cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר המילטון
דו-קרב עם בר
נגד בר, שעדיין כיהן כסגן הנשיא, הועלו האשמות ברצח ובפשעים חמורים נוספים, אך הוא לא הועמד לדין. הוא ברח לדרום קרוליינה, שם גרה בתו, וחזר לוושינגטון הבירה זמן קצר אחר כך על-מנת לסיים את כהונתו כסגן נשיא (שעתידה הייתה להסתיים ב-3 במרץ 1805). מכאן ואילך המשיכה שקיעתו הפוליטית.
משפחתו
המילטון נישא לאליזבת׳ סקיילר, בתו של גיבור המלחמה פיליפ סקיילר, ב-14 בדצמבר 1780 באחוזת סקיילר שבאולבני, ניו יורק. לשניים היו שמונה ילדים ביחד, ביניהם שניים בשם פיליפ. פיליפ הראשון, בנו הבכור של המילטון, נהרג בדו-קרב נגד ג'ורג' אייקר ב-1801 באותו מקום בו נהרג המילטון שלוש שנים לאחר מכן בדו-קרב נגד ארון בר. פיליפ השני, בן הזקונים של המילטון, נולד זמן קצר לאחר מות פיליפ הראשון ונקרא על שמו.
ילדיהם האחרים של הזוג היו אנג'ליקה (נולדה ב-25 בספטמבר 1784), שסבלה מהתמוטטות עצבים לאחר מות אחיה הגדול; אלכסנדר (נולד ב-16 במאי 1786); ג'יימס אלכסנדר (1788–1878), שהיה מזכיר המדינה בתקופת שלטונו של אנדרו ג'קסון; ג'ון צ׳רץ׳ (נולד ב-22 באוגוסט 1792); וילאם סטפן (נולד ב-4 באוגוסט 1797) ואליזבת׳ (נולדה ב-26 בנובמבר 1799).
דת
המילטון היה נוצרי פרסביטריאני אדוק ובנעוריו התפלל בכל בוקר. אולם במהלך המהפכה הפך לליברלי יותר והחל לנטוש את הדת. כמו אדמס, פרנקלין וג'פרסון, החל לאמץ את הדאיזם, שהאמין ביקום שאותו ברא האל שהפסיק להתערב בו. המילטון האמין שהנצרות היא מערכת של צדק קוסמי ומוסרי.
האגדה טוענת שכששאלו את המילטון מדוע לא מופיע אלוהים בחוקה, הוא טען בפשטות כי "שכח". בנוסף, כשביקש בנג'מין פרנקלין לפתוח כל מושב בתפילה, טען המילטון שאין צורך בעזרה זרה. במהלך המהפכה הצרפתית, תמך בשימוש בדת בשביל הפוליטיקה, טען שג'פרסון הוא אתאיסט, ושהנצרות לא תסבול את ג'פרסון. לאחר 1801 תמך יותר בנצרות ובאיגודי הצדקה. לאחר שנורה, דיבר על אמונתו באלוהים.
המילטון כיבד את היהודים. במקום הולדתו הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה איתה היה בקשר. הוא למד עברית מקראית בתור ילד וידע את עשרת הדיברות בשפתם המקורית. המילטון האמין שהשגחה אלוהית היא שהובילה את היהודים להצלחה, והזהיר שמי שמנסה לפגוע ביהודים משמיד את הנצרות.
המילטון ופוליטיקה מודרנית
המילטון הוא שסלל את הדרך לכוח הכלכלי והצבאי האמריקאי. ייתכן כי התרומה החשובה ביותר שלו היא ביסוס עליונותה של הרשות המבצעת על פני הרשות המחוקקת. בזמן יסוד הרשויות האלה, לא היה ברור מי מבין השתיים תגבר, במיוחד בנוגע לקביעת מדיניות, שהייתה אמורה להיות משימה של הרשות המחוקקת. מההתחלה, המילטון קבע תקדים כחבר קבינט בכך שהגה תוכניות פדרליות, העלה אותן על הכתב כהצעות חוק, הביא אישית לאישורן בקונגרס, ויישם אותן. כל זאת בעוצמה ניהולית כזאת שהותירה את הרשות המחוקקת כמעין "צופה מן הצד", שרק אישרה את תוכניותיו ולא התערבה בהן.
מורשתו של המילטון כוללת גם את הפירוש הפרו-פדרליסטי שלו לחוקה האמריקאית. אף כי החוקה נוסחה בצורה לא ברורה לגבי יחס הכוחות בין הממשל הפדרלי לממשלי המדינות, המילטון תמך בכוח גדול יותר לפדרציה. כך, כשר האוצר, הוא ייסד, כנגד התנגדות חזקה ממזכיר המדינה (תומאס ג'פרסון), את הבנק הלאומי הראשון של ארצות הברית. המילטון עיגן את צדקת יצירת הבנק הזה, יחד עם כוחות פדרליים חזקים אחרים, בכוח החוקתי של הקונגרס להדפיס כסף ולווסת את המסחר הבין-מדינתי. ג'פרסון, לעומתו, הבין את החוקה בצורה יותר מילולית, ולא מצא בה כל התייחסות לבנק לאומי. מחלוקת זו יושבה לבסוף על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב"מקכולוך נגד מרילנד", שבעצם תמך בעמדתו של המילטון בכך שהעניק לממשל הפדרלי סמכות נרחבת לבחור את הדרכים ליישם את הכוחות שניתנו לו על ידי החוקה.
בנושא העבדות, עוד במהלך המהפכה ניסה לגייס שחורים לצבא, עם הבטחה לחופש. המילטון טען שהעבדות הייתה פסולה מבחינה מוסרית, והוביל איגוד שאסר על סחר עבדים בניו יורק. לאחר מותו, הצליח האיגוד לאסור על העבדות בניו יורק.
תמונתו של המילטון החלה להופיע במלחמת האזרחים האמריקנית על שטרות ה-2$, 5$, 10$, ו-50$, דבר שסימל את ההתנגדות האידאולוגית שלו לרעיונות של הקונפדרציה הדרומית. דיוקנו עדיין מופיע על שטרות של עשרה דולר.
בתרבות המודרנית
בפברואר 2015 עלה בניו יורק באוף ברודוויי מחזמר על חייו של אלכסנדר המילטון. המחזמר נכתב על ידי לין-מנואל מירנדה, והוא מבוסס על ביוגרפיה של המילטון מאת ההיסטוריון רון צ'רנאו. באוגוסט 2015 עבר המחזמר מאוף ברודוויי לברודוויי, שם זכה להצלחה. ב-14 במרץ 2016 הוזמנו צוות השחקנים להופיע בבית הלבן מול ברק אובמה, נשיא ארצות הברית, משפחתו ונוכחים נוספים. באותה שנה שבר המחזמר שיא בכך שקיבל 16 מועמדויות לפרס טוני. הוא זכה ב-11 פרסי טוני באותה שנה.
יחסי גרמניה–עומאן
יחסי גרמניה–עומאן הם יחסי החוץ בין סולטנות עומאן והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
רקע כללי
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-16 במאי 1972. באופן יחסי, יחסי גרמניה–עומאן היו קרובים וידידותיים. קיימים התייעצויות דו-צדדיות קבועות שמתמקדות הן בפוליטיקה והן בכלכלה. גרמניה זוכה להערכה רבה בזכות תפקיד התיווך הפוליטי שמילאה באזור.
הסכם קידום והגנה דו-צדדי על השקעות נכנס לתוקף ב-4 באפריל 2010. הסכם מיסוי כפול גרמני-עומאני שנחתם ב-15 באוגוסט 2012 במסקט אושר על ידי עומאן. המשא ומתן על הסכם ביטחון נמצא כעת בשלבי סגירה.
מספר גדול של אזרחי עומאן נוסעים לגרמניה לטיפול רפואי. הגרמנים מהווים כיום את הקבוצה השנייה בגודלה של מבקרים מאירופה.
יחסים דו צדדיים בענפי התרבות והחינוך מתמקדים בשיתופי פעולה במדע וטכנולוגיה, במיוחד בתחום האוניברסיטאי, בו קיימות תוכניות שיתוף פעולה רבות. בשנת 2014 חתמו גרמניה ועומאן על הצהרת כוונות לשיתוף פעולה בנושא תרבות, חינוך, מדע ומחקר. מאז 2007 קיימת בעומאן אוניברסיטה פרטית גרמנית-עומאנית, האוניברסיטה הגרמנית לטכנולוגיה (GUtech), שתוכנית הלימודים שלה עוקבת אחר זו של השותף הגרמני RWTH אוניברסיטת אאכן. בשיתוף עם משרד החינוך העומאני, מכון גתה מציע שיעורים גרמניים במרכז לשפה גרמנית במוסקאט ועוסק בעבודות תרבות מהבסיס האזורי שלו באבו דאבי. האיגוד הגרמני-עומאני, שהוקם בשנת 1992, מבקש לפתח יחסים ידידותיים בין שתי המדינות ולקדם שיתופי פעולה בתרבות, עסקים, מדע, אקדמיה וספורט. העמותה לידידות עומאן-גרמניה פעילה בצד עומאן.
נציגויות דיפלומטיות
עומאן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וגרמניה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
יאפטוס (מיתולוגיה)
יאפטוס (באנגלית Iapetus; ביוונית עתיקה Ἰαπετός), היה אחד מ-12 הטיטאנים, האלים שקדמו לאלים האולימפיים במיתולוגיה היוונית. בנם של אורנוס וגאיה. אביהם של אטלס, אפימתאוס ופרומתאוס. הוא גם הטיטאן שממונה על כיוון המערב.
