cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיהוי מקום המקדש
ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן
עם זאת, כאן לא תמו המחלוקות, שהרי כדי לקבוע את מקום המקדש, אין די בנקודת אחיזה בודדת שעליה ניתן להרכיב את תוכנית המתאר של בית המקדש, שהרי כמה שאלות נותרו ללא מענה: לאיזה כיוון נטה בית המקדש? האם הוא הקביל לכותל המערבי או למזרחי, או שמא הוא מקביל למזרח האסטרונומי? מהו גודל האמה, מידת היסוד החשובה ביותר לעניין זה? מהי נקודת העיגון המדויקת על גבי הסלע, שחשוף בחלק גדול בהרבה מאשר בזמן המקדש?
טכנית, מתפלגת שיטה זו לכמה שיטות משנה:
מזבח העולה היה במקום כיפת הסלע
החוקרים הממקמים את מזבח העולה על גבי הצ'חרה, מזהים את 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז דם הקורבנות. טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה. ב-1911 טען מונטגיו פארקר כי הוא פתח את הבור וכי עומקו לא עלה על 25 ס"מ, אך רבים מפקפקים במהימנותו של פארקר.
השיטות הדרומיות
אמנם, מנהרת בור מספר 5 בפינה הדרומית מזרחית של הרמה, מובילה לנקודה הנמצאת במרחק של 150 מטרים מהפינה הדרומית מזרחית של חומת הר הבית, ושם נתגלה מקום שער המזרח כמו שהעיד בעל הכפתור ופרח.
קפריסין באירוויזיון 2023
קפריסין השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Break a Broken Heart" בביצוע הזמר האוסטרלי אנדרו למברו. זו הייתה השתתפותה ה-39 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רקע
לפני 2023 השתתפה קפריסין בתחרות האירוויזיון 38 פעמים מאז שרשמה את הופעות הבכורה שלה באירוויזיון 1981. היא הגיעה למקום השני באירוויזיון 2018 עם השיר "Fuego" של אלני פוריירה – התוצאה הגבוהה ביותר של המדינה בתחרות. כמו כן, היא הגיעה למקום החמישי שלוש פעמים: באירוויזיון 1982 עם "Mono I Agapi" של אנה ויסי, ב-1997 עם "Mana Mou" של הארה ואנדראס קונסטנטינו ובשנת 2004 עם "Stronger Every Minute" של ליסה אנדראס. באירוויזיון 1986 הגיעה קפריסין למקום האחרון עם ארבע נקודות בלבד, שהוענקו ל-"Tora Zo" בביצוע אלפידה. היא פרשה מהתחרות בשנים 2012–2014 בשל משבר כלכלי במדינה, ושבה אליה ב-2015. מאז היא מעפילה לגמר בתמידות, אולם באירוויזיון 2022, כשנשלחה אנדרומאכי עם "Ela" כשלה המדינה בניסיון להעפיל לגמר.
באירוויזיון
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. קפריסין הופיעה שישית, לפני איסלנד ואחרי בלגיה. ב-11 במאי 2023 ביצע למברו את "Break a Broken Heart" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. קפריסין הופיעה כמדינה השביעית, לפני ספרד ואחרי צרפת.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר במקום ה-13, עם 68 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-11, עם 58 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום ה-12, כשבסך הכל זכה ב-126 נקודות.
ספר יואל
ספר יוֹאֵל הוא הספר השני בקובץ תרי עשר, הקרוי כשם הנביא הבא בכותרת הספר: יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל. בתרגום השבעים הוא נקרא Ἰωήλ ʹ ובוולגטה Ioel.
הספר כולל 4 פרקים ו-73 פסוקים, בהם מדובר על פורענות גדולה שמגיעה לעם ישראל ועל ה' שמציל את העם ממנה, ושופט את כל הגויים שהרעו לעם. לא ברור זמן כתיבתו של הספר, והועלו השערות שונות בנושא.
כותרת (פרק א' פס' א')
בכותרת מסופר לנו שהנביא שאמר נבואות אלו הוא יואל, בנו של פתואל. חוץ משני פרטים אלו, לא מסופר לנו פרט נוסף על תקופת הספר או על הנביא.
קינה על בוא הארבה וקריאה לתשובה (פרק א' פס' ב' - פרק ב' פס' י"ז)
כאן מתואר הארבה שאוכל את כל היבול, וכחלק מהקינה מתואר אבל כולל:
הקשר בין חלקי הספר
הקשר בין שני החלקים נראה בצורה בולטת בעיקר מבחינה לשונית, אופי החלקים הוא דומה עד מאוד. ישנן הקבלות חלקיות ומלאות של מילים וביטויים בין החלקים (זוהי רשימה חלקית בלבד): גם מבנה החלקים דומה בצורה בולטת: כל חלק מתחיל בפתיחה דרמטית, ממשיך בתיאור של מאורע מרעיש וחד פעמי. לאחר מכן באה תפילה וקריאה לה', ואז באה הישועה: הארבה וצבאות האויב הנאספים מובסים, ולעם ישראל תהיה פליטה. שני החלקים נגמרים בהבטחה מסוג דומה.
מדוע חוברו שני החלקים לספר אחד?
שאלת זו עוזרת להבנת הספר, מכיוון שככל הנראה הקשר בין החלקים אינו מקרי. אם כן, מהו הקשר?
הארבה כמשל לצבא
רוב מוחלט של הפרשנים המסורתיים מפרשים את תיאור תקיפת הארבה כפשוטו, כמתקפה של ארבה, חוץ מרבי אלעזר מבלגאנצי והאברבנאל שמפרשים אותו כמשל למלחמה, לארבע מלכויות, כאשר האברבנאל משייך לכל אחד מ-4 סוגי הארבה הנזכרים ב מלכות אחרת:
זמן הספר
האבן עזרא פותח את פירושו לספר בכך שאנחנו לא יכולים לדעת מה דורו של יואל. הן פרשני המקרא המסורתיים והן חוקרים בני העת החדשה נבוכו כשעמדו בפני שאלת זמנו של יואל: הספר עצמו לא מנדב מידע, ואין ראיות המשייכות אותו לתקופה מסוימת. בין השורות ניתן למצוא רמזים, אם כי הם לא חד משמעיים, ואין הסכמה כללית על מסקנה כלשהי. אם כן, קשה לדעת באיזו תקופה היה יואל ועל איזו תקופה דיבר.
אבל עדיין, בכל זאת, ישנן כמה שיטות בעניין:
ראיות שהובאו לטענה שיואל נתנבא בימי הבית השני, והדרך לסתור אותן:
ראיות לכך שיואל נתנבא בימי סוף בית ראשון:
ראיות לכאן וכאן:
סגנון
לשונו של יואל עשירה ויפה, ועם זאת קלה להבנה. סגנונו של ספר יואל מתאפיין בכמה נקודות עיקריות:
סרט 43
סרט 43 הוא סרט אנתולוגי קומי אמריקאי משנת 2013 שנוצר על ידי המפיק. הסרט מציג ארבע עשר מערכונים קצרים, כאשר כל אחד בוים על ידי אדם אחר וביניהם אליזבת בנקס, סטיבן בריל,, , ג'יימס דאפי, גריפין דאן, פטריק פורסברג, ג'יימס גאן, בוב אודנקירק, ברט ראטנר, וג'ונתן ואן טולקן. בסרט מככבים אנסמבל שחקנים הכולל את בנקס עצמה, קריסטן בל, האלי ברי, ג'רארד באטלר, סת' מקפרלן,, קייט בוסוורת', ג'וש דוהאמל, אנה פריס, ריצ'רד גיר, טרנס הווארד, יו ג'קמן, ג'וני נוקסוויל, ג'סטין לונג, כריסטופר מינץ-פלאס, קלואי גרייס מורץ, כריס פראט, לייב שרייבר, שון ויליאם סקוט, אמה סטון, ג'ייסון סודייקיס, אומה תורמן וקייט וינסלט. השחקנים ג'וליאן מור, טוני שלהוב, אודנקירק, אנטון ילצ'ין ו הופיעו במערכונים שלא נכנסו לגרסה הקולנועית של הסרט.
יצירת הסרט לקחה כמעט עשור מאחר שרוב האולפנים דחו את התסריט. לבסוף, אולפני רכשו את הזכויות להפקת הסרט בעלות של שישה מיליון דולר. צילומי הסרט לקחו מספר שנים, מכיוון שהליהוק אליו היווה אתגר עבור המפיקים. חלק משחקני הסרט, ביניהם ריצ'רד גיר ניסו לסגת מהפרויקט.
הפרזנטציה
הופק ובוים על ידי פיטר פארלי ונכתב על ידי רוקי רוסו, ג'רמי סוסנקו וריקי בליט.
צ'רלי וסלר, תסריטאי מעורער בנפשו, מנסה לשווק תסריט שכתב למפיק גריפין שריידר. לאחר שסיפר כמה מהסיפורים המופיעים בתסריט, וסלר נעשה עצבני כאשר שריידר דוחה את רעיונותיו. בתגובה, וסלר שולף אקדח על שריידר ומכריח אותו להקשיב לעוד סיפורים מהתסריט לפני שיתייעץ עם המנהל שלו, בוב מון בנוגע לרכישת הזכויות.
במהלך הפגישה עם מון, האחרון משפיל את שריידר עד לרמה שבה שריידר עצמו מאיים עליו באקדח ומכריח אותו לקיים מין אוראלי עם המאבטח במתחם (וסלר עצמו נכנס למתחם מההתחלה באותה הדרך) ומאיים עליו שיהרוג אותו במידה ולא ייצור את הסרט.
