cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריץ באואר
התובע הכללי
ב-1956 נקרא לשמש כתובע הכללי של מדינת הסן, כשמקום מושבו בפרנקפורט, תפקיד שמילא עד מותו. בשנת 1959 החל בחקירות ואיסוף חומר כנגד ראש תוכנית האותנסיה בזמן השלטון הנאצי, ורנר היידה (Werner Heyde), על רציחתם של כמאה אלף חולים ומוגבלים שכלית ופיזית כאקט של המתת חסד. באואר רצה להוכיח שמערכת המשפט הנאצית נתנה הכשרה משפטית לתוכנית זו.
פעילותו לאיתור אייכמן
בדצמבר 1959 ביקר באואר בישראל והביא עמו פרטים חדשים על מקום המצאו של אייכמן. הלחץ הרב שהפעיל בפגישתו עם היועץ המשפטי חיים כהן וראש המוסד איסר הראל, אילצה את הראל, שכנראה לא היה מעוניין במרדף אחר אייכמן, לפתוח מחדש את תיק אייכמן.
ב-1960 סייע למוסד בחשאי לאתר מסמכים שהיו דרושים להרשעת אייכמן. פעולות אלו נדרשו להיעשות בחשאי בעיקר כי הממשל הגרמני - מערכת המשפט, ביון פנים וביון חוץ - היה רווי בנאצים שנשארו בעבודתם לאחר המלחמה.
באואר עודכן אישית על ידי סוכן המוסד על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל כשעתיים לפני הכרזתו של דוד בן-גוריון על כך בכנסת, ב-23 במאי 1960.
בשנת 1960, בעקבות האשמות של מקס מרטן, פתח באואר בחקירת עברו של מזכיר המדינה דאז ויד ימינו של הקנצלר אדנאואר, הנס גלובקה. הלה היה משפטן ופקיד במשרד הפנים של הרייך, במסגרת תפקידו עזר בניסוח חוקי נירנברג וניסח את החוקים הנוגעים ליהודים עבור הממשלה הפשיסטית של סלובקיה. באואר זימן את מרטן ואת גלובקה וגבה משניהם עדות. על התמדתו של באואר בקיום חקירה כנגד גלובקה נמתחה עליו ביקורת קשה מצד מפלגת ה-CDU, שטענה שהוא מביא לפוליטיזציה של מערכת המשפט. לבסוף, החליטו משרדי המשפטים של המדינות הסן ונורדריין וסטפאליה על העברת תיק החקירה על גלובקה לתובע הכללי בבון. לאחר שהועבר התיק לבון, החליט התובע הכללי שם על סגירת התיק והפסקת החקירה בעניין.
משפטי אושוויץ II בפרנקפורט
רוב חברי הפיקוד הבכיר של מחנה אושוויץ הוסגרו לפולין בשנת 1947 והועמדו שם לדין במשפט אושוויץ הראשון.
החל משנות ה-50 שררה בקרב רוב אוכלוסיית גרמניה המערבית הגישה שפשעי הנאצים שייכים לעבר וזהו נושא סגור שאין לדוש בו. בראיון שהעניק בפברואר 1963 לעיתון דני התייחס באואר בשלילה לגישה הרווחת בציבור הגרמני והביע את החשש שהקרקע בגרמניה עדיין פורייה לצמיחתו של נאציזם חדש. בתגובה לכך דרשה מפלגת ה-CDU, שהייתה באופוזיציה בהסן, את פיטוריו.
באואר הגיש בפברואר 1959 בקשה לבית הדין הפדרלי להעביר את סמכות השיפוט על כל הפשעים שנעשו במחנה אושוויץ לבית הדין המחוזי בפרנקפורט. בנוסף הוא פעל לביטול ההתיישנות על הפשעים הללו (שחלקם כבר עתידים היו להתיישן בשנת 1960). באואר היה אחראי על איתור הנאשמים, חקירתם והעמדתם לדין. במקביל ואולי בעיקר, הוא הקדיש מאמצים רבים לאיתור מסמכים ועדויות שאיפשרו לשחזר את המבנה הארגוני ודרך ההתנהלות של המחנות במתחם אושוויץ.
בפרנקפורט התנהלו 22 משפטים בתקופה שבין דצמבר 1963 ואוגוסט 1965 ובהם הועמדו לדין מפקדים במתחם מחנות אושוויץ בדרג בינוני וזוטר ונשפטו על פי החוק הפלילי הגרמני. סדרת משפטים אלה נודעה בשם "משפט אושוויץ השני" או "משפטי אושוויץ II". למשפט הועמדו רק מספר זניח של נאשמים ביחס לסך של כמה אלפים של אנשי מנהלה שהועסקו במחנות בשנות המלחמה.
ב-1965 פרסם מאמר בשם "גורמי הפעולה של הפאשיזם והנאציזם" ועורר עליו תרעומת רבה בקרב הציבור.
נסיבות מותו אינן ברורות עד היום. בבוקר ה-1 ביולי 1968 נמצא באואר באמבטיה שבדירתו ללא רוח חיים. ממצאי חקירת מותו בידי הרשויות העלו שנפטר ממנת יתר של משככי כאבים וסיבת המוות הרשמית הייתה התאבדות.
שנתיים לאחר מותו נסגר התיק שפתח בפרשת המתות החסד שנעשו על ידי המשטר הנאצי, ללא הגשת תביעה.
משנתו
כאשר פריץ באואר חזר לגרמניה הוא שאף להקים מערכת משפט דמוקרטית, לטהר אותה בעקביות משרידי החקיקה הנאצית וליזום רפורמה בחוק הפלילי ובחוקי העונשין. הוא האמין שמערכת המשפט נושאת באחריות חברתית וכן שהחברה מחויבת לאפשר את שיקומם והשתלבותם מחדש של עבריינים בתוכה.
בתוך מערכת המשפט של גרמניה המערבית שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשב באואר, בגלל פעילותו העקבית והבלתי מתפשרת בתחום זכויות האדם והעיסוק בפשעי המשטר הנאצי, כדמות שנויה במחלוקת. הוא עצמו טען ש"במערכת המשפט המקומית אני חש את עצמי כאילו אני חי בגלות". ניסיונו לעצב תפישה חוקתית חדשה צרם לרבים בתוך מערכת המשפט הגרמנית בשנות ה-50 וה-60. ניסיון זה מתועד בספרים ומאמרים רבים שכתב בעצמו. משפטי אושוויץ שיזם היו בעבורו תנאי הכרחי לדרך חוקתית, דמוקרטית חדשה. דרך זו הייתה צריכה להבדל באופן ברור מהשיטה החוקתית הנאצית ולכלול בתוכה את הזכות והחובה של כל אדם להתנגד למשטר דיקטטורי.
».Wir können aus der Erde keinen Himmel machen, aber jeder von uns kann etwas tun, dass sie nicht zur Hölle wird«
יעקב יצחקי
הרב יעקב יצחקי (כונה לעיתים היעב"ץ או בהררי"ץ - בן הרב יצחק; 1 בספטמבר 1846, י' באלול ה'תר"ו – 11 ביוני 1917, כ"א בסיון ה'תרע"ז) היה הרב הראשי ואב בית דין של דאגסטן, חוקר של ההיסטוריה של עם ישראל, ומייסד המושבה באר יעקב, הנקראת על שמו.
ביוגרפיה
נולד בדרבנט שבדאגסטן לרב יצחק בן יעקב ולנעמה, אביו שימש כרבם ומנהיגם של יהודי קווקז בין השנים 1817–1846 למד תורה מאביו וכן למד בבית הספר הריאלי לימודי חול ואת השפה הרוסית. אך עם זאת, התנגד בהמשך לתנועת ההשכלה. בשנת 1868, כשמלאו לו 22 שנה, התמנה על ידי אביו ובהסכמת נכבדי העדה, לרב ראשי ואב בית דין למדינות דאגסטן. במהלך כהונתו הוא עמד בקשרים עם רבנים שונים בתקופתו, ובמיוחד הרבה להחליף אגרות עם גדולי הרבנים ברוסיה, פולין, טורקיה, פרס, כורדיסטן וארץ ישראל וכן עם קהילות באירופה ועם משה מונטיפיורי.
הרב יצחקי הטיף לקהילתו לעלות לישראל ורבים עלו אליה ביוזמתו. בשנת ה'תרס"ז, לאחר ארבעים שנות כהונה כרבה הראשי של דאגסטן, התפטר מתפקידו ועלה לארץ ישראל עם אשתו ושני בניו. ילדיו האחרים: דוד, מאיר, חנה ונפתלי - נשארו בקווקז. לפני העלייה, יצר קשר עם מנחם אוסישקין, מנהל הועד המרכזי של חובבי ציון באודסה על מנת לרכוש קרקע לקהילתו בארץ ישראל.
בשנת ה'תרס"ח (1908) הניח אבן פינה וייסד את המושבה באר יעקב שנקראה על שמו. הוא ואשתו חסידה התיישבו בירושלים, ושם המשיך בלימוד תורה ובכתיבה. במלחמת העולם הראשונה סבל ממצוקת רעב וממחלות, ושני בניו נלקחו לשירות עבודה בצבא הטורקי. בז' בסיוון ה'תרע"ז - 1917 נפטרה רעייתו כשהייתה בת 69, ושבועיים אחר כך נפטר גם הוא, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
כתביו
תחומי התעניינותו היו מגוונים: ספרות, מדעי היהדות, תאולוגיה כללית, היסטוריה וארכאולוגיה. הוא היה חבר בחברת "מרבי-השכלה" שבפטרבורג, כתב ופרסם מאמרים בעיתונות של אות התקופה, בהם: "המגיד", "המליץ", "הלבנון" ו"המאסף", וכן בכתבי עת אחרים. דבריו, בין השאר, נכתבו עבור האנשים שהתעניינו בחקר צפונות העדה היהודית שבהרי הקווקז.