יאפטוס השתתף יחד עם אחיו ואחיותיו במלחמה של האלים נגד הטיטאנים, לאחר ניצחון האלים, ירד, יחד עם אחיו ואחיותיו, למדרגה נמוכה יותר מהאלים האולימפיים.
כמה תאולוגים וחוקרים ציינו את דמיון השם עם יפת בן נח, היו שהשוו שמו לשם העיר יפו.
שמו של הירח השלישי בגודלו של כוכב הלכת שבתאי קרוי יאפטוס.
צביקה ארן (ביקו)
צביקה ארן (ביקו) (נולד ב-22 במאי 1975) הוא יזם חברתי, עורך דין ואיש תקשורת ישראלי. ארן ייסד את ארגון מידות, ממייסדי המכינה הקדם צבאית נחשון ומיזם 929 - תנ"ך ביחד.
ביוגרפיה
צביקה אינהורן נולד וגדל בכפר סבא. אמו, תמי אינהורן הייתה מורה ומזכירה רפואית ואביו, מאיר אינהורן עבד כעצמאי וכנהג מכלית. לארן אח ואחות. ארן למד בתיכון כצנלסון בין השנים 1990–1993. בזמן לימודיו בתיכון, כיהן כיושב ראש הראשון של מועצת התלמידים הארצית וחבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך כנציג הראשון מטעם התלמידים. שנתיים מאוחר יותר, ב-1992 היה ממקימי מועצת הנוער העירונית בכפר סבא ויושב הראש הראשון שלה.
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל והשתחרר בדרגת סרן. בין התפקידים שמילא בתחנה: שדרן בתוכנית "לא על הלוף לבדו", ראש מחלקת שידורי חיילים וצבא, ראש מחלקת קריינים והיה עורך ומפיק ראשי של משדר השירותרום בין השנים 2000–2006. ארן, זכה בפרס מפקד גל"צ על שם הראלה מודעי בשנים 1995, 1999 ,1998 ו-2000 . בזמן שירותו הצבאי, ארן לקח חלק בהקמת המכינה הקדם צבאית נחשון, שהייתה המכינה הראשונה ששילבה דתיים וחילוניים.
ארן למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין ב-2002. עם הסמכתו החל את לימודי המוסמך במחזור הראשון של תוכנית המצטיינים, בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2005 החל ארן בהקמת מיזם ראשון מסוגו בישראל למדידת אפקטיביות של עמותות. הוא רתם לרעיון את אבנר סטפק, יושב ראש מיטב בית השקעות, ואת ג'וינט ישראל. הוא שימש המנכ"ל הראשון של מידות עד שנת 2009. מגזין דה מרקר דירג את ארן כאחד מ 100 המשפיעים בשנת 2009 ואחד מחמשת המשפיעים לטובה.
בין השנים 2009 - 2015 ארן הרצה בתוכנית בתואר מוסמך (MBA) במנהיגות חברתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תוכנית משותפת לאוניברסיטה ולקרן מנדל. באותן השנים ניהל את קובית רוטשילד באוניברסיטת בן-גוריון, כיהן כעמית במכון למדיניות העם היהודי (JPPI) ויעץ לגופים נוספים.
מאז 2014 ארן מנהל את מיזם 929 - תנ"ך ביחד. הוא מסביר את חשיבותו של המיזם: "התנ"ך עבורנו הוא אמצעי למציאת מכנה משותף בין מגזרים בחברה הישראלית, בחזקת 'שביל ישראל'. אנחנו מצאנו בו מצע לשפה אנושית משותפת, לאו דווקא פנים יהודית־ישראלית, אלא גם יהודית כלל־עולמית ואפילו בין־דתית". ארן סיים את תפקידו באוקטובר 2018.
ארן כיהן כיושב ראש עמותת המכינה הקדם צבאית מיתרים-לכיש, היה ממייסדי ארגון מע"ש ויועץ משפטי של ארגון יוצאי פינסק, קרלין, יאנוב והסביבה. חבר הוועדה המייעצת של מרכז אקורד בראשותו של פרופ' עירן הלפרין.
ארן נשוי לליאת עמר ולזוג ארבעה בנים. הם בין המקימים של היישוב אליאב. מ-2019 נמצאת משפחתו בשליחות בדרום אפריקה, שם משמשת אשתו נציגה של הסוכנות היהודית. משם הוא ממשיך בפעילות חברתית בישראל, בין השאר במסגרת השבת העולמית וייעוץ לרב הראשי ליהודי דרום אפריקה, ד"ר וורן גולדשטיין, והרחבת פעילותם בארץ. כמו כן הוא מגיש הפודקאסט של המרכז הרעיוני בקרן ברל כצנלסון - "החולם שח", ופרשן לנושאי ישראל בעיתונות היהודית באנגלית.
ז'והאן ואסקס
ז'ואן פליפה ואסקס איברה (בספרדית: Johan Felipe Vásquez Ibarra; נולד ב-22 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
ואקס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טיגרס ממנה עבר לפובלאדו מיגל אלמאן ולאחר מכן לסונורה. ב-22 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 למורסיילגוס. באפריל הושאל לשנתיים למונטריי עם אופציה לרכישה. כעבור שנה מימשה מונטריי את האופציה על השחקן ורכשה אותו תמורת 2 מיליון אירו, עסקה שהפכה אותו לכדורגלן היקר בהיסטוריה של המועדון.
בדצמבר ואסקס הושאל לאוניברסידד נסיונל עם אופציה לרכישה, שמומשה כעבור חודשיים במועדון.
ב-16 באוגוסט 2021 הצטרף לגנואה. ב-17 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ססואולו, בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-18 ביוני 2022 הושאל לקרמונזה.
קריירה בינלאומית
ואסקס התחיל את הקריירה בינלאומית שלו במשחקי הפאן-אמריקאיים עם הנבחרת הצעירה של מקסיקו, עמה גם העפיל לאולימפיאדת טוקיו בה הגיע מקסיקו למקום השלישי.
ב-2 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול בו ניצחה מקסיקו 0-2. ואסקס נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022.
חביבה מסיכה
חְבִּיבָּה מְסיכָּה (בערבית: حبيبة مسيكة, שם המשפחה נכתב לעיתים בעברית גם מסיקה; בצרפתית: Habiba Msika; כינוי: "ציפור האש"; 1903 – 21 בפברואר 1930) הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון יהודייה שהייתה דמות נערצת בתוניסיה בשנות ה-20, הן בציבור היהודי והן בציבור המוסלמי.
קורות חייה
מסיכה נולדה כמרגריט בשנת 1903 למשפחה דלת אמצעים בעיר תסתור. לאחר שהתייתמה עברה להתגורר עם דודתה, הזמרת לילה ספאז, ברובע היהודי ("אל-חארה") בעיר תוניס. היא למדה קרוא וכתוב בצרפתית בבית ספר לבנות של הארגון היהודי הצרפתי כל ישראל חברים, אותו עזבה לאחר שבע שנות לימוד כדי ללמוד שירה, סולפג' וערבית קלאסית אצל המלחין הנודע ח'מיש תרבאן והטנור חסן בנאן. לחינוך שרכשה במסגרות אלה הייתה השפעה רבה על גיבוש אישיותה ועל מהלך חייה.
הקריירה האמנותית שלה
מסיכה החלה להופיע על הבמה בגיל צעיר, תחילה כזמרת חתונות ברובע היהודי. היא זכתה להצלחה, והקהל החל לכנות אותה "חביבת הכול" (בערבית: حبيبة الكل), כינוי שהפך לשם הבמה שלה: "חְבִּיבָּה". היא פנתה ביוזמתה למוזיקאי אשר מזרחי, אשר כתב לה שירים ולימדה "כמה כללי יסוד במוזיקה ובמחול, ונגינה על עוד".
בגיל עשרים הצטרפה לתיאטרון הערבי החדש בתוניס. היא עד מהרה הפכה לכוכבת התיאטרון. היא דרשה וקיבלה שכר גבוה משאר השחקנים. כאשר גילמה תפקידים ראשיים של דמויות גבריות, כמו זו של יוסף (המוזכר גם בקוראן), עוררה את חמתם של אנשי הדת והחוגים הדתיים השמרניים. עם זאת, ההשפעה הצרפתית על החברה התוניסאית כבר יצרה מציאות חדשה בתוניסיה בתקופה זו.
את הרסיטל הראשון שלה נתנה בארמון אסוס בעיר אל-מרסה (בערבית: المرسى), שם פגשה את מזכירו של הביי, שהפך תומך ומאהב. בשנות ה-20 הקריירה שלה נסקה לשיאים חדשים ושמעה יצא ברחבי תוניסיה. חביבה הפכה מעין סמל מין של התקופה, וזכתה לכינויים כמו "הנאה שבנאוות" או "הטיגריס בעל העיניים הירוקות".
חביבה הקימה לעצמה להקה משלה שליוותה אותה בשיריה, ואיתה ויצאה למסע הופעות באירופה, יחד עם מאהבה. בפריס היא פגשה את פבלו פיקאסו וקוקו שאנל, שאמרה עליה שמתחת לעידון המזרחי בוערת להבת אש עזה, וכי אין ספק שהיא תהפוך נודעת בפריס כמו גם בצפון אפריקה. עם שובה לתוניסיה שיחקה במספר תפקידים ראשיים במחזות שיקספיריים.
