cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וליאן לויד ובר
ג'וליאן לויד ובר הוא בנו של המלחין ויליאם לויד ובר, שאחדות מיצירותיו לצ'לו ניגן והקליט, ואחיו הצעיר של אנדרו לויד ובר. הוא למד בבית הספר יוניברסיטי קולג' ברובע המסטד בלונדון. שני האחים שיתפו פעולה בהקלטת וריאציות בסגנון קלאסי-רוק, המבוססות על הקפריצ'ו בלה מינור של פאגאניני לכינור סולו.
ג'וליאן לויד ובר ניגן בקונצרט התרמה שהתקיים ברויאל אלברט הול ב-31 במרץ 2005 לטובת קורבנות רעש האדמה, שהתחולל באוקיינוס ההודי בשנת 2004.
הארמייה השלישית (בריטניה)
הארמייה השלישית של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
ב-13 ביולי 1915 הוקמה הארמייה השלישית, בעקבות גידולו של חיל המשלוח הבריטי. הארמייה נפרסה דרומית לארמייה הצרפתית העשירית, והייתה מנותקת משאר הכוחות הבריטיים, עד לאחר קרב ורדן, שאז נפרסה הארמייה הצרפתית העשירית באזור אחר, והארמייה הבריטית הרביעית נפרסה במקומה. הארמייה לחמה בקרב על הסום, בקרב קמברה, בקרב אראס, בקרב פשנדל, בקרב אמיין, ובמתקפת מאה הימים.
יוז'ה לדאני
יוז'ה לדאני (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ladányi Józsa; דברצן, 1 במאי 1898 – דברצן, 14 בספטמבר 1985) הייתה רופאה (MD) יהודייה-הונגרייה, כירורגית, פרופסור באוניברסיטה. דוקטורנטית למדעי הרפואה (1952), דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1965). אחיה, שאנדור לדאני (1906–1974), היה עורך דין, מזכיר לשכת עורכי הדין ולאחר מכן נשיא הלישכה.
ביוגרפיה
תחום המחקר שלה התמקד בטיפול רפואי בזפק הנגרמת מצריכת מים חסרי יוד. בנוסף לניתוחי בטן, עסקה בפתולוגיה ובתיקון כירורגית שפה שסועה, חיך שסוע ושסעי פנים אחרים. לדאני השיגה תוצאות מצוינות בהשתלת אצבעות הידיים.
יוז'ה לדאני הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי בדברצן. קברה מוגן מאז 2003.
הוקרה
היא הייתה חברה קבועה ב:
משה בתיבה (מאכל)
משה בתיבה הוא מאכל, המזוהה בעיקר כארוחת ילדים המורכב מנקניקיות עטופות בבצק עלים. באנגלית נקרא המאכל Pigs in a blanket ("חזירים בשמיכה"), ואילו בעברית הוא מכונה "משה בתיבה", שם שמקורו בספרה של רות סירקיס "ילדים מבשלים" (1975).
המאכל מתייחס לכמה מוצרי מזון המתבססים על נקניקיות המגולגלות בבצק בווריאציות שונות, הנפוצות בעיקר בישראל, בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, באיטליה, באוסטרליה, באירלנד, בגרמניה, בהולנד, ברוסיה, בקנדה וביפן.
בארצות הברית קיימת גם גרסה עם שתי נקניקיות שנקראת "תורה ציווה לנו משה" על שם הדמיון לספר התורה.
המאכל בתרבויות שונות
בארצות הברית, שם המאכל אינו מתייחס לנקניקיות בבצק בלבד. לעיתים הנקניקיות נעטפות בביסקוויט, בפנקייק או בקרואסון.
בממלכה המאוחדת, המאכל "חזירים בשמיכה" מורכב ממיני נקניקיות העטופות בבייקון והוא מוגש בדרך כלל בארוחת הצהריים של חג המולד או בארוחות על האש. כיום נחשב המאכל לחלק מסורתי בארוחת חג המולד.
ברוסיה, המאכל קרוי "Сосиска в тесте" — "נקניקיות בבצק".
בגרמניה, המאכל קרוי "Würstchen im Schlafrock" — "נקניק בחלוק", המורכב גם הוא מבצק עלים ומכיל לעיתים פנקייק, גבינה ובייקון.
בדנמרק, המאכל בנוי מהרכבו המסורתי וקרוי "Pølsehorn" — "נקניק לחמנייה".
בישראל, המאכל מזוהה כארוחת ילדים, המוגש עם קטשופ. המאכל אינו מוגש במסעדות והוא נאפה באופן ביתי, או בהפשרה של המזון כמוצר מוקפא. נקרא לעיתים גם בורקס נקניק.
הר סולסברי (אנטארקטיקה)
הר סולסברי (באנגלית: Mount Salisbury) הוא הר בגבעות קארו שבהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של הר סולסברי 970 מטרים מעל פני הים. הר סולסברי הוא ההר ה-2,213 בגובהו באנטארקטיקה.
פסגת ההר אינה מכוסה קרח.
ההר ממוקם מצידו המערבי של קרחון סקוט התחתון, בקצה הדרומי של גבעות קארו.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה ומופה לראשונה באופן גס על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בין השנים 1928 –1930.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ג'יימס ב. סולסברי (James B. Salisbury), אשר חקר בקרינה קוסמית בתחנת מקמורדו בשנת 1965.
לקריאה נוספת
• Fitzgerald, Paul & Stump, Edmund. (1997), Cretaceous and Cenozoic episodic denudation of the Transantarctic Mountains, Antarctica: New constraints from apatite fission track thermochronology in the Scott Glacier region, Journal of Geophysical Research. 102. 7747-7766. 10.1029/96JB03898
פייטרו קנוניקה
קנוניקה נולד במונקליירי. כבר בגיל 11 התקבל לאקדמיה לאמנות של טורינו, שם למד פיסול תחת הנחייתו של אנריקו גמבה. עיריית רומא העניקה לו את וילה בורגזה על מנת שיוכל לעבוד במקום, ועוד במהלך חייו היה קנוניקה מסוגל לשלם את עלות הווילה חזרה לעיר. לאחר מותו, הפכה אלמנתו את הווילה למוזיאון.
עבודות נבחרות:
וינטג' (להקה)
וינטג' (ברוסית: Винтаж) היא להקת פופ רוסית שנוסדה ב-2006 על ידי הזמרת אנה פלטניובה והזמר, המלחין ומפיק הסאונד אלכסיי רומנוף.
מאז הקמתה, הוציאה הלהקה שישה אלבומי אולפן. הלהקה גם הוציאה 25 סינגלים לרדיו, שבעה מהם הגיעו לראש מצעד הרדיו הרוסי, כשהיא מחזיקה במקום הראשון במשך 23 שבועות בסך הכל. וינטג' הפכה ללהקה בעלת הרוטציה הגבוהה ביותר מאז תחילת מצעדים ברדיו הרוסי. במשך שנתיים ברציפות, הלהקה הייתה בין חמשת האמנים בעלי הרוטציה הגבוהה ביותר, ובשנת 2009 תפסה את המקום הראשון.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה נהיה יורו-פופ, מעורב בסגנונות מוזיקה שונים (אלקטרוניקה, דאנס-פופ, פופ פסיכדלי וכו'), בו הוצגו אלמנטים הן מהמוזיקה הקלאסית והן מדימויים של תרבות פופולרית רוסית וזרה בהשראת מדונה, מייקל ג'קסון, אודרי הפבורן, סופיה לורן, אווה פולנה ואניגמה.
ב-2011, 2012 ו-2013 וינטג' הוכרה כלהקה הטובה ביותר בטקס פרסי ZD על פי העיתון הקומסומולץ המוסקבאי.
הערכה פסיכולוגית
הערכה פסיכולוגית היא תהליך מקצועי הבודק את מצבו הרגשי והנפשי של אדם. התהליך נערך על ידי פסיכולוגים באמצעות כלים אבחוניים שונים, ומשמש להעלאת השערות לגבי אישיותו ותפקודו של האדם בתחומי חיים שונים, לשם התוויית דרך טיפול, התאמת מסגרת טיפולית, חינוכית או תעסוקתית, והמלצות לדרכי פעולה נוספות.
מטרות
להערכה הפסיכולוגית מספר מטרות:
תוצאותיה של הערכה פסיכולוגית עשויות להיות התרשמויותיות וכלליות, ולא בהכרח תינתן אבחנה מדויקת.
לעיתים במהלך ההערכה עולה חשד לקיומו של מצב או גורם כלשהו, אשר עלול להשפיע לרעה על מצבו של האדם, ונמצא מחוץ לתחום הידע של הפסיכולוג המעריך; במקרים אלו הפסיכולוג ימליץ על המשך הבדיקה אצל איש המקצוע המתאים.
שיטות וכלים
הערכה פסיכולוגית מתבססת תחילה על איסוף מידע על אודות האדם ביחס לתקופות שונות בחייו (אנמנזה). בדיקת הרקע יכולה לכלול סקירת רישומים ואבחונים קודמים.
