cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין
מהות מלחמת הסחר
ארצות הברית טוענת כי הדינים הסיניים לא מעניקים משקל ראוי לזכויות קניין רוחני בכך שהם כופים על חברות אמריקאיות מסגרת כללים במסגרתה לחברות הסיניות ישנה הזכות ללהשתמש, לשפר, להעתיק או לגנוב את הטכנולוגיות שלהם. ארצות הברית אף מלינה כי סין ממאנת לזהות את הפטנטים וזכויות היוצרים הלגיטימיות, ומפלה נגד טכנולוגיות מיובאות, ושסין מציבה חסמים רבים שאינם בצורת מכס אשר מונעים תחרות בינלאומית מול החברות הסיניות. כך, מלחמת הסחר התמקדה ברובה על קניין רוחני בסין, בדגש על טכנולוגיה. עם זאת, סין טוענת כי היא חיזקה את ההגנות על קניין רוחני ושארצות הברית התעלמה מכך; ואף התעלמה מכללי ארגון הסחר העולמי ומקריאות של תעשיותיה שלה להפחית את המכסים.
קרן המטבע הבינלאומית דיווחה על האטה כלכלית עולמית בשנת 2019. בסין, מלחמת הסחר האטה את מגמת הצריכה. ב־2018, לראשונה מאז 1990, נרשמה ירידה של 6% במכירת מכוניות חדשות במדינה. גם בכל הנוגע לשדרוג הסמארטפונים, הייתה האטה. ב־2018 נרשמה ירידה של 15.5% במכירת סמארטפונים ובעשרת החודשים הראשונים של 2019 המכירות קטנו בעוד 5.8%. בדצמבר 2019, יצרנית הסמארטפונים היחידה שבתקופה חיובית בסין הייתה וואווי, שזכתה לתמיכה לאומית בשל היותה מושא ההתקפות של הממשל האמריקאי. בארצות הברית, מלחמת הסחר יצרה מאבקים של חקלאים ויצרנים ומחירים גבוהים יותר לצרכנים, מה שהביא לכך שהתעשייה האמריקאית נכנסה ל"מיתון קל" במהלך 2019. במדינות אחרות זה גם גרם לנזק כלכלי, כולל הפגנות אלימות בצ'ילה ובאקוודור בגלל עליות תעבורה ומחירי אנרגיה, אם כי מדינות מסוימות נהנו מגידול בייצור כדי למלא את הפערים. השפעה אחרת היא חוסר יציבות בשוק המניות. ממשלות של כמה מדינות, כולל סין וארצות הברית, נקטו צעדים כדי להתמודד עם חלק מהנזק שנגרם כתוצאה מהידרדרות ביחסי ארצות הברית–סין.
בינואר 2020 נחתם הסכם סחר חדש בין המדינות. ההסכם הוביל להפסקת אש חלקית במלחמת הסחר. בנובמבר פרסם הבית הלבן צו נשיאותי האוסר על השקעה של אזרחים ושל קרנות בשורה ארוכה של חברות סיניות - המפורסמת שבהן היא וואווי. עם היבחרו של ג'ו ביידן כנשיא ארצות הברית, המשיך בקו של קודמו, והפעיל מאמצים דיפלומטיים בניסיון ליצור שיתופי פעולה בין-לאומיים כנגד אינטרסים כלכליים סיניים. ביוני 2021 הורחב הצו האוסר על השקעה אמריקאית ב-59 חברות סיניות.
באוקטובר 2022 הטיל ממשלו של ג'ו ביידן מגבלות ייצוא לסין הנוגעות למוליכים למחצה, במטרה לאלץ חברות להפסיק לתמוך במפעלים מתקדמים בסין העוסקים בתכנון וייצור שבבים. בסוף מרץ 2023 הודיעה גם יפן על מגבלות ייצוא של ציוד לייצור שבבים לסין.
המסגרת הכלכלית ההינדו-פסיפית
במאי 2022 השיק נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בטוקיו את המסגרת הכלכלית ההינדו-פסיפית שנועדה להוות משקל נגד לשותפות הטראנס פסיפית ממנה פרשה ארצות הברית וסין ביקשה להיות שותפה בה, וזאת כדי להחליש כלכלית את סין ולבודד אותה.
פרימה בלרינה אסולוטה
פרימה בלרינה אסולוטה הוא תואר המוקנה לנודעות והמצליחות ביותר מבין רקדניות הבלט. הכרה כ"פרימה בלרינה אסולוטה", היא מחוות הוקרה נדירה, השמורה על פי המסורת לרקדניות המצטיינות ביותר בדורן. התואר, שקיבל את השראתו במקור מגדולי הבלט האיטלקי בראשית הבלט הרומנטי, ומשמעותו המילולית היא "בלרינה ראשונה בהחלט", הוענק לפרימה בלרינה, שנחשבה לבעלת כישרון יוצא דופן, מעל המקובל לבלרינות מובילות אחרות. התואר נדיר מאוד בשימוש כיום וכאשר נעשה בו שימוש, הוא סמלי מעיקרו, אם כהכרה בקריירה בינלאומית יוקרתית ואם על שירות יוצא דופן ללהקת בלט מסוימת. אין נוהל אוניברסלי לקביעה מי ראויה לתואר, וחסר זה הביא למחלוקת בקהילת הבלט בשאלה, מי זכאית לו על פי דין. בדרך כלל להקת בלט מעניקה את התואר, אולם כמה רקדניות זכו בתואר מטעם ממשלה או ראש מדינה, לעיתים מסיבות פוליטיות ולאו דווקא אמנותיות. פחות מקובל לרקדנית להיות מזוהה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" כתוצאה מדעת הקהל והביקורת.
היסטוריה
השימוש המתועד הראשון בתואר כדרגה בלהקה היה בשנת 1894, כמנהל הבלט הצרפתי מריוס פטיפה העניק אותו לבלרינה האיטלקית פיירינה לניאני. הוא ראה בה את הבלרינה הראשונה במעלה בכל אירופה.
הבלרינה השנייה שקיבלה את התואר הייתה בת זמנה של לניאני, מתילדה קאשסינסקה. ואולם, פטיפה לא הסכים לכך שהיא תחזיק בתואר כזה; על אף היותה בלרינה יוצאת מן הכלל, הוא סבר שהיא זכתה בתואר בראש ובראשונה באמצעות קשריה עם אנשי החצר ברוסיה הצארית.
הבלרינות ההסובייטיות היחידות שהחזיקו בתואר היו גלינה אולנובה ומאיה פליסצקאיה, וכן נטליה מאקארובה, שערקה למערב בשנת 1970. האמריקאית ילידת שווייץ אוה אבדוקימובה הוכרה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" בעקבות הופעת אורח עם בלט קירוב בשנות ה-70', ביוזמת מנהלת להקת הבלט, נטליה דודינסקאיה. בהמשך זכה התואר להכרת הסנאט של ברלין.
עוד רקדניות שקיבלו את התואר הן אנלי אלהאנקו משוודיה, אלישה אלונזו, אלסנדרה פרי מאיטליה, ואליסיה מרקובה ומרגוט פונטיין מאנגליה.
הרקדנית הצרפתייה היחידה שהחזיקה בתואר זה הייתה איבט שובירה,
בדרום אפריקה, הבלרינה היחידה שעוטרה, ב-1984, בתואר "פרימה בלרינה אסולוטה" הייתה פיליס ספירה (2008-1943).
סטפן פוצילה
סטפן אלכסנדרוביץ פוצילה (בבלארוסית: Сцяпан Аляксандравіч Пуціла; הידוע גם כסווטלוב; נולד ב-27 ביולי 1998, מינסק, בלארוס) הוא עיתונאי, בלוגר, במאי ומנחה טלוויזיה בלארוסי. מחבר ויוצר ערוץ "NEXTA",  בנושאים חברתיים ופוליטיים. המספר הכולל של המנויים בכל הרשתות החברתיות הוא יותר מארבעה מיליון, מתוכם יותר מ-532 אלף בערוץ היוטיוב ויותר מ-2.7 מיליון מנויים בערוץ הטלגרם NEXTA Live שהוא השמיני הפופולרי ביותר בעולם מבין כל ערוצי הטלגרם בכל השפות, כמו גם הערוץ הפופולרי ביותר בשפה הרוסית.
כיום סטפן גר בפולין. בפרסומיו הוא נוגע בנושאי ניצול לרעה של סמכות, פקידי המדינה ורשויות אכיפת החוק. הוא מכסה באופן קבוע אירועים בחייהם של הבלארוסים וזכה לפופולריות מיוחדת בזמן ההפגנות בבלארוס (2020), כאשר הקד"ב (שירות ביטחון המדינה) הבלארוסי מנהל אחריו מעקב והוא הוכנס לרשימת המחבלים המסוכנים בבלארוס.
ועידת האו"ם נגד הגזענות (2009)
[[קובץ:Durbanreviewboycott.svg|שמאל|ממוזער|300px|יחס המדינות לוועידת דרבן השנייה:
]] ועידת האו"ם נגד הגזענות (2009) נפתחה ב-20 באפריל 2009 בז'נבה. הוועידה מכונה גם "ועידת דרבן השנייה" או "ועידת דרבן 2" (הוועידה הראשונה התכנסה ב-2001 בדרבן שבדרום אפריקה). מטרותיה של הוועידה היו מאבק בגזענות, באפליה על רקע גזעי ובשנאת זרים.
