צ'אנגואים
תאוריית המוצא הרומני
אולם אין הוכחות שההונגרים שהתיישבו בימי הביניים בעמק הסירט מסביב לערים רומאן ובקאו במולדובה נכלמו או התפזרו בכללותם, אם כי זה נכון שהפיזור הטריטוריאלי של היישובים ההונגרים בחבל מולדובה, מהקרפטים עד לנהרות פרוט ודנייסטר, פחת באופן דרמטי. המקורות ההיסטוריים מן המאה ה-15 ועד היום מציינים נוכחות הונגרית רצופה באזור, שגברה הודות לגלים חדשים מממלכת הונגריה, אבל פחתה בגלל מלחמות, מגפות והתבוללות. דיווחם של כמה מבקרים באזור, ביניהם הבישוף מבקאו, מריאן קורסקי ב־5 בפברואר 1659, המיסיונר הפרנציסקני ברנרדינו סילבסטרי שפרסם ברומא ב־8 בדצמבר 1727, ג'אובאני פרנצ'סקו בוסי שכתב ביאש ב-8 בדצמבר 1727 התושבים הקתוליים נמלטו ביערות וחלקם לא חזרו למקומות כל כך חשופים לפלישות. ממקורות אחרים ידוע כי רומנים רבים מטרנסילבניה שהיגרו מטרנסילבניה למולדובה במלך המאה ה-18 אבל רובם היו נוצרים אורתודוקסים ויוונים-קתוליים. אין בהיסטוריוגרפיה הרומנית מחקר מתועד של משקל הדת הרומית-קתולית בקרב הרומנים הטרנסילבנים במאה ה-18. לכן, לפי ההיסטוריון מריוס דיאקונסקו, כל טענה שהמהגרים הטרנסילבנים שהגבירו את מספר המאמינים הקתוליים והפרוכיות הרומיות-קתוליות במולדובה היו רומנים במוצאם אינה מבוססת. המיסיונר ג'ובאני כריסוסטומו דיי ג'ובאני ציין ב-1762 שבשני העשורים גדל מספר הקתולים במולדובה על ידי עריקים ופליטים שבאו מהונגריה, פולין וטרנסילבניה. מיסיונר אחר, ג'ובאני ברטולומאו פרונטלי העיר שבאותה תקופה הגיע גל מהגרים מהונגריה וטרנסילבניה. ג'וזפה מריה קמבולי, הפרפקט של המסיון במולדובה בשנת 1763, כתב על גל גדול של מהגרים החל מ-1756 וכן בשנה שבה חיבר את הדו"ח אל ה"קונגרגציו דה פרופגנדה פידה". בזמן הקמת גדודי שומרי הגבול הסקלרים היגרו למולדובה כמה אלפי משפחות סקלריות, שמתוכן רק חלק חזרו אחרי חנינה. סקלרים אחרים היו כאלה שהתיישבו בכמה כפרים בבוקובינה אחרי 1775, והשאר נותרו במולדובה. סקלרים אלה חיזקו את המרכיב ההונגרי של קהילות קתוליות רבות במולדובה, ריעננו את השפה ההונגרית והביאו מנהגים מאגן הקרפטים. לפי אותו היסטוריון צריך להסכים שבין הסקלרים היו גם רומנים שעברו סקלריזציה במשך מאות השנים, אבל יש לסלק כל הגזמה מהמחקר ההיסטורי. כעד בעד הטענה שהצ'אנגואים היו דו-לשוניים מצוטט הכומר פטר זלד. מרטינאש ראה בכך הוכחה למוצאם הרומני של הצ'אנגואים. אבל לדעת דיאקונסקו אין להכליל את דברי הכומר ואין להסיק מהם מסקנות אבסולוטיות.בשני מכתבים שונים הדגיש זלד שלהיו מאמינים התקשו להתוודות מכיוון שהמיסיונרים האיטלקים לא ידעו הונגרית. לפי דיאקונסקו לא כל הקתולים המולדבים יכלו להתבטא נכון ברומנית, ומצד שני היו קתולים שלא ידעו כלל או ידעו מעט מאוד את השפה ההונגרית. מכן אפשר להסיק שהייתה קיימת שונות, ואין מקום לאבסולטיזציה של ההבדלים. באותה תקופה כומר הונגרי באויטוז, האב פאולוס הוך סיפר שהרבה מאמינים במולדובה באו אליו לווידוי מכיוון שידעו אך ורק הונגרית. הדו-לשוניות וההכרח בשליטה בהונגרית בקרב הכמרים