cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deep Purple in Rock
היסטוריה
לאחר יציאת האלבום Concerto for Group and Orchestra, ניסה ריצ'י בלקמור להוביל את הלהקה לכיוון "כבד" יותר, באומרו: "פשוט הבנתי שאם לא אעשה משהו, נצטרך לנגן עם תזמורות לנצח!". עבודותיה המוקדמות של הלהקה נעו בין יצירות פסיכדליות ורוק כבד לבין תזמורות והשפעות ממוזיקה קלאסית. אלבומיה הקודמים כללו גם גרסאות כיסוי מאמנים שונים, ביניהם מהביטלס ומניל דיימונד. סגנון האלבום הזה היה שונה בכך שהוא מכיל שירים כבדים ומחוספסים הרבה יותר, עם דגש על "רוק כבד" מאשר "רוק פסיכדלי". האלבום חף מגרסאות כיסוי, וכל השירים בו נכתבו על ידי חמשת חברי הלהקה. השירים באלבום, בפרט השיר Child in Time, זכו לפרסום רב במשך השנים, וחלקם נחשבים כיום לקלאסיקות רוק.
השיר "Black Night", שיצא כסינגל, לא נכלל באלבום, אלא הודפס כתקליט נפרד. השיר זכה להצלחה רבה, והגיע למקום השני במצעד הבריטי - המקום הגבוה ביותר אליו הגיעה הלהקה אי פעם. ב-1995 יצא השיר במהדורת יום השנה ה-25 של האלבום.
עטיפת האלבום היא פרודיה על הר ראשמור.
תוכן השירים
Speed King
השיר הוא מעין מחווה לשירי רוק אנד רול מוקדמים, ולשורשי הרוק. השיר מכיל אזכורים לשירים שבוצעו בין היתר על ידי ריצ'רד הקטן, אלביס פרסלי וצ'אק ברי.
Bloodsucker
השיר מאופיין בעיקר ב"דו-שיח" בין הגיטרה של בלאקמור לקלידים של לורד. מאפיין נוסף של השיר הוא צעקותיו של גילן בסיומו של כל בית. מאוחר יותר, בשנת 1998, הוקלט השיר מחדש והוא מופיע באלבום " Abandon".
Child in Time
Flight of the Rat
שיר רוק כבד פשוט בעל שלושה אקורדים מרכזיים, הכולל סולו גיטרה לחוד וסולו קלידים לחוד, בניגוד לשני השירים הראשונים המאופיינים במעין "דו-שיח" בין בלאקמור ללורד. השיר מעולם לא בוצע בהופעה חיה.
Into the Fire
שיר בעל ריף כבד ומתכתי, הכולל סולו גיטרה בסגנון בלוז רוק.
Living Wreck
תוכן השיר מדבר על אהבה נכזבת, והוא איטי ומלודי יותר משאר שירי האלבום.
Hard Lovin' Man
השיר נפתח בבס ליין של גלובר, וממשיך עם שני אקורדים חזקים לאורך כל השיר.
Black Night
לדבריו של רוג'ר גלובר, השיר קיבל השראה מהבס-ליין של גרסתו של ריקי נלסון לאריה המפורסמת של האחים איירה וג'ורג' גרשווין Summertime. השיר, ששוחרר כסינגל, זכה להצלחה אדירה, וכבש את המצעדים. השיר אף זכה לגרסאות כיסוי רבות ביניהם על ידי מטאליקה, ברוס דיקינסון, דייסייד, ועוד רבות.
הצלחה מסחרית
האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה, והיה לאחד המוצלחים ביותר בתולדותיה. הסינגל "Black Night" זכה להצלחה עצומה במצעדים, ובין היתר הגיע למקום השני במצעד הבריטי ("UK Singles Chart") של 1970. האלבום הגיע למקומות נאים (חלקם למקום הראשון) במצעדי הרדיו ברחבי העולם. בארצות הברית בלבד נמכר האלבום בכחצי מיליון עותקים,
ביקורת
"in Rock" נחשב לאחד האלבומים החשובים בז'אנר ההבי מטאל בכל הזמנים, בהיותו אלבום שהכיל קטעי נגינה חדשניים ופורצי דרך בתחום הרוק הכבד, והשפעתו בז'אנר איננה ניתנת לערעור. אתר Allmusic הגדיר את האלבום "אחד מהאלבומים שהגדירו את ה'הבי מטאל'". אתר ynet דירג את האלבום במקום השני ברשימת "15 האלבומים הגדולים של המטאל".
שבחים
ב-2005 זכה האלבום בפרס "Classic Rock Roll Of Honour" שמוענק על ידי מגזין "Classic Rock".
אלי דה-קסטרו
אליהו (אלי) דה-קסטרו (29 במאי 1941 – 2 באפריל 2009) היה ראש עיריית עכו.
ביוגרפיה
דה-קסטרו נולד בקהיר, למאיר ושרה ועלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1949. משפחתו התגוררה תחילה במחנה העולים שער העלייה ובפרדס חנה וב-1950 עברה לעכו.
דה-קסטרו שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד והדרכה והשתחרר בדרגת רס"ר. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ולימודי ארץ ישראל.
היה מזכיר איגוד פועלי המתכת במועצת פועלי עכו וסגן מנהל השירות באמפא. לאחר מכן שימש מנהל מחלקת הגבייה בעיריית עכו.
בשנת 1983 נבחר לראשות עיריית עכו וכיהן בתפקיד עד שנת 1998. דה-קסטרו היה חבר מרכז במפלגת העבודה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים, (חלקם במהלך כהונתו כראש העיר וחלקם לאחר מכן) הבולטים בהם היו: יושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח עכו העתיקה, חבר דירקטוריון ויושב ראש הנכסים של חברת החשמל, חבר מועצת המנהלים של החברה למתנ"סים וחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בנוסף, מילא דה-קסטרו מספר תפקידים בהתנדבות ביניהם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יושב ראש הוועדה להפיכת היישוב מודיעין לעיר, חבר הרשות לפיתוח הגליל וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון עוקשי בעכו.
על פעילותו בתחום הציבורי זכה במאי 2008 בתואר יקיר העיר עכו.
בשנת 2009, בעת חתונת בתו, לקה בליבו ונלקח לבית חולים. דה-קסטרו נפטר כעבור ימים אחדים. הוא הותיר אחריו את אשתו עליזה, לה נישא בשנת 1965 ושלושה ילדים.
ימת מישיגן
ימת מישיגן (באנגלית: Lake Michigan) היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם השישי בגודלו בתבל.
ימת מישיגן היא הימה היחידה מתוך חמש הימות הגדולות של המערב התיכון הנמצאת כולה בתחומי ארצות הברית, וסביבה המדינות אילינוי, מישיגן, ויסקונסין ואינדיאנה. בחופיה הדרומיים מצויות הערים שיקגו ומילווקי. פרבריה של שיקגו תופסים את כל רצועות החוף של אילינוי ואינדיאנה וחלק מרצועת החוף של ויסקונסין, עד לפרבריה של מילווקי. חופי הימה נמוכים ויש בה דגה רבה. היא מחוברת באמצעות מצר מקינק (Mackinac) אל ימת יורון.
בדצמבר 2013 קפא חלק ניכר מימת מישיגן, הרבה מעבר למצב הרגיל בתקופה זו בשנים קודמות. מעטה הקרח המוקדם הביא לביטול החגיגות המתוכננות לשנה החדשה. קפיאת נהר סנט מרי העלה חשש לשיבוש בפעולת תחנות הכוח, שלא יקבלו את הפחם הדרוש להפעלתן.
היסטוריה
״חודי קלוביס״ שנמצאו באזור הימה הן העדות המוקדמת ביותר להתיישבות באזור. אנשי תרבות הנחושת העתיקה הותירו שרידים לפעילותם ברחבי מדינת ויסקונסין וחצי האי הצפוני של מישיגן. באופן הדרגתי, תרבות וודלנד החקלאית השתכנה ברחבי הימות הגדולות וצאצאיהם היו אלו שהאירופאים פגשו בביקוריהם הראשונים באזור.
ג'ין ניקולט היה האירופאי הראשון שחקר את ימת מישיגן בסביבות 1635 ושהגיע לאזור הידוע כיום כמדינת וויסקונסין. המטיף הישועי קלוד-ג'ן אלואט הגיע ב-1668 לאזור גרין ביי להמיר את השבטים הילידים באזור. צוות המגלים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה מיפו את חופו המערבי של האגם.
במאה ה19 הימה שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר שיקגו ואזור המערב-התיכון. הימה קישרה בין האוקיינוס האטלנטי ונהר המיסיסיפי.
התיישבות
כשנים עשר מיליון איש חיים לחופיה של ימת מישיגן. צפון החוף המזרחי והמערבי של האגם במדינות מישיגן וויסקונסין רצוף בעיירות תיירות קטנות, המתמלאות בקיץ על ידי תושבים המגיעים מהערים הגדולות באזור. בין הערים הגדולות (מעל 30,000 תושבים) לחופי הימה ניתן למצוא את שיקגו ואת ערי הנורת' שור באילינוי, מילווקי, גרין ביי, קנושה וראסין בוויסקונסין, גארי באינדיאנה ומסקיגן והולנד, במישיגן.