לצורך בחינת המצב הנוכחי של האדם, נערכת מדידה והערכה באמצעות מבחנים וכלי הערכה שונים המועברים לאדם הנבדק. ישנו מגוון רחב של כלי הערכה פסיכולוגיים, לחלקם הוכחו המהימנות (עקביות המדידה) והתוקף (המבחן אכן בודק מה שהתכוון לבדוק), ולחלקם לא. כדי להתרשם מאיכות המידע שמפיק כלי מסוים, יש לבדוק את תחום ההערכה שלו לאור המדדים לבדיקות אבחון של תורת המבחנים. בנוסף, כדי לדעת האם הציונים שנמדדו במבחן מסוים תקינים או לא ביחס להתפלגות נורמלית באוכלוסייה, חייבת להיות אפשרות להשוות אותם לנורמה.
מבחני אינטליגנציה
מבחני אינטליגנציה והישגים (מבחני IQ), הם מבחנים שתוכננו למדוד תפקודים קוגניטיביים ספציפיים של הנבדק, בהשוואה לנורמות כלליות. המבחנים בודקים תפקודים כמו ידע כללי, יכולת מילולית, זיכרון, טווח קשב, הבנה, תפיסה חזותית-מרחבית (אבחון TVPS), ועוד. נמצא במחקרים כי חלק מהמבחנים עשויים לנבא יכולות ביצוע שונות, בעיקר יכולות אקדמיות.
דוגמאות למבחני IQ הן:
מבחני אישיות
מבחני אישיות נועדו לתאר דפוסי התנהגות, מחשבות ורגשות. הם מחולקים לשני סוגים:
מבחנים נוירופסיכולוגיים
למבחנים אלו שני שימושים עיקריים:
ראיונות ותצפיות
ריאיון ותצפית קליניים הם מרכיב חיוני להערכה. הפסיכולוגים מתבוננים במהלך ההערכה על מראה כללי של האדם, התנהגות, מצב רוח, רגש, הבנה, התמצאות, תובנה, זיכרון ותקשורת.
תצפיות קליניות מתוכננות להשגת מידע על האדם מצפייה בהתנהגותו.
בראיונות הפסיכולוג מדבר עם האדם על מנת להבין יותר את מצבו. על מנת להשיג תמונה מקיפה יותר הפסיכולוג יכול לדבר גם עם אנשים הקרובים לאדם (הורים או בני זוג) ולקבל את חוות דעתם האישית בנוגע לנושאים הרלוונטיים להערכה. דוגמה שכיחה לראיון קליני רשמי היא בדיקת המצב הנפשי, שמשמשת לרוב ככלי לסריקה ראשונית לקראת טיפול או המשך בדיקה ואבחון.
התרשמות אבחונית
אחרי ההערכה הפסיכולוגית, פסיכולוגים קליניים מגישים התרשמות אבחונית. לרוב הם מסתייעים לשם כך בספר מדריך האבחנות הבינלאומי ICD (גרסה 11), או האמריקאי DSM (גרסה IV-TR). ספרים אלו משתמשים במונחים ועקרונות רפואיים, וכוללים קטגוריות של הפרעות נפשיות שניתנות לאבחון לפי רשימות קבועות של קריטריונים תיאוריים. מערכת הבריאות בארצות הברית ורוב חברות הביטוח האמריקאיות דורשות אבחנה מתוך ה-DSM, כדי לאפשר מימון טיפולים רלוונטיים.
ה-DSM משתמש במודל הרפואי הקטגוריאלי, ותופס בעיות פסיכולוגיות במונחים של מחלות מובחנות, שניתן להגדיר על ידי קבוצת קריטריונים מינימלית, כמו: סימפטומים שהנבדק מדווח עליהם ועוצמתם, התנהגויות שונות, משך התופעות, איך הן התחילו ועוד. לאחרונה עולה המודעות לכך שמודל זה אינו הדרך היחידה לתאר ולהבין בעיות פסיכולוגיות. בנוסף, קיימות מעט יחסית הצדקות אמפיריות לגבולות ההגדרות של הקריטריונים, שמבוססים על קונצנזוס קליני ולכן הם שרירותיים בעיקרם.
לפיכך, מתקיימים דיונים רבים בשדה הקליני לגבי שיטות חלופיות להערכה פסיכולוגית על פי המודל הרפואי. מודלים אפשריים שנדונים הם, למשל, "המודל הממדי", שמבוסס על מודלים בעלי תוקף אמפירי של הבדלים בינאישיים (כמו מודל חמשת הגורמים של האישיות), או "המודל הפסיכו-חברתי" וה"ביופסיכוסוציאלי", שלוקחים בחשבון גם מצבים אינטרסובייקטיביים משתנים. תומכי המודלים האלו טוענים שהם נותנים יותר גמישות אבחונית ותועלת קלינית, ללא הסתמכות (או הסתמכות פחותה) על הרעיון הרפואי של מחלה. אך הם גם מודים שהמודלים האלו עדיין לא חזקים מספיק כדי להיות בשימוש נרחב ונפוץ, וצריכים להמשיך ולהתפתח.
פסיכולוגים קליניים בריטיים לא נוטים לאבחן, אלא מעדיפים להשתמש בנוסחאות - מיפוי אישי של הקשיים שאיתם מתמודד הנבדק, כולל גורמים שמגבירים את הרגישות הראשונית לקושי, מאיצים אותו, ומשמרים את הקושי.
מערכת החינוך
הערכה פסיכולוגית יכולה לתרום רבות לשיפור הישגיהם של תלמידים עם לקויות במערכת החינוך.
אחד השימושים הנפוצים הוא הפנייה של תלמידים בעלי קשיי למידה לאבחון פסיכולוגי לצורך בדיקת חשד לקיומה של לקות למידה ומתן המלצות להוראה מתקנת. אבחון פסיכולוגי יכול להעשות במקרה זה גם בשילוב עם אבחון דידקטי. האבחון המשולב נקרא אבחון פסיכודידקטי.
פסיכולוג יכול גם לאבחן הפרעת קשב, בתנאי שהוא מפנה לרופא לצורך בירור תחלואה נילווית ובדיקת הצורך בטיפול תרופתי.
גדר הצפון
גֶדר הצפון הייתה גדר תיל מבוצרת שהוקמה בשנת 1938 על ידי שלטונות המנדט הבריטי בצפון פלשתינה-א"י, במסגרת המאבק במרד הערבי. הגדר הוקמה בידי פועלים יהודים, עובדי חברת "סולל בונה", והאחראי לביטחונם היה יהושע אשל. בכל בניית קטע בגדר בנו העובדים מאהל מגורים, ועם סיום בנייתו העתיקו את המאהל למקום הבא. הקשיים בנושא השמירה הובילו לאחר זמן קצר לפנייה ליוסף הכט, שב-1931 סיים את תפקידו כ"מפקד הארצי הראשון של ההגנה". יוסף היה ידוע בכישוריו לפקד ולהניע אנשים, לכן התבקש להצטרף לפיקוד על השמירה, והיה מעורב יחד עם הבריטים בתהליכי הבנייה. לצד הגדר הוקמה שורה של מצודות טגארט ופילבוקסים. תוואי הגדר היה לאורך כביש הצפון, ובהמשך ממצודת כח לכנרת ומדרום הכנרת לירמוך, באופן שיישובי אצבע הגליל נותרו מחוץ לגדר.
על מידת הצלחת הגדר בדיכוי המרד הערבי ניטש ויכוח. רבים סבורים כי הצלחתה בייעודה זה הייתה חלקית בלבד. מבחינת היישוב העברי בארץ ישראל, היה מדובר במעשה חשוב, שחשיבותו אף בעצם עשייתו. משלוח אלף פועלים (מתוך אוכלוסייה של כ-400,000 איש) לחבל ארץ קשה ועוין, על מנת לפתחו, היווה אתגר קשה לכושר הארגון של היישוב. הגנתם של הגוֹדְרִים, שהוטלה גם היא על היישוב העברי, הייתה כשלעצמה מבצע צבאי מורכב; בהפעלתו צברה "ההגנה" ניסיון וידע שלימים שימש אותה היטב. הקמת הגדר הייתה אחד ממבצעי התיישבות והביטחון הגדולים של היישוב העברי בימי המנדט הבריטי. מסכם דוד הכהן בספר זיכרונותיו:
הגדר פורקה בין 1942 ל־1946, וכיום אין לה כל זכר. לאורך כביש הצפון ישנם מבנים ואתרים הקשורים להקמת הגדר ולפעולתה.
הסכם סייקס–פיקו
עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: בריטניה ראתה בארץ ישראל, בחוף המערבי של המפרץ הפרסי ובשטח שלימים נודע כעיראק שטח השפעה בריטי עתידי, ואילו צרפת תבעה דריסת רגל בסוריה, לבנון, אסיה הקטנה ותראקיה.
