cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבלט המלכותי
היסטוריה
סאדלר'ס וולס נפתח מחדש בשנת 1931 והוויק-ולס בלט, ואיתו בית הספר לבלט ויק-ולס, נוסדו בתיאטרון. שני אלה יהיו קודמיו של הבלט המלכותי היום, הבלט המלכותי של בירמינגהאם ובית הספר המלכותי לבלט. לפני שובה לבריטניה, נינט דה ולואה הייתה חברה בבלט רוס, אחת הלהקות הבלט המפורסמות והמשפיעות של המאה ה-20. הלהקה התפרקה ב-1929 לאחר מות מייסדה, סרגיי דיאגילב. כאשר דה ולואה יצרה את ויק-ולס בלט, היא העסיקה כמה מחברי הלהקה לשעבר, ביניהם אליסיה מרקובה ואנטון דולין, שהצטרפו כרקדנים ראשיים, ותמרה קרסבינה, אשר עבדה עם הלהקה כיועצת. המנהל המוזיקלי של הלהקה היה המנצח והמלחין קונסטנט למברט, שהיה בעל השפעה אומנותית ומוזיקלית ניכרת בשנותיה הראשונות של הלהקה. ב-1939, אחרי שהפסיקה את הקשר עם תיאטרון אולד ויק, הלהקה שינתה את שמה ל"סדלר'ס ולס בלט" ובית הספר הפך ל"בית הספר לבלט סדלר'ס ולס". השניים המשיכו להתקיים בתיאטרון סדלר'ס וולס עד 1946, כאשר הלהקה הוזמנה להיות להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית שנפתח מחדש בקובנט גרדן, בניהולו של דייוויד וובסטר. הלהקה עברה לבית האופרה עוד באותה שנה, כאשר ההפקה הראשונה של הלהקה במקום הייתה "היפהפייה הנרדמת". בעקבות מעבר הלהקה, בית הספר עבר למקום משלו ב-1947. להקה-אחות הוקמה כדי להמשיך את ההופעות בסאדלר'ס וולס, בשם 'הבלט של תיאטרון סדלר'ס וולס', בניהול הרקדן ג'ון פילד. ב-1955, הלהקה-האחות איבדה את הקשר עם סדלר'ס וולס באופן זמני וחזרה לבית האופרה המלכותית בתור יחידת סיבובי הופעות של הלהקה הראשית. ב-1956 הוענק צ'רטר מלכותי לשתי הלהקות ולבית הספר. מאוחר יותר הם נקראו הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של סאדלר'ס וולס ובית הספר המלכותי לבלט. הבלט המלכותי של סדלר'ס ולס חזר לסדלר'ס ולס ב-1970, תוך המשך סיבובי הופעות ברחבי המדינה. ב-1987 הלהקה הוזמנה להפוך ללהקת הבלט המקומית של היפודרום ברמינגהאם (Birmingham Hippodrome). הלהקה עברה לבירמינגהאם ב-1990 ושינתה את שמה לבלט המלכותי של בירמינגהאם. הלהקה חדלה להיות חלק מהבלט המלכותי בשנת 1997 כאשר היא הפכה להיות עצמאית מבית האופרה המלכותית, עם סר פיטר רייט בתור המנהל האמנותי של הלהקה. הבלט המלכותי של בירמינגהאם שומר על יחסים קרובים עם הבלט המלכותי ועם בית הספר המלכותי לבלט, שנשאר בית הספר הרשמי של הלהקה.
ב-1964 הקים הבלט המלכותי את "בלט לכולם" בניהולו של פיטר ברינסון. בין 1964 ל-1979 "בלט לכולם" סייר ברחבי המדינה, הציג כ-150 הופעות בשנה והגיע לכ-70,000 אנשים בכל שנה.
כיום, הבלט המלכותי נותר להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית, מנהל סיורים בינלאומיים משלו, וממשיך להיות להקת האם של בית הספר המלכותי לבלט, שבסיסו נמצא כעת בלודג' הלבן בפארק ריצ'מונד שבלונדון וממוקם גם ברחוב פלוראל, בסמוך לבית האופרה המלכותית ועם גישה ישירה אליו.
סרגייב
בשנותיו הראשונות, בלט סדלר'ס ולס הפך לאחת מלהקות הבלט הראשונות מחוץ לברית המועצות שהפיקו הצגות בלט מלאות של מריוס פטיפה ולב איבנוב, שהיו מרכזיים ברפרטואר של הבלט הרוסי הקיסרי. כדי להציג את הצגות הבלט אלו עם להקתה החדשה, דה ולואה העסיקה את ניקולס סרגייב, מנהל אמנותי לשעבר בבלט הרוסי. הוא ביים הפקות של "היפהפייה הנרדמת" של פטיפה, "אגם הברבורים" ו"מפצח האגוזים" של פטיפה ואיבנוב, "קופליה" של פטיפה ואנריקו צ'יקטי וז'יזל של פטיפה. לאחר שנוצרו בעזרת סימון כוראוגרפי שנכתב בסנט פטרבורג בתחילת במאה ה-20, יצירות אלה נכללו מאז ברפרטואר של הבלט המלכותי. כיום הלהקה משתמשת בהפקתו של פיטר רייט משנת 1984 למפצח האגוזים, אשר משתמשת בחלק מהסימון שיצר סרגייב.
חידושו של סרגייב לבלטים אלו בלונדון נחשבת לנקודת היסוד של רפרטואר הבלט הקלאסי המסורתי, והובילה לחזרתם לבמות בכל רחבי העולם. סרגייב נחשב לאחד התורמים המשמעותיים לפופולריות של הבלט בעולם. הסימון הכוראוגרפי שלו וחומרים אחרים הקשורים אליו נשמרו באוסף סרגייב, חלק מאוסף התיאטרון של אוניברסיטת הרווארד.
פרימה בלרינה אסולוטה - הרקדנית הטובה ביותר
הבלט המלכותי הוא אחת מלהקות הבלט היחידות בעולם שהעסיקה ארבע רקדניות שנחשבות כ"פרימה בלרינה אסולוטה", תואר המוענק לרקדניות הבלט הבולטות ביותר, מתוכן שלוש שלמדו בבית הספר המלכותי לבלט.
הראשונה מביניהן הייתה אליסיה מרקובה אשר אומנה אישית על ידי נינט דה ולואה כחלק מבלט רוס של סרגיי דיאגילב. היא הוזמנה להיות אחת מהרקדנים המייסדים של הבלט המלכותי ויועדה להיות הרקדנית הראשית הראשונה בלהקה ובהמשך הוכרה כ"פרימה בלרינה אסולוטה".
נינט דה ולואה גילתה ואימנה באופן אישי אף את מרגוט פונטיין, תוך שהיא מזמינה אותה להצטרף לבית הספר המלכותי לבלט, אותו ייסדה דה ולואה, ושם עשתה פונטיין את כל הקריירה שלה עם הלהקה. בתור מתנה ליום הולדתה השישים, הוכרזה פונטיין כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי המלכה אליזבת השנייה.
פיליס ספירה הצטרפה לבית הספר המלכותי לבלט בשנת 1959 ולאחר סיום לימודיה הצטרפה ללהקת ההופעות של הבלט המלכותי. בהמשך היא חזרה אל מולדתה דרום אפריקה, שם הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי הנשיא בשנת 1984.
האחרונה היא אלסנדרה פרי, אשר סיימה את הכשרתה בבית הספר המלכותי הגבוה לבלט והחלה את הקריירה שלה בבלט המלכותי. לאחר שרקדה עם הלהקה במשך ארבע שנים היא הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" של בלט תיאטרון לה סקאלה במילאנו.
רקדניות אחרות שקיבלו את תואר "פרימה בלרינה אסולוטה" הופיעו עם הבלט המלכותי בתור רקדניות אורחות, ביניהן הבלרינה הצרפתייה איווט שאווירה והבלרינה הגיאורגית נינו אנניאשווילי.
מבנה
בבלט המלכותי ישנן גם דרגות מיוחד לאמן אורח ואמן אורח ראשי. תואר אמן אורח ניתן לרקדן זמני שלוהק לתפקיד בבלט ספציפי או לתקופה מוגבלת. תואר אמן אורח ראשי ניתן לפעמים לאמנים אורחים שמופיעים עם הלהקה לטווח ארוך יותר.
הלהקה
הבלט המלכותי מעסיק כ-100 רקדנים. ללהקה יש גם צוות מנהל, צוות אמנותי וצוות מוזיקלי הכוללים את:
פונטיין-נורייב
מהופעתם הראשונה יחד בבלט המלכותי בז'יזל ב-21 בפברואר 1962, מרגוט פונטיין ורודולף נורייב הציגו את שותפות הבלט הטובה ביותר בכל הזמנים. שותפות זו הובילה את שני הרקדנים להיות מצטיינים בין רקדני הבלט הטובים ביותר אי פעם והגיעה בשיא של מה שנחשב כיום לתקופה הטובה ביותר בהיסטוריה של הבלט המלכותי. ב-12 במרץ 1963 השניים הופיעו בפרימיירה לבלט של סר פרדריק אשטון, "מרגריט וארמאן", הבלט הראשון שנוצר עבורם והפך להיות סימן ההיכר שלהם. בהצגתו עם קטע בפסנתר שהולחן על ידי פרנץ ליסט, בלט זה מתחיל בדמותה של מרגריט על ערש דווי והסיפור מסופר בעזרת פלשבק עד לרגע בו ארמאן מגיע לגעת בה בפעם האחרונה לפני מותה. אשטון תכנן קטע זה במיוחד עבור פונטיין, והוא זכה לשבחים בתור השיא הדרמטי של פונטיין, עם חמישים צלמים שנכחו בחזרה הגנרלית ועשרים ואחד הדרנים. המופע האחרון של הבלט בכיכובם של פונטיין ונורייב הוצגת בהופעה חגיגית בקולוסיאום של לונדון ב-1977 והוא לא הוצג שוב עד 2003. למרות רצונו של פרדריק אשטון כי בלט זה לא יבוצע בידי רקדנים אחרים מפונטיין ונורייב, הוא חודש כחלק ממופע משולש של הבלט המלכותי, בכיכובם של סילבי גיים וכוכב הבלט המלכותי ג'ונתן קופ.
