cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם טנגניקה
רכיכות וסרטנים
נכון לשנת 2005 נמצאו באגם 68 זנים של חלזונות מים מתוקים, 45 מתוכם אנדמיים, וחמישה עשר זני צדפות, מתוכם שמונה אנדמיים. חלזונות רבים החיים באגם חריגים למים מתוקים. החריגות היא מבחינת סוג הרכיכה שחייה וגם מבחינת עובי הקונכייה אשר עבה יחסית לחלזונות המצויים במים מתוקים.
דגים אחרים
בין המינים האנדמיים השונים שקיימים באגם מצויים טפילי תטולה כגון סינודונטיס הקוקייה. לרוב מנצלים שפמנוני הקוקו את דגי האמנון לגידול צאצאיהם. דגי האמנון אוספים את ביצי השפמנון קוקו בפיהם וכאשר ביצי השפמנון בוקעות הם אוכלים את הביצים של האמנון.
בין המינים שאינם אנדמיים לאגם קיימים מינים אפריקאיים שרק חלקם משותפים לנהר המלגאראזי ונהר קונגו וביניהם המין Polypterus Congicus ממשפחת הרב-סנפירים ודג טיגריס גולייתי.
פאראלוס (אונייה)
פּאראלוֹס (ביוונית: ἡ πάραλος, בלטינית: paralus) הייתה טריארה אתונאית, ששימשה כאוניית קודש ומלאכות של הצי האתונאי בשלהי המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס. אנשי צוותה נודעו בדעותיהם הפרו-דמוקרטיות הנחרצות. הספינה מילאה תפקיד חשוב בכמה מאירועי המלחמה הפלופונסית.
"פאראלוס" נזכרת במקורות הספרותיים והאפיגרפיים של התקופה הקלאסית יותר מכל ספינה יחידאית אחרת; היא הסיעה כמעט את כל המשלחות הדיפלומטיות של אתונה במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, ובמרביתן - כפי הנראה - מילא גזבר הפאראלוס, הטאמיאס (tamias), את תפקיד השליח הראשי.
אנשי הצוות של האונייה, הפאראלוֹי (paraloi), נתפרסמו בדעותיהם הדמוקרטיות הרדיקליות, ואפשר שאחדות דעים זו נבעה מהיותם בני שבט אחד ושמו הפאראלוי. אותם מלחים שימשו גורם חשוב בסיכול ההפיכה האוליגרכית בסאמוס ב-411 לפנה"ס. ברם, כשהגיעו עם הידיעות על המקרה לאתונה, גילו כי השלטון בעירם נתפס על ידי הסיעה האוליגרכית והם נאסרו; אחד מאנשי הצוות הצליח להימלט משביו ולמסור לצי האתונאי בסאמוס את שארע, ובכך נפתחה תקופה של קרע גלוי בין העיר לבין הצי המלחמתי.
ב-405 לפנה"ס הייתה הפאראלוס אחת מעשר אוניות שהצליחו להיחלץ ולהימלט לאחר תבוסת הצי האתונאי בפיקוד קונון בקרב אייגוספוטמוי; הספינה נשלחה אל אתונה כדי להודיע על המפלה, ועוררה עם הגיעה פאניקה ובהלה בקרב אזרחי העיר ותושביה.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות (באנגלית: Avatar: The Last Airbender – The Lost Adventures) הוא אנתולוגית רומן גרפי אשר מכיל סיפורים קצרים אשר מתרחשים לדמויות מסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" של ניקלודיאון, במקביל לכרונולוגיית עלילת הסדרה, ומהווה חלק מסדרת הספרים בזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון". באנתולוגיה נאספו עשרים ושישה סיפורים קצרים אשר רובם פורסמו כבר לפני כן, במגזיני ניקלודיאון או כחלק מאוספי DVD, בין השנים 2005–2011.
יציאת הסיפורים לראשונה
"מגזין ניקלודיאון" (Nickelodeon Magazine), היה מגזין ילדים אשר יצא לאור בין השנים 1993 עד 2009, והחל משנת 2005, בנוסף לכתבות שפורסמו בנושא סדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ששודרה בניקלודיאון באותן השנים, פורסמו גם מספר סיפורי קומיקס קצרים הן בגיליונות המגזין, והן בחוברות "קומיקס ניקולודיאון" (Nickelodeon Comics) שיצאו מטעמו, כגון הסיפורים "אל תפוצץ את זה!" "ימי הדרקון", "כשפות חרבות", "אין כשפים מיותרים", "זמן משחק", ו"בומי נגד טוף, סבב ראשון".
אשור (עץ)
אשור (מכונה גם בוק, שם מדעי: Fagus) הוא סוג עץ ממשפחת האלוניים.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
יציאת הסיפורים לראשונה
בספטמבר 2006, פורסמה על ידי מגזין ניקלודיאון חוברת ספיישל שהוקדשה כולה ל"אווטאר: כשף האוויר האחרון", החוברת, שקיבלה את השם "ארבעה גיבורים נלחמים באש!", כללה שני סיפורי קומיקס: "מלחמת מים" ו"האווטאר סוקה", יחד עם ריאיונות וכתבות שונות בנושאי סדרת הטלוויזיה.
אשור (עץ)
תכונות
עלי האשור משוננים או משוננים חלקית; פרי העץ הוא אגוז קטן הנתון בקליפה קוצנית.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
יציאת הסיפורים לראשונה
בספטמבר 2007, פורסמה חוברת ספיישל שנייה בשם "Enter: The Fire Nation". החוברת יצאה לאור לאחר סיום שידור העונה השנייה בטלוויזה, וכמה ימים לפי שידור העונה השלישית, כך שעלילת שלושת הסיפורים: "זה רק טבעי", "לחזור הביתה", ו"הגשר", תיארו את צוות האווטאר בתקופה הכרונולוגית שבים שתי העונות, בעוד הסיפורים "דוכן פירות חופשי" ו"זמן משחק" לא הוסיפו פרטים משמעותיים לעלילה. גם לספיישל זה התווספו ריאיונות וכתבות שונות בנושאי סדרת הטלוויזיה.
רבים מהקומיקסים נכתבו ואויירו בידי כותבים ואנימטורים שלקחו חלק בהפקת הסדרה המקורית וסדרת ההמשך שיצאה מאוחר יותר, "האגדה של קורה".
אשור (עץ)
תפוצה
באירופה יש כ-100 יערות בשטחן של 18 מדינות באירופה.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
היסטוריית יציאת הספר לאור
ב-15 ביוני 2011, יצא לאור הספר "אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות" אשר איגד עשרים וארבעה סיפורי קומיקס שפורסמו בעבר ב"מגזין ניקלודיאון", "ניקלודיאון קומיקס" או כחלק מאוספי ה-DVD ששווקו באותן שנים. הספר מכיל 240 עמודים, ומהווה חלק מסדרת הספרים בזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
אשור (עץ)
שימושים פונקציונליים
עצי אשור משמשים בייצור רהיטים. כחומר גלם, עץ אשור מכונה גם עץ בּוּק, על פי שמו בשפות סלביות (רוסית, פולנית) Buk, שהוא קשור גם לשם הגרמני "בוכה" Buche. בתרגומים מסוימים מכונה העץ גלמוש.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
היסטוריית יציאת הספר לאור
ב-2 באוקטובר 2019 יצאה לאור אנתלוגיה נוספת, "אווטאר: כשף האוויר האחרון – הרפתקאות הצוות", אשר איגדה גם היא מספר סיפורים קצרים שפורסמו במהלך השנים. ב-28 באוקטובר 2020, יצאה לאור מהדורה המאגדת את שתי האנתלוגיות בכריכה אחת, בעלת 312 עמודים, כשאת אמנות הכריכה יצר צ'אן צ'או.
אשור (עץ)
אתרי מורשת עולמית
כ-100 יערות באירופה רשומים כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
רקע עלילתי
בסיפורים מתוארים אירועים אשר התרחשו לצוות האווטאר במהלך עונות 1-3 (100 AG - AG 99), שלא נראו במהלך סדרת הטלוויזיה, ובמספר קומיקסים מופיעים דמויות חדשות אשר לא הוצגו בסדרה. בין האירועים בספר מתואר כיצד הפכה ג'ו-דיי למזכירת התיירות בבה-סינג-סה, כיצד השיגו צוות האווטאר גישה לספינת אומת האש, ואף מסעו של אווטאר אנג אחר שרידים של נוודי אוויר.
אשור (עץ)
מקומות ואתרים על שם העץ
שמו של חלק צפוני מהארץ ההיסטורית נסיכות מולדובה, אשר הייתה במאות 18–19 בשליטה אוסטרית - בוקובינה - נגזר מעץ הבוק (אשור), וייתכן כי גם שמה של העיר בוצ'אץ'. עץ זה נתן את שמו גם למקומות מסוימים בגרמניה כמו בוכהולץ, בוכנוואלד, בוכום, בוכולט (Bocholt) וכדומה.
השפעות שינויי אקלים
במחקר שפורסם בתחילת 2022, נמצא כי שינויי האקלים בעשרות השנים שקדמו ל-2022, גרמו לירידה בשיעורי הצמיחה של העצים שעשויים לרדת עוד יותר בשנים הבאות בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה. וככל שתמשיך הירידה בצמיחה ביערות אלה, החיוניים לספיגת גז החממה המזיק פחמן דו-חמצני, היא עשויה להשפיע באופן דרמטי על ההתחממות הגלובלית.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההרפתקאות האבודות
סיפורי האנתלוגיה וקרדיטים
סיפורי "ההרפתקאות האבודות" מחולקות לשלושה ספרים - מים, אדמה ואש - המקבילים לשמות שלושת העונות של סדרת הטלוויזיה.