על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית ישירה - עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת חיפה שתהיה באזור בין מפרץ עכו למפרץ חיפה שתאפשר נמל בריטי לחופי הים התיכון ליצוא הנפט העתיד לזרום בצינור מכירכוכ, אזור בשליטה צרפתית - הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, לבין ליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מדינות ההסכמה. גבולו הצפוני של השטח בארץ ישראל המערבית, שנועד להיות תחת חסות משותפת - השטח שלימים נודע כליבתה של פלשתינה-א"י - נקבע מעט מצפון לעכו באזור אכזיב וירד דרומה עד לכנרת, באזור טבחה; גבולו הדרומי נמתח בין עזה לחברון.
המאבק על אצבע הגליל
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולאור העובדה שהבריטים כבשו את ארץ ישראל וסוריה ותרומת הצרפתים למאמץ הזה הייתה שולית, לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם. מדיניותה הרשמית, על פי הצהרת בלפור, צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בשטחי ארץ ישראל ולא עוד חסות משותפת. התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז: בצפון - השטח עד הנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן; ובמזרח השיקו דרישותיה למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה. בדרום נמתח קו הגבול הציוני באלכסון מאל עריש שלחופו הצפוני של חצי האי סיני ועד לטאבה לחופו המערבי של ים סוף.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל, שערכו ביניהם לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה וז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת, פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר של ימינו). אולם השטח מקו זה וצפונה עד צור, הפך הלכה למעשה לשטח הפקר, ובו ארבע נקודות יהודיות מבודדות: תל חי, מטולה, חמארה וכפר גלעדי, שכן הצרפתים לא ביססו את ריבונותם בו עד הקביעה הסופית של קו הגבול. ערביי המקום ניצלו את המצב כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור, שלהם נתנה צרפת את חסותה. כנופיות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד, הותקפה במרץ 1920 תל חי. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על קביעת קו הגבול.
סימון הגבול המנדטורי
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם הסכם בין בריטניה לצרפת. צרפת ויתרה על מקצת שטחי הגליל, והותירה בידיה את נהר הליטני, את מקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת החרמון. הנימוק של צרפת היה שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צדי נהר הליטני.
בוועידת סן רמו אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל. באפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבינלאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי הגבול כפוף לשינויים על פי מדידות מפורטות שתיערכנה. את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹם (Newcombe), שפעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922 (ההסכם שנוסח בעקבות פעולתה נודע בשם הסכם ניוּקוֹם-פּוֹלֶה). כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות צרפתית) גם תושבי הכפרים המתואליים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, וכן תושבי מטולה וכפר גלעדי.
המרד הערבי הגדול
פנייתה של בריטניה לשלטונות הצרפתים לסיוע בסגירת הגבול לא הועילה. חלק ניכר מסמכויותיה השלטוניות של צרפת כבר היה נתון בידי המדינות העצמאיות סוריה ולבנון, שרחשו אהדה למורדים. כמו כן, אנשי הממשל הצרפתי חשו טינה נושנה כלפי הבריטים - האחרונים סירבו לסייע להם בדיכוי המהומות בסוריה בשנת 1925 - ומצאו כי עתה בידם להעניק לבריטים יחס דומה.
לממשלת בריטניה היו בשלב זה ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה. במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים בגדר תיל (שימוש ראשון באמצעי זה, שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים. ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שתתאפשר שליטה במעבר בין המדינות, ותופגן נוכחות אפקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.
סלילת כביש הצפון
השלב הראשוני בהשתלטות על השטח העוין בגליל היה סלילת כביש הצפון. סלילת הכביש נדונה בתחילה, בסוף שנת 1936, בין הנציב העליון ארתור ווקופ, מפקד כוח החירום הבריטי שהגיע לארץ, הגנרל ג'ון דיל, והמפקד הכללי של המשטרה רוי ספייסר. ספייסר, קצין מקצועי שמונה לתפקידו בשנת 1931, הציע תוכנית כוללת למיגור המרד הערבי שכללה הקמת גדר, ולצדה בלוקהאוסים, שתימתח לאורך הכביש. בתחילה הציע דיל כי הגדר תוקם לאורך כביש עכו-צפת, אך לאחר התייעצות הוחלט כי בשלב ראשון ייסלל כביש לאורך גבול הצפון, ולצדו יוקמו תחנות משטרה.
הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. במלאכה עסקו פועלים ערבים מהכפרים הסמוכים לתוואי הכביש, ועלות הסלילה הכוללת - 74,000 לירות שטרלינג.
תוואי הכביש החל ליד הכפר באסה (כיום המושב בצת והעיירה שלומי), המשיך משם מזרחה ליד חירבת צמח (כיום קיבוץ אילון), ומשם המשיך לתרביחא ואיקרית. משם פנה הכביש לדרום מזרח לכפר סעסע (כיום מצפה מתת), ולכפר בירעם, ופנה לצפון מזרח לעבר מלכיה ומשם לנבי יושע, והסתיים בנקודה על כביש ראש פינה מטולה הסמוכה לנבי יושע. המעבר בכביש לא היה חופשי והצריך רישיון מיוחד. אורכה של הדרך היה 67 קילומטר.
הכביש נועד לחסימת הסתננות מהצפון, ולמתן אפשרות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש. בשל כך, ובשל התוואי ההררי והקשה, נסללה הדרך לא על הגבול ממש, אלא במרחק מה ממנו.
בצדי הדרך הוקמו שש עשרה תחנות משטרה. העיתונאית ברכה חבס שנסעה בכביש מעט לפני סיום הסלילה, התרשמה כי:
כל תחנה מסוג זה שימשה למגורי 10 שוטרים: ארבעה בריטים (מהם מפקד תחנה בדרגת סרג'נט), ארבעה יהודים ושני ערבים. כשמונים נוטרים יהודים גויסו לצורך זה. אך הצבתם של מאה אנשים בתחנות הפזורות על פני דרך שאורכה עשרות קילומטרים רחוקה הייתה מלפתור את הבעיה. השוטרים בתחנות התרכזו בהגנה על עצמם, ולא הצליחו למנוע את ההברחות או לאטום את הגבול.
בואו של צ'ארלס טגארט
בסוף אוקטובר 1937 הגיע לארץ ישראל צ'ארלס טגארט, קצין משטרה בריטי ששירת בהודו כמפקד משטרת כלכותה ורכש מומחיות בדיכוי מרידות ובלוחמה בטרור ובגרילה, על מנת לתאם בין זרועות הביטחון השונות ועל מנת לארגן עבור שלטונות המנדט את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון. במקביל לבואו החישו הבריטים לארץ תגבורת של כחמשת אלפים שוטרים וחיילים.
גספרה
גספרה (אסטרואיד 951) הוא אסטרואיד מסוג s אשר התגלה על ידי גרגורי נ. ניאוימין  בשנת 1916. נפחו הוא כ-2,000 ק"מ מעוקב, האסטרואיד נמצא קרוב מאוד לקצה הפנימי של חגורת האסטרואידים.
מעבר סימפסון
מעבר סימפסון (באנגלית: Simpson Pass), הוא מעבר הרים  בגובה 2,107 מטרים, ברכס בול, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
גספרה
הגשושית גלילאו שיצאה מכדור הארץ באוקטובר שנת 1991, הגיעה למרחק של 1,600 ק"מ ובמהירות 8 ק"מ בשנייה מהאסטרואיד.
האסטרואיד מורכב בעיקר מאוליבין, פירוקסן ומתכת טהורה ופני השטח שלו מאופיינים באזורים שטוחים וסדקים. דונה רגיאו שממדיו 7 ק"מ על 5 ק"מ הוא דוגמה לאזור בעל טופוגרפיה שטוחה על פני האסטרואיד. לא ברור אם אלה הם תוצאות של השפעות זרות. על פני האסטרואיד ניתן לצפות גם במכתשים, אשר נוצרו בשל הגרביטציה החלשה של גספרה, ואלו יוצרים מראה זוויתי וחד מאוד.
על פני השטח של גספרה אין מכתשים הגדולים מרדיוס האסטרואיד. סיבה סבירה לכך היא שההתנגשות שיצרה את משפחת פלורה ואת גספרה, קרתה יחסית לא מזמן בזמנים האסטרונומיים, ועל כן על פני גספרה אין מכתשים גדולים. כפי שניתוח המכתשים מרמז, גיל פני השטח של האסטרואיד הוא בין 20 ל-300 מיליוני שנים. ב-2007 הציעו שהמכתשים החדשים של גספרה נוצרו על ידי משפחת בפטיסתינה- בהיווצרות האירוע שהתרחש ליד האסטרואיד.
מעבר סימפסון
מעבר סימפסון, כמו גם נהר סימפסון, נקראים על שם סר, שהיה הראשון שחקר את האזור בשנת 1841.
