cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפרעה נפשית
יתרונות הטיפולים
למשל, בטיפול קוגניטיבי התנהגותי המטופל לומד מיומנויות שהוא יכול לשלב אותן בחיי היום יום על מנת להתמודד בצורה טובה יותר עם סיטואציות קשות. הטיפול התרופתי עשוי להשפיע לטובה על ההיבטים הפיזיולוגיים של ההפרעה הנפשית. המטופל מציב את עצמו בתפקיד המרפא ובעצם הרצון שלו להעלים את המחלה מאפשר לשיפור במצבו.
חסרונות הטיפולים
הטיפולים צריכים להיות מתאימים לסוג ההפרעה. טיפול התנהגותי קוגניטיבי: טיפול התנהגותי קוגניטיבי עלול לא להועיל לאנשים שסובלים מבעיות נפשיות מורכבות או למשל לאנשים הסובלים מקשיי למידה. יש אנשי מקצוע הטוענים כי הטיפול הקוגניטיבי מתמקד בהווה וביצירת שינוי במחשבתו של האדם ללא התייחסות לגורמים שהובילו לבעיה, למשל: ילדות קשה. נוסף על כך הטיפול מתמקד באדם ולא מטפל בבעיות רחבות יותר בסביבת האדם שעלולות להשפיע על איכות חייו, למשל, בעיות במשפחה.
טיפול תרופתי: טיפול תרופתי על סוגיו השונים עלול לפעמים להביא לתופעות לוואי בהתאם לסוג התרופה, כגון: הירדמות, רגישות לאור, פרקינסוניזם, אקטיזיה שכיחים, ירידה בחשק המיני, ולשפיכה לאחור, עייפות וטשטוש, פעמת, בחילה, חולשה, יכולות להחמיר תסמינים של הפרעה, יובש בפה, הרגשה לא נעימה בקיבה, אי שקט ורעב, חרדה, הקאות, הפרעה בשינה, עלייה במשקל, תופעות במערכת העיכול, חוסר תיאבון והזעה, עצירות, כאבי ראש, פרכוסים, חוסר מנוחה ואגיטציה עד עצבנות, פסיכוזה, כאבי שרירים, חלומות מטרידים, התמכרות, בעיה בהליכה הפרעה בראייה, פריחה ופגיעה בכדוריות הדם, ייתכן ויגרם מומים לעובר. תופעות הלוואי יכולות להיות קלות עד חמורות, להימשך זמן קצר או יותר, ולהישאר במעקב וקשר עם המטפל, לפעמים להיאזר בסבלנות ולתת סיכוי לתרופה כדי לבדוק אם היא מתאימה לטיפול. במקרים רבים, כמו בשאר ענפי הרפואה קיים החיסרון שהתרופות אינן מרפאות ומעלימות את המחלה אלא מדכאות את תסמיניה ומאפשרות לחיות איתה תוך שמירה על איכות חיים.
השפעת על הפרט ועל סביבתו
הטיפול הנפשי הוא טיפול בו האדם עובר תהליך פנימי ולכן הוא משפיע בצורה ברורה על האדם ועל סביבתו. הטיפול גורם להפחתת הסימפטומים של ההפרעה וכך ולמניעת החמרות חוזרות ועל ידי כך להקלה בסבל הנפשי של המטופל. הטיפול משפיע על המשפחה, על המצב הכלכלי של המטופל, על מערכות יחסים (ייתכן לטובה וייתכן לרעה), על קשרים חברתיים, על החלטות מקצועיות וכו'.
שיקום
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו לפחות 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית, זכאי לקבל שירותי סל שיקום במסגרת משרד הבריאות.
סטנלי דונן
סטנלי דונן (באנגלית: Stanley Donen; 13 באפריל 1924 - 23 בפברואר 2019) היה במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים, כוריאוגרף ומפיק אמריקאי-יהודי שהתפרסם בעיקר בסרטים המוזיקליים שביים. כונה "המלך של המחזות המוזיקליים בהוליווד".
קורות חיים
סטנלי דונן נולד בעיר קולומביה (קרוליינה הדרומית) למשפחה יהודית, למרדכי מוזס והלן דונן. כילד יהודי סבל מהתגרויות אנטישמיות של חבריו לכיתה. כדי להתגבר על כך היה מבלה בצפייה בסרטים, קומדיות, מתח ומערבונים. בעיקר אהב את משחקם וריקודיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס בסרט "טסים לריו" משנת 1933 בו צפה עשרות פעמים.
הוא למד ריקוד והופיע בתיאטרון המקומי בעיר קולומביה. ב-1940 עבר לניו יורק ולאחר שעבר מבחן במה, התקבל לעבודה כרקדן בהצגה "פאל ג'ואי" בהפקתו של ג'ורג' אבוט. בהפקה זו הכיר את ג'ין קלי, שהיה כוכב ההצגה. מאותה עת החל בשיתוף הפעולה אתו, בתחילה בתור מתלמד ולאחר מכן כשותף.
ב-1943 עבר להוליווד ושימש ככוריאוגרף למספר סרטים של ג'ין קלי, שהמפורסם ביניהם הוא הרימו עוגן (1945). שם הוא הגה את הרעיון לריקוד של קלי עם הדמות המצוירת של העכבר ג'רי.
ב-1949 ביים עם ג'ין קלי את הסרט המוזיקלי יום בניו יורק שהיה הצלחה גדולה. באותה שנה ביים ביחד עם ג'ין קלי את קח אותי לבייסבול. ב-1951 ביים את "חתונה מלכותית" עם פרד אסטר וג'יין פאוול, ובו הסצנה המפורסמת בה רוקד אסטר על התקרה.
ב-1952 ביים עם ג'ין קלי את שיר אשיר בגשם, שנחשב עד היום בעיני רבים כגדול הסרטים המוזיקליים. לאחר מכן המשיך דונן לביים סרטים מוזיקליים ובהם, שבע כלות לשבעה אחים (1954), משחקי הפיג'מה (1957), פנים מצחיקות (1957), הנסיך הקטן (1974) וקומדיות רומנטיות כמו: הדשא ירוק יותר (1960), חופשה בלונדון, (1958) חידון בחרוזים (1963), שניים לדרך (1967) ו"בגידות בריו" (1984).
בשנת 1999 ביים את סרט הטלוויזיה "Love Letters" עבור ABC; אשר מבוסס על המחזה באותו שם משנת 1988 מאת א.ר גורני.
אלון ליטבק
אלון ליטבק (נולד ב-10 באוגוסט 1982) הוא מנחה טלוויזיה, שחקן, מדבב וזמר  ישראלי, זכה לפרסום בעקבות השתתפותו בתחרות השירה "כוכב נולד 2".
סטנלי דונן
קורות חיים
דונן קיבל פרסים רבים על עבודותיו כבמאי קולנוע ותיאטרון וככוריאוגרף.
אלון ליטבק
ביוגרפיה
ליטבק למד שש שנים נגינה בפסנתר ובצבא שירת בלהקת חיל החינוך. עבד כברמן ברמת אביב ג' והשתתף בתוכנית "כוכב נולד 2", שבמהלכה ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם משתתפת אחרת בתוכנית, סשה גרישקוב, שהייתה פייבוריטית לניצחון. בתוכנית עצמה הודח ליטבק בשלב מוקדם, בקרב "ראש בראש" שבו שר את שירו של יהודה פוליקר "פחות אבל כואב".
בקיץ 2004 החל להנחות לצד רוני דואני את התוכנית "ג'ונגל" בערוץ ניקלודאון שנה אחר כך המשיך בערוץ כמנחה התוכנית "מסטיק" לצד רוני דואני, ג'ייסון דנינו-הולט ומורן גרוס. בנובמבר 2005 הצטרף כמגיש בערוץ מוסיקה 24 והגיש יחד עם רוני הדר את רצועת הקליפים "מכונת הלהיטים", בהגשה יומית. כמו כן הופיע בעונה השלישית של הדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה", בה גילם סטודנט לרפואה שהוא גם הידיד של שירלי (אגם רודברג).
סטנלי דונן
קורות חיים
ב-1998 העניקה לו האקדמיה האמריקאית לקולנוע פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים. באותה השנה ביקר בישראל וקיבל פרס כבוד מטעם פסטיבל הקולנוע הישראלי על תרומתו לתעשיית הסרטים.
אלון ליטבק
ביוגרפיה
בחורף 2005 שב לשתף פעולה עם רוני דואני, כשהנחה עמה בניקלודאון את העונה השנייה של תוכנית הנוער "אחי! אחותי!". באותה שנה ליטבק דיבב את דמותו של אקסל מנינג בתוכנית המצוירת "אטום-צוות אלפא על גלגלים", ואף ביצע את שיר הפתיחה של התוכנית יחד עם שירי גדני, ויורם יוספסברג. בהמשך השנה שיחק במחזמר "במבי" בבימויה של יפה גבאי. בשנת 2006 ליטבק שיחק בהצגת הילדים "שירי משחק" שנכתבה על ידי דתיה בן דור ובוימה בידי אבי מלכה. באותה שנה דיבב את דמותם של יוקיטו, ויואה בסרט האנימציה "סאקורה-הקלף הנסתר" המבוסס על תוכנית הטלוויזיה "סאקורה".
סטנלי דונן
קורות חיים
נפטר ב-23 בפברואר 2019.
