cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודרניזם
התפרצות המודרניזם: 1910–1930
באופן אירוני, כאשר המודרניזם התקבל הוא כבר השתנה בעצמו. הייתה ריאקציה כללית בשנות העשרים כנגד המודרניזם המוקדם מלפני 1918, שהדגיש את ההמשכיות מהעבר יחד עם ההתנגדות לו, וכנגד אותם היבטים של התקופה שנראו מלאכותיים, אי-רציונליים או רגשניים באופן מוגזם. התקופה שלאחר המלחמה, בתחילה, נטתה או לשיטה או לניהיליזם, והתנועה המאפיינת אותה ביותר היא הדאדא.
מכיוון שגם רציונליות וגם אי-רציונליות היו נוכחות בכל התנועות הגדולות, כותבים מסוימים התקיפו את השיגעון של המודרניזם החדש, בעוד אחרים תיארו אותו כחסר נשמה ומכניסטי. המודרניסטים, מצידם, התקיפו את השיגעון של שליחת מיליוני צעירים למותם במלחמה, ואת השקר של הנורמות האמנותיות שלא יכלו לתאר את המציאות הרגשית של החיים במאה ה־20.
הצד הרציונלי של המודרניזם היה צעד לאחור לכיוון שליטה והגבלה עצמית, ולדחף להתאחד שוב עם החברה. דוגמאות לגישה כזו כוללים את סגנון ההלחנה הנאו-קלאסי של איגור סטרווינסקי, "הסגנון הבינלאומי" של הבאוהאוס, הא-טונאליות של ארנולד שנברג, והאובייקטיביות החדשה בציור הגרמני. באותו זמן, הרצון להפתח מביקורת חברתית לסדר נגדי, מצא את ביטוי בלידתה של האקונומטריה, ובעלייתן של אגודות ששאפו לשנות לאומים על פי קווים מדעיים, ופעמים רבות סוציאליסטיים. הניצחונות של המהפכה הרוסית, שהדגישה, לפחות בדיבורים, את החיים האנושיים והתכנון רציונלי, הובילו אנשים רבים להאמין ש"ראיתי את העתיד, והוא פועל".
אולם יש לזכור כי המושגים והתנועות האלה היו פעמים רבות בתחרות זו עם זו, ואף במאבק גלוי. בתוך המודרניזם היו ויכוחים על החשיבות של הציבור, היחס בין האמנות לקהלה, והתפקיד של האמנות בחברה. אין לראות את המודרניזם כארגון מסודר, אלא כסדרת תגובות למצב כפי שהובן אז, וכניסיון לחלץ מתוכו עקרונות אוניברסליים. בסופו של דבר המדע והרציונליות המדעית, פעמים רבות על פי מודלים של נאורות המאה ה-18, הובנו כמקור הלוגיקה והיציבות, ואילו הדחפים הפרימיטיביים המיניים והתת הכרתיים, יחד עם התוצאות המוזרות של הטכנולוגיה, הובנו כחומר הרגשי הבסיסי. משני קטבים אלה, מודרניסטים החלו לעצב ראיית עולם חדשה שתקיף את כל תחומי החיים, ותבטא כל דבר מ"צרחה ועד צחוק".
הדור השני של המודרניזם: 1930–1945
עד שנת 1930 המודרניזם כבר נעשה לחלק מהתרבות הפופולרית עם "עידן הג'אז" והעיור המתגבר של האוכלוסייה, הוא החל לאתגר באופן שיטתי את הרעיונות והאמנות הקודמת, ופנו אליו כמקור לרעיונות שאיתם אפשר יהיה להתמודד עם האתגרים החדשים. למודרניזם בתקופה זו כבר היה ייצוג באקדמיה, והוא פיתח תאוריה בעלת הכרה עצמית. המודרניזם של שנות השלושים התמקד יותר ויותר על המציאות של תרבות פופולרית המנותקת מזו הגבוהה, ובעלת קיום עצמאי, בעיקר של צריכה המונית. רעיונות מודרניים באמנות חדרו לפרסומות וללוגואים. הלוגו המפורסם של האנדרגראונד הלונדוני הוא דוגמה מוקדמת לצורך בסמלים חזותיים ברורים וקלים לזיהוי.
עוד השפעה משמעותית בתקופה זו היה המרקסיזם. לאחר המגמה הפרימיטיביסטית/אי-רציונלית של המודרניזם שלפני המלחמה, שעבור מודרניסטים רבים לא התקשר להעדפות פוליטיות כלשהן, והנאו-קלאסיזם של שנות ה-20, כפי שיוצג על ידי ת"ס אליוט ואיגור סטרווינסקי – שדחתה את פתרונות פופולריים לבעיות מודרניות – עלייתו של הפאשיזם, השפל הכלכלי הגדול, והמלחמה בפתח עזרו לעשות את הדור לרדקילי יותר. המהפכה הרוסית הייתה הקטליזטור שחיבר בין רדיקליזם פוליטי ואוטופייניזם, בעל ביטויים פוליטיים של ממש. ברטולט ברכט, אודן, והפילוסופים אנטוניו גראמשי וולטר בנימין הם אולי הדוגמאות הבולטות ביותר למרקסיזם מודרני. תנועה זו לעבר השמאל הרדיקלי לא הייתה אוניברסלית ואף לא הגדירה את התקופה. אין סיבה מיוחדת לראות את המודרניזם כ"שמאלני" דווקא, ולמעשה מודרניסטים רבים היו מה"ימין" (לדוגמה, וינדהם לואיס, ויליאם בטלר ייטס, ארנולד שנברג, ת. ס. אליוט, עזרא פאונד, ועוד רבים).
אחד מהשינויים הבולטים ביותר בתקופה זו היה החדירה של הייצור המודרני לחיים היומיומיים – החשמל, הטלפון והמכונית, והצורך לעבוד איתם, לתקן אותם ולחיות איתם, שיצר את הצורך בחיים חברתיים ומנהגים שונים וחדשים. התנועה המפריעה והמפוררת, שרק מעט הכירו בשנות ה־80 של המאה ה־19, היו עתה לנחלת הרבים. מהירות התקשורת שהייתה שמורה לברוקרים בשוקי המניות קודם לכן, הפכה לחלק מחיי המשפחה. המודרניזם הוביל לחקירה של המיניות והקשרים הבסיסיים של המשפחה הגרעינית. המתחים הפרוידיאניים של המיניות הילדותית ושל גידול הילדים נעשו לקשים יותר, מכיוון שלאנשים היו פחות ילדים, ולכן קשר חזק יותר עם כל ילד: התאוריה נעשתה לפרקטית ואף לפופולרית.
מודרניזם לאחר מלחמת העולם השנייה (1945– )
אנשים פעמים רבות לומדים דברים מההיסטוריה שהם מרגישים כי אחרים היו צריכים ללמוד מהניסיון, וכך גם עשו המודרניסטים שלאחר המלחמה. גרמניה הנאצית תוארה כ"שארית האחרונה של הרומנטיציזם", והתוצאה של קשר אי-רציונלי עם המדינה. התפוררותה של אירופה הפוליטית לקחה עימה הרבה מצורות החיים המסורתיות שהיו כוח כנגד אימוץ הכלכלה הממוכנת, והיה צורך עצום בבנייה מחדש, והרגשה כי הכול צריך להיבנות שוב מהיסוד.
התקופה מאופיינת לעיתים כ"מודרניזם גבוה", ומצד אחד בתקופה זו אמנים חקרו באופן הרחב ביותר, ויש שיאמרו הקיצוני ביותר, את התוצאות של הרעיונות המודרניסטיים – לדוגמה סוריאליזם ואקספרסיוניזם אבסטרקטי, ובאותו זמן עיצוב אבסטרקטי – במוצרי צריכה, אדריכלות, ביגוד וריהוט נהיו לנורמה. הכובעים הגבוהים, השמלות והסלסולים של התקופות הקודמות הושלכו הצידה, או השתמשו בהם רק במקרים מיוחדים. ההתרחבות של רשת הרכבות והכבישים, כוח העבודה שזרם לערים, ותוכניות הבניה העצומות שהיו מחויבות בשל הצורך לשלוט לעצב את הכלכלה החדשה, פירושם היה שהחברות של אירופה, ארצות הברית ויפן נדחפו לעולם מודרני ומודרניסטי.
ההתנגשות של הרגשות הפופולריים עם רעיונות גבוהים הביאה לדיונים רבים בתוך המודרניזם. מאבק זה, שתמיד היה קיים, נעשה לחשוב יותר, כאשר מצד אחד הצורך באליטות ממוקצעות וידע מקצועי יותר ויותר דחפו לצורות ה"טהורות" יותר של המודרניזם, ואילו הייצור ההמוני, שידורי הרדיו והטלוויזיה הביאו לתרבות פופולרית שגם אם היא התייחסה לצורת חיים ויקטוריאנית מדומיינת, הייתה מושרשת ברעיונות החדשים באופן עמוק.
המודרניזם עצמו החל להגיע לסדרה של נקודות משבר כשההנחה שהתקדמות אמנותית ופילוסופית מקבילה להתקדמות טכנולוגית נעשתה בעייתית יותר ויותר לאמנים רבים. דוגמה אחת מהמוזיקה היא המוזיקה הסריאליסטית של פייר בולז – הוא חש כי פרמטיזציה טהורה לא מספיקה על מנת ליצור את מגוון הצלילים שאנשים מוצאים כמהנה. חברו ג'ון קייג' טען כי אם מוזיקה סריאלית נשמעת רנדומלית לאנשים, מדוע לא להשתמש בתהליכים רנדומליים על מנת ליצור מוזיקה? דוגמה נוספת מהציור אפשר לראות בגבול האקספרסיוניזם האבסטרקטי והמינימליזם בציור – אם הדבר שחשוב הוא ההצגה, מדוע לשים כל כך הרבה צבע על הבד?