וסלר מנסה להרגיע את שריידר בעזרת סיפורים נוספים, אך ללא הצלחה ומון שולף אקדח ויורה בשריידר למוות. המערכון מסתיים ומתברר שהכל תועד במצלמה והיה חלק מהסרט עצמו. לאחר מכן כתוביות הסיום מתנגנות.
פתיחה אלטרנטיבית (האיום)
בוים על ידי סטיבן בריל ונכתב על ידי רוקי רוסו וג'רמי סוסנקו.
בחלק מהארצות בהן הסרט הוקרן, לדוגמה הממלכה המאוחדת או הולנד, הפתיחה בה השתמשו היא שונה. במקום הפרזנטציה, סיפור המסגרת עוסק בשלושה נערים המחפשים אחר, סרט 43, מה שהוביל בסופו של דבר לסופה של הציוויליזציה.
שני נערים בשם קלווין קאטלר וג'יי.ג'יי מעלים ליוטיוב סרטון שלהם מבצעים פעלול (בדומה לאלו המוצגים בסדרה "ג'קאס"). במהרה, הסרטון שלהם זוכה למיליון צפיות, אך מתברר שזאת מתיחת אחד באפריל של בקסטר, אחיו הקטן של קלווין שפרץ למחשב של השניים וערך את מספר הצפיות.
קלווין וג'יי.ג'יי מחליטים להתנקם בבקסטר ומספרים לו שהם שמעו על סרט שצפיה בו יכולה להשמיד את העולם. תוך אלתור של הרגע, הם מכריזים שלסרט קוראים "סרט 43". בזמן שג'יי.ג'יי ובקסטר מחפשים אחר הסרט במנוע חיפוש בשם "זגוגל" (פרודיה על גוגל), קלווין מתגנב לחדרו של בקסטר, גונב את המחשב הנייד שלו ומחדיר לתוכו וירוסים בזמן שהוא גולש באתרי פורנו בשירותים. בינתיים, בקסטר מוצא מספר תוצאות שקשורות לסרט 43 המובילות אותו לרשת האפלה. ברשת, הם מוצאים מספר סרטונים ומחליטים להתחיל עם סרט מספר 43 ברשימה.
הסרט מציג את בקסטר כלוחם קומנדו שמפקד על בני האדם האחרונים שנשארו בחיים. לאחר שקלווין סיים למלא את המחשב הנייד של בקסטר בווירוסים, אמם של קלווין ובקסטר נכנסת לחדר וקלווין מבחין בה לובשת את אותה התלבושת של הדוגמנית (שפניה לא נראו) שהוא אונן על סרטון שלה קודם לכן. קלווין חווה התמוטטות נפשית לאחר שהוא מבין שהוא אונן על סרטון בו מככבת אמו. רגעים לאחר מכן, רעידת אדמה הרסנית מתרחשת והמין האנושי נכחד. מספר שנים לאחר מכן, קלווין, השורד היחידי שרותק לכיסא גלגלים, מוצא את המחשב של בקסטר (שעדיין עובד למרות הווירוסים שבו) ומחליט לצפות במערכונים שנותרו על גביו.
גרסה זו של הסרט שוחררה בארצות הברית כחלק מגרסת הבלו-ריי של הסרט תחת השם "סרט 43: הגרסה הלא מצונזרת".
הדייט הלוהט
אשת עסקים רווקה בשם בת' יוצאת לפגישה עיוורת עם רווק עשיר ונחשק בשם דייוויס. כאשר השניים מגיעים אל המסעדה, דייוויס מסיר את הצעיף שלו ובת' מופתעת לראות זוג אשכים תלויים תחת סנטרו של דייוויס. במהלך ארוחת הערב, בת' מבולבלת כיוון שדייוויס עצמו לא נראה מודע לעניין ואפילו האנשים סביבו לא מייחסים לכך חשיבות מיוחדת. כאשר צמד חברים של דייוויס פוגשים בשניים במסעדה, הם מבקשים לצלם את דייוויס מנשק את מצחה של בת', אך האשכים על סנטרו נוגעים בפיה של בת' והיא צורחת בגועל.
חינוך ביתי
שון וקלייר הם זוג שעברו להתגורר בשכונה ומתארחים בביתם של רוברט וסמנת'ה מילר, להם נער מתבגר בשם קווין אותו הם מחנכים בחינוך ביתי. רוברט וסמנת'ה מתחילים לתאר בפני הזוג אודות תוכנית הלימודים שלהם והרצון שלהם לדמות לקווין "חוויה תיכונית טיפוסית" הכוללת עונשים, התנכלויות וריתוקים.
הסיפור בהדרגה הופך להזוי יותר ויותר כאשר הזוג מתאר בפניהם כיצד הם גורמים לקווין להרגיש כמו תלמיד תיכון טיפוסי: הם מארגנים מסיבות בביתם ומנדים אותו מהן, סמנת'ה מסייעת לקווין עם "הנשיקה הראשונה" שלו ורוברט עצמו חושף שיש לו רגשות הומוסקסואליים לקווין. שון וקלייר נעשים מוטרדים מסיפוריהם של רוברט וסמנת'ה ופוגשים את קווין, המציג חזות של נער מתבגר נורמטיבי לחלוטין. קווין מציג עצמו בפני השכנים החדשים ומספר להוריו שהוא יוצא עם בת הזוג שלו ג'ן, המתבררת להיות בובה שעשויה ממגב ועליה מודבקת תמונתה של סמנת'ה.
ההצעה
ג'ולי ודאג מנהלים מערכת יחסים רומנטית כבר שנה. כאשר דאג מתכנן להציע נישואים לג'ולי, היא חושפת בפניו שהיא קופרופילית ומבקשת ממנו שיעשה עליה את צרכיו בחדר השינה. דאג מדורבן על ידי חברו הטוב לארי להסכים לבקשה ולארי נותן לדאג חומרים משלשלים. בערב, דאג אוכל ארוחה גדולה ושותה את החומר המשלשל.
ג'ולי מבקשת מדאג שיתחיל עם משחק מקדים לפני שיעשה את צרכיו ונפגעת כשדאג (תחת כאבי בטן איומים) מתחנן כבר "לסיים עם זה". ג'ולי רצה לרחוב ודאג רץ בעקבותיה עם טבעת האירוסין בידו, אך רכב חולף פוגע בו וכל תכולת המעיים של דאג נשפכת על גבי הרכב. ג'ולי חוזרת אל דאג, מביטה על הצואה ברחוב ואומרת לו "שזה הדבר הכי יפה שראתה". דאג מציע לג'ולי נישואין והיא מסכימה.
ורוניקה
ניל עובד בתור קופאי במשמרת לילה במרכול השכונתי, כאשר בת זוגו לשעבר, ורוניקה נכנסת למרכול, השניים מתחילים להתווכח. הוויכוח מתפתח לגינויים מיניים הדדיים ופלרטוטים תוך כדי שהם נזכרים במערכת היחסים שלהם. מבלי שידוע להם, הוויכוח כולו מושמע ברמקולים בחנות דרך המיקרופון הפתוח בקופה שבה ניל עובד והלקוחות מקשיבים להם רבים. לבסוף, ורוניקה יוצאת מהחנות בדמעות והלקוחות מתנדבים להחליף את ניל במשמרת במטרה שירדוף אחריה ויחזיר אותה אליו.
iBabe
חברת טכנולוגיה מכנסת פגישת חירום לאחר שמוצר שהם יצרו בשם iBabe, נגן MP3 הזהה בגודלו ובעיצובו לאישה עירומה, פוצע את המשתמשים המנסים להכניס את איבר המין שלהם למאוורר של המוצר, הממוקם באזור הפות. מנהל החברה מקשיב להסברים השונים של עובדיו תוך התעלמות מהבעיה המובנית מאליה (מיקום המאוורר). לבסוף, במקום לשנות את מיקום המאוורר, החברה משיקה פרסומת חדשה למוצר בה ה-iBabe נראה עם גידור תיל סביב חלקו התחתון.
ספיד דייטינג לגיבורי על
באטמן ורובין מגיעים לאירוע ספיד דייטינג בעיר גות'האם במטרה לעצור את הפינגויין מלהפעיל פצצה באירוע. בזמן שרובין מנסה להכיר נשים בספיד דייטינג וביניהן אישה בשם סטייסי, לויס ליין וסופרגירל, באטמן מתעמת עם בת זוגו לשעבר, וונדר וומן. במהלך פגישה עם לויס ליין, היא מספרת לרובין שהיא נפרדה מסופרמן כיוון שהוא אובססיבי כלפיה ונוהג לרחף מול חלונה, לאונן ושהוא משתמש בנוזל הזרע שלו בתור ג'ל לשיער (אזכור לסרט "עכברי הקניון" בו נערכה שיחה דומה). לפתע, הפינגווין לוכד את סופרגירל בתור בת ערובה ושותל על גופה את הפצצה. רובין מציל אותה ובאטמן מדרבן אותו לנשק אותה. מיד לאחר מכן, באטמן חושף שסופרגירל הייתה בעצם איש החידות כל הזמן (כך שהוא גרם ביודעין לרובין לנשק את איש החידות).
ילדים במכונה
תשדיר שירות פרודי אודות ילדים קטנים החיים בתוך מכונות המספקות שירות למשתמש (לדוגמה מכונת שתיה או מכונת צילום) הסובלים מאלימות בידי משתמשים שמכים במכונות ללא הרף כשאלו לא עובדות. התשדיר שולם על ידי האגודה למניעת אלימות נגד ילדים החיים במכונות.
דייט בחטיבת הביניים
ניית'ן ואמנדה צופים בטלוויזיה בבית של ניית'ן לאחר יום לימודים. כשהם מתחילים להתנשק, אחיו הגדול של ניית'ן, מייקי צופה בהם ומתחיל לצחוק עליהם. אמנדה מגלה שהיא קיבלה וסת ומנסה להסתיר את זה מהבושה. כשניית'ן מבחין בדם על מכנסייה של אמנדה הוא נכנס לפאניקה וחושב שאמנדה הולכת למות. הלחץ שלו גורם להיסטריה בבית אליה נשאבים ניית'ן, מייקי, אביהם סטיב ואביה של אמנדה.
