cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב חרן
מהלך הקרב
המצביא הפרתי, סורנה, רצה בתחילה לתקוף את הצבא הרומאי באמצעות הפרשים הכבדים שלו, אך לאחר שראה שצבאו של קראסוס ערוך במבנה עמוק וצפוף, הבין שאין ביכולתם להבקיע את המערך הרומי, והורה לפרשים הקלים שלו להתפרס מסביב לצבא הרומאי כבד התנועה ולהמטיר עליו חיצים. הצפיפות של מערך הלגיונות הרומיים הפכה אותם פגיעים יותר לירי החיצים. קראסוס ניסה לשלוח קדימה את הרגלים הקלים ואת הפרשים שלו, כדי להרחיק את הקשתים הרכובים הפרתיים, אך האחרונים נקטו בטקטיקה הרגילה שלהם (המכונה הירייה הפרתית – "Parthian shot"). הם ביימו נסיגה מדומה, ותוך כדי רכיבה הסתובבו לאחור ושלחו מטחי חיצים מדויקים על רודפיהם. מטחי החיצים הרגו ופצעו רבים מהרגלים הקלים ומהפרשים, שלא היו מצוידים בשריון גוף, ואילצו אותם למצוא מחסה מאחורי הרגלים הכבדים הרומיים. בנוסף לכך, הרגלים הקלים לא העזו להתרחק מהגוף העיקרי של הלגיונות, מחשש להתקפה מצד הפרשים הכבדים הפרתים.
לפי דיו קאסיוס, כוח הפרשים האוסרואיני בפיקודו של אבגרוס מילא תפקיד משמעותי במהלך הקרב, והיה אחד הגורמים לתבוסה הרומאית. הוא כותב שבמהלך הקרב (לא מייד עם תחילתו) הם עברו לצד הפרתים, ותקפו את הלגיונות הרומיים מעורפם, בעוד הפרשים הפרתים תוקפים אותם מחזיתם. כתוצאה מכך נאלץ הצבא הרומאי לשנות את מבנהו ולהיערך מחדש פעם אחר פעם, כדי להתגונן מפני תקיפות הפרשים הערביים והפרתים, והדבר שיבש לחלוטין את מערכו. אולם לפי פלוטרכוס אבגרוס וכוח הפרשים שלו לא השתתפו כלל בקרב. הם נטשו את הצבא הרומאי זמן קצר לפני ההיתקלות עם הצבא הפרתי, בידיעתו ובאישורו של קראסוס, בתואנה שהם יוצאים לאסוף מידע על מיקומו וכוונותיו של האויב.
אחד האגפים של הצבא הרומאי, בפיקודו של פובליוס קראסוס, נלחץ קשה על ידי תקיפות הפרשים הפרתים, ונמצא בסכנת איגוף וכיתור. בשלב זה הורה קראסוס לבנו לצאת להתקפת נגד, כדי למנוע את כיתור כוחו, ולהקל את הלחץ על שאר הצבא הרומאי. פובליוס קיבץ כוח שכלל 8 קוהורטות רגלים (כ-4,000 לגיונרים), 500 קשתים ו-1,300 פרשים, כולל אלף הפרשים שהביא עמו מגאליה, ויצא איתו להתקפה. בתחילה נראה היה שמתקפת הנגד מצליחה, הפרשים הפרתים הפסיקו את תנועת האיגוף שלהם, פנו עורף ונמלטו, כאשר כוחותיו של פובליוס מנהלים אחריהם מרדף נמרץ. אולם ברגע שכוח התקיפה התרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, שבו הפרשים הפרתים על עקבותיהם, כיתרו אותו מכל עבריו והחלו להמטיר עליו חיצים.
הפרשים הגאלים של פובליוס ניסו לתקוף את הגוש של הפרשים הכבדים הפרתים שניצב מולם, בניסיון לכפות עליהם קרב פנים אל פנים, והאחרונים הגיבו בהסתערות נגד. הקטפרקטים הפרתים נהנו מיתרון ניכר על הפרשים הגאלים, מכיוון שהאחרונים היו מצוידים במיגון קל יחסית ליריביהם, והנשק העיקרי שלהם כלל חרבות ארוכות וחניתות, בעוד הקטפרקטים השתמשו ברמחים כבדים באורך כ-4 מטר. גם כאשר הפרשים הגאלים הצליחו להגיע לטווח קרוב מספיק מיריביהם כדי להשתמש בחניתותיהם, הם התקשו לחדור דרך השריון הכבד של הקטפרקטים. כתוצאה מכך, קרב הפרשים שהתחולל היה חד-צדדי למדי, אף על פי שהפרשים הגאלים לחמו בגבורה, ובמהלכו הושמד רוב כוח הפרשים של פובליוס. שרידי הפרשים נסוגו חזרה אל הרגלים הרומיים, כשהם נושאים עימם את פובליוס קראסוס, שנפצע קשה בקרב.
במקביל לקרב הפרשים, הקיפו הקשתים הרכובים הפרתים את כוח הרגלים של פובליוס והמטירו עליו חיצים מטווח קצר. שרידי הכוח הרומי נסוגו לגבעת חול סמוכה, ונערכו שם להגנה היקפית, אך בכך רק סיפקו מטרה נוחה וצפופה יותר לקשתים הפרתים. קראסוס לא היה מודע בתחילה למצוקה אליה נקלע הכוח שבפיקוד בנו, ומאוחר יותר, לאחר שהגיעו אליו שליחים מפובליוס, היסס אם לבוא לעזרתו עד שהיה מאוחר מדי. בסופו של דבר התאבדו פובליוס והקצינים הבכירים שלו, כשהבינו שהקרב אבוד, כדי לא ליפול בשבי האויב. לאחר שהקשתים הרכובים הפרתים פגעו במרבית הכוח המכותר, הסתערו אליו הפרשים הכבדים והשמידו אותו כמעט לחלוטין. רק כ-500 חיילים מתוך הכוח שיצא להתקפת הנגד נותרו בחיים, ונפלו בשבי הפרתים.
מתקפת הנגד של פובליוס גרמה להקלת הלחץ על הגוף העיקרי של הצבא הרומאי, משום שרוב הצבא הפרתי היה עסוק בלחימה נגד כוחו, ועודדה את רוחם של החיילים הרומיים, שחשבו שההתקפה הצליחה, והפרתים נסוגו משדה הקרב. אולם כאשר הפרשים הפרתים הופיעו שוב בשדה הקרב, כשהם נושאים עימם את ראשו הכרות של פובליוס תקוע על גבי רומח, נגוזה תקוות הצבא הרומאי ומוראל הגייסות ספג מכה קשה. לאחר השמדת כוחו של פובליוס, חידשו הפרשים הפרתים את התקפותיהם על צבאו של קראסוס ביתר שאת, והשלימו את כיתור הכוח הרומאי, דבר שאיפשר לקשתים הפרתים להמטיר עליו חיצים מכל העברים.
לפי תיאורו של דיו קאסיוס, הפרשים הקלים והכבדים של הצבא הפרתי פעלו בשיתוף פעולה הדוק, ונקטו בטקטיקה שהקשתה מאוד על הלגיונרים הרומיים להתגונן ביעילות. הפרשים הקלים המטירו חיצים לא רק על החיילים בשורות הקדמיות של הצבא הרומאי, אלא גם ירו את חיציהם במסלול תלול מעל ראשיהם, ואילצו גם את החיילים בשורות העורפיות להיערך בתבנית צב (כאשר מגיניהם צמודים ומופנים כלפי מעלה), כדי להתגונן מפני מטר החיצים. היערכות זו התאימה אומנם להתגוננות מפני ירי חיצים, אך אילצה את הלגיונרים להצטופף, והפכה אותם פגיעים מאוד לתקיפות חוזרות ונשנות של הפרשים הכבדים הפרתים. הדיפת הסתערות של פרשים כבדים היא משימה קשה לחיל רגלים גם בתנאים רגילים, לא כל שכן במצב בו הלגיונרים נאלצו להתגונן מפני התקפת הפרשים ובמקביל נדרשו גם להגן על עצמם מפני מטר חיצים בלתי פוסק. בכל פעם שהלגיונות הרומיים נערכו בתבנית "צב" הסתערו עליהם הפרשים הכבדים, תוך שהם מנצלים פרצות בשורותיהם, וגרמו להם אבדות כבדות. בנוסף לכך, החיילים הרומיים סבלו קשות מהחום, מהמחסור במים ומענני האבק שהעלו הפרשים הפרתים שדהרו סביבם. התקפות הקטפרטים הפרתים אילצו את צבאו של קראסוס לסגת בהדרגה ולהצטופף בשטח צר יותר ויותר, שם התקשו החיילים הרומאים לתמרן, והפכו פגיעים עוד יותר לירי החיצים של הקשתים הרכובים הפרתים. העובדה שגם בתנאים קשים אלו, צבאו של קראסוס הצליח לשמור על שלמותו ולא נשבר או התפורר תחת הלחץ, היא תעודת כבוד למשמעת החזקה ולקשיחות של הלגיונות הרומיים.
ההתקפות הפרתיות נמשכו לכל אורך שעות אחר הצהריים, ורק רדת החשיכה הצילה את הצבא הרומאי מהשמדה מוחלטת. הצבא הפרתי לא נהג להילחם בשעות הלילה, ולכן הפרשים הפרתים הפסיקו את המתקפה ופרשו לחניית לילה במרחק בטוח משרידי הצבא הרומאי.