קבלה
די ג'יי סול מהמגזין Comic Book Resources דירג את הספר במקום 6 מתוך "עשרת ספרי הקומיקס של אווטאר הטובים ביותר". האיורים תוארו כדומים מאוד לסגנון האמנות של האנימציה בסדרת הטלוויזיה, בעוד הסיפורים תוארו כשחלקם מעוררים חיוך וחלקם האחר "סוחט דמעות".
ממברנה (תורת המיתרים)
בתורת M, המונח "ממברנה" או "קרומית" (membrane), בקיצור "רומית" או "brane", מוגדר כ"גוף", "מרחב-זמן" או "יריעת עולם", או לצורך העניין, ברנה, בעל p ממדים. הממברנות ממוספרות על פי מספר הממדים המרחביים שלהן. לדוגמה: שתי ברנות (כל אחת מיתר) שנפגשות יוצרות ממברנה. כלומר, ברנה אחת היא מיתר, שתי ברנות הן ממברנה אחת המכילה 2 ממדים (p=2), שתי ממברנות יוצרות 4 ממדים (p=4) וכן הלאה.
ממברנות שימושיות לתיאור מרחבים בעלי יותר מארבעת הממדים הידועים לנו במרחב-זמן, והן יכולות לכלול בתוכן אפילו 11 ממדים ויותר (בתורת העל-מיתר יכול עד 26 ממדים). לכן, תאוריית הממברנות לוקחת חלק חשוב מתורות מרחב-זמן, כמו תורת M המציעה כי קיימים יותר מארבעה ממדים במרחב-זמן, וכמו כן תורת העל-מיתר ותאוריות נוספות. למעשה, התאוריות הללו הן חלק מתורת ההפרעות במיתרים. הממברנות מוגדרות כהפרעה במרחב (הפרעה באחידות של המרחב, כמו אדוות מים באגם - הגלים משתנים וגורמים הפרעה במשטח מרחב-זמן של הממברנה), והן לוקחות חלק חשוב בתורת ההפרעות, מפני שהן בעצם עצמים המשתרעים על גבי p ממדים במרחב. בנוסף לכך, המיתר של תורת המיתרים מוגדר כבעל 2 ממדים בתנועתו השווה לממברנה אחת היכולה להצמד לאובייקטים המכילים רב-ממדיים כמו ממברנת דיריכלה הפועלת כמו שטיח האוסף שערות שבמקרה שלנו היא ממברנה האוספת ממדים על ידי התמזגות עם מיתרים פתוחים.
ממברנות בתורת מיתרי העל
בתאוריה 2 ברנות מהוות מיתרים. עד לשנות ה-90 נעשה גלוי לעין שהתאוריה יכולה להתרחב כדי לכלול בתוכה מספר גבוה יותר של ממדים באובייקטים. בצורה אופיינית האובייקטים הללו לא מופיעים בתורת ההתפלגות.
חוץ מהמיתר היסודי (F- String) של תאוריית המיתרים והדואליות המגנטית, האובייקט בעל חמישה ממדים (NS5-Brane), הסוג של הממברנה שהרבה מדענים שמו עליה עין היא ממברנת דיריכלה אשר יכולה להתמזג עם מיתרים פתוחים. סוגים שונים של ממברנת דיריכלה או (D-brane) יכולה להמצא בתאוריות אחרות.
התפתחות תאוריית הממברנות
בעשורים האחרונים התאוריה על הממברנה מתפתחת הרבה, ולאחרונה נמצא עוד מימד והתאוריה שמיתר יסודי בתורת העל-מיתר הפך לממברנה דו-ממדית בשם M1 brane (או ברנת על) שהמגנטיות הדואלית שלו היא ברנת M5. הסוגים השונים של הברנות בתורת המיתרים נחשבים קשורים גם כנראה לממדי על של ברנת M5 העוטפים כמה סוגים של סיבובים. תורת ה-M טוענת כי המיתרים של האנרגיה יכולים לגדול לממברנות או ברנות גדולות יותר בגודל של היקום וגם שהמיתרים צריכים לרעוד ביותר מ-3 ממדי מרחב כנראה 6 ממדים ועוד מימד זמן.
עודד לוטן
עודד לוטן (נולד ב-10 בינואר 1975) הוא יוצר, במאי, ועורך וידאו ישראלי עצמאי, אשר היה מעורב בסדרות וסרטי עלילה, דוקו וריאליטי.
ביוגרפיה
לוטן נולד בשנת 1975 בתל אביב. בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
עם סיום לימודיו, החל לעבוד כבמאי פרסומות, בטרם המשיך בלימודי קולנוע ושפה בברלין שבגרמניה, שם התגורר עד 2006.
עם שובו לישראל החל לביים ולערוך סרטים דוקומנטריים ועלילתיים וסדרות דרמה ומקור עבור גופי שידור מובילים, בהם, ערוץ 2, "Yes הטלוויזיה בלוויין", "HOT", ערוץ 10, "רשת 13" ו"כאן 11", עבורם יצר וביים את הסדרות המצליחות "עד החתונה", "בלו נטלי", "אנחנו על המפית", "פמת"א", "מלכת היופי של ירושלים".
חצב גלוני
חָצָב גַּלּוֹנִי (שם מדעי: Drimia undata או Urginea undulata) הוא מין צמח מדברי בעל פקעת קטנה באדמה, המכיל חומרי תשמורת וניצני התחדשות. בעבר היה שייך החצב הגלוני למשפחת השושניים, כיום, נמנה עם משפחת האספרגיים.
לחצב הגלוני שישה עלי קטיף מפושקים, עליו גלוניים צרים ומסולסלים. קוטר פקעת החצב עד 6 ס"מ, עמוד הפריחה של החצב דליל ולא עמוס בפרחים, גובהו כ-30 ס"מ. הפרחים נפתחים בהדרגה מלמטה למעלה. גבעול הפריחה עולה מן הקרקע בסוף הקיץ, ואילו העלים מופיעים רק לאחר הפריחה, בעונת החורף. בישראל הפריחה בחודשים אוגוסט-ספטמבר.
החצב הגלוני משתרע במדבריות צפון אפריקה, דרום מערב אסיה. תפוצתו בארץ: מדבר שומרון, הרי יהודה, בקעת ים המלח, הנגב, הרי אילת, הערבה. בישראל החצב הגלוני הוא צמח מוגן.
גדעון הירש
גדעון הירש (6 בפברואר 1960 – 19 בדצמבר 2008) היה מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס, ומהמעטים בתקופתו בישראל שחיו בגלוי כנשאי נגיף ה-HIV, הגורם למחלת האיידס.
ביוגרפיה
גדעון הירש נולד ברמת גן, לשאול וחנה הירש, שהייתה היועצת המשפטית והאישה הראשונה בדרגת ניצב במשטרת ישראל.
הירש הוא בוגר בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, 1978, בוגר תואר ראשון בחוגים לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, 1987 וכן בוגר בית-הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, 2004. עוד קודם לכן למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד הסמוכה לסן פרנסיסקו, שם, לאחר שנדבק בנגיף, היה פעיל בראשית שנות ה-90 בארגונים שנאבקו במחלה, עוד קודם לגילוי קוקטייל התרופות, שרק בעקבותיו הפכה האיידס ממחלה סופנית למחלה כרונית.
הירש שיקם את הוועד למלחמה באיידס, שהיה שרוי במשבר ניהולי קשה, מאז נכנס לתפקידו כיו"ר הנהלת העמותה, בשנת 2004 ולאחר מכן כמנכ"ל העמותה, משנת 2005 ועד מותו.
אמו, חנה הירש, התאבדה בפברואר 1994. אביו, שאול הירש, נטל אף הוא את חייו ביריית אקדח בינואר 2002. בריאיון למוסף הארץ במאי 2007 התייחס להתאבדות הוריו, וציין שהוא תומך בזכות להתאבדות במצבי חיים מסוימים, ואמר שאין לו אושר ועדנה ואף הדרך שבה הוא מתאר לעצמו שיסתיימו חייו. שנה לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2008, נמצא הירש בדירתו שביפו ללא רוח חיים.
גוטפריד בן
גוטפריד בן (גרמנית: Gottfried Benn; 2 במאי 1886 – 7 ביולי 1956) היה משורר אקספרסיוניסטי, סופר, מסאי ורופא גרמני.
חייו
גוטפריד בן נולד במאנספלד, פריגניץ, בן לכומר לותרני. את חינוכו קיבל בשטֶלין (נוימארק) ובפרנקפורט על נהר אודר, בטרם למד תאולוגיה באוניברסיטת מרבורג ורפואה צבאית באקדמיית הקייזר וילהלם בברלין.
בן התגייס לצבא בשנת 1914. תחילה נשלח לתקופה קצרה לחזית הבלגית, ולאחר מכן שירת כרופא צבאי בבריסל. בן נכח במשפטה והוצאתה להורג של אדית קאוול. בן עבד אז כרופא בבית בושת של הצבא. לאחר מכן, עבר בן לברלין ושם התמחה ברפואת עור ובמחלות מין.