חלק גדול מכתביו ואגרותיו אבד, אך המעט שנשאר שופך אור על חיי יהודי הקווקז. אגרותיו ששרדו נמסרו לארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
באיגרתו "קדמות היהודים ההרריים" הוא כותב: "אני לא מתיימר לכסות את הקורות ומחכה שיעורו החוקרים בקיאים ומומחים שיגלו תפוצות, לתועלת בני העדה ועם ישראל ויצא חבל עב וחזק אשר קצהו האחד אחוז וקשור את הגולה אשר הגלה שלמנאסר מלך אשור בשנת 720 לפני הספירה, וקצהו השני נמשך עד ימינו אלה."
האקדמיה המזרחית ללשונות ביקשה ממנו לחבר ספר "דקדוק לשון טאט", לשם כך ערך מסעות תחקיר בקרב עדתו ואסף חומר רב ופרסם אותו בעיתונות.
אהלי יעקב
חיבורו המרכזי הוא "אהלי יעקב". במהלך כתיבת הספר הוא דבק במסורת של בני עדתו, וכהיסטוריון הוא ניפה את דבריהם וניסה להביא רק את העובדות המבוססות. בספרו עוסק יצחקי בעשרת השבטים ועל השתייכות העדה, לטענתו, למספר שבטים שהוגלו מארץ ישראל. בחיבורו הוא מזהה את דאגסטן כממלכת מדי ולא פוסח על השפעתה הרבה של העדה היהודית ההררית על התגיירות העם הכוזרי. יצחקי מגלה שמילים נוכריות רבות הנמצאות בתלמוד לקוחות מהשפה הטאטית המדוברת על ידי הטאטים, ושהרבה מחכמי העדה השתתפו בחיבור התלמוד והביאו מלשונם לתוכו.
את החומר לכתביו אסף וליקט יצחקי בנביאים, בתלמוד, במדרשים ובספרי מסעות עתיקים ונדירים. לשם השגת החומר הדרוש לו נסע יצחקי מספר פעמים ברחבי קווקז, ביקר בבתי עלמין, בדק את המצבות ותאריכיהן, בדק את החורבות ובא בקשרים עם השכנים המוסלמים.
משפחתו
לרב יעקב יצחקי צאצאים ונכדים, נינים ובני נינים ברוסיה, בחבל הקווקז ובארץ ישראל.
שארל סוריא
מרק שארל סוריא (בצרפתית: Marc Charles Sauria, 25 באפריל 1812 - 22 באוגוסט 1895) היה רופא, ממציא וסוציאליסט אוטופיסט צרפתי.
ראשית חייו
סוריא נולד ביישוב פוליני במחוז ז'ורה כבן של הגנרל ז'אן-שארל סוריא, ששירת תחת שלטונו של נפוליאון. משפחתו ייעדה לו קריירה צבאית, אך עקב פגיעה ברגלו בגיל 10 בתאונה או מזיהום פוליו, ויתר על כך. במשך חייו נאלץ להתהלך בעזרת מקל. יכולותיו בכימיה ובמכניקה הביאו אותו להתמקד בלימודי מדעים, טכניקה ובהמצאות. לבסוף למד כימיה ורפואה.
המצאת הגפרורים מבוססי זרחן
בעת לימודי הכימיה במכללת ארק שבדול, מחוז ז'ורה, התוודע סוריא למספר תגליות שהביאו לפיתוח הגפרורים: מצית מבוסס מימן שהמציא ב-1827 גה-ליסאק וגפרור החיכוך של ג'ון ווקר. אחרי ניסוי שערך מורו לכימיה, ניקולה (Nicolet), בדצמבר 1830, שבו אבקה מתערובת של אשלגן כלורט וגופרית בתוך מכתשת גרמה לפיצוץ, ערך סוריא בחדרו ניסויים רבים שהתלוו בתאונות, בפיצוצים, בכוויות ובהרס של ציוד מדעי. בסופו של דבר הגיע סוריא למסקנה שכדאי להוסיף לתערובת המוזכרת גם זרחן לבן, שהיה עוזר להצתת התערובת אחרי חיכוך. אחר כך הוסיף גם גומי ערבי כדי להחזיק את האבקות ביחד וטבל בה גם חתיכות עץ. כך שכלל סוריא בשנת 1831 את גפרורי החיכוך שהמציא ג'ון ווקר. הוא החליף בנוסחה של ווקר את האנטימון גופרית בזרחן לבן. התערובת היציבה עם זרחן לבן יכולה הייתה להידלק אפילו אחרי חיכוך קל. בשל גודלם הקטן, קלות השימוש בהם והעדר גזי הגופרית, הפכו גפרוריו של סוריא ללהיט ברחבי העולם.
גריגורי גורין
חייו
גריגורי גורין הוא בנו של איש הצבא היהודי איזראיל (ישראל) אבלביץ' אופשטיין (2000-1904). אופשטיין האב היה לטננט-קולונל בצבא הסובייטי, ראש מחלקת מבצעים וממלא מקום של מפקד הדיוויזיה 150 של "ארמיית המחץ" השלישית, שהשתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה נגד הפולשים הנאצים. אמו של גורין הייתה רופאה לעזרה ראשונה ושם נעוריה היה גורינסקי. מכאן שם העט של הסופר - בהתחלה "גורינשטיין", אחר כך "גורין". כששאלו את גורין על סיבת בחירת הכינוי הספרותי הזה, היה משיב שזה ראשי תיבות של המשפט הרוסי "גרישה אופשטיין החליט לשנות את לאומו" - "Гриша Офштейн Решил Изменить Национальность".
שארל סוריא
מהלך חייו
סוריא סיים בהמשך לימודי רפואה באוניברסיטת בזנסון ועבד כרופא בכפר הכורמים סן-לוטן הקרוב לפוליני, מקום הולדתו. הוא התגורר בבית שירש מאביו וטיפל בכפריים, כמעט בחינם. הוא עסק גם בשירה ובאגרונומיה והיה חבר בכמה אגודות מדעיות. כחסיד של שארל פורייה, הטיף להקמת קואופרטיבים, הציע - לשווא - את שירותיו בהוראת חקלאות, וניסה להוציא לפועל תוכנית להקמת קהילה חברתית "אוטופית" מבוססת על כמה יחידות אוטונומיות. יחד עם אחיו הקים פלנסטר חקלאי נסיוני שבו הייתה בעלות משותפת על המשאבים. ניסה בשותפות עם קבלן מקומי להפעיל מחצבת שיש לטובת האזור, אך נכשל, ואיבד חלק רב מנכסיו. חי עד יום מותו מקצבה ממשלתית צנועה של 1,800 פרנק לשנה, הקשורה לחנות למכירת טבק שבבעלותו. הנשיא ז'ול גרווי, שהיה שלמד איתו בפוליני, דחה את הצעת חבריו להעניק לו את עיטור לגיון הכבוד. עם הזמן, בגלל רעילות הזרחן (למשל הפועלים בתעשיית הגפרורים לקו בנמק של הלסת הידוע כ-"phossy jaw") הוחלף חומר זה בגפרורים ונאסר בהסכם ברן בשנת 1906.
גריגורי גורין
חייו
גורין החל את פעילותו הספרותית על ידי חיבור מערכונים למועדון הסטודנטים "ק.וו.נ." - "מועדון העליזים והפיקחים". החל משנות ה-1960 פרסם בקביעות פיליטונים, ספורים הומוריסטיים ומערכונים. היה אחראי זמן מה על מדור ההומור של העיתון לנוער "יונוסט" (נעורים Юность), בו כתב טור אישי פופולרי חתום בכינוי הנשי "גאלקה גאלקינה". כמו כן פרסם רשימות במדור ההומוריסטי "מועדון 12 הכיסאות" של העיתון "ליטרטורניה גזטה".
בשנת 1966 הוציא לאור ילקוט סיפורים הומוריסטיים בשם "ארבעה בכריכה אחת", שבו לצד יצירה שלו, פרסם סיפורים של ארקדי ארקנוב, פליקס קנדל ואדוארד אוספנסקי. הקומדיה הראשונה שלו, הכתובה בשותפות עם ארקדי ארקנוב, זכתה בהצלחה רבה. בנסיבות אלה החליט גורין להפסיק לעבוד כרופא ולהתמסר כולו לספרות ולתיאטרון. בשנים 1978–1990 השתתף גורין בתוכנית ההומוריסטית של הטלוויזיה הסובייטית "מסביב לצחוק" (Вокруг смеха - משחק מילים ברוסית לפי שמם של תוכניות ופרסומים שנקראו "מסביב לעולם").
בתחילת שנות ה-1990 נמנה עם חבר השופטים של "ליגת העל" של "מועדון העליזים והפיקחים". מאוחר יותר היה משתתף ועורך קבוע בתוכנית הטלוויזיה "התוכי הלבן" ומנחה שלה לזמן מה, אחרי מותו של יורי ניקולין. ב-1 במרץ 1995 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "שעת שיא" (Час пик) בהנחייתו של ולדיסלב ליסטייב, שנרצח באותו יום בדרך לביתו.
גריגורי גורין נפטר באופן פתאומי ב - 15 ביוני 2000 בגיל 60, בעקבות אוטם מסיבי של שריר הלב. באותם ימים עבד על מחזהו "הליצן בלקירב" שעלילתו מתרחשת בימי פטר הגדול. גורין נקבר בבית הקברות וגנקובסקי. גורין היה נשוי לאשה ממוצא גאורגי, ליובוב פבלובנה לבית קרסלידזה, עורכת באולפני הסרטים מוספילם.
