cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bounce Back
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ליטל מיקס ב-14 ביוני 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. הקליפ מתחיל כשכל הארבע לא זזות ובעצם מבצעות את אתגר בובות הראווה שהיה ויראלי בשנת 2016.
נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-22 מיליון צפיות.
התרחשויות
התרחשויות הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל מוצב בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, ברחבת הדשא שבחזית בניין מקסיקו, משכנה של הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ.
הפסל
פסלו של תומרקין הוקם בשנת 1972 במימונו של רפאל רקנאטי, מבעלי בנק דיסקונט. הפסל מהווה דוגמה לסגנון הפיסול המאופק שאימץ תומרקין במהלך שנות השבעים, לאחר שזנח את סגנון הפיסול ה"אסמבלאז'י" שאפיין אות יצירתו עד אז.
הפסל מורכב משורה של גופים גאומטריים, עשויים בטון הצבוע בצבע לבן. גופים אלו מסודרים כך שנוצרת קומפוזיציה תלת־ממדית פתוחה, המזמינה את הצופה להקיף את היצירה מכל צדדיה. לקומפוזיציה צורה של מעין מגדל, ממנו תלויים אלמנטים מעוקלים עשויים ממתכת הצבועים בצבעי יסוד. רן שחורי טען כי בפסל זה הצליח תומרקין לשכלל את העניין שלו ביחס שבין הפסל לסביבה באמצעות אור השמש.
ח'ירבת אבו פלאח
ח'ירבת אבו פלאח (ערבית: خربة ابو فلاح) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצא 26 ק"מ מצפון לרמאללה שבמרכז השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 4,237 תושבים במפקד 2007.
ח'רבת אבו פלאח מנתה במפקד 1997, 2,900 תושבים. פליטים פלסטינים וצאצאיהם היוו 1.4% מהתושבים. במפקד 2007 של הלמ"ס גדלה אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח ל-3,966. מספר משקי הבית היה 620, כאשר בכל משק בית היו בממוצע בין שש לשבע נפשות. נשים היוו 49% מהאוכלוסייה וגברים 51%.
האוכלוסייה בכפר מוסלמית, ויש בו שלושה מסגדים: המסגד הישן, המסגד המזרחי ומסגד אבו עוביידה. יש בח'רבת אבו פלאח שתי חמולות: חמולת חַמַ֫איֶל, שכוללת את משפחות אבו מ֫וּרַּה, אל-פ֫וּקַהַא ואבו חַ֫יַּה; וחמולת שומַ֫אן, שכוללת את משפחות א-סַּרַאסִ֫יר, נַזַּ֫אל ואבו פלאח. מאז שנת 2000 היגרו מהכפר חמש משפחות.
גאוגרפיה
חי'רבת אבו פלאח ממוקם באזור הררי, במישורים המרכזיים של הגדה המערבית, וגובהו הממוצע הוא 743 מטר מעל פני הים. הוא ממוקם 15.7 ק"מ צפונית מזרחית לרמאללה. היישובים הקרובים ביותר הם מזרעה א-שרקיה מדרום-מערב, תורמוס עיא מצפון, אל-מוע'ייר ממזרח, וכפר מאליכ מדרום.
היסטוריה
ארכאולוגים מעריכים כי הכפר היה מיושב בתקופת הברונזה המוקדמת ובמרבית תקופת הברונזה התיכונה (בערך 3000 עד 1550 לפנה"ס). משלהי תקופת הברונזה המאוחרת (1550 עד 1200 לפנה"ס).
התקופה העותמאנית
הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 519 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 588 תושבים, ב-125 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית ח'ירבת אבו פלאח מנתה 710 תושבים, אשר בבעלותם 8,186 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ח'ירבת אבו פלאח נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בנובמבר 2014 טענו פלסטינים כי בוצעה פעולת תג מחיר בכפר, מתנחלים הציתו בית ונמצאו כתובות נאצה בעברית.
כלכלה
לכפר שטח כולל של 8,245 דונם. שטחים בנויים מהווים 8.4% מאדמות הכפר, בעוד שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים מהווים 56.4% ו-35.1%, בהתאמה. מתוך השטחים החקלאיים, 3,981 דונם נטועים בגידולים קבועים, בעיקר עצי זית ודגנים. כ-5% מתושבי חי'רבת אבו פלאח מגדלים בעלי-חיים, ובבעלותם כ-840 כבשים וכ-550 עיזים.
נשף (תרבות להט"ב)
נשף (באנגלית: Ball), "תרבות הנשפים", "סצנת הנשפים", "נשפי הבתים" או "נשפי הדראג", הוא אירוע בתת-תרבות מחתרתית להט"בית שהתפתח בארצות הברית בהדרגה החל מסוף המאה ה-19 בקרב קהילת הלהט"ב. תרבות הנשפים כפי שמוכרת כיום, החלה להתפתח בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-20. במסגרת הנשף, מתמודדים מתחרים ביניהם על גביעים, פרסים ו.
מרבית משתתפי הנשפים הם צעירים אפרו-אמריקנים ולאטינו-אמריקנים מהקהילה הגאה. במסגרת הנשפים, על המשתתפים להתחרות זה בזה בצעידות מסלול, ריקוד ופוזות, לבקר זה את זה ולתמוך זה בזה במסגרת התחרויות, המחולקות לקטגוריות שונות. החלוקה הקטגורית היא לעיתים על פי מגדר או מעמד חברתי, אך זאת ממקום של סאטירה כלפי הסדר החברתי הקיים, תוך כדי מתן אפשרות לבריחה זוהרת מהמציאות. המשתתפים מתחרים במטרה לזכות בפרסים ובמוניטין בקרב חברי הקהילה.
תרבות הנשפים התרחבה אל מעבר לגבולות האירועים הפורמליים המובהקים, שכן משתתפים רבים בתרבות זו משתייכים לקבוצות יריבות המוכרות כ"בתים" - מסורת ארוכת שנים בקרב קהילות הלהט"ב וקהילות אתניות מסוימות, שבהן קבוצה של חברים הופכים ל-"משפחה" המספקת לחבריה תמיכה סוציאלית, נפשית וחומרית. ה"בתים" מהווים תחליף למשפחות הביולוגיות של המתגוררים בהם, שכן מרביתם צעירים שנדחו מבתיהם בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית.
בתים
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחו ה"בתים" סביב תרבות הנשפים. בית הוא קולקטיב של אנשים, לרוב צעירים הומוסקסואלים או טרנסג'נדרים, אפרו-אמריקנים או לטינו-אמריקנים, המקיימים אורח חיים שיתופי-קומונאלי. הבתים מורכבים לרוב מצעירים שנדחו מבתיהם על ידי משפחותיהם הביולוגיות, לאחר שהתגלתה נטייתם המינית או המגדרית. מטרתם של הבתים היא לספק יחידה משפחתית אלטרנטיבית לצעירים, שמצאו עצמם גרים ברחוב ועובדים בתעשיית המין על מנת לשרוד.
הבתים יכולים להיות בתים ממשיים, קרי, קורת גג בה חברי "המשפחה" חיים יחד, אך ברוב המקרים מדובר ביחידה מטאפורית בלבד. בכל בית קיימים תפקידים: אמא, אבא, דוד, דודה וילדים (לא כולם בהכרח מתקיימים בכל בית). התפקידים לא מחולקים לפי מין או מגדר. תפקיד ה"אמהות" הוא לרוב לספק תמיכה ודאגה למשפחה, ותפקיד ה"אבות" הוא לרוב לתפקד כמדריך, כאחראי על הקניית הערכים בבית ועל העלאת המוניטין שלו. שני ההורים אחראים על גיוס הילדים, על הנחייתם לקראת הנשף ועל סיפוק תמיכה סוציאלית וחומרית לחברי המשפחה. החבר המייסד של הבית יהיה בתפקיד הורה, או במידה ומדובר בבית וותיק – התפקיד יתקבל על ידי מינוי. הילדים יכולים להיות בכל גיל ובמרבית הפעמים אינם קשורים בקשר דם אחד לשני ולהורים. כדי להקים בית חדש צריך אדם לצבור מוניטין רב בקהילת הנשפים. עליו לזכות בתחרויות ולצבור פרסים – ורק אז יוכל להקים בית חדש ולהנהיג אותו.
בתים שזוכים בגביעים רבים בנשפים וזוכים להכרה ול. בעבר, בכל בית הייתה נציגות לארבעת המגדרים הבאים: מלכות בוצ'ות, מלכות פמיות, בוצ'ות ונשים. בתים מודרניים קרויים לרוב על שם מעצבי אופנה מוכרים ונחשבים, לדוגמה: בית ארמני, בית ורסצ'ה, בית מנאלו-בלאנקו, או על שם המייסדים שלהם. בדרך כלל, חברי הבית מאמצים את שם ביתם כשם המשפחה שלהם. קיימות "רשתות" של בתים הנושאים את אותו השם – ולהם יש בית מרכזי המפקח על פעילותם.
