cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ימימה אבידר-טשרנוביץ
קורות חייה
בירושלים למדה בבית הספר למל ובגימנסיה העברית בירושלים. בשנת 1925 עברה משפחתה לתל אביב והיא סיימה את גימנסיה הרצליה. הייתה פעילה ב"חוג הזקן", שקם בקרב תלמידי גימנסיה הרצליה בידי ד"ר ברוך בן-יהודה, והיה הגרעין לתנועת "החוגים", לימים "המחנות העולים", ואף הדריכה בו. היא שרה במקהלה וניגנה בפסנתר. נעוריה הפעילים היו בצל מחלת הריאות הממושכת של אמה, שנפטרה בשנת 1928. שנה וחצי לאחר מכן, בשנת 1929, נפטר גם אביה, לאחר שחלה בקדחת במהלך ביקור בחדרה.
עם סיום לימודיה בגימנסיה עבדה בהוראה בבית החינוך לילדי עובדים, לצדו של אהרון זאב (לימים קצין חינוך ראשי בצה"ל), ויחד פרסמו ספרוני לימוד לילדים. באותה תקופה הייתה פעילה בסטודיו להצגות לילדים בבימויו של צבי פרידלנד מ"הבימה". בשנים 1931–1932 למדה חינוך באוניברסיטאות ברלין ווינה ולאחר חזרתה ארצה - בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לווינסקי בתל אביב.
בגיל 22 נישאה ליוסף רוכל (שלימים שינה שמו ליוסף אבידר והיה אלוף בצה"ל), שאותו פגשה בווינה. רוכל, שבתאונת אימונים ב"הגנה" נקטעה כף ידו הימנית, הגיע לווינה למטרות ריפוי. לאחר שישה שבועות של היכרות החליטו בני הזוג להינשא. הם חזרו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, וב-1953 עברו לירושלים. בנותיהם, רמה זוטא ודנה פלר-אבידר, כיכבו בספריה, כמו גם אחיינה, מוקי צור, הלא הוא "מוקי השובב".
בשנים 1932–1945 עבדה כגננת וכמנהלת גני ילדים עירוניים בתל אביב, בעיקר בפרברי העיר (בין תלמידיה בגן הילדים בצפונו של רחוב הירקון היה הסופר והצייר עמוס אריכא ובגן הילדים בשכונת פלורנטין היה גם חיים טופול). הגן שלה שימש דוגמה לחלוציות חינוכית והקניית ערכים לאומיים וחברתיים, בתקופה שהניסיון החינוכי בה היה דל למדי. באותן שנים השתתפה בקביעות ב'פינת הנוער' בתחנת הרדיו "קול ירושלים", תרגמה ועיבדה תסכיתים רבים לילדים, הייתה חברת ההנהלה של תיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות ועיבדה מחזות שהוצגו בו. הייתה חברת מערכת "הד הגן" ו"דבר הפועלת".
בשנים 1955–1958 נלוותה אל בעלה, שכיהן כשגריר ישראל במוסקבה, ובשנים 1961–1964 נלוותה אליו כשגריר ישראל בבואנוס איירס.
ימימה אבידר-טשרנוביץ נפטרה בירושלים ב-20 במרץ 1998, כשנתיים וחצי לאחר פטירתו של בעלה.
על שמה קרוי "בית ימימה", או "מרכז ימימה לחקר ספרות ילדים ונוער", שבמכללת בית ברל. רחוב "ימימה" בשכונת רמת דניה בירושלים קרוי גם הוא על שמה.
ארכיון
ארכיון ימימה אבידר-טשרנוביץ נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
על כתיבתה
משחר ילדותה החלה ימימה לכתוב. לאחר מותה נתגלו שבע מחברות יומן גנוזות, שכתבה החל בגיל 10 בקייב ועד גיל 26 בשנת 1935 בתל אביב, כולן בעברית צחה (היומנים הוצאו לאור על ידי בתהּ, רמה זוטא: ימימה [אבידר] טשרנוביץ, יומנים גנוזים, הוצאת דביר (כנרת-זב"ם), 2003). היומנים שזורים בניסיונות ספרותיים ובאגדות שחיברה. בגיל 14 התפרסמה בניו יורק, בעיתון הילדים "עדן", האגדה לילדים שלה "על הר הזיתים". בתקופת עבודתה כגננת כתבה את סיפורי הטף הראשונים שלה ("סיפורים לרמה", "מוקי השובב", "כושי ונושי" ועוד), שרובם התפרסמו תחילה ב"דבר לילדים". ספרה הראשון, "סיפורים לרמה", הופיע בשנת 1936, ומאז ועד ליום מותה יצאו לאור כ-40 ויותר ספרים לילדים ולנוער בעשרות הדפסות (ובהם "שמונה בעקבות אחד", שזכה למהדורה מחודשת ב-1955 ונבחר בשנת החמישים למדינה כספר האהוב ביותר על הילדים). ספריה תורגמו ללשונות זרות, הומחזו והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה וכונסו בקלטות ובמשחקים. תרגמה ספרים מהספרות הקלאסית לילדים ופרסמה מאות כתבות ומאמרים בעיתונות הכללית ובעיתוני ילדים. השתתפה דרך קבע ב"דבר לילדים", "דבר", "מעריב" ו"דבר הפועלת".
ראול אלברטו לסטירי
ראול אלברטו לסטירי (בספרדית: Raúl Alberto Lastiri; 11 בספטמבר 1915 – 11 בדצמבר 1978) היה פוליטיקאי ארגנטינאי ששימש לתקופה קצרה בשנת 1973 נשיא ארגנטינה.
ביוגרפיה
נולד בבואנוס איירס, בצעירותו היה מנהל בחברות ממשלתיות שונות ומאז התקרב לחואן פרון שהיה מנהיג תנועה גדולה בארגנטינה, הוא שימש בתפקידים שונים בשירות החוץ של ארגנטינה והיה בארצות הברית ובמדינות דרום אמריקה השכנות.
בשנת 1955 לאחר ההפיכה הצבאית שבוצעה במדינה נעצר לסטירי ושהה במעצר בית כחודש. בשנת 1958 בבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה היה מראשי מפלגה המקורבת לחואן פרון ולאחר הבחירות מונה לנשיא של בית הנבחרים.
ביולי 1973 הוא מונה לנשיאות באופן זמני בעקבות התפטרותו של הנשיא הקטור חוסה קמפורה, הוא שימש גם כנשיא בית הנבחרים, לאחר שלושה חודשים מתחילת כהונתו נערכו בחירות במדינה בהם זכה חואן פרון.
הגזענות (ספר)
הגזענות (בצרפתית: Le racisme) הוא ספר מאת האינטלקטואל היהודי-צרפתי-תוניסאי אלבר ממי, הדן בתופעת הגזענות ובוחן סוגיות הקשורות אליה. ממי ראה את הגזענות כנקודת מפגש בין שתי תפיסות שפיתח ביצירותיו המוקדמות, "השליטה" ו"התלות". לדבריו, החברה האנושית מסווגת את בני האדם לשולטים ולנשלטים, לקבוצת ההתייחסות של האדם עצמו, מול "האחר". הוא תפס את הגזענות כתופעה אנושית שכיחה ביותר, אשר לכל היותר ניתן למתן את גילוייה, אך לא להדבירה. ככזו, הוא ראה בה עובדה חברתית ולא תופעה פסיכופתולוגית.
רקע
ממי היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי, שזכה לפרסום רב החל משנות ה-50. הוא נולד ב-1920 למשפחה יהודית שחיה בגטו בתוניס, למד בבית ספר יסודי ותיכון צרפתי של אליאנס בתוניס, למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר, והמשיך ללמוד בסורבון. סיפור חייו הנטוע בשלוש תרבויות – יהודית, ערבית וצרפתית-אירופאית, ניכר היטב בספרים שפרסם. את ספרו המפורסם ביותר, "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש", פרסם ב-1957, ובכך היה לאחד המנסחים המרכזיים של התנועה האנטי-קולוניאלית בצרפת ובעולם כולו. כבר בספר זה, שעסק ביחסים שבין הקולוניאליסט ל"יליד", דן ממי בגזענות, מתוך מחשבה שהגזענות היא חלק אינטגרלי ממהות הכיבוש הקולוניאלי. את הספר הגזענות פרסם לאחר 25 שנה, ב-1982, והוא מסכם את מחשבותיו ותובנותיו של ממי בנושא זה. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1994 ותורגם לשפות רבות, בין היתר גם לעברית (1998) על ידי נורית פלד אלחנן. לספר מצורפת הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר עצמו, הקדמה למהדורה הצרפתית מאת ז'אן-פול סארטר ואחרית דבר מאת דוד אוחנה.
על גזענות והיגיון
אלבר ממי פותח את ספרו בתיאור הפילוסופיה הגזענית. הוא סוקר אותה, ודן בחוסר אמינותה הפילוסופית והלוגית. תמצית הפילוסופיה הגזענית, לפי ממי, מתרכזת בשלוש הנחות יסוד:
את הנחות היסוד הללו פוסל ממי בזו אחר זו. הטענה בדבר קיומם של "גזעים טהורים מבחינה ביולוגית" נפסלת ראשונה. לפי טענתו של ממי, מעולם לא התקיימה סלקציה רצונית בין בני האדם במידה כזו שלא היה ערבוב בין הפרטים השונים בקבוצה. למעשה, בני המין האנושי כיום, כולם, הם תוצאה של ערבוב בין קבוצות שונות. אמנם קיימים בני האדם השונים כפרטים זה מזה, וקיימות אף קבוצות מוצא בעלות מאפיינים חיצוניים דומים; אולם הערבוב המתמיד של המין האנושי במהלך ההיסטוריה מבטל את יכולתם של בני אדם להיות "טהורים" מבחינה ביולוגית.