נסיגת הצבא הרומי והתפוררותו
עם רדת הלילה נמצאו שרידי הצבא הרומאי במצב של מבוכה ובלבול. קראסוס התמוטט ואיבד את היכולת לתפקד, ולכן קסיוס (שפיקד על אחד האגפים של הצבא הרומי במהלך הקרב) ואוקטביוס, אחד מהלגאטים של קראסוס, לקחו לידיהם את הפיקוד וכינסו את הקצינים שנותרו בחיים להתייעצות. הם החליטו, שהסיכוי היחיד להציל את מה שנותר מהצבא הרומאי מהשמדה מוחלטת, הוא לנתק מגע בחסות החשיכה ולנצל את שעות הלילה לצורך נסיגה לעיר הסמוכה ביותר לשדה הקרב, חרן (Carrhae), שהוחזקה על ידי חיל מצב רומאי.
אולם הנסיגה לא הייתה מסודרת, ובמהלכה, מה שנותר מצבאו של קראסוס החל להתפורר. עריכת מסע לילי למרחק כ-30 ק"מ בשטח בלתי מוכר הוא משימה לא פשוטה גם בתנאים אופטימליים, לא כל שכן עם המוני פצועים מהלכים שהצטרפו לנסיגה ועם חשש מתמיד מפני התקפת פרשים על הכוחות הנסוגים. כ-4,000 פצועים שלא יכלו לצעוד הושארו מאחור במחנה הרומאי, וקבוצות רבות של חיילים איבדו את דרכם בחשיכה, או נשרכו מאחור. כוח של 300 פרשים בפיקוד קצין בשם איגנטיוס הגיע לחרן קרוב לחצות הלילה, אך לא עצר שם ולא עדכן את חיל המצב בקשר לתוצאות הקרב, אלא המשיך ברכיבה מזרחה לכיוון נהר פרת (סיפור המעיד על התמוטטות המוראל של הצבא הרומאי). לאחר שנודע למפקד חיל המצב בחרן, קופוניוס, ששרידי צבאו של קראסוס נמצאים בדרכם אליו, הוא יצא ביוזמתו לקראת הנסוגים וליווה אותם אל העיר.
לא ברור כמה חיילים רומיים הצליחו לשרוד את הנסיגה הלילית ולהגיע בשלום לחרן. נראה שמספרם לא עלה על עשרת אלפים. 4,000 הפצועים קשה שהושארו במחנה הרומאי נטבחו, או נלקחו בשבי, על ידי הפרתים, כשצבאו של סורנה חזר לשדה הקרב בבוקר 7 במאי. הפרשים הפרתיים הדביקו 4 קוהורטות של לגיונרים (כ-2,000 חיילים), בפיקוד קצין בשם וארגונטינוס, אשר ניתקו מהגוף העיקרי של הצבא הנסוג וטעו בדרך, כיתרו אותם והשמידו אותם לחלוטין לאחר קרב גבורה נואש. במשך כל היום ערכו הפרתים מצוד אחרי קבוצות של חיילים ופצועים מהלכים, שנשרכו מאחור או איבדו את דרכם. לאחר שסורנה וידא שקראסוס נמצא בחרן עם שרידי הצבא הרומאי, הוא הורה לכוחותיו לנוע אל העיר ולכתר אותה ביום השני שלאחר הקרב (8 במאי).
לפי פלוטרכוס, בשלב זה התעוררה מחלוקת בקרב פיקוד הצבא הרומאי, כאשר קראסוס רצה להישאר בחרן, ולהמתין שם עד להגעת כוח חילוץ מארמניה, בעוד קציניו הבכירים, שהבינו שאין סיכוי שהצבא הארמני יוכל לבוא לעזרתם, דרשו להתכונן לנסיגה מיידית מהעיר, משום שחרן לא הייתה ערוכה לקלוט ולהזין את שרידי הצבא הרומאי, ולעמוד בפני מצור פרתי ממושך. בסופו של דבר התקבלה החלטה לעזוב את חרן בהקדם האפשרי בחסות החשיכה (רצוי בלילה ללא ירח) ולנוע צפונה לכיוון ארמניה, בהנחה שפני השטח ההרריים באזור זה יעניקו לשרידי הצבא הרומאי סיכוי להימלט מהמרדף הפרתי או לפחות להתגונן ביעילות נגד רודפיהם. לפיקוד הרומי היה ברור, שניסיון לסגת מזרחה בערבה הפתוחה לכיוון נהר פרת, באותו מסלול בו צעד הצבא הרומי מערבה, יסתיים בחיסול שרידי צבאו של קראסוס על ידי הפרשים הפרתים.
לא ברור אם הצבא הרומאי פינה את חרן כבר באותו לילה (9/8 במאי), או המתין מספר ימים ללילה חשוך במיוחד. בכל מקרה גם הנסיגה השנייה של שרידי הצבא הרומאי לא התנהלה כהלכה, והאיצה את תהליך ההתפוררות שלו. פלוטרכוס מטיל את האשמה העיקרית על תושב מקומי בשם אנדרומאכוס, אדם שקראסוס בטח בו ובחר בו לשמש מורה דרך לכוחות הנסוגים מחרן. אנדרומאכוס, שפעל בשירות הפרתים, לא רק מסר לסורנה את פרטי תוכנית הנסיגה הרומאית, אלא אף הוביל את שרידי הצבא הרומאי בדרכים עקלקלות והוליך אותם בכוונה לשטחים קשים למעבר, כדי שלא יספיקו להתרחק הרבה מרודפיהם.
שרידי הצבא הרומאי התפצלו למספר קבוצות, שכל אחת מהן ניסתה להגיע למקום מבטחים בנתיב אחר. קסיוס, בראש כוח של 500 פרשים, החליט להסתמך על מהירות התנועה של פרשיו ולדהור מזרחה לכיוון נהר פרת, וכוחו הצליח להגיע בשלום לשטח הפרובינקיה הרומית בסוריה. אולם ללגיונרים הרומיים לא הייתה אפשרות כזו. הכוח הנסוג העיקרי בפיקוד אוקטביוס, שכלל כ-5,000 חיילים, הצליח להגיע לסינאקה, אזור הררי סמוך לגבול ארמניה. אולם כוח קטן יותר, שכלל 4 קוהורטות של רגלים ומעט פרשים בפיקודו של קראסוס, טעה בדרך, הסתבך בביצות ולא הספיק להגיע לשם לפני שהדביקו אותו הפרשים הפרתים. הכוח התארגן להגנה על גבעה, שנמצאה במרחק קצר מהגוש ההררי, והייתה מחוברת אליו באמצעות רכס גבעות שחצה את המישור. למזלו של קראסוס, כוחו של אוקטביוס חש לעזרתו, הדף את הפרשים הפרתיים שכיתרו את הגבעה, והציל את כוחו מהשמדה.
המפקד הפרתי, סורנה, חשש שאם שרידי הצבא הרומאי יצליחו להחזיק בגבעה עד רדת החשיכה, הם ינצלו את הלילה לנסיגה לאזור ההררי הקרוב, שם יתקשו הפרשים הפרתיים לרדוף אחריהם. לכן הוא הפסיק את המתקפה על הגבעה, והזמין את קראסוס לנהל עמו משא ומתן על הפסקת אש, באומרו שהמלך הפרתי מוכן לערוב לביטחונם של הרומאים, ולאפשר לשרידי הצבא הרומאי לסגת בבטחה לשטח הפרובינקיה הרומאית בסוריה. לפי פלוטרכוס, הצעתו של סורנה הייתה תחבולה, שנועדה למשוך את קראסוס ומפקדי הצבא הרומאי למלכודת, ולהותיר את שרידי הצבא הרומאי ללא פיקוד. קראסוס, שלא בטח בכוונות הפרתים וחשש ממלכודת, ניסה למשוך זמן ולעכב את תשובתו, אך חייליו הנואשים איימו להתקומם נגדו, ואילצו אותו להסכים להיפגש עם סורנה בשטח נייטרלי.
קראסוס ומפקדיו הבכירים ירדו מהגבעה, כדי להיפגש עם המשלחת הפרתית, ותוך כדי הפגישה פרצה תגרה בין שני הצדדים, שבמהלכה נהרגו קראסוס וחלק מהקצינים שנלוו אליו, והשאר נמלטו חזרה אל הגבעה. מהתיאור של פלוטרכוס לא ברור, אם התקרית שבה נהרג קראסוס הייתה מארב מתוכנן מראש, שמטרתו הייתה להרוג/לשבות אותו, או תוצאה של אי הבנה בין חברי שתי המשלחות. בכל מקרה, התוצאה הייתה ששרידי הצבא הרומאי נותרו ללא פיקוד. חלק מהחיילים שנותרו על הגבעה הסגירו עצמם לידי הפרתים, לאחר שהובטח להם שלא ייפגעו, והשאר ניסו להימלט בלילה, אך מרביתם נלכדו ונהרגו על ידי הערבים המקומיים. דיו קאסיוס, שמוסר תיאור שונה במקצת של המאורעות שהובילו למותו של קראסוס, כותב שמרבית החיילים הרומיים, שהשתתפו בנסיגה מחרן לארמניה, הצליחו להימלט בשלום ולהגיע לשטח ידידותי בארמניה.