ישנם "בתים" ביותר מ-15 ערים ברחבי ארצות הברית, רובן בצפון. ערים אלו כוללות את ניו יורק, ניוארק, ג'רזי סיטי, פילדלפיה, שיקגו, בולטימור, וושינגטון די. סי., אוקלנד ואזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בין הבתים הבולטים: בית אבוני (שנוסד על ידי ריצ'רד ולארי אבוני), בית נינג'ה (שנוסד על ידי וילי נינג'ה), בית אוויאנס (שהוקם על ידי אמא חואן אביאנס), בית אקסטרווגנזה (שנוסד על ידי הקטור אקסטרווגנזה ואנג'י אקסטרווגנזה), בית פרינסס, בית אינפיניטי, בית מזרחי (שנוסד על ידי אנדרה, ג'ק והיידי מזרחי), בית לה-ביג'ה (שנוסד על ידי קריסטל לה-ביג'ה), בית דופרי (שנוסד על ידי פריז דופרי), בית אמזונס (שנוסד על ידי ליומי מלדונדו), בית מוגלר (שנוסד על ידי דייוויד, ראלי וג'וליאן), בית בלנסיאגה (שנוסד על ידי הרולד בלנסיאגה), בית קאן (שנוסד על ידי ג'יימס קאן הגדול), בית לאנווין (שנוסד על ידי קני אוויסו ומיצ'י לקרואה), ובית גרסון (שנוסד על ידי שאנון גרסון).
נשפים
ה"נשף" הוא אירוע בו מתחרים זה בזה בתים ו"סוכנים חופשיים" (אנשים שלא שייכים לבית) עבור פרסים, גביעים, כסף ותהילה. הנשפים יכולים להתרחש באולמות גדולים ומוכרים, או במקומות מחתרתיים וקטנים כמו מגרשי חנייה. הנשפים מתקיימים מספר פעמים בחודש ומהווים עבור הבתים דרך עיקרית לזכות בהכרה והערכה בקהילה. לכל נשף יש נושא ובכל נשף ישנן כמה קטגוריות בהן מתקיימות תחרויות. הנושא והקטגוריות מופצות למשתתפים מספר חודשים מראש, כדי לאפשר להם להתכונן כראוי. לרוב, לכל בית יש את הקטגוריות שבהן הוא מוכר ומוביל ובהן הוא ישאף לנצח שוב, על מנת לשמור על מקומו כמוביל בקטגוריה.
קטגוריות
להלן רשימה של קטגוריות העשויות להיכלל בנשף:
היסטוריה
"תרבות הנשפים", "סצנת הנשפים", "נשפי הבתים" או "נשפי הדראג" התפתחה כאלטרנטיבה המתריסה נגד התרבות ההטרו-נורמטיבית והחוקים המבחינים בין מגדרים.
ד"ר ג'ני בימין (Genny Beemyn) מתארת בספרה Trans Bodies, Trans Selves, כי התופעה התחילה בערים הגדולות בארצות הברית במאה ה-19. חברי הקהילה הגאה ניסו ליצור לעצמם עולם תרבותי משל עצמם, ולהשתמש בו על מנת למחות נגד חוקים האוסרים על אזרחים ללבוש בגדים של המין השני. כמו כן, באותן שנים החלו בני נוער רבים להיחשף לזהותם המגדרית, 'לצאת מהארון' ולעזוב את בתיהם לערים הגדולות. הם עשו זאת על מנת להשיג חופש וחירות מגדרית, וכן לפגוש עוד בני נוער אחרים אשר דומים להם ומצויים באותו מצב כמותם. ה'נשפים' סיפקו נקודת מפגש, בה בני ובנות נוער רבים יכלו למצוא בית חלופי לביתם הביולוגי, אשר לא היה מוכן לקבל אותם בשל זהותם.
במאמרו "Spectacles of Colors" (בתרגום מילולי לעברית: "משקפי הצבעים"), מתאר לנגסטון יוז שחי סוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, את החוויה שלו בנשף דראג בשנות ה-20.
בשנת 1930, נשפי דראג ציבוריים הגיעו גם לשיקגו, ניו אורלינס, בולטימור, פילדלפיה, ועוד ערים אמריקניות גדולות. אל האירועים ההמוניים החלו להגיע גם תושבים סקרנים ולא רק משתתפים. לקראת הנשפים, שגדלו והפכו להמוניים, המארגנים היו מקפידים להשיג אישורים מהמשטרה, על מנת שלא יעצרו את המשתתפים והמשתתפות על קרוס-דרסינג (לבוש המין השני).
אף על פי שבתקופה מאוחרת יותר הנשפים הובלו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, הנשף הרשמי הראשון בהמילטון לודג' בהארלם ניו יורק היה מעורב - דבר שהיה מאוד לא נפוץ באותה תקופה, בגלל ההפרדה הגזעית המובהקת. על אף שהיה מעורב, הגזענות הייתה מורגשת למדי מבחינת התנהלות האירוע. המתמודדים השחורים לא קיבלו פרסים בשל היותם שחורים, והשופטים בתחרות היו לבנים בלבד. הגזענות הבוטה הובילה לתכנון נשפים נוספים על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקנים, ויצרה הפרדה גזעית בנשפים. בשנת 1960 האירועים הפכו למופרדים לחלוטין בשכונת הארלם בניו יורק. הבשורה על קיום נשפים הופצה ומשכה כמות משתתפים אשר למספר שעות, יכלו להתחרות על 'מעבר' (Passing) במגדר האמיתי שלהם ואף לנצח ולזכות בפרסים.
במהלך העשורים שעברו הלכו ה'נשפים' והתגבשו לכדי פורמט ה'דראג' המוכר כיום. תרבות ה'נשפים' המודרנית קיימת כבר לפחות חמישה עשורים, בתחילה כתרבות מחתרתית, ולאחר מכן כתרבות גאה מיינסטרימית ששואפת להפיץ את עצמה בכל רחבי העולם. פריצתה של תרבות ה'נשפים לתרבות הפופולרית נעשה בסרטה של ג'ני ליוינגסטון, 'פריז בוערת' Paris Burning) 1991).
במרוצת השנים, בפרט עם התפתחות המדיה החברתית, תרבות הנשפים הגיעה גם למדינות אחרות כמו קנדה, יפן והממלכה המאוחדת.
וושינגטון
יש הטוענים כי הנשף הראשון התקיים בוושינגטון די.סי, בערב השנה החדשה בשנת 1885. האירוע תועד בעיתונות המקומית בשל העובדה שאחד המשתתפים נעצר בעודו חוזר לביתו בשעות הבוקר כשהוא לבוש בשמלה ורודה עם תחרה ומערכת הלבשה תחתונה תואמת. צוין בעיתונות כי על אף שהשופט טען במשפט שהוא "מעריך את הופעתו הסטייליסטית - זכר שחור בן 30 נשלח לשלושה חודשים מאסר בכלא בשל לבושו הנשי".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, החוק במדינה אפשר את קיומן של הופעות דראג רק במרחבים פרטיים. סצנת הנשפים בוושינגטון די.סי פעלה באופן סדיר משנת 1986, בזכות לואוול אדוניס-חאן ( Lowell Adonis-Khanh) ואריק כריסטיאן - באזאר (Eric Christian-Bazaar), שהיו אושיות גאות מוכרות בקהילה באותה התקופה. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, יותר בתים החלו להופיע בוושינגטון בזכות מאמציהם של טוואיין מייקה מוגלר (Twain Miyake-Mugler), הרולד בלנסיאגה (Harold Balenciaga) ושאנון וויטני גרסון ( Shannon and Whitney Garcon), שהיו כמה מאימהות הבתים המפורסמים בוושינגטון.
להלן תיאור מאזור וושינגטון די. סי. רבתי אודות התפתחות תרבות הנשפים ובתי הדראג בשנות ה-60 של המאה ה-20:
סגנונות הריקוד, שמאוחר יותר אפיינו את בתי הדראג, לא פותחו; תחרויות בין בתים היו כרוכות במופעי דראג סטנדרטיים שבהם בדרנים היו עושים ליפסינק או, לעיתים רחוקות, שרים. בניגוד לבתים בניו יורק שנראים בפריז בוערת, חלק מהאימהות של הבתים בוושינגטון די. סי. היו לבנות. עם זאת, מלכות דראג אפרו-אמריקאיות היו חלק בולט בקהילה:
כיום, וושינגטון די.סי ידועה כאחת מהערים הפופולריות להופעות דראג. בשנות ה-90 המאוחרות התקיימו בעיר כ-40 הופעות דראג מדי שבוע. ההופעות עזרו לגייס כספים לטובת הקהילה הגאה, אשר התמודדה באותן שנים עם מחלת האיידס.
ניו יורק
את שורשי תרבות הנשפים בניו יורק ניתן למצוא בשנת 1896 בהארלם, באולם "המילטון לודג'". בשנה זו התקיים נשף מסכות ראשון בו השתתפו מלכות דראג. למרות שהנשף היה סגור לקהילה מצומצמת, האירוע תפס תאוצה וסביב שנת 1920, נשפים המוניים התקיימו במקומות מרכזיים במנהטן ואליהם הגיעו מעל ל-6,000 משתתפים וצופים. הנשפים באותה התקופה הוכרו בציבור כ"מצעדי פיות". בנשפים הללו נערכה תחרות תחפושות בין מלכות דראג, ולאחר מכן נשף ריקודים, שכלל בעיקר ריקודי זוגות ממגדרים שונים.
בשנות ה-30 נחקק בניו יורק חוק האוסר על קיום אירועים חברתיים של הקהילה הלהט"בית בעיר. פעילות הנשפים לא אושרה ונשפים שנערכו סבלו מפשיטות משטרה ונסגרו. עם זאת, מצאו חברי הקהילה דרכים לערוך נשפים באופן מחתרתי, כמו למשל לקבל אישורים לאירוע על ידי רשימתו כאירוע שקשור לארגונים שכונתיים.