לאמנים מסוימים, אתגרים אלה נענו על ידי החייאה מחדש, הרחבה וחידוש של העקרונות של המודרניזם כמהפכה מתמדת, שהסביבה החדשה שיצרה עוד יותר חופש וליבריזציה הייתה הזמנה להתנסות אמנותית נוספת, ולשיטת ישירות יותר של יצירה. דוגמאות ליצירה כזו ניתן למצוא אצל וילם דה קונינג ואצל פולר פוטר, שכציירים חיפשו אמצעים אקספרסיוניסטיים יותר ויותר של הצגה. לאחרים, פירוש הדבר היה נטישת ה"לחץ" של המודרניזם, לדוגמה השינוי בסגנון של המלחין לוקס פוס. לאמנים צעירים אחרים, לא היה כל קונפליקט, אלא פשוט אישור לפעול בצורה המתאימה ביותר לחוש הביטוי הפנימי שלהם – רעיון שהודגם בידי אנדי וורהול. בספרות, דור הביט הביא שפה חדשה עם יצירת ספרים ושירים שאופיינו על ידי כתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט (הטכניקה החד-טיוטתית) ונוקטים בגישה אנטי ממסדית. כן גם, תנועת האבסורד שהציגה את חוסר המשמעות בקיומו של האדם עם ספריו של אלבר קאמי ומחזותיו של סמואל בקט.
הבנת המשמעות של זרמים אלה מגוונת. לאחדים, הרגיעה בהתקדמות וברציונליות מייצגים בגידה במודרניזם, ולאחרים, שלהם מודרני ועכשווי הם שמות נרדפים או לפחות קרובים, זה פשוט היה מודרניזם בצורה אחרת. חלוקה זו בין הרואים את המודרניות כאופן מסוים של תגובה למצב לבין אלה שמרגישים כי המודרניזם פירושו פשוט "רלוונטי לעכשיו", בוטאה בוויכוחים לגבי איזה מוזיקה לכלול בתוכניות, איזו אמנות להציג בגלריות ואיך לחלק את ההיסטוריה לתקופות.
קבלת המודרניזם והוויכוח עליו
הצד השנוי במחלוקת ביותר בתנועה המודרנית היה, ועדיין, בדחייתו את המסורת, בארגון ובחוויה של היצירה. אם יש רעיון בסיסי של המודרניזם, הוא כי הקיום הרוחני צריך להתאים ללחצים החיצוניים, וכי על האמנות והפעילות האנושית להיות מעוצבים לעשות זאת. דחייה זו של המסורת כללה גם את הדחייה של ציפיות קונבנציונליות: לפיכך המודרניזם פעמים רבות מדגיש את חופש הביטוי, ניסויים, רדיקליזם, ופרימיטיביזם. בצורות אמנות רבות פירוש הדבר היה לזעזע ולהרחיק את הקהל על ידי אפקטים ביזאריים ולא צפויים. מכאן מגיעים הרכבי המוטיבים המוזרים והמטרידים של הסוריאליזם, או השימוש בדיסוננס קיצוני במוזיקה מודרניסטית. בספרות פירוש הדבר הוא אי-השימוש בעלילה ובדמויות ברומנים, או יצירת שירה לא מובנת.
מודרניסטים רבים האמינו כי על ידי דחיית המסורת הם יוכלו לגלות צורות שונות ורדיקליות ליצור אמנות. שנברג חשב, כי על ידי התעלמות מההרמוניה הטונאלית המסורתית, השיטה המדרגית שארגנה את יצירות האמנות למשך לפחות מאה וחמישים שנה, הוא גילה צורה חדשה לגמרי לארגן קול, המבוססת על שורות של שנים עשר תווים. דבר זה הוביל למה שידוע כמוזיקה סריאלית. אמנים אבסטרקטיים, שהמודלים שלהם היו האימפרסיוניסטים, למשל פול סזאן ואדוורד מונק, החלו עם ההנחה כי צבע וצורה הם המאפיינים ההכרחיים של האמנות, ולא תיאור של העולם הטבעי. וסילי קנדינסקי, פייט מונדריאן, וקזימיר מלביץ', וכן אמנים פחות ידועים כמו פולר פוטר, חשבו שיש צורך להגדיר מחדש את האמנות כסידורים של צבע טהור. השימוש בצילום, שהוביל לכך כי הפונקציה הייצוגית של האמנות החזותית נעשתה ללא רלוונטית, השפיעה מאוד על היבט זה של המודרניזם. אמנים אלה גם האמינו כי בכך שהם לא מייצגים חפצים חומריים הם עוזרים לאמנות לעבור משלב חומרני לשלב רוחני. מודרניסטים אחרים, בעיקר אלה שעסקו בעיצוב, היו בעלי דעות פרגמטיות יותר. דעתם של אדריכלים ומעצבים מודרניסטיים הייתה כי הטכנולוגיה החדשה עשתה את סגנונות הבניה הישנים ללא רלוונטיים. לה קורבוזיה חשב כי על בניינים לתפקד כ"מכונות שחיים בהן", כמו מכוניות, שהוא ראה כ"מכונות שנוסעים בהן". בדיוק כמו שהמכונית החליפה את הסוס, כך גם העיצוב המודרני צריך לדחות את הסגנונות הישנים שהגיעו מיוון העתיקה או מימי הביניים. כשהם הולכים אחר האסתטיקה הממוכנת הזו, מעצבים מודרניסטיים באופן טיפוסי דוחים מוטיבים קישוטיים בעיצוב, ומעדיפים להדגיש את החומרים שהם משתמשים בהם ואת הצורות הגאומטריות הטהורות שמרכיבות את המבנה. גורד השחקים, כגון בניין סיגראם של מיס ון דר רוהה בניו יורק (1956–1958) נהיה לארכיטיפ של המבנה המודרני. עיצוב מודרניסטי של בתים ורהיטים גם הדגיש את הפשטות והבהירות של הצורה ואת העדר הבלגן. המודרניזם היפך את היחס שהיה נהוג במאה ה-19 בין מבני ציבור למבנים פרטיים: במאה ה־19, מבנים ציבוריים התרחבו באופן מאוזן מסיבות טכניות, ואילו המבנים הפרטיים היו יותר מאונכים – על מנת להכניס יותר מרחב פרטי בשטח קטן יותר. ואילו ובמאה ה-20, מבני הציבור קיבלו אוריינטציה מאונכת, ומבנים פרטיים אורגנו באופן מאוזן. היבטים רבים של העיצוב המודרניסטי עדיין קיימים במיינסטרים של אדריכלות עכשווית.
באמנויות אחרות, שיקולים פרגמטיים כאלה היו פחות משמעותיים. בספרות ובאמנות החזותית מודרניסטים מסוימים ניסו להתריס בציפיות בעיקר כדי לעשות את אמנותם לחיה יותר, או כדי להכריח את הקהל לאתגר את ההנחות המוקדמות שלהם. היבט זה של המודרניזם נראה פעמים רבות כתגובה למה שנחשב "תרבות הצריכה". בעוד שרוב היצרנים מנסים לייצר מוצרים שניתן יהיה לשווקם על ידי כך שהם פונים אל ההעדפות וההטיות של הצרכנים, המודרניסטים בתקופה זו דחו את היחס הצרכני הזה על מנת לחתור תחת החשיבה הקונוונציונלית. מבקר האמנות קלמנט גרינברג דגל בתאוריה זו של המודרניזם בספרו "אוונגרד וקיטש". גרינברג תייג את המוצרים של התרבות הצרכנית כ"קיטש", כיוון שעיצובם מכוון ליצור את המשיכה הגבוהה ביותר, כשכל דבר שגורם לקשיים מוסר. עבור גרינברג, מודרניזם הגיב כנגד ההתפתחות של תרבות צרכנית שמתבטאת במוזיקה צרכנית פופולרית, הוליווד, ופרסום. גרינברג קישר זאת עם הדחייה המהפכנית של הקפיטליזם.
מודרניסטים רבים לא ראו עצמם כחלק מתרבות מהפכנית – ככזו שכוללת מהפכנות פוליטית. אולם, רבים מהם מחו כנגד הפוליטיקה הקונוונציונלית כמו גם כנגד המוסכמות האמנותיות, בשל דעתם שלמהפכה הכרתית יש חשיבות רבה יותר מאשר שינוי המבנים הפוליטיים. מודרניסטים רבים ראו עצמם כא-פוליטיים ומתעניינים רק במהפכנות בתחום שלהם. אחרים, כמו ת"ס אליוט, דחו את התרבות הפופולרית ההמונית מעמדה שמרנית. ניתן אף לטעון כי המודרניזם בספרות ובאמנות פעל על מנת לשמר תרבות אליטיסטית ששללה את רוב האוכלוסייה.
