cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוסר
היסטוריה
במשך כמה מאות שנים ישב בעיר רוזן ושלט על האזור שהיה נקרא רוזנות אוסר עד 886, אז עברה העיר לרשותו של רוזן בורגונדי. ב-1477 עברה העיר כחלק מדוכסות בורגונדיה לשליטתו של מלך צרפת לואי האחד עשר, מלך צרפת. בתקופתו של שארל התשיעי, מלך צרפת (1550-1574) ידעה העיר תנופת בנייה והתרחבות ונבנו בה מגדל השעון, בית העירייה, גשר נוסף, בית משפט, בית חולים ומבנים ציבוריים נוספים. במלחמת מאה השנים ובמלחמות הדת בצרפת סבלה העיר רבות, בין השאר כשהעיר נפלה לידי ההוגנוטים שטבחו בתושביה הקתולים. במאה ה-18 שררו בעיר מחלות ומגיפות והיא ניזוקה קשה בעת המשברים שלפני ובמהלך המהפכה הצרפתית. במאה ה-19 התחדשה העיר ונבנו בה מפעלי תעשייה, תחנת רכבת ומבני ציבור אחרים והיא החלה להתפתח בצידו המזרחי של הנהר.
ויליאם פרנקלין-מילר
קריירה
בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה המשפחתית, "Spring Breakaway". באותה שנה שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Chicken Girls" בסרט "Intern-in-Chief" ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "מדיצ'י". הוא בילה כ-5 חודשים באיטליה במהלך צילומי הסדרה.
בשנת 2020 שיחק בדרמה המשפחתית "Four Kids and It".
אוסר
גאוגרפיה ואקלים
העיר שוכנת על גדות נהר יון במרחק 164 ק"מ דרומית-מזרחית מפריז והגובה הממוצע של העיר הוא 100 מטרים. הטמפרטורה הממוצעת היא: בינואר (החודש הקר) 0.1 C° וביולי (החודש החם) 24.9 C°. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 20.2- C° ב-16 בינואר 1985, והגבוהה ביותר הייתה 41.1 C° ב-6 באוגוסט 2003. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 656.6 מ"מ.
מרק ודרש
מרק וֶדְרֶש (במקור: מאייר (מאיר) ויינברגר, בהונגרית: Vedres Márk; אוז'הורוד, 13 בספטמבר 1870 – בודפשט, 12 באוגוסט 1961) היה פסל יהודי-הונגרי. סגנונו הוא מטמורפוזה של קוביזם וניאו קלאסיציזם. זכה בפרס קושוט פעמיים (פרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה
מרק ודרש נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל ויינברגר ורוזה גוטמן. הוא היה תלמידו של שימון הולושי במינכן ושל אוגוסט רודן בפריז. הוא חי ועבד בבודפשט משנת 1915. בתקופת היצירה המוקדמת שלו יצר פסלי ברונזה קטנים בעלי מבנה קלאסי שהדגישו את הצורות האופייניות של גוף האדם וכן עסק בפיסול תבליטים שכיבדו את כללי השטיחות. הוא היה חבר בקבוצת השמונה והציג את עבודותין יחד איתם. משנת 1915 עד 1934 חי ועבד בפירנצה, שם הצטרף לחוג הפסל הגרמני אדולף פון הילדברנד (1847-1921). לפסל זה, שהיה פופולרי בכל רחבי אירופה, הייתה השפעה רבה על מרק ודרש. ודרש עבד לעיתים קרובות על נושאים זהים או דומים. משנת 1934 התיישב לצמיתות בבודפשט.
בין פסליו הציבוריים מוכרות עבודותיו הפיגורטיביות והמונומנטליות, ששמן הכללי "באר השלום", אך יש לו גם פסלים ציבוריים בפירנצה ובשווייץ.
אשתו הייתה מטילד פולאצ'ק, אותה נשא לאישה ב-18 במרץ 1902 ברובע 5 של בודפשט.
הנצחה ומורשת
לאחר מותו ארגנה הגלריה הלאומית של ההונגריה תערוכת זיכרון ליצירותיו בשנת 1962. מרבית יצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית ההונגרית, שהן בעיקר יציקות גבס, אך יש לו גם יצירות באוסף דיאק בסקשפהרוואר ובאזורים אחרים באירופה וגם בארצות הברית.
איוואן ורנטיץ'
איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' (Ivan Vranetić) (1927 – 3 בפברואר 2010) היה חסיד אומות העולם מוורבאס שביוגוסלביה, כיום בוסניה והרצגובינה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בסוף 1943 הגיעו יחידות צבא גרמני לאזור והחלו קרבות בינן לבין הפרטיזנים היוגוסלבים. הפליטים היהודיים נאלצו לברוח מהמקומות בהם התנהלו קרבות ולנדוד בין מקומות מסתור.
איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' בן ה-17 סייע ליהודים בטופוסקו. הוא התיידד עם פליטים יהודים, נהג להזהירם מהתקרבות הקרבות, מצא להם מקומות מסתור חדשים, ליווה אותם למקומות אלו ודאג לצורכיהם במסתור תוך סיכון חייו. בין הפליטים שהגיעו לטופוסקו הייתה ארנה מונטיליו, שבעלה נרצח במחנה יאסנובאץ, ועמה אחותה הקטנה, בתה הקטנה ואמה הקשישה. ורנטיץ' מצא גם להן מסתור.
לאחר המלחמה
ורנטיץ' שמר על קשר עם רבים מהיהודים שהציל, בהם ארנה מונטיליו. מונטיליו עלתה לישראל, שם נישאה בשנית והולידה שני ילדים נוספים. היא המשיכה לשמור על קשר מכתבים עם איוואן. בשנת 1963 ביקר ורנטיץ' לראשונה בישראל, ובשנת 1964 עבר לישראל לצמיתות. באותו הזמן כבר לא חייתה מונטיליו עם בעלה השני, ומשהגיע ורנטיץ', הם נישאו.
ב-1970 הכיר יד ושם באיוואן ורנטיץ' כחסיד אומות העולם. הוענקה לו אזרחות כבוד של מדינת ישראל, ובשנת 1986 הוא מונה ליושב ראש ארגון חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל. בשנת 2009, בעת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, בירך ורנטיץ' את האפיפיור במהלך ביקורו ביד ושם.
מותו
ורנטיץ' נפטר בישראל ב-3 בפברואר 2010, בגיל 84.
סילבנה סימונס
ביוגרפיה
סימונס נולדה בפרמריבו, סורינאם. כאשר מלאו לה 18 חודשים עזבו הוריה את סורינם ועקרו להולנד, שם היא גדלה בהורן, התחנכה, התבלטה כילדה-רקדנית בלט מוכשרת, למדה באקדמיה יוקרתית לאמנויות באמסטרדם - ומשם פרצה לקריירה מצליחה כאשת תקשורת, כותבת טורים במגזינים שונים, כוכבת סרטים פופולריים, מגישת תוכניות רדיו, ומנחת טלוויזיה מצטיינת רייטינג - אשר הנחתה בין השאר על הגרסה ההולנדית ל"רוקדים עם כוכבים"
קריירה בתחום הבידור
סימונס רקדה בבלט וליוותה בין היתר את 2 Brothers On The 4th Floor ו- CB מילטון (קלרנס בקר) במסע ההופעות שלהם, דיגמנה בפרסומות בין היתר לפפסי ופיליפס, ארגנה והנחתה מסיבות במועדונים באמסטרדם וב-1992 לקס הרדינג, מנהל הערוץ הרדיו והטלוויזיה ההולנדי, ורוניקה, שראה אותה רוקדת באחת מתוכניות הערוץ הזמין אותה להבחן כמנחה לערוץ המוזיקה TMF.
רדיו
בשנת 1999 התחילה סימונס להגיש תוכנית רדיו לראשונה ברדיו 538. ב-2001 הגישה ב-Noordzee FM את התוכנית האינטראקטיבית סילבנה. בשנת 2009 הגישה את "הבחירה של סילבנה" ברדיו 6NPO, תוכנית שכולה הוקדשה למוזיקת נשמה.
תחומים נוספים
בנוסף למשחק והגשה בטלוויזיה וברדיו סימונס גם כתבה טורים בכתבי עת כגון מגזין הטלוויזיה "ורוניקה" ופלייבוי, עצבה בגדים והוציאה ספר אוטוביוגרפי בשנת 2004 בשם "1 + 1 = 7" העוסק בשילוב קריירה ואמהות.
קריירה פוליטית
סימונס השתתפה כאורחת קבועה בתוכניות אירוח ובאחת מהתוכניות האלו ב-2016 התעורר עימות בינה לבין אורח אחר בתוכנית, שדרן רדיו אף הוא, כשהוא כינה בביטוי גזעני פליטים מאפריקה שחוצים את הים התיכון כדי להגיע לאירופה וטען שאינו יכול להיות גזען מכיוון שהוא נשוי לאשה שחורה בעצמו. בעקבות הדיון הסוער שהתעורר בתקשורת ובעקבותיו גל של התקפות ונאצות ברשתות החברתיות החליטה סימונס להצטרף למפלגת DENK שהוקמה ב-2015 על ידי שני חברי פרלמנט, ממוצא טורקי, אשר עזבו את מפלגת הפועלים ההולנדית כאשר התבקשו לשתוק לנוכח הטלת פיקוח על ארגונים במדינה הקשורים למיעוט הטורקי במסגרת המאבק נגד הטרור. מפלגת דנק שמה לעצמה כמטרה להאבק בגזענות, באפליה ושנאת זרים ולפעול למען דה-קולוניזציה של החינוך והעצמת נשים.