ביצירות מוזיקליות
1965 - יחד עם ארקדי ארקנוב והמלחין קונסטנטין פבזנר כתב גורין את שיר הילדים Оранжевая песня ("שיר כתום") עבור הזמרת אירמה סוחאדזה בת השש. מאז בוצע השיר על ידי אמנים רבים, כמו מרינה ולאדי ואחיותיה, אנסטסיה סטוצקאיה ואחרים.
לשון סגי נהור
לְשון סַגִּי נְהור היא צורת שימוש בשפה שמתכוונת להפך ממה שנאמר. במקורות היהודיים, עיקר השימוש בלשון סגי נהור נעשה לצורך לשון נקייה, על ידי נקיטת לשון חיובית כשהכוונה האמיתית היא למשמעות ההפוכה, השלילית. בשפה העברית התפתחה לשון סגי נהור כצורת דיבור המבטאת ציניות וסרקזם.
מקור הביטוי
"סגי נהור" בארמית פירושו: רב אור, אך משמעותו הפוכה - זהו כינוי לעיוור, זה שאינו רואה דבר מלבד חושך. הביטוי מופיע לראשונה במדרש בראשית רבה, שם הוא ניתן ל, שאכן, יחסית למי שאינו רואה כלל, הוא רב אור: "בשוק סמייא צווחין לעווירא סגי נהור" (תרגום מארמית: בשוק של סומים, כלומר עיוורים לחלוטין, קוראים לעיוורים, כלומר לכבדי ראייה, "סגי נהור" - רב אור). ביטוי זה מופיע גם בתלמוד: "רב ששת סגי נהור הוה". ידוע על חכמים עיוורים נוספים שכונו בלשון זו, כמו למשל המקובל רבי יצחק סגי נהור. כינוי נוסף לעיוור המופיע בתלמוד בלשון סגי נהור: 'מאור עיניים', ועיוורון מכונה בלשון סגי נהור 'נהורא'. ובמקום אחר מכונה מי שנעשה עיוור 'עיניו קמו'.
בשפה הערבית, שאף היא משתייכת למשפחת השפות השמיות, נעשה שימוש מקביל במילה "אלבציר" (البَصِير "הרואה"), הניתנת ככינוי לחכם עיוור. כך למשל, מחשובי חכמי הקראים בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-11, וכן מושל ירושלים הממלוכי עלאא' א-דין אלבציר - שניהם היו עיוורים.
בעקבות המשמעות ההפוכה של ביטוי זה, מתאר הניב "לשון סגי נהור" דיבור במשמעות הפוכה.
דוגמאות ללשון סגי נהור
בספר איוב מופיעות שתי דוגמאות ללשון סגי נהור: מכאן נגזרה אף האמירה ההלכתית הבאה, המובאת בתלמוד:
אופנים אחרים של לשון סגי נהור
ישנה צורה נוספת של ביטויים בלשון סגי נהור, על ידי היפוך גוף ראשון לגוף שלישי (לשון נסתר), או על ידי הסטת לשון הדיבור מפלוני לאלמוני, כדי להימנע מלומר דבר שלילי על מישהו שרוצים בטובתו. דוגמאות מן התורה:
דוגמאות מן התלמוד:
ישנה צורת נוספת של ביטויים בלשון סגי נהור, לא על ידי היפוך המילה עצמה אלא על ידי השמטה או תוספת של מילה, שמהפכת את המשמעות מרעה לטובה. למשל:
שימוש בלשון סגי נהור בסלנג
גם בלשון הדיבור ובסלנג נעשה שימוש בלשון סגי נהור, וכאן יש לעיתים חשיבות לאינטונציה שבה נאמרות המילים. כאשר אומרים על מישהו שהוא "חכם גדול" הכוונה היא, פעמים רבות, שהוא לא ממש חכם, כלומר, קיים פער בין הנאמר לבין המשתמע. הדבר יוצר, בדרך כלל, רושם של לגלוג כלפי זה שמדברים אודותיו, לדוגמה:
משמעות המילה "כישרון" בהקשר לעיל היא בעצם "חוסר כישרון". משמעות דומה יש לאמירה "חוכמה גדולה", כמו גם לאמירה הלגלגנית "יפה מאוד מצידך", שמשמעה במקרים רבים עשית מעשה מכוער. פן נוסף נמצא בביטוי האנגלי "ביג דיל" (big deal), שתרגומו המילולי הוא עסק גדול ואילו בסלנג העברי, משמעותו היא דווקא עניין קטן מאוד. ספרם של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, "מילון עולמי לעברית מדוברת", ממחיש את השימוש בביטוי "ביג דיל":
פונקציית פוליגמא
במתמטיקה, פונקציית הפוליגמא מסדר m היא פונקציה מרומורפית אשר מוגדרת על ידי הנגזרת של הלוגריתם של פונקציית גמא:
אז
כאשר \Gamma(z) היא פונקציית גמא. פונקציית הפוליגמא היא פונקציה הולומורפית בתחום.
נוסחת נסיגה
וגם על ידי נוסחת נסיגה
כאשר
לכול n טבעי.
טור טיילור
טור טיילור של פונקציית הפוליגמא היא:
כאשר
גרנדה במשחקים האולימפיים
גרנדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). עיקר השתתפותה של גרנדה במשחקים בא לידי ביטוי בענף האתלטיקה. האתלט אליין פראנסיק היה הקרוב ביותר להיות הראשון שזוכה במדליה אולימפית, כשסיים במקום הרביעי בריצת 400 מטר באולימפיאדת אתונה (2004). באולימפיאדת לונדון (2012) הצליח לעשות זאת קיראני ג'יימס, שזכה במדליית הזהב בריצה לאותו המרחק. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) איבד ג'יימס את תוארו, אך זכה במדליית כסף. בראלון טפלין סיים שביעי באותו מרוץ, וקורט פיליקס סיים במקום התשיעי בקרב עשר.
גרנדה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
Lethic botnet
לטיק בוטנט (אנגלית: Lethic Botnet) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני ואחד מחמישה בוטנטים מרכזיים שפעלו בשנת 2010.
בחודש ינואר 2010 פרסמה חברת אבטחת המידע M86 דו"ח אודות פעילות זדונית של חמישה בוטנטים ופעלה להשבתת שרתי השליטה והבקרה שבאמצעותם הם היו מתופעלים, דבר שהביא לירידה משמעותית בהיקף הפעילות שלהם ולצמצום כמות הודעות דואר זבל אלקטרוני, צמצום הונאות מקוונות וספאם.
בחודש פברואר 2010, לאחר השבתת השרתים, הקימו התוקפים מערך שליטה נוסף בארצות הברית.
שיא פעילותו היה בחודש אפריל 2010, בעת ששלח כ-2 מיליארד הודעות ספאם ביום, היה מורכב מיותר ממאתיים אלף מחשבים נגועים ואחראי ל-1.5 אחוזים מתנועת הספאם העולמית.
כאב של לוחמים
כאב של לוחמים הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן עמדי ויצא לאור בשנת 2010. השיר נבחר כשיר השנה של גלגלצ לשנת ה'תשע"א (2011) וזכה במקום הראשון במצעד החיילים, שארגנה גלגלצ לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל.
הפקה
את השיר כתב עמדי בביתו בעת שירותו הצבאי. עמדי, שהיה לוחם בחיל ההנדסה הקרבית, כתב את השיר בצורת מכתב אל חברתו שהוא נפרד ממנה. השיר מדבר על הקשיים הרגשיים של לוחמים.
השיר בוצע על ידי עידן עמדי בשלב האודישנים במסגרת העונה השמינית (שנת 2010) של התוכנית כוכב נולד. כאשר הגיע עמדי לתוכנית, לשיר לא היה שם, והוא חשב לקרוא לו פשוט "שיר בלי שם", אך את שמו העניק לו סיון יאנג, האחראי על המתמודדים ב"כוכב נולד". בעונה זו הגיע עמדי למקום השני, ולאחר סיום העונה הוציא את השיר כסינגל באוקטובר 2010. הגרסה שיצאה היא הביצוע מתוך התוכנית.
"כאב של לוחמים" הושמע רבות בתחנות הרדיו, על פי נתוני מדיה פורסט. הוא זכה במקום הראשון במצעד העברי השנתי של גלגלצ בשיתוף mako לשנת תשע"א (2011), ובמקום הראשון ברשת ג'. בשנת 2018 נבחר השיר על ידי חיילי צה"ל, כשיר הזוכה במצעד החיילים של גלגלצ ואתר וואלה!, לרגל 70 שנות עצמאות למדינת ישראל.
נושא הפוסט טראומה המופיע בשיר, הוא נושא שאינו מדובר רבות בשירים בעברית. בראיונות עמו בהמשך הסביר עמדי כי בדומה לחיילים רבים, אף הוא נושא עמו חוויות טראומטיות שונות מהשירות הצבאי, אותן ימשיך כנראה לשאת במהלך החיים.
לין קולינס
ויולה לין קולינס (באנגלית: Viola Lynn Collins; נולדה ב-16 במאי 1977) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית. מוכרת מתפקידיה בסרטים "אקס מן המקור: וולברין", "הסוחר מוונציה", "פתאום 30" ו"הבית באגם".
קריירה
בשנת 2004 שיחקה בתפקיד משני בקומדיה "פתאום 30" בכיכובה של ג'ניפר גארנר, ובשנת 2006 בדרמה הרומנטית "הבית באגם" של הבמאי אלחנדרו אגרסטי בכיכובם של סנדרה בולוק וקיאנו ריבס. ובשנת 2008 שיחקה בסדרה "דם אמיתי".