שותפות פונטיין-נורייב נמשכה שנים רבות עד לפרישתה של פונטיין מהבלט המלכותי בשנת 1979, בגיל 60. ב-1970, לאחר פרישתו של פרדריק אשטון מתפקיד המנהל האמנותי של הבלט המלכותי, היו קריאות רבות להכרזתו של נורייב כיורשו. עם זאת, קנת מקמילן קיבל את המעמד ונורייב עזב את הלהקה בתור רקדן ראשי והפך תוך זמן קצר להיות רקדן אורח בינלאומי. לימים הפך נורייב למנהל האמנותי של בלט האופרה של פריז. לפונטיין ונורייב הייתה מערכת יחסים קרובה על הבמה ומחוצה לה. הם היו חברים טובים עד מותה של פונטיין בשנת 1991. נורייב צוטט כשאמר על שותפותם כי הם רקדו עם "גוף אחד, נשמה אחת".
בית האופרה המלכותית, מנצ'סטר
ב-2008 בית האופרה המלכותית ומועצת העיר מנצ'סטר החלו את שלבי התכנון של פיתוח חדש שנודע בשם בית האופרה המלכותית, מנצ'סטר. לפי ההצעה, יעבור תיאטרון פאלאס במנצ'סטר שיפוץ בשווי 80 מיליון לירות שטרלינג, כדי ליצור תיאטרון מהשורה הראשונה, המסוגל להציג הפקות של הבלט המלכותי והאופרה המלכותית. הכוונה הייתה, שבית האופרה המלכותית ישתכן בתיאטרון לעונה שנתית של 18 שבועות, בה יציג 16 הופעות של האופרה המלכותית, 28 הופעות של הבלט המלכותי ועוד מספר הפקות קטנות. ההצעות ייעדו את תיאטרון הפאלאס כבסיס המיועד להופעות של להקות בית האופרה המלכותית בצפון אנגליה, בית הפקה לבלט ואופרות חדשים, ומרכז אימונים לכל ההיבטים של הפקות התיאטרון. ההצעות גם כללו יצירת כ-700 מקומות עבודה חדשים לכאנשים המקומיים.
ההצעות אושרו על ידי שר התרבות, התקשורת והספורט דאז, אנדי בורנהאם, והתקבלו על ידי מספר גופים ציבוריים. עם זאת, התוכניות תוקנו על מנת לתת מענה לבעיות שהועלו על ידי מתנגדיהן. הסוגיות שהועלו כוללות: שנה לאחר מכן שלחה הנהלת הלוורי מכתב פתוח למחליף שר התרבות, התקשורת והספורט, בן בראדשו, למועצה האנגלית לאמנויות, למועצה העירונית של מנצ'סטר ולבית האופרה המלכותית. במכתב הוא קרא לגניזת התוכנית בצורתה הנוכחית. הלורי אמר, כי מכתב זה איננו יוצא נגד הגעת בית האופרה המלכותית למנצ'סטר והציע מודל חלופי לפיו המוזיקה והאופרה יהיו מרוכזים בביתו המתוכנן של בית האופרה המלכותית, תיאטרון הפאלאס, והלוורי יהפוך למרכז לריקוד ויארח את הבלט המלכותי. דו"ח עצמאי הראה, כי עלות הפרויקט תהיה כ-100 מיליון לירות שטרלינג עם עוד 16 מיליון לירות שטרלינג הדרושים מדי שנה עבור עלויות הפעלה של האתר החדש. בשנת 2010 פורסם, כי הפרויקט נגנז כחלק מקיצוץ גדול במימון האמנויות.
פרסי אוליבייה
הבלט המלכותי הוא להקה זוכת פרסי אוליבייה רבים. להלן רשימה מלאה של פרסים בהם זכו הלהקה וחבריה מאז נוסד הפרס בשנת 1978. פרסים אלו כוללים פרסים שניתנו ללהקה עבור הפקת בלט מסוים, פרסים שהוענקו לרקדנים בודדים עבור הופעתם בתפקיד ספציפי, פרסים למעצבים על עבודתם על הפקה מסוימת וגם לחברים אחרים בצוות הבלט המלכותי עבור הישגים בריקוד.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1610–1665)
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (13 בינואר 1610 – 25 בספטמבר 1665), הייתה בתו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-13 בינואר 1610 בגראץ, לארכידוכס פרדיננד משטיריה ולמריה אנה מבוואריה, בתם של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן. מריה אנה התחנכה על ידי הישועים, וידעה לדבר באיטלקית שוטפת מלבד הגרמנית, ובנוסף היה לה תשוקה עזה לציד.
בשנת 1619 הוכתר אביה כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1622 התחתן שוב עם אלאונורה גונזאגה.
ב-15 ביולי 1635 התחתנה מריה אנה עם מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה, כאות לברית בין בית הבסבורג לבוואריה, ובחוזה הנישואין נקבע שמריה אנה לא תפסיד את זכויותיה בירושה. נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם שני בנים.
מריה אנה סייעה לבעלה בענייני הממשלה, ואף השתתפה בישיבות מועצת המדינה. לאחר כיבושה של מצודת פיליפסבורג על ידי הצבא הצרפתי, דחקה מריה אנה באחיה לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, שהיה מפקד הצבא הקיסרי, למהר ולחתום על הסכם שלום עם ממלכת צרפת.
בשנת 1651 מת בעלה מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובנה פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה עלה לשלטון במקומו, אולם מריה אנה וגיסה אלברכט השישי, דוכס בוואריה שלטו כעוצרים עד לשנת 1654. גם לאחר מכן המשיכה מריה אנה להשתתף כחברה במועצת המדינה, אם כי לא היה לה זכות הצבעה, וב-25 בספטמבר 1665 מתה בביתה במינכן.
ירמיה (תבליט)
"ירמיה" הוא תבליט שנוצר על ידי בוריס שץ ומציג את הנביא ירמיהו.
תיאור
עד לראשית המאה ה-20 נתפש תיאור התנ"ך בקרב היהודיות הליברלית כביטוייה של אמנות יהודית. לפיכך, הבחירה של שץ בדמותו של הנביא נבעה מהתפיסה כי ביטוי נכון של התנ"ך יכול להתקיים רק בארץ-ישראל. לפיכך, בחירתו של שץ בנביא ירמיהו, נביא החורבן והגאולה, שיקפה את הגישה הלאומית-ציונית שלו.
סגנון התבליט הוא ריאליסטי-אקדמי, אולם יש בו יסודות דקורטיביים, ההופכים את דמות הנביא לסמל. ירמיהו מוצג כאיש בעל זקן עבות, לבוש גלימה ארוכה עם ברדס. מבטו מופנה אל הצופה. הוא מתואר יושב על הארץ, כשהוא כותב במגילה הפרושה על ברכיו. רקע התיאור מכיל נוף אירופי. התיאור נתון בתוך מסגרת רחבה שבמרכזה התחתון מופיע שמו של הנביא. בפינתה הימנית חקוק הפסוק "מִי יִתֵּן רֹאשִׁי מַיִם וְעֵינִי מְקוֹר דִּמְעָה וְאֶבְכֶּה יוֹמָם וָלַיְלָה אֵת חַלְלֵי בַת עַמִּי" (ספר ירמיהו; ח; כג).
התבליט נוצק בברונזה, אולם קיימות גרסאות שלו גם בנחושת ובפליז בגדלים שונים. בשנת 1915, בזמן מלחמת העולם הראשונה, חזר שץ לדמות הנביא, הפעם במדיום הציור.
זולו (סרט, 2013)
זולו (באנגלית: Zulu) הוא סרט פשע משנת 2013 בבימויו של ג'רום סאל ובכיכובם של אורלנדו בלום ופורסט ויטאקר. הוא נבחר לסרט הנעילה בפסטיבל קאן 2013. הסרט מבוסס בחלקו על פרויקט קוסט, התוכנית לכלי נשק ביולוגיים וכימיים שהפעיל משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ועל הספר "זולו" מאת הסופר קריל פריי, זוכה הגראן פרי הצרפתי לרומן הפשע הטוב ביותר בשנת 2008.
עלילה
עלי מתעמת עם הרקדנית האקזוטית זינה במועדון שלה "סאנדנס", אך היא מזהה את החבר של ניקול כסטן קוואלנה, סוחר סמים מקומי ואילו מזכירת המחלקה ג'נט מתחקה אחר הטלפון של ניקול לחוף מיוזנברג. עם הגעתם, עלי, בריאן ודן מותקפים על ידי חבורת פושעים, שממשיכים לפצוע אנושות את דן במצ'טה, אם כי עלי ובריאן הורגים את שאר החבורה; מאוחר יותר מת דן בבית החולים, ומשאיר את אשתו קלייר אבלה והיא מנתקת קשרים עם המשטרה. לאחר הלווייתו של דן, עלי מקבל את קפטן פול קרוגר כשותף לחקור את "חתול", אדון פשע בעל קשרים לרוצחים של דן, אך הוא מכחיש שהוא מכיר את הפושעים. מאוחר יותר מתגלה כי "חתול" הוא היצרן של toke וסטאן, לאחר שמנת יתר של התרופה הרגה את ניקול בהתקף של זעם עיוור הרג אותה.