וריד הירך
בגוף האדם וריד הירך הוא כלי דם המקבל דם לא חומצן מגפה התחתונה ומביא אותו לוריד הכסל החיצוני. זה מהווה המשך של וריד הפופליטאלי. הווריד הירך נושא שסתומים שהם בעיקר דו-קודמיים ומספרם משתנה בין אנשים.
משמעות קלינית
וריד הירך ממוקם באופן שטחי בירך העליונה ומשמש להצבת קווים ורידים.
חצות
חצות הלילה (בלשון הדיבור: חצות) היא נקודת הזמן ביממה המסמנת את חילופי הימים.
לפי מרבית לוחות השנה, חצות הלילה היא נקודת הזמן של המעבר בין יום אחד למשנהו והרגע שבו משתנה התאריך (בשונה מהתאריך העברי שמתחלף עם צאת הכוכבים).
זמן חצות הלילה הסולארי, כשהשמש קרובה ביותר לנקודת הנאדיר והלילה נמצא במרחק שווה משעת השקיעה לזריחה, הוא ניגודו של זמן הצוהריים הסולארי. עקב הנהגתם של אזורי זמן ההופכים את הזמן לזהה על פני מגוון מרידיאנים, רק לעיתים נדירות זמן חצות הלילה הסולארי חופף עם השעה 0:00 בשעון. זמן חצות הלילה הסולארי אינו תלוי באזור זמן, אלא בקוי אורך ובעונות השנה.
בתקופה הרומית סימנה חצות הלילה את נקודת האמצע בקטע הזמן שבין השקיעה לזריחה, קטע המתארך ומתקצר בהתאם לעונות השנה.
תחילתו וסיומו של יום
חצות הלילה מסמנת את ההתחלה ואת הסוף של כל יום בשעון ברחבי העולם. זוהי הנקודה המפרידה בין יום אחד למשנהו.
בשעון בן 24 שעות "00:00" ו־"00:00:00" מתייחסים לחצות הלילה בתחילתו של תאריך נתון. תקן ISO 8601 מאפשר שימוש ב־24:00 בהצביעו על חצות הלילה, ו־12:00 לצהרי היום.
בשעון בן 12 שעות, ניתן להתייחס ל־12 בצוהריים לציון חצות היום, ו־12 בלילה לציון חצות הלילה. הסימון המקובל בשעון דיגיטלי כזה, באותיות am (בלטינית: ante meridiem שפירושו "לפני הצוהריים") ו־pm (בלטינית: post meridiem שפירושו "אחרי הצוהריים"), יוצר אי בהירות בשעה 12, שבה בדיוק מתחלף הסימון מ־am ל־pm (בצוהריים) או להפך (בחצות הלילה).
בתרבות
בחצי הכדור הצפוני, ל"חצות הלילה" יש קשר גאוגרפי עתיק עם הצפון (כמו שיש לצוהריים עם הדרום). פולנית מודרנית ואוקראינית משמרות את הקשר עם מילותיהם המשמשות עבור חצות הלילה ("północ", "північ" – פשוטו כמשמעו "בחצי הלילה"), שפירושן הנוסף הוא צפון.
ליל סילבסטר, שבו מתחלפת השנה בלוח הגרגוריאני נחגג במסיבות ששיאן בחצות הלילה, עם התחלפות השנה, ונחתם בנשיקה. כיכר טיימס בניו יורק, קנתה לעצמה שם ברחבי העולם כאחת מזירות המסיבה הראשיות. בין הבניינים בכיכר נתלה כל שנה כדור ענק היורד אל החוגגים בחצות הלילה. מסיבות נוספות נערכות במקומות ציבוריים נוספים ברחבי העולם כמו גם במועדונים ובבתים פרטיים. מנהג נפוץ נוסף הוא יריית זיקוקים במרכזי הערים הגדולות.
בסיפור העם הנודע "סינדרלה", פיה עוזרת לסינדרלה להגיע לנשף בעזרת קסם: את בגדי המשרתת הבלויים של סינדרלה היא הופכת לשמלת נשף מרהיבה, את נעליה המרופטות – לנעלי זכוכית, וקליפת דלעת הופכת לכרכרה מהודרת. הפיה מזהירה את סינדרלה שבדיוק בשעת חצות הלילה, לאחר ששעון המטוטלת ישמיע שנים עשר צלצולים, יפוג הקסם והחפצים יחזרו לצורתם המקורית.
אסירי גן עדן
בוליט (באנגלית: Heaven's Prisoners) הוא סרט דרמה ופעולה ומתח אמריקאי משנת 1996 בכיכובם של אלק בולדווין, מרי סטיוארט מסטרסון, אריק רוברטס, דון סטארק, קלי לינץ' וטרי האטצ'ר, המבוסס על ספר המתח "Heaven's Prisoners" מאת ג'יימס לי ברק.
עלילה
גיבור הסרט הוא דייוויד "דייב" רובישו (אלק בולדווין), שעבד בעבר כבלש משטרה במשטרת ניו אורלינס וקודם לכן שירת כקצין חיל הרגלים בצבא היבשה האמריקני ולחם במלחמת וייטנאם. רובישו, שתיין ומהמר שהשתקם, חי עם אשתו אנני (קלי לינץ') במחוז ניו-איבריה שבלואיזיאנה ומתפרנס ממכירת ציוד לדיג. חייהם השלווים השתנו לאחר שהיו עדים להתרסקות מטוס בנהר. רובישו מחלץ מהריסות המטוס ילדה קטנה ששרדה את התרסקות. הילדה, ששמה אלאפייר, היא פליטה מאל סלוודור. מינוס דוטרייב, סוכן המנהל לאכיפת הסמים, שביקר בביתם של בני הזוג לאחר ההתרסקות הזהיר את רובישו שההתרסקות קשורה קשר הדוק לסחר בסמים ולבאבא רוק (אריק רוברטס), חברו מילדות של רובישו ובכיר בפשע המאורגן בניו אורלינס. רובישו, שחרד לביטחון משפחתו, החליט שלא לשמוע לאזהרתו של דוטרייב ולחקור את ההתרסקות.
ויליאם קיסאם ואנדרבילט
ויליאם קיסאם ואנדרבילט (באנגלית: William Kisam Vanderbilt; 12 בדצמבר 1849, ניו דורפ, סטטן איילנד – 22 ביולי 1920, פריז) היה בן בולט למשפחת ואנדרבילט האמריקנית, ומגדל סוסים.
ביוגרפיה
הוא היה בנו השני של ויליאם הנרי ואנדרבילט, ממנו ירש 55 מיליון דולר, ועד 1903 היה פעיל במידה חלקית בניהול חברת הרכבות המשפחתית. בניו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט הבן (1878–1944) והרולד סטרלינג ואנדרבילט (1884–1970), היו האחרונים שפעלו בתחום זה לאחר שהרולד הפסיד במאבק על חברת הרכבות המשפחתית לחברת הרכבות המרכזית של ניו יורק בשנות ה-50.
אשתו הראשונה הייתה אלווה ארסקין סמית', לה נישא ב-20 באפריל 1875. מוצאה היה ממשפחה בעלת עבדים באלבמה, והיא הייתה אם ילדיו ובעלת תפקיד חשוב בכפייה על בתם קונסואלו להינשא לדוכס התשיעי ממרלבורו. זמן קצר לאחר מכן נפרדו ואנדרבילט ואשתו, והיא נישאה לאוליבר בלמונט.
ב-1903 הוא נישא לאן הרימן, בתו של הבנקאי אוליבר הרימן, שהייתה אלמנתם של הספורטאי סמואל סטיבנס סנדס ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בנו של האסטרונום לואיס מוריס רתרפורד, שמת בשווייץ ב-1903. היו לה שני בנים מנישואיה הראשונים ושתי בנות מנישואיה השניים, אך היא וואנדרבילט לא הצליחו להביא ילדים לעולם. לאחר מות אחיו קורנליוס ב-1899 הוא נחשב בדרך כלל לראש המשפחה.
בדומה לבני המשפחה האחרים הוא בנה מספר בתי מגורים גדולים. הבתים שלו היו מארבל האוס (1892), שתוכנן על ידי ריצ'רד האנט מוריס בניו פורט שברוד איילנד, ואידל האואר (1900) בלונג איילנד. האנט תכנן גם את אחוזתו של ואנדרבילט בשדרה החמישית 660.
הוא היה שותף בבעלות על היאכטה Defender, שזכתה באליפות אמריקה ליאכטות בשנת 1895. הוא היה גם אחד מהמייסדים של התיאטרון החדש בניו יורק, ואף כיהן כנשיאו.
לאחר גירושיו מאלווה הוא היגר לצרפת, בנה ארמון והקים את אורוות סוסי המרוץ Haras du Quesnay, וחוות הרבעה ליד דוביל באזור גידול סוסי המרוץ שבנורמנדי תחתית. אחד מן הסוסים שהיו בבעלותו היה "מאסקט", חבר היכל התהילה האמריקני של מרוצי הסוסים, שנרכש מחוות קאסלטון שבקנטקי תמורת שירותי הסייסות בחווה בצרפת. סוסיו של ואנדרבילט השתתפו בשורת מרוצים חשובים בצרפת, ובחלקם זכו בפרסים.