אמנדה צועקת על הגברים שהיא מובכת שהיא קיבלה את הוסת הראשונה שלה לידם ושהם לא יודעים מה לעשות במצב הזה. לאחר שהיא עוזבת עם אביה, ניית'ן מכריז שפות זה דבר מסובך מידי ומייקי מסכים. סטיב מפליץ לידם כדי לעודד אותם וניית'ן וסטיב יושבים לצפות בטלוויזיה ביחד. על המסך משודרת פרסומת לטמפקס בה כריש אוכל שחיינית בים לאחר שהריח את הדם מהוסת שלה.
אמת או חובה
דונלד ואמילי יוצאים לפגישה ראשונה במסעדה מקסיקנית. לאחר שמאסה בדייטים ראשונים "שגרתיים", אמילי מציעה לדונלד לשחק אמת או חובה. היא מצווה עליו ללכת ולצבוט את הישבן של אחד הבליינים במסעדה. דונלד עושה זאת ומאתגר את אמילי לכבות את הנרות על עוגת היום הולדת של ילד עיוור במסעדה. המשחק ממשיך והחובות נעשות הזויות, במהלכן השניים עושים על עצמם קעקועים וניתוחים פלסטיים שונים.
כשהערב נגמר, השניים חוזרים לדירה של אמילי ומסכימים שזה היה דייט טוב. דונלד מנסה לנשק את אמילי, אבל היא דוחה אותו ואומרת שהיא לא נמשכת לגברים אסיאתיים (לאחר שדונלד עבר ניתוח פלסטי כדי להידמות לאחד). מתברר שהיא רק צחקה איתו והיא מזמינה אותו להיכנס אליה לדירה, חושפת בפניו זוג שדיים מנותחים ענקיים.
אורות הניצחון
בשנת 1959, מאמן הכדורסל ג'קסון נותן הרצאת מוטיבציה לחברי הקבוצה, המורכבת כולה משחקנים שחורים. השחקנים פוחדים שהם יפסידו במשחק והמאמן מדרבן אותם בעזרת נאומים ארוכים (וולגרים להפליא) על העליונות הגנטית שלהם במשחק לעומת השחקנים הלבנים. בסופו של דבר, הקבוצה השנייה (המורכבת כולה משחקנים לבנים) מפסידה בהפרש עצום, אך מתרגשים לאחר שקלעו סל אחד.
ביזל
המערכון מוצג במהלך כתוביות הסיום של הסרט. איימי מודאגת שביזל, חתול המחמד המונפש והמואנש של בן זוגה אנסון יפריד ביניהם. ביזל שונא את איימי ואת כל מי שמאיים על הקשר שלו עם אנסון, אך אנסון לא מבחין בכך וחושב שביזל הוא חתול תמים ותו לא. באחד הימים, איימי מבחינה בביזל מאונן על תמונות של אנסון בבגד ים. ביזל תוקף את איימי ומשתין עליה.
אנסון לא מאמין לאיימי שאומרת שביזל מרושע. איימי מציבה אולטימום: היא או החתול. אנסון מבין שהוא אוהב את איימי ומסכים לחפש בית חדש עבור ביזל. באותו הלילה, ביזל צופה בדמעות בזוג מקיים יחסי מין (בזמן שהוא מבצע בעצמו מין אנאלי עם מברשת שיער ומתחכך בבובת פרווה).
ביום למחרת, הזוג מחפש את ביזל במטרה למסור אותו לבית אחר. איימי מחפשת את ביזל בחוץ וביזל דורס אותה עם רכב ומאיים להרוג אותה בעזרת שוטגאן. איימי מצליחה להתגבר על ביזל ומכה אותו נמרצות בעזרת את חפירה. הקרב של השניים מגיע אל תוך מסיבת יום הולדת לילד בבית השכן. איימי מכה את ביזל למראה הילדים וההורים ההמומים.
תמצא את הבת שלנו
מערכון שהוצא בעריכה. מוד וג'ורג' הם זוג הורים שמחפשים אחר ביתם (הנוהגת לחשוף את שדיה בכל תמונה וסרטון בהם היא מצולמת) בעזרתו של חוקר פרטי. המערכון נכלל כתוספת בגרסת ה-DVD והבלו-ריי של הסרט.
המתמחה
מערכון שהוצא בעריכה. ווין הוא מנתח גופות ביישן בהתמחות בבית החולים, אך בסתר הוא נקרופיל. באחד הלילות, ווין מקיים יחסי מין עם גופת אישה ולפתע היא קמה לחיים בעקבות הלחץ שווין הפעיל על החזה שלה. בוב, האחראי של ווין נכנס לפתע לחדר ומאמין שווין הציל את האישה. צוות בית החולים והתקשורת מכתירים את ווין כגיבור וכולם שואלים איך הוא הציל את האישה.
בניגוד למערכון הקודם, "המתמחה" לא נכלל כתוספת בגרסת ה-DVD והבלו-ריי של הסרט, אלא הוא הוצג בפסטיבל הקומדיה בלוס אנג'לס בשנת 2014. בעקבות מותו של השחקן אנטון ילצ'ין, דמון אסקוט העלה את המערכון המלא לחשבון ה-Vimeo שלו וניתן לצפות בו כאן.
פיתוח
וסלר העלה את הרעיון ליצור סרט קומדיה שערורייתי המורכב ממספר מערכונים עוד בתחילת שנות ה-2000. וסלר אמר ש"זה בערך כמו התכנית "", רק ששם הם הציבו לעצמם גבולות ואנחנו רצינו ליצור משהו הרבה יותר מופרע מזה". וסלר טען שהוא רוצה לעשות מעין "סרט מטוגן" של העידן המודרני".
וסלר גייס שלושה צמדים של במאים – טריי פארקר ומאט סטון, פיטר ובובי פרלי ודייוויד וג'רי צוקר במטרה שכל צמד יכתוב ויביים שליש מהפרויקט. לאחר מכן, וסלר ניסה לסגור עסקה עם אולפן שיסכים להפיק את הסרט, אך ללא הצלחה. וסלר אמר ש"הם התקשרו אלי חודש אחרי שהתחלנו במשא ומתן ואמרו שהם לא מוכנים לעשות את זה מכיוון שהופעל עליהם לחץ פוליטי לא לעשות סרטים למבוגרים (דירוג R) שישווקו לבני נוער". וסלר ניסה לפנות לאולפנים נוספים, אך לפי מה שאמר "אף אחד לא הבין את מה שרציתי לעשות".
צילומי הסרט החלו במרץ 2010, אך בעקבות אנסמבל השחקנים הענק שבו, פרלי סיפר להוליווד רפורטר ש"לקח לנו בערך ארבע שנים ליצור את הסרט. מכיוון שהיינו צריכים לחכות כל פעם ששחקן שאנחנו צריכים יתפנה בשביל הצילומים. הם היו מצטלמים עבורנו שבוע ואז נעלמים לכמה חודשים. אותו הדבר עם הבמאים, זה סרט שנאלצנו להקפיא ולחזור אליו כל פעם שהזדמנות צצה". מעט לפני תחילת הצילומים, פרקר, סטון והאחים צוקר עזבו את הפרויקט.
ביצירת הסרט לקחו חלק 13 במאים ו-19 תסריטאים, כאשר הם מביימים וכותבים 16 עלילות שונות. פרלי עצמו ביים את המערכונים עם האלי ברי וקייט וינסלט.
ליהוק וצילומים
וסלר ניסה מספר שנים לגייס שחקנים עבור הסרט. הרבה שחקנים דחו את הפרויקט. וסלר אמר "רוב סוכני השחקנים לא ענו לי כי הם ידעו למה התקשרתי. איזה סוכן יסכים שהשחקן שלו יקבל 800 דולר עבור יום עבודה לפרויקט שלוקח יומיים לצלם?. האמת היא שמלא חברים שלי הופיעו בסרט ובמידה והם היו מסרבים, הסרט לא היה יוצא לפועל". לבסוף, רוב השחקנים הסכימו לקחת חלק בפרויקט מכיוון שהוא דרש מהם רק מספר ימים לצילומים ונתן להם הזדמנות לגלם דמויות שהם מעולם לא גילמו קודם.
יו ג'קמן היה השחקן הראשון שוסלר ליהק לסרט. השניים נפגשו בחתונה ולאחר מספר ימים וסלר התקשר לג'קמן והציע לו את הרעיון. ג'קמן קרא את התסריט והסכים לקחת בו חלק. וסלר אמר "הוא התקשר אלי בערך 24 שעות לאחר מכן ואמר לי שהוא רוצה לעשות את זה. הייתי בהלם גמור ופחדתי שאנשים יחשבו "איך לעזאזל הוא הסכים לקחת בזה חלק?".
השחקן ג'ון הודג'מן, ששיחק ביחד עם ג'סטין לונג בעבר בסדרת פרסומות לחברת "אפל", הסכים לקחת חלק בפרויקט מבלי שהוא קרא את התסריט. הודג'מן אמר "קיבלתי מייל מג'סטין שבו הוא כתב "אני הולך לגלם שוב את רובין, בא לך לגלם שוב את הפינגווין?" ועניתי כן. לא ידעתי שמישהו יצלם את זה או שזה בכלל יהיה בסרט".
ג'יימס גאן חשף במהלך סרטון "שאלות ותשובות" בפייסבוק שהוא שוכנע לקחת חלק בסרט על ידי אליזבת בנקס ושהוא מאשים אותה בזה. הוא אמר "מעולם לא הייתה לי אפילו הזדמנות לערוך את המערכון הזה (ביזל)". גאן גם טען שהוא מעולם לא צפה בסרט.