צבאו של קראסוס חדל להתקיים ככוח לוחם. לפי פלוטרכוס, בסך הכול נהרגו 20 אלף חיילים רומיים, ועשרת אלפים נפלו בשבי. חוקרים מודרניים הסיקו מכך, שכעשרת אלפים חיילים נוספים הצליחו להימלט בשלום, משום שהצבא עמו פלש קראסוס לאימפריה הפרתית כלל כ-40 אלף איש, אולם ייתכן בהחלט שמספר הניצולים היה נמוך בהרבה. לא ברור מה עלה בגורל 8,000 החיילים, שקראסוס השאיר כחיילות מצב בערים שכבש ממזרח לנהר פרת. האם כוח זה, כולו או חלקו, הצטרף לצבאו של קראסוס בפלישתו השנייה לשטח הפרתי, ואם לא, האם חילות המצב הרומיים הצליחו להימלט אל מעבר לפרת לאחר התבוסה בקרב חרן. הכוח הרומאי היחיד, שניתן לומר במידה של ודאות (בהסתמך על המקורות העתיקים) שהצליח לחזור בשלום לשטח סוריה, היו כ-800 פרשים (500 בפיקוד קאסיוס ו-300 בפיקוד איגנטיוס). אבדות הצבא הפרתי היו קלות יחסית, אם כי ניתן להניח, שלפחות הפרשים הכבדים הפרתיים, שתקפו את פרשיו של פובליוס קראסוס ואת הלגיונות הרומיים, ספגו אבדות משמעותיות במהלך קרב חרן.
אחרית דבר
סורנה כרת את ראשו ואת ידו של קראסוס, ושלח אותם למלך הפרתי, אורודס, שנמצא עם צבאו בארמניה. לפי פלוטרכוס, האחרון הציג לראווה את ראשו הכרות של קראסוס במסיבה, שנערכה לרגל נישואי בנו עם אחותו של מלך ארמניה, ארטאווסדס (שנאלץ לכרות ברית עם הפרתים לאחר שצבאם פלש לממלכתו), ואילו דיו קאסיוס כותב, שהפרתים שפכו זהב מותך לפיו של קראסוס, שהיה ידוע בתאוות הבצע שלו, כדי ללעוג לו.
לאחר ניצחונם המכריע בקרב חרן חזרו הפרתים והשתלטו על כל השטח ממזרח לנהר פרת. כוח פרשים פרתי קטן ניסה לפלוש לשטח הפרובינקיה הרומאית סוריה, אך נהדף בקלות על ידי קסיוס, שמילא את מקומו של קראסוס כמושל הפרובינקיה, ופיקד על הכוחות הרומיים שנותרו בסוריה. בשנת 51 לפנה"ס, שנתיים לאחר קרב חרן, פלש כוח פרתי גדול יותר לסוריה, וניסה ללא הצלחה לכבוש את העיר אנטיוכיה. אולם קסיוס טמן מארב לכוח הפרתי והצליח להביס אותו, ולהרוג את מפקדו, אוסאקס (Osaces). בעקבות תבוסה זו חדלו הפרתים מניסיונותיהם להתפשט מערבה, והגבול בין האימפריות הרומאית והפרתית התייצב על נהר פרת.
סיכום ולקחים
קרב חרן היה ללא ספק אחת התבוסות הגדולות ביותר שספג הצבא הרומאי מעודו. העובדה שכוח פרתי קטן יחסית הצליח להשמיד כמעט לחלוטין צבא רומאי גדול, שכלל למעלה מ-40 אלף חיילים, הוסיפה לעוצמת ההשפלה. הקרב שם קץ (לפחות זמנית) לשאיפות ההתפשטות של רומא מזרחה, וביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית, כיריב שווה כוחות של האימפריה הרומית, וככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב.
הסיבה העיקרית לתבוסה הרומאית הייתה חוסר היכולת של הלגיונות הרומיים להתמודד נגד הפרשים הפרתיים המעולים. הצבא הרומאי היה בבסיסו צבא רגלים, ולכן התקשה תמיד להילחם נגד יריבים, שהיה להם חיל פרשים חזק (למשל במלחמה הפונית השנייה או במלחמת יוגורתה). הניידות וכישורי הלחימה של הפרשים הפרתים העניקו להם יתרון מכריע על הלגיונות הרומיים בקרב בשטח מישורי, והדרך היחידה בה יכלו הרומאים להתמודד נגד הצבא הפרתי הייתה באמצעות הכשרת כוח פרשים חזק משלהם, או גיוסו מקרב בעלי בריתם.
בנוסף לכך, בקרב חרן ניצל המצביא הפרתי, סורנה, באופן אופטימלי את היתרונות של הפרשים שלו – הן הפרשים הכבדים והן הקשתים הרכובים הקלים – על הצבא הרומאי. הוא משך את צבאו של קראסוס להילחם בשטח מישורי, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של הצבא הפרתי, והצליח לשחוק אותו בהדרגה מבלי לסכן את כוחותיו, ועם מינימום אבדות לצבאו. בשלבי הפתיחה של הקרב הוא נמנע מלתקוף חזיתית את המערך הרומי הצפוף באמצעות הפרשים הכבדים שלו, מהלך שהיה עלול לגרום להם אבדות כבדות, ושמר אותם בעתודה. כאשר כוחו של פובליוס קראסוס ערך התקפת נגד, הוא משך אותו להתרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, ורק אז כיתר והשמיד אותו. הוא המתין עד שהקשתים הרכובים שלו ריככו והתישו את הלגיונות הרומיים באמצעות מטר חיצים מתמשך, לפני שאיפשר לפרשים הכבדים הפרתים להצטרף למתקפה, בתיאום ובשיתוף פעולה הדוק עם הפרשים הקלים. גם לאחר שהצבא הרומאי ניסה להימלט משדה הקרב, סורנה לא איפשר לפרשיו לתקוף את הכוחות הנסוגים, אלא המתין בסבלנות עד ששרידי הצבא הרומאי התפוררו מעצמם, כדי לא לסכן את כוחותיו שלא לצורך.
מקורות ראשוניים לקרב חרן
במקורות העתיקים שרדו רק שני תיאורים מפורטים של פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית ושל קרב חרן. המקור הראשוני העיקרי והמפורט ביותר לקרב הוא הביוגרפיה שכתב ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (45–120 לספירה) על חייו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, במסגרת חיבורו אנשי שם יוונים ורומאים, המוכר יותר בשמו חיי אישים, סדרת ביוגרפיות של אישים בולטים ביוון וברומא, שנכתבה בצמדים.
המקור הראשוני השני המספק תיאור מפורט על קרב חרן והאירועים שהובילו אליו הוא ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס קוקיאנוס (156–229 לספירה), שכתב היסטוריה של רומא ב-80 כרכים. ספר 40 של ההיסטוריה שלו (פרקים 12–29) עוסק בפלישת צבאו של קראסוס לאימפריה הפרתית ובתוצאות תבוסתו בקרב חרן. נראה שהמקור העיקרי של דיו קסיוס היה ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס (59 לפנה"ס – 17 לספירה), שכתב את חיבורו המפורסם תולדות רומא מאז היווסדה זמן קצר יחסית אחרי הקרב. כרך 106 של ההיסטוריה של ליוויוס, שעסק בין השאר גם בתיאור פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית, לא שרד, אך נותרו בידינו מספר פרגמנטים ותקצירים שלו, כגון התקציר שנכתב על ידי לוקיוס אניוס פלורוס (74–130 לספירה).
מקורות עתיקים נוספים הכוללים התייחסות קצרה לקרב חרן הם ההיסטוריון היווני אפיאנוס (95–161 לספירה) במסגרת חיבורו על ההיסטוריה של מלחמות האזרחים ברומא, וההיסטוריון מרקוס יוסטינוס (סוף המאה הרביעית לספירה) במסגרת התקציר שלו ל"היסטוריה פיליפיקה" (חיבור שעסק בעיקר בתולדות הממלכות ההלניסטיות, שקמו בשטחי האימפריה של אלכסנדר מוקדון) מאת פומפיוס טרוגוס, שחי וכתב בתקופת שלטונו של אוגוסטוס.
אף על פי שפלוטרכוס אינו נתפס בדרך כלל כמקור היסטורי רציני ומהימן, עקב נטייתו לגוזמאות והעיסוק המוגזם שלו באנקדוטות, הדיווח שהוא מביא ביחס לקרב חרן והאירועים שהובילו אליו, נחשב כתיאור המהימן והמדויק ביותר של הקרב, בהשוואה למקורות האחרים המצויים בידינו. לדעת חוקרים מודרניים, המקור עליו הסתמך פלוטרכוס לצורך כתיבת הקטע הזה בביוגרפיה של קראסוס, היה מקור איכותי. הם מעריכים שמדובר באדם משכיל, אולי יליד מסופוטמיה, שחי וכתב בתקופתו של קראסוס, והיה בעל ידע נרחב (ייתכן ממקור ראשון) ביחס למאורעות המתוארים אצל פלוטרכוס. המקור הנ"ל איפשר לפלוטרכוס לתת תיאור מפורט של קרב חרן מנקודת המבט של שני הצדדים היריבים, הרומאים והפרתים.
ניתוח השוואתי של תיאור מסע המלחמה של קראסוס נגד האימפריה הפרתית אצל פלוטרכוס ואצל דיו קסיוס מלמד, שבנקודות רבות התיאורים שלהם דומים ואף משלימים זה את זה, אולם ניתן גם למצוא הבדלים רבים ומשמעותיים בין הגרסאות שלהם.
לפי פלוטרכוס ניתן לחלק את קרב חרן לשלושה שלבים עיקריים – שלב הפתיחה, במהלכו הותקף הצבא הרומאי על ידי הקשתים הרכובים הפרתיים, אך עדיין לא כותר לחלוטין. מתקפת הנגד של פובליוס קראסוס, והשמדת כוחו של האחרון, שהיוו מעין הפוגה בקרב העיקרי. והשלב האחרון של הקרב, במסגרתו כותר הצבא הרומאי והותקף במקביל על ידי הפרשים הקלים והכבדים הפרתים.