הוועידה, עוד לפני התכנסותה, הוחרמה על ידי המדינות: ארצות הברית, ישראל, אוסטרליה, גרמניה, ניו זילנד, איטליה, קנדה, פולין והולנד, וזאת, לאור העובדה כי בוועידת דרבן הקודמת כונתה ישראל "מדינה גזענית וכובשת", הציונות הושוותה לגזענות והפלסטינים הוגדרו כעם הנמצא תחת כיבוש זר. באופן תקדימי החליטו ראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר החוץ, אביגדור ליברמן, להחזיר להתייעצות את שגריר ישראל בשווייץ, אילן אלגר. במשא ומתן שהתנהל עם מארגני הוועידה לקראת הוועידה השנייה, נודע לנציגי המדינות, כי גם בוועידה הנוכחית אין כוונה לשנות את טיוטת הוועידה. לדברי דובר משרד החוץ האמריקני, במהלך המשא ומתן הטיוטה אף הפכה לגרועה יותר.
מועד פתיחת הוועידה היה בסמיכות לערב יום השואה בישראל.
אירועי הוועידה
ביום הראשון, בלט בעיקר נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד שגינה בנאומו את ישראל והציונות, וגרם ל-24 נציגי מדינות שונות לצאת מן האולם במחאה על דבריו. דבריו של אחמדינז'אד זכו לגינויים חריפים רבים, כמו גם מצד ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, נשיא צרפת, ניקולה סרקוזי ומזכ"ל האו"ם, באן קי מון.
רוב הנציגים שעזבו את הוועידה במהלך הנאום היו בעיקר ממדינות האיחוד האירופי, והן:
בתחילת הנאום של הנשיא האיראני ובמהלכו, נציגי איחוד הסטודנטים בצרפת פרצו בצעקות באולם, חבשו פיאות ליצן צבעוניות וקראו לו בצעקות "גזען!", ואף השליכו לעברו חפצים, שפגעו בבימת הנואמים. הסטודנטים הוצאו במהרה על ידי אנשי הביטחון של האו"ם, נעצרו ושוחררו לאחר מכן. גם גורמים ישראלים שנכחו באולם הוועידה פרצו בקריאות במהלך נאומו של הנשיא האיראני, והוצאו מן המקום.
ביום השני, הצטרפו עוד כמה נציגי מדינות ערביות, איתן שר החוץ הפלסטיני, להמשך גינויים על ישראל ונוכחותה בשטחים שמעבר לקו הירוק.
בישראל
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודיע בפתח ישיבת הממשלה שהתקיימה ב-20 באפריל כי אירועי הוועידה היו בלתי נמנעים לאור שיתוף נשיא איראן בוועידה, ובירך את נציגיהן של המדינות שעזבו את האולם בזמן נאומו של אחמדינז'אד. כמו כן, שלח איגרות ל-8 המדינות שהחרימו את הוועידה ול-24 המדינות שנטשו את האולם בזמן נאום אחמדינז'אד.
שר הביטחון אהוד ברק אמר באותה ישיבה כי "ועידת דרבן זה ביטוי לעולם הפוך. מקום בו אחמדינז'אד יכול להיות אורח כבוד בוועידה נגד גזענות. אנחנו צריכים להיאבק בהיפוך היוצרות הזה, לשם כך אנחנו קיימים".
שר החוץ אביגדור ליברמן הוסיף כי ישראל מודה למדינות שהודיעו שידירו את רגליהן מ"וועידת הצביעות" וקרא למדינות נוספות להחרים את הוועידה. ליברמן אף החליט, יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, להחזיר את השגריר הישראלי בשווייץ להתייעצות לאור אירוח אחמדינז'אד בז'נבה ומתן במה לדבריו.
יושבת ראש האופוזיציה, ציפי לבני, קראה לקהילה הבינלאומית לא להשתתף בוועידה.
נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, אמר כי הוא "חש בושה שביום הזיכרון לשואה ולגבורה נפתחת ועידה גזענית בז'נבה שבה אורח הכבוד הוא אחמדינז'אד, אשר קורא למחוק את ישראל מהמפה ומטיף להכחשת השואה". ובנוגע למארחת, שווייץ, הוסיף ש"יש גבול גם לנייטרליות של שווייץ. יש גבול שאותו אסור לחצות" ולאחר כמה דברים סיים ואמר "לישראל אין ועידה, אך יש לה את האל שבשמיים, ואליו נתפלל ביום זה".
בעולם
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, הביע צער על החרמת הוועידה מצד חלק מהמדינות ואמר: "אנחנו מדברים על מציאת אחדות חדשה כפי שהתקופה דורשת. אבל נותרנו חלשים ומפולגים ותקועים בזמנים ישנים". אך מאידך הוא גינה, יחד עם נציגי צרפת, בריטניה וקנדה, את נאומו של אחמדינז'אד בוועידה.
נשיא שווייץ, הנס רודולף מרץ, טען בתגובה להחרמת הוועידה ולהשבת השגריר הישראלי להתייעצות, לנייטרליות של ארצו ולדבריו: "שווייץ היא נייטרלית ואינה נוטלת חלק בשום ברית". כמו כן, בריאיון ל"רשת ב'" אמר מרץ שהסיבה להסכמתו להיפגש עם אחמדינז'אד היא כי: "מדובר בהליך מקובל זה שנים רבות. אם מישהו מבקש ממני להיפגש עמו - אני תמיד נענה".
ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר, בירך על עזיבת האולם מצד הדיפלומטים המערביים וכינה זאת "התנגדות קולנית למה שהנשיא אחמדינז'אד מייצג ומה שיש לו לומר".
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כינה את ההערות "קריאה בלתי נסבלת לשנאה גזענית שבזה לאידיאלים ולערכים המתוארים בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם".
ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, גינה את הצהרותיו של אחמדינז'אד ואף הגדירן כהסתה.
הממשל האמריקני הגיב בקרירות יחסית לדבריו של נשיא איראן, ובהודעתו נאמר, כי דבריו של אחמדינז'אד לא תורמים לשיחים הבינלאומיים, אך פניה של ארצות הברית עדיין לדיאלוג.
במאמר מערכת ביומון הסורי "א-שרק אל-אווסט" שנכתב יום לאחר נאומו של אחמדינז'אד, התייחס העורך טארק אל-חמיד לנאומו של אחמדינז'אד, וטען נגדו: "במה יתרמו דבריו של נשיא איראן לסוגיה הפלסטינית או לטובת האדמות הערביות הכבושות?". לטענתו של אל-חמיד: "הנאום היה בעיקרו מכוון לרחוב הערבי והאיסלאמי ונועד 'להטעין את הכרטיס' של איראן". לדבריו, אין די בנאומים כאלה שלא עוזרים לאינטרס האיסלאמי אלא יש לפעול: "אנו זקוקים למעשים. והמעשים אשר הבחנו בהם אתמול נעלמו בתוך צווחות נאומו של אחמדינז'אד ובהחרמת מדינות המערב את נאומו".
טימוקרטיה
טימוקרטיה היא משטר המקנה כוח פוליטי רק לבעלי רכוש. משטר כזה יוצר זיקה בין המעמד הכלכלי של אזרח לבין זכאותו להיות בעל משרה ציבורית.
אבי המשטר הטימוקרטי היה סולון, אשר הנהיג רפורמה מדינית באתונה העתיקה. הוא חילק את אזרחיה לארבעה מעמדות, כאשר לכל אחד מהם ניתנו זכויות פוליטיות על פי עושרם ונכסיהם באותה תקופה הנכסים נמדדו על פי תפוקת היבול השנתי, וכך נקבעו המעמדות השונים: המעמד הגבוה, נקראו פנטקוסיומדימנים, "אנשי 500 המידות", אשר הפיקו יבול באותו היקף, מתחתיהם היו ההיפיס, "הפרשים", אשר הפיקו יבול של כ-300 מידות, הבאים בתור היו הזאוגיטים, "אנשי הצמד", אשר הפיקו יבול של כ-200 מידות ולבסוף המעמד הרביעי, הטתים, "שכירים" אשר הפיקו פחות מ-200 מידות ליבול השנתי. בצורה זו סולון בעצם החליש את האריסטוקרטיה, אשר דגלה במתן מעמד פוליטי על בסיס ההיסטוריה המשפחתית של אותו אריסטוקרט בלבד.
לאחר החלת הרפורמה, גם אזרח אשר לא היה אריסטוקרט אך הצליח לצבור הון כלכלי, היה יכול לקחת חלק בתפקיד בכיר בפוליס של אתונה, דבר אשר לפני כן לא היה אפשרי. אומנם מוסד האריסטוקרטיה נשאר על כנו, אך כוחו הפוליטי כבר לא היה מוחלט.
כבישה איזוסטטית חמה
כבישה איזוסטטית חמה (בלועזית: Hot isostatic pressing; בראשי תיבות: HIP) היא תהליך ייצור המשמש להפחתת נקבוביות המתכות ולהגברת צפיפותם של חומרים קרמיים רבים במטרה לשפר את התכונות המכניות של החומר ואת יכולת העבודה שלו.
לעיבוד יציקות ניתן להפוך אבקות מתכת למוצקים קומפקטיים בשיטה זו, כאשר הגז האינרטי מוחל בין 7,350 psi (50.7 MPa) ל־45,000 psi (310 MPa), כאשר 15,000 psi (100 MPa) הנפוצים ביותר. טמפרטורות הספיגה של תהליכים נעים בין 482 מעלות צלזיוס ליציקות אלומיניום ל־1,320 מעלות צלזיוס עבור סגסוגות על בסיס ניקל. כאשר מטפלים ביציקות ב- HIP, יישום בו-זמנית של חום ולחץ מבטל חללים פנימיים ומיקרופורוזיות באמצעות שילוב של דפורמציה פלסטית, שריקות וקשירת דיפוזיה; תהליך זה משפר את עמידות העייפות של הרכיב. יישומים עיקריים הם הפחתה של כיוון מיקרו, איחוד מתכות אבקה, מרוכבים קרמיים וחיפוי מתכת. לחיצה איזוסטטית חמה משמשת אפוא גם כחלק מתהליך סינטציה (מטלורגיה אבקה) ולייצור מרוכבים של מטריצות מתכת, המשמשות לעיתים קרובות לאחר עיבוד בייצור תוספים.
