cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן אשר כלל את הפיונרים הצעירים ואת הפיונרים של תלמאן, היה ארגון נוער עבור תלמידי בית ספר מגיל 6 עד 14 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן, מנהיג עבר של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית אשר הוצא להורג במחנה הריכוז בוכנוולד.
הארגון היה תת-מחלקה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית של גרמניה המזרחית. הארגון נוסד ב-13 בדצמבר 1948 והתפרק ב-1989, באיחוד גרמניה מחדש. בשנות השישים והשבעים כמעט כל תלמידי בית הספר בגילאי 6 עד 14 אורגנו לתוך קבוצות של "פיונרים צעירים" או קבוצות "פיונרי תלמאן". בארגון היו חברים "כמעט שני מיליון ילדים" עד 1975.
קבוצות הפיונרים היו מבוססות באופן רופף על תנועת הצופים, אבל אורגנו בצורה מיוחדת כדי לעשות אינדוקטרינציה לתלמידי בתי הספר בגילים 6–14 עם אידאולוגיה סוציאליסטית כדי להכינם עבור הנוער הגרמני החופשי. אחרי הצהריים אשר בולו בקבוצות הפיונרים כללו שילוב של הרפתקאות, אינדוקטרינציה סוציאליסטית בצורה משולבת מיתוסים, וביצוע מסורות מהפכניות. בקיץ, בדרך כלל החניכים נסעו למחנות הפיונרים, אשר דומים למחנות קיץ של הצופים. היו גם מחנות פיונרים בין-לאומיים, אשר כיוונו לפתח חברויות בין ילדים בלאומים שונים.
היסטוריה
בקונגרס ה-17 של המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי, "הפיונרים הצעירים" הוקמו באופן רשמי, ב-13 בדצמבר 1948. הארגון היה הארגון הפוליטי ההמוני הרשמי לילדים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר נוהל על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דרך הנוער הגרמני החופשי. מ-1949 יושב הראש של הארגון הייתה מרגוט פיסט, אשר נהייתה בעתיד גברת הונקר. מ-1949 נוסד עיתון של הארגון אשר נקרא "הפיונר הצעיר" (דר יונגה פיונר) ולאחר מכן שמו שונה ל"התוף" (די טרומל). ב-1952 הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן.
ב-1949 היו חברים בארגון 714,258 פיונרים צעירים (30% מכל הילדים בגילאי בית ספר בשטח הכיבוש הסובייטי של בגרמניה). בסוף שנות החמישים מרבית הילדים בגילאי בית הספר בגרמניה המזרחית היו בארגון הפיונרים על שם תלמאן. ב-1989 היו כבר בארגון קרוב ל-2 מיליון ילדים בגילאי בית ספר, או 98% מכל הילדים בגילאי בית ספר בגרמניה המזרחית.
לארגון היו פגישות מרכזיות פעם בכמה שנים, כל פעם בנושא שונה.
בנובמבר 1989, שרר אי שקט בערי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, "הפגנות יום שני" למשל, התרחשו בלייפציג. בערב לפני יום העצמאות הארבעים לרפובליקה, מצעד הלפידים המסורתי של הנוער הגרמני החופשי לווה בזעקות "גורבי, גורבי!" (הכוונה למנהיג ברית המועצות באותה תקופה, מיכאיל גורבצ'וב). יושב הראש של הפיונרים וילפריד פוסנר, אשר הנהיג את הארגון בארבע השנים האחרונות הקודמות לאירוע, התפטר. מי שהחליפו, היה בריגיט גאפה, שניתן לו התפקיד לערוך רפורמות בתוך הארגון, ונהיה מנהיגה האחרון של הארגון. באוגוסט 1990 אחרי נפילת חומת ברלין, ולפני איחוד גרמניה מחדש, ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן חדל להתקיים. מאז, לא היו ארגוני פיונרים בגרמניה.
סיסמה וקריאה
סיסמת הפיונרים הייתה "Für Frieden und Sozialismus seid bereit – Immer bereit" (לשלום וסוציאליזם היה מוכן - תמיד מוכן). סיסמה זו קוצרה בדרך כלל ל"היה מוכן - תמיד מוכן". סיסמה זו נקראה בעת הרמת הדגל. אדם אחד היה אומר את החלק הראשון, "היה מוכן" אשר היה בדרך כלל מדריך הקבוצה של הפיונרים, מורה, או המנהיג של הקבוצה המקומית. כל הפיונרים היו עונים "תמיד מוכן", עם הצדעה עם ידם הימנית, השמתה קרוב למצח עם האגודל פונה (ואיתו היד) לכיוון השמיים.
חברות בתנועת הנוער
חברות ב"פיונרים הצעירים" וב"פיונרים של תלמאן" הייתה התנדבותית - חברות לא הייתה דרושה. עם זאת, החברות הייתה נראית כדבר המובן מאליו על ידי המדינה (ובתי הספר) וגם על ידי כמה הורים. רוב הילדים הלכו אחרי ההמון, וכמעט כל הילדים בכל כיתת בית ספר הצטרפו, למרות זאת היו תמיד כמה אשר לא עשו כך, למשל מפני שהם היו דתיים או שפשוט לא רצו בכך.
דעות שונות מתווכחות על האם זה היה חיסרון לסרב להצטרף לארגון. יש אנשים הטוענים שנמנעה כניסתם מאירועים מאורגנים, אך אחרים אומרים שהם היו מורשים להשתתף בכל אירוע אשר עניין אותם. בכל מקרה, לפחות שנה אחת של חברות ב"פיונרים הצעירים" הייתה דרושה כדי להצטרף ל"פיונרים של תלמאן" וחברות ב"פיונרים של תלמאן" הייתה הכרחית כדי להצטרף לנוער הגרמני החופשי. כמה אנשים אשר לא הצטרפו לנוער הגרמני החופשי אחר כך מצאו זאת קשה לקבל את קורסי האוניברסיטה אשר בחרו, או לטייל באופן חופשי כמו אחרים שכן היו בנוער.
שירים
שירי הפיונרים היו מושרים בכל אפשרות, חלק מהשירים היו:
פעילויות
הפיונרים לקחו חלק במגוון רחב של פעילויות הכוללות התעמלות, טקסים, והופעות, פגישות ואספת מחזור למטרות שונות. במדיהם, ועם ההתלהבות הילדותית שלהם, הם היו אביזר מושך לחגיגות העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ופסטיבלים שונים. ב-1966, למשל, משלחת של פיונרים וחניכים של הנוער הגרמני החופשי הניחו זרים של צפרן אדום באופן סימבולי כדי לכבד את חגיגות ה-20 שנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חוץ מייצוג של פנים צעירות וחיוביות של סוציאליזם לעולם מחוץ לגרמניה המזרחית, הפעילויות האלה עוצבו גם כדי להעביר את המסר לילדים שלסוציאליזם יש מוראל גבוה. ב-1971, "פעולה סולידרית" התרחשה ובה ילדי התנועה אספו מיליון ורדים עבור אנג'לה דייוויס. ב-1973 "הפסטיבל העולמי של הנוער והתלמידים" בברלין נשא את המוטו "בשביל סולידריות אנטי-אימפריאליסטית, שלום, וחברות".
פעילויות היו גם דרך לעשות אינדוקטרינציה לילדים עם ערכים סוציאליסטים, תנועת ה"קורס 80" ב-1978 כיוונה להכיר לפיונרים את הפוליטיקה של מפלגת הפועלים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
מחנות פיונרים ופארקים
ב-1952, וילהלם פיק, הנשיא של גרמניה המזרחית, פתח באופן טקסי "רפובליקת פיונרים" נוספת ב"ורבלינסה" בצפון מזרח ברלין. היא הייתה מבוססת על מחנה פיונרים סובייטי, הארטק. זאת הייתה נחשבת פריבילגיה להיבחר ללכת לאותו מחנה, כל שנה כ-1000 פיונרים נבחרו ללכת לשם. השטח כרגע נמצא בתהליכי שיפוצים על ידי יזם מקרלסרוהה.
במשך חודשי הקיץ, ילדים נשלחו למחנות הקיץ הפיונריים בגרמניה המזרחית וחלקים סוציאליסטיים אחרים בעולם, למשל בדרזדן ב-1952. באירוע הזה ניתן לארגון את השם ארנסט תלמאן.
אירועים בין-לאומיים
ה"אליטה" של הפיונרים הייתה בדרך כלל נשלחת למדינות מחוץ לגרמניה המזרחית, מדינות סוציאליסטיות בעיקר, כדי לטפח יחסים בין לאומיים והדגשת הטבע של הסוציאליזם לילדים. ב-1967, "רכבת חברות" נסעה לברית המועצות ואיתה חניכי הנוער הגרמני החופשי ופיונרים. ב-1972 הפיונרים שלחו יותר מ-מיליון "מסרים של חברות" למקביליהם בברית המועצות, אשר חגגו את יום השנה החמישים לתנועתם.
פעולות אספה
פיונרים צעירים גם הועסקו על ידי חובה לאסוף אשפה למיחזור, כמו נייר ומתכת, גרמניה המזרחית, הייתה ידועה בכך שהיו בה מעט אוצרות טבע. עבור יום הולדתו השמונים של וילהלם פיק, למשל, הילדים אספו חומרי אשפה בערך של 1.5 מיליון מארק מזרח גרמני. הכסף שנאסף מהפעילות הזאת הלך לבניית ספינת סחר אשר נקראה "הפיונרים של תלמאן". ב-1957 נאספו אבנים וסלעים בכל רחבי גרמניה המזרחית כדי לבנות מזח חדש בנמל רוסטוק.