אולם בדצמבר, כשלושה חודשים לפני הבחירות הכלליות סימונס עזבה את דנק והקימה מפלגה פוליטית משלה, בשם Artikel 1 על שם התיקון הראשון בחוקת הולנד שאוסר אפליה על רקע דת, אמונה, דעה פוליטית, גזע, מין, נטייה מינית או על רקע אחר. המפלגה השתתפה בבחירות אך לא עברה את אחוז החסימה. לאחר הבחירות נאלצה המפלגה לשנות את שמה בהוראת בית המשפט. המפלגה שינתה את שמה ל-BIJ1.
בשנת 2018 השתתפה המפלגה בבחירות המקומיות באמסטרדם וסימונס הפכה לחברה במועצה העירונית של אמסטרדם.
בבחירות הכלליות במרץ 2021 השתתפה BIJ1 שוב בבחירות הכלליות וקיבלה מנדט אחד. סימונס היא האשה השחורה הראשונה בראש סיעה בפרלמנט ההולנדי.
יוסף בן יהודה אבן שמעון
רבי יוסף בן יהודה אבן שמעון ("יוסף המערבי"; 1160 – 1226) היה רב, פילוסוף, רופא, משורר ותלמיד של הרמב"ם, עבורו הרמב"ם חיבר את מורה נבוכים.
קורות חייו
אחת התשובות של הרמב"ם העוסקת בהשגות הגאון שמואל בן עלי, פונה אל תלמידו יוסף, המכונה שם "ראש הסדר" - תואר בו כונו ראשי ישיבה. גם על השיר העוסק בשבח הרמב"ם, שהועתק בעותק "משנה תורה" שהוגה מאוטוגרף הרמב"ם, נכתב שמחברו הוא "יוסף בן שמעון ראש הסדר ז"ל", ומכך הוכח שהוא עמד בראשות ישיבה, ככל הנראה בחלב.
אבן שמעון המשיך להתכתב עם הרמב"ם גם לאחר שעזב את מצרים, וחיבורו של הרמב"ם מורה נבוכים הוקדש עבור יוסף ועבור אלה כמוהו שהעלו שאלות בנוגע לשילוב בין פילוסופיה לאמונה היהודית. בהקדמה למורה נבוכים, הרמב"ם שיבח את ידיעותיו של אבן שמעון תלמידו במתמטיקה, אסטרונומיה ואת שקדנותו.
אבן שמעון היגר בהמשך לבגדאד ופתח שם בית מדרש. בעת שהותו בבגדאד הוא פרסם כתבי הגנה על עמדותיו של הרמב"ם כנגד ביקורות ומתקפות מצד אישים כגון הגאון שמואל בן עלי, ולקח חלק משמעותי בשלביו הראשונים של פולמוס הרמב"ם. הוא נפטר בשנת 1226.
מחקרים ראשוניים על אבן שמעון בלבלו בינו ובין ר' יוסף בן יהודה אבן עקנין עקב שמותיהם וקורות חייהם הדומים, אולם מחקרים מאוחרים יותר הבהירו שמדובר בשני אישים שונים.
כתביו
משיריו של יוסף אבן שמעון שרד רק שיר אחד במלואו, והוא עוסק בשבח הרמב"ם, וכך נאמר בו:
חלק משיר אחר שלו השתמר דרך כתביו של יהודה אלחריזי שציטט מהשיר. בנוסף השתמרה יצירה ספרותית מסוג מקאמה פרי עטו של אבן שמעון הקרויה "׳נאום טוביה בן צדקיה". היצירה מספרת את סיפור אהבתו של צעיר בשם "משכיל" לאישה בשם "ימימה", בתור אלגוריה לרדיפה אחר דעת והשכלה.
וורקוטה
וורקוטה (ברוסית: Воркута) היא עיר ברפובליקת קומי, צפון רוסיה. אוכלוסייתה מונה (נכון לשנת 2021) 52,292 איש. העיר שוכנת צפונית לחוג הארקטי באזור קפוא-עד.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19, גאולוגים גילו באזורים אלו מרבצי פחם. משנת 1924 נשלחו מספר משלחות מחקר גאולוגיות כאשר עבודתה של כל משלחת גאולוגית באותם ימים לא נעשתה ללא עזרת האוכלוסייה המקומית. סביב השנים אתרי הגילוי נוצר מחנה הגולאג בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1932 היו במחנה 9,000 אסירים ולאחר מכן בשנת 1938 מספר האסירים גדל ל-55,000 אסירים.
בשנת 1953 פרץ במחנה המיוחד מספר 6 רקלג מרד אסירים. המחנה פורק ב־1962, ו-ורקוטה קיבלה מעמד של עיר. העיר נבנתה בהתאם לתוכנית של אדריכלים מלנינגרד בהתאם לסגנון קלסיציזם סטליניסטי. התפתחה סביבה תעשיית מזון נרחבת ותעשיית הפחם המשיכה להוות מקור הכלכלה העיקרי בעיר.
שני פיצוצים גרעיניים תת-קרקעיים בוצעו בשטח אזור וורקוטה. הפיצוץ הראשון התרחש ב-2 ביולי 1971, בעומק של 542 מטר, 20 ק"מ מוורקוטה, לא הרחק מתחנת הרכבת חאנוביי. השני בוצע ב-29 באוגוסט 1974 בעומק של 583 מטר ליד תחנת סיידה שליד וורקוטה. לפיצוצים לא היו חשיבות צבאית, אלא כלכלית: בעזרתם נבדקו השכבות העמוקות של כדור הארץ למטרות מדעיות.
לאחר קריסת ברית המועצות והמשבר בתעשיית הכרייה, עזבו תושבים רבים את העיר. המכרה, היישוב הראשון באתר של העיר הנוכחית שפעם היה אזור עירוני גדול, ננטש וחלה נסיגה במספר התושבים בה.
תרבות
בשנת 1943 פועל בעיר תיאטרון. בשנים הראשונות הרכב התיאטרון כלל בעיקר שחקנים מקרב אסירי הגולאג, ובהתאם לכך בין השחקנים היו שחקני תיאטראות של מוסקבה ולנינגרד שנשלחו לתקופות מאסר. עד שנת 1953 עמד בראש התיאטרון בוריס מורדבינוב, בעבר במאי תיאטרון הבולשוי במוסקבה. לאחר פטירת יוסיף סטלין רבים מאסירי הגולאג שוחררו, והשחקנים חזרו על פי רוב לערים הגדולות.
אקלים
האקלים של העיר הוא תת-ארקטי. התקופה נטולת הכפור היא כ-70 יום בלבד בהן הטמפרטורות מעל לאפס מעלות (גם בקיץ ייתכן לעיתים כפור), בעוד שמשך החורף הוא כשמונה חודשים. עם זאת, האקלים של וורקוטה מתרכך באופן משמעותי (בהשוואה לאזורים אחרים באזור הארקטי) מהשפעת הגזרה המערבית הלא-קופאת של הקוטב הצפוני. לכן, תנודות הטמפרטורות השנתיות בוורקוטה קטנות למדי עבור קווי הרוחב הללו, והטמפרטורות בחורף גבוהות יותר מאשר בדרום. כמות המשקעים השנתית (531 מ"מ) גדולה בסטנדרטים של האזור הארקטי, אשר בשילוב עם טמפרטורות קיץ נמוכות יחסית, מובילה ללחות יתר (אקלים לח). בקיץ, האינטראקציה של חזיתות אטמוספיריות חמות של ציקלונים המגיעים מהאוקיינוס האטלנטי עם חזיתות קרות אך לחות של הקוטב הצפוני המערבי גורמת להיווצרות עננים רבים, ולכן יש מעט מאוד ימים ללא עננים בוורקוטה. כמעט תמיד נושבת רוח חזקה למדי, בעיקר לכיוון צפון מערב. בחורף, סופות שלגים קשות מתרחשות ללא הרף, הגורמות לסחף שלג.
חקלאות בשדה פתוח בלתי אפשרית בגלל האקלים הקשה, למעט כמה עשבים. מלפפונים, תרד, כרישה, בצל ואחרים גדלים בעיקר על אדני החלונות ובחממות. מ-17 בדצמבר ועד ל-27 בדצמבר מתקיימת תופעה של ליל קוטב ומ-30 במאי ועד ל-14 ביולי שמש חצות.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על מרבצי פחם. בשנות ה-50 פעלו באזור 17 מכרות, כיום פועלים 5 בלבד.
בפברואר 2016, נהרגו 36 איש במכרה הפחם 'סברנאיה' עקב פיצוץ שנגרם מדליפת גז מתאן. דווח כי מתוך 110 איש ששהו במקום חולצו 80 כורים, אך אפסו הסיכויים לחלץ את 36 הנותרים.
אוכלוסייה
לפי הסטטיסטיקה הרשמית של השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית בתחילת 2019, אוכלוסיית העיר מנתה 54,223 נפשות. הסטטיסטיקה הרשמית שונה מאוד ממצב העניינים האמיתי ולדברי פקידי העיר חיים בעיר בין 35 ל-40 אלף איש. על פי נתונים אלה וורקוטה היא העיר המובילה ברפובליקת קומי במונחים של ירידה באוכלוסייה. אם בשנת 1992 חיו בה יותר ממאה אלף איש, כיום חיים בה כחמישים אלף בלבד.