פאול אלפרד ביפלד
פאול אלפרד ביפלד (באנגלית: Paul Alfred Biefeld; 22 במרץ 1867 – 21 ביוני 1943) היה פיזיקאי אמריקאי-גרמני שעל שמו נקרא אפקט ביפלד-בראון.
ביוגרפיה
פאול אלפרד ביפלד נולד ביושטדט בממלכת סקסוניה. בשנת 1881 המשפחה עברה לארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובשנת 1894 קיבל תואר בהנדסת חשמל. בשנת 1900 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת ציריך ובאותה שנה התחתן עם אמה באוך, ילידת פרנקפורט.
בשנים 1900–1906 הוא לימד פיזיקה והנדסת חשמל באוניברסיטה בגרמניה. בשנים 1906–1911 הוא היה פרופסור לפיזיקה ואסטרונומיה באקרון. בהמשך הוא עבר לאוניברסיטת דניסון, ולימד שם עד לשנת 1943.
שיר אהבה (סרט)
שיר אהבה (באנגלית: Lovesong) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2016, בבימויה של סו יונג קים, אשר כתבה את הסרט יחד עם בראדלי ראסט גריי. בסרט מככבות ג'נה מאלון וריילי קיאו, לצד ברוקלין דקר, איימי סימץ, מרשל צ'פמן, ריאן אגולד ורוזנה ארקט.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-24 בינואר 2016.
תקציר העלילה
שרה (ריילי קיאו) נשואה לדין, שנעדר בשל נסיעות עבודה כמעט כל הזמן, ואינו מתעניין בחייה. להם ילדה קטנה, שבה מטפלת שרה לבדה. מתוך בדידותה הגדולה, מתקשרת שרה לחברתה הטובה מימי הלימודים, מינדי (ג'נה מאלון), שאותה לא ראה מזה שנים, והשתיים יוצאות למסע ספונטני, יחד עם בתה ג'סי. השתיים מדברות על אורח חייהן השונה. שרה משוכנעת שמינדי חיה חיי חופש והרפתקה, ואילו בתורה מינדי מופתעת לגלות פרטים שלא ידעה על חייה האישיים של שרה. אחרי לילה של העלאת זכרונות מחוויותיהן המיניות מעת הלימודים באוניברסיטה, השתיים מתנשקות, מה שמוביל לאינטימיות פיזית נוספת. ביום למחרת, נעלבת מינדי כשהיא מרגישה ששרה מתייחסת בנונשלנטיות למה שקרה ביניהן, מתוך מחשבה שזה פשוט היה חלק מהרפתקנותה המינית של מינדי. כשהן עוצרות בתחנת דלק, קונה מינדי כרטיס אוטובוס חזרה לביתה בניו יורק ועוזבת.
כעבור שלוש שנים עם קשר מועט, מזמינה מינדי את שרה לחתונה שלה. שרה כעת פרודה מבעלה. בהתחלה, מרגישה שרה מודרת ומבודדת במערך ההכנות לחתונה, כמו שהיא מרגישה מנותקת מחייה של מינדי. אך מינדי מפתיעה את שרה בביקור בחדר המלון שלה, והשתיים מתקרבות מחדש. במסיבת הרווקות של מינדי הן שוב מתנשקות.
ביום החתונה הן יוצאות לטיול ומדברות על המסע שערכו שנים קודם לכן, הלילה המשותף, והשנים של הנתק ביניהן. מינדי אומרת לשרה שהיא אוהבת אותה, ותמיד תאהב אותה. ועדיין, מינדי ממשיכה עם תוכניותיה, ומתחתנת.
פלאוסניווה
פלאוסניווה (שם מדעי: Palaeosaniwa; מילולית: "סניווה עתיק") הוא סוג נכחד של לטאה ממשפחת הכוחיים, אשר התקיימה במשך סוף הקרטיקון שלפני 70.6 עד 66 מיליון שנה מזמננו בגיל המאסטריכט. הסוג תואר למדע ב-1928 בידי צ'ארלס ו. גילמור ונכלל בו מין אחד: Palaeosaniwa canadensis.
שיר אהבה (סרט)
קבלה וביקורת
"שיר אהבה" זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. יש לו דירוג של 81% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 26 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.4/10. באתר Metacritic, יש לסרט ציון ממוצע משוקלל של 74 מתוך 100, בהתבסס על 14 מבקרים, ציון המעיד על "ביקורות חיוביות בכללי".
פלאוסניווה
לטאה זו ידועה רק ממספר מאובנים של שיניים וכמה חוליות, מרביתם חלקיים, מאלברטה, ויומינג ומונטנה ואלו העלו שהיא הגיעה לאורך של 3 עד 3.5 מטרים בקירוב, מה שהופך אותה לאחת מהגדולות שבלטאות הקרטיקון. במראהו דמתה לסניווה המאוחרת יותר, מה שנתן לה את שמה. עקב גודלה כנראה הייתה טורפת-על דומה לכוח ענק מודרני, אשר צדה ביעילות טרף של חולייתנים מקומיים לרבות עופות, יונקים, זוחלים אחרים ודינוזאורים קטנים וכן ביצים ונבלות.
לטאה זו אולי הייתה שייכת לכוחיים עקב מראה, אף שמספר חוקרים טוענים שהיא קרובה יותר להלודרמיים או אף לאב-קדמון נכחד שלהם.
הלטאה הגדולה נכחדה לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
טירת פוינאר
טירת פוינאר, המכונה גם מצודת פוינאר (ברומנית: Cetatea Poenari) היא טירה הרוסה ברומניה שהייתה ביתו של ולאד ההמשפד. הגישה למצודה נעשית על ידי טיפוס ב-1,480 מדרגות בטון.
מיקום
הטירה ממוקמת על מישור הר קטטיאה, מול הצד המערבי של טרנספגרשאן, על קניון שנוצר בעמק נהר ארג'ש, קרוב להרי פגראץ'.
היסטוריה
הטירה הוקמה סביב תחילת המאה ה-13 על ידי וולאכים. בסביבות המאה ה-14 הייתה פוינאר (שנודעה אז כ"טירת ארג'ש") המצודה העיקרית של שליטי בסאראב. בעשורים הבאים, השם ותושביו השתנו מספר פעמים אך בסופו של דבר הטירה ננטשה ונזנחה. עם זאת, במאה ה-15, תוך שהוא מבין את הפוטנציאל לטירה המונחת גבוה על מצוק של סלע תלול, שיפץ ולאד המשפד את המבנה בכך שהוא משעבד את אויביו מהאצולה של הנסיכות הדנוביות בוולאכיה ומולדביה, והפך אותו לאחת מהמצודות העיקריות שלו, תוך שיקום מחדש של הטירה בצד שמאל של הנהר עם אבנים מהטירה הישנה יותר, שהייתה בגדה הימנית ונמוכה מעט. למרות שהטירה שימשה שנים רבות לאחר מותו של ולאד בשנת 1476, היא בסופו של דבר ננטשה במחצית הראשונה של המאה ה-16 ושכבה בהריסות עד המאה ה-17. גודל הטירה ומיקומה הקשו על כיבושה.
ב-13 בינואר 1913, מפולת שנגרמה על ידי רעידת אדמה, הפילה חלקים מהטירה שהתרסקה לתוך הנהר הרחק למטה. לאחר שתי רעידות אדמה נוספות בשנת 1940 ו-1977 שגרמו נזק נוסף, היא תוקנה מעט והקירות ומגדליה עומדים עד היום. מאז 2009 מנוהל האתר על ידי מוזיאון מחוז ארג'ש..
בתרבות הפופולרית
עיבוד מודרני של טירת פוינאר הוצג בסדרת הטלוויזיה של רשת STARZ הסודות של דה וינצ'י משנת 2013 בפרק שכותרתו "השטן" בו לאונרדו דה וינצ'י נוסע לטירת פוינאר בוולאכיה כדי להיפגש עם ולאד המשפד.
הפרק "The Hardy Boys & Nancy Drew Meet Dracula" של הסדרה The Hardy Boys / Nancy Drew Mysteries משנות ה-70 מתרחש בתוך "הטירה של דרקולה" ב"פוינאר". צילומי הטירה ששימשו בפרק הם טירת פאונארי האמיתית, אם כי בפרק מופיעים אנשים שנסעו עד שערי הטירה לפסטיבל רוק - דבר שבלתי אפשרי לעשות זאת, כיוון שיש לעלות במדרגות כדי להגיע לכל מקום ליד ההריסות.
אגדות
אגדות וסיפורים רבים על טירת פאונארי שרדו לאורך מאות שנים. בתקופה הקומוניסטית ברומניה, לעיתים בילו מבקרים זרים את הלילה בתוך המבנה ההרוס; ביניהם היה בעלה של פטימה פהלווי, וינסנט לי הילייר, שטען כי בלילה הטמפרטורה הייתה נמוכה בהרבה מהרגיל בטירה (אפילו בחודש יולי), הריח פרחים רקובים למרות שלא היו כאלה, הוא סבל מסיוטים ביזאריים, חלה בקרטוזיס באופן לא מוסבר וקיבל את "התחושה המפחידה" שמסתכלים עליו וננשך מבלי שהותקף פיזית. האתר הוצג גם כמקום רדוף רוחות בתוכנית Ghost Hunters International בעונה 1 (2008–2009), פרק 14.
