cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוחות קינסי
שיטת המחקר
נושא המחקר והנתונים שנאספו פתחו פתח נרחב לניצול המידע באופן סנסציוני. בהתבסס על נתוני ומסקנות המחקר, אחרים טענו כי 10% מן האוכלוסייה הכללית היא הומוסקסואלית, וכי נשים מגבירות את סיכוייהן ליהנות מיחסי מין במהלך הנישואים אם תעסוקנה באוננות בטרם נישואיהן. אף לא אחת מטענות אלה באה מפיו של קינסי.
נתונים המצביעים על אורגזמה אצל ילדים בטרם הגיעם לבגרות מינית, הביאו לפרסום המאשים את החוקרים בהתעללות בילדים. על פי הנתונים המופיעים בדוח הראשון, דווחו 300 מקרים של אורגזמה בילדים גילאי חמישה חודשים עד 14 שנים. באתר האינטרנט של מכון קינסי נטען כי "[קינסי] לא קיים ניסויים על ילדים; הוא לא קיבל שירותים, שיתף פעולה, או שכנע אנשים לבצע ניסויים על ילדים" וכי רוב המידע על ילדים נאסף ממבוגרים שדיווחו על זכרונות ילדות. חלקו מהורים לילדים שצפו בילדיהם, חלקו ממורים שצפו בילדים מתנהגים בצורה מינית, וקינסי הצהיר כי תשעה מתוך מרואייניו דיווחו על קיום יחסי מין עם ילדים וסיפרו כיצד ילדים התנהגו והגיבו באותה עת. קינסי שמר על חיסיון נותני המידע על יחסי מין עם ילדים בטענה שבאיזון בין הרצון לגבות מידע אמין ממרואייניו לבין האפשרות שהם ימשיכו בהתנהגותם זו, גבר האינטרס הראשון. מאוחר יותר התגלה כי כל המידע על ילדים המופיע בטבלאות 31–34 לדוח בא מתוך יומנו של אדם אחד, אותו החל לכתוב בשנת 1917, זמן רב בטרם החל מחקרו של קינסי וכי בדוח נמסר מידע מטעה באשר למקור הנתונים.
הקשר וחשיבות
דוחות קינסי נמכרו בסך הכל בכשלושת-רבעי מיליון עותקים ותורגמו ל-13 שפות, ובכך היו לאחד הפרסומים המדעיים הנפוצים ביותר במאה ה-20. יש הקושרים לפרסום דוחות קינסי את השינוי בתדמית הציבורית של מיניות האדם. לאחר שהחל שיווקה של גלולה למניעת היריון בשנות ה-60, השינוי התדמיתי אף קיבל ביטוי ב"מהפכה המינית". בשנות ה-60 אף החלו מאסטרס וג'ונסון במחקריהם על היבטים פיזיולוגיים של יחסי מין, ובכך תרמו לניתוץ נוסף של טאבו ותפיסות מוטעות באופן דומה לזה של קינסי.
באיזו מידה היו הדוחות הגורם לשינוי ביחס החברתי לנושאי מין ובאיזו מידה הם רק שיקפו וביטאו את התנאים שהביאו לאותו שינוי, הוא נושא הנמצא במחלוקת בין חוקרים ורבות בו ההשערות.
שאמו הזאי
הברון שאמו הַזַאִי (עד 1876 שמואל כהן; בהונגרית: Báró Hazai Samu; רימאבסקה סובוטה, 26 בדצמבר 1851 – בודפשט, 10 בפברואר 1942) היה ברון, קצין צבא מקצועי הונגרי-יהודי משומד, גנרל ארבעה כוכבים, חבר הבית העליון של הפרלמנט של הונגריה, שר ההגנה של ממלכת הונגריה בשנים 1910–1917. הוא היה בעל הדרגה הגבוהה ביותר מבין הגנרלים ממוצא יהודי באימפריה האוסטרו-הונגרית.
קורות חיים
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה ובבית הספר למסחר, גויס כחייל במארס 1873. כישוריו הבולטים נתגלו עד מהרה והוא נשלח כבר באותו סתיו לקורס קצינים באקדמיה לודוביקה ((האקדמיה הצבאית המלכותית לודוביקה (בלטינית: Ludoviceum), בקיצור רק אקדמיה לודוביקה או לודוביקה, הייתה המוסד שסיפק את ההשכלה הגבוהה ביותר לקציני הצבא ההונגרי בהונגריה לפני 1945). משנת 1874 שימש הזאי כסגן משנה, ובשנת 1876 קיבל דרגת סגן. במקביל להטבלתו לנצרות שינה את שמו מקוהן (הגרסה הגרמנית-הונגרית של כהן) להזאי. בשנים 1878–1879 השתתף בקורס קצינים בכירים של הצבא ובשנים 1879–1881 למד באקדמיה הצבאית בווינה. בשנת 1881 הפך לשליש של מפקד חטיבה, קיבל דרגת סגן בשנת 1883 והועבר לשירות במשרד ההגנה ההונגרי בשנת 1886, שם קיבל את דרגת הסרן בשנת 1888. הוא לימד באקדמיה לודוביקה בשנים 1904–1989, משנת 1889 עד 1893 גם בקורס קצינים בכירים, משנת 1893 עד 1902 בקורס קציני מטה. הוא הועלה לדרגת רב-סרן בשנת 1895, סגן אלוף בשנת 1897, אלוף-משנה בשנת 1900, גנרל כוכב אחד בשנת 1907. בשנים 1904 עד 1910 היה ראש אגף במשרד ההגנה. מיום 17 בינואר 1910 ועד 19 בפברואר 1917, עמד כשר בראש משרד ההגנה תחת שלושה ראשי ממשלה שהאחרון שבהם היה אישטוואן טיסה. עד מהרה קיבל את התואר "יועץ חשאי פנימי", ודרגת גנרל שני כוכבים; אז הוא הגיע לפרלמנט לראשונה כחבר פרלמנט מטעם מחוז לוצ'נץ. בשנת 1912 קיבל תואר ברון. בשנת 1914 מונה לגנרל חי"ר (גנרל שלושה כוכבים), ובשנת 1916 לקולונל-גנרל (גנרל ארבעה כוכבים). משנת 1917 עד 1918 היה ממלא מקום מפקד הכוחות של הצבא האוסטרי-הונגרי, ולכן נאלץ להתפטר מתפקידו כשר ההגנה ההונגרי. לאחר המלחמה שב לבודפשט ופרש לגמלאות. הוא נעצר תחת שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית והוחזק כבן ערובה במשך תקופה ארוכה. בתקופת השלטון של עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי בחרו בו כמה בנקים וחברות גדולות אחרות כחבר בדירקטוריונים שלהם, ומשנת 1927 מונה כחבר בבית העליון. הוא נפטר בבודפשט בגיל 90.
חשיבותו
בתקופת ותחת שלושה ראשי ממשלה הוא פיתח את תפיסת ההגנה הלאומית של הונגריה על בסיס רעיונותיו. בתקופה שעמד בראש משרד ההגנה, תקופה של שבע שנים, יזם חקיקה מתקדמת. החוק המודרני והמתקדם של בתי הדין הצבאיים, הכנת רשימת הצעדים הממשלתיים יוצאי הדופן במקרה של מלחמה, והחשוב ביותר היה הקודיפיקציה והייצוג הפרלמנטרי של כוחות ההגנה בתקופתו. על כל אלה, העניק לו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את תואר הברון. בנוסף למאמריו הרבים פרסם כמה עבודות צבאיות ((למשל: דיונים יישומיים מקרב שפיצרן (1897), גורמי מלחמה (1915)). עם בלה הלמאי תרגם את על המלחמה (1892-1894) של קרל פון קלאוזביץ.
לקריאה נוספת
בשפת המקור: מתורגם לעברית:
Britney Spears: Live and More!
הוא אלבום הווידאו השני של זמרת הפופ האמריקנית, בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-21 בנובמבר 2000, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס.
רקע והפקה
אלבום הווידאו מכיל קטעים מתוך סבב ההופעות "(You Drive Me) Crazy Tour", אשר צולם בהוואי. באלבום ישנם קטעים שמראים את ספירס מתאמנת עם הרקדנים שלה, מסתובבת עם חברים שלה, מבקרת ילדים חולים. באלבום ישנם את שלושת הקליפים הראשונים מתוך האלבום "Oops!... I Did It Again", בנוסף ישנם קטעים מתוך תוכנית האירוח של סאטרדיי נייט לייב בה ספירס הופיעה והתראיינה.
מיקומי שיא
כל המצעדים אליהם נכנס אלבום הווידאו הם מצעדי ווידאו בלבד.
רוברט ברנס וודוורד
רוברט ברנס וודוורד (באנגלית: Robert Burns Woodward; 10 באפריל 1917 - 8 ביולי 1979) היה כימאי אורגני אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1965 על הישגיו הרבים בתחום הבנת המבנה המולקולרי האורגני והסינתזה האורגנית ובכללם ניסוח חוקי וודוורד. בנוסף לפרס נובל בו זכה, זכו בפרס נובל שתי עבודות נוספות להן היה שותף מרכזי, סינתזה של הפרוצן (Ferrocene) עם ג'פרי וילקינסון (Geoffrey Wilkinson שזכה בפרס ב-1973) וניסוח חוקי וודוורד-הופמן עם רואלד הופמן (שזכה בפרס ב-1981, שנתיים לאחר מותו של וודוורד). כמו כן נודע וודוורד כמי שגילה את התהליך המלא לסינתוזה של ויטמין B12. וודוורד הנחיל לעולם הכימיה האורגנית שיטות חשיבה. ניתוח וגישה מתוכננת לסינתזה הכימית.
זניט (אסטרונומיה)
זֵנִיט היא, באופן כללי, כיוון המצביע ישירות "מעל" מיקום מסוים (אנך, ניצב).