בן, אשר סלד מרפובליקת ויימר ודחה את המרקסיזם ואף את ה"אמריקניזם", החל לרחוש אהדה כלפי הנאציזם ככוח מהפכני ואף להזדהות עם הנאצים. הוא קיווה שהנציונל-סוציאליזם יהלל את האסתטיקה שלו, שהאקספרסיוניזם יהפוך לזרם האמנות הרשמי של גרמניה, כפי שקרה עם הפוטוריזם באיטליה. בשנת 1932 נבחר בן לשמש כחבר במחלקת השירה באקדמיה הפרוסית לאמנויות, והפך ראש המחלקה בפברואר 1933. במאי של אותה השנה הגן על המשטר החדש בשידור רדיו באמרו כי "מצב העובדים הגרמנים טוב מתמיד".
המדיניות התרבותית לא הלכה בנתיב שבו קיווה בן שתלך, ובחודש יוני, הנס פרידריך בלונק החליף את בן כראש מחלקת השירה של האקדמיה. לאחר שנזדעזע ממנו, עקב ליל הסכינים הארוכות, חדל בן לתמוך בתנועה הנאצית. בן החליט לבצע "הגירה באופן אריסטוקרטי" והצטרף בשנת 1935 לשורות הוורמאכט, שם מצא קצינים רבים אשר היו שותפים לסלידתו מהמשטר.
מדיירה
מדיירה הוא ארכיפלג השייך לפורטוגל והנמצא באוקיינוס האטלנטי, 400 ק"מ מצפון לאיים הקנריים.
איי מדיירה כוללים שני איים מיושבים הנקראים "מדיירה" ו"פורטו סנטו", שלושה איים קטנים ולא מיושבים הנקראים דזרטש ושלושה איים קטנים ולא מיושבים הנקראים סלבז'יינש הקרובים לאיים הקנריים של ספרד יותר מאשר לאי מדיירה עצמו. האיים נתגלו לראשונה ויושבו לראשונה על ידי פורטוגל ב-1418 (ראו האימפריה הפורטוגזית) ושטח זה כיום הוא מחוז אוטונומי (חבלי פורטוגל האוטונומיים).
גאוגרפיה ואקלים
פונשל, עיר הבירה של איי מדיירה, נמצאת בחוף הדרומי של האי המרכזי. הערים החשובות באיי מדיירה הן פוּנשל, פורטו סנטו המוכרת גם כ-"וילה בליירה", ריביירה בראבה, מָשִיקוּ, קאמָרה דֶה לוֹבּוּש, סנטה קרוש וקַלְיֵיטה.
הארכיפלג ממוקם 520 קילומטר מחופי אפריקה, 860 קילומטרים מליסבון, 384 קילומטרים מטנריפה ו-770 קילומטרים מסנטה מריה, האי הקרוב ביותר מבין האיים האזוריים.
האי מדיירה הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איים אלו, שטחו 741 קמ"ר ואורכו מגיע לכ-57 קילומטרים. אורך חופי האי כ-137 קילומטרים. פירוש שם האי הוא עץ.
האי נוצר במקור על ידי התפרצות הר געש שיצר את האי. במקום ישנם זרמי ים חמים חזקים הנובעים מזרם הגולף.
תרבות ותושבים
מדיירה ידועה בזכון יין מדיירה שמיוצר באי ונחשב במשך מאות שנים ליקר ערך. האי גם ידוע בפרחים ובפירות הטרופיים שגדלים בו. בשנת 1999 הוכרז חורש הלאוריסילבה במדיירה באי כאתר מורשת עולמית.
כריסטיאנו רונאלדו נולד, וגדל באי. ב-23 ביולי 2016 שונה שמו של נמל התעופה מ"נמל התעופה מדיירה" ל"נמל התעופה הבינלאומי כריסטיאנו רונאלדו".
בולו דה מל היא עוגה מסורתית של האי. אסורדה ומיליו פריטו הם מאכלים מסורתיים נוספים.
היסטוריה
בכתביו מתאר ההיסטוריון היווני טִימָאיוֹס מושבה קרתגית בארכיפלג, אולם חוקרים מאמינים כי במקום התקיימה מושבה פיניקית עוד בטרם ביסוס קרתגו.
הסופר הרומאי פליניוס הצעיר כתב כי צפה באיים באוקיינוס האטלנטי אשר כיום יש לשער כי אלו האיים הקנריים או איי מדיירה.
בשנת 1921 הוגלה שליט אוסטרו-הונגריה קארל הראשון למדיירה לאחר ניסיון הפיכה כושל. הוא מת באי לאחר שנה.
בשנת 1976, כתוצאה ממהפכת הציפורנים בפורטוגל, ניתנה אוטונומיה לאי.
גרפותרפיה
גרפותרפיה (אנגלית: Graphotherapy) הוא תחום טיפולי פסבדו-מדעי המנסה לגרום לשינויים נפשיים באדם על ידי תיקונים בכתב ידו. משמעותו המילולית של המונח היא טיפול בעזרת כתב.
לי פייס
לי פּייס (באנגלית: Lee Pace; נולד ב-25 במרץ 1978) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, אשר מוכר בין היתר בשל תפקידו בתור ת'רנדויל (אנ') בטרילוגיית סרטי ההוביט, בזכות תפקידו בתור רונאן המאשים בסרט "שומרי הגלקסיה" מבית מארוול, ובטלוויזיה ידוע בעיקר מתפקידו בתור נד בסדרה "החיים על פי נד" (2009-2007) ברשת ABC; עבורו היה מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן התפרסם תודות לתפקידו בתור ג'ו מק'מילן בסדרת הדרמה התקופתית "קוד שרוף" (2017-2014) ברשת AMC.
גרפותרפיה
עיקרון פעולת הגרפותרפיה דומה לפעולתם של תרפיות אשר משתמשות בגוף להשפיע על הנפש. בגרפותרפיה, הניסיון להביא שינוי נעשה בעזרת תיקון של "ליקויי כתיבה" אצל ילדים ומבוגרים באמצעות שינוי תנועות היד בזמן הכתיבה, ושינוי כתב היד, זאת במטרה להביא לשינוי באישיותו של האדם.
לי פייס
ביוגרפיה
פייס נולד בעיר צ'יקשה, אוקלהומה שבארצות הברית. אמו, שרלוט, הייתה מורה בבית ספר ואביו, ג'יימס היה מהנדס בתחום הנפט, ועקב כך בילה חלק מילדותו בערב הסעודית. לאחר שהמשפחה שבה לארצות הברית, הם התיישבו ביוסטון, טקסס.
גרפותרפיה
המטפלים בגרפותרפיה הם גרפולוגים מיומנים.
לי פייס
ביוגרפיה
פייס למד בתיכון קליין ביישוב ספרינג, טקסס, פרבר של יוסטון, לצד השחקן מאט בומר. פייס הפסיק לזמן קצר ללמוד בתיכון כדי לשחק בתיאטרון הסמטה של יוסטון לפני שחזר לסיים את לימודיו. בסמטה הוא הופיע בהפקות של "The Spider's Web" ו-"The Greeks". בשנת 1997, הוא החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד כחבר בקבוצה 30 (1997–2001), שכללה גם את השחקנים אנתוני מאקי וטרייסי תומאס. בעת לימודיו הוא השתתף במספר מחזות, כולל "רומיאו ויוליה" בתור רומיאו, "ריצ'רד השני" בתפקיד הראשי, ובמחזה "יוליוס קיסר" בתור גאיוס קסיוס לונגינוס. הוא סיים את לימודיו בג'וליארד עם תואר ראשון באמנויות הדרמה.
גרפותרפיה
שימושי הגרפותרפיה
הגרפותרפיה מנסה להביא את האדם לתקן צורות כתיבה שאינן טבעיות על מנת להביא לכתב טבעי וזורם. מטרתה למנוע עיצוב אותיות מוגזם ולהביא לייצוג קווי יסוד של אותיות ללא חזרות ושינוי כיוון וכך להאיץ את הכתיבה ולעשותה זורמת ומהירה וברורה יותר.
לי פייס
קריירה
פייס שיחק במספר מחזות של האוף-ברודוויי, בהן "The Credaux Canvas and The Fourth Sister", "Small Tragedy".
בשנת 2001, התארח בפרק בסדרה "חוק וסדר". בשנת 2003, פרץ לתודעה עם השתתפותו בסרט הטלוויזיה של שואוטיים "נערתו של חייל", שם גילם את השחקניצת קלפרניה אדמס אשר שירתה כחובשת בחיל הים ובחיל הנחתים האמריקאי ובמהלך שנת השירות האחרונה שלה, היא יצאה כטרנסג'נדרית. עבור משחקו בסרט, זכה פייס לשבחי המבקרים וקיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, פרס אינדפנדנט ספיריט ופרס סטלייט.
גרפותרפיה
היסטוריה
כתב היד הוא מערכת סמלים. בשלב מסוים טענו מספר רופאים, פסיכולוגיים וגרפולוגיים גם לקשר ההפוך - כלומר ששינוי הכתב יכול לעורר סמלים אצל האדם.
לי פייס
קריירה
בשנת 2006, שיחק בסרט "ידוע לשמצה,. בין השנים 2007–2008, שיחק בסדרה "החיים על פי נד". עוד ב-2008, שיחק בסרט "מיס פטיגרו". בשנת 2009 שיחק בסרטים: "סינגל מן" בכיכובו של קולין פירת' ובסרט האימה "נרדפת" בכיכובה של שרה מישל גלר.
