cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המסע לכוכב המינימיקים
הפקה
הפקת הסרט החלה ב-2010 לאחר הצלחת מיקמק - הסדרה, D.I.C. פנו אל שורטקאט-פלייגראונד ואמרו כי בכוונתם ליצור סרט. פרק הזמן הראשון שניתן לסרט היה כשנה אך שורטקאט-פלייגראונד ויתרו על ההפקה בעקבות הזמן שניתן, D.I.C. התקפלו לבסוף ונתנו לסרט זמן של שנתיים. לאחר האור הירוק מדירקטוריון שורטקאט-פלייגראונד הוקצו לעבודה 30 אנימטורים. לאחר סיום כתיבת התסריט החלו האנימטורים ליצור לסרט סטוריבורד ולאחר מכן החלה עבודה על ווידאו-בורד, לבסוף צפו כולם בווידאו-בורד ואושרה סופית הפקת הסרט.
נאור רון, מנכ"ל שורטקאט-פלייגראונד, אמר כי ההפקה הייתה מעניינת ומופלאה; במאי הסרט, שי כרמלי פולק, כינה את ההפקה "סכין בין השיניים".
עיצוב
עיצוב ההנפשה שבסרט היה למעשה כמעט זהה לעיצוב ההנפשה שבסדרה, אך עם מעט שיפורים. רק המבנים הפכו מדו-ממדיים לתלת-ממדיים, הדמויות קיבלו גוון בוגר יותר ושינויים די קיצוניים במראם (שי כרמלי פולק, במאי הסרט, כינה את התהליך "שינויים פלסטיים קטנים"). גיא צחורי, מפיק הסרט, אמר כי התהליך לקח זמן רב מכיוון שבסדרה הדמויות היו מוגבלות בתנועות ("כמו סאות' פארק") ואילו בסרט עליהם היה להפוך את הדמויות ליותר ורסטיליות ולתת להן יותר תנועה ומרחב. ערן אלבחור, האנימטור הראשי, ציין כי בסדרה ישנן לדמויות שמונה זוויות ואילו בסרט ארבעים ושמונה - מה שעוזר אך גם מקשה.
יניב שמעוני, המעצב הראשי, אמר כי "אחד מהשינויים היפים ומהמרתקים שהיו זה היה לקחת את כיכר העיר של המיקמקים שגרים להם באיזה מקום קטן וחמוד שהיא סביבה מאד קטנה, אינטרנטית. אתה רואה רחובות ובתים אבל לא רואה שמים ולא כלום והכל מאד מאד סגור וצפוף והיינו צריכים לעשות את זה יותר פתוח - מה צבע השמים, איך גבעות נראות, איך הרחובות נראים ומה קורה שם באופן כללי"; בדיעבד רק האזור העגול והמרכזי של העיר הונפש בעוד השאר היו רקעים מצוירים. כל הבניינים והחפצים היו בתלת־ממד.
שלא כמו חברות הפקה אחרות, לשורטקאט-פלייגראונד אין תוכנת הנפשה משלה; הסרט נעשה באדובי פלאש ו-Maya.
הפצת הסרט
בישראל הוחלט כי הסרט יוקרן בבתי קולנוע של החברה. בעקבות כך, נבנו שלושה בתי קולנוע בשם "מיקסינמה" בקניון רננים ברעננה, בגרנד קניון בחיפה, ובגרנד קניון בבאר שבע.
לאחר סגירת סניפי המיקסינמה לא היה ניתן לצפות בסרט. לבסוף, הסרט עלה לבתי קולנוע נוספים ב-16 ביולי 2015.
החל מ-21 בדצמבר 2015, ניתן לצפות בסרט ב־HOT וב־Yes בוידאו על פי דרישה.
הבדלים בין המשחק לסרט
בסרט ישנם הבדלים רבים מהמשחק. להלן רשימה חלקית:
ב-15 ביולי 2015 נפתח אזור חדש במיקמק שהוא כוכב המינימיקים שנראה כמו בסרט.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ומהילדים שצפו בסרט. רון פוגל מאתר seret.co.il כתב שהסרט היה הפתעה טובה והוא מספק את הסחורה. ליאת רותם מלמד מאתר ynet כתבה שבסרט אמנם אין גרפיקה של אולפני פיקסאר אך העלילה וקצב ההתקדמות מחפים על כך.
סרט המשך תוכנן בעקבות הצלחת הסרט, אומנם בוטל במהלך שלב קדם-ההפקה.
פרס יגאל אלון
פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי מוענק החל משנת 1982 מדי שנה ביום מותו של יגאל אלון. הפרס מוענק ליחיד, גוף או ארגון על מפעל או מעשה שהם מופת לעשייה חלוצית ותרומה ליצירה ולחברה בישראל. הפרס מוענק על ידי "אגודת דור הפלמ"ח". זוכי הפרס נבחרים על ידי ועדה מיוחדת.
מטא-אנליזה
בסטטיסטיקה, מטא-אנליזה היא מגוון שיטות שמטרתן להשוות ולצרף תוצאות שהושגו במספר מחקרים. תוצאה אפשרית של מטא-אנליזה היא ממוצע משוקלל של תוצאות המחקרים. בניגוד למחקר ראשוני, מחקרי מטא-אנליזה אינם מבצעים תצפיות מקוריות אלא למעשה מבצעים סקירה סטטיסטית של מחקרים קודמים. מטא-אנליזה מתבצעת לאחר סקירת ספרות וחיפוש מחקרים ראשוניים העוסקים באותה שאלת מחקר. כדי שתוצאות מטא-אנליזה יהיו תקפות, רצוי שסקירה זו תהיה סקירה שיטתית, זאת אומרת כזו שהשתמשה בשיטה מסודרת לוודא שלא הושמטו מאמרים רלוונטיים.
הטייה
חוקר מוטה, כגון חוקר שממומן על ידי מוסד בעל אג'נדה כלכלית או אידאולוגית יכול לבחור את המחקרים שתומכים בדעתו ולבטל את המחקרים האחרים כלא אמינים. כאשר יש הטיה דומה במאמרים שונים המטה אנליזה כולה תהיה מוטית. הטיית הפרסום תגרום לרוב המטה אנליזות להראות תוצאות מרשימות יותר מהמציאות. היכולת של הקורא לבחון את שיטות המחקר בכל אחד מהמחקרים הנכללים מועטה ולכן ישנה משמעות רבה לפירוש שנותן מבצע המטה אנליזה לשיטות המחקרים הבודדים.
הטרוגניות באוכלוסייה בטיפול ובמדידה בין מחקרים שונים גורמות לכך שלא תמיד ניתן להתייחס לממצאים שלהם במשותף. ברוב המטה אנליזות נכללים גם מחקרים עם בעיות תקפות חמורות.
סמור משויש
הסמור המשויש (שם מדעי: Vormela peregusna) הוא מין יחיד בסוגו, של טורף קטן ממשפחת הסמוריים. הסמור המשויש הוא יונק בגודל של 29-35 ס"מ הניזון בעיקר מביצים, מנחשים וממכרסמים קטנים. אפשר למצוא סמורים בכל התחום בין מזרח אירופה לסין, כולל את רוב רוסיה, והמזרח התיכון וגם בישראל. בישראל הסמור הוא מין נדיר מאוד והטורף הקטן ביותר. הסמור פעיל בעיקר בבוקר ובערב. ראייתם של הסמורים חלשה מאוד לכן הם מסתמכים בעיקר על חוש הריח המפותח שלהם. סמורים ידועים בכך שהם מחליפים את ביתם בכל יום, הם לעולם אינם מנצלים את אותה מאורה פעמיים.
האנה
{{פירושונים|* האנה – סרט אמריקני
אישים:
הטרילוגיה הניו-יורקית
הטרילוגיה הניו-יורקית הוא מקבץ של שלוש נובלות שנכתבו על ידי הסופר האמריקאי פול אוסטר: עיר מזכוכית (1985), רוחות-רפאים (1986) והחדר הנעול (1986). שלוש הנובלות קובצו מאוחר יותר לכרך אחד. לנובלה הראשונה, עיר מזכוכית, יצא עיבוד מחדש לרומן גרפי אשר תורגם לעברית ב-2008). במהדורה זו, כתב ארט ספיגלמן את ההקדמה.
למרות שהסיפורים נכתבו בסוגת ספרות הבלשים, לרוב משייכים אותם לזרם הפוסט מודרניסטי.