במלחמת העולם השנייה הוחלט לקרוא על שמו של ואנדרבילט את אחת מאוניות המשא מסדרת ליברטי.
עמיחי כספי
עמיחי כספי (1912–1993) היה אתלט ישראלי. בעל 4 מדליות מהמכביות (הראשונה 1932 והשנייה 1935), אלוף ושיאן ארץ ישראל הראשון בריצת 110 מטר משוכות ושיאן ארץ ישראל בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה כספי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.94 מטר, אחרי דוד וייט מארצות הברית (6.10 מטר) ופובל מצבא ארץ ישראל (5.98 מטר).
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה כספי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 17.3 שניות, אחרי פ. סמית מדרום אפריקה (17.1 שניות) ולפני ג'יימס סנדלר מארצות הברית (18.3 שניות) ובקפיצה משולשת בתוצאה של 12.20 מטר, אחרי ברמן מצרפת (12.56 מטר) ולפני בנד מלטביה. מדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.18 מטר, אחרי בדריך ווסר מצ'כוסלובקיה (6.44 מטר) וברמן מצרפת (6.27 מטר).
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה כספי ב-5 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 18.7 שניות, לפני אהרן פשיגודה ממכבי עתיד תל אביב (22.0 שניות) ומרטין פיידן ממכבי חיפה ובריצת שליחים 4x100 מטר (45.6 שניות) לפני מכבי חיפה (47.1 שניות) ומכבי עתיד תל אביב. מדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.08 מטר, אחרי יצחק חסן ממכבי חיפה (12.32 מטר) ולפני הרולד גינצבורג ממכבי עתיד תל אביב (11.79 מטר) ומדליות ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר, אחרי סם שטיינברג ממכבי תל אביב (1.62 מטר) ומרטין פיידן (1.57 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.015 מטר, אחרי סם שטיינברג שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 6.33 מטר ומרדכי פייביסביץ ממכבי תל אביב (6.08 מטר).
בשתי תחרויות שנערכו במרץ 1936 קבע כספי בקפיצה משולשת שיא ארץ ישראל חדש של 12.45 מטר ובקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.34 מטר.
בילי ג'ו ארמסטרונג
בילי ג'ו ארמסטרונג (באנגלית: Billie Joe Armstrong; נולד ב-17 בפברואר 1972 באוקלנד, קליפורניה) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ושחקן אמריקאי, הסולן והגיטריסט של להקת הרוק גרין דיי.
ביוגרפיה
ארמסטרונג גדל ברודיאו שבקליפורניה במשפחה בה היה הצעיר מבין שישה אחים. אביו אנדי עבד כנגן ג'אז ונהג משאית אך נפטר מסרטן הוושט ב-10 בספטמבר 1982 כשבילי היה בן עשר.
אמו אולי הייתה מלצרית במסעדה בה הופיעו לראשונה בילי ג'ו ומייק דירנט כאשר היו נערים. אמו הייתה בעלת זיקה למוזיקת קאנטרי.
ארמסטרונג התחיל להתעניין במוזיקה בגיל צעיר. השיר הראשון שהקליט היה בגיל חמש, "Look for love". השיר יצא בתקליט שמצידו השני יש את הראיון הראשון של בילי ג'ו. פתיחה קצרצרה אפשר לשמוע בשיר "Maria" שנמצא בדיסק "International Superhits".
את השיר הראשון שכתב בעצמו "Why Do You Want Him" כתב ארמסטרונג כשהיה בן 14, והוא מצוי באלבום "1039/Smoothed Out Slappy Hours". בניגוד למה שהרבה אנשים חושבים, השיר אינו עוסק באביו החורג של בילי, והשיר פשוטו כמשמעו. כנראה על בחורה שבילי חיבב בתור ילד אך הרגשות לא היו הדדיים. כנער התעניין בילי ג'ו במוזיקת מטאל, אך לאחר ששמע את מייק מנגן פאנק התחיל להתעניין בפאנק. ב-16 בפברואר 1990 פרש ארמסטרונג מהתיכון כדי לפתח קריירה מוזיקלית.
בעבר הצהיר ארמסטרונג שהוא בי-סקסואל ואמר: "כולנו נולדים בי-סקסואלים, אבל ההורים שלנו וחברה שסביבנו גורמים לנו לחשוב שזה בלתי אפשרי".
ארמסטרונג נעצר בינואר 2003 על נהיגה בשכרות. בספטמבר 2011 נזרק מטיסה בארצות הברית מכיוון שלדברי הצוות על המטוס הפשיל את מכנסיו נמוך מדי, ואחר כך זכה להתנצלות מחברת התעופה. הוא ואשתו מתנדבים בעמותות צדקה ובבחירות הקודמות בארצות הברית הביע תמיכה בנשיא ברק אובמה, אך כשאובמה נבחר אמר שאמנם הוא בכיוון הנכון, אבל הבעיה היא שאין לו מספיק אומץ בשביל לעשות משהו.
באותה שנה הודיע ארמסטרונג על כניסה לאשפוז על מנת לקבל טיפול לגמילה מסמים ואלכוהול, יומיים לאחר שהשתולל על הבמה בהופעה בפסטיבל "iHeartRadio" בלאס וגאס. ארמסטרונג, שנעלב מכך שמנהלי הפסטיבל קצבו את זמן ההופעה של הלהקה והותירו להם רק דקה אחת להופיע, צרח בהיסטריה למיקרופון: "מה אתם נותנים לי דקה אחת מזוינת?! אני לא ג'סטין ביבר המזוין!! בני זונות!!", תוך שהוא משתמש במילה Fuck עשרות פעמים, ובסיום האקט ניפץ את הגיטרה שלו על הבמה לעיני המעריצים ההמומים. חברי הלהקה הצטרפו אליו בניפוץ הכלים על הבמה. הגמילה גרמה להתעכבות טור ההופעות של הלהקה גרין דיי.
Sweet Children, גרין דיי ופרויקטים נוספים
בשנת 1987, ארמסטרונג הקים את הלהקה "Sweet Children" עם חברו לילדות מייק דירנט (מייקל פריצ'רד) וב-1989 צירפו את המתופף אל סוברנטה (ג'ון קיפמאייר). הם החליפו את שמם ל-Green Day במרץ 1989 ממש לפני צאת האי.פי הראשון שלהם. בשנת 1990 סוברנטה עזב את הלהקה לטובת לימודים אקדמאים, והוחלף על ידי טרה קול (פרנק אדווין רייט |||) שמופיע באלבומה השני של Green Day. הלהקה הפכה לאחת מהלהקות הפופולריות בשנות ה-90 וה-2000 עם יותר מ-85 מיליון תקליטים שנמכרו בכל רחבי העולם, והם קיבלו את התואר "להקת הרוק הטובה ביותר בעולם". ארמסטרונג שמח לקבל תואר זה ואפילו בכך העלו את הכבוד ללהקה.
בהופעות הלהקה, ארמסטרונג נוהג להעלות מעריצים נבחרים על הבמה, לתת להם לנגן, לשיר, לבוא איתו במגע, לקפוץ לקהל, להביא גיטרה וכו'. היו כמה פעמים אשר עצר את ההופעה מכיוון שראה מהקהל סיטואציות של הצקות והוא דאג לעצור את הריבים והבעיות ורק אז המשיך; פעם אחת אפילו קפץ ובעט במישהו מהקהל שהתגרה בקהל וכשהעיר לו - בו.
זיכרון פרוספקטיבי
זיכרון פרוספקטיבי שונה מזיכרון רטרוספקטיבי. זיכרון רטרוספקטיבי מאחסן מידע על פעולות ואירועים שהתרחשו בעבר, בעוד בזיכרון הפרוספקטיבי מאוחסן מידע לגבי הפעולות שיש לזכור לבצע בעתיד.
בילי ג'ו ארמסטרונג
Sweet Children, גרין דיי ופרויקטים נוספים
קעקועים לגופו כמו - תמונות פספורט של אשתו אדריאן, השמות של הבנים שלו, ציורים מקאברים של אלבומים (גם של גרין דיי וגם של להקות אחרות), גולגולות, כוכבים, ועוד.
זיכרון פרוספקטיבי
הגירויים המפעילים את הזיכרון הפרוספקטיבי יכולים להיות אירועים או זמנים שונים. דוגמה אחת לזיכרון המופעל על ידי גירוי זמן, היא של אדם הזוכר שבשעה 14:00 ביום מסוים יש לו פגישה עם הרופא. דוגמה לזיכרון המופעל על ידי גירוי אירוע היא של אישה הזוכרת שכאשר תפגוש את עורך הדין שלה, עליה למסור לו מעטפה. מחקרים רבים העוסקים בזיכרון הפרוספקטיבי דנים בשאלה כיצד ניתן להתגבר על כשלים במנגנון הזיכרון הזה, וכיצד ניתן לשפר את תפקודו.
בילי ג'ו ארמסטרונג
Sweet Children, גרין דיי ופרויקטים נוספים
בנוסף לעבודה עם גרין דיי, ולהקה מהצד שנקראת "Pinhead Gunpowder", ארמסטרונג הוא גורם משפיע בעולם המוזיקה, והוא שיתף פעולה עם הרבה אמנים במשך השנים. הוא כתב לThe Go"-Gos", הפיק אלבום ל-"The Riverdales", וגם ישנה שמועה שהוא חלק מהפרויקט של להקת "The Network".