דמותה והשפעתה
מסיכה הייתה דמות נועזת ושנויה במחלוקת. היא ניהלה חיי אהבה חופשיים שלא היו מקובלים בתקופה זו בחברה היהודית המסורתית. היא נודעה כמי שהיו לה מחזרים רבים, יהודים ומוסלמים.
היא נהגה לבטא את עמדותיה באופן חופשי והייתה אישה עצמאית ומשוחררת. היא שמה דגש על זהותה הלאומית התוניסאית, וכך למשל בשנת 1928 הופיעה עטופה בדגל תוניסיה ושרה למען שחרורה מהשלטון הצרפתי. השיר "סוריה, את ארצי" (בערבית: أنت سوريا بلادي), שהקליטה באותה שנה בחברת Baidaphon, הפך להמנון הלא רשמי של התנועה הלאומית הערבית, ונמכר ברבבות עותקים ברחבי המזרח התיכון.
הלווייתה נערכה ב-23 בפברואר 1930 בתוניס. על פי דיווחים של ראש הביטחון במנהל החסות הצרפתי, אלפי אנשים (יהודים, מוסלמים ולאומנים תוניסאים כאחד) נאספו בצהרי היום בשדרת לונדון - הרחוב המרכזי בתוניס, המוליך אל הרובע היהודי. במאי התיאטרון בשיר מתאני הספיד אותה באומרו שהרצח שלה היה "מטופש וסדיסטי", אבל דמותה והמוזיקה שלה לא ישכחו לעולם. השלטונות הקולוניאלים חששו מהשפעתה על התנועות הלאומיות בצפון אפריקה. מכירה או ייבוא של תקליטיה נאסרו ברחבי המגרב.
על חייה נכתבו שני רומנים לפחות. בשנת 1994 ראה אור הסרט "מחול האש" (La Danse du Feu) של הבמאית התוניסאית סלמה באכר, המבוסס על חייה של מסיכה. המוזיקאי אשר מזרחי חיבר קינה לזכרה.
חייה האישיים
חביבה הייתה נשואה למשך פרק זמן קצר לדודנה, ויקטור סטבון. היא הייתה מאהבתו של המלך המצרי פואד הראשון. באותה תקופה התוודעה ליהודי האמיד אליהו מימוני, אשר התאהב בה. אף שדחתה את חיזוריו, ייתכן שהיו נאהבים. כאשר התברר לה שהיא בהריון, היא החליטה להנשא לחבר נעוריה, מונדהר מהארזי. אחוז קינאה, בבוקר ה-20 בפברואר 1930 מימוני נכנס לדירתה בתוניס, שפך עליה חומר דליק והציתה בחיים. היא מתה מפצעיה יומיים לאחר מכן. הבית שבנה עבורה מימוני בעיר תסתור הפך למרכז תרבות לזכרה בשם "בית חביבה מסיכה".
גן של צללים
"גן של צללים" הוא הרומן החמישי בסדרת הפרחים (הידועה גם בשם סדרת דולנגיינג'ר) פרי עטה של הסופרת האמריקאית ו. ס. אנדרוז, אשר פורסם לראשונה ב-1987, שנה לאחר מותה של הסופרת. מכיוון שאנדרוז הלכה לעולמה ב-1986, עדיין אין זה ברור אם היא השלימה את כתיבת הרומן או שסופר הצללים אנדרו ניידרמן הוא זה שכתב אותו לפי רשומותיה. הספר נכתב בהשראת ארבעת הרומנים שקדמו לו – פרחים בעליית הגג, עלי כותרת עפים ברוח, פרחים הצמיחו קוצים ופרחים נבלו קמלו, ואף על פי שהוא האחרון שיצא לאור בסדרה זו, הוא משמש כקדימון, מאחר שעלילתו מתרחשת טרם עלילת הספר הראשון בסדרה, "פרחים בעליית הגג".
עלילה
עלילת "גן של צללים" מתמקדת בסיפורה של אוליביה ווינפילד פוקסוורת', הסבתא מ"פרחים בעליית הגג", ומביאה את סיפור חייה החל מנערותה כצעירה אמידה ועד זקנותה. הספר מציג את סיפור פגישתה עם מלקולם פוקסוורת', נישואיהם והחיים לצידו, ומגלה מהם הגורמים להפיכתה לאותה אישה אכזרית וקרת רוח המצטיירת בשאר הרומנים. אותם גורמים – בגידותיו התכופות של מלקולם ואכזריותו כלפיה – הם אלה שהכריחו אותה לגדל את בתו מחוץ לנישואין של מלקולם, קורין, שנולדה כתוצאה מיחסיו עם אליסה, אשתו הצעירה של אביו. העובדה שקורין בעצם אינה בתה הביולוגית של אוליביה מתגלה רק בספר זה, ומאירה את מעשיה של אוליביה ב"פרחים בעליית הגג" באור שונה לגמרי. למרות שהספר מציג את אוליביה באור חיובי יותר ומעורר הזדהות עם דמותה בקרב הקוראים, הספר מסתיים כאשר אוליביה הזקנה כולאת את ארבעת נכדיה, ילדיה של קורין מאחיה למחצה, כריסטופר.
תל דור
תל דור (בערבית: חרבת אל בורג'  ע"ש המצודה ההרוסה בדרום מערב התל) הוא תל קדום המזוהה עם העיר המקראית דור (או דֹּאר). האתר הארכאולוגי תל דור (חרבת אל בורג'), ממוקם על רכס כורכר בדרום חוף הכרמל, כ-30 ק"מ דרומית לחיפה וכ-12 ק"מ צפונית לקיסריה. שטח התל הוא כ-70 דונם. התל נמצא מצד צפון מערב לקיבוץ נחשולים. באזור התל ישנם שלושה מפרצים שהדרומי והארוך מביניהם תחום על ידי שלושה איים קטנים היוצרים מעין לגונה הנוחה לעגינת ספינות. נתון טבעי זה איפשר ליושבי העיר לבנות בה כשניים או שלושה נמלים ואולי אף מבדוק לספינות. דבר זה הפך את העיר דור לנמל ונקודת מסחר חשובה. הזיהוי של תל דור עם העיר העתיקה דור נסמך על מקורות יווניים ולטיניים (כגון אוזביוס) וכן על מפת פויטינגר הממקמים את העיר דור כ-12 ק"מ צפונית לקיסריה. חרבת אל בורג' הוא האתר היחידי הגדול מספיק להיות העיר דור.
תולדות המחקר הארכאולוגי בתל דור וסביבותיו
ראשיתו של המחקר הארכאולוגי בתל דור בחפירתו של ג'ון גרסטנג מטעם בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. החפירה התמקדה ביצירת חתך עמוק בדרום התל ובחשיפת המקדשים הרומיים במערב התל. אין תיעוד רב של החפירה, דבר שהיה עדיין מקובל בשנות ה-20 של המאה הקודמת.
החל משנת 1980 ועד היום מתקיימת בתל דור חפירה רחבת היקף על ידי משלחת המורכבת משיתוף פעולה של מוסדות אקדמיים וחוקרים עצמאים ובחסותה של "החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה". משנת 1980 ועד שנת 2000 עמד בראש 'משלחת חפירות דור' פרופ' אפרים שטרן מהאוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 2003 ועד היום עומדים בראש משלחת "חפירות דור המחודשות" פרופ' איילת גלבוע מאוניברסיטת חיפה ופרופ' אילן שרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נכון להיום נפתחו בחפירה שמונה שטחי חפירה עיקריים שבהם נחשפו שכבות היישוב מתקופת הברונזה המאוחרת ועד התקופה הרומית. תוצאות החפירה על שניים משטחי החפירה פורסמו בדו"ח חפירה מסכם, כמו כן פורסמו עד היום מאות מאמרים ומחקרים על ידי צוות החופרים בנושאים הקשורים לאתר וסביבותיו. כיום פרויקט חפירות תל דור הוא מהפרויקטים הגדולים והרציפים ביותר בדרום הלבנט.
הממצאים העשירים המעידים על אורח חייהם של תושבי דור הקדומה לאורך כל התקופות מרוכזים במוזיאון המזגגה, מפעל זכוכית לבקבוקי יין ששימש את יקבי זכרון יעקב והיה מבין מפעליו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד באזור. המזגגה גם משמשת כמשרד החפירה כל קיץ וכמקום עיבוד החומר על ידי המשלחת הארכאולוגית הפועלת במקום.
תולדות העיר לאור החפירות הארכאולוגיות והמקורות הכתובים
ראשית ההתיישבות בעיר העתיקה דור (דאֹר) התחילה ככל הנראה סביב תקופת הברונזה התיכונה ב'. בד בבד עם ההתעוררות העירונית בצפון ארץ-ישראל לאחר תקופת הברונזה הביניימית. טרם נחשפו בתל שרידים (ארכיטקטוניים) משמעותיים מתקופת הברונזה, הן התיכונה והן המאוחרת. ניכר אף כי בדרום התל, שנחפר בצורה יחסית אינטנסיבית, הושתתו המבנים מתקופת הברזל על קרקע בתולה או על סלע אם. בשטח G במרכז התל ישנן עדויות לפעילות של תעשיית מתכת מתקופת הברונזה המאוחרת. כמו כן מוזכרת העיר דור בכתובת של רעמסס השני המתוארכת ל.