עד שנת 1960 משתתפות הנשפים היו בעיקר מלכות דראג לבנות. בתקופה בה ההפרדה הגזעית הייתה שגרתית והגזענות געתה, משתתפות אפרו-אמריקניות ולטינו-אמריקניות לא התקבלו בברכה באולמות הנשפים. קיימים תיעודים של נשפים מעורבים (חלקם התקיימו ב"המילטון לודג'), אך גם בנשפים אלו, נדרש מהמשתתפות האפרו-אמריקניות להבהיר את פניהן וגם כשעשו כן, לא זכו לאהדת הקהל והשופטים ולא זכו בפרסים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התקיים בהארלם הנשף המופרד הראשון שנועד לקהילה השחורה. הבית הראשון בניו-יורק הוקם גם הוא בהארלם, בשנת 1972, בשם "לה-בייז'ה" על שם המייסדת שלו, כריסטין לה-בייז'ה. בעקבות הקמת הבית הראשון החלו לקום עוד ועוד בתים, שאוכלסו בעיקר על ידי אפרו-אמריקנים ולטינו-אמריקניים, חברי קהילת הנשפים, שנדחו על ידי משפחתם הביולוגית בשל זהותם המגדרית או נטייתם המינית. באותה השנה הוקם "בית קורי", שנתיים לאחר מכן "בית דיור", "בית ווג", "בית דופרי" ועוד.
קהילת הנשפים גדלה והתפשטה מהארלם לברוקלין בשנות השמונים. עם התפתחות הקהילה והתפתחות הבתים השתדרגה גם סצנת הנשפים וכל בית היה אחראי על נושא משלו לנשף. בשנת השמונים, הנשפים הפכו לאירוע חודשי והומצאו הקטגוריות.
בשל היותה של קהילת הנשפים בניו יורק קהילה שרבים מחבריה נשאים של נגיף הֹ-HIV, הוקם בשנת 1990 "בית הלטקס", במטרה לפעול למניעת הפצת המחלה דרך ריקוד ונשפים. מאז, בית הלטקס בניו יורק עורך טקס שנתי באולם הנשפים "רוזלנד" בעיר.
בולטימור
בשנות השלושים של המאה הקודמת, תרבות נשפי הדראג החלו לצוץ במרכזי קהילות אפרו-אמריקאיות בערים מרכזיות בארצות הברית כמו בולטימור, שיקגו וניו יורק. בשנת 1931, העיתון המקומי Baltimore Afro-American דיווח על נשף דראג מקומי. המאמר תיאר "תופעה חדשה בקרב הקהילה הגאה".
אירופה
לאחר יציאתו של הסרט פריז בוערת (1991) ופרסומו של הווידאו קליפ של מדונה 'VOUGE', תרבות הנשפים התפשטה הרבה מעבר לערים גדולות בארצות הברית, הבולטות שביניהן הן: סטוקהולם, טלין, סנקט פטרבורג, פריז, רומא, מוסקבה ועוד. ישנם שלושה הבדלים מרכזיים בין תרבות הנשפים באירופה לעומת ארצות הברית: הראשון נוגע למגוון של המשתתפים. לא מדובר בתרבות השייכת רק לנערים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, אלא מגוון מתחרים מרמות סוציו-אקונומיות וגילאים שונים; השני מתבטא בריקוד הנהוג בנשפים. מדובר במעין שילוב בין ריקוד רחוב, ריקוד עכשווי מודרני ובלט. בנוסף לכך, כל בית מבטא את ייחודיותו בעזרת שילוב מוטיבים תרבותיים בהופעתם (למשל, המתחרים ממזרח אירופה ישלבו התעמלות אומנותית ובלט קלאסי בריקוד); והשלישי בא לידי ביטוי בכך שגם סטרייטים מוזמנים להתחרות בנשפים. ייחודיות נוספת בסצנת הנשפים האירופית, היא התנועה במרחב האירופי של המתחרים והבתים אשר נעים בין מדינות וערים על מנת להתחרות. המתחרים משתייכים לבתים שהם לא בהכרח גרים בהם או חיים עימם על בסיס יומיומי. לעומת צמיחתה בארצות הברית של תרבות הנשפים במחתרת, כיום הנשפים האירופיים מאוד נפוצים ומפורסמים דרך הפייסבוק לכלל הציבור.
ניו זילנד
הקבוצה הניו זילנדית FAF SWAG היא המארגנת העיקרית של נשפים במדינה. מטרתה המרכזית היא לאפשר תרבות גאה במרחב הניו זילנדי המיינסטרימי, שהרבה ממנו נוצרי קתולי. לפי דעתם, הנשפים הם הרבה מעבר להופעה, מדובר בדרך חיים המאפשרת קיום של מגוון זהויות. הנשפים בניו זילנד התחילו בדרום אוקלנד, ועם הזמן התפשטו גם לערים המרכזיות והפכו זמינים במגוון פלטפורמות - ממועדונים מחתרתיים עד מסעדות משפחתיות. אחת ממטרות הקבוצה FAF SWAG הן להפוך את ה'נשפים' לכלי המדגיש את הנראות של כלל הקהילה הלה"טבפאקית. בעיניהם, הנשפים ינגישו את הקהילה ויצמצמו את התגובות הקשות והאלימות כלפי להט"בפאק במדינה הדתית-קתולית.
אמריקה הלטינית
הנשפים הגיעו בשנים האחרונות גם לאמריקה הלטינית, מבוגוטה שבקולומביה ופוארטו ריקו, עד לערים הגדולות, שייבאו את סצנת הנשפים ליבשת.
מקסיקו
ההתחלה של סצנת הנשפים באמריקה הלטינית היא במקסיקו סיטי בשנת 2013. כוריאוגרף בשם אנני פאנק (Any Funk) הקים את בית מאצ'וס (House of Machos), שהיה הבית הראשון בקהילת הנשפים באמריקה הלטינית. כתוצאה מכך, התחילו שיעורי ריקוד ווג ברחבי העיר, וחיי הלילה ברובע ההיסטורי של מקסיקו סיטי השתנו כליל. בעקבות כך, התפתחה מקסיקו סיטי גם בהקשר של סצנת מופעי הדראג, שהפכה ליותר פופולרית. הנשף הראשון התקיים בשנת 2015, במועדון שנקרא Hazme El Milagrito Gallery. בסוף 2015 הוקם בית אפוקליפסטיק, אשר קיים מספר נשפי קיקי, על מנת לספק תמיכה וטיפול לקהילה הגאה המקסיקנית, שהוזנחה במובן הזה עד לאותם נשפים. עם הזמן הנשפים שילבו בתוכם פולקלור מקסיקני עם מאפיינים של מופעי דראג.
ברזיל
לאחר התפתחות תרבות הנשפים במקסיקו, ששאפה להתחקות אחר התרבות המקבילה בארצות הברית, בברזיל התפתחה תרבות משוחררת ואופיינית יותר לזהות הברזילאית. דוקס באבאלו (Dudx Babaloo), דראג קווין מוכר מסאו - פאולו, מתאר את התפתחות תרבות הנשפים בברזיל: "התחיל כור היתוך ענקי שלא ניתן לשלוט עליו. הנשפים היו הרבה יותר מסתם כיף. זאת הייתה הבנה של הקהילה הגאה בברזיל שהגיע הזמן של כל כולה להתאחד." הבתים בברזיל התפתחו בעיר הגדולה סאו פאולו, והשתמשו בריקוד הווג כדי להצהיר הצהרות פוליטיות. האמהות והאבות של הבתים לימדו את הילדים שלהם לרקוד כאקט מחאתי על היחס של השלטון והחברה בכללותה אליהם. ויטור אינסיו (Vitor Inácio), האבא של בית קאזול (House of Cazul), מסביר:" ריקוד הווג הומצא מלכתחילה מרצון של מיעוטים שונים לפעול, לעשות משהו. וזה משהו שכגבר גאה, שחור ועני אני יכול להתחבר אליו. ווג לימד אותי להתנגד למה שקורה מסביבי, ולא לקבל את המציאות הקשה כמו שהיא". בקהילת הנשפים הברזילאית יש רצון לפיתוח זהות אותנטית לנשפים המקומיים. לפי קהילת הנשפים הברזילאית, כלל האזרחים הבריזלאים חונכו במשך שנים על ידי הקולוניאליזם - להתנתק מהזהות המקומית ולאהוב רק את מה שמיובא מהמערב. לפיכך, הבתים השונים משתמשים בנשפים על מנת להחזיר את הברזילאיות לברזיל: הם משלבים בנשפים סגנונות מוזיקה מקומיים, ריקודים ברזילאיים כמו 'קאנדומבלה' ו'אומבאנדה' שנדחקו הצידה עם השנים בגלל איסוריה של הכנסייה הקתולית, ו'בומבה-מאו-גוי' ו'בוי-בומבה', אשר נחשבים סגנונות ריקוד המוניים ווולגריים.
לאחר שתרבות הנשפים תפסה תאוצה בסאו פאולו היא הגיעה גם לריו דה ז'ניירו, שם גדלה באופן משמעותי. בשנת 2016 התקיימו מספר נשפים עצומים בעיר. הנשפים מאורגנים על ידי הקהילה הפרושה ברחבי ברזיל בעזרת הפייסבוק וקבוצות וואטסאפ.