שייניצה
שייניצה (בפולנית: Siennica) הוא כפר במחוז מינסק מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-45 ק"מ מזרחית לוורשה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
שייניצה נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, עת היה בבעלות משפחת האצולה הפולנית שייניצקי, שעל שמה נקרא. במאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר והיתרים לקיים בו ימי שוק וירידים. התפתחות היישוב נבלמה עם פלישת השוודים לאזור באמצע המאה ה-17. בשנת 1869, תחת שלטון פולין הקונגרסאית, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי שייניצה
ביישוב התקיימה קהילה יהודית מאורגנת מתחילת המאה ה-19, ובמשך השנים נשענו יהודי היישוב גם על קהילת מינסק מזובייצקי הסמוכה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 560 יהודים, כ-60% מתושביו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודיו. ב-18 באוקטובר 1942 גורשו כל יהודי היישוב הנותרים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בלגיה באירוויזיון 1960
בלגיה באירוויזיון 1960 השתתפה עם השיר "Mon amour pour toi" (בעברית: "אהבתי אלייך"), שבוצע על ידי הזמר הבלגי פוד לקלרק. זוהי השתתפותה החמישית של בלגיה בתחרות הזמר של האירוויזיון. השיר והזמר נבחרו ב"Grand Prix" של אותה שנה.
לפני האירוויזיון
בחירת השיר והזמר התקיימה ב-24 בינואר 1960. חמישה שירים התחרו בתחרות שהתקיימה באולפני בבריסל, בהנחייתם של ג'ורג'ס דסיר וארלייט וינסנט. השיר הזוכה נבחר על ידי הצבעות של חברי השיפוט השונים, לאחר מכן, ועדה מומחית החליטה מי יהיה השיר הזוכה ומי ייצג את בלגיה באירוויזיון 1960. לבסוף נבחר השיר "Mon amour pour toi" לשיר שייצג את בלגיה בתחרות ופוד לקלרק נבחר למבצע השיר בתחרות.
באירוויזיון
ב-29 במרץ 1960 הופיע לקלרק על בימת האירוויזיון. הוא שר חמישי בסדר ההופעות, לפני נורווגיה ואחרי דנמרק. לאחר ספירת הקולות הגיע לקלרק למקום השישי עם 9 נקודות.
יסטרדיי (סרט)
יסטרדיי (באנגלית: Yesterday) הוא סרט מוזיקלי קומי בריטי משנת 2019 בבימויו של דני בויל. התסריט נכתב על ידי ריצ'רד קרטיס, על בסיס סיפור מאת ג'ייק ברת'. בסרט מככב הימש פאטל בתפקיד גיטריסט שמבין שהוא האדם היחיד שזוכר את להקת "הביטלס", והופך מפורסם באמצעות ביצוע השירים שלהם והצגתם כיצירה שלו. בסרט מככבים גם לילי ג'יימס, קייט מקינון ואד שירן.
הסרט יצא לאקרנים ב־28 ביוני 2019, על ידי אולפני יוניברסל.
תקציר העלילה
ג'ק מאליק (הימש פאטל) הוא מוזיקאי כושל מלווסטופט, סאפוק, המתפרנס מעבודה במחסן של חנות. האמרגנית שלו, חברתו מילדות, אלי אפלטון (לילי ג'יימס), היא מורה למתמטיקה והיא מאוהבת בו בסתר. בדרכו הביתה מפסטיבל מוזיקה הוא מחליט לפרוש מקריירת המוזיקה שלו. זמן קצר לאחר מכן, הפסקת חשמל גלובלית מחשיכה את כל העולם למשך 12 שניות, במהלכה הוא נפגע מאוטובוס. לאחר שהחלים, הוא משמיע לחבריו את השיר "יסטרדיי", ומגלה שאף אחד מהם אינו מכיר את להקת "הביטלס", שיריה או חבריה, וגם באינטרנט אין זכר למידע על הלהקה. ג'ק מחליט לשחזר את שירי הלהקה על פי זכרונו, והוא מבצע אותם תוך שהוא מציג עצמו כמי שכתב את השירים האלה.
לאחר שהתראיין בטלוויזיה הוא מושך את תשומת ליבו של הזמר אד שירן (בתפקיד עצמו), שמזמין אותו לתת מופע חימום בהופעה של שירן. אלי אינה מצטרפת אליו להופעה זו עקב מחויבותה לעבודתה כמורה, ובמקומה ידידו רוקי (ג'ואל פריי) מצטרף אליו. מופע החימום זוכה להצלחה, ובעקבותיו ג'ק מכיר את דברה האמר (קייט מקינון), אמרגנית חסרת-מעצורים שהופכת אותו לכוכב-על, ומתכננת הפקה של אלבום כפול משיריו.
דברה מזמינה את ג'ק ללוס אנג'לס לשם הקלטת שיריו. כדי להיזכר בשירים נוספים ג'ק מסייר בליברפול. אלי מגיעה אליו למלון, ומספרת לו על אהבתה אותו. הם מבלים יחד, אבל אלי אומרת שאין לה עניין בסטוץ ללילה אחד. ג'ק נפרד מאלי בלב שבור. בהופעה של ג'ק לקראת הפצת האלבום ניגשים אליו שניים מהצופים, ומספרים לו שהם יודעים שהוא מבצע את שירי "הביטלס" ומודים לו על שהוא משמר שירים אלה. הם נותנים לו את כתובתו של ג'ון לנון (בגילומו של רוברט קרלייל), שהגיע לזקנה הרחק מעין הציבור, וג'ק נוסע לביתו שלחוף הים ופוגש אותו.
בשיא הקריירה שלו הוא מופיע בפני קהל ענק באצטדיון ומבלי, ובסוף ההופעה מתוודה שהשירים שהשמיע נכתבו על ידי ארבעת חברי להקת הביטלס, ולכן הוא משחרר אותם לשמיעה חופשית של הציבור.
לאורך הסרט מגלה ג'ק סמלים נוספים של תרבות הפופ שאינם מוכרים לציבור במציאות האלטרנטיבית שאליה נקלע - קוקה קולה, סיגריות, להקת אואזיס וסדרת ספרי הארי פוטר.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב־21 באפריל 2018, ההפקה הבריטית ב־26 באפריל 2018, עם סצנות שצולמו בכל רחבי מחוז סאפוק. בפברואר 2019, הוכרז כי שם הסרט הוא "יסטרדיי".
קישורים חיצוניים
ביקורות
ארצות הדרום (טולקין)
ארצות הדרום הן מספר ארצות וחבלי ארץ שנמצאים בדרום הארץ התיכונה הבדיונית ומופיעים בעולמו של טולקין. רוב יושבי הארצות הללו נודעו ככאלו שסרו למרותו של סאורון, שיתפו איתו פעולה ואפילו נלחמו במלחמותיו. רוב יושבי הארצות הללו הם אנשים שחומי עור, שנקראים בני המזרח והרדרים.
גאוגרפיה
רוב ארצות הדרום הן מדבריות ושוממות למעט כמה שבטים פראיים, עם זאת צפונן הוא האזור הפורה ביותר, ישנו את ים נורנן הפנימי וסביבו שדות חקלאיים רבים במורדור וגם כן את מפרץ אומבר, שבו מתקיימת העיר הדרומית ביותר הידועה-עיר שודדי הים שנבנתה לראשונה על ידי הנומנורים.
תושבי האזור
לאורך השנים, נגלו עמים רבים ומשונים ששכנו בארצות הללו, עם זאת ישנם כאלו שבלטו באופן מיוחד מעל כל השאר, רובם שיתפו פעולה עם מורגות בעידנים הקדומים ולאחר מכן גם עם סאורון, העם היחיד שמעולם לא שיתף פעולה עם סאורון הם אלו תושבי דרום גונודר, למעט הנומנורים השחורים.
הרדרים
הרדרים, המכונים בלשון המערב כ"דרומיים" ו"שחומי-העור" על ידי בני המחצית, הם עמים אשר מוצאם מהרד שבארץ התיכונה ישירות מדרום לגונדור. אנשים אלו נשלטו על ידי אדונים רבים, עד שעם הזמן סאורון השחית אותם וקרא להם למלחמה. הם היו בעלי בריתו האנושיים הבולטים ביותר בעידן השלישי.