בשל הדגש ששם המודרניזם על חרות וביטוי אישי, אמנים רבים הסתבכו עם משטרים טוטליטריים, שרבים מהם ראו את המסורתיות באמנות כסמך חשוב לעוצמתם הפוליטית. שתיים מהדוגמאות הידועות ביותר הם הדחייתו של המודרניזם על ידי הממשל הסובייטי על רקע טענות של אליטיזם; והממשל הנאצי, שטען כי הוא נרקיסיסטי וחסר הגיון, וגם "יהודי" או "כושי". הנאצים הציגו ציורים מודרניסטיים לצד יצירות של חולי נפש בתערוכה ששמה היה "אמנות דגנרטית". האשמות של "פורמליזם" היו עשויים להוביל לסיום הקריירה של האמן, או גרוע מכך. מסיבות אלו, מודרניסטים רבים בתקופה שלאחר המלחמה הרגישו כי הם המגן החשוב ביותר כנגד הטוטליטריות, ה"קנרית במכרה הפחם", כשדיכויים בידי הממשלה או קבוצה בעלת כוח אחרת היוותה אזהרה כי חירויות אישיות מאוימות.
המיזוג של הגרסאות הצרכניות והגבוהות של התרבות המודרניסטית הביאה לטרנספורמציה רדיקלית בתפיסת ה"מודרניזם". ראשית, עלה מכך כי תנועה שהתבססה של דחייה של המסורת נעשתה למסורת בעצמה. שנית, פירוש הדבר היה כי החלוקה הקודמת בין התרבות המודרניסטית האליטיסטית לבין התרבות ההמונית הצרכנית איבדה הרבה ממשמעותה. סופרים אחדים טענו כי המודרניזם נעשה כה ממוסד שהוא עתה "פוסט אוונגרד", וכי הוא איבד כוחו כתנועה מהפכנית. רבים ראו את הטרנספורמציה הזו כתחילתה של התקופה הידועה כפוסטמודרניזם. אחרים, כמו מבקר האמנות רוברט הוס, פוסטמודרניזם הוא המשך של המודרניזם.
אלמנט חשוב של המודרניזם היה הניכור, או של היחיד מעצמו, או מהחברה, או מהבסיס ה"טבעי" של הקיום. מסיבה זו קמו תנועות "אנטי-מודרניות" רבות, שמדגישות את ההוליזם, החיבור והרוחניות כתשובות או כמרפא למודרניזם. תנועות כאלה רואות את המודרניזם כרדקציוניסטי, ולפיכך הוא אינו יכול לראות את ההשפעות של התנועה. מודרניסטים רבים הגיעו למסקנה זו, כמו למשל פול הינדמית' בפנייתו למיסטיקה. כותבים כמו פול ריי ושרי רות', ב"יצירות תרבות", פרדריק טרנר ב"תרבות של תקווה" ולסטר בראון ב"תוכנית ב'", ביטאו ביקורת כלפי הרעיון הבסיסי של המודרניזם עצמו: שהביטוי היצירתי האישי צריך להתאים למציאויות של הטכנולוגיה, ובמקום זה הדגישו כי על היצירתיות האישית לעשות את חיי היומיום לאפשריים יותר מבחינה רגשית.
בתחומים מסוימים ההשפעות של המודרניזם התמידו לזמן ארוך יותר ובצורה משמעותית יותר. האמנות החזותית התנתקה באופן המוחלט ביותר מעברה. ברבות מערי הבירה בעולם קיימים מוזיאונים המקודשים ל"אמנות מודרנית" לעומת "אמנות הרנסאנס", לדוגמה, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA), גלריית טייט בלונדון, ומרכז פומפידו בפריז. גלריות כאלה (ועל פי רוב גם דעת הציבור) אינם מחלקים בין התקופות המודרניות לפוסט מודרניות, ורואה את שניהם כחלק מ"אמנות מודרנית".
מודרניזם מחוץ לעולם המערבי
אם כי המודרניזם הוא תנועה מערבית, הוא הושפע והשפיע כל חברות אחרות. דוגמה אחת היא קליטת הסגנון היפני, שטעמו תומך בכיוון המאוזן במבני מגורים, פונקציונליות, ושימוש בלוחות, כמו גם הצמצום והמינימליזם הסגנוני, והשימוש בקו במקום בקישוט על מנת ליצור סגנון. התרגומים של הספרות היפנית והסינית הראו לאמנים מערביים רבים כי קיימת מסורת ארוכה, רצופה ועקיבה שאינה מבוססת על הנורמות שהם רגילים אליה. אמנים כמו וינסנט ואן גוך קיבלו השראה ישירות מהאמנויות של יפן וסין, כמו הדפסי העץ. המגע הארוך של עזרא פאונד עם שירה סינית, החל מ־1913, הביאה לתרגום שלו של חלק מ"לי פו", ולפרסום הייקו באנגלית.
ספיגה זו של פילוסופיה וסגנון מזרחי לא הייתה שטחית בלבד, וכללה גם בחינה מחדש של רעיונות מערביים כמו הנצרות מנקודת המבט של מושגים וערכים מזרחיים. מלחינים כמו גוסטב מאהלר וקלוד דביסי, משוררים כמו ריינר מריה רילקה ואדריכלים כמו פרנק לויד רייט מצאו כולם היבטים של המסורות המזרחיות האמנותיות, שיתאימו לרעיונות שלהם.
באותו הזמן, סחר, מיכון ו"מודרניזציה", הכניסו את העולם הלא מערבי לסוג אחר של מהפכה. מעצמות מערביות כבשו או לחצו על תרבויות ומדינות שהיו קיימות למאות או אלפי שנים, והצורך במשאבים יצר מבני סחר וכוח חדשים. מדינות רבות הוכרחו להתמערב ולהפוך את הכלכלות והצבאות שלהם למודרניות יותר. דבר זה הביא עמו מודרניזם מסוג אחר, שהיה מבוסס על האימוץ של צורות ונורמות מערביות על גבי מבנים קיימים. התוצאה הייתה התפרצות, שאם כי היא קשורה בבירור למודרניות ומודרניזם, לא הייתה אנטי-מערבית או פרו-מערבית בייחוד.
דוגמה אחת של דבר זה הוא דור של אדריכלים, אמנים וסופרים שלמדו במערב, אך חזרו לארצותיהם המקוריות על מנת ליצור שם, במסורת המודרניזם המתפתחת. מאקוואה קוניו, אדריכל מיפן, לדוגמה, למד בפריז, אך חזר לטוקיו בשנות השלושים, ושם היה לתומך מוביל במודרניזם.
הגמלאן גונג קייבאר של באלי, מספק דוגמה של מודרניזם מוזיקלי מקורי, שמציג שינויים רדיקליים במקצב ובדינמיקה, שהם מודרניים ביחס למוזיקה של באלי כמו שהמודרניזם האירופי הוא ביחס לתרבות המסורתית האירופית.
Good Cry
Good Cry (בעברית: בכי טוב) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית נואה סיירוס. האלבום יצא לאור ב-21 בספטמבר 2018, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, RECORDS. מתוך המיני-אלבום יצא סינגל בסך הכול.
המיני-אלבום הגיע למקום ה-13 במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
שליטי ולאכיה
רשימת שליטי ולאכיה עד האיחוד עם נסיכות מולדובה "Drăculea" (Basarab al III-lea)
רקוויאם המלחמה
רקוויאם המלחמה (War Requiem; אופ' 66), הוא יצירה שחיבר המלחין הבריטי בנג'מין בריטן על בסיס טקסט הרקוויאם הקתולי ושירים של וילפרד אוון. היצירה הולחנה לכבוד הקדשתה מחדש של קתדרלת קובנטרי, ב-30 במאי 1962, לאחר שהקתדרלה המקורית מן המאה הארבע עשרה נחרבה בהפצצות מן האוויר במלחמת העולם השנייה. רקוויאם המלחמה נחשב לאחת היצירות הגדולות וקורעות הלב שנכתבו למקהלה ותזמורת במאה העשרים, ליצירתו החשובה ביותר של בריטן, ולאחת מהלחנות הרקוויאם החשובות ביותר שהולחנו.
חיבור ובכורה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 בנובמבר 1940, נחרבה קתדרלת קובנטרי העתיקה בהפצצה מן האוויר במסגרת הבליץ על קובנטרי. לאחר המלחמה הוחלט לבנות קתדרלה חדשה לצד הקתדרלה העתיקה, שהריסותיה נותרו כאנדרטה. הוועדה האחראית על טקס החנוכה של הקתדרלה הזמינה מבנג'מין בריטן יצירה לכבוד חנוכת הקתדרלה, והותירה לו חירות גמורה בכל הנוגע להלחנה.
בריטן, פציפיסט מובהק, בחר להלחין מיסת רקוויאם, אך בניגוד למקובל, לשלב את הטקסט הלטיני המקורי של הרקוויאם, עם תשעה שירי מלחמה של המשורר האנגלי וילפרד אוון. אוון, יליד 1893, שירת כמפקד פלוגת רובאים כשנהרג בחפירות בצרפת, בנובמבר 1918, רק שבוע לפני שביתת הנשק של סיום מלחמת העולם הראשונה. אף כי במותו היה משורר אלמוני, למעשה, הרי בשנים הבאות קנה לו מקום של כבוד והוקרה כאחד ממשוררי המלחמה הדגולים. בעזרת שילוב בין הטקסט הליטורגי של מיסת הרקוויאם והשירים האנטי מלחמתיים הצליח בריטן ליצור יצירה גדולה ובעלת מסר אנטי מלחמתי מובהק.
הבכורה של רקוויאם המלחמה התקיימה ב-30 במאי 1962 בקתדרלת קובנטרי המחודשת, במהלך החגיגות לרגל חנוכתה שהתקיימה חמישה ימים קודם לכן. היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, בניצוחו של מרדית' דייוויס (בריטן עצמו היה אמור לנצח על הבכורה, אך נאלץ לוותר על התפקיד בשל כאבים בכתפו). הסולנים בבכורה היו אמורים להיות: גלינה וישנבסקאיה (רוסייה), פיטר פירס (בריטי) ודיטריך פישר-דיסקאו (גרמני), ובכך לסמל אחדות ושלום בין עמי אירופה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל התנגדות השלטונות הסובייטים ליציאתה של וישנבקאיה לקובנטרי (אף שמאוחר יותר התירו לה לצאת להקלטה של הרקוויאם), ההתנגדות הרוסית נודעה רק עשרה ימים לפני הבכורה ולכן קיבלה התר הרפר את תפקיד הסופרן בהתראה קצרה.