בירגיט נילסון
בירגיט נילסון (בשוודית: Birgit Nilsson, 17 במאי 1918 – 25 בדצמבר 2005) הייתה זמרת סופרן שוודית שהתמחתה ביצירות אופראיות וסימפוניות.
כללי
בירגיט נילסון נולדה בכפר בסקונה. בהתחשב ברקע הכפרי היה עליה לעמול קשה כדי לחדור לעולם המוזיקה, שעתיד לחלוק לה כבוד ויקר בהמשך. רישומה על מספר תפקידים שביצעה היה כה עז, ששמה מזוהה עם רפרטואר רחב הנקרא על שמה, "רפרטואר נילסון". היא הופיעה באופרות של ריכרד שטראוס והתמחתה ב"טורנדוט" של פוצ'יני, אולם היה זה וגנר שהמוזיקה שלו קידמה את הקריירה שלה וששירתה עשתה למען יצירותיו מה שלא חוללה שום זמרת אחרת מאז ימיה של קירסטן פלגסטד, הנורווגית שחלשה על רפרטואר וגנר במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. בשיאה, הרשימה נילסון את מאזיניה בהופעות חיות בעוצמת קולה, שבקע ללא מאמץ מבעד לתזמור הדחוס ביותר ובשליטה ראויה לציון בנשימה, שאיפשרה לה להחזיק גם בצליל הגבוה ביותר למשכי זמן ארוכים ביותר. כושר הפרשנות שלה התעצם בד בבד עם התפתחות הקריירה שלה, ולצד היותה תופעה ווקאלית, התגלתה גם כאמנית מרגשת. בין עמיתיה, נודעה גם בחוש ההומור המשעשע שלה.
ליגת ההוקי הלילית
ליגת ההוקי הלילית, ה-NHL (ברוסית: Ночная Хоккейная Лига, НХЛ בראשי תיבות) הוא ארגון ספורט חובבני רוסי שנוצר ב-15 בדצמבר 2011 ביוזמתו של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין, בשיתוף שחקני הוקי חובבנים. עד 20 ביולי 2012 נקראה בשם "ליגת ההוקי החובבנית הרוסית" (RLHL).
בירגיט נילסון
ראשית חייה
בירגיט נילסון נולדה בחווה כ-100 ק"מ צפונית למאלמה. בדומה לאמנים רבים, ראתה גם היא את עצמה כמי שלמדה בכוחות עצמה. "המורה הטוב ביותר היא הבימה", אמרה למראיין ב-1981. "את יוצאת אליה, ואת צריכה ללמוד להקרין את עצמך". היא מתחה ביקורת חריפה על הכשרתה המוקדמת וייחסה את העובדה שהחזיקה מעמד לכישרון מולד. "המורה הראשון שלי לפיתוח קול כמעט קטל אותי", אמרה. "השני לא היה טוב ממנו בהרבה".
ליגת ההוקי הלילית
כללים להשתתפות
במשחקי הליגה משתתפות קבוצות חובבים לגברים, שעשויות לכלול משתתפים מעל גיל 18. התחרויות מתקיימות בשלוש חטיבות: "חובבים 40+", "חובבים 18+ ליגת התקווה" ו-"חובב 18+ ליגת החלומות". בליגות "חובבים 40+" ו-"חובבים 18+ ליגת חלומות", שחקנים שהתאמנו בבתי ספר המיועדים לילדים ונוער (SDYUSHOR) ובתי ספר לספורט לילדים ונוער (DYUSSH) להוקי שמעולם לא שיחקו בחייהם יכולים לשחק בקבוצות המאסטרים והקבוצות בבתי ספר להוקי - על פי חוקי ליגת הלילית יש להם מעמד של "תלמיד בית ספר לספורט". בליגת "חובבים 18+ ליגת התקווה", מופיעים רק חובבים שאינם נכללים בהגדרת "ילדי בית הספר לספורט". השתתפות "מאסטרים", כלומר שחקנים שהשתתפו בתחרויות הוקי קרח או הוקי רשמיים בקרב קבוצות גברים שהתקיימו בחסות פדרציית ההוקי הרוסית (למעט תחרויות דרגה "ב") עד 1982, כולל, אסורה.
הקבוצות של ליגת "חובבים 40+" מורשות להשתתף בקרב גברים מגיל 40 ומעלה. הקבוצה בגמר הטואניר צריכה להיות מורכבת מ-20 שחקנים המורכבים מ-19 ספורטאים ומאמן שחקן. אזרחי מדינות אחרות יכולים גם להשתתף בתחרות.
בירגיט נילסון
ראשית חייה
אמה, שהייתה זמרת, החלה בהכשרתה המוזיקלית של נילסון כשזו הייתה בת שלוש, כשקנתה לה פסנתר צעצוע, שעליו החלה הילדה לנגן נעימות להנאתה. פעם אמרה למראיין, שידעה לשיר עוד לפני שלמדה ללכת. "שרתי אפילו בחלומותי", הוסיפה. כשרונה הווקאלי בא לביטוי בגלוי בפעם הראשונה כשהחלה לשיר במקהלת הכנסייה ומנצח המקהלה עודד אותה לקבל שיעורי פיתוח קול. בשנת 1941 החלה ללמוד אצל יוסף היסלופ וארנֶה סונגארד באקדמיה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם.
ראשית הקריירה בשוודיה
הופעת הבכורה של בירגיט נילסון באופרה המלכותית של סטוקהולם ב-1946 הזדמנה לה בהודעה של שלושה ימים בלבד, כשהתבקשה לשיר את תפקיד אגתה ב"קלע החופשי" של ובר כמחליפה לזמרת שחלתה. המנצח, לאו בלך, לא התלהב ממנה, אך כבר ב-1947 השתנה המצב, כשהופעתה בתפקיד ליידי מקבת' של ורדי באותו בית אופרה בניצוח פריץ בוש זיכתה אותה בשבחי הקהל השוודי. מבחר תפקידים ויצירות נפלו עכשיו בחלקה - שטראוס, ורדי, וגנר, פוצ'יני וצ'ייקובסקי. בסטוקהולם בנתה רפרטואר יציב של תפקידים בעלי אופי לירי-דרמטי, בהם דונה אנה, אאידה, ליזה, טוסקה, ונוס, זיגלינדה, סנטה והמרשלין, אחד התפקידים האהובים עליה (אם כי לאחר זמן קבלה שאיש לא הזמין אותה מעולם לבצע אותו).
ליגת ההוקי הלילית
התחרות
התחרויות מתקיימות במטרה לפתח ולהעלות את הפופולריות של בהוקי ברוסיה במטרה למשוך ילדים, מתבגרים, נוער וקטגוריות אחרות באוכלוסייה לשיעורי הוקי פעילים. הניהול הכללי של התחרות מסופק על ידי ליגת הוקי הלילית עלה. יש 76 משרדים במחוזות רוסיה.
CARPET
ה-CARPET היא מערכת רקטות דלק-אוויר לפריצת שדות מוקשים שפותחה במקור על ידי רפא"ל ונקראת בצה"ל "מערכת ריצוף". בשנת 2017 המערכת סיימה שדרוג משמעותי שבוצע על ידי צוות מיוחד בצה"ל ללא תעשייה ביטחונית מובילה, מה שהביא את הצוות (רס"ן פ. שוב וסרן ר. ג'רבי) לקטוף את פרס היועכ"ל על חסכון משמעותי לשנה זו.
בירגיט נילסון
קריירה אירופאית
בהדרכת פריץ בוש המריאה הקריירה שלה אל-על. לבוש היה חלק חשוב בהשגת ההזמנה הראשונה החשובה שלה להופיע מחוץ לשוודיה, בתפקיד אלטרה ב"אידומניאו" של מוצרט בפסטיבל גליינדבורן של 1951. הופעתה הראשונה באופרה של וינה ב-1953 (שם תמשיך להופיע בקביעות במשך יותר מ-25 שנים) התגלתה כנקודת מפנה של ממש. אחריה באה אלזה ב"לוהנגרין" בפסטיבל ביירוית ב-1954 ואז ברונהילדה הראשונה שלה במחזור השלם של "הטבעת" באופרה הממלכתית של בוואריה, בפסטיבל מינכן של 1954. אחרי אלזה בביירוית, חזרה כזיגנלינדה, ברונהילדה ואיזולדה עד 1969, כולם בהצלחה בינלאומית גדולה. נילסון הופיעה בתפקיד טורנדוט, הקצר אך המחייב צליל גדול מן הרגיל, בלה סקאלה, מילאנו, בשנת 1958 ומשם המשיכה עמו לשאר איטליה.
ליגת ההוקי הלילית
התחרות
מדי שנה מקיימת הליגה את פסטיבל ההוקי הכל-רוסי בקרב קבוצות חובבים, הכולל תחרויות מוקדמות אזוריות ואת טורניר הגמר, שמאז 2013 נערך בסוצ'י מאז ומתמיד בחמישה מוקדי קרח של האתרים האולימפיים.
התחרויות מתקיימות בשני שלבים בהתאם לכללים הרשמיים של תחרויות ההוקי שאושרו על ידי משרד הספורט ברוסיה:
שלב I - שלב המוקדמות במחוזות הפדרציה הרוסית;
CARPET
מבנה ועקרון פעולה
הרקטות מכילות דלק נוזלי דליק אך שאיננו נוטה להתפוצצות ללא יזימה (מטעמי בטיחות). כאשר הרקטה פוגעת במטרה, משתחרר ענן דלק-אוויר ואז הרקטה מתפוצצת ומדליקה את הענן תוך יצירת הדף רב הגורם לפיצוץ כל המוקשים שבסביבה. מטח רקטות ריצוף יכול ליצור מעבר נקי באורך 100 מטר וברוחב 6–8 מטר בשדה מוקשים.