צ'ילה
בשל הפופולריות האינטרנטית של התרבות הקווירית ברחבי העולם, הנשפים הגיעו גם לצ'ילה בשנת 2017. מאטי קלר (Mati Keller), המייסד של הבית הראשון בקהילת הנשפים בצ'ילה, זכה בפרס המסלול כשהתחרה ב-Bello Horizonte Voguing Fever בשנת 2016. קלר למד ריקוד ופגש את הרקדן המפורסם אנג'ל סאג'ה (Angel Ceja) בשנת 2013, שבזכותו למד את הריקוד המקורי ויצר את סגנון הווג החדש - ווג פם, אשר מאופיין בתנועות נשיות חדות ומוגזמות. הווג פם מוכר היום ברחבי העולם, ורקדני ווג רבים משתמשים בו
ישראל
בישראל קיימת קבוצת ה-CROSS, הפועלת כשנתיים וחצי. הקבוצה מארגנת נשפים באופן תדיר ברחבי הארץ, ובעיקר בת"א - בבמועדון הלבונטין7. הקבוצה מורכבת בימינו מארבעה חברי וחברות צוות, 2 מלכות הדראג ג'ואנה ראס ואישה, ועוד שני מפיקים ופרפורמרים לסביאנקה (מתן אנחייסי), ושלגון (גון מזראי), המעוניינים ליצור חגיגה קווירית קבועה במרחב הלהטבפא"קי הישראלי. במקור, הכילה הקבוצה גם את מלכת הדראג ז'קלין ויזו (יעקב גולדנברג). הקבוצה התחילה את דרכה כליין בחיי הלילה התל אביביים, והציעה הופעות דראג חודשיות לקהל הרחב. כחלק מאירועי הגאווה של תל אביב-יפו שנת 2018, ארגן הליין נשף ראשון במועדון התל אביבי הוותיק לבונטין7. לאחר זמן מה, נוספה לה גם הופעת "במה פתוחה" של קהל המתנסה בדראג בפעם הראשונה. ההיענות הרבה לשני האירועים גרמה לחברי "קרוס" להבין כי קיים צורך בקרב קהל הולך וגדל בתל אביב להביע את עצמו באמצעות פרפורמנס מגדרי-דראגיסטי, בין אם באמצעות דמויות דראג מוגדרות היטב או הופעות על רחבת הנשף. לכן, הוחלט למסד את "נשף קרוס" כאירוע דו-חודשי קבוע בלבונטין7, בהנחיית ז'קלין ויזו ועם הופעות מיוחדות של שאר חברי הליין. לאחר עזיבתה של ז'קלין, המשיך הנשף להתקיים בהנחייתם של ג'ואנה ואישה ועם הופעותיהם של שלגון ולסביאנקה.
"נשפי קרוס" מוצגים כמקום להיות בו עצמך, כל משתתף ומשתתפת מוזמנים להופיע, ללא קשר לנטייה המינית. הנשפים מנסים להעצים את תרבות השוליים הלהט"בפאקית, ולהגחיך את התרבות והמוסדות הנורמטיביים. ישנם כמה אלמנטים ייחודיים לנשפים הישראליים, הראשון ביניהם הוא שהנשף אינה תחרות, אין זוכים ומפסידים, מתוך הרצון לספק חוויה חיובית תרבותית שאינה מכילה תחרותיות; השני, הקטגוריות רלוונטיות לתרבות הישראלית, ולא מועתקות מהתרבות האמריקנית. בעזרת הקטגוריות הרלוונטיות, ניתן להעביר ביקורת על המציאות הישראלית או דווקא לשבחה; והשלישי, הוא הבתים. רוב הבתים אשר קיימים בארץ מתבססים על ארגונים להט"בפאקים קיימים. למשל: בית איגי, או בית הקרוס. הבתים לא חיים ביחד בקומונה, אך יש להם משמעות משפחתית וקהילתית. כך למשל, שתי הדראג קווין המנחות הנוכחיות (ג'ואנה ראס ואישה) הן אחיות דראג, ודראגיסטיות אחרות שלמדו מהן לעשות דראג הן בנותיהן.
באופן מסורתי, בסוף כל שנה נערך בירושלים ה-JLM Ball, בהפקת ליין המסיבות הירושלמי הגאה "טיפולי הרמה". ה-JLM Ball הוא אחד הנשפים הגדולים ביותר בישראל, ומתקיים במרחבים ציבוריים שונים במרכז העיר ירושלים. באוקטובר 2021, התקיים הנשף במרכז העיר ירושלים בבניין מלון YMCA, ובנובמבר 2022 התקיים הנשף ברחבת הנרי קראון במוזיאון ישראל בהשתתפות כ-1000 משתתפים ומשתתפות.
תרבות הנשפים העכשווית (קהילת הקיקי - Kiki Scene)
המילה "קיקי" לקוחה מתרבות הנשפים ההיסטורית, ומשמעותה קול צחקוק (כמו חי חי), פירושה הוא לעשות כיף או בילוי נוח וכיפי. את ראשית תרבות הנשפים העכשווית, "קיקי", ניתן לתארך לשנת 2005, בניו יורק. ארגוני בריאות גאים שונים כמו GMHS וHMI, ניסו לטפל בקורבנות הרבים של מחלת האיידס, ולפיכך ארגנו נשפים מפוארים שבהם סופקו בדיקות איידס בחינם, טיפול מניעתי נגד המחלה, וקידום מין בטוח בקרב חברי הקהילה הגאה.
בתי הקיקי מארחים את הנשפים ועודדו השתתפות של הקהילה הלה"טבפאקית הצעירה. עיקר הפעילים בסצנת הקיקי הם בני נוער וצעירים בגילאים 13–25. רבים מבני הנוער הללו מתמודדים עם מציאות אכזרית של חוסר קבלה, התעללות, HIV, זנות, מגורים ברחוב ואלימות משטרתית. בנשפים ובאירועים משוחחים על נושאים אלו ומסופקת תמיכה נפשית למשתתפים. קהילת הקיקי מספקת מרחב מוגן ומעצים, דרך להשתייכות ולביטוי עצמי, ומציאות אלטרנטיבית בה מריעים לבני הנוער שנדחו מבתי המוצא שלהם ורואים אותם כפי שהם באמת ב'קהילת הנשפים'. כמו בתרבות הנשפים המקורית, הילדים והנערים מוצאים הורים גאים חלופיים המהווים מעין מנטורים בשבילם. הקהילה של תרבות הקיקי מספקת לילדים ולנערים מקום פיזי למגורים, תמיכה כלכלית במידת הצורך, וטיפולים פסיכולוגיים לילדים שמצאו את עצמם ללא בית ברחוב.
מגפת האיידס
"קהילת הנשפים" מכילה את פלח האוכלוסייה בעל הסיכויים הגבוהים ביותר לחלות במחלת האיידס. התפשטות מחלת האיידס בארצות הברית הייתה גבוהה ומהירה במיוחד בקרב קהילות השוליים, במצב סוציו-אקונומי נמוך, אשר לעיתים קרובות הודרו מהשיח הציבורי ומטיפול הרשויות. חלק מאותם אוכלוסיות, היו הומואים ושחורים. לפי ההערכות בארצות הברית, גברים בין הגילאים 13–29 אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים הם כ-61% מהחולים במחלה. מתוך אותו פלח אוכלוסייה, גברים שחורים צעירים בסיכון הגבוה ביותר, ובשנת 2009 היוו כ-48% מהחולים במחלה. בשל הריכוז המשמעותי של אותו פלח אוכלוסייה בסיכון למחלה בנשפים, ארגוני בריאות רבים מספקים שירותים בריאותיים דרך אותם נשפים, ואף מארגנים אותם בעצמם על מנת לספק חינוך מיני, בדיקות איידס בחינם, ושיח על מין בטוח. הנשף המפורסם ביותר נקרא 'נשף הלטקס' ומתקיים מדי שנה בניו יורק על ידי ארגון GMHC, ומקדם בעזרתו מין בטוח בקרב גברים הומואים.
זו רק אחת מהשותפויות הרבות שהתגבשו ברחבי ארצות הברית בין ענף הבריאות לבין קהילת הנשפים לעידוד מניעת HIV. בסך הכל, מגפת האיידס לקחה, וממשיכה לקחת את חייהם של משתתפים רבים בנשפים, אך טראומה זו גרמה לקהילה להתהדק כשהחברים הספידו, התאבלו וחגגו יחד את חייהם של חבריהם.
ריקוד
ההשפעה הבולטת ביותר של תרבות הנשפים על המיינסטרים היא ה-Vogue, סגנון ריקוד שמקורו באולמות נשפים של הארלם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הריקוד הפך למוכר בשנות ה-80, בזכות רקדני הווג שצעדו על מסלולי תצוגות האופנה: בתחילה אצל המעצב טיירי מוגלר בפריז, ולאחר מכן בנשף של DIFFA, ארגון שנאבק בהתפשטות מחלת האיידס ותומכיו השתייכו לתחומי עיצוב למיניהן. כמו כן, ההשפעה המוכרת ביותר של סגנון הריקוד היא על הקליפ של מדונה לשירה VOUGE, אשר הופץ בשנת 1990 והוביל לחשיפה עולמית של סגנון הריקוד המחתרתי. הקליפ מציג את מדונה רוקדת לצד שניים מרקדני הווג המוכרים והבולטים באותה תקופה – לואי וחוזה אקסטרווגנזה. חוזה הוא גם זה שיצר את הכוריאוגרפיה לקליפ המפורסם.