הבכורה הוכתרה כהצלחה גדולה וההתלהבות מן היצירה ניכרה מיד, אף שלבקשתו של בריטן לא היו מחיאות כפיים בסיום הביצוע. הבכורה סוקרה בהרחבה בעיתונים בבריטניה ובחו"ל שהכתירו את היצירה כיצירת מופת עכשווית. בריטן עצמו התייחס להצלחת היצירה לאחר הבכורה במכתב לאחותו במילים: "אני מקווה שגרמתי לאנשים לחשוב קצת". על דף השער של הפרטיטורה המודפסת של היצירה ציטט בריטן את וילפרד אוון: "הנושא שלי הוא מלחמה, והצער שבמלחמה/ השירה היא בצער.../ כל שיכול משורר לעשות היום הוא להזהיר."
ביצועים והקלטות
זמן קצר לאחר הביצוע הראשון של הרקוויאם, הקליט אותו בריטן בביצוע התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו ובהשתתפות הסולנים המיועדים לבכורה, וישנייבסקיה, פישר-דיסקאו ופירס. התקליט, שיצא בשנת 1963 נמכר תוך זמן קצר ב-200,000 עותקים, בשעתו מספר ללא תקדים כשמדובר ביצירה של מוזיקה קלאסית. עוד הקלטה, בביצוע אליזבת זודרשטרום, רוברט טיר ותומאס אלן, עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בניצוח סיימון ראטל, מצויה למכירה. עוד הקליטו את היצירה קורט מאזור, קרלו מריה ג'וליני, ריצ'רד היקוקס, מרטין בראבינס, ג'ון אליוט גרדינר, רוברט שו ומנצחים נוספים.
בשנת 1989 יצא סרט בבימויו של דרק ג'רמן העוסק ברקוויאם המלחמה.
היצירה
רקויאם המלחמה נכתב לזמרי סופרן, טנור ובריטון, מקהלה, מקהלת נערים, עוגב ושתי תזמורות (תזמורת סימפונית מלאה ותזמורת קאמרית). מערך הכוחות המוזיקלי הזה מתחלק לשלוש קבוצות, המתחלפות ומשתלבות זו בזו לאורך כל היצירה. זמרת הסופרן והמקהלה שרות בלווי התזמורת המלאה ואת מהלת הנערים מלווה העוגב. שתי המקהלות והסופרן מבצעות ביניהן את הטקסט הלטיני של הרקוויאם. בין קטעי הטקסט משובצים שיריו של אוון בביצוע הטנור והבריטון, בליווי התזמורת הקאמרית.
מוטיב חוזר ונשנה הוא הטריטון של דו ופה#. שלושה מששת הפרקים מסתיימים בפסוק כוראלי קצר, הפותר דיסוננס זה.
יש אמנם אי-אילו הזדמנויות שבהן נגנים מתזמורת אחת מצטרפים לשנייה, אבל מלוא הכוחות אינם מופיעים בצוותא עד החלק האחרון של הפרק המסיים, כאשר הטנור והבריטון שרים את השורה המסיימת את שירו של אוון, "פגישה מוזרה" (ועכשיו הבה נישן..."), כשהסופרן והמקהלות שרות "Libera me" ("שחררני...")
הרושם הכללי קודר ובריטן מציג את המלחמה כהרסנית וחסרת-תוחלת גם יחד.
זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כשעה וחצי.
הרכב
כאמור התזמור של הרקוויאם הוא לשלושה סולנים, מקהלה מעורבת, מקהלת נערים, עוגב, תזמורת קאמרית ותזמורת מלאה. ההרכב הזה מתחלק לשלוש קבוצות:
סדר הפרקים
הקטעים מן הטקסט הליטורגי מופיעים בכתב נטוי, ושיריו של אוון מופיעים בכתב עומד.
ישראל אברהם רבין
הרב ד"ר ישראל אברהם רבין (Rabin; 1882, פרוסקורוב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 18 בספטמבר 1951, חיפה) היה היסטוריון חוקר יהדות שלזיה וחוקר הספרות העברית העתיקה.
קורות חיים
רבין נולד בשנת 1882 בפרוסקורוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי, באוקראינה) למשפחת רבנים, וקיבל חינוך מסורתי. נסמך לרבנות בליטא בגיל צעיר, ולאחר מכן למד היסטוריה ושפות שמיות בגרמניה ובשווייץ. בשנת 1907 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברן. לראשונה עלה לארץ ישראל בשנת תרס"ט (1909), ושימש מורה בבית המדרש למורים של "עזרה" בירושלים. כעבור שנתיים, בשנת 1911, עזב את הארץ כדי לעמוד בראשות הישיבה של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה, ושימש בה מורה להיסטוריה וספרות עברית עד 1914, אז עזב את אודסה והתיישב בגרמניה. במשך עשרים שנה, עד 1934, שימש מרצה לספרות חז"ל באוניברסיטאות גיסן ופרנקפורט וכן בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנת תרצ"א (1931) ערך והוציא את מדרש מכילתא דרבי ישמעאל, יחד עם חיים שאול הורוביץ. היה ממנהיגיה של מפלגת "המזרחי".
בשנת 1935, בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה, חזר לארץ ישראל לצמיתות, התיישב בחיפה וכיהן כמנהל בית הספר "נצח ישראל" בעיר.
נפטר בספטמבר 1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
משפחתו
רבין הוא אביהם של הבלשן פרופ' חיים רבין, המתמטיקאי פרופ' מיכאל רבין והפרופסור לחינוך מרים בן-פרץ.
בישול ירוק
בישול ירוק הוא בישול של ירקות ירוקים במי מלח רותחים לזמן קצר (מחצי דקה עד 5 דקות תלוי בחומר הגלם) על מנת להכין אותו להמשך הבישול תוך שמירה על צבעו הירוק שלא ידהה. לפעמים הבישול הירוק הוא הבישול היחיד שהירק עובר. למשל, בהכנת סלטים כמו סלט ניסואז בו משתמשים בתרמילי שעועית ירוקה שנחלטו בצורה זו.
Suricata
Suricata (בעברית: סוריקטה) היא מערכת למניעת חדירות (Intrusion Prevention System בקיצור: IPS) המנתחת תעבורה בזמן אמת ומדווחת על פעולות חשודות. המערכת מבוססת קוד פתוח, נכתבה בשפת C, פותחה על ידי חברת OISF ושוחררה ביולי 2010.
המערכת מנטרת שינויים ברשת הארגונית בזמן אמת, מלקטת מידע ומציגה אותו למנהל המערכת. כמו כן, בעלת יכולת לניתוח קובצי Pcap בפורמטים שונים ובצורה לא מקוונת.
מאפיינים
סוריקטה יכולה לזהות חדירות ואיומים פוטנציאלים בזכות מאפיינים ייחודיים:
התמרת פורייה קוונטית
בחישוב קוונטי, התמרת פורייה קוונטית היא שער קוונטי המבצע התמרת פורייה בדידה. פעולה זו בעלת חשיבות רבה עבור אלגוריתמים שונים בחישוב קוונטי, ובפרט אלגוריתם שור לפירוק לגורמים של מספר שלם, ואלגוריתם למציאת תת חבורה חבויה.
בעוד שחישוב התמרת פורייה "קלאסית" על קלט באורך n דורשת ביצוע O(n2^n)\! פעולות, הרי שביצוע פעולה זו על גבי מחשב קוונטי אפשרית על ידי ביצוע פעולות בלבד (כלומר, הפעלת שערים קוונטיים). מכאן שקיים יתרון מעריכי בסיבוכיות של הפעולה הקוונטית לעומת המקבילה הקלאסית.
מאידך, בעוד הפעולה ה"קלאסית" פועלת על וקטור של ערכים, הפעולה הקוונטית היא על מצב קוונטי הנמצא בסופרפוזיציה קוונטית, כאשר המקדמים מתארים את ערכי הווקטור הקלאסי השקול. מכיוון שלא ניתן לבצע מדידה ישירה של ערכי המקדמים בסופרפוזיציה קוונטית, השקילות אינה מלאה, ולא ניתן לקבל שיפור מעריכי עבור ביצוע ההתמרה באופן כללי.
הגדרה
הפעלת השער על אוגר בעל \ n קיוביטים במצב הקוונטי |x\rangle, כאשר מוגדרת על ידי
כאשר \ x y היא המכפלה של שני המספרים השלמים x ו-y.
יורם אגמון
יורם אגמון (נולד ב-1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. שירת כטייס קרב בחיל האוויר והוא אלוף הפלות. אגמון פיקד על בסיס חצור וכיהן כנספח חיל האוויר בארצות הברית.