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
וודוורד נולד בבוסטון, בהיותו בן שנה מת אביו ממגפת השפעת הספרדית. וודוורד הצעיר גילה התעניינות רבה בכימיה ותשוקה לנושא. עוד כנער קרא בגרמנית את אחד מהמאמרים המדעיים החשובים בתחום, אודות תגובת דילס-אלדר. בשנת 1936, והוא בן 19 בלבד קיבל וודוורד תואר דוקטור לכימיה מן המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסינתוז ההורמון אסטרוגן. ב-1939 הגיע וודוורד לאוניברסיטת הרווארד, שם עבד רוב ימיו.
זניט (אסטרונומיה)
באסטרונומיה מוגדרת תפיסת "מעל" כנגדית לכוח הכבידה בכל מקום נתון. המונח "זניט" משמש גם לייצוג הנקודה הגבוהה ביותר הנראית לעין, בתצפית על מהלכו של גוף שמימי במסלולו סביב לנקודה מוגדרת כלשהי.
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
תרומתו העיקרית בשנות הארבעים היא בתחום הספקטרוסקופיה בתחום העל-סגול עבור אנליזה כימית של חומרים אורגניים. וודוורד גיבש תחילה מספר גדול של ממצאים אמפיריים וניסח את חוקי וודוורד לניתוח מבנים מולקולריים. ב-1944 הצליח לסנתז כינין אלקלואידי, עבור טיפול במלריה. התהליך לא היה יעיל מספיק לשם ייצור תרופה, אך היווה ציון דרך בתחום הסינתזה הכימית, כיוון שנערך מתוך חקירה והבנה של מבנים וחוקים ברמה המולקולרית ולא בדרך של ניסוי וטעיה, דרכה של הכימיה האורגנית עד אז.
זניט (אסטרונומיה)
המונח לנקודה המקבילה לזניט (בכיוון כח הכבידה) הוא "נדיר" או "נאדיר".
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
בהמשך סינתז וודוורד חומרים כגון כולסטרול, קורטיזון, סטריכנין, כלורופיל, צפלוספורין, קולכיצין ועוד, שלפני כן נחשבו בלתי אפשריים לייצור סינתטי. במחקריו התמיד וודוורד לחפש ולהשתמש בכל חידוש שיוכל לשפוך אור על מבנה החומר ואימץ טכנולוגיות חדשניות כגון תהודה מגנטית גרעינית. וודוורד תפס את חשיבותה של הסטריאוכימיה, כלומר הבנת הייצוג התלת-ממדי של המולקולות והקשרים והנחיל לעולם הכימיה המולקולרית את החשיבה התלת־ממדית כאחד המפתחות החיוניים לסינתזה נכונה. ב-1965 קיבל וודוורד את פרס נובל על שורת הסינתזות של חומרים אורגניים שביצע ועל הצבת השיטות והתהליכים על בסיס מדעי איתן.
זניט (אסטרונומיה)
כיוון הזניט חופף בקירוב לקו המרידיאן המקומי, אך אינו זהה לו. החפיפה בין שני המונחים אינה מלאה מפני שקו המרידיאן מוגדר במונחים של סיבוב עצמי המאפיינים גוף שמימי, לא במונחים של שדה כח המשיכה שלו. כיוון הזניט וקו המרידיאן עולים בקנה אחד רק עבור גוף סימטרי המסתובב על צירו באופן מושלם ללא סטיות. בכדור הארץ, ציר הסיבוב אינו קבוע ביחס לכדור אלא משתנה (למשל עקב גאות ושפל), כך שלעומת הזניט, לא ניתן להתייחס אל קו המרידיאן כאל קבוע מוחלט.
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
בעת מלחמת העולם השנייה שימש וודוורד כיועץ למועצת הייצור המלחמתית בנושא הפניצילין. עיקר נסיונותיו בתקופה זו היו פיצוח מבנה מולקולת הפניצילין, על מנת שניתן יהיה לייצרה בכמויות גדולות. באותה עת נדרשו טונות של הפטריה Penicillium chrysogenum על מנת לייצר מיליגרמים ספורים של התרופה. וודוורד לא הצליח במשימתו והמבנה המולקולרי של הפניצילין פוענח לבסוף ב-1945 על ידי דורותי קרופוט הודג'קין.
זניט (אסטרונומיה)
מקור המילה
המילה זניט היא במקור שיבוש למילה הערבית Zeenath כמו Samt ("יופיו של כיוון / נתיב"), נהגתה כ-Sent, לפי סופרים של ימי הביניים (במהלך המאה ה-14), בביטוי سمت الرأس (Samt ar-râs "נתיב מעל הראש").
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
בשנות החמישים הצליחו וודוורד ועמיתו הבריטי ג'פרי וילקינסון, ששהה אז בהרוורד, לסנתז פרוצן (Ferrocene), מולקולה אורגנית בשילוב ברזל (נוסחה כימית: Fe(C5H5)2), תרומה פורצת-דרך לכימיה אורגנומתכתית. וילקינסון זכה עבור עבודתו בתחום זה בפרס נובל ב-1973 יחד עם ארנסט אוטו פישר. וודוורד עצמו, כמו גם אחרים, סבר שהיה עליו לקבל את הפרס יחד עם וילקינסון.
זניט (אסטרונומיה)
כיוון הזניט
הזניט מצביעה אל עבר השמש רק באזור הטרופי, בין חוג הגדי לבין חוג הסרטן. כשהזניט מצביעה אל עבר השמש, האירוע חל ב"חצות היום", בצהרון, במצהר. בתחום האזור הטרופי, חוצה השמש את הזניט פעמיים בשנה בכל נקודה גאוגרפית. בקווי הרוחב המרכזיים באזור הטרופי, מתרחשת התופעה בזמנים הבאים:
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
בשנות השישים קיבל דרגת פרופסור למחקר, ששיחרר אותו מכל חובות ההוראה. בראשית שנות השישים שיתף וודוורד פעולה עם עמיתו השווייצרי אלברט אשנמוזר (Albert Eschenmoser) וצוות של למעלה ממאה סטודנטים ועוזרי מחקר כדי לסנתז ויטמין B12. העבודה שפורסמה ב-1973 היא פאר של עבודת מחקר, תכנון וייצור דקדקני בעל מעל מאה שלבים שכולם מעוגנים בחוקים ובכללים כימיים. באותה שנה ערך וודוורד חישובים, המבוססים על חוקי הסימטריה והתכונות הכימיות של אורביטלים מולקולריים, להבהרת המבנה התלת-ממדי של תוצרי תגובות כימיות. הוא העביר את שאלת המחקר לרואלד הופמן, שביצע חישובים במקביל לפי מודלים תאורטיים. הופמן אימת את ממצאיו של וודוורד והם התפרסמו כחוקי וודוורד-הופמן (Woodward-Hoffmann rules). הופמן זכה על חלקו בפרס נובל לכימיה בשנת 1981 (כשנתיים לאחר מותו של וודוורד, שסביר שהיה זוכה לפרס נובל שני לו היה חי), לאחר שהחוקים אוששו בניסויים רבים.
זניט (אסטרונומיה)
שימוש
בזניט עושים שימוש לשתי מטרות. כיוון הזניט משמש כנקודת הכיוון במדידת הזווית בין כדור הארץ לבין גרמי שמים אחרים (כוכב, מערכת כוכבים), והוא גם מגדיר את אחד מצירי האופקיות בתיאום מערכות תצפית אסטרונומיות. לנקודת הזניט ישנה גם חשיבות רבה במפות אסטרולוגיות, והיא זו שעל פיה נקבע הבית ה-10, או נקודת ה-MC.
רוברט ברנס וודוורד
תולדות חייו
ב-1963 הקים וודוורד מכון מחקר על שמו בבזל, שווייץ. בנוסף כיהן כחבר בחבר הנאמנים של MIT ושל מכון ויצמן למדע.
פרסים ואותות הוקרה
בין תוארי הדוקטור לשם כבוד הרבים שקיבל, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטכניון בחיפה בשנת 1966.
גרניטה
גרניטה (באיטלקית: Granita) היא קינוח איטלקי ממוצא סיציליאני העשוי בדרך כלל ממיצי פירות, קפה או יין מעורבבים עם סירופ סוכר.
הגרניטה מוקפאת למשך כמה שעות כשמדי זמן מה מערבלים אותה ידנית במזלג מה שמקנה לה מרקם ברדי של גרגרי קרח עדינים.
בסיציליה מרקם הגרניטה נוטה להיות גס יותר מאשר בשאר העולם אך משתנה מעיר לעיר. הטעמים המסורתיים הם: לימון, מנדרינה, שקדים ומנטה וכן תותים ותותי בר בעונה. בעיר קטניה נהוג גם להכין גרניטה משוקולד.
דיסקוגרפיה של זארה לארסון
הזמרת והפזמונאית השוודית זארה לארסון פרסמה שני אלבומי אולפן, ארבעה מיני אלבומים, 14 סינגלים (כולל שניים כאמנית אורחת) ו-15 וידאו קליפים. חמישה סינגלים של לארסון הצליחו להגיע לראש המצעד של שוודיה, ארץ מולדתה, Uncover", "Lush Life" "Never Forget You", "Ain't My Fault" ,Symphony, כאשר שני הראשונים הגיעו לחמישייה הפותחת בנורווגיה, שוודיה, הולנד, בלגיה, דנמרק, ולעשירייה הראשונה בצרפת.
פרידריכסהיין
השכונה קרויה על שם הפארק המצוי בגבולה הצפוני של השכונה עם פרנצלאואר ברג, פארק פרידריכסהיין (Volkspark Friedrichshain).
