגבוהה של העם, הוכנסו גם זרים נוכרים ממקורבי הורדוס, וכך סמכויות החקיקה הדתית שלה הוטלו בספק.
עם כל זאת היו שנות מלוכתו של הורדוס שנים של שגשוג תרבותי ודתי. בתי מדרשיהם של שמאי והלל הזקן פעלו בתקופתו, והניחו את היסודות לפעולת הבאים אחריהם. נשיאותו של הלל הזקן על הסנהדרין היה שיאו של שגשוג זה. הילל הניח את הבסיס עליו נכתבו לאחר מכן המשנה והתלמוד, כאשר קבע את המידות לפיהן נדרשת התורה, וקבע את מסורת החקירה והדרישה ממנה התפתח הפלפול התלמודי המאוחר יותר. כן קבע תקנה חשובה, היא הפרוזבול, אשר איפשרה את התאמת חוקי התורה לצרכים המסחריים של ימי הורדוס, אשר לא התאימו עוד לחוקי התורה שקבעו שמיטת חובות אחת לשבע שנים. הורדוס אפשר את השגשוג הדתי, ואף ידע למנוע חיכוכים בין-דתיים עם הרומים ועם זרים אחרים. חיכוכים כאלה הפכו נפוצים לאחר מותו, עם מינוי נציבים רומיים על יהודה.
בספר החיצוני הפסאודו-אפיגרפי "עליית משה", שנתחבר זמן קצר לאחר מותו של הורדוס, מופיע תיאור של תקופת מלכותו:
בתלמוד נשמר זכרו של הורדוס כמלך אכזר, עבד של בית חשמונאי שמרד באדוניו. במגילת תענית נקבע יום טוב ביום מותו של הורדוס, ז' בכסלו.
בנצרות
אירוע זה מכונה בנצרות "טבח התמימים". לאירוע אין כל זכר בכתבי היסטוריונים בני התקופה, כגון יוסף בן מתתיהו אשר תיעד מעשי זוועה אחרים של הורדוס, ונראה, על פי מבקרי הברית החדשה, כי הוא סיפור שהוסף לאחר מעשה שמטרתו להראות את ישו כמגשים הנבואות המקראיות. האירוע הונצח ביצירות אמנות רבות, ובהן ציור מפורסם מאת פטר פאול רובנס.
ארכאולוגיה
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשפה כתובת גרפיטי בשפה הסָפָאית (Safaitic, ניב ערבי) במדבר הלַבָּה בצפון ממלכת ירדן, מאת נווד ערבי שהביע את דעתו על הורדוס, כשציין את התאריך:. חשיבותה של הכתובת בכך שהיא עדות מזמנו של הורדוס, התואמת את תפיסתם של בני תקופתו כפי שהיא משתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו, אולם אינה תלויה בהם.
נישואין וצאצאים
הורדוס נשא לא פחות מעשר נשים וככל הידוע, העמיד צאצאים משמונה מהן:
בשנת 16 לפנה"ס, נשא שלוש נשים אותן הביא עמו בשובו ממסעו ליוון ורומא:
בנוסף לכך נשא גם את אחת מבנות דודותיו ואחת מאחייניותיו ששמותיהן אינם ידועים. מנשים אלה לא נולדו לו ילדים.
סתמאים
הדיון המחקרי
לשיטת הלבני, את התלמוד הבבלי כפי שהוא לפנינו יצרו הסתמאים, והם החכמים שחיו בבבל במאתים השנים לערך שאחר תום תקופת האמוראים, כלומר למן אמצע המאה השישית ועד אמצע המאה השמינית (הלבני דחה את תאריך סיום העריכה לימי רב יהודאי גאון ב-750). האמוראים עצמם מסרו לדורות רק הלכות פסוקות (אפודיקטיות), ורוב השקלא והטריא שלהם לא השתמרו. הסתמאים עסקו בשחזור הסוגיות האמוראיות, אך כיוון שחיו בריחוק זמן מן האמוראים, לא תמיד ידעו לשחזר במדויק את הדיונים האמוראיים, ולפיכך נוצרו פירושים דחוקים וסוגיות שאין בהן עקיבות פנימית כפי שהן בתלמוד לפנינו. בשלהי תקופת הסתמאים, באותו זמן שפעלו ראשוני הגאונים שפרסמו חיבורים עצמאיים (שאילתות דרב אחאי גאון, הלכות גדולות וכדומה), פעלו גם הסבוראים. בתום תקופת הסתמאים הייתה חתימת התלמוד. לשיטתו, התלמוד הבבלי נחתם אבל לא נערך, רוצה לומר, הסתמאים סיימו לשחזר לפי הבנתם את השקלא והטריא האמוראיים, אבל לא פעל עורך שיפעל לאחידות ולהסרת הסתירות בין הסוגיות ובתוך עצמן; וכך נותרו בתלמוד סוגיות מוקשות וסותרות. האחרונים שפעלו בתלמוד (מלבד מגיהי נוסח שהמשיכו לפעול עד העת החדשה) היו "המאספים", שליקטו את כל המימרות והדיונים לכדי סוגיות סדורות, ו"המעבירים", שהעבירו חלקי סוגיות ממקום למקום בתלמוד לפי ההקשר והעניין.
הקושי הבולט בשיטתו של הלבני, שגם הוא עצמו מודע לו, הוא הניגוד בין שיטתו לדעה המקובלת אודות עריכת התלמוד, למן רב שרירא גאון באיגרתו המפורסמת, דרך הראשונים והאחרונים ועד חוקרי התלמוד בעת החדשה. הדעה המקובלת מפרשת את מאמר התלמוד "רבינא ורב אשי סוף הוראה" במובן זה שהם (ובעיקר רב אשי) אלו שערכו את התלמוד במאה החמישית. לפי הלבני הוראה אינו גמרא וסוף אינו עריכה, אלא הוראה היא תמיד הלכה פסוקה (קיימת מסכת שלמה בשם "הוריות" העוסקת בהלכות פסוקות); לכן מפרש הלבני "סוף הוראה" במובן של סוף מסירת הלכות פסוקות על ידי המסרנים (התנאים). הלבני מחדש את קיומם של הסתמאים, שפעלו לאורך מאתים שנה, אף על פי שאינם ידועים בשמם ולא נזכרו במפורש בשום מקור היסטורי. כמו כן, ישנה בעיה עם קיום סתמות גם בתלמוד הירושלמי, שמוסכם שנחתם עוד לפני סוף תקופת האמוראים.
פרנסיס, דוכס טק
פרנסיס, דוכס טק (פרנסיס פול צ'ארלס לואיס אלכסנדר, באנגלית: Francis, Duke of Teck; 28 באוגוסט 1837 – 21 בינואר 1900), עד 1863 היה ידוע כ"פרנץ, רוזן הוהנשטיין", היה אציל גרמני ומאוחר יותר חבר במשפחת המלוכה הבריטית. הוא היה אביה של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ולפיכך הסבא רבא של המלכה אליזבת השנייה.
ראשית חייו
פרנסיס נולד באוסייק (כיום בקרואטיה). אביו היה אלכסנדר, דוכס וירטמברג, בנו של לודוויג, דוכס וירטמברג. אמו הייתה הרוזנת קלודין רהדי פון קיש-רהדה. הנישואין בין השניים היו מורגנטיים, כלומר שלפרנסיס לא היו זכויות בסדר הירושה של ממלכת וירטמברג. שמו בלידתו היה פרנץ, רוזן הוהנשטיין, לאחר שאמו נעשתה רוזנת הוהנשטיין בזכות עצמה על ידי פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
בין השנים 1849 – 1853 הוא התחנך באקדמיה הקיסרית האוסטרית להנדסה והתגייס אל הצבא האוסטרו-הונגרי כפרש. הוא שירת כקצין תחת פיקודו של הרוזן ווימפפן באיטליה במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה ועוטר במדליית זהב על שירות בהצטיינות בקרב סולפרינו ובמדליית ארד על שירותו במלחמה ב-1859.
בשנת 1863 קיבל פרנסיס את התואר דוכס טק, בשנת 1866 הוא לחם במלחמת שבעת השבועות, ולקראת נישואיו הוא פרש מהצבא האוסטרו-הונגרי ב-1866 ועבר לאנגליה.
נישואין
כצאצא של נישואין מורגנטיים, ומבלי זכות לרשת את כתר המלוכה, לא היה פרנסיס חתן מבוקש עבור נסיכות ברוב בתי המלוכה האירופאים. בנוסף, הכנסתו הכספית הייתה נמוכה בהשוואה לנסיכים אירופאים אחרים. לפיכך, הוא נישא לבת למשפחה עשירה, בת דודה מדרגה שלישית של אביו (שניהם צאצאים של ג'ורג' השני, מלך בריטניה), הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', בתו הצעירה של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ונכדתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהייתה ידועה בכינוי "מרי השמנה" (Fat Mary) בשל ממדי גופה. עקב העובדה שבאותה עת הייתה מרי כבר בשנות השלושים שלה, היה ברור שגם אפשרויות הנישואין שלה היו מצומצמות.
הזוג נישא ב-12 ביוני 1866 בכנסיית סנט אן שבקיו, מחוז סארי. הם הביאו לעולם בת אחת ושלושה בנים.