ביוגרפיה
אגמון התגייס לצה"ל ושירת תחילה כחייל בחיל הרגלים, אך לאחר כשנתיים התנדב לקורס טיס (מס' 36) אותו סיים במגמת קרב במרץ 1962. לאחר קורס האימון המתקדם המבצעי שובץ כטייס בטייסת סופר מיסטר. לאחר מכן עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ("שחק"), שירת בטייסת 101 וכמדריך בבית הספר לטיסה. ב-14 ביולי 1966 רשם את הפלת הבכורה העולמית במטוס המיראז' 3 כשהפיל באש תותחים במהלך קרב אוויר מטוס מיג 21 של חיל האוויר הסורי. במהלך מלחמת ששת הימים לחם אגמון כטייס "שחק" והשתתף במבצע מוקד בגיחת הפצצת שדה התעופה אל מינייה במצרים. ב-15 ביולי 1967 הפיל מטוס סוחוי 7 של חיל האוויר המצרי במהלך קרב אוויר בסמוך לתעלת סואץ. באותו חודש מונה למ"מ סמ"ט בטייסת 101 ("הקרב הראשונה").
בראשית 1969 נבחר למשלחת הראשונה שיצאה לקליטת מטוסי ה-F-4 פנטום ("קורנס") מארצות הברית.
בשובו לישראל שירת כסמ"ט א' בטייסת 201 ("האחת"), טייסת ה"קורנס" הראשונה. במסגרת זו לקח חלק בגיחות רבות במהלך מלחמת ההתשה, בהן "גביר 30" - גיחת ההפצצה הראשונה של מערך הקורנס במהלכה הופצצה סוללת טילי נ"מ SA-2 מצרית באבו סואר, אגמון היה שותף בקרב האוויר בו הופל מטוס מיג 21 מצרי, הפלה ראשונה למטוסי ה"קורנס" שנזקפה לזכות הטייסת. הוא השתתף בגיחות רבות במבצעי פריחה וכן השתתף במלחמת שלושת הימים בגבול סוריה.
ב-1972 מונה למפקד טייסת 109 ("העמק"), טייסת סקייהוק. בספטמבר 1973 מונה למפקד טייסת 69 ("הפטישים"), טייסת מטוסי "קורנס". חודש לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים והטייסת תחת פיקודו ביצעה כ-850 גיחות מבצעיות ורשמה 11 הפלות של מטוסי אויב. 4 מלוחמי הטייסת נהרגו במלחמה ו-8 נוספים נפלו בשבי.
בהמשך שירותו בחיל האוויר שירת במטה החיל. ב-1979 מונה למפקד בסיס חצור, תפקיד אותו מילא עד 1982. תפקידו הבא היה נספח חיל האוויר בארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1985.
הפלות
במהלך שירותו הפיל אגמון שישה מטוסי אויב: אחד ב-1966, כמתואר לעיל; אחד במלחמת ששת הימים; אחד במלחמת ההתשה; שניים במלחמת יום הכיפורים; ואחד בשנת 1974.
משוואת איירינג
משוואת איירינג (אנגלית: Eyring equation; ידועה גם כמשוואת איירינג-פולני) היא משוואה בקינטיקה כימית המקשרת בין קצב התגובה לבין הטמפרטורה. המשוואה פותחה כמעט במקביל ב-1935 על ידי הנרי איירינג, מ. ג. אוואנס ומייקל פולני. המשוואה פותחה מתוך תאוריית מצב המעבר (הידועה גם בשם תאוריית הקומפלקס המופעל), ובניגוד למשוואת ארניוס האמפירית היא מודל תאורטי המבוסס על תרמודינמיקה סטטיסטית.
הצורה הכללית של המשוואה דומה במקצת לזו של משוואת ארניוס:
כאשר ΔG‡ מסמל את האנרגיה החופשית של גיבס, kB הוא קבוע בולצמן ו-h הוא קבוע פלאנק.
צורתה הליניארית של המשוואה היא:
כאשר:
תגובה כימית מסוימת מתרחשת בטמפרטורות שונות, וקצב התגובה נקבע על פיהן. העקומה המתקבלת של \ \ln(k/T) כנגד \ 1/T היא קו ישר עם שיפוע, שממנו ניתן לגזור את אנתלפיית ההפעלה, והלכיד שממנו ניתן לגזור את אנטרופיית ההפעלה.
קורייר
קורייר (בכתב רוסי: Курьер) הוא שבועון ישראלי ברוסית אשר הופץ בדפוס בין 1991–1998 ומאז יוצא לאור במהדורת אינטרנט בלבד.
בתחילתו מנה "קורייר" 16 עמודים בפורמט רחב. עורכו הראשון של העיתון היה מקסים רזניק, בנו של המשורר איליה רזניק, והעורכת הגרפית הייתה אנה קנופובה. בגיליון הראשון נכלל ריאיון עם הזמרת אלה פוגצ'בה, שהייתה גם ידידה ותיקה של העורך.
בתחילת 1998 יצא לאור הגיליון המודפס האחרון של "קורייר". כתבת השער הייתה על אביגדור ליברמן.
מרשל (ספורט מוטורי)
תפקידי המרשלים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות. במסלול עצמו דואגים המרשלים לסיוע פיזי בקיום המרוץ ומחוץ למסלול הם מסייעים בקיום תקנות המרוץ.
מחוץ למסלול
מרשלים אלו יושבים בדרך כלל במשרדי המסלול. בזמן המרוץ הם מבצעים רישום מלא של זמני המתחרים והניקוד, לעיתים בסיוע מערכת מחשב, ועוקבים אחר התקדמות המתמודדים בתחרות.
מרשלים נוספים עוסקים בכל הרישומים בטרם החל המרוץ. הם הראשונים שנפגשים עם הנהגים, העובדים והפקידים, ואחראים לאישורים השונים של התחרות מבחינת בטיחות ותקנות.
לעיתים, עוסקים מרשלים ברישום עוצמות הקול כדי לוודא שאינן עוברות את הסף המותר במסלול מסוים. רכבי מרוץ נוטים להפיק עוצמות קול גבוהות עקב מערכות פליטה פתוחות ולכן עובדים אלו חמושים במכשירים אשר מודדים את עוצמת הקול ומוודאים כי עוצמת הקול במהלך המרוץ אינה חורגת מהמותר.
במסלול
המרשלים מוצבים בצידי המסלול בזמן סבבי האימונים והמרוץ. במקרה של תאונות או התנגשויות, הם דואגים לפינוי המסלול מעצמים המסכנים מתמודדים אחרים ועוזרים למעורבים בתאונה לחזור בזריזות לתחרות אם הדבר אפשרי. הם גם דואגים להכנת רכבי הביטחון וציוד החירום שיהיו נגישים ודרוכים לפעילות בהתרעה מיידית. למרשלים יש גם הכשרה למתן טיפול רפואי, כיבוי אש וטיפול ברכב.
תפקיד נוסף במהלך המרוץ הוא העברת מסרים למתחרים על ידי דגלים, ושלטים. הודעה על מספר הסיבובים שנותרו, על שינויים שמתחוללים בתחרות ועוד מידע רלוונטי למתחרים.
מרשלים העובדים במסגרת חברה, מקבלים את כל הציוד הנדרש לעבודה זו. ואילו המתנדבים לתפקיד, לרוב יאלצו להוציא מכיסם כסף, עבור רכישת ציוד מתאים.
מרשלים על המסלול נאלצים לבצע את עבודתם גם במצבי מזג האוויר קשים כגון קור עז וגשם. בליגות המרוצים העליונות הם לבושים בדרך כלל בסרבלים, לרוב בצבע לבן או כתום, מבד המעכב התפשטות להבת אש. צבעים אלו נבחרו כדי שהנהגים יזהו את המרשלים, ואת הדגלים המתנוססים בקלות. כמו כן, הם מצוידים בנעלי הליכה או נעלי בטיחות, מכיוון שרוב עבודתם נעשית בהליכה או עמידה. הם מצוידים בכפפות רתכים, שעמידות בטמפרטורות גבוהות, למקרים שבהם הם צריכים לדחוף רכב חם, או לנקות את המסלול משברי רכב לוהטים. הדגלנים יכולים להצטייד בכפפות להגנה על הידיים מפני הקור.
המרשלים אף מצוידים באביזרים נוספים כמו משרוקית למשיכת תשומת הלב, וסכינים וחבלים, בין היתר לחילוץ הנהגים ומשיכת הרכבים מהמסלול.
הקרב על סנטיאגו
הקרב על סנטיאגו (באיטלקית: Battaglia di Santiago, בספרדית: Batalla de Santiago) הוא השם שניתן למשחק כדורגל אלים במיוחד, שהתקיים במהלך מונדיאל 1962 בין נבחרת צ'ילה בכדורגל לבין נבחרת איטליה בכדורגל. השופט במשחק זה היה הבריטי קן אסטון, שכעבור ארבע שנים, לאחר גביע העולם ב-1966, הציע את שיטת הכרטיס הצהוב והכרטיס האדום.
רקע
המשחק בין ל בבית ב' של מונדיאל 1962 היה מתוח עוד מלפני המשחק, לאחר שזוג עיתונאים איטלקיים כתבו דברי נאצה ועלבו בצ'יליאנים על תנאי המחיה בעריהם ועל תרבותם. העיתונים הצ'יליאנים גם כן תקפו את האיטלקים, וטענו שהם פשיסטים, מאפיונרים ומכורים לסמים. העיתונאים גורשו בכוח מצ'ילה, אבל הרוחות התלהטו אחרי שארגנטינאי אושפז לאחר שהוכה בפאב כיוון שחזותו הייתה איטלקית.
עבודות ההכנה הצ'יליאניות הופרעו על ידי רעידת האדמה בשנת 1960. מספר עיתונים איטלקיים טענו שהחלטה שצ'ילה תארח את המונדיאל היא בגדר "שיגעון מוחלט", אמירה שבה השתמשו העיתונים בצ'ילה כדי להסעיר את הרוחות.