רוכבי הקרונות
רוכבי הקרונות היו ברית של שבטי בני מזרח שהיו מאוחדים בשנאתם לגונדור, והוסתו על ידי אדון האופל סאורון לתקוף את גונדור. רוכבי הקרונות תקפו את גונדור בשנת 1856 לעידן השלישי והביסו את צבא גונדור והרגו את מלכם נרמקיל השני, עם זאת, לבסוף הם הובסו על ידי קלימטר, בנו של נרמקיל בשנת 1944 לעידן השלישי בקרב באזור נהר הקלברנט ומאז לא שבו להטריד את גונדור.
הנומנורים השחורים
הנומנורים השחורים, שנקראו בתחילה בפיהם "אנשי המלך", היו קבוצה שנפלה של נומנורים שנבעה מאלה שהיו נאמנים לכתר הנומנורי, והתנגדו ל"חרם המערב" ולולאר והיחסים עם העלפים. לאחר עלייתו של סאורון בנומנור כ"אנטר", האזינו נומנורים לדבריו, ועד מהרה הושחתו על ידו. הם סגדו לחושך ולאדוניו (מורגות ואחר כך סאורון) ודיכאו את האנשים שנותרו בארץ התיכונה. מאז, הם היו משרתי האויב ויריביהם המרים של דונדין.
הפיראטים של אומבר
פיראטי אומבר היו ערבוביה של עמים שהנודעים בהם היו הנומנורים השחורים וחיו בארץ התיכונה. עמים אלו היו ידועים בפיראטיות ותקפו ספינות לאורך חופי גונדור. עירם העיקרית הייתה עיר שודדי הים שבמפרץ אומבר. בשר הטבעות הם נודעו לרוב כאשר אראגורן, לגולס, גימלי, וצבא המתים מדונהארו השתלט על ספינותיהם שהיו בדרך לעזור לחיילי סאורון.
אנשי קהנד
מעט מאוד ידוע על אנשי קהנד למעט ששמם בשפתם הוא וריאגים (Variags), רוב המידע עליהם הוא מידע אשר מבוסס על השערות, אך ידוע שהם היו גם כן בני בריתו של סאורון ונלחמו בקרב בשדות פלנור ביחד עם ההרדרים ושאר צבאו.
דרום גונדור
דרום גונדור, הידוע גם בשם הרונדור, הוא אזורה הדרומי של גונדור ונמצא מצפון להרד ואומבר.
גאוגרפיה
דרום גונדור נמצא דרומית לגונדור ומצפון להרד ושתי המדינות נלחמו על השליטה באזור. חבל הארץ דרום גונדור נתחם בין שני הנהרות פורוס והארן. האקלים באזור התאפיין בחורפים מתונים וקיצים חמים ויבשים, והאזור הורכב מיערות מפוזרים.
בשיא פריחתה, חלקה הדרומי של גונדור כלל גם את הרד הקרובה וית'יליין. האזור נשלט מאוסגיליאת בעידן הזהב של גונדור. אנשי ית'יליין בדרך כלל לא הכירו בשלטון אוסגיליאת כשלטון החוקי עליהם. אנשי הרדווית מחו ודרשו מאיסילדור שישחרר את אדמותיהם. העיר אוסגיליאת הייתה בשלב זה עיר משגשגת שממנה שלט איסילדור. שדות פלנור סווגו גם כן כדרום גונדור, ואילו אנדוויית והאזורים הצפוניים כמו לבנין ולמדון לא היו.
היסטוריה
דרום גונדור היה חלק מממלכת גונדור בתחילת העידן השלישי. דרום גונדור נחשבה לחלק מגונדור עד לסכסוך משפחתי שפרץ בין מלכיה, לבין פיראטים מאומבר. במהלך מלחמת הטבעת תוארה דרום גונדור כ"ארץ שנויה במחלוקת ומדברית" (במפה). בעידן הרביעי התאחד שוב עם גונדור ונהפך לחלק מהממלכה המאוחדת.
קהנד
קהנד היה שמה של ארץ ששכנה מדרום-מזרח למורדור וממזרח להרד. כמעט שום דבר לא ידוע על קהנד או על אנשיה, אלא שהם נקראים וריאגים, ושלחמו למען צבא סאורון, אך שום דבר מלבד שמם לא מוזכר בספרים.
היסטוריה
בעידן השלישי, קהנד נמצאה בהשפעת מורדור והשר האפל וידוע שסיפקה לו סוסים.
מאוחר יותר, במהלך מלחמת הטבעת, הם צעדו עם כוחות סאורון למינס טירית, והשתתפו בקרב בשדות פלנור.
ייתכן שקהנד נפלה בהדרגה לשליטת גונדור במהלך העידן הרביעי ולא הייתה עוינת כלפי השלטון כמו אנשי הרד במהלך השנים המוקדמות של העידן השלישי. בהתבסס על מפת האזור וקרבתה להרד, קרוב לוודאי שקהנד הייתה ארץ יבשה ועקרה מכוסה במדבר. ידוע מעט על הגאוגרפיה שלה, אם כי סביר להניח שהארץ כוסתה אדמה יבשה או חול.
אומבר
אומבר הייתה ממלכת אדם בדרומה הרחוק של גונדור שבארץ התיכונה, שם התגוררו צאצאי אמנדיל בשנות פריחתה של גונדור, עריה ונמליה נבנו בתקופת מלכי גונדור.
מפרץ אומבר מדרום למפרץ בלפלס היוה נמל טבעי מוגן, אך "המבצר הגדול של נומנור" שנמצא בתוכו לא נבנה עד שנת 2280 לעידן השני, רק בזמן שסאורון העז לקרוא תיגר על נומנור.
הרד הקרובה
הרד הקרובה הוא אזור גדול מאדמת הרד מדרום-מזרח לגונדור.
אנשי גונדור וההרדרים נלחמו דרך קבע מעל השטח שכותרתו במפות דרום גונדור. הרד הקרובה גובלת בקהנד במזרח, אם כי גבול זה לא תואר על ידי טולקין. הרדווית ממוקמת דרומית להרד הקרובה.
גאוגרפיה
רוב שטח הרד הקרובה הוא מדבר, שתואר על ידי גולום כמקום בו "הפנים הצהובות בהירות ונוראיות". בדרום-מזרח הרד הקרובה, ישנו מפרץ טבעי אשר מרחיק עמוק אל הארץ, ונהר גדול זורם פנימה משם לכיוון צפון-מערב, מזרחה יותר הנהר מתפצל. פלג אחד של הנהר זורם מערבה לכיוון אומבר, הפלג השני זורם לכיוון צפון-מזרח. המפרץ וגם הנהרות הם חסרי שמות. אף כי לא תוארו ערים או בתי מגורים קבועים של הרדרים על ידי טולקין, יש להניח שהם היו ממוקמים ליד נהרות אלה, שם ייתכן שהאקלים היה מתון יותר והיכן שהם יכולים להשתמש בהשקיה.
הרדווית (ארץ הדרום)
הרד, בשמה המלא" הרדווית, היא ארץ עצומה שנמצאת מדרום לגונדור ולמורדור. אנשי הרד היו ידועים כאנשי הדרום או הרדרים.
הרד הרחוקה
הרד הרחוקה היא חלקה הדרומי של הרדווית. זהו אזור עצום בגודלו, למעשה יבשת שלמה. הגבול בין הרד קרובה להרד רחוקה אינו מסומן.
גאוגרפיה
הרד הרחוקה הייתה גדולה מספיק כדי להניח שיש בה כמה אזוריי אקלים שונים, אם כי חלק גדול ממנה היה מכוסה בג'ונגלים. כמה נהרות גדולים זרמו דרך היבשת. חלק גדול מקצה המערבי של היבשת גבל ברכס הרים שנקרא "ההרים האפורים", (אין לבלבל אותו עם ארד מיתרין). במהלך העידן הראשון, המישורים השטוחים שממערב להרי האפורים שקעו מתחת למים, אולי במהלך מלחמת החרון כשרוב בלריאנד שקעה גם כן.
