cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן
ילדותו
ברנהרד נולד ב-17 בדצמבר 1800 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וללואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, בתו של כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג. ברנהרד היה הבן היחיד במשפחה, ואחיהם של אדלייד, מלכת הממלכה המאוחדת ואידה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
שלטונו
ב-24 בדצמבר 1803 מת גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובמקומו עלה ברנהרד לשלטון, תוך שאמו משמשת כעוצרת עד לשנת 1821.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל ברנהרד נחלות שהשתייכו לדוכסות סקסוניה-הילבורגהאוזן ולדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
ב-3 בדצמבר 1882 מת ברנהרד בעיר מיינינגן, והוא בן 82 שנים.
משפחתו
ב-23 במרץ 1825 התחתן ברנהרד עם מריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן ואוגוסטה, נסיכת פרוסיה. ממנה היו לו 2 ילדים:
מעמד גאוגרפי מוגן
מסגרת משפטית זו מגנה על מוצרים כגון יינות, גבינות, שינקן, נקניקים, מאכלי ים, זיתים, בירות, חומץ בלסמי ואפילו על לחמים, פירות, בשר נא וירקות מקומיים. בפרט מזוהה סטטוס ה'מעמד הגאוגרפי המוגן' עם מאכלים כגון גורגונזולה, פרמזן (פרמיג'יאנו רג'אנו), פאי החזיר של מלטון מוברי, גבינת אסיאגו, קממבר ושמפניה, אשר יכולים להיות משווקים בשמות אלה רק אם יוצרו באזורים המזוהים עמם. כך למשל, כדי שגבינה מסוימת תוכל להיחשב כגבינת רוקפור, יש להכינה מהחלב של סוג מסוים ביותר של כבשים, ולהחמיץ את החלב במערות טבעיות סמוך לעיירה רוקפור-סור-סולזן, סמוך למחוז אוורון בצרפת, היכן שהגבינה מושפעת מנבגיו של עובש מסוים שגדל באותן המערות.
העלייה מרומניה
העלייה מרומניה לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל, התחילה עוד לפני העלייה הראשונה, שבה יוצאי רומניה, מחובבי ציון, בהנהגת דוד שוב, היו מבוני ראש פינה וזכרון יעקב, ונמשכה עד לעזיבת רובם.
לא ידוע כמה יהודים עלו מרומניה בתקופה העות'מאנית, אך מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1995 עלו מרומניה כ-313,400 יהודים. מתוכם, בתקופת המנדט הבריטי יצאו מרומניה אל ארץ ישראל יותר מארבעים אלף יהודים.
בצד עלייתם ארצה של רוב שארית הפליטה של יהודי רומניה, הועברו מרומניה לישראל, במהלך השנים, גם יותר מ-3,000 ספרי תורה מבתי הכנסת שהתרוקנו ממתפלליהם.
בתקופה שבין הרבע האחרון של המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20, שונו גבולות רומניה כמה פעמים - לרומניה צורפו בתום מלחמת העולם הראשונה חבלי ארץ מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (בוקובינה, טרנסילבניה ובאנאט), מהאימפריה הרוסית (בסרביה), ומבולגריה (הקדרילטר, דוברוג'ה, מאוחר יותר נקרעו ממנה חבלים, שסופחו להונגריה (צפון טרנסילבניה - הושבה לרומניה בסוף מלחמת העולם השנייה), לברית המועצות (בסרביה וחלק מבוקובינה, שהיו לרפובליקת מולדובה) ולבולגריה (הקדרילטר, דוברוג'ה) - ולכן ההתייחסות למוצא העולים היא לפי הסטטוס של מחוז מוצאם בעת עלייתם.
העלייה מרומניה בתקופה העות'מאנית
גם לפני העלייה הראשונה היה קילוח דק של עולים מרומניה לארץ ישראל - תחילה מ"הנסיכויות הרומניות", הפרינצ'יפאטים ולאחר איחודן - מ"מלכות רומניה", הרגאט. בשנת 1863 עלו לארץ ישראל הרב יוסף אריה הכהן (דודו של דוד שוב) ממוינשט, יחד עם הרב צונדרס (Tzunders), כל אחד מהם עם חמישה בני משפחה. דוד שוב חיפש את דרכו לארץ ישראל כבר משנת 1875, והגשים בכך את חלום העלייה, יחד עם חבריו, בשנת 1882.
יהודים שעלו לארץ ישראל מנסיכות מולדובה ומנסיכות ולאכיה (השתיים התאחדו, כאמור, בשנת 1859) וגם מבסרביה ומבוקובינה, הצטרפו לאחר עלייתם לכולל ווהלין בארץ ישראל. התגברות העלייה מרומניה ולעומת זאת התמעטות הכנסות הכולל מתרומות יהודי רומניה (עקב הרעה במצבם הכלכלי ובמעמדם החוקי) הביאו לחיכוכים ולהיפרדות לכוללים נפרדים וכך קמו כולל מולדובה, כולל מונטניה וכולל בוקרשט ומאוחר יותר גם כולל בסרביה. לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות התאחדו גם הכוללים לכולל רומניה.
לפני שהתחילה העלייה הראשונה, כבר היו בשלוש "ערי הקודש" ירושלים, צפת וטבריה, יותר מ-1,500 יהודים אשכנזים יוצאי רומניה ועוד כ-800 עד 1,000 יהודים יוצאי בסרביה ובוקובינה. יהודים אלה התערו ביישוב הישן והפכו חלק נכבד ממנו. בצפת, למשל, היוו יוצאי רומניה 23% מהאוכלוסייה "האשכנזית" ואכלסו ארבעה בתי מדרש, שנקראו על שם יישובי המוצא הרומניים: רומאן, בוטושאן, שטפנשט ובוחוש. בנוסף לאלה היה גם מספר לא גדול של יוצאי רומניה "ספרדיים", שהצטרפו לכולל הספרדי.
המדינה הרומנית הוקמה ב-1859, תוך איחוד הנסיכויות מולדובה ווולאכיה תחת שליט אחד. זה, הבטיח אמנציפציה ליהודים, אולם לא עמד בהבטחתו. עקב לחצם של החוגים האנטישמיים, שכללו חלקים גדולים מחוגי המשכילים, חזר בו השליט אלכסנדרו יואן קוזה מהבטחתו והציע הפעם "השתלבות מדורגת". הדחת השליט והחלפתו בנסיך מבית הוהנצולרן ממוצא גרמני, מחקה גם הבטחה זו, ונקבע בחוקה שאך ורק נוצרים זכאים לאזרחות רומנית.
אכזבת היהודים הביאה לחיפוש אפיקים לחיים חדשים, מחוץ לרומניה. ב-1873, בקומונה (מועצה אזורית) ניקורשט (Nicoreşti) שבמחוז גאלאץ וכן בעיירה טקוץ' (Tecuci) שבאותו מחוז, קמו האגודות הראשונות של חיבת ציון, שמטרתן הייתה התכוננות לעלייה לארץ ישראל. אגודה דומה, שקמה במוינשט, שלחה ב-1875 את דוד שוב עם שני מלווים, לחפש דרכים לרכישת אדמות והתיישבות בארץ ישראל.
בשנים 1877–1878, שנות מלחמת רוסיה-טורקיה וכן מלחמת העצמאות של מלכות רומניה, שרתו בצבא הרומני קרוב לאלף חיילים יהודים. בקונגרס ברלין, שנערך ב-1878, הכרת המעצמות בעצמאות רומניה הותנתה במתן שוויון זכויות למיעוטים, כשהכוונה הייתה במיוחד ליהודים. הרומנים העניקו אזרחות ל-883 חיילים יהודים שלחמו במלחמת העצמאות, אך הערימו קשיים על בקשותיהם של יהודים אחרים למתן אזרחות; בין היתר נדרש אישור הפרלמנט הרומני לכל מקרה של מתן אזרחות ליהודי. בשנים 1880–1913 הוענקה אזרחות רק ל-529 יהודים מבין עשרות אלפי המבקשים. על היהודים חסרי האזרחות הוטלו גזרות חדשות לבקרים, כולל איסור על מכירת משקאות חריפים, על עיסוק בהשקעות בבורסה, בסחר ובממכר ניירות ערך שהיו פרנסות יהודיות מקובלות. מצב זה ניפץ את תקוות היהודים לאמנציפציה ולחיי שגשוג ברומניה, והביא לחיפוש פתרונות אחרים, בהם הפתרון הציוני, ולגל הגירה, שחלק קטן ממנו (4,000 עד 1907) פנה לארץ ישראל. בסוף 1881 התקיים קונגרס פוקשאן, שבו לקחו חלק נציגי אגודות חובבי ציון ברומניה שאיגדו 70,000 יהודים. מיהדות רומניה יצאו הנחשונים של העלייה הראשונה שייסדו את ראש פינה וזכרון יעקב. בין עולי רומניה היו אישים בולטים כמו בני משפחת אהרונסון, דוד שוב, מרדכי ברנשטיין וישראל טלר. 32 משפחות, מרביתן ממוינשט, הפליגו באנייה "טטיס" באוגוסט 1882 מנמל גאלאץ לארץ ישראל (באישור הסולטאן העות'מאני, אישור שלא כלל התיישבות בירושלים), והקימו את ראש פינה ומאוחר יותר את זכרון יעקב. עד סוף 1882 הגיעו לארץ ישראל 1,332 מתיישבים חדשים מרומניה. גם בבנייה היום יומית של היישוב העברי בארץ ישראל לקחו חלק יוצאי רומניה והבית הראשון של תל אביב נבנה על ידי ראובן ורבקה סגל, מיוצאי רומניה.
