cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איראן–ארצות הברית
שלטון השאה באיראן
יחסים פוליטיים בין פרס לארצות הברית חלו כאשר השאה של פרס, נאסר א-דין שאה קאג'אר, שלח את השגריר הרשמי הראשון, מירזא אבו חסן שיראזי, לוושינגטון בארצות הברית ב-1856. ב-1883 סמואל בנג'מין מונה מטעם ארצות הברית להיות הנציג הדיפלומטי הראשון באיראן, אך יחסי שגרירות רשמיים נרשמו החלו רק ב-1944.
ב-1953, ממשלתו של מוחמד מוסאדק הודחה במסגרת מרד שאורגן על ידי ארצות הברית ובריטניה. רבים מאמינים שפרשה זו, ביחד עם התמיכה בשלטון השרירותי לכאורה, של השאה ובהדרכת מנגנוני הביטחון של איראן היא המצע שעליו נבנתה השנאה כלפי ארצות הברית שמאוחר יותר איפשרה את המהפכה באיראן בשנת 1979. הרקע למהלך עניינים זה הייתה פעילותה של ממשלת מוחמד מוסאדק להלאמת שדות הנפט מידי חברת הנפט הבריטית AIOC שהייתה אז החברה הגדולה ביותר בבריטניה. הבריטים הגיבו החרם על הנפט האיראני, מה שהמריץ חברות נפט אחרות והביא להתדרדרות בכלכלתה של איראן.
בזמן המלחמה הקרה של ארצות הברית עם ברית המועצות, איראן היוותה את עמוד התווך של ארצות הברית במזרח התיכון מכיוון שהיה לה גבול עם ברית המועצות והיותה עשירה בנפט. לפני המהפכה האיראנית, סטודנטים רבים צידדו בארצות הברית במלחמה הזו.
המהפכה האיראנית (1979) ומשבר בני הערובה
המהפכה האיסלאמית שאפה להוציא להורג את השאה והממשלה האמריקנית סירבה לתמוך בו ולנסות להעלות אותו לשלטון. השאה, אשר סבל מסרטן סופני באותה תקופה, ביקש להיכנס לארצות הברית לצורכי טיפול. שגרירות ארצות הברית באיראן התנגדה לבקשה מכיוון ששאפה לייצב את היחסים בין ארצות הברית ואיראן שלאחר המהפכה. אך הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר הסכים לתת לשאה להיכנס למדינה, לאחר שהופעלו עליו לחצים מהנרי קיסינג'ר ונלסון רוקפלר ועוד פוליטיקאים אשר תמכו בשאה. האיראנים חשדו שבמהלך זה, האמריקאים מנסים להחזיר את השאה לשלטון, מה שתמך בטענה שלהם שהשאה היה בעצם בובה של האמריקנים וזה הוביל להתפרצות למשרדי השגרירות האמריקאית באיראן ולמשבר בני הערובה.
משבר בני הערובה באיראן הוא כינוי לתקופה בת 444 ימים (מ-4 בנובמבר 1979 ועד ל-20 בינואר 1981) שבה הוחזקו 52 דיפלומטים ואזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש, שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן. ב-4 בנובמבר 1979, קבוצת המהפכה זעמה על כך שארצות הברית נותנת מקלט לשאה הקודם. הם פרצו לשגרירות האמריקאית בטהארן ולקחו את הדיפלומטיים האמריקאיים כבני ערובה. המשבר נגמר כאשר נחתם הסכם אלגריה, באלגריה בינואר 1981. יום למחרת חתימת ההסכם שוחררו כל בני הערובה. ארצות הברית ניסתה להוציא לפועל מבצע חילוץ מבצע ציפורן הנשר ב־24 באפריל 1980, שהסתיים במוות של שמונה אנשי צבא אמריקאים.
מאז מאי 1981, ארצות הברית שלחה נציגים דיפלומטיים שישבו בשגרירות שווייץ באיראן אך אין להם שגרירות משל עצמם. מנגד, איראן שולחת נציגים דיפלומטיים שישבו בשגרירות פקיסטן בוושינגטון שבארצות הברית. ב־7 באפריל 1980, ארצות הברית פירקה באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איראן. חלק מהאיראנים חששו שהאמריקאים יבצעו מהלך נגד איראן מתוך השגרירות האמריקאית. בארצות הברית, אירוע בני הערובה נתפס כהפרה בוטה של חוקים בינלאומיים ביחסים בין מדינות. באיראן, האירוע הזה הוכתר כהשתחררות מההשפעה האמריקאית באיראן. ראש הממשלה שכיהן מהדי באזרגאן התנגד ללקיחת בני ערובה והתפטר זמן קצר לאחר מכן.
מלחמת איראן–עיראק (1980-1988)
הכוחות המיוחדים של ארצות הברית, והתמיכה הלוגיסטית שלה היו בעיראק, היו חלק משמעותי במלחמת איראן–עיראק. כדי לקדם סדר חדש במזרח התיכון, ממשלת ארצות הברית אימצה מדיניות שנועדה לשמר את הכוחות הכלכליים והצבאיים של המדינות תוך שמירת האינטרס של ארצות הברית. במהלך המחצית השנייה של המלחמה, ממשלת רייגן קידמה מספר הצעות חוק שמטילות סנקציות על איראן. מצד שני, היא הקימה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם איראן בראשות סאדם חוסיין, כאשר הורידה את מדינת איראן מרשימת המדינות המממנות טרור ב-1984. לפי ועדת הכספים של הסנאט, ממשלת רייגן אישרה מכירה של מספר פריטים כגון כימיקלים רעילים וחיידקים קטלניים לעיראק. מלחמת איראן–עיראק נגמרה כאשר שני הצדדים החליטו לנצור אש ב-1988. בשנת 2000 מזכירת ארצות הברית מדליין אולברייט הביעה חרטה על תמיכת ארצות הברית בעיראק.
הפצצות של חזבאללה (1983)
ארצות הברית טוענת שחזבאללה, אשר נתמכת באיראן הייתה מעורבת בכמה פעילויות טרור אנטי-אמריקנים. כולל הפצצת השגרירות האמריקאית ב-1983 אשר גבתה 17 קורבנות, הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות בשנת 1983 שהרגה 241 קורבנות אמריקאים, הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בחובאר ב-1996. בשנת 2003, בית משפט מחוזי בארצות הברית הכריז רשמית כי הפיגועים בשגרירות ארצות הברית ב-1983 נעשו בתמיכת איראן.
טיסת איראן 655 (1988)
ב-3 ביולי 1988 לקראת סוף מלחמת איראן–עיראק צבא ארצות הברית הורה להוריד את מטוס איירבוס A300 שהיה מתוכנן להיות טיסת נוסעים באיראן שטס מעל מצר הורמוז. המתקפה הרגה 290 אזרחים ביניהם גם 66 ילדים משש אומות שונות. ארצות הברית טענה בתחילה שהטיסה הייתה חלק מתוכנית מלחמה של איראן, ולאחר מכן טענה שהטיסה הייתה ללא אזרחים ולא הגיבה לקריאות בקשר. שתי הטענות לא היו נכונות, והקריאות בקשר לא נענו מכיוון שבמטוס לא היה גישה לתחנת רדיו שבה ארצות הברית ניסו לתקשר אתם. לפי ממשלת איראן, המתקפה הייתה מכוונת. איראן סירבה לקבל את הרעיון שזה היה בשוגג, וטענה שזו פשע בינלאומי מכיוון שהיו מעורבים אזרחים חפים מפשע, והמטוס לא היה במצב שמסכן את ארצות הברית בשום צורה. ארצות הברית הביעה חרטה על הפגיעה בחפים מפשע, אך לא התנצלה בפני ממשלת איראן.
פיגועי 11 בספטמבר
ב-1998 ארצות הברית פרסמה כתב אישום נגד אוסאמה בן לאדן בו נרשם כי אל קאעידה יחד עם ממשלת איראן ועם ארגון חזבאללה פועלים יחד. במאי 2001 פורסם בעיתון הוול סטריט שממשלת איראן עזרה לארגן כלי מלחמה מתקדמים לאל קאעידה בלבנון, שם הם ביצעו אימונים כיצד להרוס בניינים גדולים. הדו"ח שבוצע אחרי המתקפה במגדלי התאומים, דיווח כי 8 מתוך 10 חוטפי המטוסים עברו דרך איראן. בבית משפט פדרלי מחוזי במנהטן, נקבע כי איראן צריכים ליטול אחריות על כך שתמכו במתקפה על ארצות הברית. היקף מידת המעורבות של איראן במתקפה עדיין לא ברור.
בימים שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכירים במחלקה המדינית של ארצות הברית טסו לז'נבה להיפגש בחשאיות עם נציגים מממשלת איראן. במשך מספר חודשים הם פעלו יחד כדי לתפוס פעילים חברי ארגון אל-קאעידה, וכדי להילחם בכוחות הטליבאן שמאיימים להשתלט על אפגניסטן. הפגישות הללו חדלו מלהתקיים לאחר נאום "ציר הרשע" של ג'ורג' ווקר בוש.