אלון ליטבק
ביוגרפיה
במרץ 2007 ליטבק החל להנחות את תוכנית החדשות לילדים "המהדורה" במסגרת רצועת השידור "זאפ לראשון" של הערוץ הראשון. באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של הסדרה היומית "ראש גדול". בשנת 2008 ליטבק שיחק במחזמר "מסיבת יום ההולדת של פינוקי" בבימויו של אבי דור. ההצגה מבוססת על סדרת הספרים של אריק היל. בשנת 2010 השתתף ליטבק במחזמר "100 שירים ראשונים" בבימויו של אביחי אופיר. כמו כן, השתתף בסרט הקולנוע "התגנבות יחידים" בבימויו של דובר קוסאשווילי.
ב-2011 שיחק במחזמר "אלאדין" בבימויו של נתן נתנזון. בשנת 2012 ליטבק החל להשתתף במחזמר "סינדרלה" בבימויו של מקס מרקדו. ובמקביל משתתף ליטבק במופע המוזיקלי "צ'ייקובסקי SHOW" בבימויו של נתן נתנזון, לצידם של מיכל אמדורסקי, אריה מוסקונה, דובי גל ואסף אברבוך.
מנדרין (פקיד)
מנדרין (בסינית: 官; בפין-יין: guān) היה פקיד מלומד (ביורוקרט) בהיסטוריה של סין, קוריאה ווייטנאם.
המונח חל בדרך כלל על הפקידים שמונו באמצעות מערכת הבחינות האימפריאלית; הוא כלל לפעמים גם את הסריסים שהיו מעורבים בממשל של התחומים הנ"ל.
ההיסטוריה והשימוש במונח
המונח האנגלי מנדרין מגיע מהמילה "מנדרים" הפורטוגזיים (מאות בפורטוגזית עתיקה כ"מנדרין"). המילה הפורטוגזית שימשה באחד הדיווחים הפורטוגזים המוקדמים ביותר על סין: מכתבים מהניצולים הכלואים משגרירות טומה פירס, שנכתבו ככל הנראה ב-1524, ובכתבי ההיסטוריון הפורטוגזי פרנאו לופז דה קסטאנהדה. (בערך 1559). מתאו ריצ'י, שנכנס ליבשת סין ממקאו הפורטוגזית ב-1583, אמר גם הוא שהפורטוגזים השתמשו במילה.
המילה הפורטוגזית נחשבה בעיני רבים כקשורה למנדדור ("מי שפוקד") ולמנדר ("לצוות"), מהלטינית mandare. מילונים מודרניים, לעומת זאת, מסכימים שהוא למעשה הושאל על ידי הפורטוגזית מהמילה המלאית menteri שמשמעותו יועץ או שר - שקשור אטימולוגית למנטרה).  לפי החוקר המלזי אונגקו עבדול עזיז, מקורו של המונח מהתקופה שהפורטוגלים שחיו במלאקה בתקופת סולטנות מלאקה ורצו להיפגש עם הפקידים הגבוהים בסין השתמשו במונח "מנטרי", אך בתוספת האות "n" בשל הבנה לקויה שלהם של השפה, בהתייחס לפקידים גבוהים יותר.
תקן הדיבור של אימפריות מינג וצ'ינג כונה על ידי מיסיונרים אירופאים "מנדרינית", ותרגמו את השם הסיני Guanhua (שפת הפקידים) לתקן דיבור זה, שהיה קיים כבר בשושלת מינג. המונח "מנדרינית" משמש גם להתייחס לסינית מנדרינית תקנית מודרנית, שהתפתחה מהתקן הקודם, ולקבוצה הרחבה יותר של ניבים מנדריניים המדוברים ברחבי צפון ודרום-מערב סין.
היסטוריה
בין השנים 605 לבין 1905, נבחרו המנדרינים בסין על פי הכשרון באמצעות הבחינה האימפריאלית הקפדנית ביותר. בסין היו עובדי מדינה לפחות מאז שושלת ג'ואו. עם זאת, רוב המשרות הגבוהות מולאו על ידי קרובי המשפחה של הריבון ועל ידי האצולה. רק בשושלת טאנג החליפה הבחינה האימפריאלית את שיטת תשע הדרגות והושלמה הצורה הסופית של המנדרין. המנדרינים היו המייסדים והגרעין של הלורד הסיני ("הלורד", או "הלורד בעל האדמה" בסין היו האליטה שהחזיקה במעמד מיוחס באמצעות עמידה בבחינות האימפריאליות, מה שהפך אותם לזכאים לכהן בתפקיד). משרד ממשלתי (לדוגמה, מחלקה ממשלתית מרכזית או מחוז אזרחי) בראשות מנדרין נקרא "יאמן" (פיארושו: משרדי המנדרין). המנדרינוּת הוחלפו בשירות אזרחי מודרני לאחר נפילת שושלת צ'ינג. בתקופת שושלת צ'ינג, מושל מחוז סיני סומן בחבישת סיכת כובע מנדרין מאבן אודם. הדרגות הנמוכות של המנדרינות סומנו על ידי סיכות כובע עשויות אלמוג, ספיר, לאפיס לזולי, נפריט, זהב וכסף.
לאחר שהשתחררה מהשלטון הסיני והקימה מונרכיה עצמאית משלה, חיקתה וייטנאם את שיטת המנדרינות הסינית בשירות המדינה. המנדרינות האחרונות בהיסטוריה היו בשירות מדינת וייטנאם (1949–1955).
קוריאה אימצה את בחינות השירותים האזרחיים שנקראו "קוואגו" תחת שושלת קוריו ושושלת ג'וסון. בהתבסס על בחינות שירות המדינה של סין האימפריאלית, הקוואגו צמח לראשונה בסילה המאוחדת, קיבל חשיבות בקוריו, והיוו את מרכז החינוך בשושלת ג'וסון.
מדרג תחת שושלת צ'ינג
שושלת צ'ינג (1644–1912) חילקה את הבירוקרטיה לתפקידים אזרחיים וצבאיים, לשניהם היו תשע רמות או דרגות, כל אחת הייתה מחולקת לקטגוריות ראשוניות ומשניות. מינויים אזרחיים נעו בין "מלווה לקיסר" או "מזכיר גדול" בעיר האסורה (הגבוהה ביותר) ועד להיות שופט מחוזי, גובה מס מחוזי, סגן סוהר הכלא, סגן נציב המשטרה או בוחן מס. מינויים צבאיים נעו בין פילדמרשל או גנרל דרך שומר ראש קיסרי עד לסמל שלישי, רב"ט, טוראי ראשון או טוראי.
שז
שֶז (נולדה ב-30 באוקטובר 1959) היא סופרת, משוררת ומחזאית ישראלית. זוכת פרס רון אדלר לשירה לשנת 1999 ופרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2007.
ביוגרפיה
נולדה בשם אפרת ירושלמי, בהמשך שינתה את שמה ל"שז עוז" (קיצור של "שם זמני"). שיריה התפרסמו במשך שנים בכתבי עת רבים וזיכו אותה בפרס רון אדלר לשירה. בשנת 1999 יצא לאור ספר ביכוריה, "ריקוד המשוגעת", בהוצאת ״הקיבוץ המאוחד״, שכולל שירים פמיניסטיים נוקבים העוסקים ביחסיה עם הוריה, עם אחותה, ובקשרים אחרים. שלושה מחזות פרי עטה הועלו לבמה: "הביתה", שהוצג בתיאטרון הסימטה בשנת 1995, "שרשרת פנינים לבנה", שהוצג בפסטיבל עכו בשנת 1996, וקריאה מבוימת של המחזה "מלך. כן, כן, מלך" בתיאטרון הסימטה בשנת 2013.
בשנת 2001 פרסמה רומן אוטוביוגרפי בדוי בשם "להחזיר את הפיות לארץ ישראל" בהוצאת מודן. בשנת 2004 זכתה בתואר גיבורת תרבות מטעם קהילת הלהט"ב. ב-2005 פרסמה קובץ סיפורים קצרים בשם "מאולפת" בהוצאת שופרא; ב-2007 זכתה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול; וב-2010 יצא לאור ספרה הרביעי "הרחק מהיעדרו" בהוצאת עם עובד, שעובד בשנת 2014 לסרט בבימויה של קרן ידעיה.
ביצירתה קיימים מוטיבים חריפים של אלימות וגילוי עריות:
לצד מוטיבים של תפילה ואמונה:
מתחילת דרכה כמשוררת, הייתה שז לסבית מוצהרת ודמות מוכרת בקהילה הלהט"בית, אך בשנת 2001 סיפרה בראיון "שאלו אותי: 'את לסבית?' אז כדי להרגיש משוחררת מכבלים אמרתי, כן. אבל אם אני חייבת להיות לסבית לתמיד, ולעולם לא להסתכל על גבר, ולא להיות עם גבר, אז לא בא בחשבון. אף אחד לא יגיד לי מה לעשות. אני הגעתי לשלב שבו ההגדרה 'לסבית' כובלת אותי, אבל מצד שני, אני לא יכולה להתנער ממנה לגמרי. כך שלהגיד שאני יודעת בדיוק לאן יוביל אותי הרגע בחיים, לכאן או לכאן, אני לא יודעת".
בשנת 2013 עברה שז לטבעונות, ובבלוג שלה בו היא מתארת את התהליך כתבה: "לשים את עצמי בעורו של האחר. המשפט הזה שב ומהדהד באוזניי. וזה, כך אני מבינה עכשיו, הניסוח המדויק לסיבה שבזכותה עברתי לטבעונות".
ספריה
אסופות בהשתתפותה:
בשפות זרות:
פרויקטים מוזיקליים
ב-2008 ביצעה והלחינה אלה דר את שירה של שז "אברהם" במסגרת שיעור ברימון (בית ספר) שעסק בהלחנת שירי משוררים. השיר העוסק בעקדת יצחק מנקודת מבט נשית של יצחק ומופיע באלבום הבכורה של דר "אחות של שלגיה".