למחרת, אישה נוספת בשם קייט מונטגומרי, אשתו של מוזיקאי ג'אז מפורסם, נמצאת מתה באותה צורה כמו ניקול בחוף לונג איילנד; עלי ובריאן חושפים את הודעת לוחם הזולו "באזוקלה" שנצרבה על החזה שלה. מאוחר יותר באותו יום, ראשו הכרות של סטאן נמצא. עלי ובריאן שוב מתעמתים עם חתול, אך לפתע, אותם פושעים מחוף מיוזנברג תוקפים את המקום והורגים כמה מאנשיו של חתול; עלי ובריאן רודפים אחרי הפושעים, אך אלה נהרגים על ידי הבריונים של חתול ועלי נפצע במהלך המרדף. בריאן חוזר למתחם ומגלה שסטאן תויג כרוצחן של ניקול וקייט, אך בריאן מסרב להאמין שהתיק נסגר. מאוחר יותר, בריאן מבקר את הסיירת המקומית טארה, שגילתה שראתה ג'יפ צבאי חונה מחוץ לחוף מיוזנברג בזמן רצח דן.
ללא תמיכה מהמשטרה, בריאן וג'נט חוקרים ביחד באופן פרטי וחושפים את זהותו של דוקטור ג'וסט אופרמן, מדען לשעבר של "פרויקט קוסט", שהתכוון לשחרר נשק ביולוגי שישמש נגד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, אך מדענים רבים נשבעו גם למגר את האוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה והאמינו שהם אחראים להתקוממות הפשע והעוני; בריאן חשד שאופרמן ייצר את הסם כדי להשיג את מטרתו. מודע לקשריהם לפרויקט, בריאן מסתנן למפקדת DPS, מיליציה פרטית בראשות פרנק דה באר; בריאן מזהה את אחד הרכבים כזהה לזה שנמצא בחוף מיוזנברג ביום מותו של דן ומאשר את מעורבותם באופרמן. מאוחר יותר באותו יום, ג'וזפין נרצחת בביתה על ידי חתול, לאחר שעלי התבשר על החקירה. לאחר ששמע על מות אמו, עלי נודע מפילגשו של חתול שנסוג למדבר נמיב עם אופרמן; מונע מזעם עלי טס לנמיביה כדי לצוד את "חתול".
עם איסוף הראיות להעמדה לדין של אופרמן, בריאן מקבל הודעה כי רובי ובעלה ריק נלקחו בשבי על ידי דה באר, בדרישה מבריאן לוותר על הראיות בתמורה לחייהם. עם הגעתו, בריאן נלכד ומוכה, בעוד שריק מוצא להורג בגין ניסיון שוחד. לאחר שדה באר יוצא לנמיביה, בריאן משתחרר והורג את סוכניו ומציל את רובי; הראיות מאשרות שדה באר רצח את קייט ואילו חתול הרג את סטאן בהוראתו של אופרמן. עלי ובריאן מגיעים מחוץ למטה אופרמן במדבר נמיב, שם מתחיל קרב יריות; תוך כדי כך, בריאן לוכד ועוצר את דה באר, בעוד עלי הורג את חתול, אך נורה תוך כדי. אופרמן בורח מעבר למדבר, אך עלי רודף אחריו עד הבוקר במה שמוביל את שניהם לתשישות. לאחר שלכד אותו, עלי מטשטש את אופרמן למוות, לפני שנכנע לפצעו ומת במדבר. בריאן ויחידת משטרה מגיעים למקום ומחזירים את גופתו של עלי לקבורה מכובדת.
עם חזרתו לקייפטאון, בריאן קובר את עלי וחוזר למשטרה, תוך שהוא מתאמץ לשפר את חייו על ידי תיקון יחסיו עם דייוויד ותיקון המצבה של אביו.
הפצה
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2013 ב-26 במאי כסרט הנעילה. מאוחר יותר הוא הופץ בצרפת ב-4 בדצמבר 2013. בדרום אפריקה שונה שם הסרט ל"עיר של אלימות" (City of Violence).
הסרט שוחרר בנטפליקס בשם "שוטרי קייפטאון" (Cape Town Cops).
גביע הזהב 2011
שלב הנוקאאוט
משחק הגמר
אולדמט
אוֹלְדַמְט (בהולנדית: Oldambt) היא רשות מקומית שנמצאת במחוז חרונינגן, הולנד.
גאוגרפיה
הרשות המקומית ממוקמת כ-168 ק"מ מבירת הולנד, אמסטרדם, וכ-32 ק"מ מעיר הבירה של מחוז חרונינגן, חרונינגן.
המרכז המנהלי של הרשות שוכן בעיר וינסחוטן בת 17,750 תושבים (נכון ל-2021), ובנוסף לה היא כוללת ארבעה עשר יישובים קטנים.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 9 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (18 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא פברואר (0 מעלות צלזיוס).
מקש Fn
המקש מהווה מקש קיצור לשליטה במולטימדיה. יכולות מקש ה-FN כוללות בדרך כלל חיבור המחשב למסך חיצוני, שינוי התאורה ועוצמת הקול, הרצת קובצי מולטימדיה קדימה ואחורה, מתן אפשרות לשימוש ברשת אלחוטית, וכדומה.
שם המקש הוא קיצור של המילה האנגלית Function - פונקציה.
לוקומוטיב מוסקבה (הוקי קרח)
מועדון ההוקי קרח לוקומוטיב מוסקבה (ברוסית: Хоккейный клуб «Локомотив» Москва) הוא מועדון הוקי קרח סובייטי מהעיר מוסקבה שהתמודד באליפות המדינה מהקמתו ועד פירוקו בשנת 1983.
היכל הבית של הקבוצה היה היכל הספורט סוקולניקי במוסקבה שהכיל 5,000 מושבים. הישג השיא של הקבוצה הוא מקום שלישי בעונת 1960/1961.
היסטוריה
קבוצת ההוקי קרח של לוקומוטיב הוקמה בשנת 1947 כחלק מאגודת לוקומוטיב. בעונת 1947/1948 התמודדה לראשונה באליפות ברית המועצות בהוקי קרח בליגה השנייה.
בעונת 1949 העפילה לליגה הראשונה. בעונת 1949/1950 הדריך אותה אלכסנדר נובוקרשצ'ונוב אך הקבוצה סיימה במקום ה-12 והאחרון בטבלת האליפות.
בעונת 1954 העפילה לשמינית גמר הגביע הסובייטי, אך הפסידה לקבוצת "קריסטל אלקטרוסטאל" בתוצאה 3:5. בעונת 1955 חזרה לליגה הבכירה אך סיימה במקום ה-14, הלפני אחרון.
בעונת 1956 מונה אנטולי קוסטריוקוב למאמן הקבוצה, במקביל להיותו מאמן נבחרת ברית המועצות לנוער בהוקי קרח. באותה עונה הקבוצה סיימה במקום השביעי ושחקן הקבוצה ניקולאי סנטקוב נכנס לרשימת מלכי השערים בעונת 1956/1957 לאחר שהבקיע 27 שערים במהלך העונה.
בעונת 1957/1958 הקבוצה סיימה במקום הרביעי והייתה לאחת הטובות בליגה הסובייטית. בעונת 1958/1959 הם שחזרו את ההישג מהעונה שעברה וסיימו במקום הרביעי שוב. למלך השערים של העונה הוכתר שחקן הקבוצה ויקטור יאקושב בן 19 שהבקיע 21 שערים במהלך העונה.
בעונת 1959/1960 נערך שינוי בליגה ששוחקה בשיטת גביע כאשר 18 קבוצות הליגה שובצו בשני בתים. לוקומוטיב התמודדה נגד צסק"א, דינמו וקריליה סובייטוב מוסקבה, בעוד ספרטק וחימיק ווסקרסנסק שיחקו בית נפרד. לוקומוטיב סיימה במקום הרביעי בבית שלה והעפילה לשמינית גמר פלייאוף הליגה וגברה על קלינין בדרך להעפלה לרבע הגמר, שם הביסה את טרקטור מצ'ליאבינסק בדרך להתמודדות בדרבי נגד דינמו בחצי גמר הליגה. אך דינמו ניצחה והעפילה לגמר, בעוד לוקומוטיב התמודדה על משחק על המקום השלישי נגד קריליה סובייטוב מוסקבה.
בעונת 1961/1962 הקבוצה התמודדה על טורניר סובייטסקי ספורט והפסידה בגמר לאותה צסק"א. באליפות עצמה, הקבוצה הייתה לנחותה ביותר מבין שאר הקבוצות המוסקבאיות.
הקבוצה אומנם ניצבה בראשות טבלת האליפות, אך לא שבה לזכות במדליות ולא העפילה שוב למקום השלישי, אם כי סיימה במקום הרביעי.
בעונת 1967 לוקומוטיב הוזמנה להתמודד בגביע שפנגלר, בו זכתה לאחר שגברה בגמר על קינגסטון אייסס הקנדית. בעונת 1969 זכתה שוב בגביע שפנגלר, הפעם לאחר שגברה על קבוצת ההוקי של דאבוס השווייצרית בגמר.
