cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם ג'נינגס ברייאן
בחירות ראשונות ב-1896
השאלה המרכזית הייתה נושא הצמדת המטבע למתכת, שהייתה נושא חשוב מאז 1873. תומכי הכסף החופשי רצו לאפשר המרת זהב וכסף בשיעור של 16 ל-1, כנהוג לפני 1873, כדי לגרום לאינפלציה שתעלה את כמות הכסף ותקל על אנשים לשלם את חובותיהם. מתנגדי ההליך טענו שהוא יפגע ביציבות המטבע ובסחר הבינלאומי.
ברייאן עצמו לא התעניין בתחילה בעניין, והדמוקרטים המובילים דחו את הרעיון. אולם לאחר היבחרו לקונגרס, הוא התחיל להיות מהתומכים הבולטים בעניין.
כשהנשיא גרובר קליבלנד נכנס לתפקידו, הכלכלה הייתה בצרות. הממשלה קנתה מטבעות כסף ונייר בזהב, שהלך ואזל. מחירי המניות צללו ומיתון התחיל. קליבלנד התנגד לרכישת הכסף, וברייאן תמך בה. התמיכה של קליבלנד בתקן הזהב גרמה לניתוק ממפלגתו שלו, בעיקר לאחר ששלח את הצבא לפזר שביתות. בחירות אמצע הקדנציה ב-1894 היו קשות לדמוקרטים, ואפילו הדרום, שתמך בעיקר בהם, בחר בפופוליסטים.
הוועידה הדמוקרטית ונאום צלב הזהב
לאחר שחגג את יום הולדתו ה-35, ובכך הגיע לגיל המינימלי עבור מועמד לנשיאות, ברייאן התחיל ליצור בריתות פוליטיות עם תומכי הכסף החופשי כדי להפוך למועמד הדמוקרטי. ברייאן נאלץ להתפשר עם מנהיגים פופוליסטיים כדי למנוע מהמפלגה הפופוליסטית להציב נגדו מועמד. מסע הבחירות שלו לקראת הוועידה היה ללא יחסי ציבור מיוחדים, מלבד נאומיו, עליהם התחיל לגבות תשלום. לא היה לו תקציב בחירות, הוא היה אלמוני, ללא ניסיון ציבורי ושנוא בידי ממשל קליבלנד. בנוסף, הוא בא מנברסקה, מדינה קטנה שמעולם לא תמכה בדמוקרטים. הוועידות המקומיות תמכו בנושא הכסף החופשי ושלחו את תומכי הנושא לוועידה בשיקגו. הצירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בזהב. לאחר שהרפובליקנים תמכו בוויליאם מקינלי, הרפובליקנים תומכי הכסף נטשו אותו ותמכו בברייאן.
אף מועמד לא נראה כמועמד מוביל במהלך הוועידה. הנשיא קליבלנד איבד שליטה במפלגה. המשלחת מנברסקה תמכה בברייאן, שהחל להשמיע את קולו. עד עתה שמר על פרופיל נמוך, אולם כעת היה חיוני לאחד מאחוריו את תומכי הכסף החופשי, שרובם היו חדשים בוועידה.
ביומיים הראשונים נאמו בעיקר תומכי הכסף החופשי. ברייאן הלך אל הוועדה שהחליטה על המצע לקראת הבחירות והשפיע עליה לתמוך בהצמדת הדולר לכסף. תומכי תקן הזהב התנגדו, ודרשו מצע שתמך בתקן הזהב.
בבוקר ה-9 ביולי, החל העימות בנוגע למצע. נאומים של תומכי הכסף החופשי לא היו גדולים מדי, שכן הם הציגו את העניין כעניין מקומי ולא לאומי. תומכי הזהב נאמו נאומים בזכות תקן הזהב, ואז ברייאן עלה לנאום. ברייאן הכריז שנושא הכסף החופשי קשור לרווחת האדם. עם כל משפט שסיים, הקהל הריע. הוא טען שאנשי העסקים משתמשים בטיעונים שגויים, ושהעובדים הם אנשי עסקים כמו הבוסים. ברייאן טען שאינו מהפכן, כיוון שהעם יעצור את העריצות, והילל את אנדרו ג'קסון שלחם בבעלי ההון. לטענתו, על המפלגה היה לבחור בין עזרה לבעלי ההון או עזרה להמונים, שהיו הבסיס למפלגה. בסיום הנאום, הכריז ברייאן שבשם הפועלים, על המפלגה להגיד לתומכי תקן הזהב:
מסע הבחירות
דמוקרטי הבורבון, האגף הפרו עסקי של המפלגה שתמך בנשיא גרובר קליבלנד, נוצחו, והצירים הכפריים ותומכי הכסף החופשי תמכו בברייאן, שנהיה המועמד הצעיר ביותר שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם מפלגה גדולה: הוא היה בן 36, מבוגר בשנה אחת מהגיל המינימלי שנדרש מאדם כדי להיות הנשיא. דמוקרטי הבורבון הקימו מפלגה עצמאית והעמידו נגד ברייאן את ג'ון פלמר. הממסד הדמוקרטי דחה את ברייאן, וכינה אותו סוציאליסט פנאט ודמגוג. העיתונות הדמוקרטית לא תמכה בו. הדרום, לעומת זאת, תמך בו, וכך גם המערב.
תומכי מקינלי האמינו שנושא מכסי המגן הוא החשוב. בשלושת השבועות מאז היבחרו ועד להיבחרו של ברייאן, מקינלי נאם אך ורק על מכסי מגן ודחה את האפשרות שברייאן יהיה המועמד. הרפובליקנים היו בטוחים שיהיה להם קל לנצח אותו. אולם היבחרו של ברייאן גרמה להתלהבות גדולה. העם האמריקני תמך בהצמדת הדולר לכסף, יותר ממכסי המגן של מקינלי. הרפובליקנים היו בחופש והיו שקועים בשאננות. לאחר שהפופוליסטים תמכו בברייאן, הכרזתו שיערוך סיור נאומים בכל רחבי המדינה, ותמיכה ברעיונות הכסף החופשי במעוזים רפובליקניים, מקינלי נאלץ לפעול.
הפופוליסטים ידעו שהרפובליקנים לעולם לא יתמכו בכסף החופשי, וחששו מניצחונו של ברייאן. הם נאלצו לבחור בין תמיכה בברייאן ואיבוד זהותם, לבין עצמאות בבחירות ופילוג הקולות. תמיכת המפלגה בברייאן חיסלה את המפלגה. בניסיון לשמור על עצמאות, בחרו הפופוליסטים בתומאס ווטסון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, בתקווה שברייאן ינטוש את סוול. התמיכה מצד הפופוליסטים גרמה לחשש מקיצוניותו של ברייאן, ולחשש מחוסר יציבות לאחר ניצחונו של ברייאן. גם רפובליקנים שתמכו בכסף תמכו בברייאן.
בניו יורק
לאחר חזרתו הביתה, ברייאן נח מעט ותכנן את מסע הבחירות שלו. הוא היה זקוק למימון רחב, והארגון המפלגתי לקה בחסר. ללא כסף, ללא ארגון ועם עוינות מצד העיתונות, נאומיו של ברייאן היו הנכס שלו. הוא דרש להגיע אל לב המצביעים באמצעות הנאומים. הוא הגיע למדיסון סקוור גארדן וקיבל את המועמדות שלו. בדרכו לשם נאם 38 פעמים, לפעמים מתוך קרון רכבת, לבוש בכותונת לילה. באוהיו, ברייאן התארח אצל מקינלי. היום היה חם, אולם קהל רב הגיע לשם כדי לצפות בנאום. ברייאן חשש מנאום מאולתר, שאותו תוכל העיתונות לסלף. הוא נאם נאום ממלכתי ומתוסרט, שאכזב את תומכיו. לאחר מכן חזר ברייאן לנברסקה, ובדרך נאם לכבוד יום העבודה בשיקגו, כשהוא תומך ברגולציה על עסקים.
לאחר שפלש לטריטוריה עוינת, ברייאן חזר אל הדרום, למקום בו זכה לתמיכה הרחבה. הוא נחשב למועמד בעל סיכוי רציני לנצח.
נסיעה ברכבת
ברייאן החליט לנסוע ברכבת ברחבי המדינה ולנאום בפני תומכיו. מקינלי סירב לנסות להשתוות על ברייאן, שהיה דובר מעולה ויוכל תמיד להגיע לרחבי ארצות הברית בשיטות עממיות יותר. במקום, מקינלי נאם ממרפסת ביתו, נאומים מתוכננים מראש למבקרים. אנשי העסקים תמכו בכך ומימנו דוברים ועלונים בזכות תקן הזהב. לדמוקרטים היה הרבה פחות כסף. בין תומכיו של ברייאן היה ויליאם רנדולף הרסט.
ברייאן כמעט ולא דיבר על נושאים מלבד הכסף החופשי, מחשש לפלג את מפלגתו. באוקטובר הוא דיבר כנגד פסילת מס ההכנסה בידי בית המשפט העליון. הוא הבטיח לאכוף חוקים נגד מונופולים ולתקן את החוקה. הוא הגיע ל-27 מתוך 45 מדינות, כשהוא נוסע 29,000 קילומטרים ונואם 600 נאומים לחמישה מיליון תומכים.
התנגדות
הרפובליקנים טענו שברייאן היה פופוליסט, ואף מטורף. ברייאן התעלם מההתקפות עליו. בנוסף, טענו הרפובליקנים שתעשיות הכסף מממנות את ברייאן. זאת למרות המשבר בתעשיית הכסף שמנע מהם לממן אותו. ברייאן דרש שכל אחד יתרום מה שיוכל.