לפי גרסתו של דיו קסיוס הקרב התנהל בצורה שונה לחלוטין. הוא נפתח בהסתערות פזיזה של כוח הפרשים בפיקודו של פובליוס קראסוס על כוח החלוץ של הצבא הפרתי, הסתערות שהסתיימה בכיתור כוחו ובהשמדתו. בשלב שני, כאשר הלגיונות הרומיים ניסו להיחלץ לעזרת הפרשים המותקפים, הם הותקפו במקביל על ידי הפרשים הפרתיים, שתקפו את חזיתם, והפרשים הערביים של אבגרוס, שליט אוסרואינה, שתקפו את עורפם (פלוטרכוס לא מזכיר כלל מעורבות של כוח הפרשים של אבגרוס בקרב), ומצאו עצמם מכותרים. כאמור, החוקרים המודרניים מעדיפים בדרך כלל להסתמך על תיאור הקרב המופיע אצל פלוטרכוס, מכיוון שהם סבורים, שהוא הסתמך על מקורות אמינים יותר מאשר המקורות שעמדו לרשות דיו קסיוס.
גם בתיאור נסיגת שרידי הצבא הרומאי לאחר קרב חרן, והתפוררותו, ניתן למצוא הבדלים משמעותיים בין הגרסאות של פלוטרכוס ושל דיו קסיוס. ביחס לתיאור המאורעות לאחר סיום קרב חרן, הגרסה המופיעה אצל דיו קסיוס נראית אמינה והגיונית יותר. ההבדל המשמעותי ביותר בין שתי הגרסאות הוא, שלפי פלוטרכוס, שרידי הצבא הרומאי שנסוגו מחרן לכיוון ארמניה הושמדו כמעט לחלוטין, לאחר שנותרו ללא פיקוד, בעקבות מותם של קראסוס ואוקטביוס, בעוד שלפי דיו קסיוס רוב הכוח שהיה תחת פיקודם ניצל, לאחר שהצליח להגיע לשטח ידידותי בארמניה.
הורטוס פלטינוס
שמו ויופיו של הגן נודע בכל אירופה, בזכות סגנונו הייחודי ועושרו הבוטני. במהלך המאה ה-17 זכה הגן לתואר "הפלא השמיני" ובנוסף גם כונה "הגינה הגרמנית היפה ביותר בתקופת הרנסאנס".
הרקע לבניית הגן
הגן נחנך ביוזמתו והובלתו של המלך פרידריך החמישי, שליט נסיכות הבוחר מפפאלץ, אשר היווה דמות מפתח באימפריה הרומית הקדושה וראש האיחוד הפרוטסטנטי. בחורף 1612, בילה פרידריך את זמנו באנגליה ושם נשא את ידה של אליזבת' סטוארט בתו של המלך ג'יימס הראשון. למרות המניעים הפוליטיים שעמדו בבסיס החתונה אשר יצרו בריתות בין בתי מלוכה שונים באירופה, אהבתם של השניים אחד לשני היה נודע ברבים. לאחר נישואיהם, פרידריך החמישי חזר בגפו לטירתו בהיידלבורג ושם לעצמו כמטרה להמיר את טירתו כדי שימצא חן בעיני אשתו הטרייה. כחלק מתהליך מתיחת הפנים שעברה טירתו, הוסיף פרידריך מספר אגפים לארמונו אשר עוצבו בהשראת הרנסאנס ואף ייסד גן חיות אקזוטי בתחומי הטירה.
במהלך שהותו באנגליה במועד נישואיו, נפגש פרידריך עם האדריכל איניגו ג'ונס והמהנדס הצרפתי סלומון דה קאוס אשר היו חלק מחצרו של המלך ג'יימס הראשון. לאור חיבתה של אשתו לאיניגו וסלומון, בחר פרידריך להזמינם לטירתו ולהוביל את בנייתו של הגן הראוותני.
אחד מן הקשיים שעימם התמודדו מתכנני הגן הייתה הקרקע הגבעית אשר הקשתה על הנחת יסודות לגן העתידי. כדי להתמודד באופן מיטבי עם קושי זה בחרו אנשיו של המלך לשטח את המרחב הסובב את הטירה ובכך ליצור משטח מישורי בצורת L אשר ישמש לצורכי הגן.
הגן כלל מגוון עצום של עצים ושיחים אקזוטיים אשר הובאו מהמרחבים הטרופיים מחוץ לאירופה. החל ממטע תפוזים וכלה במגוון בוטני עצום אשר טרם נראה באירופה. בנוסף לצמחייה, היה ניתן לחזות בגן במיני ציפורים וחיות ייחודיים אשר טרם נראו בריכוז שכזה על אדמת אירופה. הגן היה עמוס בשלל פינות חמד, תצפית ואף במבוך אשר היה עשוי כולו מקירות שיח סבוכים. לאור כל זאת, שמו של הגן יצא למרחקים ובעלי מעמד ואצילים רבים נהרו על מנת לחזות "בפלא השמיני".
חורבן הגינה
ב-1619 אף שהגן נחשב כשיא תפארתה של אדריכלות הרנסאנס בגרמניה, טרם הושלמה בניינו בעיניי פרידריך. למרות רצונו להשלים את בניין הגינה, המלחמה שפרצה נגד הפרקציה הקתולית בראשות פרדיננד השני- מלחמת שלושים השנים, הביאה לעצירה מוחלטת של העבודות. במלחמה שבסופה נחל פרידריך תבוסה קשה בקרב "ההר הלבן" וגלה להאג שבהולנד, נעשה שימוש בטירת היידלברג ובגינתה כבסיס ארטילרי ונגרם נזק כבד, פרידריך מגלותו לא המשיך לקיים את הגינה והיא נהרסה לחלוטין. בנו של פרידריך חזר לשלוט בחבל ארץ זה ב-1648, אך קשיים כלכליים רבים, הביאו לזניחת הגינה והיא לא שוקמה מעולם.
קטרינה דה מדיצ'י
קטרינה דה מדיצ'י (באיטלקית: Caterina de' Medici; 13 באפריל 1519 – 5 בינואר 1589) הייתה אשתו של אנרי השני מלך צרפת, ואמם של פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי מלכי צרפת, להם הייתה עוצרת ושלטה למעשה במדינה בשמם.
חייה
קטרינה הייתה בתם של לורנצו השני, דוכס אורבינו מבית מדיצ'י, נכדו של לורנצו "המפואר" ושל הנסיכה הצרפתייה מדלין דה לה טור מאוברן. היא התייתמה מהוריה בהיותה ילדה ונשלחה להתחנך במנזר. בהשפעתו של קרובה, האפיפיור קלמנס השביעי (בן הדוד של סבה), הסכים פרנסואה הראשון מלך צרפת להשיא אותה לבנו אנרי הדוכס מאורליאן (28 באוקטובר 1533). ב-1547, לאחר מות אביו, ירש אנרי את כתר צרפת בשם אנרי השני. קטרינה ילדה לו עשרה ילדים ששלושה מהם הפכו למלכי צרפת, אך היו לו גם שלוש מאהבות שילדו לו שלושה ילדים נוספים. אחרי מותו של המלך אנרי השני ב-1559, ירש בנו הבכור פרנסואה את הכתר בשם פרנסואה השני. אך מכיוון שהיה בן 15 בלבד, שימשה אמו קטרינה דה מדיצ'י כעוצרת בשמו. פרנסואה, שהיה ילד חולני, מת ב-1560 ואחיו שארל ירש את הכתר בשם שארל התשיעי. אך היות שהיה בן עשר שנים בלבד, המשיכה אמו לשמש כעוצרת בשמו. ב-15 בספטמבר 1563 הוכרז שארל כמי שהגיע לפרקו, ואמו קטרינה דה מדיצ'י, ויתרה על התואר "עוצרת" אך המשיכה למעשה לנהל את ענייני המדינה. שארל, שהיה חולה בשחפת, נפטר ב-1574 ואחיו אנרי ירש את הכתר בשם אנרי השלישי.
בתקופתה של קטרינה דה מדיצ'י החלו מלחמות הדת בצרפת בין הקתולים וההוגנוטים. היא ניסתה לתמרן בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים, וחששה מניצחון אחד הצדדים, שהיה מביא להשתלטותו על צרפת ועל הכתר. עוד בהיותה עוצרת בשם בנה שארל התשיעי, ניסתה להגיע לפשרה עם ההוגנוטים, שזכו למידה מסוימת של סובלנות דתית (אדיקט סן ז'רמן בינואר 1562 והסכם אמבואז ב-19 במרץ 1563).
כפטרונית של אמנויות, קטרינה דה מדיצ'י החלה את מסורת הבלט בבתי המלוכה.
ב-1570 הוביל האדמירל גאספאר דה קוליני השני את ההוגנוטים למתקפה על פריז. קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו את שלום סן ג'רמן-אן-לה, שאושר על ידי בנה המלך שארל התשיעי ב-8 באוגוסט 1570. בספטמבר 1571 הצטרף דה קוליני לחצר המלכות בארמון בלואה (שעל גדות הנהר לואר), ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר. הוא הציע לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה שלחמו נגד ספרד. המלך נטה לקבל את עצתו, אך קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לה בתוקף. היא עשתה כל שביכולתה כדי להרחיק מעל המלך את דה קוליני, שבו ראתה מתחרה מסוכן למעמדה בבית המלוכה. הקתולים הזהירו כי ההוגנוטים מתכוננים לחטוף אותה ואת בנה, ובנקודה זו נתנה את הסכמתה לרצח האדמירל דה קוליני.