ג'ונגל ספיד
ג'ונגל ספיד (באנגלית: Jungle Speed) הוא משחק קלפים שנוצר על ידי תומאס וואורצ'קס (Thomas Vuarchex) ופייריק יקובנקו (Pierric Yakovenko) בשנת 1991. המשחק מופץ על ידי החברה אסמודי (Asmodee), וכולל 80 קלפי משחק ייחודיים, וכן טוטם מעץ או מפלסטיק. המשחק מאמן את החשיבה המודעת ומקנה לה יתרון על פעולה אינסטינקטיבית. המשחק מתאים לגילאי 7 ומעלה, משלושה עד שמונה משתתפים.
חוקי המשחק
המשחק מורכב מקלפים עם סמלים דומים. כל הקלפים מחולקים למשתתפים באופן שווה עם הלוגו למעלה. במרכז המשחק עומד מוט מעץ הנקרא טוטם, הנמצא במרחק שווה מכל השחקנים. במידה ונשארים קלפים שלא חולקו הם מונחים מתחת לטוטם. כל שחקן חושף בתורו את הקלף שלו מראש החבילה, כאשר הקלף מורם כלפי השחקנים האחרים, כדי שהשחקנים האחרים יראו את הקלף ראשון ולא ייווצר יתרון לא הוגן. המשחק מתבצע בכיוון השעון והקלפים מונחים אחד על גבי השני כאשר בכל תור השחקן מניח קלף נוסף מחבילת המשחק שלו.
כאשר אחד השחקנים חושף קלף זהה בסמלו לקלף של אחד המשתתפים האחרים, השניים יתחרו ביניהם מי יתפוס את הטוטם שבמרכז הכי מהר. במצב שבו שני המשתתפים תפסו את הטוטם יחדיו הזוכה בטוטם הוא בעל מספר האצבעות הכי גבוה האוחזות בטוטם. במידה ומספר האצבעות שווה הזוכה בטוטם הוא זה שאוחז בטוטם נמוך יותר. המפסיד לוקח את כל הקלפים הפתוחים שלו ושל יריבו ובמידה ויש, גם את הקלפים מתחת לטוטם במרכז, ומצרף אותם לחבילת הקלפים שלו, והתור עובר אליו. המנצח במשחק הוא זה שנפטר מכל קלפיו ראשון.
טעויות וענישה
במידה והשחקן מבצע את אחת מהטעויות הבאות עליו לקחת את כל הקלפים ששוחקו עד כה מכל המשתתפים, (וכן את הקלפים שמתחת לטוטם, במידה ויש) ולהניח אותם מתחת לחבילת הקלפים שלו:
גרסת ההרחבה
הגרסה המורחבת מוסיפה קלפי משחק חדשים הכוללים צורות וקלפים מיוחדים:
גרסת הארנבים המשוגעים
גרסה מיוחדת של המשחק שיצאה בצרפת אשר מבוססת על הארנבים המשוגעים של יוביסופט (מאנגלית: Raving Rabbids). אל המשחק מצורפים שקית מיוחדת בצורת ארנב משוגע ודמות פלסטיק קטנה אשר משתנה מקופסה לקופסה. השינוי העיקרי נעוץ בדמות הפלסטיק, אשר ממוקמת מעל הטוטם. אחרי שלקחו את הטוטם (אפילו אם בטעות) ניתן לקחת את הדמות. הראשון שלוקח אותה נותן קלף אחד מערימת הזרוקים שלו לכל משתתף שירצה. בנוסף ישנם קלפים מיוחדים שונים:
גרסת המשחק בwii
משחק הווידאו ג'ונגל ספיד, שפותח על ידי חברת פלייפול אנטרטיינמנט (Playful Entertainment), הופץ לראשונה לשירות של Nintedo Wii בצפון אמריקה ב-12 בינואר 2009. משחק הווידאו מאפשר מקסימום של שמונה משתתפים, כאשר כל שני שחקנים יכולים לחלוק שלט Wii אחד. המשחק מוסיף מספר אפקטים חדשים לבחירה, כמו טשטוש הקלפים, דבר המקשה על השחקנים לראותם.
מאבאשי
מָאֵבָּאשִׁי (ביפנית: 前橋市) היא עיר הבירה של מחוז גונמה שבחבל קאנטו שביפן. אוכלוסיית העיר מונה 339,701 תושבים, נכון לשנת 2015.
היסטוריה
בתקופת נארה נקרא האזור בו שוכנת מאבאשי אומאיאבאשי (厩橋), שפירושו "גשר" (橋 hashi) החוצה את נהר טונה, שבסמוך אליו שוכן בית הארחה עם אורווה (駅家 umaya). בתקופת אדו השתנה שם המקום למאבאשי (前橋) לאחר שנכבש על ידי שוגונות טוקוגאווה.
העיירה מאבאשי נוסדה לאחר ביטול שיטת ההאן באפריל 1889, וב-1892 הפכה רשמית לעיר. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הפציצו בעלות הברית את העיר, והחריבו יותר ממחציתה. לאחר המלחמה שוקמה העיר, והמשיכה להתרחב בשנות ה-50 תוך סיפוח עיירות וכפרים מסביבה. ב-1999 איחרה מאבאשי את אליפות העולם באתלטיקה באולם. ב-2001 קיבלה מאבאשי מעמד עיר מיוחדת המקנה לה אוטונומיה רבה יותר.
גאוגרפיה
מאבאשי שוכנת למרגלות הר אקאגי, בפינה הצפון-מזרחית של מישור קאנטו, ומשני עבריה מתנשאים הר הרונה והר מיוגי. את העיר חוצה נהר טונה, הנהר השני באורכו ביפן, ונהר הירוסה.
ערים תאומות
למאבאשי יחסי ערים תאומות עם:
אבי יעקבי
ביוגרפיה
יעקבי גדל בקיבוץ גונן, בנם של בנימין וריקי, הוא הבכור מבין 10 אחים, שלושה מהם שירתו אף הם כטייסים בחיל האוויר וגיסו הוא אלוף נמרוד שפר, עמיתו לקורס הטיס. הוא גדל בבית דתי ובגיל 16 החליט להסיר את הכיפה.
לאחר שחרורו כיהן כיו"ר תוכנית "שותפות 2000", ארגון שהוקם על ידי קהילת דטרויט לתמיכה בפרויקטים בגליל. כן עבד בחברת בטר פלייס, כראש מטה וסגן נשיא לענייני תפעול. הוא בעל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
פרנסיסקו דה אורייאנה
פרנסיסקו דה אורייאנה (בספרדית: Francisco de Orellana; נפטר בנובמבר 1546) היה קונקיסטאדור ומגלה ארצות ספרדי. הוא השלים את הניווט הידוע הראשון לכל אורכו של נהר האמזונאס, אשר בתחילה נקרא "ריו דה אורייאנה". הוא גם הקים את העיר גואיאקיל באקוודור. אורייאנה נפטר במהלך משלחת שנייה באמזונאס.
רקע כללי
אורייאנה, יליד טרוחיו (ישנם תאריכי לידה שונים, שנעים בין 1490 ל-1511), היה ידיד קרוב, ואולי גם קרוב משפחה של פרנסיסקו פיסארו, הכובש יליד טרוחיו של פרו. הוא נסע לעולם החדש (כנראה בשנת 1527). אורייאנה שירת בניקרגואה עד שהתגייס לצבא פיסארו בפרו בשנת 1533, שם תמך בפיסארו בעימותו עם דייגו דה אלמגרו (1538). לאחר הניצחון על אנשיו של דה אלמגרו, הוא מונה למושל אזור לה קולטה (שהורכב מחלקים משטחי אקוודור המודרנית) והקים מחדש את העיירה גואיאקיל, שהוקמה בעבר על ידי פיסארו.
חקירה ראשונה של נהר האמזונס
בשנת 1540 הגיע גונסאלו פיסארו לקיטו כמושל שהתמנה על ידי פרנסיסקו פיסארו, אחיו מאב. הוא יצא למשלחת לאתר את "ארץ הקינמון", שלדעתם אמורה להיות במזרח. אורייאנה היה אחד הסגנים של גונסאלו פיסארו במהלך משלחתו ב־1541 ממזרח לקיטו, אל פנים דרום אמריקה. בקיטו אסף גונסאלו פיסארו כוח של 220 ספרדים ו-4,000 ילידים, ואילו אורייאנה, בתור השני בפיקוד, נשלח חזרה לגואיאקיל כדי להביא עוד חיילים וסוסים. פיסארו עזב את קיטו בפברואר 1541 רגע לפני שהגיע אורייאנה עם 23 אנשיו וסוסיו. אורייאנה מיהר אחרי הכוח הראשי, ובסופו של דבר יצר איתם קשר במרץ. עם זאת, כאשר המשלחת עזבה את ההרים, 3000 ילידים ו-140 ספרדים מתו.
בהגיעו לנהר קוקה (יובל של נאפו), נבנתה ספינת בריגנית בשם "סן פדרו", כדי להעביר את החולים והאספקה. גונסאלו פיסארו הורה לו לחקור את נהר קוקה ולחזור לאחר שימצא את קצה הנהר. כאשר הגיעו למפגש עם נהר נאפו, אנשיו איימו במרד אם הם לא ימשיכו. ב־26 בדצמבר 1541 הוא הסכים להיבחר לראש המשלחת החדשה ולכבוש אדמות חדשות על שמו של המלך. אורייאנה (עם גספר דה קרבחל) ו-50 אנשים יצאו במורד הזרם כדי למצוא אוכל. הם לא הצליחו לחזור נגד הזרם.