קריירה צבאית מאוחרת
בשנת 1867 מונה פרנסיס מטק לקולונל של כבוד ב"בריגדת הארטילריה הראשונה של לונדון" (1st London Artillery Brigade), ובשנת 1876 לקולונל של כבוד ב"קורפוס הרובאים המתנדבים ה-49 של מידלסקס" (49th Middlesex Rifle Volunteers Corps), תפקידים אותם הוא החזיק עד יומו האחרון.
הוא סופח למטהו של הגנרל הבריטי, סר גרנט ג'וזף וולסלי במהלך מרד עוראבי במצרים ב-1882. הוא עוטר במדליית כסף על השתתפותו בקרב תל אל-כביר, בכוכב החדיב ובדרגה הראשונה של מסדר אוסמאני. עם שובו ממצרים הוענקה לו דרגת קולונל בצבא הבריטי.
ב-1889 קיבל הדוכס מטק דרגת קולונל (Oberst) וב-1891 דרגת גנרל מאיור (Generalmajor) בצבא הקיסרות הגרמנית. בנוסף, הוענקה לו ב-1893 דרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
בשל העובדה שלפרנסיס לא הייתה שום ירושה, הזוג חי מהקצבה הממשלתית השנתית של מרי אדלייד בסכום של 5,000 ליש"ט (525,000 ליש"ט במונחים של 2013), בתוספת של קצבה ששולמה לה על ידי אמה. בקשותיה של מרי אדלייד מבת דודתה, המלכה ויקטוריה לקבל הקצבה נוספת נתקלו בסירוב. יחד עם זאת, התאפשר להם להתגורר בארמון קנזינגטון שבלונדון ובווייט לודג' בפארק ריצ'מונד כמעון כפרי.
הדוכס והדוכסית ניהלו אורח חיים מעבר לאמצעים הכספיים שלהם ועקב כך צברו חובות כבדים. ב-1883 הם עזבו את בריטניה ועברו להתגורר ביבשת אירופה, שם הם התאכסנו אצל קרוביהם בפירנצה ובגרמניה. בסופו של דבר הם שבו לבריטניה ב-1885.
שנותיו האחרונות
בדבר המלך במועצה ביולי 1887 העניקה המלכה ויקטוריה לפרנסיס את התואר "הוד מעלתו" (Highness), לרגל יובל החמישים למלכותה. למרות זאת, עדיין נחשבו בני הזוג טק כקרובים מדרגה שנייה למשפחת המלוכה, עם מעמד כלכלי נמוך יחסית. מצב הכספי השתפר רק כאשר בתם, הנסיכה ויקטוריה מרי (שכונתה "מאי" בחוגי המשפחה), התארסה עם השני בתור לכתר הבריטי, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס. בתחילה הייתה התנגדות לשידוך מצד הוריו של הדוכס מקלרנס, הנסיך מוויילס והנסיכה מוויילס. ב-1890 כתב ארתור ג'יימס בלפור ללורד סולסברי: "הם לא רוצים את הנערה מטק מאחר שהם שונאים את הזוג טק ומאחר שהרעיון שהנסיכה מרי תגורר בבית מרלבורו עולה לנסיך מוויילס בבריאות". בכל אופן, ב-12 בדצמבר 1891 נתנה המלכה ויקטוריה את הסכמתה לאירוסין. מותו של הדוכס מקלרנס שישה שבועות לאחר מכן היווה מכה אכזרית. אף על פי כן, המלכה ויקטוריה חיבבה את הנסיכה מרי ונתנה את הסכמתה כאשר אחיו של הדוכס מקלרנס והבא בתור לכתר המלוכה, הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, החליט לשאת את מרי לאשה במקום אחיו המת.
ב-1897 מתה הדוכסית מטק והותירה את פרנסיס באלמנותו. הוא המשיך להתגורר בוייט לודג', אך לא ביצע כל תפקיד מלכותי, למרות שהוא המשיך לקבל את ההקצבה הממשלתית של אשתו המנוחה.
הדוכס היה נשיא "החברה הבוטנית המלכותית" וחבר במספר מועדונים. פרנסיס מטק מת ב-21 בינואר 1900 בוייט לודג'. הוא נקבר לצד אשתו בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
משפחתו
ב-12 ביוני 1866 התחתן פרנסיס עם מרי אדלייד, נסיכת קיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מיכלאנג'לו
מיכֶּלָאנְגֶ'לוֹ דִי לוֹדוֹבִיקוֹ בּוּאוֹנָארוֹטִי סִימוֹנִי (באיטלקית: Michelangelo di Lodovico Buonarroti Simoni; ) היה איש אשכולות איטלקי - פסל, צייר, אדריכל, מהנדס, משורר, ואחת הדמויות הבולטות בתקופת הרנסאנס האיטלקי ובתולדות האמנות. יצירותיו של מיכלאנג'לו, כגון הפסל דוד, הפרסקאות בקפלה הסיסטינית ויצירות נוספות, נחשבות לחלק מפסגת האמנות המערבית.
שנותיו המוקדמות
מיכלאנג'לו נולד בקַפֶּרְזֶה, כפר טוסקני קטן בנפת אַרֶצוֹ, כ־50 ק"מ מזרחית לפירנצה. אביו, לודוביקו די סימוני (Lodovico di Leonardo di Buonarotti Simoni), שימש בתפקיד פקיד ממשל (Magistrate) באזור. כשהיה מיכלאנג'לו בן שש נפטרה אמו (מבית רוּצֶ'לַאי - משפחה בעלת שם באותה תקופה), מה שהוביל בסופו של דבר את משפחתו לעבור לכפר סטיניאנו מזרחית לפירנצה. אף שנולד בכפר קפרזה, החשיב את עצמו מיכלאנג'לו לאיש פירנצה עד יומו האחרון. עוד בהיותו נער רצה לעסוק באמנות, ולמרות התנגדות אביו יצא מיכלאנג'לו ללמוד אצל האמן גִירְלַנְדָיוֹ שהיה צייר ידוע בעיר פירנצה.
הכנה לקריירה כאמן
לאחר שנה בסדנתו של גירלנדיו, שם התנסה באמנות הפרסקו, עבר ללמוד אצל ברטולדו די ג'ובאני בגן הפיסול שהקים לורנצו דה מדיצ'י, וכתוצאה מכך הפך לבן חסותו וגר בארמונו. בתקופת שהותו בארמון נחשף למיטב המשוררים והפילוסופים של תקופתו, ולמד על התרבות היוונית והרומית מאנשי האקדמיה האפלטונית, שנהגו להיפגש בארמון מדיצ'י. עם פטירתו של לורנצו בשנת 1492 עזב מיכלאנג'לו את הארמון אך שמר אמונים כל חייו לבית מדיצ'י.
יצירותיו הראשונות
את שתי יצירות הפיסול הראשונות שלו השלים בטרם מלאו לו 16 שנים, בעודו חניך בגן הפיסול של לורנצו דה מדיצ'י. האחת היא תבליט של המדונה אשר מניקה את ישו התינוק, והשנייה היא תבליט של קרב הקנטאורים. מיכלאנג'לו מעולם לא מכר את יצירותיו הראשונות, ודאג לכך שתמיד יהיו תלויות על קירות ביתו.
קריירה כאמן
ב-1496, בגיל 21, הגיע לרומא, שם יצר את פסליו הראשונים. אחד המפורסמים שבהם נקרא "פייטה" (רחמים), פסל המדונה המחזיקה בזרועותיה את גופתו של ישו לאחר שהורד מהצלב. ייחודו של הפסל הוא באנטומיה המדויקת שהפגין בפיסולו של ישו ובמבטה המהורהר של המדונה. לאחר שהונח הפסל במקומו שמע מיכלאנג'לו אנשים מדברים על כך שכריסטופורו סולארי פיסל את הפייטה. מתוך זעם הוא חרט על הפסל את המשפט "Michel Angelus Bonarotus Florent Facubat" (מיכלאנג'לו בואונרוטי מפירנצה פִּסְּלוֹ). לאחר מכן נשבע כי לעולם לא יחתום שוב על שום יצירה מיצירותיו, ואכן, ה"פייטה" היא יצירתו החתומה היחידה של מיכלאנג'לו. באותן שנים פיסל גם את "בכחוס", אל הפריון והיין. יש הטוענים כי דמותו השאננה והמעט מתנשאת של בכחוס באה לבקר את הלך הרוח המסוכן של רומא באותה העת.
בשנת 1501 חזר לפירנצה עקב לחצים מאביו שיתמוך בכלכלת הבית. ארבע שנים בילה מיכלאנג'לו בפירנצה כשהוא כבר פסל ידוע ומבוקש. באותן שנים פיסל את "דוד", שהפך לאחד מסמליה של העיר. מיכלאנג'לו זכה בזכות לפסל את דוד מגילדת הצמר, ויצר אותו מגוש שיש פגום שאף פסל אחר לא הצליח לפסלו. תוך כדי פיסול "דוד", הוא גם צייר את טונדו דוני, הציור הראשון שאותו מכר. טונדו זה היה הצעד הראשון שלו בתחום הציור ופתח לו את הדלת לציור ותכנון פרסקאות, כמו אלו שבתקרת הקפלה הסיסטינית וה"רוחצים".