בשנת 2001 במסגרת רפורמת השכונות, אוחדה פרידריכסהיין עם קרויצברג. הרובע המוניציפלי המאוחד נקרא באופן רשמי קרויצברג-פרידריכסהיין ומנוהלת על ידי אותה מנהלת רובע (בורגראמט), אך בפי התושבים והמבקרים ההפרדה והשמות נשמרים.
היסטוריה
הרובע נוצרה בשנות ה-20 כרובע של מעמד הפועלים, כאשר ברלין הגדולה נוצרה בעקבות משאל-עם, ואיחדה תחת השם ברלין גם ערים סמוכות. פרידריכסהיין איחדה את פרנקפורטר פורשטאדט (Frankfurter Vorstadt), שהייתה כבר חלק של ברלין קודם לכן, עם הכפרים בוקסהאגן (Boxhagen) ושטראלאו (Stralau). שמה נלקח מהפארק העממי פרידריכסהיין, שתוכנן ב-1840 לרגל מאה שנה להכתרתו של פרידריך הגדול. רוב הרובע יושבה בתהליך התעוש במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. גם פתיחת קו הרכבת בין ברלין ופרנקפורט על האודר, שתחנתו הסופית הייתה ברובע, ליד תחנת הרכבת Ostbahnhof של היום, תרמה לגדילת הרובע וכן פתיחת מפעלי המים הראשונים ב-1865. בשנים הראשונות של המאה ה-20, המעסיק הגדול ביותר ברובע היה מפעל הבלמים של קנור (Knorr). הרחוב Knorrpromenade, אחד מרחובותיו היפים ביותר של הרובע, נבנה כדי לשכן את מנהלי החברה, וגם היום הרחוב שונה משאר רחובות הרובע ובתיו מפוארים יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרידריכסהיין הייתה בין השכונות שנפגעו ביותר, כיוון שבעלות הברית כוונו בהפצצותיהן על מבני התעשייה ברובע לאחר סיום המלחמה, הגבול בין האזור שבשליטה אמריקאית ורוסית הפריד בין רובע זה לבין קרויצברג.
שדרת סטלין (Stalinallee), שב-1961 שונה שמה לשדרת קרל מרקס (Karl-Marx-Allee) ובחלקה שדרת פרנקפורטר (Frankfurter Allee) נבנתה בשנות ה-40 המאוחרות ובתחילת שנות ה-50 כפרויקט יוקרתי. הארכיטקטורה היא סוציאליסטית טיפוסית. הייתה זו גם השכונה בה פעלה במיוחד ההתקוממות של שנת 1953, בה העלאת מכסות העבודה הובילו למחאות בכל רחבי גרמניה המזרחית אשר דוכאו בהתערבות סובייטית. ההתקוממות בשכונה מוזכרת בקצרה בסרט "להתראות לנין" (Goodbye Lenin).
אופי הרובע
לאחר נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 ואיחוד גרמניה באוקטובר 1990, פרידריכסהיין קיבלה שם של רובע צעיר ודינמי, הודות לשכר דירה נמוך, דירות ריקות רבות שנפלשו ("סקווטים"), שמשכו פנקיסטים, אנרכיסטים וצעירים רבים ממערב ברלין.
יחד עם פרנצלאואר ברג, מיטה וקרויצברג, פרידריכסהיין נחשבת היום לאחד מהרבעים האופנתיים ביותר בברלין, והיא בית לחברות עיצוב ומדיה רבות, כולל מרכזה של MTV במרכז אירופה. היא ידועה בבארים, במועדונים, בבתי הקפה המרוכזים בסביבת רחוב סימון דאך (Simon-Dach-Straße) וובכיכר בוקסהגנר (Boxhagener Platz), בה מתקיים בכל יום שבת שוק איכרים תוסס, המוכרים תוצרת אורגנית ביתית וביום ראשון שוק פשפשים, בו ניתן למצוא מזכרות ופריטים רבים מגרמניה המזרחית. מספר מועדונים אלטרנטיביים פזורים בסביבות רחוב ריגאר וברחובות הקרובים לתחנת הרכבת התחתית זאמריטר שטראסה (Samariter Straße), רבים מהם בסקווטים.
כיום נותרו מעט סקווטים המרוכזים בעיקר ברחוב ריגאר (Rigaer Straße) וברחוב קרויציגר (Kreuziger Straße). האווירה בשכונה זו של פרידריכסהיין היא עדיין יותר פאנקיסטית, אנרכיסטית ואלטרנטיבית מאשר בשכונות האחרות בברלין. עם זאת, מחירי הדירות עלו רבות בעקבות ההגירה הגדולה לעיר וישנם אזורים שהפכו להיות "יאפים", במיוחד עקב שיפוץ מסיבי של רוב בתי השכונה.
קונג פו פנדה 2
קונג פו פנדה 2 (באנגלית: Kung Fu Panda 2) הוא סרט הנפשה ממוחשבת בתלת־ממד שיצא לאקרנים ב-26 במאי 2011. הסרט הוא סרט המשך ל"קונג פו פנדה" שיצא בשנת 2008.
עלילה
כשפו היה קטן, הלורד שן, בנו של הטווס המולך על העיר גונגמן, זומם לפתח כלי נשק המבוססים על זיקוקים. לאחר שהלורד שן שומע נבואה האומרת כי הוא יובס בידי 'לוחם בשחור ולבן' הוא שולח את צבאו על מנת להכחיד את אוכלוסיית הפנדה שבסין. מבוהלים וזועמים הוריו מגרשים אותו והוא יוצא לגלות.
שלושים שנה לאחר מכן, פו וחבריו 'החמישייה הזועמת' מגנים על עמק השלום. במהלך קרב נגד פולשים המנסים לשדוד כלי מתכת, פו מקבל פלאשבק ובו הוא רואה את אמו. הוא שואל את אביו האווז בקשר לכך ואביו מגלה לו כי הוא אימץ אותו לאחר שמצא אותו בתור תינוק.
מאסטר שיפו מקבל הודעה כי לורד שן חזר לעיר גונגמן והרג את ראש מועצת הקונג-פו המגנה על העיר, מאסטר ת'אנדרינג רינו, בעזרת תותח שבנה ובעזרתו הוא מתכוון להשמיד את הקונג-פו ולכבוש את סין. החמישייה ופו יוצאת לעיר ומגלה כי היא נשלטת בידי שן וכי שניים מחברי המועצה, מאסטר קרוק ומאסטר סטורמינג אוקס נתונים במאסר. פו והחמישייה מנסים לחצות את העיר ולהגיע אל שן אך הם מתגלים ונלקחים בשבי. כשהם ניצבים מול שן הם מצליחים להשתחרר להרוס את כלי הנשק ולתפוס את שן אך דעתו של פו מוסחת שוב על ידי פלאשבק של אימו ונותן לשן לחמוק ולהרוס את הארמון בו הם היו.
פו חוזר לעיר גונגמן ומציל את החמישייה הזועמת אשר נשבתה בידי הלורד שן. במהלך הקרב מצטרפים אליהם מאסטר שיפו, מאסטר אוקס ומאסטר קרוק. הם מצליחים להביס את רוב צבאו של שן אך הוא יורה בהם ומעיף אותם לנהר. פו נעמד ושן פוקד לירות בו. אך פו משיג שלווה פנימית ומצליח להדוף את כדורי התותח לעבר ספינותיו של שן. שן מובס ופו אומר לו כי צלקות יכולות להתאחות ולמרות מה שנעשה - שן יכול להתחיל מחדש. שן מסרב וממשיך להילחם, אך הוא נהרג. פו חוזר לעמק השלום אל אביו המאמץ ומכריז כי הוא אביו.
מורשת המשפט בישראל
מורשת המשפט בישראל היא עמותה הפועלת להעלאת התודעה והידיעה בדבר הזיקה בין מקורות המשפט העברי לבין המציאות כאן והיום. העמותה עוסקת במחקרים ובפרסום ספרים, וכן בעריכת סמינרים, ימי עיון והשתלמויות לאנשי מקצוע, שופטים ומשפטנים, במערכת החינוך ולקהל הרחב.
תולדות העמותה
בשנת 1981 הוקמה העמותה ביוזמת משרד המשפטים במטרה לפעול להתאמת חוקי המדינה ופסיקות בית המשפט לערכי המשפט העברי. עם מייסדי העמותה נמנים: שופטי בית המשפט העליון לשעבר יצחק קיסטר וחיים כהן, מבקר המדינה לשעבר יצחק טוניק, הפרופסורים יצחק טברסקי ושמא פרידמן, והעסקן הציוני אלפונסו צבע. החוקר הראשי של העמותה הוא הרב פרופ' נחום רקובר,
בתחום הסמינרים, המתקיימים בשיתוף משרד המשפטים, נערכו למעלה מ-90 סמינרים בנושאים משפטיים אקטואליים. ימי עיון, סדנאות ומשפטים מבוימים נערכו על ידי העמותה ובמערכת החינוך, בכיתות העליונות של החינוך הממלכתי והממלכתי-דתי, בהם לומדים התלמידים נושאים המשיקים בין משפט ומוסר, ולאחר מכן נערך משפט פומבי בו התלמידים הם הסניגורים, הקטגורים והשופטים. כמו כן העמותה מקיימת כנסי-מחקר בינלאומיים בהם משתתפים מומחים ומשפטנים מכל רחבי העולם.
פרסומים
לאורך השנים הוציאה העמותה פרסומים רבים, ביניהם:
רכסי המלכה אליזבת
שטח הרכסים 817 קמ"ר.
אברהם ורד
אברהם ורד (25 בדצמבר 1923 – 20 בנובמבר 2015) היה צלם עיתונות ישראלי, שירת כצלם צבאי של עיתון במחנה בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והתמחה בצילומי מלחמה, עוטר בעיטור המופת על אומץ לבו.