תחבורה
בעיר פועלת תחנת רכבת וזה אמצעי תחבורה העיקרי. עד לאחרונה לא היה כביש קבוע שהיה ניתן לשימוש במהלך כל ימות השנה. שדה תעופה של העיר מחבר אותה עם מוסקבה, סנקט פטרבורג וסיקטיבקר.
עד 2011 לא היה כביש לעיר. הדרך היחידה להגיע לוורקוטה ברכב הייתה לעצור באוחטה (סוסנוגורסק, במרחק כ-680 ק"מ מהעיר) ולהעמיס קרונות על רציפי רכבת שם. לקח כיממה להתגבר על קטע זה של המסלול, ובשל ארגון לקוי של התחבורה ברכבת, זמן הנסיעה יכול לעלות ל-8 ימים, בתוספת זמן ההמתנה לרציף עד יומיים. ברם בשנת 2010, עם הקמת צינור גז מחצי האי ימאל, נוצר צורך בתחזוקתו, מה שהוביל לסלילת כביש חורפי. עם זאת, ניתן לנסוע עליו רק ברכב שטח.
תקשורת
הספקים העיקריים של שירותי תקשורת (טלפוניה ואינטרנט) בעיר הם:
תקשורת סלולרית על תקן GSM מסופקת על ידי:
עיתונאות אזרחית
עיתונאות אזרחית היא תקשורת אלטרנטיבית שמטרתה ללבן את היחס של הציבור לפוליטיקה בתקשורת. עיתונאות זו נובעת מהתפיסה של התקשורת המודרנית כבעלת אינטרסים כחלק מהיותה אמצעי תיווך מהשלטון לציבור.
בעיתונאות האזרחית כל אדם יכול לכתוב ולפרסם ידיעות, דעות וסיפורים חדשותיים בנושאים שונים, באופן המנותק מהעיתונאות הציבורית ומצנזורה. האינטרנט והמדיה החדשה הם חלק בלתי נפרד מתופעה זו, והם מאפשרים הפצת ידיעות באופן יעיל ומהיר יותר מתקשורת ציבורית.
אחד המקרים העיקריים שגרמו להתפתחות עיתונאות זו הייתה בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2001. התקשורת מיהרה לפרסם את שמו של הנבחר בשל תחרות עם אמצעי התקשורת האלקטרוניים בעיקר, בשלב שלא היה ניתן לקבוע עדיין מיהו המנצח. התוצאה של הפרסום הייתה שגויה והייתה בעלת השלכות חמורות בעיקר בקרב הציבור שחש מרומה.
עיתונות אזרחית בישראל
דבר העובדים בארץ ישראל, הוא אתר חדשות ופובליציסטיקה בבעלות ובהוצאה לאור של הסתדרות העובדים הכללית החדשה. האתר נקרא על שמו של עיתון ההסתדרות "דבר" אשר נסגר בשנת 1996. השקפות האתר הן סוציאליסטיות וציוניות. האתר החל לפעול ביוני 2016, נסגר למספר שבועות באפריל 2019 ועלה לאוויר בשמו החדש ב-1 במאי 2019. האתר מבקר תכופות את תפיסת העולם הנאו-ליברלית, ומעודד מדיניות כלכלית-חברתית של מדינת רווחה והרחבה תקציבית. בסיקור באתר מושם דגש על התאגדויות אנושיות בכלל, ועל התאגדויות עובדים בפרט ועל סוגיות הנוגעות בזכויות עובדים. כאתר בבעלות ארגון עובדים, ביקש האתר להוות חלופה תקשורתית שאינה נשלטת על ידי בעלי הון. בין תחומי הסיקור של האתר: כלכלה, עבודה, רווחה, בריאות, תשתיות, חינוך, ביטחון, חדשות חוץ, ספורט - בדגש על ספורט נשים ונכים ועוד. האתר על פי רוב נוקט עמדה תומכת כלפי הסתדרות העובדים הכללית.
עיתונות אזרחית הוא אתר חדשות וכתבות שהוקם בנובמבר 2011. האתר מופעל על ידי איליאן מרשק וצוות מתנדבים כדי ליצור ולקיים מערכת שידורים חיים עצמאית וניידת ובכדי לשמש במה לדעות שונות.
שיחה מקומית הוא אתר חדשות ודעות ישראלי שהוקם באפריל 2014. האתר מופעל על ידי קולקטיב של כתבים וצלמים. מטרתו כדבריו להיות "בית של עיתונות אקטיביסטית הנובעת ממחויבות לדמוקרטיה, התנגדות לכיבוש וחתירה לשלום, שוויון, צדק חברתי, שקיפות וחופש המידע – אבל לא משרתת שום מפלגה, תנועה פוליטית או מצע".
שקוף - גוף התקשורת של הציבור, או בקיצור שקוף, הוא כלי תקשורת המתמקד בעיתונות חוקרת, ופועל במודל כלכלי של מימון המונים ובבעלות ישירה ומלאה של תומכי המיזם, ובמודל מדיניות של התבססות על הצבעותיהם לבחירת נושאי התחקיר של המיזם.
מגפון הוא אתר חדשות ישראלי. ייחודו של העיתון בהיותו "עצמאי", ולא נתמך ומושפע מבעלי הון ועסקים, להבדיל ממספר מיזמים חדשותיים אחרים בישראל.
המקום הכי חם בגיהנום הוא אתר עיתונות מקוונת ישראלי המתמקד בנושאי חברה, רווחה, זכויות האדם, משפטים ופוליטיקה. מטרת האתר היא לפרסם באופן יומי תחקירים, כתבות שטח וטורים, ולתת במה לקולות שאינם פופולריים בזרם המרכזי של העיתונות בישראל.
אור-לי ברלב היא אקטיביסטית חברתית ועיתונאית עצמאית, כלומר אינה ממומנת על ידי גוף תקשורתי. היא העיתונאית העצמאית הראשונה שהתקבלה למועצת העיתונות והתקשורת בישראל. פעילותה ממומנת על ידי תרומות הציבור.
עיתונות אזרחית בארצות הברית
Democracy Now, עיתונות אזרחית אמריקאית
CurrentTV, ערוץ טלוויזיה בכבלים שנוצרו על ידי אל גור ועורך הדין ג'ואל הייאט, מבוסס על סרטונים באורך של 5 דקות לכל היותר, הנקראים פודקאסטים. התוכן התבסס על 25% מהסרטונים שהופקו על ידי הצופים. קהל היעד שלה הוא צעירים בגילאי 18 עד 34 שנתנו מידע בסגנון MTV. הכוונה הייתה להביא את היצירתיות של האינטרנט והוולוגים (קטעי וידאו) למסך הטלוויזיה.
עיתונות אזרחית בצרפת
Rue89 שנוסדה על ידי ארבעה עיתונאים מקצועיים בבלוגים של Liberation בשנת 2007, כדרך לצאת משני משברים, כלומר המשבר הכלכלי הכללי בתקשורת המסורתית וחוסר האמון בקרב הקוראים.
עיתונות אזרחית באוסטריה
Okto.tv מסייעים בהדרכה והשכרת חומרים לעיתונאים אזרחיים עד לפרסום, שהשירות מכוון בעיקר לקבוצות שמיוצגות פחות בתקשורת הממסדית באוסטריה.
עיתונות אזרחית בקוריאה הדרומית
OhmyNews הוא אתר החדשות הדרום קוריאני המתוייר ביותר עם יותר ממיליון משתמשים מדי יום. 70% מתוכנו מיוצר על ידי כ-35,000 כתבי אזרחים, משתמשים רגילים, אשר מחליטים לתרום את תרומתם באמצעות הגשת מאמר. צוות המערכת מונה 47 אנשים בלבד.
מחלף כחל
מחלף כחל הוא מחלף בכביש 85 המשמש ככניסה למושב כחל, למחנה עמיעד ולמחצבות עמיעד.
היסטוריה
בשנת 2012 פרסמה חברת נתיבי ישראל מכרז לביצוע פרויקט להוספת נתיב לכל כיוון נסיעה בכביש 65 ובכביש 85, כולל בניית מספר מחלפים. כביש 85 שודרג בקטע שבין הגשר מעל נחל עמוד במערב עד לצומת עמיעד עם כביש 90 בסיומו של הכביש. לכביש נוספו שני מחלפים – מחלף כחל ומחלף נחל עמוד. כמו כן, נבנה מעל הכביש גשר אקולוגי. העבודות בכביש 85 הסתיימו בחודש פברואר 2016.
מבנה
המחלף נבנה בצורת מחלף יהלום (מחלף משקולת), כאשר שתי הרמפות היורדות משני כיווניו של כביש 85 נפגשות בכביש הגישה לכחל במעגלי תנועה. ממעגל התנועה הצפוני יוצאים שני כבישי גישה נוספים: למחנה עמיעד ולמחצבות עמיעד. כ־700 מטרים מזרחית לרמפה היורדת מכיוון מזרח למחלף נבנה המעבר האקולוגי מעל הכביש.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-27
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-27 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1974, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1973.
זוכים ומועמדים
עמית באפט"א: דייוויד לין
בומרדס
בומרדס (בערבית: بومرداس, בצרפתית: Boumerdès ובעבר נקראה Rocher Noir) היא עיר בצפון אלג'יריה, השוכנת על חוף הים התיכון. לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2008, התגוררו בעיר למעלה מ-40,000 תושבים.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2000/2001
כל 14 הקבוצות ששיחקו בעונה זו בליגת כדורגל נשים נרשמו להתמודדות בגביע.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו נערכו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון השתתפו 12 קבוצות ו-2 האחרות התחילו מהשלב הבא שהיה גם רבע הגמר.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות נערך ב-5 בפברואר 2001 והיה למעשה שמינית הגמר. 12 מתוך 14 הקבוצות שנרשמו לתחרות הוגרלו לקחת בו חלק.