אורייאנה חיכה לפיסארו, ובסוף החזיר שלושה אנשים עם מסר והחל בבניית בריגנית שנייה, "ויקטוריה". פיסארו חזר בינתיים לקיטו בדרך צפונית יותר, עם 80 אנשים חיים.
לאחר שעזב את אזור נאפו המשיך אורייאנה במורד הזרם לאמזונס. 49 האנשים החלו לבנות ספינה גדולה יותר לניווט בנהר. הם הגיעו ב־3 ביוני 1542 לבסוף לנהר האמזונס.
בקו אורך של כ-69 מעלות מערב, אורייאנה ואנשיו היו מעורבים בהתכתשות עם ילידי מאצ'יפארו ונרדפו במורד הזרם. כשהם ממשיכים במורד הנהר הם עברו ברציפות עד קו אורך 57°. שם הם נכנסו לשטח הפירה-טפויה.
הפלגה שנייה
אורייאנה החליט לחזור לספרד כדי להשיג מהכתר הספרדי את השלטון על האדמות שגילה, ואותן כינה "אנדלוסיה החדשה". לאחר ניווט קשה הוא הגיע תחילה לחופי פורטוגל. המלך קיבל אותו בצורה ידידותית והציע לו הצעה לחזור לאמזונס תחת דגל פורטוגזי. הגילוי של אורייאנה יצרה סוגיה בינלאומית. על פי חוזה טורדסיאס, רוב נהר האמזונס צריך להיות שייך לספרד, אך פורטוגל תהיה השולטת בשפך הנהר. אורייאנה סירב להצעה הפורטוגלית. אחרי תשעה חודשי משא ומתן, מינה אותו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שכיהן גם כמלך ספרד), כמושל אנדלוסיה החדשה ב־18 בפברואר 1544.
לאחר ששבה את חצר המלך הספרדי בסיפורים והגזמות על מסעו באמזונס, ולאחר תשעה חודשי התלבטות, השיג קבוצה שתצא איתו לכבוש את האזורים שגילה. המשלחת הזאת אפשרה לו לחקור וליישב את האזור, עם לא פחות מ-200 חיילים, 100 פרשים וציוד לבניית שתי אוניות שתשוטנה בנהר.
בינתיים נוצרו בעיות שונות, חלקן קשורות במחסור בכספים למימון המשלחת, ולאחריהן בעיות באיוש הצוותים. לא היו לו מספיק אנשי צוות וחיילים ספרדיים. אף על פי שלא אישרו לו לצאת, הוא חמק עם ארבע אוניות ב-11 במאי והפליג לכיוון העולם החדש.
הוא הפליג תחילה לאיים הקנריים, שם בילה שלושה חודשים בניסיון לצייד את ספינותיו מחדש, ואז חודשיים נוספים באיי כף ורדה. אז אבדה ספינה אחת, 98 אנשים מתו ממחלה ו-50 נטשו. ספינה נוספת אבדה באמצע האוקיינוס האטלנטי, כשהיא נושאת עמה 77 אנשי צוות, 11 סוסים וסירה לשוט באמזונס. אורייאנה הגיע לחוף הברזילאי מעט לפני חג המולד 1545 והמשיך לדלתת האמזונס.
הוא בנה את כלי השיט לנהר, אך 57 אנשים מתו מרעב והכלי השייט נותר על החוף. האנשים שניצלו מצאו מקלט בקרב ילידים ידידותיים באי בדלתא, ואילו אורייאנה וכמה אנשים נוספים יצאו לחפש אוכל ולאתר את הזרוע העיקרית של האמזונס. כשחזרו למחנה הספינה, הם מצאו שהוא שומם. האנשים שם בנו סירה נוספת ויצאו לאתר את אורייאנה. הסירה השנייה ויתרה בסופו של דבר על החיפוש ועשתה את דרכה לאורך החוף לאי מרגריטה שליד חוף ונצואלה המודרנית.
אורייאנה וצוות הסירה שלו יצאו שוב לאיתור הערוץ הראשי, ואז הותקפו על ידי הילידים. 17 נהרגו על ידי חצים מורעלים, ואילו אורייאנה עצמו מת ממחלה וצער, בנובמבר 1546.
רוברט מיליקן
רוברט אנדרוז מיליקן (בשם מלא באנגלית: Robert Andrews Millikan; 22 במרץ 1868 – 19 בדצמבר 1953) היה פיזיקאי אמריקני, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1923.
קורות חייו
מיליקן נולד בעיר מוריסון (Morrison), אילינוי. הוא השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה, בשנת 1895 והיה הסטודנט הראשון לפיזיקה שקיבל תואר דוקטור באוניברסיטה זו. בשנת 1909 התמנה לפרופסור באוניברסיטת שיקגו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוביל צוות מחקר במועצה הלאומית למחקר בניסיון לפתח מערכת לאיתור צוללות, בעקבות האתגרים של ציי מדינות ההסכמה במסגרת מערכת הצוללות. הצוות שהוביל הצליח להביא לשיפור מערכות מסוג הידרופון שהיו קיימות בבריטניה ובצרפת, ולהביא להטמעתן בצי הבריטי ובצי האמריקאי.
בשנת 1917 השתכנע לעבור לאוניברסיטה קטנה בקליפורניה. עם הזמן, מוסד זה התפתח למכון הטכנולוגי של קליפורניה, ומיליקן היה הנשיא הראשון שלו.
מיליקן ידוע בעיקר בזכות ניסוי טיפת השמן שערך בשנת 1909, ובו הוכח כי כל מטען חשמלי הוא כפולה שלמה של מטען אלמנטרי מסוים, הוא מטען האלקטרון. אם המטען החשמלי הוא \ q אזי תמיד מתקיים. כאן \ n הוא מספר שלם והערך המוחלט של מטען האלקטרון הוא (ביחידות SI).
מיליקן היה גם זה שאושש את התאוריה של איינשטיין המסבירה את הִתכנות האפקט הפוטואלקטרי ב-1916, לאחר שהקדיש זמן רב בניסיונות להפריכה. באחד הניסויים שביצע לצורך כך הוא גילה שקיים יחס ישר בין המתח לתדירות (ובכך בעצם מדד את קבוע פלאנק), וכי קיימת תדירות מינימלית שמתחת לה לא יעקרו אלקטרונים. בכך הוא אישש את התאוריה שהתנגד לה בנחרצות.
הוא נפטר בסן מרינו (San Marino), קליפורניה.
יהודה לייב מטמון-כהן
יהודה לייב מַטְמוֹן-כהן (שמו המקורי: מֶטְמַן; בלועזית: Metmann; י"ד בסיוון ה'תרכ"ט, 1869, אוסטיה, פודוליה – י"ז באדר ה'תרצ"ט, 7 במרץ 1939, תל אביב) היה מחנך ואיש ציבור עברי, מייסד גימנסיה הרצליה וממייסדי תל אביב ורמת גן.
ביוגרפיה
יהודה לייב מֶטמַן נולד בשנת 1869 בכפר אוסטיה שבקרבת העיר הקטנה בּרְשַד (Бершадь) בפודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום באוקראינה), לאברהם מאיר ולמרים מינדה. אח ליעקב מטמון. זכה לחינוך תורני, ולמד באופן פרטי שפות ומדעים. בשנת 1890 עבר לעיר ביאליסטוק, בה עבד כמורה, התקרב לרב שמואל מוהליבר והצטרף לאגודת "בני משה". בשנת 1891 ייסד בעיר קלרש שבבסרביה בית-ספר עברי שבו הורה את השפה העברית וחינך לחיבת ציון. באותה תקופה הכיר את פניה (פַאנִי) לבית ברומר, והשניים נישאו. בשנת 1897 עברו בני הזוג דרומה לעיר אודסה, שם למד מדעי הטבע, ייסד אגודת סטודנטים עבריים בשם "עבריה" וניהל בית-ספר עברי. היה פעיל ב"חיבת ציון" ובתנועה הציונית המדינית.
בהמשך למדו בני הזוג באוניברסיטת ברן שבשווייץ, ובהּ נתוודע לבן ציון מוסינזון ולחיים בוגרשוב. בשנת 1904 קיבל תואר דוקטור למדעי היהדות ולשפות המזרח. מחקרו, "השפה העברית: ההיסטוריה שלה והתפתחותה הלקסיקלית מאז חתימת הקאנון ומבנהּ הדקדוקי כיום" (בגרמנית), ראה אור בהוצאת א"מ לונץ. בסתיו של אותה שנה עלו בני הזוג מטמון-כהן לארץ ישראל, וד"ר מטמון שימש כמנהל בית ספר העממי חביב בראשון לציון, בה הנהיג לימודי עברית והטיף לציונות.
רעיון "גימנסיה עברית" הועלה על ידי מנחם אוסישקין, חיים בוגר (בוגרשוב), מנחם שינקין וד"ר בן ציון מוסינזון. בקיץ 1905 התפטר מטמון ממשרתו בראשון לציון, והקים עם אשתו פניה ביפו בית ספר פרטי בשני חדרים בדירתם; למוסד הלימוד שהקימו קראו "הגימנסיה העברית", והיה זה בית הספר העל-יסודי הראשון בעולם שבו שפת הלימוד הייתה עברית. במאי 1908 יצא לחוץ לארץ למספר חודשים להשתלם בהוראת תולדות הטבע.