דור בתקופת הברזל
בתקופת הברזל א' דור הייתה עיר גדולה בנויה היטב ומבוצרת. מתקופה זו נחשפו בדור מבני ציבור, ביצורים וכן מבני מגורים פרטיים בסגנון "בית חצר כנעני" המשמרים מסורות כנעניות מתקופות הברונזה המאוחרת. גם מכלול כלי החרס אשר נחשף בשכבות אלו משמר מסורות כנעניות, אך עם השפעה קיפרית ניכרת וכן נוכחות של כלי יבוא ממצרים (בעיקר קנקנים). שכבה זו חרבה בשריפה שעדויותיה ניכרות בכל שטחי החפירה. למרות השריפה, ניכר הן מבחינה ארכיטקטונית והן מבחינה קרמית כי לא היה שינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה בדור לפני ואחרי החורבן, מבנים רבים נבנו מחדש על קווי המתאר של המבנים שקדמו להם. מבחינה קרמית השינוי ממשיך להיות הדרגתי. השינוי המשמעותי לאחר החורבן הוא מפעלי הבנייה המונומנטליים אשר עקבותיהם ניכרים בעיקר בשטח D2. במאה ה-11 לפנה"ס מוזכרת דור ב"מגילת ון אמון" כעירם של הת'כר (או הסיקולו), כמו כן מוזכר בטקסט הנמל של דור וכן הקשרים של דור עם פיניקיה מחד ומצרים מאידך.
ראשית תקופת הברזל ב' בדור מוגדרת בעיקר לאור בחנים קרמיים ולא ארכיטקטוניים, כי כאמור העיר דור כבר הייתה בנויה בצורה מונומנטלית בברזל א'. חלק מהמבנים המונומנטליים בשטח D2 בדרום התל יצאו משימוש בצורה מכוונת, ומבנה אחר נבנה על גבם. בשטח D5 נבנה בית מגורים בסגנון "בית חצר פיניקי" שהמשיך את מסורות הברונזה המאוחרת בפיניקיה בכלל ובדור בברזל א' בפרט. לראשונה מאז תקופת הברונזה המאוחרת חזר הקשר המסחרי עם אתרים במרכז הים התיכון כגון אֶוּבויה ביוון וגם סרדיניה, אך עם זאת המסחר עם מצרים נמצא בדעיכה. לקראת סוף תקופת הברזל ב' עיקר השינוי הארכיטקטוני בדור ניכר בשטח B במזרח התל. נבנתה חומה חדשה עם מבנים הנסמכים עליה וכן שער מטיפוס "ארבעה תאים". מספר מבנים בשטחי חפירה אחרים יצאו משימוש במהלך המחצית השנייה של תקופת הברזל ב'. כמו כן ניכר שינוי במכלולים הקרמיים שנראים קרובים יותר למכלולים מפנים ארץ-ישראל בכלל ומהגליל הישראלי בפרט ופחות קרובים למכלולי הכלים מאזור מישור עכו וחוף הלבנון.
מטמון הכסף של תל דור
מטמון הכסף של תל דור נמצא באתר תל דור כחלק מחפירה שנערכה בשנת 1995. המטמון נמצא בין שני מבנים ששימשו את הנמל הדרומי של העיר, והוא מתוארך למאה ה-11 המאוחרת או המאה ה-10 המוקדמת לפנה"ס. המטמון הוחבא בתוך כד חרס, והוטמן בחלל שנחפר בקרבת היסודות של אחד המבנים.
משקלו הכולל של הכסף במטמון לאחר ניקוי הוא כ-8.5 ק"ג. הכסף נמצא בתוך כד חרס, כאשר הוא מחולק לחתיכות לפי משקל. כל חלק נעטף בשקיק פשתן ונחתם בחותם חרס. מניתוח עולה כי נעשה שימוש בארבעה בדים שונים על מנת לעטוף את חתיכות הכסף. התבנית המוטבעת על כל חותמי החרס זהה, מה שמעיד על כך שכל הכסף במטמון היה שייך לאדם אחד. אמנם המטמון מתוארך לתקופת הברזל, אך התבנית המוטבעת על חותמי החרס אופיינית לחותמת מתקופת הברונזה. לכן ההערכה היא שהחותמת שהשתמשו בה במטמון זה הייתה בת כמה מאות שנים בעת השימוש. מטמון הכסף מחולק ל-17 חלקים שנשקלו לפני שנעטפו בשקיקי הפשתן. לאחר גילוי המטמון, אחד החלקים הופרד מהשאר (כל החלקים נדבקו אחד לשני עם הזמן) ונשקל במוזיאון ישראל. משקלו הוא 490.5 גרם. חלקי הכסף במטמון תל דור דומים אחד לשני במשקלם, אך לא זהים. לא ידוע לפי אילו יחידות משקל הם חולקו.
מטמון תל דור מתוארך לתקופה שלפני המצאת המטבע, והאופן שבו הוטמן מעיד על כך שכסף זה היה אמור לשמש כאמצעי תשלום. ישנם אתרים נוספים שבהם הוטמן כסף בצורה דומה – עטוף בשקיקי בד לפי משקל וחתום בחותמי חרס. העובדה שכסף נטמן כך במספר מקומות שונים מעידה על כך שהיה לו ערך מוסכם באזור הלבאנט. עם זאת, לא ידוע על סטנדרט מקובל ואחיד של שקילת כסף. נראה שכסף כאמצעי תשלום היה צריך להישקל ולעבור בדיקת איכות בכל עסקה, ולכן לא סביר שהטמנת כסף בשיטה זו תרמה להמצאת המטבע.
המטמון של תל דור הוטמן בצורה מתוכננת. כלומר – הרצפה שמעליו הונחה במטרה להחביא את המטמון. הדבר מעיד על כך שהכסף המוחבא לא שימש את בעליו למסחר יומיומי, כיוון שלא היה זמין באופן מידי. המשקל של הכסף והאופן שבו הוטמן, מצביעים על כך שכנראה היה שמור לשימוש בעסקאות גדולות מהרגיל.
מניתוח איזוטופי עולה כי הכסף ממטמון תל דור מגיע משני מקורות עיקריים: אנטוליה (טורקיה של ימינו) וסרדיניה. הדבר מעיד על מסחר בין פיניקיה לבין אזורים אלה.
אזכורים במקרא
במקרא מוזכרת דור מספר פעמים. לראשונה ב מוזכרת "נפות דור" כאזור ששליטו השתתף בברית מלכי הצפון. בשנית מוזכר "מֶלֶךְ דּוֹר לְנָפַת דּוֹר" ב ברשימת המלכים שהובסו על ידי יהושע בן נון. מההתייחסות החוזרת ל"נפת דור" משתמע שמלך דור שלט לא רק על העיר עצמה, אלא על כל המחוז, שהיו בו ערים נוספות. לפי הכתוב בהמשך ספר יהושע ובספר שופטים, העיר עצמה לא נכבשה, אלא רק הוטל עליה מס בתקופות בהן יד ישראל הייתה תקיפה: אי הימצאותם של ממצאים ארכאולוגיים בעלי אופי ישראלי-התנחלותי בדור וההמשכיות בחיי היישוב הפיניקי-כנעני מחזקים את הכתוב במקרא שהעיר לא נכבשה על ידי בני ישראל.
דור תחת שלטון אשור
תאריך כיבוש דור על ידי האשורים איננו ברור. מקובל כי דור סופחה לממלכת אשור, עם כיבוש חוף השרון בשנת 732 לפנה"ס על ידי תגלת פלאסר השלישי מידי ממלכת ישראל. ישנה אי בהירות האם דור הפכה לבירת פחווה בעקבות הכיבוש האשורי או שמא היא רק שימשה כנקודת סחר חשובה במערך הסחר הפיניקי תחת השלטון האשורי. אך ברור כי דור הייתה עיר נמל חשובה במערך האשורי שנשלטה ישירות על ידי האשורים ולא על ידי ממלכה מקומית. דור מוזכרת באסטלה מלכותית של אסרחדון מלך אשור בשליש הראשון של המאה השביעית לפנה"ס, כעיר נמל מרכזית.
הממצאים האחרונים מתקופת הברזל מתוארכים סביב השנים 630-650 לפנה"ס. ניכר כי לאחר מכן ננטש האתר למשך 150 שנה. סיבת נטישת האתר אינה ברורה דיה בשלב זה. לאור תיארוך המבוסס על ממצא יבוא כלי החרס האטיים נראה כי העיר יושבה מחדש לאחר שנת 480 לפנה"ס.
דור בתקופה הפרסית
העיר דֹאר נזכרה בספרות היוונית הקלאסית כבר בשנת 500 לפנה"ס לערך. דור נוסדה ככל הנראה מחדש לאחר שנת 480 לפנה"ס. בראשית המאה החמישית לפנה"ס מוזכרת דור בכתובת אשמֻנעָזר כעיר אשר נמסרה לשליטת מלכי צידון מידי השלטון הפרסי המרכזי. המרחב של דור ויפו מכונה בכתובת אשמֻנעָזַר "ארצות הדגן האדירות אשר בשדה השרון".
מצב חסות מלכי צידון בדור נמשך גם בשנים אחר כך, מידע הנלמד מהחיבור הגאוגרפי המיוחס לסיקיליס מסוף המאה הרביעית לפנה"ס, שם מצוינת דור כ"עירם של הצידונים". במהלך התקופה הפרסית נקבע מתאר העיר דור ותוכנית הרחובות, שנשתמרו עד לתקופה הרומית. במהלך התקופה הפרסית גם שונה שמה של העיר מדור (דאר) לדורה (Δῶρα) או דורוס. בתקופה הפרסית התרחש בדור שינוי בשיטת הבנייה משימוש בלבנים מיובשות בשמש ואבני גוויל לבניית אבני גוויל משולבות באבני גזית (המכונה בניית אומנות גזית). בתל דור הוגדרו שני שלבי בנייה עיקריים מהתקופה הפרסית, הראשון מתוארך לסוף המאה החמישית לפנה"ס והשני למחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס, לתקופת המעבר בין התקופה הפרסית להלניסטית.