באולם מלך ההר
"בְּאוּלָם מֶלֶךְ הָהָר" (באנגלית: In the Hall of the Mountain King, בנורווגית: I Dovregubbens hall) הוא קטע מוזיקה קלאסית שהלחין אדוורד גריג בשנת 1875 כמוזיקה לסצנה השישית של המערכה שנייה במחזה "פר גינט" של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. המוזיקה המיוחדת והקלה לזיהוי סייעה לקטע המוזיקלי להשיג מעמד מיוחד בתרבות הפופולרית, שם עוצב על ידי אמנים רבים.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2000/2001
רבע הגמר
אל 6 המנצחות מהסיבוב הראשון הצטרפו 2 קבוצות שהוגרלו להתחיל בשלב זה. המשחקים נערכו ב-5 במרץ 2001.
באולם מלך ההר
הגדרות
היצירה מנוגנת כשהדמות הראשית, פר גינט, נמצאת בפנטזיה חלומית ונכנסת לאולם 'דֹבְרֵגוּבֵּנְס' (מלך הטרולים ההרריים). ההקדמה של הסצנה נמשכת: "יש קהל רב של טרולים, גמדים וגובלים. דברגובן יושב על כס המלכות שלו, עם כתר ושרביט, מוקף בילדיו וקרוביו. פר גינט עומד לפניו, יש סערה אדירה באולם". שורות אלה הן השורות הראשונות בסצנה.
מוזיקה
הסולם הראשי של היצירה הוא סי מינור. הנושא מתחיל לאט ובשקט, ברגיסטרים הנמוכים של כלי התזמורת – הצ'לו, הקונטרבס והבסון. לאחר שהתבסס, הנושא המרכזי מתפתח בעזרת כמה צלילים עולים, ואז מועתק מעלה בקווינטה זכה (טרנספוזיציה לסולם הדומיננטה, פה דיאז מז'ור, אך עם דרגה שישית מונמכת) ומנוגן בכלים נוספים. שתי קבוצות הכלים מקפצות בין אוקטבות שונות עד שלבסוף מתכנסות לאותו גובה צליל. המפעם מאיץ בהדרגה לפרסטיסימו (מהיר ביותר), והיצירה נעשית רועשת ותזזיתית.
מילות השיר (בתרגום לעברית)
הִרְגוּ אוֹתוֹ! בְּנוֹ שֶׁל הַגֶּבֶר הַנּוֹצְרִי פִּתָּה אֶת הַמְּשָׁרֶתֶת הַיָּפָה בְּיוֹתֵר שֶׁל מֶלֶךְ הֶהָרִים!
הִרְגוּ אוֹתוֹ! הִרְגוּ אוֹתוֹ!
שֶׁמָּא אֶשְׁבֹּר לוֹ אֶת הָאֶצְבָּעוֹת?
שֶׁמָּא אֶמְשֹׁךְ אוֹתוֹ בַּשֵּׂעָר?
הוֹ, הֵי, תֵּן לִי לִנְשֹׁךְ אוֹתוֹ בַּיָּרֵךְ!
כְּדַאי לְבַשְּׁלוֹ לְמָרָק אוֹ לְצִיר?
כְּדַאי לִצְלוֹתוֹ עַל הַמְּדוּרָה אוֹ לְהַשְׁחִימוֹ בְּמַחֲבַת?
מֵי קֶרַח לַדָּם שֶׁלְּךָ!
טיסה מפוספסת
טיסה מפוספסת (ברוסית: Полосатый рейс) הוא סרט קומדיה סובייטי משנת 1961, בבימויו של ולדימיר פטין (להבדיל מפוטין.), ובתפקיד הראשי מאלפת הנמרים המוערכת בגילומה של מרגריטה נזארובה. בסרט צפו 45.8 מיליון צופים בשנת הפצתו, והוא הפך לסרט שובר קופות סובייטי.
תקציר העלילה
כדי לברוח ממקום טרופי חם שולייקין (יבגני לאונוב) מסכים לעבוד על ספינת מטען הנושאת על סיפונה שנים עשר כלובים ובהם נמרים. הקפטן (מגולם על ידי איבן דמיטרייב) מתווכח בזמן ההפלגה עם מריאנה (מרגריטה נזארובה) על הטריקים והרמיזות שהיא מבצעת בצוות. אחד מן הקופים בספינה פותח בשוגג את הכלובים ויכולתיו המוגבלות של שולייקין נחשפות. במצב זה מריאנה הופכת במפתיע למאלפת נמרים מיומנת.
אל דוראדו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אברמובסקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אריה לייב פופיק
צבי אריה (לייב) פּוֹפִּיק (בכתיב יידי: לייב פּאָפּיק; חתם: "ל. פאפיק", ובעברית: "פ’ אריה"; 15 בדצמבר 1902 – 27 בינואר 1988 היה משורר יידי, סופר ילדים ואספן בולים ישראלי, פעיל ציוני סוציאליסטי יליד גליציה המזרחית, איש העלייה השלישית. עובד בניין במקצועו.
ביוגרפיה
פופיק נולד בסטאניסלאבוב שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום איוונו-פרנקיבסק, במערב אוקראינה), בנם של פֶּסיה רחל לבית גרבר ומרדכי ישראל פופיק (פאפיק), סוחר נודע בגליציה. התחנך בעירו בחדר ובבית ספר עממי ותיכון ממלכתיים פולניים. מנעוריו היה חניך תנועת הנוער הציונית השומר הצעיר, שבה קיבל את חינוכו העברי והציוני, וכיהן בה כמדריך.
בעירו הכיר את ברוניה פוגֶל, גננת, לימים אשתו. בעקבות פרעות פטליורה על רקע סוף המלחמה, נמלטו השניים מהעיר ב-1920, ולבסוף הגיעו לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי ב, ובה נישאו.
בארץ ישראל עבד פופיק בחקלאות בעמק יזרעאל, בפרדסי השרון ובסביבות תל אביב, וכן בבניין, לצד אשתו, שהייתה מפועלות הבניין הראשונות בארץ. בראשית שנות ה-20 היו השניים ממייסדי קבוצת השומר הצעיר שהקימה את קיבוץ בית אלפא. לזוג נולדו שלושה ילדים: אברהם אופק (1924–1995), אוריאל אופק (1926–1987) ושולמית גורן (גרינר) (1928–2010).
בהמשך היו בני הזוג פופיק מראשוני נחלת יצחק, ובשנת 1930 עברו עם ילדיהם לשכונת בורוכוב בגבעתיים.
פופיק היה חבר מועצת פועלי רמת גן–גבעתיים, ואשתו, שהייתה גננת בשכונה, הייתה חברת ועד השכונה. כן היה מראשוני מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
במקביל, שלח ידו בכתיבת שירה בשפה היידית, השתתף בכתבי עת יידיים כמו העיתון נייוועלט, תרגם את הפואמה הסיפורית "אבי הניגפים" (Ojciec zadżumionych; "דער פאָטער פון פארפּעסטיקטע") מאת המשורר הרומנטי הפולני יוליוש סלובצקי (Słowacki). במהלך חייו פרסם חמישה ספרי שירה: שניים בסוף שנות ה-30, ושלושה נוספים בשני העשורים האחרונים לחייו, שלושתם במהדורות דו-לשוניות – מקור יידי מול תרגום עברי מעשה ידי בנו, אוריאל אופק. בנובמבר 1971 נפטרה אשתו ברוניה בגיל 66, בתום מחלה, ופופיק הוציא ספר שירים לכבודה בשם "בין ראשית ואחרית – צווישן אָנהוֹיבּ אוּן סוֹף" (1972) (דהיינו, בין תחילת היכרותם למחלתה ומותה), ובראשית שנות ה-80 פרסם שני קובצי שירה נוספים. בשנת 1984 זכה בפרס פינסקי לשירה יידית.
בנוסף, פרסם שירים וסיפורים בשבועונים לילדים, ובראשית שנות ה-70 הוציא שני ספרי ילדים בתרגום עברי. ספרו "יונה לבנה" היה פרי מלאכתם של שלושה דורות: הוא עובד בידי בנו אוריאל אופק, ואויר על ידי נכדתו (בתו של אוריאל) עטרה אופק.
בשנת 1986 קיבל את תואר יקיר העיר גבעתיים.
בנו אוריאל אופק היה סופר ילדים ונוער עברי פורה, עורך, משורר, מתרגם וחוקר ספרות ילדים. אלמנתו של אוריאל אופק, בינה אופק, היא סופרת, עורכת ומתרגמת. בתם עטרה אופק היא מתרגמת, עורכת, לשונאית, סופרת ואשת תקשורת. בתם אמירה חכמוביץ היא סופרת, מתרגמת ועורכת חרדית.
ספריו
שירה:
בולאות:
סיפורים לילדים:
תרגום:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בובת דאגה
בובת דאגה (בספרדית: muñeca quitapena) היא בובה קטנה וצבעונית המקובלת בגואטמלה.
