cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הקריסטלוגרפיה
התאורטיקנים (מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19)
לתוצאה זהה הגיע באופן בלתי תלוי המינרלוג הגרמני פרידריך מוס, שב-1822 טען כי קיימות שתי מערכות נוספות בעלות זוויות שאינן ישרות. וייס, לעומתו, טען כי מערכות אלו ("המונוקלינית" וה"טריקלינית") הן רק תיקונים המיהדרליים (hemihedral, רק כמחצית ממישורי הסימטריה קיימים) או טטארטוהדרליים (tetartohedral, רק כרבע ממישורי הסימטריה קיימים) למערכת האורתורומבית. מערכות אלו הוכרו כמערכות עצמאיות על ידי הקהילה המדעית רק ב-1835, כשאובחנו המאפיינים האופטיים הייחודיים של גבישים מסוגים אלו.
שיטת כתיב שנועדה לבטא את היחס בין כל פאה של הגביש לצירי הייחוס פותחה על ידי וייס, ושיטות כתיב נוספות הוצעו על ידי פרידריך מוס, ארמן לוי (1825), קרל פרידריך נאומן (1826) וויליאם האלוס מילר ("מסה על קריסטלוגרפיה", קיימברידג', 1839). השיטה שהציע מילר (ויליאם יואל קדם לו ברעיון) היא הפשוטה והיעילה ביותר ובה משתמשים עד היום (ראו אינדקס מילר).
אף על פי שהתכונות האופטיות המיוחדות של סוג הקלציט המכונה "פצלת איסלנדית" נחקרו היטב החל מ-1669, רק מאוחר הרבה יותר התברר הקשר שבין תכונותיהם האופטיות של הגבישים וצורתם החיצונית. החוק הפיזיקלי המתאר את האופן שבו קרן אור עוברת בחומר נקרא חוק סנל. על פי חוק זה לכל חומר יש מקדם שבירה שעל פיו נקבע כיוון ההתקדמות של קרן האור שעוברת בחומר. חוק סנל תקף רק עבור חומרים איזוטרופיים (התכונות האופטיות זהות בכל כיוון, כלומר הם בעלי סימטריה של כדור). בחומרים שבהם יש שבירה כפולה, קרן אור שעוברת דרך החומר מתפצלת לשתי קרניים. חוק סנל מתקיים עבור אחת הקרניים, הנקראת הקרן הרגילה, ואינו מתקיים עבור הקרן השנייה, הנקראת הקרן הבלתי רגילה. מתברר שכדי לתאר את האופן שבו קרן אור עוברת בחומר כזה צריך יותר ממקדם שבירה אחד. באופן כללי ביותר צריך שלושה מקדמי מספרים, הנקראים מקדמי השבירה העיקריים. לחומרים שבהם שלושת מקדמי השבירה העיקריים שונים זה מזה קוראים דו-ציריים, לחומרים שבהם שני מקדמי שבירה העיקריים שווים זה לזה ושונים מהשלישי קוראים חד-ציריים, ואילו החומרים שבהם שלושת מקדמי השבירה העיקריים שווים הם החומרים האיזוטרופיים. בשנת 1818 מצא סר דייוויד ברוסטר שעל בסיס התכונות האופטיות הנ"ל ניתן לחלק את כל הגבישים לשלוש מחלקות והן: איזוטרופיים (לדוגמה מלח), חד־ציריים (לדוגמה קלציט) ודו־ציריים (לדוגמה נציץ), וגם כי מחלקות אלו מקבילות לארבע המערכות שגילה כריסטיאן סמואל וייס. גבישים השייכים למערכת הקובייתית הם איזוטרופיים, גבישים טטרגונליים והקסגונליים הם חד־ציריים וגבישים אורתורומביים הם דו־ציריים. אחר כך הראו ג'ון הרשל ב-1822 ופרנץ ארנסט ניומן (Franz Ernst Neumann 1895-1798) ב-1835 כי הגבישים שהם אופטית דו־ציריים מייצגים שלוש מערכות סימטריה, אורתרומבית, מונוקולינית, וטריקלינית. עם זאת, כבר ברוסטר עצמו העיר כי יש מקרים יוצאי דופן רבים ו"האנומליות האופטיות" של הגבישים היו נושא למחקר. בהדרגה נבחנו גם הקשרים שבין תכונות פיזיות נוספות של הגבישים לבין צורתם החיצונית.
בסימטריה של הגבישים, אף על פי שרומה דה ל'איל ואאיאי הכירו בקיומה בכך שהחליפו את כל השפות והפינות של ה"צורות הפרימיטיביות" במישורים משניים דומים, לא נעשה שימוש בעת שהוגדרו שש מערכות הגביש שהסתמכו באופן בלעדי על אורכם של צירי הייחוס וזווית נטייתם. עם זאת, היה הכרח להכיר בכך שבכל אחת מהמערכות היו צורות מסוימות שהיו סימטריות רק באופן חלקי, ואלו תוארו כצורות המיהדרליות (hemihedral רק כמחצית ממישורי הסימטריה קיימים) וטטארטוהדרליות (tetartohedral רק רבע ממישורי הסימטריה קיימים).
כתוצאה מתבקשת מ"חוק האינדקסים היחסיים של פאות הגביש" של אאיאי הוכיח הקריסטלוגרף הגרמני יוהאן פרידריך כריסטיאן הסל (Johann Friedrich Christian Hessel 1871-1796) ב-1830 שבגביש יכולים להיות שלושים ושניים מחלקות סימטריה, או בשמן הנוכחי חבורות סימטריות נקודתיות. עבודתו נשכחה עד שב-1867 הגיע המינרלוג הפיני אקסל גדולין (Axel Gadolin 1892-1828) לאותה תוצאה.
ב-1848 הראה הפיזיקאי והמתמטיקאי הצרפתי אוגוסט בראבה כי בשלושת הממדים של המבנה הגבישי קיימות 14 משפחות של סריגים. לסריג יש אינסוף נקודות, הנוצרות באמצעות חזרה על פעולות הזזה, והוא בעל מראה אחיד מכל נקודה שלו. בראבה מצא דרך למיין את אינסוף הסריגים השונים על-פי הסימטריה שלהם, תיקן את המיון שהיה קיים לפניו (שכלל, בטעות, 15 משפחות), והוסיף עליו פרטים רבים. ארבע-עשרה המשפחות שתיאר קרויות על שמו - "סריגי בראבה". הוא פרסם מאמר בנושא בשם תזכיר על מערכות הנוצרות מנקודות המפוזרות באופן שווה על מישור או במרחב (Memoire s. l. systémes formés par des points distributés régulièrement sur un plan ou dans l´espace), 1850.
את מחקריו של בראבה השלים המינרלוג והקריסטלוגרף הצרפתי פרנסואה ארנסט מאלאר. ב-1876 פרסם מאלאר את המאמר "הסבר התופעות האופטיות האנומליות המופיעות בסוגי גביש רבים" (Explication des phénomènes optiques anormaux que présentent un grand nombre de substance cristallines). במאמר זה הסביר מאלאר ללא קושי את התופעות האופטיות האנומליות שנתגלו בגבישים רבים על בסיס מערכות הסימטריה, וקבע כי מבין כל הסידורים האפשריים נוטות התרכובות האי-אורגניות להסתדר במבנה הסימטרי ביותר. מאלאר המשיך לעסוק בנושא והתרכז בתופעת הגבישים התאומים. מחקריו על סיבת היווצרות גבישים תאומים הסבירו כיצד למשל נוצרים גבישים תאומים כאשר מפעילים לחץ בעזרת להב סכין בניצב ולאחד מצלעות המעוינון של קלציט. או כיצד נוצרים התאומים הרבים של גבישי האורתוקלז. בספרו בן שני הכרכים "מסה על קריסטלוגרפיה גאומטרית ופיזיקלית" (Traité de Cristallographie géometrique et physique) שיצאו לאור בפריז ב-1875 וב-1884 פיתח מאלאר את עקרונות הקריסטלוגרפיה המודרנית בהתבסס על התאוריה של בראבה.
ב-1867 פיתח הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה את מושג החבורות הסימטריות המרחביות. וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות המרחביות שגילה. בדיעבד התברר כי רשימת החבורות המרחביות של זונקה הייתה חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה. את ההשמטה גילו שני אנשים שעבדו במקביל על מחקר אותו נושא מבלי שהיו מודעים תחילה זה לעבודתו של זה. המתמטיקאי הגרמני יהודי ארתור מוריץ שנפליס והמתמטיקאי והקריסטלוגרף הרוסי יבגראף סטפאנוביץ' פיודורוב. את המאמרים הראשונים בנושא פרסם שנפליס ב-1888. במקביל חקר פיודורוב את נושא הגופים הגאומטריים, וב-1890 התפרסם בסנקט פטרבורג ספרו "סימטריה של מערכות גופים גאומטריים" ("Симметрия правильных систем фигур") שבו הרחיב את רשימת החבורות המרחביות בצורה משמעותית. שני האישים החלו להתכתב ביניהם, ובהדרגה, לאחר שנתגלו ותוקנו טעויות ברשימה שהכין כל אחד מהם, הגיעו עד לשנת 1891 להסכמה כי יש להוסיף עוד 165 חבורות מרחביות על הרשימה של זונקה, על מנת לקבל את סך כל 230 החבורות המרחביות המוכרות כיום. במקביל אליהם, ומבלי לדעתם על עבודתם, הגיע גם הגאולוג האנגלי החובב ויליאם בארלו לאותה מסקנה, אולם משום שפרסם את מחקריו 3 שנים אחר כך הוא אינו נחשב בין מגלי הרשימה המלאה.