קורות חיים
ורד (במקור רוזנשטינגל) נולד ב-1923 בווינה בירת אוסטריה, עלה לארץ ישראל ב-1940 במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר מקוה ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגת הובלה שצורפה לבריגדה היהודית ולחם במערכה במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי. לאחר המלחמה שירת בצה"ל בשירות קבע בחיל המשטרה הצבאית כחוקר תאונות דרכים ומתעדם בצילום.
ורד הצטרף למערכת במחנה כצלם צבאי והחל מצטרף לפעולות יחידות צה"ל. בין היחידות אותן תיעד היו יחידה 101 וחטיבת הצנחנים שליווה בפעולות התגמול, בהן מבצע לולב ומבצע שומרון. במלחמת סיני הצטרף לכוחות צה"ל בקרב המיתלה ותמונתו המנציחה את כוחות צה"ל מתארגנים בסמוך למצבת פרקר הייתה לתמונה המפורסמת ביותר מהמלחמה. ורד המשיך לתעד את חטיבת הצנחנים בפעולות ונטל חלק בעשרות אימוני צניחה. הוא השתתף עם כוחות חטיבת גולני במבצע חרגול ב-1960 ובמרץ 1962 התלווה לכוחות החטיבה במהלך מבצע סנונית, פשיטה על מוצבי צבא סוריה ברמת הגולן, על אומץ לבו זכה לתעודת הערכה מהרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת.
הוא המשיך לתעד את חיילי צה"ל גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בה הצטרף לאוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון ותיעד את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
ורד התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן, היה נשוי לקטיה, אב לעו"ד ירון ורד. ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר רמת גן.
באוגוסט 2015 הדרדר מצבו הבריאותי והוא היה מורדם ומונשם. במשך חודשים נאבק על חייו בבית החולים שיבא, שם נפטר ב-20 בנובמבר 2015. הוא תרם את גופו למדע.
אורלנדו קרוס
אורלנדו איוון קרוס טורס (בספרדית: Orlando Iván Cruz Torres; נולד ב-1 ביולי 1981) הוא מתאגרף פורטוריקני במשקל נוצה. בספטמבר 2012 הוא מדורג במקום הרביעי בעולם בדירוג של ה-WBO (World Boxing Organization).
קרוס הוא המתאגרף המקצוען הפעיל הראשון שיצא מהארון.
ביוגרפיה
קרוס החל להתאמן בגיל 7 ומאז הוא משתתף בתחרויות.
באולימפיאדת סידני (2000) השתתף קרוס בתחרות אגרוף במשקל נוצה והפסיד כבר בקרב הראשון למתאגרף מאלג'יריה. ב-15 בדצמבר אותה שנה החל להשתתף בתחרויות מקצועניות וניצח בכל התחרויות בהן השתתף עד לספטמבר 2009 שבה הפסיד לקורנליוס לוק מארצות הברית בנוק אאוט טכני. מאזנו עמד על 16 ניצחונות מתוך 17 קרבות. בקרב שנערך לאחר מכן, בפברואר 2010 הוא הפסיד בנוק אאוט בסיבוב הרביעי לדניאל פונסה דה לאון ממקסיקו, אך ניצח ב-4 הקרבות הבאים. האחרון שבהם נערך ב-15 במרץ 2013 שבו ניצח בנוק אאוט טכני בסיבוב השביעי את אלן מרטינז ממקסיקו.
בקרב על תואר אלוף העולם, שנערך בלאס וגאס שבנבדה ב-12 באוקטובר 2013 הפסיד קרוס בנוק אאוט טכני בסיבוב השמיני לאורלנדו סלידו ממקסיקו. אל השקילה שלפני הקרב הוא הופיע בתחתונים בצבעי הגאווה והתאגרף בכפפות ורודות לאות הזדהות עם חודש המודעות לסרטן השד.
חייו האישיים
ב-4 באוקטובר 2012 יצא קרוס מהארון כהומו. "אני רוצה להיות נאמן לעצמי, אני רוצה להיות מודל לחיקוי הכי הטוב שאני יכול להיות, לילדים שעשויים לראות באגרוף ספורט וקריירה מקצועית. תמיד אהיה פורטוריקני גאה, תמיד הייתי ותמיד אהיה הומו גאה." שבועיים לאחר יציאתו מהארון הוא ניצח בקרב שנערך בפלורידה את חורחה פזוס ממקסיקו.
קרוס נישא לבן זוגו חוסה מנואל קולון ב-16 בנובמבר 2013 בניו יורק.
בשנת 2016 הוא הקדיש את הקרב שלו נגד אלחנדו ואלדס לפיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו בו נהרגו פוארטו ריקנים לרבות חברים של המתאגרף.
וילם שלפהוט
וילם שלפהוט (בהולנדית: Willem Andreas Theodorus Schelfhout ; 19 במאי 1874 - 8 בינואר 1951) היה שחמטאי הולנדי.
שלפהוט הגיע למקום הרביעי בתחרות ליידן 1909 (דרג ב'), חלק את המקום ה-5 וה-6 בתחרות אמסטרדם 1910, הגיע למקום השלישי בתחרות המבורג 1910 (דרג ב'), חלק את המקום ה-7 וה-8 בתחרות קלן 1911 (ניצח: משה לובצקי), הגיע למקום ה-13 בתחרות שבינגן 1913 (ניצח: אלכסנדר אלכין), וחלק מקום 6 בתחרות מאנהיים 1914, הקונגרס הגרמני ה-19, דרג א'. (ניצח: הלגואה).
במהלך המלחמה (הולנד שמרה על נייטרליות) שיחק שלפהוט במספר תחרויות, מהן ניצח בתחרות האג בשנת 1917. לאחר המלחמה סיים במקום השביעי בתחרות אמסטרדם 1920 (ניצח: ריכרד רטי), והשתתף מספר פעמים באליפות הולנד. הוא חלק מקום 6-8 בתחרות האג 1919 (ניצח: מקס מארשנד), הגיע שישי בתחרות ניימיכן בשנת 1921 (ניצח: מקס אויבה ),, חלק מקום רביעי בתחרות אמסטרדם 1924 (ניצח: מקס אויבה), הגיע רביעי בתחרות אוטרכט 1926 (ניצח: מקס אויבה) והגיע למקום השישי בתחרות רוטרדם 1936 (ניצח: שלמה לנדאו ).
שלפהוט סיים בתיקו דו-קרב קצר עם מקס אויבה 1-1 בשנת 1923 והפסיד לו 2-0 בשנת 1927, שני הדו-קרבות התקיימו באמסטרדם.
השתתפות באולימפיאדות
שלפהוט שיחק בנבחרתה האולימפית של הולנד בשלוש אולימפיאדות רשמיות: במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיע שלפהוט למקום השלישי בתחרות אמסטרדם (ניצח: מקס אויבה).
אברהם לוכסמבורג
אברהם לוכסמבורג (לוכסי) (29 בדצמבר 1923 - 30 ביולי 2012) היה ימאי בצי הבריטי במלחמת העולם השנייה, קצין ימי בחיל הים, איש עסקים, יזם ותעשיין.
לוכסמבורג נולד בפולין, גדל בתל אביב, למד בבית ספר "תחכמוני" וב"תיכון למסחר". היה חבר באגודה ימית אגודת יורדי ים זבולון. עם סיום בית הספר התיכון יצא לשנת שירות.
מלחמת העולם השנייה
לוכסמבורג התגייס לפלמ"ח בשנת הקמתו ושירת בפלוגה ד' התל אביבית. בשנת 1943, ניסה להתקבל לצי המלכותי הבריטי באמצעות "החבל הימי לישראל" וגם ל"משטרת הימייה הבריטית" ונענה בשלילה. הצליח להצטרף לצי המסחרי הבריטי והיה מבין מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס. שירות באוניות סוחר בריטיות בזמן המלחמה נחשב למסוכן ביותר. האוניות בהם שרת לוכסמבורג היו בעיקר במזרח הים התיכון והים האדום.
אף כי גזרה זאת של המלחמה נחשבה פחות מסוכנת נקלע לוכסמבורג למצב מסוכן. ביולי 1942 הפליג אברהם לוכסמבורג עם אונייתו בשיירה של אוניות אספקה ממצרים לביירות. האונייה "Adinda" שהפליגה לפניו הותקפה ונפגעה מטורפדו ששוגר מצוללת גרמנית. הטורפדו פגע באנייה אך לא התפוצץ. הוא נשאר "תקוע" חלקו בתוכה וחלקו מחוץ לאוניה כשהוא דרוך אבל כאמור לא הופעל ולא התפוצץ.
לוכסמבורג המשיך בשירות על אוניות מטען כללי ומכליות דלק. ההפלגות לחיפה נוצלו על ידי הצוות היהודי באוניות להברחת כלי נשק ותחמושת שיועדו לארגון "ההגנה". בתום המלחמה שב לבית הוריו בתל אביב.
שירות בחיל הים
באפריל 1948 התגייס לוכסמבורג לחיל הים שרק הוקם וכבעל ניסיון ימי יועד למחזור הראשון של קורס משיטים וקצינים שקיבל מאוחר יותר את שמו קורס חובלים א'. עד תחילת קורס החובלים שימש בתפקיד אחראי הדרכה בבסיס חיל הים בבניין המשטרה הבריטית מצפון לסידנא עלי בהרצליה.
במחצית יולי 1948 התחיל את קורס חובלים הראשון. הקורס ריכז אנשים שנחשבו מתאימים מבחינת הרקע הימי: יוצאי הצי המלכותי הבריטי, מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס, אנשי הפלי"ם, ימאי צי הסוחר וחברי האגודות הימיות. אברהם לוכסמבורג היה מהמבוגרים שבין הצוערים בקורס.