כדוגמה לדבריו מביא אלבר ממי את העם היהודי, אשר שמר במופגן, ובאופן קפדני בהרבה ביחס לקבוצות אחרות, על אי-התערבבות עם סביבתו. שתי סיבות הביאו לחוסר ההתערבבות המובהק יחסית: איסורים חמורים של הדת, מחד גיסא, ודחייה חברתית קיצונית (אנטישמיות) מצד אחרים, מאידך גיסא. לכאורה היה העם היהודי אמור להיות בין העמים ההומוגניים ביותר ביחס לקבוצות מוצא אחרות. עם זאת, העם היהודי הוא הטרוגני באופן מופגן. קבוצות היהודים השונות, לדוגמה מצפון אפריקה, מאתיופיה, מרוסיה ועוד, דומות חיצונית במידה ניכרת לתושבי המקומות שבהם התיישבו. למרות "טוהר הגזע" שנכפה על הקבוצה היהודית במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית הידועה, קיימת בה שונות רבה שלא ניתן לבטלה.
זו אינה התייחסותו היחידה של ממי בהגותו ליהודים ולשאלת התבוללותם; גם ב"דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" עסק ממי בשאלת התבוללותם של היהודים, אותם הגדיר כ"המועמדים הנצחיים להתבוללות, המהססים והנדחים תמיד".
בהמשך, ובאופן דומה, מבטל ממי את שתי הנחות היסוד הנוספות שהזכיר, הן מבחינה לוגית והן מבחינה מוסרית. לדוגמה, ההחלטה כי שיער בלונדיני או עיניים כחולות מייצגים "טוהר" ביולוגי היא החלטה שרירותית חברתית, שאין לה קשר למדע. באותו אופן ניתן היה לטעון ל"טוהר" של צבע שיער אחר.
ממי מציין כי המין האנושי אמנם האדיר לעיתים את היופי והאתלטיות, אולם העדפה זו לא התבטאה בכישורים יצירתיים או מנהיגותיים כלשהם. מספר הספורטאים והדוגמנים בהנהגות הפוליטיות אינו משמעותי, ולמין האנושי קמו מנהיגים דגולים כדוגמת חניבעל שהיה שתום עין, או נפוליון שהיה נמוך קומה וללא ייחוס משפחתי, וכן אחרים, שעל יכולתם המנהיגותית אין עוררין. מעבר ליכולות המנהיגות, הרי שגם בתחומי האמנות היוצרת או המדע אין למעשה קשר בין עליונות ביולוגית כלשהי, המתבטאת בחוסן, אתלטיות או מראה מרשים, לבין כישורים והצלחה.
טיעוניו הלוגיים של ממי בתחום זה הם רבים, אולם בסופו של דבר הוא מבהיר כי ביטול לוגי של תורת הגזענות אינו רלוונטי לענייננו כלל. הגזענות איננה שייכת לסדר לוגי כלשהו, והבנתה אינה כרוכה בהיגיון ורציונליות. מקור הגזענות הוא במכלול של רגשות ודעות קדומות, המספקים מענה לאלה התומכים בה. ומכיוון שכך, הבנת הגזענות וההתמודדות עמה אינה יכולה לבוא מכיוון הטיעונים הלוגיים. ובמילותיו של ממי לקראת סוף הספר: "...מעבר לטירוף של הגזען, טענותיו חסרות ההיגיון והסתירות שמתגלות אצלו, יש לגזענות תפקיד. ככלל, היא מסמנת קווי מתאר ומכשירה שליטה...".
הקצנה של חרדה מהאחר השונה
ממי סובר כי הגזענות היא התנסות חווייתית, ששורשיה הפוטנציאליים קיימים בכל אדם. שנאת הזר, החשש מפני "האחר", בעל המאפיינים השונים, כל אלה הן תחושות אנושיות כלליות. ממי טוען כי בכל פעם שאדם נמצא במגע עם אדם או עם קבוצה של אלו השונים ממנו או אינם מוכרים לו, ובכל פעם שהוא נדרש להגן על זכויותיו מפני אחרים, הוא עלול להגיב באופן שמציין גזענות. זרע הפורענות הגזעני נמצא בכל אדם, והאדם חייב לזהותו ולהילחם בו לפני שינבט.
באחד המאמרים הראשונים שפרסם מתאר ממי מחקר שביצע על חברי התנועה למאבק בגזענות "M.R.A.P", שהתבקשו לתאר ב"שאלון תצפית" את התייחסות חבריהם לתנועה ביחס ליהודים, ערבים, שחורים וצוענים. תוצאות המחקר גילו כי אף שהנחקרים לא העידו על עצמם כעל גזענים, הם דיווחו על עמדות ואמירות חבריהם כדומות ביותר לעמדות ולאמירות הגזעניות הנקוטות בחברה הרחבה.
הגזענות והכיבוש המתנחל
שנאת הזר קיימת בקרב הכובשים המתנחלים, אך לא רק בהתנחלות הקולוניאליסטית עצמה, אלא בעיקר במולדתם. זלזול זה ב"ילידים", הגובל בהפחתת ערך ובהנחות בדבר אי-שוויון, הוא בין הגורמים שאיפשרו את הקולוניאליזם מלכתחילה. המאפיינים החיצוניים, התרבות הרצויה והערכים המוסריים נמדדים לפי קרבתם למאפייני הכובש השליט, לתרבותו ולערכיו. כך נחווים עור בהיר, ידיעת השפה הצרפתית או האנגלית, לבוש מערבי וכדומה כרצויים. שונותו של הזר נקבעת על ידי השליט, ונחווית ככזאת לפי ריחוקה ממאפייני הכובש השליט. הכובש מעוניין לשנות ו"לשקם" את שונותו של הנכבש, אולם באותה נשימה להנציח את שונותו, שהיא המדד להיותו "עליון". הנכבש תמיד יישאר זר. למעשה, קיים סף, תקרת זכוכית, שאליו לא יוכל הנכבש לעולם להגיע, סף המוּנַע ומחזק את עצמו על ידי הגזענות. וכך על פי ממי, הגזענות היא חלק שהוא -
טענתו הייחודית של ממי היא כי גם המיעוט המדוכא נושא באחריות לגזענות, מבדיל את עצמו ומטפח בעצמו את "שנאת הזר" כלפי הכובש. להבדיל מספרו הקודם, כאן מרחיב ממי את היריעה, ומדבר לא רק על הכיבוש-המתנחל הפיזי (הקולוניאליזם), אלא גם על היחס למיעוטים בחברה השלטת עצמה.
השחורים בארצות הברית, ההומואים ונשות התנועה הפמיניסטית, לדוגמה, אמנם דורשים שוויון, אך באותה נשימה מזלזלים ברוב השליט, מפחיתים מערכו, מגחיכים את מאפייניו, ותומכים בפעילות אקטיבית שתראה את עליונותם עליו. במעשים אלה המיעוט מדבר בשפת הגזענות שבה הוא נלחם, ומנציח את שונותו. כפי שממי ניסח זאת:
עם זאת, ממי שב ומבהיר כי לא השונות היא הגורם לגזענות. השונות היא אחד ממאפייני המין האנושי. הפירוש הנלווה לשונות, היא הגורם.
המיתוס והאליבי
הטיעונים הגזעניים מניחים כאקסיומה קיומן של "הוכחות", מנציחים את ההנחות, ובה בעת משתמשים בהן. לעיתים אף אין קשר בין מאפייני המיעוט, כפי שהרוב השליט חווה אותו, לבין המציאות. הגברים חווים את הנשים כחלשות או חסרות יכולת להחליט, לא כי הן כאלה, אלא כי טיעונים כאלה משמשים אליבי לאפליה רבת שנים. טיעונים "לוגיים" כאלה ניתן למצוא גם אצל הסטרייטים החווים את ההומוסקסואלים כ"נשיים" ביכולותיהם ונעדרי יכולות "גבריות"; או אצל האירופאים החווים את כהי-העור כחלשים בתחומים המדעיים והאינטלקטואליים. אין כל צורך מבחינת הגזען בבדיקת המציאות. הגזען הוא החוקר המביא את ה"טיעונים" לכאורה, הוא השופט הבוחן אותם, והוא המוציא לאור של המסקנות הנובעות מהם. את השניות בהנחות הגזען והאופן שבו כל טיעון יכול לשרת את המטרה, מתאר ממי כך:
הטיעונים בדבר הנחיתות מתאימים עצמם בנוחות למשתמש. גבר יכול לדבוק בדיכוי נשים, ולהיות בו זמנית "רודף שמלות". אדם יכול לסלוד מהומוסקסואלים, לעודד דיכויים ואלימות כלפיהם ובו בזמן ליהנות מארוטיקה או ממגע אינטימי עם גבר. אדם יכול לחוות שחורים כנחותים, ובו בזמן לצפות שהם יביאו את קבוצת הספורט האהובה שלו לניצחון.