במהלך המאה ה-19 נעשתה סדרה של שכלולים בכלי העיקרי ששימש את הקריסטלוגרפים לנתח את מבנה הגביש של המינרלים השונים, גוניומטר ההחזר. שיפורים במכשיר בוצעו על ידי קריסטלוגרפים נודעים: ארנסט מאלאר הכניס שיפור שאפשר מדידת זוויות בין פאות בגבישים בגודל כמעט מיקרוסקופי ושאפשר על אותם גבישים את מדידת מקדמי השבירה. בשנת 1874 שכלל האנגלי ויליאם האלוס מילר את גוניומטר ההחזר וכלל בו שני מעגלים, אך המצאתו לא זכתה לתהודה ונשכחה. ב-1889 תיאר המתמטיקאי והקריסטלוגרף יבגראף סטפאנוביץ' פיודורוב גוניומטר החזר המבוסס על רעיון זהה של שני מעגלים. המכשיר נבנה לראשונה ב-1892, נבדק ועבר לייצור מסחרי, ולכן מייחסים כיום המצאה זו לפיודורוב. ב-1900 שכלל פיודורוב את הגוניומטר, וב-1914 המציא גרסה חדשה פשוטה יותר.
גילוי תופעת העקיפה וניסוח חוק בראג
שיטות הבדיקה הקריסטלוגרפיות המודרניות, השיטות המיקרוסקופיות, נולדו בשנת 1895 כאשר וילהלם רנטגן גילה קרינה חדשה בעלת יכולת חדירה גדולה שנקראה אחר כך על שמו קרני רנטגן. במשך שנים התנהל ויכוח לגבי אופיין של קרניים אלו. האם הן, כפי שטען הפיזיקאי האנגלי ויליאם הנרי בראג, סוג של חלקיקים בדומה לקרינת אלפא, אם כי (מכיוון שלא הוסטו על ידי שדות מגנטיים) נטולי מטען חשמלי, או שמא הם סוג של קרינה אלקטרומגנטית, כפי שטען הפיזיקאי האנגלי צ'ארלס ברקלה? את התשובה המוחלטת לשאלה נתן הפיזיקאי הגרמני מקס פון לאואה, ותוך כדי כך ובעקיפין, פיתח שיטה חדשה לבדיקת המבנה הפנימי של הגבישים.
בינואר 1912 פנה הפיזיקאי והקריסטלוגרף הגרמני פאול פטר אוואלד שהיה בשלבי סיום כתיבת התזה לדוקטורט אל לאואה בבקשת עזרה לבעיה בה נתקל. אורכי הגל של הספקטרום של האור הנראה היו גדולים מדי למודל הגביש שפיתח. לאואה, שהיה אז פריבט-דוצנט במכון לפיזיקה עיונית באוניברסיטת מינכן (LMU), לא ידע לעזור לאוואלד, אבל הבעיה שהעלה גרמה ללאואה לתהות מה תהיה התוצאה אם במקום להשתמש באור הנראה ייעשה שימוש בקרני רנטגן. הוא שיער שאם קרני הרנטגן הן אכן קרניים אלקטרומגנטיות בעלות אורכי גל קצרים הרבה יותר אזי במעברן דרך הגביש שממדי תא היחידה שלו דומים לאורך הגל המשוער הן תגרומנה לתופעה של עקיפה או התאבכות.
העיקרון שעל פיו הציע פון לאואה לקבל את תמונת הגביש הוא על ידי הקרנת הגביש בקרינת רנטגן קוהרנטית, האלקטרונים בגביש מפזרים חלק מהקרינה בהפרשי פאזה קבועים ביחס לקרניים הפוגעות, עוצמת הקרינה המוחזרת תלויה בכיוון הקרן ההתחלתית ובכיוון המדידה, מכאן ניתן להסיק לגבי הכיווניות של קבוצות האטומים בגביש, ובהנחה שמבנה החומר הגבישי הוא מחזורי לאפיין את מבנה החומר הנבדק. למרות התנגדותו של מנהל המכון, ארנולד זומרפלד, החלו ולטר פרידריך (Walter Friedrich) שהיה אסיסטנט של זומרפלד ופאול קְניפּינג (Paul Knipping) מ-LMU לערוך ניסויים כשהם מקרינים קרני רנטגן על גבישים של נחושת גופרתית שמאחוריהם הונחו לוחות הצילום. לאחר כמה כישלונות הצליחו השניים להוכיח שהרעיון של לאואה נכון. לאואה עיבד את הניסוח המתמטי של הניסוי, וביוני 1912 דיווח זומרפלד לחברה הפיזיקלית (Physikalische Gesellschaft) של גטינגן על התגלית. לתגלית זו היו שתי תוצאות משמעותיות: היא הוכיחה שקרני רנטגן הן אכן סוג של קרינה אלקטרומגנטית, והיא הראתה דרך חדשה לחקר המבנה האטומי של הגבישים. על תגלית זו קיבל מקס פון לאואה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1914. עם זאת, נתקל פון לאואה בבעייתיות בהתאמת התמונות המתקבלות מהחזרת קרני הרנטגן, אבל כבר בסוף אותה שנה פתר אוסטרלי בן 22 שאך סיים את לימודי הפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג' את הבעיה.
ויליאם לורנס בראג, בנו של הפיזיקאי ויליאם הנרי בראג (אותו בראג שהתגלית שגילה לאואה הוכיחה כי טעה), כתב אחר כך כי חשב רבות בקיץ 1912 על ניסוי העקיפה של פון לאואה, ואז, בשעה ששוטט על גדות הנהר קיים (cam), נחה עליו ההשראה - השפעת ההחזרה של קרני רנטגן ממישורי הגביש חייבת להיות דומה להחזרת אור ממראה. על סמך רעיון זה פיתח תאוריה וערך ניסיונות שהוכיחו את אמיתותה. בתאוריה קשר בראג בין אורך הגל של קרינת הרנטגן למרחק בין מישורי האטומים בגביש ולזווית שבין הכיוון המקורי של הקרניים המוקרנות לכיוונן של הקרניים המוחזרות, באמצעות נוסחה הקרויה כיום על שמו - חוק בראג. המשמעות של חוק זה הייתה שניתן להשתמש בתבניות העקיפה על מנת לאתר את מקומם של האטומים בגביש ואת מרחקם זה מזה. תגלית זו פתחה תחום חדש לחלוטין של מחקר המבנה הפנימי של החומר, הקרוי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
בראג סיפר על הרעיון לאביו שבאותה תקופה המציא את הספקטרומטר של קרני רנטגן, מכשיר שאיפשר מדידות מדויקות יותר של קרני רנטגן. מכשיר זה איפשר לנתח סוגים שונים של גבישים והוכיח כי לכל יסוד יש ספקטרום קרני רנטגן אופייני. בשנים 1912–1913 עבדו השניים יחד והצליחו למצוא את סידור האטומים של כמה מינרלים ויסודות: מלח בישול (NaCl), אשלגן כלורי (KCl), יהלום, נחושת, ספינל, קלציט ופיריט. השניים נחשבים כיום כמייסדי המדע החדש של ניתוח מבנה גבישים באמצעות קרני רנטגן. ביחד סיכמו את תוצאות מחקריהם בספר שיצא בפברואר 1915 "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (W. H. Bragg and W.L. Bragg, X-rays and crystal structure, הוצאת G. Bell & Sons Ltd, לונדון 1915). עם זאת, שיתוף הפעולה בין האב לבנו הוביל רבים להאמין כי המחקר היה ביוזמת האב, ואף על פי שבראג האב דאג לתת קרדיט לבנו בכנסים או במאמרים שכתב נראה הדבר יותר כנדיבות לב אבהית. ב-15 בנובמבר 1915 החליטה ועדת פרס נובל להעניק לו ולאביו במשותף את פרס נובל לפיזיקה. "עבור שירותיהם באנליזה של מבנה הגביש על ידי קרני רנטגן". בזכייה זו נקבעו שני תקדימים: זהו המקרה היחיד (נכון ל-2014) שבו זכו אב ובנו במשותף בפרס נובל כלשהו, וכמו כן ויליאם לורנס בראג, שהיה אז בן 25 שנים, היה עד 2014 הזוכה הצעיר ביותר בפרס נובל.
קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן – שנים ראשונות
עם סיום מלחמת העולם הראשונה התחדש המחקר הקריסטלוגרפי באמצעות קרני רנטגן. מכיוון שהייתה זו השיטה הטובה ביותר לפענח מבנים של מולקולות, בתנאי שניתן לגבשן, צצו מרכזים למחקר בשיטה זו בגרמניה (למשל באוניברסיטת LMU במינכן או במכון הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Gesellschaft), כיום מכון מקס פלאנק), בשווייץ (למשל במכון הטכנולוגי של ציריך), בצרפת, בארצות הברית, ובייחוד בבריטניה. השימוש בשיטה לא הוגבל יותר למחקר מבנה מינרלים. מכיוון שניתן לגבש תרכובות אי-אורגניות ואפילו תרכובות אורגניות החל פענוח המבנה המרחבי של תרכובות אלו בשיטה זו. ויליאם לורנס בראג הקים מרכז לקריסטלוגרפיה באוניברסיטת מנצ'סטר, ואביו, ויליאם הנרי בראג, הקים מרכז במכון המלכותי בלונדון. השניים חילקו ביניהם את העבודה, כאשר ויליאם לורנס בראג היה אחראי על פענוח תרכובות אי-אורגניות. במסגרת זו פענח הצוות של ויליאם לורנס בראג את המבנה הפנימי של כמה מהמינרלים הסיליקטיים והמתכות. בין השאר חקר את המבנה הפנימי של הארגוניט, האוליבין, הבריל והדיופסיד. ויליאם הנרי בראג הקים במכון המלכותי צוות של קריסטלוגרפים שאחר כך הטביעו את חותמם בצורה משמעותית בתחום וכלל את קתלין לונסדייל, ויליאם אסטבורי וג'ון דזמונד ברנל. ברנל, למשל, הופקד על פענוח מבנה הגרפיט, אותו פענח ב-1924, במקביל, ובאופן בלתי תלוי להרמן מארק והסל שעבדו במכון הקיסר וילהלם. לשם כך השתמש ברנל במתקן ידני עגול שחובר למנגנון של שעון שבו צולם גביש הגרפיט בעזרת קרני רנטגן מספר פעמים. התוצאה הייתה תבנית גלילית של נקודות שאותה היה על ברנל לפענח ידנית תוך שימוש בלוח לוגריתמים (שהיה אז אמצעי העזר היחיד לחישובים מורכבים). פעולה זו ארכה חודשים, ולאחר שפענח את מבנה הגרפיט נשבע ברנל כי לא יחזור יותר על התהליך הידני הארוך, והמציא את השיטה המכונה "תרשימי ברנל" (Bernal charts), שבה נעשה שימוש במשך ארבעה עשורים אחר כך.
אמצעי עזר
פענוח מבנה מולקולות מתוך תבניות עקיפה דורש מתמטיקה מורכבת תוך שימוש בהתמרת פורייה ולעיתים תהליך חוזר ונשנה של "הכנת מודל ועידונו". בתהליך זה תבניות העקיפה החזויות של מבנה המודל ההיפותטי שנבנו מתמטית מושוות לתבניות העקיפה בפועל שהופקו מדגימת הגביש. במצב האידיאלי מציעים החוקרים כמה ניחושים ראשוניים שבתהליך עידון מתלכדים לאותו פתרון. את המודלים משפרים עד שהתבניות החזויות שלהם תואמות את התבנית בפועל במידה הגדולה ביותר הניתנת ליישום מבלי לבצע תיקון רדיקלי במודל. זהו תהליך ממושך ומייגע שנעשה קל יותר כיום בעזרת השימוש במחשבים. אבל קודם להמצאת המחשב נוסחו כמה כללים וחוקים והומצאו כמה שיטות לקצר את התהליך. ב-1913 ניסח המינרלוג והקריסטלוגרף הצרפתי ז'ורז' פרידל את חוק פרידל המתאר תכונה של התמרת פורייה של פונקציות ממשיות. ב-1934 הציע ארתור לינדו פטרסון תבנית המשמשת לפתרון בעיית הפאזה הקרויה פונקציית פטרסון על שמו. פאול פטר אוואלד הציע קשר בין אורך הגל זווית העקיפה והסריג ההופכי הקרוי על שמו כדור אוואלד.
כללים וחוקים אלו צמצמו את כמות החישובים, ובנוסף נעשה שימוש בכלים כדוגמת לוח לוגריתמים, סרגל חישוב, וכאמור השיטה המכונה "תרשימי ברנל" שהמציא ברנל בעת פענוח מבנה הגרפיט ב-1924. ב-1936, המציאו הנרי ליפסון וארנולד ביוורס, חוקרים צעירים שקיבלו תואר דוקטור זמן קצר קודם לכן באוניברסיטת ליברפול, שבה הוקם ב-1934 מרכז לקריסטלוגרפיה, טכניקה שעזרה אף היא לצמצם את כמות החישובים. השניים ניסו לפענח את המבנה המרחבי של תצורת הפנטהידריד של נחושת גופרתית (CuSO4), שבמקרה היה אותו גביש שעבורו השיג פון לאואה את תבנית העקיפה הראשונה. מכיוון שהידע בנושא היה מוגבל נהגו השניים לנסוע למנצ'סטר על מנת להיוועץ בוויליאם לורנס בראג, אז באוניברסיטת מנצ'סטר. במהלך ביצוע החישובים המייגעים גילו השניים כי הם מבזבזים ימים שלמים כשהם מכפילים ערכי סינוס וקוסינוס בגורם המשרעת. בסופו של דבר הבינו השניים כי עדיף לשמור על רצועות נייר את כל טורי החישובים. היה ברור שהשיטה שהכינו טובה לחישוב תא היחידה של כל סוג של גביש, ולכן דאג לורנס בראג לסדר הלוואה של 200 ליש"ט לליפסון וביוורס על מנת שידפיסו את רצועות החישובים שלהם כשהן ארוזות בקופסה. השניים הצליחו להחזיר את סכום ההלוואה במהירות מכיוון שבמהרה הפכה קופסת רצועות ביוורס-ליפסון לציוד חובה בכל מעבדת קריסטלוגרפיה.
הישגי הקריסטלוגרפיה במינרלוגיה ובמטלורגיה
מאז שנות ה-20 הייתה העקיפה באמצעות קרני רנטגן לשיטה העיקרית לקביעת סידור האטומים במינרלים ובמתכות. ב-1924 פוענח מבנה הגארנט על ידי מנצר בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. מחקר קריסטלוגרפי שיטתי בעזרת קרני רנטגן של הסיליקטים נערך בשנות ה-20. מחקר זה הראה שכאשר היחס בין Si ל-O משתנה מראים גבישי הסיליקט שינויים משמעותיים בסידור האטומי שלהם. קרל מצ'טשקי (Karl Ludwig Felix Machatschki 1970-1895) הרחיב תובנות אלו למינרלים שבהם אלומיניום מחליף אטומי של צורן בסיליקטים. היישום הראשון של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן במטלורגיה התרחש אף הוא בשנות ה-20. הדוגמה הראויה ביותר לציון היא פענוח הסגסוגת Mg2Sn על ידי לינוס פאולינג שהובילה לתאוריה שלו על היציבות והמבנה של גבישי יונים מורכבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ניסחו ויקטור גולדשמידט (Victor Moritz Goldschmidt 1947-1888) ואחר כך לינוס פאולינג חוקים הפוסלים מבנים שאינם אפשריים מבחינה כימית והקובעים את הגודל היחסי של האטומים. חוקים אלו הובילו לפענוח מבנה הברוקיט (1928), ולהבנת היציבות היחסית של הרוטיל, הברוקיט והאנאטז, שלוש הצורות בהן מופיע טיטניום דו-חמצני בטבע.
הישגי הקריסטלוגרפיה בכימיה
קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן הובילה להבנה טובה יותר של מהות הקשרים הכימיים. המחקרים הראשונים גילו את הרדיוס הטיפוסי של האטומים, ואוששו רבים מהמודלים התאורטיים של הקשר הכימי, כדוגמת הקשר הטטראהדרלי של הפחמן במבנה היהלום, הקשר האוקטהדרלי שבין מתכות שאובחן באמוניום הקסכלרופלטינט, והרזוננס הכימי שבגאומטריה המולקולרית המישורית המשולשת של קבוצת הקרבונט, והתרכובות הארומטיות. פענוח מבנה ההקסמתילבנזן על ידי קתלין לונסדייל ב-1928 אימת את הסימטריה המשושה של הבנזן והראה את ההבדל באורך הקשר בין קשרי C-C אליפתיים לקשרי C-C ארומטתיים; ממצא זה הוביל לרעיון של הרזוננס הכימי, שלו היו השלכות מרחיקות לכת בהתפתחות הכימיה. את המסקנות אליהן הגיעה לונסדייל צפה מראש ויליאם הנרי בראג שפרסם מודלים של נפתלן ושל אנתרצן ב-1921 בהתבססו על מולקולות אחרות, דוגמה מוקדמת לשימוש בהחלפה מולקולרית (שיטה בקריסטלוגרפיה שבה מתבססים על מולקולות דומות שמבנם פוענח).
המרחק בין שני אטומים קשורים הוא אמת מידה רגישה לחוזק הקשר ולסדר הקשר; משום כך הובילו מחקרים בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן לגילוי סוגים אקזוטיים נוספים של קשרים בכימיה אי-אורגנית, כדוגמת קשר מתכתי כפול, קשר מתכתי מרובע, והקשר הקוולנטי מהסוג "קשר שני אלקטרונים, שלושה-מרכזים". קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן - או, ליתר דיוק, ניסוי אפקט קומפטון פלסטי – הוכיח את האופי הקוולנטי למחצה של קשרי מימן. בתחום הכימיה האורגנומתכתית גרם פענוח מבנה הפרוצן להתחלת המחקרים המדעיים על תרכובות סנדוויץ', בעוד שפענוח מבנה מלח צייס עורר את המחקר בנושא קשרי מתכת-פאי. ולבסוף, לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן היה תפקיד כחלוצה בתחום הכימיה הסופרא מולקולרית, בייחוד בהבנת המבנים של תרכובות מסוג אתר כתר ועקרונות כימיית ה-host-guest.