בפברואר 1949, עם סיום הקורס, קיבל דרגת סגן חובל (סג"ם), ועבר לשרת על הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) כקצין תותחנות וקצין סיפון. פרט לפעילות רגילה של אימונים ומבצעים שימשה הפריגטה כבית ספר לכל מקצועות הימאות הקרבית.
בקורס חובלים השני שימש לוכסמבורג כמדריך, וב-17 ביולי 1949 השתתף כמפקד חוליית הדגלנים של חיל הים במצעד יום העצמאות של צה"ל, מצעד שכונה "המצעד המשלים".
מארי, דוכסית בורגונדיה
מארי מבורגונדיה (13 בפברואר 1457 - 27 במרץ 1482), דוכסית בורגונדיה ואשתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אברהם לוכסמבורג
שירות בחיל הים
בסתיו 1949 קיבל, בדרגת חובל (סגן), מינוי כמפקד בסיס אילת. בתקופה זו כלל בסיס חיל הים באילת כמה צריפים וסירות קטנות אחדות. משימות האבטחה בים ולאורך החוף כללו סיורים בחופי ירדן מדרום לעקבה. בתקופה זו הוחל בהקמת הרציף הצבאי באילת. בנוסף היה שיתוף פעולה עם פלוגת השריון של חטיבה 7 ועם חוקרי הדגה ב-הים האדום.
לאחר סיום תפקידו באילת שירת על הקורבטה אח"י הגנה. באפריל 1950 השתחרר משרות קבע ועבר לעבוד כקצין בצי הסוחר.
מארי, דוכסית בורגונדיה
ביוגרפיה
מארי הייתה בתם היחידה של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה ושל איזבל מבורבון. היא נולדה בבריסל שהייתה אחת מערי הבירה של אביה בארצות השפלה. הסנדק שלה היה לואי יורש העצר הצרפתי (לואי האחד עשר מלך צרפת לעתיד), שהסתכסך עם אביו ונמלט לנחלות דוכס בורגונדיה בארצות השפלה. לואי העניק לה את שם אמו (מארי מאנז'ו). ב-1465, בהיותה בת שמונה שנים בלבד התייתמה מאימה, וכעבור שלוש שנים אביה נישא למרגרט מיורק.
לואי, שבינתיים עלה על כס המלוכה כלואי האחד עשר, מלך צרפת, הפך לאויבו המושבע של אביה של מארי, שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שביקש להרחיב את נחלותיו כדי ליצור ממלכה עצמאית שתשתרע בין צרפת לבין גרמניה. כבתו היחידה של דוכס בורגונדיה, מארי הייתה היורשת של כל נחלות הדוכסות כולל אלה שבארצות השפלה, ולכן נסיכים רבים ביקשו את ידה. לואי האחד עשר ביקש להשיאה לבנו שארל (שארל השמיני, מלך צרפת לעתיד) אך ללא הצלחה.
אברהם לוכסמבורג
שירות בחיל הים
במלחמת סיני השתתף לוכסמבורג עם אח"י יפו (ק-42) בקרב חיפה 31 אוקטובר 1956 בו נלכדה המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול. במשך השנים שימש בתפקידי פיקוד שונים: כמפקד סוללת תותחים להגנה על נמל חיפה, טיסות סיור לאיתור ספינות, אבטחת מיכליות דלק ביחידה 838 ופיקוד על תחנת המכ"ם בראס ביאדה שבדרום לבנון מוצב רותם.
מארי, דוכסית בורגונדיה
ביוגרפיה
בינואר 1477, אחרי ששארל הראשון, דוכס בורגונדיה נהרג במצור על העיר נאנסי, לואי האחד עשר השתלט על דוכסות בורגונדיה (כיום חבל בורגון, חבל פראנש-קונטה וחבל פיקרדי בצרפת). היות שמארי לא נענתה לבקשתו להינשא לבנו, הוא איים עליה גם בפלישה לארצות השפלה. על מנת לגייס משאבים למלחמה פנתה מארי לנתיניה בבקשת עזרה, אולם אלה ניאותו לעזור לה רק במחיר של וויתורים קשים מצידה. ב-11 בפברואר של אותה שנה היא נאלצה לחתום על מגילת זכויות שלפיה ערי פלנדריה, בראבאנט, אנו והולנד זכו בעצמאות, אחרי שבוטלו החוקים שאביה הטיל עליהן.
אברהם לוכסמבורג
תעשיין
לאחר כשנה כקצין ראשון בצי הסוחר פרש מפעילות ימית והצטרף לאביו ואחיו לעסקים במסחר בחומרי בנייה וכימיקלים בחברת פלאימפורט בע"מ.
מארי, דוכסית בורגונדיה
ביוגרפיה
ב-18 באוגוסט 1477 בעיר גנט (כיום בבלגיה) מארי נישאה למקסימיליאן (אשר ב-1487 הפך למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה). בעקבות נישואים אלה עברו נחלותיה של בורגונדיה בארצות השפלה לידי בית הבסבורג, מה שגרם מאוחר יותר למלחמות בין צרפת לבין ספרד ואוסטריה שהגיעו לשיאן במלחמת הירושה הספרדית (1701–1714). כשהייתה בת 25, במרץ 1482, בעת שיצאה לצייד ביחד עם בעלה, מארי נפלה מעל סוסה ונפצעה באופן אנוש. היא נפטרה ימים מספר אחרי כן, לאחר שהכתיבה צוואה מפורטת, ונקברה ב"כנסיית גבירתנו" (הולנדית: Onze-Lieve-Vrouwekerk; צרפתית: Notre-Dame) בעיר ברוז' (כיום בבלגיה) שהייתה העיר האהובה עליה.
מארי נחשבה לאחת הנשים היפות בתקופתה, ונטען כי מקסימיליאן לא התאושש כליל ממותה. מסע החיזורים שלו ונישואיו אליה מתוארים בחיבור הלירי "Theuerdank" ("האביר בעל המחשבה ההרפתקנית") מ-1517, שמקסימיליאן עצמו ככל הנראה חיבר עם ידידו מלכיאור פינצינג.
אברהם לוכסמבורג
תעשיין
משנת 1970 עסקה החברה בפיתוח תהליכי ייצור ונכנסה לפעילות תעשייתית של כימיקלים להגנת הצומח, במפעל החברה שבערד. ב-1980 התפתח המפעל לייצור לייצוא והרחיב את פעילות החברה לארצות הברית ולמדינות נוספות. בשנות ה-90 הוקם מפעל נוסף ברמת חובב. רוב מוצרי החברה נמכרים לשוקי יצוא. גידול היצוא זיכה את החברה לראשונה בתואר יצואן מצטיין בשנת 1982 ובתואר יצואן בכיר בשנת 1993.
מארי, דוכסית בורגונדיה
משפחתה
ב-16 באוגוסט 1477 התחתנה מארי עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
אברהם לוכסמבורג
תעשיין
אברהם לוכסמבורג קיבל את פרס התעשייה ב 1994 כיו"ר חברת לוכסמבורג תעשיות בע"מ על יזמות תעשייתית וייצוא.
משפחה
ב-1951 נישא לרות פרלקוורט, ולזוג נולדו שלושה בנים.
תחנת הרכבת מירון
תחנת הרכבת מירון (נקראת גם "תחנת הרכבת מרום גליל") היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל בסמוך לצומת שבע בבקעת חנניה העתידה לשרת את היישובים באזור, העולים לקבר הרשב"י במירון.
התחנה היא חלק מפרויקט קו הרכבת לקריית שמונה.
על פי התוכניות, תשמש התחנה כתחנה משולבת רכבת-רכבל לקבר רבי שמעון בר יוחאי
התוואי
ביולי 2016 אושרה תוכנית להארכת מסילת עכו–כרמיאל הקיימת מזרחה וצפונה עד לקריית שמונה ובניית תחנות ביניים - תחנה זו, ותחנת הרכבת חצור הגלילית הצפויה לקום סמוך לחצור הגלילית ולשרת גם את תושבי צפת, ראש פינה ושאר תושבי גוש צפת. תחנת הקצה בתוואי, תחנת הרכבת קריית שמונה, עתידה להיות התחנה הצפונית ביותר במדינת ישראל ולשרת את קריית שמונה והיישובים הסמוכים לה.
הדרך מהמסילה לכיוון תחנת הרכבת כרמיאל (הקיימת) תכלול מנהרות מתחת להר מצפה ימים, רמת פשחור ורמת רזים ובנוסף גשר מעל נחל עמוד בתוואי שבין כפר חנניה וראש פינה. הכשרת התוואי במקטעים אלו תייקר את עלויות הפרויקט.
שרות רכבות בתחנה (בעתיד)
מהתחנה עתידות לצאת רכבות דרומה לתל אביב ובאר שבע דרך כרמיאל וחיפה ורכבות צפונה לראש פינה וקריית שמונה.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי
אחד מיעודי התחנה הוא שירות העולים לקבר הרשב"י מדי שנה בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר. בעתיד, מתוכנן להיבנות רכבל אשר יצא מהתחנה ויסתיים בהר מירון. בניית התחנה צפויה להקל על עומסי הכבישים באזור בקעת בית הכרם ובקעת חנניה אשר נוצרים באזור בשל ריבוי העולים להילולה, אך מהתחנה יידרש שירות משלים אל מקום ההילולה.
מנכאורע
מנכאורע היה פרעה מצרים העתיקה מהשושלת הרביעית שחי בין השנים 2532–2503 לפנה"ס, מפורסם במיוחד בשל "פירמידת מנכאורע" שנבנתה ביוזמתו.