ב-22 באוגוסט 1572 נורה דה קוליני ליד ארמון הלובר בפריז, ונפצע בידו. ההוגנוטים דרשו להעניש את האשמים, ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4,000 איש. נפוצה שמועה כי ההוגנוטים מתכוננים למרוד. קטרינה דה מדיצ'י, שחששה לחייה ולחיי בניה, החליטה על רצח מנהיגיהם. לאחר שנועצה ביועציה האיטלקים, ניסתה לשכנע את המלך הצעיר בדבר הצורך בפעולה מונעת. טבח ליל ברתולומאוס הקדוש החל ב-24 באוגוסט 1572, לאחר שהמלך זעק ברגע של התמוטטות עצבים: "הרגו את כולם", מה שהתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה. באותו לילה נרצח דה קוליני בביתו שבפריז, בידי עושי דברו של אנרי הראשון, דוכס גיז, שהיה מנהיג הקתולים.
אחרי מותו של שארל התשיעי ב-1574, היא הותירה את השלטון בידי בנה המלך אנרי השלישי, נטשה את ארמון הלובר והתגוררה בביתה בפריז. במשך תקופת שלטונו לא חדלה מלשאוף לשלום בממלכה. ב-1576 היא השפיעה על בנה, המלך אנרי השלישי לעשות ויתורים להוגנוטים, אך נתקלה בהתנגדות מצדם של הקתולים בראשות מנהיגם אנרי הראשון, הדוכס מגיז. היא עשתה כל שביכולתה כדי לשמור על מעמדו של אנרי השלישי, הבן המועדף עליה, שהיה תחת איום מתמיד מצדו של הדוכס מגיז.
בתה של קטרינה, מרגריט דה ולואה, נישאה בנישואים פוליטיים לאנרי מלך נווארה, שהיה מראשי ההוגנוטים. אך שישה ימים בלבד לאחר הנישואים הוא המיר את דתו לקתולי, מפחד טבח ליל ברתולומאוס הקדוש. ב-1576 שב לאמונתו הפרוטסטנטית אך לבסוף, לאחר מות המלך אנרי השלישי, הוכתר כמלך הקתולי של צרפת בשם אנרי הרביעי, ואשתו מרגריט הייתה למלכת צרפת.
קטרינה דה מדיצ'י נפטרה בטירת בלואה שבעמק הלואר בינואר 1589 ונקברה לצד בעלה, המלך אנרי השני, בבזיליקת סן-דני שליד פריז. כעבור שבעה חודשים בלבד נרצח בנה, המלך אנרי השלישי, שהיה המלך האחרון של שושלת ולואה.
משפחתה
ב-28 באוקטובר 1533 התחתנה קטרינה עם אנרי השני, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
משפט בין-לאומי פומבי
משפט בין-לאומי פומבי הוא הענף המשפטי העוסק בכללים המסדירים את פעולותיהם של שחקנים בזירה הבין-לאומית, מדינות, ארגונים בין-לאומיים ואף פרטים הנושאים באחריות בין-לאומית. תחום זה מסדיר את היחסים שבין מדינות, את השימוש בכוח ואת המנגנונים הבין-לאומיים ליישוב סכסוכים. במקרים מסוימים המשפט הבין-לאומי הפומבי גם קובע כללים ביחס לאנשים או לישויות משפטיות שונות ומאפשר לייחס להם אחריות פלילית. המשפט הבין-לאומי הפומבי נפרד מתחום המשפט הבין-לאומי הפרטי.
הבסיס ההיסטורי למשפט בין-לאומי
משחר ההיסטוריה ניהלו ישויות מדיניות יחסי חוץ עם מדינות אחרות, החליפו שליחים דיפלומטיים וגיבשו הסכמים הנוגעים לשיתופי פעולה כלכליים וצבאיים, כרתו בריתות והסכימו על מנגנונים ליישוב סכסוכים בכתב ובעל פה. בהדרגה התפתחו כללים אשר נשאו אופי טקסי ומחייב ביחס לכיבוד ההסכמים ולהפרתם. ידועים מקרים של דיפלומטיה והסכמים בין-לאומיים כבר במזרח הקדום, ובמקרים מסוימים אף שרדו עדויות להסכמים אלו. גם בתנ"ך רואים עדויות למשפט בין-לאומי, לדוגמה בוויכוח הארוך בין יפתח ושופט ישראלי, לבין מלך בני עמון לגבי המעמד המשפטי של שטח מסוים בעבר הירדן המזרחי . מהוויכוח עולה בבירור כי היו מקובלים על שני הצדדים עקרונות מסוימים של צדק.
בימי הביניים הכנסייה הייתה המגשרת העיקרית בסכסוכים בין-לאומיים. בזמן ועידת קונסטנץ (1414), פלוול וולודקוויק – הרקטור של האוניברסיטה היגלונית (קרקוב, פולין) – תאולוג, עורך דין ודיפלומט, הציג את התאוריה כי לכל האומות, גם הפגאניות, יש זכות לממשל עצמאי ולחיים בשלום בארצם.
במאות ה-16 וה-17 באירופה, הכנסייה איבדה את השפעתה הישירה בעניינים בין-לאומיים, כאשר מדינות קתוליות ופרוטסטנטיות הופיעו ונאבקו ביניהן על השלטון. בתחילת המאה ה-17, אפשר היה לומר באופן מכליל כמה דברים לגבי המצב הפוליטי:
יש הטוענים כי המשפט הבין-לאומי התפתח על מנת להתמודד עם המדינות החדשות שקמו, אחרים טוענים כי החלל שנוצר לאחר ירידת הכנסייה והאפיפיורות הם שהביאו לצורך בחוקים כלליים חדשים.
פרנסיסקו דה ויטוריה, פרופסור דומיניקני לתאולוגיה באוניברסיטת סלמנקה הרצה על זכויותיהם של הילידים. הוא עשה זאת בזמן שספרד הייתה בשיא תפארתה, לאחר הכיבוש האלים של פרו ב־1536. קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התנגד לפרופסור, אך ב־1542 חוקים חדשים קבעו כי הילידים מוגנים על ידי הכתר הספרדי. ויטוריה בדרך כלל נחשב למייסד של המשפט הבין-לאומי המודרני.
הנזיר הצרפתי אמריק קרוס (1590-1648) חשב כי נציגים של כל המדינות שייפגשו במקום אחד על מנת לדון בסכסוכיהן, יוכלו למנוע מלחמה ולהביא לשלום. הוא הציע את הרעיון ב"הסינאינים החדשים" (The New Cyneas), כשהוא מציע את ונציה כעיר שבה יפגשו הנציגים, והציע כי האפיפיור הוא שישב בראש האספה. בזמן מלחמת שלושים השנים (1618-1648), רעיון כזה לא היה מקובל על המדינות הפרוטסטנטיות. הוא גם אמר כי יש לבטל את הצבאות ולייסד בית דין בין-לאומי. אף שהרעיונות שלו לביטול הצבאות לא נלקחו ברצינות, לקרוס היה בעל ההבנה המוקדמת והראשון להציע כי ארגונים בין-לאומיים הכרחיים על מנת לפתור סכסוכים בין-לאומיים.
הוגו גרוטיוס
הוגו גרוטיוס (1583-1645) היה הומניסט ומשפטן הולנדי, שנחשב כמרכזי בהתפתחות המשפט הבין-לאומי. הוא נעשה לעורך דין כשהיה בן חמש עשרה. הוא נשפט למאסר עולם לאחר שהתנגד למוריץ מנסאו, נסיך אורנג', במשפט, אך הוא ברח לפריז. בצרפת פיתח את רעיונותיו על משפט בין-לאומי בספרו "Mare Liberum" ("ים חופשי"), שבו תקף את הניסיונות של אנגליה, ספרד ופורטוגל לשלוט בחלקים מהים. הוא התפרסם בעולם ב-1625 עם פרסום ספרו "משפט המלחמה והשלום" (De Jure Belli ac Pacis), וספר זה נעשה לטקסט הקובע למשפט בין-לאומי. הוא פורסם רק שנתיים לאחר "The New Cyneas".
רבים מהתכנים של גרוטיוס הגיעו מהתנ"ך ומההיסטוריה הקלאסית (ממש כמו תאוריית המלחמה של אוגוסטינוס). בחיבורו הוא לא התנגד למלחמה ככלי פוליטי, אלא רק הגביל את המלחמה למקרים מסוימים שבהם היא לגיטימית. הוא פיתח את תאוריית המלחמה הצודקת. "מלחמה צודקת" צריכה לעמוד בקריטריונים מסוימים: מדינאים בני הזמן האמינו כי לא ניתן להפסיק את המלחמה, ולכן הם התכוננו לה.
ועידות ז'נבה
ועידת ז'נבה הראשונה ב-1864 כינסה את המדינות האירופאיות על מנת למסד לראשונה את חוקי המלחמה באירופה באמנה בין-לאומית. האמנה הראשונה עסקה לטיפול בפצועי מלחמה וייסדה את ארגון הצלב האדום הבין-לאומי. בהמשך נחתמו שלוש אמנות נוספות, האמנה השנייה ב-1906 החילה את עקרונות האמנה הראשונה בלוחמה ימית, השלישית ב-1929 עסקה בטיפול בשבויי מלחמה, והרביעית ב-1949 עסקה בטיפול באוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה. האמנות נחתמו על ידי כל מדינות העולם, והן נחשבות כבעלות תוקף משפטי מחייב ומשקפות משפט מנהגי.