באופן מפתיע רואה ממי את מלחמת ההתדיינות הגזענית, שאינה חדלה להגן על עמדותיה ולהתקיף, באופן אופטימי כנקודה של אור. הוא מכנה זאת "הפרדוקס האתי של הגזען". בעוד שבעלי החיים הטורפים מתנפלים על טרפם ללא דיון ומשפט, לצורך אכילתו; הרי שבני האדם אמנם רוצחים, מדכאים, מנשלים ודורסים בני אדם אחרים, אולם חשים בכל אותה עת בצורך להסביר ולתת הֶכשר, צידוק כלשהו למעשיהם. גם אם הצידוק הוא מעוּות ומסולף, הם נאחזים בו, בונים ממנו תאוריות המאפשרות את הדיכוי. מכיוון שכך, הרי שקיים, לפי ממי, קצה חוט שממנו ניתן לפקוח את עיניהם.
הרווח
לפי ממי, הטיעון הגזעני קיים לשם רווח. הוא מנתח בספר את התורה המרקסיסטית בהרחבה, מנקודת המבט של השיח הגזעני. לפי ההשקפה המרקסיסטית, המציאות מונעת על ידי קונפליקט כלכלי בין שני כוחות מרכזיים – מדכאים ומדוכאים. לפי גישה זו, תורות גזעניות הן אליבי נוח למדי לצורך הפקעה וניצול של משאבים כלכליים, כמו רכוש, קרקעות וכוח אדם.
אולם ממי חולק על הגישה המרקסיסטית הגורסת שרווח נמדד בכלים כלכליים בלבד. הרווח הנובע מהגזענות הוא אמנם לעיתים קרובות כלכלי – דבר הבא לידי ביטוי באופן מובהק בקולוניאליזם – אך הוא יכול להיות גם פוליטי, תרבותי, פסיכולוגי, וכפי שמגדיר זאת ממי "כל מה שמאפשר להשיג יתרון מתוך פיחות ערכו של הזולת".
השעיר לעזאזל
האשמתו של שעיר לעזאזל (באנגלית, הפועל "scapegoating", מהמילה "scapegoat") היא פעולה של בחירת אדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כאחראים לבעיה מסוימת. האדם או קבוצת האנשים החפים מפשע, מואשמים בפשעי אחרים ונדרשים לכפר עליהם. לטענת ממי, מדובר בפעולה אנושית וטבעית. השלכת החטאים והקשיים על הזר, האחר, מאפשרת לשאת ביתר קלות מצב קשה. ככל שהמצב קשה יותר, כך זקוקה החברה יותר ל"שעיר לעזאזל" שאליו ניתן להפנות את חצי ההאשמה. הטלת אשם היא מהלך המקובל לא רק ביחס לקבוצות מיעוט, אלא ביחס לכל קבוצת מתחרים שונה. אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
בחברה המודרנית, מופנים פשעי שנאה רבים כלפי קבוצות מיעוט חלשות, המשמשות כשעיר לעזאזל. בין קבוצות אלה ניתן לציין את היהודים, האפרו-אמריקאים, ההומואים והנשים.
הגדרות
מאפיין מיוחד לספר "הגזענות" הוא, שהגדרות המושג "גזענות" מובאות רק בשליש האחרון של הספר, לאחר שכבר קיים דיון עמוק במהות הגזענות. ממי מבהיר כי בניגוד ל"היגיון" שלפיו ניתן לצפות כי הבאת ההגדרות תקדים את הדיון, הרי שמבחינתו הגדרות אינן העיקר, אלא הן סיכום של הדיון וניתוח התופעה. בנוסף הוא מציין, כי היעדר ההיגיון כביכול שבדיון וניתוח המושג מבלי שהוגדר בתחילה, מתאימה להיעדר ההיגיון שבגזענות.
הגדרת הגזענות
אף כי ממי מבהיר כי הוא מסתייג מהגדרה, וכי אינו מעוניין להגדיר את התופעה לפי כללים, הוא "נעתר" לציפיית הקורא ומגדיר את הגזענות כך:
המובן הצר והמובן הרחב של הגזענות
ממי מבחין בין שני מובנים למושג גזענות. במובן הצר של המילה, קיימת הגזענות ה"קלאסית", שמשמעותה הסתמכות על מאפיינים ביולוגיים של בני אדם, התייחסות לאחרים כאל נחותים בגלל אותה שונות ביולוגית, פגיעה בהם או רמיסת כבודם, וניצולם תוך הפקת רווח מהם. (ראו גם: גזע (אדם)).
במובן הרחב של המילה, קיימת גזענות נפוצה יותר, שאינה בהכרח "ביולוגית", שניתן להתייחס אליה גם כ"הֶטֶרופוביה". גם כאן יש התמקדות בשוני (אמיתי או מדומיין), על מנת להפחית מערכו של האדם ולהתיר פגיעה בכבודו. לפי ממי, גזענות זו היא הנפוצה יותר, והמסוכנת יותר. ממי מתאר זאת כך:
התיאורים יכולים ללבוש ולפשוט צורה, ויצליחו תמיד להנמיך את המיעוט, תוך הגבהתו של הגזען, שיישאר תמיד המהוגן ובעל התכונות הטובות.
גזענותו של המושפל
ממי מצביע על כך כי ככל שהאדם מושפל יותר בחברה שבה הוא חי, כן ייטה יותר לשיח הגזעני. כך לדוגמה, מלכי צרפת ואציליה לא נזקקו לגזענות כדי לשלוט בחייהם ובחיי אחרים. הם יכלו להרשות לעצמם להתרועע עם נציגי "גזעים" שונים ואף להתייחד עם נשותיהם. לעומתם, איש הכפר בעבר והפועל הפשוט בהווה נזקקים לשיח הגזעני על מנת לחוש בשליטה ובעליונות. אף האדם שנמצא בתחתית הסולם מבחינה חברתית ומעמדית, תמיד יוכל, אם רק ירצה, למצוא מישהו שונה, שניתן לחוותו כ"נחות" יותר.
גזענות כתוקפנות
ממי מגדיר את הגזענות כתוקפנות. הגזענות נובעת מפחד מפני השונה, האחר, הזר. מרצון להגן על עצמנו ועל היקרים לנו מפניו. כמו בעלי חיים אחרים, גם האדם חש צורך לתקוף או לברוח כאשר הוא מאוים, ותקיפה זו, היא הגזענות:
הפרזה
הפרזה, הכללה, ראייה דיכוטומית, "שלילתו של האדם והפיכתו לאפס", הם חלקים נוספים של השיח הגזעני. הגזען קובע את השתייכות ה"חשוד" לקבוצה, מכליל עליו את הסטריאוטיפים הקיימים על הקבוצה המוכתמת, ובאותה נשימה מחזק את הסטריאוטיפים על הקבוצה על ידי שימוש ב"חשוד".
הפחתת הערך של הקורבן היא מתמדת. רוב הגזענים אינם מאחלים לקורבן מוות דווקא, אולם הם רואים אותו בעיניים קומיות, בזלזול או ברחמים, ואינם מניחים שסבלו שווה. בישראל, למשל, פגיעה בצעיר ערבי בפיגוע טרור, עשויה במקרים מסוימים להיחוות כפחות נוראה, ואפילו כהקלה, על פני פגיעה ביהודי ישראלי.
אם קיימת פגיעה בזכויותיו של הקורבן או ביחס אליו בחברה, רואה הגזען את הקורבן עצמו כגורם לכך. הרי ה"חשוד" הוא תמיד ה"רע", ואילו הגזען הוא תמיד ה"נחמד", ה"טוב", "בעל הערכים".
חיברות
חיברות, לפי ממי, היא המקור לגזענות: "לגזענות שורשים גזעיים ונפשיים, אך התנסחותה חברתית." הגזען נולד אל השיח הגזעני, אל האמירה התרבותית המתייחסת לשונֵה, מנמיכה אותו ומצדיקה זלזול בו או הפקעת זכויותיו. השיח הגזעני נמצא במשחקי הילד בגן ובהתייחסות הגננת והמורה, בהערות של המשפחה מסביב לשולחן האוכל, ושל קרובי משפחה וחברים בסביבה. ברחוב, בתקשורת, בדבריהם של אנשים שהתרבות מעודדת אותו להעריץ, ושייתכן שמסיבות אחרות הם ראויים להערצה. אך החיברות הוא גם האופק לשינוי, אם ייעשו הצעדים החינוכיים שילחמו בתופעה זו.
הבנאליות של הגזענות
מסקנתו של ממי מהניתוח והדיון בגזענות, היא "הבנאליות המפחידה של הגזענות", על משקל הביטוי "הבנאליות של הרוע" שטבעה הפילוסופית חנה ארנדט.
הגזענות, לפי ממי, פושה בכל מקום; אפילו בקרב אלה המגנים את הגזענות. לעיתים יד אחת נקייה, בעוד היד השנייה נגועה בהיגדים גזעניים. ממי נותן כדוגמה את היחס לנישואי תערובת:
ממי ממשיך ומתאר את הלך הרוח הגזעני, הקיים בדרכים שונות ובעוצמות שונות. יש כאלה שישמרו לעצמם את עמדותיהם האישיות, בעניין קבוצת גזע, דת או נטייה מינית, ויחשפו אותן רק באוזני הקרובים ביותר. אחרים "מכבדים" את נוהגיהם של בני המיעוט בביתם, "אך אינם יכולים לשאת את ההפגנות החברתיות והפומביות". אחרים, שהם לעיתים תמימים יותר, ואולי מתוחכמים יותר, ייעצו לחברי קבוצת המיעוט "להנמיך ראש", "להתנהג באופן מתון", "לא לנקר עיניים", "לא להתבלט", כל אלה הם "לטובתם" ועל מנת "להגן" עליהם.