עליית הולכי הרגל
בסוף המאה ה-19, ממלכת רומניה החדשה שנולדה אחרי איחוד הנסיכויות וקבלת העצמאות, סירבה להכיר באזרחות מרבית תושביה היהודים ובאמצעים שונים, ביניהם חקיקה מפלה, דחקה אותם כקהילה לחיי עוני וניוון. היהודים הבינו שהמצב הכלכלי והאזרחי לא עומד להשתפר והצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה מערבה, שחלקה פנתה אל ארץ ישראל. בגלל מצבם הכלכלי הירוד, המהגרים נאלצו לרוב לנוע בדרכים ברגל ולהסתמך במידה רבה על סיוע הקהילות היהודיות דרכן עברו.
העלייה בתקופה שבין מלחמות העולם
ברומניה פעלו אגודות ציוניות רבות, ובהן: התנועה הציונית הרומנית הפיקה את העיתונות הציונית ברומניה וזו דרבנה וחינכה את קוראיה לקראת העלייה לארץ ישראל.
חרף הפעילות הציונית הענפה, העלייה לא הייתה גדולה, בגלל המכשולים והמכסות של השלטונות הבריטיים בארץ ישראל ומשום שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי רומניה באזרחות הנכספת ונפתחו בפניהם דרכי ההשתלבות, מצב שהביא לשגשוג כלכלי. האנטישמיות הרומנית, שלא נעלמה, אלא רק התחזקה במקביל להשתפרות מצבם הכלכלי של היהודים, הביאה לבסוף להתהפכות המצב. לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים עלו ממשלות אנטישמיות שיזמו חקיקה מפלה כלפי היהודים, ורבים מבני יהדות רומניה איבדו את אזרחותם.
נמל קונסטנצה הרומני היה לשער חשוב עבור יהודי אירופה בדרכם לארץ, ועברו בו עולים רבים, לא רק יוצאי רומניה. בשנת 1939, לפי בקשת הבריטים, עצרו השלטונות הרומנים רכבת שהובילה 750 חלוצים יהודים מפולין אל קונסטנצה. השתדלנות היהודית אצל מלך רומניה הביאה לשחרור החלוצים והם עלו לסיפונה של הספינה טייגר היל והגיעו אתה לחוף תל אביב.
תרומת יהודי רומניה להתיישבות העובדת בארץ ישראל
צעירים יהודים, בעיקר יוצאי תנועות נוער יהודיות, עברו הכשרות ויצרו גרעיני התיישבות במושבים ובקיבוצים בעשור השני והשלישי של המאה העשרים. מדובר בגרעיני התיישבות ובגרעיני השלמה שתרמו להקמתם של 51 מושבים ו-45 קיבוצים.
העלייה דרך רומניה
לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה עזבו אותה יהודים רבים שעלו לארץ ישראל דרך רומניה. בהמשך, עם השתלטות גרמניה על אוסטריה וצ'כוסלובקיה, נמלטו יהודים רבים מארצות אלו לאורך הדנובה לרומניה ומשם ניסו להגיע לארץ ישראל. בשנת 1938 כולה ובשנת 1939, עד תחילת המלחמה ב-1 בספטמבר, עברו דרך נמלי רומניה 12,801 יהודים שהפליגו ב-22 ספינות (בהן פאריטה) לארץ ישראל.
השלטון הרומני האנטישמי, שעשה מאמצים רבים לדחוק את יהודי ארצו מחוץ לגבולותיה, אהד את נושא העלייה וראה בו דרך לצמצם את מספר היהודים ברומניה וגם דרך להרוויח ממעברם של היהודים, מבלי שיתיישבו ברומניה. עם סגירת הנמלים האיטלקים ביוני 1940, הנמלים הרומנים נותרו שער היציאה האחרון של יהודי מזרח אירופה ומרכזה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה נמשך זרם היהודים היוצאים מאירופה דרך רומניה, ואליהם התחילו להצטרף יהודים מקומיים. הספינות שיצאו מרומניה ונשאו יהודים היו:
בנוסף לספינות הגדולות היו גם ספינות קטנות:
יציאת יהודי רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה
הגירת היהודים מרומניה הייתה, לפחות תאורטית, אפשרית ונעשתה בעידוד השלטונות, בתקופה שקדמה לקיץ 1941 ובתקופה שלאחר סתיו 1942 ועד אוגוסט 1944. פליטים יהודים שהגיעו ממדינות אירופיות אחרות הורשו לעבור הלאה דרך הנמלים הרומניים, בדרך כלל לכיוון ארץ ישראל. גם יהודי הרגאט, שהיו אזרחים רומנים לפני שנת 1918, הורשו להגר, להבדיל מיתר יהודי רומניה שנשלחו למחנות בטרנסניסטריה. החקיקה האנטישמית, הרומניזציה, הפוגרומים ביאשי, בדורוחוי ובבוקרשט, הגלייתם ורציחתם של יהודי בסרביה, בוקובינה, דרום טרנסילבניה והבאנאט, הכול הועבר כמסר שאינו משתמע לשתי פנים - היהודים אינם רצויים ברומניה ואין להם עתיד במדינה זו.
הספינה "סטרומה" יצאה במועד הרה אסון - ב-6 בדצמבר 1941 הכריזה בריטניה מלחמה נגד רומניה; נוסעי סטרומה יצאו ברכבת מבוקרשט אל קונסטנצה בבוקרו של 7 בדצמבר, המועד בו התקיפו היפנים את פרל הארבור; ב-12 בדצמבר הכריזה רומניה מלחמה על ארצות הברית, היפנים כבשו את האי גואם והצבא הגרמני, ששעט לתוך ברית המועצות, נעצר לראשונה מול מוסקבה. מצב הספינה היה גרוע, המנוע התקלקל ומספר הנוסעים עלה על המותר. בריטניה סירבה לאפשר לנוסעי האניה להגיע לארץ-ישראל וטורקיה לא איפשרה לנוסעי "סטרומה" (פרט לבודדים בעלי ויזה בריטית) לרדת לחוף. לאחר משא ומתן הסכימו הבריטים להתיר לילדים ונערים בספינה בגילאים 11–16 את הכניסה לארץ ישראל (ההנחה הייתה שילדים רכים יותר בשנים יתקשו להיפרד מהוריהם). אך חילוקי דעות על דרך מעברם לארץ עיכבו את ביצוע ההחלטה. בסופו של דבר החליטו הטורקים לגרור את הספינה אל המרחב הימי. כאשר שהתה "סטרומה" במימי הים השחור צוללת סובייטית שיגרה לעברה טורפדו והטביעה את האניה. מכל נוסעיה שרד רק ניצול אחד.
בשנת 1942 יצאו מנמלי רומניה, באישור שלטונות רומניה, עוד שמונה כלי שיט קטנים, שנשאו על סיפונם מספר קטן יותר של עולים:
לפני סתיו 1942 היו השלטונות הרומניים מוכנים לאפשר הגירת 3,000 יהודים בלבד תמורת תשלום של שני מיליוני לאי. אחרי מועד זה הציעו שלטונות רומניה לאפשר הגירת 75,000 עד 80,000 יהודים תמורת כמה עשרות מיליארדי לאי. השלטונות הרומניים הטילו על היהודים מס נסיעה של 40,000 לאי לנפש, בנוסף לתשלום ההפלגה שגובהו היה כ-600 דולרים אמריקאיים.
התנועה הציונית ברומניה, בהנהגת אברהם לייב זיסו, פעלה גם במהלך מלחמת העולם השנייה - בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי שיגיע לטורקיה. הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, שבו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו. בחודש מאי 1944, במסגרת גילוי עצמאות לאומית ולקראת סוף המלחמה, אישרה הממשלה הרומנית לסוכנות היהודית להקים משרד הגירה והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע ליהדות רומניה בלבד, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה. הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה ננקב בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר ישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודיים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים".
חלק מהשלטונות ברומניה התנגדו לעלייה בטענה שהעוזבים הם הצעירים והעשירים והנשארים ברומניה הם הזקנים והעניים, שיזדקקו לתמיכת המדינה. בחודש אוגוסט 1944, זמן קצר לפני הפיכת 23 באוגוסט 1944, הציע ראדו לקה, הממונה מטעם הממשלה על מרכז היהודים (רומניה), לבטל את המוסד שעסק בארגון העלייה.