קולינס התפרסמה בתפקיד קיילה סילברפוקס חברתו של לוגן (יו ג'קמן) בסרט "אקס מן המקור: וולברין" וגילמה את הנסיכה דז'ה ת'וריס בהפקה "ג'ון קרטר ממאדים".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של איאן מקשיין, פטריק וילסון וג'ון לגוויזאמו.
חיים אישיים
ב-23 בדצמבר 2007 נישאה קולינס לשחקן סטיבן סטרייט איתו יצאה במשך ארבע שנים מ-2003. הזוג התגרש ב-2013.
תחנת אלנבי
תחנת אלנבי על שם עפרה חזה היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית הדרומית ביותר מתוך עשר התחנות התת-קרקעיות לאורך הקו האדום של הדנקל, וממוקמת על ציר רחוב יהודה הלוי-מקוה ישראל, בין רחוב אלנבי לרחוב בצלאל יפה בתל אביב. התחנה נפתחה ב-18 באוגוסט 2023.
התחנה קרויה על שם הזמרת עפרה חזה, אשר גדלה וחיה באזור דרום העיר שם נמצאת התחנה.
בתחנה קיימים מסנני אב"כ כך שהתחנה תשמש כמקלט בעת מתקפה כימית.
מבנה התחנה
התחנה נבנתה מתחת לרחוב יהודה הלוי ויש בה שלוש כניסות, מצפון מזרח לכיוון רחוב הרכבת, מדרום מזרח לכיוון רחוב מקוה ישראל ומערב לכיוון רחוב אלנבי, בנקודה זו יהיה גם חיבור עם הקו הסגול שיעבור במפלס הרחוב.
היסטוריה
במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CCECC הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת אלנבי. עבודות ההקמה באתר החלו באוגוסט, 2015.
ב-23 בנובמבר 2016, חלו שינויים בהסדרי התנועה בסביבת התחנה, רחוב הרכבת חובר עם שדרות רוטשילד דרך רחוב רמח"ל.
בניין המשביר לצרכן (ירושלים)
בניין המשביר לצרכן בירושלים, הממוקם ברחוב המלך ג'ורג' 28, באחד מקודקודי "המשולש הירושלמי", בקרבת מדרחוב בן-יהודה ומגדל העיר, נבנה בשנים 1967-1970 על ידי חברת הכשרת היישוב על פי תוכניות של האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. במבנה שכנה חנות הכלבו של המשביר לצרכן עד שנת 2010. בשנת 2018, לאחר שיפוץ נרחב שהחליף את מראה החזיתות והחלוקה הפנימית, נפתח בבניין סניף של חברת חללי העבודה המשותפים WeWork.
מבנה הבניין
הבניין תוכנן במקור בסגנון מודרני בצורת קובייה אטומה, פרט לקומת הקרקע, בה יש קיר מסך רצוף מזכוכית. בכך מחקה המבנה בנייה של קניונים אמריקאים. גם בניין המשביר לצרכן בחיפה נבנה בסגנון דומה. בהתאם לחוקי הבנייה בירושלים, הבניין צופה אבן נסורה. שטחו הבנוי של המבנה הוא 5,000 מ"ר, והוא היה בבעלות משותפת של חברת הכשרת היישוב וקו-אופ ישראל. רשת המשביר לצרכן שכרה את המבנה לשימוש סניפה הירושלמי בשכירות ארוכת טווח מאז הקמתו. שכירות זו הסתיימה בשנת 2011, אז עבר סניף המשביר לבניין חדש ליד כיכר ציון.
לפני הבניין רחבה קטנה ("רחבת הכשרת היישוב" לפי שמה הרשמי ו"רחבת המשביר" בפי העם), אשר משמשת כמעין כיכר עירונית ומתקיימים בה מדי פעם הפגנות ומופעי רחוב. רחבה זו מתוארת בספר "מישהו לרוץ אתו" מאת דויד גרוסמן. חשיבות רחבה זו ירדה עם בניית מגדל העיר בסמוך לבניין המשביר לצרכן, משום שהמגדל ריכז רוח חזקה אל רחבה זו.
היסטוריה
המגרש עליו הוקם הבניין נרכש על ידי המשביר לצרכן בשנת 1963. הבניין נחנך לאחר 3 שנות בנייה בעלות של 8 מיליון ל"י בספטמבר 1970, בטקס בנוכחות ראש העירייה טדי קולק. לאחר הריסת בית טליתא קומי שעמד בסמוך למשביר ב-1980 (במקומו הוקם בניין משרדים ומסחר - בית רג'ואן), הוצבו ברחבת המשביר חלקי אדריכלות מקוריים מהבניין העתיק, דוגמת חלון מקושת, ארובה וחזית מרפסת, כמצבת זיכרון לבניין שנהרס.
עם צאתו של סניף המשביר מן המבנה למבנה חדש בכיכר ציון, תכננו בעליו להסב אותו לקניון, תוך שינוי משמעותי במבנהו החיצוני והפנימי, שכלל בין היתר את הריסת חזיתו הדרומית הפונה למגדל העיר והחלפתה בקיר זכוכית. אולם תוכנית זאת לא יצאה לפועל ובהמשך נעשו שינויי בעלות על שטחי המתחם.
בתאריך 19 בספטמבר 2015 פרצה שרפה נוספת בבניין אשר גרמה לנזק רב.
בפברואר 2016 נחשפה תוכנית חדשה למתחם האמורה להתבצע בשני שלבים. השלב הראשון נועד להכשיר את שתי קומותיו התחתונות של הבניין לשטחי מסחר בעוד קומותיו העליונות מיועדות לשמש כמשרדי סטארט-אפים של חברת WeWork המפעילה רשת משרדים שכזאת ברחבי העולם ויש לה סניפים נוספים באזור המרכז. חלק מהשיפוץ המתוכנן כולל פעירת חלונות רבים בחזית המבנה האטומה וכן הכשרת כניסה לקומות המשרדים מכיוון רחוב עליאש בחלקו האחורי של המבנה. בשלב השני מקווים הבעלים לקבל היתרי בנייה לבניית יחידות דיור קטנות להשכרה מעל המבנה הקיים. בדצמבר 2018 נחנך בבניין מרכז WeWork בירושלים.
ולידה סולטאן
ולידה סולטאן (בטורקית עות'מאנית: والده سلطان, "אם הסולטאן") היה תואר שהחזיקה "האם החוקית" של סולטאן האימפריה העות'מאנית. התואר שימש לראשונה במאה ה-16 את האפסה סולטאן (נפטרה ב-1534), בת זוגו של סלים הראשון (שלט בשנים 1512–1520) ואמו של סולימאן המפואר (שלט בשנים 1520–1566). בדרך כלל החזיקה בתואר זה אמו של הסולטאן אם הייתה בחיים (אימהות שנפטרו לפני המלכתם של בניהן מעולם לא כונו ולידה סולטאן). במקרים מיוחדים, סבתות ואימהות חורגות לסולטאן קיבלו את התואר ולידה סולטאן.
פירוש ושימוש
פירוש המילה ולידה הוא "אמא" בטורקית עות'מאנית.
סולטאן היא מילה בערבית שמשמעותה במקור "סמכות" או "שליטה". בתחילת המאה ה-16, תואר זה, שנישא על ידי גברים ונשים מהשושלת העות'מאנית, החליף את התארים האחרים לפיהם נודעו אנשים בולטים במשפחה הקיסרית (בעיקר האטון לנשים וביי לגברים). כתוצאה מכך, התואר ולידה האטון (התואר לאם החיה של הסולטאן העות'מאני המכהן לפני המאה ה-16) הפך לולידה סולטאן. שימוש זה מדגיש את התפיסה העות'מאנית של כוח ריבוני כפררוגטיבה משפחתית.
תרבות המערב מכירה את השליט העות'מאני כ"סולטאן", אך העות'מאניים עצמם השתמשו ב"פאדישה" (קיסר) או "הונקר" כדי להתייחס לשליטתם. תוארו הרשמי של הקיסר כלל "סולטאן" יחד עם "חאן" (למשל, הסולטן סולימאן חאן). בפנייה רשמית, ילדי הסולטאן קיבלו גם את הכותרת "סולטאן": נסיכים קיסריים (שהזאדה) נשאו את התואר לפני שמם הנתון, ונסיכות קיסריות נשאו אותו אחריו. דוגמה, שהזאדה סולטאן מהמט ומיהרימה סולטאן, בנו ובתו של סולימאן המפואר. כמו הנסיכות הקיסריות, גם האם החיה ובת הזוג הראשית של הסולטאנים השולטים נשאו את התואר לאחר שמותיהן, למשל, האפסה סולטאן, אמו של סולימאן והוולידה סולטאן הראשונה, והורם סולטאן, בת זוגו הראשית של סולימאן וההאסקי סולטאן הראשונה. השימוש המתפתח בתואר זה שיקף את התעצמות כוחן של הנשים הקיסריות, במיוחד בתקופת "סולטנות הנשים", כאשר מעמד תפקיד בת הזוג הראשית נשחק במהלך המאה ה-17, ובת הזוג הראשית של הסולטאן איבדה את התואר "סולטאן", שהוחלף ב"קאדין", תואר שקשור ל"האטון" הקודם. מכאן ואילך, אמו של הסולטאן המכהן הייתה האדם היחיד בעל הדם הלא-קיסרי שנשאה את התואר "סולטאן".
התואר "ולידה" בא לפני או אחרי השם הניתן של הנושאת בתואר. מערביים רבים השתמשו בתואר "סולטאנה" כשהם מתייחסים לנשים הקיסריות כדי להבדילו מהתואר "סולטאן" שיוחס לזכרים בשושלת העות'מאנית.
