cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בו קאלווי
ההכרעה
בעתירה שהגישה המדינה, הדגיש התובע הכללי של ג'ורג'יה, ארתור ק. בולטון, שחוקי המדינה מתירים הגשת שמות של מועמדים עצמאיים בכל סוגי הבחירות. בחירות חוזרות, שהיו אז מהלך חסר תקדים, אך מאוחר יותר אומצו על ידי ג'ורג'יה, עלולים היו להוביל למבוי סתום נוסף בגלל הגשת שמות המועמדים העצמאיים, נימק בולטון. לפיכך הוא טען שעל בית הנבחרים לבחור מושל על אף אופיו הלעומתי. בחירות מיוחדות לא יכלו להיערך לפני תאריך היעד הסופי של ה-10 בינואר 1967.
ברוב של חמישה מול שני שופטים אישר בית המשפט העליון את טענתו של בולטון וסלל את הדרך לבחירת מדוקס על ידי בית הנבחרים. שופט בית המשפט העליון הוגו בלאק, לשעבר סנאטור מאלבמה נקט בקו הקונסטרוקציוניסטי הקפדני כאשר הדגיש שהחוקה לא מכתיבה כיצד על המדינות לבחור את מושליהן. "אין זה תפקידנו לכתוב חוקים חדשים שיתאימו לצורך העכשווי. מוטל עלינו לפרש את החוקה", הסביר בלאק. שני השופטים בדעת המיעוט, אייב פורטס וויליאם אורוויל דאגלס, תמכו בעמדתו של קאלווי. פורטס טען שהסעיף משנת 1824 על פיו בית הנבחרים בוחר במושל "מפחית בערכו של סעיף ההגנה השווה" (Equal Protection Clause), שלא יושם עד 1868. "אם אין שום משמעות לזכות ההצבעה, ברור שיש להגן עליה כנגד האפשרות שהמפסיד ינחל את הניצחון", אמר פורטס.
לאור פסיקת בית המשפט העליון, תמך קאלווי בהצעתו של חבר בית הנבחרים א. מק פיקארד לבחירות חוזרות ללא מועמדים עצמאיים. המחוקקים הצביעו בעד הצעתו של פיקארד ברוב של 148 תומכים מול 110 מתנגדים. כאשר ביקש קאלווי לקיים פגישה עם מדוקס לדון בנושא, נאמר לו להתקשר אליו ב-11 בינואר למשרד המושל. בית המחוקקים המאוחד של ג'ורג'יה, שכלל את הסנאט ואת בית הנבחרים, בחר בסופו של דבר מחדש את מדוקס כמושל החדש ברוב של 182 תומכים מול 66 מתנגדים. יותר משלושים דמוקרטים הצביעו עבור קאלווי בשל העובדה שהוא זכה לתמיכה ברחבי המדינה או שהם דבקו בהצבעת מחוזותיהם. אליוט לויטס, שותפו למשרד עורכי הדין של ארנל מאטלנטה, תמך בקאלווי. ב-1974, שהייתה שנה גדולה עבור הדמוקרטים, הדיח לויטס ממושבו בבית הנבחרים של ג'ורגיה את הרפובליקני בן בלקבום. באותה שנה הביס תומך נוסף של קאלווי, ג'ורג' בזבי את מדוקס בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לתפקיד מושל ג'ורג'יה ולאחר מכן ניצח את המועמד הרפובליקני, רוני תומפסון, לשעבר ראש עיריית מייקון. על פי השינוי שבוצע בחוק, היה בזבי למושל ג'ורג'יה הראשון שכיהן בתפקיד בשתי תקופות כהונה רצופות.
קבוצת אנשים נוספת עתרה לבית המשפט העליון של ג'ורג'יה, שפסק ברוב של חמישה שופטים מול שניים שיש להטיל על בית המחוקקים לשבור את המבוי הסתום. נשיא בית המשפט, ויליאם הנרי דאקוורת', דמוקרט שנטה לתמוך בהצעתו של פיקארד, הטיל ספק באפשרות של מינוי מי שקיבל את מיעוט הקולות למושל. "שלול מהאזרח את זכות ההצבעה, והפכת אותו לחסר אונים כקורבן של הרודן", קבע דאקוורת' בדעת המיעוט שכתב.
העיתון Atlanta Constitution סיכם ש"הנסיבות המדהימות" הפכו את המרוץ למשרת המושל ל"פרק מתוך תוכניתו של רוברט ריפלי, ריפלי תאמינו או לא". לאור תבוסתו, אמר קאלווי שעל המפלגה הרפובליקנית "ללכת דרך ארוכה כדי לצבור כוח. עלינו להתחייב לעבוד קשה כפליים כדי להפוך את ג'ורג'יה לדוגמה מבריקה להזדמנויות חדשות". קאלווי הבטיח לחברים הנאמנים של המפלגה הרפובליקנית שהם "ייפגשו בו ביום אחר במרוץ אחר", ובכך אישר באופן שגוי את ההשערות שהוא עשוי להתמודד מול הסנאטור הרמן טאלמג' ב-1968. ה-Atlanta Constitution תיאר את קאלווי כ"דמות בודדה ועצובה".
המעבר לקולורדו
שבוע לאחר שמדוקס הושבע כמושל, החליף קאלווי את הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר כמנהל "מוסד החירויות" (Freedoms Foundation), גוף על-מפלגתי שמקדיש את פעילותו למטרות פטריוטיות וששוכן בוואלי פורג', פנסילבניה. כמה חודשים לאחר מכן הוא היה לחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם ג'ורג'יה ו"האיש בדרום" של ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1968, שהבטיח את מועמדותו של ניקסון באמצעות מה שנקרא "האסטרטגיה הדרומית" (פניה לרגשות הגזעניים של הלבנים בדרום), בסיוע דמויות ציבוריות מהדרום העמוק כמו הסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית, יושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה, צ'ארלטון ליונס, וקלארק ריד ממיסיסיפי. ב-1973 החל קאלווי את כהונתו כמזכיר הצבא של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ניקסון והמשיך בתפקיד זה גם בממשלו של הנשיא הבא, ג'רלד פורד. בתפקיד זה הוא היה דמות מפתח בניהול המעבר של הצבא מצבא חובה לצבא מתנדבים בתקופה שלאחר מלחמת וייטנאם. לאחר שניהל את השלב הראשון במסע הבחירות של הנשיא פורד, התפטר קאלווי ב-1976 כאשר רשת NBC ייחסה לו לכאורה מעורבות במקרה של ניגוד עניינים שהיה קשור לשירות היערות של ארצות הברית בקולורדו. חקירה של הקונגרס לא מצאה "שום ממצא חיובי למעשה בלתי ראוי". ב-1977 הגיע המגזין הארפרז למסקנה שקאלווי היה שעיר לעזאזל בפרשה.
ב-1976 העתיקו קאלווי ומשפחתו את מקום מגוריהם לקולורדו, שם הוא רכש את אתר הסקי קרסטד ביוט. ב-1980 הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על מושב בסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו והובס על ידי המועמדת העצמאית המתונה, מזכירת המדינה של קולורדו, מרי אסטיל ביוקנן. ביוקנן עצמה הפסידה בהפרש קטן לסנאטור המכהן הדמוקרטי גארי הארט, אף על פי שבבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה ניצחו בקולרדו רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקנים. בין השנים 1981–1987 שירת קאלווי כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקולורדו וכראש ועדת הפעולה הפוליטית של המפלגה.
חיים אישיים
רעייתו של קאלווי, לאורה אליזבת "בת'" וולטון קאלווי, ילידת המיליטון, ג'ורג'יה, הייתה בתם של ראלף אאוטלו וולטון ושל אוקטביה פרי. השניים הכירו בבית הספר היסודי, נישאו ב-1949 וחיו יחד שישים שנה עד למותה של בת' ב-2009. ב-1979 קיבלה בת', שהייתה כימאית במקצועה, ובוגרת קולג' אגנס סקוט באטלנטה, תואר שני בבוטניקה מהקולג' המדינתי המערבי בגניסון, קולורדו. היא הייתה חברה מייסדת של מרכז פרחי הבר על שם ליידי בירד ג'ונסון באוסטין, טקסס ובמקביל שימשה כחברה במועצת המבקרים של מוססד אידה קאסון קאלווי ובמועצת הארבורטום הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה. לינדה ג'ונסון רוב, בתה של לידי בירד ג'ונסון, כינתה את בת' קאלווי "אשת ביצוע, וכאשר היא החזירה את ליבה לאמא טבע, ידעת שצמחי הטבע והסביבה עשירים יותר". להווארד ובת' קאלווי נולדו חמישה ילדים שהגיעו לבגרות.
חתנו של קאלווי, טרי קונסידין, גם הוא רפובליקני, הוא חבר לשעבר בסנאט של קולורדו שהתמודד בחוסר הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1992 והפסיד לחבר בית הנבחרים הדמוקרטי (בהמשך הרפובליקני), בן נייטהורס קמפבל.
בו קאלווי נפטר במוסד סיעודי בקולומבוס, ג'ורג'יה ב-15 במרץ 2014 בגיל 86 מסיבוכים של דימום מוחי שבו הוא לקה שנתיים קודם לכן.