ריקוד המשוגעת
ב-2002 הוציאה שז, יחד עם הגיטריסט מירק פדרנקו, את האלבום "ריקוד המשוגעת", ובו היא מגישה משירי ספרה הראשון, ביניהם "אפשר שהעץ זוכר", "אמא", "אהובתי שחומת עיניים", "תהיי גסה", "אלוהים אומרת", "היציאה מאושוויץ" ו"פרידה". חלק משירי הספר המקורי וביניהם "ככה אלוהים תעשה שאני אמות" הולחנו והוקלטו בעבר, אך לא נכללו באלבום.
גיבורה ורכה
ב-2005 יצאה שז במופע מקורי בשם "גיבורה ורכה", בו שרה משיריה וניגנה בגיטרה. במופע זה שז שיתפה פעולה עם הזמר והיוצר א.ב. דן, הידוע בזכות שירו "הנוער על גראס". ב-2006 הקליטה בדואט עם א.ב. דן את שירו "אהבה יש בי לתת", שנכלל באלבומו השני מאותה שנה "EMule".
עיר צעצוע - להקת שז והשדים
ב-2019 הקימה יחד עם אורן זילברשטיין ויואב רבן את להקת "שז והשדים" והעלתה את המופע "עיר צעצוע", בו חזרה לבצע על הבמות בדמות דראג קינג מבחר משיריה המולחנים שהקליטה בשנות השמונים והופיעו על גבי קלטות. מופע הבכורה עלה במועדון הצימר בתל אביב ב-21 במאי 2019 ולאחר מכן במהלך אותה שנה התקיים פעם נוספת ב-4 באוגוסט בלבונטין 7 בתל אביב. במופע השני התארחו המשוררות שרה מלול ואודליה ון-דר-הורן והזמר והיוצר א.ב. דן, איתו שז שיתפה פעולה בעבר. אלבום הבכורה של הלהקה יראה אור בדצמבר 2022 בהפקתו של רם אוריון. ב-15 בנובמבר של אותה שנה ראה אור סינגל הבכורה מתוך האלבום - שיר הנושא "עיר צעצוע". ב-29 בנובמבר ראה אור הסינגל השני "תחזיק אותי, אלוהים" וב-12 בדצמבר ראה אור האלבום המלא.
עד שהפיות יחזרו
בתחילת שנת 2020 שוחרר השיר "שדמעותי יהפכו פנינים" כסנונית ראשונה מהפרויקט המשותף של יונתן בר גיורא ושז, "עד שהפיות יחזרו". את השיר ביצע והלחין בר גיורא למילים של שז, המלווה אותו בקולות רקע ביחד עם נועה אסטרייכר. באפריל 2020 יצא בחברת הליקון (חברה) האלבום "להחזיר את הפיות", ובו קטעי פרוזה מולחנים מתוך ספרה של שז "להחזיר את הפיות לארץ ישראל", בביצוע שז ויונתן בר גיורא.
עיבוד קולנועי
בשנת 2014 עובד ספרה "הרחק מהיעדרו" לסרט בשם That Lovely Girl על ידי קרן ידעיה (בימוי ותסריט) בהפקת מיכאל ומרק רוזנבאום. הסרט מגולל את סיפורם המטריד של אב (צחי גראד) ובתו (מעיין תורג'מן) המנהלים חיי זוגיות. בהשתתפות יעל אבקסיס וטל בן בינה. הסרט התקבל לפסטיבל קאן שם הוקרן במסגרת "מבט מסוים" (Un Certain Regard) והיה מועמד לפרס אופיר.
קרולין פורקו
קרולין פורקו (באנגלית: Carolyn C. Porco; נולדה ב-6 במרץ 1953) היא מדענית פלנטרית אמריקאית הידועה בעבודתה בחקר מערכת השמש החיצונית, החל מעבודות ההדמיה שלה במשלחות הוויאג'ר לצדק, שבתאי, אורון ורהב בשנות השמונים. היא הובילה את צוות ההדמיה של לוויין קאסיני שחג סביב שבתאי. היא מומחית בנושא טבעות פלנטריות של כוכבי לכת ובנושא הירח של שבתאי, אֶנקֶלַדוּס.
פורקו חיברה מעל 110 מאמרים מדעיים על נושאים החל מהספקטרוסקופיה של אורנוס ונפטון, המדיום הבין-כוכבי, פוטומטריה של טבעות פלנטריות, אינטראקציות לווין / טבעת, הדמיות מחשב של טבעות פלנטריות, האיזון התרמי של כובעי הקוטב של טריטון, זרימת חום בתוך יופיטר, לוויינים, ואת הטבעות של שבתאי. בשנת 2013, נתוני קאסיני אישרו חיזוי משנת 1993על ידי פורקו ומארק מארלי כי תנודות אקוסטיות בתוך הגוף של שבתאי אחראיות ליצירת תכונות מסוימות של הטבעות שלו.
פורקו יסדה את "היום בו כדור הארץ חייך". היא אחראית להצעה לכבד את הגאולוג הפלנטרי המנוח יוג'ין שומייקר על ידי שליחת השארים שלו לירח על סיפון החללית לונר פרוספקטור בשנת 1998.
בתור נואמת פומבית מוכרת, פורקו העבירה שתי הרצאות פופולריות ב TED, כמו גם את נאום הפתיחה של יום Pangea, שידור עולמי במאי 2008 מתואם משש ערים ברחבי העולם, שבו תיארה את ההקשר הקוסמי של הקיום האנושי. פורקו זכתה במספר פרסים ואותות הוקרה על תרומתה למדע ולמרחב הציבורי; למשל, בשנת 2009, ניו סטייטסמן כינה אותה כאחת מ- "50 אנשים שחושבים היום." בשנת 2010 הוענקה לה מדליית קארל סאגן, על ידי האגודה האמריקאית לאסטרונומיה למצוינות בתקשורת המדע הציבורי. בשנת 2012, היא נבחרה להיות אחת מ-25 האנשים המשפיעים ביותר בחלל על ידי מגזין טיים.
לימודיה
פורקו נולדה בניו-יורק. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1970 מבית הספר הקרדינל ספלמן שבברונקס, ניו יורק. בשנת 1974 היא סיימה את לימודיה לתואר BSc באוניברסיטת סטוני ברוק. ובשנת 1983 היא קיבלה את הדוקטורט שלה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה במחלקה הגאולוגית והמדעים הפלנטריים. בפיקוח פיטר גולדרייך, היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תגליות וויאג'ר בטבעות של שבתאי.
וויאג'ר
בסתיו 1983, ד"ר פורקו הצטרפה לסגל מחלקת המדענים של אוניברסיטת אריזונה; באותה שנה גם הפכה חברת צוות ההדמיות של וויאג'ר. לאחר מכן השתתפה באופן פעיל בפרויקט וויאג'ר 2 באורנוס בשנת 1986, ובנפטון בשנת 1989, והובילה את משימת הטבעות.
כבר כמדענית צעירה בוויאג'ר, הייתה האדם הראשון לתאר את ההתנהגות של תופעות ה- eccentric ringlets וה- "spokes" שהתגלו על ידי וויאג'ר בתוך הטבעות של שבתאי; על מנת להבהיר את המנגנון שבאמצעותו הטבעות החיצונית של אורנוס זזו בעקבות הירחים קורדיליה ואופליה שאותם גילה וויאג'ר; וכדי לספק הסבר לתזוזת טבעות נפטון על ידי הירח גלטיה, שגם התגלה על ידי וויאג'ר. היא הייתה השותפה היוזמת של הרעיון לקחת "דיוקן של כוכבי הלכת" באמצעות חללית הוויאג'ר 1, ושותפה בתכנון, עיצוב, וביצוע של התמונות הללו, ב-1990, לרבות הצילום המפורסם: נקודה כחולה חיוורת.
קאסיני – הויגנס
בנובמבר 1990, פורקו נבחרה להיות מנהלת צוות ההדמיה של קבוצת המשימה קאסיני. משימה בינלאומית שנחלה הצלחה רבה כאשר הכניסה חללית למסלול סביב שבתאי וחקרה את טיטאן - הלוויין הגדול ביותר של שבתאי. היא גם מנהלת המעבדה המרכזית למעבדות הדמיה של קאסיני (CICLOPS), המרכזת את הפקודות והטלמטריה עבור הניסוי במדעי הדמיה של קאסיני והמרכז שבו מעבירים תמונות של קאסיני לציבור. CICLOPS הוא חלק של המכון למדעי החלל בבולדר, קולורדו.
צוותו של פורקו היה אחראי לראייה ראשונה של אגם פחמימני, כמו גם לאגם באזור הדרום הקוטבי של טיטאן ביוני 2005. (קבוצה של תכונות דומות וגדולות יותר נצפתה באזור הקוטב הצפוני בפברואר 2007).
ניו הורייזונס
פורקו וצוותה היו חלק מהצוות המשימה של הגשושית ניו הורייזונס לפלוטו וחגורת קויפר. הגשושית חלפה ליד פלוטו ביולי 2015.
היום בו כדור הארץ חייך
בעבודתה בצוות קאסיני, פורקו תכננה את לכידת התמונה של שבתאי עם כדור הארץ בתאריך 19 יולי 2013, תמונה שתזכיר בהשפעתה את נקודה כחולה חיוורת. תמונה זו הייתה הבסיס לפעילות של "היום בו כדור הארץ חייך", ביום זה אנשים ברחבי העולם הוזמנו לחגוג את מקומה של האנושות ביקום ואת החיים על כדור הארץ על ידי חיוך ברגע שצולמה התמונה.