בתקופה שבין 1938 ובין אוגוסט 1944 יצאו מהנמלים הרומניים 47 ספינות שהובילו כ-26,700 עולים. 3 ספינות, שהובילו עולים, טבעו ויותר מ-1,200 יהודים טבעו איתן.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד הכרזת המדינה
בשנים 1944 - 1945 לא יצאו יהודים מרומניה בדרך חוקית, אבל עם סיום המלחמה כבר החלו בודדים, במיוחד מבני העדה הספרדית, לנסות לחצות את הדנובה בשחייה, בדרכם לארץ ישראל - חלקם נהרגו בגבולות. בתקופה זו היה מפגש אינטרסים נדיר בין התנועה הציונית ובין השאיפות הקומוניסטיות לדחוק את רגלי הבריטים מארץ ישראל. ב-1 בדצמבר 1944 שר המיעוטים הלאומיים של רומניה, פרופסור ולדסקו-רקואסה הצהיר: "לרומניה אין אפשרות להעמיד לרשות היהודים כלי שיט לצורכי הגירה, כי הם מגויסים עבור המלחמה, אך מנקודת מבט אנושית הגירת היהודים לא תיתקל בקשיים."
סימיון זייגר, מי שהיה שר העבודה בממשלה הקומוניסטית הרומנית, העיד לאחר עלייתו ארצה שבשנת 1947, לאחר ששב ממשלחת שביקרה בצ'כוסלובקיה, דיווח לגאורגה גאורגיו-דז' על כך שמתארגנת בריגדה של יהודים צ'כוסלובקים, שייצאו להילחם בארץ ישראל. גאורגיו דז' התלהב מכך, טען שמאמץ כזה ראוי לתמיכה ולהתלהבותו הצטרפו עוד שני מנהיגים קומוניסטים, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו ושלושתם הציעו להקים גם בריגדה לוחמת של יהודים רומנים, כדי לשלוח אותה לארץ ישראל. אנה פאוקר הסתייגה, ביקשה זמן למחשבה ובהמשך (כנראה לאחר קבלת הנחיות ממוסקבה) אמרה שזה לא בר ביצוע.
בשנת 1946 יצאו 4,400 יהודים, 1,400 בקיץ ו-3,000 בסתיו. בשנת 1947 הוערך מספר היהודים שיצאו מרומניה בשלושים אלף, לפי החלוקה הבאה: 3,500 בחודש ספטמבר, 500 ילדים שיצאו להולנד, 2,000 נסיעות לא מאורגנות ו-10,000 יציאות בלתי חוקיות. בשנת 1948, עד להכרזת מדינת ישראל, לא היו יציאות של יהודים. כל הנתונים האלה דווחו על ידי "הוועד הדמוקרטי היהודי".
ב-7 במאי 1946 יצאה מקונסטנצה הספינה Smirna (השם שונה למקס נורדאו לכבוד המנהיג הציוני) אל ארץ ישראל, אך זו הייתה ההפלגה החוקית האחרונה, כי בעקבות המחאות הבריטיות הפסיקו הרומנים את ההפלגות מקונסטנצה. נמצאו נתיבים חדשים ויהודי רומניה המשיכו לצאת לכיוון ארץ ישראל, אך בדרכים לא חוקיות. חלקם יצאו כתיירים לארצות השכנות ומשם המשיכו ארצה, כשהם משאירים מאחוריהם את רכושם ולפעמים גם חלק ממשפחתם הגרעינית. בעצימת עין של שלטונות רומניה זרמו היהודים לנמל הקרואטי (באותה תקופה יוגוסלבי) באקאר, משם יצאו ספינות שאורגנו על ידי ההגנה, Aegia Anastasia (שמה שונה ל"הקדושה"), שנשאה 2678 עולים ו"כנסת ישראל", שנשאה 3000 עולים.
משנת 1947 יצאו רבים דרך הנמל הבולגרי בורגס באמצעות אוניות המשא פאן יורק (השם שונה ל"קיבוץ גלויות") ופאן קראשצ'נט (השם שונה ל"עצמאות"), שחולקו לתאי מגורים לצורך העניין. הייתה זו העלייה הגדולה ביותר בתולדות ההעפלה, (כ-16,000 איש בשתי האוניות) אך גם יציאה זו לא הייתה מוסדרת ממש, והשלטונות לא סיפקו לנוסעים דרכונים או תעודות מסע. בעיצומה של ההפלגה, הופיעו משחתות בריטיות שליוו את האוניות והובילו אותן למחנה המעצר קראולוס בקפריסין.
מלאניה ינקו, שהשתמשה בשם המחתרתי "נינה", הייתה אשת הקשר בין התנועה הציונית ובין הקומוניסטים הרומנים. היא שכנעה את אברהם בונאצ'יו, שהיה מנכ"ל משרד הפנים הרומני, בצורך לפעול נגד האינטרסים של בריטניה על ידי כך, שיאפשר ליהודים להגיע לארץ ישראל. לצורך העניין מונה מפקח משטרה בשם לפה (Lefa) שתפקידו היה לאפשר יציאתם של יהודים, שיציגו את חתימתה של "נינה".
ההרכב הדמוגרפי של עולי רומניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה הושפע ממנה והתאפיין באחוז נמוך של ילדים (15%) ועודף גדול יחסית של נשים על פני הגברים ובהן אלמנות רבות (בעיקר מיאשי, אלמנות נרצחי פרעות יאשי).
בשנים האלה שירותי הביטחון הרומנים עקבו אחר היהודים ומוסדותיהם, החדירו מודיעים לשורותיהם וניהלו רישומים ומעקבים אחר הפעילות הציונית. סוכני הסקוריטטה הרומנים איתרו מספר נתיבי יציאה בלתי לגליים מרומניה, דרכם יצאו היהודים:
חלקם של עולי רומניה במלחמת העצמאות
בתחילת מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל כחמישים אלף יהודים ילידי רומניה, שהיוו כ-8% מהאוכלוסייה היהודית. במהלך שנת 1948 עלו לישראל עוד כ-25,000 יהודים מרומניה, אך חלקם היחסי באוכלוסייה היהודית לא השתנה, כי היו גם עולים רבים מארצות אחרות.
יוצאי רומניה שרתו בהגנה, בפלמ"ח, בחי"ש, בחי"ם ובגדנ"ע, באצ"ל ובלח"י ולאחר הקמת צה"ל שרתו בכל אחת מ-12 חטיבות היבשה, בחיל הים ובחיל האוויר, בחיל הקשר, בחיל החימוש, בחיל הרפואה, בחיל ההנדסה, בשירותי הביטחון, במשטרה ובתעשייה הביטחונית. יוצאי רומניה שילמו גם את מחיר הדמים של המלחמה, 450 מחללי המלחמה, 7%, היו ילידי רומניה. לא רק גברים, גם נשים נמנו בין הלוחמים וגם בין הקורבנות. עדה ורחל זלצר (רייס), אם ובתה היו בין הנופלים.
העלייה מרומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי
בתקופה בה שלטו ברומניה הקומוניסטים, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, יחסם של שלטונות רומניה לעלייה היה שלילי (פרט לניסיון שלא צלח לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית), העלייה נחשבה להצבעת אי אמון בשלטון הקומוניסטי ודוגמה רעה ליתר תושבי רומניה. למרות עמדה בסיסית זאת ישראל והארגונים היהודים הצליחו לשכנע את השלטונות, מפעם לפעם, לתת ליהודי רומניה לעלות לישראל, אך זה לא היה בחינם, השלטונות הרומניים גבו מישראל ומהארגונים היהודים תמורה בצורת העדפות סחר, ציוד מבוקש, טכנולוגיות תעשייתיות וחקלאיות, הלוואות בתנאים טובים במיוחד, תשלומים עקיפים ולבסוף תשלום ישיר עבור כל עולה ועולה לפי תעריפים קבועים.
1948–1952
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בין 15 במאי 1948 לבין 1952 עלו לישראל מרומניה יותר ממאה ועשרים אלף יהודים. עיקר גל העלייה היה בין השנים 1950 (46,171 עולים) ל-1951 (39,046 עולים).
בחודש יולי 1948 הגיע לרומניה מרדכי נמיר כשליח מיוחד של ממשלת ישראל, כדי לנסות ולהשיג את הסכמת ממשלת רומניה להתיר יציאת יהודים מתחומה. נמיר נפגש עם שרת החוץ הרומנית אנה פאוקר וסיכם עמה כי ממשלת רומניה תתיר יציאת 5,000 יהודים בחודש, 70% מהם צעירים בגילאים 17–36. ממשלת רומניה לא עמדה בהתחייבותה זו, ומיד עם נסיעתו של נמיר הטילו על הוועד הדמוקרטי היהודי (ארגון יהודי שהיה עושה דברו של השלטון הקומוניסטי) לארגן את העלייה, זאת בניגוד לעמדת נציג ישראל ברומניה, משה אגמי, שרצה שיעסקו בכך הארגונים הציוניים. הוועד, באמצעות הפדרציה של הקהילות היהודיות, ארגן את עלייתם לישראל של 3,600 יהודים, שקיבלו הדרכה פוליטית פרו-קומוניסטית, כדי שיתמכו במאבק של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, למניעת כניסתה של ישראל למעגל ההשפעה האמריקאי. 2,400 יצאו בדצמבר 1948 ו-1200 בינואר 1949. בהמשך, על סמך אישורים של משרד הפנים הרומני, יצאו כמאה עולים בחודש ולקראת סוף 1949 הקצב עלה ל-500–600 לחודש. בשנת 1950 המשיך קצב העלייה לעלות: 1,500 בינואר 2,000 בפברואר 3,000 במרץ, עוד 3,000 באפריל 4,000 במאי 5,000 ביוני 7,000 ביולי, גם באוגוסט ובספטמבר 7,000 בכל חודש, באוקטובר הקצב ירד ל-4,000, נובמבר ודצמבר סיפקו 3,000 בכל חודש. השינויים במספר העולים נבעו גם מכך שהספינה טרנסילבניה, שהובילה את העולים, הייתה בעלת קיבולת אכסון והובלה שונה בעונת החורף לעומת הקיץ, כי חלק מהנוסעים היו ישנים על מזרנים שנפרשו על הסיפונים - בקיץ הפליגו בספינה כאלף וחמש מאות נוסעים ובחורף שלוש עד ארבע מאות בלבד.