בירגיט נילסון
קריירה אירופאית
ב-1966 ניתן לה פרס סונינג בדנמרק.
ליגת ההוקי הלילית
התחרות
שלב II - שלב הגמר בהשתתפות הזוכים בשלב המוקדמות במחוזות הפדרציה הרוסית (נערך במאי, סוצ'י);
CARPET
בצה"ל
המערכת נמצאת בשימוש צה"ל, בו היא נקראת "ריצוף" (ולעיתים קרובות גם מערכת ריצוף או רקטות ריצוף), ומותקנת בנגמ"שי הפומ"ה והנמ"ר ההנדסי של חיל ההנדסה הקרבית.
בירגיט נילסון
מוניטין בינלאומיים
הופעתה הראשונה באמריקה הייתה בתפקיד איזולדה ב"טריסטן ואיזולדה" של וגנר, באופרה של סן פרנסיסקו, בשנת 1956. למעמד של כוכבת בינלאומית זכתה לאחר הופעה בתפקיד איזולדה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1959, הופעה שהגיעה לעמודים הראשונים בעיתונות. ב-1958 זכתה בכבוד נדיר, כשהוזמנה לפתוח את העונה בלה סקאלה בתפקיד טורנדוט, הזמרת השנייה הלא-איטלקייה (הראשונה הייתה מריה קאלאס) שזכתה לכבוד זה מאז הוקם בית האופרה בשנת 1776, שהיה לדבריה האירוע החשוב ביותר בחייה. נילסון הופיעה בבתי אופרה רבים מן החשובים באירופה, בהם האופרה של וינה, האופרה של ברלין, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, טוקיו, פריז, בואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה הממלכתית של המבורג.
CARPET
בצה"ל
ב-2017 החל צה"ל בקליטת מערכת ריצוף משודרגת, כאשר את השדרוג ביצע ענף מערכות נשק של זרוע היבשה, בעלות נמוכה בהרבה מההצעה של התעשיות הביטחוניות. השדרוג כולל בין השאר מערכת הפעלה פשוטה יותר ומהירה ללמידה, שנועדה לשפר את התפעול של המערכת ולפשט את הכשרת הפלס על המערכת.
בירגיט נילסון
מוניטין בינלאומיים
נילסון נודעה בעולם המוזיקה כסופרן הווגנרי הראשון במעלה בתקופתה, מי שתפסה את מקומה של הסופרן הנורווגית הגדולה קירסטן פלגסטד, בעיקר בתפקיד ברונהילדה. עם זאת, שרה רבים משאר תפקידי הסופרן המפורסמים, ביניהם ליאונורה (פידליו), אאידה, טורנדוט, טוסקה, וכן אלקטרה וסאלומה (ריכרד שטראוס). היא ניחנה, לדברי הניו יורק טיימס, ב"קול בעל ניקיון וצלילות ללא דופי ובכוח התמדה שאינו ניתן לערעור". הקריירה שלה הייתה ארוכה ומרשימה ונמשכה עד שנות ה-80, כאשר שרה בעיקר את אלקטרה.
CARPET
בצבאות זרים
ב-2007 נכנסה המערכת לשירות גם בצבא צרפת והותקנה על רכב ההנדסה הקרבית AMX-B2 EBG.
ליגת ההוקי הלילית
התחרות
למרות מעמדה החובב של התחרות, נערכים משחקי שופטים, בשלושה רבעים של 20 דקות כל אחת, עם תמיכה רפואית, המשודרות בטלוויזיה המקומית ובאינטרנט. ערוץ KHL TV משדר מספר משחקי גמר הפסטיבל בסוצ'י.
בכל שנה, במסגרת גמר הפסטיבל בסוצ'י, מתקיים משחק גאלה של ליגת ההוקי הלילית בהשתתפות נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין. כך למשל, ב-7 במאי 2012 נערך משחק גאלה של גמר הפסטיבל הראשון בהשתתפות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. ראש המדינה הרוסית שיחק בה מיד לאחר סיום טקס השבעתו ב. נבחרת ההוקי החובבנית - משתתפי הפסטיבל, בו שיחק ולדימיר פוטין, ניצחה את נבחרת ותיקי ההוקי הלאומית.
בירגיט נילסון
מוניטין בינלאומיים
קולה של נילסון איבד מעט מאוד מעוצמתו או מיציבותו במשך השנים, וכשרונותיה התיאטרליים השתפרו בהתמדה. די היה לראות או לשמוע אותה בתפקיד אלקטרה כדי שלא לפקפק ביכולתה כשחקנית ומעטות מאוד השתוו לאיזולדה שלה בהצגת הזעם והתסכול של המערכה הראשונה, הרגש הארוטי של המערכה השנייה או ההזדככות של המערכה השלישית. בתפקיד ברונהילדה, הביעה בלהיטות הן את המאפיינים האנושיים והן את אלה דמויי-האלה של התפקיד. כבדות מסוימת שיבשה את ביצועיה במוצרט ובוורדי, וחוסר ביטחון מסוים בגובה הצליל תקף אותה לפעמים ברפרטואר הזה, אולם הופעתה בפוצ'יני, בעיקר ב"טורנדוט", נחרתה בזיכרון. קולה של נילסון לא נחשב מדהים כל כך בממדיו, כפי שיכולים להעיד אלה ששרו עמה, אלא שהפקתו הייתה בוטחת כל כך וממוקדת בשלמות כזאת, שלא היה לה כל קושי למלא את האולם הגדול ביותר או להישמע מעל שאון התזמורת הפרוע ביותר.
אישיות, דעות ואנקדוטות
בירגיט נילסון התייחסה בספקנות לתרבות הנעורים שהשתלטה בתקופה האחרונה על האופרה ודיברה לא פעם על הנזק שתכנון קריירה שאפתני מדי גורם לקולות צעירים בראשית דרכם. "במאים ומנהלים אינם דואגים לעתיד הצעירים", אמרה פעם. "הם פשוט לוקחים צעיר אחר, כשהקודם מתקלקל". בתרבות האופרה של ימינו, כאשר מטפחים קול בצורה הטובה ביותר, הוא מגיע לשיא בשלותו בשנות ה-40 של הזמר ומתחיל לרדת בשנות ה-50 שלו. אף על פי כן, בגיל 66, שבו רוב הזמרים נאחזים במה שנותר מן הקריירה שלהם ברסיטלים שאינם מאמצים כל כך, עם פסנתר ובטרנספוזיציה דיסקרטית לסולם נמוך יותר, בירגיט נילסון שרה בקונצרט בניו יורק יצירות של שטראוס ווגנר, שענו על דרישות המלחינים ללא הנחות. "הגברת נילסון לא נשמעה צעירה", כתב פעם ויל קראצ'פילד בניו יורק טיימס. "צלילים נמוכים וחרישיים נשמעו לעיתים קרובות לא בטוחים; צלילים ממושכים לא תמיד שמרו על יציבותם", והוא ממשיך - "הדבר הנפלא הוא, שזה איננו מטריד אותה. לא הייתה בהופעתה שום תחושה של אי-נוחות או דאגה".
ליגת ההוקי הלילית
גביע קרוטוב
הפרס הראשי של הליגה הלילית נקרא על שם ולדימיר יבגנייביץ' קרוטוב, אחד השחקנים הגדולים בהוקי הסובייטי, החלוץ של החמישייה האגדית של צסק"א ונבחרת ברית המועצות. זה גביע האתגר של ליגת "חובבים 40+".
מועדון מקארוב
בשנת 2015 הקימה הליגה מועדון סמלי של טובי המבקיעים באליפות, אשר נקרא על שם סרגיי מיכאילוביץ' מקארוב - מחזיק השיא של ההוקי קרח הרוסי שקלע באליפות המדינה, עבור הנבחרת הלאומית וב-NHL. חברי מועדון מקארוב הם שחקני הוקי חובבים שכבשו 150 שערים ומעלה במשחקי שלב המוקדמות והגמר. החבר הראשון במועדון צורף בתאריך 21 בינואר 2016 קשר קבוצת ויקטוריה (סטברופול) ואדים רוסאקוב.
בירגיט נילסון
אישיות, דעות ואנקדוטות
בירגיט נילסון נודעה בתשובותיה הקצרות והקולעות. הסוד לשירת איזולדה, אמרה, הוא "נעליים נוחות". לאחר חילוקי דעות עם הזמרת האוסטרלית ג'ואן סאת'רלנד נשאלה נילסון, אם היא חושבת שהתסרוקת המנופחת, שסאת'רלנד התפרסמה בה, אמיתית. היא ענתה, "אינני יודעת. עוד לא משכתי אותה". אחרי שהטנור פרנקו קורלי נשך, על פי הטענה, את צווארה בריב על הבמה בנושא תווים מושהים, ביטלה נילסון הופעות בטענה, שהיא חולה בכלבת.
ליגת ההוקי הלילית
מועדון מקארוב
כל אחד מחברי המועדון מקבל את "כוכב מועדון מקארוב" - פרס מיוחד בצורת כוכב עליו נחקקים שם השחקן והקבוצה, שבמדיה כבש את השער ה-150.
מועדון מקארוב בתחילת עונת 2019/20 הורכב מ-14 שחקני הוקי.
בירגיט נילסון
אישיות, דעות ואנקדוטות
עוד נודעה בירגיט נילסון בהומור שלה ובהצלחותיה הכספיות. היא הייתה לאחת הזמרות בעלות השכר הגבוה ביותר בתחום, בחלקו הודות לנדירות כישוריה. כאשת עסקים ממולחת, נשאה ונתנה ברוב הקריירה שלה בעצמה. מעולם לא התלהמה ולא הרשתה לעצמה התפרצויות זעם. היא גם הייתה גאה מכדי לצאת בתביעות ישירות. את שיחות ההכנה שלה לחתימה על חוזה היו מתחילות בדחיית כל הצעה ובתגובות חמקניות באשר לזמינותה באופן כללי. בקו זה הייתה ממשיכה עד שהאמרגן היה מציע משהו שהיה לרוחה. על כך הייתה משיבה ב"ייתכן". כעת שלטה במצב והצד השני היה מפציר בה להיענות לדבר, שבו חשקה מלכתחילה.