נאום "ציר הרשע"
ב-29 בינואר 2002, כ4 חודשים לאחר המתקפה על מגדלי התאומים, נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש נאם את נאום "ציר הרשע" בו תיאר את איראן, יחד עם צפון קוריאה ועיראק כציר הרשע. בוש הזהיר על טילים ארוכי טווח שמפותחים במדינות הללו, שמהוות טרוריזם ואיום ממשי על ארצות הברית. הנאום עורר זעם בקרב איראן וגונה על ידי השמרנים והרפורמיסטים.
מאז שנת 2003, ארצות הברית הטיסה מאות כלי טיס בלתי מאוישים מעל שמי איראן ועיראק כדי להשיג מידע מודיעיני על תוכנית הגרעין של איראן. ממשלת איראן תיארה את הפעולה הזאת כבלתי חוקית.
בשנת 2003, לפני מלחמת עיראק, ממשל בוש קיבלה דיווחים מצד גששים בממשלה האיראנית. איראן הציעה עסקה שתפתור את הבעיות בין איראן לארצות הברית, ביניהן: התוכנית הגרעינית של איראן, תמיכתה בחמאס ובחזבאללה. ממשל בוש חשב שאיראן מציעים דברים שאינם יכולים להבטיח.
תחילת נשיאות אחמדינז'אד
באוגוסט 2006, בוש התעקש שהאיראנים חייבים לשאת בתוצאות על כך שהגבירו את האורניום במדינתה. הוא אמר שהעולם עכשיו עומד בפני איום ממשי עקב הממשלה הקיצונית באיראן. אחמדיניג'אד הזמין את בוש לדיון באו"ם, שהיה צפוי להתרחש ב-18 בספטמבר 2006. הדיון היה אמור לדבר על התוכנית הגרעינית של איראן. ההזמנה נדחתה בבית הלבן שאמר כי לא הולך להיות משא ומתן עם ממשלת איראן בראשות אחמדיניג'אד.
בספטמבר 2007, אחמדיניג'אד פנה לאו"ם. לפני כן הוא נשא נאום באוניברסיטת קולומביה בו ענה לשאלות ביחס לממשלת איראן להומוסקסואליים במדינתה. אמדיניג'אד השיב שאין הומוסקסואליים באיראן. לאחר מכן הוא אמר שלא הבינו אותו נכון, והוא בעצם התכוון לכך שאין כמות גדולה של הומוסקסואליים באיראן לעומת ארצות הברית. בעת ביקורו, לא הורשה אחמדיניג'אד להיכנס ל אתר מרכז הסחר העולמי בניו יורק- מה שהיה פעם מגדלי התאומים. על כך הוא אמר שהוא לא מעודד פעולות טרור או כל מעשה של הרג חפים מפשע.
בנאום שנשא באפריל 2008, אמר אחמדיניג'אד על פיגועי 11 בספטמבר שזה אירוע "חשוד". הוא אמר שבסך הכל מדובר בבניין שהתמוטט. הוא ציין שלא פרסמו את מספר ההרוגים, את שמותיהם ושהפיגועים המדוברים היוו תירוץ לארצות הברית, להיכנס לעיראק ולאפגניסטן. באוקטובר של אותה שנה, אחמדיניג'אד הביע שמחה לאיד על המשבר הכלכלי ב-2008, וקרא לו "התרסקות הליברליזם". הוא אמר שהמערב הוביל את עצמו למבוי סתום. חודש לפני כן, הוא אמר לנציג האו"ם כי "המעצמה האמריקאית מגיעה לסוף דרכה".
התוכנית הגרעינית של איראן
ביוני 2005, קונדוליזה רייס אמרה כי ראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מוחמד אל-בראדעי צריך להיות קשוח יותר כלפי איראן או שלא ייבחר לתקופת כהונה נוספת כראש הסוכנות. גם ארצות הברית וגם איראן שותפות להאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. ארצות הברית ומדינות נוספות הורשו ב-2005 להפר את האמנה. הסוכנות אמרה כי איראן מפרה את ההסכם בשל דיווח לא מספק של חומר גרעיני, עיבודו והשימוש בו. משנת 2003 עד שנת 2006 התגברו המתחים בין ארצות הברית לבין איראן, בזמן שהסוכנות המשיכה לקיים בדיקות אחר התעשייה הגרעינית באיראן.
שמרנים ופעילים פרו-ישראליים בארצות הברית חושבים שמדיניות אמריקנית חייבת למנוע בכל כוחה מאיראן להשיג יכולת גרעינית. איראן הגרעינית מהווה איום ממשי לישראל, והיא תחמש את הטרור בנשק הכי חזק בעולם.
חשש איראני ממתקפה של ארצות הברית
בשנת 2006, ארצות הברית העבירה את חוק החופש והתמיכה באיראן, אשר גרם להעברת מיליוני דולרים לארגון לא-ממשלתי לזכויות אדם באיראן. מספר פוליטיקאים בשתי המדינות טענו כי החוק מהווה קרש קפיצה למלחמה,אף על פי שהוא בעצם אוסר שימוש בכוח נגד איראן.
במאי 2007, איראן הביעה נכונות, תחת תנאים מסוימים, לשפר את יחסיה עם ארצות הברית והכריזה שהיא מוכנה לדבר עם ארצות הברית.
פעילויות צבא ארצות הברית באיראן
במאי 2006, מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (קבוצה מהאופוזיציה, אשר קשורה למפלגת הפועלים של כורדיסטן) הרגה 24 חיילים מצבא איראן. מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן נמצאים ברשימה האמריקאית של ארגוני טרור זרים. דניס קוניס, שלח מכתב לבוש ב-18 באפריל 2006, ובו טען כי מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן נתמכת על ידי ארצות הברית, כיוון שההיא יושבת בעיראק, שתחת שליטת כוחות אמריקאיים. בנובמבר 2006, העיתונאי סימור הרש תמך בטענה זו, ופרסם בהניו יורקר שצבא ארצות הברית יחד עם ישראל, מספקים ציוד לארגון, אימונים ומידע מודיעיני כדי ליצור לחץ בינלאומי על איראן.
באפריל 2007, ABC טענה שארצות הברית תומכת בג'ונדאללה מאז 2005. וושינגטון טיימס תיאר את ג'ונדאללה כארגון אסלאמי לוחמני, אשר ממוקם בוזיריסטן פקיסטן, ומקושר לאל-קאעידה שלקח אחריות על הריגה של כמעט 400 חיילים איראניים.
לפי גורמים צבאיים בעבר ובהווה, מודיעין ואישים בכירים בקונגרס, ארצות הברית החלה לצאת לפעולות חשאיות מרובות נגד איראן. הם טוענים שבוש הקציב למבצעים 400 מיליון דולר שתוארו במליאה סודית נשיאותית כאמורים לייצב את היחסים עם המנהיגים הדתיים של איראן.
סנקציות נגד מוסדות איראן (2006)
במטרה לעודד סנקציות בינלאומיות נגד איראן והתוכנית הגרעינית, ארצות הברית האשימה את איראן שהיא מספקת תמיכה לוגיסטית וכלכלית לאסלאם שיעי בעיראק. איראן הכחישה את הטענה הזו. הממשלה האמריקאית הטילה סנקציה על בנק איראני ב-8 בספטמבר 2006, מונעת ממנו קשר ישיר לעסקים עם מוסדות פיננסיים בארצות הברית. הצעד הזה הוכרז בידי משרד האוצר. בעוד שנמנע מהבנק קשר ישיר עם ארצות הברית, לא נמנע ממנו היכולת לקשר עקיף דרך מוסדות פיננסיים ברחבי אירופה. ממשלת ארצות הברית אמרו כי הם ירדפו אחר כל מוסד פיננסי באירופה שתקיים קשרים עם איראן.
אירועים נוספים: 2007-2008
הקשר הישיר הרשמי הראשון שאיראן וארצות הברית יצרו לאחר שנים של ניתוק היה במהלך פגישה בבגדד. עיתון "זמני אסיה" ציין שהצלחה במשא ומתן על תוכנית הגרעין האיראני תלויה בהערכה שאיראן מרגישים מארצות הברית.
דיפלומט איראני בעבר, נעצר בבריטניה והואשם על ידי ארצות הברית בהברחת נשק. המשפט החל ב-19 באפריל 2007, וממשיך עד היום.