בעונת 1971/1972 נשרה לליגה השנייה ועד לפירוקה בסיום עונת 1982/1983 לא חזרה לליגה הבכירה.
Chanson Pour L'auvergnat
Chanson pour l'Auvergnat (בתרגום לעברית: "שיר לאיש אוברן"; תעתיק: "שנסון פור ל'אוברנה") הוא שיר שכתב והלחין ז'ורז' ברסנס. השיר יצא לאור ב-1954, באלבומו השלישי של ברסנס, "Les Sabots d'Hélène". השיר, העוסק באנשי החסד המעטים התומכים בפרט הדחוי על ידי החברה, תורגם על ידי נעמי שמר ב-1969 לעברית בשם "לאיש חסדי" ובוצע על ידי יוסי בנאי בתוכניתו "אין אהבות שמחות".
תוכן השיר
השיר הוא שיר תודה לאנשי החסד הבודדים שסייעו למחבר בשעותיו הקשות. בשיר שלושה בתים: בראשון הוא מודה לאיש מאוברן שנתן לו ארבעה בולי עץ לחימום בחורף הקר. בשני הוא מודה לפונדקית שנתנה לו ארבע פרוסות לחם בזמן שרעב ובשלישי, הוא מודה לזר שחייך אליו בתמיכה בעת שהשוטרים עצרו אותו. הוא מאחל להם שבמותם ישלח אותם הקברן היישר לשמים, אל האב הנצחי.
בשלושת הבתים מגנה ברסנס את שאר האנשים, אלו שהשאירוהו לקפוא מקור, לרעוב ולעגו בעת שהובל על ידי השוטרים. אותם הוא מכנה "Les croquants", שניתן לפרש בהקשר שלילי כ"ממזרים".
זיהוי "האיש מאוברן"
קיימת מחלוקת לגבי זהותם של אנשי חסדו של ברסנס מאוברן, עליהם נסב השיר. מועמד אחד הוא מרסל פלאנש (Marcel Planche) ואשתו ז'אן שבביתם בפריז הסתתר ברסנס ב-1944 לאחר שנמלט בעת חופשה משירות במחנה עבודת כפייה בגרמניה. פלאנש היה בן משפחה של יוצאי אוברן שנולד וחי בפריז. המועמד השני הוא לואי קמבון (Louis Cambon) שגם הוא היה במוצאו מחבל אוברן והחזיק ב"בר החברים" (Le Bar des Amis) בפריז שברסנס נמנה עם באיו. כשהופיע ברסנס לראשונה באולם "בּוֹבִּינוֹ" שבמונפרנאס, הוא הזמין את משפחתו של לואי קמבון להופעה.
גרסאות כיסוי בעברית
לשיר יצאו שתי גרסאות כיסוי בעברית:
כמה אפשר לשבת
ב-1965 הוציא יהורם גאון את אלבום הסולו הראשון שלו, "כל העיר מרכלת עלינו". במסגרתו נכלל השיר "כמה אפשר לשבת" שהוא על פי הלחן של ברסנס "Chanson pour l'Auvergnat". את המילים בעברית חיבר יוסי גמזו והן מרוחקות מנושאו המקורי של השיר ועוסקות במכתב מאת אסיר אל חברתו.
לאיש חסדי
נעמי שמר תרגמה את השיר עבור תוכניתו של יוסי בנאי שהוקדשה לשיריו של ז'ורז' ברסנס, ונקראה "אין אהבות שמחות". התוכנית עלתה על הבמות ב-1969 וזכתה להצלחה גדולה. בתקליט הראשון שיצא לתוכנית, "יוסי בנאי שר ברסאנס - "הגורילה"", השיר לא הופיע. השיר יצא על גבי תקליט של חברת הד ארצי בשם "יוסי בנאי שר ברסאנס - "אין אהבות שמחות"" שיצא לאור רק ב-1974. את העיבוד המוזיקלי לביצוע זה עשו אלכס וייס וסטו הכהן. מאוחר יותר הקליט בנאי גרסאות נוספות לשיר זה: הראשונה ב-1997, בדיסק "יוסי בנאי שר בראסנס" בהד ארצי לעיבוד מוזיקלי של אלי מגן והמאוחרת יותר בדיסק "שר ברסאנס - אין אהבות שמחות" ב-NMC.
תרגומה של שמר אינו מילולי, אך הוא שומר במידה רבה על תוכן המילים המקוריות:
למרות שהשיר אינו קשור לשואת העם היהודי, הכניס מוסד "יד ושם" את השיר למערך הלימוד של נושא חסידי אומות העולם כדוגמה ל"ממד האנושי הכללי של היחיד הפועל מתוך הכרעה מוסרית ומחויבות אנושית, ואף בניגוד למקובל בהתנהגותם של רוב האחרים".
ליטאי (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם ליטאי:
ראו גם
}}
ריקוד היפ הופ
ריקוד היפ הופ הוא מגוון של סגנונות ריקודי רחוב, המבוצעים בעיקר למוזיקת היפ הופ, או שהתפתחו כחלק מתרבות ההיפ הופ. ריקוד ההיפ הופ מושפע ממגוון רחב של סגנונות ריקוד, שנוצרו במקור בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי אפרו-אמריקאים, והפכו לפופולריים על ידי רקדנים אמריקנים שונים. תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "Soul Train" וסרטי הקולנוע האמריקנים "שיגעון הברייקדאנס", "Beat Street" ו-"Wild Style", אשר יצאו לאקרנים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, הציגו את הרקדנים ואת סגנונות הריקוד הללו בתקופה מוקדמת יחסית של ההתפחות שלהם, וסייעו באופן מהותי לספק חשיפה למיינסטרים עבור ריקוד ההיפ הופ.
בהמשך התפתחה גרסה מסחרית לריקוד ההיפ הופ, שזכתה לכינוי "New Style" ("הסגנון החדש") וסגנון של ריקוד ג'אז, שהושפע מריקוד ההיפ-הופ, שזכה לכינוי "ג'אז פאנק". רקדנים בעלי הכשרה קלאסית פיתחו את הסגנונות הללו, על מנת ליצור כוריאוגרפיה מריקודי ההיפ הופ, שבוצעו באותה העת ברחוב. בעקבות ההתפתחות הזו הפך ריקוד ההיפ הופ לפופולרי באולפני ריקוד רבים.
המסחור של ריקוד ההיפ הופ נמשך גם במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 כאשר באותה העת הופקו תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע ששילבו ריקודי היפ הופ כגון "The Grind", "Planet B-Boy", "Rize", "StreetDance 3D", "America's Best Dance Crew", "Saigon Electric", וסדרת סרטי "סטפ אפ". מה שמבדיל את ריקוד ההיפ הופ מצורות ריקוד אחרות הוא שלעיתים קרובות מדובר בריקוד מאולתר (המכונה "Freestyle") ולא מעט מהרקדנים שמבצעים ריקודי היפ הופ, עוסקים לעיתים רבות בתחרויות ריקוד בסגנון חופשי - המכונות גם "קרבות" (Battles).
סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה והאינטרנט תרמו רבות לאורך השנים לעלייה בפופולרית של ריקוד ההיפ הופ מחוץ לארצות הברית.
ביגל 2
ביגל 2 ׁ(באנגלית: Beagle 2) היא נחתת מחקר שנבנתה על ידי סוכנות החלל הבריטית. ביגל שוגרה ב-10 בינואר 2003, והחלה בנחיתה במאדים ב-25 בדצמבר. במהלך תהליך הנחיתה על פני מאדים אבד הקשר עם החללית, והיה חשש שהיא לא שרדה את כניסתה לאטמוספירת הכוכב. בשנת 2015, צילומי MRO איתרו את הנחתת על הקרקע, ונראה שהיא נחתה בהצלחה, אולם לא הצליחה לפרוס את הפאנלים הסולרים, ולכן נכשלה.
מבנה החללית
ביגל 2 בנויה כמו דסקית, שכוללת בתוכה את הפאנלים הסולרים וכל תתי המערכות. קוטר הנחתת הוא 1 מטר, בעומק של 0.8 מטר. מכסה הנחתת בעל ציר ובתוכו יש אנטנת UHF, זרוע רובוטית באורך 75 ס"מ, והמכשור המדעי. עיקר הגוף מכיל את הסוללה, יחידת התקשורת, אלקטרוניקה, גופי חימום.
משקל ביגל 2 כולו היה 73.72 ק"ג. מתוך זה, מערכת הכניסה לאטמוספירה והנחיתה היא 35.6 ק"ג, הנחתת היא 33.2 ק"ג, ומערכת ממשק למארס אקספרס וניתוק מהחללית היא 4.88 ק"ג.
זרוע רובוטית
לביגל 2 היה זרוע רובוטית שכונתה PAW (שם מלא Payload Adjustable Workbench). היא תוכננה להפתח לאחר הנחיתה. אורך הזרוע הוא 109 סנטימטרים, ובפריסה המרבית היא יכולה להרים אבנים מהקרקע הנמצאות במרחק של 70 סנטימטר מהנחתת. על הזרוע מצויים מצלמה סטריאוסקופית, מיקרוסקופ בעל רזולוציה של 6 מיקרומטר, ספקטרוסקופ מסבאואר, ספקטרומטר, מקדחה לדגימות סלעים ומקור אור. דגימות הסלעים נועדו להיות מועברות על ידי הזרוע לגוף המרכזי, בו נמצא ספקטרומטר מסה לניתוח נוסף. יחידה לניתוח גזים (הGAP, Gas Analysis Package) נועדה לנתח את האיזוטופים של הפחמן והמתאן באטמוספירה של מאדים.