כשנשאלה פעם מה התפקיד החביב עליה ביותר, ענתה: "איזולדה פרסמה אותי. טורנדוט העשירה אותי". אנקדוטה מעניינת שמספרים עליה מאפיינת את יחסיה עם סר רודולף בינג, המנהל ארך-הימים של המטרופוליטן אופרה. כשנשאל בינג, אם קשה להסתדר איתה ענה, כך אומרים, "לגמרי לא. מכניסים די כסף וקול מזהיר יוצא". כשנילסון הכינה את דו"ח המס שלה ונשאלה, אם יש מי שתלוי בה לפרנסתו, ענתה, "כן, רק אחד. רודולף בינג". על פי סיפור אחר, כשחזרה פעם לאירופה מניו יורק, תפרה מספר לא קטן של שטרות דולר בבטנת מעיל הפרווה שלה.
נילסון נודעה כמי שאיננה חוששת להעז פנים לפני מנצחים רבי-השפעה. דוגמה לכך התרחשה בחזרה ל"ולקיריות" ב-1967 עם הרברט פון קאראיין, כשהאור העגמומי של ההפקה הניע את נילסון להופיע לחזרה עם קסדת כורים לראשה (וכנפי ולקיריה לכתפיה). כשגאורג שולטי דרש, ב"טריסטאן ואיזולדה", מקצבים שהיו איטיים מדי לטעמה של נילסון, האטה עוד יותר בהצגה הראשונה והביאה את המנצח לשנות את דעתו.
על אף ההכרה העולמית שזכתה לה, הייתה נילסון, לדבריה, עצבנית לפני כל הופעה חשובה. "לפני הצגת בכורה, בדרך לאופרה, הייתי מייחלת לאיזו תאונה קטנה, קטנטונת, לא משהו גדול, רק שלא אצטרך לשיר", סיפרה בראיון משנת 1977 לטלוויזיה השוודית. נילסון הרבתה לדבר על מגבלותיה. היא אמרה שקולה לא התאים היטב למה שתיארה כמרקמים הרכים והצלילים המעודנים של אופרות איטלקיות. לא שזה מנע ממנה לשיר תפקידים אלה.
כל תפקידיה החשובים הוקלטו. העובדה, שנילסון הייתה במקום למלא את תפקיד ברונהילדה, הניעה את "תקליטי דקה" לקחת על עצמה את המבצע הנועז והיקר במידה שלא תתואר של הקלטת-האולפן הראשונה ל"מחזור הטבעת" בן ארבע האופרות של וגנר, בניצוח גאורג שולטי ובהפקת ג'ון קלשואו. המאמץ דרש שבע שנים, מ-1958 עד 1965. הסרטת ההליכים הפכה את נילסון לדמות מוכרת בעיני צופי טלוויזיה בעלי מודעות אמנותית.
עם היותה אורחת תכופה במטרופוליטן אופרה, לא תמיד ראתה בירגיט נילסון את הדברים עין בעין עם המנהל מטיל האימה, רודולף בינג, ולא עם המנצח הרברט פון קאראיין. התוצאה הייתה הן מספר קטן יותר מן המקוּוה של הופעות בניו יורק בראשית שנות ה-70 והן הרחקתה, למעשה, מפסטיבל זלצבורג. הקריירה האמריקנית של נילסון הוסטה מן המסלול באמצע שנות ה-70 בשל סכסוך עם רשויות מס ההכנסה של ארצות הברית, שתבעו ממנה מיסים לשנים קודמות. כעבור כמה שנים, עבר הטיפול לפסים שקולים יותר: עובד לוח זמנים לתשלומים, והניתוק הנרגז של נילסון מארצות הברית הסתיים. בשובה כתב דונאל הנאהאן בניו יורק טיימס: "קול החצוצרה הנודע בזוהרו עודנו רחוק מלהישמע כקורנט".
שנים אחרונות
בשנת 1977 יצאה לאור בשוודיה אוטוביוגרפיה של בירגיט נילסון בשם "זכרונותי בתמונות". בשנת 1981 הוציאה שוודיה בול דואר הנושא את תמונת בירגיט נילסון בתפקיד טורנדוט. כן העניקה לה ממשלת שוודיה מדליית זהב, אות הכבוד הגדול ביותר שהממשלה יכולה להעניק לאזרח שוודיה כפרט. בשנת 1988 קראה הקרן האמריקנית-סקנדינבית פרס על שמה; פרס בירגיט נילסון ניתן לזמרי אופרה צעירים ומבטיחים באמריקה. היא עצמה ישבה בראש חבר השופטים בכמה מן התחרויות.
בירגיט נילסון פרשה מן השירה בשנת 1984 ובילתה את שנות זקנתה בכפר ילדותה שבדרום שוודיה. היא מתה בגיל 87, בביתה, בכפר שבו נולדה.
פרנץ קמני
פֶרֶנץ קֶמֵנִי (במקור קוהן (כהן), בהונגרית: Kemény Ferenc); וליקי בצ'קרק, 17 ביולי 1860 – בודפשט, 21 בנובמבר 1944) עסקן ספורט הונגרי-יהודי, מחנך, מחבר ספרי לימוד, לוחם הומניסט, חבר מייסד של הוועד האולימפי הבינלאומי, שיזם והשיק את המשחקים האולימפיים המודרניים, ומזכיר ומייסד של הוועד האולימפי ההונגרי.
ביוגרפיה
קמני נולד בעיר נַאג'בֶּצְ'קֶרֶק (Nagybecskerek) או וליקי בצ'קרק, בחבל באנאט, אז בדרום ממלכת הונגריה (היום צפון סרביה) במסגרת האימפריה האוסטרית. עיר זאת הנקראת כיום זרניאנין היא השלישית בגודלה בחבל וויבודינה של ימינו, שהיא כיום חלק מסרביה. קמני היה בן למשפחה יהודית ושמו בלידה היה פרנץ קוהן או כהן (Kohn). הוא הפך לדמות מפורסמת של עולם החינוך ההונגרי תחת השם פרנץ קמני, לאחר שינוי שמו ברוח מגמת ההונגריזציה של שמות המשפחה. בתום לימודי התיכון בהונגריה ובשטוטגרט בגרמניה המשיך בלימודיו באוניברסיטת בודפשט. שם בשנת 1883 סיים כמורה למתמטיקה ופיזיקה, בשנת 1888 רכש תואר נוסף גם בשפה ובספרות הגרמנית והצרפתית. בינתיים, משנת 1884 עד 1885 השתלם בפריז בקולז' דה פראנס ובאוניברסיטת סורבון, ויצא לסיור לימודים נוסף במערב אירופה. בשנים 1885-1887 לימד כמורה בבית ספר ריאלי צבאי בעיר קסג ואחר כך בבית ספר ריאלי בעיר בראשוב בטרנסילבניה. בשנים 1891-1894 הוא ניהל בית ספר ריאלי בעיר אגר (כיום התיכון "אישטוואן דובו") בין 1894 ל־1920 הוא לימד בבודפשט ברובע 6 בבית הספר התיכון הראשי למקצועות ריאליים ובהמשך הפך למפקח ולמנהל המחוזי של מקצועות אלה.
משנת 1903 נתמנה לחבר קבוע באגודה הפדגוגית ההונגרית, ובשנת 1935 (בגיל 75) הפך לחבר כבוד שלה. הוא השתתף בקביעות באירועי האגודה ומאמריו התפרסמו במגזין ההונגרי לפדגוגיה. פעילותו המחקרית והחינוכית התרחבה לנושאי המאבק לשלום, להוראת שפות זרות בהונגריה ולסוגיות כלליות של החינוך הגופני. הוא מילא תפקיד משמעותי בהונגריה ביישומם של רעיונות ותוצאות המחקר הפדגוגי מן העולם. קמני היה עורך כתב העת בשפה הגרמנית (Ungarische Pädagogische Revue) בין השנים (1901-1906) וגם ערך שני כרכים של הלקסיקון הפדגוגי ההונגרי שפורסמו בשנת 1934 ואחר כך בשנת 1936. בנוסף חיבר מאמרים לכתבי העת הפדגוגיים. מחקריו המצטיינים במדעי החברה הופיעו בהוצאת המו"ל אתנאום.
כאשר פרש לגמלאות בשנת 1920, הקדיש עוד יותר זמן ומרץ לפעילותו ההומניסטית.
חייו הסתיימו באופן טרגי. ב-19 במרץ 1944 פלש צבא גרמניה הנאצית להונגריה, והחלה התקופה המכרעת של שואת יהודי הונגריה. אחרי שאנשי מפלגת צלב החץ (התנועה הפשיסטית ההונגרית) תפסה את השלטון בהונגריה באוקטובר 1944, רצו לכלוא את הפרופסור הנערץ בגטו בודפשט שאורגן בנובמבר 1944. כדי להימנע מהגירוש, התאבדו קמני ורעייתו במרתף ביתם ב-21 בנובמבר 1944.