גרפותרפיה
היסטוריה
הגרפותרפיה התחילה בשני מקומות שונים - בצרפת ובגרמניה. בצרפת התפתחה השיטה הגרפומטרית, אשר עוסקת ב"רה-אדוקציה" או חינוך מחדש של פעולת הכתיבה אצל ילדים דיסגרפיים; אחד המובילים העיקריים שלה הוא אז'וריאגררה. בגרמניה היא נקראה השיטה הגרפולוגית-פסיכותרפית ובה נעשה שינוי באלמנטים מסוימים של הכתב על מנת להשפיע על אישיות האדם.
לי פייס
קריירה
בשנת 2010, שיחק לצדה של קריסטן בל בסרט "להתאהב ברומא". בשנת 2011, שיחק בסרט "הדיירת" בכיכובה של הילרי סוונק.
גרפותרפיה
עקרונות מרכזיים
העיקרון המרכזי של הגרפותרפיה בשתי השיטות הוא עיקרון ההרפיה של תנועת הכתיבה, אשר מושג בעזרת תרגילי גוף המאפשרים ישיבה נכונה ופעולה משתלבת של הגפה העליונה.
לי פייס
קריירה
בשנת 2012 גילם את פרננדו ווד (אנ') בסרט הדרמה הביוגרפי של סטיבן ספילברג "לינקולן"; שיחק גם בדמותו של גארט בסרט "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2" בחלקו השני של הסרט "דמדומים 4: שחר מפציע", והחל לגלם את מלך האלפים, ת'רנדויל (אנ') בסרט הפנטזיה האפית "ההוביט: מסע בלתי צפוי", והראשון בטרילוגיית סרטי הפנטזיה מאת פיטר ג'קסון על פי ספרו של ג'.ר.ר. טולקין, "ההוביט" (1937).
גרפותרפיה
עקרונות מרכזיים
העיקרון השני כולל תרגולי כתיבה מגוונים ורישום רב של צורות יסוד. הדבר מהווה אימוץ שיטות מלימודי קליגרפיה.
לי פייס
קריירה
בשנת 2014 השתתף בסרט "שומרי הגלקסיה" בתפקיד הנבל הראשי רונאן המאשים, באותה שנה, החלה לשחק את דמותו של ג'ו מקמילן בסדרת הטלוויזיה "קוד שרוף" במשך שלוש עונות.
גרפותרפיה
הערות שוליים
Graphology
לי פייס
קריירה
בשנת 2015 גילם את השחיין האמריקאי ביל סטייפלטון ( אנ') בסרט "התוכנית" והתארח בפרק בסדרה "מינדי".
בשנת 2017, שיחק את דמותו של ד"ר דייוויד דניאלס בסרט "הספר של הנרי".
בשנת 2021 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "המוסד" של רשת אפל TV פלוס המבוססת על סדרת ספרים באותו השם.
בשנת 2022, שיחק פייס בסרט האימה "Bodies Bodies Bodies".
חיים אישיים
בשנת 2012, נטייתו המינית של פייס הפכה לנושא לדיון ציבורי לאחר שהוצא בטעות כהומוסקסואל על ידי איאן מקלן, שעבד איתו בסרטי "ההוביט".
בשנת 2018 יצא מהארון וסיפר לניו יורק טיימס שהיה במערכת יחסים גם עם גברים וגם עם נשים.
הוא נשוי למת'יו פולי, מנהל בכיר בחברת טום בראון.
אידי ישראלוביץ'
אידי ישראלוביץ' (נולד ב-1952) הוא השף והבעלים של מסעדת "אידי" באשדוד.
ביוגרפיה
אידי ישראלוביץ' נולד בבית החולים הסקוטי בטבריה להורים חקלאים מהמושבה כנרת, אמו מוצאה מטורקיה ואביו מרומניה. בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לעכו, אחר-כך לנהריה, אחר-כך לאילת, וחזרה לנהריה ומגיל 17 הוא מתגורר באשדוד. בצבא שירת בחיל הים. בתום שירותו הצבאי עבד בתחילה בתחזוקת אוניות, ולאחר מכן כצולל בקו צינור אילת אשקלון במשך תריסר שנים ונהג לבשל דגים לחבריו במשמרת.
בשנת 1980 פתח ישראלוביץ' ביחד עם טלי אשתו מסעדה שהיו בה ארבעה שולחנות, ברובע ד' באשדוד, כעבור חודשים מספר סגר את המקום ושב לעבודת הצלילה. הפרויקט הבא שלו היה הקמת מסעדת "אשדוד הקטנה" וכעבור שנה עבר למקום אחר.
אידי ישראלוביץ' פתח את מסעדת "אידי", שהתמחתה בדגים, בשנת 1982. הוא פתח מקום בשם "התחנה" באשדוד, אחר-כך פתח את מסעדת "אידי" בהרצליה פיתוח וכעבור זמן מה סגר אותה. ב-1993 הקים מחדש את המסעדה באשדוד, ובשנת 1995 היא עברה למיקומה הנוכחי. בשנת 2000 פתח בצמוד למסעדת הדגים מסעדה בשם "האיטלקייה של אידי", הוא פתח גם בר-קפה במרינה של אשדוד.
ישראלוביץ' מייבא טונה מאינדונזיה, בבעלותו מפעל בו הוא משמר טונה ומכין סלט טונה, אותו הוא מוכר למעדניות.
יש לו פינה בתוכנית הבוקר של קשת.
מאגי קון
מאגי קון (באנגלית: Maggie Kuhn; 3 באוגוסט 1905, באפלו, ניו יורק - 22 באפריל 1995, פנסילבניה) הייתה אקטיביסטית אמריקאית שהקימה את תנועת אחרי שאולצה לפרוש מעבודתה בכנסייה הפרסביטריאנית בגיל 65. הפנתרים האפורים הובילו את הרפורמה בשרותי סיעוד חוץ ביתיים ואת המאבק בגילנות, בטענה כי "זקנים ונשים מהווים את מקור האנרגיה האנושית הגדולה ביותר של אמריקה, שאינה מנוצלת כראוי." קון הקדישה את חייה למאבק למען זכויות אדם, צדק חברתי וכלכלי, שלום עולמי, אינטגרציה גזעית ונושאים הנוגעים לבריאות הנפש. במשך עשרות שנים, היא שילבה בין אקטיביזם לטיפול באמה, שסבלה ממגבלות ונזקקה לטיפול ואחיה שסבל ממחלת נפש.
ביוגרפיה
מרגרט אי. קון, נולדה בבאפלו שבניו יורק וגדלה בקליבלנד שבאוהיו ובממפיס שבטנסי. ב-1926, סיימה קון תואר ראשון באנגלית במכללת פלורה סטון, שבאוניברסיטת קייס ווסטרן, בקליבלנד שבאוהיו. היא הקימה בקולג' את הסניף של שפעל על מנת לשלב נשים בעשייה ציבורית. בשנות השלושים קון הייתה ראש המחלקה המקצועית לצעירות עובדות באגודת נשים נוצריות צעירות (YWCA) בפילדלפיה. כחלק מתפקידה היא לימדה נשים צעירות. שיעוריה עסקו גם בזכויות נשים, התאגדות ובעיות חברתיות. היא עוררה חוסר נוחות בהנהלת האגודה כאשר החלה ללמד קורס בנושא מיניות האדם שעסק ביחסי מין, אמצעי מניעה, הנאה מינית, היריון, והקשיים של רווקות בתרבות בה נישואים הם הנורמה.
העניין שלה בזכויות זקנים נולד לא מתוך התנסות אישית אלא לאחר שהשתתפה ב-1961, בכנס בנושא זיקנה בבית הלבן כמי שהובילה בכנסייה מחקר בנושא ביטוח סיעודי. קון החלה לבקר בבתי אבות של הכנסייה הפרסביטריאנית, ובאחד הביקורים דייר כינה את המקום "לול (תינוקות) מהולל". היא הבינה שיש צורך לשנות את היחס אל זקנים כאל ילדים.
הפנתרים האפורים
ב-1970, אף על פי שעבדה בעבודה שאהבה בכנסייה הפרסביטריאנית, נאלצה לפרוש כשהגיעה לגיל 65 - גיל הפרישה בחוק האמריקאי. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה: "פתאום הבנתי משהו, שהבעיה היא לא רק שלי". באותה השנה, היא התאגדה יחד עם גמלאים נוספים, והם הקימו את תנועת "הפנתרים האפורים", שכללה לא רק גמלאים. חברי התנועה בחרו לא להתמקד רק בנושאים הקשורים לגמלאים, לתפיסתם כל העוולות קשורות האחת לשנייה אלא פעלו גם למען סוגיות חברתיות נוספות עוני, חירויות אזרחיות ועוד. המאבק הראשון בו לקחו חלק היה ההתנגדות למלחמת וייטנאם. הסיסמה של הפנתרים האפורים הייתה "מבוגרים וצעירים בפעולה" ורבים מחברי התנועה היו תלמידי תיכון וסטודנטים. קון האמינה כי יש לתת לבני נוער יותר אחריות ולהתייחס אליהם ברצינות אם רוצים שיהיו חברים תורמים בחברה. היא ראתה ביחס לנוער עוד דוגמה, לתרבות המבזבזת משאבים אנושיים.
ב־1973 קון והפנתרים האפורים שיתפו פעולה עם עורך הדין והפעיל החברתי ראלף ניידר וחקרו את הנושא של התעללות בבתי אבות ופרסו את תוצאות המחקר והמלצות לפעילות אזרחית ב-1977.