ממשל אובמה (2009-2017)
יומיים לאחר שאובמה נבחר לנשיאות בנובמבר 2008, אחמדיניג'אד הוציא את הודעה הברכה הראשונה שלו לנשיא החדש מאז 1979: "איראן מברכת שינויים במדיניות ארצות הברית. אני מקווה שאתה תעדיף אינטרסים פומביים וצדק לעומת הדרישות הבלתי פוסקות והאגואיסטיות". בנאום ההשבעה שלו, הנשיא אובמה אמר:<blockquote class="" style="min-height: 60px;"> "לעולם המוסלמי, אנחנו שואפים לדרך חדשה קדימה, מבוססת על כבוד הדדי. למנהיגים מסביב לגלובוס ששואפים ליצור קונפליקטים או שמאשימים את החברה המערבית על הרעות שבעולם, דעו שהאנשים שלכם ישפטו אותכם על הדברים שאתם בונים ולא על מה שאתם הורסים. לאלה הדבקים לכוח באמצעות שחיתות, דעו לכם שאתם בצד הלא נכון של ההיסטוריה. אנחנו נושיט יד לשלום, אם אתם תושיטו את ידכם קודם."</blockquote class="" style="min-height: 180px;">אחמדיניג'אד הוציא רשימה של תלונות, כולל את ההפיכה באיראן (1953), התמיכה בסאדם חוסיין במלחמת עיראק-איראן, ותאונת טיסה 655 של איראן אייר. במרץ 2009 משלחת רשמית של שחקנים ויוצרי סרטים מהוליווד, נפגשו עם עמיתיהם האיראניים בטהראן כסמל ליחסים בין איראן לארצות הברית. יועץ האמנות של אחמדיניג'אד ואמר שזה לא יכול לתקן עוולות של מעל 30 שנה.
במרץ 2009, בתחילת פסטיבל נורוז, אובמה נאם ישירות לאומה האיראנית בסרטון, ואמר "ארצות הברית רוצה שהרפובליקה האסלאמית של איראן תיקח את מקומה בקהילה הבינלאומית. יש לכם את הזכות, אבל זה מגיע גם עם אחריות".
ב-7 באוקטובר 2015, מלבד הסכם הגרעין שנחתם, עלי ח'אמנאי אמר שלא יתקיים יותר משא ומתן בין המדינות הללו לעולם.
בחירות לנשיאות איראן (2009)
ב-12 ביוני 2009, אובמה אמר לאחר הבחירות באיראן "אנחנו שמחים לראות שמתקיימות בחירות הוגנות באיראן". אחמדיניג'אד ניצח ברוב קולות, מה שהוביל להאשמות הונאה ולהפגנות רבות. עניין זה זכה להתייחסות מועטה מארצות הברית. ב-15 ביוני הדובר של המחלקה המדינית של ארצות הברית אמר שארצות הברית מאוד מודאגת מהמצב באיראן, מצב של מעצרים אלימים ואפשרות להונאה בבחירות.
אסירי אל-קאעידה
מאז תחילת מלחמת אפגניסטן (2001–הווה), ארצות הברית סבורים שפעילי אל- קאעידה חמקו לאיראן. ארצות הברית הביעה דאגה על כך שאיראן נתנה לאסירים הללו לעזוב את מדינתם, זוהי הפרה של אמנת האו"ם. ב-18 ביוני 2018, לאחר שנמצאו הוכחות שאיראן עזרה לביצוע פיגועי 11 בספטמבר, הצהיר על כך רשמית בכיר במשטר האייתולות האיראני.
הסכם הגרעין האיראני
ארצות הברית ואיראן חתמו על הסכם הבנה לגבי תוכנית הגרעין האיראנית ביולי 2015.
לאחר הסכם הגרעין עם איראן, ארצות הברית עודדה את מועצת הביטחון להכיר בזכותה של איראן לתוכנית גרעין. איראן אישרה מחדש את מחויבותה לא להשתמש בגרעין כנשק. תחת ההסכם נכתב התוקף - הזמן בו יש מספיק אנרגיה גרעינית לאיראן ליצור פצצה גרעינית זה גדל משניים-שלושה חודשיים לשנה. הווה אומר, ההסכם היה אמור היה להותיר את איראן במרחק של שנה מיכולת לייצר נשק גרעיני במשך 10 שנים.
התקרבות מחדש
אף על פי שרוב האיראניים סברו שאיראן מרחיבה את יחסיה עם ארצות הברית, המנהיג העליון באיראן אמר שטהארן לא תקיים עוד שיחות עם ארצות הברית אחרי הסכם הגרעין.
יחסים כלכליים
הסחר בין ארצות הברית לאיראן הגיע ל-623 מיליון דולר ב-2008. לפי ארצות הברית, הייצוא האמריקאי לאיראן הגיע ל-93 מיליון דולר ב-2007, ו-537 מיליון דולר ב-2008. הייבוא מאיראן ירד מ-148 מיליון דולר ב-2007 ל-86 מיליון דולר ב-2008. המידע הזה לא כולל בתוכו סחר שנעשה באמצעות מתווך שלישי כדי לעקוף את האמברגו שהיה. דווח כי משרד האוצר האמריקאי נתן מעל ל-10 אלף רישיונות לחברות אמריקאיות בעשור האחרון, כדי לקדם יחסים עסקיים עם איראן.
הייצוא האמריקאי לאיראן כולל בתוכו סיגריות (73 מיליון דולר), תירס (68 מיליון דולר), סודה (64 מיליון דולר), פולי סויה (43 מיליון דולר), ציוד רפואי (27 מיליון דולר), ויטמינים (18 מיליון דולר), וזרעי ירקות (12 מיליון דולר). ב-2010 הייצוא האמריקאי לאיראן צנח בכ-50% ל-281 מיליון דולר.
במאי 2013, הנשיא אובמה הסיר את האמברגו שהיה על סחר באמצעי תקשורת ותוכנה לארגונים לא ממשלתיים באיראן. ביוני 2013, ממשל אובמה הרחיב את הסנקציות נגד איראן במטרות נגד התעשייה והמטבע המקומי.
לפי מחקר שערכו בשנת 2014 בארצות הברית, הסנקציות עלו לאמריקאים מעל ל-175 מיליארד דולר, ומעל ל-279 אלף מקומות עבודה אופציונליים.
ממשל טראמפ (ינואר 2017 - ינואר 2021)
כבר בינואר 2017, במסגרת הצו למניעת כניסת טרוריסטים לארצות הברית, הנשיא טראמפ הוציא צו נשיאותי האוסר על אזרחי איראן לבקר בארצות הברית. רבים בעולם פרשו את התנהגות הממשל כחלק מתפיסת עולם הגורסת שיש לעצור את נסיונותיה של איראן להשפיע על המזרח התיכון כולו. הממשל נתפס כנוטה לתפישותיהן של סעודיה, ישראל ואחרות ולפיהן איראן פועלת לערעור היציבות האזורית, מפעילה ארגוני טרור וכוחות "פרוקסי" בעיראק, סוריה, תימן ולוב,לבנון,וברשות הפלסטינית.
בונה נשק מפר איזון בדמות טילי קרקע-קרקע וכיוצא באלו.
פרישת ארצות הברית מ"הסכם הגרעין"
במאי 2018, נשיא ארצות הברית הכריז על פרישתה מ"הסכם הגרעין" (JCPOA).
בסתיו 2018, ארצות הברית החזירה לתוקף את הסנקציות שהיו מוטלות על איראן, טרם החתימה על "הסכם הגרעין" (JCPOA), שנחתם בשנת 2015 על ידי ממשל הנשיא אובמה.
ההכרזה של ארצות הברית על משמרות המהפכה כארגון טרור והכרזתה של איראן על צבא ארצות הברית כארגון טרור
בתחילת אפריל 2019, ארצות הברית הודיעה על כוונתה להכריז על משמרות המהפכה האסלאמית כעל ארגון טרור תוך שהיא מציינת את פעילותם של משמרות המהפכה האסלאמית באפגניסטן, ובמרחבי המזרח התיכון כולו. הכנסתם של משמרות המהפכה האסלאמית לרשימת ארגוני הטרור הזרים של משרד המדינה האמריקאי נכנסה לתוקף באמצע אפריל 2019. צעד זה הוא צעד תקדימי, צעד שבו מדינה מכריזה על חלק מהצבא הרשמי של מדינה אחרת כעל ארגון טרור.
ההסלמה ביחסים (2019-2020)
במהלך מאי 2019, לפי פרסומים באמצעי התקשורת, ארצות הברית קיבלה מודיעין ולפיו איראן מתכננת לפגוע בכוחות אמריקאיים או בתנועת מכליות הנפט במפרץ הפרסי. ארצות הברית, בין השאר, פרסמה תמונות ולפיהן ספינות איראניות משנעות טילי קרקע-קרקע ברחבי המפרץ. בתגובה לידיעות אלה, היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית הכריז על שליחתה של קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים, אברהם לינקולן, לזירת המפרץ הפרסי ועל פריסתם של מטוסי B-52 לאזור המזרח התיכון.
מאי 2019, הפיגוע במכליות הנפט
ב-12 במאי 2019, ארבע אוניות אזרחיות נפגעו ממטעני חבלה, ליד הנסיכות פוג'יירה. שתיים מהאוניות היו מכליות נפט בבעלות סעודיה. הפיצוצים בדופן האוניות הביאו לחורים בגוף האוניות ואולם, הם בוצעו מעל קו המים ומכיוון שבמכליות, ככל הנראה, לא היה נפט בעת הפיגוע - המכליות לא עלו באש.
לפי ה"ניו יורק טיימס", מזכיר הגנה האמריקאי באותה עת, פטריק שנהאן, הכין תוכנית לפריסת 120,000 חיילים אמריקאים לאזור המפרץ הפרסי.