בני מלאל
בני מלאל (בערבית: بني ملال; תעתיק מדויק: בני מלאל; בברברית: ⴰⵢⵜ ⵎⵍⵍⴰⵍ) היא עיר הנמצאת במרכז מרוקו למרגלות ההר תאסמיט (2,205 מטרים). לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2012, התגוררו בעיר למעלה מ-190,000 תושבים.
בובת דאגה
לפי המסורת, שמקורה עוד בימי המאיה, יכול אדם (בדרך כלל ילד) שמתקשה להירדם בשל מחשבות על קשיי היום ודאגותיו, לספר לבובה על בעיותיו, ולהניח אותה מתחת לכרית. כך, יעסיקו הדאגות את הבובה במקומו, שנתו לא תופרע, ובבוקר לא תטריד עוד הבעיה את אותו אדם. לעיתים, מוציא ההורה את הבובה מתחת לכרית של הילד בעודו ישן, כדי לספק לילד בבוקר שלמחרת ראיה מוחשית להיעלמותה של הבעיה. קיימות בובות בגדלים שונים ובאריזות שונות.
לפי המסורת, נהוג להיעזר בשש בובות, אחת לכל לילה במהלך השבוע.
בני מלאל
חומות העיר והקסבה שלה נבנו ב-1688, בתקופת שלטונו של איסמעיל מלך מרוקו, אך רוב מבני העיר הם מודרניים יחסית. היא מהווה מרכז כלכלי חשוב באזור, והתפתחו בה חקלאות, מסחר ותעשייה (תעשיות פטרוכימיות, טקסטיל ועוד).
יהדות בני מלאל
יהודי העיר עסקו כפקידים וסוחרים. הם קיימו שותפויות עם המוסלמים המקומיים וסיפקו להם מימון לגידולים חקלאים ועדרי צאן. מעמדם של הסוחרים היהודים היה גבוה ומכובד, ולא פעם שימשו כמתווכים בין שבטי הברברים למוסלמים המקומיים.
את הקהילה היהודית הנהיג ועד מקומי אוטונומי בראשו עמד נשיא. הוועד היה אחראי בין היתר על קופת הקהילה, שאליה הועברו כספי גבייה על מכירת בשר ויין כשרים לחברי הקהילה. כספי הקופה שהגיעו מגבייה ותרומות, שימשו למימון פעילות קהילתית.
בשנת 1943 תועדה בעיר מדיניות אנטישמית של מגבלות כלפי היהודים, כגון מאסרים ללא משפט, השפלה של נשים וילדים ועוד.
בין השנים 1944–1949 כיהן כרב העיר הרב מכלוף אבוחצירא, ולאחריו הרב משה מרציאנו עד שנת 1953. לאחר מכן כיהן הרב משה מלכה עד שנת 1955.
בשנת 1948 החלה לפעול בעיר תנועת נוער יהודית במסגרת סניף של תנועת הצופים. לפני עליית יהודי העיר לישראל, האוכלוסייה כללה כ-3,500 יהודים מתוך כ-18,000 מוסלמים.
אריסנטפטר
אֶרִיסֶנְטפֶּטֶר (בהונגרית: Őriszentpéter) היא עיירה בקצה הדרום מערבי של מחוז ואש בהונגריה בנפת קרמנד, "בירת הארשג" (המשמר) בסמוך למפגש הגבולות הונגריה - סלובניה - אוסטריה.
גאוגרפיה
היישוב פרוש על גבעות אֶרְשֶג (פירושו בהונגרית: משמר). לאורך היישוב זורם מזרחה נהר הזאלה, שמוצאו כ-10 קילומטרים משם.
העיירה בנויה בחלקים, המורכבים מתשעה ונקראים ביישוב "szer". את הליבה המרכזית מספקים Városszer בגדה הדרומית של נהר הזאלה ו-Baksaszer בדרום מזרח, כמו גם Alszer בצד הצפוני. ממערב ל-Alszer שוכנות Kovácsszer, Siskaszer ,Templomszer, Keserűszer. החלק של ה-Égésszer ממוקם ישירות ליד ה-Városszer, ממערב לו, על הגדה הדרומית של נהר הזאלה, וקצת הלאה משם נמצא Galambszer.
תחבורה
אריסנטפטר היא נקודת הסיום של כביש 7411 המגיע מ-זאלאגרסג – זאלאלווה (Zalalövő) – הוא מסתיים במעגל תנועה במרכז העיירה ומגיע לסיומו בכביש 7451 בין Csákánydoroszló – Magyarszombatfa – Muraszombat. כהמשך של 7411, כביש 7453 מתחיל לכיוון Szentgotthárd, ומהאחרון כביש 7455 לכיוון Szalafő - Máriaújfalu. אין קווי אוטובוס תכופים במיוחד המקשרים את העיירה עם הסביבה הצרה יותר ועם Szentgotthárd.
בשנת 1980 נסגר קו רכבת ליישוב (שכונה רשמית קו הרכבת קרמנד-מורסקה סובוטה).
היסטוריה
במאה ה-17, האזור הגיע לידי משפחת בתיאני (היה במשפחה ענף רוזנים וענף נסיכים), והאוכלוסייה החופשית שלפני כן נאלצה לשלם מיסים ועבודה לבעלים. בהתחשב בתפוקה הדלה ביותר של האדמה באזור, תשלום המס השפיע קשות על חיי התושבים.
תפנית רצינית הגיעה ליישוב רק בשנות ה-90, כאשר פירוק מסך הברזל פתח שוק ענק (אוסטריה וסלובניה) לתיירות. התשתיות ומתקני התיירות של האזור, שהיו סגורים עד אז, שופצו ונבנו בצעדי ענק.
היישוב קיבל מעמד של עיר ב-2005.
יום מרילנד
יום מרילנד (באנגלית: Maryland Day) הוא יום חג לאומי במדינת מרילנד שבארצות הברית. יום זה, הנחוג מדי שנה ב-25 במרץ, מציין את יום השנה לנחיתת המתיישבים האירופאים הראשונים בפרובינציית מרילנד. ביום זה, בשנת 1634 עגנו האוניות "התיבה" (The Ark) ו"היונה" (The Dove) בסמוך לחופי האי סנט קלמנט שבשפך נהר הפוטומק והמתיישבים ירדו אל החוף.
יום זה ציון לאחרונה בשנת 1903 ביוזמת מועצת החינוך המדינתית (the state board of education), במטרה לציין את ההיסטוריה של המדינה. בשנת 1916 חוקק בית המחוקקים של מרילנד חוק הקובע את היום כיום חג לאומי.
נאום מצב האומה (רוסיה)
הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין, נשא את נאום מצב האומה הראשון ב-24 בפברואר 1994, שהיה נאום מצב האומה הראשון מאז כניסת החוקה לתוקף ואשרורה שנה קודם, ב-1993. הנשיא השני, ולדימיר פוטין, הנהיג נוהל לערוך את נאום מצב האומה באולם גאורגי הקדוש בקרמלין, המקום שנערכת בו ההשבעה לנשיאות רוסיה. הנאום הראשון ששודר באינטרנט היה נאום מצב האומה בנובמבר 2009, כאשר הנשיא דמיטרי מדבדב נאם בפני שני בתי הפרלמנט הרוסי.
פעמים רבות נאום מצב האומה משמש כבימה להשמעת מסרים פוליטיים מטעם הנשיא המכהן, המכריז על תוכניותיו לקראת השנה החדשה, מאחר שנאום מצב האומה מתקיים תמיד בחודשיים האחרונים של השנה האזרחית, בנובמבר או דצמבר.
בשנת 2017 כלל לא נערך נאום והחל משנת 2018 נערך נאום מצב האומה בחודש פברואר ומחוץ לכותלי הקרמלין: ב-2018 הוא נערך בארמון המאנז' וב-2019 התקיים בגוסטיני דבור שבמוסקבה, בה נערך גם הנאום מינואר 2020.
כף סינית
כף סינית או כף מרק סינית היא כף בעלת ידית רחבה וקצרה, אשר החלק הקעור שלה משוטח. ההשטחה של החלק הקעור מצמצמת את הסבירות שהנוזלים יצברו בנקודה יחידה ובכך מונעת טפטוף.
במקור הכף הסינית עשויה מחרס או חרסינה, אך בתקופה המודרנית ניתן למצוא כפות סיניות העשויות מפלסטיק או מתכת.
הכף הסינית משמשת לאכילת מרק, תבשילים שונים, אורז ועוד.
המהומות באצטדיון בפודגוריצה
המהומות בפודגוריצה התרחשו במהלך משחק הכדורגל בין נבחרות מונטנגרו ורוסיה במוקדמות יורו 2016 שנערך ב-27 במרץ 2015 באצטדיון העירוני בפודגוריצה שבמונטנגרו. המשחק הופסק בדקה ה-68. לאחר שאוהדי נבחרת מונטנגרו החלו לזרוק חפצים לעבר השחקנים.
מהלך האירועים
המהומות החלו כבר בדקה הראשונה של המשחק, כאשר שוער נבחרת רוסיה איגור אקינפייב נפגע מחזיז שהושלך לעברו מאחורי השער מהיציע של אוהדי מונטנגרו. השוער נפל על כר הדשא ואושפז בדחיפות (הוא נלקח במכונית חשמלית). הרופאים אבחנו כוויות צוואר וזעזוע מוח המשחק הופסק למשך 35 דקות והקהל הוזהר כי במקרה של אירוע חוזר ונשנה משני הצדדים, המשחק יסתיים.