הדמוקרטים שתמכו בתקן הזהב ניסו לבחור בקליבלנד, שסירב לכך. מטרתם הייתה לגרום לתבוסתו של ברייאן ולהשתלט שוב על המפלגה. הוועידה תמכה בג'ון פאלמר בן ה-79, גנרל בצבא האיחוד לשעבר, וכסגנו בסימון באקנר, שהיה גנרל בן 73 מצבא הקונפדרציה. הרפובליקנים סייעו לדמוקרטים תומכי הזהב, שעצמם טענו שלא יפגעו אם העם יתמוך במקינלי.
הדרום והמערב נחשבו לאזורים בטוחים בעבור ברייאן, לעומת צפון-מזרח המדינה שתמך במקינלי. לכן המערב התיכון היה המקום בו שני המועמדים התמקדו. ברייאן בילה שם את רוב אוקטובר ועצר שם ב-160 מתוך 250 פעמים במסע הרכבת שלו. הסקרים הרפובליקנים הראו שברייאן מוביל, והעיתונות הרפובליקנית התמקדה באזורים הללו. בסוף ספטמבר, התמיכה בנושא הכסף החופשי החלה להיחלש בזכות הארגון המעולה של הרפובליקנים. לאחר מכן, הרפובליקנים חזרו להתמקד בנושא מכס המגן.
בנובמבר, ברייאן חזר לנברסקה כדי לתמוך במועמדים הדמוקרטים לקונגרס. הוא נאם 27 נאומים, והגיע בחזרה לביתו לאחר פתיחת הקלפיות.
תוצאות
מקינלי זכה ב-51% מהקולות (7.1 מיליון) לעומת 47% לברייאן (6.5 מיליון). מבחינת האלקטורים, מקינלי זכה ב-271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן. המזרח והמערב התיכון תמכו במקינלי, בעוד ברייאן ניצח בדרום ובמערב. במדינות הגבול, מקינלי הצליח. ברייאן טען שמעסיקים איימו על עובדיהם כדי שיתמכו ברפובליקנים.
מלחמה ושלום: 1898–1900
עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, נאלץ ברייאן לבחון את עמדת מפלגתו בנוגע למדיניות חוץ. ברייאן היה ביקורתי כלפי המיליטריזם מצד אחד, אולם הדיכוי הספרדי בקובה ובפיליפינים נחשב למנוגד לתפיסת עולמו, בה ארצות הברית תקדם דמוקרטיה ברחבי העולם. לכן, ברייאן תמך בהתלהבות בהכרזת המלחמה של מקינלי מול ספרד. רבים טענו שמעטים היו נלהבים מהמלחמה כמוהו.
ברייאן טען ששלום עולמי לא יבוא עד שהצדק ישלוט במדינות העולם, והצדיק את המלחמה. ברייאן התנדב לצבא אך בגלל מחלה לא נלחם.
ברייאן הפתיע רבים מחברי מפלגתו כשתמך באישור הסכם פריז, שהעניק לארצות הברית שליטה בפוארטו ריקו, קובה, גואם והפיליפינים. רבים מתומכיו התנגדו לרצון הרפובליקני להצטרף למירוץ האימפריאליסטי וביקרו את ברייאן על תמיכתו בהסכם. ברייאן הצדיק את ההסכם וטען שלא הקונגרס מוסמך להחליט בנוגע לאימפריאליזם, אלא העם האמריקני בקלפי. אולם כשהחלטה שהציעה להסמיך את הפיליפינים להקים ממשל עצמאי לא עברה, ברייאן התחיל לבקר את האימפריאליזם באופן פומבי.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1900, ברייאן נאם כנגד האימפריאליזם. הוא התנגד לסיפוח הפיליפינים, ופקפק בזכותה של ארצות הברית לשלוט על עמים זרים כדי לחזק את כוחה הצבאי. הוא הצהיר שאסור לארצות הברית ללכת בעקבות בריטניה והמעצמות האירופאיות, שהיו בעיצומו של המירוץ האימפריאליסטי באותה התקופה.
הבחירות ב-1900
ברייאן רץ כמועמד אנטי-אימפריאליסטי ב-1900, ומצא את עצמו באותו צד כמו המיליונרים שהתנגדו אליו. הרפובליקנים לעגו לברייאן ואמרו שהוא לא החלטי, ואף קישרו אותו עם דמות האריה הפחדן מהספר "הקוסם מארץ עוץ".
לטענת ברייאן, האימפריאליזם ונושא הכסף החופשי היו קשורים קשר הדוק. האומה, לטענתו, יכולה לנטוש את מסורות העבר, להשתמש בכוח ולא בהיגיון, לחסל את ערכיה, ולכבוש אנשים חלשים, אולם לעולם לא תוכל לברוח מעונש על הפרת זכויות אדם.
ביום רגיל, נאם ברייאן ארבעה נאומים בני שעה, ועוד נאומים קצרים יותר שהצטברו לעוד שעתיים. הוא נאם בקצב של 175 מילים בדקה, 63,000 מילים ביום, ומספיק כדי למלא 52 טורים בעיתונות. פעם אחת בוויסקונסין, נאם 12 נאומים ב-15 שעות.
למרות ההתלהבות של ברייאן, מקינלי והרפובליקנים היו חזקים. המפלגה הרפובליקנית השתמשה בתקציב גדול פי עשרה מהמפלגה הדמוקרטית. ברייאן הכריז שהאימפריאליזם היה העניין המרכזי, אולם התקשה לבדל את עצמו מהמפלגה הרפובליקנית. הוא טען שעל ארצות הברית להגן על הפיליפינים, ואילו הרפובליקנים טענו שהסיפוח של הפיליפינים יוביל לעצמאות עתידית. כשהיחס של שתי המפלגות לאימפריאליזם היה דומה, המצע הכלכלי של הרפובליקנים היה חשוב יותר משאלת הפיליפינים. ברייאן שמר על כוחו בדרום, שהיה מעוז דמוקרטי בו הלבנים הצביעו והשחורים לא, אולם איבד את השליטה בכמה ממדינות המערב. מקינלי שוב ניצח בצפון-מזרח המדינה והצליח לנצח בהפרש נוח. מקינלי זכה ב-296 אלקטורים לעומת 155 לברייאן. ברייאן איבד את שליטתו במפלגה, ובעלי בריתו, הפופוליסטים, נעלמו מהפוליטיקה.
הבחירות ב-1908
ב-1908, ברייאן ניסה שוב לזכות בנשיאות. ברייאן רץ נגד המועמד הרפובליקני, שנבחר בידי הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט - ויליאם הווארד טאפט.
ברייאן הודיע בפני הקונגרס על תמיכתו במס הכנסה ובמס ירושה, פרסום התרומות למסעות הבחירות, והתנגדות לשימוש בצי לצורך איסוף חובות פרטיים. הוא נלחם בשליטה התאגידית, והציע לפרסם את כל התרומות מהתאגידים לפני יום הבחירות, ושאיחור בכך יגרור עונש.
הרפובליקנים הדגישו את ממשל רוזוולט, יצירת שירות הדואר, הכסף היציב, מתן האזרחות לתושבי פוארטו ריקו, הרגולציה לעסקים ומכסי המגן. ברייאן תקף את בזבוז הכספים שנעשה בידי הקונגרס, בחירתו הלא דמוקרטית של טאפט למועמד המפלגה הרפובליקנית, ותמיכת הרפובליקנים במונופולים. הוא השתמש בסיסמה "שהעם ישלוט?". אך בזמן שגשוג, ותחת מדיניות חיסול המונופולים הרפובליקנית, ברייאן זכה רק ב-162 אלקטורים לעומת 321.
בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, ברייאן זכה ב-493 אלקטורים - המספר הגדול ביותר עבור מועמד שלא הפך לנשיא מעולם.
סדרת נאומים
לאחר ההפסד בבחירות של 1900 ברייאן היה זקוק לכסף. כישרון הנאום שלו והמוניטין שלו היו יתרונות. עד מותו, הוא היה הנואם המבוקש ביותר בארצות הברית, ונאם אלפי נאומים בתשלום על אירועי היום במאות ערים ועיירות ברחבי המדינה, אפילו במהלך תקופתו כמזכיר המדינה. הוא גבה 500 דולרים לנאום ואחוז מהרווחים. רוב הזמן דיבר על נצרות, אולם גם על נושאים אחרים. ההרצאה הכי מבוקשת שלו, והחביבה עליו, הייתה זו בה קשר את הנצרות ליסודות המוסריות, כבסיס לשלום ולשוויון. הרצאה אחרת קראה לאזרחים לשרת את הציבור.
ב-1905, הזהיר ברייאן מפני תורת האבולוציה של דרווין, שהוא טען שרוצה להגיעה לשלמות בעזרת שנאה, בה החזק הורג את החלש. ברייאן טען שאם התורה נכונה, האדם יחזור אל שורשיו החייתיים וישנא.
ברייאן שירת כמטיף ליברל-נוצרי. ב-1899, ייסד כתב עת בשם "The Commoner", בו קרא לפירוק המונופולים, לפיקוח על תעשיית הרכבות ולתמיכה בקידמה. הוא טען שחקיקת חוקי יובש היא עניין מקומי, ורק ב-1910 תמך בתיקון לחוקה שיאסור על מכירת משקאות חריפים. ב-1906, בלונדון, גיש תוכנית להקמת ועידת שלום שתהיה בוררת בסכסוכים. הוא קרא להלאמת מסילות הרכבת, ולאחר מכן החליט להתמתן ולקרוא לרגולציה גבוהה יותר. ב-1904, המפלגה הדמוקרטית בחרה באלטון פארקר, דמוקרט שמרן, שהפסיד לתאודור רוזוולט. במהלך השנתיים לאחר מכן, ברייאן נאם ברחבי העולם, הטיף, הרצה וברח מהפוליטיקה האמריקנית. הוא דרש מיסוד חוק למשאל העם כדי לתת למצביעים זכות להשפיע באופן ישיר על השלטון.