בשטחים A ,C ו-D2 נחשפו בתל דור מערך של מבננים (אינסולות) שחזיתם פנתה לרחוב, כשהרחובות הפרידו בין המבננים השונים. במהלך התקופה הפרסית לא הייתה דור מוקפת חומה במלוא מובן המילה, אם כי ישנה טענה שקירות הבתים החיצוניים שימשו כחומה. שער העיר בשטח B המשיך לשמש בתקופה הפרסית, אף על פי שרחבת השער ששימשה בתקופת הברזל בוטלה, הוצר השער עצמו לרוחב של כשלושה מטרים. פתח השער ואבן סף ממנו נחשפו בחפירה מתחת ומדרום למגדל ההלניסטי. בשאר שטחי החפירה נתגלו בעיקר בדלי קירות ומספר לא מבוטל של בורות מהתקופה הפרסית. כמו כן נחשפו בדור כ-20 קבורות כלב, חלקן מתוארכות למאה החמישית לפנה"ס, וחלקן מתוארכות למאה הרביעית לפנה"ס, לתקופת המעבר בין התקופה הפרסית המאוחרת להלניסטית הקדומה.
דור בתקופה ההלניסטית
המעבר בדור בין התקופה הפרסית להלניסטית הוא בעיקרו היסטורי-כרונולוגי ואינו מסומן בשכבת הרס או הפרעה בחיים העירוניים בדור. בניגוד למספר אתרים אחרים בארץ ישראל ופיניקיה (כגון שומרון וצור) הכיבוש המקדוני לא אופיין בהרס, כנראה בגלל היותה של דור בת חסות צידונית. בתקופה ההלניסטית התרחבה העיר מערבה וניכר כי בתקופה זו הגיעה לשיא התפשטותה וקיבלה את צורתה עד לתקופה הרומית. שלבי הבנייה בתקופה ההלניסטית בדור מחולקים בצורה גסה לשני שלבים שונים, אם כי עיקר השוני ביניהם מתבטא בעיקר בשיפוץ והרמת רצפות ולא בשינוי פני העיר או בנייה מחודשת.
בראשית התקופה ההלניסטית נבנתה בדור מערכת ביצורים מרשימה בשטחים A ו-C הכוללת חומת סוגרים עם מגדלים, עשויה אבני גזית במילוי אבני גוויל, בבסיס החומה חלקלקה. המגדלים הם מרובעים (עם מסד לגרם מדרגות במרכז) במרחקים קצובים (50 מ'). בשטח B ישנו שער בעל כניסה ישירה לרחוב העיר עם רחבה מחוץ לשער. מסוף התקופה ההלניסטית נחשפו בשנים האחרונות מקדשי תאומים המעוטרים בקירות מכוירים וכן בית בד. בשטח D1 ישנו מבנה שכונה על ידי חופריו "הארמון הפרסי", אך תאריכו הלניסטי לאור מטבע של תלמי השני שנמצא תחת קיר שמבנה הארמון הפרסי נסמך עליו. מבנה הארמון עשוי משלושה חדרי אורך ועוד חדר רוחב אשר נסמכים על קיר מסיבי בנוי גזית שממשיך מזרחה, ניתן לשער כי למבנה הגדול היו מספר קומות שמהן השתמרה רק קומת המרתף. מסוף התקופה ההלניסטית נחשפו בשנים האחרונות בשטח D1 מקדשי תאומים המעוטרים בקירות מכויירים. בשטח D2 יש רחובות היוצרים צומת על אותו מערך רחובות שנוסד כבר בתקופה הפרסית, כמו כן נחשף בשטח D2 בית בד מהתקופה ההלניסטית. בשטח G במרכז התל ישנו מבנה מונומנטלי (קירות ללא תוכנית מוגדרת) שחודר לשכבות הפרסיות וניתן להקביל את תאריך בנייתו לראשית התקופה ההלניסטית לפי שטחים אחרים. בשטחים A ו-C ישנן חנויות ברחוב הסמוך לחומה יחד עם רחובות אורך ורוחב עם מבננים ערוכים בצורה הנדסית.
מבחינה פוליטית-שלטונית (בעיקר כפי שמשתקף במקורות ההיסטוריים) התאפיינה ראשית התקופה ההלניסטית בשקט יחסי תחת התלמיים. פוליביוס מתאר את המצור הכושל של אנטיוכוס השלישי מגאס על דור בשנת 219 לפנה"ס, בתיאורו עומד פוליביוס על כך שדור היא עיר מבוצרת היטב. בשנת 139/9 לפנה"ס צר על דור אנטיוכוס (VII) סידטס בשעה שטריפון מצא בה מקלט. מבחינת הממצא ישנו עושר רב של כלי יבוא ממזרח אגן הים התיכון. כן נמצאו ממצאים רבים בהקשר הצבאי בדור שמקורם במערכות המצור שהושמו על העיר במהלך התקופה ובהם אבני קלע, אבני בליסטרה, ראשי חיצים וחניתות ועוד. מבחינה מנהלית נחשפו בעיר משקולות תנית, וכן נמצאו בדור חותמות ייחודיות על ידיות בסגנון פיניקי-יווני. ממגוון הצלמיות ההלניסטיות שנמצאו בדור ניתן ללמוד על חיי הפולחן של תושבי דור.
דור בתקופה החשמונאית
ככל הנראה נכבשה דור על ידי המלך החשמונאי ינאי אלכסנדר בראשית המאה הראשונה לפנה"ס מידי זואילוס שהיה טירן שהשתלט על דור ומגדל סטרטון. אם כי בניגוד לאתרים אחרים, בעיקר בגליל ובאדומיאה לא ניכר בדור שינוי בתרבות החומרית מהגמוניה פיניקית להגמוניה יהודאית.
דור בתקופה הרומית
בתקופה הרומית עברה העיר דור מהפך ארכיטקטוני ושגשגה. דבר זה נלמד הן מהשינוי בבניה והן מטביעת מטבעות העיר. מבחינת הבנייה נסמך המערך העירוני בתקופה הרומית על השלבים הקדומים יותר, ומובחנים בעיר שני שלבים עיקריים.
בשלב הראשון נבנו בעיר רחובות מרוצפים עם תעלות ניקוז. הובלו לעיר מים באקוודוקט, אשר הוא מאוחר לשלב הראשון. שער העיר מהתקופה הרומית לא שרד אך כן שרדו מסדי הבטון של חיבור האקוודוקט לעיר. ככל הנראה לא היו רחובות העיר רחובות עמודים. מהשלב הרומי הראשון שרדו מבנים רבים, בהם מבני מגורים פרטיים (חלקם מעוטרים בפרסקאות ופסיפסים), חנויות, מבני ציבור, מקדשים ומתקנים תעשייתיים שונים.
בשלב השני נבנו מבני ציבור רבים, בהם מתחמים מקודשים עם מקדשים במערב העיר, במזרח העיר נבנו בית חצר, מבנה פריסטלי ומבנה בזיליקלי אשר בחלקם נבנו על שטחים פתוחים ורחובות מן השלב הרומי הקדום. משלב זה ישנם גם מבנים ומתקנים תעשייתיים בדרום התל יחד עם מבנה (ציבורי?) גדול בעל חדרונים קטנים. כמו כן נחשף במערב העיר בית מרחץ מהתקופה הרומית אך הקשרו הסטרטיגרפי ביחס לשתי תקופות הבנייה בתקופה הרומית בדור אינו ברור מספיק. בתקופה הרומית התרחבה העיר מהתל אל מרגלותיו, באזור העיר התחתית נבנו מבנים, רחובות ואף תיאטרון.
על אף השגשוג בדור בהמשך התקופה הרומית והאזכורים הלא מעטים שלה על ידי יוספוס (בעקבות וניקולאוס איש דמשק), מוזכרת דור על ידי המחברים הרומיים בני המאה הראשונה לספירה סטראבון ופליניוס כעיר נטושה. במקורות יהודיים מן התקופה הרומית מוזכרת דור בפרשת גבולות הארץ, וכן מוזכרת אכסניה שהייתה בדור. במפת פויטינגר מן המאה ה-13 (מבוססת על מפה רומית מן המאה ה-3) מכונה דור "Thora", ומסומנת במפה כיישוב קטן אשר ממוקם בין 8 מיל צפונית לקיסריה ו-20 מיל דרומית לעכו.
ליד השער המזרחי של דור נמצאה כתובת יוונית. הכתובת חקוקה בעמוד-אבן, אשר שימש בסיס לפסל. הכתובת מקוטעת וכתובתה:. הנוסח בכתובת מעיד כי הכתובת מוקדשת למושל בפרובינקיה קיסרית. מאחר שהכתובת נמצאה בדור יש מקום להניח כי המדובר במושל שדור נכללה בפרובינקיה שלו. העיר דור, כמו ערים יווניות אחרות, צורפה לפרובינקיה של סוריה על ידי פומפיוס. דור השתייכה לפרובינקיית סוריה גם לאחר המרד הגדול, אולם עברה לפרובינקיית יהודה בסוף המאה הראשונה לספירה. פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס השתייך לשלוש משפחות. שמות משפחה אלה מופיעים בכתובות המיוחסות לאדם שהיה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 116/7-118-9, קונסול בשנת 119 ומושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 133-136. דברואה, בהתבסס על מחקריו של בנימין איזק, טען כי דור הייתה שייכת באותה תקופה לפרובינקיית יהודה, ולכן האיש היה מושל פרובינקית יהודה בין השנים 122-125.