לאחר שרומן שירוקוב החמיץ בעיטת עונשין מול נבחרת מונטנגרו, עפו חפצים על המגרש ופרצה מריבה בין הצדדים. שופט המפגש דניז אייטקין לקח את הנבחרת הרוסית לחדר ההלבשה. אייטקין קיבל החלטה להפריע למשחק כאשר השחקן הרוסי דמיטרי קומבארוב הראה כי נפגע מפגיעת מטבעות שהושלכו לעברו. האוהד המונטנגרי לוקה לזרביץ', שיידה נור לעבר אקינפייב, הסגיר את עצמו למשטרה לאחר המשחק ובבוקר 28 במרץ נלקח לתחנת המשטרה.
קורבנות
אבחנתו של אקינפייב לא הייתה ידועה בתחילה. הצד הרוסי דיבר על זעזוע מוח, הצד המונטנגרי דיווח על צריבה בצוואר. ב-28 במרץ נתן רופא המרכז הקליני המונטנגרי אליו נלקח אקינפייב מיליאן זינדוביץ', בראיון לחברת הטלוויזיה והרדיו המונטנגרית RTCG, אמר כי השוער קיבל כוויות קלות בצווארו. הוא גם אמר כי לא היו איומים על חייו של אקינפייב ובהמשך כל הדיווחים הרפואיים הסתכמו בכוויה. עד מהרה שוב החל אקינפייב להשתתף במשחקים ואף בילה את היום עם אוהד נכה במפגש שאורגן מטעם קרן הצדקה של ורה. ב-28 במרץ אוהדי נבחרת מונטנגרו התנצלו בפני נבחרת רוסיה ואוהדיה, אליהם הצטרף מאמן נבחרת מונטנגרו, ברנקו ברנוביץ'. בבוקר 29 במרץ נתן לוקה לזרביץ' ראיון בו התנצל בפני השחקנים ואוהדי שתי המדינות.
השלכות
רוסיה דרשה לפסוק הפסד טכני למונטנגרו, מונטנגרו התעקשה לערוך את המשחק מחדש במגרש נייטרלי עם יציעים ריקים. ב-28 במרץ הודיעה אופ"א כי תוציא פסק דין ב-30 במרץ, אך ההחלטה הסופית נדחתה. לבסוף, ב-30 במרץ אופ"א הודיעה כי היא עלולה להעניש את האוהדים הרוסים, שכן במהלך המשחק הוצגו ביצועים שלהם דגל גרמניה המזרחית והדגל השחור-צהוב-לבן הקיסרי הרוסי, והאוהדים עצמם שרפו את דגל נאט"ו במחאה נגד הפצצת יוגוסלביה בשנת 1999.
ב-8 באפריל בישיבת ועדת הבקרה, האתיקה והמשמעת של אופ"א, התקבלו ההחלטות הבאות:
פיאט צ'אנטו-ונטי
פיאט צ'אנטו-ונטי (באיטלקית: Fiat Centoventi) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית סופרמיני, המוגדרת מכונית עירונית קומפקטית ומצוידת במנוע חשמלי הוצגה על ידי קונצרן הרכב האיטלקי פיאט בשנת 2019.
"צ'אנטו-ונטי" מתוכנן להתאמה אישית ושדרוג עם מבחר חבילות סוללות, עם דגם בסיס סטנדרטי של סוללה אחת שמספק טווח של 100 ק"מ. בעלים יכולים לקנות או לשכור עד שלוש סוללות תת-רצפתיות נוספות, בתוספת סוללה נוספת המחליקה מתחת למושב הנהג, כדי להרחיב את הטווח עד למקסימום של 500 ק"מ.
אלה בייקר
אלה ג'וזפין בייקר (באנגלית: Ella Josephine Baker, 13 בדצמבר 1903 – 13 בדצמבר 1986) הייתה פעילה אפרו-אמריקאית בתנועה לזכויות האזרח ופעילת זכויות אדם. היא עבדה בעיקר מאחורי הקלעים כמארגנת קהילתית במשך חמישה עשורים. הן בניו יורק והן בדרום, בייקר עבדה לצד חלק מהמנהיגים הבולטים ביותר בתנועה לזכויות האזרח במאה ה-20, ביניהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ת'ורגוד מרשל, מרטין לותר קינג, רוזה פארקס, דיאן נאש וסטוקלי קרמייקל.
בייקר מתחה ביקורת על הנהגה כריזמטית ומקצועית. היא קידמה רעיונות הקשורים לארגון תנועה שורשית, דמוקרטיה השתתפותית והיכולת של אנשים שחיים תחת דיכוי להבין את עולמם ולקדם את מטרותיהם בעצמם. היא הייתה ידועה בשל הביקורת שלה על גזענות בארצות הברית, כמו גם על הסקסיזם בתוך התנועה לזכויות האזרח.
השכלה ושנים מוקדמות
אלה ג'וזפין בייקר נולדה בנורפלוק, וירג'יניה ב-13 בדצמבר 1903 לג'ורג'יאנה ובלייק בייקר. אביה עבד על אוניית קיטור שהפליגה מנורפלוק כך שלעיתים קרובות הוא נעדר מהבית. ב-1910 פרצו בעיר מהומות גזע שבהן לבנים תקפו שחורים שעבדו במספנה. בעקבות המהומות החליטה אימה להעביר את המשפחה בחזרה לעיירה ליטלטון, קרוליינה הצפונית, שבה היא גדלה.
בייקר פיתחה רגישות לאי צדק חברתי בגיל מוקדם בעקבות סיפורי האימה שסבתה סיפרה לה על חיי העבדות. סבתה סיפקה לה הקשר לחוויה האפרו-אמריקאית, וזה בתורו עיצב את ההבנה והתפיסה של בייקר בנוגע לאי הצדק שאיתו שחורים עדיין התמודדו באותה התקופה.
בייקר למדה באוניברסיטת שו בראלי, קרוליינה הצפונית, וסיימה את הלימודים בהצטיינות יתרה.
1953-1938 (NAACP)
ב-1938 החלה בייקר שיתוף פעולה ארוך ימים עם האיגוד הלאומי למען קידום אנשים צבעוניים (NAACP), שהיה ממוקם בזמנו בעיר ניו יורק. בדצמבר 1940 היא קיבלה שם עבודה כמזכירה, שבמסגרתה היא נסעה רבות, במיוחד לדרום, במטרה לגייס חברים חדשים וכסף ולארגן ולהקים סניפים מקומיים. היא קודמה למנהלת סניפי האיגוד ב-1943 ובכך הפכה לאשה הבכירה ביותר בארגון. בייקר הייתה אישה דעתנית והאמינה באידיאלים המעלים על נס את ערך השוויון. היא דחפה לביזור המבנה הארגוני ומבנה ההנהגה של ה-NAACP ועודדה תמיכה ארגונית בחברים שקידמו פעילות ברמה המקומית.
במהלך נסיעותיה לדרום במסגרת עבודתה ב-NAACP, פגשה בייקר מאות נשים שחורות וגברים שחורים וביססה מערכות יחסים ארוכות איתם. היא ישנה בבתיהם, סעדה איתם, דיברה בכנסיות שלהם ורכשה את אמונם. היא כתבה מכתבי תודה והביעה הערכה לאנשים שפגשה. בייקר נקטה בגישה אישית לפעילות פוליטית, וגישה זו הפכה אותה למגייסת אפקטיבית ביותר שרתמה מספר רב של גברים ונשים לפעילות ה-NAACP.
ב-1953 התפטרה בייקר מתפקידיה ב-NAACP כדי לנסות ולהיבחר למועצת העיר ניו יורק כחלק מהמפלגה הליברלית, ללא הצלחה.
התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית (1960-1957)
בינואר 1957 נסעה בייקר לאטלנטה, ג'ורג'יה כדי להשתתף בכנס שנועד לפתח ארגון אזורי חדש שינצל את המומנטום לאחר הצלחת חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה. לאחר כנס נוסף בפברואר, הוקמה התאחדות הנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC) ומרטין לותר קינג נבחר לנשיאה. במקור נועדה ההתאחדות להיות קואליציית מנהיגים גמישה מבחינה מבנית. מדובר היה במנהיגים שמקורם בכנסייה ושלקחו חלק במאבקים לקידום זכויות אזרח ברחבי הדרום. הקבוצה רצתה להדגיש את השימוש בפעולה בלתי אלימה לקידום שינוי חברתי וצדק גזעי עבור שחורים בדרום.
בייקר הייתה אחת משלושת המארגנים של האירוע שבו הופיע לראשונה ה-SCLC, אירוע רב משתתפים שבו היא הוכיחה שוב את היכולת שלה לצמצם ולמזער יריבויות ומאבקים ולאחד ארגונים שונים למען מטרה אחת. אחד הפרויקטים הראשונים שארגן ה-SCLC היה קמפיין לרישום מצביעים שנועד להגדיל את מספר האפרו-אמריקאים שרשומים להצביע בבחירות 1958 ו-1960. אסטרטגיית הארגון כללה חינוך, דרשות בכנסיות ומאמצים לייצר מרכזים מקומיים שידגישו את חשיבות ההצבעה בבחירות. הפרויקט לא השיג את מטרותיו הראשוניות, אך הניח את היסודות לחיזוק מרכזי פעילים מקומיים שיבנו את התנועה ההמונית שתדרוש את זכות ההצבעה בדרום מאוחר יותר.