חופית לבנה
חופית לבנה (שם מדעי: Calidris alba) היא מין של עוף מהסוג חופית ממשפחת החרטומניים.
מאפיינים
אורכה של החופית הלבנה כ-18 עד 20 ס"מ, ומשקלה כ-40 עד 100 גרם. בעת הנדידה היא יכולה כמעט להכפיל את משקלה. החופית הלבנה מתרבה בקוטב הצפוני, ונודדת לטווחים ארוכים, עד לדרום אמריקה, דרום אירופה, אפריקה ואוסטרליה. בחורף היא חברתית מאוד, ומתקבצת בלהקות גדולות בחופים. היא שונה במראה ממיני חופיות אחרים, לכן סווגה בעבר כסוג נפרד - Crocethia; . עם זאת, מחקרים אחרונים קבעו, כי יש לה קירבה גנטית מספקת למיני חופיות אחרים מהסוג  Calidris  על מנת להיכלל בסוג זה.
כמשתמע משמה, רוב גופה של החופית הלבנה לבן. כנפיה מנומרות בצבע חום עדין, מקורה העבה שחור ועיניה שחורות. התנהגות אופיינית לחופית הלבנה היא ריצה לאורך חופים עם תנועת רגליים המזכירה דיווש, ועצירה על מנת לתפוס חרק. החופית ניזונה בעיקר מסרטנים ומחסרי חוליות ממינים שונים. באביב, החופיות הנודדות לדרום אמריקה ניזונות ממספר עצום של ביצי סרטן זנב-חרב במפרץ דלאוור.
באביב, חלק מהחופיות מגיעות לאזורי הרבייה שלהן באזור הארקטי, שם הנקבות מטילות 3–4 ביצים. באזור הארקטי החופיות ניזונות בעיקר מחרקים ומחומרים צמחיים.
פנחס מונדשיין
הרב פנחס מונדשיין (נולד בב' באייר ה'תשכ"ז, 12 במאי 1967) הוא דיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה, ומחבר סדרת הספרים 'שערי עיון', בעבר שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב פרופ' אהרן מונדשיין, שהיה אז אברך בישיבת מרכז הרב ותלמידם של הרב הנזיר ושל הרב בצלאל ז'ולטי (לימים הוציא לאור שיעורים של שניהם). דודו היה ההיסטוריון וחוקר החסידות יהושע מונדשיין.
למד בישיבה התיכונית שעלבים, והחל משנת ה'תשמ"ד בישיבת מרכז הרב, שאותה לא עזב מאז. התקרב לראשיה הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי (לאחר פטירתו השתתף הרב מונדשיין בעריכת ספרו על מסכת בבא-קמא). היה מקורב גם לרב יהודה גרשוני, שאתו למד מספר שנים בחברותא בביתו ואף הוסמך על ידו להוראה. למד גם אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג וגם על ידו הוסמך להוראה. בשנת תשנ"ב הוסמך על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו. קודם נישואיו גר בבני-ברק בשכנות לרב אברהם גניחובסקי, ראש ישיבת טשיבין, שאיתו למד בשבתות. היה הולך בקביעות לשיעוריו של הרב ישראל זאב גוסטמן.
סגנון לימודו הושפע בעיקר משיטת העיון של הרב נחום פרצוביץ, ובשיעוריו הוא מרבה להביא מדבריו.
בשנת תשנ"ד החל לשמש כראש הכולל של הגרעין התורני ביבנה, מן הגרעינים הראשונים. במקביל היה 'נושא ונותן' בישיבת מרכז הרב. בשנת תשנ"ז התמנה על ידי ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא, לר"מ בישיבה. הוא מסר בה גם שיעורי אמונה. ועמד בראש מסלול לאברכים ללימוד גמרא ושו"ע בעיון עד שנת ה'תשע"ט עת נבחר לכהן כדיין.
סנוקי
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-525.5 ק"מ מבירת יפן, טוקיו, וכ-12 ק"מ מבירת המחוז, טקמאצו.
פנחס מונדשיין
ביוגרפיה
בשנת תשס"ג הוסמך לדיינות ושימש מספר שנים בהתנדבות כדיין בביה"ד לדיני ממונות בראשות הרב דב ליאור.
סנוקי
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 14 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (4 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,155 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (363 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (51 מ"מ גשם).
פנחס מונדשיין
ביוגרפיה
מאלול תשע"ה ועד אלול תשע"ח מסר שיעור כללי בגמרא ובאמונה בישיבת ההסדר ראשון לציון.
באלול תשע"ח נבחר לדיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה.
חיים אישיים
מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, נשוי לרחל ולהם שבעה ילדים. בנו הבכור הרב מאיר שמחה הוא עורך ספריו וראש כולל של ישיבת מרכז הרב ביישוב רבבה. בנו שלמה הוא מחבר הספרים 'תענה אמונים', 'אור עולם', ועוד, וכן חתן חידון התנ"ך למבוגרים לשנת ה'תשפ"ג.
שיעוריו וספריו
בשנת תשע"ב התחיל להוציא את שיעוריו לאור בסדרת ספרים הנושאת את השם 'שערי עיון'. הסדרה מונה שבעה ספרים, על מסכתות פסחים, קידושין, יבמות, גיטין, בבא קמא ובבא מציעא (שני כרכים). בספריו, כמו בשיעוריו, הוא מדקדק בדברי הגמרא והראשונים ובהגדרת המושגים. לספר מצורפות הסכמותיהם של הרב יהודה גרשוני, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב יעקב שפירא והרב זלמן נחמיה גולדברג.
גם בשיעורי האמונה הוא מדגיש כי יש להקפיד על דיוק בהגדרות ובמונחים; ומאידך להבחין בזוויות השונות שבהם עוסקים הדברים, מתוך שאיפה להכלילם למשנה אחת ולא למהר לראותם כמחלוקת.
חזיית הנקה
חזיית הנקה היא חזייה ייחודית המאפשרת לנשים מיניקות להחזיק את התינוק, ליזום הנקה ללא מאמץ ולספק תמיכה מרבית לשד. ייחודיותה של חזיית הנקה הוא בעיצובה המורכב משני גביעים וכן דשים הצמודים לכל גביע על ידי וו או אבזם. עיצוב המאפשר לאישה לפתוח ביד אחת את החזייה ולחשוף את הפטמה של השד על מנת להניק.
ההיסטוריה של החזייה
ההיסטוריה של החזייה היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של התפתחות מעמד האישה, המקפלת בתוכה, הן את התפתחות האופנה הנשית והן את השינויים בנקודת המבט העולמית על הגוף הנשי.
לאורך ההיסטוריה, קיימות עדויות רבות המציגות את השימוש של נשים באביזרים שונים כדי לכסות, להחזיק, לחשוף ולהתאים את החזה שלהן לדרישות האופנה החברתיות של זמנן. החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19 נשות העולם המערבי נהגו להרים את החזה שלהן כלפי מעלה, באמצעות מחוך, בהתאם לדרישות החברתיות של אותה תקופה. החזייה הפכה לפריט לבוש שכיח, בצרפת, באנגליה ובארצות הברית מעט לפני מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו נשים הפסיקו ללבוש מחוך, מכיוון שהוא נתפש על ידן - כלא רלוונטי וכפחות נוח בזמן עיסוק בספורט. "נטישת" המחוך קשורה ברוח הזמן והרצון להתלבש באופן שונה ולהיראות אחרת ממה שהיה מקובל באותה תקופה. עם סיום מלחמת העולם השנייה רוב נשות אירופה וצפון אמריקה לבשו חזייה. בהשפעת נשים אלו, החזייה אומצה גם על ידי נשות אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
התפתחות החזייה חלה במקביל להתפתחות הרפואה והתפשטותה בארצות הברית במהלך המאה ה-20: לאורך העשורים של מאה זו ניתן לראות כי החזייה הרימה, הגדילה, תמכה, השטיחה, חשפה, הצניעה ודאגה לשדיה של האישה הן מבחינה רפואית והן בהתאמתה לצווי האופנה של כל תקופה.
פיתוח נוסף של החזייה נוצר על ידי הזוג אידה ווילאם רוזנטל בשנת 1925 בארצות הברית. בני הזוג רוזנטל יצרו את החזייה המורכבת משני גביעים ורצועה המחברת ביניהם. הם היו הראשונים שהשכילו להבין את הצורך במציאת חזיות שונות לגודלי החזה השונים.
צבע החזייה שהיה מקובל עד לשנות ה-40 של המאה העשרים היה לבן, עד לחזיות שפותחו על ידי פרידריק מלינגר בשנת 1946. מלינגר העז לצבוע את החזיות בצבעים נועזים כמו אדום, צהוב, שחור. נשות החברה הגבוהה של ארצות הברית התאהבו בצבעים אלו והחלו לרכוש חזיות צבעוניות וכך, אט אט, חדרו צבעים נוספים לייצור ההמוני של החזיות בשאר העולם.
החזייה השתרשה כפריט לבוש חיוני עבור כל נשות העולם, לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הפמיניסטית שהתחוללה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1985 הוקם מוזיאון החזיות הראשון מסוגו בעולם, על ידי פרדריק אשר מהוליווד בארצות הברית.