זיכרון פרוספקטיבי
עם התפתחותה של הטכנולוגיה, פותחו אמצעים רבים ושונים שיאפשרו לבני האדם לזכור דברים שעליהם לעשות מבלי להשתמש באופן פעיל בזיכרון הפרוספקטיבי שלהם, למשל: שימוש ביומנים אלקטרוניים, תזכורות ושעונים מעוררים. שימוש באפליקציה סלולרית המתריאה על צורך בקיום משימה מסוימת, מאפשר למוח האנושי "לנוח" מכיוון שהוא לא נדרש לזכור לבצע את המשימות הללו.
בילי ג'ו ארמסטרונג
Sweet Children, גרין דיי ופרויקטים נוספים
בשנת 2014 השתתף כשחקן בסרט הדרמה העצמאי "כמו יום ראשון בגשם", לצד לייטון מיסטר, בתפקיד דניס, מוזיקאי, ובן זוגה הכושל של אלינור.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "עולם רגיל", דרמה-קומית לצידם של סלמה בלייר, ג'ודי גריר וכריס מסינה.
ב-20 באפריל 2018 הוציא ארמסטרונג אלבום סולו, "Love Is For Losers", בשם העט "The Longshot".
חיים אישיים
בשנת 1990 פגש ארמסטרונג לראשונה את אשתו כיום אדריאן (נסר) ארמסטרונג. הם יצאו לזמן מה ואז נפרדו לתקופה קצרה. בתקופה זו נסר הייתה מאורסת וארמסטרונג היה בקשר עם אישה אחרת. למרות זאת לבסוף הם התחתנו ב-2 ביולי 1994 כשהיה בן 22, ואדריאן הייתה בת 25. יום אחר החתונה גילתה אדריאן שהיא בהריון. בנם הראשון ג'וזף (ג'ואי) מרציאנו נולד בפברואר 1995, ובנם השני ג'ייקוב דיינג'ר נולד ב-ספטמבר 1998. הזוג הקים עם מספר שותפים את הלייבל העצמאי שלהם Adeline Records, והוא חבר בלהקת הצד הנקראת Pinhead Gunpowder. ארמסטרונג מוצהר כביסקסואל, וב-1995 הוא הזכיר בראיון את משיכתו המינית לגברים ולנשים. ארמסטרונג עבד גם בתור מפיק.
בנו - ג'ואי, מתופף הלהקה SWMRS. ג'ייקוב לפעמים מופיע ביחד עם SWMRS ומנגן על גיטרה.
ארמסטרונג הוא ליברטריאני.
מקלארן ספידטייל
מקלארן ספידטייל (באנגלית: McLaren Speedtail) היא מכונית על היברידית פלאג-אין במרכב קופה בעלת שלושה מקומות ישיבה, שמיוצרת בייצור מוגבל (106 יחידות) על ידי מקלארן אוטומוטיב משנת 2020. היא הוצגה באוקטובר 2018.
עיצוב
רוב גופו של הספידטייל עשוי מאלומיניום וקרבון להורדת המשקל ושיפור האווירודינמיות, הגלגלים הקדמיים מכוסים במעטפת קרבון. ישנו ספוילר גמיש הנפתח באופן חשמלי ממהירות מסוימת.
מפרט טכני
היא כוללת מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר טווין טורבו עם מנוע חשמלי שני המנועים מספקים יחדיו 1,050 כ"ס . סוללת ליתיום-יון בקיבולת 1.647 קוט"ש. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 2.9 שניות ומ-0 ל-300 קמ"ש בתוך 12.8 שניות (לבוגאטי שירון לוקח 13.1 שניות) והמהירות המרבית עומדת על 403 קמ"ש.
מאנקו קאפאק
מאנקו קאפאק (בקצ'ואה: Manqu Qhapaq, "בסיס נהדר") הוא, על פי המיתולוגיה של האינקה, מייסדה האגדי של השושלת הראשונה של ממלכת קוסקו שממנה התפתחה קיסרות האינקה. כל הידיעות על אודותיו מקורן באגדות עם הקיימות בכמה גרסאות ועברו מפה לאוזן.
אגדות מאנקו קאפאק
על פי אגדה אחת הובא מאנקו קאפאק ממעמקי אגם טיטיקקה בידי אל השמש אינטי או שנולד לאל השמש. אגדה אחרת סיפרה כי היה בנו של טיקי ויראקוצ'ה. עם זאת, לא הותר לפשוטי העם לומר את שמו של ויראקוצ'ה, דבר המסביר את הצורך באגדות.
על פי מיתוס אחד נולדו מאנקו קאפאק ואחיו פאצ'אקמק לאל השמש אינטי, הידוע גם בשם "אָפּוּ פּוּנְצָ'אוּ". מאנקו קאפאק עצמו נערץ כאל השמש והאש. על פי אגדה זו, מאנקו קאפאק, אחיו ואחיותיו נשלחו לארץ בידי אל השמש והופיעו מתוך מערת פאקאריטמבו, כשהם נושאים מטה זהב הקרוי "טאפאק-יאוּרי". הם הונחו להקים את מקדש השמש לכבודו של אל השמש אביהם, במקום בו ישקע המטה באדמה. כדי להגיע לקוסקו הם פסעו דרך מערות תת-קרקעיות. במהלך המסע הפך אחד מאחיו (וייתכן שמדובר באחת מאחיותיו) לאבן ("הוּאקה" כינוי לחפץ קדוש בדת האינקה).
בגרסה אחרת של אגדה זו במקום לצאת ממערה בקוסקו הופיעו האחים והאחיות מתוך מימי אגם טיטיקקה.
חייו של מאנקו קאפאק
מאנקו קאפאק שלט בממלכת קוסקו בתוארו כסאפה אינקה כ-40 שנה. במהלך תקופה זו חוקק חוקים ונחשב כמי שביטל את פולחן קורבנות האדם. החוקים כללו איסור נישואים לאחות, אך חוקים אלה לא חלו על האצולה של האינקה והוא נישא לאחותו מאמא אוקלו שילדה לו בן - סינצ'י רוקה שהיה קיסר אינקה אחריו. משערים כי מאנקו קאפאק מלך עד 1230, אם כי יש כאלה הקובעים שמת בשנת 1107.
כלכלת גרמניה המזרחית
השנים הראשונות
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה המובסת לארבעה חלקים: סובייטי, אמריקאי, בריטי וצרפתי. שלושת האחרונים התאחדו ליצירת גרמניה המערבית בעוד שבשטח האזור הסובייטי קמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית או בשמה הנפוץ גרמניה המזרחית. מצבן הכלכלי של שתי המדינות, המזרחית והמערבית היה קשה עקב הנזקים העצומים שנגרמו לגרמניה בעת מלחמת העולם השנייה. ערים שלמות ובהן תעשיות, רחובות, מבנים ציבוריים נהרסו כמעט עד היסוד. בעוד שבגרמניה המערבית הונהג משק קפיטליסטי שבו כוחות השוק מניעים את הכלכלה, הונהג בגרמניה המזרחית משק מתוכנן. ביולי 1948, הונהג מטבע חדש בגרמניה המזרחית, הוא המארק מזרח גרמני. השנים הראשונות בגרמניה המזרחית היו קשות עקב נזקי המלחמה ופיצויי המלחמה הרבים שדרשה ברית המועצות. לאחר כיבוש גרמניה, החלה הכלכלה המזרח גרמנית לעבור תהליך של הלאמה. בשנת 1947 הושלמה רפורמה חקלאית: רפורמה זו הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד. כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות ממשלתיות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
עד שנת 1949 הולאמה שליש מהתעשייה וניתנה תחת שליטה מזרח גרמנית-סובייטית: לפי הערכות בשנת 1949 100% מתעשיית המכוניות, 90%-100% מתעשיית הכימיקלים, וכ-93% של תעשיית הדלק היו נתונות לשליטה סובייטית לצורך פיצויים. הפיצויים שעל גרמניה הוטל לשלם בשנים הראשונות היו עצומים והיוו נטל על הכלכלה שגם כך נהרסה (כ-6,000,000,000 מארק לשנה).
אברהם נניקשווילי
אברהם נניקשווילי (בגאורגית: აბრამ ნანიკაშვილი, אבּרָם נָניקַשווילי; נולד ב-1960) הוא איש עסקים ישראלי.
כלכלת גרמניה המזרחית
השנים הראשונות
בשנת 1951 התחילה הממשלה ביישומה של תוכנית החומש הראשונה שתכננה גידול של 1,200% בתפוקת הפלדה, ו-200% בתפוקת המלט. התוכנית שמה דגש על שיקום התעשייה והגדלת הפריון של התעשייה הכבדה. במרץ 1953 מת סטלין מנהיגה של ברית המועצות. לאחר מותו נוצרה ציפייה בקרב מדינות הגוש המזרחי ובהן גרמניה המזרחית להורדת הנטל הסובייטי על כלכלות אלו וכך לגרום להעלאת רמת החיים. אמנם הוחל בתוכנית כלכלית שמטרתה הגברת התפוקה של מוצרי הצריכה, אך בה בעת הועלו מכסות הפועלים ב-10% ללא העלאת שכר. ההתמרמרות הובילה למהומות ב-17 ביוני 1953.