הפנתרים האפורים גם נאבקו בתאוריה שהייתה פופולרית אז בתחום הגרונטולוגיה - תיאורית הניתוק , שעל פיה הזדקנות היא נסיגה בלתי נמנעת, כתוצאה מירידה באינטראקציה בין האדם המזדקן לבין אחרים במערכת החברתית אליה הוא משתייך אליה. קון טענה כי אורח החיים האמריקאי המתייחס לאדם הזקן כבעיה הוא הבעיה ולא הזקנים. היא האשימה גרונטולוגים שהם מנציחים את התפיסה שזקנים הם מחוסרי יכולות, וטענה שכספי המענקים למחקר מעודדים גישה זו. כן, היא ביקרה גם את ייצוג הזקנים בתקשורת הפופולרית. הפנתרים האפורים קיימו פעמים בשנה כנסים בהם השתתפו נציגים מ-70 סניפים של התנועה. בשיאה היו חברים בפנתרים האפורים 100,000 חברים וקון נעשתה ידועה בעולם.
קון העלתה לדיון ציבורי את נושא המיניות בזיקנה וטענה כי נשים זקנות יכולות לקיים מערכת יחסים מינית עם גברים צעירים מהן או עם נשים אחרות.
היא גם נקטה עמדה לא פופולרית בנושא הביטוח הלאומי האמריקאי, וטענה כי פוליטיקאים יצרו מלחמה בין-דורית על כספים פדרליים כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מן הסוגיות התקציביות האמיתיות: תקצוב בזבזני של ההוצאות הצבאיות והקלות מיסוי מיוחדות לעשירים.
קון הייתה ביקורת נוקבת על תוכניות הדיור לזקנים והיא כינתה את בתי האבות לולים מהוללים. היא הכירה בכך שתוכניות אלו שמרו על בטיחותם של הזקנים אך, גם גרמו לכך שהם מפרידים את הזקנים מהחברה. קון עצמה גרה בביתה בפילדלפיה, פנסילבניה וחלקה אותו עם מבוגרים צעירים, אשר שילמו שכר דירה נמוך בתמורה לסיוע במטלות ובילוי משותף. היא ראתה במודל מגורים זה, סוג של משפחה אלטרנטיבית שתומכת בחבריה. קון ייסדה את המרכז למשכנתאות משותפות.
ב-1978 קון הייתה אחת מ-25 הנשים המשפיעות בארצות הברית על פי ה-World Almanac.
בשנת 1991, קון כתבה אוטוביוגרפיה בשם "תחת כל אבן", ארבע שנים לפני שנפטרה מדום לב בפילדלפיה בגיל 89.
אשור דרומי
אשור דרומי (שם מדעי: Nothofagus) הוא סוג יחיד במשפחה אשורים דרומיים של עץ מסדרת האלונאים. האשור הדרומי מקורב לעץ האשור, אך מדובר בשני סוגים שונים.
צבריים
הַצַּבָּרִיִּים (או קקטוּסיים; שם מדעי: Cactaceae) הם המשפחה הנפוצה ביותר של צמחי המדבר באמריקה. קיימים מעל 2,000 מינים של קקטוסים המסווגים כמינים רבים.
יש שמכנים את הצַּבָּרִיִּים דקלי העולם החדש.
מאפיינים
הקקטוסים הם משפחה בוטנית של צמחים שהתפתחה בעולם החדש (יבשת אמריקה) אחר פירוק יבשת העל גונדוונה, ולפני כ-40 מיליון שנה. משפחת הקקטוסים היא משפחה של צמחים סוקולנטים (כל הקקטוסים הם סוקולנטים אך לא כל הסוקולנטים הם קקטוסים) שהתפתחה במקורה בסביבה מדברית או מדברית למחצה, ולקקטוסים יכולות שונות להתמודדות עם תנאי אקלים קשים. רוב הקקטוסים נושאים קוצים שהם למעשה עלים שעברו הסתגלות אבולוציונית לתנאי עקה של מחסור במים. הסתגלות אבולוציונית נוספת היא פיתוח תאים פוטוסינתטיים בענפים (או בגבעולים) ובכך צמצום שטח הפנים של הצמח (ויתור על העלים) תוך שמירה על היכולות היצרניות החיוניות לקיום כל צמח. רוב הקקטוסים הם בעלי היכולת לקיים פוטוסינתזת C.A.M. פוטוסינתזת C.A.M. מאפשרת לקקטוס לאגור פחמן דו-חמצני במשך הלילה כחומצה אורגנית, ובכך לבצע במהלך היום פוטוסינתזה (קשירת פחמנים במימן ויצירת סוכרים) תוך שהפיוניות שלהם סגורות ובכך לצמצם את איבוד המים הכרוך בתהליך. אחד המאפיינים המובהקים של המשפחה הוא קיומם של 'אראולים' (Areole). האראולים הם מעין גבעולים מנוונים המקשרים בין הענפים (גוף הקקטוס, הירוק) והעלים או הקוצים. כל הקוצים והעלים יוצאים מן האראולים. האראולים נראים כבליטות קשיחות או כצלקות עגולות או אליפטיות הסדורות בטורים או במבנה גאומטרי כלשהו על ה'ענפים'.
לקוצי הקקטוס מספר תפקידים, ביניהם הגנה מאוכלי עשב ומזיקים גדולים, הסוואה, הפצת המין, יצירת מיקרואקלים מוצל ולח סביב הצמח ועיבוי טל המטפטף אל סביבת שורשי הצמח.
משפחת הקקטוסים התפתחה ב'עולם החדש' ופרט למין בודד, שכנראה הופץ על ידי ציפורים (Rhipsalis), תפוצתה הטבעית של כל מיני המשפחה מוגבלת לאמריקות. ה'צבר' הוא פליט תרבות שהגיע לספרד סמוך להגעת קולומבוס לאמריקה, וכיום הוא שכיח בבר גם סביב אגן הים התיכון, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בין הקקטוסים ישנם מספר מינים המכילים מסקלין, אלקלואיד הגורם לגירוי קולטני סרוטונין. מינים אלו משולבים בפולקלור, ברפואה ובטקסי פולחן של תרבויות הילידים בעולם החדש.
השערת ברץ' וסווינרטון-דייר
השערת ברץ' וסווינרטון-דייר היא השערה מרכזית על האריתמטיקה של עקומים אליפטיים, שנוסחה ב-1963 על ידי המתמטיקאים בראיין ברץ' (Birch) ופיטר סווינרטון-דייר (Swinnerton-Dyer). השערה זו היא בין הבעיות הפתוחות החשובות בתורת המספרים, והיא זכתה להכרה כאחת מ"שבע בעיות המילניום" של מכון קליי למתמטיקה.
ההשערה קושרת תכונות של פונקציית L של העקום, המוגדרת לפי התנהגות ההיטלים של העקום לשדות הסופיים מסדר ראשוני, עם מערכת הפתרונות הרציונליים של העקום עצמו.
הטלה של עקום אליפטי
אחד הרעיונות היסודיים באריתמטיקה הוא שאפשר ללמוד אובייקט נתון על-פי ההתנהגות של היטלים שלו. במקרה של עקום אליפטי, כגון, ההיטל מודולו מספר ראשוני p הוא אוסף הנקודות בשדה הסופי , המקיימות את אותה משוואה. אחת התוצאות הבסיסיות בהקשר זה, החסם של הסה, חוסמת את מספר הפתרונות למשוואה בשדה סופי, וקובעת שמבין \ p^2 הזוגות \ (x,y) האפשריים, מספר הפתרונות עומד בין לבין. במילים אחרות, אם הוא מספר הפתרונות (זהו "הגודל של העקום האליפטי "), אז הסקלר \ a_p מקיים. תיאור זה נכון עבור כל מספר ראשוני, פרט למספר סופי של יוצאי דופן (המחלקים את הדיסקרימיננטה של העקום).
פונקציית L של העקום
לעקום אליפטי אפשר לצרף פונקציית L, שהיא מעין פונקציית זטא של העקום. את הבניה תארו לראשונה הלמוט הסה והרמן וייל, ולכן הפונקציה נקראת על שמם. בדומה למכפלת אוילר של פונקציית זטא של רימן,, המתכנסת כאשר \ \Re(s)>1, פונקציית L של העקום E מוגדרת כך:. מכפלה זו מתכנסת כאשר. עם זאת, ההתנהגות של המכפלה חשובה דווקא בסביבת 'הנקודה הקריטית' \ s=1.
במקרה של פונקציית זטא של רימן, קל ליצור המשכה אנליטית של מכפלת אוילר, ולחקור את הערכים של הפונקציה לאורך 'הישר הקריטי'. בניגוד לכך, לפונקציית L של עקום אליפטי קשה מאוד לבנות המשכה אנליטית, וידועה דרך ישירה לעשות כן רק כאשר העקום הוא מודולרי. השערתם של ברץ' וסווינרטון-דייר חולקה באופן מסורתי לשלושה חלקים. הראשון בהם הוא ההשערה שאפשר יהיה לבנות המשכה אנליטית עד הנקודה הקריטית לכל עקום.
חלק זה של ההשערה נובע מיידית מהשערת טניאמה-שימורה, שלפיה כל עקום אליפטי המוגדר מעל הרציונליים הוא מודולרי. השערה זו הוכיח אנדרו ויילס, ב-1995, עבור עקומים 'יציבים למחצה', ואז, ב-1999, התברר שהיא נכונה באופן מלא. בכך הושלמה הוכחת החלק הראשון של השערת ברץ' וסווינרטון-דייר.