מזכיר המדינה: 1913–1915
ב-1913 מינה אותו וודרו וילסון, הנשיא שבבחירתו תמך, למזכיר המדינה. למרות מעורבותו והשפעתו על המפלגה הדמוקרטית, השנתיים בהן היה מזכיר המדינה היו השנים היחידות בהן שירת בתפקיד ציבורי בכיר. וילסון הכריע על מדיניות החוץ מהבית הלבן. ברייאן תמך בהתערבות במלחמת האזרחים במקסיקו ב-1914.
למרות המחלוקות ביניהם, ברייאן תמך, כאזרח פרטי, בוילסון במהלך הבחירות ב-1916. עם ההצטרפות למלחמה באפריל 1917, ברייאן כתב שזאת חובתם של האזרחים לשאת בנטל המלחמה ולחלוק אותו, והציע את שירותיו לממשלה. וילסון לא אישר לברייאן, בן ה-57, להצטרף שוב לצבא.
תמיכה בחוק היובש, 1916-1925
ברייאן תמך בתיקונים לחוקה שיבטיחו זכות בחירה לנשים ואיסור על מכירת משקאות חריפים. ברייאן עבר לפלורידה, כדי להימנע ממפגש עם גרמנים-אמריקנים שהתנגדו לאיסור על משקאות חריפים. ברייאן נאם רבות לטובת חוק היובש בשם ארגונים נוצריים. הוא סירב לתמוך במועמד הדמוקרטי, ג'יימס קוקס, ב-1920, כיוון שטען שקוקס לא היה "יבש" מספיק ולא התנגד מספיק למכירת האלכוהול. עוינותו הגבוהה לחברה העירונית, היותו נייטיביסט ופרוטסטנטי, גרמו לאמונתו שחוק היובש יתרום לבריאות ולמוסר של האדם.
נאומיו של ברייאן הובילו לחקיקת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-1918, שאסר החל מ-1920 על מכירת אלכוהול. ברייאן לא פעל למען אכיפת התיקון לחוק. הוא התנגד לגינוי הקו קלוקס קלאן במהלך הוועידה הדמוקרטית ב-1924, בטענה שהארגון ייפול תוך זמן קצר. הוא התנגד בוועידה למועמדותו של אל סמית', מתנגד חוק היובש. אחיו הצעיר, צ'ארלס ברייאן, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות לצד ג'ון דייוויס ב-1924 כדי ליצור אחדות מפלגתית. ברייאן תמך באחיו.
ברייאן תמך בחוק למלחמה בסמים, למרות שמסיבות של מחויבות בינלאומיות ולא מסיבות מוסריות.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה, ברייאן תמך בהתיישבות בפלורידה, גם בחודשי החורף. הוא נאם נאומים, פרסם מאמרים ואף נאם ברדיו, והצליח לגרום לפריחה בנדל"ן בפלורידה. כתוצאה מהשקעותיו בנדל"ן, התעשר. הבועה התפוצצה לאחר מותו.
התנגדות לאבולוציה 1918–1925
לפני המלחמה, ברייאן האמין שקידום מוסרי יוכל להשיג שוויון מבית ושלום מחוץ. הוא התנגד לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין משתי סיבות: ראשית, מסיבות דתיות ונוצריות. שנית, הוא חשש מדרוויניזם חברתי שיקדם שנאה ועימותים.
ברייאן היה משוכנע שהתורה של דרווין היא האחראית לפגיעה המוסרית בגרמניה ולעליית הגזענות. הוא קרא בספר שאינטלקטואלים גרמנים היו מחויבים לדרוויניזם החברתי, ללאומנות, לחומריות ולמיליטריזם. לאחר מכן החליט להקדיש את עצמו להטפה כנגד האבולוציה.
ב-1921, כבר סבר ברייאן שהדרוויניזם הוא איום משמעותי. מחקר מאותם שנים דיווח על ירידה במספר התלמידים המאמינים, וברייאן חשש לפגיעה במוסריותם, שתוביל לעוד מלחמת עולם.
באוקטובר 1921, ברייאן נאם על "מוצא האדם", ושאל מה תפקיד האדם ביקום. עבורו, התנ"ך עונה על שאלה זאת, והאחריות המוסרית טמונה באמונה באלוהים. עותקים רבים של הרצאה זאת נמכרו.
ברייאן חשש מהשפעת האבולוציה על הכנסייה ועל האוניברסיטאות. התפתחות הטכנולוגיה גרמה לכך שכמרים רבים אימצו את האבולוציה בטענה שאינה סותרת את הנצרות. ברייאן החליט להתנגד לכך. הוא הציע קיצוץ בתמיכה בבתי ספר בהם לימדו אבולוציה. ברייאן עצמו, כך נטען, לא התנגד לחלוטין לאבולוציה, אלא תמך ברעיון כל עוד הוא לא פגע בקדושת התנ"ך.
משפט הקופים, 1925
ברייאן תמך בחוקים מקומיים שאסרו על לימוד האבולוציה. חלק מהמועצות תמכו בו יותר מהכנסייה והעבירו חוקים כאלו. בטנסי נאסר לחלוטין על לימוד האבולוציה.
המאורע המשמעותי האחרון בקריירה של ברייאן היה השתתפותו במשפט הקופים. הוא התבקש לייצג את הנצרות במשפט. ברייאן תושאל בידי קלרנס דרו, עורך הדין של ההגנה, בנוגע לתנ"ך. שאלו אותו מתי התרחש המבול, וברייאן טען שב-2,348 לפנה"ס. בתגובה שאל אותו דרו האם לא ידע שהתרבות הסינית היא בת לפחות 7,000 שנה, דבר שברייאן לא ידע. כשנשאל האם עוד דת הזכירה את המבול, ברייאן טען שהדת הנוצרית טובה מספיק בשבילו.
התקשורת הציגה את ברייאן כבור מהדרום (על אף שלא היה דרומי) שמתנגד להשכלה. השופט פסל את תשובותיו של ברייאן, וחבר המושבעים פסק שהמורה ג'ון סקופס אשם. בית המשפט העליון הפך את פסק הדין כתוצאה מסיבות טכניות.
ברייאן קישר את הדרוויניזם לתורתו של ניטשה, וטען שחשיבה כזאת היא תירוץ לאי צדק בעולם, לפגיעה בחלש ולמלחמות. ברייאן עצמו הושפע מתורתו של לב טולסטוי.
מותו
בימים לאחר משפט הקופים, ברייאן נסע כמה מאות מיילים, ונאם בערים שונות. ביום ראשון, ה-26 ביולי 1925, הוא חזר לביתו. לאחר שהיה בכנסייה ואכל ארוחת צהריים גדולה, הוא מת במהלך שנתו, חמישה ימים לאחר תום המשפט, מסיבוכים של מחלת הסוכרת. כשמישהו טען בפני דרו שברייאן מת מלב שבור, דרו טען שהוא מת מבטן מפוצצת. העיתונאי ה. ל. מנקן, שתיעב את ברייאן וסיקר את משפט הקופים, התרברב בפני דרו שהם הרגו את ברייאן.
מורשתו
ברייאן נחשב לפוליטיקאי הידוען הראשון, שהיה ידוע יותר בגלל אישיותו ויכולות הנאום שלו, ולא בגלל עמדותיו הפוליטיות. למרות שנאומיו היו בקו פרוגרסיבי ברור, הוא החזיק בעמדה רומנטית לגבי העבר האמריקני, חוכמת האנשים הפשוטים ודבק בעקשנות בכנותו.
היסטוריונים טוענים שברייאן היה אגואיסט ולא יכול היה לקבל את טעויותיו. הוא עצמו חי חיים נוחים יותר מהחיים הפשוטים שהטיף להם, ורבים טענו שהתחזה לנציג האנשים הפשוטים כדי לקושש קולות. בנוסף, נטען שלא היו לו רעיונות מקוריים ושהוא לא היה חכם מספיק כדי להיות נשיא. ההיסטוריונים מחשיבים אותו למזכיר מדינה גרוע, ואף טוענים שהיה מסוגל להעביר חוקים שיאסרו על עבודה בימי ראשון בשל הנצרות שלו. ברייאן מעולם לא התייעץ עם מומחים, מתוך חשש שהמשכילים הם בעלי הממון.
ברייאן היה מהנואמים הגדולים בתקופתו, ונחשב למנהיג המפלגה הדמוקרטית והאנשים הפשוטים. נאום "צלב הזהב" שלו הכניס את הפופוליסטים למפלגה הדמוקרטית, ופשטותו משכה אליה את השחורים והפמיניסטיות. ברייאן האמין בכוחה של הממשלה לשפר את חייהם של אנשים, וטען ב-1916 שעל הממשלה לקבוע שכר מינימום, לקבוע שעות מקסימום לעבודה, לווסת את שיעורי הריבית, ולאכוף פיקוח על מזון, תרופות ודיור. ברייאן הפך לגשר שהביא קבוצות שונות אל המפלגה, וסלל את הדרך לדמוקרטים ליברלים כרוזוולט עם מדיניות הניו דיל. למרות זאת, רבים טוענים שהיה גזען, כרבים במפלגה הדמוקרטית בתקופה ההיא, ושנחשב לשריד מתקופה של עליונות לבנה שלא הייתה רלוונטית יותר.
ברייאן זכור גם בשל הצהרתו הנבואית לאחר שהפך למזכיר המדינה: "אני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אהיה מזכיר המדינה, ואני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אני חי".
לב טולסטוי העריץ את ברייאן כל כך עד שתלה את תמונתו על קיר חדר השינה שלו.