חבר הלאומים והאומות המאוחדות
כחלק מלקחי מלחמת העולם הראשונה, מדינות העולם החליטו להקים גוף בין-לאומי אשר מטרתו שמירה על השלום הבין-לאומי שיהווה מנגנון מסודר ליישוב סכסוכים. ועידת השלום בפריז (1919), ייצגה את הניסיון הרחב הראשון ליצור הסכמים גלובליים ורב צדדיים. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הציע להקים את ארגון "חבר הלאומים", אשר הוקם ב-1920. ארגון זה כשל במטרתו למנוע מלחמת עולם נוספת, בין היתר עקב חוסר שיתוף הפעולה של מדינות מובילות בעולם, ביניהן ארצות הברית.
דמנהור
דַמַנְהוּר (בערבית: دَمَنْهُور, ממצרית קדומה: Dmỉ-n-Ḥr.w - "הכפר של הורוס"; בקופטית: Ⲡϯⲙⲓⲛ̀ϩⲱⲣ - פְּטִימִינְהוֹר) היא עיר במצרים התחתונה ובירת מחוז אל-בחירה. דמנהור ממוקמת כ-70 ק"מ מדרום-מזרח לאלכסנדריה.
משפט בין-לאומי פומבי
חבר הלאומים והאומות המאוחדות
כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה, חבר הלאומים התגלה כגוף חסר תועלת ליישוב סכסוכים והבטחת השלום הבין-לאומי, ועלה הצורך בהקמת גוף בין-לאומי חדש אשר יוכל להתמודד בעתיד בהצלחה עם אתגרי המערכת הבין-לאומית. ב־1 בינואר 1942, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט פרסם את "הצהרת האומות המאוחדות" בשמן של 26 מדינות שהצהירו כי הן ילחמו כנגד מדינות הציר. עוד לפני סוף המלחמה, נציגים של 50 מדינות נפגשו בסן פרנסיסקו על מנת לנסח את הצ'רטר של גוף בין-לאומי שיחליף את חבר הלאומים, וב־24 באוקטובר 1945 הוקם ארגון האומות המאוחדות. האו"ם וגופיו מהווים מאז את המוקד החשוב ביותר למערכות יחסים דיפלומטיות, ליישוב סכסוכים ולקביעת תוכנו של המשפט הבין-לאומי.
ההיקף של המשפט הבין-לאומי
הערך והסמכות של המשפט הבין-לאומי תלוי לחלוטין בהשתתפות מרצון של מדינות ביצירה, שמירה, ואכיפה שלו. אף על פי שיש מקרים יוצאי דופן, רוב המדינות מקבלות עליהן התחייבויות משפטיות למדינות אחרות מתוך אינטרס עצמי ולא מתוך ציות לחוקים גבוהים יותר משל המדינה עצמה. הייסוד של האומות המאוחדות נתן אפשרות לקהילה הבין-לאומית לאכוף את המשפט הבין-לאומי על מדינות החברות באו"ם שמפרות את הצ'רטר שלו.
דמנהור
היסטוריה
במצרים העתיקה הייתה דמנהור עיר הבירה של המחוז השביעי ושמו א-מנט. העיר הייתה מוקדשת לאל הורוס ומכאן שמה הקדום. שמה היווני Ἑρμοῦ πόλις μικρά (הרמופוליס מיקרה) משייך אותה לאל היווני הרמס. סטראבון ותלמי האסטרונום ישבו בה, ושם נכתב במאה השלישית איטינראריום אנטונינוס, רישום הכבישים הרומיים.
משפט בין-לאומי פומבי
ההיקף של המשפט הבין-לאומי
בעבר, נחשבו מדינות לצדדים היחידים למשפט הבין-לאומי, לפי תאוריית "כדורי הביליארד". במאה השנים האחרונות גדל מאוד מספר הארגונים הבין-לאומיים והישויות הלא-מדינתיות בזירה הבין-לאומית וכיום, גם הם מוכרים כצדדים רלוונטיים.
דמנהור
אוכלוסייה
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 גרו בדמנהור 318,207 בני אדם. העיר משמשת כמקום מושבו של בישוף. ממוקם בה בית אופרה מפורסם, והיא מקום עלייה לרגל לנוצרים, מוסלמים, וליהודים. היהודים נוהרים לעיר דמנהור לקיברו של רבי יעקב אבוחצירא, מגדולי רבני מרוקו.
משפט בין-לאומי פומבי
ההיקף של המשפט הבין-לאומי
פירושים מהעת האחרונה של משפט זכויות האדם הבין-לאומי, משפט הומניטרי בין-לאומי ומשפט מסחרי בין-לאומי כללו תאגידים וחברות, ואף יחידים.
דמנהור
העלייה לקבר רבי יעקב אבוחצירא
את הקבר פוקדים מדי שנה, בכ' בטבת, יהודים רבים מכל העולם. בשנת 2012 נאסרה הכניסה לקבר בטענה כי הביקורים פוגעים ברגשות המצרים.
מפורסמים נוספים שנולדו בדמנהור
בצפון איטליה קיימת קהילה אקולוגית בשם קהילת דמנהור, שמייסדיה רואים עצמם כממשיכי דרכם של חכמי מצרים העתיקה.
משפט בין-לאומי פומבי
מחלוקות עקרוניות בתוך המשפט הבין-לאומי
כעניין פילוסופי, פוליטי וחוקתי, מדינות שואבות את האוטונומיה שלהן מלגיטימציה פנימית ולא בשל הסכמה של הקהילה הבין-לאומית. מדינות יכולות, לפיכך, להסכים להתחייב באופן התנדבותי למשפט בין-לאומי, אך הן לא תקבלנה תהליך משפטי מחוץ להסכמתן שלהן. לפיכך, האינטרסים שלהן הם שיקבעו כיצד הם מפרשים את המשפט הבין-לאומי.
מלומדים ומנהיגים פוליטיים מסוימים טענו בזמן האחרון, כי המשפט הבין-לאומי כבר התפתח למצב שבו הוא עצמאי מההסכמה של המדינות. יש נטייה גוברת לשפיטת המעשים הפנימיים של מדינות לאור הסטנדרטים של המשפט הבין-לאומי. ישנן מדינות, ובייחוד ארצות הברית, המתנגדות באופן נחרץ לפירוש הזה, וטוענות כי הערך הדומיננטי הוא ריבונות.
מקורות המשפט הבין-לאומי
סעיף 38 לחוקת בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) קובע את מקורות המשפט עליהם יסתמך בבואו ליישב סכסוכים בין-לאומיים. חמשת מקורות אלה, המדורגים לפי סדר חשיבותם, מהווים את רשימת המקורות המקובלת לקביעת המשפט הבין-לאומי.
פירוש של המשפט הבין-לאומי
כאשר יש סכסוכים לגבי הפירוש המדויק והיישום של משפט בתוך מדינה, האחריות היא של בתי הדין לפרש את המשפט. במשפט הבין-לאומי ככלל, אין בתי דין בעלי סמכות מספקת לכך, והאחריות על פירוש המשפט היא בדרך כלל של המדינות עצמן.
אמנת וינה בדבר דיני אמנות קובעת "אמנה צריכה להתפרש ביושר, על פי המשמעות הרגילה של מונחי ההסכם בהקשרם, ולאור מטרתם" (ס' 31).
אמירה זו היא בעצם פשרה בין שלוש תאוריות שונות של פירוש:
אלה הם החוקים הכלליים של הפירוש; חוקים פרטניים עשויים לחול בתחומים שונים של משפט בין-לאומי.
אכיפה על ידי המדינות
מעבר לנטייה הטבעית של המדינות לאכוף נורמות מסוימות, הכוח של המשפט הבין-לאומי תמיד הגיע מהלחץ שהמדינות מפעילות אחת על השנייה להתנהג באופן עקיב ולכבד את מחויבותיהן. כמו בכל מערכת משפטית, מעלימים עין מהפרות רבות של המשפט הבין-לאומי. לרוב, הצורה היחידה שבה אוכפים את החוק הוא בצינורות דיפלומטיים ועל ידי השם הרע שיוצא למדינה שעוברת על החוק. אף על פי שההפרות הן למעשה רבות, מדינות מנסות להימנע מלהיראות כעוברות על החוק הבין-לאומי.
מדינות גם יכולות להפעיל סנקציות באופן חד צדדי אחת על השנייה, כגון ניתוק קשרים דיפלומטיים או כלכליים, או בפעולות גומלין. במקרים מסוימים, בתי דין אזרחיים יכולים לפסוק כנגד מדינה זרה (וזהו כבר מעניינו של המשפט הבין-לאומי הפרטי) בשל פגיעה, אף שכאן מדובר בעניינים מסובכים, שבו המשפט הבין-לאומי מצטלב עם האזרחי.
למדינות ישנה הזכות להשתמש בכוח להגנה עצמית כנגד מדינה שפעלה בכוח כנגד הטריטוריה שלה או העצמאות הפוליטית שלה. מדינות גם יכולות להשתמש בכוח להגנה עצמית קולקטיבית, כאשר הכוח מופעל כנגד מדינה אחרת. המדינה שהותקפה צריכה לאשר את ההשתתפות של מדינות אחרות להגנתה העצמית. זכות זו מעוגנת בצ'רטר של האומות המאוחדות.