גאוגרפיה
בצד קולומביה הבריטית של המעבר, בשטח הפארק הפרובינציאלי הר אסיניבוין, זורם נהר צפון סימפסון המתנקז לנהר סימפסון אשר בתורו זורם לנהר קוטניי הזורם לנהר קולומביה. בצד אלברטה של המעבר (בשטח הפארק הלאומי באנף) זורם נהר הילי הנשפך אל נהר בואו, הנשפך בתורו על נהר ססקצ'ואן, אשר זורם אל מערכת אגם ויניפג, ולבסוף למפרץ הדסון. בשטח מעבר ההרים נמצא אגם קטן בשם קערת הפונץ' של הוועדה (Committee's Punch Bowl), המתנקז לשני עברי המעבר.
גדר הצפון
בואו של צ'ארלס טגארט
טגארט מסר לווקופ, הנציב העליון, דו"ח שכלל מספר המלצות, כגון הקמת משטרה רכובה, שיטה של סגרים וסריקות, וסגירה הרמטית של גבולות הארץ, ובמסגרת זו העלה מחדש את רעיונו של ספייסר לסגירת הגבול הצפוני באמצעות גדר.
טגארט למד את השטח בצפון הארץ במשך כחודשיים, כשהוא נעזר בניסיונו בדיכוי המהומות בבנגל, ובניסיון העבר הבריטי בדיכוי מרד הבורים. טגארט ראה בעיני רוחו מערכת דומה לזו שהוקמה בדרום אפריקה, של גדר תיל מפוטרלת תדירות, השולטת על השטח באמצעות מצדיות ופילבוקסים. לרעיון התנגדו הנציב ווקופ, אלן סונדרס, מפקד המשטרה שהחליף את ספייסר (ספייסר שהה בחופשת החלמה מניסיון התנקשות בחייו שערכו טרוריסטים ערבים ב-13 ביוני 1937, חופשה שבמהלכה ביקש, וקיבל, הצבה בתפקיד אחר), וסר ארצ'יבלד וייוול מחליפו של דיל בפיקוד על כוחות הצבא.
ב-16 בפברואר 1938 ערך טגארט ניסוי. הוא הציב בקריית טבעון דגם של הגדר, ושבעה פלסים בריטים ניסו לחצות אותה. תוצאות הניסוי לא היו חד משמעיות. בתוך דקות ספורות חצו הפלסים את הגדר. ויוול, שנכח במקום, הסיק כי אין בגדר התיל כדי למנוע חדירת "אנשים נחושים". טגארט סבר כי ניתן לפתור בעיה זו באמצעות פטרולים לאורך הגדר של מכוניות המצוידות בזרקורים, וכי את הגדר יש להקים בכל מקרה.
במרץ 1938 הוחלף ווקופ בהרולד מקמייקל, שהיה מטבעו תקיף ונמרץ יותר. בעידודו של מושל הגליל, מחליפו של לואיס אנדרוס שנרצח, סר אלק קירקברייד, הוחלט על הצבת הגדר. קירקברייד דרש כי תוקם גם גדר בין הכנרת לנהר הירמוך. דרישתו זו התקבלה.
ממשלתו של ארתור נוויל צ'מברלין בבריטניה הייתה נתונה בלחץ פוליטי כבד לנוכח המשך המצב הבלתי יציב בארץ ישראל. כך, למשל, בדיון שנערך ביוני 1938 מתחו דוברים בפרלמנט, בהם ג'יימס דה רוטשילד וג'וזאיה ודג'ווד, ביקורת על הממשלה בשל כישלונה, ודרשו את מיצוי מלוא האמצעים, כולל הקמה מיידית ויעילה של הגדר, שכונתה בדיון זה בשם "חומת טגארט", כינוי שבו נודעה מאז. מסיבה זו הוקצו משאבים רבים להצבת הגדר, והוקצו לה כ-90,000 לירות שטרלינג, סכום גבוה באותם ימים.
העברת סלילת הגדר לפסים מעשיים הייתה רק חלק מתוכניתו הכוללת של טגארט. במסגרת יישום המלצותיו נבנו ברחבי הארץ כ-60 מצודות מסוגים שונים המכונות עד היום "מצודות טגארט", וננקטו צעדים מעשיים וארגוניים נוספים לדיכוי המרד בכל רחבי הארץ.
חתימת החוזה עם סולל בונה
קירקברייד הציע כי הקמת הגדר תוטל על חברת "סולל בונה", מאחר שלדבריו עקב המשבר הכלכלי ביישוב, יציעו היהודים לבנות את הגדר במחיר נמוך.
קירקברייד זימן את דוד הכהן למשרדו שבנצרת. הוא הציג בפניו את תוכנית הגדר בקווים כלליים, וכן כי התוכנית נהגתה על ידי טגארט, אך יש לה מתנגדים בקרב הפקידות הבריטית. הכהן התבקש לבחון את האפשרויות לביצוע העבודה על ידי "סולל בונה" מבחינה תקציבית וטכנית, ולשמור על העניין בסוד.
מהנדסי "סולל בונה" ומומחי הביטחון של "ההגנה" החלו לבדוק את הפרויקט, ולאחר כמה שבועות נקבעה פגישה בין הכהן, קירקברייד וצ'ארלס טגארט במלון המלך דוד בירושלים. הכהן נקב במחיר הגדר, וזה, לדבריו, התקבל ללא ערעור. הכהן דיווח כי סולל בונה הרוויחה מהמבצע כ-60,000 לירות. מקורות אחרים מאותה תקופה ציינו כי עלותו הכוללת של הגידור הייתה כ-90,000 לירות. הכהן ציין כי המקום היחיד שבו ניתן להשיג מלאי של תיל במהירות הוא איטליה, שהייתה אז תחת שלטונו של מוסוליני. באיטליה הצטבר מלאי של גדר שהיה אמור לשמש אותה במלחמה באתיופיה, אך מטעמים שונים נותר בתחומי איטליה. טגארט הבהיר להכהן כי יוכל לקנות את התיל בכל מקום שירצה. אך אירוני הדבר כי בסופו של דבר שימש התיל לעצירת כוחות הציר, ובהם כוחות איטלקיים, במערכה במדבר המערבי, בשנת 1942. בסופה של השיחה נמסרה העבודה ל"סולל בונה", וב-21 באפריל 1938 נחתם הסכם רשמי עם חברת "סולל בונה" לבניית הגדר בתוך שלושה חודשים.
המצדיות והפילבוקסים
כאמור, התוכנית הבריטית הייתה מבוססת על ניסיון קולוניאלי בדרום אפריקה ובהודו. חלק מהמחשבה הטקטית שמאחורי הקמת הגדר הייתה תיחום השטח לתוואי הנשלט על ידי תחנות קבועות. תחנות המשטרה הקיימות שהוקמו לצדי כביש הצפון לא סיפקו הגנה, ובחודשים הספורים מאז שהוקמו לא הוכיחו את יעילותן.
על התוואי המתוכנן של הגדר הוקמו 5 מצודות, על פי דגם סטנדרטי שכלל מבנה מרובע ובראשו צריח מצולע הצופה לכל הכיוונים. הראשונה הוקמה במצודת כ"ח שנקראה אז "נבי יושע", השנייה בסאלחה, כיום מושב אביבים, השלישית באזור הכפר סעסע, כיום היישוב מתת, הרביעית בכפר תרביחא, במקום שבו מצוי כיום מושב שומרה, והחמישית באזור היישוב באסה, כיום בשטח מושב יערה. מצדיות אלו כללו צריח בולט שבו חרכי ירי הפונים לכל הכיוונים. דגם זה הפך להיות דגם נפוץ למצודות טגארט בכל הארץ, אם כי היו גם דגמים נוספים, גדולים יותר. המצדיות נבנו על ידי קבלנים חיצוניים שאינם יהודים. שתי מצדיות נוספות נבנו ב"קו השני", כביש עכו-צפת, האחת במג'ד אל-כרום והשנייה בפראדיה, כיום מושב שפר.
בין התחנות הוקמו פילבוקסים, ששימשו לשליטה בשטח, בייחוד בשעת לילה. עד שנת 1941 הוקמו על תוואי הגדר 20 פילבוקסים. ארבעה מצפון לכנרת, ושישה עשר על תוואי כביש הצפון.
תוואי הגדר המתוכנן
תוואי הגדר היה מקביל לתוואי כביש הצפון. במקום בו הסתיים כביש הצפון, באזור מצודת כ"ח, המשיכה הגדר עד לכביש ראש פינה-מטולה וירדה משם עד לאזור הר נחום, כשהיא מקבילה בתחילה לביצות החולה, ולאחר מכן לכביש טבריה-מטולה. משם המשיכה הגדר לאזור טבחה וסמח' (צמח) ומשם לירמוך. אורכה הכולל של הגדר אמור היה להיות 75 קילומטרים. בחלקים מסוימים נתמכה הגדר בשדות מוקשים.