שחקנים אחרים לא זרמו כל כך וחלקם אפילו ניסו לסגת מהפרויקט. ריצ'רד גיר, שהיה חברו של וסלר הסכים להשתתף, אך הצהיר שהוא לא יהיה זמין בשנה הקרובה. וסלר החליט להמתין עד שגיר יהיה זמין. בסופו של דבר, גיר התקשר לוסלר ואמר לו שהוא זמין לצילומים, אך תחת מספר תנאים: הצילומים היו חייבים לקחת ארבעה ימים והצילומים היו צריכים להתקיים בניו יורק במקום בלוס אנג'לס.
פארלי סיפר "הם ממש רצו לסגת, אבל לא נתנו להם את האפשרות. האסטרטגיה שלנו הייתה מאוד פשוטה: להציק להם עד שיסכימו ולחכות להם עד שיסכימו לצלם". קולין פארל היה אמור לגלם את אחד הלפרקונים במערכון, אך לבסוף פרש מהפרויקט וג'רארד באטלר גילם את שני הלפרקונים. פרלי סיפר שהם הציעו לג'ורג' קלוני לגלם את עצמו באחד המערכונים (בתור קלוני שמתקשה בלהתחיל עם נשים) וקלוני פשוט סירב בנחרצות. שני מערכונים הוסרו מהגרסה הסופית של הסרט לאחר שהוקרנו בהקרנות מבחן: האחד על מתמחה נקרופיל בבית חולים בכיכובו של אנטון ילצ'ין ואחד על זוג שמחפש אחר הבת הנעדרת שלו בכיכובם של ג'וליאן מור וטוני שלהוב. המפיק פנוטי הצהיר שהמערכונים יהיו זמינים בגרסאות ה-DVD והבלו-ריי של הסרט. למרות זאת, רק המערכון עם הבת האובדת הוצג בגרסאות אלו.
בגלל שההפקה נאלצה לעבוד סביב לוח הזמנים של השחקנים, הפקת הסרט לקחה מספר שנים. למרות שבסרט שיחקו כמה מהשמות הגדולים בהוליווד, רובם לא ידעו איזה מהמערכונים יהיו בסרט הסופי. פנוטי אמר "הרבה מהשחקנים לא שאלו מה אנחנו עושים, הם פשוט אהבו את התסריט שהם קיבלו ולנו זה הספיק".
קידום
שם הסרט, "סרט 43" הוא שם חסר משמעות. פרלי שמע פעם את בנו מדבר עם חבריו על סרט בשם "סרט 43" ולאחר שפרלי הבין שהסרט לא קיים, הוא החליט לקרוא לפרויקט בשם זה.
ביקורות
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 18/100 על סמך 23 ביקורות.
לוליטה לברון
ב-1952, אחרי שנחקקה לפוארטו ריקו חוקה והיא הוכרזה כאומת חסות של ארצות הברית, המפלגה הלאומית החלה סדרת פעולות מהפכניות, ביניהם ההתקוממות בחיויה. במסגרת יוזמה זו, פדרו אלביזו קמפוס הזמין את לברון לארגן התקפות בארצות הברית, תוך התמקדות על מקומות שהם "האסטרטגיים ביותר עבור האויב". היא הייתה למנהיגת קבוצת פעילים בארצות הברית, והקבוצה תקפה את בית הנבחרים בוושינגטון די סי ב-1954. היא נעצרה, נשפטה, וישבה בכלא במשך 25 שנים, עד אשר הנשיא קרטר חנן את כל הקבוצה המעורבת. כשהשתחררו ב-1979, הפעילים חזרו לפוארטו ריקו, שם תנועות העצמאות קיבלו אותם בסדרת חגיגות. במהלך השנים הבאות היא המשיכה להיות פעילה בתנועה, כולל במחאות חיל הים-וייקס. חייה תועדו רבות בספרים וסרטים. ב-1 באוגוסט 2010, לברון נפטרה מסיבוכים של מחלת מערכת הנשימה.
תחילת דרכה
דולורס לברון סוטומאייר הייתה אחת מחמשת ילדיהם של גונזלו לברון ברנל ורפאלה סוטו לוצ'יאנו. לברון גדלה בהסיינדה (אחוזה של מטע) ליד לארס, שם גונזלו היה מנהל העבודה. גונזלו קיבל בתמורה לשכר צנוע בית קטן וחלקת אדמה כדי לגדל אוכל עבור המשפחה.
לברון למדה בבית הספר הקהילתי הקטן בהסיינדה. בגיל צעיר, חלתה לברון בדלקת ריאות, כאשר היא נפלה בטעות לתוך תעלה מלאת מים, וכתוצאה גדלה עם גוף חלש ולא הייתה מסוגלת לעמוד ברמת הפעילות של אחיה.< היא נהייתה מופנמת ומהורהרת, ואהבה לבלות בחיק הטבע שסבב את ההסיינדה.
כשסיימה לברון את לימודי בית הספר היסודי, המשיכה את חינוכה בחטיבת הביניים בברטולו הסמוכה. עם סיום כיתה ח', סיימה לברון את השכלתה הרשמית.
כנערה, זכתה לברון במקום הראשון בתחרות "מלכת הפרחים של מאי" תחרות יופי שנערך במסגרת פסטיבל שנתי בלאריס. אף על פי שאביה היה אתאיסט, לברון הוטבלה באמונה הקתולית כשהיא הייתה בת ארבע עשרה יחד עם אחיה. במהלך חגיגות ההטבלה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, אשר היה לחבר הראשון שלה. פאולי ולברון החליפו מכתבים ובהם שירה שהם כתבו. משפחתו של פאולי התנגדה למערכת היחסים כי בעיניהם לברון הייתה jíbara (ממעמד פועלי שדה). גם אביה התנגד לקשר והורה לה להפסיק לכתוב לפאולי. עם זאת, השניים המשיכו להתכתב עד שפאולי עזב את האזור.
לברון עברה לסן חואן, שם למדה תפירה והמשיכה את ההתכתבות עם פאולי. אך כשאביה חלה בשחפת, היא הרגישה מחויבת לחזור ללאריס. במשך תקופה היה נראה שמצב המשפחה מתדרדר כשנאלצו לעזוב את ביתם בהסיינדה, אך בסופו של דבר עברו להסיינדה אחרת בתנאים דומים.
אקטיביזם
אף על פי שלברון הייתה חברה במפלגה הליברלית מגיל צעיר, היא לא גילתה כל עניין בפוליטיקה. אך עמדה זו השתנה אחרי ה-21 במרץ 1937, כאשר קבוצת פעילים מהמפלגה הפורטוריקנית הלאומית נהרגו במהלך הפגנה בלתי-אלימה אשר נודעה בשם "הטבח בפונסה". לברון, שהייתה בת שמונה עשרה בזמן האירוע, פיתחה אידאולוגיה לאומנית בעקבות ההתרחשויות. בתקופה זו הייתה לברון בת זוג של מנהדס מקומי אשר קיבל את אישור משפחתה. בגיל עשרים ואחת היא ילדה את בכורתה, גלדיס. כשעזבה לברון את בן זוגה ועברה לניו יורק, היא השאירה את גלדיס בבית אמה.
בניו יורק התקשתה לברון למצוא תעסוקה, בעיקר כי האנגלית שלה לא הייתה טובה. היא עבדה כתופרת במספר מפעלים; מחלקם היא פוטרה כי מנהליה ראו אותה כ"מורדת", מכיוון שמחתה נגד אפליה שראתה נגד עובדים פורטוריקנים. זה השפיע עוד יותר על התפתחות גישתה הלאומנית, ובסופו של דבר היא יצרה קשרים עם חברי תנועת השחרור הפורטוריקנית. היא נרשמה ללימודים במכללת ג'ורג' וושינגטון, שם למדה במשך שנתיים בזמן הפנוי שלה מהעבודה. היא נישאה שנית בגיל עשרים ושתיים, וילדה את הילד השני שלה, פליקס, שאף הוא נשלח לחיות אצל אמה בפוארטו ריקו כשהיה בן שנה, מכיוון שלברון חייתה בעוני כה מרוד שהרבה פעמים לא היה להם מה לאכול. לברון החליטה להתגרש מבעלה כי הרגישה שהוא מפעיל עליה דיכוי.
בשנת 1943, הייתה הגירה מסיבית של פורטוריקנים לניו יורק, בעיקר ממעמד ה-jibaros שבאו בחיפוש אחר תעסוקה. תסכולה של לברון גבר ככל שראתה כיצד הם נאלצים לחיות בעוני וסובלים מגזענות, והיא הגבירה את המעורבות שלה בתנועה הלאומנית. בשנת 1946 הייתה לחברה רשמית במפלגה הלאומית. היא העריצה את נשיא המפלגה, פדרו אלביזו קמפוס, והיא שיננה את הביוגרפיה ואת האידאולוגיות שלו. במסגרת פעילותה במפלגה, יזמה לברון הכללת רעיונות פמיניסטיים וסוציאליסטיים בפעילויות. היא ביקשה למצוא ולייצר אפשרויות למעורבות גדולה יותר עבור נשים בפוליטיקה ובחברה, ולהביא לרפורמות כלכליות וחברתיות שיגנו על נשים וילדים. המסירות שלה ועבודתה הקשה הרוויחו לה מקום מרכזי במנהיגות המפלגה, ובין תפקידיה היא שימשה כמזכירת המפלגה, סגנית הנשיא, ויו"ר משלחת המפלגה בניו יורק.