העידן השלישי
לפחות חלק מאנשי הרד הרחוקה היו בעלי ברית לסאורון במלחמת הטבעת, וחלקם לחמו בקרב בשדות פלנור. אנשי הרד הרחוקה תוארו ב"שיבת המלך" כ"גברים שחורים כמו חצי טרולים עם עיניים לבנות ולשונות אדומות", כמו גם מכונים אנשי טרול. שום דבר לא ידוע על תרבותם או שפתם של אנשים אלו, או אפילו באיזה חלק של הרד הרחוקה הם חיו.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1874
הבחירות הכלליות בבריטניה 1874 התרחשו בתאריכים 31 בינואר–17 בפברואר 1874. בבחירות אלו ניצח בנג'מין דיזראלי מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית. אמנם המפלגה השמרנית קיבלה את רוב מושבי הפרלמנט, המפלגה הליברלית היא זו שקיבלה את רוב קולות המצביעים (לאחר שעשרות מועמדים שמרניים זכו במחוזותיהם ללא התנגדות). זה היה הניצחון השמרני הראשון בבחירות כלליות מאז 1841. בבחירות אלו המפלגה הליברלית התרסקה ואיבדה כמעט 150 ממושביה, ולראשונה מזה שנים, מפלגה אירית נכנסה לפרלמנט. אלו היו גם הבחירות הראשונות שבהן ההצבעה הייתה חשאית. זוהי גם הייתה הפעם האחרונה שמפלגה הובסה למרות שקיבלה כ"כ אחוזים בהצבעה העממית.
בבחירות נבחרו 652 חברי פרלמנט, 6 פחות מאשר בבחירות הקודמות. בעקבות טענות על שחיתות בוטלו כ-6 מחוזות בחירה.
ברוך צ'יש
ברוך "בוקי" צ'יש (נולד ב-26 ביולי 1948), הוא שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בעבר. שיאן ישראל בשחייה בעבר, שחקן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכדורמים (1969–1971), מאמן נבחרת ישראל בשחייה, פרשן תחרויות השחייה בערוץ הראשון ובערוץ הספורט, ד"ר במינהל וארגון בחינוך גופני וספורט, ממלא מקום וסגן לראש עיריית כפר סבא (2008–2010).
ביוגרפיה
צ'יש נולד בקיבוץ תל יצחק וגדל בבת ים. הוא שחה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן בשנים 1963–1966 הוא שיחק כדורעף בקבוצת הפועל בת ים בליגה הארצית בכדורעף.
שיאן ישראל
צ'יש שחה ושיחק כדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בשנים 1963–1979. משנת 1965–1969 שחה בנבחרת ישראל בשחייה. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", בסוף ספטמבר 1966 הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.5 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:34.7 דקות. כשחיין ראשון במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר חופשי הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 58.5 שניות, שיפור לשיא הקודם בן השנה של משה גרטל שעמד על 58.8 שניות. שיאו זה נשבר כבר למחרת בבוקר במשחה ל-100 מטר בשלב המוקדמות על ידי משה גרטל (58.4 שניות). הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.4 שניות ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.9 דקות בתקופת שרותו הצבאי שרת צ'יש בחיל הרפואה וזכה למעמד של ספורטאי מצטיין.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 זכה צ'יש בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:25.4 דקות, אחרי אברהם מלמד מהפועל גוש זבולון (2:17.5 דקות) וגלעד דפנה מבקעת בית שאן (2:34.2 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.3 שניות, אחרי אמנון קראוס מברית מכבים עתיד (58.1 שניות) ומשה גרטל (58.2 שניות).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכה צ'יש במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנון קראוס, דן שטרן ואברהם מלמד בשיא ישראלי חדש של 3:49.6 דקות, אחרי ארצות הברית עם מארק ספיץ שקבעה שיא מכביה חדש של 3:46.6 דקות.
השכלה
צ'יש קיבל תעודת הוראה ומאמן מוסמך בקורס הראשון בישראל בהדרכתו של שמריהו נאבל ב-1968 מטעם בית המדרש למורים לחינוך גופני ובית הספר למאמנים במכון וינגייט. בין השנים 1968–1971 הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים. הוא סיים תואר ראשון (ב-1973) בחינוך גופני באוניברסיטת קונטיקט, ארצות הברית, תואר שני (ב-1975) בחינוך גופני ותואר שלישי (ב-1978) בנושא מינהל וארגון בחינוך גופני ובספורט, מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס אוהיו, ארצות הברית. בעבודת הדוקטורט שלו, הוא בדק את רמת התפקוד של הוועד האולימפי האמריקאי והגופים הנלווים לו. בתקופת לימודיו, עבד כעוזר מאמן בכיר בשחייה באוניברסיטת המדינה של אוהיו וכתב לענייני ספורט בארצות הברית בעיתון "דבר".
בשנת 1981 שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של תחרויות הכדורמים במשחקי המכביה האחת-עשרה.
מאמן
בשנות ה-80 אימן צ'יש את קבוצת השחייה של מכבי תל אביב ואחר כך את קבוצת הפועל הוד השרון בית ברל. בין השחיינים הבולטים שאימן נמנים, האולימפי יורם כוכבי ואלופי ושיאני ישראל, דיימון פיאלקוב, אמיר גניאל, ניר דנאי, רועי עמיצור, מיכל אמין, ענת לויט, מורין פרידמן, רז דר ואמיר שטרנפלד. בשנת 1983, שימש צ'יש כמאמן נבחרת ישראל בכינוס הפועל ובשנים 1984–1985 שימש כמאמן נבחרת ישראל בשחייה.
בשנים 1978–2009 עבד צ'יש כחבר בסגל ההוראה האקדמי במכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט ובשנים 1996–1999 שימש כראש אגף המנהל במכללת וינגייט.
הוא שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של משחקי אס"א הבינלאומיים בשנים 1996 ו-1998. בעשור השני של המאה ה-21 שימש כמאמן שחיה בקבוצת אלתרמנס הרצליה-קבוצת טריאתלון.
פרשן שחייה
בין השנים 1996–2013 שימש צ'יש כפרשן השחייה של הערוץ הראשון ובערוץ הספורט למשחקים האולימפיים (סידני 2000, אטלנטה 1996, בייג'ינג 2008- מהאולפן בירושלים, לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016) לאליפויות העולם בשחייה (דובאי 2010, שנגחאי 2011, ברצלונה 2013 ובודפשט 2017- מהאולפן בהרצליה) ולאליפויות אירופה בשחייה (הלסינקי 2000 וברלין 2014).
פעילות מוניציפלית בכפר סבא
בין השנים 2005–2008 שימש צ'יש בתפקיד משנה לראש עיריית כפר סבא והמחזיק בתיק יחסי החוץ של העיר ובתיק הספורט. בשנים 2008–2010 כיהן בתפקיד מ"מ וסגן לראש עיריית כפר סבא.
כפן מלכותי
כפן מלכותי (שם מדעי: Platalea Regia) הוא מין של עוף במשפחת הכפניים. אורכו 75–80 ס"מ ומשקלו 1.4–2.07 קילוגרם. הוא ניזון מסרטנים, רכיכות, דו-חיים, דגים וחרקים. פרט זיהוי ייחודי למיני הכפן הוא המקור הדק שלהם, המסתיים בצורת כף ומכאן שמו. מקור זה מאפשר לכפן לצוד את מזונו ביעילות: הוא פותח את פיו ומנענע את מקורו מצד לצד. הוא חי בביצות ומקורות מים למיניהם.
כל גופו של הכפן בצבע לבן מלבד רגליו השחורות, מקורו וטבעת עינו שגם הם שחורים. רגליו הארוכות מותאמות במיוחד להליכה במים. תפוצתו מתפרסת על אוסטרליה, איי שלמה, פפואה גינאה החדשה, ניו זילנד, טסמניה ואינדונזיה. הכפן נדיר מאוד באינדונזיה ונצפה באזור רק שש פעמים. כמו כן נרשמו תצפיות על שיטוטים הרחק מתחום תפוצתו: באזור קלדוניה החדשה.
עונת הרבייה מתרחשת באוקטובר. בזמן זה גדלות נוצות מיוחדות בצבע לבן באזור הראש. הקן מורכב ממקלות בגדלים שונים. הגוזלים בוקעים לאחר 21 ימים של דגירה. בעונת הרבייה הכפנים המלכותיים רגישים מאוד להפרעות.