ב-14 במאי 2019, מנהיגי שתי המדינות הכריזו כי אין להן כוונה להיכנס למלחמה.
ב-19 במאי, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ הודיע כי במקרה של מלחמה, זה יהיה סופה הרשמי של איראן.
ב-25 במאי, נשיא ארצות הברית הודיע שהמתיחות מול איראן עולה לכדי מצב חרום לאומי ומכיוון שכך הוא מבקש להשלים עסקאות נשק בערך של שמונה מיליארד דולר, עם סעודיה, איחוד האמירויות הערביות וירדן.
ב-6 ביוני 2019, מפקד פיקוד מרכז האמריקאי - שהוא הפיקוד המרחבי שבשטחו נמצאות כל המדינות המעורבות, הודיע כי: "איראן וכוחות ה"פרוקסי" הפועלים מטעמה מהווים איום ישיר ומיידי לכוחות ארצות הברית ועלינו להישאר בכוננות טקטית גבוהה מכיוון שהאיום ממשי ואמיתי".
יוני 2019, הפיגוע בשתי מכליות נפט נוספות וההכרזה על תגבור כ"א אמריקאי במפרץ
ב-16 ביוני 2019 שוגרה רקטה לעבר מתחם “האזור הירוק”, בבגדאד, שבו מצויים משרדי ממשלה עיראקים וכן שגרירויות בינלאומיות, בהן גם השגרירות האמריקאית.
ב-17 ביוני 2019, שתי מיכליות נפט ששטו ליד עומאן עלו באש, ככל הנראה, בהמשך לפיגועים בדופן האוניות - פיגועים אלו, ככל הנראה, נגרמו כתוצאה מהצמדת מוקשים ימיים אל דופן האוניה. גם הפעם ארצות הברית הודיעה שהפיגועים בוצעו על ידי איראן או כוחות "פרוקסי" שלה. ארצות הברית פרסמה סרטי ווידאו באיכות גבוהה - ובסרטים אלה נראית סירה שלטענת האמריקאים היא סירה איראנית, אשר אנשיה מסירים מוקש שהוצמד לאוניה, לאחר שזה כנראה, לא התפוצץ.
באותו יום, פגעו שלוש רקטות בבסיס הצבאי תאג’י צפונית לבגדאד, שבו שוהים כוחות אמריקאים.
ב-18 ביוני 2019, לפי אמצעי התקשורת, טייסת אמריקאית של F15E פרסה לאיחוד האמירויות הערביות.
באותו יום, נפלה רקטה במתחם המכיל מבני מגורים ומשרדים ראשיים של כמה חברות נפט, בהן חברת אקסון מובייל האמריקאית סמוך לעיר בצרה שבעיראק. לפי המשטרה המקומית, שני אזרחים עיראקים שעבדו במקום נפצעו. באירוע נוסף ב-18 ביוני 2019 שוגרה רקטה לעבר בסיס צבאי בעיר מוסול שבצפון עיראק, בו נמצאים חיילים אמריקאים.
הפלת כלי הטיס הבלתי מאויש של ארצות הברית, באמצעות סוללת טילי קרקע אוויר איראנית וההסלמה ב"מלחמת הסייבר" ההדדית
ב-20 ביוני 2019, סוללת טילי קרקע אוויר איראנית הפילה כלי טיס לא מאויש של ארצות הברית. המל"ט המדובר, הוא כלי גדול ויקר, גרסה ימית של ה"גולבל הוק" שהופעל על ידי צי ארצות הברית במשימת איסוף מודיעין. לטענת ארצות הברית, כלי הטיס היה מחוץ למים הטריטוריאליים של איראן ולעומת זאת, איראן טוענת שהמל"ט חדר לשטחה הריבוני. אמצעי תקשורת רבים ובניהם "הניו יורק טיימס" טענו כי נשיא ארצות הברית הורה על תקיפה באיראן כתגובה להפלת המל"ט, אבל, עצר את ביצוע התקיפה לאחר שהובהר לו כי היא יכולה לגרום לריבוי הרוגים ומחשש שמהלך כזה יתפס כמהלך לא מידתי. במקביל, הופיעו מאמרים רבים ולפיהם ארצות הברית ואיראן מנהלות "מלחמת סייבר" ענפה מאז הפלת המל"ט.
ב-29 ביוני 2019, לפי דיווחים באמצעי התקשורת, מטוסי קרב מסוג F-22, מטוסים בעלי תכונות חמקנות ממכ"ם, נחתו בקטר.
יולי עד דצמבר 2019
ב-18 ביולי, ארצות הברית פרסמה טענה ולפיה היא הפילה כלי טיס בלתי מאויש איראני שהתקרב לאחת האוניות שלה במפרץ הפרסי.
ב-31 ביולי, ארצות הברית הודיעה על סנקציות אישיות כנגד שר החוץ של איראן.
ב-16 בספטמבר 2019, איראן עצרה מיכלת נוספת במפרץ הפרסי.
ב-27 בדצמבר, במסגרת התקפה על בסיס צבאי בכירכוכ בעיראק, נהרג קבלן אמריקאי ונפצעו נוספים.
ב-29 בדצמבר, במסגרת תקיפה של F15 אמריקאים באזור הגבול בין סוריה ועיראק, נהרגים כ 25 איש ונפצעים כ 50, רובם אנשי מליציות פרו-איראניות או איראנים.
החל מ-31 בדצמבר, באירוע מתמשך שהתגלגל מתוך הלוויות של הרוגי התקיפה, אלפי מפגינים תומכי איראן, תקפו את השגרירות האמריקאית בבגדד ואף הצליחו לחדור אל תוך גדר השגרירות, להניף דגלים, לנפץ שמשות ולגרום לשרפות, אם כי, לפי הדיווחים השונים, הם לא הצליחו לחדור לתוך בניין השגרירות עצמו
כתגובה למעשים אלה, ארצות הברית, במהלך חרום, הזרימה לשגרירות כוחות מיוחדים להגנת המקום, כולל הטסת נחתים והנחתתם בתוך מתחם השגרירות באמצעות מטוסי V22. לפי פרסומים רבים, הדרג הבכיר שפיקד הן על כוחות ההגנה העיראקיים והן על המפגינים היו למעשה אנשי משמרות המהפכה תחת פיקודו של קאסם סולמאני
2020
ב-3 בינואר מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האיראניים, קאסם סולימאני, נהרג במתקפה אווירית אמריקנית על שיירתו ליד נמל התעופה הבינלאומי של בגדאד.
ב 7 בינואר, איראן שיגרה למעלה מ-15 טלים בליסטיים לעבר בסיסי חיל אוויר בעיראק ובכללם "עין אל-אסד" שבחבל אנבר. בסיסים אלה מארחים כוח אדם אמריקאי. לפי פרסומים איראניים, הטילים נורו משטח איראן והם כללו טילים מסוג "קיאם" (טיל בליסטי מונע בדלק נוזלי) וטילי ד'ולפיקאר (טילים בליסטיים, מדויקים, עם הנעה בדלק מוצק). לטענת ארצות הברית, לא היו נפגעים בנפש כתוצאה מהתקיפה הזו. האיראנים, לעומת זאת, טענו כי למעלה מ 80 חיילים אמריקאים נהרגו במתקפה. ב-28 בינואר דווח בתקשורת באיראן על מטוס שהתרסק באפגניסטן ובו מצא את מותו האחראי על תיק איראן ב-CIA.
בספטמבר 2020 ארצות הברית הטילה סנקציות על גורמים וגופים באיראן המעורבים בתוכנית הגרעין והנשק. לצד המשבר הכלכלי שנגרם במקביל בגלל מגפת הקורונה, הגיע הריאל האיראני לשיא שלילי נוסף מול הדולר - 273,000 ריאל מול דולר אחד. לאחר הכרזת הסנקציות האיחוד האירופי, רוסיה, סין וממשלת איראן עצמה טענו נגד סבב הסנקציות הנוכחי, בין היתר כי מדובר במהלך לא חוקי של ארצות הברית, שניצלה סעיף שהיה בהסכם משנת 2015 ממנו פרשה. צעדים אלה ואחרים היו חלק מדיניות המכונה "מקסימום לחץ" אשר נועדה לפתוח מחדש את הסכם הגרעין ולתקן פגמים בו. החל ממאי 2019 החלו הפרות של ההסכם מצד איראן. איראן המשיכה לצבור אורניום מועשר.
ממשל ביידן (ינואר 2021 עד ימינו)
לאחר חילופי הממשל בארצות הברית, ממשל ביידן פעל לשוב להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. דיפלומטים מאיראן ומהמעצמות החתומות על הסכם הגרעין החלו בשיחות בווינה.
ביוני 2021, בתגובה למתקפות מל"טים של מיליציות פרו איראניות בעיראק, חיל האוויר האמריקני תקף מחסני נשק בסוריה ובעיראק. זאת הייתה הפעולה השנייה מסוגה תחת ממשל ביידן. ארצות הברית סברה כי איראן עומדת מאחורי גל מתקפות המל"טים ושיגורי הרקטות לעבר אנשיה ומתקניה בעיראק. טהראן ראתה בסיום הנוכחות הצבאית האמריקנית בשכנתה מטרה בעדיפות עליונה.