בשנת 1505 הזמין אותו האפיפיור יוליוס השני לרומא, ושם יצר בין היתר את הפסל "משה", עליו החל לעבוד בשנת 1513 וסיים בשנת 1542. הפסל מוצב כיום בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי. מיכלאנג'לו דימה את משה כבעל קרניים בגלל התרגום הלטיני של התנ"ך, אשר טעה בהבנת קרינת פני משה בפסוק "קרן עור פני משה" (שמות ל"ד פסוק 35).
יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו בקפלה הסיסטינית (אולם התפילות) בוותיקן שברומא, יצירה שהחל בשנת 1508 והקדיש לה ארבע שנים וחצי.
תכנונו המקורי של מיכלאנג'לו היה לצייר את שנים-עשר השליחים כמסגרת לתקרה, אך מהר מאוד הבין כי הוא רוצה למלא את כולה בפרסקאות שיתארו את בריאת העולם. תחילה הסתייע בעוזריו, אך עבודתם לא נראתה לו, והוא מחק הכול והחל לצייר בעצמו. העבודה הייתה קשה לביצוע, ואילצה את מיכלאנג'לו לטפס לתקרת הכנסייה על פיגומים בגובה 19 מטרים (שאת אופן הרכבתם על התקרה פיתח בעצמו) ולעבוד בתנאים קשים. הוא היה קנאי ביותר לעבודתו וסירב לכך שמישהו מלבדו ומלבד האפיפיור יראה אותה. בסופו של דבר השפיעה עבודתו רבות על ציירים ואמנים גדולים באותה עת, כמו רפאל, שסגנון ציוריו השתנה באופן ניכר לאחר שנחשף לתקרת הקפלה. בין סיפורי הבריאה שצייר על תקרת הקפלה – הפרדת היום והלילה, בריאת אדם וחוה, הפיתוי, הגירוש מגן עדן, וסיפור המבול.
בזקנתו
מיכלאנג'לו המשיך לצייר ולפסל גם בימי זקנתו, ובגיל 72 היה לאדריכל הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בעשור השביעי לחייו, בעת שחי ברומא, קשר ידידות אמיצה (ואולי התאהב) בויטוריה קולונה, משוררת והוגה דתית.
הביוגרפיה של מיכלאנג'לו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
תכונותיו ומורשתו
מיכלאנג'לו נודע באופיו המלנכולי והזעוף, ומשום כך לא נמשך לחברת אנשים ונהג להתבודד. בנוסף, נודע בהרגלי היגיינה גרועים.
מיכלאנג'לו השפיע על פסלים רבים שבאו אחריו, בהם אוגוסט רודן ואחרים.
ב-1961 ראה אור ספרו של אירווינג סטון, The Agony and the Ecstasy: A Novel of Michelangelo, אשר ראה אור בעברית כחיי מיכלאנג'לו, בסדרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד, בתרגום שמואל שניצר. סטון שהה באיטליה מספר שנים לצורך כתיבת הספר, שהיה פסגת יצירתו. על ספרו זה קיבל אות הוקרה מיוחד מממשלת איטליה על תרומה למורשת התרבותית של הארץ.
במלאת 3,000 שנה לכיבוש ירושלים על ידי דוד העניקה לה עיריית פירנצה העתק של הפסל "דוד", במטרה להציבו במוזיאון מגדל דוד. בשל לחץ של גופים חרדים ודתיים בעיר, בהיות דמותו של דוד מוצגת עירומה, נדחתה מחווה זו, והוענק פסל אחר של דוד, מעשה ידיו של אנדראה דל ורוקיו.
נושאת מטוסים
[[קובץ:Countries who are currently, or have in the past, operated aircraft carriers.png|ממוזער|350px|
]] נושאת מטוסים (נומ"ט) היא אוניית מלחמה עצומת ממדים, המשמשת כשדה תעופה נייד לכלי טיס. אורכה של נושאת מטוסים נע בין מעט יותר מ-100 מטר ומגיע עד ליותר מ־300 מטרים בדגמים הגדולים יותר (בעיקר נושאות המטוסים האמריקניות), והיא נושאת בעיקר מטוסי יירוט ותקיפה, אך גם מסוקים ומטוסים ללוחמה אלקטרונית. על נושאת מטוסים גדולה משרתים אלפי מלחים, והיא כוללת כל מה שנדרש כדי לקיים עיר קטנה, כולל תחנת טלוויזיה, רדיו פנימי, עיתון ובתי תפילה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, נושאות המטוסים נחשבות לאוניות המלחמה העיקריות בחילות הים שמפעילים אותן, בזכות חשיבותם של מטוסי הקרב. נושאות המטוסים נחשבות לפגיעות בגלל גודלן, ולכן הן שטות בליווי כלי שיט נוספים, כחלק מקבוצת קרב, הכוללת גם משחתות, פריגטות, צוללת אחת או שתיים, נחתות וספינות סיוע לוגיסטי. צי כזה משמש כזרוע אסטרטגית לתקיפת מטרות הרחק מחופי המדינה. ארצות הברית מפעילה מספר קבוצות קרב מסוג זה ברחבי העולם.
המדינות המפעילות כיום (2022) נושאות מטוסים הן ארצות הברית, איטליה, בריטניה, צרפת, ספרד, רוסיה, סין והודו.
שנים מוקדמות
בעקבות פיתוח כלי הטיס הראשונים בתחילת המאה ה-20, חילות הים של ארצות הברית ובריטניה ערכו ניסויים במטרה להכניס לשירות מטוסי סיור ימיים. הטייס האמריקני יוג'ין איליי ביצע את ההמראה הראשונה מאוניית מלחמה עוגנת, ב-14 בנובמבר 1910 בווירג'יניה. איליי ביצע גם את הנחיתה הראשונה על אוניית מלחמה עוגנת, ב-18 בינואר 1911 בסן פרנסיסקו. הטייס הבריטי צ'ארלס ראמני סמסון ביצע את ההמראה הראשונה מאוניית מלחמה נעה, ב-2 במאי 1912 בדורסט.
נושאת המטוסים הראשונה בעולם - ארק רויאל הבריטית - נכנסה לשירות בדצמבר 1914, הוצבה בים התיכון במהלך מלחמת העולם הראשונה והוצאה משירות בפברואר 1944.
התקיפה הראשונה של מטוסים מנושאת מטוסים נערכה ב-19 ביולי 1918. שבעה מטוסי קרב בריטיים המריאו מנושאת המטוסים פיוריוס ותקפו את בסיס הצפלינים הגרמני בטונדרן שבדנמרק.
בין שתי מלחמות העולם
אוניות המלחמה הראשונות בעולם שתוכננו במקור כנושאות מטוסים היו אה"מ הרמס (95) הבריטית שנכנסה לשירות ביולי 1923, וההושו היפנית שנכנסה לשירות בדצמבר 1922. נושאות המטוסים הראשונות של חיל הים האמריקני היו הלנגלי (CV-1) שהוסבה לנושאת מטוסים בשנת 1920, הלקסינגטון (CV-2) והסרטוגה (CV-3), שנכנסו לשירות בשנת 1928.
אמנת וושינגטון שנחתמה ב-1922 בין חמש המעצמות הגדולות (ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן) נועדה למנוע מרוץ חימוש ביניהן. כדי להשיג מטרה זו נקבעו מגבלות לבניית אוניות מערכה ונושאות מטוסים. פיתוח אוניות המערכה נעצר למעשה, אך פיתוח נושאות המטוסים המשיך, והחלה להיווצר נושאת המטוסים הייעודית, המטיסה מטוסים שפותחו במיוחד להמראה ולנחיתה על נושאת מטוסים. אמנת לונדון שנחתמה ב-1930 קבעה שלא יוקמו עוד נושאות מטוסים. אולם בשנת 1935 החלה בריטניה בבניית ה"ארק רויאל" שהושקה בשנת 1937.
נושאות המטוסים של שנות ה-30 הפעילו מטוסי סיור, תקיפה ויירוט, שעסקו בהגנה על ספינות ומפציצים ובתקיפת מטרות ימיות וקרקעיות. בגלל מגבלות השטח המטוסים היו קטנים, חד-מנועיים ובעלי כנפיים מתקפלות.
בין שתי מלחמות העולם, עלו רעיונות שונים לשימוש בנושאות מטוסים לצורכי שלום. היו שהציעו להרכיב על אוניות דואר אווירון שיוכל להוביל את הדואר במהירות רבה בעת התקרבות האונייה אל החוף. נושאות מטוסים נייחות הוצעו לשימוש כאיים שטים באוקיינוס האטלנטי לצורך קשר מטוסים בין אירופה לאמריקה.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעלו נושאות מטוסים בחילות הים של יפן (10), בריטניה (7) וארצות הברית (6). לגרמניה היו שתי נושאות מטוסים. לצרפת הייתה נושאת מטוסים אחת ועוד שתיים שהיו באמצע הבנייה בעת כיבוש צרפת בשנת 1940. לאיטליה הייתה נושאת מטוסים אחת. נושאות מטוסים אלו של איטליה וצרפת לא השתתפו באופן פעיל במלחמה. במהלך המלחמה נבנו נושאות מטוסים נוספות, לרבות נושאות מטוסים קלות (CVL). נושאות המטוסים תרמו רבות ללחימה, ונחשבו במהלכה לאוניות המלחמה העיקריות בזכות חשיבותם של מטוסי הקרב - מעמד שהיה שמור בעבר לספינות הקרב. נושאות מטוסים אמריקאיות היו מטרה לתקיפות חוזרות ונשנות בחזית האוקיינוס השקט (במזרח הרחוק) מצד היפנים. נושאת המטוסים הגדולה ביותר שפעלה במלחמה הייתה נושאת המטוסים שינאנו היפנית, שנכנסה לשירות ב-19 בנובמבר 1944 והוטבעה כעבור עשרה ימים על ידי צוללת אמריקנית.