ביום 21 במאי 1948, הצעת חוק הוצגה בפני הסנאט הפורטוריקני אשר מטרתו לרסן את זכויותיהם של תנועות השחרור והלאומיות באי. הסנאט נשלט אז על ידי המפלגה הפורטוריקנית הדמוקרטית (PPD) בראשות לואיס מוניוס מרין, ואישרה את הצעת החוק. החוק, המכונה גם "ליי דה לה מורדזה" (חוק ההשתקה), אסר על הצגת דגל פוארטו ריקו, לשיר שיר פטריוטי, לנהל שיחה על עצמאות פורטוריקנית, או להתארגן או לפעול למען עצמאות פוארטו ריקו, לרבות בדפוס ופרסומים. החוק דמה לחוק סמית האנטי-קומוניסטי שנחקק בארצות הברית, ונכנס לתוקף ב-10 ביוני 1948עם חתימת המושל אשר מונה על ידי ארצות הברית, חסוס טי. פיניירו, ומיד נודע כ"חוק 53". העונש על הפרת החוק החדש היה עד עשר שנות מאסר וקנסות של עד 10,000 דולר. לדברי לאופולדו פיגרואה, חבר בית הנבחרים בפוארטו ריקו שהתנגד לו, החוק הוא דכאני ומהווה הפרה של התיקון הראשון של חוקת ארצות הברית המבטיח את חופש הביטוי, ושמדובר בהפרת זכויות האזרח של תושבי פוארטו ריקו.
ב-1 בנובמבר 1950, בעקבות סדרה של מרידות בפוארטו ריקו אשר כללה את התקוממות בחיויה ואת ההתקוממות באוטואדו אשר הסתיים בטבח, הפעילים הלאומנים אוסקר קויאזו וגריסליו טורסולה תקפו את השומרים בבלייר האוס, שם התגורר הארי טרומן בעת שיפוצים בבית הלבן, כשהם נושאים מכתב מאת אלביזו קמפוס. קרב יריות פרץ בין הצמד לשומר שהוצב שם, בו טורסולה נהרג וקויאזו נפצע קשות. הוא נעצר, ונידון למוות על ידי חבר מושבעים אמריקאי. המפלגה ההפורטוריקנית טענה כי המטרה הייתה "למשוך תשומת לב לעובדה שפוארטו ריקו ממשיכה להתקיים במצב קולוניאלי", בעוד הממשל האמריקאי והתקשורת התייחסו לזה כאל התנקשות. בעקבות גזר הדין, לברון הצטרפה במהירות ל"ועדת ההגנה של אוסקר קויאזו", והשתתפה באירועים ציבוריים רבים אשר בסופו של דבר הובילו לחנינה נשיאותית. ב-25 ביולי 1952, הסטטוס של פוארטו ריקו כאומת חסות של ארצות הברית נעשה רשמי כאשר גם הוכרזה גם חוקה חדשה על ידי מרין, המושל הנבחר הראשון של פוארטו ריקו. בשנת 1954, קיבלה לברון מכתב מאביזו קמפוס, שבו הוא הכריז על כוונתו להורות על התקפות על "שלושת המקומות האסטרטגיים ביותר של האויב".
תכנון
אלביזו קמפוס התכתב עם לברון מהכלא בפוארטו ריקו, שם ישב בהקשר להתקוממויות של 1950. על פי דיווחים, הוא מינה קבוצה של לאומנים שכללה את רפאל קנסל מירנדה, אירווין פלורס ואנדרס פיגרואה קורדרו לתקוף מטרות בוושינגטון. עם קבלת הפקודה, היא יידעה את ההנהגה של המפלגה בניו יורק, ולמרות שני חברים שהתנגדו באופן בלתי צפוי, התוכנית התקדמה. לברון החליטה להוביל את הקבוצה, אף על פי שאלביזו קמפוס לא פקד עליה לקחת חלק פעיל במתקפה. אחרי שבחנה את התוכנית כדי לזהות נקודות חולשה, היא הגיעה למסקנה שהתקפה יחידה על בית הנבחרים תהיה יעילה יותר ממספר התקפות פזורות. מועד ההתקפה על בית הנבחרים שנבחר היה 1 במרץ 1954, בין היתר כי זה היה תאריך פתיחת הכנס הבין-אמריקאי (Conferencia Interamericana) בקראקס. לברון ביקשה למשוך תשומת לב למטרת עצמאות פוארטו ריקו, במיוחד בקרב מדינות אמריקה הלטינית המשתתפות בכנס.
ההתקפה
בבוקר ה-1 במרץ, לברון נפגשה במסוף גרנד סנטרל בניו יורק עם פלורס ופיגרואה, ומשם הם נסעו לוושינגטון ופגשו את רפאל קנסל מירנדה שכבר היה במקום. בדרך הם דיברו על כך שאין הם מצפים לשרוד את האירוע. כשהגיעו לבניין הקפיטול, קנסל הציע לדחות את ההתקפה כי היה כבר מאוחר וגשום. לברון הגיבה, "אני לבד", והמשיכה לצעוד לכיוון פנים הבניין. הקבוצה הלכה אחריה, כשמבחינתם ההתקפה היא בגדר coup d'état, המעשה המהפכני החשוב ביותר בהיסטוריה של תנועת העצמאות הפורטוריקנית, והרביעית בסדרת ההתקוממיות המיועדות לשחרר את פוארטו ריקו מארצות הברית, אחרי גריטו דה לאריס, אינטנטונה דה יאוקו, וההתקוממות בחאיויה. החבורה הייתה רגועה ואופטימית כאשר התקדמו לעבר אולם החקיקה.
הפעילים התיישבו בגלריית המבקרים מאל האולם, ושמעו את הדיון המתקיים על הכלכלה של מקסיקו. כעבור זמן קצר, לברון נתנה את הפקודה, הקבוצה דקלמה בזריזות את תפילת האדון; ואז לברון קמה בצעקה "¡Viva Puerto Rico Libre!" ("תחי פוארטו ריקו החופשית!") ואז פרשה את דגל פוארטו ריקו. הקבוצה פתחה באש מאקדחים חצי-אוטומטיים. לברון כיוונה את יריותיה לכיוון התקרה, ואקדחו של פיגרואה לא ירה. כ-30 יריות נורו בסך הכל (בעיקר על ידי קנסל, לפי דבריו), וחמישה חברי קונגרס נפצעו, אחד מהם, אלווין בנטלי ממישיגן, באורח קשה בחזה. כשנעצרה, לברון צעקה "לא באתי להרוג אף אחד, אני בא כדי למות עבור פוארטו ריקו!".
בעת המעצר, מצאו השוטרים בתיקה פתק ובו כתוב:
משפט וכליאה
לברון ושותפיה הואשמו בניסיון לרצח ובפשעים אחרים. היא נכלאה בבית הכלא הפדרלי לנשים באלדרסון, מערב וירג'יניה. המשפט החל ב-4 ביוני 1954, בפני השופט אלכסנדר הולצוף, ותחת אמצעי אבטחה מחמירים. חבר המושבעים היה מורכב משבעה גברים וחמש נשים, אשר זהויותיהם נשמרו בסוד מפני התקשורת. התביעה הובלה על ידי ליאו א. רובר, אשר זימן 33 עדים. רות מרי ריינולדס, פעילה לאומנית פורטוריקנית, והארגון אותו יסדה "הליגה האמריקאית למען עצמאות פוארטו ריקו" לקחה על עצמה את ההגנה של לברון והאחרים. בין עורכי דינה היה קונרד לין, פעיל זכויות אזרח שייצג רבים במאבקים לאומניים, כולל פנתרים שחורים. לברון ושאר חברי הקבוצה היו עדי ההגנה היחידים. במסגרת העדות שלה, לברון חזרה על אמירתה שהם "באו כדי למות למען חירות המולדת". במהלך הנאום שנשאה לברון לחבר המושבעים, היא טענה שהיא "נצלבת עבור החופש של המדינה שלי."
במהלך החלק הראשון של המשפט לברון הייתה רגועה, גם כשהתלוננה באמצעות עורכי דינה על חוסר הכבוד לדגל פוארטו ריקו שהופגן לדעתה כשהוא הוצג כראיה. אך היא מחתה בקול רם כאשר עורך דין מטעם ההגנה הציע את האפשרות שהקבוצה סבלה מאי יציבות נפשית בעת ביצוע המעשה. ב-16 ביוני 1954, חבר המושבעים הרשיע את ארבעת הנאשמים. בבוקר ה-8 ביולי 1954, נודע ללברון על מות בנה פליקס, דקות ספורות לפני מתן גזר הדין. היא הייתה שקטה בתחילת הדיון, אבל בשלב מסוים לא התאפקה, והתפרצה בבכי ובצעקות. רובר דרש עונש מוות, אבל הולצוף בחר לגזור עליהם את עונש המאסר הארוך ביותר על פי חוק. במקרה של לברון, עונש זה היה בין 16 ל-50 שנה, בהתאם להתנהגותה במהלך ריצוי העונש.
בכלא, היא נכנסה להלם לאחר קבלת ההודעה הרשמית על מות בנה, ולא דיברה במשך שלושה ימים. ב-13 ביולי 1954, ארבעת הלאומנים נלקחו לניו יורק, שם הועמדו למשפט מטעם מדינת ניו יורק, וכפרו בהאשמה של "ניסיון להפיל את ממשלת ארצות הברית". אחד מעדי התביעה היה גונזלו לברון ג'וניור, שהעיד נגד אחותו. ב-26 באוקטובר 1954, השופט לורנס אי. וולש פסק את אשמת הארבעה בקשירת קשר ודן אותם לשש שנים נוספות בכלא.