המצור על בסטון
המצור על בסטון היה עימות צבאי שהתחולל בין צבא ארצות הברית לבין הוורמאכט, בעיירה בסטון וסביבתה אשר בבלגיה, במסגרת הקרב על הבליטה במלחמת העולם השנייה. קורפוס הפאנצר ה-47 הגרמני מארמיית הפאנצר החמישית תקף את העיירה בסטון, צומת דרכים חיוני דרכו עברו מספר כבישים, שהיו אמורים למלא תפקיד מפתח בהתקדמות הכוחות הגרמניים לעבר יעדם הסופי, נמל אנטוורפן. על העיירה הגנה הדיוויזיה המוטסת ה-101 - יחידת עילית בצבא האמריקאי - יחד עם אלמנטים משתי דיוויזיות משוריינות. הגרמנים, שנהנו מעליונות מספרית גדולה על הכוחות האמריקאים המגינים, כיתרו את בסטון ב-20 בדצמבר, אולם הותירו את כיבושה לכוח שכלל דיוויזיית רגלים מתוגברת, בעוד דיוויזיות הפאנצר של קורפוס הפאנצר ה-47 עקפו את העיירה והמשיכו בהתקדמותם לעבר נהר המז. במהלך הימים הבאים נכשלו כל ניסיונות הגרמנים להשתלט על בסטון עקב ההתנגדות העיקשת של הכוחות המגינים בהובלת הדיוויזיה המוטסת ה-101.
ב-26 בדצמבר הצליחו כוחות מהארמייה השלישית האמריקאית, שתקפו מכיוון דרום, לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית סביב בסטון וליצור פרוזדור קרקעי צר, שאיפשר לכוחות הנצורים בעיירה לקבל אספקה ותגבורות. למרות פריצת המצור הגרמני, ניטשו קרבות עזים סביב העיירה עד ראשית ינואר 1945, כאשר הגרמנים מנסים לחזור ולנתק את בסטון, בעוד הכוחות האמריקאים נלחמים כדי להרחיב את הפרוזדור ולהסיר באופן סופי את האיום הגרמני על בסטון. הקרב סביב בסטון היה אחד הקרבות המכריעים במסגרת המערכה בארדנים, והצלחת כוחות צבא ארצות הברית להסיר את המצור על העיירה סימנה נקודת מפנה במערכה זו.
רקע מבצעי
ב-16 בדצמבר 1944 תקפו 200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס והארמייה השביעית את הכוחות החלשים יחסית של צבא ארצות הברית באזור הארדנים שבגבול בלגיה צרפת, כחלק ממבצע "משמר הריין" (בגרמנית: Wacht am Rhein).
על ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, שתקפה במרכז חזית המתקפה, הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפה הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת שניי אייפל, ולכבוש את סן-וית, צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב. הכוח העיקרי של הארמייה, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשניי אייפל ולחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל.
מפקד ארמיית הפאנצר החמישית, מנטויפל, הורה לקורפוס הפאנצר ה-47 בפיקודו של היינריך פון ליטוויץ לכבוש את העירה בסטון, צומת דרכים חיונית אליו הצטלבו מספר כבישים שהיו חשובים להתקדמות הגרמנים, בטרם יחצו את נהר המז ליד נאמור. בסטון שוכנת בשטח שטוח יחסית, שסביבו גבעות מסולעות המאפיינות את הארדנים. היא הייתה אחד היעדים הראשוניים המרכזיים של הגרמנים במהלך התקדמותם דרך הארדנים בשנת 1940, וגם במהלך תכנון מבצע "משמר הריין" הכירו המתכננים בחשיבותה, והאמינו כי כיבושה המהיר יהיה מכריע להצלחת המתקפה הגרמנית.
ההתקדמות הגרמנית לבסטון, 19-16 בדצמבר
קורפוס הפאנצר ה-47 נועד לתקוף חזית ברוחב 11 קילומטרים עם שלוש דיוויזיות: דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 (חיל-רגלים), ושתי דיוויזיות שריון - דיוויזיית פאנצר להר ודיוויזיית הפאנצר ה-2. מולם ניצב רגימנט רגלים (110) אחד מהדיוויזיה האמריקאית ה-28. מאחר שהרגימנט היה חלש מכדי להחזיק בקו הגנה רציף, הוא התמקד בהגנה על ארבעת הכבישים החוצים את נהר אור (Our), מזרחית לבסטון. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 הובילה את המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 ב-16 בדצמבר; במשך מרבית שעות היום הראשון למתקפה, נלחמו יחידות הרגלים הגרמניות כמעט וללא סיוע מצד יחידות השריון של הקורפוס, שנתקעו ממזרח לנהר אור (Our) מאחורי קו החזית. רק בשעות הערב השלימו יחידות ההנדסה הגרמניות בניית שני גשרים על הנהר בגמינד (Gemünd) ובדאסבורג (Dasburg). אולם גם לאחר השלמת הגשרים, ההתקדמות הגרמנית נותרה איטית; מרבית היחידות של "פאנצר להר" נותרו תקועות ממזרח לגשר בגמינד עקב מחסומי דרכים אמריקאיים ומכתשים בכביש הגישה מהגשר. גם יחידות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר השנייה לא הצליחו להשתלט על יעדיהם, וספגו אבדות כבדות.
כבר בערב 17 בדצמבר החלו האמריקאים לבצע פעולות השהיה ממזרח לבסטון, כדי להרוויח זמן שיאפשר לכוחות עתודה להגיע לעיירה ולהתארגן להגנה עליה. מפקד הקורפוס ה-8 האמריקאי, מייג'ור גנרל טרוי מידלטון, הורה לכוח העתודה האחרון שנותר ברשותו, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, להתחלק לשני כוחות משימה - צוות קרב רוז וצוות קרב הארפר - ולהקים מחסומי דרכים מאולתרים על צירי התנועה העיקריים המובילים לבסטון ממזרח.
ביום השני למתקפה חידשו הגרמנים את הלחץ על רגימנט 110. דיוויזיית הפאנצר השנייה נעה לעבר העיר קלרוו, 12 קילומטרים מדאסבורג, ששכנה על הכביש המוביל לבסטון ולכן כיבושה היה חיוני להמשך ההתקדמות הגרמנית. הדיוויזיה הצליחה להשתלט על קלרוו באותו יום, על אף ניסיונות של כוחות אמריקאים קטנים לכבוש את מארנאש, מזרחית מקלרוו, כדי לנתק הכביש המוביל לשם. הדיוויזיה תפסה את הרכס ממזרח לקלרוו, ובינה לבין בסטון הפרידו רק 30 קילומטרים ושני כוחות המשימה הקטנים מהדיוויזיה המשוריינת התשיעית. עד רדת הלילה ב-18 בדצמבר הוכרעו שני כוחות המשימה על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-2 ושרידיהן נסוגו ללונגווי, 8 קילומטרים ממזרח לבסטון, שם אורגנו על ידי מפקד צוות הקרב ליצירת קו הגנה מאולתר, יחד עם עוד מספר יחידות קטנות. בשלב זה, דיוויזיית הפאנצר ה-2 יכלה לכבוש את בסטון ללא קושי, אולם מפקדה, שפעל בהתאם לתוכנית המערכה הגרמנית, החליט לעקוף את העיירה מצפון ולהמשיך בתנועה לעבר נהר מז.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 כבשה ב-17 את הוסינגן לאחר קרב קשה. למחרת, ב-18 בדצמבר, החלו שרידי הרגימנט ה-110 לסגת. חלקם נסוגו מערבה, והקימו קו מגננה בדונאנג' (Donnange), וחלקם נסוגו דרומה לוילץ, שם שכנה מפקדת הדיוויזיה ה-28. באותו יום כבשה דיוויזיית פולקסגרנדיר ה-26 את וילץ, ובכך פתחה גם ציר התנועה הדרומי לבסטון. יחידות הדיוויזיה יחד עם דיוויזיית "פאנצר להר" התקדמו לעבר בסטון מכיוון מזרח ודרום מזרח. ב-18 בדצמבר הגיע לבסטון צוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת ה-10 (שנשלחה לתגבר את הגזרה הדרומית של הארדנים מעתודת הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון). גנרל מידלטון פקד על קולונל רוברטס, מפקד צוות הקרב, לחלק את כוחו לשלושה כוחות משימה בסד"כ גדודי, ולפרוס אותם להגן על שלושת הכבישים העיקריים המובילים לבסטון: צוות קרב דזוברי נערך להגן על נוביל (10 קילומטרים מצפון לבסטון), צוות קרב צ'רי (שכלל כ-30 טנקים) הגן על לונגוויל (ממזרח לעיירה), ואילו צוות קרב א'והרה (שכלל 500 איש ו-30 טנקים) נפרס מדרום מזרח לבסטון (ליד הכפר וארדין) כדי לחסום את הכביש מוילץ.