דרגת העקום והחלקים האחרים של ההשערה
משפט מורדל-וייל קובע שאוסף הנקודות הרציונליות על העקום E הוא חבורה אבלית נוצרת סופית. לחבורה זו יש מרכיב מפותל, קטן יחסית, והמרכיב הנותר הוא חופשי, כלומר מן הצורה. במילים אחרות, לעקום ישנם r פתרונות יסודיים, שאפשר להרכיב מהם (על ידי פעולת החבורה של העקום) את כל הפתרונות האחרים (עד כדי פיתול). לערכו של הקבוע r יש חשיבות עצומה בהבנת המבנה הרציונלי של העקום. אם \ r=0, יש על העקום רק מספר סופי של נקודות רציונליות. אם \ r>0, אז מספר הנקודות אינסופי.
הרעיון המנחה את השערת ברץ' וסווינרטון-דייר הוא שמספר הנקודות הרציונליות אמור להיות קשור למספר הנקודות מעל השדות הסופיים: אם \ r=0, אפשר לצפות שיהיו מעט נקודות מעל כל שדה סופי, בעוד שבמקרה האחר, אינסוף הנקודות הרציונליות יוטלו לכל שדה סופי, וייצרו שפע של נקודות בכל מקום. כדי לכמת רעיונות אלה, מתבוננים במכפלה המגדירה את פונקציית L של העקום בנקודה \ s=1: למרות שמכפלה זו אינה מתכנסת, אפשר ללמוד ממנה על העקום מעל שדות סופיים: היחס קרוב הרי ל-1 (לפי חסם הסה), וכשמכפילים את היחסים האלה אפשר לצפות שיתקבל מספר קטן בדיוק כאשר, באופן ממוצע, מספר הנקודות בכל היטל סופי גדול מן הצפוי. החלק השני של ההשערה קובע, על-פי שיקולים אלה, שההמשכה האנליטית \ L(E,s) מתאפסת ב- \ s=1 אם ורק אם הדרגה \ r>0; ליתר דיוק, ההשערה קובעת שסדר האפס שווה ל- r.
המרכיב השלישי, והאחרון, בהשערה, קושר תכונות נוספות של העקום עם התנהגות עדינה יותר של פונקציית L שלו בנקודה הקריטית. עד כה הוכיחו את החלקים השני והשלישי בהשערה במספר מקרים חשובים, אך איש אינו יודע עדיין איך להוכיח את המקרה הכללי.
רחוב בזל
גאוגרפיה
ברחוב דיזנגוף, סמוך למפגשו עם רחוב בזל, שכנה תחנת משטרת לב תל אביב. מרחב ירקון של המשטרה עבר משם לרחוב ראול ולנברג בצפון תל אביב ואילו מרחב יפתח נמצא כיום ברח' שלמה סמוך לגבול יפו. במקום תחנת המשטרה נבנה במקום חניון. בצידו האחר, בסמוך למפגשו של הרחוב עם רחוב אבן גבירול, נמצאת שגרירות מצרים.
היסטוריה
הרחוב תוכנן בשנות ה-30 ונבנה בעיקר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. מיקומו נקבע כבר בתוכנית גדס המקורית מ-1927 כאחד מרחובות הרוחב של צפון העיר. התוכנית למתחם מסחרי וציבורי במקום קיימת כבר בתיקון התוכנית מ-1938 (ראו מפה). התוכנית ייעדה את כל המבנן שבין הרחובות בזל, אשתורי הפרחי, השל"ה ואלקלעי להיות מתחם ציבורי ומסחרי בדומה למתחם הבימה אלא עם מוסדות ציבור אחרים.
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון ברחוב בזל:
שוק בזל
בשנת 1938 הוקם במרכז הרחוב "שוק בזל" שהיה מבנה שוק מקורה עד לסגירתו בשנת 1986 והריסתו לאחר מכן והקמתם של מרכז מסחרי ומגדלי מגורים בשטחו (כיום: "כיכר בוני העיר", מגדלי מרום בזל, תחנת מגן דוד אדום, ובניין משרדים)
ג'אלוד
ג'אלוּד (בערבית: جاﻟﻭﺩ) הוא כפר פלסטיני, במחוז שכם, שבצפון הגדה המערבית, הממוקם כ-15 ק"מ מדרום לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית הכפר כ-563 נפש באמצע שנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: בפסגת ההר שמצפון לכפר, ג'בל עין עינה, נמצאת חורבת עין עינה בה נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברזל. מצפון מזרח ממוקמת "חירבת קריק", בה נמצאו שרידי מצודה מהתקופה ההלניסטית. מדרום לכפר נמצא מקאם שייח' בשיר.
ג'אלוד מזוהה עם הישוב "גלודה של עקרבה", הנזכר בתעודת נישואין יהודית משנת 123 לספירה כמקום מגוריו של החתן "אליהו בן שמעון". התעודה התגלתה במערות נחל דרגה.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, והעריך שגרו בו כ-300 תושבים, וכתב:. באותה עת ביקר גם בכפר הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו ותיעד מערת קבורה עתיקה ובה ארקוסוליום.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר ג'אלוד כ"כפר קטן בו מטעי זיתים".
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בג'אלוד הייתה אוכלוסייה של 145 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 52 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 225 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מחלקת הייעור של ממשלת המנדט נטעה יער על הגבעות שממערב לכפר, סמוך לחאן א-לובאן.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 300 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 15,815 דונם. אשר מתוכם הוקצו 457 לחקלאות שלחין, ו-6,838 לגידולי דגנים.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בינואר 1978 התיישבה מדרום לכפר קבוצה של מתנחלים, במסווה של מחנה חפירות ארכאולוגיות בתל שילה הסמוך. המעשה גרם למתיחות ביחסי ארצות הברית–ישראל משום שהדבר פגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז, אך המחנה הפך לבסוף להתנחלות שילה. בהמשך הוקמו מסביב לכפר המאחזים: שבות רחל ב-1991, אחיה ב-1997 בסמוך לשבות רחל, עדי עד ב-1998, אש קודש ב-1999 וקידה בשנת 2003. בפברואר 2017, החליטה ממשלת ישראל להקים למפוני עמונה יישוב חדש סמוך לכפר בשם עמיחי. באוגוסט 2017 הגישו 13 תושבים בעלי קרקעות באזור התנגדות לתוכנית הבנייה למנהל האזרחי, בטענה שהיא ממוקמת על שטח פלסטיני פרטי ושההקמה תפגע בנגישות לקרקעותיהם. במאי 2018 דחה בג"ץ את העתירות כנגד הקמת היישוב ואישר את הפקעת הקרקעות, והיישוב הוקם.
בין השנים 2001 ל–2009 צה"ל והמתנחלים חסמו את גישת תושבי ג'אלוד לרוב אדמותיהם. ב-2009 הם הורשו לשוב ולהגיע למטעיהם ולעבד שטחים אלו, הלכודים בין המאחזים, אבל רק בתיאום צבאי ורק פעמיים בשנה, לכמה ימים. אך הגישה לקרקע נמנעה מהם עקב אלימות מתנחלים שהפריעו לעיבוד הקרקע. לאחר שב-2011 פנו לבג"ץ, באמצעות עמותת "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", הוציאה המדינה צו שטח צבאי סגור לאזור וצו שימוש מפריע לשטח (האוסר על המתנחלים להפריע לעיבוד הקרקע). אך לרוב הצו אינו נאכף. בפברואר 2017, בתגובה לעתירה לבג"ץ של תושבי הכפר על כך שהמתנחלים מעבדים את אדמותיהם, הודיעה הפרקליטות לבג"ץ כי היא בוחנת את השלכות חוק ההסדרה גם על הפקעת אדמות חקלאיות פרטיות באזור.
בפברואר 2016, בצעד נדיר, הודיעה המדינה על ביטול צו תפיסה ביחס ל-1,670 דונמים של אדמות פרטיות סמוך לכפרים ג'אלוד, דומא וקוסרה. צו שהוציא המפקד הצבאי בשנת 1978. צה"ל בנה מוצב צבאי ("מחנה ג'אלוד") על חלק קטן מן האדמות שנתפסו, אך לא עשה בהם כל שימוש נוסף. המוצב פונה בתחילת שנות ה-2000, ומאז לא נעשה שימוש אחר באדמות. לאחר פנייה לבג"ץ, עוד לפני שהתקיים דיון בנושא, בוטל הצו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מפלישות והתנכלויות של מתנחלים, במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות:
גאוגרפיה
הכפר ממוקם בשולי שלוחה, על אוכף שפסגתו בגובה של 783 מטר מעל פני הים. בפסגת השלוחה, כ-500 מטר מדרום־מזרח לכפר נמצא היישוב אחיה, שפסגתו בגובה של 884 מטר מעל פני הים. פסגות ההרים באזור מורכבות משכבות חוואר מתצורת מוצא מדרונותיו העליונים (עד גובה 750 מטר מעל פני הים לערך) הן מתצורת בית מאיר (שכבות דקות של דולומיט צהבהב לחלופין עם שכבות חוואר המתאימות לבניית טרסות חקלאיות) ומתחתם שכבה מתצורת שורק, שכבה שממנה נובעים מעיינות. מצפון לכפר נובעים מספר מעיינות, שהעיקרי בהם נקרא "עין אל ג'אלוד". במעיין נקבה באורך 30 מטר לערך ולמרגלות הנקבה, נמצאת בריכה עתיקה החצובה בחלקה בסלע וחלקה בנויה אבני גזית. בשנת 2010, השתלטו מתנחלים מהסביבה על המעיין. עד אז נהגו רועים מהכפר והסביבה להשקות במי המעיין את צאנם.