בני הזוג מטמון כהן היו בין 66 המשפחות שייסדו את אחוזת בית, שהפכה מאוחר יותר לתל אביב, וכך עם הקמת העיר בשנת 1909 הועברה הגימנסיה לרחוב הרצל ונקראה על שם בנימין זאב הרצל, וכך זכתה לשם שבו היא מוכרת כיום – הגימנסיה העברית הרצליה. בשנת הלימודים 1912 ניהל במשך שנה את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
בשנת תרס"ט ייסד ביפו את אגודת הטבע בארץ ישראל (Akademischer Verein zur Förderung der Naturkunde in Palästina), שערכה סדרת הרצאות פומביות בנושאים שונים של ידיעת הטבע במטרה לקדם את חקירת הטבע ולימודי הטבע בארץ.
מראשית פעילותו כמורה חתר מטמון-כהן להנחלתה של השפה העברית, ובין השאר החליף את שפת ההוראה לעברית, דרש שרחובותיה של אחוזת בית יקראו רק בשמות עבריים והיה פעיל בגדוד מגיני השפה העברית. השתתף בגיבושו של ההמנון הלאומי, "התקווה", שאותו חיבר נפתלי הרץ אימבר, ורוב מילות הבית השני מיוחסות למטמון-כהן.
בשנת 1914 התארגנה בתל אביב קבוצה בהנהגתו של ד"ר מטמון-כהן, שתהליך העיור והצפיפות ביישובם צרמו להּ, והחליטה לבנות עיר גנים חדשה. מטמון-כהן חפץ להקים בעיר הגנים החדשה גן בוטני גדול בשביל התלמידים והמורים". ההוגים החליטו להקצות לכל חבר חמישה דונם קרקע, אשר רק במחצית הדונם מתוכם תותר הבניה והשאר ישמשו לזריעה ולנטיעות. נבחר ועד – ד"ר מטמון, רפאל סברדלוב וד"ר זליג סוסקין – ונקבעו כללים שלפיהם לא תותר תעשייה מזיקה ביישוב החדש, שפתו של היישוב תהיה עברית, העבודה תהיה עברית ועצמונית והתושבים מתחייבים להעביר אדמתם לקק"ל בעת הלאמת אדמות הארץ. קבוצה זו הגשימה את חזונה בהקמתה של רמת גן, ובשנת 1923 התיישב ד"ר מטמון בעיר החדשה.
נפטר בתל אביב בי"ז באדר תרצ"ט בגיל 70, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
היה אב ללאה ליבוביץ, אברהם מטמון, עבריתה גלצקי וטבענה ישראלי. בנו ד"ר אברהם מטמון (1900–1974) היה רופא מין בארץ. נישא לתהילה מטמון לבית אנדלהיים ((1902-1974) עורכת דין, פעילה למען זכויות נשים ועסקנית ציבור. בתו עבריתה גלצקי (1906–2002) הייתה אף היא מחנכת.
בשנות מלחמת העולם השנייה ניטע על-שמו "גן יהודה", על כיפתו הנמוכה של הר שאול ברמת גן. כן נקרא רחוב על שמו סמוך למבנה הנוכחי של גימנסיה הרצליה.
אוניברסיטת טוקיו
אוניברסיטת טוקיו (東京大学 ביפנית, או בקיצור 東大) מדורגת בכלליות כאוניברסיטה היוקרתית ביותר ביפן. לאוניברסיטה חמישה קמפוסים בהונגו, קומאבה, קשיווה, שירוקן ונקנו וכן גם עשר פקולטות עם למעלה מ־30,000 סטודנטים, מהם כ־2,100 זרים (אחוז גבוה יחסית לסטנדרטים היפנים). למרות שכמעט כל המקצועות האקדמיים נלמדים באוניברסיטה, היא כנראה נודעת בעיקר בפקולטות למשפטים ולספרות שלה. אוניברסיטה זו הצמיחה פוליטיקאי צמרת יפנים רבים, אך שיעור זה הולך ויורד בהדרגה. לדוגמה, היחס של ראשי ממשלה יפניים שלמדו באוניברסיטה היה 2/3, 1/2, 1/4, 1/5, ו-1/6 בשנות ה־50, 60, 70, 80 ו־90 של המאה ה-20 בהתאמה.
אוניברסיטת טוקיו נחשבת ליוקרתית בתחומים רבים כאשר המתחרים שלה הם אוניברסיטת קיוטו כאוניברסיטה ציבורית, ואוניברסיטאות אוניברסיטת ואסדה ואוניברסיטת קיאו כאוניברסיטאות פרטיות. בתחום המדע, אוניברסיטת קיוטו הצמיחה הכי הרבה מדענים וזוכי פרס נובל. אחד הנשיאים של אוניברסיטת טוקיו היה קיקוצ'י דאירוקו.
קמפוס הונגו הראשי ממוקם על שטחה-לשעבר של משפחת מאדה, בעלי אחוזה בריבונות קגה בתקופת אדו. ציון הדרך הידוע ביותר של האוניברסיטה, האקמון (בתרגום חופשי: השער האדום), הוא שריד של תקופה זו. סמל האוניברסיטה הוא עלה מעץ הגינקגו, אשר נפוץ באזור זה.
האוניברסיטה נוסדה בתקופת מייג'י בשנת 1877 תחת שמה הנוכחי באמצעות מיזוג בתי ספר ממשלתיים ישנים לרפואה וללימודי המערב (המוסד השני כונה בתחילת דרכו "המכון לתרגום ספרים ברבריים"). שמה שונה ל"האוניברסיטה הקיסרית" (帝國大學 ביפנית) בשנת 1886 ולאחר מכן ל"האוניברסיטה הקיסרית של טוקיו" (東京帝國大學 ביפנית) בשנת 1887 כאשר נוצרה מערכת האוניברסיטאות הקיסריות. בשנת 1947, לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, שונה שמה חזרה לשמה המקורי. עם תחילת המערכת האוניברסיטאית החדשה ביפן בשנת 1949, האוניברסיטה צירפה לעצמה את בתי הספר הישנים "פירסט הייר" (First Higher School, כיום קמפוס קומבה) ו"טוקיו הייר" (Tokyo Higher School), אשר מעתה ואילך לימדו סטודנטים בשנתם הראשונה והשנייה, בזמן שהפקולטות בהונגו דאגו לסטודנטים בשנתם השלישית והרביעית.
מאז שנת 2004, אוניברסיטת טוקיו הצטרפה לתאגיד אוניברסיטאי לאומי תחת חוק חדש אשר מתייחס לכל האוניברסיטאות הלאומיות. למרות איחוד זה, אשר הוביל לעלייה בעצמאות הכלכלית ובעצמאות בכלל, אוניברסיטת טוקיו עדיין נשלטת חלקית על ידי משרד החינוך היפני. האוניברסיטה חברה ב, חברה ב-RU11, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
דרקונית בראון
דרקונית בראון (שם מדעי: Dracaena braunii) הוא מין של דרקונית (דרצנה). בלועזית נקרא גם דרקונית סנדריני (Dracaena sanderiana) על שם הגנן האנגלי-גרמני הנרי פרדריק קונרד סנדר (1847–1920). לדרקונית ברואני מספר שמות עממיים: דרקאנה של סנדר, דרקנה, לאקי חזרן, חזרן מתולתל, חזרן מים סיניים, חזרן ידידות, אלת חסד, צמח בלגי ירוקי, צמח סרט ועוד. למרות ששמו העממי הוא חזרן, מדובר על מין בסדרה טקסונומית שונה לחלוטין מהחזרן (Bambusoideae). מקורה של הדרקונית בראון הוא באפריקה ב, גינאה המשוונית, גבון וקמרון.
יש המאמינים כי גידול של לאקי חזרן בבתים ועסקים מביא אושר ושגשוג, ואמונה זו קידמה את מכירות הצמח. כמו כן, טוענים כי הוא קשור לתפיסת הפנג שווי. בתרבות המזרח דרקונית הבראון נחשבת מזה מאות שנים כמביאת מזל, ברכה, שפע, שמחה, שגשוג והצלחה, אושר ועושר, אהבה ובריאות.
אטימולוגיה והיסטוריה של המינוח
מקור השם דרקונית בראון הגיע מיוונית (drakaina δρακαινα "female dragon"). הצמח תואר על ידי מספר בוטנאים: גננים אנגליים השתמשו בביטוי "דרקונית הבראון" לפני פרסום המינוח הבוטני המדויק "Dracaena braunii", מה שיצר את השיבוש הנפוץ בשמו של הצמח.
מבנה חיצוני
Dracaena braunii הוא צמח rhizomatous של הרגל דק, 2 עד 3 מטר גבוהה בסביבה הטבעית שלה, עם גבעולים דקים וגמישים. הגבעולים זקופים וירוקים, מחוספסים עם טבעות. העלים מסודרים בצורה ספירלית בחלק העליון של הגבעולים. בגננות, זה מתקבל רק על ידי חיתוך חלק גזע. הצמיחה המקסימלית שלה היא 1 עד 1.5 מטרים עם עלים של 7 עד 25 ס"מ ו -1.5 עד 4 ס"מ רוחב. העלים הם בצבע סגלגל-אזמלי, pseudopetiolated, basal (amplexicaulous), מחודד, מעט גלי, מתמשך, עם ורידים מקבילים. לדרקונית קנים ירוקים ישרים או מסולסלים והיא דורשת טיפול מועט, הכולל השריית החלק התחתון של הקנה בכלי עם מים.