הגדר תוכננה בעובי ובדרגות קושי שונות, על פי תנאי האזור שבו הוצבה. בתוואי שנחשב לחשוב ביותר, במקביל לכביש הצפון, כללה הגדר שלוש גדרות תיל, כל אחת בגובה של כ-1.90 מ', ובמרחק של כ-1.60 מ' זו מזו. השטח שבין הגדרות רובד אף הוא בתיל דוקרני. במקומות אחרים הוצבו שתי גדרות תיל, ולעיתים, כמו בקילומטרים האחרונים שבין הכנרת לירמוך, רק גדר אחת.
הצבת הגדר על ידי הפועלים
גם מבלי להתייחס למאמץ הביטחוני שדרשה הצבת הגדר, היה זה מבצע ארגוני מן המעלה הראשונה. היישוב כולו בשנת 1938 מנה 400,000 נפש. מתוך אוכלוסייה זו גויסו אלף פועלים לעבודת הסלילה, שהחלה במאי 1938.
לצורך העבודה הוקם מחנה, אשר הועבר שש פעמים במשך העבודה, בקפיצות של 30 קילומטרים בכל פעם. החל משער הגולן בעמק הירדן הצפוני, אל מגדל שבמערב הכנרת, אל איילת השחר שבעמק החולה, משם למלכיה ולאורך תוואי כביש הצפון, אל הכפר סעסע (כיום המושב מתת) כאשר המחנה האחרון היה סמוך ליישוב הערבי באסה. הגודרים התקדמו בממוצע כקילומטר וחצי ביום, בקטעים הקשים של הגדר, ועד ל-15 קילומטר ביום בקטעים הקלים. אספקת חומרי העבודה לבניית הגדר, ואספקה שוטפת לפועלים, חייבו תנועה מתמדת של שיירות אל המחנות ומהם.
אמבולנס לבן של מגן דוד אדום ושישה רופאים מתנדבים מארגון "הדסה" ליוו את המחנה בכל תחנותיו.
מחנה האוהלים כלל מגורים נפרדים לנוטרים ולפועלים (באוהלים המשמשים למגורי שישה אנשים), מגורי נשים (תשע נשים ליוו את הצבת הגדר בתפקידים שונים), מטבח, מטבח כשר לפועלים מהפועל המזרחי ואגודת ישראל (כשישים איש), מרפאה, עמדות הגנה מבוטנות, מלוּנות לכלבי המשטרה, ברזיות שדה לשתייה ולרחצה, מכלי מים ניידים, מספרה, סנדלרייה, מרפאה ותחנת טלפון אלחוטי. כאשר שהה המחנה בקרבת יישוב יהודי (כאיילת השחר), סיפק היישוב את צורכי המחנה.
עבודת הגידור התבצעה במקטעים בני 8 קילומטרים. תחילה יצאה קבוצת סימון כחלוץ, לאחריה הוצבו עמודי הגדר בתוואי המסומן, בין העמודים נמתחו חוטי תיל על ידי קבוצת עבודה שיועדה לכך (שכונתה "דיאגונלים"), ובין עמודי הגדר הונחו קונצרטינות של תיל על ידי קבוצה נוספת (קבוצת "הסבך הפנימי", שכונה בסלנג "ברחש").
הקבוצות השונות קיימו ביניהן קשר באמצעות איתות. כך, למשל, לא יצאה משאית עם גודרים לדרכה, בטרם קיבלה איתות בקוד מורס באמצעות מראה או פנס, המאשר שהשטח בטוח לתנועה.
הקמת קיבוץ אילון
הקרן הקיימת לישראל והשומר הצעיר ניצלו את הנוכחות היהודית במקום להגברת ההתיישבות היהודית בגליל. בשל מגבלות הספר הלבן נאסרה עליה על הקרקע ליישובים חדשים באזור הגדר. הקרן הקיימת רכשה קרקע בסמוך לחירבת צמח, שעל תוואי הגדר, והעלתה לשם גרעין של מתיישבים. כאשר הדבר התגלה על ידי השלטונות הבריטיים, הורו השלטונות על פירוק היישוב. דוד הכהן הציב במקום מגרסת חצץ והצליח לשכנע את הבריטים כי לצורך הקמת הפילבוקסים לאורך הגדר יש צורך בחצץ, ואין אלו מתיישבים כי אם פועלים שיגרסו במקום חצץ, במקום להביאו מחיפה במשאיות, וכי המחיר הנמוך שהם דורשים לכלכלתם הוא בשל העובדה שבכוונתם להקים מחנה של קבע, לכלכל עצמם בגידולים חקלאיים, וכך לחסוך בחשבון עלות החצץ את הוצאות מחייתם. הסבר זה נתקבל על דעת הבריטים, וכך קם קיבוץ אילון.
ההתנגדות הערבית
הערבים ראו בגדר משום סיכון להמשך המרידה, וכן כמחסום הקורע את שטחה של ארץ ישראל מהרצף הערבי שמצפון לה, בדומה לטיעונים המועלים כיום נגד גדר ההפרדה. מכיוון שכך, ולאור התעמולה בעיתונות היהודית והבריטית שקראה לגדר בשם "חומת טגארט" (Tegart's Wall), הייתה התגייסות רבתי של הערבים נגד בניית הגדר. בסמוך לתחילת עבודות הבנייה פרסמו שלושה עיתונים יומיים נפוצים בסוריה ובלבנון "בירות", "אל יאום" ו"אל איסתקלאל" מאמר מאת "מומחה ביטחון" שבו הודגש הצורך בהריסת הגדר, וניתנו הוראות כיצד לפגוע בה. המומחה אמנם הרגיע את קוראיו כי בניית הגדר תדרוש כוח אדם ומאמצים רבים יותר מאלו העומדים לרשות בריטניה, וכי חישמולה (כפי הנראה לא ידע הכותב כי אין בכוונת הבריטים להציב גדר חשמלית) ידרוש דינאמו ענק שאין להשיג כמוהו בכל המזרח התיכון, אך המשיך ופירט את הדרכים שבהן יש לפגוע בגדר, לפי הבנתו. הבריטים הניחו כי המאמר נכתב על ידי מחלקת התעמולה הערבית בדמשק, שהקימה ועדה מיוחדת לפגיעה בגדר.
בתחילה פעלו נגד הגדר שתי חבורות שמנו כ-60 איש, אך לאחר שספגו אבדות בקרב מול הכוחות שהגנו על הגדר, שבו אלו לסוריה ובמקומם באה קבוצה מאורגנת של כ-200 איש בהנהגת פאוזי רשיד. מרכזם של המורדים היה בתרשיחא ומשם יצאו להתקפותיהם. אליהם הצטרפו לעיתים כפריים מבני המקום, שנקלעו לסכסוכים בלתי פוסקים עם הגודרים בשאלות של מעבר בכפרים ואספקת מים, וכן בני הכפרים מלבנון, ירון, עייתרון ומרון א-ראס. באחת הפעולות, שבה נהרסו 14 קילומטרים של גדר בלילה אחד, השתתפו, על-פי ההערכה, בין 800 ל-1,000 ערבים.
אבטחת הפועלים והגדר
כוח המגן מנה שלוש פלוגות של נוטרים, בנות 100 אנשים כל אחת. שתי פלוגות שקיבלו את שכרן מ"סולל בונה", ופלוגה אחת של אנשי "ההגנה". 65 מן העובדים (בדרג של מנהלי עבודה ומשגיחים) צוידו אף הם בנשק אוטומטי. שתי הפלוגות של "סולל בונה" שמרו על מחנה הגודרים ועל המקום בו בוצעו העבודות, והתחלפו ביניהן מדי שבוע. הפלוגה של אנשי "ההגנה" אבטחה את הדרך בין המחנה ובין השטח בו בוצעו העבודות, באמצעות סיורים במכוניות משוריינות, תפיסת עמדות מפתח לאורך הדרך, ומארבים לאורך תוואי הגדר שנבנה בסמוך.
מפקדי הכוח היו מאנשי "הנודדת", שגויסו על ידי יצחק שדה ואליהו כהן. הפיקוד על כוח הנוטרים היה בידי יוסף הכט מפקד ההגנה לשעבר שפרש ויהושע אייזיק (אשל) שסוכך עליו. (דוד הכהן (1981) "עת לספר" עמוד 70) יחידת מודיעין מיוחדת שהקים איש "השומר" מרדכי יגאל סיפקה לכוח מידע על כוונות הכפריים באזור. במהלך המבצע שיתפו הכוחות פעולה עם צ'ארלס אורד וינגייט ואנשיו, וחלק מאנשי כוח האבטחה הושם באופן זמני תחת פיקודו. כן התקבל סיוע רב מן הצבא הבריטי, לרבות סיוע אווירי.
הקרב על הגדר
במהלך שלושת חודשי בניית הגדר עמדו בוני הגדר אל מול התקפות קשות ביותר נגדם ונגד הגדר שבנו. שניים מאנשי הכוח שילמו בחייהם, הנוטר אליהו אבטיחי ואיש הבניין אלימלך רזניק. שלושה נפצעו.