טנזניט
טנזניט הוא מינרל שהוא אחת מהצורות בה מופיע בטבע המינרל זואיסיט (Ca2(Al. OH)Al2(SiO4)3), מינרל השייך לקבוצת האפידוט. הטנזניט נתגלה לראשונה בשנת 1967 בהרי מֵרֵלָני (Merelani קרויים גם מררני) בקרבת העיר ארושה שבצפון טנזניה. לאחר ליטוש וחיתוך נוצרת מהטנזניט אבן חן יקרה ופופולרית, אם כי עמידותה, יחסית לאבני חן אחרות, נמוכה. נטייתה של האבן להישבר מונעת לעיתים את האפשרות להשתמש בה כאבן חן לשיבוץ בטבעות. הטנזניט ידוע בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט באופן מיוחד, והוא מקבל גוון כחול ספיר, סגול, וירוק מרווה בהתאם לכיוון הגביש, תכונה המכונה טריכרואיזם (פליאוכרואיזם של שלושה צבעים). עם זאת במרבית המקרים נוהגים לחמם את הטנזניט. פעולה הגורמת להדגשת צבעו הכחול, אבל גם להחלשת תופעת הטריכרואיזם.
הקרב על סנטיאגו
מהלך המשחק
המשחק נוהל על ידי השופט האנגלי קן אסטון, ועוזריו לאו גולדשטיין הישראלי ופרננדו אלקואס המקסיקני. העבירה הראשונה התרחשה כ-12 שניות לאחר שריקת הפתיחה. הכדורגלן האיטלקי ג'ורג'ו פריני היה הראשון שהורחק מהמגרש בדקה ה-12 לאחר שביצע עבירה על אונורינו לנדה הצ'יליאני, אך סירב לעזוב את המגרש ונגרר החוצה על ידי שוטרים. לנדה עצמו נקם באגרוף שנתן מספר דקות אחרי זה לאחד מהשחקנים האיטלקיים, אבל לא הורחק.
השופט התעלם מהתנצחות שהתרחשה בין לאונל סאנצ'ס למריו דויד במהלכה נתן סאנצ'ס אגרוף לדויד אחרי שביצע עליו עבירה. דויד הורחק מספר דקות אחר כך, כיוון שבעט לסאנצ'ס בראש.
טנזניט
רקע
חייט יליד גואה בשם דה סוזה (de Souza), שהתגורר בארושה שבטנזניה ושעסק בזמנו החופשי בחיפוש זהב, מצא שברים שקופים של גבישי אבן חן שצבעם משתנה בין כחול עז לסגול על רכס הרים סמוך למררני, כ-70 קילומטרים דרומית מזרחית לארושה. הוא החליט כי המינרל הוא אוליבין (ליתר דיוק פרידוט, אבן חן מאוליבין), אך לאחר בדיקה החליט שטעה וכי מדובר בדיומורטיריט, מינרל בצבע כחול שאיננו אבן חן. זמן קצר אחר כך הראה דה סוזה את האבנים לג'ון סול (John Saul), גאולוג וסיטונאי של אבני חן שמושבו בניירובי, שבאותו הזמן עסק בכרייה של אבני אקוומרין באזור שסביב הר קניה. סול, בעל תואר שלישי מ-MIT ושאחר־כך גילה את המרבצים הידועים של אבני האודם באזור טסאבו שבקניה, פסל את ההשערות כי האבנים הם דיומורטיריט או קורדיאריט ושלח את הדגימות לאביו, היימן סול, שהיה סגן נשיא ברשת חנויות האופנה סאקס בשדרה החמישית. היימן סול הביא את הדגימות למכון הגמולוגי של אמריקה ששכן בבניין מול החנות ושם זיהו נכונה את אבן החן החדשה כצורה של זואיסיט. זיהוי נכון נעשה במקביל גם על ידי מינרלוגים באוניברסיטת הרוורד, במוזיאון הבריטי ובאוניברסיטת היידלברג, אבל האדם הראשון שזיהה את האבנים בצורה נכונה היה איאן מקלאוד (Ian McCloud), גאולוג שעבד בשירות ממשלת טנזניה והתגורר בדודומה. היימן סול נתן לתכשיטן ללטש שתיים מהדגימות והראה אותן להנרי פלאט (Henry Platt) מחברת התכשיטים הנודעת טיפאני, שמיד העריך את יופיין של אבני החן וטבע את השם "טנזניט" כרמז לארץ המוצא של האבן. שתי אבנים אלו שובצו אחר־כך בטבעות.
הקרב על סנטיאגו
מהלך המשחק
בעוד האלימות מתמשכת, שבר סאנצ'ס את אפו של אומברטו מסקיו, אבל לא הורחק. המשחק המשיך בעוד השחקנים מרביצים ויורקים אחד על השני, והמשטרה התערבה בו עוד כ-3 פעמים.
טנזניט
רקע
השימוש בשם שיש בו רמז לארץ המוצא נחשב אמצעי פרסומת יעיל לשיווק אבן החן לציבור, והשם אכן דבק מאז באבן. הפופולריות שצבר הטנזניט כאבן חן כיום היא בעיקר הודות למערכות השיווק של טיפאני.
באוקטובר 2002 הכריז איגוד סוחרי אבני החן של אמריקה הידוע בראשי התיבות AGTA (American Gem Trade Association) על השינוי הראשון מזה 90 שנה ב"טבלה המודרנית של אבני הולדת" והכתיר את הטנזניט כאבן ההולדת של דצמבר.
ביוני 2003 חוקקה ממשלת טנזניה חוק שאסר על יצוא הטנזניט הבלתי מעובד להודו (כמו אבני חן רבות מבוצע חיתוך וליטוש הטנזניט בג'איפור). האיסור הוסבר כניסיון לעודד פיתוח תעשיית עיבוד מקומית, ובכך לעודד את הכלכלה ולהגדיל את הרווחים. איסור זה הוסר בהדרגה במהלך השנתיים לאחר הכרזתו, ומאז רק אבנים במשקל מעל 0.5 גרם מצויות תחת איסור זה.
להחלטה זו הייתה השפעה רצינית על העיר ג'איפור, שכן שליש מהיצוא השנתי של אבני החן שלה היו של טנזניט. תעשיינים בעיר הביעו חשש שאיסור זה ייצור תקדים שיוביל את טנזניה לאסור את יצוא כל אבני החן הבלתי מעובדות, כולל תוצרת המדינה של טסאבוריט, יהלומים ואבני אודם.
באפריל 2005 הודיעה חברה בשם טנזניטוואן (TanzaniteOne) בע"מ, כי היא רכשה את השליטה על החלק ממרבץ הטנזניט המכונה "C-Block", כלומר גוש ג'(מרבץ הטנזניט מחולק לחמישה גושים). במהלך השנה שלאחריה השתלטה החברה על שוק הטנזניט בסגנון בה שלט קונצרן דה בירס על שוק היהלומים. החברה אף הגדילה את שליטתה על כל הטנזניט החדש שנכרה באמצעות רכישה של חלק גדול מהייצור המגיע מפעילות כרייה של כורים עצמאיים הפועלים באזור. זו היא הפעם הראשונה שהמסחר באבן חן צבעונית נשלט בצורה כזו. מחירי האבן הגולמית עלו בהתמדה במהלך השנים האחרונות ככל שהחברה חיזקה את שליטתה בשוק. באוגוסט 2005 נתגלה גביש הטנזניט הגדול ביותר בגוש ג'. הגביש שוקל 16,389 קרט (3.4 קילוגרם) וגודלו 22 על 8 על 7 סנטימטרים.
בפברואר 2006 הודיעה החברה כי היא מקדמת מסע שיווק שיהפוך את הטנזניט ל"אבן הולדת" בהא הידיעה. הם מתכוונים לשווק את אבן החן הנדירה כאבן שיש לתת לכל תינוק בעת הולדתו, על מנת לחגוג יצירת חיים חדשים.
חיקויים
מעבדה הצליחה לייצר חיקוי של טנזניט אותו היא משווקת תחת השם "טנזניק" (tanzanique). האבן מחקה בנאמנות את צבעו של הטנזניט הקלאסי, אך אין לה את תכונת הפליאוכרואיזם הבולטת של הטנזניט. טנזניט הוא צורה של המינרל זואיסיט בעוד שהטנזניק הוא צורה של פורסטריט (סוג של אוליבין). חיקוי נוסף של הטנזניט שנעשה פופולרי לאחרונה הוא זירקוניה (אבן מלאכותית שמשמשת כתחליף ליהלום) שנצבעה בצבע המחקה את הגוון של האזוביון.
דיסקרטוזיס
דיסקרטוזיס (בכתיב לועזי: Dyskeratosis; בעברית: הִתְקָרְנוּת לא-תְקִינָה) הוא מצב של התקרנות מוקדמת של תאים באפידרמיס.
הקרטינוציטים הם תאים המהווים את עיקר האפידרמיס (כ-90% מתאי האפידרמיס). מקור תאים אלו הוא בשכבה הבזאלית של העור, והם מתמיינים לתאים המייצרים קרטין, אשר בסופו שר מתמלאים בקרטין.
הקרטינוציטים מייצרים סיבי קרטין דקים הקרויים טופופילמנטים, אשר מתאגדים בבסיסים הקרויים טונופיברילים.
ניתן לראות תופעות של דיסקרטוזיס במחלות שונות כגון Erythema multiforme, וכן במחלות כגון Lichen planus.