תרומתו החשובה לתנועה האולימפית
פרנץ קמני הכיר במהלך שהותו ולימודיו בפריז את הברון פייר דה קוברטן בשנות השמונים של המאה ה-19 והם הפכו לידידם קרובים. השקפת עולמם הייתה זהה לגבי הצורך בהחיאת הרעיון האולימפי והשימוש בו כאמצעי חינוכי. כאשר קוברטן הכריז באוניברסיטת סורבון בפריז על חידוש המשחקים האולימפיים, בקונגרס הייסוד של הוועד האולימפי הבינלאומי ביוני 1894, היה אך טבעי שיצרף את חברו ההונגרי פרנץ קמני כאחד מהאבות המייסדים, על אף שקמני נאלץ להיעדר מהקונגרס הזה. קמני הפך מיד למארגן וליוזם של הקמת הוועד האולימפי ההונגרי, שקיים את ישיבת הפתיחה שלו בבודפשט, ב־19 בדצמבר 1895, באולם ההתעמלות של הגימנסיה ברחוב סנטקיראי ושם נבחר למזכיר הוועד. שמותיהם של החברים המייסדים של הוועד האולימפי הבינלאומי נחקקו בשיש באצטדיון האולימפי המודרני הראשון באתונה. מול הכניסה הראשית של מגרש הספורט המפורסם הזה, בחורשת זיתים קטנה, נשא פרנץ קמני נאום בצרפתית מטעם המשלחות הזרות בפתיחת המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בשנת 1896 והסיר את הלוט מעל פסלו של יוריוס אברוף, התורם ונותן החסות היווני לשיפוץ האצטדיון.
מול השער, מימין, נמצאים שמותיהם של שישה עשר המייסדים באותיות זהב. מעל הכול, פייר דה פרדי דה קוברטן, ההוגה של המשחקים. תחתיו חקוקים דימיטריוס ויקלאס, הנשיא הראשון וקוברטין שוב כמזכ"ל הראשון. חברים: ארנסט קאלו (צרפת), אלכסיי בוטובסקי (רוסיה), ויליאם מיליגאן סלואן (ארצות הברית), ויקטור באלק (שוודיה), צ'ארלס הרברט והלורד אמפתיל (בריטניה), פרנץ קמני (הונגריה), חוסה בנג'מין זוביאור (ארגנטינה), ייז'י גות-ירקובסקי (בוהמיה), ד'אנדרה קארפה ומריו לוקצ'י-פאלי (איטליה), מקסים דה בוסי (בלגיה), לאונרד קאף (ניו זילנד) ולבסוף ויליבלד גבהרדט (גרמניה). עם זאת, פרנץ קמני נדחף בהדרגה החוצה מהוועד. עד כדי כך שבשנת 1906 במלאת עשור לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה נאלץ להתפטר. הוא התפטר גם מהוועד האולימפי הבינלאומי וגם מהוועד האולימפי ההונגרי וכבר לא הוזמן לאספה הכללית של 1908. במשך עשרות שנים הושאר האיש בצל ומחוץ לתנועה האולימפית. גם חייו הסתיימו באופן טרגי. רק בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 נחנך אולם הספורט של העיר אגר ונקרא על שמו. בשנת 1995 הוציא הדואר ההונגרי סדרה של שלושה בולים ליובל מאה שנה להקמת הוועד האולימפי ההונגרי. הבול הראשון מעוטר בדיוקנו של פרנץ קמני וההוא מכונה בו "מייסד הוועד האולימפי ההונגרי".
אלדו פאריזוט
ילדות, נעורים והכשרה מוזיקלית
פאריזוט נולד בנאטאל, ברזיל והחל ללמוד נגינה בצ'לו בגיל שבע, אצל סבו החורג, טומאזו באביני. מבאביני למד את חשיבות הנגינה ללא מתח מיותר, הדרכה שהניחה, כך הוא סבור, את היסודות לשאר הקריירה שלו.בגיל 12 הופיע לראשונה כצ'לן ובהמשך היה לצ'לן ראשי של תזמורת ריו דה ז'ניירו. בשנת 1946 החל פאריזוט ללמוד במלגה באוניברסיטת ייל, לאחר שתוכנית קודמת ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל עמנואל פוירמן, התבטלה עקב מותו של פויירמן.
קריירה כסולן
בגיל 26, סמוך לראשית לימודיו בייל, הופיע פאריזוט לראשונה בארצות הברית עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בטנגלווד. כעבור שנה יצא למסע ההופעות הראשון שלו באירופה. אחרי קבלת התואר מייל יצא למסע קונצרטים בארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה..
לפי מרגרט קמבל, בספרה "גדולי הצ'לנים", פאריזוט היה סולן מבריק והצטיין גם בהרכבי מוזיקה קאמרית וכמורה, שביסס את רעיונותיו על נגינתו של עמנואל פויירמן.
בשנות ה-50' של המאה ה-20 הופיע פאריזוט במספר רב של רסיטלים וכסולן בקונצ'רטי עם תזמורות. כן ניגן בתקופה זו בביצועי בכורה של יצירות מאת מלחינים כמו הייטור וילה לובוס, קאמארגו גוארניירי, קווינסי פורטר ועוד, נוסף ליצירות שנכתבו והוקדשו לו. פאריזו נודע במוזיקליות שלו, במזגו ובנגינתו הווירטואוזית כמו גם בכישורי ההוראה שלו. כן יצא לו שם של צ'לן, ששם לו למטרה להרחיב את רפרטואר הצ'לו. הקונצ'רטו השני לצ'לו ותזמורת של וילה לובוס נכתב למענו והוקדש לו והוא ניגן אותו בביצוע בכורה בהופעתו הראשונה עם הפילהרמונית של ניו יורק. במשך השנים הופיע פאריזו עם תזמורות מן החשובות בעולם, באמסטרדם, ברלין, שיקגו, לונדון, לוס אנג'לס, מינכן, פריז, פיטסבורג, ריו דה ז'ניירו ווורשה תחת שרביטיהם של מנצחים ידועי-שם עמו לאופולד סטוקובסקי, ג'ון ברבירולי, ליאונרד ברנשטיין, זובין מהטה, פייר מונטה, פול פאריי, ויקטור דה סאבאטה, וולפגנג זאוואליש, פאול הינדמית והייטור וילה לובוס.
משנת 1956 עד 1996 החזיק פאריזוט באחד הצ'לי המשובחים ביותר בעולם: סטרדיוואריוס דה מונק.
הוראה
פאריזו עשה לו שם כמורה, שלימד במוסדות מוזיקליים שונים, ביניהם קונסרבטוריון פיבודי, ג'וליארד והקונסרבטוריון של ניו אינגלנד, נוסף למשרתו באוניברסיטת ייל, שבה הוא כיהן מאז 1958. התלמידים שהעמיד במשך השנים המשיכו לקריירות של אמני קונצרטים בולטים, מורים ונגנים בתזמורות סימפוניות מן המובילות בעולם. בין תלמידיו ענבל שגב, צ'לנית ישראלית-אמריקאית והצ'לן הישראלי שגיא הרטוב.
נוסף להדרכה פרטנית, פאריזוט גם ניצח על הרכב "צ'לני ייל" מאז 1983. הקבוצה הוציאה עם השנים מספר תקליטורים זוכי פרסים, שאחד מהם היה מועמד לגראמי.
נפטר ב-29 בדצמבר 2018.
פוג
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אלפרד שניטקה
אַלְפְרֶד גָּארִיֵּבִיץ' שְׁנִיטְקֶה (ברוסית: Альфред Гарриевич Шнитке; 24 בנובמבר 1934 - 3 באוגוסט 1998) היה מלחין סובייטי ממוצא יהודי-גרמני. המוזיקה המוקדמת של שניטקה מושפעת למדי מן הסגנון של דמיטרי שוסטקוביץ'. הוא פיתח את הטכניקה הפוליסטייליסטית שלו ביצירות כגון הסימפוניה הראשונה (הולחנה בין השנים 1969 ו-1972) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (הולחן ב-1977). משנת 1980 ואילך המוזיקה של שניטקה החלה ליהנות ממוניטין גם מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנות השמונים הלחין שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית מיתרים (1985), הבלט "פר גינט" (1985-1987), הסימפוניות מס' 3, 4 ו- 5, קונצ'רטו לויולה ולתזמורת (1985) והקונצ'רטו הראשון לצ'לו ולתזמורת (1985-1986). בשעה שמצבו הבריאותי מתדרדר, המוזיקה של שניטקה איבדה את המוחצנות של סגנונו הפוליסטייליסטי, ונטתה לשאת גוון מופנם ועגמומי יותר.
חייו ויצירתו
אביו של שניטקה היה יהודי שנולד בפרנקפורט, והיגר לברית המועצות בצעירותו. אמו נולדה ברוסיה למשפחה ממוצא גרמני.
אלפרד שניטקה נולד באנגלס שברפובליקה הוולגו-גרמנית בפדרציה הרוסית של ברית המועצות, והחל לקבל את חינוכו המוזיקלי בשנת 1946 בווינה, שאליה אביו נשלח לעבוד ככתב עיתונאי וכמתרגם.
בשנת 1948, עברה המשפחה להתגורר במוסקבה. שניטקה השלים את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה בשנת 1961, ועבד שם בהוראת המוזיקה בין השנים 1962 ו-1972. פרנסתו העיקרית של שניטקה באה מכתיבת מוזיקה לסרטים, והוא הלחין קרוב ל-70 פרטיטורות לסרטים במשך 30 שנה. בשנת 1980 המיר את דתו לנצרות והחזיק בדעות מיסטיות. לדעות אלה הייתה השפעה רבה על המוזיקה החדשה שהוציא תחת ידיו.