מעמדן של הולידה סולטאן
הולידה סולטאן נחשבו לאלה שהיו בעמדה החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית אחרי הסולטאן עצמו. כאם לסולטאן, על פי המסורת האסלאמית ("זכות האם היא זכות האל"), לולידה סולטאן הייתה השפעה משמעותית על ענייני האימפריה. היה לה כוח עצום בחצר המלכות, חדרים פרטיים (שתמיד צמודים לאלה של בנה) ומשרתים. באופן מסורתי הייתה לולידה סולטאן גישה למשאבים כלכליים ניכרים והן מימנו לעיתים קרובות פרויקטים אדריכליים גדולים. במהלך המאה ה-17, בתקופה המכונה "סולטנות הנשים", סדרה של סולטנים חסרי יכולת או קטינים העלו את תפקידיהן של הולידה סולטאן לגבהים חדשים. הולידה סולטן ניהלה גם את הרמון השפחות הקיסרי, וכאשר הלכה לעולמה, בדרך כלל הייתה בת זוגו של הסולטאן משמשת בתפקיד זה (כגון בתקופתה של קסם סולטאן ועוד).
רוב נשות ההרמון היו שפחות שמעולם לא נישאו רשמית לסולטאנים. אף על פי כן, ילדיהן נחשבו לגיטימיים לחלוטין על פי החוק האסלאמי אם היו מוכרים על ידי האב. עם זאת, רק מעטות מנשות ההרמון שהפכו לולידה סולטאן עם עליית בנם לכס המלכות אכן היו משוחררות מעבדות ונשואות לסולטאן העות'מאני לשעבר. הסולטנות הללו היו נורבאנו סולטאן, קסם סולטאן, רבייה גולנוש סולטאן ופרסטו קאדין.
מורן ברק (מאייר)
מורן ברק (נולד ב-1978) הוא מאייר ישראלי המתגורר בגבעתיים. איוריו מתפרסמים בספרים, עיתונים וכתבי עת בישראל ובעולם. ברק שירת בצה"ל בחיל המודיעין, ומאוחר יותר למד איור במחלקה לתקשורת חזותית בבית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב שנקר, ברמת גן וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 2005. עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר עצמאי. בין השאר אייר שנים רבות למוסף "גלריה" של עיתון הארץ ולעיתונים נוספים בהם גלובס, כלכליסט, TheMarker, מקור ראשון, ישראל היום וידיעות אחרונות. כמו כן, אייר מספר ספרי ילדים בארץ ובעולם, ויצר איורים רבים עבור סרטוני אנימציה.
ברק מלמד איור ותקשורת חזותית במכון אבני ובמכון האקדמי טכנולוגי חולון.
ריאל מדריד
מאז אמצע המאה ה-20, ריאל מדריד נחשבת לאחת הקבוצות הגדולות באירופה. המועדון זכה בליגת האלופות 14 פעמים, יותר מכל מועדון אחר. הקבוצה משחקת בלה ליגה מאז הקמתה, וזכתה באליפות הליגה 35 פעמים, יותר מכל מועדון אחר. הקבוצה לא ירדה מעולם מהליגה הראשונה בספרד, והיא אחת משלוש קבוצות ספרדיות השותפות להישג זה, יחד עם ברצלונה ואתלטיק בילבאו.
בדצמבר 2000 ועדה מיוחדת של פיפ"א העניקה לריאל מדריד ברוב של 42.35% קולות את תואר המועדון הטוב ביותר במאה ה-20. גם לפי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), ארגון המוכר על ידי פיפ"א, ריאל היא הקבוצה הכי מצליחה באותה תקופה. במהלך השנים עברו שחקנים מפורסמים רבים במועדון ואגדות רבות שיחקו בשורותיו, ריאל מדריד היא קבוצת הכדורגל העשירה בעולם. כמו כן למועדון יש הכי הרבה עוקבים בכל הרשתות החברתיות, ריאל מדריד היא אחת מקבוצות הכדורגל האהודות ביותר בעולם.
לריאל יריבות ספורטיבית עתיקה עם מועדון הכדורגל ברצלונה המבוססת על היסטוריה ועמדות פוליטיות שונות, המשחק ביניהם מכונה 'אל קלאסיקו' וידוע כאחד המשחקים הגדולים והאטרקטיביים בעולם. פרט לכך יש לריאל יריבות עירונית עם מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד, שני המשחקים נמצאים גבוה ברשימות משחקי הכדורגל הנצפים ביותר ברחבי העולם.
הקבוצה משחקת במדים לבנים לחלוטין, עובדה אשר העניקה לה את הכינוי "Los blancos" (הלבנים). אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון סנטיאגו ברנבאו, השוכן במדריד, והוא מכיל כ-81 אלף מקומות ישיבה.
הקמה
מועדון הכדורגל של מדריד הוקם ב-6 במרץ 1902. הקבוצה החדשה צמחה מתוך גלגול של מועדון מדרידאי שהקימו סטודנטים: "Club Español de Madrid", חוליאן פלאסיוס אשר שימש גם כחלוץ היה נשיא הקבוצה הראשון. ביחד עם האחים קרלוס וחואן פאדרוס וחברים נוספים שהתכנסו בחדר אחורי בחנות בבעלות פלאסיוס הם הקימו את המועדון שיצא לדרכו החדשה, המועדון נקרא מעתה "Madrid FC", הקבוצה נרשמה כמועדון כדורגל רשמי בספרד וחואן פארדוס נתמנה לנשיאה השני של הקבוצה.
ב-13 במאי 1902 ערכה הקבוצה את משחקה הרשמי הראשון, במסגרת טורניר שנערך לכבוד טקס הכתרתו של המלך אלפונסו ה-13. הקבוצה שיחקה נגד ברצלונה שהוקמה שלוש שנים קודם לכן. הניסיון של ברצלונה סייע לנצחונה, והקבוצה החדשה מדריד נוצחה 1–3. את השער הראשון בתולדות המועדון הבקיע האנגלי ארתור ג'ונסון.
התחלה - עשרים השנים הראשונות
ב-1905 ירש קרלוס פאדרוס את אחיו בנשיאות המועדון. גביע המלך הספרדי היה הטורניר הקבוע היחיד באותו הזמן בספרד ולאחר שלוש עונות בלבד זכה בו המועדון לראשונה, הראשון מתוך ארבע זכיות רצופות. ב-1908 החליט הנשיא קרלוס פאדרוס לפרוש עקב ענייני פוליטיקה וממון. אדלופו מלנדס מונה כנשיא החדש והקים את קבוצת הנוער הראשונה של המועדון, אחד הילדים שהצטרף לקבוצת הנוער היה סנטיאגו ברנבאו שמשפחתו עברה באותו זמן מאלבסטה למדריד. המועדון היה ממייסדי התאחדות הכדורגל הספרדית ב-1909. ב-1912, לאחר מעברים רבים, מצא המועדון את ביתו במגרש Campo de O'Donnell, הנער סנטיאגו ברנבאו בן ה-17 עזר בצביעת הגדרות של האצטדיון החדש ובאותה השנה הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון כחלוץ, ארבע שנים אחר כך כבר הפך לקפטן, ברנבאו כבש כ-200 שערים במהלך שנותיו כשחקן הקבוצה. ב-1916 במשחק גמר הגביע מול בילבאו ריאל הפסידה 0–4, ההנהלה הודתה בכישלונה ומלנדס פרש, במקומו מונה שחקן העבר פדרו פארגס. ב-1917 הקבוצה זכתה בגביע המלך החמישי בתולדותיה.
השתקמות והנשיא סנטיאגו ברנבאו
המלחמה הסתיימה ב-1939 ומדריד שהייתה המעוז הרפובליקני האחרון שנפל בידי הלאומנים בראשות פרנקו נפגעה קשות, הנשיא רפאל סאנצ'ס גוארה שהיה פוליטיקאי רפובליקני הוגלה לפריז ובהמשך היה בכיר בממשלה הגולה, סגן הנשיא גונסאלו אגירה והגזבר ואלרו ריברה נכלאו והוצאו להורג. אצטדיון הצ'מרטין נהרס כליל, יציעי העץ נלקחו לטובת ייצור דלק והמקום עצמו שימש כמחנה ריכוז לאסירי המשטר, המועדון נאלץ לבקש מהקבוצה ראיו ואיקאנו לאשר להשתמש במגרש שלהם בעונה החדשה, רק ארבעה שחקנים מהסגל של לפני המלחמה חזרו לשחק, סוטו, בונט, לסואה וקינקוסס. המועדון נאלץ להתחיל הכול מהתחלה. אדולפו מלנדס חזר לנשיאות ולקח על עצמו את מלאכת שיקום הקבוצה סנטיאגו ברנבאו אימן ומלנדס הביא שחקנים חדשים וניסה לבנות מחדש את הקבוצה, אך לא בהצלחה מרובה, הקבוצה דשדשה בתחתית ולא הצליחה להתרומם. הקבוצה המועדפת על המשטר הייתה אתלטיקו אוויאסיון (שאוחדה בהמשך ל'אתלטיקו מדריד') והיא גם זכתה בשתי האליפויות הראשונות, בשנת 1943 במסגרת משחק חצי גמר גביע החנרליסימו מול ברצלונה ניצחה ריאל 1–11 ומחקה פיגור 0–3 מהמשחק הקודם, משחק זה מהווה ציון דרך משמעותי ביריבות בין הקבוצות.