"החפרפרת"
ה-Planetary Undersurface Tool (בקיצור PLUTO או בכינויו "החפרפרת") היא מכשיר שנועד להיות ממוקם על ידי הזרוע הרובוטית. היה להו מנגנון קפיץ דחוס שנועד לאפשר תזוזה על פני השטח במהירות של 20 מ"מ לשנייה ולחפור כדי להשיג דגימה מתחת לפני השטח, עד לעומק של 1.5 מטר. החפרפרת הייתה מקושרת לנחתת בכבל בעל אורך של 3 מטר שהיה יכול לגרור את הדגימות בחזרה לנחתת.
ארגונים המעורבים בפרויקט
עלות הפרויקט הייתה בסביבות 40 מיליון דולר מהממשלה הבריטית ועוד 80 מיליון דולר השקעה של התעשייה.
מהלך המשימה
ביגל 2 שוגרה על גבי המארס אקספרס מבייקונור ב-2 ביוני 2003, 17:45 UTC. לאחר הגעת החללית למאדים, היא שוחררה במסלול בליסטי לכיוון מאדים ב-19 בדצמבר 2003. ביגל 2 ביצעה שיוט במשך 6 ימים ולאחר מכן נכנסה לאטסמופירה של מאדים בבוקר ה-25 בדצמבר 2003. לנחתת היה מגן חום שהגיע לחימום שיא של 100W לסמ"ר. לאחר האטה באטסמופירה, ובגובה של 200 מטר, נפרס מצנח הנועד להאט את הנחתת. נחיתה בוצעה בשעה 2:45 UTC.
אות שהכל תקין היה אמור להשלח למארס אקספרס לאחר הנחיתה ועוד אחד בבוקר שלאחרת כדי להראות שביגל 2 שרדה את הלילה הראשון על מאדים. לאחר מכן, ביגל 2 הייתה אמורה לפרוס את הזרוע הרובוטית, מצלמה ולהתחיל לחפור דגימות מפני השטח מסביב.
נחיתה בפועל
ביגל 2 שוחררה בהצלחה מחללית האם, אולם במהלך נחיתתה של הגשושית, נותק הקשר עם תחנת הקרקע. בחודשים לאחר מכן הצוותים ניסו ליצור קשר עם החללית תוך שימוש במארס אקספרס וב2001 מארס אודיסיי ואנטנות מכדור הארץ. אולם הניסיונות לא צלחו, והוכרז רשמית על כישלון המשימה ב-6 בפברואר 2004.
חקירה נוספת ב-2005 העלתה השערה כי ביגל נחתה באזור Isidis Planitia במאדים, והיה חשד שקרתה תקלה במהלך הנחיתה, לדוגמה, אם האסטמופירה הייתה דלילה מכצפוי, הירידה הייתה מהירה מידי והמצנחים לא הספיקו להאט בזמן.
ועדת החקירה הרשמית של סוכנות החלל האירופאית ושל סוכנות החלל הבריטית הגיעה למסקנה כי ניהול לא תקין וחוסר הקצאה של כספים לפרויקט, כמו גם לפחות מידי השקעה בבדיקות לפני השיגור.
מציאת אתר נחיתת החללית
בין השנים 2003 ו-2015 גורלה של הביגל 2 היה לא ידוע. בינואר 2015, צילומים מחללית הMRO איתרו את הביגל 2 על פני השטח במאדים. טכנולוגיה חדשה ועיבוד נוסף של צילומים אפשרו באפריל 2016 לראות את הנחתת בדיוק גבוה יותר. מניתוח הצילומים ניתן לראות שהפאנלים הסולרים של הנחתת לא נפרשו במלואם, ובכך מנעו פריסה של האנטנה ואפשרות ליצרת קשר.
ניקולאיה הרליה
ניקולאיה הרליה (ברומנית: Nicolae Herlea; 28 באוגוסט 1927 בוקרשט – 24 בפברואר 2014 פרנקפורט) היה זמר בריטון רומני ממוצא גרמני.
ביוגרפיה
הרליה נולד בבוקרשט שברומניה, הוריו היו פקידים. שם משפחתו המקורי היה גרמני: "הרלה" (Herle). אביו שירת בצבא הרומני שלוש שנים בחזית במלחמת העולם השנייה. בגיל 16 נרשם לקונסרבטוריון הפרטי של ניקולאיה אואנצ'ה, שם, למד פיתוח קול אצל המורה אורליוס קוסטסקו-דוקה. כעבור שלוש שנים התקבל לקונסרבטוריון הממלכתי (האקדמיה למוזיקה) "צ'יפריאן פורומבסקו". ניקולאיה הרליה השתלם בהמשך ברומא באקדמיה סנטה צ'צ'יליה אצל ג'ורג'ו פאבארטו.
אחרי שעבר שבעה מבחני קבלה הופיע לראשונה על במת האופרה הלאומית בבוקרשט ב-14 באפריל 1950 בתפקיד סילביו ב"ליצנים" מאת לאונקוואלו וקיבל את משרת הבריטון הראשון.
הרליה זכה בפרס הראשון בשלוש תחרויות בינלאומיות לזמרת אופרה בז'נבה (1954), פראג (1951) וורבייה שבבלגיה (1957). אחרי שנת 1958 הופיע על במות בתי האופרה הגדולים בעולם – בקובנט גרדן בלונדון (1961), "לה סקאלה" במילאנו (1963), האופרה הלאומית של פראג, בתיאטרון בולשוי במוסקבה (1958), באופרה "לה מונה" בבריסל (1957) ובאופרה הלאומית בברלין. בשנים 1967–1964 הופיע במסגרת חוזה עם מטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופיע גם על במות האופרה בבוסטון, קליבלנד ודטרויט.
הוא שר לצד אמנים בינלאומיים מפורסמים כמו מונסראט קאבאייה, מריו דל מונקו, פרנקו קורלי, פלסידו דומינגו, ג'ואן סאת'רלנד, ניקולאי גיאורוב, ניקולאי גיוסלב, ג'ולייטה סימיונאטו, ג'יימס מקקרקן, פיורנצה קוזוטו, ניקולאי גדה, לואיג'י אלווה, איוואן פטרוב ואחרים.
בשנת 1984 הופיע ב-12 מופעים עם "ריגולטו" בישראל. בשובו לרומניה, הצטרך לוותר לטובת השלטון הקומוניסטי ברומניה על 90% מרווחיו בישראל ויצא לגמלאות.
ניקולאיה הרליה הוא יושב ראש חבר השופטים הבינלאומי של קרן "הריקלאה דרקלה" ולימד במהלך השנים באקדמיה למוזיקה בבוקרשט. לאחר פרישתו לגמלאות לימד בכיתות אמן.
ניקולאיה הרליה נשוי לסימונה, רופאת נשים, שערקה מרומניה הקומוניסטית בשנת 1983. הזוג התאחד מאוחר יותר וחי בפרנקפורט. יש להם שני בנים – האחד הוא פיליפ אנטון, משפטן, והשני, רוברט ניקולאיה – פסנתרן. הרליה נפטר בפרנקפורט ב-2014 בגיל 86.
מחלף בת שלמה
מחלף בת שלמה הוא מחלף בכביש 67 הבנוי בתצורת מחלף יהלום. הוא חוצה את המושב בת שלמה במרכזו וממוקם סמוך למזכירות היישוב ולמוזיאון בת שלמה. המחלף הוא מפגשם של כביש 67 וכביש הגישה לבת שלמה. המחלף נקרא על שם היישוב. המחלף נפתח לתנועה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
מריה אנה מבוואריה (1574–1616)
מריה אנה מבוואריה (בגרמנית: Maria Anna von Bayern; 18 בדצמבר 1574 – 6 במרץ 1616) הייתה אשתו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-18 בדצמבר 1574 לוילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן, בתם של פרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק.
ב-23 באפריל 1600 התחתנה מריה אנה עם בן דודה הארכידוכס פרדיננד משטיריה, כחלק מהברית בין בית הבסבורג לבית ויטלסבאך. מריה אנה לא התערבה בפוליטיקה, ונולדו לה 7 ילדים, מתוכם 4 הגיעו לבגרות.
ב-6 במרץ 1616 מתה מריה אנה בגראץ, ו-3 שנים מאוחר יותר הוכתר בעלה כמלך בוהמיה וכקיסר האימפריה הרומית הקדושה, מה שהוביל לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
משפחתה
ב-23 באפריל 1600 התחתנה מריה אנה עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 7 ילדים:
SVT24
SVT24 הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי המשודר בשוודיה ונמצא בבעלות Sveriges TV. הערוץ החל לשדר ב-1999 כערוץ חדשות ייעודי. בשנת 2003 הוא הרחיב את שידוריו וכולל אירועים עכשוויים וספורט בסוף השבוע. כמו כן הערוץ משדר תוכניות בשידור חוזר מ-SVT1 ו-SVT2. בשנת 2018 עמד אחוז הצפייה הממוצע בערוץ על 0.4% בלבד.
היסטוריה
ב -15 במרץ 1999 בשעה 13:15 החל השידור של SVT24. זה התחיל עם סיכום חדשות ואחריו פתיחה רשמית של מנכ"ל SVT.