פייר-אוגוסט רנואר
נעורים
פייר-אוגוסט רנואר נולד בשנת 1841 בלימוז' שבצרפת, בן שישי למשפחת חייט עני. בגיל שלוש, עברו הוריו לגור בפריז. בגיל 14 נשלח רנואר לעבוד כשוליה בבית המלאכה לציור על חרסינה של האחים לוי. במקביל למד רנואר ציור אצל הפסל.
כניסת הייצור הממוכן דחקה את שיטות עיטור החרסינה המסורתיות, והאחים לוי נאלצו לסגור את בית המלאכה שלהם בשנת 1858. רנואר המשיך לעבוד כשוליה, הפעם כעוזרו של הצייר ז'ילבר, אשר עסק בציור תמונות של קדושים נוצרים על רצועות-בד שנמכרו למיסיונרים. זריזות מכחולו של רנואר אפשרה לו לצייר עד שלושה "צלונים" כאלו ביום, כל אחד בתמורה לשלושים פרנק.
השנים הראשונות
באפריל 1862 החל ללמוד בסטודיו של אמיל סיניול ושרל גלייר, אך לא התבלט בלימודיו. במהלך לימודיו הקצרים בסטודיו פגש רנואר בקלוד מונה, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי, אנגלי שנולד וגדל בפריז.
אחרי זמן קצר בסטודיו של גלייר הבינו רנואר ושלושת חבריו כי לא ישכילו רבות מלימודיהם אצל הצייר השמרני ונטשו את הלימודים באקול דה בוזאר לטובת ציור ריאליסטי בטבע ברוח "אסכולת ברביזון" (Barbizon school). ביער פונטנבלו, אתר פופולרי אצל ציירי התקופה, פגש רנואר בוירז'יל-נרקיס דיאז, שעודד אותו להשתמש בצבעים בהירים יותר ובגוסטב קורבה, הצייר הנערץ על בני החבורה, שהשפעתו על רנואר ניכרת באותן שנים.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19, עד מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, בילה רנואר מדי קיץ ביער פונטנבלו. באותה תקופה, כאשר התארח אצל ידידו ז'ול לה-קר ופילגשו קלמנס טראו (Tréhot) פגש את אחותה הצעירה, ליזה טרהו, שהפכה לפילגשו ולדוגמנית הקבועה שלו עד שנת 1872, והונצחה בעשרים ציורים שונים, החל ב"דיאנה" (1867) וכלה ב"אודליסק" (1870), יצירה המשקפת השפעה של אז'ן דלקרואה על אמנותו של רנואר.
לי נעים
לי נעים (נולדה ב-9 בנובמבר 1984) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת ככתבת לענייני משפט ומבזקנית בחברת החדשות.
פייר-אוגוסט רנואר
השנים הראשונות
ציוריו של רנואר באותה תקופה משקפים את המעבר ההדרגתי שלו מהמסורת הקלאסית לצורת ציור חדשה. ציוריו המוקדמים יותר, כמו "דיאנה" (1867) מאופיינים עדיין בעבודה באימפסטו כבד (שכבות עבות של צבע, לעיתים מונחות באמצעות מרית) בנוסח קורבה ובבניין הדרגתי של שכבות. מאוחר יותר, ויתר רנואר על צבע היסוד הכהה המקובל והתחיל לצייר ישירות על הבד. הוא החליף בהדרגה את גוני האדמה הכהים לטובת צבעי אוכרה, אדום ורמיליון וכחול.
לי נעים
ביוגרפיה
נעים נולדה וגדלה ברעננה למשפחה ממוצא טריפוליטאי.
פייר-אוגוסט רנואר
השנים הראשונות
באמצעות ידידותו עם באזיל, שעמו ועם סיסלי חלק סטודיו בפריז, הכיר רנואר את אדמון מטר. מטר הכיר לו כמה מן היוצרים המובילים בצרפת באותה תקופה כמו פנטן-לטור ואוגוסט דה מולין. באותה תקופה הצליח רנואר להתחכך בדמויות מובילות נוספות, מבקרי אמנות ויוצרים כמו אדואר מאנה, אמיל זולא וחבר הילדות של זולה, פול סזאן.
לי נעים
ביוגרפיה
בשנת 2003 התגייסה לחיל החינוך ושירתה כקצינת חינוך ביחידת מגלן ובא"ח נח"ל. היא השתחררה משירותה הצבאי בשנת 2006 בדרגת סגן.
פייר-אוגוסט רנואר
השנים הראשונות
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה נהרג ידידו פרדריק באזיל. רנואר עצמו חלה במהלך שירותו בחיל התותחנים. כאשר שב לפריז, בתקופת הקומונה הפריזאית בשנת 1871, החל רנואר לצייר שוב בביתו של ידידו מיטרה. באותה תקופה פגש רנואר בסוחר האמנות פול דוראן-רואל, פטרונם לעתיד של האימפרסיוניסטים, אשר רכש מספר תמונות של רנואר.
לי נעים
ביוגרפיה
נעים החלה לעבוד כעיתונאית בזמן לימודיה בשנת 2007, עם הצטרפותה לרדיו דרום, ככתבת תרבות ומפיקה. לאחר מכן עברה לעבוד בחברת החדשות כתחקירנית בתוכנית של עודד בן עמי, רכזת מחלקת התחקירים של המהדורה המרכזית וכתבת ב"תוכנית חיסכון". בשנת 2018 מונתה לכתבת בחברת החדשות ומגישת מבזקים. נעים מתמחה בתחקירים וכתבות חברתיות.
פייר-אוגוסט רנואר
התקופה האימפרסיוניסטית
בספטמבר 1873 השתקע רנואר בעליית-גג ברובע מונמרטר שבפריז. עבודתו לא קיבלה את ההכרה הציבורית אשר ציפה לה. ה"סלון" הרשמי של 1872 דחה את ציורו "אישה פריזאית לבושה כאלג'יראית". דחייה דומה חווה גם ציור של מאנה "ארוחת בוקר על הדשא" בשנה שלאחר מכן.
לי נעים
ביוגרפיה
בשנת 2017 פרסמה נעים שורת תחקירים על תיק 1000, על התנהלות בנימין נתניהו עם אנשי העסקים ארנון מילצ'ן וג'יימס פאקר.
בשנת 2019 פרסמה תחקיר על המעורבות של יאיר נתניהו בקבלת ההחלטות במדינה. בגין תחקירים אלה, תקף אותה יאיר נתניהו ברשתות החברתיות. נעים פרסמה תחקיר על התנהלות מבקר המדינה מתניהו אנגלמן וחשפה טיוטות דוחות שצנזר. היא מלווה בכתבותיה אנשים הסובלים מאפליה על רקע נטייה מינית ומוצא, בעלי מוגבלות, בעלי חובות ונשים הסובלות מאלימות.
פייר-אוגוסט רנואר
התקופה האימפרסיוניסטית
ב-15 באפריל 1874, השתתף רנואר, ביחד עם קבוצת חבריו, בתערוכת "אגודת הציירים, המגלפים והפסלים בע"מ" בסטודיו של הצלם נדאר (Nadar), תערוכה אלטרנטיבית לסלון הרשמי. התערוכה לא זכתה להצלחה ואחת הביקורות על התערוכה, אשר נטפלה לציור של מונה בשם "זריחה, התרשמות" (Impression, soleil levant), כינתה את המציגים "אימפרסיוניסטים". הכינוי דבק בהם והתערוכה הפכה ליעד למבקרים רבים אשר באו במטרה לבוז למציגים. אף על פי כן, הצליח רנואר למכור את אחד מציוריו מן התערוכה לסוחר אמנות תמורת 425 פרנק.
לי נעים
ביוגרפיה
נעים התנדבה בעבר בעמותת "בית הגלגלים", שמסייעת לילדים ונערים עם שיתוק מוחין וניוון שרירים, והדריכה בתנועת "אחריי!" לעידוד השירות הצבאי. היא ניהלה בעבר את עמותת יוצאי מגלן.
פייר-אוגוסט רנואר
התקופה האימפרסיוניסטית
בתקופה זו החל רנואר לבקר בקפה דה לה נובל אתן בכיכר פיגאל, במורד הדרך ממונמרטר. שם פגש ציירים מבוגרים יותר כמו אדגר דגה ואדואר מאנה וכן פקיד חובב אמנות במשרד האוצר, ז'ורז' ריבייר, העתיד להפוך לכותב הביוגרפיה של רנואר.
לי נעים
ביוגרפיה
נעים היא בוגרת אוניברסיטת בן-גוריון בהצטיינות בפסיכולוגיה והיסטוריה של מדינת ישראל, ובעלת תואר שני במנהל עסקים ומנהיגות חברתית, מתוכנית משולבת של מכון מנדל ואוניברסיטת בן-גוריון.