השלטונות הרומניים תמכו בהתחלה ביציאת היהודים מטעמי פוליטיקה גלובאלית (חיזוק האלמנט הקומוניסטי בישראל), אך לאחר שהיהודים הרומנים, שהגיעו לישראל, "שכחו" את ייעודם ולא הצטרפו למפלגה הקומוניסטית הישראלית, חזרו בהם והכבידו מאוד על מתן אישורי יציאה מרומניה. שליחים ישראלים הצליחו לשנות עמדה זו על ידי ייזום עסקה של ציוד להפקת נפט תמורת תירס רומני, עסקה שהותנתה באישור יציאתם של היהודים מרומניה. רומניה נזקקה מאוד לציוד להפקת נפט עבור שדות הנפט של פלוישט שניזוקו ונבזזו במלחמה. ברית המועצות החרימה את ציוד הקידוח הרומני והעבירה אותו אליה. ניקולאה מאלאקסה סיכם בארצות הברית, ב-1947, חוזה של 8 מיליוני דולרים לרכישת ציוד קידוח, אולם תפיסת השלטון ברומניה על ידי המפלגה הקומוניסטית נענתה במדיניות אמברגו של ארצות הברית ומנעה מהם את הגישה לציוד הדרוש. הישראלים התחייבו להשיג עבור הרומנים את מבוקשם, בתנאי שתיפתח הדלת ליציאת יהודי רומניה. העסקה הושלמה על ידי אפרים אילין, יצחק בן-אפרים ושייקה דן.
יציאת יהודי רומניה התאימה לשלטונות גם לשם התמודדות עם האנטישמיות העממית ברומניה והזיהוי שנעשה בין השלטון הקומוניסטי ובין היהודים (בגלל ריבוי היהודים בקרב צמרת המפלגה הקומוניסטית), אך שלטונות אלה נבהלו מעוצמת הגל שהתפתח וניסו לעצרו על ידי פעולות הסברה, איומים ותעמולה בקרב היהודים. בדיון של הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית הציעו אנה פאוקר, שרת החוץ, וואסילה לוקה, שר האוצר, לכלוא את היהודים, שלא משתלבים במשטר החדש, במחנות ריכוז. ההצעה קיבלה רק 4 קולות, כי גאורגה גאורגיו-דז' לא הסכים והיה בדעה שליהודים אלה אין פתרון חוץ מהגירה לישראל. שני שליחים סובייטים, שנכחו בישיבה, ביקשו שהות לבדוק את הנושא ובהמשך נתנו אישור לעמדתו של גאורגיו-דז'.
לשם דיכוי גל העלייה נקטו השלטונות הקומוניסטים גם בפעולות משטרתיות/משפטיות - ב-28 באוקטובר 1948 פרצה משטרת רומניה למשרדי הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, בבוקרשט, החרימה מסמכים רבים, נעלה את המשרדים ועצרה פעילים מרכזיים. כעבור חודש נערכה פלישה דומה למשרדי המפלגות והתנועות הציוניות ולסניפי ההכשרה לעלייה. ב-12 בדצמבר שודרה ברדיו בוקרשט החלטת הוועד הפועל של מפלגת הפועלים הרומנית, לפיה הציונות "...על כל גווניה תנועה ריאקציונרית-לאומית של הבורגנות היהודית הנתמכת על ידי האימפריאליזם האמריקני ומנסה לבודד את המוני היהודים מן העמים שבתוכם הם חיים". בעקבות פעולות אלה, ב-20 בדצמבר, החליט הוועד הציוני המרכזי להפסיק את פעילות מוסדות ההסתדרות הציונית. סניפי ההכשרה של תנועת החלוץ ומפ"ם המשיכו לפעול עד 2 במרץ 1949, כשנסגרו בעקבות הוראה של שר הפנים הרומני. בהמשך יזמו השלטונות הרומניים את משפטי הציונים ברומניה, שנערכו להנהגה הציונית של יהדות רומניה.
המוני יהודי רומניה כמהו לעלייה וכל מה שהיה כרוך במדינת ישראל, שרק קמה, הצירות הישראלית בבוקרשט והשמועות על העלייה השפיעו עליהם מאוד. ב-28 בינואר 1949, בעקבות שמועה על כך שניתן להגיש בקשות לעלייה בבית צירות ישראל, התכנסו יותר מ-15,000 יהודים לידי גדרות בית הצירות והגישו עשרות אלפי בקשות. כשהצירות הודיעה שתקבל בקשות רק בדואר, התחילו להגיע יום יום 6,000 עד 7,000 מכתבי בקשה לעלייה. בצירות מילאו חדר אחד עם מכתבים שלא נפתחו ומספר המכתבים שנפתחו עלה על 150,000.
בסוף שנת 1949 השתנה לפתע יחס השלטונות לעליית היהודים, ומבלי שנוהל משא ומתן עם ממשלת ישראל ניתן מספר גדול של היתרי יציאה. מפנה זה התקיים תקופה קצרה בלבד וכבר בראשית 1950 ירד מספר העולים. במהלך השנים 1950–1951 הגיעו עיקר העולים מרומניה באונייה "טרנסילבניה", שהפליגה בין קונסטנצה לחיפה פעמיים בחודש ועל סיפונה כ-700–800 עולים בכל הפלגה.
הגבלות כלכליות על היוצאים מרומניה
ביולי 1950 החליטה ממשלת רומניה להטיל מגבלות על הרכוש שיכולים המהגרים מרומניה לקחת איתם. בהחלטה נכתב על מהגרים לכל ארץ שהיא, אבל בפועל הכוונה הייתה להגירת יהודים לישראל. המגבלות נכנסו לתוקף מ-8 ביוני וכללו:
קשיים שהובילו להפסקת העלייה
במהלך שנת 1950 ערכו השלטונות הרומניים אסיפות אנטי-ציוניות במקומות העבודה, שבהן עודדו את העובדים, יהודים ולא יהודים, למחות נגד אלה שנרשמו לעלייה ולהשפיע עליהם למשוך חזרה את בקשותיהם. המעטים שנענו ללחצים ומשכו חזרה את בקשותיהם התבקשו לחתום על מכתבים שפורסמו בעיתונות, שבהם נימקו את מעשיהם בכך, שהתברר להם שהולכו שולל ובישראל מצפה להם מצב גרוע. בשידור בקול ישראל, ב-10 בפברואר 2008, טענה פרופ' אורה כהן שהסיבה לעצירת עליית יהודי רומניה בתקופה זו הייתה נעוצה בכך, שישראל הוצפה בגלי עולים, בעיקר מעיראק ומרומניה. לדבריה (ולדברי משתתפים נוספים בדיון הרדיופוני), לממשלת ישראל לא היו מספיק משאבים לקליטת הגל האדיר, לכן ניסתה להאט ולווסת את העלייה ובישיבה משותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית הוחלט להעדיף את עולי עיראק על פני עולי רומניה ולהפסיק את הבאת היהודים מרומניה. העדפת יהודי עיראק הייתה על רקע החשש הגדול יותר לגורלם בארץ מוצאם, לעומת החשש ליהודי רומניה.
ב-1952, ברומניה, השלטון נקט בצעד כלכלי קיצוני, החלפת שטרות הכסף. הצעד ננקט כדי להקטין את עודפי הנזילות במטבע המקומי ובאותה הזדמנות לפגוע בבעלי הממון, כי כל הכסף הישן איבד את ערכו ותמורתו ניתנה כמות קטנה וקצובה של כסף חדש. הצעד הזה פגע בשתי דרכים ביהודים, שהתכוננו לעלות ארצה, ראשית אלה שמכרו את רכושם וצברו כסף כדי לשלם את המיסים והאגרות מצאו עצמם ללא רכוש וגם ללא כסף מספיק לתשלום המיסים ושנית, אלה שעדיין לא מכרו את רכושם, התקשו כעת למצוא קונים בעלי ממון, שיקנו את רכושם.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הפסיקו לתת אישורי יציאה נוספים. בשנת 1952 יצאו מרומניה לישראל רק 3,712 עולים לעומת 47.041 בשנת 1950 ו-40.625 בשנת 1951 ובשנים 1952–1957 בסך הכול 1,809. במהלך התקופה הזאת, יהודים שהגישו בקשות לעלייה בתקופה הקודמת נדחקו לשולי החברה על ידי פיטורים ושיבוץ לעבודות בעלות סטטוס נמוך, אי העלאה בדרגה וכן הלאה. זה לא שינה את העמדה הבסיסית של יהודי רומניה וכשנפתח שוב הצוהר, לקראת סוף 1959, נרשם גל אדיר נוסף לעלייה.