כאהינה
אל-כאהינה (בערבית: الكاهنة; תעתיק מדויק: אלכאהנה; תרגום לעברית: אישה חוזה, בתרגום מילולי: כוהנת.) או בערבית צפון אפריקאית מודרנית l-Kahna, ידועה גם כדיחיא או קחיה. ידועה בערבית גם כ-الكاهنة ديهيا (אלכאהנה דיהיא) וגם בכינוי كاهنة البربر (הכאהנה של הברברים). הייתה מנהיגה דתית וצבאית של השבט הברברי מקבוצת הג'ארווה-זנטה במאה ה-7.
כאהינה הנהיגה את השבטים הברברים במאבקם נגד הכיבוש הערבי של אזור המגרב כולו, ואזור אלג'יריה בפרט. כאהינה נולדה ברבע הראשון של המאה ה-7 ומעריכים כי מתה בשנות ה-90 של אותה מאה.
השפעתה
לימים, האגדה על כאהינה שימשה כטיעון בפי הברברים באל-אנדלוס לגבי עליונותם האתנית, מול טענות הערבים.
בתקופה המודרנית שימשה אגדת כאהינה את כל הגורמים ששלטו - או חיו - במגרב: קולוניאליסטים צרפתיים, ברברים לאומיים, ערבים לאומיים, יהודים ציוניים, חוגים פמיניסטיים ולאומנים מוגרבים - כל קבוצה למטרותיה שלה.
דמותה של דהיה העניקה השראה ללוחמי המחתרת היהודית באלג'יר, בראשה עמד ז'וזה אבולקר. אמו, היוצרת ברת בנישו אבולקר, כתבה עליה מחזה.
הפולמוס על דתה של כאהינה
שמה המקורי של כאהינה היה ככל הנראה דִחְיַה. הכינוי כאהינה ניתן לה על ידי יריביה המוסלמים בזכות יכולתה האגדית לחזות את העתיד. שם אביה של כאהינה משתנה בהתאם לגרסת האגדה הספציפית: גרסה אחת טוענת כי היא בתו של טאבט; על פי גרסה אחרת, שם אביה של כאהינה היה מתיה, ראש שבט ברברי שנקרא ג'ארווה-זנטה, אשר נדד באזור הרי האטלס. אחרים גורסים שהייתה יהודיה, או שהשבט שלה כולו התגייר. חוקרי היסטוריה של צפון אפריקה חלוקים בדעותיהם בעניין זה.
מוחמד טלבי מצטט מפי הערבים כי כאהינה נשאה עמה איקונין, ככל הנראה של מריה, או קדוש נוצרי אחר, ואולם סביר שלא מדובר במנהג יהודי או אפילו ברברי. רעיון הגיור של בני הג'ארווה בא מההיסטוריון אבן חלדון, שמנה שבט זה בין אלה שייתכן והתגיירו. טלבי מציין שאבן חלדון מתייחס לתקופה שלפני הקיסרות הרומית וביזנטית וכן כי שבטים אלו התנצרו מאוחר יותר.
בקינה יהודית עתיקה מקונסטנטין שבאלג'יריה של ימינו, יש התייחסות למלכה בשם "כּהיא", דווקא בתור מי שהתאכזרה ליהודים:
המחקר העדכני ביותר בנושא הוא של מודראן, אשר תומך ומחזק את מסקנותיו של טלבי. ההיסטוריון אבן ח'לדון תיעד אגדות שונות אודות כאהינה, חלקן התייחסו לשיערה הארוך, או להיותה גדולה במידותיה - שתי תכונות האופייניות, כפי שהאמינו אז, למכשפים. כאהינה נחשבה לנביאה. אגדה אחרת טוענת שבצעירותה שחררה את עמה משלטונו של רודן עריץ, בכך שניאותה להתחתן איתו, או אז רצחה אותו בליל חתונתם. היו לה כנראה שלושה בנים, אולם מעבר לכך לא ידוע דבר על חייה הפרטיים.
אגדת חייה ומותה של כאהינה
כאהינה ירשה את קוסיילה, כמנהיגת השבטים הברברים המתנגדים לצבאות הכיבוש הערביים של בית אומייה. חסן אבן אל-נומאן צעד ממצרים וכבש את העיר הביזנטית קרתגו וערים נוספות. כאשר חיפש אויב נוסף להילחם בו, הגיעתהו השמועה אודות מלכה חזקה בצפון אפריקה ששמה כאהינה. הוא צעד לקראתה להרי האטלס; הצבאות התעמתו בסמוך למסקיאנה בפרובינציה אום אל-בואג'י, באלג'יריה של ימינו.
כאהינה הביסה את חסן שברח והתחפר בקירנאיקה במשך ארבע או חמש שנים. היא הבינה שהוא חזק ועתיד לחזור וללחום, לכן נקטה בטקטיקת אדמה חרוכה, שלא הפריעה לשבטי ההרים והמדבר, אך הרחיקה ממנה את תמיכתם של דרי נאות המדבר. במקום להתיש את הצבאות הערביים החלטתה קידמה את מפלתה.
חסן שב לבסוף לאחר שנעזר במודיעין שקיבל מקצין שבוי שכאהינה אימצה כבן. הוא הביס את כאהינה בקרב שהיה ככל הנראה בין סרטיף לטובנה. לפני הקרב, כאהינה חזתה את התוצאה ושלחה את שני בניה הביולוגיים לצבא הערבי תחת חסותו של הבן המאומץ. נאמר כי חסן נתן לאחד מבניה את השליטה בכוחותיו.
מקורות אחדים מספרים שכאהינה מתה מות לוחמים כאשר חרבה בידה והיא נלחמת עם אנשיה. אחרים גורסים כי היא בלעה רעל והתאבדה על מנת לא ליפול בידי האויב. חלק מהמקורות טוענים שהקרב התרחש ב-693, בעוד אחרים טוענים שהוא אירע ב-697. איבן חלדון טוען שבשנה זו הייתה כאהינה בת 127, מה שאומר שהיא נולדה בשנת 566 לספירה, הנחה שהיא כנראה מוגזמת. לפי מקורות אחרים היה שמה "כאהנה", שמשמעו בערבית "כוהנת", והיא נהרגה בקרב נגד המוסלמים בטברקה שבחוף הצפוני של תוניסיה, בשנת 702 או 703 לספירה.
האמפיתיאטרון באל ג'ם בעיר אל ג'ם בתוניסיה מכונה "ארמון אלכאהנה", ולפי המסורת המקומית שם התבצרה כאהינה עם תומכיה במשך ארבע שנים.
קיימת השערה שמקורם של הבחוצים הוא בתומכים של כאהינה.
אקטה קריסטלוגרפיקה
אקטה קריסטלוגרפיקה (בלטינית: Acta Crystallographica) הוא קבוצה של כתבי עת מדעיים בתחום הקריסטלוגרפיה, שהמאמרים בהם עוברים ביקורת עמיתים, והיוצאים לאור מטעם האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. אקטה קריסטלוגרפיקה החלה ככתב עת בודד בשם זה ב-1948.
היסטוריה
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הורגש צורך בכתב עת שיחליף את כתב העת הגרמני. במרץ 1944 נאם פאול פטר אוואלד, פיזיקאי וקריסטלוגרף שנמלט מגרמניה בשל היותו "רבע יהודי" ולימד מאז באוניברסיטת קווינס בבלפסט, בפני באי הכנס של הארגון XRAG. בנאומו הציע אוואלד, שהיה בין עורכי המשנה של ה-Zeitschrift für Krystallographie, הקמת כתב עת בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה שיצא לאור על ידי ארגון בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה. ההצעה התקבלה בהתלהבות וויליאם לורנס בראג, יושב ראש ארגון XRAG הבטיח לפעול למענה. אבל הדחיפה האמיתית להקמת הארגון וההוצאה לאור של כתב העת באה רק שבעה חודשים אחר כך מכיוון אחר. באוקטובר 1944 פנה הקריסטלוגרף האמריקני מרטין בורגר (Martin Julian Buerger) להנרי ליפסון ששימש כמזכיר ארגון XRAG בשאלה האם XRAG מעוניינת לשתף פעולה עם ASXRED, הקבוצה המקבילה בארצות הברית, ביסוד כתב עת העוסק במחקר בעזרת עקיפה של קרני רנטגן ועקיפה של אלקטרונים. הוחלט שיש לשלב כוחות ולהקים ארגון בינלאומי שיהיה אחראי על ההוצאה לאור של כתב העת החדש. ביוזמת לורנס בראג אורגן ביולי 1946 כינוס הכנה של הקמת הארגון הבינלאומי בלונדון, שבו השתתפו כ-300 קריסטלוגרפים מ-13 מדינות. בכינוס נבחר אוואלד כיושב ראש הוועדה הזמנית הבינלאומית לקריסטלוגרפיה. ועדה שקמה לבחון את מבנה כתב העת המוצע קיבלה את הטיוטה שהציע ג'ון דזמונד ברנל. שם כתב העת נקבע כ"אקטה קריסטלוגרפיקה" על פי הצעתם של המדענים מברית המועצות שהתנגדו שלכתב עת בינלאומי יהיה שם אנגלי, כפי שהייתה ההצעה המקורית של ועדת כתב העת, ודרשו שם לטיני נייטרלי. את עלות ההפקה קיוו המקימים לכסות על ידי דמי מנוי ותרומות.
הגיליון הראשון של אקטה קריסטלוגרפיקה יצא לאור באפריל 1948, חודשיים לפני כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, ובמהרה הפך להיות כתב העת החשוב בתחום. ב-1951 כבר התקבלו כה הרבה מאמרים לפרסום והוחלט להגדיל את תדירות הדפסת כתב העת משש פעמים בשנה לשמונה. כעורך הראשי של כתב העת במשך 11 שימש פאול פטר אוואלד, בעל הרעיון. עם השנים הוחלט שבשל כמות המאמרים הגדולה שהגיעה למערכת יש לפצל את כתב העת, ונכון ל-2010 הוא כולל שישה כתבי עת שונים.