הערוץ משדר חדשות מדי רבע שעה במשך כל ימי השבוע. עם זאת, לא היו שידורים בסופי שבוע והשידור הלילי התחיל כמה חודשים מאוחר יותר. הערוץ משדר גם חדשות כלכליות פעמיים בכל שעה, תחזיות מזג אוויר, דיווחים ממדינות נורדיות וסיפורים נוספים. החומר נלקח בעיקר מתוכניות חדשות אחרות.
בסוף שנת 2002 הכריזו ב-SVT כי בכוונתם להשיק שני ערוצים חדשים. פירוש הדבר כי SVT24 עתיד להתמזג עם SVT Extra לערוץ חדש, הנקרא רק 24. 24 יכלול מגוון רחב יותר של תוכניות מאשר SVT24 עשה, כולל גם תכנות רכשה, אירועי ספורט ושידורי סוף השבוע.
הערוץ החדש הושק ב-24 בספטמבר 2003. הוא כלל מבזקים קצרים של 3 דקות מדי חצי שעה. בין אלו שודרו תוכניות רבות. ביניהן תוכניות בשידור חוזר מערוצים אחרים, התוכנית "24 דקות" בשעה 8 בערב, מופע יומי בהנחיית קלאס אלפרסברג. תוכניות אחרות בפריים טיים כללו את "שוודיה עכשיו", "בידור 24", ותוכניות רכש כמו סאטרדיי נייט לייב, סרטים תיעודיים, וחדשות עולמיות מ-BBC.
בסתיו 2003 הוחלט לחסוך בעלויות ועקב כך נפגעו שידורי הערוץ. מבזקים שודרו אחת לשעה, והופסקו שידורי תוכניות רכש שונות.
הרייטינג של הערוץ היה נמוך מאוד בתחילה, עם זאת ב-2006 הייתה עלייה משמעותית בצפייה. במשך כל שנת 2005 שוודי צפה בממוצע 0.7 דקות בערוץ מדי יום. בחודש נובמבר 2006 הנתון הוכפל ל-1.4 דקות. בדצמבר 2006 הוכפל שוב הממוצע ל-2.8 דקות ביום, ובכך הפך לראשונה הערוץ לאחד מעשרת הערוצים הנצפים ביותר.
שם הערוץ
שם הערוץ היה בתחילה SVT24, אך שונה ב-2003 ל-24. כשנה לאחר מכן שב להופיע השם SVT24 בערוץ ובלוחות השידורים.
עין חצבה (מושב)
עֵין חֲצֵבָה הוא מושב בערבה התיכונה דרומית לים המלח המהווה כיישוב הדרומי ביותר בתחומי המועצה האזורית תמר. המושב הוקם בשנת 1962 כחווה חקלאית ושמו ניתן לו על שם חורבת חזבה (עין חוסוב – המעיין השופע) הסמוכה ליישוב. אנשי המושב בחרו שלא לקלוט משפחות נוספות, וכך מושב עין חצבה הוא מושב של עשר משפחות בלבד עם 30 תושבים והוא המושב הקטן ביותר בישראל.
היסטוריה
בספטמבר 1962, שני חקלאים ממושב בני ציון, גיל גל (גלונסקי) ויעקב סלווין, הגיעו לעין חצבה בחיפוש אחר שטח חקלאי לגידולי ירקות. הם הופנו לאזור על ידי קצין הפיתוח של משרד החקלאות לערבה ואילת, על סמך סקר קרקע שנערך במקום וקידוח מים שביצע חברת תה"ל. הם איתרו כ-70 דונם קרקע. שנראו מתאימים לעיבוד חקלאי, ותחילה החלו בשטיפת המלחים מהשכבה העליונה של הקרקע. לאחר 5 ניסיונות זריעה גידלו מלפפונים שנשלחו לתל אביב. אחרי המלפפונים זרעו בהצלחה עגבניות, חצילים, וקישואים. הם השקיעו כ־80 אלף ל"י ברכישת ציוד חקלאי, צינורות השקיה, דשן, זרעים ומשאבת מים לבאר. הם התגוררו במקום באוטובוס ישן במשך השבוע וחזרו לביתם בבני ציון בסופי השבוע. אחרי פחות משנתיים, הם החלו לספק גם אלפי שתלי ירקות ליישובים אחרים בערבה, שהקמתם החלה באותן שנים. בעקבות הצלחתם החליטה מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, באוגוסט 1964, להקים בסמוך היאחזות נח"ל, שהפכה למושב חצבה. ואילו לגל וסלווין הוצא צו פינוי בטענה שבנו מבנים במקום ללא אישור. במאי 1965 הגיש מינהל מקרקעי ישראל תביעה לפנותם. לאחר שנפגשו עם שר החקלאות חיים גבתי, הוסכם שהקרקע תוחכר להם לשנה נוספת במהלכה ינסו להביא למקום עוד 8 משפחות, ואחר כך יוקם במקום יישוב קבע ל-10 משפחות בסך הכול.
היישוב התנהל כשותפות עסקית בין שלוש המשפחות שישבו בו (גיל גל עזב ובמקומו נכנסו שתי משפחות אחרות). השטח שאותו עיבדו גדל עם השנים לכ-1,000 דונם. ב-1969 הוסכם על הקמת יישוב קבע במקום על ידי הסוכנות היהודית, שאליו יצטרפו תושבים נוספים. הסוכנות הקימה עשרה מבנים ליישוב הקבע שהושלמו ב-1973, אך שלוש המשפחות המייסדות דרשו שהסוכנות תחזיר להם את ההשקעה במקום. לבסוף שלוש המשפחות היו אלו שקנו את הבתים שבנתה הסוכנות. ב-1977 שר החקלאות אריאל שרון הסדיר סופית את מעמדו של היישוב ואת חוזי החכירה שלו. בבעלות המושב גם תחנת דלק ומסעדה המופעלת על ידי חברת פז.
מרכז ויידור
בקרבת המושב בסמוך לצומת חצבה נמצא "מרכז ויידור" שהוא מרכז המבקרים של הערבה. במרכז מסופר סיפורו של עץ השיזף העתיק וחלק מהמייצגים צולמו בעין חוסוב, תמר המקראית, בעקבות שיתוף פעולה בין רשות העתיקות למרכז ויידור מתוכננת במקום תצוגה קבועה של ממצאים ארכאולוגיים מהאזור.
טהא ג'אבר אל-עלוואני
טהא ג'אבר אל-עלוואני (בערבית: طه جابر العلواني; 1935 – 4 במרץ 2016) היה אינטלקטואל אסלאמי, הנחשב לאחד מחשובי ההוגים המוסלמים בעולם. הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת קורדובה המוסלמית באשבורן, וירג'יניה, כדקאן בית הספר לתורת המשפט האסלאמי בבית הספר למדעי האסלאם והחברה של האוניברסיטה וגם כיו"ר מועצת הפיקה של צפון אמריקה.
ביוגרפיה
אל-עלוואני נולד ב-1935 בעיראק, ולמד בבית-הספר לשריעה ולמשפט בסמינר אל-אזהר בקהיר, המוסד האקדמי החשוב ביותר בעולם המוסלמי. הוא קיבל את התואר הראשון ב-1959, את התואר השני ב-1968, ואת תואר הדוקטור ב-1973, בהתמחות במקורות החוק האסלאמי.
מ-1973 עד 1983 לימד כפרופסור באוניברסיטה על-שם האימאם מוחמד אבן-סעוד, בריאד שבערב הסעודית. ב-1981 ייסד (במשותף) את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית בארצות הברית. כיהן גם כחבר מועצה בהתאגדות העולם האסלאמי במכה. ב-1983 היגר לארצות הברית. הוא התגורר עם משפחתו בווירג'יניה.
השקפתו הדתית
אל-עלוואני הוא אביה של דוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת ("חוק המיעוטים המוסלמים"), המספקת למיעוטים מוסלמים בעולם מרווח תמרון שמפשר בין חיי היום-יום ובין השריעה (ההלכה המוסלמית). תפיסה זו יונקת את מקורותיה מהסלפיה, ונועדה, בשלב ראשון, להביא לאיחוד ולגיבוש בקרב המיעוטים המוסלמים, ובשלב סופי, לסייע להפצת האסלאם בעולם כולו. מייצגה הבולט של הדוקטרינה הוא השייח' ד"ר יוסוף אל-קרדאווי, בכיר פוסקי האסלאם הסוני בימינו.
מרטין הנדפורד
ביוגרפיה
הנדפורד נולד בהמפסטד שבלונדון. את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת UCA בדרום לונדון.
הוא הגה את רעיון "איפה אפי?" בשנת 1986, לאחר שהתבקש על ידי מנהל החנות ב-"ווקר ספרים" (חברת ספרים בריטית) ליצור דמות בעלת מאפיינים חיצוניים מוזרים כך שתהיה בולטת בסביבתה ומזה יצא אפי, אדם שמטייל מסביב לעולם ולובש בגדים קבועים. תחילה בשני הספרים הראשונים אפי טייל לבדו, אך בספרי ההמשך נוספו דמויות קבועות נוספות. הספרים נחלו הצלחה גדולה והתרחבו לעוד הרבה מדינות מלבד אנגליה, מדינת המקור. בעקבות ההצלחה, עובדה סדרת הספרים לסדרת ילדים בשנות התשעים בשם "איפה אפי?", אשר שודרה בישראל בדיבוב עברי בערוץ הילדים. בשנת 2019 הופקה סדרת ילדים נוספים המבוססת על סדרת הספרים בשם "איפה אפי?".
אריק ונדט (קצין)
'''אריק פ. ונדט (באנגלית: Eric P. Wendt''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו.