הבעיה הייתה בשלב הביניים שבין סיום בניית הגדר ובין תפיסת הקו על ידי כוחות הצבא הבריטי. עם סיום בניית שטח מסוים מן הגדר, הסתיים תפקיד הנוטרים היהודים במקום. הצבא הבריטי לא הזדרז לתפוס את עמדותיו, והגדר הבנויה נותרה מופקרת. פרט לכך היה מחנה הגודרים נתון לאש צלפים, והדרך שבין המחנה ובין שטח הגידור הותקפה לעיתים.
בליל 27 ביוני 1938 התקיימה המתקפה הגדולה ביותר על הגדר. הלילה החל ביריות על מחנה הגודרים. אחת משתי השריוניות ששהו בשטח חזרה למחנה על מנת לסייע. בשטח נותרה שריונית קטנה ובה רק חמישה אנשים שהמשיכה בסיור לאורך הגדר. ליד כפר בירעם נכנסה השריונית למארב, והידרדרה לתעלה לצד הדרך. שניים מאנשי השריונית נפצעו, אולם התוקפים הותירו אחריהם שישה הרוגים ואחד-עשר פצועים, לבושי מדים. לאחר חילוץ נוסעי השריונית, הסתבר כי הייתה זו אך פעולת הסחה לפעולה נרחבת בה נעקרו 14 קילומטרים משטח הגדר על ידי מאות אנשים מכפרי הסביבה וכפרי לבנון.
עם כל זאת הסתיימה עבודת הגידור במועד, ותוך שלושה חודשים עמדה הגדר על תלה. מסיבת הסיום של הגודרים נערכה ב-31 ביולי במחנה האחרון שהוקם על יד הכפר באסה, ולאחריה נותר במקום אך כוח קטן שביצע עבודות גימור.
הגדר בפעולתה
ביוני 1938 הוכרז על תקנות לשעת חירום הנוגעות לגדר. נאסר לחבל בגדר, לגעת בגדר או לעבור דרכה אלא בשערים שנקבעו לכך. על פועלה בניגוד לתקנות יישפט הנאשם בבית משפט צבאי.
רבים מעריכים כי הקמת הגדר, בשילוב עם הפעילות הצבאית לאורכה העבירה את מרכז הכובד של המרד הערבי מן הצפון אל המרכז והדרום. כבר בסוף ספטמבר 1938 כתב "פלסטיין פוסט" כי:
אליהו גולומב העריך, בסמוך לאחר בניית הגדר, כי:
ממילא היה המרד בשלבי דעיכה, ולאחר דעיכת המרד, בשנת 1939 נותרה הגדר על מקומה. הדבר יצר בעיות מרובות. כל יישובי אצבע הגליל וכן היישובים היהודים עין גב וחניתה נמצאו מחוץ לגדר. במצב דומה היו יישובים ערבים רבים, ובהם הכפר אל-באסה. יישובים רבים הופרדו על ידי הגדר מהאדמות שעיבדו. על מנת לפתור את הבעיה הוקמו 18 שערים, ומפתחותיהם נמסרו לתושבי הכפרים, תוך שסוכם על שעות פעולה שבהם היו השערים פעילים.
המצב האסטרטגי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942 הביא לצורך בפירוק הגדר. מחד, הסכנה מן הצפון שיצרה נפילת סוריה ולבנון לידי כוחות עוינים של צרפת של וישי לא הייתה קיימת עוד, לאחר פעולת הבריטים, אנשי צרפת החופשית ואנשי "ההגנה" ביוני 1941 לשם כיבוש שטח המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון. מאידך, התקדמות כוחות הציר במדבר המערבי חייבה גידור מסיבי וביצור עמדות. החומר הזמין ביותר לכך היה מצוי בגדר הצפון. חלקים ניכרים מן הגדר פורקו כבר בשנת 1942. לאחר קבלת העצמאות של סוריה ולבנון בשנת 1946 פורקה הגדר כולה, ובאוקטובר 1947 לא הייתה קיימת עוד.
חשיבותה של הגדר
יש הרואים בהקמת הגדר ובפירוקה תוך מספר שנים משום אנקדוטה. במקומות רבים נכתב כי המרד היה ממילא בשלבי דעיכה בעת הקמת הגדר, וכי פעולתה במשך מספר חודשים לא השפיעה על המרד השפעה של ממש.
אחרים רואים בהקמת הגדר חשיבות בשל השפעתה על תודעת הצדדים. "חומת טגארט" הוקמה בידיים יהודיות, בשטח ערבי עוין, אל מול התנגדות כבדה. דר' גד קרויזר השווה את הגדר לציר פילדלפי, שעל אף היותו חדיר להברחות (במנהרות שנחפרו מתחתיו) הייתה עצם הקמתו וההחזקה בו בעלת חשיבות בתודעת הצדדים.
טגארט כתב לדוד הכהן כי הקמת הגדר היא:
גדר הצפון כיום
לאחר הסרת הגדר בשנת 1942 לא נותר בשטח סימן לגדר עצמה. הפילבוקסים עודם נמצאים לאורך כביש הצפון ובמקומות אחרים בהם הוצבו. ליד בית האריזה ביסוד המעלה מצוי פילבוקס מרובע, שהיה כנראה אחד הראשונים שנבנו. בסמוך למצודת ישע מצוי פילבוקס שמור היטב, המשמש כמצפור, על שם סרן יובל ניר, שנהרג בקרב בגזרה המרכזית בלבנון בשנת 1997. סמוך לאזור התעשייה גורן מצוי פילבוקס שמור היטב. קיבוץ ברעם שיפץ בשנת 2007 את הפילבוקס שבתחומי הקיבוץ, בסיוע המועצה לשימור אתרים, שיחזר את גגו, והציב שלטים המספרים את סיפורו. מספר פילבוקסים נוספים, ברמה זו או אחרת של הזנחה, פזורים לאורך התוואי הישן של כביש הצפון, הן במקומות בהם עובר היום כביש 899 והן במקומות בהם נפרד התוואי מתוואי הכביש החדש.
מצודות "הקו הראשון" נותרו על מקומן, ובשימושן הייעודי. ארבע מהמצודות, אביבים, מתת, שומרה, ויערה, משמשות כבסיסים פעילים של צה"ל. המצודה המזרחית ביותר, מצודת כ"ח משמשת כבסיס של משמר הגבול. בשנת 2014 הוחלט לפרק את מבנה הפלדה המתומן שבראש המצודה במתת מפני סכנת התמוטטות. המבנה שפורק הועבר לאכסון באחד ממשקי היישוב הסמוך, ככל הנראה לשחזור עתידי וכשיידרש.
במלחמת העצמאות התנהלו קרבות קשים ביותר במצודת כ"ח לאחר שזו נמסרה לידי הערבים, דבר שסיכן את היישובים היהודים הן באצבע הגליל והן ברמות נפתלי. המצודה נכבשה לאחר קרבות קשים, ולאחר מספר ניסיונות כיבוש כושלים. מאז קרויה המצודה "מצודת כ"ח" על שם 28 הלוחמים שנהרגו במהלך הקרבות.
כביש הצפון, כיום כביש 899, עובר ברובו בתוואי כביש הצפון הישן, דרך העפר שנסללה בשנת 1937. הכביש כיום הוא כביש חדיש ונוח לנסיעה, ומשמש את היישובים שקמו באזור. במספר מקומות מתפצל הכביש ל"תוואי כביש הצפון הישן" והמשובש יותר, אך לאחר מספר קילומטרים מתאחדים הכבישים.
שלוחת הר מצפון לדוב"ב שגובהה 798 מטר, נקראת הר גודרים על שם הגודרים שעסקו בבניית גדר הצפון.
קיבוץ אילון שהוקם, כביכול על מנת לספק חצץ לגודרים, מונה כיום כ-900 תושבים.
על קו הגבול עצמו הוקמה גדר מערכת המוצבת על הגבול שבין ישראל ללבנון. תוואי הגדר צפוני ל"גדר הצפון" ההיסטורית.
הליברלים בליכוד
הליברלים בליכוד היא קבוצה פנים-מפלגתית הפועלת במסגרת תנועת הליכוד, בכנסת, בממשלה ובקרב הציבור לקידום מדיניות ליברלית, תוך דגש על התחום הכלכלי, וזאת בהתאם להגות הליברלית ותורתו של זאב ז'בוטינסקי, אבי תנועת הליכוד. הקבוצה מבקשת לקדם את ערכי חופש הפרט והשוק החופשי.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 2013 במטרה "לעצור את הסחף של חבירה לוועדים ההסתדרותיים והתרפסות לאליטות המפא"יניקיות הישנות".