לברון סיפרה שהשנתיים הראשונות בכלא היו הקשות ביותר, אז נאלצה להתמודד עם מותם של בנה וכן של אמה. תקשורת עם אחיה לא התאפשרה: היא סירבה לקבל מכתבים מאחותה מכיוון שהכלא דרש שאלו יהיו באנגלית, וכל סוג אחר של תקשורת עם העולם החיצון, כולל שיחות טלפון, לא הותר כלל. דבר זה השתנה מאוחר יותר לאחר שמספר אסירות פתחו בשביתת רעב שנמשכה שלושה וחצי ימים. בשל השתתפותה בשבילה, לברון הוגבלה במשך זמן מה לתאה, ולא הורשתה לצאת אפילו לעבודתה בכלא. אך כעבור זמן היא שובצה לעבודה במרפאת הכלא. בעודהיא מרצה את מאסרה בכלא, קבוצה של שופטים הציעה לה שחרור על תנאי תמורת התנצלות פומבית, הצעה אשר היא דחתה בכעס.
לאחר שריצתה 15 שנים מעונשה, העובדת הסוציאלית של לברון אמרה לה שהיא יכולה לבקש שחרור מוקדם, אך לברון סירבה להשתחרר מבלי שעמיתיה ישתחררו גם הם. בתקופה זו, העניין של לברון בדת גבר. בשנות ה-70 פגשה לברון את אסאטה שאקור, אשר ישבה תקופה בבית הכלא אלדרסון. גלדיס, בתה של לברון, מתה ב-1977, בזמן שאמה עוד שהתה בכלא. בתה של גלדיס, איירין וילאר, טוענת שאמה התאבדה, אך לברון מכחישה זאת, וטוענת שהיה מדובר בתאונה.
שחרור והמשך המאבק
באותה שנה הוענק ללברון וחבריה מסדר פלאיה חירון, מסדר אזרחי מטעם ממשלת קובה שמוענק הן לקובנים והן לזרים על הנהגת מאבק נגד אימפריאליזם, קולוניאליזם ונאו-קולוניאליזם, או על תרומה לשלום והתקדמות של המין האנושי. המסדר הוקם בשנת 1961, והוא קרוי על שם חוף חירון, אתר הניצחון של קובה בפלישה למפרץ החזירים.
היא המשיכה להיות פעילה בתנועת העצמאות והשתתפה במחאה נגד נוכחות צי ארצות הברית בוייקס. לברון הופיעה כעדה ב"טריבונל הבינלאומי להפרות זכויות אדם בפוארטו ריקו ובווייקס" שנערך בנובמבר 2000, באי וייקס. על פי העיתון המקומי El Vocero, הקהל מחא כפיים כאשר לברון אמרה בסיום ההצהרה שלה "היה לי הכבוד להוביל את הפעולה נגד קונגרס ארצות הברית ב-1 במרץ 1954, כשדרשנו חופש עבור פוארטו ריקו, ואמרנו לעולם שאנחנו אומה שנפלשה, נכבשה ועברה התעללות על ידי ארצות הברית. אני מאוד גאה במה שעשיתי באותו יום, שעניתי לקריאתה של המולדת". ב-26 ביוני 2001, לברון הייתה בין קבוצה של מפגינים שנעצרו בשל הסגת גבול בשטח הצבאי הסגור באי וייקס. ב-19 ביולי 2001, היא נידונה ל-60 ימי מאסר. פחות משנתיים אחרי המחאה של לברון, ב-1 במאי 2003, צי ארצות הברית עזב את וייקס ומסר את השטח והמתקנים לממשלת פוארטו ריקו. מאוחר יותר, השטח הפך לשמורת טבע. לברון המשיכה בפעילויות אחרות למען עצמאות. היא הייתה בין המנהיגים הפוליטיים שהתנגדו לבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות האמריקאיות של 2008. הקבוצה צפתה שלא יגיעו בוחרים רבים, והצהירו ש"מגיע לפוארטו ריקו ריבונות" על עצמה. ב-2010 יצאה הודעה שסרט בהשראתה של לברון בפיתוח, במעורבותה של אווה לונגוריה כשחקנית ומפיקה.
מורשת
בין המחוות ללברון היו ציורים, ספרים וסרט תיעודי. האמן המקסיקניאוקטביו אוקמפו יצר פוסטר של לברון, אשר הוצגה בגלריה דה ראזה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. בהומבולדט פארק בשיקגו יש ציור קיר המראה את לברון בין דמויות ידועות אחרות מפוארטו ריקו. הסופרת, במאית ומפיקה ג' ודית אסקלונה הודיעה שתעשה סרט על חייה של לברון. פדריקו ריבס טובר הוציא ספר בשם  Lolita la Prisionera (לוליטה האסירה).
ב-1995 מיגדליה קרוז כתבה עליה מחזה בשם "Lolita de Lares", בהזמנת התיאטרון הלטינו בשיקגו (Latino Chicago Theater Company). בשנת 2016 עלה המחזה שוב לבמה, ב-Urban Theater Company.
במאיגז שבפוארטו ריקו הוצב לוח באנדרטה להתקוממות בחיויה, לכבוד הנשים של המפלגה הפורטוריקנית, בו רשום גם שמה של לברון.
בין הספרים שנכתבו עליה נמנה הספר הביוגרפי The Ladies' Gallery: A Memoir of Family Secrets, מאת איירין וילאר, נכדתה של לברון. וילאר מתארת את לברון כמישהי שגדלה בצילה, ושצל זה כיסה בעלטה כאב וסודות משפחתיים מהם היא (וילאר) עדיין מנסה להשתחרר. לברון עצמה כפרה בספר, שנכתב טרם מותה, כמלא בשקרים. בין הנקודות שמחלוקת בין שתי הנשים הוא נושא מותה של גלדיס, שעל פי טענתה של וילאר התאבדה.
דת
לברון נולדה לאב אתאיסטי, אך הוטבלה כקתולית בנעוריה. כבר מילדותה החלו הסובבים אותה לשתף מיתוסים אודותיה כאילו היא בעלת כוחות מיוחדים. למשל, הסיפור שרווח במשפחתה, לפיו כשהייתה ילדה בת 9, וסופת הוריקן נטתה לכיוון האי, נעמדה לברון בדלת בית המשפחה, והודיעה שעליהם לעזוב מיד. הוריה, שתכננו לעבור את הסופה סגורים בבית, החליטו לשמוע לה, והסתתרו במקום אחר, ואכן ביתם נהרס.
לברון סיפרה שבעת שהותה במעצר בלילה אחרי הירי בבית הנבחרים, "ישו הופיע בפניי", והיא הפכה מאותו רגע מסורה לדת. כשישבה בכלא אלדרסון, היא דיווחה על חזיונות בעלי אופי דתי, כך שנשלחה לאגף פסיכיאטרי למשך כשמונה חודשים. היא ראתה בחזיונותיה מסר שכוחות עולמיים תוקפים את ישו. היא בנתה מזבח בתאה, וחיכתה ללילות אז היו באים החזיונות. היא התחילה לרשום אותם - תחילה על נייר טואלט ואחר כך במחברות. רישומיה עובדו מאוחר יותר לספרי שירה. היא קראה לתקופה זו "תקופת האור" שלה. בין המסרים שפענחה מחזיונותיה, היא שאלוהים מבקש ממנה להיאבק למען מיגור נשק גרעיני. היא כתבה על כך מניפסט - "A Message From God in the Atomic Age" - אשר גינה את ארצות הברית בגין הארסנל הגרעיני שלה, ושלחה אותו לנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שחרורה מהכלא וחזרתה לפוארטו ריקו, היא קיבלה מעמד לא רק כגיבורה לאומית, אלא גם כדמות מיסטית-דתית, ורבים ראו בה מעין "ז'אן ד'ארק" פוארטוריקנית. גם נכדתה, בספרה הביוגרפי, כתבה על המיסטיקניות שאפיינה את סבתה. לברון עצמה אמרה שהיא עדיין חוזה דברים, ביניהם מי ינצח בבחירות עולמיות, או בחיי אילו מנהיגים יתנקשו. בעלה טען שהיא חזתה את ההתנקשות על חייו של אנואר סאדאת, וכן את אלה על חייהם של מרטין לותר קינג ומלקולם אקס. הוא סיפר שלפעמים גופה היה זוהר באור, כאילו עולה באש, אך ללא חום.
במהלך חידוש מאבקיה למען עצמאות פוארטו ריקו, היא כפרה בשימוש באלימות לשם המאבק. את השינוי רשמה להתעוררות הדתית שלה. היא המשיכה לדגול באי-ציות אזרחי, דווקא מתוך אמונתה. היא אמרה, "למדתי ששינוי אמיתי מגיע רק בדרכי שלום. וכך, כשאעמוד בפני האל, אעשה כן בלב טהור. זה יהיה סוף טוב".
גושי התיישבות (ערבות קנדה)
גושי התיישבות הם סוג מסוים של הקצאת קרקעות המאפשר למתיישבים בני אותו מוצא אתני ליצור מושבות קטנות. סוג התיישבות זה היה נהוג בערבות קנדה בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. חלק מגושי ההתיישבות תוכננו מראש וחלקם נוצרו באופן ספונטני על ידי המתיישבים עצמם.
קליפורד סיפטון, בתקופת כהונתו כשר הפנים של קנדה נקט במדיניות זאת כפשרה בין דרישות מנוגדות. באותה תקופה, הגיע לקנדה גל גדול של מהגרים שלא היו בריטים או צרפתים, אלא איטלקים, גרמנים, סקנדינבים, יהודים ואוקראינים.
ראש הממשלה סר וילפרד לורייה גרס שיש לפזר את הקבוצות האתניות באופן שווה כדי להבטיח את הטמעתן המהירה בתרבות האנגלו-קנדית, מתיישבים ותיקים סירבו לגור ליד מהגרים "זרים" (בניגוד למהגרים בריטים שלא נחשבו זרים) ודרשו ליצור עבור המהגרים החדשים גושי התיישבות נפרדים. המהגרים עצמם רצו להתיישב קרוב ככל האפשר לאנשים בעלי שפה מוכרת ומנהגים דומים.