ביוגרפיה
לדברי מנתון, היסטוריון בן התקופה התלמית, היה מנכאורע בנו של פרעה בשם ביכריס. לדברי הרודוטוס הוא היה בנו של ח'ופו (חיאופס). אולם על פי עדויות ארכאולוגיות הוא היה בנו של חאפרו, ונכדו של ח'ופו. הוא עלה לשלטון לאחר מותו של חאפרו באזור שנת 2532 לפנה"ס. על תקופת שלטונו לא ידוע הרבה, לטענת מנתון, הוא מלך 63 שנים. רשימת המלכים מטורינו פגומה בקטע זה, והמספר המלא של השנים לא כתוב, אולם ידוע שהמספר כלל את הספרה 8. לפיכך חוקרים מודרניים מצמצמים את המספר לכדי 18 או לכל היותר 28 שנים. הרודוטוס מכנה אותו "מיקרינוס", ומתאר אותו כשליט רב חסד:
הוא היה נשוי לאחותו חאמרנבטי השנייה, הייתה לו בת בשם חנטקאוס הראשונה, ובן בשם ח'ונר. ירש אותו שפססכאף, אשר סביר להניח שגם כן היה בנו. הרודוטוס מספר על בת נוספת שנולדה לו ומתה בצעירותה, על פי הרודוטוס מנכאורע קבר אותה בתוך פרה עשויה עץ ומצופה זהב.
בנייה
ב-1196 ניסה אל-עזיז עות'מאן, שליט מצרים האיובי ובנו של צלאח א-דין, להרוס את הפירמידות, והתחיל עם הפירמידה של מנכאורע. לצורך המשימה, שכר הסולטן מספר רב של פועלים, שהחלו לפרק את הפירמידה לבנה אחר לבנה. לאחר תקופה ממושכת של עבודה קשה הבין הסולטן שהריסת הפירמידה תעלה הון רב. למרות זאת, הותירו מאמצי ההרס חור גדול בצידה הצפוני של הפירמידה שלא תוקן עד היום.
בתל חצור נמצא שבר מגרניט של רגלי ספינקס שנשא את שמו של מנכאורע. השבר בגודל 30 על 40 ס"מ, הערכה היא שהספינקס המקורי הגיע למשקל של 500 ק"ג.
כביש מהיר A4 (צרפת)
כביש מהיר A4 (בצרפתית: Autoroute A4) הוא כביש רוחב בצפון צרפת במחבר בין הבירה פריז לשטרסבורג. חלקים מהכביש משמשים כחלק מהכבישים האירופאים E25 ו-E50. אורכו של הכביש הוא 488 ק"מ והוא הכביש השני באורכו בצרפת לאחר A10.
קטעים מהכביש נבנו בין השנים 1970 - 1976 כך שהכביש כולו קיים משנת 1976. כביש זה כמו שאר הכבישים המהירים בצרפת הוא כביש אגרה כאשר לכל אורך הכביש ממוקמות 8 עמדות תשלום. נוסף לכביש זה, גם כביש לאומי 4 (RN4) יוצא מפריז ומגיע לשטרסבורג (דרך נאנסי), כביש זה אינו בתשלום, קצר יותר אך הוא איטי יותר ובחלק מקטעיו הוא כביש דו-נתיבי בלבד.
חלקים מהכבישים מהווים חלקים מכבישים אירופיים. הקטע בין שטרסבורג למץ הוא חלק מכביש E25 והקטע ממץ ועד פריז הוא חלק מכביש E50.
מתי חי
ביוגרפיה
חי נולד בחיבת ציון, מושב עובדים בין חדרה לנתניה, קהילה משותפת של חילונים ודתיים, להוריו הלן (לבית מרמלשטיין) ויוסף חימוביץ', ניצולי שואה אשר אבדו בשואת יהודי אירופה את בני זוגם הראשונים ואת ילדיהם, 4 של יוסף ו-2 של הלן. הוריו התחתנו בתום מלחמת העולם השנייה ועלו ארצה במהלך מלחמת העצמאות. מתי חי הוא בנם היחיד מנישואיהם השניים. למרות זאת, התנדב חי לשירות קרבי בצה"ל במסלול פיקוד בני משקים, ובמלחמת יום הכיפורים היה חלק מפלוגת חניכי קורס מ"כים שנלחמה במעוז בודפסט שבקו בר-לב. לאחר מכן, היה חי קצין חי"ר בנח"ל בשנים 1976-1972. חי נשוי בשנית לניצה והוא אב לשישה ילדים (מעיין, אילן, אורי, טל, שקד ותמר). לאחר נדודים לבדו ועם משפחתו ברחבי הארץ, הקים חי ב-2012 את ביתו בנחלת הוריו המנוחים במושב.
חי כתב ספר אישי-פילוסופי "הקלות הנסבלת של הקיום-ספר פשוט למבוגרים" ופרסם אותו ב-2008.
חי לוכד נחשים ומשחרר אותם לחיק הטבע.
השכלה
בשנים 1980-1977 למד חי לימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, כפר סבא, וזכה בתעודת מורה דרך מוסמך ותעודת הוראה לשל"ח ולימודי ארץ ישראל. בשנים 1997-1996 למד בקורס לבכירים במרכז מרטין בובר של האוניברסיטה העברית, אותו סיים בהצטיינות. בשנים 2011-2010 היה חי תלמיד תואר שני במחלקה ללימודי ארץ ישראל של אוניברסיטת חיפה, אותו סיים בהצטיינות. במסגרת זו כתב עבודה מקיפה על אסון תרע"א (1911) במירון, אסון שהקדים ב-110 שנים את אסון מירון של שנת 2021.
חינוך והדרכה
עם סיום לימודיו היה חי מדריך בחברה להגנת הטבע בשנים 1980-1979 ונמנה עם מקימי חוגי סיירות, ואחר כך כיהן בשנים 1988-1982 כמנהל בי"ס שדה חרמון בשאר-ישוב.
בשנת 1988 פנה קצין חינוך ראשי בצה"ל תא"ל נחמיה דגן לחי, והוא התגייס לצה"ל כראש מדור ידיעת הארץ בחיל החינוך והנוער של צה"ל בדרגת רס"ן, ואחר כך כיהן בתפקיד קצין החינוך של פיקוד הנח"ל עד 1992. במסגרת תפקידיו בצה"ל הנחה חי מקצועית את מדריכי ידיעת הארץ בכל בסיסי ההדרכה, פיתח תוכנית של ידיעת הארץ בקורס הכשרת מש"קיות חינוך וידיעת הארץ, פיתח יחידת תוכן "נופולוגיה צבאית", עבור קורס פיקוד ומטה אשר נתן כלים למפקדים בכירים להבין את מרכיבי הנוף ואת מערכת יחסי הגומלין בין מרכיביו, כאמצעי שמשכלל את יכולתו של מפקד בכיר לנתח שטח גם בהיבטיו הצבאיים. בנוסף, ניהל מערך הדרכה של כ-200 אנשי מילואים, מומחים בתחומים שונים, לצורך הרצאות, הדרכת טיולים וכתיבת פרסומים בידיעת הארץ עבור חיילי ומפקדי צה"ל.
חיל הנח"ל היה באותן שנים בפרשת דרכים לאחר שתפקידו ההתיישבותי עמד לפני סיום. בעקבות כך, יזם חי מסלול חדש ששמו נח"ל-יזמות עסקית. להקמת המסלול תיאם חי בין הרשות לעסקים קטנים, מרכז לטיפוח עסקים גוש משגב, ומרכז מרטין בובר של האוניברסיטה העברית, אשר היה אחראי להכשרה.
בשנים 1996-1992 היה חי שותף להקמת המנהל לחינוך ערכי במשרד החינוך. במסגרת זו יזם חי תוכנית של לימוד ידיעת הארץ דרך נוף, עם ומורשת (דרכי נע"מ), אשר במסגרתה השתלמו מורי תנ"ך, היסטוריה, ספרות וביולוגיה בהוראת נושאי הלימוד שלהם מחוץ לכיתה. בנוסף, יחד עם ד"ר טימי בן-יוסף, יזם חי תוכנית לשלוב ידיעת הארץ בלימודי של"ח (שדה, לאום חברה).
במהלך השנים לימד חי בקורס מורי דרך של החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל ובמכון אבשלום, והעביר השתלמויות למורי דרך בקורסים של משרד התיירות.
במסגרת מיזם "צבא ההגנה לטבע" שנועד לקדם מודעות לשמירת טבע בקרב חיילי צה"ל, פיתח חי ב-2015 שביל מטיילים בתוך קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון ("עיר הבה"דים"). בנוסף, הכין חי מערכי הדרכה למפקדים ושלטי הסבר על המסלול לצורך קירוב חניכי וחיילי קריית ההדרכה לטבע, לאתריו ולמורשת הארץ.
המכינות הקדם צבאיות
בשנים 2000-1996, בעקבות רצח רוה"מ יצחק רבין, יזמו חי וחבריו את הקמת המכינות הקדם צבאיות הכלליות, היה לשם כך בקשר עם הרב אלי סדן ממכינת עלי, עם אנשי אכ"א, עם גורמים נוספים במשרד החינוך ובמשרד הביטחון, ועסק בגיוס מועמדים למכינות שהוקמו. כך, הקימו חי וחבריו את מכינת נחשון, אם המכינות הכלליות המונות עתה למעלה מ-30 מכינות וזוכות לביקוש גבוה מצד המועמדים.
בשנת 2001 הקים חי עם שותפיו את המכינה המעורבת דתית-חילונית לבנים ולבנות עמי-חי, אז במושב ארגמן אשר בבקעת הירדן ועכשיו בקיבוץ כרמים אשר בנגב. המכינה נתמכת בידי המועצה הציונית בישראל וחי עמד בראשה עד שנת 2007. במהלך שש שנות פעילותו במכינה היו בה כ-200 חניכים וחניכות אשר השתלבו בשירותם בצבא בכל הזרועות והחילות.