שיתוף הפעולה בין בייקר ל-SCLC הותיר אותה מתוסכלת מכיוון שההתאחדות הלכה והתארגנה סביב הנהגתו הכריזמטית של מרטין לותר קינג, דבר שסתר את אידיאל הדמוקרטיה ההשתתפותית שקיוותה בייקר לקדם. הרעיון הלך ותפס תאוצה בשנות ה-60, גם בקרב פעילי התנועה לזכויות האזרח, וכלל שלושה דגשים מרכזיים:
כל אלו הובילו לחילוקי דעות אידאולוגיים בין בייקר וקינג ולא אחת היא מתחה עליו ועל ה-SCLC ביקורת. ההיסטוריון תומאס פ' ג'קסון טען כי בייקר לא אהבה את "עצלות ההתאחדות והריחוק של קינג מהאנשים בשטח. היא הגיעה למסקנה שקינג יעיל יותר כדובר מאשר כלוחם צדק". לפי האקטיביסט השנוי במחלוקת מומיא אבו ג'אמאל, בייקר קידמה מודל הנהגה קולקטיבי יותר לעומת "הסגנון המשיחי הנפוץ באותה התקופה". היא התנגדה גם לארגון התנועה לזכויות האזרח לפי מודל הכנסייה השחורה, בין היתר בשל ההיררכיה הכנסייתית המגדרית שכללה חברות נשית גבוהה אך הנהגה גברית.
התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (1966-1960)
ב-1960, לאחר קיום מספר שביתות שֶׁבֶת אזוריות שיזמו סטודנטים שחורים כדי למחות על ההפרדה הגזעית בדרום, שכנעה בייקר את ראשי ה-SCLC להזמין את אותם סטודנטים לכנס באוניברסיטת שו, שבה היא למדה בעבר. מטרת המפגש הייתה לייצר קשרים, להעריך את מצב המאבק ולבחון אפשרויות פעולה עתידיות. במפגש זה הוקמה התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (Student Nonviolent Coordinate Committee או SNCC).
בייקר חשבה שיש פוטנציאל גדול בסגנון ההנהגה הייחודי של מנהיגי שביתות השבת, שעוד לא היו מנהיגים בולטים בתנועה לזכויות האזרח. היא רצתה לאחד אותם באופן שישמר את המומנטום של הפעילות שלהם, ללמד אותם את הכישורים להם הם זקוקים, לספק להם משאבים ולעזור להם להפוך לכוח יותר מיליטנטי ודמוקרטי. כדי להשיג מטרה זו, היא ניסתה להרחיק את המנהיגים הצעירים מהשפעת ההנהגה המבוגרת יותר, המבוססת על הכנסייה.
SNCC הפך לארגון הבולט במדינת מיסיסיפי, שבה האפליה הייתה קשה במיוחד. לאחר הכנס באוניברסיטת שו, התפטרה בייקר מה-SCLC ופיתחה מערכת יחסים ארוכה וקרובה עם הארגון. יחד עם הווארד זין, בייקר נחשבה לאחת מהיועצות המוערכות ביותר של SNCC וזכת לכינוי "סנדקית ה-SNCC".
כחלק מפועלה עם ההתאחדות היא סייעה לארגן את נסיעות החופש ב-1961 ואת קיץ החירות ב-1964. רעיונותיה הנוגעים להנהגה קבוצתית והצורך בשינוי חברתי-דמוקרטי רדיקלי הלכו ונהיו פופולריים בקרב תנועות הסטודנטים שפעלו במהלך שנות ה-60. כך למשל הארגון האנטי-מלחמתי המרכזי של אותה תקופה, סטודנטים למען חברה דמוקרטית, חזר על רעיונות הדמוקרטיה ההשתתפותית וקידם אותם. רעיונות אלו השפיעו על מגוון קבוצות פרוגרסיביות ורדיקליות שהמשיכו לקום במהלך שנות ה-60 וה-70 של אותה מאה.
שנים אחרונות
ב-1964 הפחיתה בייקר את מעורבותה ב-SNCC בעיקר בשל התדרדרות במצבה הבריאותי וב-1967 היא חזרה לניו יורק, שם היא המשיכה להיות מעורבת במטרות אחרות. ב-1972 היא נסעה ברחבי ארצות הברית בתמיכה בקמפיין "שחררו את אנג'לה", שנועד לשחרר את הכותבת והפעילה אנג'לה דייוויס.
בייקר תמכה גם בתנועה לעצמאות פוארטו ריקו, יצאה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה וחברה לארגוני נשים שונים כמו ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות. היא המשיכה בפועלה עד מותה ביום הולדתה ה-83.
בייקר שמרה על פרטיות חייה האישיים ורבים אף לא ידעו שהיא הייתה נשואה במשך 20 שנה לחברה מימי התיכון. היא לא הותירה אחריה יומנים.
יואב מרדכי
יואב (פולי) מרדכי (נולד ב-25 במרץ 1964) הוא אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, כראש המנהל האזרחי וכדובר צה"ל.
ביוגרפיה
מרדכי נולד ב-25 במרץ 1964 בירושלים, שם גדל והתחנך. על אף שגדל בבית שאינו דתי, בחר מרדכי ללמוד את לימודיו התיכוניים בישיבה התיכונית קריית נוער בירושלים. בשנת 1982 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גולני בה שובץ בגדוד 51, ומאוחר יותר שירת כקצין בגדוד. בשנים 1986–1987 שירת כקצין מחקר בחטיבת המחקר. לאחר מכן, עבר קורס ערבית באולפן של שירות הביטחון הכללי ושירת במגוון תפקידים פיקודיים ביחידה 504 של אגף המודיעין.
את הכינוי "פולי" הצמידו לו חבריו שמצאו דמיון בתווי פניו בינו ובין שייקה לוי מהגשש החיוור (כסוג של הומור "הפוך על הפוך"), במהלך הטירונות של גולני.
בשנת 2001 התמנה לראש מפקדת התיאום והקישור ברצועת עזה, בין היתר במבצע ימי תשובה ובהמשך יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. בשנת 2007 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון שם שירת עד שנת 2011.
כמתאם פעולות הממשלה בשטחים
בנובמבר 2013 הוחלט על מינויו לתפקיד מתאם פעולות הממשלה בשטחים והעלאתו לדרגת אלוף. ב-29 בינואר 2014 נכנס לתפקידו. מרדכי נחשב לבולט בתפקידו ובשל כך נטען הן על ידי בכירים בפת"ח, והן על ידי בכירים בחמאס, כי מרדכי הוא הנשיא בפועל של העם הפלסטיני.
במהלך מבצע צוק איתן התראיין לרשתות זרות בערבית כחלק ממאמץ ההסברה של ישראל. כמו כן, מרדכי היה חבר בצוות המשא ומתן שהתקיים בקהיר לסיום המבצע.
ביוני 2017 פנה אליו אבו מאזן בבקשה לצמצם את אספקת החשמל לרצועת עזה. מרדכי, יחד עם ראש אמ"ן, הרצי הלוי, והרמטכ"ל גדי איזנקוט, מסרו לשרים סקירות והזהירו מהסלמה בעקבות המצב ההומניטרי ברצועה. לאחר שראש הממשלה, בנימין נתניהו, אישר את התוכנית, תקף את מרדכי שר האנרגיה, יובל שטייניץ, וטען כי הוא מקבל הוראות מאבו מאזן.
באותו החודש היה מעורב גם כן בסערה תקשורתית בעקבות תוכנית להרחבת העיר קלקיליה. מרדכי הותקף על ידי השרה מירי רגב וחבר הקבינט המדיני-ביטחוני השר זאב אלקין אשר טען כי מרדכי "הוביל באף את הממשלה בהתנהלות שערורייתית". מרדכי מנגד זכה לתמיכת שר הביטחון, אביגדור ליברמן, וראש הממשלה, בנימין נתניהו. ליברמן אף הנחה את מרדכי שלא להיפגש עם פוליטיקאים שתקפו אותו.
לאחר פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים פרסם מרדכי סרטון רשמי בערבית, בו הזהיר את הג'יהאד האסלאמי מפני תגובה להשמדת המנהרה.
בנובמבר 2017 פורסם כי מרדכי נסע בחשאי לירדן על מנת למצוא פתרון למשבר הדיפלומטי ביחסי ירדן–ישראל בעקבות תקרית עמאן.
ב-1 במאי 2018 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
בתרבות
בסדרה "פאודה" מגלם איציק כהן את דמותו של גבי, המכונה "קפטן איוב". הדמות מבוססת על מרדכי, ואף כינוי זה היה של מרדכי בעת שירותו כמפעיל סוכנים.
חייו האישיים
מרדכי הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בממשל ופוליטיקה מאוניברסיטת חיפה, ותואר נוסף בביטחון לאומי מהמכללה לביטחון לאומי.
מרדכי נשוי, ואב לשלוש בנות.
הוא נכדו של מאיר דוד פור, אשר היה האיש המבוגר בישראל.
זיגופיסטר
זיגופיסטר (שם מדעי: Zygophyseter; מילולית: "עצם לחי של ראשתן") הוא סוג של לווייתן שיניים נכחד שהיה קרובו של הראשתן המודרני, והוא חי בסוף תקופת המיוקן לפני 11.6 עד 7.2 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בקרבת העיר לצ'ה שבאיטליה והם הוגדרו בשנת 2006 בידי החוקרים ג'ובאני ביאנוצ'י (Giovanni Bianucci) ווולטר לנדיני (Walter Landini). הסוג הכיל מין אחד - Zygophyseter varolai.