חצי שנה לאחר מכן ב--15 בדצמבר 1943, מונה סנטיאגו ברנבאו לנשיא המועדון, תחת ניהולו הקבוצה השתקמה ממלחמת האזרחים הספרדית. ב-14 בדצמבר 1947 נחנך הצ'מרטין החדש במשחק מול בלננסש הפורטוגלית, האצטדיון החדש הכיל את מיטב השדרוגים והחידושים של אותה התקופה. ברנבאו הנחיל מדיניות כוללת של מועדון מקצועני עליה מתבססים עד היום קבוצות ברחבי העולם, הוא ארגן מחדש את כל מחלקות המועדון וגייס לכל אחת מהן צוות מקצועי וארגוני, תחת ניהולו הקים שחקן העבר מיגל מאלבו את מחלקת הנוער - ה'קאנטרה' כדי לפתח את שחקני הדור הבא של המועדון. במקביל הוא המשיך ופיתח את אסטרטגיית המועדון להחתמת שחקנים גדולים מספרד ומחוצה לה, הוא החתים אגדות חיות מאותו הזמן, מיגל מוניוז, הקטור ריאל, פרנססיקו חנטו ומעל כולם אלפרדו די סטפנו, בכך למעשה בנה את הקבוצה הבינלאומית הראשונה. ב-4 בינואר 1955 כהוקרת תודה על פועלו החליטו חברי המועדון לשנות את שם האצטדיון מצ'מרטין החדש לסנטיאגו ברנבאו.
ב-1955 היה ברנבאו מבכירי הוועדה שתכננה והקימה את גביע אירופה לאלופות (ליגת האלופות כיום), ביישום רעיונו של עורך הל'אקיפ, גבריאל האנוט. ריאל בראשות די סטפנו הגיעה לגמר הראשון מול ריימס הצרפתית לאחר שניצחה בקלות את כל יריבותיה, המשחק הסתיים בתוצאה 3–4 לריאל שזכתה בגביע אירופה הראשון. בעונה שאחר כך הצטרף לקבוצה רמון קופה, ובהמשך הגיע גם פרנץ פושקאש, ביחד הם הרכיבו את אחת הקבוצות הגדולות והחזקות בהיסטוריה שהכילה אגדות רבות וזכתה בתארים רבים. ריאל זכתה בגביע אירופה גם בארבע העונות שאחר כך ובכך השלימה חמש זכיות רצופות (שיא שלא נשבר עד היום) והוענקה לה הזכות לענוד את תג הכבוד של אופ"א, שמופיע על שרוול שמאל של הקבוצה במשחקיה באירופה. הקבוצה בנשיאותו של ברנבאו ובהנהגתו של די סטפנו זכתה גם בשמונה אליפויות ספרד ובגביע ספרדי אחד. בשנים שאחרי הזכייה בגביעי האלופות ריאל התמידה בעיקר במסגרת המקומית וזכתה בחמש אליפויות ליגה ברצף בין השנים 1960–1965 (שיא) כשבמקביל ברנבאו החל בבניית הקבוצה הבאה של המועדון ובקידום שחקנים צעירים חדשים. הקבוצה הגיעה לעוד שני גמרי גביע אירופה, בעונת 1961/62 הקבוצה זכתה בדאבל הספרדי (אליפות וגביע) ואף הגיעה לגמר גביע אירופה אך למרות שלושער של די סטפנו הפסידה 3–5 לבנפיקה, בעונת 1963/64 הקבוצה זכתה באליפות והגיעה שוב לגמר גביע אירופה אך שם הפסידה 1–3 לאינטר מילאנו. במהלך הזמן שאחרי עזבו חלק מהשחקנים המובילים וחילופי הדורות החלו, בשנת 1964 עזב ה'חץ' די סטפנו את המועדון אחרי שהפך למלך שערי הקבוצה עם 308 שערים, בשנת 1966 עזב פושקאש שגם הוא היה גורם מוביל בקבוצה.
הקבוצה החדשה שבנה ברנבאו ובשונה מהקבוצה הקודמת ומדרכו עד עתה התבססה על שחקנים ספרדיים ותוצרי מחלקת הנוער בלבד, קפטן העבר מיגל מוניוס היה המאמן, חנטו שהיה השריד האחרון מקבוצת הפאר שימש כקפטן ושחקנים כסאנצ'יס, זוקו, פירי, ולאסקז, אמנסיו אמארו, וראמון מורנו גרוסו הצטרפו. הקבוצה החדשה אמנם לא הלהיבה כקודמתה אך הייתה קשה להכנעה, באותו עשור זכתה ריאל בשמונה אליפויות ליגה. בעונת 1965/66 הגיעה הקבוצה לגמר גביע אירופה, יומיים לפני כן הצטלמו ארבעה משחקניה לשער עיתון ה'מארקה' כשהם לבושים בסגנון להקת החיפושיות שפרחה באותם ימים, מאז דבק בשחקני הקבוצה הכינוי "יה יה" שנבע מפזמון השיר הידוע של החיפושיות "She Loves You", יה יה היה גם הכינוי בשנות השישים לצעירים בספרד. הקבוצה גברה בגמר 1–2 על פרטיזן בלגרד וזכתה בגביע אירופה השישי בתולדותיה.
המחצית הראשונה של שנות ה-70 הייתה קשה לקבוצה, ריאל אמנם זכתה בגביע בעונת 1969/1970 אך בין השנים 1974-1969 היא התקשתה בליגה וזכתה באליפות רק בעונת 1971/72 כשבחוד מתפקד חלוץ צעיר שנקנה מסנטאנדר ושבהמשך יהפוך לאגדה נוספת במועדון - קרלוס סנטיאנה, בעונת 1970/71 לראשונה מאז הקמתו לא השתתפה ריאל בגביע אירופה ושיחקה בגביע המחזיקות שבו הפסידה בגמר לצ'לסי. ב-21 ביולי 1972, אחרי שנים של שיתוף פעולה עם קבוצת ‘פלוס אולטרה’ מהליגות הנמוכות, הוחלט להפוך אותה רשמית לקבוצת המילואים של ריאל מדריד והיא נקראה מועדון הכדורגל של קסטיליה, הקבוצה קידמה כישרונות רבים ושימשה לפיתוח שחקנים טרם הגעתם לקבוצה המרכזית וכן כגיבוי למקרים מיוחדים של פציעות וכדומה. בעונת 1973/74 ריאל סיימה במקום השמיני בליגה והובסה במהלך העונה 0–5 על ידי ברצלונה בראשות קרויף, בעקבות היכולת החלשה פוטר באמצע העונה המאמן מיגל מוניוס אחרי 14 שנות אימון ואת מקומו באופן זמני תפס אגדת העבר לואיס מולוני שבסיום העונה הצליח לזכות עם הקבוצה בגביע החנרליסימו באמצעות ניצחון בגמר 0–4 על ברצלונה. בעונה שלאחר מכן (1974/75) הגיע מהכוכב האדום מילאן מיליאניץ' הסרבי כמאמן החדש, הוא הנחיל שיטות אימון חדשות וריאל החלה לעבור לסגנון משחק קשוח ופיזי יותר כפי שהחל רווח בגרמניה באותו הזמן, לקבוצה הצטרפו השחקנים פול ברייטנר ורוברטו מרטינז. בעונתו הראשונה זכה בדאבל אך הקהל לא אהב את סגנון המשחק הקשוח שהביא ולמרות אליפות שנייה בעונה שאחרי (1975/76) האוהדים נפנפו באצטדיון כאות מחאה במטפחות הלבנות, האווירה מסביב השפיעה ובעונתו השלישית (1976/77) ריאל סיימה במקום התשיעי, מילאן פוטר ולואיס מולואני חזר לאמן, יחד עם השחקנים חוסה אנטוניו קמאצ'ו וחואניטו שהצטרפו הוא הצליח לזכות באליפות בעונת 1977/78.
כחודש אחר סיום העונה ב-2 ביולי 1978, במהלך המונדיאל בארגנטינה, נפטר בגיל 82 הנשיא המכהן סנטיאגו ברנבאו לאחר מאבק ארוך במחלת הסרטן, כאות כבוד לפועלו למען הכדורגל ולחזונו הגדול, הכריזה פיפ"א בעיצומו של הטורניר על שלושה ימי אבל לזכרו. שנה לאחר מכן, שוחק לראשונה טורניר סנטיאגו ברנבאו, לזכרו של הנשיא.
ה'קינטה דל בויטרה' ושנות התשעים
לאחר מותו של סנטיאגו ברנבאו מונה נשיא זמני לתקופה קצרה ולאחר מכן נבחר הגזבר לשעבר לואיס דה קרלוס כנשיא החדש, הקבוצה המשיכה וזכתה בעוד שתי אליפויות בעונת 1978/79 ובעונת 1979/80.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, ריאל התקשתה להתמודד מול ברצלונה תחת אימון קרויף שזכתה בארבע אליפויות רצוף, פעמיים הפסידה את האליפות במחזור האחרון. הנשיא רמון מנדוזה כשל בתפקידו והמועדון נכנס לחובות, רבים מהשחקנים שכיכבו בשורות המועדון בעשור הקודם עזבו, ולמרות הצטרפות השחקנים פרננדו היירו ואיוואן זאמורנו הקבוצה המשיכה להתקשות וזכתה רק בגביע אחד בעונת 1992/93. בעונת 1994/95 שחקן העבר חורחה ולדאנו הגיע לאמן, איתו הגיעו שחקנים כרדונדו ולאודרופ והקבוצה הצליחה לזכות באליפות, לקראת סוף אותה עונה עלה מהנוער לשחק ראול גונזאלס. לורנסו סאנס שהחליף את הנשיא הכושל החתים בקבוצה טרם עונת 1996/97 את המאמן פאביו קאפלו, שחקנים כרוברטו קרלוס, פרדראג מיאטוביץ', דאבור שוקר וקלרנס סידורף הגיעו ובסיום אותה עונה הקבוצה זכתה באליפות. המאמן יופ היינקס החליף את קאפלו שעזב בעקבות קשיי התאקלמות ובעונת 1997/98 עם הסגל המחודש הוא הצליח לאחר 32 שנים שהמועדון לא זכה בתואר לזכות בליגת האלופות עם 0–1 בגמר על יובנטוס.