ביוגרפיה
ונדט התגייס לצבא ארצות הברית ב-1986. לאחר חמש שנים בהן שירת כקצין חיל הרגלים הצטרף ב-1991 לכוחות המיוחדים ומילא במשך 21 שנים שרשרת תפקידי פיקוד, ממפקד צוות ועד מפקד זירה. שירת כמפקד צוות, מפקד פלוגה ומפקד גדוד בקבוצת המבצעים המיוחדים הראשונה, ופיקד על הקבוצה בשנים 2006 עד 2008. בין השאר שירת באינדונזיה, השתתף במבצע חירות מתמשכת בפיליפינים, במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
ב-2008 עבר לשרת בגיס הרב-לאומי בעיראק. בשנים 2009–2011 שירת במחלקת ההגנה, תחילה כאחראי על מדיניות המבצעים המיוחדים ולאחר מכן עוזרו הצבאי של מזכיר ההגנה של ארצות הברית. בתפקידו הבא שירת באפגניסטן כסגן מפקד אזור צפון בכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. ביוני 2012 מונה למפקד זירת המבצעים המיוחדים בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה. במאי 2014 מונה למפקד מרכז קנדי להכשרת כוחות מיוחדים ושירת בתפקיד במשך שנה. לאחר מכן שימש ראש מטה פיקוד האוקיינוס השקט.
בנובמבר 2017 מונה למתאם הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית. בנובמבר 2019 מונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו. הוא שירת בתפקיד עד ינואר 2021.
ונדט נשוי ואב לשניים. הוא בוגר תואר ראשון במשפטים ומדעי החברה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, בעל תואר שני בלימודי ביטחון מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. מלבד אנגלית הוא דובר ערבית וקוריאנית.
האסטרטגיה הפביאנית
האסטרטגיה הפביאנית, הקרויה על שמו של מפתחה, פאביוס מאקסימוס, היא אסטרטגיית התשה שננקטה על ידי הרומאים במהלך המלחמה הפונית השנייה. עיקרה של אסטרטגיה זו הוא הימנעות מקרבות כנגד חניבעל, כדי למנוע ממנו לנצל את גאונותו הטקטית ולנצח את הרומאים בקרב. ביצועה המוצלח של האסטרטגיה הפביאנית היווה, ללא ספק, אחד הגורמים העיקריים לניצחונה של רומא במלחמה.
האסטרטגיה הפביאנית הפכה לכינוי לאסטרטגית התשה מוצלחת, ולאו דווקא במובן הצבאי. המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו טקטיקות של השהייה והימנעות מעימות על מנת להתיש את האויב ולצבור כוח.
רקע
המלחמה הפונית השנייה נפתחה בשנת 218 לפנה"ס בפרשת סגונטו. לאחר מכן פלש חניבעל אל איטליה דרך הרי האלפים, הביס את רומא בקרבות טיקינוס וטרביה ובשנה שלאחר מכן בקרב טראסימיני, אבדות הרומאים בשלושת הקרבות האלו הגיעו לכמעט 100,000 חיילים. כנהוג ברומא בשעות חרום מעין אלה, הוחלט על מינוי דיקטטור לניהול המלחמה, לתפקיד הדיקטטור התמנה פאביוס מאקסימוס, אחד מזקני המצביאים הרומאיים, ואיתו נתמנה המאגיסטר אקוויטום שלו, מרקוס מינוקיוס רופוס.
האסטרטגיה הפביאנית בשנת 217–216 לפנה"ס
שיטתו של פאביוס מאקסימוס הייתה נקיטת מלחמת התשה. הוא סבר כי לחניבעל אין מספיק כוח אדם, אמצעים ואספקה כדי להמשיך את המלחמה באיטליה לאורך זמן. כוחו של חניבעל באיטליה התבסס על תמיכתם של השבטים האיטלקיים והוא היה זקוק לבעלי ברית כדי להביס את רומא. בשנת 217 לפנה"ס הצטרפו אליו רק השבטים הגאלים מעמק הפו ולרומא היה יתרון משמעותי בכוח אדם. יתרונה של רומא, אליבא דפאביוס, לא יבוא לידי ביטוי בקרב מכריע בו יכול חניבעל לנצל את גאונותו האסטרטגית ולצמצם את כוחה של רומא במהירות, יתרונה של רומא ינוצל יותר אם תימנע מקרב מכריע כנגד חניבעל. פאביוס סבר כי אם חניבעל לא ינצח בקרבות גדולים, הוא לא יוכל להשיג את תמיכתן של בעלות הברית של רומא, ובכך ישמר יתרונה הגדול של רומא בכוח אדם.
פאביוס העדיף מלחמת התשה. הוא עקב אחרי חניבעל ממרחק גדול די כדי שלא יוכל חניבעל לכפות אותו לקרב בעל כורחו, וקטן מספיק כדי שיוכל להרתיע את בעלות הברית מלהצטרף אל חניבעל, למנוע מחניבעל קווי אספקה מסודרים, ולהחליש את חופש התנועה הקרתגי. בדרך כלל העדיף פאביוס לחנות על ראשי הרים, שם יכול היה להשקיף על חניבעל מבלי שחניבעל יוכל לתקוף אותו במהירות.
ההתנגדות לאסטרטגיה
המתנגדים והלועגים לפאביוס הלכו ורבו לכל אורך תקופת הדיקטטורה שלו, רבים בזו לו וכינו אותו בכינויי גנאי כגון: "רבו של חניבעל" ו"קונטאטור"- מתמהמה. חניבעל עצמו, שהבין את החשיבה ההגיונית שמאחורי האסטרטגיה הפביאנית, לא בזז את שדותיו הפרטיים של פאביוס כשעבר לידם, כדי להציג אותו כבוגד. נקודת השבר הייתה בסתיו, חניבעל נסע לאפוליה כדי להעביר שם את החורף ובשל טעות של מורה הדרך שלו נקלע בעמק צר כאשר המעברים היו בידי פאביוס. חניבעל השתמש בתחבולה חדשנית, הוא לקח 2,000 שוורים מן השלל, קשר להם חבילת חציר בין הקרניים, הבעיר אותן והוליך אותם על ההרים.
אף על פי שפלוטרכוס טוען שפאביוס הבחין בכך, הרומאים, שחשבו שהם תחת התקפה קרתגית, נטשו את עמדותיהם ויצאו כנגד השוורים. אז תפס חניבעל כמעט ללא קרב את העמדות הרומאיות ועבר עד אפוליה. לאחר כישלונו של פאביוס שם, החריפה ההתנגדות אליו ברומא. הוא הוצג כמי שהייתה לו הזדמנות לסיים את המלחמה ולהכות את חניבעל והוא החמיץ אותה. לאחר כישלונו זה הוחלט להשוות את כוחו של סגנו, רופוס, לכוחו שלו, וליצור בעצם שני דיקטטורים. רופוס הובס מעט לאחר מכן בהיתקלות קטנה נגד חניבעל, וניצל רק בזכות תושייתו של פאביוס, אך דבר זה לא תרם לאהדה לפאביוס ברומא. הוחלט שבשנה הבאה, 216 לפנה"ס, יחזור הפיקוד על המלחמה לידי הקונסולים ולא תוארך כהונת הדיקטטור.
נקודת השבר- קרב קאנאי
הקונסולים של שנת 216 לפנה"ס, גאיוס טרנטיוס וארו ולוקיוס אמיליוס פאולוס, החליטו לצאת לקרב מכריע נגד חניבעל, וספגו תבוסה מוחצת בקרב קאנאי. בקרב זה נהרגו עשרות אלפי רומאים, ביניהם הקונסול פאולוס. לאחר הקרב, בשל מצב החרום, חזר פאביוס לנהל את רומא ולשקם אותה ממצב השפל אליו הגיעה. לאחר הקרב חדרה התודעה כי קרב מכריע לא יביא תועלת לרומאים אלא להפך, ישרת את חניבעל. מעתה האסטרטגיה הפביאנית לא נתפסה כאסטרטגיה שגויה ולא מועילה אלא כשיטה הנכונה שבה יש לנקוט כדי להביס את חניבעל, כינוי הגנאי "קונטטור" שהוענק לפאביוס מאקסימוס הפך לתואר של כבוד.
האסטרטגיה הפביאנית עד סיום המלחמה
לאחר קרב קאנאי, כאמור, נתפסה האסטרטגיה הפביאנית כשיטה הנכונה למיגורו של חניבעל והייתה לשיטה הנהוגה בלחימה באיטליה. מכאן ולהבא לא היה ולו קרב גדול אחד כנגד חניבעל באיטליה עד סיום המלחמה, אף שחניבעל בכמה הזדמנויות ניסה לכפות קרב כזה על הרומאים. הניסיון הגדול והנואש ביותר של חניבעל לכפיית קרב התרחש במהלך מצור קאפואה, אז חניבעל נסע עד לשערי רומא עצמה כדי להכריח את הכוחות הרומאים לצאת כנגדו. ניסיון זה כשל, הרומאים דבקו כל כך באסטרטגיה הפביאנית עד שהיו מוכנים להפקיר את בירתם בשביל כך. מלאחר קרב קאנאי ועד נסיגת חניבעל מאיטליה ניצלו הרומאים באופן מלא את יתרונם בכוח אדם, חניבעל ששלט במרבית שטחי איטליה לא היה יכול להגן עליהם שכן צבאו, בניגוד לצבא הרומאי, לא היה גדול דיו כדי שיוכל לפצל אותו. הרומאים הותירו כוחות מעטים יחסית לעקוב אחרי חניבעל תוך שעיקר כוחם תוקף במקומות בהם חניבעל לא נמצא וכובש חזרה, בהדרגה, את איטליה.