אכיפה על ידי גופים בין-לאומיים
הפרות של מגילת האומות המאוחדות (האו"ם) על ידי חברי האו"ם יכולות להדון בעצרת הכללית. העצרת הכללית אינה יכולה לקבל החלטות פעולה, אך תחת ההחלטה "מתאחדים לשלום" (Uniting for Peace, GA/RES/0377), היא הצהירה כי היא יכולה לאשר שימוש בכח אם הייתה הפרה של השלום או פעולות איבה, אם מועצת הביטחון לא פעלה בשל הצבעה שלילית של אחד מהחברים הקבועים (כלומר, וטו). היא יכולה לתבוע פעולות כלליות אחרות (כגון סנקציות פוליטיות) אם המצב "איום על השלום" קטן יותר. המשמעות המשפטית של ההחלטה הזו אינה ברורה, שכן המועצה הכללית אינה יכולה להחליט החלטות לפעולה.
ניתן להעלות הפרות לדיון גם במועצת הביטחון. מועצת הביטחון יכולה להחליט החלטות תחת פרק 6 של מגילת האו"ם, ולהמליץ על "פתרון לסכסוך". החלטות כאלה אינן קובעות מבחינת המשפט הבין-לאומי, אם כי הם בדרך כלל מבטאות את דעת המועצה. במקרים יוצאי דופן, מועצת הביטחון יכולה להעביר החלטה תחת פרק 7 של המגילה, המתייחס ל"איומים על השלום, הפרות של השלום ופעולות איבה", והחלטות אלה קובעות תחת המשפט הבין-לאומי, וניתן ליישם אותם בסנקציות כלכליות, פעולות צבאיות, או שימוש אחר בכוח תחת החסות של האו"ם. נטען כי גם החלטות שלא הועברו תחת פרק 7 יכולות להיות קובעות, והבסיס המשפטי לזה הוא הכוחות הרחבים יותר של המועצה תחת סעיף 24(2), שקובע כי "בביצוע חובות אלה (אחריות על השלום והביטחון הבין-לאומי) המועצה תפעל בתיאום עם המטרות והעקרונות של האומות המאוחדות". האופי הקובע של החלטות כאלה נתמך בידי בית הדין הבין-לאומי לצדק בדעה המייעצת שלו על נמיביה.
מדינות יכולות גם, בהסכמה הדדית, להביא סכסוכים לגישור ופשרה לבית הדין הבין-לאומי לצדק, שממוקם בהאג, בהולנד. הפסקים שניתנים על ידי בית הדין במקרים כאלה הם קובעים, אף כי אין לו כלים לאכוף את החלטותיו.
בית הדין יכול לתת דעה מייעצת על כל שאלה משפטית לבקשת כל גוף שקיבל את הסמכות לבקשה כזו מהצ'רטר של האו"ם. בכמה ממקרי הייעוץ שהגיעו אל בית הדין, היו מחלוקות לגבי מידת הסמכות והיכולת של בית הדין.
מקרים שמגיעים לבית הדין הם פעמים רבות מסובכים מאוד (היו רק 150 מקרים כאלה מאז נוסד בית הדין ב-1945), והם יכולים להמשך שנים ארוכות ולמלא אלפי דפים של ראיות וערעורים, ולהעסיק את עורכי הדין הטובים ביותר למשפט ציבורי בין-לאומי בעולם.
בשנת 2005, היו 12 מקרים בדיון לפני בית הדין. החלטות במקרים של גישור עשויות להיות קובעות או לא, על פי הסכם הגישור, ואילו החלטות במקרים של סכסוך ללא גישור שנטענים בפני בית הדין, הן תמיד קובעות כלפי המדינות המעורבות.
אף על פי שמדינות (ובזמן האחרון, גם ארגונים בין-לאומיים) הם בדרך כלל היחידות שפועלות כצדדים במשפט בין-לאומי, לאמנות מסוימות, כגון האמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות, יש פרוטוקול אופציונלי המאפשר ליחידים שזכויותיהם הופרו בידי מדינות חברות, לעתור לוועידת זכויות האדם הבין-לאומית.
ברית N5T
ברית N5T (באנגלית: The Nordic Five Tech Alliance; בראשי תיבות: N5T) היא ברית אסטרטגית נורדית של חמש אוניברסיטאות טכניות מובילות במדינות סקנדינביה; דנמרק, פינלנד, נורווגיה ושוודיה. הברית הוקמה בנובמבר 2006 במטרה לנצל חוזקות משלימות, משותפות ומשלימות וליצור סינרגיות בחינוך, מחקר וחדשנות. הברית הנורדית מנוהלת על ידי ועדת הברית ויושב ראש הברית מתחלף מדי שנה בין האוניברסיטאות, בתהליך וירטואלי המבוצע באמצעות אנשי קשר בכל אוניברסיטה.
בברית N5T יש מסורת ארוכת שנים של מחקר וחדשנות מתקדמים במדעי הטבע והטכנולוגיה בכלל ובתחומי האנרגיה, הסביבה ופיתוח בר-קיימא בפרט. הם מוכרים בזכות שיתוף הפעולה הנרחב שלהם עם התעשייה והחברה, ובתרומתם לתחרותיות של המדינות הנורדיות. ברית N5T מציעה מספר תוכניות תואר שני משותפות וכולן מועברות באנגלית ופתוחות לסטודנטים עם תואר ראשון רלוונטי. ברית N5T משתפת פעולה בחינוך לתואר שלישי במטרה לעודד את השימוש במכשירי המחקר המצטברים של אוניברסיטאות הברית ולעודד ניידות עבור סטודנטים לתואר שלישי. אוניברסיטאות N5T הן שחקניות חשובות במערכת החדשנות הנורדית. רעיונות רבים, פטנטים וחברות ספין אוף חדשות נולדות מדי שנה כתוצאה ממחקרים באוניברסיטאות והיצירתיות של הצוות והסטודנטים.
האוניברסיטאות של N5T הן בעלות סטנדרטים אקדמיים גבוהים מאוד והן נמנות עם האוניברסיטאות הטכניות הבינלאומיות המובילות. האוניברסיטאות מספקות הזדמנויות מצוינות לסטודנטים להמשיך בתוכניות לתואר שני ולדוקטורט. על ידי איגום משאבים באמצעות שיתוף הפעולה של ברית N5T, הברית יכולה להציע מתקנים ברמה העולמית בתחומי המצוינות של האוניברסיטאות.
מספר פרויקטים משותפים הושקו כדי לתמוך בחזון של N5T כקמפוס נורדי מורחב, תוך ניצול התשתיות, הכשירות והפעילויות המשולבות באוניברסיטאות הברית. הפעילויות המשותפות של האוניברסיטאות מספקות הזדמנויות לשיתוף פעולה, רשת ושיתוף של פרקטיקות טובות בקרב הסטודנטים והצוות. הפרויקטים הם; תוכניות תואר שני משותפות, תקשורת, תשתיות מחקר, שיתוף פעולה לתואר שלישי, חדשנות ויזמות, שיתוף פעולה עם התעשייה, פיתוח פדגוגי, בקרת איכות ושיתוף פעולה של אגודת הסטודנטים. דוגמה לשיתוף פעולה של N5T, היא רשת AI הנורדית ששמה לה למטרה להפוך את האזור הנורדי למרכז עולמי במחקר, חינוך וחדשנות של AI.
חברי הברית
שם האוניברסיטה, (שנת הייסוד), עיר ומדינה:
קבוצת אקלים
קבוצת אקלים היא קבוצת אמנים שקמה בעקבות מלחמת יום כיפור (ולכן נקראו תחילה "אקלים 73") ופעלה בין השנים 1982-1973.
תולדות הקבוצה
הרעיון להקמת הקבוצה נולד אצל רחל שביט ואליהו גת, אשר החרדה הקיומית שהחלה עם פרוץ המלחמה גרמה להם להתמקד במקומי – באור, בצבע ובנופי הארץ. בתערוכה הראשונה, שהתקיימה באפריל 1974 בבית האמנים בירושלים, השתתפו: צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, אברהם מנדל, אורי ריזמן, ורחל שביט. למרות סגנונם השונה ורתיעתם מהאוריינטליזם שאפיין את השלב המוקדם של האמנות הישראלית, הם העריכו את הדור הראשון של אמני ישראל, כגון ראובן רובין, ציונה תג'ר ונחום גוטמן, בגלל התייחסותם למקום. חלק מחברי "אקלים" השתתפו קודם לכן ב"קבוצת העשרה", שפעלה במחצית השנייה של שנות החמישים ושדגלה ברעיונות דומים. כדי לקדם את רעיונותיהם החליטו החברים המייסדים של "אקלים" לשתף בתערוכות כל אמן שיצירותיו מתאימות לרוחם, כהצהרתם: "קבוצתנו אינה הומוגנית... הרוח המאחדת את האמנים היא הזיקה השורשית לסביבה". לכן בתערוכות השונות השתתפו אמנים שונים, בנוסף על המייסדים שהשתתפו ברוב התערוכות. סה"כ נערכו 12 תערוכות. הקבוצה גם קיימה פעילות אמנותית ענפה באזורים שונים בפריפריה, בשיתוף עם משרד החינוך והתרבות.