מעמדה באקדמיה
פורקו עבדה בפקולטה של אוניברסיטת אריזונה בין השנים 1983–2001, וקיבלה תואר ראשון בפקולטה למשפטים בשנת 1991. פורקו היא מדענית מחקר בכירה במכון למדעי החלל בבולדר, קולורדו, והיא פרופסור מן החוץ באוניברסיטה זו.
יועצת לנאס"א
פורקו משתתפת פעילה בהנחיית התוכנית האמריקנית לחקירת כוכבי לכת באמצעות חברות בוועדות מייעצות חשובות רבות של נאס"א, כולל ועדת המשנה לחקר מערכת השמש, צוות המחקר לשחזור תצפיות מאדים, וצוות הפיתוח של מפת מערכת השמש. באמצע שנות התשעים היא כיהנה כמנהלת קבוצת עבודה קטנה של נאס"א לייעוץ ללימודים ופיתוח של משימות מערכת השמש החיצוניות, וכסגנית יו"ר קבוצת היגוי עבור סקר השמש הראשון של מערכת השמש, בחסות NASA והאקדמיה הלאומית למדעים.
דיבור בפני קהל
פורקו היא דוברת מוכרת על חקירה פלנטרית והופיעה בכנסים ידועים כגון PopTech 2005 ו TED (2007, 2009). היא השתתפה והייתה נואמת בסימפוזיון "מעבר לאמונה" בנובמבר 2006.
טלוויזיה וסרטים
פורקו היא אנליסטית אורחת קבועה של CNN ויועצת אסטרונומיה, אשר הופעה ברדיו ובטלוויזיה בתוכניות המסבירות מדע לקהל הרחב, כגון CBS, תיעודי טלוויזיה על כוכבי הלכת כמו בערוץ דיסקברי וב- BBC, מדריך נוסעים לכוכבי הלכת של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, ותשדירי PBS.
אורהו קקונן
אורהו קקונן (בפינית: Urho Kekkonen; 3 בספטמבר 1900 - 31 באוגוסט 1986) היה ראש ממשלת פינלנד בשתי תקופות כהונה (1950–1953, 1954–1956) ונשיאהּ השמיני, בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר (1 במרץ 1956 עד 27 בינואר 1982). מדיניותו, שהמשיכה את מדיניות קודמו, יוהו קוסטי פאסיקיבי ונקראה "קו פאסיקיבי-קקונן", דגלה בשיתוף פעולה מוגבל עם ברית המועצות, תוך שמירה על עצמאות לאומית ורקימת קשרים הן עם מדינות ברית נאט"ו והן עם מדינות ברית ורשה.
ביוגרפיה
קקונן נולד בחווה חקלאית במרכז פינלנד. במלחמת האזרחים הפינית (1918) לחם בשורות "המשמרות הלבנים". ב-1921 עבר להלסינקי על מנת ללמוד משפטים ועבד ב-Supo, משטרת הביטחון של פינלנד. בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הלסינקי. בשנת 1924 היה לאלוף פינלנד בקפיצה לגובה (בהישג של 1.85 מטר).
פעילות פוליטית וראשות הממשלה
תחילת עיסוקו הפוליטי באוניברסיטה היה בשורות המפלגה הלאומית הימנית שתמכה בסיפוח חבל קרליה לפינלנד. אולם, עקב ההקצנה של המפלגה ימינה ב-1932 פרשו קקונן ועוד כ-100 פעילים מן המפלגה והצטרפו לליגה האגררית, שהפכה למפלגת המרכז. בשנת 1936 נבחר לפרלמנט והיה לשר המשפטים, תפקיד בו כיהן עד 1937. בין השנים 1937 ל-1939 כיהן כשר הפנים. בתפקידיו ניסה להצר את צעדי התנועות הלאומניות הקיצוניות. בתקופת מלחמת ההמשך כיהן כמנהל מרכז הקליטה לפליטי חבל קרליה. בין 1944 עד 1946 היה שוב שר המשפטים ובשנים 1948–1950 היה יושב ראש הפרלמנט.
ב-1950, לאחר שנכשל בבחירות לנשיאות מול פאסיקיבי, מינה אותו הנשיא המכהן לראש הממשלה. בחלק מתקופת כהונתו כיהן גם כשר חוץ ויחד עם פאסיקיבי גיבש את הקו המדיני הרגיש מול מוסקבה מחד ומול מדינות המערב מאידך.
כנשיא
בתקופת כהונתו הראשונה פעל מול ממשלת ימין-מרכז ושימש כבלם בפני החלטות שיכלו לדרדר את המדינה למסלול התנגשות עם ברית המועצות בשנים 1958–1959 ו-1961. קקונן נשא ונתן באופן פרטי עם שר החוץ הרוסי אנדריי גרומיקו ועם ניקיטה חרושצ'וב והצליח לפתור את המשברים מבלי להגרר לעימות. הצלחתו בפישור, בפרט כאיש מרכז-ימין, יצרה סחף לטובתו בבחירות לנשיאות של שנת 1962 ותרמה לבחירתו ברוב גדול.
במקביל לקיום הסכמי הגנה עם ברית המועצות טיפח קקונן גם את קשרי מדינתו עם איגודי שיתוף פעולה כלכליים אירופאים-מערביים כגון מועצת אירופה, והמועצה הנורדית. כן חתר לפרז את האזור הנורדי מנשק גרעיני בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 הודיע קקונן לברית המועצות שפינלנד היא מדינה נייטרלית ושעל ברית המועצות לכבד זאת.
קקונן הבטיח את בחירתו כהונה אחר כהונה באמצעות הטיעון שברית המועצות סומכת עליו באופן אישי ושכל עוד הוא נשיא, מוכנה ברית המועצות לקבל את התקרבותה המתמדת של פינלנד אל המערב. עד שנת 1973 התמוססה כל אופוזיציה משמעותית להארכת כהונתו כנשיא. הוא גם ניצל את סמכותו החוקתית להתערב באופן פעיל בהרכבת ממשלות ובמהלך רוב תקופתו כיהנו ממשלות רחבות המבוססות על קואליציה של מרכז-שמאל.
מעמדו הבינלאומי תרם לאירוח הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בהלסינקי בין 1972 ל-1975 וחתימת הסכמי הלסינקי שתרמו להפשרת היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות.
בבחירות לנשיאות ב-1978 זכה ב-259 מתוך 300 קולות בגוף הבוחר, לאחר שסירב להופיע לעימות בחירות מול המועמד שמולו. ב-1979 זכה בפרס לנין לשלום. ב-1980 לקה קקונן במחלה שפגמה בכישוריו הקוגניטיביים. באוקטובר 1981 פרש מתפקידו בשל מצבו הגופני המתדרדר ובינואר 1982 נכנס מאונו קויביסטו לתפקיד הנשיא.
הערכת תפקידו והשינויים בחוקה
תקופת נשיאותו הארוכה של קקונן, ומגעיו ההדוקים עם מוסקבה הם נושאים שנויים במחלוקת בפינלנד. על רקע תפקודו נערכו מספר שינויים בחוקת פינלנד החל מ-1984. בין השינויים שנבעו באופן ישיר מתפקודו נמנים הגבלת תקופת הכהונה לשתי תקופות רצופות לכל היותר, הגבלת התערבות הנשיא בהקמת ממשלות, שינוי מנגנון הבחירה של הנשיא מבחירה על ידי חבר אלקטורים לבחירה ישירה, חיזוק כוחו של ראש הממשלה בתחום יחסי החוץ וביטול האפשרות של הנשיא לפזר את הפרלמנט ללא הסכמת ראש הממשלה.
הוקרה
על שמו הפארק הלאומי השני בגדלו בפינלנד, פארק אורהו קקונן בלפלנד.
קקונן זכה בעיטורים של מדינות רבות בהן נורווגיה, שוודיה, דנמרק, איסלנד, מסדר האימפריה הבריטית, ספרד, איטליה, אוסטריה, בולגריה, פולין, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה ורומניה.
בתרבות הפופולרית
הקראת תוצאות הבחירות ב-1978, בהן זכה כמעט ברוב מוחלט שודרה ברדיו ונחשבת לקטע-קול מזוהה ומשעשע בתרבות הפינית. הצבעות האלקטורים נקראו בקבוצות של חמש וחזרו שוב ושוב על התבנית "Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen".
מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום
מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום הוא ספר מאת שמשון ביכלר ויהונתן ניצן. הספר טוען כי אירועים מדיניים, פוליטיים וכלכלים מרכזיים בישראל ובעולם, כמו מלחמות ישראל, הסכמי השלום או האינפלציה, נובעים ממזימה שרקמו אליטות הכוח השליטות, בישראל ובעולם. הספר, שהופץ כמעט עם צאתו גם בעותק מקוון, עורר הדים אצל קוראים רבים, וזכה לביקורת חריפה מצד כלכלנים.
תאוריית ההצבר הדיפרנציאלי
לטענת ביכלר וניצן, מורכבת כל חברה, ובכלל זה החברה הישראלית, משלוש יחידות או שכבות מונוליתיות: אליטת כוח קטנה, שמטרתה לשלוט בחברה; קבוצה של "סייענים," המגוננת ומסייעת לאליטת הכוח, ושכבת המוני העם. לתפישת ביכלר וניצן, הון מהווה כוח חברתי וככזה, אליטת הכוח שואפת תמיד להרחיבו ולהעצימו, כדי לחזק ולשמר את כוחה. העצמה זו מתרחשת לא באופן מוחלט (כלומר, לא בהכרח באמצעות הגדלת הרווחים כאחוז מהכנסות), אלא באופן יחסי - באמצעות הגדלת נתחה של אליטת הכוח, על חשבון הונם ועצמתם של בעלי הון אחרים ("הצבר דיפרנציאלי"). מטרתו של כל חבר באליטת הכוח השלטת, גורסים ביכלר וניצן, היא "להכות את הממוצע" ולהרוויח יותר מאחרים.