מבצעים בולטים
מבצעים ותקיפות בולטים במלחמת העולם השנייה בהשתתפות נושאות מטוסים:
טכנולוגיה
לנושאות מטוסים קיימת טכנולוגיה ייחודית שמטרתה היא המראה והנחתה של מטוסים על פלטפורמה צפה ביעילות. בימים הראשונים של נושאות המטוסים אמצעים אלו לא היו משוכללים דיים ותאונות רבות נגרמו בזמן הנחיתה. לעיתים מספר הטייסים שנפגעו במהלך נחיתה היה גדול ממספר הטייסים שנפגעו בקרב. סיפון נושאת המטוסים נחשב לאחת מסביבות העבודה העוינות והמסוכנות ביותר, ולכן נדרשים הליכים מסודרים, בקרה מתמדת, ומקצוענות רבה כדי שלא יתרחשו תאונות.
מעוט וכבל עצירה
מכיוון שאורך מסלול טיסה של נושאות המטוסים אינו ארוך דיו כדי לאפשר למטוסים להמריא ולנחות באופן עצמאי, נושאות מטוסים מצוידות בכמה אמצעי עזר המאפשרים המראה ונחיתה במסלול קצר. במקרה ואמצעי העזר לא עובדים כראוי נשקפת סכנה גדולה לטייסים ולמטוס, לכן אמצעי העזר נמצאים תחת תחזוקה מתמדת.
כדי להמריא נעזרים המטוסים במעוט - מתקן הנמצא ברובו מתחת למסלול, המתחבר לגלגל הקדמי של המטוס ומאיץ אותו למהירות הדרושה בעוצמה רבה, וכך הוא יכול להעלות לאוויר מטוס שצריך מסלול של 1,500 מטרים בכ-100 מטר בלבד. בנושאות מטוסים מודרניות הדבר נעשה על ידי בוכנת-קיטור המופעלת על ידי קיטור בלחץ גבוה.
כדי לנחות נעזרים המטוסים בכבל עצירה - כבל הנתפס בוו עצירה המותקן בחלקו האחורי של המטוס, ומאיט אותו עד לעצירה, למול לחץ של מערכת הידראולית. בנושאות מטוסים מודרניות קיימים ארבעה כבלי עצירה, מהחלק הקדמי עד האחורי. בנושאות מטוסים מהדורות הישנים חלק מהמטוסים היה מאוחסן בירכתי הספינה, כך שנחיתה לא טובה הייתה עלולה לגרום למטוס הנוחת להתרסק אל המטוסים החונים. בנושאות המטוסים המודרניות מסלול הנחיתה פתוח כולו, והמטוסים חונים בצדדים במשטחים מיוחדים, וכך במקרה שמטוס מחטיא את כבל העצירה, הוא יכול להמריא ולחזור לנחיתה נוספת.
מערכת הנחתה אופטית
בעיה נוספת היא קביעת זווית הגישה של המטוס לנחיתה. זווית הגישה האידיאלית של מטוס לסיפון נושאת המטוסים היא 3 מעלות. זווית גבוהה מדי או נמוכה מדי עלולה לרסק את המטוס. בנושאת המטוסים הראשונות היה אדם שתפקידו היה לכוון ידנית את הטייס לגישה בזווית המתאימה באמצעות דגלים. במטוסים סילוניים הדבר לא אפשרי, בשל מהירות הנחיתה הגבוהה של המטוס, ולכן הומצא על ידי רס"ן ה. גודהארט, מתקן שמשמש לנחיתה. המתקן הוא מראה שמשקפת זרקור המופנה לעיני הטייס הנוחת בזווית של 3 מעלות, כאשר עליה או לצידה פסים מאכנים. כך הטייס יכול לקבל בכל זמן הנחיתה אינדיקציה מידית על זווית הנחיתה שלו ולשפר אותה. בחלק מנושאות המטוסים המתקן מחובר לגירוסקופ שמייצב אותה, כך שאפשר להשתמש בו גם בים סוער, כאשר הספינה מטלטלת. בנושאות מטוסים חדשות המתקן שוכלל באופנים שונים, אחד מהם הוא ראייה של האור רק בזווית המתאימה.
האי
רובו של סיפון נושאת המטוסים הוא משטח המראה ונחיתה למעט אזור המכונה "האי". זהו מעין בנין פלדה רב קומות, שמהווה את לב נושאת המטוסים ובו קיימים מכשירי בקרה שונים, מכ"מי הספינה, אנטנות שידור, מערכי בקרה ופיקוד, ומגדל פיקוח של הספינה.
הנעה גרעינית
נושאת מטוסים, כמו כל כלי שיט בגודלה, יכולה להיות מונעת במנוע דיזל או טורבינת קיטור. כל נושאות המטוסים האמריקאיות מונעות בדלק גרעיני. היתרון של הנעה בדלק גרעיני הוא הגדלת הטווח של נושאת המטוסים ללא כל צורך בתדלוק באופן משמעותי, אספקת חשמל לכל צורכי הספינה, אי תלות בספינה מתדלקת ובתהליך תדלוק שמגביל את תמרוני הספינה אחת לכמה ימים, ופינוי מקום גדול בנושאת המטוסים לדלק מטוסים במקום לדלק לנושאת המטוסים, מה שמאפשר פעולה רבה יותר של המטוסים ללא תדלוק של הספינה. עם זאת כור גרעיני בנושאת מטוסים מציב אתגרים בבניית הספינה ובתחזוקתה, ומחייב הגדלת משקלה בשל לוחות עופרת מסיביים שנבנים מכל עברי הכור, כדי לחסום את הקרינה הגרעינית.
נושאת המטוסים הראשונה שמונעת על ידי כורים גרעיניים, האנטרפרייז (CVN-65) האמריקנית, נכנסה לשירות בנובמבר 1961. מלבד ארצות הברית רק צרפת מפעילה נושאת מטוסים בהנעה גרעינית, נושאת המטוסים שארל דה גול (R91), מאפריל 2001.
נושאות מטוסים פעילות (2020)
נושאות המטוסים הבריטיות השתתפו במלחמת פוקלנד בשנת 1982, ונושאות המטוסים האמריקניות היוו גורם משמעותי בעימותים הצבאיים במפרץ הפרסי, באפגניסטן ובעיראק. ארצות הברית היא המפעילה העיקרית של נושאות המטוסים - כל נושאות המטוסים בעולם נושאות כ-1,250 כלי טיס, ו-11 הנושאות האמריקניות מובילות מעל 1,000 מתוכם. נושאות המטוסים של מדינות אחרות מובילות בממוצע כ-25 כלי טיס כל אחת בלבד. נושאות מטוסים חדשות מפותחות בנפרד בצרפת, הודו, איטליה, סין, רוסיה, ספרד, ארצות הברית ובריטניה. בשנת 2016 אה"מ אילסטריוס (R06), ששירתה מיוני 1982 הוצאה משירות. קודם לכן היו לבריטניה שלוש נושאות מטוסים, אך אה"מ ארק רויאל (R07), מנובמבר 1985, הוצאה משירות במרץ 2011 ואה"מ אינווינסיבל, (R05) מ-1977, הוצאה משירות ב-2005.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ על שם האדמירל צ'סטר נימיץ, הן סדרת נושאות מטוסים המשרתות בצי ארצות הברית, ומונעות באנרגיה גרעינית. האונייה הראשונה בסדרה, נימיץ (CVN-68), נכנסה לשירות במאי 1975, והאחרונה בסדרה, ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77), הושקה ב-7 באוקטובר 2006, ונכנסה לשירות בשנת 2009. הן היו אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם עד כניסתן לשירות של נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל. כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על. בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
בנושאות מטוסים אלו יש חידושים טכנולוגיים רבים. החל מתהליך הבנייה שנעשה בבניה מודולרית שמארגנת ומפחיתה את זמן הייצור שלהן. דרך בניית הכורים הגרעיניים, וכל המתלווה להם, ועד בשכלול מכשירים קיימים.
תוכניות עתידיות
רוסיה: צרפת: אוסטרליה:
מתכננת לבנות נושאת מטוסים.
אבשלום (יישוב)
אַבְשָׁלוֹם הוא יישוב קהילתי-חילוני ומרכז אזורי של פתחת שלום - אזור שבו הוקמו יישובים וקיבוצים שפונו מפתחת רפיח לאחר הסכם השלום עם מצרים. היישוב שייך למועצה אזורית אשכול, הממוקמת בנגב המערבי.