לאחר אסון נחל צפית יזמו מתי חי ושרון ורדי את תוכנית "לשתף עצמנו" עבור הורים לחניכי מכינות ברוח המכינות בהם משתתפים ילדיהם.
הדרכת טיולים בארץ ובאפריקה
חי הדריך טיולים בארץ כחלק מעיסוקיו הרבים. בנוסף, התנדב חי להדריך טיולים במגוון מסגרות וולונטריות, החל בהתכנסות שנתית של חברי שבט הראל מכפר-הרא"ה וחיבת ציון, וכלה בסיור בשבת הגדול מדי שנה לזכר אייל וייס, תלמידו בבית ספר, וחברו שי גליק שנהרגו בטיול הכנה של מדריכי תנועת הצופים. בנוסף, מדריך חי טיולים בחו"ל, לאחרונה בעיקר בקניה ובטנזניה, מזרח אפריקה, במסגרת חברת 'עולם אחר', אשר בהם הדריך עד כה כ-90 טיולים.
צ'ארלי ג'ונס
צ'ארלס "צ'ארלי" ג'ונס (באנגלית: Charles "Charlie" Jones; 12 בדצמבר 1899 - אפריל 1966) היה כדורגלן ולשי.
קריירה
בזמן ששיחק בפורסט הוא קנה לעצמו של קיצוני שמאלי מוכשר, והשתתף ביותר מ-100 משחקים בכל המסגרות במשך שלוש שנים. בתקופה זו הוא שיחק בראשונה מתוך שמונה הופעות במדי נבחרת ויילס, והצטיין בניצחון 3 - 1 על נבחרת אנגליה ב-1 במרץ 1926. כמו כן, הוא זכה לענוד את סרט הקפטן של נבחרתו.
ג'ונס חזר לליגה הבכירה כאשר חתם בארסנל של הרברט צ'פמן בקיץ 1928, ותוך זמן קצר הפך לשחקן הרכב קבוע. ב-25 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הפתיחה של העונה מול שפילד ונסדיי. בשתי עונותיו הראשונות בארסנל הוא השתתף ברוב המשחקים, אך הוא מיעט לשחק לאחר הגעתם של אלכס ג'יימס וקליף באסטין ב-1929, ולא נכלל בהרכב הפותח של ארסנל בגמר גביע ה-FA של 1930, שהסתיים בניצחון לטובת ארסנל.
ג'ונס הוכיח את הרב-גוניות לו לאחר שעבר לעמדת הקשר הימני תוך דחיקת ביל סדון, וזכה למוניטין בשל תיקוליו הטובים ושליטתו בכדור. הוא זכה עם ארסנל בשלוש האליפויות הראשונות בתולדות המועדון, והשתתף בגמר גביע ה-FA של 1932 (שהסתיים בהפסד שנוי במחלוקת לניוקאסל יונייטד). ג'ונס הושפע מגילו המתקדם בשלהי הקריירה שלו, ומהתחרות העזה על מקום בחוליית הקישור במערך המשחק של ארסנל; ג'ונס השתתף ב-16 משחקים בלבד בעונת 1932/1933, בעיקר בעקבות נוכחותם של שחקנים כגון בוב ג'ון ופרנק היל. אולם, המאמנים צ'פמן וג'ו שו העריכו את הידע ואת הטקטיקה של ג'ונס, וכתוצאה מכך הוא היה שחקן הרכב קבוע בעונת 1933/1934 שבסיומה פרש מכדורגל. הוא השתתף ב-195 משחקים במדי ארסנל, והבקיע שמונה שערים.
לאחר שפרש מכדורגל הוא אימן את נוטס קאונטי למשך תקופה קצרה, בין מאי 1934 לדצמבר 1935. הוא לא זכה להצלחה רבה בנוטס, ולאחר שעזב את התפקיד הוא פרש כליל מתחום הכדורגל והחל לעבוד כאיש עסקים.
מצעד צבאי
מצעד צבאי הוא מערך של חיילים הנעים במקבץ וצועדים בקו ישר או במסלול קבוע מראש. בימינו, מצעד צבאי אינו משמש לצורכי לחימה והוא טקסי בלבד, אם כי בעבר חיילים היו נלחמים במערך זה. בעת המודרנית, המצעד הצבאי משמש לצורכי תעמולה והוא נערך ביום העצמאות של מדינה או ביום זיכרון לסיומה של מלחמה גדולה וחשובה, למשל יום הניצחון על הנאצים.
היסטוריה
מקורו של המצעד הצבאי הוא מימי קדם, בהם הלוחמים היו צועדים במקבץ צפוף כמקשה אחת. מערך זה היה קשה להכנעה והוא הנחיל למצביאים שהשתמשו בו ניצחונות לרוב, דוגמת אלכסנדר מוקדון. לוחמיו אחזו מגן ביד אחת וחרב ביד השנייה ויצרו "פלנקס" מקדוני. כאשר אחד מן החיילים היה מותקף החייל שלצידו היה מרים מעליו את המגן. הפלנקס כלל 16 שורות של חיילים מלוכדים. השורה הראשונה נעה כאשר חרבותיה (או חניטות הלוחמים) שלופות לעבר האופק, וכל שורה שלאחריה הניפה את החרבות מעלה יותר לעומת השורה שלפניה. אימון החיילים להילחם באופן זה ולהישאר דרוכים במערך לאורך קרב הצריך משמעת רבה וקצינים אסרטיביים.
כיום, הודות לאבק השרפה, לרובים ולאקדחים, לחימה במקבץ צפוף אינה מהווה יתרון אלא חולשה. לכן, מצעדים צבאיים נערכים באופן טקסי כדי לחנך את החיילים ולשמור על רמה גבוהה של משמעת. המצעדים נערכים לאחר ניצחון בקרב גדול, במלחמה גדולה, כהרתעה לפני יציאה למלחמה, או לרוב כדי לציין יום חג או יום זיכרון כגון יום עצמאות של לאום, או לזכר מלחמה גדולה ועקובה מדם.
במצעד הצבאי החיילים לא רק הולכים בשורות ישרות ומסודרות. המצעד יכול לכלול גם צעדה ורקיעה במקום וכן תרגילי סדר חמושים. בתרגילים אלה החיילים זורקים כלי נשק לחיילים אחרים במצעד ותופסים אותם באופן מתוזמן וקצוב. ההליכה ברוב המצעדים אינה הליכה רגילה, אלה הליכה בה החיילים מיישרים את רגליהם באוויר ומבצעים פסיעות גדולות ורמות יחדיו. כמו כן החיילים נושאים את נשקם באופן טקסי, למשל במצב "הכתף" בו הנשק מוצמד לכתפיהם. כאשר המצעד עומד ואינו נע החיילים מקבלים הוראה לעמוד בעמידת נוח בה רגליהם פרוסות מעט ועמידת דום בה הרגליים צמודות והגב זקוף. אחד מן המצעדים הוותיקים והמוכרים ביותר באירופה הוא המצעדי הצבאי שנערך ביום הבסטיליה, ב-14 ביולי בשאנז אליזה בפריז לכבוד יום העצמאות של צרפת.
ישראל
מצעד צבאי נערך בישראל מדי יום העצמאות למדינה. מצעד צה"ל הראשון לא נערך ביום העצמאות דווקא, אלא בכ' בתמוז תש"ח (27 ביולי 1948) שהיה יום השנה לפטירתו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל. במצעדים צעדו חיילים מחיילות צה"ל השונים: חייל רגלים במדים ירוקים, חיל האוויר במדי חאקי וחיל הים במדים לבנים. כמו במצעדים אחרים, חיילים במצעד נהגו בג'יפים צבאיים וטנקים נעו ברחובות. כיום, כבר לא נהוג לערוך בישראל מצעדים צבאיים, אך מדי יום עצמאות מתקיים מטס גדול מעל ערי ישראל, ובסיסי צה"ל השונים פתוחים למבקרים.
רוסיה
מצעדים צבאיים נערכו ברוסיה ובברית המועצות מאז סיום מלחמת העולם השנייה. הרוסים מציינים את יום הניצחון על הנאצים, או בשפתם "יום הניצחון במלחמת המולדת הגדולה", מדי 8 במאי. באירופה, יום הניצחון על גרמניה הנאצית הוא ה-9 במאי, אך מאחר שכוחות ברית המועצות סיימו לכבוש את עמדותיהם ולהכניע את אויביהם יום לפני כן, הרוסים מציינים את יום הניצחון יום קודם לעומת מקביליהם האירופאיים. המצעד ברוסיה נערך מדי שנה בעיר הבירה מוסקבה, הוא גדול מאוד וכולל עשרות אלפי חיילים מחילות רוסיה השונים. המצעד מלווה בטנקים חדישים אותה מפתחת המדינה, ברכבי קרב משוריינים ובמטס צבאי עם מטוסי הקרב המשוכללים ביותר של החיל. המצעד אף כולל תותחי ארטילריה ורכבי טילים. נשיא המדינה נואם עם פתיחת המצעד וכן הטקס מלווה בתזמורת צבאית, במקהלה צבאית ובזיקוקי דינור. וטרנים (ותיקי המלחמה) של ברית המועצות צועדים אף הם במצעד או עולים לבמה ומציגים את דרגותיהם הרמות דוגמת עיטור הניצחון, עיטור הדגל האדום, עיטור גיבור ברית המועצות ועוד ומספרים את סיפור לחימתם בקרב.