המאבק לחידוש העלייה
עולי רומניה לא השלימו עם הפסקת העלייה וניסו בדרכים שונות להפעיל לחצים לשינוי רוע הגזרה. יהודים הפגינו בישראל לפני הקונסוליה הרומנית למען מתן היתרים לבני משפחתם להתאחד איתם בארץ. אידוב כהן תבע דיון בכנסת על כך. ב-23 במאי 1954, לפני בית הכנסת הגדול, נפתחה שביתת רעב שכוונה נגד ניהול משפטי הציונים ברומניה ולמען מתן חופש עלייה ליהדות רומניה. העיתון הישראלי בשפה הרומנית, Adevarul (האמת), תבע את ביטול הליגה לידידות ישראל-רומניה ושאל למה לא קיים ברומניה מוסד מקביל.
בתחילת 1957 מינו שתי המדינות דיפלומטים חדשים ובהזדמנות זו הוגשה לשגריר הרומני החדש, פטרו מנאה, רשימה עם שמותיהם של המקרים הטרגיים ביותר, כדי להביא לאיחוד המשפחות.
1958–1966
ב-1958, במהלך ביקורו של ניקיטה חרושצ'וב ברומניה, התייעץ איתו גאורגה גאורגיו-דז' בסוגיית היהודים, שתמורתם הישראלים מוכנים לספק סחורות לרומניה. חרושצ'וב השיב בחיוב, אך התנה זאת "רק סחורות, לא כסף". בהרשמה שנערכה ליהודים המעוניינים לעלות לישראל, בין אוקטובר 1958 ובין מרץ 1959, התפקדו 130,000 מיהודי רומניה.
ההיענות הגדולה של יהודי רומניה לאפשרות של עזיבת רומניה ועלייה לישראל הרגיזה את השלטונות הקומוניסטים, שהגיבו במסע רדיפה נגד ראשי יהדות רומניה.
בשנות החמישים, נמנעו השלטונות הרומנים ממתן אישורי יציאה מרומניה ליהודים בעלי השכלה גבוהה וכישורים מבוקשים, וכתוצאה מכך ההשכלה הממוצעת של העולים היהודים מרומניה באותן השנים הייתה 10 שנות לימוד. בשנות השישים, התחדשה העלייה, לאחר ששלטונות רומניה הצליחו לקבוע מחיר עבור היהודים הרומנים - עבור כל יהודי שולם להם סכום בסיס של חמישים דולר ועבור יהודים בעלי השכלה גבוהה במיוחד נדרשו תוספות. כתוצאה מכך, ממוצע שנות הלימוד של עולי רומניה בשנות השישים קפץ ל-14 שנות לימוד ובהמשך, בשנות השבעים, הגיע אף ל-15 שנות לימוד.
בנוסף לתמורה שקיבלה רומניה מגורמים יהודים בחו"ל, השלטונות הרומניים הטילו על העולים הפוטנציאליים אגרות למיניהן ומיני תשלומים וחובות שנועדו להוציא מידם את נכסיהם לפני עלייתם ארצה. יהודי רומני הורשה להוציא מרומניה רק 70 קילוגרם חפצים משומשים. בתכשיטים הותר להוציא רק טבעת נישואין לכל בן זוג וזוג עגילים אחד לכל אישה. היו עוד איסורים רבים ומשונים, אך שאיפת היהודים לצאת מרומניה ולהגיע לישראל גברה עליהם.
היו מקרים בהם אזרחים זרים, בני משפחה של יהודים רומנים, "קנו" את יציאת קרוביהם מרומניה לפי תעריף של 2,000 דולר לראש. העסקות נעשו בתיווכו של אזרח זר בשם יעקובר (Jakober), שהיה נכנס ויוצא ברומניה, לצורכי העסקות של קניית יהודים. כדי לטשטש את הממדים של עליית יהודי רומניה לישראל, חלק מאישורי היציאה שהנפיקו השלטונות הרומניים ליהודים שביקשו לעלות ארצה, היו עם יעדים שונים, כמו ארגנטינה.
דעיכת הקהילה היהודית של רומניה
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפוריהם של מקהלת הילדים על שם צדיקוב שערכה ב-1969 סיבוב הופעות ברומניה ושל הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978.
מקהלת הילדים הישראלית זכתה להצלחה עצומה, האולמות בהן הופיעה היו מלאים ובעת שירת "ירושלים של זהב" פרץ הקהל בבכי שהדביק גם את הזמרים הצעירים. זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה. במופע הראשון בבוקרשט, כשהתחילה לשיר את השיר "ירושלים של זהב" בעברית, קמו מאזיניה על רגליהם, הושיטו כלפיה ידיים בתנועת תחינה וחלקם התחילו לבכות. זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט.
ככל שהתמעטו היהודים ברומניה, כך העלו שליחי צ'אושסקו את המחירים עבור היתרי עלייה והטילו מיסים ואגרות על היוצאים. יהודים לא מעטים השתלבו במנגנוני השלטון, במיוחד בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, הם ובני משפחותיהם לא מיהרו לעזוב את רומניה, אך עם חלוף הזמן ועם הרחקת היהודים מהצמרת הרומנית, גם הם התחילו לחפש דרכים לצאת לישראל. היו מקרים, כמו בנו של פטרה לופו, אנדריי לופו, שביקש לעלות, אך ניקולאה צ'אושסקו הטיל על כך וטו, כדי לא לצער את אביו, חבר ותיק של צ'אושסקו. הנכד של לופו, איליה לופו, זכה להיתר לאחר שפתח בשביתת רעב. בני משפחה של דמויות עבר מרכזיות נוספות במפלגת השלטון הרומנית, יוסיף קישינבסקי, תאוהרי ג'אורג'סקו, ואפילו נכד של גאורגה גאורגיו-דז' הנשוי ליהודיה, זכו להיתרי יציאה.
ב-1899 אחוז היהודים ברומניה היה 4.5, לאחר גל ההגירה של תחילת המאה ה-20 ירד האחוז ל-4.4 ב-1920 ול-3,8%, סה"כ 756,930 נפש. בשנת 1945, לאחר שואת יהודי רומניה ושואת יהודי צפון טרנסילבניה, נותרו ברומניה כ-350,000 יהודים, מספר שגדל ל-450,000 בשנת 1947, לאחר שיבת הפליטים מברית המועצות וממקומות אחרים. הודות לגלי היציאה מרומניה, ירד מספרם ל-170,000 בשנת 1956. בשנת 1992 נותרו ברומניה כ-15,000 יהודים, מרביתם באים בימים ורבים מהם עם בני זוג לא יהודים.
מתוך כ-400,000 יהודים שיצאו מרומניה במהלך חצי המאה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כ-300,000 עלו לישראל וכ-80,000 התפזרו בין מדינות המערב.
רדיבוי קוראץ'
רַדיבוֹי קוֹראץ' (בסרבית: Радивој Кораћ; 5 בנובמבר 1938 – 2 ביוני 1969) היה כדורסלן יוגוסלבי ששיחק באירופה בין השנים 1954–1969, בעמדת הפאוור פורוורד. בשנת 1969 נהרג קוראץ' בתאונת דרכים על יד סרייבו שבבוסניה, בגיל 30.
קוראץ' מחזיק בשיא הנקודות למשחק אחד ביורוליג (שבאותה תקופה היה קרוי גביע אירופה לאלופות בכדורסל), אותו קבע בעונת 1964/1965 כאשר קלע 99 נקודות במשחק של קבוצתו אוקק בלגרד מול אלוויק.
קריירת מועדונים
קוראץ' נולד בעיר סומבור שבסרביה, עת הייתה חלק מממלכת יוגוסלביה. בגיל 16 החל לשחק עבור קבוצת אוקק בלגרד, ובמהרה הפך לשחקן מפתח בקבוצה וזכה לכינוי זוּקוֹ (Žućko) אשר ליווה אותו לאורך הקריירה. בתקופתו בבלגרד זכה עם קבוצתו ארבע פעמים באליפות ליגת העל היוגוסלבית, והוביל את כל קלעי הליגה בשבע עונות שונות, עם ממוצע כולל של 32.7 נקודות למשחק. כמו כן הוביל את קבוצתו שלוש פעמים לשלב חצי גמר גביע אירופה לאלופות, שהייתה ליגת הכדורסל הבכירה למועדוני כדורסל באירופה.
בשלב שמינית גמר גביע אירופה 1964/1965 קלע קוראץ' 71 נקודות במשחק הראשון בסדרה (מתוך שניים) מול קבוצת אלוויק, ובמשחק השני קבע את שיא הליגה עם 99 נקודות מתוך ה-155 שקלעה קבוצתו.
בעונת 1967/1968 עבר לשחק בקבוצת סטנדרד לייז', אותה הוביל לזכייתה הראשונה באליפות ליגת העל הבלגית. בעונה העוקבת שיחק בפטררקה פדובה מהליגה האיטלקית, והוביל את כל קלעי הליגה עם 581 נקודות.
נבחרת יוגוסלביה
קוראץ' החל לשחק עבור נבחרת יוגוסלביה בכדורסל באליפות אירופה 1959, ובתשע השנים הבאות זכה עם נבחרתו במדליית כסף באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שתי מדליות כסף באליפויות העולם (1963 ו-1967) ושתי מדליות כסף (1961 ו-1965) ומדליית ארד (1963) באליפויות אירופה.