היסטוריה
אבשלום הוקם בשנת 1990, ונקרא על שם היישוב אבשלום בסיני, שהוקם עוד ב-1979, על שמו של אבשלום פיינברג, ממקימי ניל"י.
בתחילת שנות ה-90 היישוב אוכלס וקלט גל עליה מרוסיה, בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
אוכלוסייה
היישוב הוא קהילתי-חילוני. נכון לשנת 2015 היישוב מונה כ-75 משפחות ובתהליך להקמת שכונה חדשה המונה 54 מגרשים נוספים. חתך הגילים באבשלום רחב ומגוון וכולל זוגות צעירים, משפחות ואזרחים ותיקים.
ביישוב פועלת ועדת תרבות המפיקה אירועים חברתיים שונים. הקהילה חוגגת את חגי ישראל יחד, וכך גם חגיגות לילדי כיתות א', מתגייסים לצה"ל וכדומה.
היישוב מסווג כאזור עדיפות לאומית א' להטבות מס ולצורך קבלת משכנתא בתנאים מועדפים.
משטרה בגרמניה הנאצית
המשטר הנאצי בגרמניה הפעיל מערכת מסועפת של כוחות וארגונים משטרתיים וסמי-צבאיים במטרה לאכוף את מרות המפלגה הנאצית ולחזק את השלטון הטוטליטרי באוכלוסייה בגרמניה.
ארגון מחדש
ביוני 1936 מינה אדולף היטלר את היינריך הימלר, מפקד האס אס, לראש המשטרה הגרמנית כולה בתואר רייכספיהרר-אס אס וראש המשטרה הגרמנית (Reichsführer-SS und Chef der Deutschen Polizei). הדבר איפשר להימלר להתחיל בתהליך ארגון המערכת המשטרתית מתוך עצמאות מלאה והכפפה למעשה של הארגון המדינתי (המשטרה) לארגון מפלגתי (האס-אס). בתחילה גיבש הימלר שתי זרועות עיקריות של כוח המשטרה, משטרת הסדר (אורפ"ו, (ORPO - Ordnungspolizei)) ומשטרת הביטחון (סיפ"ו, SIPO; Sicherheitspolizei). משטרת הסדר הופקדה על "שמירת הסדר הציבורי" וכללה את משטרת המגן (Schutzpolizei), הז'נדרמריה (המשטרה באזור הכפרי) ושירותי עזר טכניים, ב-1938 אוחדו לארגון זה שירותי כיבוי אש, וב-1942 גם ההגנה האזרחית; ואילו במשטרת הביטחון נכללו הגסטפו ומשטרת הפלילים (KRIPO).
המשטרה הפלילית
המשטרה הפלילית – קריפ"ו (KRIPO - Kriminalpolizei) - פעלה בעיקר בתחום הפלילי - לכידת פושעים ועבריינים, אך לעיתים צורפה לגסטפו בפעולותיה. עד לשנת 1936 הייתה חלק ממשרדי הפנים של מחוזות הרייך השונים, אך בעקבות ריכוז המשטרות בידי הימלר היא אוחדה עם משטרת הפלילים של פרוסיה (משרד המשטרה הפלילית של הרייך - Reichskriminalpolizeiamt) ויחדיו אוחדו עם הגסטפו ב"משרד הראשי למשטרת הביטחון - סיפ"ו". כאשר המשטרה אוחדה ל"משרד הראשי לביטחון הרייך" הקריפ"ו היה למשרד 5 במשרד זה, הוא כלל 4 אגפים ובראשו עמד ד"ר ארתור נבה (שהיה אחד ממפקדי האיינזצגרופן במזרח ולימים נקשר בניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר בשנת 1944 והוצא להורג).
משטרת הביטחון
ב-1936 הוקמה משטרת הביטחון (בגרמנית: Sicherheitspolizei; בראשי תיבות: סיפ"ו, SIPO), מאיחוד של המשטרה הפלילית (קריפו) והמשטרה החשאית (גסטפו). ב-1939 אוחד משרד זה עם האס דה (שירות הביטחון של האס אס) תחת השם המשרד הראשי לביטחון הרייך בראשות ריינהרד היידריך.
היוגו (מחוז)
מחוז היוגו (ביפנית: Hyōgo-ken 兵庫県) הוא מחוז באזור קנסאי שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר קובה.
היסטוריה
לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז היוגו בין המחוזות הרימה, הג'ימה ואוואג'י, וכן חלקים ממחוזות טמבה וסצו. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו מחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את שמו הנוכחי.
בתקופת הייאן, העביר קיסר יפן אנטוקו והמצביא טאירה נו קיומורי את הבירה הקיסרית לעיר פוקוהארה, שלימים תהפוך לעיר קובה, למשך חמישה חודשים.
טירת הימג'י, השוכנת בעיר הימג'י, הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
בשנת 1995 פגעה במחוז רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, שהביאה למותם של 6,500 בני אדם.
גאוגרפיה
מחוז היוגו שוכן לחופם של שני ימים: ים יפן והים הפנימי סטו. בעוד צפון המחוז מאוכלס בדלילות, ובמרכז שוכנים בעיקר כפרים קטנים, מרבית אוכלוסיית מחוז היוגו מתרכזת בדרום המחוז, בשטח המטרופולין של אוסקה-קובה-קיוטו.
המחוז גובל במחוזות הבאים: אוסקה, קיוטו, טוטורי, ואוקיאמה. 20% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
ערים
במחוז היוגו 29 ערים:
כלכלה
במחוז היוגו מספר מרכזי תעשייה גדולים, והעיקרי שבהם נמצא בעיר קובה, בה נמצא אחד משלושת הנמלים הגדולים ביפן.
שנה מעוברת
שנה מעוברת בלוח ירחי-שמשי היא שנה שנוסף לה חודש אחד ובלוח שנה שמשי היא שנה שנוסף לה יום או מספר ימים. ההוספה נעשית במטרה להתאים את לוח השנה לשנת החמה ולעונות השנה. הצורך נובע מכך שאורך השנה בלוחות השנה מורכב מימים ומחודשים שלמים, בניגוד לכך אורך "שנת חמה" אינו מתחלק לימים או לחודשי ירח שלמים. לכן אורך "שנה פשוטה" (=שנה רגילה שאינה מעוברת) קצר, בדרך כלל, מאורך "שנת חמה" דבר הגורם להצטברות של סטייה הפוגעת בתיאום בין חודשי השנה לעונות השנה. כדי לתקן סטייה זו, יש צורך להוסיף לשנה, מדי פעם, יום או כמה ימים. בלוח ירחי-שמשי לא ניתן להוסיף ימים בודדים אלא יש להמתין עד שיצטבר חודש שלם ואז להוסיף.
ישנם לוחות שנה בהם אין שנה מעוברת לדוגמה לוח השנה המצרי ולוח השנה במגילות קומראן. גם בלוח המוסלמי, בו השנה מורכבת מ-12 חודשי ירח, אין שנים מעוברות. כתוצאה מכך השנה בלוח המוסלמי קצרה בכ-11 יום מהשנה האסטרונומית, וחלה נסיגה של החודשים ביחס לעונות השנה. כך, למשל, בשנים ה'תשס"א – ה'תשס"ג חל חודש הרמדאן בחודש כסלו, ובשנים ה'תשע"ט – ה'תשפ"א חל בחודש אייר.
בלוחות שנה פרה-היסטוריים
ממצאים שונים מראים שעמים אשר השלימו את המהפכה החקלאית נתקלו בבעיה, מכיוון שהיו תלויים כעת בכלכלתם בעונות השנה, וביכולת שלהם לחשב זמנים. שורש הבעיה נעוץ בחוסר ההתאמה בין סיבוב כדור הארץ סביב השמש, סיבוב שנמשך כ-365 ימים ורבע, לבין חודשי הירח, שנמשכים כ-29 יום וחצי. בחישוב פשוט, בכל שנת שמש נכנסים קצת יותר מ-12 חודשי ירח ושליש.
עדויות שונות מראות שלוחות שנה קדומים, אשר סימנו את חילופי החודשים ללא שימוש בכתב, ניסו למצוא פתרונות שונים לפער הזמנים. ניסיונות קדומים אלו הם הרקע שממנו יצמח בעתיד רעיון השנה המעוברת.
בלוח השומרי
לוח השנה השומרי הוא העתיק ביותר שנמצא, ומתוארך לתקופה שלפני יותר מ-5,000 שנה. הוא גם לוח השנה הקדום ביותר הידוע לנו שמצוי בו עיבור שנים: החודשים של לוח השנה השומרי החלו במולד הירח, והשנה כללה 12 חודשים של 29 או 30 יום. בגרסתו המוקדמת ביותר של לוח השנה, מועדי הזריעה והקצירה המחזוריים לא הגיעו במועדם, מכיוון שמשנה לשנה התווסף פער גדל והולך שנבע מחסרונם של כמה ימים בשנה.