נתגלו גם על ידי מיסיונרים איטלקים כגון ג'ובני כריסוסטומו דיי ג'ובאני. בשנת 1762 באותה תקופה שבה פעל פטר זלד במולדובה, הוא ציין כי היה נהוג שבכל הכנסיות שבהן לא פעלו מיסיונרים, כיהנו מורים. מורים אלה "היו חייבים לדעת הונגרית ולטינית" ותפקידם היה "ללמד את הקתכיזם, לומר תפילות שונות, לשיר במיסות החגיגיות ובשאר עבודות קודש כנסייתיות". אותו מיסיונר טען ש"לא משתמשים בשפה אחרת מלבד מולובנית, רק בכפרי ההונגרים מתשמשים בחינוך הנוצרי בשפה ההונגרית". המיסיונר אמר זאת אחרי שביקר בכל הכפרים הקתולים במולדובה. אחרי ניסיון בן 23 שנה במיסיון במולדובה, ב-1743 דיווח פרנצ'סקאנטוניו מאנצי בפני הקונגרגטיו דה פרופגנדה פידה, שידעית השפה המולדבית הייתה הכרחית כדי להיות מובן על ידי תושבי המדינה, אולם "על המיסיונר לדעת גם את השפה ההונגרית, מכיוון שרוב הקתולים המתגוררים בארץ זו הם הונגרים ונוגים להתפלל בהונגרית". מאנצי שב לאיטליה ולא היה מעורב בשערורייה שנגרמה על ידי הישועים ההונגרים במולדובה. לעומתו, בימי הסכסוך עם הישועים ההונגרים, בשנת 1745 התבטא הפרפקט ג'ובאני מריה אוזיליה נגד השפה ההונגרית:"השפה הנחוצה ביותר כדי להבין את המיסיונרים היא הרומנית או המולדבית; אין צורך בהונגרית, מכיוון שההונגרים בחבל ארץ זה, בתור ילידי מולדובה, לומדים קודם של את שפת המדינה... ואחר כך בהזדמנות את ההונגרית". במקרה זה אוזיליו נאבק בישועים ההונגרים, ובהקשר זה היה מעוניין להפחית את חשיבות השפה ההונגרית, שהייתה הטענה העיקרית של הכמרים ההונגרים. התאוריה של דומיטרו מרטינאש התבססה על עבודות יותר ישנות פסאודו-מדעיות מימי המשטר הלאומני הטוטליטרי בעת מלחמת העולם השנייה (1944,Pal 1941, Rămneanțu 1943). זאת הייתה השקפה אנאכרונית ובלתי מבוססת מבחינה היסטורית, לשונית ואתנוגרפית. עם זאת, המבנה שלה, לפי היגיון פנימי כלשהו, עשה רושם של קוהרנטיות, תוך התבססות על שורה של מניעים ועל מטודולוגיה בררנית לצורך שלילת האופי ההונגרי של השפה המדוברת על ידי הצ'אנגויאים ושל מוצאם. איך שמתסכלים על תוכן ספרו של מרטינאש, הוא מתגלה כשגוי, מערבב אמיתות, חצי אמיתות וזיופים. מרטינאש היסס את טיעוניו בעיקר על נתונים לשוניים, אף על פי שלא ידע את השפה ההונגרית ולא הייתה לו גישה למחקרים יסודיים. הוא השאיר את הסוגיות ההיסטוריות והארכאולוגיות למומחים אחרים. התעודות ההיסטוריות, הטופונימיה, הראיות האתנוגרפיות והארכאולוגיות מצביעים על העובדה שהצ'אנגואים חיו במולדובה גם לפני המאה ה-17.ב"קודקס בנדינוס" שנכתב ב-1646 על ידי הבישוף מרקוס בנדינוס מוזכרים יישובים שמורים בעלי יסוד הונגרי שקדם לאותו התאריך. כך למשל - גרוזשט, טרגו טרוטוש, פראואן, ואליה סיאקה, טרבש, טמשן, אדז'ודן, רקיטן, טסקאן, סבאואן, חרלאו, קוטנאר, הוש, ואולי בקאו ורומן. חיו בהם גם סקסונים טרנסילבנים אבל במספר קטן יותר. יתר מזו, ניב הצ'אנגואים מגלה אפיונים ארכאים שהלכו לאיבוד בשפה ההונגרית הספרותית הנוכחית. וניב זה נשמר עד היום למרות חיים במשך מאות שנים בקרבם של הרומנים קוברי רומנית.