אלן בוקסיץ'
אלן בוקסיץ' (בקרואטית: Alen Bokšić; נולד ב-21 בינואר 1970 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי.
בוקסיץ', שנולד בעיר מקארסקה, החל בקריירה המקצועית שלו במועדון הנוער של NK זמאי, מהעיר מקארסקה. בגיל 17 עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הקרואטי היידוק ספליט. עם היידוק זכה בוקסיץ' בגביע היוגוסלבי ב-1987 ו-1991 ובסך הכל ערך 174 במדי המועדון הקרואטי, בהם כבש 60 שערים בסך הכל בכל המסגרות.
בגמר הגביע היוגוסלבי בשנת 1991, במשחק נגד הכוכב האדום בלגרד, הבקיע בוקסיץ' את השער היחיד לטובת היידוק, שער שהיה לבסוף לשער הניצחון ושהביא את הגביע לספליט. בעונה שלאחר מכן כבר עבר בוקסיץ' לקבוצה הצרפתית קאן אך בשל פציעות לא זכה לדקות משחק רבות ושיחק רק משחק אחד במהלך עונתו היחידה במועדון. בעונה שלאחר מכן עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הצרפתי אולימפיק מרסיי והוביל אותו לאליפות בעונת 1993 כשהוא מוביל את טבלת המבקיעים בלה ליג עם 23 כיבושים וכן הוביל את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות באותה העונה. בבחירות לשחקן העונה באירופה של עונת 1993 סיים בוקסיץ' רק במקום השני, כשמקדים אותו הכדורגלן האיטלקי רוברטו באג'ו.
נבחרות יוגוסלביה וקרואטיה
בגיל 20 זומן לראשונה בוקסיץ' לנבחרת יוגוסלביה בכדורגל לקראת מונדיאל 1990 אך המאמן, איביצה אוסים, העדיף את זלאטקו וויוביץ' ודארקו פאנצ'ב במקומו במיקום זה על המגרש ולכן לא זכה בוקסיץ' לדקת משחק אחת בטורניר זה. בנבחרת קרואטיה בכדורגל שיחק בוקסיץ' לאחר התפרקותה של יוגוסלביה והופיע עמה כבר ביורו 1996. בוקסיץ' החמיץ את משחקי מונדיאל 1998 בו סיימה נבחרתו, קרואטיה, במקום השלישי המפתיע. פציעתו גרמה לאכזבה בקרב העם הקרואטי, בשל העובדה ששילובו של בוקסיץ' עם חלוצה השני של נבחרת קרואטיה, דאבור שוקר, היה יוצר חוד אימתני שיכול היה לחדור הגנות רבות במהלך הטורניר. בוקסיץ' ערך לבסוף את הופעתו הראשונה במשחקי גביע העולם בכדורגל במונדיאל 2002.
לבוקסיץ' היו 40 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, בהן כבש 10 שערים.
רמת טראמפ
רמת טראמפ הוא יישוב ברמת הגולן שקרוי על שמו של נשיא ארצות הברית ה-45, דונלד טראמפ, והוא היישוב השני בישראל שנקרא על שם נשיא ארצות הברית, אחרי כפר טרומן שנקרא על שם הנשיא הארי טרומן.
בנובמבר 2020 הוצבו ביישוב המבנים הראשונים. עד מועד זה השקיעה המדינה בהקמת היישוב 10 מיליון ש"ח.
נכון לשנת 2023 מתגוררות ברמת טראמפ כ-24 משפחות בקרווילות כפתרון זמני עד קבלת האישורים להקמת בתי קבע.
ברוכים
בשנת 1991 הוקם היישוב ברוכים על מה שעתיד להיות רמת טראמפ. עם זאת, היישוב לא הצליח למשוך תושבים רבים.
רמת טראמפ
ב-23 במאי 2019 פורסם כי הוקם במקום גרעין התיישבות של כ-24 משפחות.
ב-6 באוגוסט 2019 אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה את הקמת היישוב החדש וב-14 ביוני 2020 אישרה הממשלה את ההצעה להקמת היישוב.
בנובמבר 2020 פורסם כי למעלה מ-300 משפחות הגישו מועמדות להתגורר ביישוב החדש. בתוך כשבועיים אושרו מתוכן חמש משפחות, ובאפריל 2021 עברה המשפחה הראשונה ליישוב.
נכון ל-2022 מתגוררות ביישוב כ-23 משפחות. היישוב בעל אופי דתי-חילוני. בשלב ראשון מתוכננים להיבנות בו 99 בתים.
מיקום
היישוב החדש צפוי לקום ממזרח ליישוב קלע אלון, במקום בו שכן בעבר היישוב ברוכים, אשר הוקם בשנת 1991 וננטש ברובו. שטחו של היישוב "ברוכים" היה מתוכנן להרחבה עתידית של היישוב "קלע אלון", ובשלהי העשור השני של המאה ה-21, מאוכלס המקום בתושבים בודדים.
היישוב סמוך מאוד לציר הנפט. ציר זה חוצץ בין ברוכים-רמת טראמפ ממזרחו, לבין קלע אלון שממערב לו.
ביקורת
תושבי היישוב קלע אלון מוחים על הקמת יישוב חדש בסמוך מאוד אליהם. הם תלו שלטי מחאה נגד היישוב החדש: "רמת טראמפ לא אצלנו".
בשנת 2019 היו בקלע אלון 15 מגרשים פנויים למגורים, וברמה כולה היו 116 מגרשים פנויים. ראש מועצה אזורית גולן, חיים רוקח, טען שהיישוב החדש מוקם על אף שאין ביקוש למגרשים הקיימים.
דניאל זיידמן
דניאל זיידמן הוא רופא ישראלי המתמחה ברפואת נשים ופריון.
זיידמן הוא בוגר בית הספר לרפואה על שם "הדסה" בירושלים והתמחה ברפואת נשים ופריון באגף הנשים והיולדות במרכז הרפואי שיבא - תל השומר. הוא עבר השתלמות בת שנתיים בכירורגיה של הפריון מטעם "החברה האמריקאית לפריון", המרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
זיידמן פרסם למעלה ממאתיים וחמישים מאמרים בנושא פריון, הפריה חוץ-גופית, כירורגיה אנדוסקופית מתקדמת ומיילדות.
הוא מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבת ובן.
1920 ברוסיה
1920 ברוסיה הייתה השנה בה השלטון הסובייטי במוסקבה חגג את השנה השלישית למהפכת אוקטובר.
חרגולן זמירי
חרגולן זמירי (שם מדעי: Locustella luscinioides) הוא מין ציפור שיר קטנה במשפחת הסבכיים ומהסוג חרגולן אשר נמצאת על סף הכחדה בישראל. אורכה 13-16 ס"מ ומשקלה 11-26 גרם. היא בינונית בגודלה ביחס למשפחת הסבכיים.
יוליסס ס. גרנט
לאחר שסיים ב-1843 את לימודיו בווסט פוינט, שירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ואף קיבל הערכה רבה על תפקודו בה כאשר רכב מול אש האויב כדי לספק תחמושת לעמדות. לאחר המלחמה התחתן עם ג'וליה בוגס דנט ב-1848. הזוג גר באחוזה שאביה של ג'וליה העניק להם (ביחד עם כמה עבדים) ונולדו להם ארבעה ילדים. גרנט הגיע ממשפחה שהתנגדה לעבדות ואף הוא התנגד לה ולכן הוא עבד לצד עבדיו בשדה ולבסוף שחרר אותם. גרנט פרש מהצבא ב-1854. הוא התקשה להסתדר כלכלית - תחילה ניסה את מזלו בחקלאות וכאשר זה לא צלח הוא החל לעבוד בחנות של אביו. כאשר פרצה מלחמת האזרחים בשנת 1861, חזר גרנט לצבא בהפצרת קולונל שהכירו ממלחמת מקסיקו. על גרנט הוטלה המשימה לגייס גדוד שהוא יעמוד בראשו, וכך הוא חזר לשירות צבאי. בשנת 1862 השתלט גרנט על קנטקי ועל רוב טנסי, והוביל את כוחות האיחוד לניצחון בקרב שילה, תוך שהוא משיג מוניטין כמפקד תקיף וקר רוח (דבר זה התבטא במחשבתו הצלולה ומתן פקודות סדורות בקרב חרף האבדות הקשות שספג צבא האיחוד. הוא שילב עבדים שחורים משוחררים בתוך צבא האיחוד. ביולי 1863, לאחר מערכת ויקסבורג, הביס גרנט את צבאות הקונפדרציה והשתלט על נהר המיסיסיפי, כשהוא מחלק את הקונפדרציה לשניים. לאחר עוד ניצחונות, קידם אותו לינקולן לתפקיד לוטננט גנרל, ולאחר מכן בהחלטת הקונגרס הוא מונה לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית בשנת 1864. גרנט התעמת עם רוברט לי מפקד צבא האיחוד בסדרה של קרבות עקובים מדם, ולכד את צבאו בריצ'מונד. גרנט הוביל מספר מבצעים צבאיים הרסניים בחזיתות אחרות. באפריל 1865 נכנע לי בפני גרנט וכך הסתיימה המלחמה. ההיסטוריונים מחשיבים את גרנט כגאון צבאי, והאסטרטגיות שלו מופיעות בספרי הלימוד של ההיסטוריה הצבאית, אולם מיעוט מתוכם טוען שניצח בזכות כוח ולא בזכות אסטרטגיה. גרנט ראה בחיילי צבא הקונפדרציה אזרחים תועים ולא אויב ולכן הוא גם נהג בהם באדיבות וחמלה כאשר נכנעו.