התוצאה הייתה הקמת מספר רב של גושי התיישבות קטנים, הומוגניים מבחינה אתנית, מפוזרים על פני כל שטחי הערבות.
אוטמרסום
בשנת 2008 התגוררו באוטמרסום כ-4,400 נפש. שטחו הבנוי של היישוב הוא 1.5 קמ"ר ובמרכזו חיים פחות מאלפיים תושבים. שאר תושבי היישוב חיים באזור הכפרי המשתייך ליישוב.
היסטוריה
בשנת 770 לערך נבנתה באוטמרסום אחת הכנסיות הראשונות באזור טוונטה. בחודש נובמבר 917 נפטר באוטמרסום הבישוף של אוטרכט. בשנת 1000 לערך אוטמרסום הייתה אחת הקהילות הגדולות באזור טוונטה.
בשנת 1325 קיבלה אוטמרסום זכויות של עיר. העיר הפכה למבצר עם תעלת מגן המקיפה אותה וסוללות עפר. במאה ה-16 נכבשה אוטמרסום בידי הספרים בעת המרד ההולנדי, אולם בשנת 1597 כבש אותה מאוריץ, נסיך אורנז'. בקיר הכנסייה העתיקה במקום עדיין ניתן לראות כדור תותח מן המרד שהטיל על העיר.
עד לשנת 2001 שמרה אוטמרסום על עצמאות שלטונית ואז הפכה לחלק מן הרשות האזורית דינקלנד עם מרכז בעיר דנקאמף.
יהודי אוטמרסום
באוטמרסום התקיימה קהילה יהודית קטנה לאורך מאות בשנים, עד לשנת 1943, אז נשלחו 11 יהודי העיר למחנה הריכוז ראוונסבריק ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ, רק אחד מהם ניצל. בעיר פעל בית כנסת ואבן פינה המוצגת לזכר הקהילה בעיר נושאת את הכתובת: "בשנת ק' באו שעריו בתורה". אם כתובת זו מדויקת הרי שבית הכנסת נוסד בשנת 1340. במאה ה-17 אוטמרסום הייתה מן הערים הבודדות בהולנד בה יהודים הורשו לרכוש בתים, בסוף המאה ה-17 הותר לשוחט להתיישב בעיר.
יהודים שהתגוררו בדנקאמף הסמוכה היו משתייכים לקהילה יהודית של העיר.
קנג'י דויהארה
קֶנְגִ'י דּוֹיְהָארָה (ביפנית: 土肥原 賢二) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי. הוא היה מבין ראשי הפיקוד הצבאי על הפלישה היפנית למנצ'וריה ובמהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת סין-יפן השנייה שירת בין מפקדי הפלישה היפנית בצפון ומאוחר יותר גם מרכז סין.
לדויהארה היה תפקיד מרכזי בניהול האזורים שנכבשו בידי האימפריה היפנית בסין והוא היה אחראי לכמה ממעשה הטבח המרכזיים שאירעו בשטחים הכבושים, כמו כן ניהל את סחר הסמים, בייחוד אופיום, שהועבר במנצ'וקוו. כמו כן הוא תמך בהוצאתה לפועל של המתקפה על פרל הארבור לאחר כניעת האימפריה היפנית הוא הואשם בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בפשעי מלחמה ונגזר עליו דין מוות.
ביוגרפיה
קנג'י דויהארה נולד בעיר אוקיאמה, בירת מחוז אוקיאמה, באימפריה היפנית למשפחת סמוראים לשעבר אשר תמכו בו ללמוד לקראת קריירה צבאית. בשנת 1904 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית והתקבל לשורות הצבא היפני הקיסרי. בשנת 1912 סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא, ולאחר מכן נשלח לבייג'ינג שבסין כנספח צבאי, שם למד כיצד לדבר סינית מנדרינית יחד עם כמה ניבים אחרים.
לרוב מאז סוף שנות העשרים של המאה העשרים עבד בשירות המודיעין של הצבא היפני. בשנת 1926 הוא צורף לרגימנט החי"ר השני ובשנת 1927 לרגימנט החי"ר השלישי. מאוחר יותר באותה השנה הוא שימש חלק מסיור רשמי לסין. בשנת 1928 הוא צורף לאוגדה הראשונה. בשנת 1929 הוא הפך יועץ צבאי לצבאה של סין הלאומנית, תחת מפלגת הקוומינטנג אשר נלחמה לאיחוד סין במשלחת הצפונית ומלחמת המישורים המרכזיים.
בשנת 1930 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והיה לקצין המפקד של רגימנט החי"ר ה-30. שנה אחר כך הפך למפקד שורות הביון של המוצב היפני בטיינג'ין.
מנצ'וריה
הדיווח המודיעיני של דויהארה, נוסף על ראיות אחרות לפיהן ממשלה לאומנית בפיקודו של צ'יאנג קאי שק תוכל לאחד את סין, תרמה להחלטה האולטימטיבית של צירים רדיקלים בצבא היפני לפלוש למנצ'וריה. דויהארה היה מראשי התכנון של ההתנקשות באיל המלחמה המנצ'ורי ג'אנג דזוו-לין מחשש שהאחרון יחבור לסין הלאומנית ויעניק לכוחותיה את מנצ'וריה.
לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה והקמת מנצ'וקוו כמדינת חסות יפנית, דויהארה תמך בהעלאת פויי, קיסר סין לשעבר לקיסר החדש של מדינת החסות המנצ'ורית.
בכירים יפניים שהתחזו למנצ'ורים היו ממוקמים בכל צירי הממשלה של מנצ'וקוו. כל דרישה יפנית עברה בעזרת צבא קוואנטונג, הצבא המאנצ'ורי שלמעשה שימש זרועה צבאית של יפן שפעלה מעל לממשל פויי והמנצ'ורים. דויהארה דאז המשיך את הכיבושים היפנים לתוך מונגוליה הפנימית והוקמה מדינת חסות חדשה שנודעה כמנגג'יאנג. בעודו במנצ'וקוו, דויהארה היה מהתומכים המרכזיים להקמת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
מלחמת העולם השנייה
לאחר תחילת מלחמת סין–יפן השנייה, קיבלה דויהארה פיקוד על הדיוויזיה ה-14 בצפון סין; בתפקיד זה הוא היה מעורב בקרב לנפנג במאי 1938. בין השנים 1938–1939 הוא צורף למטה הכללי כראש הסוכנות המודיעינית המיוחדת. בשנת 1939 הוא הפך לקצין המפקד של הארמייה החמישית של צבא קוואנטונג במנצ'וקוו ופיקד על התפוקה האדירה של שוק האופיום בתוך מדינת החסות. בשנת 1940 הוצב כחבר במועצת המלחמה העליונה, בתור ראש המחלקה האווירית של הצבא במשרד המלחמה, והמפקח הכללי על תעופת הצבא. ב-1941 הפך לראש הניהול של האקדמיה הצבאית הקיסרית.
ב-4 בנובמבר 1941, בדיון של המטה הכללי הביע דויהארה תמיכה במתקפה יפנית על פרל הארבור. בשנת 1943 הוא מונה למפקד המחוז הצבא המזרחי והחל להתערב במערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט. בשנת 1944 מונה למושל מדינת ג'והור במלזיה הכבושה וכן למפקד הראשי של הארמייה השביעית היפנית, שפיקודה נוהל מסינגפור. בשנת 1945 הוא חזר ליפן והפך למפקח הכללי על הכשרה צבאית, תפקיד בכיר בצבא היפני, כששימש גם כקצין המפקד של הארמייה ה-12. זמן קצר לפני תום המלחמה הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה.
רשימה קצרה
רשימה קצרה (באנגלית: Short list או Shortlisted) היא רשימת ביניים אשר נוצרה לאחר צמצום רשימה ארוכה יותר של מועמדים לפרס או למשרה.
השימוש במונח הפך פופולרי החל משנות השישים של המאה העשרים בשפה האנגלית. מספר המועמדים ברשימה הקצרה משתנה מרשימה לרשימה, ובחלק מהפרסים מוענק פרס כספי למועמדים שנכנסו לרשימה הקצרה, בנוסף למענק אותו מקבל הזוכה הסופי. לעומת זאת, בפרס ויטברד למשל, מוציאים לאור שספריהם עומדים להיכלל ברשימה הקצרה לפרס, נדרשים לשלם עמלה בסך 5,000 ליש"ט לצורכי שיווק והוצאות טקס הפרסים.
קנג'י דויהארה
משפט
לאחר כניעת האימפריה היפנית החלה תקופת הכיבוש האמריקאי ביפן. בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק נפתח ב-3 במאי 1946. דויהארה, ביחד עם 28 מנהיגים יפנים צבאיים ואזרחים שהואשמו בפשעי מלחמה, הובל על ידי שוטרים צבאיים אמריקאים אל אולם המשפט.
רשימה קצרה
מושג הרשימה הקצרה בתהליך לבחירת אנשים, שיאיישו משרות פוליטיות, נפוץ בעיקר בבריטניה, שם רוב המפלגות הגדולות מבצעות סינון מכלל המועמדים לרשימת המפלגה לפרלמנט, ומתוך הרשימה המצומצמת נבחרים נציגי המפלגה לפרלמנט על ידי חברי המפלגה. בישראל, תהליך בחירתם של עובדי מדינה מתבצע גם הוא בשיטה זו.
שיטה זו נהוגה גם בתהליך בחירת שאלות למבחנים וחידונים. מקרה פופולרי נוסף הוא הפפאביל, מונח המתאר אדם שהוא מועמד טוב להיבחר למשרת האפיפיור.