יש הרבה אגדות המספרות כיצד הומצא הריקוד, אך על פי הדיג'יי דייוויד דה פינו, הסגנון התחיל במועדון ניו יורקי שנקרא Footsteps: "כל מיני בחורים שחורים זרקו 'שייד' אחד על השני. לאחד מהם, פאריס דופרי, היה גיליון של 'ווג' בתיק, ובזמן שרקד הוא שלף אותו, פתח אותו בעמוד שבו הופיעה דוגמנית וחיקה את התנוחה שלה לפי הקצב. אחר כך הוא דפדף קדימה, עצר בתנוחה חדשה וכן הלאה. בתוך כמה רגעים, זה הפך לקרב תנוחות בין הנוכחים. הרעיון הבסיסי היה ליצור תנוחות נשגבות יותר, ועד מהרה זה החל להופיע בנשפים. תחילה הם כינו את זה 'פוזינג' ואז זה נקרא 'ווגינג', על שם המגזין כמובן".
תחרות הנשפים התקיימה על בסיס הבתים השונים בקטגוריות שונות, ואחת מהן הייתה ריקוד הווגינג. הכירואוגרף ווילי נינג'ה (Willi Ninja), מוכר כ'סנדק הווג', שהיה הראשון לפתח באופן מקצועי את סגנון הריקוד, ומוזכר רבות בסרט 'פריז בוערת' (1991). על פי הספר Voguing and the House Ballroom Scene of New York City 1989-92, שנכתב על ידי שנטל רגנאל, סגנון הריקוד הוכתר בשנות ה-90 ל'דוגמנות לצלילי המוזיקה', וחושף את השוני שעברה העיר ניו יורק דרך הריקוד - מעיר המורכבת מטלאים שהיוותה מקור לטרנדים בתחומי אמנות, אופנה ומוזיקה, לעיר הזמינה לעשירים בלבד כיום. עם הזמן, מריקוד שהכיל רק פוזות של דוגמניות, הפך לריקוד המושפע מאמנות אפריקנית, סרטי קונג פו, ותנועות המסבות את תשומת הלב של הקהל למלתחת או לאיפור המתחרות.
בקרב הקהילה הגאה, ריקוד הווג נתפס לא רק ככוריאוגרפיה של הנפות ידיים חדות באוויר ומתיחת חלקי הגוף בצורה מורכבת, אלא כתופעה תרבותית-חברתית ואמצעי ביטוי של נערים שחורים שסבלו מדיכוי חברתי קשה. לא במקרה הריקוד זכה לתהודת שיא בשנות ה-80, אז היה לו תפקיד אקוטי. הקהילה הגאה גוועה לאיטה עקב משבר האיידס ומערכות הבריאות בארצות הברית התעלמו מהתפשטות נגיף ה-HIV, שעלה למאות אלפים בחייהם. הסיטואציה הבלתי נתפסת הובילה להידרדרות דרמטית בצב הרוח בקרב הקהילה הגאה, מה שהתבטא בין היתר בהידרדרות בתרבות הבילוי הקהילתית. על הרקע הזה, ווגינג, ריקוד חד ומקוטע, נע בין תנוחה לתנוחה, היווה קריאה לעזרה או מלחמה. הוא מסמל את היכולת של הקהילה הגאה להפסיק לקפוא במקומם נוכח המצב הנורא ולעשות משהו. הנשפים גרמו לקהילה הגאה להחיות את התרבות הגאה בניו יורק ולמחות על התעלמותו של הממשל ממצבם.
שפה
מונחי שפת תרבות הנשפים נטמעו בתרבות הגאה והפופולרית לאורך השנים, ומופצים בעזרת הטלוויזיה, קולנוע, עיתונות ואינטרנט. בשנת 2009, יצאה לאור הסדרה המרוץ לדראג של רו פול, שהטמיעה הרבה מסלנג הנשפים ברמה הבינלאומית.
רוב הסלנג העברי שהושפע מתרבות הנשפים 'מעובר' מאנגלית. המילים המוכרות ביותר:
מוזיקה
השפעה משמעותית נוספת של הנשפים, אשר תרמה לעולם המוזיקה הגאה הפופולרית. אלמנט מרכזי בנשפים הוא המוזיקה, המאופיינת בדרך כלל בקצב מהיר, המלווה בראפ של פרשנים או של מנחים. מילות השיר מסוגננות לא פחות מהמקצבים, ולעיתים קרובות מהללות את המלכות ואת הנשיות באמצעות שפה וולגרית ושימוש במילים כמו "cunt" או "pussy". מבחינה היסטורית, המוזיקה שהושמעה בנשפים הייתה כל מה שנחשב לפופולרי בקהילה הלהט"בית האפרו-אמריקאית באותה תקופה, לרבות דיסקו, קלאב, האוס ואפילו ראפ ו-R&B. מוזיקת האוס, המוזיקה העיקרית של הנשפים, היא תמיד מוזיקה קצבית, שיש לה מקורות אפרו-אמריקאים שבאים לידי ביטוי בקצב. באופן כללי, תרבות הנשפים היוותה כר פורה לסגנונות חדשים של מוזיקת האוס ושל מוזיקה אלקטרונית וגם של ז'אנרים מוזיקליים אחרים. התרבות השפיעה גם על גל אמני היפ הופ קווירים כגון Zebra Katz, House of Ladosha ו-Le1f.
אופנה
אופנת הנשפים השתנתה עם השנים. בתחילתה שאבה השראה מנערות השעשועים בלאס וגאס, ולכן תלבושות הנשפים היו מורכבות מנוצות, חרוזים ואבני חן מנצנצות. לאחר מכן, ההשראה נבעה מכוכבות מסך הכסף, ובשנות ה-80, המוזה הייתה דוגמניות על. עם השינויים במקורות ההשראה גם הלבוש עצמו השתנה. בנשפים המוקדמים המהות הייתה יצירתיות והמשתתפים נהגו להגות ולתפור את התלבושות בעצמם. אולם, לאחר מכן, ילדי הנשפים התחילו לשלב בגדי מעצבים של אופנה עילית. את חלקם הם גנבו מחנויות יוקרה, בשל הרצון לזכות ביותר ניקוד. חברי הבתים (Houses) הציגו בתחרויות הנשפים סגנונות אופנתיים אשר התחקו אחר בתי האופנה העילית. מלבוש קיט, אופנת רנסאנס, לבוש רחוב ועוד המשפיעים על אופנת דראג עד היום.
קולנוע וטלוויזיה
רוב הבתים הניו יורקים שהשתתפו בנשפים של שנות ה-80 מוזכרים בסרט הדוקומנטרי הידוע 'פריז בוערת', שהתפרסם בשנת 1991. שמו של הסרט הוא על בסיס נשף מפורסם משנת 1986. הסרט סיפק מבט פנימי על תרבות הנשפים ואנשיה, בשילוב תיעוד מתוך הנשפים עצמם וסצינות שנלקחו מחייהם האישיים של הגיבורים. סרט נוסף אך פחות מוכר הוא 'דה קווין', שצולם כבר בסוף שנות ה-60. הסרט מתעד תחרות יופי של מלכות דראג אמריקניות, שבחבר השופטים ישבו אנדי וורהול ולארי ריברס.
בשנת 2016, הסרט 'קיקי', שבוים על ידי הבמאית השוודית-אמריקנית שרה יורדנו, סיפק תמונת מצב מודרנית של תרבות הנשפים בארצות הברית. הסרט עוסק בתת-קבוצה בסצנת הבולרום המכונה קיקי.
בשנת 2017, כחלק מסדרה דוקומנטרית על הזהות התרבותית בניו זילנד, חברת התקשורת VICE MEDIA הפיקה פרק על תרבות הנשפים בניו זילנד בהפקת הארגון FAFSWAG, שם הפרק היה: "FAFSWAG: Auckland's Underground Vogue Scene". בשנת 2018, חברת ההפקות האמריקאית VICELAND, הפיקה את הסדרה My House, אשר עוקבת אחרי שישה אנשים המעורבים בתרבות הנשפים בניו יורק.
באביב 2018, סדרת הטלוויזיה POSE הושקה בניו יורק, ועלילתה עוסקת בתרבות הנשפים של שנות ה-80 בניו יורק. יוצרי הסדרה הם סטיבן קאנל, בראד פאלצ'וק וראיין מרפי. לסדרה שתי עונות, ובשנת 2020 צפויה לצאת עונה שלישית.
ב-18 באפריל 2019, הודיעו על יציאתו לאקרנים של הסרט "Port Authority", בבימויה של דניאל לסוביץ'. הסרט עוסק בסיפור אהבה בין טרנסג'נדרית שחורה המעורבת בתרבות הנשפים, לבין גבר סיסג'נדר מהמידווסט בארצות הברית. הפרימיירה של הסרט תוצג בפסטיבל הסרטים קאן 2019. הסרט הופק על ידי מרטין סקורסזה וחברת ההפקות RT, והשחקנית הראשית בסרט תהיה לניה בלום - דוגמנית ושחקנית טרנסג'נדרית מפורסמת. זאת תהיה הפעם הראשונה בהיסטוריית הפסטיבל שאישה טרנסית שחורה משחקת בתפקיד ראשי באחד הסרטים הפותחים של הפסטיבל. מעבר לכך, כמעט כל ניצב ושחקן בסרט אשר משחקים תפקיד בסצנות הנשפים הם משתתפים אקטיביים בתרבות הנשפים בניו יורק היום. גם לניה בלום ידועה כאחת המתחרות המוכרות ביותר בנשפים הניו-יורקים. היא האמא של בית Miyake-Mugler, וידועה בקהילת הנשפים כ"נסיכה הפולינזית" שרכשה לעצמה שם בינלאומי כשצעדה בקטגוריית ה'פנים'. אחת ממטרות הסרט היא להפיק סרט על קהילת הנשפים בשיתופה של הקהילה האמיתית ומנקודת מבטה וכמו כן, להעניק להם שכר תמורת כך.