בשעה הבוקר המוקדמות ב-19 בדצמבר, הגיע כוח החלוץ של דיוויזיית פאנצר להר לתחנת הרכבת נפה, מספר קילומטרים מזרחית לבסטון. מפקד הדיוויזיה, פריץ ביירליין, שנתקל בגדוד צנחנים מרגימנט 501 מהדיוויזיה המוטסת ה-101 (שהגיעה לאזור שעות ספורות קודם לכן), חשב שניצב מולו כוח בסדר גודל דיוויזיוני, ולכן עצר את התקדמותו. במקום להמשיך בתנועה לעבר בסטון, הוא הפנה את כוחו העיקרי צפונה, ותקף את צוות קרב צ'רי, שאיים על אגפו הימני ועל עורפו. במקביל תקפה גם דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 את לונגוויל מכיוון דרום מזרח. צוות קרב צ'רי התגונן בעקשנות, תוך שהוא מסב אבדות לגרמנים ומעכב את התקדמותם, אך עד שעות הערב נאלצו שרידיו לסגת.
באותו יום הציע מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, היינריך פון ליטוויץ, למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, להפעיל את שלוש הדיוויזיות שלו כדי לכבוש את בסטון במהירות. אולם מנטויפל, שלא האמין שהאמריקאים יסתכנו בכיתור הכוחות המגינים על בסטון, הורה לליטוויץ להשאיר את כיבושה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-28 בסיוע רגימנט פאנצרגרנדיר מ"פאנצר להר", לעקוף את העיירה עם מרבית כוחות השריון שלו, ולהמשיך לנוע מערבה לעבר נהר מז.
ה-101 מוזנקת לבסטון
הקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי, שכלל את הדיוויזיות המוטסות ה-82 וה-101 האמריקאיות, שימש כעתודה האסטרטגית היחידה של הפיקוד העליון של כוחות בעלות הברית בצרפת. דיוויזיות אלו שהו ליד העיירה ריימס שם הן התארגנו מחדש לאחר שספגו נפגעים רבים במהלך מבצע מרקט גארדן.
הפיקוד האמריקאי הבין גם הוא את חשיבותה של בסטון, והודג'ס, מפקד הארמייה האמריקאית הראשונה, שהבין כי הקורפוס השמיני שלו מתחיל לקרוס תחת הלחץ הגרמני, דרש מהפיקוד העליון לתגבר במהירות את כוחותיו בארדנים, לאחר שהשתמש בכל עתודותיו. בערב 17 בדצמבר, הורה המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, דוויט אייזנהאואר, לדיוויזיות המוטסות 82 ו-101 לנוע במהירות לגזרת הקורפוס השמיני כדי לבלום את ההתקדמות הגרמנית. לרשות שתי הדיוויזיות עמדו מעט מאוד אמצעי תעבורה, מאחר שהן נועדו להגיע לשדה הקרב בדרך האוויר, אך תוך זמן קצר רוכזו מספיק משאיות כדי לנייד אותן. מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101, מייג'ור גנרל מקסוול טיילור, שהה בחופשה בארצות הברית באותה עת, ואת מקומו תפס בריגדיר גנרל אנתוני מקאוליף, מפקד הארטילריה של הדיוויזיה. מאחר שלשתי הדיוויזיות ניתן זמן מועט מאוד להתארגנות לפני שהוזנקו לארדנים, רבים מחייליהן לא היו מצוידים בבגדי חורף, והן סבלו ממחסור בנשק ובתחמושת.
הלחימה בבסטון
ב-20 בדצמבר נטש צוות קרב דזוברי את העמדה שתפס בנוביל, שהגנה על מבואותיה הצפוניים של בסטון, ונסוג לכיוון העיירה. באותו יום נותק גם כביש נפשאטו-בסטון, הכביש היחיד לבסטון שנותר עדיין בשליטה אמריקאית, ובכך למעשה הושלם כיתור הכוחות שהגנו על העיירה.
מערך ההגנה האמריקאי בבסטון כלל את הדיוויזיה המוטסת ה-101, לה היו בסך הכל 11,840 איש, מחולקים לארבעה רגימנטים; צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת העשירית, שנותר עם כ-30 טנקים בינוניים מבצעיים (לאחר שספג אבדות כבדות בקרבות במבואות בסטון); שרידים מצוות קרב של הדיוויזיה המשוריינת התשיעית עם כ-10 טנקי שרמן; וגדוד משחיתי הטנקים 705. הסיוע ארטילרי כלל כ-130 תותחים. מפקד המתחם בבסטון, בריגדיר-גנרל אנתוני מקאוליף, פרס את יחידותיו במעין טבעת הגנה מסביב לעיירה, כאשר הארטילריה מרוכזת במרכז המתחם כך שתוכל לספק סיוע אש לכל אחת מהגזרות בעת הצורך. רגימנט 502 הגן על האגף הצפוני, רגימנט 506 הגן על נתיב הגישה מנוויל במזרח, רגימנט 501 תפס עמדות מגננה דרומה מה-506, ואילו רגימנט 327 - מתוגבר ביחידות הנדסה וארטילריה - הגן על האגף הדרומי של המתחם. הכוחות הניידים מהדיוויזיות המשוריינות התשיעית והעשירית שימשו כעתודה ניידת, שנועדה לטפל בכוחות אויב, שיצליחו לחדור דרך טבעת ההגנה החיצונית.
לקורפוס הפאנצר ה-47 הייתה עליונות מספרית של 5 ל-1 על הכוח האמריקאי שהגן על בסטון, שסבל ממחסור בתחמושת, ציוד רפואי, וביגוד חורפי. בנוסף לכך, מזג האוויר החורפי הקשה, מנע הגשת סיוע אווירי לאמריקאים המכותרים בבסטון, ולא איפשר גם הצנחת ציוד ואספקה מהאוויר. אולם לאחר שהשלימו את כיתור בסטון, עקפו דיוויזיית פאנצר להר ודיוויזיית הפאנצר השנייה ב-22 בדצמבר את העיירה מצפון ומדרום והמשיכו לנוע לכיון סן הובר, מרחק כשלושים קילומטרים בלבד מהמז. אילו בחרו הגרמנים לתקוף את העיירה עם כל כוחם, ההגנה האמריקאית הייתה מתקשה להחזיק מעמד לאורך זמן, אך הפיקוד הגרמני הטיל את המשימה של כיבוש בסטון רק על דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26, בסיוע רגימנט פאנצרגרנדיר מ"פאנצר להר".
במהלך 21 ו-22 בדצמבר, נערכו התקפות גישוש רבות על מתחם ההגנה האמריקאי בבסטון, אך לא נערכה התקפה בקנה מידה גדול על העיירה. ב-22 בדצמבר שלח גנרל פון ליטוויץ, מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, דרישת כניעה אל בריגדיר-גנרל אנתוני מקאוליף. מקאוליף השיב במילה אחת - “NUTS!‎”. בשלב זה של הקרב כבר סבלו המגינים האמריקאים ממחסור בתחמושת; בשלושת הימים הראשונים של המצור הגרמני על בסטון סיכלה הארטילריה האמריקנית את ניסיונות התקיפה הגרמניים, ופגעה קשות בריכוזי כוחות גרמניים ברגע שזוהו. כעת נאלץ מקאוליף להגביל את ירי הארטילריה שלו, ולכל תותח הוקצבו רק עשרה פגזים ביום. עובדה זו אפשרה לגרמנים לתמרן ביתר חופשיות מסביב למתחם ההגנה בבסטון. ב-23 בדצמבר התבהר מזג האוויר, ואפשר לחיילות האוויר של בעלות הברית לנצל את עליונותם האווירית המוחלטת, כדי לסייע לכוח המכותר בבסטון. מטוסי תובלה אמריקאים הצניחו 441 טון של אספקה וציוד (לרבות פגזי ארטילריה) למתחם ההגנה סביב בסטון. ההצנחה הייתה מדויקת מאוד, וכ-95 אחוז ממטעני האספקה הגיעו לידי הכוחות האמריקאים. במקביל תקפו מטוסי קרב-הפצצה ריכוזי כוחות גרמניים סביב בסטון. למחרת היום שבו 160 מטוסי דקוטה והצניחו 160 טון אספקה בבסטון, אך הפעם הם נתקלו באש נ"מ חזקה, שגרמה להפלת מספר מטוסים.