אדוארד לידסקאלנין
אדוארד לידסקאלנין (בליטאית: Edvards Liedskalniņš; 12 בינואר 1887 – 7 בדצמבר 1951) היה מהגר לטבי בארצות הברית ומהנדס אוטודידקט, שבנה לבדו את "טירת האלמוגים" בפלורידה. הטירה נוספה לרשימה של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1984.
קורות חיים
אדוארד לידסקאלנין נולד ב-12 בינואר 1887 בפאריש סטמריינה (Stāmeriena Parish), לטביה. הוא היה בנם החמישי של מינה ואנדרייס לידסקאלניש, שהתפרנסו כחקלאים באדמה שכורה. מעט מה ידוע על ילדותו בלטביה: הוריו לא היו אמידים והוא קיבל השכלה פורמלית עד כיתה ד'. בילדותו אדוארד היה נער חולני שלעיתים קרובות בילה זמן בקריאה. מאביו למד בנייה באבן. במלאכה זו יעסוק בלטביה. בגיל 26, לידסקאלנין החליט להגר לארצות הברית.
ב-7 באפריל 1912 הגיע לידסקאלנין לעיר ניו יורק. ב-5 ביוני 1917, בהיותו באורגון (Oregon), מילא את טיוטת הרישום שלו לפיה הוא עצמאי ועוסק בייצור ידיות לגרזנים. לפי נתוני מפקד האוכלוסין של 1920 הוא התגורר ברידספורט, אורגון. בחורף 1922–1923, לאחר שלכאורה חלה בשחפת, לידסקאלנין היגר לאקלים החם יותר של פלורידה, שם רכש חלקת אדמה לא מפותחת בעיר פלורידה. ב-27 בפברואר 1923 פרסם העיתון "הומסטד אנטרפרייז" הודעה לפיה "א. לידסקאלנין, רכש דונם מאחוזת R. L. Moser והוא מתכנן לבנות שם בית בקרוב". בעשרים השנים הבאות, לידסקאלנין יבנה את מה שהוא כינה "שער הסלע" ולימים יזכר כ-"טירת האלמוגים": בית חצוב ומפוסל מיותר מ-1,100 טון של אבן גיר אוליט (997,903 ק"ג).
הערות שוליים
{[ערך יתום}}
סנטדומונקוש
סנטדומונקוש (בהונגרית: Szentdomonkos) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסנטדומונקוש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 563 תושבים ובשנת 2021 רק 432 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-15, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1459.
יהודי סנטדומונקוש
יהודים חיו בסנטדומונקוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בנדיקוט ענק
בנדיקוט ענק (שם מדעי: Peroryctes broadbenti), הוא מין כיסאי גדול בסוג בנדיקוט ניו-גינאי שאנדמי ליערות השפלה של מזרח גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1879 על ידי הזואולוג האוסטרלי והוא המין הגדול ביותר בסדרת הבנדיקוטאים כולה. הבנדיקוט הענק מצוי בסכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
תיאור
יחסית לסדרתו, הבנדיקוט הענק הוא כיסאי גדול למדי שדומה בממדי גופו לוולבי ארנבי, והוא גדול אף יותר מקרובו האוסטרלי - הבילבי הענק; גופו כבד וחסון עם גב קמור, וראשו גדול וחרוטי עם לוע מחודד ומוארך במיוחד. אוזניו העגולות רחבות וארוכות יחסית לבנדיקוטים, ועיניו ואפו קטנטנים. הזנב שלו ארוך, עבה וחשוף משיער. רגליו האחוריות גדולות ומסיביות בצורה יוצאת דופן, ורגליו הקדמיות קטנות יותר. בכל אחת מהן, יש לו טפרים גדולים, ארוכים וחזקים שמשמשים אותו לחפירה באדמה.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הענק 34–55 סנטימטרים, אורך זנבו 22-9.5 סנטימטרים ואורך רגליו האחוריות כ-10 סנטימטרים; הנקבה קטנה משמעותית מן הזכר: משקלה 1.4-0.94 קילוגרם, לעומת 4.9-2.9 קילוגרם אצל הזכר. הכיס של הנקבה מכיל בתוכו 8 פטמות, ופתחו פונה אחורנית כדי למנוע מחדירת אדמה לכיס במהלך החפירה.
הפרווה של הבנדיקוט הענק צפופה ורכה. צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לחום-קפה, מהגוני או אדמדם, כשהזכר נוטה להיות כהה ורבגוני יותר מן הנקבה האפרורית. הצד התחתון בצבע שנהב עד לבן בוהק, ונוטה להיות כתמתם באזור הבטן אצל הזכר. הראש בצבע זהה לגוף, עם אוזניים כהות וסנטר לבנבן. חלקי הגוף החשופים דוגמת החוטם, הזנב והכפות בצבע ורוד.
תפוצה וביולוגיה
הבנדיקוט הענק אנדמי למזרח גינאה החדשה; טווח התפוצה שלו מוגבל לאזורי החוף בחצי האי זנב-ציפור שבפפואה והוא נפוץ בו בצפיפות נמוכה. בית הגידול שלו מורכב מיער גדותיים ליד נחלים ונהרות, יער גשם טרופי בשפלה ובמדרונות הרריים ברום 1,000-500 מטר מעל פני הים; הוא נעדר לחלוטין מהאזורים הגבוהים של רכס אואן סטנלי שמאוכלסים על ידי מיני הבנדיקוט הקוצני, הבנדיקוט ננסי, וקרובו בנדיקוט ראפראי.
למרות הגודל יוצא הדופן של המין, אין מידע זמין אודות הביולוגיה שלו. הוא ככל הנראה פעיל בשעות הלילה וניזון מחסרי חוליות, חרקים, וצמחים שונים. הבנדיקוטית ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון קצרה, והם מבלים בכיס מספר שבועות.
מצב
הבנדיקוט הענק נחשב למין נדיר עם צפיפות אוכלוסייה נמוכה באופן טבעי, והוא לא נלכד בטבע על ידי זואולוגים מערביים מאז העשור האחרון של המאה ה-20. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הבנדיקוט הענק במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה משמעותית במספריו שלפי המגמות הנוכחיות צפויה להגיע לשיעור של 50% מכלל האוכלוסייה עד 2024.
האיום העיקרי על הבנדיקוט הוא ציד אינטנסיבי לבשר או הפקת בשמים, לצד בירוא יערות מסיבי שמתרחש באזורי השפלה של פפואה למטרות חקלאות או מטעי שמן דקלים. האיומים הללו אף מתעצמים עקב הגידול באוכלוסייה האנושית באזור. הבנדיקוט הענק לא תועד באזורים מוגנים שנמצאים בטווח התפוצה שלו, וגם אם הוא כן מצוי בהם, הם אינם מספקים הגנה יעילה מפני ציד ופגיעה בבית הגידול.
ל. רון האברד
חייו
לפאייט רונאלד האברד נולד ב-13 במרץ 1911, בטילדן, נברסקה שבארצות הברית. בן להארי רוס האברד, קצין בצי ארצות הברית, ולדורה מיי, מורה בהכשרתה. בשל עיסוקו של אביו, המשפחה נסעה רבות. האברד הצעיר עצמו ערך מסעות רבים באוקיינוס השקט ובאסיה. בשנות ה-20 לחייו, החל האברד בקריירה ספרותית מצליחה. בתקופה זו פרסם האברד מאות מערבונים, סיפורי בלשים, הרפתקה, פעולה, מדע בדיוני ופנטזיה, הידוע שבהם הוא ספר המדע בדיוני, "שדה קרב ארץ". קריירה זו נקטעה במהלך מלחמת העולם השנייה, עת התגייס האברד לצבא האמריקאי ושירת כקצין מודיעין בצי ארצות הברית.
דיאנטיקה וסיינטולוגיה
בשנת 1950 פרסם האברד את ספרו "דיאנטיקה: המדע המודרני של בריאות הנפש", אשר סימן מפנה בכתיבתו. הספר תיאר מערכת של שיטות שיועדו לפתור תחושות ורגשות בלתי רצויים, אי-רציונליות ומחלות פסיכוסומטיות. הוא הפך לרב-מכר, ובעקבותיו קמו קבוצות ומרכזים של דיאנטיקה. המשך פעילותו של האברד בתחום זה הביאה ללידתה של תורת הסיינטולוגיה, אשר הרחיבה את שיטת הדיאנטיקה. בנוסף, הוא פיתח תאוריה קוסמית מיסטית המתארת התערבות חייזרים בכדור הארץ.
הסיינטולוגיה סחפה אחריה מאמינים רבים ברחבי העולם. במהלך שנות ה-60 התרבו מוסדות הסיינטולוגיה, אשר לימדו את שיטותיו של האברד. הונו בתקופה זו נאמד במאות מיליוני דולרים. התנועה משכה ביקורת רבה, ונגד אנשיה, כולל האברד עצמו, התנהלו הליכים משפטיים במספר מדינות.
לימים, בנו של האברד - רון האברד ג'וניור, שהיה בכיר בארגון הסיינטולוגיה, החליט לצאת אל התקשורת ולספר את דעתו על הארגון, שאותו כינה "ארגון פשע", ועל אביו, שאותו הגדיר כ"נוכל ורודף בצע". בנו השני, קוונטין האברד, שהיה גם הוא בכיר בארגון, התאבד בשאיפת גז.
האברד האב מת ב-24 בינואר 1986, ככל הנראה משבץ.