תופעת הבייבי בום שהתרחשה בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה את נשות העולם המערבי לחפש פתרון עבור חזה האישה, שגדל במהלך ההיריון וההנקה. אלברט גלזר, נתן לכך פתרון ויצר את "חזיית התמיכה". ייחודה של חזייה זו, היה ביכולת להגדיל את גודל הגביע של החזייה באמצעות וו/קרס שהיה מחובר לגביע החזייה. פיתוח זה, אפשר לנשים במהלך ההיריון והנקה ללבוש חזייה דינאמית, כזו אשר מתרחבת ומצטמצמת בהתאם לגודל החזה, המשתנה במהלך ההיריון וההנקה.
גם במאה ה-21 ממשיכה מגמת הפיתוח והעיצוב של החזייה בכלל וחזיית ההנקה, בפרט.
חלקי חזיית ההנקה
חזיית הנקה מורכבת מהחלקים הבאים:
מטרותיה של חזיית ההנקה
לחזיית ההנקה מספר תפקודיים חיוניים עבור האישה ההרה והמיניקה, ביניהם:
בחירת חזיית הנקה והתאמתה
בדומה לחזייה רגילה, התאמת חזיית הנקה יכולה להיות משימה לא פשוטה, באשר התאמה לא נכונה יכולה להביא לנזקים בריאותיים בגוף האישה ולכן יש לשים לב לנקודות הבאות:
סוגים של חזיות הנקה
יש מגוון גדול של חזיות הנקה, אין המלצה גורפת על סוג מסוים אך חשוב שאישה תבחר את החזייה הנוחה עבורה. בין סוגי חזיות ההנקה הקיימות במאה העשרים ואחת:
רוב החזיות בעבר הוצעו רק בצבע לבן, החל משנות ה-90 של המאה העשרים, קיימות חזיות הנקה במגוון צבעים והדפסים לבחירת האישה.
רצח יהודי סקולן
גילוי הגופות
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה, ב-12 בספטמבר 1945, בקרבת היישוב סטנקה רוזנובאנו (Stânca Roznovanu), השוכן 14 קילומטרים מצפון ליאשי, התחילו חפירות לשם הוצאת גופות מקברי המונים. החפירות נעשו על ידי חיילים גרמנים שבויים, בפיקוח חיילים סובייטים, ובנוכחות רופא ונציגי רשויות מקומיות והקהילה היהודית. החפירות החלו לפי דרישת הקהילה היהודית של יאשי, שהתבססה על שמועות לגבי 4 קברי המונים במקום.
החפירות חשפו שלושה קברים (הקבר הרביעי לא נמצא) ובתוכם גופותיהם של 311 יהודים מסקולן. היהדות נקבעה על פי ברית המילה שעברו הגברים ומוצאם מסקולן נקבע על פי תעודות, שנמצאו על חלק מהגופות. הרופא מיין את הגופות שנמצאו לפי גיל, 7 עד גיל שנה, 19 ילדים מגיל שנה עד גיל 6, 19 ילדים נוספים מגיל 6 עד גיל 12, 46 מגיל 12 עד גיל 18, 103 מבוגרים מגיל 18 עד 40 ועוד 79 מעל גיל 40.
הגופות נמצאו בשלושה חפירים באורך שישה מטר, רוחב של כארבעה מטרים ועומק של מטר ושבעים סנטימטר כל אחד. המרחק בין החפירים היה של שניים-שלושה מטרים והגופות הראשונות נמצאו לאחר חפירה של כשלושים סנטימטרים.
בגופות רבות נמצאו סימנים לירי, אך היו גם פציעות שבר בראשים, כנראה באמצעות קת של רובה. ילדים קטנים רבים נמצאו כשידיהם כרוכים סביב צווארי נשים. היה גם ילד בגיל 2 עד 4 שלא נמצאו בו סימני ירי ונראה שנקבר בחייו.
הקבורה והמצבה
הגופות הועברו לבית העלמין היהודי ביאשי ונקברו שם בשלושה קברים שיתופיים, עליהם הוצבו מצבות.
במקום הקבורה הראשוני הוצבה בשנת 2000 מצבת זיכרון, שבהמשך חוללה חלקית.
בור היהודונים
שמועות וסיפורים על רצח יהודים בסביבה הכפרית הקרובה ליאשי נפוצו מזה זמן רב, אך לא נבדקו כלל. באביב 2010 הטיל מכון אלי ויזל על אדריאן צ'יופלנקה את המשימה לבדוק שמועות אלה ולנסות לאסוף עדויות. צ'יופלנקה הגיע לאזור פופריקאן (Popricani) וכאן שמע מכפריים זקנים עדויות על כך שבקיץ 1941 ראו קבוצות וטורים רבים המובלים תחת משמר לתוך יער וולטורי (Vulturi), שמעו יריות והחיילים חזרו לבדם. חלק מהעדים זיהו בין המובלים יהודים, שהכירו מכפרים סמוכים או מיאשי. הכפריים סיפרו שהצבא הטיל על איש אחד בשם שטפאן קלים (Ştefan Clim) למכור את בגדי הנרצחים והוא נראה מוביל בגדים בעגלתו.
ביער וולטורי יש שקע המכונה "בור היהודונים" ומבדיקת ארכאולוג נראה שחפרו בו. הכפריים סיפרו על עד לרציחת היהודים שם ולאחר שהעד זיהה את המקום, צ'יופלנקה ואנשיו חפרו במקום ומצאו שרידי שלדים. מבדיקות המעבדה של שרידי השלדים נקבע שהיו שם 36 שלדים, 12 שלדי ילדים, 15 שלדי גברים ו-9 שלדי נשים. הילד הצעיר ביותר במותו היה כבן שלוש והגבר הזקן ביותר היה כבן 80. שרידי הגופות הועברו לבית העלמין היהודי ביאשי, שם נטמנו בקבר משותף ומעליו מצבה המספרת את תולדותיו.
תחילה סברו שמדובר ביהודים מיאשי, אך בהמשך נטו ההיסטוריונים לשייך גם שרידים אלה ליהודי סקולן והסביבה. באזור יש לפחות עוד בור אחד, אך בגלל קשיים שונים לא אותר ולא נחפר.
עדי הראיה
בכפרים, בין הזקנים, התגלו מספר עדי ראייה, שהוסיפו פרטים לגבי אירועי קיץ 1941. העדויות העיקריות היו של ואסילה אנאקה (Vasile Enache) יליד 1925 מהכפר קוזה וודה, יון בוסנצ'אנו (Ion Bosânceanu) יליד 1929 מהכפר וולטורי, לוצ'יקה בלטרו (Lucica Baltaru) ילידת 1935 מהכפר וולטורי, נטליה טודוסה (Natalia Tudosă) ילידת 1928 מהכפר וולטורי, קונסטנטין טודוסה (Constantin Tudosă) ילד 1924 מהכפר וולטורי, קונסטנטין מקוביי (Constantin Macovei) יליד 1924 מהכפר קוזה וודה, פאוול האראלאמב (Pavel Haralamb) יליד 1924 מהכפר קוזה וודה, אנדריי בוקטארו (Andrei Bucătaru) יליד 1918 מהכפר פופריקאני ודומיטרו גרדינארו (Dumitru Grădinaru) יליד 1915 מהכפר וולטורי.
כל העדים סיפרו שהיהודים הובאו בקיץ 1941 תחת משמר ליער, שם נורו ונקברו. את החיילים הובילו מורי דרך מקומיים, שתוגמלו בחלק מבגדי הנרצחים. העד המרכזי היה אנאקה, שרעה פרות וכששמע יריות התעוררה סקרנותו והתגנב אל המקום ונתפס על ידי החיילים. החיילים חשדו בו שהוא יהודי, שמנסה לברוח ותכננו לירות בו, אך בסופו של דבר זוהה על ידי כפריות כרומני נוצרי בן הכפר ושוחרר, אך בינתיים הספיק לראות את המתרחש. גברים יהודים אולצו לחפור בור גדול ועמוק ולאחר מכן הושיבו כל פעם 10 יהודים על שפת הבור עם הרגליים בתוך הבור ומאחוריהם, במרחק שלושה מטרים עמד חייל מאחורי כל יהודי וירה בו. לפני שירו בהם הפשיטו מחלקם בגדים שנראו טובים יותר. לאחר שהיהודים נפלו לתוך הבור נשלחו למטה ארבעה יהודים לסדר את הגופות ולאחר מכן שוב הושיבו 10 יהודים על שפת הבור וחוזר חלילה. הילדים בכו ואימותיהם כיסו להם את העיניים בידיהן. אישה אחת עם תינוק בידיה התחננה בפני המפקד, טענה שלא עשתה כל רע וביקשה, שיתנו לה לגדל את ילדה. כולם נורו, גם האישה והתינוק.
הרוצחים
אנשי הצבא הרומנים, שפעלו באזור היו חיילי הרגימנט השישי, ציידים בפיקודו של קולונל ארמיל מתיאש (Ermil Mateiaș) וקפטן יואן סטיחי (Ioan Stihi), שהיה מפקד פלוגת המפקדה. סטיחי נפל בסתיו 1941 באזור אודסה. מתיאש נעצר והועמד למשפט אחרי המלחמה וטען שפעל בהתאם להוראות מיוחדות שקיבל בעל פה - הוא מת בבית הסוהר.