לאחר מלחמת האזרחים ורצח הנשיא לינקולן גרנט התמנה לנשיא. גרנט הוביל את הצבא בפיקוח על שיקום מדינות הקונפדרציה לשעבר הליך שנקרא "השיקום". הוא נבחר לנשיא בשנת 1868 ושוב בשנת 1872, וייצב את האומה במהלך תקופת השיקום הסוערת, כשהוא מחסל את הקו קלוקס קלאן שעלה בדרום, ואוכף מתן זכויות הצבעה ואזרח למיעוטים בעזרת הצבא ומחלקת המשפטים. הוא השתמש בצבא כדי לבנות את המפלגה הרפובליקנית בדרום, בהתבסס על בוחרים שחורים, צפוניים שעברו לדרום ("צקלונאים"), ותומכים לבנים מהדרום ("scalawags"). לאחר הענקת זכויות הצבעה לשחורים, זכו הרפובליקנים ברוב והשחורים נבחרו לקונגרס ולמשרדים ממשלתיים. בכהונתו השנייה, הקואליציות הרפובליקניות בדרום התפצלו והובסו אחת אחת כשה"גואלים" (השמרנים הלבנים) השיגו שליטה מחדש באמצעי כפייה אלימים. מדיניות השלום עם האינדיאנים של גרנט הקטינה את האלימות בתחילה, אולם לאחר מכן הובילה אל מערכת בלק הילס ב-1876, כשג'ורג' ארמסטרונג קסטר והגדוד שלו נהרגו בקרב ליטל ביגהורן. בממשל גרנט הייתה השחיתות הגדולה ביותר במאה ה-19. הוא מינה את נציב שירות המדינה הראשון.
חרגולן זמירי
אזורי קינונה באקלים ממוזג של דרום אירופה (מקננת נדירה באנגליה) עד טורקיה שבה נמצאת האוכלוסייה הקרובה ביותר לאוכלוסיית ישראל, שהיא גבול תפוצה הדרומי ביותר של המין. זהו מין נודד, החורף באפריקה שמדרום לסהרה.
אזור חיותו, בדרך כלל עם סבך צמחית גדה ובביצות. הקן נבנה בין הקנים, כאשר הוא מאגד ונאחז בכמה מהם, בו הנקבה מטילה 3–4 ביצים. בישראל מין זה חולף מצוי, ומקנן נדיר מאוד, ההערכות הן שבין 1 ל-3 זוגות מקננים בעמק החולה וייתכן ונכחד כמקנן. עד אמצע המאה ה-20 היה נפוץ מאוד ואוכלוסייתו מנתה מאות זוגות מקננים בנופי ביצה ומים מתוקים בישראל, אולם עקב יבוש שטחים אלו נעלם כמעט לחלוטין מישראל כמקנן.
מין זה אינו חששן במיוחד, אולם קשה לצפות בו בסבך הקנים, מלבד כאשר הוא שר. השירה מונוטונית ומזכירה את ניגון החרגול, והיא נשמעת לעיתים תכופות בין הערביים. היא דומה לשירתו של חרגולן מנומר, אולם היא מהירה ועמוקה יותר.
אוכלוסיית אירופה מוערכת בכ-42,000–100,000 זוגות ומוגדרת כיציבה.
יוליסס ס. גרנט
בתחום מדיניות החוץ, ביקש גרנט להגדיל את הסחר וההשפעה האמריקניים, תוך שמירה על שלום עם העולם. הממשל שלו פתר בהצלחה סכסוך עם בריטניה על רקע בנייתן של אוניות עבור כוחות הקונפדרציה (האונייה "אלבמה") בעזרת הסכם משנת 1871. גרנט מנע מלחמה עם ספרד, אבל הקונגרס דחה את ניסיון הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית שניסה להוביל. במדיניות הסחר יישם ממשל גרנט את תקן הזהב וביקש לחזק את הדולר. האשמות השחיתות החמירו במהלך הקדנציה השנייה שלו, ותגובתו לבהלת 1873 לא הועילה וגרמה לשפל תעשייתי בן חמש שנים שגרם לאבטלה גבוהה, מחירים נמוכים, רווחים נמוכים ופשיטות רגל. גרנט עזב את תפקידו ב-1877 ונסע לטיול דיפלומטי מסביב לעולם.
בשנת 1880, לא הצליח גרנט לזכות במועמדות הרפובליקנית ולזכות בכהונה שלישית כנשיא. כשהוא גוסס מסרטן הגרון, השלים את כתיבת זיכרונותיו, שזכו להצלחה כלכלית רבה. מותו בשנת 1885 הוביל לאבל כבד. ההיסטוריונים במאה ה-20 העריכו את נשיאותו באופן שלילי לפני שמורשתו השתקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. החוקרים מדרגים את תקופת נשיאותו כגרועה, בעיקר בגלל השחיתות שהייתה בה. הוא נחשב לנשיא גרוע יחסית, אולם מחקרים שבוחנים את נושא זכויות האזרח העריכו את ממשלו בצורה חיובית.
ראשית חייו ולימודיו
היירם יוליסס גרנט נולד בפוינט פלזנט, אוהיו, ב-27 באפריל 1822, לג'סי רוט גרנט, שהיה בורסקאי וסוחר, ולחנה גרנט (סימפסון). אבות אבותיו, מת'יו ופרסיליה גרנט, הגיעו ב-1630 אל מושבת מסצ'וסטס. סבא רבא של גרנט נלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, וסבו, נח, שירת במלחמת העצמאות האמריקנית במהלך קרב גבעת בנקר. לאחר מכן, התיישב נח בפנסילבניה ונישא לרייצ'ל קלי, בתו של חלוץ ממוצא אירי. בנם ג'סי היה חבר במפלגה הוויגית, שהתנגד לעבדות.
ב-1823 עברה המשפחה אל ג'ורג'טאון, שם נולדו עוד חמישה ילדים: סימפסון, קלרה, אורוויל, ג'ני ומרי. בגיל חמש, החל גרנט את לימודיו, ולאחר מכן למד בשני בתי ספר פרטיים. בחורף 1836–1837 למד במייסביל, ובסתיו 1838 למד באקדמיה על שם ג'ון רנקין. בנעוריו, פיתח גרנט כישרון רכיבה על סוסים, והיה מחובר מאוד לחיה. הוא לא חיבב את עבודת הבורסקאות, ואביו החליט לתת לו להסיע מטעני אספקה ואנשים בעגלות סוסים. בניגוד לאחיו, לא נדרש גרנט ללכת לכנסייה עם הוריו המתודיים (היו שטענו שהסיבה לכך הייתה ששנא את המוזיקה בכנסייה). במשך שארית חייו, לא הצטרף למוסד דתי. בנו טען שהיה אגנוסטי.
וסט פוינט ומשימה ראשונה
משימתו הראשונה של גרנט הייתה באזור סנט לואיס, מיזורי. גרנט סופח לאחד מהבסיסים הצבאיים הגדולים במערב, אולם הוא עצמו ציפה כבר לפרוש ולעסוק בחינוך. במהלך מגוריו במיזורי פגש אחות של חייל מתקופתו באקדמיה, ג'וליה דנט, והתארס לה ב-1844. כעבור ארבע שנים נישאו ב-22 באוגוסט 1848. בסוף החודש, הביא גרנט את ג'וליה אל אוהיו, לפגוש את משפחתו. היו להם ארבעה ילדים: פרדריק, יוליסס הבן (באק), אלן (נלי) וג'סי.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
במהלך המלחמה, למד גרנט אסטרטגיות קרב מסקוט. הוא כתב שכך למד על מנהיגות צבאית, וטען שאת סגנון המנהיגות למד מטיילור. למרות זאת, הוא עצמו התנגד למלחמה וטען שהשטחים שהושגו נועדו להרחבת העבדות. הוא טען שהמלחמה הייתה אחת מהמלחמות הלא צודקות שהכריזה אומה חזקה על אחת חלשה יותר ממנה, וטען שמלחמת האזרחים הייתה העונש לאומה בעקבות התוקפנות במקסיקו.
פסיפיק וסט והתפטרות
לאחר המלחמה, עברו גרנט וג'וליה אל דטרויט ולאחר מכן אל ניו יורק. ב-1852, הועבר אל אזור הפסיפיק נורת' וסט, וג'וליה, שהייתה בחודש השמיני של ההיריון, לא ליוותה אותו. התפרצות של כולרה במהלך הנסיעה הובילה את גרנט להקמת בית חולים מאולתר למען החולים. באוגוסט הגיע אל סן פרנסיסקו, ולאחר מכן נשלח צפונה, לטריטוריית אורגון (שהפכה לוושינגטון במרץ 1853). משכורתו לא הספיקה כדי לתמוך במשפחתו, וגרנט ניסה ונכשל בכמה ניסיונות עסקיים. במכתב לג'וליה, טען שהאינדיאנים לא היו מזיקים, והוא טען שהאדם הלבן לא התייחס אליהם בצורה הוגנת.
מונטה ורדה
מונטה ורדה (בספרדית: Monte Verde – "ההר הירוק") הוא אתר ארכאולוגי חשוב בדרום-מרכז צ'ילה.
יוליסס ס. גרנט
פסיפיק וסט והתפטרות
גרנט קודם לדרגת קפטן ב-5 באוגוסט 1853, ופיקד על גדוד חיל רגלים בקליפורניה. הוא הגיע אל האזור ב-5 בינואר 1854. כשהיה בודד במוצב הגשום, ללא משפחתו, החל לשתות, כמו רבים מהקצינים במוצב. מכתביו לג'וליה חשפו את דיכאונו, והוא טען שהיה מוכן לעזוב את המוצב "מרצון או לא מרצון". אף על פי שהשתכר, שירותו במלחמה העניק לו את הזכות לבחור להתפטר במקום לעמוד למשפט. ב-31 ביולי 1854, התפטר גרנט מהצבא. ללא משכורת ומחשש מתגובת אשתו, החליט גרנט לחזור למשפחתו בסנט לואיס, בלי ביטחון לגבי עתידו. נפוצו שמועות על הרגלי השתייה שלו, אולם גרנט הכחיש שזאת הייתה סיבת ההתפטרות שלו.