אברהם נניקשווילי
קורות חיים
נניקשווילי נולד בגאורגיה למשפחה יהודית, הבכור מבין ארבעה ילדים. עלה לישראל עם הוריו בגיל צעיר. תחילה התגוררה המשפחה באור יהודה, ומשם עברה לאשדוד.
כלכלת גרמניה המזרחית
הורדת העול והגברת השיקום
כחודשיים לאחר סיום המהומות, יצאה באוגוסט 1953 משלחת לברית המועצות בראשותו של אוטו גרוטהוול ראש ממשלת גרמניה המזרחית: בביקור זה הוסכם שתשלום פיצויי המלחמה יסתיימו באחד בינואר 1954, ברית המועצות החזירה לגרמניה המזרחית מפעלי תעשייה בשווי 2.7 מיליארד מארק, עלות הכיבוש לא יעלה על 5% מההכנסה הלאומית, גרמניה המזרחית קיבלה אשראי של 485 מיליון רובל ומזון וחומרי גלם בשווי 290 מיליון רובל. באמצע שנות ה-50 נרשמה התקדמות כלכלית מרשימה: בין 1954-56 נבנו 40,000 יחידות דיור, בעיקר בערים תעשייתיות כמו ברלין, רוסטוק ואייזנהיטנשטט.
אברהם נניקשווילי
קורות חיים
למד בישיבת פוניבז', ולאחר מכן שירת בצה"ל בחיל המודיעין. החל לעבוד בבנק דיסקונט. לאחר שאפרים גור נבחר לסגן ראש עיריית אשדוד, הוא העביר את ניהול סוכנות הביטוח שלו לנניקשווילי. בסוכנות הביטוח הכיר נניקשווילי את ג'קי בן-זקן בן ה-16, שלימים הפך לשותפו בחברות רבות.
כלכלת גרמניה המזרחית
הורדת העול והגברת השיקום
תוכנית החומש השנייה (1956-1960) נתקלה בקשיים ולכן היא הוחלפה על ידי תוכנית שבע השנים (1959-1965). התוכנית החדשה שמה לה כמטרה להשיג את שיעור הייצור לנפש של גרמניה המערבית עד סוף 1961, הגדילה את מכסות הייצור, וכיוונה להגדלה של פיריון העבודה בשיעור של 85%.
אברהם נניקשווילי
קורות חיים
בשנת 1992 החל בפעילות עסקית בגאורגיה וברוסיה, את הונו הגדול עשה בייצוא גז מרוסיה. הקים חברה לסחר ולהובלה של נפט עם אפרים גור.
כלכלת גרמניה המזרחית
השיטה הכלכלית החדשה (NES)
שיעור הצמיחה התעשייתית השנתי החלה לרדת משנת 1959. לכן ברית המועצות המליצה שגרמניה המזרחית תיישם את הרפורמות שהוצעו על ידי אווסי ליברמן, כלכלן סובייטי, שתורתו כללה שילוב ריווחיות ועוד עקרונות של שוק חופשי בשיטה הקומוניסטית. אולבריכט התאים את התאוריה של ליברמן ובשנת 1963 הכניס את השיטה הכלכלית החדשה (NES) לשימוש במזרח גרמניה, הרפורמה גרמה לביזור בקבלת ההחלטות וקבלת שיקולים של השוק ורמת ביצועים. ה-NES חתרה ליצור מערכת כלכלית יעילה והפיכת גרמניה המזרחית לאומה מובילה מבחינת רמת התיעוש. תחת ה-NES משימת ביסוס ההתפתחות הכלכלית החדשה הייתה נתונה לפיקוח מרכזי. תהליך הביזור היה העברת סמכויות חלקית מן מוסדות המדינה אל חבר העסקים העממי (גרמנית: Vereinigungen Volkseigener Betriebe, VVB). המדינה קבעה את ייעד הייצור הכללי אבל כל VVB קבע את חלוקת התקציב שלו, השימוש בטכנולוגיה והקצאת כוח האדם והמשאבים. ה-NES קבע שהחלטות ייצור יעשו על בסיס ריווחיות, משכורות ישקפו את הביצועים בעבודה ושמחירים תלויים בביקוש השוק. ה-NES יצרה אליטה טכנוקרטית ובשנת 1963 אולבריכט הודיעה על מדיניות חדשה בקשר לקבלה לדרגים הגבוהים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. אולבריכט פתח את הפוליטביורו ואת הוועד המרכזי לחברי מפלגה צעירים בעלי חינוך טוב יותר וכישורי ניהול עליונים על קודמיהם בתפקיד. כתוצאה מזה האליטה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נחלקה לפלגים בכל הקשור למדיניות כלכלית ופוליטית. הדגש החדש על מדיניות טכניות וניהוליות איפשר לאליטה הטכנוקרטית להיכנס לדרגים הגבוהים ביותר של הבירוקרטיה הממשלתית, דרגים שקודם היו שמורים לאידאולוגים של המפלגה. מנהלים מן ה-VVB נבחרו על בסיס של יכולת מקצועית מאשר ציות אידאולוגי. מספר מקומות העבודה של בעלי כישורים טכניים גדל. המפלגה שמה דגש על חינוך לכישורים ניהוליים וטכניים וגמלה עליהם בהתקדמות חברתית וחומרית. לאורך כל אותה תקופה נרשמה עלייה יציבה ברמת החיים.
השיטה הכלכלית של הסוציאליזם (ESS)
בשנת 1968 אולבריכט פתח במסע תעמולה בקרב חברות הקומקון למען הגדלת התפתחותם הכלכלית "באמצעות עצמם". ה-NES הוחלף בשיטה הכלכלית של סוציאליזם (ESS) שהתמקדה בהיי טק כדי להפוך את הצמיחה הכלכלית העצמית לאפשרית. תכנון מרכזי הוחזר למגזרים שהוכרזו כזקוקים לבנייה כמו אלקטרוניקה, מחשבים, תקשורת, התעשייה הכימית ותעשיית הפלסטיק. פעלו לשילוב בין התעשיות השונות. ניתנו סובסידות כדי להאיץ את הצמיחה במגזרים מועדפים. במהלך התוכנית הייתה התפתחות כלכלית ניכרת אך המשק לא הצליח לעמוד בייעדי היצור הגבוהים שהתוכנית תבעה מה שגרם לחיסולה בשנת 1970.
בשנת 1968 הוקם הבנק הלאומי של גרמניה המזרחית שהיה אחראי על פעילות מוניטרית.
המשימה העיקרית
תוכנית "המשימה העיקרית" שהוכנה לשימוש על ידי אריך הונקר בשנת 1971 הדגישה גישה מרקסיסטית-לניניסטית ואת מאבק המעמדות הבינלאומי. במהלך התקופה הזאת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי פתחה במסע תעמולה נרחב כדי לזכות בתמיכת הציבור לסוציאליזם בנוסח סובייטי ולתוכנית לשים את "העובד" במרכז. המשימה העיקרית שמרה על מטרת התיעוש אבל הדרך להשגתה הייתה באמצעות תכנון ריכוזי על ידי המדינה. סוציאליזם צרכני, היה המרכיב העיקרי של המשימה העיקרית, היה ניסיון להגביר על הפופולריות של הסוציאליזם על ידי התחשבות בצרכים החומריים של מעמד הפועלים. המדינה העלתה משכורות ונתנה יותר תשומת לב להעלאת הזמינות של מוצרי צריכה.
המשטר גם האיץ בניית יחידות דיור ושיפוץ קיימות, 60% מהם שימשו את מעמד הפועלים, דמי השכירות המשיכו להיות מסובסדים ונשארו נמוכים. אימהות קיבלו תשלום במהלך חופשות לידה ונבנו מתקנים לטיפול בילדים. תשלום הפנסיה הוגדלו אף הם.
בשנות ה-70 נרשמה עלייה רצינית ברמת החיים של האוכלוסייה וגרמניה המזרחית הפכה לאחת מהמדינות המתועשות בעולם. בנוסף, המחירים באותה תקופה עלו מעט מאוד לאורך השנים, הודות לסבסוד ממשלתי מסיבי.
משבר החוב הציבורי
בשנות השמונים תפח חובה הציבורי (שהיה חיצוני) ליותר מ-40 מיליארד מארק, סכום שהיה סכום עצום ביחס ליכולת היצוא של גרמניה המזרחית למערב כדי להשיג מטבע חוץ. מסמך שהוכן לפוליטביורו באוקטובר 1989 חזה שכדי לייצב את המצב יהיה צורך להגדיל את הייצוא למערב מ-2 מיליארד מארק ליותר מ-11 מיליארד מארק עד שנת 1995. אף על פי שזה לא סביר שמאמץ כזה יכול היה להצליח בלי לעורר אי יציבות פוליטית.
רוב החוב נוצר על ידי ייבוא של רכיבי טכנולוגיה וחומרי גלם וניסיון לשמור על רמת החיים על ידי ייבוא מוצרי צריכה. הניסיון המזרח גרמני להתחרות במערב נידון לכישלון וגם גרם לבזבוז משאבים גדול. כמו כן בשנת 1981 ברית המועצות הפסיקה לספק למדינה נפט בזול, דבר שתרם לפגיעה בכלכלה.