מאפיינים
הזיגופיסטר היה יונק ימי טורף באורך של 6.5 עד 7 מטרים והיה טורף-על הדומה לקטלן המודרני. הוא היה אחד ממספר סוגים של דמויי-ראשתן קדומים ששחו במימי המיוקן ואיימו על שאר חיות הים, ביניהם האקרופיסטר, הבריגמופיסטר והגדול ביותר - לווייתן מלווילי, שהגיע לגודל של ראשתן מודרני, באורך של עד 17 מטרים.
לזיגופיסטר היה מבנה שיניים בעל ציפוי אימייל, כנראה כירושה מאבות דמויי-בסילוזאוריים טורפים שניזונו מבשר ולא רק מדגי,ם אך בקדמת הלסת היו שיניים חרוטיות דקות יותר. היה לו מקור בולט ואיבר תפוח ששימש לאיכון הד, בדומה לרוב לווייתני השיניים. לווייתן זה היה טורף מאיים שניזון מדגים גדולים, תחשאים קדומים, טורפים ימיים קדומים וגם מלווייתנים אחרים. הוא עצמו אולי נטרף בידי כרישי ענק כמו המגלודון.
DNA אוריגמי
DNA אוריגמי הוא שיטה לקיפול מולקולות DNA שבאמצעותה אפשר לבנות מבנים דו-ממדיים ותלת-ממדיים שעשויים מ-DNA. הבנייה מורכבת ממולקולת DNA חד-גדילית ארוכה, ורצפי DNA קטנים שנקראים "סיכות". כל סיכה מכילה שני רצפי חומצות גרעין שונים, שמתאימים לשני רצפים מקבילים שנמצאים במקומות שונים על המולקולה הארוכה. כאשר סיכה מתחברת לשתי נקודות כאלה על המולקולה הארוכה, היא גורמת לקיפולה. המבנים הנוצרים הם בעלי סדר גודל ננומטרי (10-9 המטר).
פראנס (אונייה)
"פראנס" (בצרפתית: France) הייתה אוניית נוסעים צרפתית.
DNA אוריגמי
באמצעות רצפי DNA מתוכננים, המנצלים את תכונת ההרכבה העצמית של רצפי DNA משלימים, ניתן להרכיב צורות זעירות בעלות מבנה מוגדר. השיטה, אשר פותחה במכון הטכנולוגי של קליפורניה על ידי פול רוטמונד בשנת 2006, מתבססת על יצירה של רצף DNA חד גדילי ארוך ושל רצפי DNA חד גדילי קצרים רבים. הרצפים הקצרים נקשרים אל הרצף הארוך ומשמשים כעין סיכות אשר מהדקות את מבנה הרצף הארוך ומקנות לו את צורתו. בדרך זו, מדענים הצליחו עד היום ליצור מבנים דו־ממדיים ותלת־ממדיים שונים. מקור השם DNA אוריגמי הוא באמנות קיפולי נייר אשר מקורה ביפן.
פראנס (אונייה)
האונייה שנבנתה במספנת סן-נזר בשפך הלואר בצרפת והושקה בשנת 1962. היא סימלה את תחילתו של עידן חדש באוניות הנוסעים הטרנס-אטלנטיות, והיוותה את הסמל של הצי הצרפתי באותם הימים, בהצליחה לחצות את האוקיינוס האטלנטי בארבעה ימים וחצי בלבד, עת שימשה בקו לניו יורק.
DNA אוריגמי
היסטוריה
בשנת 1959 ריצ'רד פיינמן העלה בהרצאתו יש שפע מקום בתחתית (באנגלית: There’s plenty of room at the bottom) את השאלה הבאה: "האם אפשר לכתוב את כל עשרים וארבעה הכרכים של אנציקלופדיה בריטניקה על גבי ראש של סיכה?". הוא חישב שלשם כך דרושים פיקסלים בגודל של 8 ננומטר, כלומר בסדר גודל של מולקולות. אפשר לעמוד באתגר זה בעזרת מיקרוסקופ כוח אטומי (AFM) או מיקרוסקופ מִנהור סורק (STM), אך בשיטות אלה האטומים או המולקולות יוזזו סדרתית אחד אחד, ודרושים גם תנאי עבודה קיצוניים של ואקום מוחלט וטמפרטורה מתחת למינוס 180 מעלות צלזיוס. אפשרות תאורטית אחרת היא על ידי אלמנטים שמתחברים מעצמם, כגון מולקולות DNA. שיטות אלה אינן יקרות, קלות יותר לביצוע, והן מהירות יותר משום שהמבנים מתחברים בבת אחת ולא בצורה סדרתית. עם זאת, כיום שיטות אלו עדיין אינן מאפשרות יצירה של מבנים מורכבים.
פראנס (אונייה)
ממדי האונייה והמפרט שלה עלו על כל מה שהיה מקובל באוניות נוסעים באותם הימים. אורכה של האונייה היה 313 מ', היו לה 12 סיפונים והיא יכלה להוביל מעל 2,000 נוסעים עם צוות של למעלה מ-1,000 איש. היא הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור מסוג "פרסונס" בהספק כולל של 63,000 קילוואט, ארבעה מדחפים, שהביאו אותה למהירות שיוט מקסימלית של 30 קשרים ימיים (כ-55 קמ"ש), שיא של כל הזמנים לאוניות נוסעים. לאונייה היו שתי מחלקות, מסעדות מפוארות, אולם תיאטרון הגדול ביותר מכל האוניות, שתי בריכות שחייה (חיצונית ופנימית), חדר כושר, מגרש סקווש, המתקת מי ים ועוד. בקצות שתי הארובות נבנו כנפונים מיוחדים שתפקידם היה לפזר את העשן לצדי האונייה, כדי שלא ירד על הסיפונים.
DNA אוריגמי
היסטוריה
בניה מ-DNA מבוססת על התכונה של גדילי DNA להתחבר לגדילים משלימים (גדילים שונים או בקיפול גדיל על עצמו). הגישה המסורתית להרכבת מבני DNA מ"אבני בניין" היא יצירת מספר אוליגו-נוקלאוטידים שיוצרים השלמה לסלילים דו-גדיליים והמהווים "אבן הבניין". בקצות הגדילים של אבני הבניין מתוכננות שאריות של רצף שיישאר בודד ויתחבר לרצף מתאים בקצה אבן בניין אחרת. רצפים אלה מאפשרים חיבור בין אבן בניין לרעותה ונקראים "קצוות דביקים". הרעיון הועלה לראשונה בשנת 1982 על ידי החוקר נאדריאן סימן שהציע כי באמצעות תכנון מקטעי DNA עם קצוות דביקים ניתן יהיה להרכיב מבנים תלת-ממדיים. האפשרות לחזות את האינטראקציות בין הגדילים מאפשרת לחוקרים לתכנן מולקולות DNA שיכולות להתחבר אחת אל השנייה. באופן טבעי, DNA דו-גדילי הוא ליניארי, אך בתכנון של הרצף ניתן ליצור מבנים של ענפי DNA (אריחי DNA). בין המבנים השונים ניתן לחבר על ידי הצלבה של קצוות דביקים. הניסיונות הראשונים ליצור מבנים מענפים בודדים נחלו כישלון ומספר הצורות שניתן היה להרכיב בהצלבה אחת היה מוגבל. בשנת 1993 השתמשו לראשונה בהצלבה כפולה. בשיטה זו נבנות מספר רשתות דו־ממדיות מחזוריות. אף על פי שרשתות אלו מאפשרות לקשור חלבונים, מתכות וכדומה בצורה מדויקת, הן אין-סופיות ואינן אחידות בגודל ובצורה. שיטה זו רווחת גם היום. בשנת 2005 פיתחו ליו וקבוצתו שיטה לבניית מבנים סופיים על ידי שימוש במספר אריחי DNA בעלי קצוות דביקים שונים המתחברים רק לאריח השכן. בשנת 2007 שולמן ווינפרי הצליחו ליצור רשת ברוחב קבוע על ידי בקרה מדויקת של תהליך הגדילה שלה. בשנים האחרונות פותחו שיטות דומות נוספות. בשיטות אלו קשה לתכנן מבנה יציב ולכן הן מוגבלות לצורות גאומטריות פשוטות. כמו כן שיטות אלו מכילות שלבי עבודה רבים ותפוקתן מועטה. כיוון מחקר נוסף שהתפתח במקביל היה של ין וקבוצתו (2003) שהציעו אסטרטגית הרכבה ייחודית המבוססת על אריחי DNA שיורכבו על DNA חד גדילי ארוך שיהווה פיגום. גישה זו מהווה את הבסיס ל-DNA אוריגמי. הקפיצה הגדולה בבניה מ-DNA הייתה כאשר פול רוטמונד, פיתח גישה בה משתמשים ברצפי DNA קצרים כ"סיכות" המתוות את הצורה שבה יתקפל גדיל DNA ארוך המהווה "פיגום" של המבנה – זהו ה-DNA אוריגמי. לשיטה זו מספר יתרונות על השיטות האחרות: מיעוט הטעויות בקיפול הגדיל הארוך גורם ליצירה של פחות מבנים פגומים ומתקבלת תפוקה גבוהה יותר בזמן סינתזה קצר יותר; כמו כן, מתאפשרת יצירת מבנים מסובכים יותר, בהם יש אפשרות לגשת למיקומים ספציפיים (על סמך הרצף הידוע של פיגום ה-DNA). בשיטה זו יצרו בקבוצה של רוטמונד מספר צורות דו־ממדיות כגון מלבנים, משולשים וכוכבים.