משפט קירכהוף
הלפלסיאן של גרף
עבור גרף G בעל n קודקודים הלפלסיאן L של G הוא המטריצה L המתקבלת מההפרש בין מטריצת הדרגות (מטריצה אלכסונית בה דרגות הצמתים מופיעות על האלכסון) למטריצת השכנויות של G. הערכים העצמיים של מטריצה זו  מקיימים:  (הווקטור העצמי המתאים לו הוא ) ולכל , . מספר הפעמים שהערך 0 מופיע כערך עצמי הוא כמספר רכיבי הקשירות של G, ולכן אם הגרף קשיר אז חיוביים ממש.
פיפלביז
החברה הוקמה במרץ 2015 על ידי אור בנון, אורן המבורגר ותום סיטון.
כיום המייסדים המבורגר ובנון מכהנים כמנכ"לים וחברי דירקטוריון בחברה. בסך הכל גויסו דרך הפלטפורמה של החברה יותר מ-100 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2019 פיפלביז קיבלה אישור מיוחד מרשות ניירות ערך לצאת לסבב גיוס ולמשקיעים ישנה הזדמנות להיכנס כשותפים בפלטפורמה.
פיפלביז רכשה את חברת Jumpstarter, פלטפורמת מימון המונים בתמורה למוצר או הטבה, אשר גייסה לאלפי פרויקטים כ-15.5מיליון שקלים, והקימה ב-2017 את חברת Ourlend, פלטפורמת הלוואות בין אנשים.
השיטה
אתר האינטרנט של פיפלביז הוא פלטפורמה המאפשרת השקעות המונים למיזמים וחברות, בתמורה למניות. בפלטפורמה, החברות המגייסות וכל המידע הנוגע להשקעה בהן נחשף למספר רב של משקיעים פוטנציאלים הבוחרים באלו חברות להשקיע ובאלו סכומים, בהתאם לתקנות חוק השקעות המונים.
במהלך תקופת הגיוס, המוקצבת לרוב ב-45 ימים ויכולה אף להגיע ל-90 ימים, כספי המשקיעים נשמרים בחשבון נאמנות. בתומה, ואם המיזם הגיע ליעד הגיוס המינימלי שנקבע, כספי המשקיעים מועברים מחשבון הנאמנות לחשבון החברה המגייסת וניתנות בהתאם מניות למשקיעים. במידה והחברה גייסה סכום הנמוך מיעד הגיוס המינימלי בתום תקופת הגיוס, כספי המשקיעים מוחזרים אליהם במלואם.
פיפלביז עוסקת בשני סוגי השקעות שונים: השקעות בתמורה למניות והשקעות בתמורה לאיגרות חוב.
לוגאן סרג'נט
לוגאן האנטר סרג'נט (באנגלית: Logan Hunter Sargeant, נולד ב-31 בדצמבר 2000) הוא נהג מרוצים אמריקאי המתחרה עבור קבוצת ויליאמס באליפות הפורמולה 1 החל מעונת 2023.
קריירת מרוצים
סרג'נט החל את קריירת המרוצים בתחרויות קארטינג מקומיות בשנת 2008. שנה לאחר מכן עבר לאירופה על מנת להתחרות. בשנת 2015 זכה באליפות העולם בקארטינג. בעונת 2016/2017 התחרה באליפות הפורמולה 4 של איחוד האמירויות הערביות. למרות שלא ניצח אף מרוץ, הוא סיים על הפודיום ב-15 מתוך 18 מרוצים, ובסיום העונה דורג במקום השני. בהמשך השנה עבר להתחרות באליפות הפורמולה 4 הבריטית עבור קבוצת Carlin. בסיום העונה דורג במקום השלישי. בשנת 2018 דורג במקום הרביעי באליפות הפורמולה רנו האירופאית.
בשנת 2019 חזר לקבוצת Carlin והצטרף לאליפות הפורמולה 3. בעונת הבכורה הוא צבר נקודות בארבעה מרוצים ודורג במקום ה-19. בעונה השנייה באליפות עבר להתחרות עבור קבוצת Prema. הניצחון הראשון בקטגוריה הושג במרוץ השני שהתקיים בסילברסטון, ניצחון שהעלה אותו לראש הטבלה. ניצחון שני בעונה הגיע במרוץ הספרינט בספא. בשני המרוצים האחרונים של העונה צבר רק שמונה נקודות וסיים את העונה במקום השלישי אחרי תיאו פורשייר ואוסקר פיאסטרי. למרות ההצלחה סרג'נט לא התקדם לאליפות הפורמולה 2 מסיבות כלכליות ונשאר להתחרות עונה שלישית באליפות הפורמולה 3, הפעם עם קבוצת Charouz. הניצחון היחיד בעונה הושג במסלול בסוצ'י, הניצחון הראשון של הקבוצה באליפות.
את הבכורה באליפות הפורמולה 2 עשה בסיבוב הלפני אחרון של עונת 2021 עם קבוצת HWA. את המרוץ הראשון סיים במקום ה-16, מהמרוץ השני נאלץ לפרוש. לקראת עונת 2022 חזר לקבוצת Carlin והתחרה עימה עונה מלאה באליפות. את העונה סיים במקום הרביעי, דבר שאיפשר לו לצבור מספיק נקודות לסופר לייסנס.
אימרה נמט
אימרה נמט (בהונגרית: Imre Németh; 23 בספטמבר 1917 - 18 באוגוסט 1989) היה אתלט הונגרי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), שיאן עולם ו-12 פעמים אלוף הונגריה מהם 11 פעמים ברציפות (1952-1942) ביידוי פטיש.
לוגאן סרג'נט
פורמולה 1
סרג'נט הוכרז כחבר באקדמיה של קבוצת ויליאמס באוקטובר 2021. בסיום העונה זכה לנסיעת מבחן ראשונה במהלך מבחני סיום העונה.
במהלך גרנד פרי ארצות הברית בעונת 2022 השתתף לראשונה באימון חופשי. באותו סוף השבוע הכריז יוסט קפיטו, מנהל קבוצת ויליאמס, על הכוונה להחתים את סרג'נט במקומו של ניקולאס לטיפי, במדיה ויצבור מספיק נקודות לסופר לייסנס. סרג'נט סיים את עונת הפורמולה 2 במקום הרביעי והוחתם רשמית בקבוצה.
אימרה נמט
ביוגרפיה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 סיים נמט במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 50.03 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ב ב-14 ביולי 1948 קבע נמט ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 59.02 מטר, שיפור ב-2 ס"מ לשיא העולם הרשמי בן ה-10 שנים של ארווין בלאסק מגרמניה. התוצאה הטובה ביותר 59.56 מטר, שלא הוכרה כשיא עולם הייתה עדיין של פאט או'קלהאן מאירלנד והושגה בשנת 1937.
אלוף אולימפי
בלונדון 1948 זכה נמט במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 56.07 מטר, לפני איוון גוביאן מיוגוסלביה (54.27 מטר) ורוברט בנט מארצות הברית (53.73 מטר).
בתחרות שנערכה בקטוביץ, פולין ב-4 בספטמבר 1949 שיפר נמט ביידוי פטיש את שיאו העולמי והעמידו על 59.57 מטר. בתחרות שנערכה בבודפשט ב-19 במאי 1950 הוא שיפר שוב את שיאו העולמי והעמידו על תוצאה של 59.88 מטר.
בהלסינקי 1952 זכה נמט במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 57.74 מטר, אחרי בן ארצו יוז'ף צ'רמק שקבע שיא עולם חדש של 60.34 מטר וקגרל שטורך מגרמניה (58.86 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיים נמט במקום שישי ביידוי פטיש בתוצאה של 56.86 מטר.
ת"ס אליוט
תומאס סטרנס אליוט (באנגלית: Thomas Stearns Eliot; 26 בספטמבר 1888 – 4 בינואר 1965), המוכר גם כטִי אֵס אליוט (או "ת.ס. אליוט"), היה משורר, מחזאי ומבקר ספרות אנגלי-אמריקאי. את עיקר פרסומו רכש בממלכה המאוחדת, ונחשב לממשיכה ומחדשה של המסורת האירופאית בשירה ובאמנות בכלל.
חייו
אליוט נולד למשפחה אמידה בסנט לואיס שבמיזורי (ממדינות המערב התיכון בארצות הברית). הוא התיישב בבריטניה בשנת 1914, בהיותו בן 26. בשנת 1927 אימץ אזרחות בריטית תוך ויתור על זו האמריקאית. באותה שנה המיר אליוט גם את דתו היוניטריאנית בזו האנגליקנית ("אנגלו-קתולית" לפי ניסוחו).
עזרא פאונד, שהיה כתב חוץ של המגזין "Poetry" למשך שש שנים, שכנע את המייסדת והמו"לית של המגזין, הרייט מונרו, לפרסם את יצירותיו הראשונות של ת"ס אליוט. בשנת 1948, הוענק לת"ס אליוט פרס נובל לספרות.