רמת החיים במזרח גרמניה
במהלך שנות קיומה השתפרה מאוד רמת החיים במזרח גרמניה. רוב המשקיפים, הן במזרח והן במערב, הסכימו שבשנות השמונים החזיקו המזרח גרמנים ברמת החיים הגבוהה ביותר במזרח אירופה. שיפורים משמעותיים התרחשו, במיוחד לאחר 1971, כאשר משטר הונקר הודיע על מחויבותו להגשמת "המשימה העיקרית" של המשק, שהוגדרה כהגברת הצריכה החומרית והתרבותית של כלל האזרחים. אך באמצע שנות ה-80, התעשייה הקלה ותעשיות מוצרי הצריכה עדיין לא תפקדו כראוי כמו גם המשק בכללותו.
מאז היווסדו של המשטר, ההכנסה החודשית הממוצעת של אזרחי מזרח גרמניה עלתה בהתמדה במונחים של כוח קנייה. לפי שנתון סטטיסטי מזרח גרמני לשנת 1986, ההכנסה החודשית הממוצעת לעובדים במגזר הסוציאליסטי של המשק עלתה מ-311 מארקים מזרח גרמנים בשנת 1950 ל-555 מארקים מזרח גרמנים לאחר עשור, 755 מארקים מזרח גרמנים ב-1970 ו-1130 מארקים מזרח גרמניים בשנת 1985.
נתונים אלה אינם משמעותיים מאוד, אך הם מראים שמגמת העלייה הייתה עקבית וחיובית. ב-1986, בשערי החליפין הרשמיים, 1,000 מארקים מזרח גרמנים היו שווים ל-500 דולר, סכום שאפשר מחיה צנועה בארצות הברית, כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש מספר רב של מוצרים בסיסיים, משום שהמדינה סבסדה את הייצור וההפצה שלהם. לפיכך, דיור, אשר מהווה חלק גדול מהכנסתן של מדינות מערביות, היווה פחות מ-3% מההוצאות של משפחה עובדת טיפוסית בשנת 1984 במזרח גרמניה. חלב, תפוחי אדמה, לחם ותחבורה ציבורית היו גם זולים יחסית. שירותים רבים, כגון טיפול רפואי וחינוך, המשיכו להיות זמינים ללא כל עלות, למעט מעט מאוד. אפילו ארוחות במסעדה, קונצרטים, ובולי דואר היו זולים לפי סטנדרטים מערביים. אולם, בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים החלה הממשלה להצביע על כוונה לצמצם במידה מסוימת את מספר הפריטים שסובסדו על ידי המדינה, דבר שהעלה כי עליות המחירים של הצרכנים במזרח-גרמניה.
עבור אזרחים שחיפשו חפצי "מותרות", כגון סטריאו, מכוניות, טלוויזיות צבעוניות ומקפיאים, או אפילו קפה וברנדי, הכנסה חודשית של 1000 מארקים לא הייתה מאפשרת להם לרכוש הרבה מאלו. באמצע שנות השמונים, מחירי הבגדים (למעט הבסיסיים ביותר) ומצעים היו גבוהים יחסית. מוצרים בעלי תביעה מיוחדת לאיכות או לסגנונות, שנמכרו בעיקר בחנויות "Exquisit" או "Delikat", היו יקרים מאוד.
עד אמצע שנות ה-80 לא היה לתושבי מזרח גרמניה כל קושי בהשגת בשר, חמאה, תפוחי אדמה, לחם, בגדים ועוד. הצרכנים, אמנם, נאלצו לבלות זמן רב קניות עבור פריטים אלה. פירות וירקות היו קשים יותר להשגה מאשר מצרכי מזון בסיסיים, במיוחד בעונת החורף, ואיכותם הייתה לעיתים נחותה בהשוואה לסטנדרטים המקובלים במערב.
לגבי דיור, עוד צורך בחיים, ממשלת גרמניה המזרחית לא נקטה פעולה רצינית כדי לספק מתקנים מודרניים עד סוף שנות ה-60, ההרס של מלחמת העולם השנייה יצר בעיות דיור עצומות באזור הכיבוש הסובייטי, במיוחד בערים. החל מסוף שנות ה-60, יזמה הממשלה קמפיין גדול להקמת מתקני דיור מודרניים; היא ביקשה לחסל את מחסור הדיור הממושך ולחדש באופן מלא את המלאי הקיים עד שנת 1990. בתחילת שנות ה-80, התוכנית סיפקה כמעט 2 מיליון יחידות חדשות או משופצות, ועוד 2 מיליון נוספו עד 1990. החל מ-1985, התוכנית נראתה משביעת רצון, ויעדי התוכנית הושגו לפעמים ולפעמים היו קרובים להשגה. רוב הדיור היה מורכב מגורדי שחקים, לעיתים קרובות לא מרווחים, לא מגוונים ולא נראים נעים לעין. עם זאת, דירות כאלה היו פונקציונליות, והם בדרך כלל נועדו לספק גישה נוחה לבתי ספר, תחבורה, מסעדות, מגרשי משחקים, סניפי דואר, סופרמרקטים. בנוסף לסוג זה של דיור, אנשים יכלו לבנות את בתיהם (מחוץ לברלין המזרחית). כ-15% מהיחידות שנבנו עד 1981 היו בבעלות פרטית.
באמצע שנות השמונים, זמינותם של מוצרי צריכה ומתנות מתמידים נותרה פחות משביעת רצון, אם כי היא השתפרה. הביקוש למכוניות וכן לפריטים כמו מכונות כביסה ומקררים היה גדול מההיצע הקיים; עם זאת, שיפור לאורך השנים היה יציב. בשנת 1985 כ-99% ממשקי הבית היו בעלי מקררים לעומת כ-26% בלבד ב-1965,מספרם של משקי הבית שהייתה להם מכונת כביסה עלה מ-28% ל-92% ומספרם של משקי הבית שהיו בעלי טלוויזיה עלה מ-49% ל-93%.
היה יותר קשה להשיג מכונית, כאשר היה צריך להמתין במשך 10 שנים בשביל לקבל מכונית. בשנת 1985,ל-46% ממשקי הבית היו בעלי מכונית. מספר הסופרמרקטים וחנויות אחרות, מסעדות ומרכזי שירות עלה באופן משמעותי באמצע שנות השמונים.
אזרחים מזרח-גרמנים נטו להשוות בדרך כלל את רמת חייהם עם רמת החיים של אזרחים במדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אולם הם גם השוו את עצמם לרמת החיים במערב גרמניה ובמדינות מערביות אחרות. השוואה בין קיבולת הרכש הנורמלית של מזרח גרמניה לגרמניה המערבית היא בעלת ערך מוגבל, משום שהיצע הסחורות הקיימות במערב גרמניה היה גבוה בהרבה, ותשומות החומר והמאפיינים הטכניים של מוצרי מערב גרמניה בדרך כלל היו גבוהים יותר. ב-1983, המכון למחקרים כלכליים במערב ברלין ערך את אחד ממחקריו התקופתיים שבו נמדד כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני בהשוואה לזה של המארק המערב-גרמני.
הבסיס להשוואה היו "סלים" של סחורות שנרכשו בשתי המדינות. כאשר דפוסי הצריכה של מזרח גרמניה שימשו בסיס להחלטה מה צריך להיכנס לסל השוק, מארק מזרח גרמני רכש יותר מאשר מארק מערב-גרמני. כלומר, כאשר גרמנים מערביים רכשו בדיוק את אותם הדברים באותה מידה כמו עמיתיהם במזרח גרמניה, המערב הגרמני היה צריך לשלם יותר (24% יותר עבור משק בית ממוצע של ארבעה חברים). אם, לעומת זאת, דפוסי הצריכה של מערב גרמניה שימשו בסיס להשוואה, התוצאות ישתנו (המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש רק 87% משכנו המערב גרמני, בהשוואה למדינות מערביות רבות בעולם באותה התקופה מדובר היה בנתון די טוב). המכון סיכם כי ככלל, המארק המזרח-גרמני יכל להיחשב כ-106% מהערך של המארק המערב גרמני בכוח הקנייה, עלייה מרשימה מ-76% בשנת 1960,ל-86% בשנת 1969 ו-100% בשנת 1977.
ההכנסה במזרח גרמניה לנפש ב-1948 הייתה 40% מרמת ההכנסה של מערב גרמניה. עד שנת 1989, הייתה ההכנסה לנפש במזרח גרמניה 66% מרמת מערב גרמניה. אזרחי מעבר גרמניה עזרו למזרח גרמנים על ידי שליחת וסטפאקט.
הנהגת מזרח גרמניה הכירה כבר ב-1985 כי הכמות, הטווח והאיכות של מוצרים ושירותים רבים המוצעים לצרכן במזרח גרמניה דורשת שיפור וכי רצונות הציבור צריכים לקבל יותר תשומת לב. יצוין, עם זאת, כי העיתונות במזרח גרמניה, הטלוויזיה והרדיו דיווחו לעיתים קרובות על חוסר הביטחון של החיים בחברה הצרכנית של מערב גרמניה. שידורי הטלוויזיה במערב גרמניה עצמם לא העלו תמונה אידילית של רווחת הצרכנים, שהכילה כפי שהם עשו כמות ניכרת של ביקורת עצמית ודיונים על חולשות מערב גרמניה.