בעקבות בחירותו של אבראהים ראיסי לנשיא איראן, אמר דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית שהבחירות באיראן לא היו חופשיות או הוגנות. בתגובה, טהראן האשימה את וושינגטון בהתערבות בענייניה הפנימיים.
אחרי בחירתו של ראיסי, המשיכו המאמצים במטרה להחזיר את ארצות הברית להסכם הגרעין ואת איראן בחזרה לעמידה בהתחייבויותיה בתמורה להקלה בעיצומים הכבדים שהוטלו עליה.
הילד הרע
היֶלֶד הרַע הוא שיר ילדים מאת לאה גולדברג שהתפרסם בשנת 1959.
מבנה השיר ותכניו
השיר בנוי מחמישה בתים ומשולב בחריזה (בעיקר באמצעות מילים המסתיימות בצליל רָx).
חיבור השיר
ההשראה לחיבור השיר הייתה גד צ'רני, בנם הפעוט של זוג חבריה של גולדברג, ט. כרמי (כרמי טשרני) ושושנה היימן. כך סיפר ט. כרמי שלושה עשורים מאוחר יותר:
פרסום
השיר התפרסם לראשונה ב-1959 בספרה של גולדברג "צריף קטן", עם איור אחד מאת אריה נבון.
בשנת 2005 פורסם השיר בספר הילד הרע, עם איוריו של דני קרמן, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הקלטות
קריאה אמנותית:
לחן
השיר הולחן על ידי טל פדר.
דוד צירקין צפריר
דוד צירקין (1892 - נובמבר 1974) היה מומחה לגננות ושתלנות בארץ ישראל.
קורות חיים
דוד צירקין נולד ב-1892 בעיירה ויטקה (מחוז מוהילב) שליד העיר הומל ברוסיה. בעיירה בת עשרות אלפי התושבים היו רחובות היהודים שונים מאלה של הנוצרים. שפע עצי הנוי והפרי ברחובות הנוצרים - שלא כמו ברחובות היהודיים - הרשים מאוד את הילד דוד צירקין, וגרם לו להתענין בבוטניקה, לקרוא ספרות בנושא, ולערוך ניסויים ראשונים בשתילה, ריבוי צמחים, איסוף פרחים, ייבושם והגדרתם.
בשנת 1911 התקיימה ברומני ועידה של "קבוצות טרומפלדור" בה הוחלט שחלק מחבריה יעלה לארץ ישראל ויהווה שם גרעין להתיישבות קומונה חקלאית בגליל. באותה שנה עלה צירקין לארץ ישראל והצטרף לקומונה של טרומפלדור בחוות מגדל, בה היו כ-12 חברים אשר עבדו ביום בפלחה ובניסיונות חקלאיים שונים. הלילות הוקדשו, בהדרכת טרומפלדור, ללימוד דרכי פעולתן של הקומונות שקמו בעולם ובחיפוש דרכים להתאימן וליישמן בארץ ישראל.
בשנת 1912 התפרקה הקומונה במגדל. צירקין עבר עם שץ ורעייתו לבן שמן, שם נפגש עם יבניאלי, ברל כצנלסון ונח נפתולסקי. הוא עבד עמם ולמד מהם שתלנות.
לאחר התלבטויות רבות, התגייס ב-1917 לגדודים העבריים, שכן הגיוס הסיט אותו ממטרתו לעסוק בעבודת האדמה. לאחר המלחמה נמנה צירקין עם ועד פועלי הגליל וב-1920 התמנה לנציג פועלי הגליל בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
בשנת 1920 הצטרף לגדוד ע"ש יוסף טרומפלדור. והיה בין חברי קבוצת "רושמיה" שעסקה בייעור הכרמל. בשנת 1921 הצטרף כחבר לקיבוץ עין חרוד והקים בו משתלה לשתילי אורן. לימים התרחבה המשתלה למשתלת עצי יער, עצי אורן, גפנים וצמחי נוי. ב-1924 השתלם צירקין בגננות בגרמניה וגם היה שם פעיל ב"החלוץ". ב-1929 השתלם בשתלנות בצרפת, בגרמניה ובאיטליה. כך הכיר שיחים בפריחתם ורכש ידע בניהול ענף הגננות ומגוון פניו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם ארגון "משתלות הקיבוץ המאוחד" וצירקין שימש בו כמדריך מקצועי לכל המשתלות, וגם דאג לתוכנית נוי ייחודית בכל קיבוץ. בעין חרוד הקים מכון לריבוי צמחים וערך מחקרים עם הפרופסורים קוניס ומיכאל אבן ארי מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1943, עם הקמת שלושת המצפים בנגב - בית אשל, רביבים וגבולות - ערך בהם צירקין ניסיונות בייעור השטחים המדבריים המגוונים בסביבתם. ב-1947 הביא לעבודה במכון בעין חרוד את האגרונום אליה ווגה כדי לבנות את ענף השתלנות באופן יותר מדעי ושיטתי.
עם קום המדינה, מונה צירקין למנהל המדור לגננות ושתלנות במשרד החקלאות. כמנהל המדור נקט ביוזמות רבות. ביניהן:
בשנת 1954 התפלג קיבוץ עין חרוד. צירקין נשאר במקום, שנקרא מאז עין חרוד מאוחד. שם הקים משפחה ענפה: 4 בנות מנישואיו הראשונים לשרה נוימן, ובן אחד מנישואיו השניים למלכה זיידמן. לבנו קרא צבי, על שם ידיד נעוריו, צבי שץ, אשר נרצח ב-1921 ביפו יחד עם הסופר יוסף חיים ברנר.
צירקין נפטר בשנת 1974 ונקבר בקיבוצו.
האידאולוגיה של השמאל הציוני הייתה חשובה בעיניו. בשנותיו הראשונות בארץ התכתב עם א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון ולוי אשכול. עד יומו האחרון נהג להגיב בכתב למאמרים שקרא בעיתונים.
הקדיש את חייו לייעור הארץ, ולמלאה בצבעי פרחים, שיחים ועצים.
עבודתו בתחום הספרות המקצועית
במשך כל השנים דאג להוצאת ספרות מקצועית כאשר בכל מקצוע דאג לשתף את המומחה בתחום בארץ. פרסם מאמרים מקצועיים ב"השדה לגן ולנוף".
שרון ניר
שרון ניר (נולדה ב-3 בנובמבר 1970, ד' בחשוון ה'תשל"א) היא חברת הכנסת מטעם ישראל ביתנו וקצינה בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בין היתר שימשה כמפקדת בית הספר הארצי לקשר, תקשוב וסייבר (בה"ד 7) וכיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר.
ביוגרפיה
ניר נולדה וגדלה בחיפה והיא בוגרת תיכון חוגים בעיר. ב-1989 התגייסה לצה"ל, שובצה בחיל הקשר ועברה קורס מקצועי להכשרתה כמדריכת תקשוב. לאחר שסיימה קורס קצינים בשנת 1990, שימשה כמפקדת מחלקה בגדוד הקשר בעוצבת הפלדה. בשנת 1992 שימשה כמפקדת צוות בהשלמה החילית של קורס קציני קשר, ובהמשך אף הייתה לאישה הראשונה שפיקדה על ההשלמה החיילית של קציני הקשר בבה"ד 7.
בהמשך שימשה סגנית מפקד יחידת הקשר המטכ"לית, שימשה כראש-לשכת ראש אגף התכנון, וכראש ענף נהלים פקודות וחקיקה באגף. בשנת 2003, מונתה לתפקיד ראש ענף תכנון וארגון עת הוקם אגף התקשוב בצה"ל. ב-2007 מונתה למפקדת גדוד התקשוב "שגב" של פיקוד המרכז, והייתה לאישה הראשונה המפקדת על גדוד תקשוב מבצעי. בשנת 2009 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לראש מחלקת בירור בנציבות קבילות החיילים, בעת כהונתו של אלוף במילואים יצחק בריק כנציב קבילות החיילים.
ביוני 2015 מונתה למפקדת בית הספר הארצי לקשר, תקשוב וסייבר, וגם במינוי זה הייתה לאישה הראשונה בתפקיד. בתקופת כהונתה הובילה את מהלך העברת הבסיס ממרכז הארץ בית הספר לקריית ההדרכה בנגב. ביולי 2016 מונתה ליועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר ושימשה בתפקיד עד ספטמבר 2019. בעת כהונתה נדרשה לאתגרי שרות נשים בצה"ל לרבות הרחבת היקף החיילות הלוחמות והטכנולוגיות במגוון מערכים.
באוגוסט 2022 הצטרפה ניר לרשימת "ישראל ביתנו" לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש. היא הוצבה במקום הרביעי ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת, ונבחרה לכהן בה.
חיים אישיים והשכלה
ניר היא בעלת תואר ראשון במדעי ההתנהגות בהצטיינות ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי. עד כניסתה לפוליטיקה, שימשה כמרצה בבית הספר לממשל ודיפלומטיה של אוניברסיטת רייכמן.