מאבקים אזרחיים ופוליטיקה
בגיל שלושים ושתיים, ללא ניסיון בשוק האזרחי, התקשה גרנט במשך שבע שנים. אביו הציע לו עבודה בסניף של העסק המשפחתי באילינוי, אולם בתנאי שאשתו תחיה בנפרד ממנו. גרנט התנגד לכך. ב-1855, ניסה לעסוק בחקלאות אצל חותנו בסנט לואיס, והשתמש בעבדים של אביה של ג'וליה. החווה לא הצליחה וכדי להרוויח כסף מכר עצי הסקה ברחובות סנט לואיס. כעבור שנה עברה המשפחה אל שטח בחווה של חותנו, וגרנט בנה בית שם. ג'וליה שנאה את הבית. בהלת 1857 פגעה בחקלאים, וגם בגרנט, שהשכיר את ביתו כעבור שנה.
ב-1857, רכש גרנט עבד בן שלושים וחמש, ויליאם ג'ונס. ללא הצלחה בחקלאות, עזבה המשפחה את החווה לאחר לידת ילדם הרביעי ב-1858. כעבור שנה, שחרר גרנט את העבד שלו ולא מכר אותו למרות הצורך בכסף. המשפחה עברה לבית קטן בסנט לואיס, שם עבד כגובה חובות אצל בן דודה של ג'וליה, ללא הצלחה. ב-1860, הציע לו ג'סי את העבודה באילינוי ללא תנאים. החנות מכרה מוצרי עור ורכשה עורות מחקלאים. גרנט ומשפחתו עברו לבית שכור באותה השנה.
מונטה ורדה
האתר מתוארך לתקופה קדומה ביותר, כפי הנראה לפני 14,500 שנים או יותר. לפי תיארוך זה, הוא אחד היישובים האנושיים המוקדמים ביותר ביבשת אמריקה. מונטה ורדה מקדים בכ-1,000 שנים את האתר הידוע המוקדם ביותר של תרבות קלוביס, אשר בקלוביס, בניו מקסיקו שבארצות הברית. ממצא זה מטיל ספק ב"תאוריית קלוביס" הנפוצה, הגורסת כי האדם החל ליישב את האמריקות לפני כ-13,500 שנים. עם זאת, תיארוכים אלו נתונים במחלוקת בקרב הקהילה האקדמית.
יוליסס ס. גרנט
מאבקים אזרחיים ופוליטיקה
רבים טענו שגרנט היה מחובר פוליטית לחותנו, שהיה חבר במפלגה הדמוקרטית. בבחירות של 1856, תמך גרנט בג'יימס ביוקנן הדמוקרטי, בטענה שהתנגד לג'ון פרימונט הרפובליקני, שעמדותיו נגד העבדות יכלו לגרום לפרישת הדרום. ב-1859, קרבתו לדמוקרטים מנעה ממנו להפוך למהנדס במדינה. בבחירות ב-1860, תמך בפתיחות בסטיבן דאגלס ולא באברהם לינקולן, אולם העדיף את לינקולן על פני ג'ון ברקינרידג'. גרנט לא היה תושב אילינוי ולא יכול היה להצביע. לאחר היבחרו של לינקולן, פרש הדרום, החרים רכוש ממשלתי והקים את קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מלחמת האזרחים
ב-12 באפריל 1861, פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית כשחיילי הקונפדרציה תקפו את פורט סאמטר בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. כעבור יומיים גייס הנשיא לינקולן 75,000 מתנדבים וערך פגישה המונית לעידוד הגיוס. גרנט, שהיה מנוסה בקרבות, התבקש להוביל את המאבק. גרנט עצמו לא הגיב בחריפות לפרישת הדרום לפני פורט סאמטר, אולם נאום של עורך דינו של אביו, ג'ון רולינס, הצית בו את הפטריוטיות. רולינס הפך לעוזרו הצבאי של גרנט במהלך המלחמה.
ללא דרגה רשמית בצבא, סייע גרנט בגיוס המתנדבים וליווה אותם אל ספרינגפילד, בירת אילינוי. גרנט הניח שהמלחמה תהיה מנת חלקם של מתנדבים. מושל אילינוי, ריצ'רד ייטס, הציע לגרנט פיקוד על מיליציה לצורך אימון מתנדבים, אולם הוא רצה תפקיד בחזית. הוא ניסה לנצל את קשריו עם הגנרל ג'ורג' מקללן לשם כך, אולם מקללן סירב לפגוש אותו, כשהוא זוכר את מוניטין השכרות של גרנט.
בעזרת חברו מוושינגטון, חבר הקונגרס אליהוא וושבורן, קודם גרנט לדרגת קולונל ב-14 ביוני והטיל משמעת בגדוד רגלים. גרנט קשר חייל אל עמוד מפני שהשתכר. לאחר מכן הועבר לצפון מיזורי, ולינקולן קידם אותו לדרגת בריגדיר גנרל. מייג'ור גנרל ג'ון פרימונט, שהאמין בכוחו של גרנט, העניק לו פיקוד על יחידת חיילים בסוף אוגוסט.
מונטה ורדה
דיליי וצוותו טוענים כי האתר היה מאוכלס בסביבות השנים 12,000 ל-11,800 לפנה"ס בידי קבוצה של כ-20 עד 30 איש. על גדות הנהר הוקם מבנה דמוי אוהל עשוי עץ ועורות של בעלי חיים באורך של כ-6 מטרים ובקצוותיו הונחו קורות ולוחות עץ ומוטות, עליהם נמתחו העורות. העורות נקשרו באמצעות חבלים קלועים מעשבים מקומיים ויצרו חללים נפרדים בתוך המבנה הראשי. מחוץ למבנה נבנו שני אחים לשימוש משותף, כפי הנראה לייצור כלים.
יוליסס ס. גרנט
בלמונט, פורט הנרי ודונלסון
לינקולן קרא להתקדמות בכל החזיתות, ולכן פקד גרנט לתקוף את פורט דונלסון, הפעם ללא אישור. ב-15 בפברואר, לחם גרנט עם 25,000 חייליו מול 12,000 חיילי קונפדרציה. חיילי הקונפדרציה ניצחו ואילצו את חייליו לסגת. גרנט החליט לאגף אותם משמאל, וגרם להם לסגת, ולאחר מכן להיכנע ללא תנאים. לינקולן קידם את גרנט לדרגת מייג'ור גנרל של המתנדבים, והעיתונים הצפוניים התייחסו אליו כאל גיבור. כמשחק מילים על ראשי התיבות שלו, החלו לכנות אותו "כניעה ללא תנאים" גרנט ("Unconditional Surrender Grant").
מונטה ורדה
בכל אחד מהחללים הפנימיים במבנה היה בור מצופה בחומר ששימש כמחתת גחלים. סביב אחים אלו התגלו כלי אבן רבים ושאריות של זרעים שנשפכו, אגוזים וגרגרים אחרים. באתר נמצאו שאריותיהם של 45 מיני צמחים אכילים, ומקורם של יותר מחמישית מהם נמצא בטווח של עד כדי 240 קילומטרים מהאתר. ממצא זה מרמז כי אנשי מונטה ורדה היו קשורים בקשרי מסחר עם מקומות מרוחקים יותר או שנהגו לנדוד בקביעות באזור נרחב זה. באתר נמצאו גם מספר מיני בר של תפוחי אדמה.
יוליסס ס. גרנט
שילה ולאחר מכן
על הגדה המערבית של נהר טנסי, חנה צבאו של גרנט, שמנה כעת 45,000 חיילים. בקורינת', מיסיסיפי חנה צבא קונפדרציה בגודל דומה, בפיקודם של אלברט סידני ג'ונסטון ופ.ג.ט. בורגארד. הדרום תקף ב-6 באפריל 1862, והכה בחמש דיוויזיות מצבאו של גרנט, לא רחוק מכנסיית שילה, מקום ההתכנסות של הצבא. הדיוויזיות לא היו מוכנות לקרב והופתעו, מה שהוביל לנסיגה. דיוויזיה אחת נלקחה בשבי בסוף היום, אולם צבאו של גרנט הצליח להחזיק מעמד. התשישות, הבלבול וחוסר התגבורת בצד הקונפדרציה הוביל לעיכוב. גרנט, שקיבל תגבורת של 18,000 חיילים מדון קרלוס ביואל ולואיס וולאס, הוביל מתקפת נגד עם שחר. הצפוניים הכריחו את המורדים לסגת אל קורינת'.
לאחר קרב שילה, העיתונים בצפון ביקרו את גרנט על מספר הקורבנות הרב ועל "שכרותו", לכאורה, במהלך הקרב. שילה היה הקרב הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית עד אז, כש-23,800 חיילים נהרגו. האלק הגיע לאזור ב-9 באפריל והעביר את גרנט מתפקידו, מתוך רצון לכבוש את קורינת'. גרנט שקל להתפטר, אולם בריגדיר גנרל ויליאם שרמן, אחד ממפקדי המחלקות שלו, שכנע אותו להישאר. לינקולן ביטל את הביקורת על גרנט, וטען שלא יוכל לוותר עליו. האלק החזיר את גרנט לתפקיד המפקד ב-11 ביולי. ב-19 בספטמבר ניצח צבאו של גרנט את הקונפדרציה בקרב יוקה, והגן על קורינת' בהצלחה, כשהאויב סופג אבדות קשות. ב-25 באוקטובר תפס גרנט פיקוד על מחוז נהר טנסי. בנובמבר, לאחר הצהרת האמנציפציה הראשונית של לינקולן, פקד גרנט על היחידות שלו לשלב עבדים נמלטים במאמץ המלחמתי, ולספק להם ביגוד, מקלט ושכר בעבור שירותיהם.