באולימפיאדת רומא (1960) הוביל קוראץ' את כל הקלעים בטורניר עם 23.6 נקודות בממוצע למשחק, אך נבחרתו סיימה במקום השישי. כמו כן בטורנירי אליפות אירופה 1959, 1961 ו-1963 הוביל קוראץ' את טבלת הקלעים (עם ממוצעים של 27.6, 24.0 ו-26.4 נקודות למשחק, בהתאמה), ובאליפות אירופה 1961 אף נבחר ל-MVP של הטורניר.
העלייה מרומניה
ארגוני עולים מרומניה
העולים מרומניה התארגנו בישראל בארגונים ארציים ובינלאומיים דוגמת:
וארגונים על בסיס אזורי/ערי מוצא, כמו:
רדיבוי קוראץ'
מורשתו
בשנת 1971 נקרא על שמו גביע קוראץ', אשר היה טורניר הכדורסל השלישי בחשיבותו באירופה. בשנת 2002, לאחר שהתפרק טורניר גביע קוראץ', שינתה פדרציית הכדורסל של סרביה את שם גביע הליגה הסרבית ל"גביע רדיבוי קוראץ'".
העלייה מרומניה
עיתונות רומנית בישראל
בתקופה בה הגיעו גלי העלייה מרומניה, יצאה לאור בישראל עיתונות רומנית ענפה, יומונים, שבועונים וירחונים, חלקם ביטאונים מפלגתיים (בעיקר של מפא"י) וחלקם עיתונים עצמאיים. עם הזמן, ועם מעבר היהודים יוצאי רומניה לשימוש בשפה העברית, התמעטו הקוראים, יומונים הפכו לשבועונים, שבועונים לירחונים וחלק פשוט הפסיקו להופיע.
נכון לתחילת שנת 2008 מופיעים בישראל, בשפה הרומנית, כתבי העת הבאים:
רדיבוי קוראץ'
מורשתו
בשנת 1991 נכלל ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות פיב"א, בשנת 2007 הוצג כחבר בהיכל התהילה של פיב"א ובשנת 2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
העלייה מרומניה
תרבות רומנית בישראל
בין הסופרים והמשוררים הישראלים בשפה הרומנית נמנים מירל בראטש, שאול כרמל, סבסטיאן קוסטין, אלכסנדרו מירודן, טאניה לובינסקו, אלכסנדרו סבר, לודוביק ברוקשטיין, וירג'יל דודה ולאופולד ביטמן-רוגה.
העולים הטריים מרומניה, שלא ידעו קרוא וכתוב בעברית, אך היו "מכורים" לתחביב הקריאה, יצרו את הביקוש לספריות בשפה הרומנית ובעקבות הביקוש הגיע גם ההיצע - יהודים רבים שלחו חבילות עם ספרים ברומנית לקרוביהם בישראל ועם בואם ארצה פתחו ספריות השאלה. תחילה שגשגו הספריות, אך במרוצת הזמן הן התמעטו בעת שקהל לקוחותיהן הצטמצם עם התקדמות לימודי השפה העברית על ידי העולים.
רדיבוי קוראץ'
מורשתו
ב-2022 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
העלייה מרומניה
תרבות רומנית בישראל
בישראל, נכון לראשית 2008, פועלים הארגונים הבאים בתחום התרבות הרומנית:
עולי רומניה תרגמו לעברית נכסי תרבות רומניים והכירו לקורא הישראלים חלק מהיצירה הספרותית הרומנית. הירבו לעסוק בכך סנדו דוד, משה כרמל ואחרים.
לאמנים ויוצרים יוצאי רומניה מוענק "פרס שרה וחיים ינקולוביץ'" בין מקבלי הפרס נמנים בין היתר ברוך טרקטין, שושנה בן עדי, אביגדור שחן, דורל שור, שושי חייט, יוסף גוברין, חדווה רבינזון בכרך ומשה אידל.
אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-זולצבאך
אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-זולצבאך (בגרמנית: Otto Heinrich von Pfalz-Sulzbach; 22 ביולי 1556 – 29 באוגוסט 1604) היה רוזן פפאלץ-זולצבאך מ-1569 עד 1604.
ביוגרפיה
אוטו היינריך נולד באמברג ב-22 ביולי 1556 כאחד מחמשת בניו של וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן. לאחר מות אביו בשנת 1569, אדמותיו חולקו בין אוטו היינריך לבין ארבעת אחיו – אוטו היינריך קיבל את השטח סביב זולצבאך-רוזנברג. אוטו היינריך מת בזולצבאך ב-29 באוגוסט 1604 ונקבר בלאוינגן. ללא בנים ששרדו, ירש את פפאלץ-זולצבאך אחיו פיליפ לודוויג מפפאלץ-נויבורג.
משפחתו
אוטו היינריך התחתן ב-25 בנובמבר 1582 עם דורותיאה מריה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ונולדו להם הילדים הבאים:
חיים חזקיהו מדיני
תולדות חייו
נולד בשם חזקיהו בירושלים, לר' אליהו רפאל מדיני, בן למשפחה וותיקה בירושלים ולקאלו וידא. למד אצל הרב החכם באשי יצחק קובו ואצל הרב יוסף חיים בורלא. הוסמך להוראה כבר בגיל 13. נשא את רבקה לאשה בגיל צעיר ובחופתו שהתקיימה בחודש אלול היו "כמעט כל גדולי הדור, רבני, גאוני, תקיפי ארעא דישראל". בשנת תרי"ג מת אביו. ופרנסת אשתו, אמו אחיו ואחיותיו הוטלה עליו. עקב קשייו הכלכליים היגר לקושטא (איסטנבול) לגור אצל קרובי משפחתו שהיו עשירים. קרוביו לא סייעו בידו כפי שחשב, ופרנסתו לא הייתה מצויה. בשנת תרכ"ז נקרא להיות הרב הראשי בעיר קרסו-בזאר בקרים ברוסיה לקהילת קרימצ'קים - קהילה יהודית עתיקה בחצי האי קרים ודוברי קרימצ'קית ולקהילת האשכנזים המקומית. התפרסם מאוד באזור ונערץ גם על ידי נוצרים ומוסלמים מקומיים. שם החל בחיבורו האנציקלופדי "שדי חמד". בשנת תרכ"ח מת בנו יחידו ולזכרו חיבר את ספרו "אור לי". בשנת תרל"ח חלה במחלה קשה בעיניו וסכנה נשקפה לחייו, וכסגולה לרפואתו הוסיפו לו את השם "חיים". מאוחר יותר נרפא, אך ראייתו נחלשה. היו לו שלוש בנות, אותן השיא ללומדי תורה עוסקים במלאכה, חתנו האחד הוא ר' נסים נתן הלוי צחציר שהוציא הגדה של פסח בטטרית של קרים, חתניו הנוספים הם שלמה אשראוו ודוד פסח יהודה. לא ידוע דבר על צאצאיו.
שמו הלך למרחוק, ורבים פנו אליו בשאלות מגלויות רחוקות. וכך הוא מעיד על כך: "רבו טרדותי למעלה ראש לא במילי דמתא בלבד כי רובם באו מעלמא מכל קצווי ארץ ואיים רחוקים זה בכה וזה בכה בעניינים במינים ממינים שונים".
בשנת תרנ"ט (1899) החליט להתפטר ממשרתו ולעזוב את קרים, לאחר כשלושים ושלש שנה ברבנותו בשל רצונו להיקבר בארץ ישראל. בתחילה ישב בירושלים למשך שנתיים, ואחר-כך עבר לחברון. בהגיעו לעיר, פתח ישיבה בבית רומנו, ובה סיים את כתיבת האנציקלופדיה התלמודית הגדולה "שדי חמד". אחר פטירת הרב חיים רחמים יוסף פרנקו רבה של חברון בשנת תרס"ב התמנה לרב העיר ושימש בתפקיד עד יום פטירתו.
הרב מדיני קרא להרחבת הקהילות היהודיות בארץ: "עושו חושו להושיט יד למפעל הקדוש הזה – ישוב ארץ ישראל ואם ראשיתו עוד מצער, אחריתו ישגה אי"ה מאוד ובגלל זה נזכה לחזות ולחדות בגאולה האמיתית".
לאחר שהתעורר חשש על עתיד בית רומנו, דאג למכור את הבית לרבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש שקנה את כל השטח והקים בה את ישיבת תורת אמת. נכון ל-2021, ישיבת תורת אמת שוכנת בירושלים ואילו בבית רומנו שוכנת ישיבת שבי חברון בייפוי כוח מאגודת חסידי חב"ד.
הרב מדיני היה מכובד מאוד בין הערבים, שחשבוהו לאיש אלוהים בשל מראהו הנאה, וזקנו שהיה יורד על-פי מדותיו, ויש אומרים, שהגיע עד ברכיו.
נפטר ביום כ"ד בכסלו תרס"ה, 1904, והובא לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק בחברון. בהלווייתו השתתפו רבים מתושבי ירושלים היהודים, וגם המוסלמים. בלילה שלאחר הקבורה, התגנבו ערבים לבית הקברות, חפרו בקברו ורצו לקחת את גופתו ולדרוש עבורה דמי פדיון. הדבר נתגלה, והקהילה היהודית הציבה שומרים לשמור במקום, במשך תקופה ארוכה.