לפי התאוריה של ביכלר וניצן, בכל החברות מתקיימים תהליכים של "הרחבת הצבר" ו"העמקת הצבר." התהליכים מתקיימים לרוב לסירוגין, אף כי במקרים מסוימים הם עשויים להתקיים גם בו-זמנית. בתקופות של "הרחבת הצבר" גדל מספר המועסקים אצל קפיטליסטים מצליחים בקצב מהיר יותר מקצב גידולו אצל אחרים; בתקופות של "העמקת הצבר", הרווח המופק מעובד גדל אצל הקפיטליסטים המצליחים בקצב מהיר יותר מהממוצע. בישראל, טוענים ביכלר וניצן, התרחש עד תחילת שנות השבעים תהליך של "הרחבת הצבר", בו הייתה אליטת הכוח הדומיננטית ממשלתית בעיקרה; בנקודה זו, כאשר הושלמה "הפרולטריזציה של המהגרים היהודים", קנתה לה אחיזה במושכות השלטון אליטה צבאית-עסקית והחל תהליך של "העמקת הצבר", שנמשך לאורך שנות השבעים והשמונים.
חלק חשוב בהצלחת מזימתה של אליטת ההון, גורסים ביכלר וניצן, יש לשלוחיה של אותה אליטה - אותם "סייענים" העוזרים לה בהפצת תעמולה כוזבת. הכותבים תוקפים בלשון חריפה תאוריות מקובלות שונות בתחום הכלכלה, ובייחוד את התאוריה הכלכלית המוניטריסטית. זו האחרונה מוצגת על־ידם כפולחן דתי, שטיפת מוח, גנבת דעת ומרמה וראשי דבָּריה מכונים "דון" (של מאפיה) ו"מיסיונר" (דן פטינקין), "משרת בעלי ההון" (מיכאל ברונו), "מגרש שדים" (ברונו וסטנלי פישר) או "הכהן הגדול של הכנסייה הכלכלית״ (מילטון פרידמן).
מקורות רעיוניים לתאוריה
"מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום" מבוסס בעיקרו, לפי עדות המחברים, על שילוב בין הרעיונות הבסיסיים של התאוריה המרקסיסטית כפי שניסח אותם מרקס, ועל פיתוחים מאוחרים יותר של תאוריה זו, כמו "אימפריאליזם" של ולדימיר איליץ' לנין או ה"כלכלה המוסדית" של תורסטן ובלן וממפורד לואיס.
ניצן וביכלר מאמצים את ליבת התאוריה של מרקס, תאוריית הערך של העבודה, בקבעם: "אין ספק שמרקס צדק כשקבע, שהערך הוא ביטוי של אותו חלק מכלל זמן-העבודה החברתי אשר נדרש לייצר אותו". באופן דומה, מאמצים המחברים את עיקרו של הטיעון הלניניסטי בדבר היווצרותו של מנגנון של "קפיטליזם מונופולי", והרעיון כי ה"אימפריאליזם הפך לתופעה בלתי נמנעת של הקפיטליזם המונופולי" מוובלן, מלואיס ממפורד ומאחרים - כולם הוגים המשויכים בדרך כלל לזרם ההגות בהשראה מרקסיסטית - הם נוטלים את הקביעה כי "ייצור הוא תהליך חברתי מקיף, שאינו ניתן להפרדה ולפירוק לגורמי-ייצור בעלי סגולות פריון" וכי "רעיון הפריון של גורם ייצור אינדיבידואלי הוא שטות, שבאה לשרת אינטרסים פרטיקולריים".
ביקורת
ספרם של ביכלר וניצן, בגרסתו העברית, בגרסתו האנגלית ובמגוון מאמרים שכתבו השניים בשנים שלאחר מכן, עורר הדים נרחבים וזכה לתגובות נלהבות אצל קהל מתעניינים, במיוחד בקרב השמאל הפוסט-ציוני. ברוך קימרלינג, פרופסור לסוציולוגיה מאוניברסיטת חיפה, לדוגמה, סבר כי הספר הוא "תרומה חשובה למחקר הביקורתי הצומח על היבטים שונים בחברה הישראלית" ואחד המעניינים אותם קרא בעשור האחרון, אך ציין כי ההתעלמות מהיבטים הקשורים בתרבות הפוליטית והחברתית ומחשיבות הסוגיות הטריטוריאלית, גורמים לכך ש"המסגרת התאורטית של הספר סובלת מכוח הסברי חלקי מאוד, וכוח חיזוי פחוּת אף יותר". ארז צפדיה, מהמחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה, סבר כי מדובר ב"אחד הספרים החשובים ביותר על כלכלה פוליטית," והסתייג בעיקר מראיית הכוח כ"משאב מונופוליסטי בידי המעמד השליט" של הכותבים. חנה שטרמן, מנהלת המחלקה ללימודים עבריים ויהודיים בלובליאנה, סבורה כי "אף שהתזה [של הכותבים] עשויה במבט ראשון לעורר תמונות עכורות בנוסח אלו המופצות על ידי תאוריות קשר למיניהן, ניצן וביכלר מספקים תיאור רציני ומתועד טוב מכדי שנחשוש מכך." ברוח דומה, ג'ורדן ברנן, סבור כי חלק מטענותיהם של ביכלר וניצן עשוי להשמע "מופרך ואף נגוע בתפישות של תאוריות קשר... ותפישת הכוח האמורפית שלהם תעורר פקפוקים אצל קוראים שמרנים וליברלים כאחד... אך אין ספק במידת רצינותם, היקף מאמציהם או שאיפותיהם."
גישת ביניים ביטא לודוויג וצאל בסקירה של הספר, בה הגיע למסקנה כי הניתוח של הכותבים את העימות נראה במבט ראשון כמו יישום של ניתוח מרקסיסטי אנכרוניסטי, ויש מוגבלות באופן הניתוח המתבסס באופן בלעדי על היבטים כלכליים, אך בספר יש מן התועלת לקורא כהסבר לשורשי העימות במזרח התיכון, גם מעבר לעניין הכלכלי.
גישה אחרת ביטאו כלכלנים שעסקו בספר. סטיבן פלאוט, פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, ביקר בחריפות את הספר, אותו כינה "רטוריקה מרקסיסטית בסגנון זרם התודעה" וסבר כי "הסתמכות על מרקסיזם לצורך ניתוח דומה לשימוש [לצורך ניתוח מדעי] בפרנולוגיה או באלכימיה". הספר, גורס פלאוט, גדוש "הכללות גורפות ונטולות בסיס, שאינן נתמכות בממצאים מדעיים כלשהם... זהו ספר הנאמן לזרם ה'חקר' הרדיקלי, הסבור שאין ניתוח רב עצמה יותר מהמצאת מונחים מרובי-הברות. נפיחות זו, המשולבת במשוואות מבניות מתחום המקרו-כלכלה, עם אותיות יווניות שברור שלמחברים אין מושג מה הן, אמור לטעת אצל הקוראים את הרושם [הכוזב] של עמקות ושל למדנות."
קישורים חיצוניים
סקירות של הספר עם צאתו
Freak of Nature
Freak of Nature הוא אלבומה השני של הזמרת אנסטסיה, אשר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2001. האלבום הופק על ידי לואיס בנסילו בעזרתו של סם וות'רס. האלבום מוקם במקום ה-27 במצעד הבילבורד האמריקאי, במקום הרביעי באנגליה ובמקום ראשון בהולנד, שווייץ, גרמניה, שוודיה ונורווגיה. האלבום מכר למעלה מ-7,000,000 עותקים ברחבי העולם.
רשימת הרצועות
להלן רשימת הרצועות של האלבום:
קורבן מנחה
מנחות בסיפורי התורה
קורבן המנחה הראשון בתנ"ך מופיע במעשה קין והבל:.
Freak of Nature
רשימת הרצועות
מהדורת אספנים
קורבן מנחה
מנחות בסיפורי התורה
הרשב"ם במקום מפרש שמנחה היא דורון. רש"י במקום מפרש, כי קין הביא "מפרי האדמה" - מהגרועים שבפירותיו, ולכן מנחתו לא התקבלה, אך הבל הביא מבכורות צאנו ומחלביהן - החלק הנכבד שבנכסיו (בעלי חיים), החשוב ביותר - הבכורות, והמעולה ביותר - "מחלביהם" - כינוי לחלק המשובח ביותר בבשר הבהמה שהוא חֵלֶב.
מנחות אחרי מתן תורה
רוב מיני קורבן המנחה, מוזכרים בפרשת ויקרא, בפרשת קורבנות הנדבה. בפרשה זו מוצגים סוגי קורבן מנחה שונים: מנחת סולת, מנחת מחבת, מנחת מרחשת, מנחת מאפה תנור. בנוסף, מוזכר בה האיסור להקריב במנחה שאור או חמץ, מלבד שתי הלחם שבאים מראשית התבואה של החיטים.
מנחת חוטא מוזכרת בפרשת קורבן חטאת בפרק ה' שבחומש ויקרא.
סוגי המנחות
שלושה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות ציבור הבאים כקורבנות חובה.
חמישה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות יחיד. ארבעה מתוכם הם קורבנות חובה, ואחד - קורבן נדבה.
יציקה
החלק הראשון בקורבן המנחה, הוא ה"יציקה" - יציקת הסולת לכלי השרת. בכל המנחות, חוץ מכמה סוגי מנחות שיפורטו להלן, מביא הקורבן, מביא את המנחה מביתו, ומניחה בכלי שרת, ובכך הוא מקדשה בקדושת המנחה. לכל הדעות במשנה ובתלמוד, דין זה הוא חיוני לחלות דין הקורבן על המנחה, וללא שהוא מקדשה בכלי שרת לפני הקמיצה, אין חל על הקורבן דין קורבן מנחה.