מערכת ויקסבורג
העובדה שהקונפדרציה החזיקה בוויקסבורג חסמה את שליטת צבא האיחוד על נהר המיסיסיפי. צבאו של גרנט החזיק במערב טנסי עם 40,000 חיילים. גרנט כעס כששמע שלינקולן התיר למייג'ור גנרל ג'ון מקלירננד לגייס צבא נפרד בעבור כיבוש העיר. האלק פקד על מקלירננד לבוא לממפיס, ולעבוד תחת גרנט. לאחר שצבא גרנט לכד את הולי ספרינגס, תכנן גרנט לתקוף את ויקסבורג מקדימה בעוד ששרמן יתקוף את המבצר מהעורף בנהר. אולם פשיטות של הקונפדרציה, ב-11 בדצמבר וב-20, שהובילו ללכידתה מחדש של הולי ספרינגס, פגעו בתקשורת בין החיילים ומנעו מגרנט ומשרמן לחבר את צבאותיהם. ב-29 בדצמבר, בלם צבא הדרום בפיקודו של ג'ון ק' פמברטון את ניסיונו של שרמן להיכנס לעיר. מקלירננד תפס פיקוד והוביל מערכה ללא גרנט, שהובילה ללכידת פורט הינדמן. באותה תקופה, הכניס גרנט עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים לצבא האיחוד ושילם להם.
מונטה ורדה
בין הממצאים החשובים הנוספים באתר: צואת אדם מאובנת (Coprolite), טביעת רגל שמשערים כי השתייכה לילד, כלי אבן וחבל. האתר תוארך בידי דיליי באמצעות תיארוך פחמן-14 של פחם ועצם שנמצאו באתר.
יוליסס ס. גרנט
מערכת ויקסבורג
יחד עם אחריותו הצבאית בחודשים לאחר חזרתו לפיקוד, טפל בסחר הכותנה המוברחת במחוז. הוא האמין שהסחר פגע במאמץ המלחמתי וחיזק את הקונפדרציה, ובכך גרם להתמשכות המלחמה. ב-17 בדצמבר, פרסם את הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שגירש את "היהודים כמעמד" מהמחוז, בטענה שסוחרים יהודיים הפרו את תקנות הסחר. הייתה זאת הפקודה הרשמית היחידה בתולדות ארצות הברית שכוונה נגד היהודים. היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיבה שבגללה פרסם גרנט את הצו. המנהיגים היהודיים התלוננו בפני לינקולן והעיתונים הצפוניים ביקרו את גרנט. לינקולן דרש את ביטול הצו, שאותו ביטל גרנט כעבור שלושה שבועות. כשהתראיין לאחר המלחמה, טען גרנט שהמלחמה לא הייתה זמן להיות נחמד. במהלך כהונתו כנשיא, התפייס עם הקהילה היהודית, ומינה יהודים לתפקידים בממשלו. ב-29 בינואר 1863, תפס גרנט פיקוד אישי על הצבא ובחודשי פברואר ומרץ ניסה לקדם את צבאו דרך גישה ימית אל קטע הנהר מדרום לוויקסבורג תוך התחמקות מסוללות התותחים ששלטו עליו. הניסיון לא צלח, אולם החיילים החלו להתנסות יותר בתנאים קשים. ב-16 באפריל 1863, ציווה על האדמירל דייוויד פורטר להפליג דרומה תחת אש כדי להיפגש עם חייליו שצעדו דרומה ממערב לנהר המיסיסיפי. גרנט ציווה על קרבות הסחה, ובלבל את פמברטון כך שצבאו הצליח לעבור אל מזרח נהר המיסיסיפי. גרנט המשיך מזרחה ולכד את ג'קסון, בירת מיסיסיפי. צבאו התקדם אל ויקסבורג, ואז ניצח את צבאו של פמברטון ב-16 במאי, והכריח את פמברטון לסגת אל ויקסבורג. לאחר שאנשיו של גרנט תקפו את ביצורי ויקסבורג פעמיים, וספגו אבדות קשות, הוחלט על מצור במשך שבעה שבועות. פמברטון נכנע לגרנט ב-4 ביולי 1863.
נפילת ויקסבורג הובילה לשליטה של האיחוד על נהר המיסיסיפי וחילקה את הקונפדרציה לשניים. באותו הזמן, היה ברור שגרנט התחבר עם הרפובליקנים הרדיקלים, שדרשו קו תקיף במלחמה ושחרור העבדים. אף על פי שההצלחה בוויקסבורג העלתה את המורל באיחוד, שוב קיבל גרנט ביקורת על החלטותיו ועל שכרותו, לכאורה. היריבות האישית בין מקלירננד לגרנט המשיכה לאחר מכן, עד שפיטר גרנט את מקלירננד לאחר שזה פרסם צו ללא אישור. כשהציע מזכיר המלחמה אדווין סטנטון להחזיר את גרנט מזרחה כדי לפקד על ארמיית הפוטומק, סירב גרנט, בטענה שהכיר את המערב טוב יותר ולא רצה לפגוע במפקדי החזית המזרחית.
מונטה ורדה
לאור חשיבותו הארכאולוגית והתרבותית של האתר, הוא הוגש כמועמד להכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2004.
יוליסס ס. גרנט
צ'טנוגה וקידום
גרנט רכב על גל אהדה, והיה ברור שניצחון בתחילת השנה יוביל למועמדותו לנשיאות. הוא היה מודע לכך, אולם סירב לכך; שדה הקרב המשיך להיות עקוב מדם.
מערכת אוברלנד וניצחון האיחוד
לאחר כישלון שאר הצבאות מול לי, נלחם גרנט לבדו נגד לי בסדרת קרבות עקובה מדם בשם מערכת אוברלנד. גרנט חצה את נהר רפידן ב-4 במאי 1864, ותקף את לי בקרב שנמשך שלושה ימים. במקום לסגת כמו קודמיו, דחק גרנט את צבאו של לי אל דרום מזרח המדינה וניסה לתקוע טריז בין לי וריצ'מונד. גרנט ניסה לפרוץ את קו ההגנה של לי, מה שהוביל לקרב עקוב מדם. ללא יכולת לפרוץ, שוב דחק גרנט את צבא הקונפדרציה אל דרום מזרח, ולחם מולם שוב במשך שלושה ימים. לקונפדרציה היה יתרון בהגנה, וגרנט ניסה לחסום את דרכם אל ריצ'מונד, אולם לי בלם את המתקפה. ביום השלישי ניסה גרנט לתקוף את השוחות בהן התחפרו אנשיו של לי וספג אבדות כבדות. בחודש לאחר חציית הרפידן, 52,788 חיילים נהרגו בקרבות, והעיתונות בצפון ביקרה את גרנט וכינתה אותו "הקצב". צבאו של לי ספג 32,907 אבדות, אולם הוא לא יכול היה להשיג תגבורת. גרנט התחרט על האבדות הכבדות שספג במהלך הקרבות. לאחר מכן הזיז גרנט את צבאו בחשאי אל דרום הנהר ג'יימס, חילץ יחידת צבא שבויה והתקדם אל פיטרסבורג, מסילת הרכבת המרכזית של ריצ'מונד.
לאחר חציית נהר ג'יימס, הגיעה ארמיית הפוטומאק אל פיטרסבורג. פ.ג.ט. בורגארד הגן על העיר, ולי העביר תגבורת. התוצאה הייתה מצור של תשעה חודשים. הצפון איבד את סבלנותו, אולם לי הפנה משאבים אל המצור ולא יכול היה לתגבר את צבא טנסי. גרנט שלח יחידות לתקוף את ריצ'מונד ולהרחיק חיילים מארמיית הפוטומאק.
בפיטרסבורג, אישר גרנט תוכנית לפיצוץ השוחות. הפיצוץ יצר מכתש, שאליו נפלו חיילי האיחוד. חיילי הקונפדרציה תקפו את האיחוד וניצחו אותם, וגרנט הודה שהתוכנית הייתה טיפשית. גרנט המשיך לפשוט על מסילות רכבת ולאלץ את לי להפנות כוחות לשם. גרנט המשיך להתקדם מערבה וכוחותיו של לי הידללו. ב-2 בספטמבר לכד שרמן את אטלנטה, כשהקונפדרציה נסוגה, והבטיח את היבחרו מחדש של לינקולן. שרמן שכנע את גרנט ואת לינקולן לשלוח את צבאו אל סוואנה ולהשמיד את העורף של הקונפדרציה.
כששרמן הגיע מזרחה, ניצחון האיחוד נראה ברור, ולינקולן החל משא ומתן. דייוויס ולינקולן שלחו נציגים, אולם המשא ומתן התעכב. גרנט יצר קשר עם לינקולן שהסכים להיפגש באופן אישי עם הנציגים. ועידת השלום לא הניבה פירות, אולם נתנה לגרנט ניסיון בדיפלומטיה.
בסוף מרץ 1865, כבשו כוחות גרנט את פיטרסבורג, ולכדו את ריצ'מונד באפריל. גרנט, שרמן, האדמירל פורטר ולינקולן ערכו ועידה על ספינה כדי לדון בכניעת צבא הקונפדרציה ובשיקום הדרום. חייליו של לי החלו לערוק במספרים גדולים, ואלו שנותרו חלו, והיו ללא אספקה ראויה. לי ניסה להתאחד עם יחידת צבא מובסת, אולם צבא האיחוד מנע משני הצבאות להתאחד. לי וצבאו נכנעו בפני גרנט ב-9 באפריל 1865. בניגוד לסמכותו הצבאית, העניק גרנט חנינה ללי ולחייליו. תושבי הקונפדרציה ויתרו על נשקיהם וחזרו אל בתיהם, בתנאי שלא ימרדו נגד ארצות הברית. ב-26 באפריל נכנעה עוד יחידת צבא בפני שרמן באותם תנאים. ב-26 במאי, גם צבאו המערבי של אדמונד קירבי סמית' נכנע ומלחמת האזרחים נגמרה, כשהאיחוד ניצח.