ניר מתגוררת במודיעין, נשואה לתא"ל יריב ניר, שכיהן כקצין קשר ותקשוב ראשי, ואם לשלושה.
אליפות ציריך הפתוחה
אליפות ציריך הפתוחה הייתה טורניר טניס לנשים מסבב הWTA שבוטל בשנת 2009. הטורניר התקיים במשך כל חורף בעיר ציריך שבשווייץ משנת 1984 לשנת 2009. משנת 1993 עד 2007 היה הטורניר חלק מהקטגוריה העליונה(TIER I), ובשנתו האחרונה, קרי 2008 היה חלק מקטגוריית TIER II.
בין הזוכות המפורסמות בטורניר הן המדורגות מספר אחת בעולם לשעבר שטפי גראף, לינדזי דבנפורט, מריה שראפובה, ונוס ויליאמס, ז'וסטין הנין ומרטינה הינגיס. כמו כן, בטורניר זכו 3 שחקניות שווייצריות-הינגיס, פטי שניידר ומנואלה מלייבה.
היום שבו מתה המוזיקה
היום שבו מתה המוזיקה (באנגלית: The Day the Music Died) הוא כינוי שניתן לתאריך 3 בפברואר 1959, בו נהרגו זמרי הרוקנ'רול הפופולריים באדי הולי, ריצ'י ואלנס וג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, בתאונת מטוס קל בו טסו באיווה, ארצות הברית.
השלושה היו בסיבוב הופעות במרכז ארצות הברית. הם סיימו הופעה בקליר לייק, איווה והיו בדרכם להופעה הבאה במונהד, מינסוטה. בשל השפעת הנסיעות הארוכות, הולי החליט לשכור מטוס. מיד לאחר ההמראה צלל המטוס לתוך שדה תירס בשל טעות של הטייס ותנאי מזג אוויר קשים והתרסק. שלושת נוסעי המטוס והטייס נהרגו.
הביטוי "היום שבו מתה המוזיקה" נטבע על ידי דון מקליין בשירו על התאונה מ-1971, "אמריקן פאי".
ב-2003 הקים מעריץ אנדרטה מפלדת אל-חלד, המעוצבת כגיטרה ושלושה תקליטים הנושאים את שמות הזמרים שנספו. האנדרטה ממוקמת בסמוך לאזור ההתרסקות. הנקודה המדויקת של ההתרסקות מצוינת על ידי ארבעה עצי אלון שניטעו במקום.
ב-2007 הועברה גופתו של ביג בופר למיקום מתאים יותר בבית הקברות בו נקבר. בנו ניצל את ההזדמנות וביקש לנתח את גופתו על מנת לבדוק האם יכול היה לשרוד את התאונה ולנסות להזעיק עזרה, זאת בעקבות שמועות ותאוריות קשר שהופצו בנוגע לתאונה. ממצאי הנתיחה הפריכו את השמועות הללו. מספר השברים בעצמותיו של ביג בופר היה רב ביותר והסיכוי ששרד את ההתרסקות אינו סביר.
יצחק בנימיני
יצחק בנימיני (נולד ב-12 באפריל 1968) הוא דוקטור לפילוסופיה, עורך הוצאת רסלינג, מלמד ב"בצלאל".
ביוגרפיה
יצחק בנימיני נולד בשכונת קריית שלום בתל אביב, לזיוה ויוסף בנימיני, עולים מאיראן, בכור מבין ארבעה ילדים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל למד באוניברסיטת תל אביב, וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ו-BA כללי במדעי הרוח. המשיך את לימודיו לתואר שני במדע הדתות. עבודת הגמר שלו "הריטואל הפאוליני וכינון קהילת הבנים - קריאה פסיכואנליטית - לאקאניאנית במכתבי פאולוס" נעשתה בהנחיית ד"ר מיכאל מאך ופרופ' אורי הדר.
יחד עם עידן צבעוני החל להוציא לאור את כתב העת "רסלינג", ממנו התפרסמו 8 גיליונות. לאחר מכן השניים הקימו, בעקבות כתב העת, את הוצאת הספרים האקדמאית "רסלינג", אותה הם מנהלים במשותף. בנוסף, הוא ערך בהוצאה את הסדרות "ליבידו" - סדרה לתרגום ו"פֶטיש" - סדרה לביקורת התרבות, והיה העורך המדעי של סדרת כתבי זיגמונד פרויד.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בבית הספר לפילוסופיה ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, בנושא "ז'אק לאקאן והשיח היהודי-נוצרי", בהנחיית פרופ' רבקה פלדחי וד"ר מיכאל מאך. לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומלמד באוניברסיטת בר-אילן ובאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
תחומי מחקר העיקריים שלו עוסקים בין היתר בתאוריה הפסיכואנליטית של פרויד ולאקאן - וההקשרים שלה לדת (בעיקר הדת היהודית והנוצרית), שאלת המזרחיות, המרחב הפוליטי הישראלי, והקשר בין התאולוגיה לסובייקט המסך.
נמנה עם מקימי הסמינר לפילוסופיה קונטיננטלית של המכון לתרבות צרפת, ומשתתף בו כמרצה.
אב לשני בנים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
אל דסאו
אל דסאו (בספרדית: El Deseo - תשוקה) היא חברה להפקת סרטי קולנוע, בבעלותם של האחים פדרו ואגוסטין אלמודובר.
החברה הוקמה בשנת 1986, ומאז הופקו בה כל הסרטים בבימויו של פדרו אלמודובר:
השליטה בחברת ההפקה מקנה לאלמודובר חופש אמנותי שקשה להשיגו במסגרת השגרתית, שבה המפיק מציב לבמאי אילוצים כלכליים המשפיעים על אופן צילום הסרט.
בנוסף הופקו בחברה סרטים של במאים אחרים.
הספרייה הדיגיטלית של קטר
הספרייה הדיגיטלית של קטר (Qatar Digital Library - QDL) היא ספרייה דיגיטלית דו-לשונית פרי יוזמה משותפת של קרן קטר, הספרייה הלאומית של קטר והספרייה הבריטית. הספרייה הוקמה באוקטובר 2014 ומכילה את האוסף המקוון הגדול ביותר של נתונים היסטוריים אודות מדינות המפרץ הפרסי. עד סוף 2018 מתוכנן לסרוק למעלה ממיליון מסמכים היסטוריים נוספים.
הספרייה מכילה 500,000 דפים השיכים לספרייה הבריטית, ובהם מספר רב של צילומים, מפות ורישומים. מתוכם 475,000 מתוארכים למאתיים השנים המסתיימות במחצית המאה העשרים ומקורם במשרד התיעוד ההודי ( India Office Records and Private Papers ) בו נשמרים מסמכים של חברת הודו המזרחית הבריטית. בנוסף נגישים 25,000 כתבי-יד ערביים מימי הביניים בנושאים מדעיים.
בתום המיזם המשותף האחריות לספרייה תימסר לידיה הבלעדיות של הספרייה הלאומית הקטרית (QNL).
איתי מרדכי
איתי מרדכי (נולד ב-12 בנובמבר 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה כשחקן
מרדכי החל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה. ב-1983, בגיל 15 בלבד, החל לשחק בקבוצת הנוער העליונה של המועדון. מרדכי שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות, בהן היה השחקן המוביל של הקבוצה, וזכה פעמיים בתואר מלך השערים של ליגת הנוער הבכירה. הוא אף זכה עם הקבוצה באליפות ליגת הנוער ב-1985. בסך הכל כבש מרדכי 31 שערים במסגרת קבוצת הנוער.
באוקטובר 1986 ערך מרדכי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, מול שמשון תל אביב, אך מיעט לקבל דקות משחק במדי הקבוצה הבוגרת. עם זאת, הוא שותף במשחק הגמר של גביע המדינה באותה עונה, שבו הפסידה חיפה למכבי תל אביב. בעקבות מיעוט ההופעות שלו בקבוצה והקשיים שנגרמו לו לאחר גיוסו לצה"ל, הוא עמד בפני פרישה ממשחק, אך חזר בו לבסוף.
תחת המאמן שלמה שרף, הפך מרדכי לאחד מהחלוצים המובילים של הקבוצה בעונת. הוא כבש תשעה שערי ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות בדאבל. הוא אף כבש ארבעה שערים במשחק מול מכבי תל אביב באותה עונה, בו ניצחה חיפה 5–1. הוא המשיך להצטיין גם בעונה הבאה,, אך לא הצליח עם חיפה מבחינה קבוצתית ולא זכה עמה באף תואר. בקיץ שלאחר אותה עונה עבר מרדכי לקבוצת הפועל חיפה, בשל חילוקי דעות שהיו לו עם מכבי חיפה בנוגע לכספים. לאחר מכן עבר להפועל בית שאן, ובשנת 1996 פרש ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו ממשחק, הפך מרדכי למאמן קבוצות בגילאים השונים במחלקת הנוער של מכבי חיפה. ב-2007 הוא מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון, והוביל אותה לשתי זכיות רצופות באליפות ליגת הנוער בעונות ו-.