עשרות אנשי צבא רומנים מהרגימנט הזה נשפטו ב-1948 על ידי השלטונות הסובייטיים או הרומניים על פשעי המלחמה שלהם.
גיזלה-מיכאלה דאקס
ג'יזלה דקס (נולדה ב-2 ביוני 1963) היא עיתונאית וחוקרת תקשורת גרמנייה, פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
דקס נולדה ב-1963 בבאד קצטינג, גרמניה.
היא מלמדת במרכז DAAD ללימודי גרמנית ובפורום אירופה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא בעלת תואר שני ודוקטורט מן המחלקה לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, בנושא צריכת מדיה חדשותית ושייכות בקרב מהגרים. המומחיות התקשורתית שלה מבוססת גם על הקריירה הארוכה שלה כעיתונאית מקצועית.
היא עבדה באופן בלעדי יותר מעשרים שנה בשבועון הגרמני הנודע DIE ZEIT, תחילה כעורכת פוליטית בהמבורג ולאחר מכן ככתבת בישראל. לפני כן החלה את דרכה כעיתונאית ביומון הצרפתי Libération בפריז, וכתבה בין היתר על נפילת חומת ברלין והשלכותיה. היא הייתה מנחה את תוכנית השיח Transit עבור ערוץ הטלוויזיה הגרמני-צרפתי ARTE. כיום היא כותבת בעיתון השווייצרי NZZ am Sonntag, ובעיתון הגרמני HAUPTSTADTBRIEF, מברלין.
היא חיברה מספר ספרים על ישראל והמזרח התיכון, ומרצה לעיתים קרובות על נושאים אלה באירופה. היא לימדה במרכז הבינתחומי הרצליה (IDC) בנושא 'עיתונות חוצה גבולות' ו"איך להיות כתב זר" ובאוניברסיטת תל אביב בנושא "מדיה והגירה".
מאז 2001 היא משמשת כעורכת הראשית של "Jüdischer Almanach" של מכון ליאו בק ירושלים.
המופע של גורו וגוגול
המופע של גורו וגוגול היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הילדים, בין השנים 1996–1998. התוכנית החלה כשידורי רצף אולם מאוחר יותר היא השתנתה לתוכנית בת רבע שעה. בעונה הראשונה גורו וגוגול גרים בבית והם דנים ביחד בענייני בריאות, בעונה השנייה הם אירחו מפורסמים כגון: דורי טפר, גדי רבינוביץ, איציק זוהר וכו'.
את הבובות הפעילו אילן סביר ואופירה ארכוני ודיבבו אותם טל מוסרי (גורו) וארז בן הרוש (גוגול).
ב-1997, הופיעו גורו וגוגול בתוכנית הילדים "על מלי ולמה", שם הם הופיעו כחלק בחיות היער הרבות ובתור החברים של מלי ולמה.
היגאשי-קגאווה
היגאשי-קגאווה (ביפנית: 東かがわ市) היא עיר שנמצאת במחוז קאגווה, יפן.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-512 ק"מ מבירת יפן, טוקיו, וכ-31 ק"מ מבירת המחוז, טקמאצו.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 14 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (3 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,155 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (363 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (51 מ"מ גשם).
שני גנים
שני גנים הוא כותר ספר אוסף שיריה של המשוררת יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת "דגה" בשנת 1969. הספר המשיך את המגמה שהסתמנה בשירתה באוסף השירים דברים, שבו נתנה ביטוי, הן למנעד ערכים וביטויים שנלקחו מן המורשת היהודית לדורותיה, ובכלל זה לאירועי הקמת המדינה, והן לרוח היצירה האופיינית של שנות השישים, בספרות, מוזיקה ואמנות במערב, ובמגזרי החברה הישראלית שהושפעו ממנה.
בהקשר העברי והישראלי חידש הקובץ בשלושה נושאים, שוולך התמקדה בהם לאורך זמן: תיאור חוויות הנפש על כל שירטוטיה ופיתוליה בפתיחות ובהדגשת העצמיות החווה אותם, ובכלל זה חוויות של אהבות לבני זוג שונים, וכל זאת בשימוש מקורי וחדשני, לעיתים תוך כדי שימוש לא תקני (כביכול), בשפה העברית.
אנטיפה
אנטיפה, אנטיפא או פעולה אנטי-פשיסטית היא רשת בינלאומית של ארגונים ותנועות פוליטיות של פעילי שמאל ושמאל רדיקלי אנטי-סמכותנים, ששמו לעצמם מטרה להיאבק בפשיזם בכל צורותיו. תנועות מיליטנטיות מהשמאל הרדיקלי ברחבי אירופה, יבשת אמריקה וגם בישראל החלו לצוץ כבר בשנות ה-30 כחלק מהמאבק נגד הפשיזם, הגזענות ועליית הימין הרדיקלי. חברי אנטיפה מתנגדים לפשיזם, גזענות, לאומנות, סקסיזם, הומופוביה וטרנספוביה.
פעילות 'אנטיפה' כוללת בדרך כלל חלוקת פלאיירים, הפצת מידע באינטרנט, וארגון הפגנות. במדינות אחדות כגון צרפת, אנטיפה מזוהים עם הגוש השחור, הנוהגים להשתמש באלימות נגד שוטרים ומאבטחים בטענה לאלימות משטרתית ומדינת משטרה. קבוצות אנטיפה מנוהלות על פי עקרונות האנרכיזם, צורת קבלת ההחלטות היא על פי קונצנזוס, ואין היררכיה פורמלית. נוסף לפעילות ברחוב, יש גם קבוצות אנטיפה במגרשי הכדורגל, ובתוך סצנת המוזיקה, בעיקר להקות פאנק רוק והיפ הופ.
גרמניה
בשנת 1932 קמה הקבוצה הגרמנית "Antifaschistische Aktion". היא כללה חלקים רבים בשמאל בגרמניה באותו הזמן, לרבות הסוציאל-דמוקרטים, הקומוניסטים, האנרכיסטים והנוצרים הפרוגרסיביים. התנועה קיבלה הכרה לאחר שפורסמה על ידי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בעיתון "Die Rote Fahne" (הדגל האדום), כתגובה לקטטה בין נאצי לחבר פרלמנט קומוניסטי.
באוגוסט 2017 חסמו הרשויות בגרמניה את אתר האינטרנט הרשמי של התנועה בגין הסתה לאלימות נגד שוטרים.
ארצות הברית וקנדה
ב-2020, הנשיא דונלד טראמפ ואחרים האשימו את אנטיפה באירועים אלימים שהתרחשו במהלך מחאות ג'ורג' פלויד. טראמפ הצהיר שאנטיפה יוגדר כארגון טרור, אף על פי שהחוק בארצות הברית לא מאפשר להגדיר ארגונים מארצות הברית כארגוני טרור. מנגד, לפי גורמים אחרים, האחריות של פעילי השמאל הקיצוני חלקית, ולטענתם לאלימות ולהרס אחראים אנשי ימין באותה מידה. מרק בריי, היסטוריון שכתב את הספר "אנטיפה: המדריך האנטי-פשיסטי", אמר בנושא שאין ספק שפעילים של אנטיפה מעורבים במהומות, אף על פי שקשה לדעת בכמה אנשים מדובר. בכתבה בוושינגטון פוסט אמר בריי שלהערכתו "אין מספיק אנרכיסטים וחברי אנטיפה", כך שהוא מתקשה להאמין שהארגון יצליח לבדו להיות אחראי על הרס בקנה מידה שכזה.
ישראל
בארץ קמו קבוצות אנטי-פשיסטיות מתוך שורות השמאל והשמאל הרדיקלי. קבוצת 'אנטיפא' או 'אנטיפה' או 'פעולה אנטי-פשיסטית' קמה בארץ ישראל בשנת 1934 על מנת להיאבק בארגוני ימין בתוך היישוב היהודי. בשנת 1936 הקבוצה ניסתה לעורר מודעות בקרב הציבור היהודי בארץ ישראל למלחמת האזרחים בספרד, וארגנה אירועים לגיוס כספים וסיוע פוליטי לתמיכה ברפובליקה. כמה מאות פעילי שמאל אנטי-פשיסטים, מרביתם חברי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), נסעו להילחם בספרד במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
ביוני 2014, בעקבות התגובה הציבורית לרצח שלושת הנערים וחשש מהתחזקות הגזענות בחברה הישראלית, קמה קבוצת אנטיפה 972 (972 היא קידומת הטלפון הבינלאומית של מדינת ישראל), במטרה לתעד אלימות ופשעי שנאה כלפי ערבים, פליטים ופעילי שמאל ולפעול נגד תופעות אלו. בין הפעולות בהן השתתפה קבוצת אנטיפה 972: התפרעויות של חבריה בירושלים, הגנה על הפגנות שמאל בזמן מבצע צוק איתן, ומניעת מצעד של להב"ה בתל אביב.
ב-4 בפברואר 2021, האקרים ישראלים המזדהים עם אנטיפה פרצו לאתר של קו קלוקס קלאן, ארגון טרור בארצות הברית, והחליפו את דף הבית בבאנר עם דגל אנטיפה שעליו רשום "SHABBAT SHALOM GOODNIGHT WHITE PRIDE" (בעברית: שבת שלום ולילה טוב גאווה לבנה).