הטיפול
הלקחים המעשיים שמונה ממי, על מנת להתמודד עם הגזענות ולטפל בה, כוללים:
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות"
היהודים, לפי ממי, הם אחת הקבוצות המשמעותיות ביותר במושג הגזענות. ניתוח היחס האנטישמי כלפי היהודים לאורך ההיסטוריה, תוך שימוש בשיח הגזעני שהביא ממי, יוכל לאשר את עיקרי ניתוחו.
כבר בניתוח ראשוני של המושג ה"אקדמי" לכאורה "אנטישמיות", קיים חוסר היגיון פנימי. אמנם, המונח "אנטישמיות" עצמו נטבע רק בשנת 1879 על ידי וילהלם מאר, עיתונאי גרמני שהגדיר את התופעה שגם הוא היה חלק ממנה, כדי להגדיר על ידו את התנועות האנטי-יהודיות שרווחו באירופה של תחילת המאה ה-19. אולם שנאת היהודים ורדיפתם, שממי מעדיף לכנותה בשם "יודופוביה", הייתה קיימת במשך רוב ימי העולם, הן הנוצרי והן המוסלמי.
אנטישמיות ונצרות
מבחינת הנצרות, שהאנטישמיות הייתה לה כדגל, הרי קיימת התעלמות נוחה מהעובדה כי הנוצרים הראשונים, כולל ישו בן האלוהים בעצמו, היו בעצמם יהודים. דו-המשמעות כאן בולטת: העם היהודי הנבחר על ידי האל, הוא גם העם היהודי הנרדף, האשֵם בחטא הבגידה בצו האל.
לאנטישמיות היה תפקיד משמר חשוב בדת הנוצרית ובחברה הנוצרית. השימוש ביהודים כשעיר לעזאזל, באירופה של ימי הביניים המוקדמים והמאוחרים, בעולם שבו שררו לעיתים קרובות עוני, רעב, מחסור, מחלות ומוות, היה חיוני מבחינה חברתית. הטלת האשם על היהודים סייעה בהסבת המבט מגורמים אחרים לקשיים, והפחיתה הסיכויים להתמרמרות כנגד גורמי שלטון ודת. אולם מעבר לכך, שנאת היהודי והשפלתו היוותה גורם משמעותי מבדל, תוך הבלטת השונות (שלמעשה, ייתכן שאינה כה גדולה, לפי ממי) בין "הדת היהודית הבזויה" לבין הנצרות. העובדה כי מבחינה תאולוגית ממשיכה הנצרות את הדת היהודית, וכי ראשוני הנוצרים היו יהודים בעצמם, חייבה נקיטת צעדים דרסטיים, לאורך זמן, ובכל אמצעי אפשרי, על מנת להבהיר את ההבדל, את השוני, את עליונות הנצרות על פני היהדות ועל פני ממשיכי דרכה היהודים.
עם זאת, "הנוצרים מעולם לא ייחלו להיפרד לגמרי מהיהודים: על היהודים לשמש בנוכחותם המושפלת, עד עולם, עדים לשוני המפואר של הנצרות המאדיר אותה. זו תהיה אחת התוצאות... של המועצות האקומנויות".
אנטישמיות ואסלאם
ייחודו של אלבר ממי ביחס לפילוסופים צרפתיים אחרים שעסקו בתחום, הוא נגישותו לשלוש תרבויות במקביל. ממי נולד בגטו בתוניס למשפחה יהודית מסורתית; הכיר את השפה והתרבות הערבית שבסביבתה גדל; ואת חינוכו רכש במערכת החינוך הצרפתית. ממי מעיד על עצמו כי היכרותו עם התרבות הערבית והמוסלמית מאפשרת לו לדון גם באנטישמיות בעולם המוסלמי, תחום שפחות תשומת לב הופנתה אליו על ידי חוקרי מדעי הרוח והחברה בעבר.
הרטוריקה: הדו-משמעות שביחס כלפי היהודים באסלאם
ההתייחסות ליהודים בעולם האסלאם, לפי ממי, גובלת אף היא בדו-משמעות. עם הספר המלומד והקדום, מחד, וכופרים בוגדניים מאידך. מצד אחד, הקוראן מלא בדברי שבח, הגובל לעיתים בהערצה, לעם היהודי. לדוגמה: מצד שני, במקרים אחרים שוללת האמונה המוסלמית את היהודים (והנוצרים) על הסף, ככופרים. לדוגמה:
גם באנטישמיות האסלאמית מוצא ממי סתירות לוגיות ודו משמעות, שראשיתן ביחסו האמביוולנטי של הנביא מוחמד כלפי היהודים. בתחילה רחש כלפיהם כבוד ורצה לגייסם לדת החדשה. אולם לאחר שנכשל בכוונתו לקבל את התמיכה היהודית, החליט להצליח על ידי מאבק בהם: "לאחר שנבחרו לשמש עדים לעלייתו, תהיה השפלתם הוכחה להצלחתו... הוא מכריז עליהם מלחמה בשם האסלאם".
הרווח הכלכלי במלחמה ביהודים מצד השלטון המוסלמי בולט לעין, אולם נוסף אליו רווח רוחני. באופן שאינו מבוסס על לוגיקה כלשהי או על היגיון בסיסי, "היהודי ראוי לבוז כיוון שהובס, ועתה הוא חלש ומפורק מנשקו. אך גם משום שהוא ההוכחה החיה לבגידה [במוחמד הנביא] ובעיוורון: גם בהכירו את האמת יותר מכל אחד אחר, אין הוא מוכן להודות בכך. זוהי הסיבה לאומללותו ההיסטורית וזאת סיבת תהילתו המוצדקת של המנצח. ...הערבים לא דיכאו את היהודים משום שהיו נגד יהודים. להפך: הם נעשו אנטי-יהודים מכיוון שדיכאו את היהודים".
היחס בפועל: מעמד בני החסות
היחס אל היהודים בארצות האסלאם הוא פועַל יוצא מהרטוריקה שלעיל. היהודים נחשבו בארצות האסלאם כד'ימי, בני חסות. מעמד הדִ'מה הוא ביטוי מובהק לאפליה דתית אך לא גזעית. הדִ'מה לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אישה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו על הדִ'מים מזמן לזמן נועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל ואיסור על בניית בתי תפילה לא-מוסלמים הגבוהים מהמסגדים המקומיים.
ועדיין, השרידות הגבוהה של קהילות יהודי המזרח התיכון, חצי האי ערב וצפון אפריקה, לעומת יהודי מרכז ומזרח אירופה ניתנת להסבר בחלקה על ידי מעמד הדִ'מה שהשתרש בשלטונות מקומיים אסלאמיים.
האנטישמיות בעולם המוסלמי הביאה להתאסלמות בכפייה בשטחים שונים מסיבות שהיו לרוב שלטוניות ולא דתיות, לרוב לפי מידת האיום שהציגה האוכלוסייה הלא-מוסלמית כלפי השלטון המקומי. השליטים התחלפו כל מספר שנים ואיתם המדיניות כלפי היהודים. כאשר זכו היהודים לשליט סובלני, הורשו חלקם לעסוק במסחר נרחב יחסית, ולכן מצבם הכלכלי השתפר במידת מה. ואילו כאשר נקט השליט באפליה, דוכאו. גם כאן ניתן להצביע על היחס ליהודים כשעיר לעזאזל בהתאם למצב החיצוני. במצבים של עוני, מחסור ומלחמה גברה העוינות כלפי היהודים. מקרים קיצוניים שניתן להזכיר כאן הם, לדוגמה, דיווחו של הרמב"ם באיגרת השמד על חיובם של יהודים להתאסלם בכפייה, ועלילת הדם בדמשק בשנת 1840.
העוינות כלפי היהודים בארצות האסלאם החלה להחריף ביתר שאת עם קום התנועה הציונית, ובהמשך עם קום מדינת ישראל. כיום ניתן לומר, כי היחס ליהודים ברבות מארצות האסלאם מלווה לעיתים בהסתה ובקריקטורות אנטישמיות. דוגמה מובהקת בת ימינו להסתה גזענית אנטישמית בעולם הערבי בן ימינו היא בפרסום הספר הפרוטוקולים של זקני ציון בערבית במהדורות רבות. אף אם היחס כלפי היהודים מונע על רקע מתיחות פוליטית, נראה כי הוא עונה על הגדרת "שנאת הזר" תוך שימוש בשיח הגזעני.
מקומה של היצירה "הגזענות" ביצירתו של ממי
ניתן לראות ביצירה "הגזענות" את סיכום עבודתו של ממי. ממי עצמו מזכיר בדבריו כי בספר "הגזענות" בכוונתו לסכם את עבודתו רבת השנים. היצירה היא מספריו המאוחרים יותר של ממי, והיא מרחיבה את נקודת המבט הפוסט-קולוניאלית אל מעבר לקולוניאליזם הפיזי, אל ההשקפה הגזענית בה חי חלק נרחב מהמין האנושי בחיי היום יום.
ממי משתמש בספר בביטויים המוכרים לקורא מספריו הקודמים. הוא בונה את דבריו, המוגשים לקורא בניסוח שוטף ובלשון חריפה, תוך הסתמכות על המבנים הבסיסיים שטבע בספריו הקודמים. בעיקר מזכיר ממי את ספריו "דיוקן הנכבש" (1957), "יהודים וערבים" (1957), ו"שחרורו של היהודי" (1966).