תקופת פלורנטינו פרס וה"גלאקטיקוס"
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הוחלף הנשיא לורנסו סאנס בפלורנטינו פרס. בתקופה זו, החתים המועדון מספר שחקנים מפורסמים. החתמה זו העניקה למועדון את הכינוי התקשורתי: ה"גלאקטיקוס" ("Los Galácticos" – הכוכבים). מגמה זו החלה עם העברת קשר נבחרת פורטוגל וברצלונה, לואיש פיגו, תמורת 37.5 מיליוני ליש"ט - סכום שיא באותה תקופה. שנה לאחר מכן, נשבר שיא העברות נוסף, כשלקבוצה הצטרף השחקן צרפתי זינדין זידאן, תמורת מחיר של 47.5 מיליוני ליש"ט, אשר שולם לקבוצת. בשנת 2002, צרפה הקבוצה לשורותיה את החלוץ הברזילאי רונאלדו, ששיחק עד אז במועדון האיטלקי אינטר. בשנים אלו, 2003-1999, אימן את הקבוצה שחקן העבר ויסנטה דל בוסקה, ותחת הדרכתו זכתה ריאל בשתי אליפויות הליגה הספרדית, כמו גם פעמיים בליגת האלופות (מתי ומדוע פוטר דל בוסקה? ומתי מונה במקומו קרלוס קיירוש?).
בקיץ 2003, החתים המועדון את דייוויד בקהאם, קפטן נבחרת אנגליה ושחקנהּ של מנצ'סטר יונייטד דאז. מהלך זה גרר ביקורת מצד רבים, שטענו כי החתמה זו נעשתה לצורך הגדלת רווחיו הכספיים של המועדון, בעקבות מכירת פריטי מרצ'נדייז רבים יותר, ולא מסיבות מקצועיות טהורות. בעונה זו לא זכה המועדון בתואר כלשהו. כישלון זה הוביל לפיטוריו של המאמן קרלוס קיירוש, ובקבוצה דבקה תדמית רכושנית ולא מגובשת.
שנות המשבר
בעונת, כשלה הקבוצה ולא הצליחה לזכות בתואר כלשהו פעם נוספת. כתוצאה מכך, פוטר המאמן והמנהל הספורטיבי דאז, אריגו סאקי. הצעד לא תרם לתדמית השלילית בין כה וכה אשר דבקה בריאל, ובקרב הציבור נוצרה תחושה שהקבוצה עתידה להתפרק. בסיטואציה קשה זו, מונה לתפקיד מאמן הקבוצה הבוגרת חואן ראמון לופס קארו, שעד אז אימן את ריאל מדריד ב'. לבסוף השכילה הקבוצה להשתקם במהלך עונה זו, בסיימהּ במקום השני בליגה הספרדית.
במהלך שנת 2006, התפטר מתפקידו נשיא המועדון פלורנטינו פרס, ובבחירות לנשיאות המועדון, אשר נערכו בקיץ 2006, נבחר רמון קלדרון במקומו, בעוד שלתפקיד המנהל המקצועי נבחר פרדראג מיאטוביץ'. בעונת, עם מינוי פאביו קאפלו למאמן, חל שיפור במעמד הקבוצה, רוב שחקני ה"גלאקטיקוס" עזבו, ובתום העונה זכתה באליפות הליגה ה-30 שלה לאחר סיום דרמטי. בקיץ 2007, הצטרפו לקבוצה מספר שחקנים מוכשרים כמו אריין רובן, וסלי סניידר ופפה, ובסיום אותה עונה הקבוצה זכתה באליפות שנייה ברציפות.
את עונת פתחה הקבוצה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי, לאחר שניצחה את ולנסיה. עם זאת, לאחר רצף הפסדים, מונה ב-9 בדצמבר 2008 חואנדה ראמוס למשרת מאמן ריאל מדריד במקום ברנד שוסטר, אך מינוי זה לא ארך זמן רב, ומאמן ויאריאל מנואל פלגריני הצ'יליאני קיבל את מושכות הקבוצה.
חזרתו של פלורנטינו פרס
בקיץ 2009 הקים מחדש הנשיא החדש-ישן פלורנטינו פרס את פרויקט ה"גלאקטיקוס", כשביצע מסע רכש של מאות מיליוני אירו, עם רכישתם של כרים בנזמה, צ'אבי אלונסו, ראול אלביול, אלברו ארבלואה וקאקה - תמורת 67 מיליוני אירו. השיא היה צירופו לקבוצה של כריסטיאנו רונאלדו מקבוצת מנצ'סטר יונייטד האנגלית, לאחר שנרכש ממנה תמורת 94 מיליוני אירו. סכום רכישה זה ניפץ את סכום שיאי ההעברות בכל הזמנים, שהיה שייך עד אז לזינדין זידאן (שנרכש גם הוא על ידי ריאל מדריד שמונה שנים מוקדם יותר, תמורת 76 מיליוני אירו).
בקיץ 2010, לאחר עונה שנחשבה לכישלון, לאור אי ההצלחה באירופה ואי השגת האליפות, פוטר מנואל פלגריני מתפקיד המאמן, ובמקומו מונה לתפקיד מאמנהּ היוצא של אינטר ואלוף אירופה הטרי, ז'וזה מוריניו. עוד בקיץ זה התחזקה ריאל מדריד בשחקנים: אנחל די מריה הארגנטינאי, פדרו לאון וסרחיו קנאלס הספרדיים, מסוט אוזיל וסאמי ח'דירה הגרמניים וריקארדו קרבאליו הפורטוגלי. זאת, למרות ששניים מתוך שלושת סמליה העיקריים של ריאל, גוטי וראול גונזאלס - עזבו את המועדון.
בעונת, עונתו השנייה של המאמן ז'וזה מוריניו, זכתה ריאל מדריד באליפות עם 100 נקודות ו-121 שערים שהבקיעה. בליגת האלופות הקבוצה הגיעה עד לחצי הגמר בו הפסידה לבאיירן מינכן בבעיטות הכרעה מ-11 מטר. מלך השערים של הקבוצה באותה עונה היה כריסטיאנו רונאלדו, עם 46 שערי ליגה ו-60 שערים בכל המסגרות.
בעונת לא הצליחה לזכות באליפות והיא הודחה שנה שנייה ברציפות בחצי גמר ליגת האלופות, שם פגשה את בורוסיה דורטמונד והפסידה לה 3–4 בסיכום שני המשחקים. בנוסף, הפסידה בגמר גביע המלך ליריבתהּ העירונית, אתלטיקו מדריד, בהארכה. בתום העונה עזב מוריניו את הקבוצה.
בתחילת עונת מונה המאמן האיטלקי, קרלו אנצ'לוטי למאמן הקבוצה ועם הגעתו נערכו שינויים בסגל שחקני הקבוצה. ב-16 באפריל 2014, זכתה ריאל מדריד בגביע המלך הספרדי ה-19 שלה כשניצחה את יריבתה ברצלונה 2–1. באותה עונה העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות בו גברה על אתלטיקו מדריד בתוצאה 4–1 לאחר הארכה והשלימה זכייה עשירית בתואר.
בעונת ריאל מדריד פתחה את העונה בצורה מצוינת והשיא היה כאשר נצחה את ברצלונה בתוצאה 3–1, אך לקראת סיום העונה ריאל מדריד התחילה להחלש ולהידרדר, תחילה איבדה את ההובלה בליגה הספרדית לברצלונה, לאחר מכן הפסידה לאתלטיקו מדריד בשמינית גמר הקופה דל ריי (2–4 בסיכום) ולבסוף הפסידה בחצי גמר ליגת האלופות ליובנטוס (2–3 בסיכום).
עם סיום העונה פוטר קרלו אנצ'לוטי מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה הספרדי רפאל בניטס. בסיום העונה עזב אחד הסמלים הגדולים בהיסטוריה, איקר קסיאס, בהעברה חופשית לפורטו ובכך סיים 25 שנות משחק במועדון.
תקופת זידאן
ב-4 בינואר פוטר המאמן בניטס לאחר שבשמונת משחקיה האחרונים השיגה הקבוצה ארבעה ניצחונות בלבד. במקומו מונה זינדין זידאן, שאימן קודם לכן את קבוצת המילואים. זידאן הצליח לשקם את ריאל, הוביל אותה לרצף ניצחונות בליגה ולזכייה בליגת האלופות, בפעם ה-11 בתולדות המועדון, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על אתלטיקו מדריד בגמר המפעל. בעונה שאחריה, עונת, הוביל זידאן את ריאל מדריד לזכייה באליפות הלה ליגה בפעם ה-33 בתולדותיה, ולזכייה נוספת בליגת האלופות, לאחר שהביסה בגמר 4–1 את יובנטוס האיטלקית (ובכך הפכה ריאל מדריד לקבוצה הראשונה בהיסטוריית המפעל, אשר זוכה בתואר זה פעמיים ברציפות). זידאן הנהיג סגנון משחק קבוצתי והתקפי, עובדה שהתבטאה ברצף של 65 משחקים בכל המסגרות, כולל כל 38 משחקי הליגה, בהם כבשה ריאל מדריד שער אחד לפחות.