מאפייני שירתו
שיריו של אליוט נחשבו כקשים לקריאה ולפיצוח, עקב שפע המטפורות הדקות, ההפניות והרמזים לספרות הקלאסית הרחבה, שאותן כתב אליוט מתוך הנחה שהקורא המשכיל יזהה את המובאות ואת משמעויותיהן. הוא השתמש בשירתו ביסודות צעקניים והמוניים לצד נושאים שיריים מסורתיים מן המסורת האירופית, היהודית-נוצרית או ההודית, במעברים בין שיחת חולין בנלית לרטוריקה מקיפה, בהפסקות ברצף הסיפורים על ידי גיחות פתאומיות אל העבר כמו בטכניקות קולנועיות.
במקביל לפעילותו כמשורר ועורך בכיר (הוצאת פייבר את פייבר) העלה אליוט כמה מחזות חדשניים בתיאטרון האנגלי - כגון "רצח בקתדרלה", "האיחוד המשפחתי", מסיבת הקוקטייל" ועוד.
חידושים ביקורתיים
אליוט אחראי ליישום המונח שטבע בשנת 1919 - "קורלטיב אובייקטיבי" (Objective Correlative) בניתוחו את "המלט" לשייקספיר. דרך שימושו במונח זה הגדיר אליוט מערך של חפצים, אירועים ומצבים שמתחברים על-מנת ליצור רגש מסוים אצל הקורא. במאמרו זה, שנקרא "המלט ובעיותיו" מגדיר אליוט את המחזה המפורסם כ"כישלון ספרותי".
שאלת יחסו ליהודים
ב-1934 הצהיר אליוט שנוכחות מספר גדול של יהודים "חופשיים במחשבתם" (לא-אורתודוקסים) היא גורם המערער ומסכן את האחדות החברתית והתרבותית בבריטניה ובארצות אחרות, וקרא לארגן הגירה שלהם. ב-1952 הסביר לישעיה ברלין שלא התכוון מעולם לקרוא לאלימות או לגירוש כפוי, אך התעקש על צדקתו. לדברי אליוט, בעוד שבעבר יכלו יהודים להיטמע על ידי התנצרות, העידן המודרני הפך את המרת הדת למעשה חסר משמעות, וגזר על יהודים כאלו לחיות כמיעוט מנוכר בחברה שנותרה נוצרית במובן העמוק, ללא יכולת להיקלט, ועשה אותם מועדים לדעות רדיקליות כמו קומוניזם. לדעת אליוט, נותרו ליהודים רק שתי אפשרויות בנות-קיימא: להיצמד למסורתם (הוא הצהיר כי איננו מתנגד בשום אופן לקהילות יהודיות דתיות במערב) או להגר. גם סוגיית היחס ליהודים ביצירתו של אליוט מעוררת פולמוס עז. כך למשל הם פני הדברים בנוגע לשיר שכתב ב-1919, בעת בה פרחה האנטישמיות באירופה, ואשר נקרא אז "בליישטיין עם סיגר" (לאחר מכן שינה אליוט את שמו של השיר ל"בֶּרְבַּנְק עם הבֶּדֶקֶר"). בשיר זה תיאר אליוט אדם בשם בליישטיין - שם יהודי - בתיאורים חריפים המעוררים סלידה מהדמות. עם זאת כיום רווחת יותר במחקר הספרות הגישה שאינה מייחסת אנטישמיות לאליוט, בפרט על ידי הבלטת הפן הסאטירי ביצירתו, וטענה שאין זו אלא ביקורת על העם היהודי כשם שקיימת ביצירתו גם ביקורת על העם האירי ועל אחרים; היו גם שטענו שהשם 'בליישטיין', שמו של אותו אדם המתואר בצורה כה מסלידה, אינו יהודי במובהק. אמנם, על גישה זו נמתחה ביקורת, שכן גם בשירים אחרים נמצאים אצלו אזכורים אנטישמיים מפורשים, המזכירים את היהודים, וכי ההבדל בין סאטירה לבין אנטישמיות הוא בולט לעין כך, למשל, מתאר אליוט בשיר Gerontion, אחד משיריו הנודעים, את בעל הבית היהודי: וכך כותב מבקר הספרות גדעון סתר ("נתיב", ספטמבר 2002) על שיר זה:
על כן, גורס סתר, שהמוטיב האנטישמי בשירתו של אליוט אינו ניתן לערעור. הוא קושר זאת בסביבה התרבותית באותם זמנים, שעודדה אנטישמיות, ואף בהשפעה אפשרית של "מיטיבו ומדריכו הרוחני", עזרא פאונד.
קישורים חיצוניים
סקירת ספרו של רוברט קרופורד, מאת Sarah Chruchwell בעיתון The Guardian 11.02.2015
דלוריאן DMC-12
דלוריאן DMC-12 (באנגלית: De Lorean DMC-12) היא מכונית ספורט שיוצרה בצפון אירלנד על ידי חברת דלוריאן, מייסודו של מהנדס הרכב האמריקאי ג'ון דלוריאן, לשיווק בשוק האמריקני בין השנים 1981–1983. המכונית ידועה לרוב בשם "דלוריאן" משום שהחברה ייצרה רק דגם אחד. מכונית הדלוריאן הוצגה כמכונת זמן בטרילוגיית סרטי המדע בדיוני "בחזרה לעתיד".
הדגם הראשוני של המכונית יוצר במרץ 1976. הייצור הרשמי של המכונית החל בשנת 1981 (המכונית הראשונה בקו הייצור הושלמה ב-21 בינואר) במפעל של DMC באזור דאנמורי אשר בצפון אירלנד. במהלך תקופת הייצור שלה, שונו חלקים מסוימים בדגמי המכונית, כמו מכסה המנוע, עיצוב הגלגלים ואף עיצוב פנים הרכב.
ב-30 ביולי 2007 הוכרז כי בשנת 2008 המכונית תיוצר בדגמים חדשים בכמות מצומצמת (בערך 20 מכוניות לשנה). ב-2011 הוכרז כי המכונית תיוצר בדגם חשמלי.
שארל בראון-סקאר
שארל-אדווארד בראון-סקאר (Charles-Édouard Brown-Séquard; 8 באפריל 1817 – 2 באפריל 1894) היה פיזיולוג ונוירולוג צרפתי יליד מאוריציוס, שפעל גם בארצות הברית ובשווייץ. היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו.
ביוגרפיה
נולד בפור לואי במאוריציוס, לאב אירי-אמריקאי ואם צרפתייה. סיים לימודי רפואה בפריז ב-1846, וחזר למאוריציוס. ב-1852 עבר לארצות הברית וערך מחקרים בקולג' הרפואי של וירג'יניה. ב-1853 נישא לאלן האמריקאית ועבר עימה לפריז. ב-1854 חזר למולדתו מאוריציוס וניהל שם את בית החולים לכולרה.
ב-1855 עבר שוב לעבוד בווירג'יניה, אך במהרה חזר לפריז, בה שכר וניהל מעבדת מחקר קטנה עד 1857. ב-1858 עבר ללונדון ועבד בבית חולים למשותקים ואפילפטים, שם התמחה בפתולוגיות של מערכת העצבים. ב-1860 התמנה לחבר בחברה המלכותית של לונדון.
ב-1864 חזר שוב לארצות הברית, שם מונה למרצה בפיזיולוגיה ונוירופתולוגיה בהארוורד. באותה שנה נפטרה אשתו הראשונה. ב-1869 חזר לפריז ושימש כמרצה בבית הספר לרפואה, וב-1872 עבר לעבוד בניו יורק. באותה שנה נשא בשנית, את האמריקאית מריה רבקה קרלייל. ב-1875 חזר לפריז, וב-1877 עבד כמרצה לפיזיולוגיה בז'נבה. באותה שנה נפטרה אשתו השנייה, והוא נישא בשלישית, לאנגלייה אליזבת אמה דקין.
לבסוף, ב-1878, חזר לפריז ושימש כמרצה לרפואה ניסויית בקולז' דה פראנס, עד מותו. הוא מת ב-1894, שלושה חודשים לאחר שלקה בפלביטיס, וזמן קצר לאחר מות אשתו השלישית. נקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס.
מחקריו
בראון-סקאר היה הראשון שתיאר את תסמונת בראון-סקאר (1850), שנקראה בהמשך על שמו. התסמונת מתבטאת באובדן תחושה סנסורית ותפקוד מוטורי של הגוף, הנגרמים בשל חיתוך חלקי של צד לטרלי (ימני או שמאלי) של חוט השדרה. הוא תיאר סוג פגיעה זה לאחר שצפה במצבים בהם נגרמה תסמונת זו לאיכרים שעסקו בחיתוך קני סוכר במאוריציוס.
אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן
אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן בע"מ הייתה חברת החזקות המשקיעה בחברות ישראליות ובחברות ברחבי תבל שעסקיהן קשורים בישראל. בראשית דרכה עסקה "אמפל" בהשקעות בישראל בלבד. ניירות הערך שלה נסחרו בנאסדאק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1942, ביוזמתו של אברהם דיקנשטיין, איש בנק הפועלים, כדי לגייס כספים בארצות הברית, בעיקר מיהדות ארצות הברית, לשם השקעתם בארץ ישראל. בעת שהעלה הצעה זו, באוקטובר 1941, היה לדיקנשטיין ניסיון במכירת מניות של בנק הפועלים בארצות הברית. דיקנשטיין הקים את חברת "אמפל" (Ampal-American Palestine Trading Corporation) בהון יסוד של 1,500 דולר. עד תום מלחמת העולם השנייה גייסה החברה שני מיליון דולר. הכספים הושקעו ברכישת ציוד חקלאי, משאיות ומוצרים נוספים שהיישוב נזקק להם.