בלילה
החלק השני, בקרבנות בהם יש מלבד הסולת גם שמן (כל המנחות חוץ ממנחת חוטא), יש לבלול את השמן והסולת יחד כאמור בתורה. דין זה אינו מעכב לריצוי המנחה, והמנחה כשרה גם בלעדיה.
למרות זאת, הציווי של "מנחה בלולה", תופס חלק חשוב בריצוי המנחה, שכן המנחה צריך לבוא בצורה שבה היא יכולה הייתה להיבלל. מסיבה זו, פסק רבי זירא כי מנחה בנפח ששים סאה, הראויה ליבלל בכלי שרת, כשרה; לעומת זאת, מנחה בנפח ששים ואחת סאה – שלא ניתן לבלול אותה בעודה בכלי השרת מבלי שיישפך ממנה – אינה כשרה.
שני חלקים אלו, היציקה והבלילה, כשרים לכתחילה גם אם נעשו על ידי זר (יהודי שאינו כהן). כאמור בתורה, שמכאן אנו רואים שיש להביאה לכוהן רק החל משלב הקמיצה, אך השלבים הקודמים יכולים ליעשות גם על ידי זר.
בהקשר לכך, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בדין מנחה שנבללה מחוץ לחומת העזרה. ריש לקיש סבר, כי מכיוון שהמנחה אינה צריכה להיעשות על ידי כהן, נראה שאין זו עבודה מעבודת הקורבן, ולכן גם אין צריכה להיעשות בפנים. רבי יוחנן, החלוק עליו, סבר שמכיוון שהיציקה והבלילה נעשות בכלי שרת כשאר העבודות, לא ייתכן שֶׁיוּתַּר לעשות שלבים אלו מחוץ לעזרה. להלכה, פסק הרמב"ם כדעת רבי יוחנן.
קמיצה
הכהן המקריב נוטל בידו (באמצעות שלוש אצבעותיו האמצעיות) חלק מהמנחה (הנקרא קומץ) ונותן אותו בכלי שרת. את כלי השרת הוא מוליך למזבח, שם הוא מגיש ומניף את המנחה (בהתאם לסוגה) ומקטיר אותה למזבח.
במנחת כהנים אין קמיצה, ולכן המנחה כולה מוכנסת לכלי שרת ומוקטרת. גם בשתי הלחם, בלחם הפנים ובלחם המונף מלחמי התודה ומרקיקי הנזיר אין קמיצה; את חלקן מניפים אך הם אינן מוקטרות, אלא נאכלות כולן לכהנים.
הנחה בכלי שרת לאחר הקמיצה
נחלקו החכמים אודות השלב האחרון, של הנחת הקמיצה בכלי שרת, שכן לפי רבי שמעון אין שלב זה מעכב בהקטרת המנחה, והמנחה כשרה בלעדיו, ובפירוש דעתו נחלקו ראשוני אמוראי ארץ ישראל:
לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, סבר רבי שמעון שהפסוק אומר כי כמו שזריקת הדם של דם החטאת, נעשה ביד ימין ולא על ידי כלי, כך גם ניתן להקטיר קורבן זה ללא כלי כקורבן חטאת אלא בהקטרה הנעשית על ידי יד ימין, וכמו זריקת דם החטאת, אף אין כל צורך לקדשה בכלי. או לחלופין להקריבה כדם קורבן אשם בכלי שרת.
לפי שיטת רבי ינאי, חותנו של רבי יהודה בריה דרבי חייא, המקיל ביותר בנושא זה, אין כלל דין באופן ההקטרה של קורבן מנחה, אלא מיד לאחר שנקמצה, אין צורך לקדשה בכלי שרת, ואין הגבלות בנוגע לדיני ההקטרה על המזבח, אם ביד ימין או שמאל, ובכך הוא חלוק על רבי יהודה בריה דרבי חייא, הסבור שיש להקטיר דווקא ביד ימין.
בביאור שורש המחלוקת, הסביר הגרי"ז מבריסק שהמחלוקת בדין בחובת יד ימין בעבודה משקפת מחלוקת יסודית יותר: לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, קיימים שני מיני עבודות, עבודת כלי שרת - הכלי שרת מכשיר את העבודה, ועבודת יד - התורה ייעדה והכשירה את ידי הכוהן כמקום מיועד לזריקת הדם, ובכך אמרה התורה, שהמקום המיועד הוא דווקא בימין. נמצא שחובת ה"ימין" היא דין דווקא בעבודת יד, אבל לפי רבי ינאי, אין כלל דין של עבודת יד, שהרי יכול להקטירו אפילו בשרוולו, ולכן סבר גם שאין צורך שהעבודה תעשה דווקא ביד ימין.
רב נחמן בר יצחק, חלק על רבי ינאי ורבי יהודה בריה דרבי חייא, וסבור שהכול מודים שהקומץ צריך קידוש לאחר קמיצתו, ולכן יש להניחו שוב בכלי שרת, המקדשו כדי להקטירו למזבח.
התנופה
בקורבנות מסוימים, וביניהם בחלק מקורבנות המנחה (למשל, מנחת סוטה), יש לבצע תנופה בחלק המוקרב, לפני ההקרבה. הכוהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידי מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעת צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה.
הגשה
לפני הקטרת המנחה על גבי המערכה שעל המזבח, יש להגישה אל המזבח, על ידי נגיעה בקרנה הדרומית מערבית של המזבח החיצון. אין צורך שהמנחה עצמה תגע במזבח, ודי בכך שהוא מונח בכלי השרת הנוגע במזבח.
הקטרת הקמיצה
לאחר שלבים אלו, יש להקטיר את הקורבן על המזבח. נחלקו החכמים, האם ההקטרה צריכה להיות דווקא בשיעור כזית, או לא. לפי שיטת רבי יהושע בן לוי, כל הקטרה צריכה להכיל כזית מהקמיצה, ולכן, ניתן להקטיר את הקמיצה בפעמיים בלבד (כמובא במשנה) - שכן הכמות הנכנסת בכף היד כתוצאה מהקמיצה היא כשני זיתים, וניתן לחלק את הכמות לפעמיים. לעומת זאת סבור רבי יוחנן שלפעמים הקמיצה היא גם בפחות מכשני זיתים, ולמרות זאת מתירה המשנה לחלק את הכמות של הקמיצה לפעמיים, ומכאן שאין נחוץ שיעור כזית כדי להקטיר את המנחה.
פיגול
ככל קורבן הקרב בבית המקדש, אם הקרבן הוקרב במטרה לעשות בו אחת מהעבודות חוץ לזמנו, הוא נעשה פיגול, וחייבים על אכילתו כרת.
השלבים הנחשבים לעבודות הקורבן, כך שאם הכוהן חשב בהם מחשבת פיגול נעשה הקרבן כ"פיגול", הם קמיצה, נתינת הקומץ בכלי, הולכת הקומץ בכלי השרת למזבח, והקטרת הקומץ על המזבח.
בכללי הפיגול נחלקו חכמי המשנה: לפי שיטת רבי מאיר, מפגלין בחצי "מתיר" (לעניין זה, "מתיר" הוא עבודה אשר מתירה את המנחה לאכילה). כך שאם אדם חישב בשעת הקטרת הקומץ (שהוא הסולת והשמן) אך לא בהקטרת הלבונה - שמוקטרת בנפרד, סובר רבי מאיר שהקורבן נחשב לפיגול, אך שאר החכמים סוברים שאין מפגלין בחצי מתיר, והמנחה נחשבת לפיגול רק אם חישב מחשבות פיגול בשעת הקטרת כל המנחה. רק במנחת חוטא ומנחת סוטה המוקטרות ללא לבונה, נחשבת מחשבת הפיגול בעת הקטרת הקומץ למחשבת פיגול, שכן אין שלב נוסף בהקטרת המנחה, מלבד הקטרת הקומץ.
אכילת המנחה
לאחר שנקמצה המנחה, הוקטרה ומשלה האש שעל המזבח במקצתו או ברובו שיירי המנחה (הנשאר מן המנחה) נילושים ונאכלים על ידי הכהנים בעזרה תוך זהירות שלא לעבור על איסור החמצת שיירי המנחות.
עם זאת, מנחה המובאת על ידי כהן (ובכלל זה המנחה הקבועה של הכהן הגדול - מנחת חביתין) אינה נאכלת, אלא מוקטרת בשלמותה על גבי המזבח, ככתוב: "וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל". כך גם דינה של מנחת נסכים.
מנחת העני
מנחת סולת נקראת גם מנחת העני, שכן גם העני רוצה לזכות במצוות קרבן נדבה, ולעיתים מימון המנחה שמרכיביה זולים על ידי העני כרוך בקשיים העולים על אלו שבמימון פר ואיל על ידי העשיר.
במדרש
נאמר בספר קהלת: "טוֹב מְלֹא כַף נָחַת מִמְּלֹא חָפְנַיִם עָמָל וּרְעוּת רוּחַ". פסוק זה נדרש בקהלת רבה:
בפיוט
בסליחה "תְּמוּר עבודת" שכתב רבי מאיר ש"ץ, העוסקת בייסוריו, פרנסתו וכפרתו של העני נאמר:
בשירה המודרנית
רחל המשוררת, בשירה אל ארצי, מספרת על עונייה שלה, ועל המתנה הדלה אותה יש ביכולתה להעניק למולדת.