דור מהתקופה הביזנטית ועד לעת החדשה
בימי הביניים נבנתה בדור מצודה שנתנה לאתר את שמו הערבי (חיר' אל בורג', חורבת המצודה). הקונצנזוס במחקר הוא שמדובר במבצר צלבני בשם מרל (Merle- ציפור השחרור), שנבנה כחלק מביצורי הצלבנים על חוף הים התיכון דרומית לעכו בין עתלית לקיסריה. העדרם של כלים בני המאה ה-12, וכן הימצאותו של מטמון חרסים שתאריכו הוא לאחר אמצע המאה ה-13 מתחת לסוללת המצודה מעמידים את הזיהוי של המצודה עם מרל הצלבנית בספק. אולי יש לתארכה לימי הסולטאן הממלוכי ביברס ולזהות את מרל עם אתר אחר דרום מזרחית לדור בשם חירבת מזרעה- חורבת טפת. מה גם שגאוגרפים ערבים בני המאות 9–12 אינם מזכירים את דור.
במהלך המאה ה-13 ננטש המבצר, ובתקופה העות'מאנית הוקם בסביבות התל הכפר טנטורה. על אדמות הכפר שנרכשו על ידי הברון רוטשילד הוקם בשנת 1892 מפעל לייצור בקבוקי זכוכית עבור היקבים באזור, בהנהלת מאיר דיזנגוף. המפעל נסגר לאחר מספר שנים ועמד נטוש עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. ב-23.5.1948 חדל הכפר, על 1,500 תושביו, להתקיים בעקבות כיבושו על ידי כוחות צה"ל במסגרת מבצע נמל.
בשנת 1949 נבנו שני יישובים ישראלים על שטח הכפר ובסמוך לתל, מושב דור וקיבוץ נחשולים. בשנות השבעים של המאה העשרים שופץ מבנה בית החרושת הנטוש לזכוכית והוא משמש כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות התל.
בשנת 2021 נפתח ה"גן לאומי תל דור" אשר כולל את התל בשטחו.
דור - האופי האתני והתרבותי
לדעת החופרים הנוכחיים של דור איילת גלבוע ואילן שרון, קיימת אחידות והמשכיות בתרבות החומרית בדור לאורך תקופת הברזל (עד למאה השמינית לפנה"ס). לכן אין לדבר על כיבוש דור על ידי הפיניקים או מלכי ישראל. לכן יש לזהות את הסיקילים עם הפיניקים ולחפש, אולי, את מקורם בקיליקיה ולא בסיציליה (בהנחה שאכן מדובר בגורם אתני זר). מה גם שהיות דור עיר מבוצרת ובנויה היטב בתקופת הברזל מעידה על המשכיות המבוססת על מסורת עירונית מפותחת שיש לחפש את מקורותיה בכנען של תקופת הברונזה המאוחרת.
גם בתקופות המאוחרות יותר דור נשארה פיניקית בעיקרה כפי שאנו למדים מהמקורות הספרותיים. כמו כן, לאור ממצאים שסברו שמקורם ביוון, הוצע שבמהלך התקופה הפרסית התיישבו בדור מתיישבים יוונים. ניכר גם שהכיבוש החשמונאי (עד כמה שהיה) לא השפיע מבחינת התרבות החומרית על דור כמו על אתרים אחרים בגליל ובאידומיאה. אך עם זאת כחלק מייהוד הגליל על ידי מתיישבים מיהודה, לאחר כיבושי החשמונאים, הגיעו לדור גם יהודים. אך אופייה הכללי של העיר נותר פגאני. דבר המודגם על ידי כך שהצבא הרומי הרגיש בטוח בדור. כמו כן מהמובאות מהמקורות הרבניים בתקופה הרומית ניכר כי רובה של דור הייתה נכרית אך עם זאת חיו בה גם יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני.
לקריאה נוספת
במרץ == קישורים חיצוניים ==
בג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נגד ממשלת ישראל
בג"ץ 769/02 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נ' ממשלת ישראל, שכונה בתקשורת הישראלית בג"ץ הסיכולים הממוקדים, הוא פסק דין של בג"ץ מ-14 בדצמבר 2006 שבה נקבעו התנאים שבהם מדינת ישראל רשאית לבצע סיכול ממוקד של פעילי טרור. בית המשפט דחה את טענת המדינה לפיה קיים סטטוס של "לוחמים בלתי חוקיים", אך קבע שאזרח המשתתף בלחימה אינו נהנה מחסינות שלה זכאים אזרחים, וניתן לפגוע בו.
דיני מלחמה
בדיני המלחמה מבחינים בין שני סטטוסים משפטיים של בני אדם: אזרח ולוחם. לכל סטטוס מתלוות זכויות וחובות:
טענתה של מדינת ישראל
מדינת ישראל טענה שדיני המלחמה כמו שהם אינם מתאימים ללחימה בטרור ויש להוסיף סטטוס נוסף שלישי, לא רק לוחמים ואזרחים. למדינת ישראל הייתה מחד בעיה להכיר באנשי הארגונים הפלסטיניים כלוחמים כי אז אם ייתפסו יש להעניק להם מעמד של שבויי מלחמה, ומאידך הכרה בהם כאזרחים משמעותה שכלל לא ניתן לפגוע בהם. מדינת ישראל טענה כי יש להכיר בסטטוס שלישי הקרוי "לוחמים בלתי חוקיים", שמחד – בדומה לאזרחים – הם חסרי זכות להשתתף בלחימה, ומאידך הם מטרה לגיטימית כמו לוחמים. מדובר במין יצור כלאיים של החסרונות של שני הסטטוסים.
מדיניות הסיכול הממוקד
מדיניות הסיכול הממוקד גורסת הריגה של פעילי טרור בכירים, לשם פגיעה בהנהגת ארגוני הטרור ובדרג הביניים המתכנן, מכין ומכווין את הפיגועים, לצד פגיעה במחבלים בעימותי לחימה. המטרה הרשמית של המדיניות היא מניעת פיגועים, אך היא משמשת גם להרתעה, קידום התפוררות הנהגת ארגוני הטרור ופגיעה בפעילותם המבצעית. מאז מבצע חומת מגן רוב הסיכולים הממוקדים בוצעו ברצועת עזה הנחשבת לשטח עוין ומסוכן, בעוד שביהודה ושומרון העדיף צה"ל לבצע מעצרים מאחר שמבצעית אפשר היה להכניס כוחות בסיכון נמוך יחסית.
כנגד מדיניות זו נטען שהיא מדיניות שהופכת אזרחים החשודים בעיסוק בטרור, למטרה לגיטימית. כלומר, אזרחים החשודים בעיסוק בטרור – במקום לעצור אותם ולהעמידם לדין, אם ביצעו עבירות, הורגים אותם. עוד נטען, שחיסול הוא פעולה יזומה של צה"ל להרוג אזרח שנחשד על ידו כמי שמעורב בלחימה, אולם לא בהכרח בשעה שהוא מעורב בלחימה. ולכאורה זה אסור, כי אם אזרח השתתף בלחימה אפשר לעצור אותו ולשפוט אותו על כך.
תומכי מדיניות הסיכול הממוקד טוענים שמאז הסכמי אוסלו, לא תמיד יש אפשרות לעצור מחבל, ראשית: כי הוא נמצא בשטח של הרשות הפלסטינית, שאינה עושה דבר על מנת לעוצרו, ואף מעודדת אותו לעסוק בטרור; שנית: כי יש בעיה מבצעית להכניס כוח קרקעי שיעצור את המחבל בלב שטח עוין (ולעיתים אף ממולכד).
המשפט
העתירה הוגשה בינואר 2002 כשהוזכרו בכתב העתירה עשרים ואחד יעדים לחיסול שחוסלו.
פסק הדין ניתן בדצמבר 2006, ביום האחרון לכהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, היה זה פסק הדין האחרון שלו. כשניתן פסק הדין נספרו על ידי הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, הוא העותר בתיק, למעלה מחמש מאות קורבנות של המדיניות מהם למעלה ממאה וחמישים עוברי אורח שלא היו כלל יעד לחיסול, ומאות פצועים. את העותרים ייצגו אביגדור פלדמן ומיכאל ספרד ואת הממשלה, הצבא והשב"כ ייצג שי ניצן.
שאלת השפיטות
פרקליטות המדינה טענה כי "פעולות הלחימה הצה"ליות המבוצעות במסגרת אירועי הלחימה המתרחשים באזור, הנושאות אופי מבצעי מובהק, אינן שפיטות – ולמצער אינן שפיטות מוסדית". הפרקליטות ציינה כי "מובן הוא, כי היותו של נושא 'בלתי שפיט' אין פירושו כי לא מופעלים בתחום זה אמצעי פיקוח ובקרה מצד הרשות המבצעת עצמה. ... רשויות הצבא הונחו על ידי היועץ המשפטי לממשלה והפרקליט הצבאי הראשי לפעול בתחום זה, כבאחרים, אך ורק על פי הוראות המשפט הבינלאומי, המתייחסות לדיני לחימה, והוראה זו מקויימת על ידן".