זהא חדיד
זהא חדיד (בערבית: زها حديد; 31 באוקטובר 1950 – 31 במרץ 2016) הייתה אדריכלית בריטית ממוצא עיראקי. בתחילת דרכה הייתה מזוהה עם סגנון הדה-קונסטרוקטיביזם באדריכלות, אך בהמשך דרכה דבקה בזרם האדריכלות הדיגיטלית.
ביוגרפיה
חדיד נולדה בבגדאד, למשפחה מהמעמד הגבוה בת שלושה ילדים. אביה, מוחמד אל-חג'ג 'חוסין חדיד, היה תעשיין עשיר ממוסול. הוא הקים את מפלגת אל-אהאלי השמאלית-ליברלית בשנת 1932, והיה מייסד שותף של המפלגה הלאומית הדמוקרטית בעיראק. כיהן כשר האוצר לאחר הפלת בית המלוכה העיראקי בשנת 1958 בממשלתו של עבד אל-כרים קאסם. אמה, ווג'יהא אל-סבונג'י, הייתה אמנית ממוסול. בשנות ה-60 חדיד למדה בפנימיות באנגליה ובשוויץ.
חדיד סיימה לימודיה לתואר במתמטיקה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות לפני שעברה, בשנת 1972, ללונדון כדי ללמוד בבית הספר לאדריכלות של אגודת האדריכלות (AA School of Architecture). עם סיום לימודיה החלה לעבוד עם רם קולהאס, אדריכל הולנדי שהיה מרצה שלה, במשרד האדריכלים "המשרד לאדריכלות עירונית" באמסטרדם. בשנת 1980 הקימה בלונדון משרד עצמאי.
לאחר מכן החלה בקריירה אקדמית בהוראת אדריכלות, תחילה באיגוד האדריכלות, לאחר מכן, בבית הספר לתארים מתקדמים בהרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת אילינוי בשיקגו ובאוניברסיטת קולומביה. היא זכתה למוניטין המוקדם שלה בזכות העיצוב והפרויקטים המוקדמים הצבעוניים והייחודיים שלה, אשר פורסמו רבות בכתבי עת אדריכליים, אך רובם לא נבנו. בין הפרויקטים השאפתניים אך הלא בנויים שלה, תוכנית למגדל בהונג קונג (1983), ותוכנית לבית אופרה בקרדיף, ויילס, (1994). חוויית קרדיף הייתה מייאשת במיוחד עבורה; העיצוב שלה נבחר לטוב ביותר על ידי חבר השופטים בתחרות, אך ממשלת ויילס סירבה לשלם עבורו, והפרויקט נמסר לאדריכל אחר ופחות שאפתני. המוניטין שלה בתקופה זו נשען בעיקר על משנתה האקדמית ועל הציורים המדומים והצבעוניים שהיא עשתה על הבניינים המוצעים שלה. המוניטין הבינלאומי שלה שופר מאוד בשנת 1988 כאשר נבחרה להציג את רישומיה וציוריה כאחד משבעה אדריכלים שנבחרו להשתתף בתערוכה "דקונסטרוקטיביזם באדריכלות", שאצרו פיליפ ג'ונסון ומארק וויגלי במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. הסיקור עיתונאי על עבודתה החל לא רק להוציא את שמה לעולם האדריכלות, אלא אפשר לאנשים לשייך לה סגנון אדריכלי מסוים.
בשנת 1994 הושלם הבניין הראשון שתכננה, תחנת כיבוי אש במפעל הרהיטים "ויטרה" בוייל אם ריין, שבגרמניה. בשנות ה-90 תכננה מספר פרויקטים קטנים בעיקר אירופה ולאחר מכן, החל מתחילת שנות ה-2000, נבחרה לתכנן פרויקטים גדולים בכל רחבי העולם. המשרד שלה "זהא חדיד אדריכלים" גדל במהירות תוך שנים ספורות והעסיק כ-350 עובדים. בין העובדים של המשרד בתחילת דרכו היה האדריכל הישראלי רם אהרונוב. חדיד החלה לעסוק גם בעיצוב מוצר, עיצוב פנים ופיסול.
בשנת 2015, הגיעה לפשרה במשפט דיבה נגד המגזין "ניו יורק רוויו אוף בוקס" והמבקר מרטין פילר. על פי הסכם הפשרה, משכה חדיד את תביעתה, והמגזין ופילר התנצלו ושילמו פיצוי כספי. במאמר שפרסם במגזין כתב פילר כי באתר האצטדיון שחדיד תכננה בקטאר, לקראת משחקי המונדיאל ב–2022, מצאו את מותם 1,000 מהגרי עבודה. בכתב־התביעה שהגישה נטען שהעבודות באתר האצטדיון עדיין לא החלו ושום פועל לא נפגע. פילר הודה ששגה והתנצל מיד אחרי פרסום המאמר ואמר פועלים אכן נהרגו, אבל באתרי בנייה אחרים בקטאר. חדיד הודיעה כי תתרום את סכום הפיצוי, שגובהו נותר חסוי, לארגון להגנה על זכויות פועלי בניין.
בשנת 2016, בעקבות התקף לב, נפטרה חדיד בעת שהותה במיאמי, והיא בת 65. שותפה פטריק שומאכר ממשיך לנהל ולהוביל את משרד "זהא חדיד אדריכלים". מספר פרויקטים שתכננה הושלמו לאחר מותה.
פרסים והוקרה
בספטמבר 2017, ערכה עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל, בשיתוף עם עיריית חולון ומוזיאון העיצוב חולון, כנס שהוקדש למורשתה תחת הכותרת "מעוף ותעוזה - מורשת זאהה חדיד באדריכלות ובעיצוב". בכנס השתתפה האדריכלית שרה קלומפס, שותפה במשרדה של חדיד, וממשיכת דרכה.
עבודות
מרבית עבודותיה המוקדמות הן קונספטואליות בלבד ולא יצאו אל הפועל. החל משנות ה-2000, תכננה עשרות מבנים בכל רחבי העולם, בין השאר:
סגנון
הסגנון האדריכלי של חדיד אינו מסווג בקלות, והיא לא תיארה את עצמה כחסידה של סגנון כזה או אחר. עם זאת, לפני שבנתה בניין מרכזי יחיד, היא סווגה על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות כדמות מרכזית בדקונסטרוקטיביזם האדריכלי. עבודתה תוארה גם כדוגמה לנאו-עתידנות ולפרמטריזם.
בתקופה בה הטכנולוגיה השתלבה בתכנון האדריכלי, חדיד קיבלה את השימוש בטכנולוגיה אך עדיין המשיכה בתכנון ועיצוב ידני, לצייר את הבניינים שלה ולעשות דגמים של העיצובים. הסיבה לכך היא שהיא לא רצתה להגביל את עצמה ואת עיצוביה רק למה שהמחשב יכול לעשות. סגנון העבודה העיצובי שלה, כלל צייר של הקונספט האדריכלי, שבה לידי ביטוי בצורות גאומטריות מפשטות. מרישומים אלו פיתחה את הפרטים של העיצוב האדריכלי של הפרויקט שעליו היא עבדה.
חדיד עצמה, שלעיתים קרובות השתמשה בז'רגון אדריכלי כבד, יכלה גם לתאר את מהות סגנונה בפשטות רבה: "הרעיון הוא שלא יהיו זוויות של 90 מעלות. בהתחלה היה האלכסון. האלכסון בא מהרעיון של הפיצוץ שמגבש מחדש את החלל. זה היה תגלית חשובה".
זיקית מלר
זיקית מלר (שם מדעי: Trioceros melleri) היא מין של זיקית גדולה בסוג זיקית הטריצרטופס. זיקית זו קרויה על שם החוקר צ'ארלס ג'יימס מלר (Charles James Meller). זו הזיקית הגדולה ביותר מאלו החיות מחוץ לאי מדגסקר יחד עם זיקית ג'קסון (הגדולות ביותר הן זיקית מלגשית ענקית וזיקית פרסון).
מאפיינים
זיקית זו חיה בין הענפים באזורים פתוחים וחיה בטריטוריה מבודדת ותתקוף כל מסיג גבול. היא טורפת הניזונה ממגוון חרקים כמו צרצרים, חגבים, לטאות קטנות, עכבישים, תולעים, זחלים ואף ציפורים קטנות. הלשון המהירה והדביקה פועלת במהירות ומביאה טרף במרחק של יותר ממטר לפה הזיקית.
אחים לנשק
אחים לנשק הוא כינוי לרעות ואחוות לוחמים בקבוצת חיילים. מוכר למדי גם הביטוי המקביל באנגלית.
סורק פגיעות
סורק פגיעוּת (באנגלית: Vulnerability Scanner) הוא כלי לסריקת מחשבים ויישומי אינטרנט שמטרתו לאתר פגיעויות וחלקי קוד שגויים, העשויים להיות נקודת התחלה בהתקפת המערכת.
סורקי פגיעויות מהווים נדבך אבטחה חיוני ומשמשים ככלי התקפי והגנתי כאחד.
ישנם סורקים חינמיים מבוססים על קוד פתוח כגון OpenVas וNMAP (שלעצמו אינו נחשב סורק חולשות אלא סורק פורטים אך יש המשתמשים בו גם לאתר חולשות). סורקי חולשות בדרך כלל יהיו מבוססי טסטים והם מריצים עשרות אלפי טסטים בדקות אחדות. הסורקים יותקנו בתוך הרשת הארגונית ויפנו לכתובות פנימיות או שיופנו כלפי אתרים שפורסמו.
לרוב מאתרים סורקים חולשות להן יש CVE במאגר של NIST שמאגד בתוכו מאות אלפי חולשות ידועות.