עם התפתחות לוח השנה השומרי, התפתח מושג השנה המעוברת. השומרים היו מראשוני האסטרונומים, ובזכות מעקב מדוקדק שבצעו אחר כוכבי השמיים, הצליחו השומרים לחשב בדייקנות את שנת השמש, ולהחליט מתי יש להוסיף חודש אחד לשנה, כדי שהשנה הירחית שלהם לא תנדוד רחוק מדי משנת השמש. במאה החמישית לפני הספירה, בבבל ובמקומות נוספים בעולם העתיק, שירשו את לוח השנה השומרי, הוכנס מחזור של 19 שנים, מהן 7 מעוברות.
בלוח העברי
בלוח העברי נוסף בשנה מעוברת חודש בין שבט לאדר המכונה אדר א' (או "אדר ראשון") וחודש אדר הרגיל הופך לחודש אדר ב' (או "אדר שני") ובו נחגג פורים. מכאן שבשנה מעוברת יש שלושה עשר חודשים. בלוח הקבוע יש בשנה מעוברת בין 383 ל-385 ימים. בנוסף על עיבור חודש אדר, ישנן הוספות וגריעות של ימים בסופי החודשים חשוון וכסלו, שמתבצעות בלי קשר לעיבור השנה, כדי לתאם בין מועדי החגים לימות השבוע, וכדי לקרב יותר את ראש חודש לראיית הירח החדש.
עיבור השנה, כלומר הוספת חודש כשנוצר פער של מחזור ירח שלם בין לוח השנה לבין ציוני הזמן החקלאיים, היה מקובל בקרב העמים שהשתמשו בלוח הירחי, בפרט בבבל שהשתמשו בלוח שנה דומה מאוד לזה שפותח בשומר. נראה שהשיטה של 7 שנים מעוברות בכל 19 שנים, הייתה ידועה גם בארץ ישראל, ובאמצעותה אפשר היה לחזות את השנים המעוברות, אולם על-פי עדויות בתלמוד ובמקורות אחרים, עד המאה ה-4 לספירה היו נסמכים בעיקר על תנאי מזג האוויר כדי להחליט על עיבור השנה, ופחות על חישובים אסטרונומיים.
בימי בית שני ובשנים הראשונות לאחר החורבן, כל זמן שהייתה סמכות הלכתית אחת לעם היהודי, הייתה הסנהדרין מחליטה מדי שנה אם לעבר את אותה שנה על פי שיקולים שונים. עקב קשיי הגלות הוחלט על קבלת הלוח העברי הקבוע שפרסם הלל נשיאה בשנת 359, הופסק הדיון השנתי בנושא והונהג מחזור קבוע של 7 שנים מעוברות בכל 19 שנים. הכלל כיום הוא ששנה היא מעוברת אם בחלוקה ל-19 היא נותנת שארית 3, 6, 8, 11, 14, 17 או 0 (גו"ח אדז"ט) - בממוצע כל 2.86 שנים. ממצבות צוער (י"א וכ"א) עולה שבמאה החמישית היו מעברים את השנים ששאריתן 9 במקום 8.
לעומת זאת, הקראים, המשיכו בלוח השנה הקראי להחליט על עיבור השנה בהתאם להבשלת השעורה בארץ ישראל, גם לאחר המאה ה-9. אולם, עם התפזרות הקראים ברחבי העולם, אמצו קהילות קראיות רבות את שיטת העיבור הרבנית. במאה ה-19, אימצו את העיבור הרבני אפילו הקראים בארץ ישראל. בשנים האחרונות, יש ניסיון אצל הקראים לשוב לעיבור השנה בהתאם לזמן הבשלת השעורה בארץ ישראל.
הלוח היוליאני
לשם קביעת חגים ומעדים דתיים, כללי עיבור השנה של הלוח היוליאני היו מקובלים בכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות עד קונגרס הכנסיות האורתודוקסיות שנערך במאי 1923. בקונגרס זה, התקבל תיקון בלוח היוליאני והונהג "הלוח היוליאני המתוקן" המכונה גם "לוח מילאנקוביץ". מספר כנסיות דחו את הרפורמה ובכנסיות אלו עדיין נוהגים כללי העיבור של הלוח היוליאני. בין הכנסיות שדחו את הרפורמה מצויות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים והכנסייה הגאורגית.
לצרכים אזרחיים, כמו גם בכנסיות המערביות ובחלק מהכנסיות המזרחיות, נהוג הלוח הגרגוריאני שכלל העיבור שלו שונה במקצת על ידי גרגוריוס השלושה עשר בשנת 1582 על מנת לתקן את חוסר הדיוק.
הלוח היוליאני המתוקן - לוח מילאנקוביץ
בעקבות חוסר ההתאמה שנוצרה בין שנת החמה לשנה בלוח היוליאני התקבלה החלטה בקונגרס הכנסיות האורתודוקסיות בשנת 1923 לבצע תיקונים בלוח. ניקבע שה-1 באוקטובר 1923 על פי הלוח היוליאני יהיה 14 באוקטובר 1923 בלוח המתוקן. וכמו כן הוחלט על שינוי בשיטת העיבור. כאשר כל שנה רביעית תהייה מעוברת אלא אם כן, השנה מתחלקת ב-100 וזאת, פרט לשנים שמחלוקתם ב-900 מתקבלת שארית של 200 או 600. לוח זה נהוג בכנסיות האורתודוקסיות של אלכסנדריה, קונסטנטינופול, אנטיוכיה, יוון, קפריסין, רומניה ובולגריה.
הלוח הגרגוריאני
גם בלוח הגרגוריאני נוסף בשנה מעוברת ("שנה כבושה") יום אחד לחודש פברואר, הוא 29 בפברואר, אולם הכללים לקביעת שנה מעוברת שונים במקצת מאלו של הלוח היוליאני. במשך השנים התברר כי שנת השמש (המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית") קצרה במעט מכפי שחשבו, במאה ה-16 נמדדה נקודת השוויון, המבשרת את האביב ואת הסתיו, ונמצא כי היא מתרחשת עשרה ימים לפני המצופה. לפי החשבון החדש, אורכה של שנת שמש ממוצעת הוא 365.2422 ימים בלבד (כלומר קצרה ב-11 דקות וכמעט 14 שניות ממה שחישבו בעבר), לפיכך תוקנו כללי העיבור באופן הבא:
כל שנה המקיימת אחד מהתנאים הבאים היא שנה מעוברת:
למשל, 2004 היא שנה מעוברת, אך 1900 אינה שנה מעוברת, משום שהיא מתחלקת ב-100, אך לא ב-400. 2000 היא שנה מעוברת, משום שהיא מתחלקת ב-400.
לוח השנה האתיופי
לוח השנה האתיופי הוא לוח שנה שמשי, הכולל תריסר חודשים בני 30 יום ומספר ימים הנוספים בסוף השנה. בשנה רגילה מספרם חמישה, בשנה מעוברת - שישה. שנה מעוברת חלה פעם בארבע שנים, ללא יוצא מהכלל.
ביטול התאמת לוח השנה לעונות השנה
השנה המוסלמית היא שנה של 12 מחזורי ירח, אך בניגוד לשנה עברית אין מעברים את השנה לשם התאמת הלוח לחילופי העונות. לוח השנה הערבי הקדום כלל שיטת עיבור כזו, אולם היא בוטלה עם קבלת האסלאם בחצי האי ערב. המסורת המוסלמית מייחסת למוחמד את האמירה כי עיבור השנה הוא כפירה, אך לא מבואר מהי הסיבה לכך. החגים המוסלמיים אינם תלויים בעונות השנה, ועשויים לחול בכל אחת מהן.
קביעת מספר הימים בשנת ירח
כיוון שמספר הימים הממוצע ב-12 מחזורי ירח אינו מספר שלם (354.3671 יום בממוצע), מספר הימים בשנה מוסלמית אינו קבוע ועשוי להיות 354 או 355 ימים. לוח השנה המוסלמי אינו כולל כללי "עיבור" לגבי הוספת יום לשנה, כיוון שראשי החודשים נקבעים עד היום על-פי תצפיות על מולד הירח, וממילא השנה מתארכת ביום על-פי הראייה בפועל. לצורך תכנון ארוך-טווח פותחו אלגוריתמים לחיזוי מועדי ראשי החודשים והחגים המוסלמיים. האלגוריתמים האלה כוללים מעין כללי "עיבור" שמטרתם לקבוע מתי יש להאריך את השנה ביום, כך שתהיה בת 355 יום, אך אין לאלגוריתמים האלה כל תוקף מחייב.
מיגל מוניוס
מיגל מוניוס מוסון (בספרדית: Miguel Muñoz Mozún; 19 בינואר 1922–16 ביולי 1990) היה כדורגלן ומאמן ספרדי.
מוניוס שיחק במירב הקריירה בעמדת הקשר בריאל מדריד, לפני שעבר לתפקיד מאמן הקבוצה. הוא נחשב לאחד מגדולי מאמניה בהיסטוריה, הוביל אותה לתשע אליפויות ספרד, והיה לראשון בהיסטוריה שזוכה בגביע אירופה לאלופות גם כשחקן וגם כמאמן. בין היתר אימן מוניוס גם את נבחרת ספרד, אותה הוביל לגמר יורו 1984.