הירצחו של לינקולן
ב-14 באפריל, חמישה ימים לאחר ניצחונו של גרנט, נכח בפגישת קבינט בוושינגטון. לינקולן הזמין אותו ואת אשתו אל תיאטרון פורד, אולם הם סירבו כיוון שהיו צריכים לנסוע לפילדלפיה. לינקולן נורה בידי ג'ון וילקס בות' ומת למחרת בבוקר. רבים, כולל גרנט עצמו, חשבו שגם הוא היה מטרה להתנקשות. גרנט חזר לוושינגטון ונכח בלווייתו של לינקולן ב-19 באפריל, כשהוא בוכה בפומבי. גרנט טען שלינקולן היה האדם הגדול ביותר שהכיר. בנוסף, אמר לג'וליה שחשש מעלייתו של אנדרו ג'ונסון ומגישתו כלפי הדרום והשיקום.
תחילת השיקום
לאחר המלחמה, נשאר גרנט מפקד הצבא, והיה אחראי לאכיפת השיקום במדינות הקונפדרציה לשעבר, ועל המלחמה מול האינדיאנים במערב. הוא קנה בית בג'ורג'טאון לאחר מכן.
בנובמבר 1865, ביקש הנשיא אנדרו ג'ונסון מגרנט חוות דעת על הדרום. גרנט המליץ על המשך קיומה של הלשכה לעבדים משוחררים, שאליה התנגד ג'ונסון, אולם ייעץ לשחרר את החיילים השחורים לעבודות חקלאות. הוא לא האמין שהדרום היה מוכן לשלטון עצמי, ושיש להגן על תושבי הדרום בעזרת הממשל הפדרלי. הוא הזהיר מפני מתן השפעה לשחורים וללבנים העניים, והעדיף לתת את השליטה ל"חכמים מהדרום" (לבנים בעלי רכוש). לכן הסכים עם החנינות שג'ונסון העניק למנהיגים דרומיים מבוססים שחזרו לאחר מכן לעמדות הכוח. הוא טען שהקונגרס צריך לאפשר לנציגים הדרומיים לחזור אליו. ב-25 ביולי 1866, מינה אותו הקונגרס של ארצות הברית לדרגה שנוצרה זה עתה: גנרל 4 כוכבים.
עימותים עם ג'ונסון
ג'ונסון ניסה לשקם את מדינות הדרום באופן מתון, ורצה שהמדינות הפורשות יחזרו מיד לאיחוד ללא הבטחה למתן זכויות אזרח לשחורים. הקונגרס, שנשלט בידי הרפובליקנים הרדיקלים, התנגד לכך וסירב לקבל חברי קונגרס מהקונפדרציה. הם העבירו חוקים למרות הוטו שג'ונסון הטיל עליהם" חידוש לשכת העבדים המשוחררים וחוק זכויות האזרח. ג'ונסון ניסה לעזור למועמדיו במהלך הבחירות לקונגרס בעזרת סבב נאומים ברחבי המדינה. הוא לקח איתו את גרנט, שנחשב אז לאדם האהוד ביותר במדינה, וגרנט הסכים מתוך נאמנות. במהלך מסעם ברחבי המדינה, התחיל גרנט להתנגד לג'ונסון, וסבר שפגע במאמצי השיקום. בנוסף היה סבור שנאומיו של ג'ונסון היו בושה. בפומבי הוא ניסה להישאר נאמן לג'ונסון וגם לרפובליקנים. הוא חשש ממרד דרומי ושלח את הנשק הדרומי אל הצפון.
העימותים בין המתונים והרדיקלים המשיכו לאחר הבחירות. בניגוד לחזונו של ג'ונסון לפיוס מהיר, העביר הקונגרס חוקי שיקום שחילקו את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים כדי להגן על זכויות העבדים המשוחררים. המושלים הצבאיים הנהיגו את המדינות. גרנט בחר מושל צבאי לכל מחוז, והעדיף את גישת הקונגרס לשיקום, שלדעתו תמנע חיכוכים בדרום. ג'ונסון זעם על כך וניסה לפטר גנרלים שלא היו נאמנים למדיניות שלו. גרנט נכנס לעימותים עם ג'ונסון. צבאו הגן על זכויות של יותר מ-1,500 שחורים שנבחרו למשרות ציבוריות. הקונגרס, בתמיכת גרנט, ביטל את הוטו של ג'ונסון על חוק לשכת העבדים המשוחררים, והעביר חוקי אזרח שחורים שהגנו על השחורים. ב-19 ביולי 1867 הסמיך הקונגרס את גרנט לאכוף את השיקום בדרום.
הדחת ג'ונסון
ג'ונסון רצה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, סטנטון, שתמך ברדיקלים בקונגרס. הוא ביקש שגרנט יתמנה לתפקיד כדי לנטרל את יריבו הפוליטי. גרנט התנגד לכך, כיוון שהחוק דרש אישור מהסנאט לפני פיטורין בקבינט. ג'ונסון טען שהחוק לא תקף לגבי אישים שאותם מינה הנשיא הקודם, ובמהלך הפגרה של הסנאט, ב-12 באוגוסט 1867, מינה את גרנט למזכיר המלחמה הזמני. גרנט הסכים לקחת את המינוי באופן זמני, וסטנטון פינה את משרדו עד לכינוס הסנאט.
הסנאט סירב לפטר את סטנטון, וג'ונסון ביקש מגרנט לא לוותר על התפקיד. גרנט טען שהנשיא מפר את החוק והחזיר לסטנטון את תפקידו ב-14 בינואר 1868. ג'ונסון האשים את גרנט בהפרת הבטחתו להישאר כמזכיר המלחמה, מעשה שגרנט הכחיש מכל וכל, למרות עדויות חברי הקבינט. גרנט כתב מכתב זועם לג'ונסון, והשניים הפכו ליריבים. הרדיקלים התחילו לתמוך בגרנט בעקבות עימותיו עם ג'ונסון. הוא תמך בניסיון ההדחה של הנשיא, אולם לא לקח בו חלק פעיל. ג'ונסון בקושי שרד את ניסיון ההדחה, ואף מנהיג רפובליקני אחר לא הצליח להשיג מכך רווח פוליטי.
בחירות 1868
כשעוד היה הגנרל המפקד, נכנס גרנט למירוץ הרפובליקני של 1868 בתמיכת הרדיקלים לאחר העימות מול ג'ונסון. הרפובליקנים בחרו בגרנט כמועמד הרפובליקני לנשיאות בוועידה הרפובליקנית בשיקגו ב-20 במאי 1868, ללא כל יריב ממשי. המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק מהענקת אזרחות מלאה לעבדים לשעבר. הוא הסכים לתת למדינות הצפון להחליט בעצמן האם להעניק זכויות הצבעה לשחורים. בנוסף התנגד לשימוש בכסף מנייר לתשלום חובות מדינה, עודד הגירה, תמך בזכויות מלאות לאזרחים מהגרים, ותמך בשיקום הרדיקלי במקום במדיניות המתונה של הנשיא ג'ונסון.
את מכתב קבלת המועמדות שלו חתם גרנט בשורה "הבה ונכונן שלום בינינו", שהייתה לסיסמת הבחירות שלו. הסיסמה קסמה לרבים מהאמריקנים באותה התקופה: סיום לעימות האלים והמעייף. המילים רמזו לפיוס בין הצפון והדרום, אולם הזהירו שאלימות תהיה בלתי נסבלת. בתור סגנו, בחרו הצירים בסקיילר קולפקס.
במהלך מסע הבחירות, פקודת גירוש היהודים הפכה לנושא חשוב. גרנט הודיע שאין לו שום דעה קדומה כנגד כל גזע או דת, ושישפוט כל אדם לפי אישיותו. יהודים רבים נטשו אמנם את המפלגה הרפובליקנית, אולם אחרים הקימו "מועדון עברי למען גרנט" (Hebrew Grant Club) ומספר נכבדים יהודים פרסמו הצהרות תמיכה בו. גרנט היה נשיא ידידותי מאוד ליהודים ומינה אותם לתפקידים ממשלתיים בכירים. את אדוארד ס. סולומון מינה למושל טריטוריית וושינגטון ולג'וזף זליגמן הציע לשמש שר האוצר. הוא היה הנשיא הראשון שגינה את האלימות כנגד היהודים באירופה, והיה הראשון שהכניס את נושא זכויות האדם אל מדיניות החוץ האמריקנית. כשפרצו פוגרומים ברומניה ב-1870, מינה יהודי לקונסול בבוקרשט, כדי להפעיל לחץ על ממשלת רומניה להפסיק את ההתקפות על היהודים. גרנט היה מעורב בעניינו של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף על ידי רשויות האפיפיור באיטליה במטרה לגדלו כקתולי, וכתב לאפיפיור פיוס התשיעי בבקשה לשחררו, בקשה שזכתה להתעלמות מצד האפיפיור האנטישמי. כנהוג באותה התקופה, לא לקח גרנט חלק פעיל במסע הבחירות אלא היה בביתו (שניתן לו בידי תושבי העיר כהוקרת תודה על שירותו במלחמה). הרפובליקנים שניהלו את משא הבחירות התמקדו בהמשך השיקום ובתשלום חובות לציבור.