המשנה הסדורה על נושא הגזענות נראית כסיכום כללי ומרתק של עבודותיו הקודמות של ממי, תוך התמקדות בשיח הגזעני, שיח שלפי ממי קיומו הוא הדבק המאחד את יצירותיו.
היחס לספר
ניתן לבקר את ממי ולטעון כי הוא לא "המציא" את הביקורת על הגזענות, ולא הביא למהפכה בהתייחסות אל התופעה, שרבים וגדולים גינו ומגנים את קיומה. אולם חשיבות הגדרתו של ממי לגזענות היא דווקא בפשטות שבה היא מוצגת, בניסוחה כמצב חברתי הקיים בכל מקום ובכל זמן, שיש להילחם בו. ראיית הגזענות כמצב נורמטיבי הקיים בכל חברה, במקום כמצב פתולוגי.
הגדרותיו של ממי לגזענות, כפי שהן מופיעות בספר "הגזענות" ובספריו הקודמים, מצוטטות תדיר, הן בציבור הרחב והן בבתי המשפט.
אסתר וילנסקה
אסתר וִילֶנְסְקָה (8 ביוני 1918 – 8 בנובמבר 1975) הייתה פוליטיקאית ישראלית, קומוניסטית, וחברת הכנסת מטעם מק"י.
ראשית דרכה
אסתר וילנסקה נולדה ב-1918 בעיר וילנה כאסתר נוֹבִיק, ולימים שינתה את שמה ל"וילנסקה" (בפולנית: "וילנאית"). למדה בגימנסיה העברית של "רשת תרבות" בווילנה, והייתה פעילה בתנועת "השומר הצעיר" יחד עם אבא קובנר ובן דודו בר קובנר (לימים מאיר וילנר). בשנת 1938 פרשו וילנר ווילנסקה מן התנועה, כיוון שזו לא הייתה מספיק סוציאליסטית לטעמם והתפצלו דרכיהם של השלושה. אבא קובנר בחר להישאר בפולין ולימים הצטרף לפרטיזנים, ואילו וילנסקה ווילנר עלו לארץ ישראל וב-1940 נישאו.
לאחר עלייתה ארצה הצטרפה וילנסקה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה - פק"פ, חברה לארגונים קומוניסטיים נוספים וכתבה וערכה בביטאון מק"י "קול העם" ובהמשך הפכה לעורכת הראשית של העיתון. ב-1943, בעקבות חילוקי דעות במפלגה בנוגע לגיוס לצבא הבריטי ושיתוף פעולה עם ההסתדרות בהפגנות ושביתות, תפסה וילנסקה מקום בהנהגת המפלגה. בשנת 1944 הצטרפה ללשכה הפוליטית של המפלגה ונבחרה לאספת הנבחרים הרביעית מטעם "רשימה דמוקרטית עממית", יחד עם שמואל מיקוניס וש. סמואלוב. הייתה חברת הליגה לקשרי ידידות עם ססס"ר (ברית המועצות). בשנת 1949 ניצלה פגישה של הליגה להתקפה על מדיניותה של ממשלת ישראל. בשנת 1948 נאסר עליה לצאת לחו"ל כדי להשתתף בעצרת האו"ם. פעלה רבות לחיזוק ושיתוף פעולה בין ערבים ליהודים במפלגה הקומוניסטית. הייתה נואמת מרכזית בוועידת האיחוד של המפלגה הקומוניסטית היהודית עם הליגה לשחרור לאומי הערבי. נכללה ברשימת הקומוניסטים לאספה המכוננת, אולם לא נבחרה. באפריל 1949 נבחרה למועצת פועלי תל אביב והייתה חברת הוועדה לחינוך מקצועי של ההסתדרות.
פועלה בכנסת
בסוף ספטמבר 1951, חודש וחצי אחרי שנבחרה לכהונה בכנסת השנייה והיא בת 33, נולד לווילנסקה ולצבי ברייטשטיין (עורך "קול העם" באותה תקופה) "הילד הראשון של הכנסת", יוסי. בספרה פרקי חיים, שבו תיעדה את זיכרונותיה מפעילותה הציבורית הענפה, היא תיארה גם את חוויית ההיריון הראשון בכנסת. וכך היא כותבת:
ועוד כתבה:
עימותים בתוך המפלגה
בבחירות לכנסת השלישית כיהנה כחברת כנסת בסיעת מק"י, שמנתה אז שישה חברים, יחד עם שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, ואמיל חביבי. בהמשך התגלעו עימותים במפלגה על רקע חשדות לריגול של בכירים בה וכן בשל עמדות לאומניות של הנציגים הערבים במפלגה, בטענה שהמפלגה נשלטת על ידי יהודים.
ב-1959 הייתה וילנסקה ראשונה ברשימת המועמדות לוועידת הפועלות השמינית מטעם הקומוניסטים והבלתי מפלגתיים, ושנייה ברשימה הארצית לוועידה התשיעית של ההסתדרות הכללית (מטעם הקומוניסטים). הציעה הצעת חוק הקורא לשוויון שכר בין נשים לגברים, ואף השוואת שכר לכולם (ערבים, פועלי דחק, נוער עובד). הצעה זו נדחתה במהרה. בכנסת החמישית הייתה אחת מבין 11 נשים שכיהנו כחברות בכנסת. בין היתר התבטאה וילנסקה ביחס לזכויות נשים: היא קראה נשים לפקוח את עיניהן ולהפוך את רגשותיהן לקריאה לכוח, כוח שיביא תרומה גדולה למאבק החברתי למען הקידמה והשלום: "המפלגה הקומוניסטית היא המפלגה היחידה המרימה את כבוד האשה".
עמדותיה
בשידור בקול ישראל ב-13 בינואר 1949, פתחה את הדברים במילים אלו: "עם תום שנה למלחמת הגבורה של העם והצבא נגד הפולשים ממדינות ערב שאורגנה על ידי השליטים האימפריאליסטים הבריטיים". לטענתה, מלחמת העצמאות היא תולדה של מאבק אימפריאליסטי כנגד העם בישראל שנעזר בברית המועצות. לטענתה היה ניסיון אמריקני-אנגלי לבטל את עצמאות המדינה וניסיון לכפות "שלטון אמריקאי עליון במדינתנו" (בעצרת האו"ם, 10 דצמבר בפאריס). היא יצאה כנגד "וועדת הפיוס האמריקאית אנגלית טורקית" בטענה שזהו ניסיון אימפריאליסטי לכפות ערכים אימפריאליסטים על ישראל והמזה"ת. לדעתה, הדרך היחידה להתנגד לתוכנית זו היא שינוי מוחלט של המדינה ביחס למיעוט הערבי, הלאמה של החברות המונופוליסטיות הזרות, ברית ידידות עם מדינות הדמוקרטיה העממית וברית המועצות, ודחיית כל חסות אימפריאליסטית, ולהפוך את המדינה למולדת לעמלים ולא מדינה לנצלנים. לאחר מלחמת ששת הימים קראה מעל דפי העיתונות לסגת מהשטחים שנכבשו:
אסתר וילנסקה נפטרה בשנת 1975 מהתקף לב והותירה את בעלה, בן ובת משותפים. נקברה בבית העלמין הדרום.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
Wish You Were Here (שיר)
"Wish You Were Here" הוא שיר של להקת הרוק האנגלית פינק פלויד. השיר פורסם ב-1975 כשיר הנושא של אלבום ששמו כשם השיר. דייוויד גילמור ורוג'ר ווטרס כתבו את השיר במשותף, וגילמור משמש בו כסולן.
בשנת 2021, השיר דורג במקום ה-302 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
הרכבה
בגרסת האלבום המקורית, השיר יוצא מ-"Have a Cigar" כאילו היה מרדיו מכוון בתחנה אחת, דרך כמה אחרים (כולל מחזה רדיו ואחד שמנגן את ההתחלה של הסוף של הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי) ולבסוף לתחנה חדשה שבה "Wish You Were Here" מתחיל. הרדיו הוקלט ברדיו של דייוויד גילמור. הוא ביצע את ההקדמה על גיטרת 12 מיתרים, ועיבד את זה כדי שזה ישמע כאילו זה מרדיו AM, ולאחר מכן עשה צליל שיגרום לזה להשמע יותר אקוסטי. קטע זה היה מעורב בקול כאילו גיטריסט הקשיב לרדיו וניגן יחד עם זה. כאשר החלק האקוסטי הופך מורכב יותר, "שידור הרדיו" נמוג וקולו של גילמור נכנס, והלהקה מצטרפת אליו.
גרסאות כיסוי
הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס ביצעה גרסת כיסוי לשיר ב-25 באפריל 2020 כחלק מפרקי העונה ה-45 של התכנית סאטרדיי נייט לייב שצולמו מבתי המשתתפים בשל מגפת הקורונה.
עקרון הארדי-ויינברג
המודל הניח את היסודות לתחום הנקרא גנטיקה של אוכלוסיות, והיווה בסיס למודלים מורכבים ומציאותיים יותר של אבולוציה. על אף פשטותו הרבה, מודל זה הצביע על כוחות נוספים על הברירה הטבעית המניעים את האבולוציה הביולוגית: מוטציה, סחיפה גנטית, זרימת גנים ורבייה בלתי-אקראית. בכך המודל סלל את הדרך למיזוג רעיונותיהם של צ'ארלס דרווין וגרגור מנדל מאוחר יותר לכדי תורת האבולוציה המודרנית (הסינתזה המודרנית).