לקראת עונת עבר מרדכי לאמן את קבוצת מכבי עירוני בת ים בליגה הלאומית.
לקראת עונת מונה לעוזרו של רן בן שמעון, מאמן א.א.ק. לרנקה מליגת העל הקפריסאית.
בקיץ 2013 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. ביוני 2014 פוטר מתפקידו.
ב-13 ביוני 2019 מונה למאמן הפועל נצרת עילית, שחודש לאחר מכן שינתה את שמה להפועל נוף הגליל. ב-8 במרץ 2020 פוטר מתפקידו.
ב-14 בינואר 2021 מונה לעוזר מאמן בהפועל עכו.
חיים אישיים
מרדכי נשוי ואב לשני ילדים ומורה לנהיגה במקצועו.
פרשת בן ברכה
פרשת בּן בַּרְכַּה היא פרשת חטיפה ורצח של מנהיג אופוזיציה מרוקאי, בה היה מעורב "המוסד", אשר גרמה לסערה פוליטית בישראל. לטענת איסר הראל הייתה הפרשה הגורם העיקרי להידרדרות יחסי ישראל–צרפת במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
אל-מהדי בּן בַּרְכַּה נולד ברבאט בירת מרוקו בשנת 1920. היה ממנהיגי הפלג השמאלי של האופוזיציה לשלטון המלוכה במרוקו ונחשב למנהיג מוערך בעולם השלישי. תמך בתנועות מהפכניות ואנטי-קולוניאליות במדינות שונות. בשנת 1962 הואשם בן ברכּה בחתירה תחת שלטונו של המלך חסן השני והוגלה ממרוקו. לאחר שתמך בעמדת אלג'יריה בסכסוך גבולות בינה לבין מרוקו, הוא נדון למוות שלא בפניו.
לפי ספרו של שמואל שגב, "הקשר המרוקני", "המוסד" הישראלי מסר לשירותי הביטחון של מרוקו את קצה החוט שאיפשר להם לאתר את בן ברכּה בז'נבה, ולפתותו להגיע לצרפת, שם חוסל.
בשהותו בצרפת נעלמו עקבותיו של בן ברכּה בפריז ב-29 באוקטובר 1965, לאחר שנראה במהלך מעצר על ידי קציני משטרה צרפתים. על פי ספרו של שגב, כעבור ימים ספורים (ב-5 בנובמבר) דיווח ראש "המוסד", מאיר עמית, לראש הממשלה, לוי אשכול, כי האיש חוסל.
נשיא צרפת, שארל דה גול, זעם על המעורבות הצרפתית בחטיפה והורה על העמדתם לדין של שני קציני משטרה צרפתים. אלה הועמדו לדין בספטמבר 1966 ונדונו בשנת 1967 למאסר על חטיפתו של בן ברכּה. השופט פסק כי האשם העיקרי בחטיפה הוא שר הפנים של מרוקו הגנרל מוחמד אופקיר. ז'ורז' פיגו, עד למעשה בעל רקע פלילי, אשר טען בבית המשפט כי ראה את אופקיר דוקר את בן ברכּה למוות במו ידיו, נמצא לאחר מכן מת, ובאופן רשמי נטען כי התאבד.
אחמד בוח'ארי, שהיה בעבר איש השירותים החשאיים של מרוקו, טען בשנת 2001 כי בן ברכּה מת במהלך חקירתו בווילה דרומית לפריז. לדבריו נלקחה גופתו של בן ברכּה למרוקו שם הושמדה באגן של חומצה. גם שמואל שגב כותב בספרו כי בן ברכּה מת במהלך אותה חקירה, אך לפי גרסתו האיש נקבר בחשאי מתחת לאי תנועה בפריז, שהיה בשלבי בנייה.
אסיר פוליטי מרוקני בשם עלי בוריכּאת אף הוא טוען כי שמע שיחות הנוגעות לרצח בן ברכּה. טענה זו מופיעה בספרו "הגן הסודי של מלך מרוקו".
בשנת 1976 שחררה ממשלת ארצות הברית, בשל בקשות על פי חוק חופש המידע, מסמכים בהם מוכח כי ה-CIA היה בעל גישה לכ-1,800 מסמכים הקשורים לעניין, אך מסמכים אלו נותרו חסויים. כמה מסמכים צרפתיים הנוגעים לפרשה שוחררו לפרסום בשנת 2001, וגרמו לסערה פוליטית. שרת ההגנה, מישל אליו-מארי, הסכימה ב-2004 להצעתה של ועדה שהוקמה לפרסום מסמכים נוספים הנוגעים לפרשה.
הסערה הפוליטית בישראל
במהלך המשפט הובאו ראיות לכאורה למעורבותו של "המוסד" בחטיפה, והנשיא דה גול הביע בשל כך את כעסו על מדינת ישראל. בחוגי השלטון בישראל התעוררה סערה והתחיל מאבק בין איסר הראל, ששירת באותה עת כיועצו לענייני מודיעין של ראש הממשלה לוי אשכול, לבין ראש "המוסד" מאיר עמית. הראל טען כי אסור היה למדינת ישראל להיות מעורבת בעניין זה ותבע לערוך חקירה על מידת אחריותו של ראש "המוסד" בהתערבות הישראלית בחטיפה. ראש הממשלה לוי אשכול טען שלא ידע על הפעולה לפני שבוצעה ואילו מאיר עמית טען שדיווח עליה לפני ביצועה לראש הממשלה.
הוקמה ועדה חשאית לחקירת העניין בהשתתפות זאב שרף ויגאל ידין (ועדת ידין-שרף), ובעקבותיה ועדה בהשתתפות השרים יעקב שמשון שפירא וישראל גלילי ומר שאול אביגור. אולם הוועדות לא הביאו לכל תוצאה מעשית. איסר הראל התפטר מתפקידו כיועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין באמתלא רשמית של "חוסר סמכויות", ובחוגים פנימיים דרש את העברתם של לוי אשכול ומאיר עמית מתפקידיהם וכן הדליף את הפרשה לעיתונות. מחמת מגבלות הצנזורה הצבאית נמנעה העיתונות מלפרסם את הפרשה, אלא רק רמזה על קיומו של "נושא כמוס" המעורר סערה בצמרת השלטון.
במאי 1967, בעת משפטם של קציני המשטרה הצרפתים באשמת חטיפתו של בן ברכּה, דרשה אלמנתו של בן ברכּה לזמן לעדות את עורכי "בול" כדי שיעידו על מעורבות "המוסד" בחטיפה, אולם עתירתה נדחתה. הפרסום הבין-לאומי שניתן לכך הביא את הפרשה, שעד אז נלחשה מפה לאוזן, לידיעת הציבור בישראל. הסערה שככה במשך הזמן כאשר מלחמת ששת הימים דחקה אותה מטורי העיתונים.
ברבות השנים התפרסמו בעיתונות הישראלית והבינלאומית פרטים נוספים אודות הפרשה. על פי הגילויים החלו הקשרים בין "המוסד" לבין השירותים החשאיים של מרוקו בראשית שנות השישים ביוזמת המלך חסן השני. אנשי "המוסד" אימנו את אנשי השירותים החשאיים של מרוקו ובתמורה הורשה "המוסד" לפעול מתוך שטח מרוקו. שר הפנים של מרוקו, שהיה אחראי על השירותים החשאיים, הגנרל מוחמד אופקיר, ביקר פעמים אחדות בישראל. לפי חלק מהגרסאות היו סוכני "המוסד" אחראים לחטיפתו וכליאתו של בן ברכּה בבית מבודד ליד פריז, כל זאת כדי להעלים את מעורבות הצרפתים והמרוקאים בחטיפה. מעולם לא ניתן בישראל אישור רשמי לאותם גילויים.
אטאורו
האי אטאורו (בטטום: Pulau Atauro; בפורטוגזית: Ilha de Ataúro; באינדונזית: Pulau Kambing או Pulau Atauro) הוא אי קטן בים בנדה, הממוקם 25 ק"מ מצפון לדילי, מזרח טימור, בין האיים האינדונזיים אלור ממערב ווטאר  ממזרח. מבחינה פוליטית הוא מהווה אחת הנפות של מחוז דילי שבמזרח טימור. אורכו כ-25 ק"מ ורוחבו 9 ק"מ, כ-105 קמ"ר שטחו, והוא מאוכלס על ידי כ-8,000 תושבים. האי הקרוב ביותר הוא האי האינדונזי לירן, 12 ק"מ לכיוון צפון-מזרח.
סיציליאנית
סיציליאנית (בסיציליאנית: lu sicilianu, איטלקית: lingua siciliana, ידועה גם כ-Siculu או Calabro-Sicilian) היא שפה רומאנית. סיציליאנית מדוברת באי סיציליה (כולל באיים הליפאריים ובאי פנטלריה), בדרום ובמרכז קלבריה, בדרום פוליה ובדרום קמפניה.