האסטרטגיה הפביאנית יושמה רק באיטליה ולא בחזיתות האחרות של המלחמה, הרומאים חששו אומנם מחניבעל, שבמשך מרבית המלחמה נתפס כבלתי מנוצח, אך לא משאר המצביאים הקרתגיים. בספרד, בסיציליה ולבסוף באפריקה חתרו הרומאים לקרב ולהכרעה מהירה של הקרתגים ואף ניצחו בקרבות רבים. בנוסף לחשש מחניבל דווקא, הסיבה לכך היא שהאסטרטגיה הפביאנית לא הייתה יכולה להיות יעילה בשטחים אחרים בהם הרומאים היו הצד התוקף והיו בשוויון אם לא בחיסרון בכוח אדם, אז היו הרומאים צריכים לחתור לקרב ישיר ולנסות להכריע את המערכה במהירות.
סקיפיו אפריקנוס וסיום השימוש באסטרטגיה הפביאנית
בסוף שנת 206 לפנה"ס חזר פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס מספרד כמנצח, ונבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס, המצביא הצעיר שזכה לאהדה רבה בעם רצה להעביר את המלחמה לאפריקה ולתקוף את הקרתגים במולדתם. אף על פי שמרבית הרומאים תמכו בתוכנית זאת, קמו לה גם מתנגדים רבים ובראשם פאביוס מאקסימוס. אחת הסיבות בגינם התנגד פאביוס למסע ההתקפה של סקיפיו היא מכיוון שמסע התקפה זה ביטל, למעשה, את האסטרטגיה הפביאנית. סקיפיו לא חשש מהתמודדות ישירה עם חניבעל ואף העמיד את עצמו במצב בו היה יכול חניבעל, שחזר בשל מסע התקפה זה לאפריקה, לכפות אותו לקרב מכריע הלא הוא קרב זאמה. פאביוס היה מבוגר מאוד באותו הזמן וקולו נשמע פחות בפוליטיקה הרומאית, ועל כן העם בחר בסקיפיו שפלש לאפריקה ונלחם כנגד חניבעל.
אף על פי שדווקא שיטת המלחמה התוקפנית של סקיפיו הייתה זאת שהוציאה את חניבעל מאיטליה, אין ספק כי לאסטרטגיה הפביאנית היה חלק ניכר בניצחון הרומאים במלחמה. אין ספק כי אסטרטגית ההתמהמהות של פאביוס מאקסימוס היא זו שהביאה את יתרונה של רומא בכוח אדם לידי ניצול מלא, וגרמה לחניבעל שלא יוכל לנצל את ניצחונותיו באיטליה.
השפעותיה של האסטרטגיה הפביאנית
האסטרטגיה הפביאנית מקורה אומנם במלחמה הפונית השנייה אך היא באה לידי ביטוי בדוגמאות רבות. המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו אסטרטגיה של הימנעות מקרב כדי לצבור כוח ולמנוע מהיריב יתרונות. האסטרטגיה הפביאנית שמשה במהלך הדורות לא רק כאסטרטגיה צבאית אלא גם כאסטרטגיה פוליטית או מדינית. רבים המקרים בהם היה שימוש באסטרטגיה הפביאנית, המפורסם מביניהם הוא האגודה הפביאנית של בריטניה במאות ה-19 וה-20. אגודה זו ניסתה להחדיר ערכים סוציאליסטים לבריטניה בדרך הדרגתית וחוקית, ולא בדרך אלימה כפי שנעשה ברוסיה וכפי שכתב קרל מרקס.
גלורי הול
גלורי הול (מאנגלית: Glory hole) הוא כינוי לחור בקיר או במחיצה אחרת, לעיתים קרובות בין תאי שירותים ציבוריים, או תאי צפייה בחנויות סקס וספריות וידאו לפורנוגרפיה. השימוש בגלורי הול נעשה למטרות השתתפות באקט מיני או צפייה בפעילות מינית בתא הסמוך לשם גירוי מיני. גלורי הול מאפשר, בחסות המחיצה, לבצע סוגים שונים של פעילויות מיניות באופן אנונימי.
השימוש בגלורי הולס החל כפי הנראה בראשית המאה ה-18 בבתי שימוש ציבוריים בסביבתה של לונדון, כשקודם לכן נודעו למונח מובנים שונים מהמובן המיני. ממחצית המאה ה-20 התפשטה התופעה ברחבי ארצות הברית ומדינות נוספות. ספרות הומוארוטית וסרטים פורנוגרפיים רבים הוקדשו לשימושים המיניים בגלורי הול, והוא הפך בקרב אוכלוסיות שונות לסמל ארוטי ולביטוי של תרבות הקרוזינג ההומוסקסואלית. ברבות השנים, זכתה תופעת השימוש בגלורי הולס להכרה גם בתרבות הפופולרית ביצירות אומנות וקולנוע שונות.
השימוש הספונטני בגלורי הולס נמצא במגמת דעיכה מסוימת שאחראים לה בעיקר התפתחות זירת ההיכרויות המקוונת, עלייה במיסוד ופתיחת מקומות פרטיים המיועדים לקיום יחסי מין אנונימיים או מזדמנים כגון סאונות ומועדוני מין שונים, מאבקם של רשויות ומוסדות שונים בקיום התופעה בתחומם והפחד הקהילתי והציבורי בשנות ה-80, תקופת פריצת מחלת האיידס כי מועדוני סקס שונים מפיצים את הנגיף.
התפתחות המונח והתופעה
מקורו המדויק של המונח אינו ידוע, אך ישנן עדויות על שימוש בו כבר בשפת הסלנג פולרי (Polari), ששימשה את תת התרבות ההומואית של אזור הנמל בלונדון מסוף המאה ה-16. במספר תעשיות ומלאכות נוספות שימש הביטוי אף בטרם הפך למונח בעל משמעות מינית בעיקרה: בענף הכרייה היה זה כינויו של פיר כניסה, לרוב אנכי, לתוך מכרות של מחצבים יקרים ככסף וזהב. במלאכת ניפוח הזכוכית זהו כינויו של פתח הכור בו מחוממת הזכוכית בשלבי הניפוח השונים. הגלורי הול הוא גם כינוי לפתח הניקוז של מי מאגרים הנשאבים אל תוך סכר בדרכם לעברו השני. בקרב יורדי ים, המונח היה מצוי בשימוש הצי המלכותי וצי הסוחר כביטוי למקום בו שרר חוסר ניקיון וסדר, כמו בחדרי הדיילים או בתא הזנת הפחם למנוע הקיטור.
הגלורי הול במובנו המודרני הוא כאמור חור בקיר או במחיצה אחרת, באתרים ציבוריים, למטרות קיום אקט מיני. אחת הדעות הרווחות על מקורו של הגלורי הול הראשון במובנו המודרני היא כי מדובר היה בחור הצצה שהתרחב עם רצונם של גברים למגע פיזי ביניהם. יש הטוענים כי הגלורי הול המודרני הראשון נוצר בשנת 1700 במשתנה ציבורית סמוך למלון סבוי בלונדון, וכי גלורי הולס רבים פעלו באזור בשנים שלאחר מכן. קיימות גם עדויות לפעילות מינית של גברים בבתי שימוש ציבורים באמסטרדם, בשנות ה-60 של המאה ה-18.
מאמצע המאה ה-20 החלו להופיע גלורי הולס בבתי שימוש של בתי קולנוע, אוניברסיטאות, תחנות דלק, ברים גאים וחנויות למבוגרים ברחבי ארצות הברית. במקביל להופעתם החל שימוש במחיצות מפלדת אל-חלד במקום מחיצות השיש והעץ ששימשו להפרדת תאי השירותים והיוו מטרה נוחה למדי עבור יוצרי הגלורי הולס. לחלופין היו מקומות שבחרו למלא את החורים או להסיר את דלתות התאים מתוך תקווה שהדבר ימנע את הפעילות המינית שהתבצעה במקום.
בישראל פעלו ופועלים בזמנים שונים גלורי הולס בתחנות מרכזיות, כזו שבתל אביב, או בבאר שבע, במרכזי מסחר גדולים כבדיזנגוף סנטר, בסאונות ומועדוני סקס לגברים באזור תל אביב.
המעבר ממקומות מפגש ציבוריים כגון פארקים למקומות פרטיים למשל סאונות, מאבקם של מוסדות שונים בקיום הפרקטיקה בתחומם, התפתחות זירת ההיכרויות המקוונת וכן מחלת האיידס שהובילה להערכה מחודשת בקרב הומואים רבים באשר לפרקטיקות המיניות שלהם, הובילו במקומות שונים כיום לדעיכה מסוימת בשימוש בגלורי הולס. עם זאת, כיוון שהפרקטיקה נחשבת לארוטית ומעוררת גירוי מיני לכשלעצמה, הגלורי הולס מוצבים בסאונות ומועדוני מין רבים.
מניעים ואופן השימוש
את הגלורי הול מנקבים או קודחים לרוב בגובה המותניים במחיצות של בתי שימוש ציבוריים או בתאי הצצה של חנויות סקס, על מנת לאפשר קיום של יחסי מין שונים דרכו. הפעילות השכיחה בגלורי הולס היא מין אוראלי, ובמידה פחותה מכך גם מין אנאלי, אוננות ומין וגינאלי.