כמלחין נונקונפורמיסט, שניטקה היה קורבן מזדמן של הביורוקרטיה הסובייטית. הסימפוניה הראשונה שלו הוחרמה על ידי איגוד הקומפוזיטורים הסובייטי, ולאחר הימנעותו מהצבעה באיגוד בשנת 1980, נאסר עליו לצאת מגבולות ברית המועצות. בשנת 1985, סבל המלחין מהתקף שבץ שהותירו בתרדמת, והוא הוכרז כמת קליני כמה פעמים, אך לאחר זמן-מה שב לאיתנו והמשיך להלחין. ב-1990, בעקבות הפרסטרויקה וההקלות שנלוו לה בתקופת שלטונו של גורבצ'וב, עזב שניטקה את רוסיה והתיישב בהמבורג. מצבו הבריאותי נשאר רעוע, והתקפי שבץ נוספים תקפו אותו, עד לפטירתו ב-3 באוגוסט 1998. שניטקה נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
מוזיקה
המוזיקה המוקדמת של שניטקה מושפעת מאוד מזו של שוסטקוביץ', אך לאחר ביקורו של המלחין האיטלקי לואיג'י נונו בברית המועצות, אימץ שניטקה את הטכניקה הסריאלית ביצירות כגון "מוזיקה לפסנתר ולתזמורת קאמרית" משנת 1964. אף-על-פי-כן, חש עד מהרה חוסר שביעות-רצון ממה שכינה "פולחן נעורים של התנזרות סריאלית", והוא עבר להלחין בשיטה חדשה שכונתה "פוליסטייליזם", ובה סגנונות שונים מן העבר ומן ההווה מתלכדים יחדיו ויוצרים סגסוגת מוזיקלית חדשה (המלחין כתב בין השאר: "המטרה של חיי היא לשלב בין מוזיקה רצינית למוזיקה קלה, ולא אכפת לי לעבוד כמו חמור כל עוד אני מממש אותה"). היצירה הקונצרטית הראשונה שלו שמשתמשת בטכניקה הפוליסטייליסטית הייתה הסונאטה השנייה לכינור ולפסנתר "Quasi una sonata", משנת 1968, אך ההשפעה של המוזיקה שלו לסרטים ניכרת מכך שיצירה קונצרטית זו שואלת חומר ששימש גם לפסקול ששניטקה הלחין מוקדם יותר לסרט האנימציה הקצר "מפוח הזכוכית". שניטקה המשיך לפתח את הטכניקה הפוליסטייליסית ביצירות כמו הסימפוניה הראשונה (1972-1969) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (1977), אך הלחין גם יצירות אחידות יותר בסגנונן, כגון החמישייה לפסנתר ולכלי-קשת (1976-1972), שנכתבה לזכר אמו.
בשנות השמונים, המוזיקה של שניטקה התפרסמה יותר מחוץ לגבולות ברית המועצות, בחלק מן המקרים הודות למוזיקאים סובייטים מהגרים שניגנו מיצירותיו, ביניהם הכנרים גדעון קרמר ומארק לובוצקי. על אף חולי ממושך, הלחין שניטקה מספר רב של יצירות, מן החשובות שבהן שתי רביעיות מיתרים (מס' 2 ו-3), שלישיית מיתרים (1985), קנטטת פאוסט (1983), ששולבה לאחר מכן באופרה שלו "הסיפור של ד. יוהאן פאוסט", הבלט "פר גינט" (1987-1985), סימפוניות מס' 3, 4 ו-5 (כאשר האחרונה שבהן נודעת גם כקונצ'רטו גרוסו מס' 4), הקונצ'רטו לויולה (1985) והקונצ'רטו הראשון לצ'לו (1986-1985).
בשעה שמצבו הבריאותי ממשיך להתדרדר, המוזיקה של שניטקה נעשתה עגמומית יותר, מופנמת יותר. רביעיית המיתרים הרביעית משנת 1989 והסימפוניות מס' 6, 7 ו-8 מהשנים 1992 עד 1994 הן דוגמה טובה לכך. חלק מחוקרי המוזיקה של שניטקה טוענים שהיצירות האחרונות הן אלו שיוכרו בסופו של דבר כמשפיעות ביותר מבין עבודותיו. בשנת 1992 הוא כתב אופרה על בסיס סיפור של ויקטור ירופייב שהוצגה באמסטרדם. התקפת שבץ נוספת, בשנת 1994, הותירה את שניטקה משותק כמעט לחלוטין, בלי יכולת של ממש להלחין, אף-על-פי שכמה יצירות קצרות פורסמו בשנת 1997. נוסף על אלה, פורסמה הסימפוניה התשיעית, אך כתב-היד שלה היה כמעט בלתי-קריא, עקב קושיו של המלחין לכתוב ביד שמאל. הסימפוניה הזו בוצעה לראשונה ב-19 ביוני 1998, לאחר שפוענחה, אך גם "תוקנה" לביצוע על ידי גנאדי רוז'דסטוונסקי, המנצח של הבכורה. הבכורה הוקלטה ושניטקה האזין לסימפוניה זמן קצר לפני מותו, וביקש לאחר מכן לדחות את הוצאתה לאור. לאחר מותו, פוענחה הפרטיטורה פעם נוספת, על ידי ניקולאי קורנדוף, שמת לפני שהספיק להשלים את העבודה. המשך העבודה נעשה על ידי אלכסנדר ראסקאטוב. בגרסה זו ניתן לבצע את שלושת פרקי הסימפוניה התזמורתיים של שניטקה יחד עם פרק רביעי מקהלתי, שנכתב על ידי ראסקאטוב לזכר המלחין. ביצוע הבכורה של גרסת קורנדוף-ראסקאטוב נערך בדרזדן, ב-16 ביוני 2007.
פביאן אוניל
פביאן אלברטו אוניל דומינגס (בספרדית: Fabián Alberto O'Neill Domínguez; 14 באוקטובר 1973 – 25 בדצמבר 2022) היה כדורגלן אורוגוואי ששיחק בעמדת הקשר.
הוא התחיל וסיים את הקריירה שלו בנסיונל, שם זכה באליפות אורוגוואי בעונת הבכורה שלו ב-1992. הוא בילה את רוב הקריירה שלו באיטליה, בעיקר עם קליארי וגם עם יובנטוס ופרוג'ה. הוא הופיע ב-19 משחקים עבור נבחרת אורוגוואי, מקופה אמריקה 1993 עד מונדיאל 2002.
אוניל, שכונה "אל מאגו" (הקוסם), זכה לשבחים מכדורגלנים ועיתונאים רבים על יכולתו על המגרש, כולל מזינדין זידאן, שתיאר אותו כחבר הקבוצה המוכשר ביותר בקריירה שלו. הוא איבד את הונו להימורים, סבל מאלכוהוליזם במהלך הקריירה ולאחריה, פרש בגיל 29 ומת כעבור 20 שנה.
ראשית חייו
אוניל היה הבכור מבין חמישה ילדים שנולדו ללואיס אלברטו אוניל ולמרסדס דומינגז. סבו של אביו היה אירי ממחוז קורק שהגיע לאורוגוואי ב-1837.
אוניל, שננטש על ידי הוריו, אוניל גודל על ידי סבתו, איתה נאלץ לחלוק מיטה עד גיל 14. הוא החל לעבוד בגיל תשע, כמוכר נקניקיות מחוץ לבית בושת, והחל לשתות אלכוהול בגיל הזה.
קריירת מועדונים
אוניל החל את הקריירה המקצועית שלו בנסיונל מליגת העל האורוגוואית, כששיחק בקבוצה הראשונה בין 1992 ל-1995. בעונת הבכורה שלו, בגיל 18, קבוצתו זכתה האליפות הליגה. בשנת 1996 הוא עבר לאיטליה כדי לשחק במועדון הסרייה א' קליארי, אחד מכמה אורוגוואיים שהצטרפו למועדון באמצעות הסוכן פאקו קאסל. המועדון ירד לסרייה ב' ב-1997, אך עלה שוב ב-1998. ב-1999, במהלך משחק נגד סלרניטנה, הוא "העביר בין הרגליים" שלוש פעמים את זוכה העתידי בגביע העולם, ג'נארו גאטוזו.
לאחר שקליארי ירדה שוב לליגת המשנה בשנת 2000, אוניל הועבר ליובנטוס תמורת 20 מיליארד לירות (10 מיליון אירו). בינואר 2002 הוא עבר לפרוג'ה. הוא סיים את חוזהו בקיץ כדי לחזור לקליארי, ששיחקה בסרייה ב', אך לא שיחק במדי הקבוצה במהלך שהותו הקצרה. ב-2012 הודה אוניל שמכר שני משחקי סרייה א' כדי לזכות בהימורים.
בינואר 2003 חזר אוניל לנסיונל, אך שיחק במדיה רק חמש פעמים. הוא פרש מאוחר יותר באותה שנה בגיל 29, עקב השפעות האלכוהוליזם, וחזר לחוות הבקר שלו. מאוחר יותר שיחק ואימן כדורגל חצי מקצועני בליגות הנמוכות של אורוגוואי.
קריירה בין-לאומית
אוניל שיחק 19 פעמים במדי נבחרת אורוגוואי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-16 ביוני 1993 במשחק שלב הבתים הקופה אמריקה, בניצחון 1–0 על. הוא נכנס כמחליף לאדריאן פז שבע דקות לסיום המשחק, אך לא לקח חלק בהמשך הטורניר בשל פציעה. האחרון מבין 19 המשחקים שלו היה במאי 2002 מול בשניאנג. הוא היה חבר בנבחרת אורוגוואי במונדיאל 2002, אך לא שיחק.
הוא כבש שני שערים במדי הנבחרת, שניהם במשחקי ידידות (נגד ב-1999 ונגד  ב-2002).
חיים אישיים ומותו
לאוניל היו שתי בנות ובן, כל אחד מהם מאם אחרת. החל מדצמבר 2021 שיחק בנו פאביו כקשר הגנתי בקבוצה עד גיל 19 של פניארול, יריבתה של נסיונל. החל מיוני 2020 הייתה בתו האמצעית מרטינה שחקנית הוקי שדה.