במדע החומרים נחקרו מערכות מורכבות אי-אורגניות ואורגנומתכתיות רבות בעזרת השימוש בגביש בודד, כדוגמה הפולרנים, הפורפירינים ותרכובות מורכבות אחרות. בעקיפה של גביש בודד נעשה שימוש בתעשייה הפרמצבטית, בשל בעיות שנתגלו בפולימורפים. הגורמים העיקריים המשפיעים על איכות המבנה של גביש בודד הם גודל הגביש וסדירות; גיבוש מחדש היא טכניקה נפוצה לשפר גורמים אלו בגבישים בעלי מולקולה קטנה.
הוכחה לחשיבות השיטה בכימיה ניתן לראות במאגר המידע המבני של קיימברידג'. מאגר מידע זה, המתוחזק על ידי "מרכז המידע הקריסטלוגרפי של קיימברידג'" (Cambridge Crystallographic Data Centre), הוקם כתוצאה מעבודתה של אולגה קנרד (Olga Kennard), קריסטלוגרפית יהודייה בריטית, על בסיס רעיון של ג'ון דזמונד ברנל. המאגר מכיל, נכון ל-2010, תיאור המבנה הגבישי של מעל ל-400,000 מולקולות קטנות, שמעל ל-99% מהם פוענחו באמצעות עקיפה בקרני רנטגן.
תרכובות אורגניות
המבנה הראשון של תרכובת אורגנית, הקסמין (C6H12N4), פוענח ב-1923. לאחר מכן נערכו כמה מחקרים של חומצות שומן ארוכות שרשרת, שהן מרכיב חשוב בממברנות ביולוגיות. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לפענח מבנים של מולקולות גדולות בהרבה שהן בעלות מורכבות רבה. התקדמות משמעותית חלה עם פענוח מבנה הפתלוציאנין (C32H18N8), מולקולה דו־ממדית גדולה שיש לה זיקה קרובה למולקולות פורפירניות חשובות בביולוגיה כדוגמת הם, קורין (תרכובת הטרוציקלית C19H22N4) וכלורופיל.
קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן של מולקולות ביולוגיות הגיעה לתוצאות חשובות עם מחקריה של דורותי קרופוט הודג'קין, שפענחה את המבנים של הכולסטרול (1937), ויטמין B12 (1945) והפניצילין (1954), שעבורם קיבלה את פרס נובל לכימיה ב-1964. ב-1969 היא הצליחה לפענח את מבנה האינסולין, מטרה שעליה עבדה מעל ל-30 שנים.
גילוי המבנה המרחבי של ה-DNA
DNA הוא מולקולת ענק של חומצת גרעין המורכבת ממיליוני זוגות נוקליאוטידים היוצרים סליל כפול, המכילה את כל המידע התורשתי לבנייתם של כל החלבונים בתא, אצל כל האורגניזמים הידועים, החל מחיידקים ועד לבני אדם, ואף בחלק מהנגיפים. ה-DNA זוהה לראשונה על ידי הרופא השווייצרי פרידריך מישר במוגלה בתחבושות רפואיות משומשות. ב-1919 זיהה הביוכימאי פבוס לוון (Phoebus Levene) את הבסיס החנקני, החד-סוכר והזרחה שבנוקלאוטיד, אבן הבניין של ה-DNA. לוון העלה השערה שה-DNA בנוי משרשרת של נוקלאוטידים המקושרים דרך קבוצות הזרחה, וחשב שהשרשרת קצרה והבסיסים חוזרים על עצמם בסדר מחזורי. ב-1937 הפיק ויליאם אסטבורי את התבניות הראשונות של עקיפה באמצעות קרני רנטגן שהראו של-DNA יש מבנה סדיר.
ב-1943 הוכיחו קבוצת חוקרים בראשות אוסוואלד אייבורי (Oswald Avery) כי ה-DNA מכיל מידע גנטי (ראו ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי), וניסוי הרשי-צ'ייס שנערך ב-1952 היווה תמיכה משמעותית להנחה כי ה-DNA הוא החומר התורשתי הנמצא בתא החי.
ב-1953 הציעו פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון את מודל "הסליל הכפול" המקובל כמודל הנכון למבנה המרחבי של ה-DNA, במאמר קצר בכתב העת Nature. השניים, ששהו אז במעבדת קוונדיש בקיימברידג', שנוהלה אז על ידי ויליאם לורנס בראג, מגלה השיטה לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, התבססו על מחקריו של הביוכימאי היהודי אמריקאי ארווין צ'רגף (Erwin Chargaff), שגילה שהבסיסים של ה-DNA מצויים בזוגות, ועל תצלום בודד של עקיפה באמצעות קרני רנטגן (המכונה תצלום 51) שהושג על ידי רוזלינד פרנקלין (והועבר לשניים בלא ידיעתה), אז בקינג'ס קולג' באוניברסיטת לונדון. בגין תגלית זו זכו השניים יחד עם מוריס וילקינס, שעבד עם פרנקלין בקינג'ס קולג', בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962.
חלבונים
המבנה הגבישי של חלבונים (שצורתם אינה סדירה והם גדולים פי כמה מאות מהכולסטרול) החל להיות מפוענח בשנות ה-50, אבל ניסיונות לפענוח מבנה החלבונים החלו הרבה קודם לכן. חלוץ המחקר היה ויליאם אסטבורי שחקר בסוף שנות ה-20 באוניברסיטת לידס את מבנה הסיבים של הצמר ומבנה החלבון הבונה אותו, הקרטין, במימון מועצת הטקסטיל כמו גם את הקולגן. המודלים שלו היו נכונים במהות, אך שגויים בפרטים. את מבנה סליל אלפא, מבנה שניוני דמוי קפיץ החוזר בחלבונים רבים, פענחו לינוס פאולינג ורוברט קורי ב-1951. ב-1958 פענח ג'ון קנדרו את מבנה המיוגלובין של ראשתן גדול-ראש, וב-1959 פענח מקס פרוץ את מבנה ההמוגלובין. השניים זכו במשותף בפרס נובל לכימיה ב-1962. מאז קצב הפענוח גדל והמבנים המפוענחים מקוטלגים בבסיס נתונים ממוחשב המכונה בנק מידע החלבונים המכיל נכון ל-2014 מעל ל-100,000 מבנים של חלבונים, כ-90% מהמבנים פוענחו בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
הישגי הקריסטלוגרפיה במיקרוביולוגיה
ב-1935 הצליח הביוכימאי האמריקני ונדל מרדית סטנלי (Wendell Meredith Stanley) ליצור גבישים מנגיף מוזאיקת הטבק, נגיף שתקף צמחים (בעיקר טבק). במשך השנים נעשו כמה ניסיונות לפענח את מבנה הנגיף באמצעות קריסטלוגרפיה, בין השאר על ידי ג'ון דזמונד ברנל ואיזידור פנקוכן, שניסו לפענח מבנים גם של נגיפים אחרים כדוגמת TBSV (ראשי תיבות של Tomato bushy stunt virus, סוג של נגיף התוקף עגבניות). המבנה פוענח בסופו של דבר על ידי רוזלינד פרנקלין שעבדה אצל ברנל אחרי מלחמת העולם השנייה, ואף החלה לנסות לפענח את מבנה נגיף שיתוק ילדים.
משנות ה-70 החלה הקריסטלוגרפית הישראלית עדה יונת לחקור את מבנה הריבוזום בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. מחקרה נתקל בקשיים הן בגיבוש הריבוזומים (שנפתר תוך שימוש בריבוזומים שמקורם בחיידקים מים המלח) והן בשל התפרקות הגביש בהשפעת קרינת הרנטגן (שנפתר באמצעות הקפאה עמוקה). לפענוח מבנה הריבוזום יש משמעות מעשית רבה. חלק גדול מהתרופות האנטיביוטיות פועל באמצעות חסימת סלקטיבית של יצירת החלבונים בריבוזומים של חיידקים, ופענוח המבנה מאפשר לנסות ליצור תרופות אנטיביוטיות חדשות. בגין תגלית זו זכתה יונת בפרס נובל לכימיה לשנת 2009.