סיציליאנית מדוברת כיום על ידי רוב תושבי האי סיציליה ועל ידי אוכלוסיות מהגרים ברחבי העולם, שהגרה בעיקר לארצות הברית, אוסטרליה, ארגנטינה ולקנדה בראשית המאה ה-20. סיציליאנית אינה נחשבת לשפה רשמית בשום מקום וגם לא בסיציליה עצמה. לסיציליאנית מספר ניבים - "סיציליאנו" בסיציליה עצמה (שבעה ניבי משנה), "קלברזה" בקלבריה (שני ניבי משנה), "סלנטינו" בדרום פוליה (שלושה ניבי משנה), וניב בודד בדרום קמפניה.
הקורפוס הקנדי (מלחמת העולם השנייה)
הקורפוס הקנדי (באנגלית: Canadian Corps) היה קורפוס זמני של צבא קנדה אשר הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לחמו ארבע דיוויזיות קנדיות לצד מדינות ההסכמה במסגרת הקורפוס הקנדי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצטרפה קנדה שוב למלחמה לצד בעלות הברית, ובדצמבר 1939 כבר נשלחה לבריטניה הדיוויזיה הקנדית ה-1, אשר נכללה במסגרת הקורפוס ה-7 של צבא בריטניה והגנה יחד עמו על דרום אנגליה מול האיום של פלישת הגרמנים מצרפת הכבושה. במהלך המחצית השנייה של 1940, עלה מאוד מספר החיילים הקנדים שהוצבו בבריטניה, עקב הגעתה של הדיוויזיה הקנדית ה-2. בשל כך, מפקדי צבא קנדה החליטו להקים יחידה קנדית עצמאית בסדר גודל של קורפוס, על מנת להדגיש את תרומתה של קנדה למאמץ המלחמתי.
הקורפוס הקנדי הוקם ב-24 בדצמבר 1940, בפיקודו של אנדרו מק'נוטון. קציני המטה של הקורפוס היו בתחילה בריטים, אולם בהדרגה הם הוחלפו בידי קצינים קנדים. עם זאת, התוכנית הקנדית הייתה להגדיל את הצבא עד חמש דיוויזיות, והוחלט להקים את הארמייה הקנדית ה-1. זו הפעם היחידה בהיסטוריה שפעלה ארמייה בשירות צבא קנדה. ב-6 באפריל 1942 פורק הקורפוס הקנדי, ועל בסיסו הוקם הקורפוס ה-1.
חברוני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דונלד ויליאמס
דונלד ויליאמס (באנגלית: Donald Edward Williams; 13 בפברואר 1942, לאפייט – 23 בפברואר 2016, הנדרסון) היה טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים
דונלד ויליאמס נולד בעיירה לאפייט שבמדינת אינדיאנה. לאחר סיום בית ספר הוא למד באוניברסיטת פרדו אותה סיים בשנת 1964 עם תואר בהנדסת מכונות. במהלך הלימודים הוא נרשם לצי ארצות הברית. לאחר סיום הלימודים הוא סיים קורס טיס וקיבל הסמכה כטייס מקדונל דאגלס F-4 פנטום. ויליאמס הוצב בנושאת מטוסים אנטרפרייז (CVN-65) וביצע מספר משימות במהלך מלחמת וייטנאם. בהמשך הוא עבר הסבה לווט A-7 קורסייר II וחזר לאנטרפרייז (CVN-65). בסך הכול הוא ביצע 330 טיסות מבצעיות.
בשנת 1973 ויליאמס סיים קורס לטייסי ניסוי.
שרות בתחום החלל
בשנת 1978 ויליאמס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. כטייס ניסוי הוא השתתף בהכנות של מעבורת החלל. בשנת 1985 הוא השתתף במשימת STS-51-D של מעבורת החלל דיסקברי כטייס. במשימת STS-34 בשנת 1989 הוא היה מפקד צוות.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א במרץ 1990 ויליאמס הצטרף לצוות של Science Applications International Corporation ועסק בפרויקטים בתחום תעשיית החלל. הוא פרש לגמלאות בשנת 2006.
איתן יצחק
איתן יצחק (נולד ב-23 במאי 1968) הוא אלוף-משנה במילואים, המשמש כסגן ראש רח"ל (רשות החירום הלאומית) שבמשרד הביטחון.
ביוגרפיה
איתן יצחק, בנם של אסתר ואפרים יצחק ואח לשלושה אחים ואחות, נולד ב-23 במאי 1968 במושב נבטים שבנגב, שמרבית תושביו עלו מקוצ'ין שבדרום הודו. הוא למד בבית הספר "עומרים" שבעומר ובתיכון "אשל הנשיא". בבית הוריו שבמושב עזר רבות במשק החקלאי בגידולי פרחים, פירות קיץ ולול העופות. בשנת 1986 התגייס לצה"ל, ושירת בחיל ההנדסה הקרבית. במהלך השנים 1988–1997 הוא ביצע שורה של תפקידי פיקוד ולחימה במערך השדה במסגרת גדודי חיל ההנדסה הקרבית, מתפקיד מפקד מחלקה ומ"פ בגדוד 605 ועד סמג"ד בגדוד 601, ובכלל זה שירות ממושך בלבנון ובמהלך האינתיפאדה הראשונה בעזה וביו"ש. בשנת 1997 הוא הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 603, ופיקד עליו זמן ממושך בגזרת לבנון. בשנת 1999 מונה למפקד בסיס האימונים של חיל ההנדסה הקרבית (טירונות ואימון מתקדם) בצוקי עובדה. בשנת 2002 הוא מונה למג"ד בבית הספר לקצינים (בה"ד 1) במגמת היבשה והקים את מגמת "להב", שבה פיקד על כלל הקצונה הקרבית. במאי 2004 הוא הועלה לדרגת אל"ם ובשנים 2004–2007 הוא שימש כמפקד ההנדסה של פיקוד הדרום (מהנ"פ דרום). בשנים אלו השתתף והוביל את כוחות ההנדסה בלחימה ברצועת עזה, ביצוע תוכנית ההתנתקות, ארגן פיתח והוביל את הלחימה התת-קרקעית כנגד מנהרות החמאס, הכנת מערך הגבול ללחימה ובט"ש אל מול החמאס "ביום שאחרי" ההתנתקות והחל בהקמת מערך הגבול מול מצרים. בשנת 2008 הוא מונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, ופיקד עליו במהלך מבצע עופרת יצוקה. בשנת 2011 בעקבות לקחי אסון הכרמל נקרא להקים ולפקד על מחוז חוף/חיפה בפיקוד העורף, ובסוף שנת 2013 השתחרר מהצבא.
בשנת 2014 הוא הצטרף למשרד ראש הממשלה ומונה לרח"ט טרור ומשימות מיוחדות במטה לוט"ר במטה לביטחון לאומי ובשנת 2017 קודם ומונה לראש מטה לוט"ר ולאחר מכן כסגן וראש אגף לוט"ר בט"פ ועורף במטה לביטחון לאומי. בנובמבר 2019 הוא עבר למשרד הביטחון ומונה לסגן ראש רח"ל (רשות החירום הלאומית) שבמשרד הביטחון.
במאי 2023 נבחר לתפקיד ראש רשות המעברים במשרד הביטחון.
חיים אישיים
יצחק מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלושה ילדים.
ניאמיי
ניאמיי היא בירת ניז'ר.
בעיר נמצאים מוסדות הממשל, החינוך, הבנק המרכזי ושדה התעופה הבינלאומי. העיר ממוקמת על נהר הניז'ר ומשמשת כעיר נמל. העיר גם קרובה לגבול שבין ניז'ר למאלי ובורקינה פאסו.
היסטוריה
ניאמיי יושבה כפי הנראה במאה ה-18, אך הייתה בעלת חשיבות מזערית עד שהצרפתים כבשו את אזור ניז'ר ב-1890 וייסדו בו קולוניה. ניאמיי גדלה במהירות למרכז חשוב וב-1926 היא הפכה לעיר הבירה של ניז'ר. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו מהגרים רבים מהסביבה הכפרית של ניז'ר אל העיר, כתוצאה מבצורת. במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 חל תהליך פרוור שבמהלכו קמו באופן לא רשמי יישובים מסביב לעיר. בשנים האחרונות ישנה גדילה נוספת מאוד בכמות התושבים, בעיקר בגלל ילודה גבוהה ויצירת מקומות עבודה רבים המושכים מהגרים משאר המדינה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מונה 1,302,910 נפש, נכון לשנת 2011. מתוכם: 80% מוסלמים, 15% נוצרים ו5% אחרים. עקב הגירה בתקופות בצורת במהלך השנים גדלה אוכלוסיית העיר בהתמדה : 3,000 תושבים בשנת 1930, 30,000 בשנת 1960, 250,000 בשנת 1980 ו-674,950 בשנת 2002.
אקלים
האקלים בעיר ניאמיי יבש וצחיח. בחורף יורדים בממוצע 540 מ"מ של גשם, באביב מגיעות הטמפרטורות ל-36 מעלות צלזיוס, בקיץ ניתן למדוד 45 מעלות ובסתיו 21 מעלות.