את עונת 2017/2018 פתחה ריאל מדריד בסערה עם זכייה בסופר קאפ האירופי ובסופר קאפ הספרדי (לאחר שגברה על ברצלונה 5–1 בסיכום הכללי). בסיום עונה זו, זכתה ריאל בפעם השלישית ברציפות בליגת האלופות, לאחר שניצחה בגמר 3–1 את ליברפול האנגלית. זינדין זידאן הפך למאמן הראשון בהיסטוריה שזוכה 3 פעמים ברציפות בליגת האלופות וכריסטיאנו רונאלדו השלים זכייה חמישית בתואר וסיים בפעם השישית ברציפות כמלך השערים של ליגת האלופות. לאחר הזכייה ההיסטורית ב-31 במאי זידאן הפתיע והודיע על התפטרותו מאימון הקבוצה. כחודשיים לאחר מכן, ב-10 ביולי, הודיע כריסטיאנו רונאלדו על רצונו לעזוב את הקבוצה ונמכר ליובנטוס האיטלקית תמורת כ-100 מיליון אירו.
ב-12 ביוני 2018, יומיים לפני תחילת מונדיאל 2018, פורסם כי מאמן נבחרת ספרד ז'ולן לופטגי יתמנה להיות מאמנה של ריאל מדריד. בתגובה, פוטר למחרת מאימון הנבחרת על ידי ראשי ההתאחדות הספרדית. את עונת 2018/2019 פתחה קבוצתו של לופטגי באופן עגום ובמאזן הגרוע בתולדותיה מאז שנת 2000, עם שני הפסדים ברציפות, ארבעה משחקים ללא ניצחון, שלושה הפסדים בארבעה משחקים, כולל הפסד בליגת האלופות לצסק"א מוסקבה. ב-29 באוקטובר 2018, יממה לאחר הפסד 1–5 בקלאסיקו לברצלונה, ולאחר 14 משחקים בלבד, פוטר לופטגי מאימון ריאל מדריד. במקומו מונה סנטיאגו סולארי אך גם הוא לא הצליח ופוטר בעקבות שבוע של הפסדים בו ריאל מדריד הודחה מגביע המלך הספרדי (הפסידה 0–1 לברצלונה), הודחה מליגת האלופות (הפסידה 1–4 לאייאקס אמסטרדם) ואיבדה סיכוי מעשי לזכות באליפות ספרד. במקומו חזר לתפקיד זינדין זידאן, שמונה בשנית למאמן ב-11 במרץ 2019.
בסוף עונת 2019/2020, זכתה הקבוצה באליפות ספרד לאחר שניצחה 1–2 את ויאריאל.
בעונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום השני, סגנית לירביתה העירונית אתלטיקו. מספר ימים לאחר סיום העונה הודיע המאמן זידאן כי הוא עוזב את תפקידו.
תקופת אנצ'לוטי
לאחר עזיבת זידאן מונה קרלו אנצ'לוטי האיטלקי לתפקיד מאמן הקבוצה. תחת אנצ'לוטי זכתה ריאל מדריד בסופר קאפ הספרדי בינואר 2022, ובאליפות ספרד לעונת באפריל 2022. בליגת האלופות, העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות לאחר שביצעה מהפכים בדקות הסיום בכל שלבי הנוקאאוט. בשמינית הגמר נגד פריז סן-ז'רמן, שלושער של כרים בנזמה בין הדקות 61–78 הספיק כדי למחוק פיגור של שני שערים ולהעפיל לשלב הבא. ברבע הגמר מול צ'לסי, שער של רודריגו בדקה ה-80 שלח את המשחק להארכה, בה הבקיע בנזמה את שער הניצחון. בחצי הגמר נגד מנצ'סטר סיטי, צמד של רודריגו בתוספת הזמן מחק פיגור שני שערים ושלח את המשחק להארכה, בה הבקיע בנזמה את שער הניצחון מבעיטת עונשין. במשחק הגמר ניצחה ריאל 1–0 את ליברפול משער של ויניסיוס למרות שליטה מוחלטת של ליברפול, והודות להופעה גדולה של טיבו קורטואה בשער, הופעה שזיכתה אותו בפרס השחקן המצטיין של המשחק. ניצחון זה הביא לריאל מדריד את הגביע ה-14 שלה, לפחות פי שניים יותר מכל קבוצה אחרת.
המנון
ההמנון הראשון של ריאל מדריד, בביצועו של חוסה דה אגילר, נכתב לראשונה על אחת ממפיות מסעדת "La Rana Verde". מריאנו גארסיה, אשתו מרסדס אמור פארינה, אנטוניו וילנה סאנצ'ז והמאסטרו לואיס קיסנרוס גאליאנה אחראים על כתיבת המילים.
בשנת 2002, לרגל חגיגות מאה שנה לייסוד המועדון, נכתב ההמנון "Himno del Centenario". את המילים והלחן כתב חוסה קאנו, והמבצע הוא הטנור המפורסם פלאסידו דומינגו (Placido Domingo).
בסיום עונת 2013/14, אחרי הזכייה בגביע האלופות העשירי בתולדות המועדון, החליט המוזיקאי נדיר חייאת (שידוע בשם הבמה ‘רד-וואן’) ליצור המנון שיציין את ההישג ההיסטורי. יחד עם מילותיו של מנואל ז’אבויס, כתבו השניים את "המנון הדסימה" (שפירושו עשר בספרדית), שפזמונו החוזר הוא "Hala madrid Y nada más". ההמנון מושמע לפני כל משחק של הקבוצה באצטדיונה הביתי, וכן בכל פעם שהיא מבקיעה שער.
תלבושת
חולצת המועדון הנוכחית מיוצרת על ידי חברת אדידס, החתומה עמו על חוזה משנת 1998. ספונסר הקבוצה הראשון היה חברת זאנוסי, אשר הייתה חתומה על חוזה עם המועדון בין השנים 1982–1985. לאחר מכן, חתם המועדון חתום המועדון על חוזה חדש עם חברת פרמלט, ובהמשך עם חברת אוטייסה, לפני החתימה על הסכם עם חברת "טאקה", שהחל בשנת 1992 והסתיים בשנת 2001. ב-2002, חתמה הקבוצה על חוזה עם חברת סימנס, ולוגו חברת BenQ סימנס הופיע על חולצת המועדון. ספונסר הקבוצה הנוכחי הוא חברת פליי אמירטס.
* Realmadrid.com הופיעה כספונסר של החולצה כדי לקדם את האתר החדש של הקבוצה
אצטדיון
אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה הוא ה"סנטיאגו ברנבאו", הממוקם בעיר מדריד. שמו הקודם של האצטדיון היה: "אצטדיון נואבו צ'מרטין" ("Estadio Nuevo Chamartin").
האצטדיון נחנך בדצמבר 1947, ונושא את השם "סנטיאגו ברנבאו" החל מינואר 1955, על שמו של נשיא המועדון לשעבר. במשחק הראשון שנערך באצטדיון שיחקה ריאל מדריד נגד קבוצת בלנשש הפורטוגלית. כיום קיבולת האצטדיון היא 81,044 צופים, לאחר ששונתה מספר פעמים לאורך השנים כשהשיא היה 120,000 מקומות.
במהלך השנים התקיימו באצטדיון מספר משחקים חשובים, בהם גמר מונדיאל 1982, גמר יורו 1964, גמר ליגת האלופות (4), גמר גביע המלך הספרדי (36), גמר אליפות העולם למועדונים, וגמר גביע הליברטדורס 2018. והוא האצטדיון היחיד בעולם שאירח את כל המשחקים הללו.
הקלאסיקו
לריאל מדריד יריבות ספורטיבית עתיקת יומין עם ברצלונה, יריבות המכונה אל קלאסיקו. מבחינה ספורטיבית, מבוססת היריבות עם ברצלונה על היותה קבוצה מצליחה אף היא בכדורגל הספרדי והאירופי. עם זאת, מבוססת היריבות גם על רקע פוליטי. מאז הקמתם, ייצגו שני המועדונים מחוזות שונים בספרד: ריאל מדריד את קסטיליה, וברצלונה את קטלוניה. היריבות הגיעה לשיאהּ בתקופת שלטונו של הרודן פרנסיסקו פרנקו, אז נחשבה ריאל הקבוצה המייצגת את השלטון בספרד, ולעומתה ברצלונה - הקבוצה המייצגת את האופוזיציה. למרות זאת, במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נפגעו חברי שני המועדונים מתומכי פרנקו, ודווקא שחקני ברצלונה תמכו בגלוי בשליט. פרנקו הרוויח מהצלחות ריאל באירופה, והשתמש במועדון ככלי שרת למטרות תעמולה פשיסטית. עם זאת, בתוך ספרד, ניצל פרנקו בבד בבד גם את הצלחותיה של ברצלונה לקידום צרכיו האישיים. הוא תמך ביריבות בין המועדונים, על מנת להסיח את דעת האוהדים ממסעות התעמולה הפשיסטיים שניהל, ובהם עסק ללא הרף.
הדרבי של מדריד
המשחקים בין ריאל מדריד לאתלטיקו מדריד מכונים דרבי, כיוון ששתי הקבוצות שוכנות באותה עיר, מדריד.
דוקטרינת יעקב
"דוקטרינת יעקב" (בלטינית: Doctrina Iacobi nuper baptizati; "תורת יעקב שנשתמד מקרוב") הוא ספר אנטישמי מהמאה ה-7 שנכתב בשפה היוונית, ככל הנראה בארץ ישראל.
ריאל מדריד
אוהדים
על פי מחקר שנערך באוניברסיטת הרווארד, קיימים לקבוצה מעל 287 מיליוני אוהדים ברחבי העולם, ריאל אף מובילה בכמות העוקבים ברשתות המדיה החברתיות. לצורך הידוק הקשרים עם קהילות האוהדים מסביב לעולם, המועדון מתנהל מול סניפים מקומיים המכונים "פנייה מדרידיסטה" (בספרדית: Peña Madridista) ומהווים את מועדוני האוהדים הרשמיים בכל מדינה.