בשעה 03:00 בחג המולד, 25 בדצמבר, ערכו הגרמנים התקפה מסיבית על בסטון. ההתקפה החלה בלילה, משום שהעליונות האווירית של בעלות הברית הגבילה את יכולתם של הגרמנים לפעול בשעות היום. היא התמקדה בחלק הצפון-מערבי של מתחם ההגנה האמריקאי, משום שהגרמנים חשבו שמדובר בגזרה החלשה ביותר של מערך ההגנה. הכוחות התוקפים כללו גם רגימנט פאנצרגרנדיר מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 המנוסה (שכללה 72 טנקים ותותחי סער), שנשלחה לתגבר את כוחותיו של מנטויפל באזור בסטון. המתקפה, שלא תואמה כראוי, נבלמה עד לשעות הבוקר, לאחר שהכוחות התוקפים השיגו התקדמות של קילומטר וחצי בלבד.
שבירת טבעת הכיתור הגרמנית והמשך הלחימה באזור בסטון
ב-23 בדצמבר החלה הארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון לתקוף את האגף השמאלי (הדרומי) של הבליטה הגרמנית באזור הארדנים, במגמה לחבור לכוחות האמריקאים המכותרים בבסטון. לאחר ארבעה ימים של לחימה קשה הצליחה הדיוויזיה המשוריינת ה-4 של פטון לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולחבור אל הכוחות הנצורים בבסטון בשעה 16:50 ב-26 בדצמבר. המצור הגרמני נפרץ, ולמחרת היום בשעות הבוקר המוקדמות הגיעו רכבי אספקה ואמבולנסים לבסטון. אולם הלחימה סביב בסטון לא נסתיימה, והמסדרון הקרקעי שהוביל אל העיירה נותר צר ושברירי. בשבוע הלחימה סביב בסטון ספגה הדיוויזיה ה-101 1,641 אבדות. במהלך היומיים הבאים ניסו הגרמנים, ללא הצלחה, לסגור את המסדרון שפתחה הארמייה השלישית לבסטון. ב-30 בדצמבר החלה מתקפת הנגד של הארמייה השלישית של פטון ממזרח וממערב לבסטון. האמריקאים נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד קורפוס הפאנצר ה-47 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, שהועברה לאזור בסטון, אך עד 2 בינואר נסוגו הגרמנים לבסוף מאזור בסטון, והוסר האיום הגרמני על העיירה; הקורפוס השלישי מהארמייה השלישית האמריקאית כבש באותו יום את מאנדה סט-אטיין ממערב לבסטון, והיה קרוב לכיתור שלוש דיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה-47. גם התקדמותה של הדיוויזיה ה-26 האמריקאית מדרום-מזרח לבסטון איימה לכתר מספר דיוויזיות.
תוצאות הקרב
מרבית הלחימה במתחם בסטון, בדומה לקרבות רבים במערכה בארדנים, הייתה סדרה של התנגשויות בין כוחות קטנים יחסית. הדיוויזיה המוטסת ה-101 הקימה מערך הגנה היקפי מאורגן היטב. היא נהנתה מהיתרון של לחימה ב"קווים פנימיים", שאיפשר לה להעביר תגבורות לכל נקודה במתחם ההגנה שלה במהירות יחסית בעת הצורך, בעוד הגרמנים פעלו בתנאי שטח שהקשו על ריכוז כוחות והעברת אספקה ליחידות החוד. אחד הגורמים החשובים שסייעו להגנה המוצלחת של בסטון הייתה הארטילריה האמריקאית. בטרם יציאתה לבלגיה, לקחה עימה הדיוויזיה ה-101 כמות תחמושת גדולה מהרגיל. בבסטון תוגברו יחידות הארטילריה של הדיוויזיה על ידי מספר אגדי ארטילריה מיחידות אחרות, שנסוגו לאזור העיירה. אף על פי כן, לכל אורך המצור סבלו האמריקנים ממחסור בתחמושת ארטילרית. השימוש העיקרי שנעשה בארטילריה היה נגד שריון האויב, בירי ישיר או עקיף; כך לדוגמה, ב-20 בדצמבר נורו 2,600 פגזים על השריון הגרמני. מנגד, לגרמנים לא היה סיוע ארטילרי מספק, והם לא עשו מאמץ לפגוע בארטילריה האמריקאית. האמריקאים נהנו גם משליטה אווירית כמעט מוחלטת בשמים מעל שדה הקרב, עובדה שלא אפשרה למטוסי הלופטוואפה להעניק סיוע אווירי להתקפות כוחות הקרקע על מתחם בסטון, בעוד שחיילות האוויר של בעלות הברית יכלו להעביר אספקה לכוחות הנצורים בבסטון, ולתקוף ריכוזי כוחות גרמניים מסביב לעיירה, מרגע שמזג האוויר התבהר מעט.
המגננה המוצלחת של האמריקאים בבסטון מנעה מהגרמנים את השימוש ברשת הדרכים החיונית שעברו דרך העיירה, ובכך הקשתה מאוד על המשך ההתקדמות של כוחות החוד ארמיית הפאנצר החמישית. דיוויזיות הפאנצר שעקפו את בסטון והמשיכו לעבר המז התקשו לנצל את ההצלחה, בגלל מחסור באספקה, ועד 26 בדצמבר נבלמה התקדמותן כליל.
טלב אבו עראר
ביוגרפיה
אבו עראר משתייך לפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, ונחשב לאחד האישים הבולטים של התנועה באזור הנגב, בנוסף לעיסוקו הפוליטי הוא מתעסק בדעוה, ובימי שישי הוא עומד בראש המתפללים כאימאם במסגדים השייכים לתנועה האסלאמית הדרומית.
אבו עראר החל את דרכו כמורה וכסגן מנהל בית ספר. בין השנים 2000–2004 כיהן כראש המועצה המקומית של היישוב הבדואי ערערה בנגב. בנוסף, הוא כיהן כיושב ראש ועד העובדים של המועצה המקומית וראש התנועה האסלאמית בערערה והוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
נבחר כחבר כנסת בבחירות לכנסת ה-19 מטעם רשימת רע"מ-תע"ל. בבחירות לכנסת ה-20 שובץ במקום התשיעי של הרשימה המשותפת ונבחר שוב לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, שובץ אבו עראר במקום החמישי ברשימת רע"מ-בל"ד כנציג מפלגת רע"מ, ולא נכנס לכנסת עם זכיית הרשימה בארבעה מנדטים בלבד.
ננט ברגן
ננט דיאז ברגן (באנגלית: Nanette Diaz Barragán; נולדה ב-15 בספטמבר 1976) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית המכהנת כנציגת המחוז ה-44 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
טלב אבו עראר
חיים אישיים
אבו עראר נשוי לשתי נשים, ויש לו 13 ילדים משתיהן. מתגוררים בערערה בנגב.
ננט ברגן
ביוגרפיה
ברגן נולדה בהרבור סיטי שבקליפורניה. היא הצעירה מבין 11 ילדים להורים שהיגרו לארצות הברית ממקסיקו. אמה הייתה פועלת בבית חרושת ואביה מתקן טלוויזיות. ב-1998, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון עבדה בבית הלבן במשרד הקישור לקהילות המיעוטים, לאחר מכן עבדה בארגון ה-NAACP.
בשנת 2000 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובשנת 2005 סיימה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת דרום קליפורניה. היא שימשה עוזרת לשופט בית המשפט העליון של קליפורניה והתמחתה במשרד התובע הכללי של מרכז קליפורניה. לאחר הלימודים עבדה במשרד עורכי הדין Latham & Watkins ובמשרד AlvaradoSmith APC. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 התנדבה במטה הבחירות של ברק אובמה כחלק מצוות הסיוע המשפטי.
בשנים 2013–2015 כיהנה כחברת מועצה בעיר הרמוסה ביץ' בקליפורניה, ופעלה בהצלחה למניעת קידוחי נפט באזור העיר ומפרץ סנטה מוניקה.