את ספריתו הענקית ששווייה הוערך בלמעלה משלשת אלפי פרנקים הוריש לטובת בית החולים משגב לדך.
על שמו שכונה ביישוב היהודי בעיר חברון, בי"ס יסודי ממלכתי-דתי במעלה אדומים, ורחובות בערי הארץ.
שדי חמד
הספר "שדי חמד" הודפס לראשונה בוורשה ה'תרנ"א ובו פסקים וחידושים וכללים בערכין בסדר א"ב, בשמונה-עשר כרכים. הספר הוא מהפופולריים ביותר בספרות התורנית ולמרות היותו רב ממדים, נדפס בכמה וכמה מהדורות. הספר הוא מעין אנציקלופדיה המרכז תשובות להלכה יומיומית ומשלב בעיות אקטואליות שעמדו על הפרק. הספר מרכז את תשובותיהם של חכמי אשכנז וחכמי ספרד לפי סדר אלפביתי, מה שלא היה קיים קודם לכן. בעל שדי חמד מאריך מאוד בסגנונו, הספר יצא במהדורות שונות, והרוצה למצוא ערך צריך לחפשו בחלקים שונים.
שם הספר עורר פולמוס מאחר שהוא כולל את המילה "שדי" המשמשת לאחד משמות האלוהים שאסור למחקם על פי ההלכה, הרב מדיני הוציא קונטרס מיוחד בשם "באר בשדי", בו הוא מוכיח באריכות כי כאשר המילה נכתבת שלא בכוונה לתאר את האלוהים אין בדבר חשש. עם זאת רבים עדיין נמנעים מלכתוב "שדי חמד" ובוחרים בחלופה "שדה חמד".
דוגמה לעמוד הראשון של הערכים הראשונים בכרך הראשון:
ספרים נוספים
בקרים הדפיס גם "בקשות" - ספר ובו פיוטים שרגילים לאומרם בארצות המזרח בשבתות וימים טובים בהשכמה, ו"נעים זמירות" - ספר בקשות מנוקד.
סדרת ספריו "שדי חמד" הודפסה בוורשה בין השנים תרנ"א-תרע"ב, שלושה עשר חלקים בחייו וחמישה לאחר פטירתו. את הבעלות על השדי חמד מכר לרב יוסף צבי לעוו. לאחר מכן נמכרו הזכויות לרבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש וחתנו רבי מנחם מענדל שניאורסון הרבי מליובאוויטש שאף ערך את הספרים מחדש והוציאם לאור בהוצאת הספרים שלו הוצאת קה"ת.
הנצחתו
על שמו רחוב "שדי חמד" בשכונת מקור ברוך בירושלים ובמודיעין עילית.
בשנת ה'תשע"ב שוחזר ביתו של הרב מדיני בעלות של 3 מיליון דולר, בידי ישיבת שבי חברון השוכנת סמוך לביתו. השחזור כלל את חדרי המגורים, חדר הלימוד של הרב, וכן הספרייה, אשר ריכזה אז כ-10,000 ספרים יקרי ערך שנתרמו לאחר פטירתו של הרב לבית החולים "משגב לדך". במקום יכולים מבקרים ללמוד על גדול התורה מתוך אותו בית בו הוא שקד על מפעלו.
גל זייד
גל זייד (נולד ב-22 בפברואר 1964) הוא שחקן, במאי תיאטרון, במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
את שירותו הצבאי עשה זייד בצנחנים. לאחר השחרור, למד משחק ב"בית צבי" וסיים את לימודיו ב-1988.
בשנת 1994 השתתף לראשונה בסרטו של אלי כהן "איש שאהב עברית", בו שיחק לצד ענת וקסמן. ב-1996 שיחק ב"מלכה לב אדום" של אתגר קרת לצד שי אביבי, ועל משחקו זכה בפרס מטעם המכון הישראלי לקולנוע, וב"סמי מולכו בלש פרטי", עליו זכה בפרס השחקן המצטיין מטעם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בשנת 1997 שיחק תפקיד ראשי בסרט "גרגר על הריס" לצד אלון אבוטבול. ב-2000 כתב את התסריט לצד לימור נחמיאס לסרטו של עודד דוידוף "מרס טורקי", בו השתתפו זייד עצמו, דלית קהן ואלון אבוטבול.
בשנת 1999 השתתף בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "מול היערות" לצד ישראל פוליאקוב. בשנת 2001 השתתף בסרט "ג'ירפות" לצד טינקרבל וב-2003 ב"היה או לא היה" לצד יבגניה דודינה. באותה שנה השתתף ב"הביוגרפיה של בן" לצד שרון אלכסנדר, ובסדרת הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון". בשנת 2004 שיחק בסדרה "אהבה זה כואב" לצד דנה מודן. בשנת 2005 שיחק ב"אדמה משוגעת" וב"תנועה מגונה", אותו גם כתב. כמו כן התארח בסדרות "פלורנטין" ו"עניין של זמן". לאורך השנים עסק גם בכתיבה טלוויזיונית, ב-2004 כתב, יחד עם סיגל אבין, דרור נובלמן ולימור נחמיאס את הטלנובלה "מיכאלה", ב-2005 יצר וכתב לצד נובלמן ואבין את "טלנובלה בע"מ" וב-2006 את 2 העונות של הטלנובלה "האלופה" לצד נובלמן ונחמיאס, בה השתתף בתפקיד משני.
בתיאטרון שיחק זייד ב"אהבה שגעון", "חברה" ו"שנולדו אשמים" בתיאטרון החאן, "האדם עצמו" (עליו זכה לציון לשבח בשנת 1992 בתיאטרונטו), "בוז לירח" ו"גפרורים" בתיאטרון בית ליסין, "גורודיש" ו"אישה, בעל, בית" בתיאטרון הקאמרי, "המתחזה", "נוכלים ואוהבים" ו"מעקב באפלה" בתיאטרון באר שבע ו"אותלו", "פירוק" ו"הקאמבק של בוריס שפילמן" בתיאטרון חיפה. כמו כן השתתף בהפקות העצמאיות "לופ", "המובן מאליו" ו"המופע המוזר של נועה ויוסף אל דור", שעל משחקו בה זכה בפרס בפסטיבל אדינבורו בשנת 1994. ביים בתיאטרון את "החטא ועונשו" בתיאטרון באר שבע, את "סיפור אהבה" בתיאטרון החאן", "הצב צבי" בפסטיבל חיפה, ואת "חלום ליל קיץ" ו"תעתועים" בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בנוסף, מלמד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין משנת 1990. זייד משמש כסלקטור בקרן הקולנוע הישראלי, ובעל פינת שירה בתוכנית התרבות "המוסף" בערוץ 8. שימש כמנהל אמנותי של הפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים ונוער בחיפה ודרמטורג בפרויקט מחזאות בתיאטרון חיפה.
ב-2006 שיחק זייד בתפקיד הראשי בסרט "תנועה מגונה", המבוסס על הנובלה בת המאה ה-19 של היינריך פון קלייסט, "מיכאל קולהאס". היה מועמד על תפקידו לפרס אופיר. הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה לשנת 2006 ויצא לאקרנים במאי 2007.
ב-2007 שיחק בתוכנית חיות פשע בערוץ ביפ בתור חוקר משוגע. שנה אחר כך הופיע בסרט "איים אבודים" בתפקיד אבא של "סבתא".
בשנים 2007–2009 שימש מנהל מחלקת הדרמה של שידורי קשת בערוץ 2. במסגרת עבודתו אחראי על סדרות כגון "פולישוק", "רמזור", "עבודה ערבית", "על קצות האצבעות" שאותה גם ביים, ו"חטופים". שימש כעורך-תסריט של הסדרות "רמזור", "חטופים" ו"האי 3".
ב-2014 החל שידורה של הסדרה "מתים לרגע", שזייד הוא בין יוצריה.
ביוני 2016 החל לשחק בסדרה "צומת מילר" בתפקיד עופר שפיץ, סוכנו של אדיר מילר.
ביוני 2017 התחילו שידוריה של העונה השנייה של מתים לרגע, שבה גל מצטרף לקאסט השחקנים ומגלם את פרופסור לוץ.
באוקטובר 2018 עלתה לאוויר הסדרה "מלכות" שאותה יצר וכתב זייד.
ג'סי ג'קסון
ג'סי לואיס ג'קסון (באנגלית: Jesse Louis Jackson, נולד ב-8 באוקטובר 1941) הוא כומר, פוליטיקאי ופעיל בתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית. הוא מנהיג בולט של השמאל הנוצרי והתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1984 וב-1988.
חייו
ג'קסון נולד בשם ג'סי לואיס ברנס בעיר גרינוויל שבמדינת דרום קרוליינה. אמו, הלן ברנס, הייתה בת 16 בלבד בעת לידתו. אביו הביולוגי, נוח לואיס רובינסון, היה נשוי לאישה אחרת ולא היה מעורב בחיי בנו. ג'קסון אימץ את שם המשפחה של אביו החורג.