פייר-אוגוסט רנואר
התקופה האימפרסיוניסטית
במטרה לאושש את מצבם הכלכלי, שכנע רנואר את מונה, סיסלי וברת מוריזו, אחת המציגות בתערוכת האימפרסיוניסטים הראשונה, להצטרף אליו במכירה פומבית של יצירותיהם במרץ 1875. המכירה הסתיימה באסון, כאשר הציבור הפגין את אי-שביעות רצונו באופן קולני ואלים עד כדי כך שהיה צורך להזמין את המשטרה. עשרים הבדים שהעמיד רנואר למכירה נמכרו במחיר כולל של 2,251 פרנק. המכירה הכושלת זימנה לו היכרות עם אספן אמנות בלתי מוכר: פקיד מכס בשם ויקטור שוֹקֶה, שהתרשם מרנואר והזמין אותו לצייר את דיוקן רעייתו. אחר כך הזמין ממנו שוקה דיוקן שלו ושל בתו והפך לאחד מתומכיו וקוניו הנאמנים של רנואר לאורך שנים.
"הנשף במולן דה לה גלט" הוצגה בתערוכה הקבוצתית השלישית של האימפרסיוניסטים וזכתה לקבלת פנים חמה. ז'ורז' ריבייר כתב במגזין "האימפרסיוניסט" כי הייתה זו הפעם הראשונה בה הוקדש לאירוע כה יומיומי בד בגודל שיועד עד אז רק לנשף נימפות קסום או צליבות למיניהן. היה זה, כמאמר שארל בודלר, גילוי השירה המתחדשת לעד של המודרניות.
אחרי "מולן דה לה גאלט" החל רנואר, שהיה עדיין עני, לבסס לעצמו שם מסוים. בסתיו 1876 בילה זמן מה בביתו של הסופר אלפונס דודה, שאירח שם גם את האמן הנערץ עליו, דלקרואה. במקביל, יצר רנואר קשר גם עם המו"ל ז'ורז' שרפנטייה, שרכש אחת מצירותיו. בקבלות הפנים של הגברת שרפנטייה, בהם ביקרה האליטה האינטלקטואלית של פריז, זכה רנואר להכיר את שמנה וסולתה של הבירה התרבותית של אירופה, ובנוסף משפחת שרפנטייה הזמינה ממנו כמה ציורים. לגדול שבהם, "דיוקן הגברת שרפנטייה ובנותיה" נדרש רנואר ללא פחות מ-40 "ישיבות" של האם ובנותיה (והכלב). ההשקעה נשאה פרי הילולים: בזכות קשריה הטובים הצליחה הגברת שרפנטייה להכניס את הציור לסלון הרשמי של שנת 1879. קאמי פיסארו, עמיתו הצייר, כתב לידידו: "אני חושב שרנואר סוף-סוף עשה את זה. נהדר! כל כך קשה להיות עני".
נושא נוסף המופיע ביצירותיו של רנואר בשנים אלו היה השיט, אשר היווה בילוי בורגני פופולרי. רנואר, יחד עם נערה צעירה, אלין שריגו, אשר התגוררה בסמוך לסטודיו שלו, נהגו להפליג במורד נהר הסיין עד שאטו או לה גרנוייר שעל האי קרואסי. בתקופה זו הוא צייר יצירות כגון "חותר בשאטו", "חותרים על הסן", "ליד האגם" ו"שתי אחיות ליד הנהר". פעמים רבות, הופיעו ביצירות נושאים של סעודות סביב שולחן או סעודות שייטים. המקום החביב על רנואר בנהר היה "פונדק פר פרונייז", שם בילה זמן רב עם השייטים, חבריו וכן נערותיהם. הבילויים של רנואר עם חבריו במסעדה נטעו בו רצון עז ליצירת יצירה המתארת את חוויותיו. הוא כתב לחברו פול ברר: "לא יכולתי לעמוד בפיתוי... ואני מצייר תמונה של מסיבת שייטים שדגדג לי לעשות כבר המון זמן. אני לא נהיה צעיר מיום ליום, ולא רציתי לדחות את החגיגה הקטנה הזאת כי אחר כך אני כבר לא אהיה מסוגל לעמוד במאמץ. זה קשה מספיק גם ככה... זה דבר טוב לנסות מפעם לפעם לעשות משהו שמעבר ליכולתך" (ורילנד, 2008).
רנואר היה ממקימי התנועה האימפרסיוניסטית בצרפת ליצירת אמנות מודרנית וחופשית ולכן מטרתו ביצירה עליה חשב וכתב לחברו הייתה לקדם את התנועה תוך יצירת תמונה הנוצרת את הרגע, כאילו צולם.
התמונה עליה דיבר רנואר הייתה "סעודת השייטים",(1881-1880), מדיום שמן על בד, גודלה 127.9X129.5 cm והיא מוצגת במוזיאון בוושינגטון הבירה כחלק מקולקציית פיליפס. בתמונה מוצג סיפורם של שלושה עשר מחבריו של רנואר, ביניהם אשתו לעתיד (היושבת מצד שמאל של התמונה ומחזיקה בכלבה האהוב) וכן שלו עצמו, הסועדים יחד במסעדת הפונדק של אלפונס פרונייז בשאטו על גדת נהר הסיין. לתמונה שתי נקודות מגוז: כאשר הראשונה היא של המרפסת עליה נמצאות כלל הדמויות, בעוד נקודת המגוז השנייה, הפנימית, היא של השולחן הנמצא במרכז התמונה. בשולחן זה יושבת אשתו לעתיד של רנואר וכן האישה התומכת בו מבחינה כלכלית, מה שמאפשר לו להמשיך ולעסוק באומנות ויצירה. חלק מחבריו יושבים לשולחן, בעוד אחרים נשענים על המרפסת, עומדים ומשוחחים בקבוצה או יושבים סביב לשולחן נוסף הנמצא ברקע. הבעות פניהם של הדמויות הן נינוחות, מופנות אחת אל השנייה כאילו להמחיש את הקשר ביניהן. הפורמט הריבועי של התמונה יוצר מסגור של המתרחש בתוכה. רנואר עשה שימוש בצבעים זוהרים, צללים, קווים מעוגלים ורכים, הבאים לתפוס את הרגע: השימוש בצבעים התואמים אור יום, כדוגמת לבן וצהוב, מדגישים את שעת המפגש (פייסט, 2005) (ורילנד, 2008). תמונה זו של רנואר מדגישה את חשיבות הרגע ורצונו העז של הצייר לתפוס את הרגע שיישאר נצור בזיכרונו ובזיכרון חבריו לשנים רבות.
חזרה אל הרומנטיקה
מוונציה נסע רנואר לפירנצה שבה התפעל מציורו של רפאל "המדונה של הכיסא" (Madonna della Seggiola). משם המשיך בעקבות רפאל ל"וילה פרנסינה", על מנת לחזות בציור "ניצחון גלאטיאה" המפורסם, ואחר כך הגיע לסטאנצה בותיקן שברומא. החוויה הותירה את רנואר מדוכדך. מנאפולי הוא כתב לדורן-רואה:
בהמשך מסעו ברחבי איטליה הגיע רנואר לסיציליה שם היה אמור לצייר את דיוקנו של המלחין ריכרד וגנר, לפי הזמנת ידיד פריזאי חובב מוזיקה. המוזיקאי הנרגן הסכים להקדיש לו רק זמן קצר ורנואר צייר את דיוקנו של המלחין בתוך שלושים וחמש דקות. וגנר ביקש להציץ בדיוקן וקרא בצער "אה! אה! אני נראה כמו מיניסטר פרוטסטנטי."
רנואר שב ממסעותיו בתחילת שנת 1882 ועבר לגור עם אלין, שחיכתה לו במשך שנת נדודיו. עם שובו גם צייר, לבקשת דורן-רואה גרסה שנייה ל"עירום בלונדיני" שצייר במהלך הטיול. אף שהרקע ושערה של האישה עדיין היו "אימפרסיוניסטים", תוויה וגופה סימנו כיוון אחר: משטחים מוחלקים ו"קשים" וקווים משורטטים ברורים.
השפעה נוספת המתעוררת בתקופה זו היא השפעתו של הצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר. רנואר כינה את סגנון ציורו באותה עת גם כתקופת "הסגנון הקשה" (manière aigre) שלו. לאמברואז וולאר (Ambroise Vollard) הוא אמר: "בערך בשנת 1883 היה לי סוג של משבר בעבודה. הגעתי לקצה הדרך עם האימפרסיוניזם והבנתי שאני לא יודע מספיק איך לצייר או לרשום. בקיצור, נקלעתי למבוי סתום".
רנואר חש כי החירות הגדולה שמעניק הציור בחוץ, מול הנושא (sur le motif) היא גם מגבלה, כיוון שהיא משיאה את הצייר לחשוב פחות על הקומפוזיציה ולהתמקד באור ובהשתנות המתמדת של דברים. הדבר הוביל, לדעתו של רנואר, לביטול מסוים של הצורה וההקפדה על האוּמנות שבדבר, בלי להניב שיפור הולם, לדעתו, ביכולת ללכוד את השתנות הטבע באופן נאות.
במהלך השנים הבאות עד שנת 1888, צייר רנואר מספר עבודות גדולות אותן הכין בהקפדה יתרה, ולעיתים קרובות בלוויית רישומי הכנה מפורטים בגודל אמיתי (רנואר חש שישנם רישומים הנראים מוצלחים בגודל קטן אך אינם 'מתורגמים' היטב לגודל הממשי בתמונה הסופית) ולעיתים קרובות סקיצות שמן או גרסאות חוזרות ונשנות בשמן לאותם ציורים, עד להשגת השלמות הקומפוזיציונית אותה ביקש.