קריירת משחק
מוניוס החל את דרכו בקבוצות מקומיות מעיר הולדתו מדריד. ב-1943, במקביל לשירותו הצבאי, החל לשחק ב-CD לוגרונייס, אז מהליגה השלישית. לאחר עונה אחת בקבוצה, עבר מוניוס לראסינג סנטנדר מליגת המשנה, בה שיחק במשך שתי עונות.
בעונת החל מוניוס את דרכו בליגה הבכירה, כשעבר לקבוצת סלטה ויגו תחת המאמן ריקרדו זאמורה. בעונתו השנייה בקבוצה סייע לה לסיים במקום הרביעי בליגה הראשונה, ולהעפיל לגמר הגביע הספרדי. מוניוס אמנם כבש את השער הראשון במשחק הגמר מול סביליה, אך סלטה הובסה 4-1 בסיום.
עונה אחר כך חתם מוניוס בריאל מדריד, בה שיחק עד לסיום הקריירה שלו. עם הגעתו לקבוצה של אלפרדו די סטפנו ב-1953, הפכה הקבוצה לאחת הבולטות והחזקות בכדורגל הספרדי והאירופי. במהלך חמש העונות הבאות, זכה מוניוס עם קבוצתו בארבע אליפויות. במקביל, בעונת החל טורניר גביע אירופה לאלופות הראשון בהיסטוריה. ב-8 בספטמבר 1955 היה מוניוס, שהחל לשמש אז כקפטן הקבוצה, לכובש השער הראשון של ריאל מדריד בגביע אירופה אי פעם, כשכבש בדקה ה-74 במשחק החוץ של ריאל מול סרבט ז'נבה, בדרך לניצחון 2-0. בסיום העונה היה מוניוס לקפטן הראשון בהיסטוריה שמניף את גביע אירופה לאלופות, לאחר שריאל גברה במשחק הגמר 4-3 על סטאד ריימס הצרפתית.
מוניוס היה שותף כקפטן גם לזכייה השנייה ברציפות של הקבוצה בגביע אירופה, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול פיורנטינה, ולזכייה השלישית ברציפות מול מילאן אף על פי שהחמיץ את משחק הגמר. בסיום העונה פרש מוניוס ממשחק פעיל בגיל 37. במהלך הקריירה שלו בריאל מדריד רשם מוניוס שבע הופעות רשמיות במדי נבחרת ספרד.
קריירת אימון
מיד לאחר פרישתו ממשחק, הצטרף מוניוס לצוות המקצועי של המועדון. לאחר תקופת השתלמות קצרה בפלוס אולטרה, קבוצת המילואים של המועדון, הוביל מוניוס את ריאל מדריד, עם תצוגות התקפיות מרשימות של די סטפנו ושל פרנץ פושקש, לזכייה בגביע אירופה לאלופות לעונת, לאחר ניצחון מוחץ של 7-3 במשחק הגמר מול איינטרכט פרנקפורט. בכך, היה מוניוס לראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר גם כשחקן וגם כמאמן.
מוניוס הוביל את ריאל לאחת מהתקופות המוצלחות בהיסטוריה שלה. במשך 14 עונות הוביל מוניוס את הקבוצה לשתי זכיות בגביע אירופה, לאחר זכייה נוספת ב-1966, ולזכייה בתשע אליפויות ושני גביעים. תקופת האימון של מוניוס היא הארוכה ביותר והמוצלחת ביותר מבין כל מאמני ריאל מדריד בהיסטוריה.
לקראת עונת חזר מוניוס לראשונה לאחר שעזב את ריאל מדריד, כשהתמנה למאמן גרנדה מהליגה הבכירה, אותה הוביל לירידת ליגה. לקראת עונת החל מוניוס לאמן את לאס פאלמס מהליגה הבכירה. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוביל אותה מוניוס למקום השביעי בטבלה, ולגמר הגביע הספרדי הראשון והיחיד עד כה של הקבוצה בהיסטוריה, שם הפסידה 3-1 לברצלונה. עונה אחר כך, הוביל מוניוס את לאס פאלמס למקום השישי בליגה. לקראת עונת מונה לתפקיד מאמן סביליה, אך סיים את תפקידו לאחר שתי עונות וחצי בהן לא הצליח להוביל את הקבוצה להישגים ולמאבקי צמרת.
לאחר טורניר מונדיאל 1982 בספרד, שהסתיים בהדחה מאכזבת כבר בשלב הבתים, החליף מוניוס את חוסה סנטמריה בתפקיד מאמן נבחרת ספרד. בעבר, אחז מוניוס בתפקיד למשך ארבעה משחקים כמאמן זמני, בשנת 1969. המשימה הראשונה של מוניוס כמאמן הנבחרת הייתה מוקדמות יורו 1984, ונבחרתו הוגרלה לבית שכלל גם את. ספרד הגיעה למשחק האחרון בשלב המוקדמות מול בידיעה שהיא חייבת ניצחון בהפרש של 11 שערים על מנת להעפיל לאליפות אירופה. מוניוס הדריך את נבחרתו לניצחון השני בגובהו בהיסטוריה שלה, 12-1, עם רביעיות של סנטיאנה והיפוליטו רינקון. התוצאה הספיקה לספרד על מנת להעפיל לטורניר.
ביורו 1984 השיגה ספרד את ההישג הגדול ביותר שלה מאז הזכייה ביורו 1964, והעפילה לגמר הטורניר. ספרד השיגה ניצחון בודד בשלב הבתים, 1-0 במשחק האחרון מול, שהספיק לה על מנת לסיים בראשות הבית עם מאזן נקי מהפסדים. ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין מול הוביל אותה לגמר מול, שם נכנעה לנבחרת המארחת, שנהנתה מתמיכת הקהל הביתי ומיכולת מרשימה של מישל פלאטיני.
מוניוס הוביל את ספרד למונדיאל 1986 במקסיקו. ספרד ספגה הפסד 1-0 ל כבר במשחק הפתיחה שלה בטורניר, אך המשיכה לשני ניצחונות במשחקים הבאים בשלב הבתים, בהם 3-0 מרשים על. ספרד הביסה בשמינית הגמר 5-1 את עם רביעייה של אמיליו בוטרגניו, והפכה לאחת המועמדות לזכייה בתואר. אמנם, הפסד מאכזב ל בדו-קרב פנדלים סיים את דרכה של ספרד ברבע הגמר.
הטורניר האחרון של מוניוס כמאמן הנבחרת היה יורו 1988. הוא הוביל את הנבחרת לחמישה ניצחונות משישה משחקים בשלב המוקדמות, אך בטורניר עצמו שובצה ספרד בבית קשה שכלל את הנבחרות המוכשרות של ו, שגם אירחה את הטורניר. ספרד השיגה ניצחון על הצלע הרביעית בבית, דנמרק, אך נכנעה לאיטליה ולגרמניה והודחה בסיום שלב הבתים. מוניוס סיים את דרכו בנבחרת לאחר הטורניר, והוחלף בלואיס סוארס מירמונטס.
שנתיים לאחר סיום דרכו כמאמן, ב-16 ביולי 1990, נפטר מוניוס בביתו שבמדריד בגיל 68.
תארים
{{טורים
תארים כמאמן
}}
הגזע הארי
הגזע הארי הוא מושג הודו-אירופאי עתיק שהוכר לעולם המערבי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במסגרת מחקרים בבלשנות היסטורית ואתנוגרפיה של העמים (בין השאר בעקבות התאוריה הנורדית), ובעקבות שורה של תגליות לשוניות שזיהו כי מרבית השפות האירופיות קשורות ללשונות מאזור פרס והודו (השפות ההודו-אירופיות).
לפי רעיון זה, הדמיון בשפות מצביע על גזע קדום שממנו התפתחו העמים האירופים לאחר שבני הגזע הזה פלשו לאירופה. כיום היסטוריונים מערערים על אמיתות התאוריה נחשפו מספר עובדות המצביעות על כך שתאוריה זו שגויה וכי השפות ההודו-אירופאיות לא התפתחו מהפרסית העתיקה, אלא כי כולן (כולל הפרסית העתיקה) התפתחו מפרוטו-הודו-אירופית. כיום המושג "ארי" משמש לתיאור קבוצות עמים שהם מצאצאי העמים הקדומים דוברי השפות הפרסיות.
בעוד שבמקור מושג זה נועד לתאר סיווג אתני-לשוני נייטרלי, האידאולוגיה הנאצית והנאו-נאצית השתמשו בו לטיעונים בדבר עליונות לבנה בכלל ועליונות "הגזע הארי" בפרט.
רקע
במהלך המאה ה-18 נעשו מחקרים רבים בעניין חקר שפות, שבין היתר מצאו דמיון משותף מבחינה תחבירית בין השפה ההודית לשפות האירופאיות ובין השפה ההודית לשפה הפרסית הקדומה. מכאן עלו תאוריות לקיומו של קשר קדום בין עמי פרס והודו לאירופה דרך נדידה.