יושב ראש הליברלים בליכוד ומייסד הקבוצה הוא אמיר וייטמן, שנמנה גם בין מייסדי התנועה הליברלית החדשה. וייטמן התמודד בבחירות המקדימות בליכוד לפני הבחירות לכנסת ה-20, זכה ב-3,797 קולות והוצב במקום ה-39 ברשימת הליכוד, אך לא נבחר לכנסת. לצד וייטמן מובילים את הקבוצה פעילי הליכוד אלעד מלכא ויונתן סורוצ'קין.
הקבוצה מעודדת התפקדות לתנועת הליכוד והצטרפות לקבוצה. לדבריה, עד תחילת 2017 פקדה הקבוצה לפחות כ-2,500 חברים חדשים למפלגה וצירפה אליה אלפי מתפקדים ותיקים ובהם חברי מרכז הליכוד. בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד, הקבוצה הביעה בין השאר תמיכה בחברי הכנסת שרן השכל ואמיר אוחנה שנבחרו תחילה במקומות לא ריאליים, אך לבסוף נכנסו לכנסת.
פעילות
הקבוצה אינה עוסקת בנושאים מדיניים אך מאמינה בערכי תנועת הליכוד: ציונות, ריבונות, ופיתוח הארץ, על פי חוקת הליכוד וחזונו של זאב ז'בוטינסקי.
הקבוצה מונה כמה מהלכי חקיקה ומדיניות שהיא מייחסת את קידומם לפעילותה, שבוצעו במהלך כהונתה של הכנסת ה-20. למשל פעלו לביטול חוק מס דירה שלישית.
בנוסף הקבוצה פועלת לפתיחת המשק לתחרות, הפחתת הרגולציה ורפורמה ברישוי עסקים, צמצום כוחו של מכון התקנים, קידום רפורמה בהליכי התכנון והבנייה, שחרור קרקעות לציבור, פישוט הליכי התכנון, הפחתת מיסוי על קרקעות ובנייה, רפורמה בקצבאות ובתשלומי ההעברה והביטוח הלאומי, פתיחת המשק לשווקים עולמיים, הפחתת מכסים והפיכת ישראל לאזור סחר חופשי, הפרטת חברות ממשלתיות, רפורמה בשוק העבודה, רפורמה בעבודה המאורגנת, ביטול מעמדה החוקי של ההסתדרות, הגבלת זכות השביתה בשירותים חיוניים, הקמת מוסד "בוררות חובה בשירותים חיוניים", הגברת כוחו של היחיד במשא ומתן מול המעסיק, הגברת הניידות והגמישות התעסוקתית במגזר הציבורי, הפחתת נטל המס ושמירת מדיניות תקציבית מרוסנת, הפניית משאבים לצמצום החוב הממשלתי, הרחבת הבחירה בחינוך באמצעות שיטת השוברים, רפורמה מעמיקה בשוק התקשורת, הפרטת שירותי הדת, אי הפללה של צרכני סמים והפניית משאבים למלחמה בפשיעה אלימה, תשלום שכר הוגן לחיילי החובה, קיצור שירות החובה, התקדמות לעבר צבא מקצועי והגנה על זכויות האדם הטבעיות.
בשנת 2019 ניהלו הליברלים בליכוד בבחירות המקדימות קמפיין לבחירתו לרשימת הליכוד לכנסת של אלעד מלכא, חבר מועצת העיר ירושלים, שלא הצליח. בנוסף הפיצו הליברלים בליכוד רשימת מומלצים שכללה את: יולי אדלשטיין, אמיר אוחנה, אופיר אקוניס, שרן השכל, ישראל כ"ץ, גדעון סער, יואב קיש, מירי רגב, איוב קרא ויובל שטייניץ.
בין ההישגים הבולטים של הקבוצה קידום ביטול צו תעריף המכס והפטורים ומס קניה על טובין ב ושינוי שיטת הבחירות המקדימות בליכוד להרכבת הרשימה ל. בבחירות המקדימות בליכוד שנערכו ב-10 באוגוסט 2022, זכה נציג הקבוצה, דן אילוז, במשבצת העולים, והוצב במקום ה-33 ברשימה, בנוסף המליצו על אמיר אוחנה, אופיר אקוניס, גלית דיסטל-אטבריאן, יהונתן טל, אלי כהן, יואב קיש, שלמה קרעי, גילה גמליאל, פטין מולא, ארז תדמור וניר ברקת, מתוכם הוצבו 9 במקומות ריאליים ברשימת הליכוד לכנסת. בנוסף תמכו חלקית בדני דנון, יעקב וידר ופלר חסן-נחום. במחוזות שיתפה הקבוצה פעולה עם אליהו רביבו, חנוך מילביצקי, אריאל קלנר, עמית הלוי ואביחי בוארון. זאת בנוסף למועמדים נוספים שהפסידו במחוז שלהם.
שרלוט בונה
שרלוט בונה (בצרפתית: Charlotte Bonnet; נולדה ב-14 בפברואר 1995) היא שחיינית צרפתייה, בעלת מדליית ארד אולימפית (לודון 2012) ומדליית ארד מאליפות העולם (ברצלונה 2013) במשחה שליחות 4x200 חופשי ואלופת אירופה (קופנהגן 2017 וגלאזגו 2018) במשחה ל-200 מטר חופשי.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה בונה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קמיל מופה, אופלי סירייל אטיין וקורלי בלמי בשיא לאומי חדש של 7:47.49 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 7:42.92 דקות ואוסטרליה (7:44.41 דקות). כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.78 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.12 שניות.
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2013 זכתה בונה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קמיל מופה, מילן לזר וקורלי בלמי בתוצאה של 7:48.43 דקות, אחרי ארצות הברית (7:45.14 דקות) ואוסטרליה (7:47.08 דקות). כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.81 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בשמחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.56 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:56.63 דקות ועלתה מהמקום השביעי ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.15 שניות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה בונה במקום השמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.29 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:56.26 דקות ועלתה מהמקום הרביעי. היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.54 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 53.93 שניות ועלתה מהמקום העשירי. היא סיימה גם במקום השביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.45 דקות בשלב המוקדמות. הנבחרת קבעה שיא לאומי חדש של 3:36.85 דקות. כשחיינית שנייה, היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.16 שניות במוקדמות ו-53.17 שניות בגמר. בנוסף, היא סיימה במקום העשירי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.55 דקות. בעוד שכשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.15 דקות.
2017
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר 2017 זכתה בונה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:52.19 דקות, לפני פמקה המסקרק מהולנד (1:53.41 דקות) וורוניקה אנדרוסנקו מרוסיה (1:53.75 דקות). שתי מדליות ארד, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה בונה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי ושיא אליפות חדש של 1:54.95 דקות, לפני פמקה המסקרק (1:56.72 דקות) ואנסטסיה גוז'נקובה מרוסיה (1:56.77 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.65 דקות, לפני הולנד (3:34.77 דקות) ודנמרק (3:37.03 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.20 שניות, התוצאה השנייה המהירה באליפות כולה ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בשיא אליפות חדש של 3:22.07 דקות, לפני הולנד (3:23.97 דקות) ורוסיה (3:24.50 דקות). כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.34 שניות. מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.35 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה (52.93 שניות) ופמקה המסקרק (53.23 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.86 דקות, 10 מאיות איטי ממדליית ארד, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.23 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.85 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.85 שניות.
לין שוסטרמן
לין שוסטרמן (אנגלית: Lynn Schusterman; נולדה ב-21 בינואר 1939) לבית רוטשילד, היא פילנתרופית אמריקאית, אשר ייסדה יחד עם בעלה, צ'ארלס שוסטרמן, את הקרנות הפילנתרופיות של משפחת שוסטרמן.
ביוגרפיה
לין רוטשילד נולדה למשפחה יהודית בקנזס סיטי, מיזורי, וגדלה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה. היא קיבלה חינוכה הדתי ועלתה לתורה בבת המצווה בבית-הכנסת הרפורמי "בני ישראל" בעיר. היא למדה באוניברסיטת מיאמי בקורל גייבלס, פלורידה. בשנת 1962 נישאה לצ'ארלס שוסטרמן, יהודי גם כן, ממוצא רוסי שגדל בטולסה, אוקלהומה. לימים הצליח צ'ארלס בעסקי חיפושי הנפט, והחברה שהקים, "שמשון", הפכה לאחת מחברות חיפושי הנפט הגדולות ביותר.