רוב פעילי אנטיפה בישראל כיום מזוהים עם להקות פאנק (Punk) ישראליות ומועדוני כדורגל הדוגלים בערכי שמאל כגון הפועל ת"א, בני סכנין והפועל י-ם.
ביקורת
תאי אנטיפה ברחבי העולם סופגים ביקורת רבה, בעיקר בשל אופיים המיליטנטי והאלימות שרבים מהם מפעילים כנגד אזרחים ורכוש אזרחי, כחלק מהמאבק שלטענתם מכוון כנגד פשיזם.
תצלום ישן
"תצלום ישן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1983 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן ה-17 של הזמרת, אולי עוד פעם.
על השיר
"תצלום ישן" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור והנרי בראטר, שגם הפיק אותו. עלילת השיר מספרת על חיי הילדות של אילנית. בגיל חמש עברה משפחתה לברזיל לעיר סאו פאולו. לאורך הבתים היא מספרת על משפחתה, ובפעם הראשונה היא משתמשת בשמה הפרטי חנה. "תצלום ישן" זכה להצלחה גבוהה במצעד של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום השלישי. במצעד סוף השנה של התחנה הגיע למקום ה-28. כמו כן, גם במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג במקום השלישי.
הקורפוס ה-27 (ורמאכט)
הקורפוס ה-27 (בגרמנית: XXVII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-26 באוגוסט 1939, ולמפקדו מונה קרל פון פראגר. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מפלגת הארמייה A. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן נשאר כחלק מהארמייה הראשונה כחיל כיבוש בצרפת. במהלך הקרב על מוסקבה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים בזירה המרכזית, ובכלל זה בקרב רז'ב השני, ובמהלך מבצע בגרטיון הושמד הקורפוס, ומפקדו נפל בשבי.
ב-27 ביולי 1944 הוקם הקורפוס מחדש על בסיס שרידי הקורפוס ה-12, והוצב תחת פיקוד הארמייה הרביעית בפרוסיה המזרחית. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחם עמה בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
הקרב על צרפת
בקרב על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקרב על מוסקבה
בקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע בגרטיון
במבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע פרוסיה המזרחית
במבצע פרוסיה המזרחית כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
טונה כחולת-סנפיר פסיפית
טונה כחולת-סנפיר פסיפית (שם מדעי: Thunnus orientalis) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים השייך לסוג טונה.
אורכה של טונה זו מגיע לשלושה מטרים ומשקלה ל-450 ק"ג. היא בעלת גוף בצורת דמעה לו סנפירים ישרים וחזקים מעל ומתחת לגוף המעניקים לו מהירות והזנב ישר ומפוצל ועוזר להניע את הטונה במהירות של 48 קמ"ש. הפה ענקי והעיניים גדולות. טונה זו כמו קרובותיה יכולה לחיות במים קרים הודות לדמה המחומם יותר מהמים סביבה.
הטונות נודדות סביב האוקיינוסים בחיפוש אחר טרף הכולל מינים רבים של דגים קטנים כמו סרדינים, עפיאניים ומקרלים וכן דיונונים וחסילונים וגם מסרטן אוקיינוס אדום. הקטנים ניזונים גם מפלנקטון. בתנאים טובים הטונות מתקהלות יחדיו ולפעמים הם ניזונים עם דגים טורפים אחרים, כרישים, עופות ים או דולפינים.
הטונה נפוצה ברחבי צפון האוקיינוס השקט ממזרח אסיה לחופי מערב אמריקה הצפונית אך נודדת גם לדרום האוקיינוס השקט. הם מתרבים בעיקר במזרח אסיה סביב ים הפיליפינים וים יפן אך חלק נודדים לעוד אזורים. הם נודדים גם לדרום האוקיינוס השקט סביב לאוסטרליה, ניו זילנד ופולינזיה הצרפתית.
הבליץ על קובנטרי
הבליץ על קובנטרי הוא הכינוי שניתן לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר קובנטרי בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. קובנטרי, שהייתה עיר תעשייתית ובה מפעלי נשק, ספגה מספר הפצצות במהלך המלחמה, כאשר הכבדה ביותר התרחשה ב-14 בנובמבר 1940.
העיר קובנטרי במלחמת העולם השנייה
העיר קובנטרי הייתה עיר תעשייתית כבר מזמן המהפכה התעשייתית בבריטניה ושכנו בה כבר מהמאה ה-19 מפעלי מתכת גדולים. המפעלים בקובנטרי ייצרו מכוניות, אופניים, מנועי מטוסים ומאז 1900 גם תחמושת. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוסבו מפעלים רבים בקובנטרי למפעלי נשק וקובנטרי הפכה לאחד ממרכזי התעשייה הצבאית החשובים בבריטניה. בקובנטרי יוצרו בזמן מלחמת העולם הראשונה 25% ממספר המטוסים שיוצרו בבריטניה כולה. כמו ערים תעשייתיות אחרות שהתפתחו במהירות במהפכה התעשייתית, בקובנטרי מפעלי התעשייה ובתי המגורים היו באותם האזורים, אם כי בין מלחמות העולם הוקמו בקובנטרי שכונות מגורים מרוחקות מאזורי התעשייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקובנטרי 238,000 איש שחלק גדול מהם עבדו במפעלי התעשייה שייצרו בין השאר נשק רב. היותה של קובנטרי מרכז לייצור נשק הפכה אותה ליעד מובהק של הפצצה אסטרטגית.
הפצצות מוקדמות על העיר
לאחר סיום המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בניצחון גרמני בשנת 1940 החל חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) לבצע הפצצות אסטרטגיות על ערי בריטניה. הידועה מבין ההפצצות הללו היא הבליץ על לונדון שהחל בספטמבר של אותה השנה. תקיפות אוויריות אלו והמאבק הבריטי כנגדם מכונים הקרב על בריטניה. עיקר ההפצצות על אזורים אזרחיים נערכו על לונדון, אך גם ערים נוספות, בעיקר ערים תעשייתיות, סבלו מהפצצות.
בין אוגוסט לאוקטובר 1940 נערכו 17 הפצצות על קובנטרי בהן נהרגו בסך הכל 176 בני אדם ונפצעו כ-680. משקלן הכולל של הפצצות שהוטל על קובנטרי בתקופה זו היה 198 טון. על מאורע שאירע בזמן הפצצות אלו בו פינה חבלן בשם סנדי קמפבל פצצה תוך סיכון עצמי רב, הוענק לו עיטור צלב ג'ורג'.
הפצצת 14 בנובמבר
ב-14 בנובמבר נערכה ההפצצה הקשה ביותר על קובנטרי. מבצע הפצצה גדול ממדים של הלופטוואפה שנקרא: "מבצע סונטה לאור ירח" (על שם הסונטה הידועה של לודוויג ואן בטהובן והעובדה שליל ההפצצה היה ליל ירח מלא), בו השתתפו יותר מ-500 מטוסי הפצצה גרמניים, בעיקר מסוג היינקל He 111, יצא לפועל ומטרתו הפצצת קובנטרי. המבצע נערך פחות משבוע לאחר שמטוסי חיל האוויר המלכותי הטילו פצצות על מינכן וכנראה כנקמה על כך. מטרת המבצע הייתה השמדת מפעלי התעשייה של קובנטרי והיה ברור שדבר זה ייעשה במחיר גבוה של חיי אדם.
מטוסי הלופטוואפה הוכוונו אל קובנטרי בעזרת טכנולוגיה חדשה. אל המטרה נשלחו שתי קרני רדיו כאשר לכל אחת מהן צליל מיוחד אותו הייתה מסוגלת לזהות מערכת שהותקנה במטוס. לכל אחת מקרני הרדיו היה צליל משלה והטייסים שטסו בין שתי הקרניים יכלו לשמוע אם הם סוטים מן המסלול. שתי הקרניים התלכדו מעל המטרה וכאשר הגיע מטוס אל נקודת התלכדות הקרניים השתנה הצליל והטייס ידע שכעת זה הזמן להטיל את הפצצות. למודיעין הבריטי היה מידע על טכנולוגיה זו של הגרמנים ועל פי איתור הקרניים ששודרו על ידי הגרמנים הם ידעו שמטרת ההפצצה היא קובנטרי כבר כמה שעות לפני ההפצצה, אך הבריטים כשלו בניסיונם לשבש את הקרניים.
כוחות ההגנה האווירית סביב קובנטרי היו דלים. היו סביבה רק 24 תותחים נגד מטוסים מסוג "3.7 ו-12 תותחים מסוג בופורס 40 מ"מ. התותחים הללו ירו למעלה מ-6,700 פגזים אך הם לא היו יעילים. מתוך מעט יותר מ-500 המטוסים שנשלחו לקובנטרי הגיעו כ-450 ורק אחד הופל בוודאות על ידי ההגנה האווירית.