אכן היו קיימים עמים דוברי פרסית שהיו בעלי שיער בלונדיני ועיניים כחולות, אך לאלו לא היה להם חלק בבניה והשתייכות לאימפריה הפרסית, שעל בסיסה שייכו הגרמנים לגזע הארי את העליונות הגזעית ואת יכולות ההנהגה והלחימה הגבוהות. העמים דוברי הפרסית שהקימו את האימפריה הפרסית זהים במראה לאיראנים של היום, שכן בתחריטים, בפסלים ובאיורים שנמצאו מתקופת האימפריה הפרסית, נראים האיראנים שהקימו והיו חלק מהאימפריה הפרסית זהים במראה לאיראנים של היום, וממילא נשללת התאוריה הארית מעיקרה. למרבה האירוניה, נראה כי דווקא הצוענים יותר ארים גנטית מהגרמנים.
בהקשר לעמים הנורדיים שנחשבו כלא-אריים במקור (צאצאים גנטיים לאלו שהקימו את האימפריה הפרסית), הטיעון היה כי הם עמים של לוחמים דגולים, ומכאן גם הם מזן גנטי משובח, אם כי לא ארי.
רעיון הגזע הארי
לעם הקדום הוענק השם "ארי" (Aryan) מהמילה "אַרְיַה" (ārya) בסנסקריט, שפירושה "אדם אציל", אולם מקור המושג נעוץ בהודית-איראנית עתיקה, ושימש להגדרה עצמית של ההודו-איראנים הקדומים. השם "אריים" נזכר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), שמספר כי זה היה שמם הקדום של המדיים.
במשך השנים היה ויכוח רב על המרחב הפיזי בו חיו הארים. הועלו השערות שונות למדינות בין ארמניה לצפון הודו, מדינות בהם שכנו ועודם שוכנים עמים דוברי שפות איראניות. בגלל הסכמה שהייתה באותן שנים על קשר של הארים עם פרס הקדומה, זוהה מקום המוצא עם פרס, בין השאר באמצעות שמה המודרני - איראן (שנקבע על ידי רזא ח'אן ב-1935), שפירושו המילולי "ארץ הארים".
מחקרים מודרניים המבוססים על השוואת DNA הוכיחו כי יש קשר גנטי חזק (ולפיכך מוצא משותף) בין תושבי צפון הודו, פרס ומזרח אירופה (בעיקר אוקראינה ופולין) וכן צפון אירופה, בפרט פינלנד.
השימושים הפוליטיים במושג
תאוריות אחדות על הלשונות והגזעים אומצו על ידי מספר אידאולוגים אירופים שהשתמשו בו להצדקת קולוניאליזם וגזענות במהלך המאה ה-19 ולאחר מלחמת העולם הראשונה. הבולטים ביותר בשימוש בתאוריה זו היו הנאצים שטענו, באמצעות תורת הגזע שפיתחו, כי הארים מחולקים לתתי גזעים שונים, 'איכותיים' יותר ופחות, כשהעמים הגרמאנים (ובכללם הנורדים) מצפון אירופה, נמצאים בראש הרשימה, כבני הגזע העליון והמובחר.
מעריכים כי התאוריה הארית השפיעה על הקשר החם שהיה בין היטלר לרזא ח'אן, להחלטה על הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-1941 ולמעמד שנתנו הגרמנים בתקופה הנאצית לאיראנים ולשאה רזא ח'אן כארים (ראו גם: עבדול חוסיין סרדארי והצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה).
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק השימוש במונח זה והמדענים משתמשים במונח "הודו-אירופיים קדומים" כדי לתאר את התאוריה על העם הקדום שממנו נוצרו השפות והאמונות ההודו-אירופיות.
זרמים נאו-נאציים מודרניים בייחוד בארצות הברית ורוסיה חזרו לעשות שימוש בתיאורית הגזע הארי בשנים האחרונות.
מערכת גליפולי
מערכת גליפולי הייתה מערכה שהתנהלה במלחמת העולם הראשונה מאפריל 1915 עד ינואר 1916 בחצי האי גליפולי שבגדה המערבית של מצרי הדרדנלים, בין כוחות האימפריה הבריטית בסיוע צרפתי לבין כוחות האימפריה העות'מאנית. הכוחות הבריטיים ניסו לפלוש לחוף גליפולי שבאימפריה העות'מאנית, במטרה לפתוח נתיב אספקה ימי לרוסיה, שנמליה בים השחור היו נתונים תחת סגר מאז כניסת טורקיה למלחמה, ואולי אף לתפוס את הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול (כיום איסטנבול). הניסיון כשל והותיר 113,350 חיילים הרוגים ו־230,305 פצועים משני הצדדים. 46,909 מההרוגים היו בריטים, אוסטרלים, ניו זילנדים, קנדים והודים. כמו כן נהרגו 9,798 צרפתים. בסך הכול איבדו מדינות ההסכמה כ-56,707 איש. מן הצד העות'מאני נהרגו 56,643 איש.
ב-25 באפריל נחתו יחידות צבא בריטיות, צרפתיות, אוסטרליות וניו זילנדיות (ANZAC) בחוף חצי האי גליפולי ובסביבתו, וניהלו שם קרב עקוב מדם במשך חודשים, שהסתיים בכישלון. עד היום מציינים באוסטרליה ובניו זילנד את יום ANZAC ב-25 באפריל, לזכר יום הפלישה לגליפולי.
בקרבות שהתחוללו השתתף גם קצין טורקי בדרגת סגן-אלוף בשם מוסטפא כמאל. הוא הפסיק את הנסיגה העות'מאנית, והכריח חיילים עות'מאניים נסוגים לעמוד על מקומם ולהילחם. לימים זכה לכינוי אתא טורק, והיה בהמשך למייסדה ואביה של טורקיה החדשה.
במערכה זו השתתף כחלק מהצבא הבריטי גם גדוד נהגי הפרדות העברי. שמונה מאנשיו נהרגו ו-55 נוספים נפצעו. הגדוד כולו מנה כ-650 איש.
ההתייחסות למערכה זו מצד מדינות ההסכמה הייתה אמביוולנטית. מחד, החזית העיקרית הייתה אל מול הגרמנים, וכתוצאה חששו מדינות ההסכמה מהקצאת משאבים רבים מדי לזירה העות׳מאנית, שנחשבה משנית. מאידך, שררה התקווה שמאמץ קל נוסף, תוך הקצאת משאבים נוספת, יביא לתוצאות בעלות משמעות אסטרטגית רבה ללא כל פרופורציה להיקף ההשקעה הצבאית, כגון פתיחת נתיבי השיט לים השחור ולרוסיה, והטיית מדינות בבלקן ובחופי הים התיכון לכיוון מדינות ההסכמה. ברקע עמדו גם זלזול מה בכושרה הצבאי של טורקיה, וההנחה שהיא עומדת להתמוטט בכל רגע, מה גם שבמלחמת הבלקן, בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, היא נחלה הפסדים בלתי פוסקים. הטורקים, שלחמו בעוז על ביתם וסמוך לבירתם, הפריכו הנחה זו.
רקע
לרוסיה, שהייתה אחת ממדינות ההסכמה במלחמה, היו קשיים בדרכי האספקה בים: הים הבלטי נחסם על ידי הצי הגרמני הקיסרי, ואילו הכניסה היחידה לים השחור דרך הבוספורוס נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית. זו הצטרפה למעצמות המרכז באוקטובר 1914.
בסוף 1914 התייצבה החזית המערבית בצרפת ובבלגיה, ומאז היה המצב בה קרוב לקיפאון. היה צורך נואש ברעיונות לשבירת אותו קיפאון. כמו כן מדינות ההסכמה האמינו כי מתקפה על העות'מאנים תוביל את בולגריה ויוון לצד מדינות ההסכמה. מה גם שטורקיה נחשבה ל"איש החולה של אירופה", וההנחה הייתה שבמאמץ צבאי לא גדול, יחסית לחזית המערב, ניתן יהיה להוציאה מהמערכה.
הצעה ראשונה לתקוף את טורקיה הועלתה על ידי שר צרפתי כבר בנובמבר 1914, אך לא זכתה לתמיכה. מאוחר יותר באותו חודש העלה וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של הימיה, את תוכניותיו הראשונות לתקיפה בדרדנלים. תוכנית לתקיפה ולפלישה לחצי האי גליפולי אושרה, לאחר היסוסים רבים, על ידי הקבינט הבריטי בינואר 1915. שר המלחמה הלורד קיצ'נר מינה את הגנרל סר איאן המילטון לפקד על הכוח שעליו הוטלה המשימה.
לעומת ההיסוסים בקבינט, רעיון זה עורר התלהבות מכיוון אחר. למשכילים רבים, מעריצי התרבות היוונית הקדומה, קסם הרעיון להילחם בסמוך מאוד לאתרים שבהם התרחשו פרקים רבים מהמיתולוגיה היוונית. והיו בהם שהתנדבו להצטרף למשלחת הצבאית. בהם בלט סר רופרט ברוק (Brooke).
תקיפות ימיות
אף על פי שהמתקפה הצליחה מבחינה פוליטית — בולגריה הפסיקה את המשא ומתן שלה עם גרמניה, יוון הציעה תמיכה ואיטליה נראתה כמשתוקקת להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה — התוצאה הצבאית הייתה דלה. הפגזות מתמשכות והנחתת כוחות קטנים ב־25 בפברואר, אף הם לא הביאו להצלחה.