צפון קוריאה ואירן
בצפון קוריאה ואיראן מצעדים צבאיים נערכים אחת למספר חודשים. המצעדים באים להראות את אופייה הלוחמני של המדינה הנשלטת על ידי דיקטטורות. בשתי המדינות, מציגים רבבות של חיילים וקצינים מכל אגפי הצבא, ולאחריהם נכנסות לכיכר המצעד שיירות של כלי רכב צבאיים. ביניהם נכללים רכבי קומנדקר, רכבים משוריינים, טנקים, רכבי נ"מ ומשאיות טילים. דגלי המדינות מתנוססים לאורך כל המצעד והוא גם נערך לאורך זמן רב יחסית כדי ליצור רושם ותחושה של עוצמה. באירן, מתנוססות כרזות במצעד ומוצגים דגלי וסמלי המהפכה האיראנית. בכל הטקסים האחרונים בצפון קוריאה נכח קים ג'ונג-און כאשר לצידיו מפקדי הצבא הבכירים ביותר. הוא נראה מחויך בטקסים ולפי קצב מחיאת כפיו מתנהל המצעד וכן מחיאות הכפיים של הסובבים אותו. המצעדים משודרים בטלוויזיה באופן דרמטי וקיצוני, הבא לייצר אווירה של אחדות לאומית ורוח קרב.
צ'ארמיון ון וויגנד
צ'ארמיון ון וויגנד (באנגלית- charmion von wiegand; 4 במרץ 1896 - 9 ביוני 1983) הייתה ציירת, עיתונאית ואוצרת אמריקנית.
ילדותה ונעוריה
וון וויגנד נולדה ב-4 במרץ 1896 בשיקגו לאינז רויס, ציירת, ולקארל וון וויגנד, עיתונאי אמריקני יליד גרמניה. במסגרת עבודתו של אביה, המשפחה התגוררה במקומות שנים בילדותה ונעוריה של וון וויגנד- אריזונה, פלורידה, סן פרנסיסקו וברלין. לימודיה של וון וויגנד בסן פרנסיסקו והיכרותה עם הצ'יינטאון שם הראו סימנים מוקדמים להתעניינותה בתרבות המזרח אסייתית, שממנה היא הושפעה רבות ביצירותיה.
קריירה מוקדמת
וון וויגנד עזבה את ברלין בשנת 1915 ועברה לניו יורק כדי ללמוד במכללת ברנרד לשנה אחת. לאחר מכן המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, שם למדה עיתונאות אך גם הגבירה את התעניינותה בהיסטוריה של האמנות, בדגש על אמנות ימי ביניימית ואומנות מזרח אסייתית. וון וויגנד לא סיימה את התואר הראשון שלה בקולומביה, אך היא המשיכה ללמוד שם קורסים באמנות ותיאטרון מתוך שאיפה להיות מחזאית. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 היא התחתנה, עברה לקונטיקט וחיה כעקרת בית ממעמד גבוה. היא צברה חברים שונים מתחום האומנות בתקופה זאת והחלה לצייר בעצמה בשנת 1926, בעקבות שיחה עם אחד מחבריה הקרובים הצייר ג'וזף סטלה. זמן קצר לאחר מכן בעלה עבר לגרמניה והם התגרשו, אך נשארו קרובים כל חייהם. בשנת 1929 נסעה לטיול במוסקבה ונשארה שם ככתבת בסוכנות הידיעות של הרסט. בזמן שהותה במוסקבה היא שיפרה את יכולותיה כציירת. ב-1932 היא חזרה לניו יורק והתחתנה עם העיתונאי ג'וזף פרימן. בשנים לאחר מכן היא עסקה בעיתונאות וכתבה בעיקר על אומנות עולמית ואמריקנית לעיתונים ומגזיני אומנות שונים. בשנים אלו היא צברה עוד חברויות וקשרים עם אומנים. בין 1940 ל-1941 היא עבדה עם קארל הולטי על פרויקט שעוסק בהיסטוריה של האומנות האבסטרקטית, אך פרויקט זה לא הושלם לעולם.
ההיכרות עם מונדריאן והנאו-פלסטיציזם
ב-1941 הולטי ארגן לוון וויגנד פגישה עם הצייר המודרני פיט מונדריאן. מונדריאן הותיר בה רושם כבר מהפגישה הראשונה, ולאחר זמן מה הם נהפכו לחברים קרובים. היא תרגמה את כתביו מהולנדית לאנגלית, ובהשפעתו היא עברה מציור נופים לאומנות אבסטרקטית ולמדה נאו-פלסטיציזם. באותה תקופה היא גם אצרה ביחד עם סטפן ליונס את התערוכה והקטלוג masters of abstract art במרכז לאומנות של הלנה רובינשטיין בניו יורק שכללה יצירות של אומנים מודרניים אירופאים ואמריקאים, ואף הציגה את תערוכת הסולו הראשונה שלה בניו יורק בגלריית רוז פריד. ב-1943 פרסמה את המאמר המשמעותי הראשון על מונדריאן בארצות הברית תחת הכותרת "המשמעות של מונדריאן" ב The Journal of Aesthetic. כשנה לאחר מכן, ב--1 בפברואר 1944, מונדריאן מת, ולאחר מותו היא החליטה להקדיש את כל זמנה לציור. הרבה מיצירותיה האבסטרקטיות באותה התקופה הושפעו בבירור ממונדריאן וכן גם מן הנאו-פלסטיציזם שלו. עד סוף שנות ה-40 וון וויגנד ארגנה תערוכות רבות בגלריית רוז פריד, ביניהן גם כמה תערוכות סולו שלה וכמה תערוכות שכללו יצירות של מונדריאן.
ההתעמקות בתרבות האסייתית
מעט לאחר מותו של מונדריאן וון וויגנד החלה לקרוא לעומק כתבים תאוסופיים, שהתעניינו בין השאר במונדריאן, קנדיסקי ועוד סוריאליסטים. במהלך הקריאה התפתח אצלה עניין רב בבודהיזם הטיבטי. עניין זה התעצם כאשר וון וויגנד קיבלה מאיברם לאסאוו תרגום של "סוד הפרח המוזהב: ספר סיני של חיים" שעוסק בבודהיזם הטיבטי. אז השקיעה בתחום האומנות הבודהיסטית-טיבטית וביצירותיה החלו להופיע סמלים בודהיסטים כמו סטופות ומנדלות. עוד השפעות מזרח-אסייתיות החלו להופיע באומנותה כאשר כמה שנים מאוחר יותר היא קיבלה מבעלה עותק של "אי צ'ינג", ספר פילוסופיה סיני עתיק, ובעקבותיו גם סמלים מהספר הזה מצאו מקום ביצירותיה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא פגשה פליטים טיבטים שהביאו עימם טקסטים טיבטים וציורים. בעקבותיהם היא החליטה להריץ כמה תערוכות של אמנות טיבטית בשנים אלה. ההתעסקות שלה בתרבות זו נמשכה גם בעשור הבא ובמהלך שנות ה-70 וון וויגנד המשיכה לעסוק באמנות טיבטית וללמוד אותה, והיא אפילו ביקרה בטיבט ואף ראיינה את הדלאי לאמה. בשנת 1967 היא הכירה נזיר בודהיסטי ופליט טיבטי בשם קיונגלה ראטו, ולקחה אותו תחת חסותה. היא לימדה אותו כיצד לחיות בניו יורק והוא עבד אצלה בסטודיו. בשנת 1975 ראטו הקים את המרכז הטיבטי בניו יורק.
ציוני דרך בולטים
ב-1962 יצירותיה הופיעו בתערוכה במוזיאון לאומנות מודרנית ובמוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית. בשנת 1978 סה רוזר ראיין אותה עבור סרט דוקומנטרי שהוא עשה עליה ובשנת 1980 היא נבחרה לאקדמיה האמריקנית לאמנות וספרות.
מותה
וון וויגנד נפטרה בשנת 1983 בניו יורק והורישה את כל יצירותיה לקיונגלה ראטו.
מאפיינים באומנותה
בתקופתה המוקדמת, בה עסקה באומנות כתחביב בלבד, ציירה וון וויגנד נופים. בהשפעת מונדריאן היא למדה נאו-פלסטיציזם, אך לא אימצה את תבנית הרשת המחמירה או את טווח הצבעים המוגבל שמונדריאן הציע. באמצע שנות ה-40 היא החלה לייצר קולאז'ים, שדמו הרבה יותר ליצירתו של קורט שוויטרס מאשר לקוביזם או נאו-פלסטיציזם. ב-transfer to cathey ובעוד יצירות שלה היא השתמשה ברצועות נייר צבעוניות, חלקי קופסאות גפרורים, כרטיסי אוטובוס ורכבת, תפריטים חתוכים ופתקים בכתב יד כדי להביא את האנרגיות של העולם החיצון לתוך היצירה. האומנות המאוחרת שלה התעסקה גם בבודהיזם טיבטי ופילוסופיה סינית, והמון סמלים מתחומים אלה מופיעים ביצירותיה החל מאמצע שנות ה-40. יצירתה של וון וויגנד אופיינה בצפיפות מרחבית, צורות גאומטריות, אלכסונים, קשתות מחודדות ועיקולים שמדגישים את דפוסי הצבע. במהלך שנות ה-50 היא התרחקה מהנאו-פלסטיציזם, וכשנשאלה על כך בשנת 1968, השיבה: "אני לא תלמידה של זה כיום... אני עדיין מאמינה בעקרונות הללו אבל אני מבטאת את עצמי בצורה שונה ומונעת בדרך אחרת ולכן הבסיס שלי הוא שונה."
אי-סובלנות (סרט)
אי-סובלנות (באנגלית: Intolerance: Love's Struggle Through the Ages) הוא סרט אילם שביים דייוויד לוולין וורק גריפית' ב-1916. הסרט היה, בין השאר, תגובתו של גריפית לטענות נגד סרטו מהשנה הקודמת - הולדתה של אומה, אשר בו, לטענת המבקרים, גריפית' הנציח סטריאוטיפים גזעניים והאדיר את הקו קלוקס קלאן.