דוד שאול
דוד שאול (נולד ב-19 במאי 1989) הוא שחקן, זמר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
דוד שאול נולד וגדל בראשון לציון. אמו מנהלת תיכון "נעמת" ואביו הנדסאי. החל ללמוד פסנתר קלאסי כשהיה בן 6 במשך 11 שנה. הוא בוגר הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בין השנים 2011-2014, במהלך לימודיו שיחק במחזות "אכזר מכול המלך" מאת נסים אלוני ו"ארץ פוק" של המחזאי אריאל ברונז. את שירותו בצה"ל עשה בתיאטרון צה"ל ובלהקת הנח"ל.
בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 2010 שיחק את דמותו של שמוקלר דמות מרכזית בקומדיית המצבים "השועלים". בשנת 2011 שיחק בעונה השנייה של קומדיית המצבים "יוני והמחוננים" ששודרה ב-yes. עוד באותה שנה שיחק בסרטו של אריק לובצקי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן", בתפקיד ניסו, וכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "מורעלים".
בשנת 2012 גילם את דמותו של "יקיר" בסרט הקולנוע "העולם מצחיק" של שמי זרחין. בשנת 2013 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסדרה הקומית "פרופיל 64", ששודרה בערוץ 10 ובעונה השלישית של הסדרה "ניו יורק" ששודרה בyes. בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "מפריח היונים". במהלך השנים 2014–2018 גילם את דמותו של שלומי חן ב-3 עונות של סדרת הנעורים "שכונה", המשודרת בניקלודיאון, אותה כתב גיורא חמיצר.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הנעורים "סוסי פרא" בערוץ זום. באותה שנה שיחק בסרט "עמק". בנוסף, לוהק לשחק בסדרה הקומית "גרעינים" בערוץ הילדים. בשנת 2017 שיחק ב "הרמון" בערוץ 13 לצד חן אמסלם ואלון אבוטבול שמגלם את אביו, באותה שנה השתתף בסדרה "מתויגים" בטלוויזיה החינוכית.
החל מיולי 2019 משחק שאול בסיטקום: "זה לא הגיל" של קשת 12, שם הוא מגלם את דניאל בנה של הדמות הראשית (מירי מסיקה) שנכנסת לקשר רומנטי עם חברו הטוב (גפן ברקאי) שעובר לגור איתם בבית.
בדצמבר 2020 שיחק את ליעם בסדרה "הבאר" ששודרה בכאן חינוכית. בכאן 11 משתתף בסאטירה "ערוץ אפס".
ב-1 ביולי 2021 יצא לאקרנים הסרט "לשחרר את שולי" בו גילם את דמותו של שולי לצד שלישיית מה קשור, הסרט זכה להצלחה רחבה בקרב הציבור הישראלי והיה לסרט הנצפה ביותר של השנה ולרביעי הכי נצפה בכל הזמנים, עם למעלה ממיליון צופים באקרנים.
באותה השנה שיחק את דמותו ירמי בסדרה "בלוגה בלוז", ודיבב את דמותו של פיטר בסרט המצויר "איפה אנה פרנק" בבימויו של ארי פולמן.
בתיאטרון
בתיאטרון הקאמרי שיחק במחזות "גם הוא באצילים" מאת מולייר (2015) בבימוי אודי בן-משה; "ארוחת טעימות" (2016); "פשוט לאהוב" (2017), ועל תפקידו בהצגה זו זכה בפרס השחקן המבטיח מטעם קרן רבינוביץ; "יעקובי ולידנטל" (2017) מאת חנוך לוין בתפקיד ליידנטל; ובהצגה "רומיאו ואמא" (2018) בתפקיד רומיאו מאת גור קורן וגלעד קמחי, בבימויו של גלעד קמחי. במחזה "מתאבל ללא קץ" (2020) מאת חנוך לוין בבימוי ארי פולמן.
במאי 2022, עלה לבמות בהצגה "פיקוח נפש" של תיאטרון הקאמרי בבימויה של הדר גלרון, בה מגלם את דמותו המרכזית של גבריאל.
במוזיקה
ב-10 בנובמבר 2019, פרסם שאול סינגל חדש העונה לשם "לראות אותך", אותו כתב והלחין. לאחר כחודשיים יצא הקליפ לשיר.
בפברואר 2020, שחרר דוד את הסינגל "כלוב בשמיים" יחד עם קליפ שיצר, כששלושה חודשים מאוחר יותר במאי 2020, שחרר את הסינגל "לב שלם".
ב-20 באוגוסט 2020, הופיע שאול באולפן כאן ג'אם 88, יחד עם להקתו.
ב-19 באוקטובר 2020, שחרר שאול את הסינגל "רק תגידי" אותו כתב והלחן, יחד עם זאת שחרר דוד קליפ אותו גם ביים. הסינגל זכה להצלחה רבה והושמע רבות בתחנות הרדיו.
במהלך חודש דצמבר 2020, פרסם דוד שלושה סינגלים חדשים, "הוא יבוא", "צייד" ו"יער" שלושת השירים התלוו לקליפים ייחודיים אותם יצרה אלונה פלוסקי.
ב-מרץ 2021, לרגל הבחירות לכנסת הוציא דוד את הסינגל "שר בממשלה" אותו כתב והלחין.
ב-10 בנובמבר 2022, פתח דוד קמפיין גיוס המונים למען יצירת אלבומו השלישי, "ציפור מלאך" אותו הקדיש לזכר אחותו לירון שנפטרה.
חיים אישיים
מאורס לאמנית שרה פגין ואב לבת.
קים דה-ג'ין
הופעות ראשונות
בשנת 1986 הופיע קים לראשונה בניו יורק וקיבל ביקורת חיובית ממבקר המוזיקה של הניו יורק טיימס, שכתב כי "דה-ג'ין קים הציג את כל ה[accouterments] הדרושים לקריירת סולו. קים ניחן במה שנראה כטכניקה בטוחה ואיתנה ובחירת המוזיקה הקפדנית שלו לימדה על מוזיקאי, המעוניין בדקויות, לא רק במתקפות החזיתיות הרגילות של רפרטואר ראוותני. זהו מוזיקאי צעיר ומעולה, המחונן באמצעים הפיזיים לביטוי האינטליגנציה המוזיקלית הניכרת שלו."
בשנת 1987 הוזמן דה-ג'ין לנגן עם תזמורת קליבלנד ומאז מביאה אותו הקריירה הבינלאומית שלו אל אולמות קונצרטים ראשונים במעלה באירופה, אסיה וארצות הברית כסולן עם תזמורות אמריקאיות, צרפתיות ובולגריות, בין השאר, עם מנצחים כמו דמיטרי קיטאיינקו, ז'אן-קלוד קאסאדסי ומארק ינובסקי.
מעבר לדרום קוריאה
בשנת 1994 עבר קים עם משפחתו לדרום קוריאה. מאז הוא מטפח שתי קריירות במקביל, כפסנתרן קונצרטים וכמורה. כיתות האמן שלו זכו להכרה בינלאומית ובו בזמן, הצליח לקיים לוח קונצרטים מלא, לצד הופעות בנגינת מוזיקה קאמרית וברסיטלים במקומות שונים, כגון סיור רסיטלים לאומי (1995), רסיטל לחגיגות שנת המאתיים לפרנץ שוברט (1997). הוא ניגן עם כל התזמורות הסימפוניות החשובות, לרבות התזמורת הסימפונית הקוריאנית והפילהרמונית של סיאול. קים הופיע תחת שרביטו של דמיטרי קיטאיינקו עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הקוריאנית בנגינת הקונצ'רטו של שומאן וקונצרט זה הוביל אותו להופיע כסולן עם הפילהרמונית של סיאול בביצוע שני קונצ'רטי עוקבים של שופן בפסטיבל התזמורת בשנת 1998, פסטיבל המוזיקה היוקרתי ביותר בקוריאה, שמציג המרכז לאמנויות בסיאול. בשנת 2000 ניגן ביום אחד את מכלול הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן. ב-2001, החל במחזור של מכלול הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, שנמשך עד 2005. כמו כן הוציא קים שלוש הקלטות, "4 באלאדות של דופן ו-8 נוקטורנים של פולנק" (בחברת ארקדיה), "מכלול הנוקטורנים של ג'ון פילד", ו"מכלול הנוקטורנים של שופן" (בחברת מונופולי). הקלטה של שני קונצ'רטי מאת מוצרט, שבה ניצח מן הפסנתר על התזמורת הסימפונית הלאומית של פולין, יצאה באוקטובר 2004.
הוראה ומשרות בסגל המורים
לקים תוארי בוגר, מוסמך ודוקטורט מבית ספר ג'וליארד לאמנות הבמה. הוא חבר בסגל המורים של בית הספר מנהטן למוזיקה ואמן אורח באקדמיית אישיקאווה למוזיקה ביפן. הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטה הלאומית לאמנויות של קוריאה. תלמידיו זכו בפרסים בתחרויות בינלאומיות חשובות כגון בוזוני, ויוטי, ובפרסים ראשונים בתחרות הבינלאומית ע"ש קלרה הסקיל ובתחרות הפסנתר בלידס בשנת 2006.
פעילויות אחרות
קים יושב בחבר השופטים בתחרויות כמו בוזוני, ג'ינה בכאואר, קלרה הסקיל, בטהובן (בון), תחרות הפסנתר הבינלאומית של קליבלנד, סנדאי, האמאמאטסו ביפן, פדרבסקי, רחמנינוב (מוסקבה), התחרות הבינלאומית של סין, התחרות הבינלאומית של לידס, תחרות המלכה אליזבת (בריסל) ואחרות.