בשנת 2013 כתב אוניל אוטוביוגרפיה בשם Hasta la última gota (עד הטיפה האחרונה). הוא עבר ניתוח בכיס המרה ביוני 2016 ונאמר לו להימנע מאלכוהול במשך שלוש שנים, אך הוא החל לשתות חודש לאחר מכן.
בפברואר 2017 אמר אוניל שהפסיד את הונו בסך 14 מיליון דולר על "סוסים איטיים, נשים מהירות והימורים", אך לא הצטער על כך שהפך לעני. באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שהוציא רבע מיליון דולר על 1,104 פרות, לאחר שהשתתף במכירה פומבית של בקר כשהוא שיכור.
אוניל אושפז ביוני 2020 בשל שחמת הכבד. נאמר לו שאם יתנזר מאלכוהול במשך שנה, הוא יוכל לעבור השתלת כבד ולחיות עד זקנתו.
אנדרטת מלטה
אנדרטת מלטה (באנגלית: Malta Memorial) היא אנדרטה השוכנת בעיר פלוריאנה שבמלטה, ומנציחה את זכרם של 2,298 אנשי צוותי האוויר של חילות האוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, אשר איבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה באזור הים התיכון, ואשר מקום קבורתם לא נודע. האנדרטה ממוקמת בצפון העיר, סמוך לשער העיר ולטה, בין רחוב נלסון (Triq Nelson) ושדרת "המול" (il Mall).
האנדרטה בנויה בצורת עמוד שיש שהובא מטיבולי, והנישא לגובה של 15 מטרים. העמוד מחורץ בדוגמת רשת, ובראשו ניצב פסל נץ עשוי ארד ומצופה בזהב, שגובהו שני מטרים. העמוד ניצב על בסיס עגול שסביבו לוחות ארד ועליהם חקוקים שמות הנופלים. בבסיס העמוד קבוע לוח ועליו כתובת לאמור:
יעל שרוני
יעל שרוני (נולדה ב-10 באוגוסט 1975) היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון ישראלית. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה
שרוני נולדה, גדלה והתחנכה ביישוב סביון. היא בתו של האלוף נתן שרוני. בצה"ל שירתה כמש"קית חינוך. לאחר השחרור מהצבא, למדה בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2003 בטלנובלה "משחק החיים" של חברת HOT, בה גילמה את ריקי בן-חיים. באותה שנה השתתפה בסרט אימה ישראלי בשם "תזזית".
ב-2004 שיחקה בהצגות "לא כולל שינה" ו"שירה" בתיאטרון באר שבע וכן ב"ריקוד הציפורים" בצוותא.
בשנת 2005, החלה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "השיר שלנו", של חברת yes, בתפקיד האנטגוניסטית הראשית שרון סילבר. כמו כן ב-2005 לקחה חלק בפסטיבל תיאטרון קצר השמיני ב"צוותא" עם בהצגה "בא-לגן" ובהצגה "אונור" בתיאטרון בית ליסין.
בסוף 2006 השתתפה בגרסה החדשה של "רחוב סומסום" בערוץ הופ בתור המורה לאומנות של גילי, נכדתו של גרשון.
בשנת 2007 שיחקה בדרמה הקומית "האקס המיתולוגי", ששודרה בערוץ 2. באותה שנה החלה להשתתף בסדרה הקומית "מסודרים" של הזכיינית קשת בערוץ 2, ושיחקה בסדרת הדרמה "מתי נתנשק", ובתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" ששודרו בערוץ 10. בסוף 2007 עלתה לבימת התיאטרון עם הקומדיה "בן בהפתעה".
Supposed Former Infatuation Junkie
Supposed Former Infatuation Junkie (בעברית: לכאורה נרקומנית להתאהבות לשעבר) הוא אלבומה הבינלאומי השני של אלאניס מוריסט. האלבום יצא לאור בחברת התקליטים מאבריק ב-3 בנובמבר 1998.
יעל שרוני
ביוגרפיה
בשנים 2008–2014 כיכבה במשך ארבע עונות בקומדיית המצבים "רמזור" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. שרוני גילמה בסדרה את לילך איצקוביץ', אשתו ולאחר מכן גרושתו של איצקו (אותו מגלם ליאור כלפון).
Supposed Former Infatuation Junkie
היסטוריה
אחרי ההצלחה ההיסטרית של Jagged Little Pill, מוריסט נחשבה לאחת הכוכבות הגדולות בעולם. בדומה לכוכבים אחרים שלא ידעו איך להתמודד עם הצלחה מסיבית מהירה (כמו קורט קוביין) מוריסט חוותה מצוקות נפשיות. חולשתה הפיזית והנפשית יחד עם התשישות מהלחץ האדיר, הביאו אותה למצב של התערערות נפשית. מוריסט החליטה לפרוש מעולם המוזיקה עד להודעה חדשה; לדבריה, היא שקלה לא להוציא עוד אלבומים בחייה. ב-1997, בעצת חבר טוב, החליטה לברוח יחד עם חברה טובה ואימה לטיול של כחצי שנה להודו, קובה ומדינות המזרח. שם לראשונה יכלה להרגיש אנונימית ולמצוא את השלווה שתוציא אותה מהבלבול והטירוף שהרגישה.
יעל שרוני
ביוגרפיה
בשנים 2011–2012 שיחקה עם ההצגה "המסיבה של אביגיל" בתיאטרון הספרייה ולאחר מכן בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
Supposed Former Infatuation Junkie
היסטוריה
מוריסט ידעה שאם תמשיך את הקו של "גלולה קטנה ומשוננת" היא תחשב כאמנית מתפשרת שהולכת על בטוח לכיוון המיינסטרים. מלאת הארה, היא החליטה שאלבומה השני יהיה בכיוון שונה לגמרי, וכך יצרה אלבום שנראה וכמעט שעוצב רק כדי לעורר שוק אצל המעריצים. זהו אלבום אפל, אינדיבידואלי ומורכב יותר, אשר מכיל שירים ללא חריזה, מבנה מותאם ופזמונים - מה שהפך את האלבום לקשה לעיכול והבנה. שירים כמו "Front row", "The Couch", "Unsent" ו-"I was hoping" שונים מכל סגנון כתיבה מסורתי.
יעל שרוני
ביוגרפיה
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "המיוחדת" בתפקיד ראשי לצדם של עפר שכטר, גל תורן ואסתר רדא. באותה שנה גם השתתפה בעונה השנייה של הסדרה האמריקאית "הומלנד" בתפקיד קצינת סי. איי. אי פרנקי פודסטה (Frankie Podesta).
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד משנה בתור אור כהן בסדרה האמריקאית "הרודן". בנוסף בשנים 2014–2018 שיחקה בסדרת הנוער של גיורא חמיצר "שכונה", ששודרה בניקלודיאון למנויי HOT, בתפקיד סוזי שיינפלד, אמה העשירה של אגם (ליהי קורנובסקי). באותה שנה החלה לשחק בתוכנית המערכונים בערוץ הראשון, "היהודים באים". התוכנית זכתה לאהדה רבה וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "תוכנית הבידור והשעשועון הטובה ביותר". התוכנית חזרה לעונה שנייה ב-19 בפברואר 2016 ולעונה שלישית (2017) ועונה רביעית (2020) כחלק מתאגיד השידור הישראלי.
משנת 2017 עד 2021 שיחקה בסדרה "צפוף" בתפקיד ראשי.
במרץ 2016 השתתפה בתוכנית "תריץ אחורה" ביחד עם אלי פיניש ואביעד בנטוב.
כמו כן ב-2016 שיחקה בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" של תיאטרון בית ליסין.
ב-2018 השתתפה בסדרת הדרמה "בשבילה גיבורים עפים" בזכיינית "קשת", ובסדרה "הפסיכולוגית" בערוץ כאן 11 שם גילמה את אריאלה, אחותה של תותי (קרן מור).
בשנת 2021 השתתפה בספיישל פורים של השעשועון הטלוויזיוני "המרדף". באותה שנה שיחקה בסדרה "פגע וברח" של "נטפליקס". בנוסף, השתתפה בתוכנית "השמרטפים" בכאן חינוכית.
בשנת 2022 השתתפה במחזה "צירים" לצד עינת הולנד.
שרוני נשואה ואם לשלוש בנות. מתגוררת ברמת גן.
Supposed Former Infatuation Junkie
היסטוריה
הסינגל הראשון מהאלבום,Thank U, יצא לאור באוקטובר 1998 ועורר פרובוקציה עולמית בעקבות הקליפ שלו, שבו מוריסט משוטטת ערומה ברחובות - כסמל לבריאה המחודשת שהרגישה. השיר שודר פעמים רבות והצליח במצעדי העולם, אך מבקרי מוזיקה ומעריצים לא הצליחו לעכל את התפנית שחלה בזמרת: מזמרת של שירי רוק-פופ מחאתיים בעלי טון כועס, לזמרת מאופקת, פילוסופית וטולרנטית.
כשיצא האלבום לאור, הוא נכנס מיידית למקום הראשון במצעד מכירות האלבומים ושהה שם שבועיים. כבר בשבוע הראשון ליציאתו מכר האלבום 450,000 עותקים, שיא באותם זמנים שנשבר מאוחר יותר על ידי בריטני ספירס עם אלבומה Oops!... I Did It Again. האלבום יצא ממצעד המכירות לאחר 28 שבועות, עם מכירות של 7 מיליון עותקים בעולם, כמות גדולה יחסית לאמנים אחרים, אך קטנה בהשוואה לאלבומה הקודם שמכר 30 מיליון עותקים.