גילוי הסימטריה המחומשת
בשנת 1984 התחוללה מהפכה זוטא בתחום הפיזיקה של חומר מעובה. דן שכטמן מהטכניון פרסם את תגליתו – קיום גביש בעל סימטריה איקוֹסאדרית (של עשרימון), הכוללת סימטריה גבישית מחומשת. שכטמן גילה אותו כבר באפריל 1982 בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות מיקרוסקופיית ודיפרקציית אלקטרונים, אך הממצא נחשב אז לחריג ביותר ופרסומו התעכב למעלה משנתיים בגלל חוסר האמון של הממסד המדעי. עד תגלית זו הסיבובים היחידים שנחשבו ככאלו המאפשרים סימטריה בגביש היו: סיבוב שלם (למעשה, השארת הגביש במצבו המקורי), חצי סיבוב (סיבוב של 180°), שליש סיבוב, רבע סיבוב ושישית סיבוב. וההנחה הייתה כי לגביש לא יכולה להיות סימטריה לחמישית סיבוב (כלומר לסיבוב של 360°/5 = 72° ) או לשביעית סיבוב, לשמינית, לתשיעית, וכן הלאה. חודש אחד אחרי הפרסום של שכטמן ושותפיו, פרסמו לוין ושטיינהארדט (Levin, Steinhardt) הסבר לתופעה, לפיה אפשר היה להבין את הגבישים החדשים באמצעות הריצוף הקוואזיפריודי של רוג'ר פנרוז.
לאחר תגליתו של שכטמן והופעת כמה הצעות להסבר תאורטי לתופעה, נפתחה הדלת לגילויים חדשים. נמצאו גבישים נוספים שקיומם נחשב כבלתי אפשרי, ונפתח תחום מחקר חדש. הגבישים החדשים מכונים גבישים כמו-מחזוריים (או גבישים קווזיפריודיים). אישימאסה ושותפיו (Ishimasa) מצאו גבישים בעלי סימטריה דוֹדֶקאגוֹנאלית (מתרוסרת). בנדרסקי (Bendersky) מצא גבישים פּנטא-גוֹנאליים/דֶקאגוֹנאליים, דהיינו בעלי סימטריה מחומשת, שהיא בעצם מעושרת. כעבור כשנה מצאו ואנג ושותפיו מקבוצת פרופסור קוּאוֹ בבייג'ינג (Wang) גבישים אוֹקטאגוֹנאליים (מתומנים). אחרי גילויים אלה התפשט והעמיק חקר הגבישים הקוואזיפריודים. התגלו מאות סוגים של גבישים חדשים.
באפריל 2006 יצרו חוקרים מהפקולטה לפיזיקה בטכניון, בהנחיית פרופ' מוטי שגב, גביש כמו-מחזורי פוטוני, המגיב בצורה דינמית לאור העובר דרכו. הם הכניסו פגם באופן מכוון לגביש, והראו, בזמן אמת, כיצד הגביש מתקן את עצמו באמצעות האינטראקציה הדינמית עם האור. תופעה ייחודית זאת נוטעת את התקווה שפיתוחים עתידיים בתחום יוכלו לרתום את התכונות החדשות ליצירת טכנולוגיות ושימושים נוספים לגבישים מסוג זה.
ב-2011 זכה שכטמן בפרס נובל לכימיה על תגלית זו.
התבססות והתמסדות מדע הקריסטלוגרפיה
להתבססות ולהתמסדות הקריסטלוגרפיה היו גם ביטויים נוספים, מעבר להקמת המרכזים באירופה ובארצות הברית שהוזכרו לעיל. לצורך חילופי ידע בין המדענים נערכו כינוסים ויצאו לאור כתבי עת בתחום. ב-1877 החל המינרלוג והקריסטלוגרף הגרמני פאול גרות להוציא לאור בשטרסבורג את כתב העת Zeitschrift für Krystallographie und Mineralogie (כתב עת לקריסטלוגרפיה ומינרלוגיה) שאותו ערך במשך שנים אחדות. הקריסטלוגרפיה הייתה במאה ה-19 חלק ממדע המינרלוגיה, אבל נפרדה ממנה במאה ה-20, ולפיכך הוחלט ב-1924 לשנות את שם כתב העת ל-Zeitschrift für Krystallographie (כתב עת לקריסטלוגרפיה), על מנת להדגיש כי כתב העת עוסק בקריסטלוגרפיה בלבד. כתב העת דגל במדיניות של פרסום מאמרים בשפת המקור של הכותבים, ואף על פי שהשפה העיקרית בו הייתה גרמנית, התפרסמו בו גם מאמרים באנגלית ובצרפתית. מערכת כתב העת כללה את הקריסטלוגרף השווייצרי פאול ניגלי, כעורך הראשי של כתב העת (בין השנים 1921 ל-1940), וצוות שכלל בין השאר את פאול פטר אוואלד (מ-1924 עד אמצע שנות ה-30) כעורך משותף. בניהולם הפך כתב העת לכתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה. כתב העת הפסיק להתפרסם בסוף המלחמה, והוא יצא לאור מחדש ב-1955, אם כי ככתב עת גרמני בלבד, ומאז הוא מתפרסם ברציפות.
כינוס בינלאומי ראשון שהוקדש לקריסטלוגרפיה נערך ביוזמת ויליאם לורנס בראג בשנת 1929 במכון המלכותי שבלונדון. ההתמסדות המשמעותית של המדע חלה בשל מלחמת העולם השנייה והפסקת פעילותו של כתב העת Zeitschrift für Krystallographie. למרות המלחמה הוקם בבריטניה ארגון של קריסטלוגרפים הקרוי "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group) שערכה כינוסים מדי שנה. בכינוס שנערך במרץ 1944 הציע פאול פטר אוואלד, שנאלץ לגלות מגרמניה בשל היותו "רבע יהודי" ולימד אז באוניברסיטת בלפסט, להקים איגוד בינלאומי לקריסטלוגרפיה כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בינלאומי. ויליאם לורנס בראג, יושב ראש XRAG, קיבל את הרעיון בהתלהבות, וארגן ביולי 1946 כינוס בינלאומי של קריסטלוגרפים בלונדון. הכינוס שכלל כ-300 קריסטלוגרפים ממדינות שונות קיבל החלטה להקים ועדה זמנית שתבחן הוצאת כתב עת בנושא הקריסטלוגרפיה. ועדה זו, שבראשה עמד פאול פטר אוואלד, גיבשה בנוסף להצעות להוצאת כתב עת גם את קווי היסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. הגיליון הראשון של כתב העת, שקיבל את השם שהציעו הרוסים חברי הוועדה – Acta Crystallographica – יצא לאור באפריל 1948. כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה (באנגלית: International Union of Crystallography; בר"ת: IUCr) התקיים באוניברסיטת הרווארד שבעיירה קיימברידג' שבמסצ'וסטס שבארצות הברית ביולי 1948. האיגוד אחראי להוצאת כתב העת Acta Crystallographica (שעם השנים הוחלט שבשל כמות המאמרים הגדולה שהגיעה למערכת יש לפצלו, ונכון ל-2010 הוא כולל שישה כתבי עת שונים), להוצאת ספרים בתחום, ליזום תקינה של שיטות, מונחים ויחידות מידה, ולארגן כנס בינלאומי המתרחש אחת ל-3 שנים במדינה אחרת.
פרסים
סממן נוסף להתמסדות המדע הוא פרסים המחולקים למדענים מצטיינים.
אפליוטס
אפליוטס (פירוש שמו מיוונית: השמש העולה) היה האל היווני של הרוח הדרום-מזרחית. מכיוון שהיוונים חשבו שרוח זו גורמת גשם מרענן המועיל במיוחד לחקלאים, הוא מתואר לעיתים קרובות כשהוא נועל מגפיים גבוהים ונושא פרי, עטוף בבד בהיר שמתחתיו יש מספר פרחים או תבואה. הוא מגולח, עם שיער מתולתל והבעה ידידותית. מכיוון שאפיליוטים היה אל מינורי, הוא מזוהה לפעמים עם יורוס, אל הרוח המזרחית. המקביל הרומאי לאפליוטס היה סובולנוס.
משפחה
אפליוטס הוא הבן של אוס ואסטרויס.
אח של יורוס, נוטוס, זפירוס, בוראס, ליפס, קאיקס וסקירון.
גבעות קוקרי
גבעות קוקרי (באנגלית: Kukri Hills) הוא רכס גבעות באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 46 קילומטרים; וכיוונו: מזרח - מערב.
שיא גובהן של הגבעות 2,000 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הרכס
רכס הגבעות התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
מקור השם
הרכס נקרא בשם זה, מאחר שצורתו מזכירה את צורת הקוקורי - הסכין המשמשת את הגורקה.
Invisible (שיר של טיילור סוויפט)
Invisible (בעברית: בלתי נראה או בלתי נראית) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך מהדורת הדלוקס של אלבום הבכורה שלה, . השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 2007, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט ורוברט אליס אורל והופק על ידי נייתן צ'פמן וסקוט בורצ'טה. "Invisible" הוא בלדה המתארת את הקושי וכאב הלב של מישהי שמאוהבת באדם שנמצא בקשר עם מישהי אחרת, ובקושי שאף על פי שהיא תאהב אותו יותר ממי שהוא בקשר איתה, הוא לא שם לב אליה.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-12.5 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-156 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
טקס פרסי אוסקר ה-87
טקס פרסי אוסקר ה-87 (באנגלית: 87th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2014 נערך בתיאטרון דולבי שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-22 בפברואר 2015. השחקן ניל פטריק האריס הנחה את הטקס בפעם הראשונה.
מספר המועמדויות הרב ביותר, היה של "מלון גרנד בודפשט" ו-"בירדמן" (עם 9 מועמדויות).