אחרי עבודה צמודה עם התזמורת הפילהרמונית סואון, כסולן וכמנצח, במשך שנים רבות, התמנה קים בשנת 2008 למנצחה הקבוע ולמנהל המוזיקלי שלה. ב-2013 הופיעה הפילהרמונית של סואון לראשונה באולם קרנגי. קים מנצח על מכלול הסימפוניות והקונצ'רטי של בטהובן.
ממוכן
מְמוּכָן הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר המוזכר כמציע להוציא את ושתי המלכה מבית המלוכה. בחז"ל יש המזהים את ממוכן כהמן ויש המזהים אותו כדניאל.
בסיפור המגילה
כפי המופיע במגילת אסתר, לאחר שהמלך אחשוורוש שאל את שבעת השרים אשר לפניו מה לעשות למלכה ושתי שאינה מקשיבה לדבריו, הציע לו ממוכן להעביר את ושתי מלפני המלך ולתת את התפקיד המלכותי לאשה טובה ממנה, וכך עשה אחשורוש.
וכך מופיע הסיפור ב:
נבחרת טורקמניסטן בכדורגל
נבחרת טורקמניסטן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של טורקמניסטן.
הנבחרת מעולם לא העפילה לגביע העולמי. בשנת 2004, חוללה הנבחרת הפתעה גדולה כאשר העפילה לגביע אסיה. בטורניר זה, השיגה רק נקודה אחת ולא העפילה לסיבוב השני.
ממוכן
בסיפור המגילה
הסיבה של סילוק ושתי הייתה כדי למנוע בזיון לכל השרים מנשותיהם, וכדי שכל הנשים יתנו כבוד לבעליהן. לפי פרשנות חז"ל היה לממוכן מניעים אישיים גם כן. אמורא אחד מסביר שאשתו הכתה אותו בנעלה (הייתה מסטרתו בקורדקין שלה). לפי אמורא אחר היה לממוכן כעס שלא הזמינה ושתי את אשתו למשתה שעשתה. ולפי אמורא שלישי רצה ממוכן שביתו תחליף את ושתי ולכן פעל כך.
במסורת
בברייתא המובאת בתלמוד בבלי מופיע שממוכן הוא המן, ונקרא גם ממוכן כיוון שהוא מוכן לפרענות [שלבסוף נתלה על העץ]. וכך התלמוד מצטט את הברייתא:
דעה אחרת בחז"ל היא שממוכן הוא דניאל, ונקרא שמו ממוכן שמוכן לניסים.
בתלמוד בבלי יוצרים על שמו את הפתגם "הדיוט קופץ בראש" [הדיוט הוא אדם פשוט בעל דרגה נמוכה, לא חסר אינטליגנציה]. כיוון שממוכן מופיע אחרון בשרי המלך ובכל זאת משיב לפני שאר השרים. אמנם לדברי התלמוד הירושלמי הסיבה שממוכן ענה ולא שאר החכמים היא כיוון שבדיני נפשות מתחילים לשאול מן הקטן שבחכמים [אף שבמגילה לא מופיע דעת שאר חכמי פרס].
חג ההודיה
חג ההודיה (באנגלית: Thanksgiving Day) הוא חג אזרחי הנחוג באמריקה הצפונית, שבו מבטאים אסירות תודה על יבולי הסתיו והכרת תודה כללית לאלוהים.
מקור המנהג לערוך סעודת חג החל כבר בשנה הראשונה של ההתיישבות החדשה בארצות הברית. המתיישבים הראשונים נתקלו בקשיי התאקלמות רבים; הם לא הצליחו לגדל חיטה ומצבם הכלכלי והבריאותי התדרדר מאוד. רק לאחר שקיבלו עזרה מהילידים האמריקאים (אינדיאנים), החלה התאוששות. הן ידעו על חג האסיף היהודי הקדום סוכות, בו היהודים נהגו לשמוח בתוצרת החקלאית שאספו ולהודות לאלוהיהם על כך, והחליטו לעשות כדוגמתם לערוך סעודה חגיגית ולהודות לאלוהים.
בארצות הברית נחוג החג ביום חמישי הרביעי של חודש נובמבר, על פי מועד שנקבע בארצות הברית בשנת 1941 בהחלטה מיוחדת של הקונגרס ובחתימתו של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בקנדה הוא נחוג ביום שני השני של חודש אוקטובר.
בארצות הברית
מקור המנהג לערוך סעודת חג החל כבר בשנה הראשונה של ההתיישבות החדשה בארצות הברית. המתיישבים הראשונים נתקלו בקשיי התאקלמות רבים; הם לא הצליחו לגדל חיטה ומצבם הכלכלי והבריאותי התדרדר מאוד. רק לאחר שקיבלו עזרה מהילידים האמריקאים, החלה התאוששות. הסעודה שהתקיימה ב-8 בספטמבר כללה את יבולי השנה האופייניים למושבות הראשונות (תירס, דלעת, בטטות ותפוחי אדמה), עם הזמן התפשט מנהג זה לשאר המושבות, עד שב-1863 החליט הנשיא לינקולן להפוך את היום לחג לאומי. לינקולן קורא אותו יום להודיה, תהילה, תשובה ותפילה.
חנינת תרנגול הודו
במסגרת חג זה מתרחשת בנוסף חנינה נשיאותית המכונה "חנינת תרנגול ההודו" בה מעניק נשיא ארצות הברית "חנינה" לתרנגול הודו לרגל החג, ובכך מציל אותו ממוות.
מקורה של המסורת במנהגם של אנשי התאחדות ההודו ומועצת הלול והביצים בארצות הברית להעניק מדי שנה תרנגול חי לנשיא, לצורך הגשתו בארוחת חג ההודיה. תחילתו של מנהג זה בימי כהונתו של הנשיא הארי טרומן.
הנשיא הראשון שידוע ששחרר את התרנגול שהוענק לו היה ג'ון קנדי, שעשה זאת באופן ספונטני ולא רשמי כשאמר "בואו פשוט נשמור אותו". הנשיא שהחל את מסורת החנינה הנשיאותית היה ג'ורג' בוש האב. "הוא לא יסיים על שולחן ארוחת הערב של אף אחד, לא הבחור הזה", אמר בוש על התרנגול שהוענק לו ב-1989. מאז העניקו כל נשיאי ארצות הברית חנינות רשמיות לתרנגולים שניתנו להם. החנינה ניתנת בטקס הנערך בגן הוורדים של הבית הלבן, במהלכו נוהגים הנשיאים להשמיע הערות מבודחות.
בטקס החנינה משתתפים בכל שנה שני תרנגולים, למקרה שאחד מהם לא יוכל "למלא את חובותיו", ושניהם זוכים לחנינה. בעבר נשלחו התרנגולים המשוחררים לחווה בווירג'יניה, ולאחר מכן לדיסנילנד או לדיסניוורלד, שם שימשו אורחי כבוד בתהלוכת חג ההודיה. התרנגולים המיועדים לחנינה מאומנים לעמוד ברעשים חזקים ובהבזקי מצלמות כדי שיוכלו להשתתף בטקס. מאחר שהם מגודלים באותם תנאים כמו התרנגולים המיועדים לשחיטה, בדרך כלל הם אינם מאריכים ימים לאחר שחרורם.
בקנדה
החל משנת 1879 החג מצוין גם בקנדה באופן קבוע. לאורך השנים חלו שינויים במועדי החג, ובשנת 1957 נקבע רשמית להיות ביום שני השני של חודש אוקטובר. התאריך נקבע לזמן זה הואיל וזהו זמן סיום הבשלת היבולים והקציר בקנדה, שעקב שעות האור הארוכות בקיץ מבשילים בה היבולים מוקדם יחסית למדינות דרומיות יותר, וגם עקב הקרבה לתאריך גילוי אמריקה על ידי קולומבוס (12 באוקטובר 1492).
חג ההודיה יום חג פדרלי לעובדים הפדרליים, וכן יום חג כללי מוכרז בחוק ברוב הפרובינציות והטריטוריות (להוציא ניופאונדלנד ולברדור, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד).
מנהגי החג
סעודת החג מהווה את מוקד החג. זוהי ארוחת ערב גדולה, שמתחילה בשעות אחר הצהריים. אוכלים בה בעיקר תרנגול הודו צלוי, ולכן מכונה החג גם "יום תרנגול ההודו". מעריכים כי כ-45 מיליון תרנגולי הודו נאכלים בארצות הברית ביום זה, אם כי יש הסוברים שהערכות אלה מוגזמות.
המאכלים האופייניים לחג מבוססים על רכיבי מזון שהתגלו לאדם הלבן עם גילוי אמריקה ולא היו ידועים בעולם הישן, כגון חמוציות, תירס, פקעות מאכל, וכן יבולי סתיו ויבולים כתומים המזכירים את צבעי הסתיו, כגון דלעת, בטטה, גזר, אפרסקים וכיוצא באלה. זאת אף על פי שהמאכלים הללו (בהם תרנגול ההודו) לא נאכלו בסעודה הראשונה.
יהודים בחג ההודיה
מרבית יהודי ארצות הברית נוהגים לחגוג את חג ההודיה, שכן מבחינתם הוא אינו חג בעל אופי נוצרי אדוק כפי שהיה כשהחלה דרכו. חלק מהרבנים האורתודוקסים מאשרים ליהודים לחגוג את חג ההודיה, אולם ישנם גם רבנים רבים שמתנגדים לכך, משום "חוקות הגויים". כשנשאל על כך הרב משה פיינשטיין, הוא השיב שאין בעיה הלכתית לציין את חג ההודיה (אם כי ראוי להחמיר), אך יש לאסור את סעודות החג משום חוקות הגויים. לעומתם, היהדות הרפורמית תומכת באופן גורף בחגיגת חג ההודיה.