ב-1965 החל ג'קסון להיות פעיל בתנועה לזכויות האזרח בהנהגתו של מרטין לותר קינג הבן. כשנרצח קינג בממפיס ב-1968, ג'קסון היה נוכח במקום האירוע. לאחר רצח קינג התעמת ג'קסון עם יורשו בראשות התנועה, רלף אברנתי, ופרש מהתנועה ב-1971 והקים תנועה נפרדת. ב-1984 שבו והתמזגו התנועות וג'קסון חזר למרכז הזירה הציבורית.
בספטמבר 1979 ביקר אצל יאסר ערפאת בביירות, וגם בישראל. הוא נפגש עם טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אולם בהמלצת שר החוץ משה דיין, לא נועדו עמו נציגי הממשלה.
בשנות ה-1980 עסק ג'קסון בפעילות ציבורית נמרצת וזכה להכרה כמנהיג בולט של הקהילה האפרו-אמריקאית ושל התנועה לזכויות האזרח. ב-1983 נסע ג'קסון לסוריה ופעל שם לשיחרורו של הטייס האמריקאי השבוי, רוברט גודמן, שהוחזק בידי סוריה לאחר שמטוסו הופל בשמי לבנון כשהיה במשימת הפצצה של עמדות סוריות. עם שובם לוושינגטון, התקבלו גודמן וג'קסון על ידי הנשיא רונלד רייגן בבית הלבן. ההישג תרם לפופולריות של ג'קסון בציבור האמריקאי ושימש כמקפצה בהתמודדותו בבחירות לנשיאות ב-1984.
בבחירות המקדימות שקיימה המפלגה הדמוקרטית לקראת המירוץ לנשיאות ב-1984 הפתיע ג'קסון וזכה ב-21% מקולות המצביעים, אולם הגיע רק למקום השלישי אחרי הסנאטור גרי הארט וסגן הנשיא לשעבר וולטר מונדייל, שזכה במועמדות.
מצע הבחירות
בשתי מערכות הבחירות המקדימות ג'קסון התמודד עם מצע שנחשב בעיני רבים ליברלי מאוד. ג'קסון הכריז על רצונו ליצור "קואליציית קשת" של קבוצות מיעוטים שונות, כולל אפרו-אמריקאים, היספאנים, עניים והומוסקסואלים, כמו גם לבנים פרוגרסיביים שמתאימים לאחת הקטגוריות האלה. מצע הבחירות שלו כלל את הנושאים הבאים:
למעט הסעיף בנוגע לדרום אפריקה, אף אחת מעמדותיו הנ"ל של ג'קסון לא התקבלה כחלק ממצע הבחירות של המפלגה הדמוקרטית ב-1984 או ב-1988.
פעילות ציבורית בשנים האחרונות
במהלך שנות כהונתו של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית, הפך ג'קסון לבעל ברית של הנשיא וסייע לו להשיג את תמיכת הקהילה האפרו-אמריקאית. קלינטון העניק לג'קסון את מדליית החירות הנשיאותית – עיטור הכבוד הגבוה ביותר שמוענק לאזרחים בארצות הברית.
יחסו ליהודים
ג'קסון היה מוקד לביקורת כיוון שהשמיע הערות בנוגע ליהודים ולסוגיות יהודיות: שהנשיא ריצ'רד ניקסון היה פחות קשוב לבעיות העוני בארצות הברית כיוון ש"ארבעה מתוך חמישה (מיועציו הבכירים של ניקסון) הם יהודים גרמנים וסדר העדיפויות שלהם כולל את אירופה ואסיה"; ש"נמאס לו לשמוע על השואה"; שישנם "עיתונאים יהודים מעטים מאוד שמסוגלים להיות אובייקטיביים בעניינים ערביים". בנוסף, בשנת 1984 התייחס ג'קסון ליהודים בכינוי Hymies ולעיר ניו יורק בכינוי Hymietown בשיחה עם כתב העיתון וושינגטון פוסט.
צ'יק קוריאה
ארמנדו אנתוני "צ'יק" קוריאה (באנגלית: Armando Anthony "Chick" Corea; 12 ביוני 1941 צ'לסי, מסצ'וסטס – 9 בפברואר 2021) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי פורה ומשפיע, שהחל לפעול בשנות ה-60 של המאה ה-20.
קוריאה היה שותף ליצירת זרם הפיוז'ן-ג'אז כנגן בלהקתו של מיילס דייוויס בסוף שנות ה-60. במהלך שנות ה-70 הקים קוריאה את להקת הפיוז'ן "Return to Forever" אשר נחשבת יחד עם להקות Weather Report ו-Mahavishnu Orchestra כאחת הלהקות המשפיעות ביותר בסצנת הפיוז'ן של שנות ה-70. יחד עם הרבי הנקוק, מק'קוי טיינר וקית' ג'ארט, קוריאה תואר כאחד מפסנתרני הג'אז החשובים והמרכזיים בעידן שאחרי ג'ון קולטריין וארבע מיצירותיו "Spain", "500 Miles High", "La Fiesta" ו-"Windows" נחשבות לסטנדרט ג'אז.
קוריאה הרבה לעבוד בשיתופי פעולה עם אמנים שונים לאורך הקריירה שלו, במקביל לעבודת הסולו שלו. הוא הוציא 76 אלבומי סולו במשך הקריירה שלו, הראשון "Tones for Joan's Bones" הוקלט ב-1966 ויצא לאור ב-1968. בנוסף ניגן והוציא עוד 9 אלבומים עם ההרכב "Return to Forever", עוד 5 אלבומים עם ההרכב "Circle", ו-22 אלבומי הופעה כאומן מוביל. לצד זאת היה שותף בעשרות אלבומים של אמנים אחרים.
ראשית חייו
ארמנדו קוריאה נולד בעיר צ'לסי, מסצ'וסטס, להורים אנה וארמנדו ג'יי קוריאה בשנת 1941. סבו היה מהגר איטלקי ממחוז קטנזארו שבחבל קלבריה בדרום איטליה. אביו, חצוצרן שההוביל להקת דיקסילנד ג'אז בבוסטון בשנות השלושים והארבעים, חשף את קוריאה לפסנתר לראשונה בגיל 4.
ביתו של קוריאה היה מוזיקלי מאוד, ואת ילדותו בילה לצלילי מוזיקת ג'אז, מה שהשפיע מאוחר יותר על יצירותיו. הוא הושפע בגיל צעיר ממוזיקת בי בופ, ובפרט מאמנים כדיזי גילספי, צ'ארלי פארקר, באד פאוול, הוראס סילבר ולסטר יאנג. כאשר היה בן שמונה, החל ללמוד נגינה על מערכת תופים וכלי הקשה, מה שהשפיע רבות על נגינתו על הפסנתר, שנתפס בעיניו ככלי הקשה. באותה תקופה סיגל לעצמו צורת נגינה ייחודית, שהתבטאה מאוחר יותר בכל יצירותיו.
קוריאה פיתח את כישורי הפסנתר שלו על ידי חקר מוזיקה בכוחות עצמו. השפעה בולטת היה הפסנתרן סלבטורה סולו, שלימד את קוריאה פסנתר מגיל 8 וחשף אותו למוזיקה הקלאסית, אותה לא הכיר עד אז. בשיעוריו, עורר סולו בקוריאה עניין רב לגבי קומפוזיציה, הרמוניה ומשקל.
לבוש בחליפת הטוקסידו של אביו החל קוריאה להופיע ולנגן כבר בשנות בית הספר התיכון. עד מהרה הפך לאורח קבוע במועדון ג'אז מקומי, בו ניגן יחד עם הטריו שלו קטעים של הרב פומרוי. בסופו של דבר עבר לעיר ניו יורק, שם למד מוזיקה באוניברסיטת קולומביה, ולאחר מכן עבר לבית הספר ג'וליארד. הוא עזב את הלימודים בשניהם לאחר שמצא אותם "מאכזבים", אולם נשאר לגור בעיר.
לימים הודה כי לימודיו בניו יורק היו "יותר כמו תירוץ לגור בניו יורק - שם כל גיבורי הג'אז שלי נמצאו. הייתי, אתה יודע, בחור צעיר בפעם הראשונה מחוץ לבית, מחוץ לתיכון וכן הלאה, ולנסוע ללמוד הייתה דרך מקובלת להתרחק מהבית. מהר מאוד התברר שמה שבאמת רציתי לעשות זה לעבוד עם נגנים, לפגוש נגנים ולנגן".
קריירה מוקדמת
קוריאה החל את הקריירה המקצועית וסיורי ההופעות שלו בתחילת שנות השישים, לצד מוזיקאים נוספים שהיו בתחילת דרכם בתקופה ההיא, כמו מונגו סנטמריה, ווילי בובו, בלו מיטשל, הרבי מאן וסטן גץ. את אלבום הבכורה שלו, Tones for Joan's Bones, הקליט בשנת 1966 והוא פורסם בשנת 1968.
אולם הפריצה הראשונית שלו הגיע שנתיים מאוחר יותר באלבומו השני, Now He Sings, Now He Sobs, בו הקליט עם הטריו שלו באותה תקופה, שהורכב מקוריאה על הפסנתר, רוי היינס על התופים, ומירוסלאב ויטוס על הקונטרבס. לימים, בשנת 1999, יוענק לסינגל "Now He Sings, Now He Sobs", שעל שמו נקרא גם האלבום, פרס היכל התהילה של גראמי.