מאמצע שנות ה-80 עד לקריסת המשטר הקומוניסטי, הבעיות במזרח גרמניה החמירו לאור הקשיים שעמה התמודדה (חובות גדולים, ניהול בירוקרטי מדי, הבעיות הכלכליות של שכנותיה שהשפיעו גם עליה ועוד).החלו להיווצר מחסורים במוצרים ונוצרה התמרמרות רבה בקרב האזרחים על כך.
התכנון לטווח קצר
התוכנית לטווח הקצר הייתה השנה הפיסקלית דהיינו שנת כספים, שהתחילה כמקובל ברוב מדינות העולם בראשון ב-1 ונסתיימה ב-31 בדצמבר. במסגרת התכנון לטווח קצר נקבע התקציב, נקבעו תחזיות צמיחה לסקטורים השונים של הכלכלה, ניוד של כוח עבודה וחומרי גלם ומבנה הייצוא והייבוא.
התוכנית לטווח בינוני
תוכנית זו הייתה תוכנית החומש. התוכנית לטווח בינוני (5-7 שנים) כללה תחזיות ואינדיקטורים בדומה לתוכנית לטווח הקצר אך יותר הכלליות. הדגש בתוכנית החומש (שפעלה לראשונה משנת 1951) קבעה את הכיוון הכלכלי אליו שואפות הרשויות ואת חלוקת המשאבים וההשקעות בכלכלה.
חקלאות
גרמניה המזרחית ירשה חקלאות המורכבת מחוות חקלאיות פרטיות כאשר חלק מהן בבעלות בכירים במשטר הנאצי. בשנת 1946 יצאה לפועל הרפורמה החקלאית ("בודנרפורם") אשר הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד. כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
בשנת 1958 המגזר החקלאי הורכב מרובו על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות. בשנים 1958-59 נחקקו חוקים המגבילים את בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון. בנובמבר ובדצמבר 1959 כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו באשמת הפרות ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם. באמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 חוות שיתופיות והחוות הממלכתיות היוו 6% נוספים. בשנת 1961 החוות הממשלתיות והשיתופיות (LPG) ייצרו 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.
הערות שוליים
Deutsche Demokratische Republik
אברהם נניקשווילי
קורות חיים
דרך בן-זקן הכיר נניקשווילי את חבר הכנסת בנימין בן אליעזר, וקשר איתו קשרים הדוקים. במסגרת קשרים אלה נתן נניקשווילי לבן אליעזר סכום נכבד למימון רכישת ביתו ביפו. בן אליעזר היה מועמד בבחירות לנשיאות ישראל, אך לאחר שארבעה ימים לפני הבחירות זימנה אותו המשטרה לחקירה באזהרה בעניין כספים אלה, הודיע בן אליעזר על פרישתו מהבחירות לנשיאות. נניקשווילי עמד לדין ובאוגוסט 2019 הורשע במתן שוחד בסך 400 אלף דולר לבן אליעזר, וכן בהלבנת הון. בדצמבר 2019 נגזרו עליו 14 חודשי מאסר בפועל וקנס בגובה מיליון ש"ח. בינואר 2022 התקבל בבית המשפט העליון ערעור המדינה על קולת העונש, והוא הועמד על 21 חודשי מאסר.
בעבר היה שותף בחברת טריפל M שמחזיקה בתחנת הכוח IPM בבאר טוביה. ב-2016 נאלץ למכור את החזקותיו בחברה עקב עברו הפלילי.
יפו א' (דקר)
יפו א' (שכונת דקר ומכללת תל אביב) היא שכונה בדרום יפו שבעיר תל אביב-יפו. היא תחומה בין דרך בן צבי מצפון, רחוב אד קוץ' מדרום, ממזרח רחוב היינריך היינה/יגאל ידין וממערב בשדרות ירושלים. בפינה הדרום מזרחית קיים מחלף וולפסון של כביש 20 (איילון). השכונה משתייכת לרובע 7 בתוכנית הרבעים של עיריית תל אביב-יפו. השכונה הוקמה בשנות ה-50 למטרת שיכון עולים חדשים מבולגריה, אשר במהלך השנים לקחו חלק נכבד בהקמת קבוצת הכדורגל הציונית הוותיקה - מכבי יפו.
התחדשות עירונית
מספר של מיזמי פינוי בינוי גדולים כבר החלו ברחבי השכונה, כמו גם פרויקטים שונים להתחדשות עירונית ומחיר למשתכן. הבולט ביניהם - פרויקט מכבי יפו, שנחשב לאחד המרכזיים בסקטור בתחומי תל אביב-יפו כולה וכולל הקמת שכונות מגורים עם אלפי יחידות דיור על מגרש מכבי יפו ובמתחם נס לגויים, לצד פיתוח מסחר ושירותים ציבוריים.
שכונת יפו א' (דקר) מתאפיינת בייחודיות ברמת המרקם, מבני השיכון מוקמו סביב מערכת היררכית של שטחים פתוחים איכותיים ומבני ציבור, המתבטאת בחיבור ישיר בין המבנים לשטחים הציבוריים הפתוחים דרך קומת הקרקע. רוב המבנים הם מבני שיכון ארוכים טיפוס רכבות בני 4 קומות.
אוליב פורסר
אוליב פורסר (באנגלית: Olive Purser; 1886–1973) הייתה אחת הנשים הראשונות שנכנסו לטריניטי קולג' בדבלין והייתה האישה הראשונה שקיבלה שם תואר אקדמי.
ביוגרפיה
אוליב קונסטנס פורסר נולדה ב-15 ביולי 1886 לאלפרד ואלן פורסר. פורסר הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים. היו לה שתי אחיות ואח. אביה היה מפקח ראשי של בתי ספר הלאומיים. בתוך כמה שנים מלידתה עברה המשפחה לרתמינאס בדבלין שם גדלה. המשפחה הקדישה עצמה לחינוך. דודתה הייתה האמנית האירית שרה פורסר ודודה היה לואי קלוד פורסר בעוד שתי אחיותיה הגדולות, אלינור ולואיזה הפכו למורות ואילו אחיה ג'ון, בשנת 1911, היה סטודנט לתואר שני ועוזר לפרופסור להנדסה באוניברסיטת בירמינגהם.
פורסר הייתה אחת הנשים הראשונות שהתקבלו לטריניטי קולג' בדבלין ונכנסה לתקופת סמסטר סתיו בשנת 1904. תוך שנתיים מרגע ביטול האיסור על קבלת הנשים, היא הפכה לראשונה שהפכה לבעלת תואר באוניברסיטה ב־11 יוני 1906. היא למדה לימודים קלאסיים. בזמן שהשיגה זאת, נשים עדיין לא הורשו להישאר במכללה אחרי השעה 18 בערב, לחצות את כיכר החזית ללא מלווה או לאכול עם הסטודנטים או הצוות.
פורסר הייתה חברה בחברה האליזבתנית שהוקמה על ידי סטודנטית עמיתה מריון ג'ונסטון.
שנתיים לאחר שסיימה את התואר בדבלין, הפכה פורסר למרצה זמנית באוניברסיטה והחליפה את אדוארד דאודן. בשנת 1921 דוח Crewe (על לימודי הקלאסיקות במערכת החינוך של בריטניה) מינה אותה כדיקן הסטודנטיות כשהיא מדווחת על חינוך נשים ונערות.
פורסר עבדה עם דודה לואי פורסר על חפירת שאנגאנה. בשלב מסוים לאחר 1911 המשיכה פורסר לדוקטורט. בהמשך כתבה ספר.
פורסר נפטרה ב־12 באפריל 1973.
רוברט רוסן
ביוגרפיה
ב-1947 ביים את סרטו הראשון, "ג'וני או'קלוק", סרט אפל, לו כתב גם את התסריט. באותה שנה ביים את סרט האיגרוף "גוף ונפש", שעבר כמה עיבודים מחודשים עם השנים. סרטו השלישי היה "כל אנשי המלך", סרט פוליטי המבוסס על ספרו הנודע של רוברט פן וורן. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, בו זכה רוסן בתוקף היותו מפיק הסרט, אולם הוא הפסיד את פרס הבימוי לג'וזף ל. מנקייביץ'. מהלך זה הפתיע רבים, שכן רוסן נודע, בסרטיו הראשונים, כבמאי אמין המביא איכויות קולנועיות יוצאות דופן למסך הקולנוע. חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לא סברו שרוסן ראוי לקבל את הפרס, זאת למרות שהוא זכה בפרס גלובוס הזהב על הבימוי ובפרס איגוד הבמאים האמריקני.
12 שנים אחר כך קיבל רוסן פעם נוספת שלוש מועמדויות לפרס האוסקר, על סרטו "אדי פלסון" (1961),על פי הרומן מאת וולטר טוויס. סרט זה, בכיכובו של פול ניומן, עסק בשחקן סנוקר בעל דחף בלתי נשלט להיות הטוב מכולם. הסרט היווה השראה לסרט ההמשך, "צבע הכסף", שביים מרטין סקורסזה 25 שנה לאחר מכן, כשפול ניומן מככב גם בו. על אף תשע מועמדויותיו לפרס האוסקר, הסרט זכה רק בשני פרסים טכניים. בפרס הבימוי הוא זכה מטעם איגוד המבקרים של ניו יורק. כיום נחשב הסרט כיצירת-מופת אמריקאית.