בשעה 19:00 בערב נשמעה אזעקה בקובנטרי, וב-19:20 הגיע הגל הראשון של המטוסים הגרמניים, שהפציץ בעיקר מבני תשתיות (חשמל, מים, גז וטלפון). עשר דקות מאוחר יותר החלו להגיע מטוסים נוספים שהפילו בעיקר פצצות תבערה. בשעה 20:00 בערך נפגעה קתדרלת קובנטרי מפצצת תבערה והחלה לבעור. צוותי כיבוי אש הצליחו להשתלט על שרפה זו אך מאוחר יותר במהלך הלילה היא נפגעה שוב והגג שלה קרס. בעיר השתוללו יותר מ-200 שרפות גדולות בעקבות ההפצצות וכוחות כיבוי האש התקשו לתת להן מענה, גם מפני שרשתות הטלפון קרסו ולא ניתן היה לדווח היכן יש שרפות. ההתקפה הגיעה לשיאה בסביבות חצות ובשעה 2:00 לפנות בוקר נגמרה התחמושת של תותחי הנ"מ בסביבת העיר והמטוסים הגרמניים המשיכו להטיל פצצות באין מפריע. ההפצצות המשיכו עד לפנות בוקר והסתיימו רק מעט אחרי 5:00 בבוקר. אזעקת הרגעה נשמעה ב-6:15 של 15 בנובמבר.
הפצצות מאוחרות יותר
קובנטרי הופצצה עוד מספר פעמים לאחר הפצצת 14 בנובמבר, אך שאר ההפצצות היו קלות יותר. פשיטות גדולות נערכו באפריל 1941 כאשר בשתי גיחות הפצצה, אחת ב-8 ואחת ב-10 לחודש הופצצה קובנטרי על ידי יותר מ-230 מטוסים גרמניים. בשתי תקיפות אלו נהרגו יותר מ-450 בני אדם. ההפצצה האחרונה על העיר הייתה באוגוסט 1942. בסך הכול הופצצה קובנטרי 41 פעמים במהלך המלחמה ונשמעה בה אזעקה 373 פעמים. מספר ההרוגים הכולל בקובנטרי במהלך המלחמה הוא 1,236, כמה מן המתים בהפצצות על העיר לא זוהו מעולם.
האם הוקרבה קובנטרי?
בספר בשם "אולטרה סודי" משנת 1974 שחיבר פרדריק ויליאם ווינטרבות'ם שהיה קצין קישור של אולטרה במלחמת העולם השנייה נטען כי היה דיווח מוקדם על תוכנית הפצצת קובנטרי ב-14 בנובמבר. לטענת ווינטרבות'ם פיענוח של קוד אניגמה על ידי הקבוצה בבלצ'לי פארק העיד על תוכניות הגרמנים להפציץ את קובנטרי מספר ימים לפני ההפצצה. הידיעות על כך הגיעו אל וינסטון צ'רצ'יל אלא שהוא החליט לגנוז אותן כדי שלא לחשוף את העובדה שמדעניו פיצחו את קוד האניגמה. לטענת ווינטרבות'ם צ'רצ'יל החליט באופן מודע להפקיר את קובנטרי להפצצות הגרמנים ולא עשה דבר כדי לנסות להגן עליה. על פי תאוריה זו לצ'רצ'יל היה זמן מספיק כדי לפנות את העיר או לתגבר באופן משמעותי את ההגנה האווירית סביבה, אלא שמעשים מסוג זה היו מעוררים את חשדם של הגרמנים ופוגעים ביתרון המודיעיני הבריטי. תאוריה זו זכתה לחיזוק מצד ויליאם סטפנסון המפקד הכללי של מודיעין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. תאוריה זו הפכה לסמל לחשיבותו של ביטחון מידע וגם תעודת גנאי לצ'רצ'יל שלכאורה זלזל בחיי אדם.
תאוריה זו נסתרה כבר לאחר הפצתה על ידי אנשים אחרים מקבוצת אולטרה, שטענו כי לא היה מידע מוקדם על ההפצצה. היסטוריונים שחקרו את המודיעין הבריטי ואת הלופטוואפה שללו גם הם את התאוריה הזו. מסתבר שיורט מידע מפיענוח הקוד הגרמני על מבצע הפצצה גדול שמתוכנן אך לא היה כל מידע על מועד ההתקפה או על מטרתה. ב-4 בנובמבר נתפס טייס גרמני שידע לספר על מבצע מתוכנן בשם "סונטה לאור ירח" שמטרתו קובנטרי או ברמינגהאם, מתוך הנחה ששם המבצע מעיד על היותו בליל ירח מלא היה ניתן להסיק על התאריך המשוער שלו. ב-11 בנובמבר פוענחה תכתובת אניגמה לפיה מתוכנן מבצע גדול והטייסים יוכוונו אל המטרות באמצעות גלי רדיו. ראשי המודיעין הבריטי חשבו שמטרת המבצע תהייה דווקא לונדון, זאת בגלל ניתוח שגוי של מפה גרמנית שנלקחה שלל. מידע נוסף שהתגלה בידי המודיעין הבריטי שלושה ימים לפני ההפצצה ויכול היה לרמז שמטרת מבצע "סונטה לאור ירח" היא קובנטרי לא זכה להתייחסות ממשית. מידע חד משמעי המעיד על כך שקובנטרי תופצץ ב-14 לחודש הגיע רק ביום עצמו ב-15:00 בצהריים כאשר אותרו גלי הרדיו הגרמניים והסתבר שהם מצטלבים מעל קובנטרי. בשלב זה, ארבע שעות בלבד לפני תחילת המתקפה, לא היה ניתן לעשות דבר חוץ מלהורות לכוחות ההצלה בעיר להיכנס לכוננות.
צ'רצ'יל כלל לא ידע שההתקפה תהיה על קובנטרי עד לאחר שההתקפה כבר החלה. הוא היה בטוח שההתקפה תהייה על לונדון וחיכה על גגו של משרד האווירייה בלונדון למטוסים הגרמניים.
קובנטרי ודרזדן
תאוריה נוספת הקשורה להפצצת קובנטרי היא שהפצצת דרזדן בשנת 1945 הייתה חסרת ערך צבאי ונעשתה רק כנקמה אישית של צ'רצ'יל בגרמנים על הפצצת קובנטרי. תאוריה זו מתבססת על סיפור בדוי לפיו צ'רצ'יל נשאל מדוע יש להפציץ את דרזדן המלאה באזרחים כשהמלחמה כבר הוכרעה וענה במילה אחת: "קובנטרי". אולם, על אף שניתן לראות בהפצצת דרזדן פעולת נקמה בגרמנים, לא נראה שהיא נעשתה דווקא בעקבות הפצצת קובנטרי. זאת מפני שהפצצת דרזדן נעשתה גם על ידי חיל האוויר האמריקאי והעובדה שעברו 5 שנים בין שתי ההפצצות. על כל פנים, בין הערים קובנטרי ודרזדן קיימת ברית ערים תאומות.
בעקבות הבליץ
כתגמול להפצצת קובנטרי ביצעה בריטניה בדצמבר 1940 את מבצע אביגיל רחל בו הופצצה העיר מנהיים בגרמניה. ב-16 בנובמבר 1940, יומיים לאחר ההפצצה על קובנטרי ביקר בעיר המלך ג'ורג' השישי לאות הזדהות ובהמשך ביקר בעיר גם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
יותר מ-800 מהרוגי הבליץ על קובנטרי נקברו בקבר אחים בבית הקברות רואד בלונדון רובם נהרגו בבליץ של 14 בנובמבר 1940 ובבליץ של אפריל 1941. הקבורה ההמונית הראשונה בקבר אחים זה נערכה ב-20 בנובמבר 1940.
לאחר המלחמה הוקמה וועדה בראשות ויליאם רוטס שעסקה בשיקום העיר. השיקום נעשה על פי תוכנית אדריכלית של האדריכל דונלד גיבסון, שהציע ליצור מחדש את מרכז העיר ולבנות בו מדרחוב ומרכז קניות מודרני.
הנצחה
מוקד ההנצחה העיקרי לבליץ בקובנטרי הוא בקתדרלת קובנטרי. באמור, הקתדרלה העתיקה של קובנטרי, שנבנתה במאה ה-14, נפגעה קשות בהפצצה של 14 בנובמבר. לאחר המלחמה הוחלט להשאיר את הריסות הקתדרלה הישנה כאתר זיכרון ולבנות בצידה קתדרלה חדשה ומודרנית בתכנונו של באזיל ספנס. אבן הפינה לקתדרלה החדשה הונחה ב-23 במרץ 1956 על ידי המלכה אליזבת השנייה והמבנה הושלם בשנת 1962.
חנוכת והקדשת הקתדרלה נערכה ב-25 במאי 1962 בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. לכבוד חנוכת הקתדרלה נתבקש המלחין בנג'מין בריטן לכתוב יצירה חדשה שתבוצע במאורע חגיגי זה. הוא כתב את "רקוויאם המלחמה", יצירה אנטי מלחמתית בהיקף גדול המורכבת ממיסת הרקוויאם בשילוב עם שירים אנטי מלחמתיים של המשורר וילפרד אוון. רקוויאם המלחמה בוצע לראשונה בקתדרלה חמישה ימים לאחר חנוכתה, ב-30 במאי.
שטח הקתדרלה הישנה משמש כאתר זיכרון ונמצא בו קבר של אזרח אלמוני שנהרג בבליץ. בעת פינוי ההריסות מן הקתדרלה לקח ראש הכנסייה ריצ'רד הווארד שלושה מסמרים מן הגג של הקתדרלה ההרוסה ויצר מהם צלב. מאז נוצרו כ-160 צלבים המורכבים משלושה מסמרים שנלקחו מהריסות קתדרלת קובנטרי הראשונה והם מופצים ברחבי העולם כסמל לשלום ולפיוס. צלב כזה נתרם לכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין שנהרסה גם היא בהפצצות בעלות הברית ונבנתה מחדש.