מועמדים
המועמדויות לטקס פרסי אוסקר ה-87 הוכרזו ב-15 בינואר 2015 בתיאטרון סמואל גולדווין בבוורלי הילס. הסרטים עם מירב המועמדויות היו "בירדמן" ו"מלון גרנד בודפשט", עם 9 מועמדויות. בטקס "בירדמן" ו"מלון גרנד בודפשט" זכו ב-4 פרסים.
גסטרד
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גסטרד קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 2,027 תושבים ובשנת 2020 רק 1,666 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז התיישבות המדיארים במרכז אירופה.
יהודי גסטרד
היהודים חיו בגסטרד במאה ה-18 ובמאה ה-19. משנת 1930 השתמשו יהודי גסטרד בשירותי הדת של בקן, בשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
סביאטוסלאב מיכאיליוק
סביאטוסלאב ״סבי״ מיכאיליוק (באוקראינית: Святосла́в Михайлю́к; נולד ב-10 ביוני 1993) הוא כדורסלן אוקראיני, המשחק בקבוצת שארלוט הורנטס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
נעורים וקריירת מכללות
מיכאיליוק נולד בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה, ובין השנים 2012–2014 שיחק בקבוצת צ'רקסקי מנקיז מליגת העל האוקראינית. בקיץ 2014 נבחר להשתתף במשחק נייקי הופ סאמיט, כשחקן "נבחרת העולם".
לוס אנג'לס לייקרס
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר מיכאיליוק על ידי לוס אנג'לס לייקרס, בבחירה ה-47. בתקופתו עם הלייקרס שימש כשחקן ספסל שולי, ותרם 3.3 נקודות בממוצע למשחק.
דטרויט פיסטונס
בפברואר 2019 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, בתמורה לרג'י בולוק. בעונת זכה בהדרגה לדקות משחק מרובות יותר, ועד לינואר 2020 תפס מקום קבוע בחמישייה הפותחת של הפיסטונס. ב-18 בינואר 2020 קלע שיא קריירה של 25 נקודות בניצחון קבוצתו מול אטלנטה הוקס. בסוף-שבוע האולסטאר של אותה עונה נבחר להשתתף במשחק הכוכבים העולים, כשחקן "נבחרת העולם".
טורונטו ראפטורס
באוגוסט 2021 חתם מיכאיליוק על חוזה בטורונטו ראפטורס.
שארלוט הורנטס
ב-9 בפברואר 2023 הועבר בטרייד לשארלוט הורנטס. ב-15 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשקלע 12 נקודות בניצחון על סן אנטוניו ספרס.
נבחרת אוקראינה
בגיל 17 השתתף מיכאיליוק בטורניר גביע העולם בכדורסל 2014, כשחקן נבחרת אוקראינה הבוגרת. לאורך הטורניר השתתף בארבעה מחמשת משחקי נבחרתו, אשר סיימה במקום ה-18, וקלע 1.8 נקודות בממוצע למשחק.
מיתווים
מיתווים הוא מכון ישראלי עצמאי למדיניות, מחקר וחשיבה. המכון מתמקד במדיניות חוץ אזורית והציב לעצמו מטרה לפעול לעיצוב מחדש של יחסי ישראל במזרח התיכון, אירופה ואגן הים התיכון. מיתווים שואפת לגיבוש והצגת גישה של מדיניות חוץ התומכת בשלום ובהשתלבות באזור, תוך מתן משקל רב יותר לשיקולים דיפלומטיים ונטישת הנטייה להסתגרות מפני הקהילה הבינלאומית.
מיתווים היא עמותה רשומה המתקיימת מתרומות ומענקים, מלכ"ר, שהוקם ב-2011 ופעילותו מתבטאת בייצור ידע, בהעלאת רעיונות לסדר היום, בתכנון מדיניות, בקידום המלצות לעשייה, ובתמיכה בתהליכי יישום. בראש המכון עומד דוקטור נמרוד גורן ובוועד המנהל משתתפים פרופסור אלי פודה, דוקטור עילי זלצמן, דוקטור אהוד ערן, יאיר רוטלוי ויונתן תובל.
אחת לתקופה עורך מכון מיתווים סקר דעת קהל בקרב האוכלוסייה בישראל בנושאים של מדיניות חוץ. כך ב-2015 חוקרים ועמיתים מטעם מכון מיתווים משתתפים בכנסים בינלאומיים בתור נציגים ישראלים כאשר בכנסים גם מגיעים נציגים ממדינות ערב.
פסטיבל הקולנוע הארוטי הבין-לאומי של ברצלונה
פסטיבל הקולנוע הארוטי הבין-לאומי של ברצלונה (בספרדית: Festival Internacional de Cine Erótico de Barcelona; בקטלאנית: Festival Internacional de Cinema Eròtic de Barcelona; בראשי תיבות: FICEB) הוא פסטיבל קולנוע ארוטי ספרדי. פסטיבל קולנוע זה, אשר פעיל משנת 1992, הוא פסטיבל הקולנוע הארוטי למבוגרים העתיק ביותר באירופה.
בהשוואה לפסטיבל הקולנוע של הוט ד'אור בקאן, פסטיבל הקולנוע נחשב פחות אקסקלוסיבי. מלבד הענקת פרסי קולנוע, מתקיימים גם מופעי חשפנות ומין, וכן יריד אביזרי מין. האירוע מהווה, בין השאר, דרך לקידום תעשיית המין בספרד. ידוע כי בשנים 2005, 2006 ו-2007, השתתפו כ-50,000 איש בפסטיבל הקולנוע.
סטפן אשכנזי
ילדות ונעורים
אשכנזי נולד בלמברג למשפחה יהודית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אשכנזי בצבא האוסטרו-הונגרי.
קריירה
בשנת 1918 הופיע לראשונה בווינה, ובהמשך לכך יצא לסיורים ברחבי העולם. הוא חי בקהיר ואחר ברוטרדם, שם לימד בקונסרבטוריון למוזיקה משנת 1937 עד 1940.
בשנות מלחמת העולם השנייה הסתתר בצרפת.
הקונצרט הראשון של אשכנזי בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה התקיים ב-17 במאי 1946. ב-1950 היה לאזרח בלגיה ובין 1954 ל-1961 לימד בקונסרבטוריון של בריסל.
הוא הרבה להקליט יצירות משל שופן לחברת דויטשה גרמופון בשנות ה-50' וה-60'.
סטפן אשכנזי עשה לו שם בכיתות האמן שלו בהמבורג, קלן וירושלים.
בשנת 1965 ייסד את האגודה לאמנויות ולמוזיקה, שמטרתה הייתה לשמר את תחנת הרכבת ההיסטורית רולנדסק על נהר הריין. לאחר שיקומו, היה הבניין לאתר הופעות ותערוכות לאמנים כמו פייר פורנייה, האנס ארפ, אוסקר קוקושקה, יהודי מנוחין, מרטין ואלזר, מרסל מרסו, הנריק שרינג, סלבדור דאלי ואשכנזי עצמו.
סטפן אשכנזי מת בבון ב-18 באוקטובר 1985, זמן קצר לאחר קונצרט שנתן בקלן.
בלקסטון
בלקסטון או בלאקסטון (אנגלית: Blackstone) הוא שם משפחה שפירושו אבן שחורה.
ליטוטריפסי
ליטוטריפסי (בלועזית: Lithotripsy; מיוונית: líthos= אבן, τρίψω = שבירה) הוא הליך רפואי, המפרק גבישים תוך גופיים העשויים ממינרלים המומסים בשתן שיכולים להימצא במערכת השתן והעיכול. מדובר בטיפול אשר מאפשר שימוש בגל הלם או אנרגיה קולית, הממוקדים לעבר נקודה ידועה מראש שאובחנה בעזרת רנטגן או בדיקת על-שמע (אולטרה סאונד).
טיפול זה יעיל לאבנים אשר גדולות מכדי לעבור בדרכי השתן, ומטרתו לפרקן לחלקיקים הקטנים מ-2 מ"מ שיצאו בשתן מהגוף.
ריסוק האבנים באמצעות גלי הלם חוץ גופיים
ישנם 3 שיטות לריסוק אבנים וההבדל ביניהן הוא באופן יצירת גל ההלם החוץ גופי.
פירוט ההליך הרפואי
ליטוטריפסי מתאר תופעה שבה סדרה של גל הלם מוקרנים לעבר אבן ממוקדת. לפני הטיפול, יש לבצע הדמיה על ידי רנטגן או אולטרה סאונד על מנת לזהות את המיקום האנטומי של האבנים בכליות, מספר האבנים, גודלם וסימני חסימה (מיימת הכליה). גלי ההלם נוצרים על ידי מכונה שנקראת ליטוטריפטר וממוקדים באמצעות רנטגן על אבן בכליה.
שיטות
ישנן שתי שיטות עיקריות לביצוע הטיפול:
במשך מספר שבועות לאחר הטיפול, אותם שברים קטנים מועברים אל מחוץ לגוף בשתן.