מידול מיקרו-אבולוציה
ההגדרה של אבולוציה היא השינוי הגנטי באוכלוסייה של אורגניזמים לאורך דורות. בגנטיקה מתייחסים לאוכלוסייה כמאגר גנטי (gene pool) – מושג מקביל המתייחס לאוסף האללים המצויים באוכלוסייה אקולוגית שפרטיה מקיימים יחסי רבייה זה עם זה. מכאן נגזרת ההגדרה לאבולוציה בפרספקטיבה של גנטיקה של אוכלוסיות: השינוי בתדירויות האללים של מאגר גנטי לאורך דורות. לכן, כדי למדל אבולוציה יש לתאר את המעבר של חומר גנטי בין שלבי חיים דומים מדור לדור תוך כדי הנחת הנחות לגבי המבנה הגנטי הקובע את התכונה שבה מתמקדים, מנגנון ייצור הגמטות (היחידות הבסיסיות של מטען תורשתי), מנגנון איחוד הגמטות (כלומר, הזדווגות) ואופן גזירת הפנוטיפ (התכונה הנצפית של האורגניזם) מתוך הגנוטיפ שלו (המטען הגנטי שנוצר מצירוף הגמטות ההוריות).
כמו כל מודל במדע, תפקידו של מודל זה לפשט את המורכבות הרבה שבעטיה אנו מתקשים להבין את המציאות. פישוט זה נעשה על ידי הנחות שהופכות את המודל בהכרח ללא-מציאותי, אך מאפשרות לזקק מרכיבים עקרוניים הפועלים במציאות. כדי להבין מודל באמת, חשוב להיות ערים להנחות שהונחו. לפעמים, ובעיקר במודלים על דרך השלילה כמו מודל הארדי-ויינברג, ההישג המדעי נובע דווקא מבחינתן של ההנחות ושל התרחישים הנובעים מביטולן.
הנחות המודל
להלן ההנחות שהונחו במודל. לא נתייחס כאן לכולן, אך ההנחות המודגשות הן החשובות להבנת המשמעות העיקרית של המודל לגבי תהליך האבולוציה, בעיקר לאור העובדה שהן לרוב אינן מתקיימות בטבע.
פיתוח המודל
כאמור, המודל פותח במקביל ובאופן בלתי תלוי על ידי הארדי ועל ידי ויינברג.
הפיתוח של הארדי
שמאל|ממוזער|550px|איור מס' 1: סכימה גרפית של מודל הארדי-ויינברג נסמן את שני האללים האפשריים בלוקוס כ- a ו- A. מכאן הגנוטיפים האפשריים באוכלוסייה הם: AA, Aa, aa.
סט התדירויות של שלושת הגנוטיפים הללו (GAA, GAa, Gaa) מתאר את כלל הפרטים באוכלוסייה הבוגרת (ראו שורה ראשונה באיור 1).
כלל הגמטות שנוצרות באוכלוסייה זאת היא המאגר הגנטי (ראו שורה שנייה באיור 1). גמטה יכולה להיות או מסוג A או מסוג a. התדירויות של שני טיפוסי הגמטות האלה (או תדירות האללים במאגר הגנטי) נקבעות הן על ידי התדירויות של הגנוטיפים של ההורים והן על ידי לפי החוק הראשון של מנדל. נסמן את התדירות של A באות p, ואת התדירות של a באות q.
מפאת ההנחה שאין ברירה טבעית, אותן תדירויות של גנוטיפים של צאצאים מגיעות לבגרות (ולכן אין שינוי בין השורה השלישית והרביעית באיור 1). כעת הצאצאים בגרו ומוכנים לתרום גמטות להעמדת הדור השלישי.
נסמן את המאגר הגנטי של הדור השני (שורה חמישית באיור 1) בתדירויות האללים 'p ו-'q, ולאחר הפעלת החוק הראשון של מנדל, כמו בתחילת התהליך, נראה ש- p'=p וכן q'=q. שכן:
כלומר, אין שינוי בתדירויות האללים בין המאגר הגנטי של הדור הראשון לבין המאגר הגנטי של הדור השני. על פי הגדרת האבולוציה (השינוי בתדירויות האללים של מאגר גנטי לאורך דורות) לא מתרחשת אבולוציה במודל זה, ויחסי התדירויות של הגנוטיפים לעולם יישארו: p2, 2pq, q2.
מערך זה של תדירויות גנוטיפים יציב נקרא שיווי משקל הארדי-ויינברג. אין שום הנחה לגבי תדירויות הגנוטיפים של הדור הראשון במודל זה, והתדירויות ההתחלתיות (GAA, GAa, Gaa) אינן בהכרח שוות לסופיות (G'AA, G'Aa, G'aa). משמעות הדבר היא שתחת ההנחות שהונחו כל אוכלוסייה תגיע לשיווי משקל הארדי-ויינברג לאחר דור אחד של רבייה אקראית ולא תתרחש בה יותר אבולוציה. איור 2 מתאר את תדירויות הגנוטיפים בשיווי משקל הארדי-ויינברג כפונקציות של תדירויות האללים באוכלוסייה. שמאל|ממוזער|350px|איור מס' 2: תדירויות הגנוטיפים בשיווי משקל הארדי-ויינברג כפונקציות של תדירויות האללים באוכלוסייה
הפיתוח של ויינברג
ויינברג פיתח המודל שלו באופן דומה, למעט מנגנון איחוד הגמטות (הזדווגות). ויינברג לא הניח שבני האוכלוסייה חד ביתיים, כלומר שכל פרט הוא גם זכר וגם נקבה ויכול להפרות את עצמו. הוא הניח שהזוויגים נפרדים ומבחינתו המשמעות של רבייה אקראית היא שההסתברות ששני גנוטיפים יזדווגו הוא מכפלת התדירויות שלהם. הנחה סמויה נוספת במודל שלו היא שתדירויות הגנוטיפים זהות בין הזכרים והנקבות. הנחה סמויה זאת אינה נדרשת בגישה של הארדי, אך התוצאות של שלב זה (התפלגויות הגנוטיפים של הצאצאים) זהות בשני המודלים.
חשיבות ומסקנות המודל
מודל פשוט זה היווה עמוד תווך מרכזי בהתפתחות תחום הגנטיקה בתחילת המאה העשרים. זמן קצר לאחר שפרסומיו של מנדל לגבי אופן התורשה התגלו על ידי הקהילה המדעית החל ויכוח בין תומכיו ומתנגדיו של מנדל. מודל הארדי-ויינברג הכריע את הוויכוח סופית לטובת מנדל.
חשוב מכך, המודל קידם את ההבנה של תהליך האבולוציה. בבסיס המודל עומדות חמש הנחות חשובות שאינן מתקיימות בטבע ברוב המקרים:
ביטולן של כל אחת מהנחות אלה מובילות לתדירויות גנוטיפים השונים מאלה המקיימים את שיווי משקל הארדי ויינברג ולקיום תהליך של אבולוציה מדור לדור. כך מוכח באופן מתמטי שכל אחד מהגורמים הבאים מניע אבולוציה באוכלוסייה: מוטציות, זרימת גנים על ידי נדידת פרטים בין אוכלוסיות פתוחות, רבייה בלתי-אקראית, גודל אוכלוסייה סופי ובעיקר אוכלוסיות קטנות המביאים לסחף גנטי, וקיומה של ברירה טבעית על הפנוטיפים של הפרטים. המודל שימש בסיס לבניית מודלים מורכבים ומציאותיים יותר שביטלו את אחת או יותר מההנחות הנ"ל, כמו גם את ההנחה החשובה של לוקוס בודד. התפתחויות אלה סללו את הדרך לכדי פיתוחה של תורת האבולוציה המודרנית (הסינתזה המודרנית) במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים.
בנוסף להתפתחויות מדעיות אלה, מודל זה והרחבותיו משמשים עד היום בגנטיקה רפואית, בייעוץ גנטי ובניתוח של התפוצה והדינמיקה של מחלות בעלות מרכיב תורשתי.
יון
יוֹן (מיוונית עתיקה: Ἰόν – "מתקדם"; "נע") הוא חלקיק אטומי או מולקולרי בעל מטען חשמלי כולל חיובי או שלילי, זאת כיוון שכמות האלקטרונים אינם תואמים למספר הפרוטונים. זאת בשונה מאטום או מולקולה שבהם מספר האלקטרונים והפרוטונים תואם בדיוק ועל כן אינם נושאים מטען חשמלי (אלקטרומגנטי) כלשהו.
ביון חיובי, מספר האלקטרונים קטן ממספר הפרוטונים. הוא נקרא קַטְיוֹן מפני שבתא אלקטרוכימי הוא נמשך לקתודה (האלקטרודה השלילית, כלומר זו שדרכה זורמים אלקטרונים לתוך התא).
ביון שלילי, מספר האלקטרונים גדול ממספר הפרוטונים, והוא נקרא אַנְיוֹן מפני שהוא נמשך לאנודה (האלקטרודה החיובית, כלומר זו שממנה זורמים אלקטרונים החוצה מהתא האלקטרוכימי).
תהליך הפיכת אטום או מולקולה נייטרליים ליון נקרא "יינון", ונעשה על ידי הוספת או הסרת אלקטרון או מספר אלקטרונים.