מרי שייל
ליידי מרי שייל (באנגלית: Lady Mary Sheil; 1825–1869) הייתה אישה בריטית, שערכה מסע לפרס במשך כ-4 שנים, וכתבה על הנעשה בפרס בתקופת הבאב.
היא הייתה מהנשים האירופאיות הראשונות שנסעו לסקר את הנעשה בפרס באותן השנים ומהנשים הראשונות שפרסמו ספר נסיעות.
ביוגרפיה
מרי ליאונורה וולף נולדה למשפחה קתולית משגשגת באירלנד. שייל היא בתו של סטיבן וולף, הברון הראשי של הממלכה האירית. מרי נישאה לסגן–קולונל (לימים סר) ג'סטין שייל בשנת 1849. היא נסעה עמו לפרס שם שימש בחמישייה הבריטית מאז 1836. הוא היה שר משנת 1844 עד 1853, והיה חלק משורת קצינים שנשלחו על מנת לאמן את הצבא הפרסי. הוא היה מבוגר ממנה ב-22 שנים וכבר שהה בפרס במשימות שונות והפך לאדם מומחה בתחום שהיה יעיל בפרס עבור הבריטים. ליידי שייל פרסמה את "Glimpses of Life and Maners" בפרס בשנת 1856, והוא יומן הנסיעות שלה שהפך לספר הנסיעות הראשון שנכתב על ידי אישה.
ליידי שייל גרה בטהראן בין השנים 1849–1852, במסגרת עבודה של בעלה. היא הייתה מרותקת לגבולות החיים הדיפלומטיים. היא למדה פרסית כדי שתוכל לתקשר עם האנשים ולהעמיק ולהבין את המנהגים והמסורת המקומית.
החטיבה המזרחית של KHL
החטיבה המזרחית של KHL (ברוסית: Восточная конференция КХЛ) היא אחת משתי החטיבות בליגת ההוקי הקונטיננטלית וכוללת 15 קבוצות.
החטיבה נוצרה בשנת 2009 כשהנהגת הליגה חילקה את הליגה לשתי חטיבות וארבעה בתים המסודרים על פי מיקומן הגאוגרפי. החטיבה המערבית כוללת 15 קבוצות המחולקות לשני בתים: בית חרלאמוב ובית צ'רנישוב.
גביע החטיבה המזרחית
גביע החטיבה המזרחית (Кубок Восточной конференции) הוא פרס בליגת KHL המוענק לקבוצה שהעפילה לגמר גביע גגארין מהחטיבה המזרחית ומחזיקת הגביע היא למעשה אלופת המזרח ומוענק מעונת 2009/10. בעונה הבכורה של KHL, הליגה לא חולקה למזרח ומערב. כתב מודגש מתייחס לקבוצות שזכו בגביע גגארין.
מרי שייל
ביוגרפיה
מרי שייל היא סופרת הנסיעות האירופית הראשונה שנסעה וחיה בפרס. היא חלק מקבוצה של מטיילות לפרס, ויומן הנסיעות שלה הוא בעל חשיבות היסטורית רבה.
המקומות שהיא ביקרה בהם היו מקומות שמעט מאוד גברים העזו להיכנס אליהם, אלא אם כן חיילים חמושים צעדו מאחוריהם. במסגרת המסע שלה לפרס היא לקחה סיכונים רבים וסיכנה את חייה.
לג'סטין ולמרי שייל נולדו עשרה ילדים, שלושה מתוכם נולדו במהלך המסע לפרס ובחזרה. אחד מילדיהם הוא הפוליטיקאי אדוארד שייל.
בספר "Travellers to the Middle East from Burckhardt to Thesiger: An Anthology", ישנו כרך המתאר את המסע שלה כאישה לפרס.
מרי קבורה בבית קברות בדבלין, רחוק מבעלה שנקבר במקום אחר שנתיים מאוחר יותר.
Glimpses of Life and Maners
ספרה של ליידי שייל נסמך לרוב על מידע שנאסף דרך בעלה, דרך שליחים בריטים בטהראן ומראיונותיה עם הנשים בהן פגשה בחצר השאה. הספר שכתבה הוא יומן שקיימה במהלך שהותה בפרס בין השנים 1849–1852.הספר ידוע זה מכבר בתרומת להבנת החברה הפרסית באותן שנים סוערות. ליידי שייל מצאה את עצמה מתגוררת בטהראן בתקופות יוצאות דופן, ותיעודי הנסיעות שלה מכילים כמה מהאזכורים המפורסמים המוקדמים ביותר לאירועים סביב הולדתה של אמונת הבאב, כולל תיאור על מות הקדושים שלו.
מרי שייל מציינת כי היכולת לראות את האירועים וההתנהלות בחצר השאה עזרה לה להבין את מצבן של הנשים באזור. בנוסף היא נעזרה בבעלה על מנת להצליח לסקור נושאים רבים שלא היו נגישים לחקירה נשית באותן השנים בפרס. בספרה, מתארת ליידי שייל את הבאביזם, ומתארת את אי השקט החברתי והדתי החריף בפרס במסגרת מחאות שערכו קבוצות שונות. אחד מהאירועים הבולטים בספר הוא ניסיון ההתנקשות הכושל בחיי נאסר א-דין שאה קאג'אר בידי כמה מאמינים באבים ב-1852, מעשה שהחריף את האיבה בין השלטון ובין הדת הבאבית.
הספר כולל נספח של הערות מאת בעלה של ליידי שיל, סר ג'סטין שיל.
מצעד אלבומי הקומדיה
מצעד אלבומי הקומדיה (באנגלית: Comedy Albums) הוא מצעד מוזיקה המפורסם על ידי מגזין בילבורד, הכולל בתוכו את "אלבומי הקומדיה המדוברים והנמכרים ביותר" בכל שבוע בארצות הברית, לפי דירוג נתוני המכירות שנאספים על ידי נילסן סאונדסקאן. המצעד נוסד לראשונה בשם Top Comedy Albums, באוקטובר 2004 (במקביל למצעד אלבומי הראפ) ופורסם באתר האינטרנט ובמגזינים של בילבורד בלבד.
היסטוריה
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעד היה Lord, I Apologize, מאת לארי איש הכבלים. משנת 2006, מתפרסמים גם מצעדים שנתיים הכוללים בתוכם את אלבומי הקומדיה המצליחים ביותר לפי שנה בארצות הברית. בין השנים 2010-2015 דורג במצעד הסאטיריקן הישראלי-אמריקאי רוקה רוקה עלי במגוון שירי סינגלים ואלבומים ובשנת 2010 אף החזיק לזמן קצר ב-5 מתוך 10 המקומות הראשונים במצעד הרצועות הדיגיטליות של בילבורד בקטגוריה זו. ב-16 במאי 2014, ייסד מגזין הבילבורד את מצעד "20 אלבומי הקומדיה הנמכרים ביותר", הכולל בתוכו את עשרים אלבומי הקומדיה הנמכרים ביותר בארצות הברית לפי שבוע.
אדם אפטרמן
אדם אפטרמן הוא פרופ׳ מן המניין בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב. פרופ׳ אפטרמן הוא חוקר קבלה, מיסטיקה יהודית ופילוסופיה יהודית. למד לתואר ראשון ושני בחוגים לפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית והשלים את לימודיו באוניברסיטה העברית עם דוקטורט (בציון "מעולה") בהנחיית פרופ' משה אידל. זכה במלגת אלון (תשע״א-תשע״ג) והתמנה בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב ב-2010 למרצה בכיר, ב-2015 קודם לפרופ׳ חבר וב 2020 קודם לדרגת פרופ׳ מן המניין. פרופ׳ אפטרמן שימש כראש החוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד בין השנים 2016-2021 ופרופ׳ אורח באוניברסיטת הרווארד ב-2015. אפטרמן הוא עמית מחקר בכיר במכון שלום הרטמן.
מחקריו
אחד מנושאי מחקריו של אפטרמן הוא ההיתכנות של חוויות של איחוד מיסטי, דהיינו - התמזגות מלאה עם האל, במיסטיקה היהודית. רבים מן החוקרים המודרניים שוללים את קיומה של תופעה זו וטוענים שהמחשבה היהודית תמיד שימרה פער מסוים בין האל הבורא ובין האדם. לשיטת החוקרים הללו, פיתחה היהדות שפה מיוחדת המפשרת בין שני הצדדים – שפת ה״דבקות" שבמסגרתה המיסטיקאי אמנם מגיע למגע ואף לאינטגרציה עם האל אך לעולם לא לאיחוד מיסטי מלא. במחקריו יוצא אפטרמן נגד גישה זו וטוען כי גם המיסטיקנים היהודים פיתחו ועיצבו שיח מיסטי איחוד
שבויים ערבים במלחמת העצמאות
שבויים ערבים במלחמת העצמאות נלקחו על ידי ההגנה, האצ"ל וצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
לקיחת השבויים
בתחילת פברואר 1948 הכחיש דובר ההגנה שההגנה לקחה שבויים וטען שרק נעצרו ערבים שנלקחו לחקירה ואלו שוחררו לאחר החקירה. במבצע של הארגון הצבאי הלאומי לטיהור רמת מנשה ב-12 במאי 1948 נלקחו כ-120 שבויים. שבויים ערבים נלקחו בין השאר בכיבוש דיר יאסין, יהודיה, עכו, טנטורה וצפת.