קבלת ההחלטה על המשך טיפול תהיה בהתאם לנתונים שהתקבלו בהדמיה. כאשר גודל האבן קטן מ-5 מ"מ, ישנו סיכוי שהן יצאו מהגוף באופן עצמאי ועל כן יש העדפה לביצוע מעקב רציף. כאשר האבן גדולה מ-5 מ"מ וקטנה מ10 מ"מ, סיכויי ההצלחה של ליטוטריפטר הם 80% ועל כן יש העדפה לשימוש בטכניקה הזו מאשר ניתוח פולשני. סיכויי ההצלחה יורדים ככל שהאבן גדלה, במצב שהאבן גדולה מ-20 מ"מ יש העדפה להליך כירורגי. גם במצבים בהם לא סביר שהאבן תתפרק לחלוטין, יש יתרון בשימוש שיטה זו מפני שהיא יכולה לשפר את מצבו של המטופל לקראת המשך טיפול.
כאשר ריסוק האבנים באמצעות גלי הלם חוץ גופיים לא יעיל, יש לעבור לשיטת ריסוק באמצעות גלי הלם תוך גופיים. ===יתרונות של הליטוטריפסי ===
הטיפול בליטוטריפסי אינו פולשני ולא כרוך בחתך בעור כמו הטיפולים שהיו נהוגים בעבר. בנוסף, מספר ימי האשפוז לאחר ההליך התקצרו בהשוואה לעבר. לניתוחי העבר היו סיכויים של כ-20% לסיבוכים ארוכי טווח שאינם קיימים בזכות הטיפול בליטוטריפסי.
חסרונות של הליטוטריפסי
סיכונים הקשורים לחשיפה לקרינה, דימום באזור כליה, הדבקה, חסימת דרכי השתן על ידי שברי האבן התוויות נגד אך אינם מוגבלים- נשים בהריון, חולים המטופלים במדללי דם, חולים עם דלקות כרוניות בכליות, השמנת יתר ועוד.
רשות ההשקעות של אבו דאבי
רשות ההשקעות של אבו דאבי (באנגלית: Abu Dhabi Investment Authority) היא קרן עושר ריבונית שבבעלות אמירות אבו דאבי (שבאיחוד האמירויות הערביות), מקרנות ההשקעה הגדולות בעולם. היא מנהלת את יתרות הנפט של האמירות, המוערכות בכ-875 מיליארד דולר. התיק שלה גדל בקצב שנתי של כ-10%. הקרן חברה בפורום הבינלאומי של קרנות עושר ריבוניות וחתומה על עקרונות סנטיאגו בנושא שיטות עבודה מומלצות בניהול קרנות עושר ריבוניות.
ליטוטריפסי
אופן פעולה פיזיקלי
בעת שימוש בליטוטריפטר, מתקיימים מספר תרחישים:
רשות ההשקעות של אבו דאבי
הרשות מעולם לא פרסמה כמה נכסים יש לה, אך ההערכות הן בין 800 מיליארד דולר לכ-875 מיליארד דולר. מכון קרן העושר הריבונית מעמיד את הנתון על 580 מיליארד דולר.
היסטוריה
בשנת 1967 הקימה אמירות אבו דאבי את מועצת ההשקעות הפיננסיות שפעלה במסגרת משרד האוצר שלה והייתה אחראית על ניהול הכנסות הנפט העודפות של האמירויות. עם זאת, בשנת 1976 קיבל השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, הנשיא המייסד של איחוד האמירויות הערביות ומנהיג אבו דאבי את ההחלטה להקים במקום זאת את רשות ההשקעות ולהפריד אותה מהממשלה כארגון עם ניהול עצמי. המטרה הייתה להשקיע את העודפים של ממשלת אבו דאבי בסוגי נכסים שונים, עם סיכון נמוך.
בשנת 2008 הייתה הרשות יושבת-ראש של קבוצת העבודה הבינלאומית המונה 26 קרנות עושר ריבוניות שהפיקו את "העקרונות והפרקטיקות הכלליות המקובלות של קרנות עושר ריבוניות" (המכונים 'עקרונות סנטיאגו'). עקרונות אלה נוצרו כדי להוכיח למדינות הבית ווהמושקעות ולשווקים הפיננסיים הבינלאומיים כי לקרנות עושר ריבוניות יש מסגרות פנימיות חזקות ושיטות ממשל וכי השקעותיהן נעשות רק על בסיס כלכלי ופיננסי. שיעורי התשואה השנתיים של 20 שנה ושל 30 שנה היו 7.6% ו-8.1% בהתאמה, נכון ליום 31 בדצמבר 2010.
אסטרטגיה
הרשות משקיעה בכל השווקים הבינלאומיים - מניות, הכנסה קבועה ואוצר, תשתיות, נדל"ן, הון פרטי והשקעות אלטרנטיביות (קרנות גידור ויועצי סחר בסחורות - CTA). התיק הגלובלי שלה מחולק לתתי קרנות המכסות סוג נכס ספציפי. לכל סוג נכסים יש מנהלי קרנות משלו ואנליסטים פנימיים המכסים אותו. כמעט כל סוג נכסים מנוהל באופן פנימי וחיצוני. בסך הכל בין 70% ל-80% מנכסי הרשות מנוהלים בחוץ, ובמהלך השנים האחרונות הקרן הפכה למבוזרת יותר, לאור מבנה ההתחייבות הייחודי שלה. רשות ההשקעות היא רוכשת גדולה של נדל"ן מוסדי בארצות הברית באמצעות גופי משנה שונים. לעיתים קרובות היא קונה בעלות ריבית חלקית עם מנהלי נדל"ן מובילים. הרשות משקיעה גם בפרויקטים של פיתוח כולל קניונים.
רבות מההשקעות פחתו באופן משמעותי מאז שהשקעות בוצעו בשיאי השוק ב-2007 וב-2008 ואיבדו מערכן. ההשקעה בשווי מיליארד דולר בסיטיגרופ איבדה כ-90% מערכה נכון ל-26 בנובמבר 2009, שנתיים לאחר שרכשה חלק נכבד בבנק. השקעותיה בנדל"ן גלובלי בפסגת השוק בשנת 2008 ירדו משמעותית גם בערכן. אף שהיא מדברת על הצלחתה ארוכת הטווח בהפקת תשואות, העובדה שהיא התקרבה למדד ומנהלת את מרבית קרנותיה באמצעות מנהלי קרנות צד שלישי חיצוניות מלמדת כי סובלנותה ללקיחת סיכונים פוחתת מאוד עם השנים.
בשנת 2006, בין 70% ל-80% מנכסי הרשות נוהלו בחוץ כשבשנת 2005 רכשה רשות ההשקעות 51 מניות פטנט של חברת Massar מחברת החשמל של אבו דאבי, חברת בת של רשות המים והחשמל באבו דאבי.
ב-27 במאי 2013 פרסמה הרשות את סקירת 2012 שלה, עם סקירה על פעילותה בשנה האחרונה וכן הסבר על גישתה להשקעה - אסטרטגיה, ממשל וניהול סיכונים.
דירקטוריון
חברי הדירקטוריון מכהנים לתקופה של שלוש שנים, וניתן לחידוש. הם ממונים על פי צו של האמיר:
קנטו השימוטו
קנטו השימוטו (ביפנית: 橋本 拳人; נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן יפני, המשחק כקשר במועדון וסקה בהשאלה מרוסטוב.
טוקיו
הוא נחשב לאחד השחקנים המבטיחים ביותר במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל טוקיו וצורף להרכב הקבוצה הבוגרת מעונת 2011. הוא לא מצא כל כך את מקומו בסגל, ולכן השימוטו הושאל לרואסו קומאמוטו לעונת 2013 ו-2014.
רוסטוב
ב-9 ביולי 2020, מועדון הפרמייר ליג הרוסי, רוסטוב, הודיע כי הגיע להסכמה עם טוקיו על העברתו של האשימוטו והוא יחתום על חוזה לארבע שנים עם רוסטוב לאחר שיגיע לרוסיה ויעבור בדיקה רפואית. ב-23 באוגוסט 2020 הוא כבש את שערו הראשון עבור רוסטוב כדי להבטיח ניצחון חוץ 0–1 על אופה. במשחקם הבא שלושה ימים לאחר מכן הוא כבש שוב את השער היחיד במשחק נגד אוראל יקטרינבורג במשחק שהסתיים בניצחון 0–1. את הצמד הראשון בקריירה הבקיע במשחק נגד ארסנל טולה בניצחון 2–3 במחזור התשיעי, ב-27 בספטמבר 2020. הוא היה היפני השני בתולדות הליגה הרוסית, שהבקיע צמד. קדם לו קייסוקה הונדה, שעשה זאת במדי צסק"א מוסקבה, ב-2011 נגד קריליה סובייטוב סמרה ושוב ב-2012 נגד אלניה ולדיקווקז. הוא התבסס כאחד השחקנים ההתקפיים המבטיחים בהרכב רוסטוב ונצמד לצמרת טבלת מלכי השערים של הקבוצה בעונת 2020/2021.
קריירה בנבחרת
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן ב-26 במרץ 2019 במשחק ידידות נגד בוליביה.
ישראל פוזננסקי
ישראל פוזננסקי (בפולנית: Izrael Poznański; ביידיש: ישראל פאזנאנסקי; 25 באוגוסט 1833 – 28 באפריל 1900) היה איש עסקים יהודי-פולני, איל טקסטיל ופילנתרופ שחי ופעל בלודז'.