השופט ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
חוקיותו של סיכול ממוקד
בפרוטוקול הראשון לאמנת ז'נבה בסעיף 51 פסקה 3 נאמר שאזרחים לא יהיו מטרה להתקפה, אלא לזמן שהם משתתפים באופן ישיר בלחימה. פסק הדין דחה את התזה המשפטית של המדינה, שלפיה ניתן להכריז על קיומו של סטטוס שלישי והניח כי יעדי החיסול הם אזרחים.
בית המשפט פירש באופן רחב את הביטוי "למשך אותו זמן" של סעיף 51 פסקה 3, וקבע שאזרח משתתף בלחימה כל זמן שהוא פועל במסגרת ארגון בפעילות של לחימה ולא התנתק מהארגון, ולכן גם בין לבין יש לראות בו כמשתתף באופן ישיר וניתן לפגוע בו. לכן בית המשפט איפשר לבצע סיכולים ממוקדים. לפי פסק הדין כל סיכול ממוקד ייבחן לגופו שכן "אין לקבוע מראש כי כל סיכול ממוקד הוא אסור על פי המשפט הבינלאומי, כשם שאין לקבוע מראש כי הוא מותר". כמו כן, קבע בג"ץ שאזרחים פעילי טרור אינם נחשבים כלוחמים, אך מנגד אינם נהנים מההגנה שהחוק הבינלאומי נותן לאזרחים. בפסיקה קבע בג"ץ כללים שלאורם תיבחן חוקיות הסיכולים הממוקדים. בין השאר נקבע כי על הסיכול הממוקד להיות רק כפעולת מניעה של סיכון חזק ומשכנע ולא כהרתעה או ענישה, המחבל צריך להיות שותף בפעילות מתמשכת ולא חד-פעמית, שאין להשתמש בסיכול ממוקד כאשר ניתן לבצע מעצר או כאשר נלווה לסיכול הממוקד פגיעה נלווית בלתי-מידתית באזרחים תמימים, ושחיסולו של אדם נעשה כאשר הוא עדיין חלק ממערך הטרור. כדוגמה לחיסול שאינו חוקי ושאינו מידתי נתן בג"ץ מקרה של שימוש בטיל לעבר מחבל שנמצא בבניין כאשר הטיל משמיד את כל הבניין ויושביו.
בנק ירושלים
בנק ירושלים (שנודע בעבר בשם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ") הוא בנק ישראלי הפועל כבנק מסחרי החל משנת 1998, ומתמחה באשראי לנדל"ן, בשוק ההון, חיסכון ובבנקאות בינלאומית. הבנק מספק שירותי מסחר בניירות ערך זרים וישראליים, ושירותי בית השקעות.
הקמת הבנק
הרעיון להקמת בנק בירושלים שיתמקד במימון פעילות כלכלית בירושלים, עלה לראשונה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ביוזמת מספר אנשי עסקים ירושלמים. במקביל גם קופת מלווה וחיסכון של העובדים בירושלים ביקשה להפוך לבנק. בנק ישראל התנגד תחילה להקמת בנקים חדשים באותה עת, אך ב-1963 הסכים להקמת בנק למשכנתאות בירושלים. בדצמבר 1963 ניתן לבנק רישיון תחת השם "בנק ירושלים לפיתוח ולמשכנתאות בע"מ". ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום מונה לנשיא הבנק.
"בנק ירושלים" היה הבנק השני שפעל בשם זה. בשנת 1928 הקימו עסקני היישוב החרדי הישן, ביניהם משה פרוש, את "בנק ירושלים בע"מ". בנק זה נמכר ומוזג עם בנק פויכטוונגר בשנת 1938.
רכישת השליטה בידי משפחת שובל
בעלי המניות של הבנק בתחילת דרכו היו: חברת וולפסון קלור מאיר, חברת שיכון ופיתוח הממשלתית, יצוא חברה להשקעות (שהייתה בבעלות האחים מאיר), בנק הלוואה וחסכון ירושלים, עיריית ירושלים והסתדרות העובדים. כיושב ראש מועצת המנהלים מונה אייזק וולפסון וכסגניו מונו צ'ארלס קלור ומשה מאיר.
הבנק עסק בעיקר במימון בנייה למגורים בירושלים ולקח חלק בהקמת קריית וולפסון ושכונת רמת שרת.
במהלך השנים רכשו האחים מאיר את רוב מניות הבנק (לאחר שרכשו את מלוא הבעלות בחברת חברת וולפסון קלור מאיר שהייתה בעלת המניות הגדולה בבנק, בנוסף החזיקו גם בחברת יצוא שהייתה בעלת מניות בבנק). בשנת 1989 החליטו האחים להפריד את עסקיהם ומשה מאיר קיבל את השליטה בבנק. משה מאיר מינה את זלמן שובל שהיה נשוי לביתו כנה כיושב ראש הבנק. שובל שימש באותה עת גם כחבר כנסת והדבר עורר ביקורת על ניגוד עניינים. לאחר מותו של משה מאיר בשנת 1993, עבר הבנק לשליטת זלמן וכנה שובל.
מעבר מבנק למשכנתאות לבנק מסחרי
בשנת 1992 הציע הבנק את מניותיו לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1996 שונה שם הבנק לשמו הנוכחי. בשנות ה-90 הרחיב משמעותית את פעילותו בתחום הליווי הפיננסי לנדל"ן עד כדי 40% מסך האשראי שלו, היקף זה יחד עם קשיי החזר של חלק מהלווים, הביא את המפקח על הבנקים בבנק ישראל להתערב ולהורות על עצירה זמנית במתן האשראי לתחום זה.
במאה ה-21
בשנת 2010 החליט דירקטוריון הבנק על תפנית באסטרטגיה העסקית אשר במרכזה צמיחה מבוקרת תוך מיקוד בפעילות קמעונאית מתמחה במשכנתאות והמשך פיתוח האשראי הצרכני, תוך שמירה על פרופיל סיכון נמוך הבא לידי ביטוי בתמהיל הפעילות העסקית, לצד גיוון הלקוחות ומקורות ההכנסה המימוניים והתפעולים. בניסיון לאזן בין שיקולי תשואה לסיכון ונועדה להביא לשמירה על יציבותו וחוסנו של הבנק, השגת רווחיות נאותה וצמיחה מדודה. כ-20 מיליון שקל הושקעו בשדרוג מערכות המחשוב והגנת סייבר, הוקם מוקד טלפוני וארכיב דיגיטלי, הוטמעה מערכת ניהול קשרי לקוחות, אתר האינטרנט של הבנק עבר שדרוג והותקנו בכל סניפי הבנק כספומטים עם יכולת למשיכת מזומנים, הפקדת מזומנים והפקדת צ'קים.
בשנת 2011, בעקבות המחאה החברתית החליט הבנק לשנות את שיטת הריבית על הפיקדונות הבנקאיים שהייתה נהוגה עד לאותה התקופה. בעוד הבנקים מציעים ללקוחותיהם 20% מריבית בנק ישראל ושומרים 80% ממנה, הציע בנק ירושלים להעניק ללקוחות 80% מהריבית ולשמור 20% ממנה. את שינוי השיטה כינה בנק ירושלים מעבר משיטת המינימום לשיטת המקסימום. החל במחצית השנייה של 2013 צמצם הבנק מדיניות נדיבה זו, ומציע ללקוחותיו רק מחצית מריבית בנק ישראל.
במסגרת המאמץ להגדלת נתח השוק של משקי הבית, הציע הבנק בשנת 2012 חשבון עו"ש ללא עמלות והוא הבנק הראשון, שהציע ללקוחות כל הבנקים אפשרות לפתיחת פיקדון אונליין דרך אתר אינטרנט שהקים, מבלי לפתוח חשבון עו"ש בבנק וללא צורך בהגעה לסניף הבנק. בשנת 2017 החל הבנק לגבות עמלות.
במהלך שנת 2013 רכש הבנק את חברת "כלל פיננסים-בטוחה ניהול השקעות". בכך, הגדיל באופן משמעותי את פעילותו בשוק ההון המקומי. אך הוא מכר פעילות זו כעבור 4 שנים לחברת מיטב דש.
בשנת 2017 השיק הבנק שירות של כרטיס חיוב נטען, המיועד בעיקר לעובדים ללא חשבון בנק, שמקבלים את משכורתם החודשית במזומן, לקבל משכורת בכרטיס אשראי.
במהלך שנת 2018 ניסה בנק ירושלים לרכוש את מוניציפל בנק (שהיה אז בבעלות קבוצת הבנקאות והפיננסים הבלגית-צרפתית דקסיה), אך הצעת הרכישה שלו נדחתה לטובת הצעה מתחרה של בנק דיסקונט.
חינוך פורמלי
חינוך פורמלי הוא כינוי לצורת הלימוד הנפוצה בבתי ספר. זאת בניגוד לחינוך בלתי פורמלי. בצורת חינוך זו, הדמות המרכזית האחראית על חינוך התלמידים היא המורה.
בנק ירושלים
פעילות
לבנק ירושלים מספר חברות בנות, בהן "עיר שלם סוכנות לביטוח בע"מ (1996)" העוסקת בביטוח משכנתאות וחיים, "ירושלים מימון והנפקות (2005) בע"מ" העוסקת בתחום החיתום וההנפקות הציבוריות וכן בפעילות של גיוסי הון פרטיים ותומר ירושלים בע"מ. בתחום הנדל"ן מתמקד הבנק בליווי פיננסי לפרויקטי בנייה למגורים. לבנק נתח שוק משמעותי בתחום זה יחסית לגודלו, והערכות הבנק הן שהוא מחזיק בכ-10% מהשוק.