תרכובות יוניות
תרכובות רבות נוצרות הודות למשיכה חשמלית חזקה בין יון חיובי ויון שלילי; הן ידועות כתרכובות יוניות, או מלחים. הקשר בין שני היונים נקרא קשר יוני. מלח בישול, לדוגמה, מורכב מיונים של -Cl ו+Na במספר שווה. במצב מוצק, היונים מסודרים בסריג יוני.
תרכובות של יונים חד אטומיים
מלחים פשוטים הם לעיתים קרובות הִתרַכּבוּת של מתכת ואל-מתכת יחד, ליצירת יון חיובי ויון שלילי. יוני המתכת יהיו חיוביים, בעוד שיוני האל-מתכת יהיו שליליים. גודלו של המטען נקבע על פי הערכות האלקטרונים ברמות החיצוניות של האטום והיון, המשפיעה על אנרגיות הזיקה אלקטרונית והיינון.
כך, למשל, אטום ממשפחת ההלוגנים יעבור חיזור בדרגה אחת (יקבל אלקטרון אחד) ליצירת יון שמטענו מינוס אחת, וישלים בכך רמה חיצונית מלאה; בעוד שאטום של משפחת המתכות האלקליות העפרוריות יתחמצן בשתי דרגות (יתן שני אלקטרונים) ליצירת יון שמטענו פלוס שתיים, והוא בעל רמה חיצונית מלאה.
לדוגמה, נוסחתה של התרכובת מגנזיום כלורי תהיה MgCl2, משום שמטענו של הכלור הוא מינוס אחת ומטענו של המגנזיום הוא פלוס שתיים; מטענה של התרכובת הוא נייטרלי, ולכן דרוש מספר כפול של יוני כלור שמטענם רק מחצית ממטען יוני המגנזיום.
תחמוצות של מתכות הן דוגמה למלחים הבנויים מיונים חד אטומיים: החלודה היא תחמוצת הברזל Fe2O3; הסיד, CaO, הוא תחמוצת הסידן; האלום (אלומינה), Al2O3 ועוד.
תרכובות של יונים הבנויים ממולקולות
מלחים מורכבים עשויים להיות צירוף של שני יונים, שכל אחד מהם מורכב משני אטומים ויותר. סך מטענה של התרכובת יהיה נייטרלי.
דוגמאות למלחים הבנויים מיונים רב אטומיים: קבוצה של יונים שאינם מחוברים זה לזה (אלא נמצאים במצב גזי) נקראת פלזמה. הפלזמה נודעת גם כמצב הרביעי של החומר כי תכונותיה שונות משל מוצק, נוזל או גז.
יונים בביולוגיה
בביוכימיה ובמערכות הגוף השונות ממלאים היונים תפקידים מרכזיים. כך לדוגמה, ה"ברזל" אותו אנו מקבלים ממזונות שונים אינו אלא יוני ברזל. הברזל הטעון במטען פלוס שתיים משמש כמרכיב המרכזי במולקולות ההמוגלובין והמיוגלובין, המתפקדות כנושאי חמצן במערכת הדם.
היסטוריה
מייקל פאראדיי הוא שהגה לראשונה את תאוריית היונים, בסביבות שנת 1830, על מנת לתאר את המולקולות שנעות בתמיסה, חלקן לאנודה וחלקן לקתודה. אולם רק ב-1884 תיאר סוונטה ארהניוס את המנגנון שעל פיו הגיע פאראדיי למסקנותיו, בעבודת הדוקטורט שלו לאוניברסיטת אופסלה. בתחילה התאוריה לא התקבלה, אך מאוחר יותר אף קיבל על המחקר פרס נובל לכימיה ב-1903.
קים שלסטרם
קים שֶלְסְטְרֶם (בשוודית: Kim Källström, לעיתים מכונה בטעות קים קאלסטרום; נולד ב-24 באוגוסט 1982 בסאנדוויקן שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
מועדונו המקצועי הראשון של שלסטרם בשוודיה היה הקן בה-קו מהעיר גטבורג, אולם הפריצה הרצינית שלו הגיעה במדי יורגודן הסטוקהולמית בשנת 2002. בשל העובדה שהגיע מגטבורג, הציפיות היו שיחתום במועדון הגדול של העיר, אי-אף-קו. באביב 2004 עבר שלסטרם למועדון הצרפתי ממרכז הטבלה, סטאד רן, בו שיחק עם עמיתו לנבחרת, אנדראס איסאקסון. ב-26 במאי 2006 הוא חתם באלופת צרפת, אולימפיק ליון.
בקיץ 2012, לאחר מספר עונות בהן אולימפיק ליון נכשלה, החליט נשיא המועדון, ז'אן-מישל אאולה, על ניקוי אורוות והודיעו על שחרור כוכבי הקבוצה. בעקבות כך, חתם שלסטרם ב-30 ביולי בספרטק מוסקבה תמורת 3 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2014 הושאל לארסנל עד תום העונה. שלסטרם שותף בשלושה משחקים בפרמייר ליג ובמשחק אחד בגביע האנגלי, בו זכה עם הקבוצה, ובתום העונה חזר לספרטק מוסקבה, במדיה שיחק עונה נוספת. ביולי 2015 חתם בגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית, במדיה שיחק שנה וחצי.
בפברואר 2017 חזר לקבוצת יורגודן, במדיה שיחק את עונתו האחרונה בקריירה. בדצמבר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת שוודיה
שלסטרם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה ב-2001 נגד נבחרת פינלנד. הוא שיחק במדי שוודיה ביורו 2004, מונדיאל 2006, יורו 2008 יורו 2012 ויורו 2016.
בסך הכל ערך שלסטרם 131 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 16 שערים, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של נבחרת שוודיה בכל הזמנים.
צביר גלקסיות
צביר גלקסיות  הוא אוסף של גלקסיות רבות אשר מוחזקות ביחד על ידי כוח כבידה משותף. צביר גלקסיות יכול להכיל בין מאות גלקסיות לבין אלפי גלקסיות. אוספים קטנים של גלקסיות שמכילים בין גלקסיות בודדות לבין עשרות גלקסיות נקראים קבוצת גלקסיות, אבל הגבול בין שני המונחים אינו חד.
צביר הגלקסיות הקרוב ביותר אל שביל החלב הוא צביר הבתולה שנמצא במרחק של כ-54 מיליון שנות אור. קוטרו של צביר הבתולה כ-10 מיליון שנות אור והוא מכיל למעלה מ-2,000 גלקסיות. צבירי גלקסיות נוטים להתקבץ אף הם בקבוצות המכונות צביר-על, כאשר צביר-על הבתולה מכיל את צביר הבתולה וכן צבירים נוספים כמו צביר התנור, וכן קבוצות גלקסיות וביניהן גם הקבוצה המקומית המכילה את שביל החלב.
הגלקסיות עצמן מהוות אחוזים בודדים ממסת הצבירים כאשר שאר המסה של הצביר היא גז חופשי שנמצא בתווך שבין הגלקסיות וחומר אפל שטיבו עדיין אינו ידוע. נראה שמרבית המסה של צבירי גלקסיות היא למעשה חומר אפל שקיומו מוסק ממדידות קינמטיות של מהירות התנועה של הגלקסיות בצביר, מטמפרטורת הגז החם (שממנה ניתן להסיק את מהירותו שנובעת מההשפעה הכבידתית של סך המסה בצביר) וכן ממדידות של עידוש כבידתי.
דיק מוריס
דיק מוריס (באנגלית: Dick Morris; נולד ב-28 בנובמבר 1947) הוא פרשן פוליטי יהודי אמריקאי המופיע בעיקר ברשת פוקס ניוז, ומחבר ספרים בנושא פוליטיקה וממשל. שימש בעבר כיועץ אסטרטגי-פוליטי וסוקר בממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, עד אשר נחשף בתקשורת אירוע בו נתפס עם נערת ליווי כשהוא מאפשר לה להאזין לשיחות עם הנשיא קלינטון; לאחר חשיפת הפרשה פנה להתמקד בפרשנות פוליטית.
קורות חיים
הנשיא קלינטון התייעץ עם מוריס, באופן דיסקרטי, החל משנת 1994, כפי שתיאר זאת ראש סגל הבית הלבן של קלינטון, ליאון פנטה:
מוריס הפך למנהל הקמפיין של קלינטון לבחירות לנשיאות של 1996. כהונתו בתפקיד זה נקטעה חודשיים לפני הבחירות עצמן, כאשר נחשפה בעיתונות פרשה בה היה מעורב, ובה איפשר לנערת ליווי, אשר השתמש בשירותיה, להאזין לשיחות עם הנשיא.
לאחר שערורייה זו עבר מוריס לעסוק בעיקר בפרשנות פוליטית לתקשורת. במקביל המשיך לייעץ למועמדים בבחירות מקומיות במדינות ארצות הברית וכן למפלגות ופוליטיקאים מחוץ למדינה, כגון מפלגת העצמאות הבריטית בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2004, וויקטור יושצ'נקו בבחירות לנשיאות אוקראינה ב-2005.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 הביע מוריס ביקורת כלפי ביל והילרי קלינטון. הוא כתב כמה ספרים שמבקרים את בני הזוג, ביניהם הספר "לשכתב את ההיסטוריה", שהוא פרפרזה לספרה של קלינטון "לחיות את ההיסטוריה". מוריס אף התבדח פעם כי הוא יעזוב את ארצות הברית אם קלינטון תיבחר לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
דפוק (עיר)
היסטוריה
ב-18 במאי 1696 קנה קורנליס צ'סטליין (Cornelis Chastelein), קצין לשעבר בחברת הודו המזרחית ההולנדית, את האזור עליו שוכנת כיום העיר דפוק. לפני מותו, כתב צוואה בה הוא מבקש לשחרר את עבדי המקום ולהפכם לבעלי האדמה החדשים של האזור.