חדשות הבוקר
חדשות הבוקר עם ניב רסקין (או בקיצור: "חדשות הבוקר") היא תוכנית הבוקר של ערוץ קשת 12 שמשודרת החל מה-22 באוקטובר 2017.
את התוכנית מגיש ניב רסקין, אשר לעיתים מוחלף על ידי נסלי ברדה ויואב לימור לסירוגין.
רקע ליצירת התוכנית
יואב לימור, מגיש "הבוקר של קשת", ביקש אחרי חמש שנים בתפקיד לסיים את תפקידו כמגיש תוכנית הבוקר היומית, אך המשיך יחד עם גלית גוטמן לשדר את התוכנית "הבוקר של קשת" בימי שישי.
ב-19 ביולי 2017 הודיעה הזכיינית "קשת" כי ניב רסקין יגיש את תוכנית הבוקר, בשם "חדשות הבוקר", בערוץ קשת 12 החל מ-1 בנובמבר 2017. עוד נודע שרסקין יגיש מ-07:00 עד 08:30 ומיד אחריו יגישו פאולה וליאון את תוכנית הבוקר "פאולה וליאון" עד השעה 10:00.
עליית התוכנית
ב-22 באוקטובר 2017 (שבוע לפני פיצול ערוץ 2), הגיש ניב רסקין את התוכנית הראשונה של "חדשות הבוקר" במקום "הבוקר של קשת".
לפניו שודרה תוכנית הבוקר "כותרות הבוקר עם מרב ומרב" בהנחיית מרב בטיטו ומרב מילר, לעיתים מ-6:00 עד 7:00 ומ-6:00 עד 6:45. בעקבות נתוני רייטינג נמוכים והפסדים של "חדשות הבוקר" לתוכנית הבוקר של רשת 13 ול"אורלי וגיא" של ערוץ עשר, בהשפעת הרייטינג הנמוך של "כותרות הבוקר", הוחלט ב"קשת" להוריד את "כותרות הבוקר" מהאוויר.
מ-1 בנובמבר עד 5 בנובמבר 2017 שודרה התוכנית מ-07:00 עד 08:30 בקשת 12, אך הוחלט להאריך את התוכנית ברבע שעה, ומ-6 בנובמבר עד ה-7 בדצמבר התוכנית שודרה מ-06:45 עד 08:30. בעקבות ירידת "כותרות הבוקר" מהאוויר, מ-10 בדצמבר משודרת התוכנית מ-6:15 עד 8:30. בינואר 2018 התארכה התוכנית בחצי שעה עד השעה 9:00.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל ב-2020, הוחלט ב"קשת" להאריך את התוכנית עד השעה 10:00, כשלאחריה "פאולה וליאון" ישדרו מ-10:00 עד 12:00. מ-22 ביולי 2021 משודרת התוכנית מ-6:00 עד 9:30, רצועת הבוקר החדשה "מוקדם על הבוקר". בנוסף לכך נוספו פינות חדשות בתוכנית: "מישהו לקום איתו" (בוטלה) | "3 דברים שצריך לדעת על" (הייתה בעבר 4 דברים שכדאי לדעת על) | "הכותרות הכי נצפות של N12" | "מרואיין בהפתעה" | בעבר התחילה ב-6:15.
חברי הפאנל הקבועים בתוכנית הם: ברק סרי, איילת פריש, אנה מאגין, חיים לוינסון, איתן דנגוט, ריטה גולדשטיין, נטעלי שם טוב, אבי בניהו, יהודה שלזינגר, אמילי מואטי, לירון זייד, לינוי בר-גפן, עדי כרמי ונוספים.
Crazy Little Thing
Crazy Little Thing (הידוע גם כ-The Perfect You) הוא סרט קומדיה רומנטית עצמאי שיצא בשנת 2002 ונכתב והופק על ידי מת'יו מילר. בסרט מככבים כריס אייגמן וג'ני מקארתי.
לאחר ההתקפות ב־11 בספטמבר נותרו צילומי מרכז הסחר העולמי בסרט.
עלילה
עלילת הסרט מתמקדת בסופר השאפתן וולט (מגולם על ידי כריס אייגמן) אשר מתקשה להתגבר על מערכת יחסים שהייתה לו בעבר. וולט פוגש בהמשך את לני (ג'ני מקארתי) בבית קפה מקומי, המאורסת לאדם עשיר בשם הווארד, אשר עומד לקבל ירושה גדולה.
בסופו של דבר, וולט חייב להתגבר על פחדיו וחוסר הביטחון שלו על מנת לכבוש את ליבה של לני.
סלי מזור
זלמן "סלי" מזור (10 בינואר 1931 - 17 בפברואר 2004) היה עסקן ספורט ישראלי ויו"ר איגוד השחייה בישראל.
בשנת 1993 זכה מזור בעיטור מכבי ישראל.
ביוגרפיה
מזור בנם של אסתר ואברהם, למד רפואת שיניים בשווייץ. אל השחייה הוא הגיע בעקבות שכנתו, רבקה, ששחתה בקבוצת השחייה ברית מכבים עתיד שברבות הימים הפכה לרעייתו. בשנת 1969 הוא נבחר לוועד סניף תל אביב יפו והסביבה של ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
הוא היה חבר בהנהלת אגודת השחייה ברית מכבים עתיד ובהמשך שימש בתפקיד יו"ר האגודה משנת 1975. עם כניסתו לתפקיד הוא איחד בין אגודת ברית מכבים עתיד לבין מכבי תל אביב והאגודה נקראה בשם מכבים עתיד תל אביב. במשך שנים רבות היה חבר בוועדת השחייה ובפברואר 1986 נבחר לתפקיד יו"ר איגוד השחייה, תפקיד אותו מילא בהתנדבות עד לשנת 1992. הוא פרש מתפקידו זה בשל מחלה. בעת כהונתו בשנת 1989 נכנסה ישראל כחברה רשמית לאיגוד השחייה האירופאי (LEN - Ligue Européenne de Natation) ולראשונה השתתפה נבחרת ישראל באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשנת 1991.
בשנת 1993 זכה מזור בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-14.
גדעון הוד
גדעון הוד (נולד בתל אביב ב-5 במאי 1934 בשם גדעון הירשנהורן) שימש שדרן ומגיש רדיו ב"קול ישראל".
ביוגרפיה
מסוף שנות ה-40 השתתף בחידוני מוזיקה ששודרו ב"קול ישראל", שאותם ערכו יצחק שמעוני ואלון שמוקלר, וכן בחידוניו של שמואל רוזן, שבהם בלט בתחומי ידע מגוונים לצידו של שמואל חביבי.
בוגר "המדרשה למורי החינוך הגופני" (1957) ב"מחנה יונה" בתל אביב (מקום בו נמצא היום מלון "הילטון").
עבד כמורה לחינוך גופני במשך אחת עשרה שנה, בבתי ספר יסודיים ועל-יסודיים, ברחבי הארץ.
ב-1954, השתתף בקורס של קרייני רדיו בניהולה של ראומה אלדר. ב-1955 החל לעבוד ב"קול ישראל" בתפקידי הגשה וקריינות.
במשך עשרות שנים ליווה קולו את שידורי הכדורסל של מכבי תל אביב ושל משחקי הנבחרת, אותם הגיש בשטף במיומנות ותיאור נקודתי של האירועים החשובים במגרש ברגע נתון.
במשך השנים, ראיין הוד אנשים שהגיעו להישגים גדולים בתחומם למשל ד"ר ג'יי, ג'סי אוונס, פרנץ בקנבאואר, אמיל זאטופק, פרנץ פושקש, ועוד. לאחר פרישתו משידור משחקים הוסיף להגיש לסירוגין את פינת הספורט ביומן הלילה של מחלקת החדשות.
בטקס "אנשי מופת בספורט הישראלי 2014" הוענק לגדעון הוד גביע ע"ש יואל כץ, על ידי ועדת ההוגנות בספורט של עמותת אומ"ץ, כהוקרה והערכה, "על תרומתו הרבה להתפתחות הספורט בישראל כשדר רדיו משנות החמישים ועד היום ועל הקניית ערכי ההוגנות בספורט במהלך השידורים".
בשנת 1988 החל להגיש את התוכנית "החידון המוזיקלי" בקול המוסיקה (אחר כך כאן קול המוזיקה). הוא ערך והגיש את החידון מדי שבוע במשך 33 שנה. ב-30 בדצמבר 2021 הגיש את תוכניתו האחרונה, ונפרד מהמאזינים והמשתתפים הקבועים.
הוד נשוי לאילנה, אב לבן ולבת.
תוכניות שאותן הגיש ובהן השתתף
בקולו הערב והמיוחד, מקצועיותו ותחומי העניין המגוונים היה גדעון הוד לאחד מסמליה של תחנת "קול ישראל".
תאונת מטוס הגלקסי בדרום וייטנאם (1975)
תאונת מטוס הגלקסי בדרום וייטנאם התרחשה ב-4 באפריל 1975. מטוס תובלה אמריקאי כבד מדגם C-5 גלקסי, שהמריא מדרום וייטנאם ובו ילדים מקומיים שפונו מארצם ומלווים אמריקאים, נאלץ לערוך נחיתת חירום ליד העיר סייגון. בנחיתה שהפכה להתרסקות מטוס נספו 153 אנשים מבין 311 יושבי המטוס.