בשנת 1952, החלה להשקיע בחיפושי נפט בישראל והייתה בין בעלי המניות בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל שגילתה את שדה הנפט חלץ. בשנת 1956, הקימה את "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" בשותפות עם בנק הפועלים.
בתחילת שנות ה-70 הצטרף יעקב לוינסון, יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים, למועצת המנהלים של "אמפל". הוא הביא להעברת השליטה בחברה לבנק הפועלים. דיקנשטיין המשיך לעמוד בראש החברה עד לפטירתו.
בשנת 1982 צמצם לוינסון את פעילותו בבנק הפועלים, והתמקד בפיתוחה של "אמפל". הרווח הנקי של החברה צמח מ-9 מיליון דולר ל-16 מיליון דולר ב-1983. בסוף 1983 פרש לוינסון מניהול "אמפל", לאחר שנחשד על ידי ההסתדרות בהעברת כספים ונכסים מבנק הפועלים לאמפל. בעקבות האשמות אלה התאבד לוינסון ב-23 בפברואר 1984.
בסוף 1996, בעקבות ההנחיה לבנקים למכור את נכסיהם הריאליים, מכר בנק הפועלים כ-31% ממניות "אמפל" למשפחת שטיינמץ. בהמשך רכשה משפחת שטיינמץ נתח נוסף בבעלות על החברה, בעיקר באמצעות רכישות בבורסה.
בתחילת 2002 רכש איש העסקים יוסי מימן את השליטה ב"אמפל" תמורת 90 מיליון דולר, והוא כיהן בה כיו"ר וכמנכ"ל. מימן מכר את רוב השקעותיה של החברה, שכללה בין השאר החזקות בחברות גרנית הכרמל, ריבוע כחול, ובנק לאומי. בשנים 2005–2006 מכר לה 12.5% מהמניות שהחזיק בחברת EMG, העוסקת במכירת גז טבעי ממצרים לישראל, תמורת 258.3 מיליון דולר במזומן ובמניות. אמפל מימנה את הרכישה, בין היתר, באמצעות הנפקת איגרות חוב.
ב-2006 העמידה אמפל הלוואה של 20 מיליון דולר למפעל אתנול בקולומביה שאותה הקימה חברת "מרחב" שבבעלותו הפרטית של יוסי מימן. ב-2010 הומרה הלוואה להחזקה של 25% מהמניות במפעל. לטענת בית ההשקעות הלמן-אלדובי העברת המניות לא בוצעה בפועל.
בנובמבר 2007 רכשה "אמפל" את חברת "גדות מיכליות" תמורת כ-550 מיליון ש"ח, באמצעות הלוואה מבנק דיסקונט. ב-2014 מכר אותה כונס הנכסים של "אמפל" תמורת 73.5 מיליון דולר ל"קרן טנא".
בסוף 2009 רכשה "אמפל" את פעילות התקשורת של חברת "012 סמייל תקשורת" מפעילת המותג 012 סמייל לפי שווי של 1.2 מיליארד ש"ח, וכעבור שנה מכרה אותה לפרטנר תקשורת לפי שווי של כ-1.5 מיליארד ש"ח.
פירוק החברה
בשנת 2011 שובשה אספקת הגז ממצרים לישראל עקב חבלות בצינור הגז. חבלות אלה הביאה לירידה של 85% במחיר השוק של "אמפל" ולפגיעה ביכולתה לפרוע את איגרות החוב שהנפיקה, ובדצמבר החל משא ומתן על הסדר חוב.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים "EGAS" באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז הישראלית EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. ובקופת אמפל לא נותרו מספיק מזומנים שיאפשרו את המשך תפעולה השוטף.
במאי 2013, הורה בית המשפט בניו-יורק על פירוק החברה לאחר שהניסיון להגיע להסדר חוב נכשל. בדיון בבית המשפט נקבע כי אין סיכוי שהסדר חוב ייצא לפועל במסגרת הליך של צ'פטר 11. לפיכך, יש לפעול לפירוקה בהליך של צ'פטר 7, הכולל מכירת נכסי החברה וחלוקת התמורה באופן יחסי לנושים.
מסחר בבורסה
החברה נסחרה בעבר בבורסה בתל אביב ובנאסד"ק, אך עקב הידרדרותה הכלכלית היא כבר אינה נסחרת בהן.
בבורסה בארצות הברית
בפברואר 2012, עקב אי עמידתה בתנאי מחיר מינימלי של 1$ למניה, הועבר המסחר בחברה מבורסת "נאסד"ק גלובל מרקט" (NASDAQ Global Market) לבורסת "נאסד"ק קפיטל מרקט" (NASDAQ Capital Market).
במאי 2012 קיבלה הודעה מנאסד"ק לפיה החברה אינה עומדת בדרישה להון עצמי מינימלי של 2.5 מיליון דולר. חרף ארכה שניתנה לאמפל על מנת לחזור ולעמוד בדרישה המינימלית, החברה לא עמדה בכך וב-22 בינואר 2013 הושעה המסחר במניותיה. באוגוסט 2013 נמחקה החברה מבורסת הנאסד"ק והמסחר במניותיה הועבר לבורסת מעבר לדלפק הנקראת OTCBB.
בבורסה בתל אביב
ביוני 2012 הוצאה מניית החברה מכל המדדים אליהם השתייכה בבורסה בתל אביב.
ב-22 בינואר 2013 הושעה המסחר במניות החברה בעקבות השעיית המסחר בהן בבורסת נאסד"ק.
בעקבות מינוי מפרק קבוע לחברה החליט דירקטוריון הבורסה על מחיקת מניות אמפל מהבורסה ב-11 במרץ 2014.
חוג גלילאו
חוג גלילאו (בהונגרית: Galilei Kör, היה אגודה של סטודנטים באוניברסיטת בודפשט, שדגלו ברעיונות אתאיסטים - אגנוסטים בין השנים 1908 לבין 1919. מטרות האגודה כללו מחקר מדעי חופשי, הגנה על החשיבה החופשית בתוך האוניברסיטאות, פיתוח מדעי החברה, טיפוח ותמיכה סוציאלית בסטודנטים עניים, קידום המלחמה באלכוהוליזם, התנגדות לאחוזות הגדולות (למעשה דרישה לרפורמת קרקעות) ועוינות כללית נגד "התפיסה החברתית ההונגרית" ודרישה לשינויה. בסביבות שנת 1910 הייתה זו אגודת הסטודנטים לחשיבה חופשית הידועה ביותר שנערכה נגד כל הדוגמה. לאורך כל קיומו התאפיין החוג בפעילותו לקידום עיקרון החשיבה החופשית, כלומר תוכנית אנטי-דתית שדרשה הפרדה מוחלטת של הדת מהמדינה. לאחר פירוק החוג, האינטלקטואלים השמרנים ההונגרים ביקרו את הגלילאיסטים על גרימת פיצוץ (לדעתם) של מהפכת החרציות שהוביל לאירועים הטרגיים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולקבלת החלטות על אמנת השלום בטריאנון, שהביאה לאובדן שטחים ואוכלוסייה נרחבים של ממלכת הונגריה. בשנת 1990, לאחר שינוי המשטר הסוציאליסטי-קומוניסטי, ניפצו במהרה את לוח הזיכרון של חוג גלילאו שהוצב ביוזמת המערכת הסוציאליסטית ששלטה בהונגריה בתקופה שבין 1949 לבין 1989.
אירועים מקדימים
הזרמים הרדיקליים הבורגניים של ראשית המאה העשרים ייצגו צבע חדש הן במדע והן בפוליטיקה תוך שימוש בתוצאות של מה שהיה אז חידוש בענפי המדע סוציולוגיה, פוזיטיביזם, שבהישגיהם ניסו להשתמש חוגים אלה להשגת יעדיהם הפוליטיים והחברתיים. ב־23 בינואר 1901, בעיקר אינטלקטואלים בעלי כישורים משפטיים הקימו את "החברה ההונגרית למדעי החברה" שכוונתה הייתה קידום הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה החברתית ומדיניות חברתית מעשית. בהנהלתה השתתפו אוסקר יאסי, דיולה פיקלר, בודוג שומלו ורוברט בראון (סוציולוג). ארבעתם יהודים. משנת 1904 ייצג המגזין "תבל" (Világ), שהופיע במשך כשלוש שנים (מגזין בעל חופש מחשבה, אתאיסט, מטריאליסט, מוניסט, סוציאליסט, ייצג את תנועת העובדים, ונתן במה למדע פופולרי), את רוחם של ההוגים החופשיים. מאמר המערכת של אוסקר יאסי על תוכניתו, שכותרתו היה "לקראת הונגריה חדשה" ופורסם בשנת 1907, קבע ב"ניצחון פובליציסטי" כי הנציונליזם הדתי חי את שעותיו האחרונות. בשלב זה יאסי כבר הפך למנהיג הרוחני של הקידמה והרדיקליזם הבורגני בהונגריה. החל משנת 1906 ואילך, החברה למדעי החברה התמקדה יותר ויותר באופן ספציפי בסוגיות הדיאלוג הפוליטי באותה עת, ומשורותיה צמחו גם חוג גליליאו וגם "המפלגה האזרחית הרדיקלית", שנוסדה בשנת 1914.