ב-1871 אפשרה הממשלה ההולנדית לתושבי העיר להקים ממשלה עצמאית, אשר בראשה נשיא עצמאי. השלטון הופסק בשנת 1952, כשהממשלת דפוק העבירה כמעט את כל הסמכויות שבידה לממשלה האינדונזית.
במרץ 1982 סווגה דפוק כעיר אדמיניסטרטיבית, וב-1999 - כעיר לכל דבר.
מחוזות
דפוק מחולקת ל-6 מחוזות:
מסחר
בעיר קיימים קניונים מגוונים, אך גם שווקים מסורתיים. קניונים ומרכזי קניות עיקריים: קניון דפוק' Depok Plaza, בניין SixtyOne ו-Depok ITC. בעיר קיימות מסעדות רבות, ואף סניפים של רשתות בינלאומית למזון מהיר כמו מקדונלד'ס, A&W, דנקן דונטס, קנטקי פרייד צ'יקן וסטארבקס.
חינוך
דפוק ידועה כ"עיר הסטודנטים", הכוללת את בתי הספר:
כמו כן, קיימים גם מספר בתי ספר פרטיים לשפות זרות.
תחבורה
תחבורה ציבורית (angkot) היא מרכיב מרכזי בעיר. בעיר קיימת מסילת רכבת המחברת בינה ובין הבירה ג'קרטה אשר בצפון, והעיר בוגור (Bogor) אשר בדרום. בדפוק קיימים שתי תחנות רכבת גדולות.
מצלמת רשת
מצלמת רשת (או מצלמת אינטרנט) היא מצלמת זמן אמת, אשר ניתנת לצפייה באמצעות ה-World Wide Web, מסרים מיידיים או תוכנת צפייה ייעודית. באופן כללי, מצלמה דיגיטלית השולחת תמונות לשרת אינטרנט, בין אם ברציפות ובין אם באופן מרווחי.
מצלמת רשת היא גם שמה של סדרת מצלמות וידאו אשר מתחברות ישירות למחשב למטרות שיחות וידאו דרך האינטרנט.
היסטוריה
מצלמת הרשת הראשונה כוונה אל מכונת הקפה במחלקת מדעי המחשב באוניברסיטת קיימברידג'. המצלמה כוונה אל מכונת הקפה על מנת לחסוך לאנשים העובדים בבניין את האכזבה של להגיע לחדר ולמצוא את מכונת הקפה ריקה. מצלמת רשת זו התחילה את פעילותה המקוונת בנובמבר 1993, וסיימה אותה לאחר שכובתה סופית ב-22 באוגוסט 2001. עדיין ניתן לצפות בתמונה האחרונה שנלכדה על ידי המצלמה באתר הבית של מצלמת הרשת.
מצלמת רשת מפורסמת נוספת היא המצלמה של ג'ני שצילמה את עצמה החל משנת 1996.
שימוש
בתחילה טכנולוגיה זו שימשה ועידות וידאו פרטיות, אך מהר מאוד היא הגיעה לאינטרנט בה משתמשים בכל רחבי העולם השתמשו בטכנולוגיה זו על מנת לצפות במצלמות רשת של משתמשים אחרים. בעוד הצירוף "מצלמת רשת" משמשת, בין השאר, לתיאור טכנולוגיה זו, המילה "רשת" מוחלפת לעיתים בשם הקטגוריה של הווידאו המצולם (כגון "מצלמת פורנו").
תפוצה
כיום ישנן אלפי מצלמות רשת המספקות תמונות בזמן אמת של בתים, משרדים ומבנים אחרים. כמו כן, ישנן מצלמות המאפשרות צפייה מקיפה בזמן אמת בערים ואזורים כפריים. תמונות המגיעות מלוויינים מגיעות אף הן לאינטרנט. ישנן מצלמות רשת המשמשות לניטור של תנועה בכבישים (עם מצלמת תנועה), מזג אוויר (מצלמת מזג אוויר) ואפילו הרי געש (מצלמת הרי געש).
בעוד שיכולות מצלמת הרשת צורפו לתוכנות המסרים המיידיים כגון Yahoo Messenger, Google Talk, AOL Messenger, MSN Messenger ו-ICQ, כך החלו המשתמשים לקיים שיחות וידאו אחד-לאחד דרך האינטרנט. כיום ישנם מיליוני משתמשים ברחבי העולם המשתמשים בתוכנות אלו למטרה זו.
אבטחה
בשל החיבור הקבוע של המצלמה לרשת האינטרנט, קיימת סכנה שסוס טרויאני מתוך המחשב יאפשר למשתמשים לא מורשים גישה וצפייה דרך המצלמה. לכן מומחי אבטחה ממליצים, בין השאר, למשתמשים לכסות את מצלמות הרשת שלהם.
בתחילת 2005, פורסם בפורום אינטרנטי, שניתן לנצל את כוחם של מנועי החיפוש על מנת לאתר מאות מצלמות רשת פרטיות ברחבי העולם, שאינן מאובטחות כראוי, וניתן לצפות דרכן ללא סיסמה או זיהוי כתובת IP.
אלברט פייק
ביוגרפיה
פייק נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בנם של בן ושרה אנדרוז פייק, הבכור מבין ששת אחיו. קיבל חינוך נוצרי אפיסקופלי. בילה את ילדותו בבייפילד וניובריפורט, מסצ'וסטס, (Byfield and Newburyport, Massachusetts). אבותיו המתיישבים כוללים את ג'ון פייק (1613–1688/89) ממייסדי וודברידג', ניו ג'רזי (New Jersey, Woodbridge). עד גיל 15 ביקר בבית ספר בניובריפורט ובפרמינגהאם (Framingham), מסצ'וסטס. באוגוסט 1825 עבר את בחינות הקבלה לאוניברסיטת הרווארד, אך כאשר המוסד דרש את דמי הלימוד עבור שנתיים מראש בחר שלא להמשיך את לימודיו במוסד. הוא החל בתוכנית לימוד עצמי, הפך בלשן וידע עברית, סנסקריט, יוונית, לטינית וצרפתית, ומאוחר יותר הראה בקיאות ב-16 שפות נוספות. יותר מאוחר הפך למורה בבית ספר בגלוסטר (Gloucester), בצפון בדפורד (North Bedford), בפיירהייבן (Fairhaven) ובניובריפורט שבמסצ'וסטס.
ב-1831 עזב פייק את מסצ'וסטס ונדד מערבה. תחנתו הראשונה הייתה סנט לואיס ולאחר מכן עבר לאינדיפנדס שבמיזורי (Independence, Missouri). באינדיפנדנס הוא הצטרף למשלחת צייד וסחר לטאוס שבניו מקסיקו (Taos, New Mexico). במשך הסיור סוסו השתחרר וברח, מה שחייב את פייק לצעוד ברגל את 500 המיילים הנותרים לכיוון טאוס. לאחר מכן הצטרף למשלחת ציידי מלכודות לליאנו אסטקאדו בניו מקסיקו (Llano Estacado, New Mexico) וטקסס. השלל היה דל ואחרי מסע של 1300 מייל (650 מהם ברגל) הוא הגיע לבסוף לפורט סמית בארקנסו (Fort Smith, Arkansas). משהתיישב בארקנסו ב-1833, הוא לימד בבית ספר וכתב סדרת מאמרים לעיתון Little Rock Arkansas Advocate בשם העט Casca. המאמרים זכו להצלחה רבה בקרב הקוראים והוא הוזמן להצטרף לצוות הקבוע של העיתון. עד לשנת 1835 הפך לבעליו היחיד של העיתון. תחת שרביטו של פייק קידם העיתון את נקודת המבט של המפלגה הוויגית על רקע פלגנות ואי-יציבות פוליטית בארקנסו.
הוא החל ללמוד משפטים ועבר את הבחינות ב-1837. באותה השנה גם מכר את עיתונו. הוא היה הכתב הראשי לבית המשפט העליון בארקנסו וגם כתב ספר שפורסם בעילום שם: The Arkansas Form Book, אשר היה מדריך לעורכי דין. בנוסף, פייק כתב על מספר נושאים משפטיים והמשיך בפרסום שירה, תחביב שהחל בו בשנות נעוריו במסצ'וסטס. שיריו נחשבו מאוד בזמנו אולם כיום נשכחו ברובם. מספר כרכים של עבודתו פורסמו על ידי בתו לאחר מותו. ב-1859 זכה בתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הרווארד אבל סירב לקבלו.
פייק מת בוושינגטון הבירה בגיל 81 ונקבר בבית הקברות Oak Hill בניגוד לרצונו. בקשתו הייתה שגופתו תישרף. ב-1944 הועברו שרידיו ל"בית ההיכל" House of the Temple, המטה של הרשות הדרומית של הנוסח הסקוטי.
קריירה צבאית
כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הצטרף פייק לחיל הפרשים וקיבל מינוי כמפקד יחידה (troop commander). בזמן קרב בואנה ויסטה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין אחד ממפקדיו, ג'ון סלדן רואן (John Selden Roane), מה שהביא לבסוף לדו-קרב בניהם. איש לא נפגע והשניים שוכנעו על ידי עוזריהם לא להמשיך בו.