לאיגוד הבמאים האמריקני רוסן היה מועמד שלוש פעמים: על "כל אנשי המלך", "אדי פלסון" ועל "אלכסנדר הגדול" (1956), דרמה היסטורית המגוללת את סיפור חייו העשיר של המצביא היווני אלכסנדר הגדול, אותו מגלם ריצ'רד ברטון.
ב-1951, בשיא עידן המקארתיזם, הואשם רוסן, כמו אחרים, שהוא בעל נטיות קומוניסטיות. הוא התייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית (HUAC) לשימוע, אולם בתחילה סרב, אך לאחר שנתיים, תחת לחצים גדולים שפגעו בעבודתו, הסכים לחשוף את שמותיהם של 57 מעמיתיו למקצוע המשתייכים למפלגה הקומוניסטית. בעקבות הווידוי רוסן קיבל חנינה. סרטו האחרון טרם מותו בפברואר 1966 היה הדרמה הפסיכולוגית "לילית" (1964), בו כיכבו וורן בייטי, פיטר פונדה וג'ין הקמן.
סרטיו
כבמאי:
סך הכל:
יחיאל ספרא
יחיאל ספרא (נולד ב-7 באפריל 1947) הוא בדחן, הומוריסטן וסטנדאפיסט ישראלי.
קורות חיים
ספרא נולד בפולין במשפחה חרדית לאב בעל מכולת ובעל קורא, שאף כתב בדיחות לבדחן היידי שמעון דז'יגאן. גדל בבני ברק ולמד בישיבת היכל התלמוד. בגיל צעיר יצא בשאלה, לפרנסתו עבד כמכין ילדים לקריאת ההפטרה בבר מצווה ובנוסף שימש כקריין "טעמי המקרא" ברדיו ובטלוויזיה. בשנות ה-80 התפרסם לאחר שנהג לשלוח בקביעות מכתבים וחידודי לשון לעיתונים, שהתפרסמו בעיקר בעיתון מעריב, ואחר כך היה בעל טור במקומון צומת השרון של רשת שוקן.
השתתף בתוכניות הרדיו "לצון נופל על לצון" ו"מפיק ודי". כמו כן הופיע עם אבשלום קור בתוכניות הלשון בערוץ 1 "הגיע זמן לשון" בטלוויזיה ו"באופן מילולי" בגלי צה"ל.
בטלוויזיה, כיכב בתוכנית ההומור "חכמים בלילה" ששודרה בערוץ 1, והגיש פינת הומור שבועית בתוכנית "שבוע טוב" בהנחיית ד"ר עליזה לביא ששודרה במוצאי שבת. כמו כן היה בין כותבי השאלות לתוכנית הטלוויזיה "הכספת" של ארז טל, וחיבר את הספר "טריוויה עד הבית", 2010 שאלות ותשובות בעריכת טל גלעד הוצאת מודן.
ספרא השתתף בפאנל התוכנית "יתוש בראש" אשר שודרה בגלי צה"ל ובטלוויזיה החינוכית.
יחיאל ספרא הוא הכותב של טוביה צפיר הוא משתתף בפסטיבל השנתי של "מספרי סיפורים" ומופיע בערבי הומור יהודי ברחבי הארץ.
תחום נוסף שבו התפרסם ספרא הוא דיאטה: בעבר שקל למעלה מ-180 ק"ג, ובעקבות שימוש בדיאטה מיוחדת הוריד 100 ק"ג ממשקלו.
אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג
אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (בגרמנית: Herzog Alexander von Schleswig-Holstein-Sonderburg; 20 בינואר 1573 - 13 במאי 1627), היה אציל דני ודוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד ב-20 בינואר 1573 בזונדרבורג בשלזוויג, והיה בנם השלישי של יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג ואליזבת מבראונשווייג-גרובנהאגן, בתם של ארנסט השלישי, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ומרגרטה מפומרניה. מכיוון שאחיו הבכור בחר את ארה כמקום מושבו, אלכסנדר קיבל את זונדרבורג לאחר מות אביהם בשנת 1622, והיה הדוכס השני של הנחלה. ב-13 במאי 1627 מת אלכסנדר בזונדרבורג, ובניו ירשו את נחלותיו.
קוסמטיקה
קוסמטיקה (בעברית: תמרוקים, באנגלית: Cosmetics, ידוע גם כ-Makeup או Make-up) היא מכלול כלים וטיפולים לטיפוח המראה של הגוף, ובפרט טיפוח העור, שיער הראש והציפורניים.
טיפולים קוסמטיים
בטיפולים הקוסמטיים נכללים:
טיפולי קוסמטיקה משרתים בעיקר נשים, אך יש גם טיפולי קוסמטיקה לגברים.
טיפולי קוסמטיקה נעשים כטיפול אישי של אדם בגופו, וכן על ידי מי שמקצועם בכך - קוסמטיקאים. ניתוחים קוסמטיים - ניתוחים שאינם נובעים מצורך רפואי אלא מרצון לקבל מראה נאה יותר - נערכים על ידי רופאים שהתמחותם בכך. דוגמה לניתוח קוסמטי היא ניתוח להבלטת השפתיים - כל מטרתו היא שפתיים נאות יותר, כצו אופנתי.
תעשיית הקוסמטיקה
תכשירי קוסמטיקה המשמשים גם לניקוי הגוף ולא רק לטיפוחו (כגון שמפו), מיוצרים גם על ידי יצרנים של חומרי ניקוי.
בשנים האחרונות ישנה נטיית צרכנים לקוסמטיקה טבעית: כלומר קוסמטיקה שאינה מכילה כימיקלים סינתטיים ובעיקר ללא חמרים משמרים. בעקבות זאת החלו גם חברות קוסמטיקה גדולות להציע קוסמטיקה על בסיס טבעי. כיום קיימים תווי תקן למוצרים קוסמטיים טבעיים כמו BDIH ,ECOCERT ואחרים.
ימת אירי
ימת אירי (באנגלית: Lake Erie) היא אחת מחמש הימות הגדולות באמריקה הצפונית והאגם ה-13 בגודלו בתבל.
כמחצית משטחה, בחלקה הצפוני, שייכת לקנדה, ואילו חלקה הדרומי שייך לארצות הברית. היא מחוברת באמצעות נהר דטרויט ונהר סנט קלייר אל ימת יורון. בין ימת אירי לבין ימת יורון מצויה העיר דטרויט. על חופיה של ימת אירי נמצאות הערים קליבלנד, אירי ובאפלו. אל ימת אונטריו היא מחוברת באמצעות נהר ניאגרה וגם באמצעות תעלת ולנד העוברת באזור ניאגרה בקנדה ומאפשרת את שיט הספינות. בין שתי הימות קיים הבדל גובה של מאה מטר.
בימה יש מספר איים שאליהם ניתן להגיע באמצעות מעבורת.
אמנות ההקשבה לפעימות הלב
אמנות ההקשבה לפעימות הלב (בגרמנית: Das Herzenhören) הוא רומן מאת הסופר הגרמני יאן-פיליפ סנדקר (Sendker). הספר פורסם ב-2002. הוא ראה אור בתרגום לעברית ב-2011 בהוצאת הכורסא וידיעות ספרים, תרגמה מגרמנית: יוסיפיה סימון. לספר יצאו שני ספרי המשך: "מיתרי הלב" ו-"הלב תמיד זוכר".
הספר עוסק בקורות חייו של טין וין אביה של הגיבורה יוליה, שעזב את בורמה, מולדתו, עשה חיל בארצות הברית ונעלם יום אחד מבלי להשאיר עקבות. תוך חיפוש אחרי אביה, מגלה הגיבורה שבילדותו הוא ננטש על ידי הוריו, אומץ על ידי שכנה, התעוור ופיתח יכולת להקשיב להלמות לבם של אנשים. טין וין התאהב במי מי נערה מיוחדת שהכיר, שסבלה מנכות. השניים בילו ארבע שנים יחדיו מבלי להפרד. מי מי לימדה את טין וין מה פשר הקולות שהוא שמע, ובכך הכיר את העולם הסובב אותו. כאשר קרוב משפחה מחליט להתערב בענייניו של טין וין, הוא נרפא מעיוורונו באמצעות ניתוח קטרקט ונשלח לאמריקה. למרות שהקשר בינו לבין מי מי נותק, השניים נשארו מחויבים ומאוהבים כל חייהם.
התזמורת הסימפונית NHK
התזמורת הסימפונית NHK (ביפנית: NHK交響楽団) היא תזמורת סימפונית יפנית של תאגיד השידור של יפן ובסיסה בטוקיו. התזמורת מופיעה במספר אולמות, בהם אולם NHK, אולם סאנטורי ואולם הקונצרטים של האופרה העירונית של טוקיו.
התזמורת החלה את דרכה בשם "התזמורת הסימפונית החדשה" ב-5 באוקטובר 1926 והייתה התזמורת הסימפונית הראשונה של יפן. בהמשך שינתה את שמה ל"התזמורת הסימפונית היפנית". ב-1951, אחרי שקיבלה תמיכה כספית מ-NHK, אימצה לה התזמורת את שמה הנוכחי.