פוזננסקי שלט בעסק משפחתי של טקסטיל ופיתח אותו לכדי תאגיד ענק שעסק בעיקר בכותנה על כל שלבי עיבודה עד לכדי מוצר מוגמר, ללא צורך במיקור חוץ השאיר פוזננסקי את מרבית הרווח בתוך התאגיד. בשנות ה-70 וב-80 של המאה ה-19 התרחב התאגיד במהירות רבה, והקנה לפוזננסקי את הכינוי "מלך הכותנה" ברחוב הפולני. לקראת סוף המאה היה התאגיד מושא לביקורת על ניצול עובדים והנהלתו דיכאה שביתות מאורגנות חוזרות ונשנות. בשל כך, שימש פוזננסקי כמודל לדמותו של מקס אשכנזי בספרו של הסופר היידי ישראל יהושע זינגר "האחים אשכנזי" הנחשב לספר מופת בשפה היידית ומציג את אנשי ההון באור לא מחמיא.
לפוזננסקי היו ארבעה בנים: איגנץ, הרמן, קרול ומאוריצי. ושתי בנות: אנה איידל'ה שנישאה ליעקב הרץ ויוהאנה נטליה שנישאה לזיגמונט לוינסקי.
פוזננסקי נפטר בסוף אפריל 1900 ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז'. אחוזת הקבר של ישראל ואלינורה הרץ פוזננסקי מתוארת לעיתים כאנדרטת הקבר היהודית הגדולה בעולם, המאוזוליאום והפסיפס המכסה את חלקה הפנימי של הכיפה שוקמו בשנת 1993. ארמון מגוריו המפואר עומד במרכז לודז' והחל מ-1975 שוכן בו המוזיאון ההיסטורי של העיר והוא מכונה לעיתים "הלובר של לודז'"; ב-2015 הוכרז המבנה כמונומנט היסטורי.
חברת פוזננסקי המשיכה להתקיים לאחר פטירתו בהנהלת בני המשפחה עד שנת 1930, אז השתלט עליה בנק איטלקי מנושיה.
The Collector's Series, Volume One
The Collector's Series, Volume One הוא אלבום אוסף של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-20 באוקטובר 2000, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ואפיק רקורדס.
זהו אלבום האוסף השני של דיון בשפה האנגלית. בצרפת שונה שמו של אלבום האוסף הזה ל-Tout en amour.
תוכן
האלבום מכיל להיטים ישנים של דיון ביחד עם שירים נוספים שחלקם הקטן גם בצרפתית. בין היתר האלבום כולל את השיר "The Power of the Dream" אשר שימש כשיר הפותח של אולימפיאדת קיץ 1996 ועוד מספר סינגלים נוספים שלה אשר לא נכנסו לאלבום האוסף הקודם שלה: "Where Does My Heart Beat Now", "Only One Road", "Falling into You", "Tell Him", ו-"The Reason".
בצרפת האלבום יצא במהדורה מוגבלת ביחד עם אוסף של 12 תמונות צבעוניות של דיון שלא פורסמו בעבר. באוקטובר 2004 האלבום שוחרר מחדש במספר מדינות נבחרות באירופה תחת השם "Best of the Best Gold" ובעיצוב שונה בו הדיסק היה בצבע זהב ובאריזה שונה.
מרי דלאני
ראשית חייה
מרי דלאני נולדה בקולסטון, וילטשייר, בתו של קולונל ברנרד גרנוויל מנישואיו למרי ווסטקומב, תומכים שמרנים הנאמנים לכתר בית סטיוארט. היא הייתה אחייניתו של ג'ורג' גרנוויל, הברון הראשון לנסדאון, אחיו של אביה. כשמרי הייתה צעירה, הוריה העבירו את המשפחה ללונדון. מרי יצרה קשר הדוק עם חצר המלכות כאשר נשלחה לגור עם דודתה, ליידי סטנלי, שהייתה חשוכת ילדים - הכוונה הייתה שבסופו של דבר היא תהפוך לעוזרת כבוד בבית המלכות.
לקראת סוף 1717 הוזמנה מרי להתארח אצל דודה, לורד לנסדאון, בווילטשייר. היא הוצגה בפני אלכסנדר פנדרבס במהלך שהות זו, ועד מהרה התברר שלמשפחתה יש עניין בנישואים בין השניים. פנדרבס היה חבר פרלמנט מטעם לאונסטון. בעת חתונתם הוא היה בן 60, בעוד מרי הייתה בת 17. בפברואר 1718 היא נישאה לו בחוסר אושר, נישואים שנגרמו כתוצאה מהתלות הכלכלית של הוריה בלורד לנסדאון, ותקוותו של לורד לנסדאון לזכות בהשפעה פוליטית.
חיי נישואין
בני הזוג פנדרבס יצאו לטירת רוסקרו ליד פלמות' במערב קורנוול באפריל. עקב מחלת בעלה, בשנת 1721, הם עברו ללונדון. בשנת 1725, מר פנדרבס מת בפתאומיות בשנתו. הוא לא שינה את צוואתו לאחר נישואיו, ולכן גברת פנדרבס לא ירשה את מה שנותר מעיזבונו.
למרות המחסור במשאבים, האלמנות סיפקה הזדמנויות חדשות למרי. אלמנות, בניגוד לנשים לא נשואות, יכלו לנוע בחופשיות בחברה, ולראשונה בחייה, היא הצליחה לעסוק בתחומי העניין שלה ללא פיקוח של אף גבר.
מכיוון שלא היה לה בית משלה, לאחר מותו של בעלה הראשון בילתה גברת פנדרבס זמן רב עם קרובי משפחה וחברים שונים. חברתה העשירה, הדוכסית מפורטלנד, כללה את מרי ב"כוורת" האמנותית והמדעית שלה, שם פגשה את ג'וזף בנקס, הבוטנאי, והיא ביקרה בביתו כדי לראות דוגמאות וציורים ממסעותיו עם קפטן קוק. היא גידלה צמחים, ציירה ויצרה בעבודת רקמה דמויות של הצמחים האקזוטיים הללו.
היא עברה לאירלנד, שם הכירה את ד"ר פטריק דלאני, איש דת אירי שהיה נשוי לאלמנה עשירה. רק בשנת 1743, שנתיים לאחר מותה של אשתו הראשונה, בנסיעה ללונדון ד"ר דלאני הציע נישואים לגברת פנדרבס, למורת רוחה של אביה. הם נישאו ביוני 1743.
בני הזוג דלאני עברו לשנה בלונדון לפני שחזרו לדבלין, שם היה לד"ר דלאני בית. במהלך שנתם הראשונה בבית, מונה פטריק לדיקאן של דאון. גם הבעל וגם האישה התעניינו מאוד בבוטניקה ובגינון.
לאחר עשרים וחמש שנות נישואים, שאת רובם בילה באירלנד, מת ד"ר דלאני בבאת', אנגליה, ב-6 במאי 1768 בגיל שמונים וארבע. מרי דלאני, שהייתה בת שישים ושמונה, מצאה את עצמה שוב אלמנה.
אחרית חייה
בתור אלמנה, מרי דלאני בילתה בביתה של חברתה הקרובה, מרגרט בנטינק, דוכסית האלמנה מפורטלנד. השתיים חלקו עניין בבוטניקה, ולעיתים קרובות יצאו לחפש דגימות ספציפיות. במהלך שהותה התכופה בבולסטרוד התוודעה מרי לשני בוטנאים ידועים באותה תקופה: ג'וזף בנקס ודניאל סולנדר. מגע זה עם הבוטנאים עודד את התעניינותה של מרי בבוטניקה ופיתח את הידע שעליו מבוססים רבים מגזרי נייר שלה.
מרי דאלני נפטרה ב-15 באפריל 1788. ישנה אנדרטה להנצחתה בכנסיית סנט ג'יימס, פיקדילי.
פרפרון מים מתוקים
פרפרון מים מתוקים או פַּנְטוֹדוֹן (שם מדעי: Pantodon buchholzi) הוא מין של דג מסדרת הגרום לשונאים והוא הדג היחידי במשפחת הפנטודונטיים (Pantodontidae). הוא איננו קשור למיני הפרפרוניים הימיים.
אורכו של הפרפרון עד 13 ס"מ והוא בעל סנפירי חזה ארוכים דמויי-כנפיים של פרפר. מתחתי לגופו ישנם סנפירי קוצים דקים וגם סנפירי השת והזנב דמויי-קוצים. הוא בעל חזה גדול וראש גדול עם עין אדומה והוא מסוגל לנשום אוויר. צבעו חום-סגול.
דג זה שוחה ברחבי נהרות, אגמים ומקווי מים דומים בגובה פני המים. פיו ועיניו מותאמים לאכילת טרף המגיע מלמעלה. הוא ניזון בעיקר מחרקי מים או מדגים קטנים. כאשר טורף מיימי מאיים עליו הוא יכול לקפוץ מעל המים ולהשתמש בסנפירי החזה שלו כדי "לעופף" למקום אחר במים. הוא מסוגל אפילו לדאות למרחק קצר.
הפרפרון חי במערב אפריקה באזורים טרופיים, בעיקר בימת צ'אד ובמקווי מים סביב יערות קונגו.