למרות שבין חברי הקבוצה היו אמנים חשובים, או כאלה שהפכו עם השנים אמנים מוכרים ומרכזיים, הקבוצה עצמה נתפסה כאנכרוניסטית. התמקדותה באמנות לוקאלית עמדה בניגוד הן לתפיסות האוניברסליות של הקבוצות שקדמו לה בשנות השישים, כגון "אופקים חדשים" ואחר כך קבוצת "עשר פלוס", והן בניגוד למגמה של האמנות המושגית, ששלטה בשנות השבעים ושנתפסה אז כאמנות חדשנית המייצגת את ההתפתחויות באמנות הבינלאומית. מגמה מושגית זו באה לידי ביטוי ביצירות של בוגרי המדרשה לאמנות, שאותם כינו חברי "אקלים" בשם "כוח רפי". הכוונה לתלמידי רפי לביא, שהיה מורה נערץ במדרשה למורים ברמת השרון (כיום בית ברל). יתר על כן, בגלל התמקדותה של "אקלים" במראות, באור ובצבעים המקומיים (לעומת התכנים הפוליטיים של האמנים המושגיים) היא נתפסה כבעלת אוריינטציה ימנית, למרות שרוב חברי הקבוצה, חלקם קיבוצניקים, היו דווקא שמאלניים. יש לציין שבאשכול התערוכות לרגל ששים שנות אמנות בישראל, שערכו המוזיאונים הגדולים ב-2008, לא קיבלה הקבוצה ביטוי, וכמותה גם "קבוצת העשרה" ו"קבוצת תצפית" (הקבוצה האחרונה אמנם לא החזיקה מעמד זמן רב והציגה רק תערוכה אחת ב-,1964 אך בעקבותיה ייסד חיים גמזו את מסורת תערוכות סלון הסתיו השנתיות של מוזיאון תל אביב). אין זה מקרה שדווקא שלוש קבוצות אלה, שהתמקדו במקומי, ובמיוחד בנופי הארץ, צבעיה והאור שבה, נשכחו או נתפסו כלא רלוונטיות בעיני האוצרים העכשוויים, למרות שהיה להן מקום חשוב בהתפתחות האמנות הישראלית בכלל והתפתחות ציור הנוף הישראלי בפרט, ומה עוד שהרבה מהאמנים שהיו בקבוצות תופסים היום מקום מכובד מאוד בתולדות האמנות הקנונית.
תערוכות
תערוכה ראשונה באפריל 1974, הוצגה בבית האמנים בירושלים בהשתתפות: צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, אברהם מנדל, אורי רייזמן ורחל שביט.
תערוכה שנייה נפתחה ב-7.5.1974 באכסדרה של היכל התרבות בתל אביב. בתערוכה הציגו גם את מנחם שמי ומרדכי לבנון, ששביט וגת ראו בהם את האבות הרוחניים של קבוצת "אקלים". השתתפו: צבי אלדובי, אליהו גת, קליר יניב, חנה לוי, אורי רייזמן רחל שביט.
תערוכה שלישית התקיימה ביוני 1974 במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה. השתתפו: אברהם אופק, צבי אלדובי, טובה ברלינסקי, מיכאל גרוס, אליהו גת, קליר יניב, חנה לוי, אורי רייזמן, רחל שביט.
תערוכה רביעית הוצגה בינואר 1975, בגלריית אנדסל (Andsell Gallery) בלונדון. הציגו: אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן ורחל שביט.
תערוכה חמישית התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית של גת והקמת המכון לאמנות על ידו בבאר שבע. לאחר ההצלחה בלונדון גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם האמנים: אליהו גת, רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וגם בני המקום שלקחו חלק בסדנה. הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות. לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד. בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
תערוכה שישית התקיימה בנובמבר 1975 במוזיאון לאמנות חדשה ע"ש אמנים שנספו בשואה, באילת. השתתפו: אליהו גת, רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי - שהציגו קודם בבאר שבע.
תערוכה שביעית נערכה בפברואר 1976 בתיאטרון ירושלים. לארבעת האמנים הקבועים של הקבוצה (שביט, גת, רייזמן ולוי) הצטרפו דוד בן שאול וג'ון בייל שלימדו בבצלאל, הנה אביתר, שמעון אבני, צבי בן ארץ, שמשון הולצמן, צבי טולקובסקי וראובן כהן.
תערוכה שמינית נערכה ביוני 1976 באוניברסיטת חיפה. הציגו: הנה אביתר, שמעון אבני, ג'ון בייל, שלומית בן שלום, דגנית ברסט, אליהו גת, שמשון הולצמן, רות יקותיאל, ראובן כהן, חנה לוי, אורי רייזמן, יורם רוזוב, רחל שביט, יחזקאל שטרייכמן.
תערוכה תשיעית התקיימה באפריל 1977, בגלריה גולדמן במרכז הקהילה היהודית בוושינגטון. הציגו: שמעון אבני, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן אברהם רפאל ורחל שביט.
תערוכה עשירית התקיימת ב-1977, בגלריה הרשברג בבוסטון. הציגו: שמעון אבני, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, אורי רייזמן, אברהם רפאל, רחל שביט.
תערוכה אחד-עשר התקיימה ב-1979 בהיכל התרבות, תל אביב. הציגו: הנה אביתר, עזרא אוריון, אנג'לין איסאיק, אליהו גת, חנה לוי, חנה מגד, אורי רייזמן, רחל שביט, רן שחורי.
ויגו ברון
ויגו ברון (Viggo Brun; 13 באוקטובר 1885 – 15 באוגוסט 1978) היה מתמטיקאי נורווגי.
ברון נולד בעיר ליאר שבנורווגיה. הוא החל ללמוד באוניברסיטת אוסלו והמשיך באוניברסיטת גטינגן. בשנת 1923 מונה לפרופסור במכון הנורווגי לטכנולוגיה (כיום חלק מאוניברסיטת טרונדהיים) שבנורווגיה, והחל משנת 1946 היה גם לפרופסור באוניברסיטת אוסלו. בשנת 1955, בהגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
ברון התפרסם בתרומתו לחקר המספרים הראשוניים התאומים, כשהראה שסכום המספרים ההופכיים של הראשוניים התאומים מתכנס לגבול סופי, הקרוי קבוע ברון. הוא שיפר את הגרסה של לז'נדר לנפה של ארטוסתנס, הידועה כיום כנפת ברון, ולכן הוא נחשב כיום לאחד המייסדים של שיטת הנפה המודרנית.
YG אנטרטיינמנט
(בקוריאנית: YG 엔터테인먼트) היא סוכנות בידור דרום קוריאנית, שהוקמה בשנת 1996 על ידי יאנג היון-סוק. החברה פועלת כחברת תקליטים, סוכנות כישרונות, חברת הפקת מוזיקה, חברת הפקת אירועים הפקת קונצרטים והוצאה לאור של מוזיקה. בנוסף, החברה מפעילה מספר מיזמים תחת חברה בת ציבורית נפרדת בשם YG PLUS, הכוללת קו יצור לביגוד, סוכנות לניהול גולף ומותגי קוסמטיקה.
הסוכנות מייצגת מוזיקאים כדוגמת ביג באנג, דארה, אקדונג מיוזקן, ווינר, אייקון, בלאקפינק וטרז'ר ושחקנים ושחקניות כדוגמת קאנג דונג-וון, צ'וי ג'י-וו, צ'ה סונג-וון, לי סונג-קיונג, ג'ין קיונג ויו אין-נה. בעבר, ייצגה מוזיקאים וויזונג, אפיק היי, 1TYM, גאמי, סבן, מינזי, פארק בום, 2NE1, נאם טאי-היון, לי ג'ונג-סוק, סיי, סונגרי, בי. איי, ואן, סי אל, לי היי וג'ינוסין.
אמנים
להלן כל המוזיקאים והשחקנים החתומים בסוכנות, ב-YG Family וב-YG Stage.
יהדות בלארוס
יהדות בלארוס היא קהילה יהודית במזרח אירופה, המונה כיום 25,000 איש. כקהילה עצמאית היא קיימת מאז 1991, אולם לפי סברה, ראשיתה של הקהילה במאה ה-12, ביהודים שהיגרו ממזרח פולין ומצפון אוקראינה ליישובים הכלולים היום בשטחי מדינת בלארוס. מעל 60% מהקהילה נספו בשואה (למעט היהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני המלחמה).
תחילת ההתיישבות, שלטון פולין ושלטון רוסיה
היהודים הראשונים התיישבו בערים הורדנה וברסט, בשטח שהיה באותה תקופה חלק מממלכת פולין. הם היגרו מן הקהילות היהודיות הישנות יותר של פולין והתיישבו במערב בלארוס. ב-1489 יש עדות על יהודים במינסק והחל משנת 1506 גם בפינסק שבדרום המדינה, וממנה היגרו לשאר חלקי בלארוס. יהודי בלארוס סבלו בתקופות אלה מרדיפות, פרעות ואפליה מצד תושבי ושלטונות המדינה, בין אם הם פולנים או ליטאים, וכן מנחת זרועם של הקוזקים. בסוף המאה ה-18 נכבש השטח על ידי האימפריה הרוסית ונותר בידיה כמעט ברציפות עד להתפרקות ברית המועצות (למעט שלוש תקופות - עצמאות בלארוסית קצרה בין 1917–1920, סיפוח מערב המדינה לפולין (1920-1939) וכיבושה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה). בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית ובתחומה פעלו ישיבות מפורסמות כמו וולוז'ין (הוקמה ב-1806 ובה למד, בין היתר, חיים נחמן ביאליק) ומיר (נוסדה ב-1847).
ניתן לציין גם את יהודי וילנה כחלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-בלארוס. היהודים החרדים שמרו עד עצם היום את ההגדרה של יהודים ליטאים, שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.