בתחילת ההפוגה הראשונה היו בידי צה"ל כ-1200 שבויים. כ-420 שבויים היו בכפר אג'ליל ליד הרצליה שהוסב למחנה שבויים. 60 שבויים הוחזקו בידי האצ"ל והועברו לידי צה"ל באותה עת. בירושלים היה מחנה שבויים נוסף בו היו מעל 100 שבויים.
במהלך קרבות עשרת הימים נלקחו שבויים רבים בחזית המרכז במיוחד בלוד וברמלה ובחזית הדרום ומספר השבויים הגיע לכ-5000, לא כולל גברים בגיל גיוס בלבוש אזרחי שנעצרו. בספטמבר 1948 פורסם ברמאללה שבידי ישראל מעל 6000 שבויים ערבים. במבצע חירם לקח צה"ל עוד מאות שבויים וכך גם במבצע יואב ובכיבוש משטרת עיראק סוידן. דוד בן-גוריון רשם ביומנו ב-17 בנובמבר 1948 שישראל מחזיקה בכ-9,000 שבויים.
במבצע חורב לקח צה"ל קרוב ל-700 שבויים מצרים.
מסתננים שנתפסו בישראל נכלאו גם הם במחנות השבויים. כך יצא שמספר השבויים עלה גם לאחר תום הקרבות. למשל, למרות שהשבויים הלבנונים שוחררו במרץ 1949, ביולי 1949 פורסם שישראל מחזיקה ב-10 שבויים לבנוניים. בישראל אף נטען ששבויים ששוחררו לממלכת ירדן הסתננו לישראל כדי לחזור למחנות השבויים, בה התנאים היו טובים יותר מאשר בממלכת ירדן.
זהות השבויים
בין השבויים שנתפסו נמצאו תושבי ארצות שכנות לארץ ישראל שנים קודם לכן, ואלו קוטלגו על ידי ישראל על פי ארצות מוצאם. כן היו בין השבויים תושבי ארצות אחרות שהגיעו לארץ ישראל, או נשארו בה כדי להלחם במלחמת העצמאות. ביניהם היו גם מספר בריטים.
שבויים נוספים היו כאלו שהגיעו עם צבאות ערב שפלשו לארץ ישראל ונפלו בשבי במהלך הקרבות.
מחנות השבויים
צה"ל ניהל חמשה מחנות שבויים:
שבויים הוחזקו בעוד לפחות 17 מחנות שבויים קטנים יותר, בין השאר במשטרת נהלל, באר שבע, ג'וליס, בית דאראס, בית נאבאלה וירושלים.
בסוף מרץ 1949 דווח שכל המחנות למעט אחד נסגרו.
הטיפול בשבויים
בצד היהודי הרבו להדגיש את היחס ההוגן כלפי השבויים ואת העדר התלונות של השבויים על יחס גרוע כלפיהם. מפקד של מחנה שבויים טען שהשבויים מקבלים אוכל יותר טוב משהיה להם לפני השבי. השבויים הועסקו בנקיון ובביצורים. עם זאת, הועלו בקרב הערבים טענות על מחסור במזון הניתן לשבויים. בישראל פורסמו טענות מצד הערבים על מזון לא מספק ואחזקת ילדים בשבי תחת הכותרת בדיות.
בעיתונות של השמאל הושמעה ביקורת נגד האצ"ל על קיום תהלוכות שבויים מדיר יאסין בירושלים ותהלוכת שבויים מיפו ברחוב אלנבי בתל אביב.
שחרור
שבויים שוחררו במהלך המלחמה במסגרת חילופי שבויים מקומיים. למשל, ב-23 במאי 1948 הוחלפו שני חיילים ערבים שהיו בידי האצ"ל תמורת שלושה ילדים מפתח תקווה. בתחילת יוני 1948 הוחלפו 60 שבויים פצועים ערבים בשבויים יהודים. בתחילת אוגוסט 1948 שוחררו 214 שבויים נכים. בנובמבר 1948 שוחררו חד צדדית כ-800 שבויים חולים, קטינים וזקנים, ברובם כאלו שנשבו במהלך מבצע חירם זמן קצר קודם השחרור.
בימים 7–9 במרץ 1949 בוצע חילופי השבויים עם מצרים, במסגרתו שוחררו למצרים 1,145 שבויים. ב-7 במרץ שוחררו 29 נכים ופצועים, ב-8 במרץ שוחררו 624 שבויים שהובאו ב-15 אוטובוסים ממחנה עתלית וב-9 במרץ הושלמה החלפת השבויים.
ב-24 במרץ 1949 שוחררו ללבנון במסגרת החלפת שבויים 35 מתוך 37 שבויים שקוטלגו בישראל כלבנונים. כמחציתם היו בארץ ישראל מספר שנים לפני פרוץ המלחמה. שניים מהשבויים סירבו לחזור ללבנון ונשארו בישראל.
בתחילת מאי 1949 הועברו לידי הסורים 14 שבויים במסגרת חילופי שבויים. בתחילה טענו הסורים שחציים אינם סורים, אך לבסוף נאותו לקבלם. ב-21 ביולי 1949 שוחררו לסוריה 57 שבויים נוספים. 22 שבויים נוספים שזוהו על ידי ישראל כסורים בקשו שלא לעבור לסוריה והושארו בישראל.
ביולי 1949, בסיום הרמדאן דווח שבמחנה השבויים הישראלי 622 שבויים, רובם המכריע תושבי ישראל. באוגוסט 1949 החליטה הממשלה לשחרר קבוצה גדולה של השבויים אל תוך ישראל.
גבריאל חיימה גומס
היסטוריית מועדונים
גבריאל גומס החל את הקריירה בקבוצת אתלטיקו נסיונל, שם שיחק לאורך שמונה עונות וזכה עם הקבוצה בשלושה תוארי אליפות. לאחר מכן עבר למיונאריוס ועימה זכה באליפות נוספת ולאחר שנתיים, ב-1988, עבר לאינדפנדיינטה מדיין. דווקא כששיחק אצל היריבה העירונית, הצליחה אתלטיקו נסיונל בהדרכת המאמנים פרנסיסקו מטוראנה והרנן דריו גומס, אחיו הבוגר של גבריאל, לזכות בקופה ליברטדורס בשנת 1989. גומס חזר לנסיונל ב-1991 לקדנציה שנייה ופרש מכדורגל בסוף שנת 1994 בגיל 35.
נבחרת לאומית
גומס הופיע במדי נבחרת קולומביה 49 פעמים וכבש שני שערים. הוא היה שותף לאחד הדורות המוצלחים של הכדורגל הקולומביאני והעפיל עם הנבחרת למונדיאל 1990 ו-1994. במונדיאל 1990 שיחק את כל ארבעת המשחקים ועזר לנבחרתו להעפיל לשמינית הגמר, שם הודחה בידי. כעבור 4 שנים במונדיאל 1994, הגיעה קולומביה כאחת המועמדות לזכייה, אבל הפסידה כבר במשחק הראשון ל 1-3, משחק שבו גבריאל גומס שיחק. לקראת המשחק השני מול, קיבלו צמד המאמנים, מטוראנה וגומס, איומים מפורשים על חייהם ודרישה להוציא את גבריאל מההרכב. בעקבות האיומים שאף שודרו בטלוויזיה, גומס לא שותף יותר על להדחתה המוקדמת של הנבחרת. בנוסף, השתתף גומס בטורנירי הקופה אמריקה של 1987, 1989 ו-1993, והשיג עם הנבחרת את המקום השלישי ב-1987 ו-1993.
קריירה כמאמן
גומס החל את קריירת האימון שלו מיד לאחר פרישתו וכבר ב-1997 מונה למאמנה של אנביגאדו. לאחר שנתיים עבר לאמן את אתלטיקו נסיונל והוליך אותם לזכייה בקופה מרקונורטה ב-1997 ו-1998. אימן אחר כך בקבוצות אוניון מגדלנה, דפורטס קינדיו ואתלטיקו בוקרמנגה, עד שעבר ב-2003 לשתף פעולה עם אחיו הרנן, שאימן באותה תקופה את. גבריאל שימש כעוזרו וב-2005 חזר לאמן את קראקס. לאחר שנה שוב הצטרף כעוזרו של אחיו, הפעם בנבחרת גואטמלה עד לשנת 2008, אז שוב חזר לאמן את אתלטיקו נסיונל. הפעם הקדנציה בנסיונל נכשלה והוא הצטרף כעוזרו של הרנן שאימן את אינדפנדיינטה סנטה פה ב-2009. ניסיון האימון האחרון שלו היה ב-2014 עם חגוארס קורדובה, אך גם כאן לא צלח.
תומאס-אמיל פון ויקדה
תומאס-אמיל אוגוסט קרל לודוויג פון ויקדה (בגרמנית: Thomas-Emil August Karl Ludwig von Wickede; 23 באפריל 1893 – 23 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.