סינגלים
מהאלבום יצאו שלושה קליפים ועוד שני להיטי רדיו. Thank U היה הסינגל הראשון שהצלחתו הייתה גדולה והשמעותיו היו רבות. לאחר מן שוחרר Joining You לרשתות הרדיו, להיט רוק שמזכיר את החומרים ב-Jagged Little Pill ולכן זכה להצלחה גדולה. הקליפ השני מהאלבום היה Unsent, שיר אקוסטי, עם שירה מדוקלמת רציפה, ללא פזמון או חריזה, שיר שאיתגר את המיינסטרים, ולכן כמעט ולא זכה לשידורים לא מצד הרדיו ולא מצד הטלוויזיה. הקליפ השלישי היה So Pure, שיר פופ אלטרנטיבי שגם הוא לא קנה את תשומת לב התקשורת. הסינגל האחרון ששוחרר לרדיו בלבד היה That I Would Be Good, בלאדה שנחשבת לאחת האהובות בעיני מעריצי הזמרת וזכתה להצלחה יחסית גבוהה.
האלבום בעיני המבקרים
הביקורות על האלבום היו אמביוולנטיות. מבקרים רבים טענו שמלבד שירים בודדים מדובר באלבום קשה מידי, מבולבל, ארוך ומאכזב. הם טענו שהשינוי באופיה יצר אלבום קיצוני ומשעמם מידי.
מבקרים אחרים טענו שמדובר באלבום הטוב ביותר של הזמרת עד כה, אלבום שבו פרצה את כל הגבולות שלה כאמנית. אופן הכתיבה המשונה, הבריחה הברורה מהתפשרות אומנותית, הלחנת חלק מהשירים, הפקת כל השירים וסגנון שירתה רק הפכו אותה לזמרת בוגרת, אינדיבידואלית, אמיצה ואמיתית יותר שזכתה להערכה רבה יותר.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי אלאניס מוריסט.
כל השירים הולחנו על ידי אלאניס מוריסט וגלן באלארד מלבד שירים 4,5,16,17 - הולחנו על ידי אלאניס מוריסט.
מוריסט מנגנת באלבום על פסנתר, מפוחית וחליל.
אהוד בנאי
אהוד בנאי (נולד ב-31 במרץ 1953, ט"ו בניסן ה'תשי"ג) הוא זמר-יוצר ישראלי, בן למשפחת בנאי.
ביוגרפיה
בנאי נולד בירושלים למרים ויעקב בנאי, שחקן ממשפחת בנאי, שרבים מהם זכו לפרסום בתחומי התרבות והבידור. בילדותו עברה משפחתו לשכונת רמת יצחק ברמת גן, והוא למד בבית הספר כצנלסון ולאחר מכן בתיכון קלעי בגבעתיים. בשנת 1962, כשהוא בן 8, שיחק ילד בדואי בסרט "סיניה", לצידם של דינה דורון (בתפקיד אימו) ושמעון ישראלי (בתפקיד איש צבא). כנער צעיר למד לנגן בצ'לו. היה חניך בקן בורוכוב של הנוער העובד והלומד. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, במסגרתו שהה בשל"ת בקיבוץ ניר אליהו, תקופה שהשפיעה עליו רבות. במהלכה איבד את חברו הטוב מגרעין הנח"ל,. בתקופת שרותו הצבאי החל לנגן בגיטרה. תקופה זו מאוזכרת בספריו ובשיריו של בנאי.
ב-1975 לאחר שחרורו, בנאי נסע לטיול של שנה וחצי באירופה. כשהגיע ללונדון נגמר לו הכסף, וזה הביא אותו לנגן בתחנות הרכבת התחתית של לונדון. לאחר שחזר לארץ התגורר בראש פינה ועבד כפועל בניין. בעקבות לחץ של משפחתו, חזר להתגורר בסמוך להוריו בגבעתיים ועבד בעבודות מזדמנות. הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בתור גיטריסט אילם במחזה "כמו ציפורים" אותו הפיק דודו יוסי. במהלך החזרות אמו נפטרה, והכיר את אשתו ששימשה אז רקדנית במחזה, עמה התחתן כחמישה חודשים אחרי שאמו נפטרה.
קריירה מוזיקלית
במשך שנים רבות ניסה להיכנס למודעות המוזיקלית בישראל, אך ללא הצלחה. הוא ניסה לעניין מפיקים שונים בשיריו, וקיבל מכולם תשובות שליליות. אף ניסה להתקבל ללהקת "הברירה הטבעית", ונדחה. בשנת 1982 הוציא בנאי על חשבונו סינגל ראשון בשם "איידישע ראסטה מאן" (שני עשורים לאחר מכן נכלל השיר באלבומו "טיפ טיפה"). השיר כמעט ולא שודר ברדיו אך משך את תשומת לבו של זוהר ארגוב, שרצה לשתף עם בנאי פעולה. התמכרותו של ארגוב לסמים מנעה את שיתוף הפעולה ביניהם. הסרט התיעודי "חייב לזוז", בבימויו של אבידע ליבני, מתאר תקופה זו בחייו של בנאי ואת פריצת הדרך הראשונה שלו.
בשנת 1985 כתב ללהקת משינה את הלהיט "רכבת לילה". בנאי כתב את השיר על פי לחן של גיטריסט הלהקה שלומי ברכה - שכתב לו במקור מילים אחרות, אך לא היה מרוצה מהמילים, ולכן פנה סולן הלהקה יובל בנאי לבן דודו אהוד, שיכתוב לשיר מילים חדשות. בנאי שכתב את השיר לגרסתו המוכרת, והשאיר את שתי השורות הראשונות שכתב ברכה. השיר נכלל באלבומה הראשון של הלהקה שנשא את שמה. באותה שנה, בגיל 32, ובעידודה של אשתו אודליה ואביו יעקב, עשה בנאי ניסיון אחד נוסף כדי לזכות בהכרה כזמר והקליט את השיר "עיר מקלט" באולפני DB. השיר הזה, יחד עם השיר "עגל הזהב", שיצא שנה אחר כך, בשנת 1986, הביא לבנאי את ההכרה לה קיווה ואת הפריצה המיוחלת לתודעת הקהל. שני השירים זכו להצלחה, גם במצעדי הפזמונים, והושמעו רבות בתחנות הרדיו. עוד סימן להצלחת השירים היה הראיון שנתן בטלוויזיה בתוכנית "עד פופ", שם גם הוקרן לראשונה הקליפ ל"עגל הזהב". עוד נקודת ציון חשובה בשנת 1986, הייתה השתתפותו של בנאי יחד עם להקתו "הפליטים" באופרת הרוק "מאמי", שזכתה להצלחה גדולה.
בשנת 1987, כשהיה כבר בן 34, הוציא בנאי את אלבומו הראשון "אהוד בנאי והפליטים", שנחשב לאחד האלבומים החשובים ברוק הישראלי של שנות ה-80, וכלל שירי זעם ומחאה חברתית. למשל, בשירו "עבודה שחורה" הוא מוחה על אפליית היהודים בני העדה האתיופית וקורא לשוויון בישראל ("ומי ידע אם אברהם לא היה שחור"; "הם שָנִים חלמו על בית ועכשיו זו המציאות, גם בבית זה קורה, נמשכת הגלות"). בשיר "ערבב את הטיח", שר בנאי על הפועלים הערבים מעזה, על דרכם בין המחסומים, על עבודתם הקשה ומשכורתם הדלה. בשיר "דם" מקונן בנאי על הרעות החולות של העיר אמסטרדם. בשיר "ממשיך לנסוע" בנאי מבטא את סלידתו מהעיר הגדולה ואת הרגשת החופש כשהוא יוצא ממנה ("הלב שקפא הפשיר / לא חוזר לעיר / ממשיך לנסוע...").
בשנת 1989 הוציא בנאי את אלבומו השני, "קרוב", בעל צליל יותר מזרחי ופחות רוקיסטי, וכלל שירים רבים שהפכו ללהיטים, כגון "רחוב האגס 1", "כולם יודעים" ו"רוחות הצפון". מתוך האלבום התפרסם גם השיר "החזיון לפרנצ'סקו גויא", אותו ביצע בנאי בדואט עם יהודית תמיר. השיר נכתב בידי פנחס שדה, ומתכתב עם הציור Fantastic vision של הצייר הספרדי פרנצ'סקו גויא (התפרסם בספר "שירים, 1947-1970" שיצא ב-1970). מפגש זה עם שדה הוביל את בנאי גם לערב משותף איתו בתחילת שנות ה-90.
באותה שנה הוציא בנאי גם תקליט עם אביו יעקב בנאי, הנקרא "תחת שיח היסמין" והוקדש לאגדות-עם פרסיות שעיבד וסיפר אביו של בנאי. בתקליט סיפר יעקב סיפורים ששמע מבית סבו, אליהו בנאי, ואהוד ליווה אותו בנגינה על עוד.
ב-1996 יצא אלבומו הרביעי של בנאי, "עוד מעט", אשר כלל בין היתר את השירים: "סרט רץ", "יוצא לאור", "אביא לך", "בוא הביתה", והלהיט הגדול ביותר של בנאי עד אז, "מהרי נא" ("הילד בן שלושים"). השיר הפך לסמל החוויה של אדם שאינו מצליח לגבש זהות של מבוגר ולמצוא כיוון בחיים, גם כשמלאו לו כבר שלושה עשורים, והוא שאוב מהחוויות האוטוביוגרפיות של בנאי עצמו, שנכשל כליל מבחינה מקצועית עד סוף שנות העשרים לחייו ועסק בעיקר בעבודות כפיים, בשיר מביע בנאי געגוע לאמו שנפטרה. לחן השיר מבוסס על שיר של דימיטריס מיטרופּאנוס. שיר נוסף ידוע מהאלבום הוא "כשחיכיתי לך על הספסל".