חינוך פורמלי
מאפיינים מקובלים של החינוך הפורמלי הקיימים ברוב בתי־הספר, בניגוד לחינוך הבלתי-פורמלי, הם התייחסות מרובה לדמות הסמכות של המורה, שמירה על משמעת וסדר, שימוש בציונים ובשיטות הערכה פורמליות כדרך להערכת התלמידים, ועוד, וזאת הן כחלק מהחינוך הערכי והן ככלי המאפשר את תהליך החינוך כולו.
בנק ירושלים
פעילות
לבנק כ-20 סניפים ברחבי ישראל. בשנת 2011 עברה הנהלת הבנק מבניין ההיסטורי בה שכנה בכיכר ציון בירושלים, למתחם איירפורט סיטי ליד לוד. בבניין גם פעל הסניף המרכזי של הבנק שנסגר והבניין נמכר. בספטמבר 2020 פתח הבנק סניף חדש במבנה מלון וולדורף אסטוריה ירושלים, שבמקביל סגר ומכר את הסניף הראשי ברחוב קרן היסוד.
חינוך פורמלי
חינוך פורמלי מודרני
בית הספר המודרני הוא לרוב מוסד גדול הפעיל בשעות הבוקר, ומכיל כיתות רבות, המחולקות לפי שנתונים (כלומר, כיתה הכוללת בני שנת לידה מסוימת). מחזורים אלו נקראים שכבות, המורכבות לרוב ממספר כיתות של בני אותו שנתון. כמו כן קיימת חלוקה לבתי ספר שונים, אף היא על פי גיל התלמידים (בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, בית ספר תיכון, חטיבה עליונה, וכדומה).
בנק ירושלים
פעילות
החל מהעשור השני של המאה ה-21 הבנק החל לפעול בתחום האשראי הצרכני. חלק מאסטרטגיית הבנק להעמקת הפעילות היא להעניק אשראי ללקוחות בנקים אחרים ללא צורך בפתיחת חשבון עו"ש, תוך הקמת פלטפורמה דיגיטלית ידידותית אשר תבחן על פי מספר קריטריונים את הזכאות להלוואה ומתן אישור עקרוני דיגיטלי ללא מגע יד אדם.
חינוך פורמלי
חינוך פורמלי מודרני
במרבית בתי הספר בחינוך הפורמלי קיימת פורמליות משמעותית, המתבטאת בין היתר בשיטות הערכה פורמליות, ובשמירה על סדר ומשמעת ברורים (שעות לימוד לפיהן מחולקים מקצועות הלימוד, רישום תלמידים, ציונים מספריים ועוד). כחלק מהסדר נשמר מדרג תפקידים ברור, בו נמצאים התלמידים בעמדה בה הם נדרשים למלא מטלות הניתנות על ידי המורים, שבתורם מקבלים הנחיות מהנהלת בית הספר. הנוכחות בשיעור ומילוי המטלות נחשבים לחובה במרבית בתי הספר, ובאחרים נדרש מינימום השתתפות מהתלמיד.
בנק ירושלים
בעלי עניין
בנק ירושלים נשלט על ידי חברת יצוא חברה להשקעות בע"מ, חברה ציבורית הנשלטת על ידי משפחת שובל, שמניותיה גם נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
חינוך פורמלי
חינוך פורמלי מודרני
מאפיינים אלו עשויים ליצור לעיתים דפוסים הדומים למאפייני הבירוקרטיה, למשל חוסר הזדהות של המורה עם מלאכת החינוך, יצירת הרגלה (דפוסי פעולה קבועים) ועוד.
תכונותיו הפורמליות של בית ספר המודרני, מביאות אותו להשתמש בהערכה ומדידה פורמליות על מנת לבדוק את רמת התלמידים בהבנת החומר הנלמד. ההערכה ניתנת לרוב כציונים מספריים, הניתנים באופן אישי לכל תלמיד, על בסיס הישגיו האישיים. הציונים נקבעים על פי מספר קטגוריות משתנות, שהעיקרית שבהן היא מבחן - שאלון לבדיקת ידע. התמריץ עבור תלמיד להשקיע בלימודיו הוא השאיפה לקבלת ציון גבוה. ציונים הם גם המדד העיקרי להערכת הצלחת בית הספר, ולכן העברת תוכנם של המקצועות הנלמדים - שהוא תחום ההערכה העיקרי של המבחנים - הופכת למטרה המרכזית לשמה פועל לעיתים קרובות בית הספר המודרני.
ערכי החינוך הפורמלי
החינוך במערכת החינוך הפורמלית מושפע מערכי החברה המודרנית כולה, ובתורו משפיע עליהם. מערכת קביעת הציונים, לדוגמה, נגזרת מהצורך של המשק החופשי בהערכה מוחלטת, סופית וניתנת לכימות של יכולותיהם של העובדים, ומנטייתם (אותם ספגו מהתרבות סביב) לרצות אך ורק בהישגיהם ובאושרם האישיים. השימוש בציונים מעצב תודעה של תחרות חברתית בעולם התלמידים, בה מתוגמל האדם על פי הישגיו האובייקטיביים, תודעה העשויה להגביר את מידת האינדיבידואליזם בחברה.
דוגמה אחרת היא יכולת בחירת מקצועות הלימוד, המתאפשר בעיקר בגילאים הגבוהים. המקצועות הרבים מהם יכול התלמיד לבחור נובעים מהדרישה החברתית בהתמקצעות (שכן תחומי העיסוק בחברה כולה הופכים למגוונים יותר ויותר ודורשים מיומנות גבוהה). בית הספר מושפע מתהליך זה ומשמר אותו, בכך שהוא מרגיל את התלמיד לחשיבה המתמקדת בתחום עיסוק מסוים.
אף על פי שמאפיינים אלו משותפים לרוב בתי הספר המודרניים, ישנם סוגים רבים של בתי ספר, המיישמים שיטות חינוך שונות (כדוגמת בית ספר דמוקרטי מול רגיל) ומקצועות שונים (כדוגמת החינוך המקצועי מול העיוני). בבתי הספר מופעלות שיטות חינוך מגוונות, הפועלות על פי עקרונות הנעה שונים של התלמידים, הקשורים להתנהלות הכללית של החברה.
עקרונות הנעה נפוצים בחינוך הפורמלי המודרני:
לרוב נעשה שימוש בשילוב של ארבע הגישות או חלקן.
הוראה בחינוך הפורמלי
במסגרת החינוך הפורמלי המורה עוסק בשני תהליכים, המשולבים זה בזה: עיצוב הלמידה ועיצוב ההתנסות של הדור הבא. בתחום עיצוב הלמידה הנקרא הוראה, עוסק המורה בהעברת מידע לו זקוק התלמיד על מנת לתפקד בעולם (מתמטיקה, היסטוריה, מדע, דת, אומנות, שפה וכדומה). שיטות הלמידה משתנות מתרבות לתרבות, אך לרוב מדובר בהעברה ישירה של החומר הנלמד מהמורה לתלמיד, באמצעות כלים שונים (כדוגמת ספרי לימוד). בתחום עיצוב ההתנסות, הנקרא גם חינוך ערכי, מנסה המורה לעצב את תפיסותיו ותודעתו של התלמיד, במגוון דרכים (כגון הסבר לגבי צורת ההתנהגות הנאותה, ענישה ותגמול, קביעת מבנה הכיתה ועיצובה הפיזי, דוגמה אישית ועוד).
ביקורת על החינוך הפורמלי
מרכזיותו של החינוך הפורמלי עבור החברה האנושית, ותכונותיו השונות, הביא עם השנים לביקורת מצד גורמים רבים. קיימות ביקורות כלפי מוסד החינוך הפורמלי וכנגד הגישה הפונקציונליסטית עליה הוא מושתת, למשל יש המתארים את בית הספר כ"פס ייצור לתלמידים" או "בית חרושת לציונים". ביקורת אחרת מתארת את בית הספר כמוסד שאינו מתחשב בצורכי הפרט ובייחודיות של כל תלמיד. אחרים מבקרים את יעילות השיטה בהשגת מטרותיה הפנימיות. ביקורת נוספת מתארת את בית הספר כמקום דוגמטי, שמנסה להכניס את כל התלמידים לסד מחשבתי אחד.
כתוצאה מביקורת זו הוקמו ברחבי הארץ מספר מוסדות חינוך "פתוח", וכן מסגרות להכשרת מורים בחינוך מסוג זה (למשל במכללת דוד ילין ומכון כרם בירושלים). במקומות אלו מושם דגש על פיתוח הלמידה העצמית של התלמידים באמצעים שונים, וביטול המבחנים כמדד ליכולתו של התלמיד.
סהר-פז
סהר-פז (באנגלית: Goldmoon) היא דמות מעולם הפנטזיה רומח הדרקון. היא מופיעה בעיקר בטרילוגיה הראשית של סדרת הספרים, רשומות רומח הדרקון, ככוהנת אשר בישרה את חזרתם של האלים האמיתיים. נולדה (322 - 421 אחה"ח) כבתו היחידה של מנהיג שבט קה-שו, חץ-דרדר, ואשתו, שיר-דמע. לאחר שנישאה למי-נהר, היא ילדה את בנה הראשון, נוֹדֵד, ושתי בנות תאומות, שיר-ירח ושחר-בהיר.