פילנתרופיה
בשנת 1987, הם הקימו את קרן משפחת צ'ארלס ולין שוסטרמן. שווי הקרן 2.2 מיליארד דולר, והיא תורמת מדי שנה כ-85 מיליון דולר. הקרן תורמת 75 אחוז למטרות יהודיות ברחבי העולם בכלל ובישראל בפרט, ו-25 אחוז לצרכים של מדינת אוקלהומה בכלל והעיר טולסה בפרט. בין התרומות היחידניות הגדולות ביותר שלה נמנות: תרומה של 15 מיליון דולר לאוניברסיטת ברנדייס, ניו יורק להקמת מרכז שוסטרמן ללימודי ישראל, לאוניברסיטת אוקלהומה להקמת קמפוס מרכז שוסטרמן בטולסה ו- 6 מיליון דולר למרכז שוסטרמן למדעי היהדות באוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 2006 ייסדה לין שוסטרמן את השלוחה הישראלית של הקרן הממוקמת בירושלים. היא הצטרפה בשנת 2011 ליוזמה "התחייבות הנתינה" והתחייבה שתקצה לפחות מחצית מהונה למטרות צדקה וסיוע לקהילות יהודיות בעולם ובעיר מגוריה טולסה. בשנת 2012 דורגה שוסטרמן במקום ה-117 ברשימת 400 האנשים העשירים בארצות הברית, והונה הוערך אז בכ-3.2 מיליארד דולר. בשנת 2021 דורגה במקום ה-333 עם הון מוערך של 3.5 מיליארד דולר.
פעילותה בישראל בתחום הגנת קטינים במקרים של עבירות מין ואלימות כלפיהם
בישראל הוקמו עד כה 8 בתי לין - מרכזי הגנה לילדים ולנוער. הראשון שבהם, בירושלים, הוקם בשנת 2000. מאז הוקמו עוד 7 מרכזי הגנה על שמה של לין שוסטרמן: בבאר שבע, בתל-השומר, באשקלון, בחיפה, נתניה, רמת גן וצפת. המרכזים מעניקים מענה ראשוני לילדים ובני נוער (עד גיל 18) נפגעי התעללות מינית, פיזית ונפשית והזנחה קשה, וכן לקטינים פוגעים מינית (עד גיל 12). המרכזים מציעים לקטין ולמשפחתו תהליך תמיכה ראשוני, אבחון, חקירה וקבלת החלטות בזמן קצר, בראייה הוליסטית ומתוך התמקדות בטובתו של הקטין. במרכז פועלים בשיתוף בין משרדִי אנשי מקצוע מדיסציפלינות שונות: עו”ס לחוק נוער, חוקר ילדים, חוקר נוער מהמשטרה, רופא ילדים, נציג פרקליטות ומנהל מרכז. נוסף על יתרונותיה של ההתערבות הראשונית המשמעותית, דרך פעולה זו מונעת מהקטין ומבני משפחתו הליכים בירוקרטיים הכרוכים במספר רב של ראיונות ובדיקות, במקומות שונים ובזמן ממושך, ומאפשרת קיצור של הזמן הנדרש לחקירה ולסיוע למשטרה באיסוף ראיות בזמן אמת.
המרכזים הללו הוקמו בעקבות הניסיון שהצטבר ב"מרכז חירום שוסטרמן לילדים ומשפחותיהם" אשר הוקם בשנת 1992 ופועל כמקלט בתנאי פנימייה, המשולב בבית ספר בתוך המרכז. המרכז נותן מענה לילדים במצבי סיכון וסכנה עד גיל 14 אשר נחשפו להתעללות נפשית, פיזית ומינית ו/או להזנחה חמורה ומתמשכת. בטיפול במרכז מושם דגש על ראיית צורכי הילד והמשפחה כמכלול, במטרה לסייע לילד ולהוריו להתמודד עם הטראומה, לייצר שינוי בתפקוד המשפחה, מתוך ניסיון לשמר ככל האפשר את שהייתו של הילד בחיק משפחתו.
בסך הכל תרמה לין שוסטרמן לפעילויות הללו, אשר במסגרת מכון חרוב, כ-25 מיליון דולר.
פעילותה ליישום הניסיון הטיפולי בישראל בתחום זה בארצות הברית
בשנת 2016, לאחר הצלחת מודל הפעילות של בתי לין ומרכז החירום בירושלים, והחלטת שוסטרמן לנסות ולחקות מודל זה בעיר מגוריה טלסה בפרט, ובמדינת אוקלהומה בכלל, ואף לנסות ולהרחיב את תשתית הפעילות הזו גם למוקדים נוספים במדינות אחרות בארצות הברית, הוקם במימונה "מכון חרוב ארצות-הברית", בקמפוס אוניברסיטת אוקלהומה שבטלסה. המכון מהווה שלוחה של מכון חרוב בישראל, ועובד בתיאום ושיתוף פעולה בין בית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת אוקלהומה, לבין המחלקה המקבילה באוניברסיטה העברית.
פעילויות אחרות
שוסטרמן הקימה את "הקואליציה למען ישראל בקמפוסים" - ארגון-גג שקובע מדיניות הסברה אחידה בנושא ישראל לכ-30 ארגונים יהודים שפעילים בקמפוסים. היא נושאת במספר תפקידים במספר ארגונים: חברה במועצה המייעצת לארגון "תיקון עולם" במעמד של "נאמן מייסד" ; בתנועת הנוער בני ברית, הלל, חברה מייסדת של קרן תגלית ועוד. בְּעִירהּ, טלסה, היא מכהנת בוועדה המייעצת לקרן בתי הספר בטלסה ומרכז הורים ילדים שם.
לוקיוס ארטוריוס קסטוס
תולדות חייו
קסטוס נולד בקמפניה כבן למשפחת פרשים בעלת מסורת של שירות צבאי ואדמיניסטרטיבי באימפריה. קסטוס שלא היה הבן הבכור, לא נועד לרשת את אביו ולכן בחר בקריירה בצבא הרומי. קסטוס נכנס לצבא בדרגת קנטוריון בסביבות שנת 158, דבר שמלמד שהוא החל במסלול הצבאי הפחות יוקרתי בשביל פרשים.
שירותו של קסטוס החל בלגיון השלישי גאליקה שהיה מוצב בסוריה, בסביבות 162 קודם והועבר לשרת כקנטוריון בלגיון השישי פראטה שהיה מוצב ביהודה, בסביבות שנת 166 הוא זכה בקידום נוסף והועבר לשרת כקנטוריון בלגיון השני אדיוטריקס שהוצב בפאנוניה תחתית, בשנת 170 הועבר ללגיון החמישי מקדוניקה שהיה מוצב בדאקיה וכעבור שנתיים או שלוש מונה לפרימוס פילוס - הדרגה הבכירה ביותר בין הקנטוריונים. ייתכן שקידומו קשור לניצחון על האיזידסים שהרומאים נחלו באותו הזמן.
קסטוס קודם שוב בשנת 175 ומונה לפרפקטוס קוהורטוס של יחידת חיל עזר. יחידותיו כללו כמה קוהורטות של פרשים סרמטים שגויסו על ידי הקיסר מרקוס אורליוס לאחר הניצחון הרומאי באזור הדנובה. הן הוצבו בבריטניה. בשנת 177/8 מונה למפקד בצי והוצב בניאפוליס (כיום נאפולי שבאיטליה), הצבה נוחה יותר שנחשבה כפרס שניתן לקצינים מצטיינים, ככל הנראה נישא באותו זמן (אם לא קודם לכן) ונולדו לו ילדים.
קסטוס חזר לבריטניה בשנת 181 ומונה לפרפקטוס של יחידת חיל פרשים המשתייכת לחיל העזר והוצבה במצודת ברנאנאקום, קסטוס גם היה מפקד המצודה וסביבתה. בשנים 180-185 התרחשה פלישה של פיקטים שהצליחו לחדור את ההגנות הצבאיות הרומאיות, לעבור את חומת אדריאנוס ולזרוע הרס בפרובינקיה. כתוצאה מהפלישה התמרד הלגיון השישי ויקטריקס וניסה להמליך מועמד משלו לתפקיד הקיסר, מרד זה נכשל ופרטינקס הוציא להורג את המורדים. במשך כל הזמן הזה שמר קסטוס על נאמנותו לקיסר קומודוס ותפקד כראוי במלחמה כנגד הפולשים.
כתוצאה מתפקודו קודם קסטוס את לדרגת ובשנת 185/6 פיקד על כ-10,000 חיילים וערך מסע מלחמה בארמוריקה (אזור בדרום-מערב גאליה) שמטרתו הייתה לדכא מרד שפרץ שם. לאחר שהצליח לדכא את המרד הוא שלח משלחת צבאית לרומא לשם אזהרת הקיסר קומודוס בפני קשר כנגדו שהולך ונרקם על ידי מפקד המשמר הפרטוריאני, סקסטוס טיגידיוס פרניס.
בעת זאת השלים קסטוס את 25 שנות השרות הנדרשות ממתגייסים והחליט לפרוש מן הצבא. הוא מונה למושל מחוז ליבורניה שהיה חלק מן הפרובינקיה דלמטיה. התקופה בה שימש כמושל עברה ללא אירועים מיוחדים וכמו שאר דלמטיה נהנה מחוזו משקט ושגשוג.
ייתכן שקסטוס הוחזר לשירות צבאי על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס כאשר התמרד מושל בריטניה דקימוס קלודיוס ספטימוס אלבינוס והכריז על עצמו כקיסר בשנת 195, כפי שמרמז תיאור המרד כפי שהשתמר אצל ההיסטוריון קסיוס דיו.