קנג'י דויהארה
משפט
11 השופטים, המייצגים מדינות שלחמו ביפן, ישבו ישירות מול הנאשמים. למרבה האירוניה, יד ימינו של התובע הראשי היה ריוקיצ'י טנאקה, מבין מקורביו של דויהארה אשר פוטר עקב התנגדותו להידקי טוג'ו. דויהארה החשיב כעת את טנאקה לבוגד. בכתב האישום בן 43 העמודים היו 55 סעיפים, החל מפשעים נגד האנושות וכלה בטיפוח המלחמה בסין, דויהארה למעשה נמצא אשם בכל סעיפי האישום של בית הדין הבינלאומי הצבאי. תגובתו של דויהארה להצהרת הפתיחה של התובע הראשי הייתה: דויהארה נמצא אשם בכל ההאשמות נגדו והוא הוצא להורג בתלייה, בכלא סוגאמו, ב-23 בדצמבר 1948, בדקה אחרי חצות.
חידת בור
חידת בור (או "פאזל בור" Burr Puzzle) היא חידה מכנית מסוג חידת שילובים המורכבת ממוטות מחורצים, אשר משתלבים ליחידה תלת־ממדית, בדרך כלל סימטרית. לרוב עשויות חידות אלו מעץ, אך ניתן למצוא גם גרסאות מפלסטיק או מתכת. בשנים האחרונות התרחבה הגדרה זו וממציאי חידות נוהגים לקרוא "בור" גם לחידות המורכבות מחלקים שאינם מוטות בלבד.
השם "בור" מופיע לראשונה בספרו של אדווין וויאט משנת 1928, אך מהכתוב נראה כי כינוי זה היה בשימוש עוד לפני כן. הכינוי מיוחס לצורתן של החידות כשהן מורכבות, אשר יכול להזכיר את סוג הזרעים הנקראים כך באנגלית.
מקורן של חידות הבור אינו ידוע, אך עדות ראשונה להן מופיעה בתחריט משנת 1698 המשמש כדף הפתיחה של ציקלופדיית צ'יימברס. עדויות מאוחרות יותר ניתן למצוא בקטלוגים גרמניים מסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. יש הטוענים שייתכן כי הבור הוא המצאה סינית, כמו חידות קלאסיות אחרות כגון הטנגרם. הפטנט הראשון המציג חידה מסוג זה הוא משנת 1917.
בור 6 חלקים
"בור 6 חלקים", הנקרא לעיתים גם "חידת הלולאה" או "הצלב הסיני", הוא הידוע ביותר וכנראה גם העתיק ביותר מבין חידות הבור. זוהי למעשה משפחה של חידות, אשר המשותף להן הוא צורתם הבסיסית של החלקים וצורתה של החידה כשהיא מורכבת.
במשך שנים רבות, סוג זה של חידות היה נפוץ ועממי אך נחשב לנדוש ולא מעניין. החידות שנוצרו ונמכרו היו דומות מאוד אחת לשנייה ויחסית קלות לפירוק, כי ברובן אחד החלקים היה מוט שלם ללא חריצים אשר מחליק בקלות החוצה. בסוף שנות השבעים, חזר ה"בור 6 חלקים" לעורר עניין בקרב העוסקים בתחום, בעיקר הודות לאנליזה ממוחשבת שביצע המתמטיקאי ביל קטלר ופרסומה בטור של מרטין גרדנר בכתב העת סיינטיפיק אמריקן.
מבנה
ששת החלקים של החידה הם מוטות ריבועיים באורך זהה (שהוא לפחות פי 3 מרוחבם), אשר במצב מורכב מסודרים בשלושה זוגות המצטלבים זה בזה. החריצים של כל מוט נמצאים באזור ההצטלבות שבין המוטות, כך שאינם נראים כאשר החידה מורכבת. ניתן לתאר את החריצים כהסרה של יחידות בצורת קובייה (שמידתן חצי מרוחב המוט) כפי שמתואר באיור: ישנן 12 יחידות קובייה הניתנות להסרה. חידות שונות מסוג זה מורכבות ממוטות שהוסרו מהם יחידות שונות. קיימות 4,096 אפשרויות שונות להסרת יחידות קובייה מהמוט. מתוך אלו מתעלמים מאפשרויות החותכות את המוט לשניים או שיוצרות חלקים זהים, ומקבלים 837 חלקים שונים. חלקים אלו יכולים תאורטית להשתלב לחידת בור בכ-35 מיליארד דרכים, אך ההערכה היא כי פחות מ-6 מיליארד מהן ניתנות לפירוק והרכבה.
סוגי החלקים
מטעמים אסתטיים, אך בעיקר מטעמים מעשיים, נהוג להתייחס לחלקים משני סוגים:
קיימים 59 חלקים חריציים, כולל המוט השלם ללא חריצים. מתוכם 25 חלקים יכולים לשמש להרכבת חידות בור מלא. מחלקים אלו, המכונים לעיתים "סט 25 החריציים", בתוספת 7 חלקים כפולים, ניתן להרכיב 314 חידות שונות. חלקים אלו הם פופולריים מאוד וחברות רבות מייצרות ומוכרות סטים שלמים שלהם.
בור חלול
בכל חידות הבור המלא נדרשת תזוזה אחת בלבד כדי להוציא את החלק הראשון. לעומת זאת, בין החידות מסוג בור חלול (Holey Burr), שיש להן חללים פנימיים כשהן מורכבות, ישנן גם כאלה הדורשות לשם כך מספר תזוזות של חלקים. מספר התזוזות הנדרשות להוצאת החלק הראשון נקרא הדרגה של הבור, כלומר כל חידות הבור המלא הם מדרגה 1. ככל שדרגת הבור גבוהה יותר, הוא קשה יותר לפתרון.
בור 3 חלקים
בור 3 חלקים הבנוי מחלקים "רגילים" (בדומה לבור 6 חלקים) אינו ניתן לפירוק והרכבה. למרות זאת, קיימות חידות בור 3 חלקים המורכבות מחלקים בצורות שונות. המוכר בהן מתואר בספרו של אדווין וויאט משנת 1928, שאחד מחלקיו מעוגל וניתן לסיבוב.
אלטקרוז
האלטקרוז (Altekruse) נקרא על שמו של ויליאם אלטקרוז אשר קיבל עליו פטנט בשנת 1890, למרות שמקור החידה הוא כנראה קדום יותר. מקור השם אלטקרוז הוא אוסטרי-גרמני ומשמעותו "צלב ישן", מה שגרם לרבים לחשוב כי מדובר בשם עט, אך אדם בשם זה היגר לארצות הברית ב-1844 עם שלושת אחיו כדי להימנע מגיוס לצבא הפרוסי והוא כנראה בעל הפטנט.
האלטקרוז הקלאסי בנוי מ-12 חלקים זהים ופירוקו דורש תזוזה של שני חצאי החידה לכיוונים מנוגדים. עם שני חלקים זהים נוספים ניתן להרכיב את החידה בצורה נוספת. על פי עקרון דומה, ניתן ליצור חידות נוספות ממשפחת האלטקרוז, עם 6, 24, 36 חלקים, וכן הלאה. למרות גודלן, חידות אלו אינן קשות מאוד להרכבה אך דורשות סבלנות ומיומנות מוטורית.
צ'אק
הצ'אק הומצא על ידי אדוארד נלסון אשר קיבל עליו פטנט בשנת 1879. דגם זה שוכלל ושופר על ידי רון קוק מחברת Pentangle הבריטית אשר הוסיף דגמים נוספים.
הצ'אק בנוי בעיקר ממוטות באורכים שונים החתוכים לצורת האות "כ" ומעט חלקים בעלי חריץ נוסף הנקראים "חלקי מפתח". כדי ליצור חידות צ'אק גדולות יותר (אשר מכונות על יד קוק "אבא-צ'אק", "סבא-צ'אק" ו"סבא-רבא-צ'אק") יש צורך להוסיף חלקים ארוכים יותר. ניתן להסתכל על הצ'אק גם כהרחבה של חידת "בור 6 חלקים" קלאסית, בעלת חלקים פשוטים. חידה כזו מכונה "תינוק-צ'אק" והיא קלה מאוד לפתרון. עם חלקים של חידות צ'אק באורכים שונים ניתן גם להרכיב צורות שונות שאינן סימטריות, על פי עקרון ההרכבה של החידה המקורית.
פגודה
מקורה של הפגודה, המכונה גם "קריסטל יפני", אינו ידוע. החידה מוזכרת בספרו של וויאט משנת 1928. החידות בסדרת הפאגודה הן למעשה הרחבה של חידת "בור 3 חלקים" (פאגודה בגודל 1), אך הן ניתנות לפירוק והרכבה ללא סיבוב של אחד החלקים. פאגודה בגודל 2 מורכבת מ-9 חלקים והגדולות יותר מ-19, 33, 51 וכן הלאה. פאגודה בגודל n מורכבת מ- 2n+1 חלקים.
בור אלכסוני
למרות שרובן של חידות הבור מורכבות ממוטות בעלי חריצים ריבועיים, קיימות גם חידות שהחריצים בהן אלכסוניים. בבור אלכסוני, המוטות ריבועיים והחריצים הם בצורת V ובזווית של 45° מפאות המוט. חידות אלו מכונות לעיתים "כוכב" מפני שנהוג לחתוך, לשם האסתטיקה, את הקצוות של המוטות גם כן בזווית של 45°, מה שנותן לחידה המורכבת מראה המזכיר כוכב או מגן דוד.
The Afghan Whigs
The Afghan Whigs (בעברית נכתב האפגן ויגז, וויגס או ויגס) היא להקת רוק אמריקאית. הלהקה הקליטה חמישה אלבומים מוערכים במהלך שנות ה-90, והתאחדה והחלה להופיע שנית בשנת 2011.