נתן שחר
נתן שחר (31 ביולי 1937 – 26 באפריל 2021) היה מוזיקולוג, מעבד, מלחין ומנצח מקהלות ישראלי.
ביוגרפיה
נתן שחר נולד בתל אביב. בשנת 1940 עברה המשפחה לקיבוץ עין חרוד, שם למד בבית הספר היסודי. בשנת 1953 עברה המשפחה לירושלים, שם למד בבית חינוך - תיכון עירוני ג'. את השירות הצבאי עשה ככלכלן במטכ"ל, לאחר שלמד, במסגרת העתודה האקדמית, באוניברסיטה העברית בירושלים, כלכלה ויחסים בין לאומיים.
באותן השנים גם למד בקונסרבטוריון אקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין. בין מוריו היו הפסנתרנית ברכה עדן והמלחינים חנוך יעקובי וחיים אלכסנדר.
עד שהחל בלימודי מוזיקולוגיה וחקר את תחום הזמר העברי, התפרסם נתן כמוזיקאי, כמנצח מקהלות, כמעבד וכמלחין, ששירים שהלחין אף זכו בפרסים ראשונים בפסטיבלי זמר שונים, ובהם:
אחד מהשירים הראשונים שהלחין, "ביקשתי אש", שזוהה עם הזמרת אילנה רובינא, זכה לביצוע מחודש של הזמרת מירי מסיקה.
בין המקהלות אותן הקים וניצח זכורות מקהלות הענק כגון: "200 בנות המטכ"ל" ומקהלות הענק שהוקמו לקראת ועידות תנועת "בני עקיבא" ותנועת "הנוער העובד והלומד". נתן שימש גם כמנהל מוזיקלי של תוכניות רדיו וטלוויזיה, כגון תוכניות "ריץ'-רץ'" ועשרות מתוכניות "המבדיל" ועוד.
את לימודי המוזיקולוגיה החל באוניברסיטת בר-אילן, שם סיים את שני התארים הראשונים.
את התואר השלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. והיה הראשון שכתב דיסרטציה על הזמר העברי.
בתחום הזמר העברי, נתן כתב וערך כמה ספרים ועשרות מחקרים ומאמרים שחלקם פורסמו בישראל ומחוצה לה, לרבות את הערך "הזמר העברי" במהדורה האחרונה של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, וכן ערכים נוספים.
כמו כן כתב מחדש כמה ערכים המתייחסים ל"זמר העברי" ב"אנציקלופדיה יודאיקה" שמהדורתה המעודכנת הופיעה זה לא כבר.
שחר ניסח את סיסמת בני עקיבא: "קדש חייך בתורה, וטהרם בעבודה", והלחין את השיר "קדש חייך" שהולחן לכבוד ועידת בני עקיבא והפך להמנון הלא רשמי של התנועה.
ב-2006, יצא לאור ספרו "שיר שיר עלה נא", תולדות הזמר העברי, שיצא בהוצאת "מודן". בספרו, מגולל שחר את תולדות הזמר העברי, מאז ימי ראשית התהוותו, החל בשנות השישים של המאה ה-19 ועד שנת 2000.
במהלך השנים בהן לימד בבית הספר התיכון ב"הדסים" הקים את המגמה לבגרות במקצוע המוזיקה, שהייתה המגמה הראשונה בארץ שהוקמה בבית ספר תיכון רגיל. כמו כן הקים את "מקהלת הדסים" שהקליטה 12 תקליטים מסחריים.
בשנת 2018 פרסם שחר עבודת מחקר על שירי תנועות הנוער בספר הנושא את השם: "שירת הנוער- מה שרו בתנועות הנוער".
שחר לימד במשך עשרות שנים במכללת בית ברל, ומספר שנים באוניברסיטת בן-גוריון.
שחר כיהן בין השאר כחבר בוועדה לזמר עברי שליד המועצה לתרבות ואמנות, וכן מונה כיו"ר הוועדה לזמר עברי שהחליטה על הענקת פרס ישראל לזמר עברי בשנת תשע"ו (2016).
נפטר ב-26 באפריל 2021.
תמנון הווריד
תמנון הווריד (או: תמנון הקוקוס; שם מדעי: Amphioctopus marginatus) הוא מין של תמנון ממשפחת התמנוניים המצוי בימים טרופיים רדודים במזרח האוקיינוס השקט, בעיקר סביב החופים של אינדונזיה ושל אוסטרליה. תמנון זה ידוע בעיקר במנהגו להסתתר בתוך קליפות של פרי הקוקוס.
מאפיינים
אורכו 8 סנטימטרים בממוצע ואורך הזרועות שלו הוא 15 סנטימטרים. תמנון הווריד יודע להחליף צבעים במהירות, אך בדרך כלל צבעו אפור בהיר, כצבע קרקעית הים. על גופו ישנם סיעופים דמויי-ורידים, ומכאן שמו. התמנון מסתתר באזורים רדודים ומחפש קונכיות כדי להסתתר בתוכן מטורפים, בהן הוא יוצר לעצמו בית. שמו השני, תמנון הקוקוס, קיבל את שמו מכיוון שנצפה משתמש גם בקליפות קוקוס כדי לבנות לעצמו מחסה.
לאופיס
לאופיס (שם מדעי: Laophis; מיוונית עתיקה: "נחש של אנשים") הוא סוג נחש נכחד ממשפחת הצפעיים, אשר התקיים במשך הפליוקן של אירופה שלפני 4 מיליון שנה.
המאובנים של הנחש התגלו בסלוניקי שבצפון יוון. הוא תואר למדע לראשונה ב-1857 בידי החוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון, לאחר חשיפה של כמה שלדים שלו. הדוגמה המקורית ששימשה את אוון נאבדה במשך השנים אך בשנת 2014 נחשף שלד נוסף של הנחש, כשהוא ידוע מחוליות בודדות שהתגלו סלוניקי. הסוג מכיל מין יחיד - Laophis crotaloides, שפירושו: "דמוי-עכסן".
א-ריאן
א-ריאן (בערבית: الريان) היא עיר שנמצאת במחוז א-ריאן, קטר.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-14 ק"מ מבירת קטר, דוחה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 29 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יוני (38 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (17 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 90 מילימטרים בשנה. חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (20 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
מנאוס
מנאוס (בפורטוגזית: Manaus) היא בירתה של מדינת אמזונאס שבצפון מערב ברזיל, הגדולה ביותר בשטחה במדינות ברזיל. העיר שוכנת על גדת נהר הריו נגרו, מעט מערבית למקום הישפכו אל נהר האמזונאס, והיא משמשת נמל עיקרי ומרכז כלכלי באזור. אוכלוסייתה מונה כ-2,219,580 בני אדם (נכון ל־1 ביולי 2020).
היסטוריה
ראשיתה של מנאוס במבצר קטן בעל ארבעה תותחים בשם סאו ז'וזה דה ברה דו ריו נגרו שנוסד בשנת 1669 על ידי מתיישבים פורטוגזים לצורך התגוננות מפני פשיטות ספרדיות לתוככי ברזיל בדרך נהר האמזונאס. הוא נבנה בעזרתם של שבטי ילידים שחיו באזור, ועברו להתגורר סביבו, ביניהם שבט המנאוס (Manaós - "אֵם האלוהים" בשפת השבט). עד 1695 גדלה אוכלוסיית האינדיאנים סביב המבצר כדי כך שהתעורר הצורך בבניית כנסייה שבה יוכלו המיסיונרים לנצר אותם ולהדריכם בדרכי הדת.
ב-13 בנובמבר 1832 זכה היישוב למעמד של יישוב עירוני (Vila) ולשם "מנאוס" (Manaus). ב-24 באוקטובר 1848 קיבלה מנאוס מעמד של עיר תחת השם "ברה דו ריו נגרו". בשנת 1850 הוקם מחוז האמזונאס. מנאוס זכתה לשמה הנוכחי המלא, "העיר מנאוס", ב-4 בספטמבר 1856.
המצאת תהליך הגיפור ופריחת תעשיית הגומי הביאו לשגשוגה של מנאוס בין השנים 1890–1920. בעלי המטעים התעשרו והעיר פרחה. מהגרים מצפון מזרח ברזיל שנמלטו מבצורות ומעוני הציפו את העיר וביקשו להתעשר מסחר בגומי. שנות הפריחה הביאו לשינויים ניכרים בפני העיר, שנחשבה למפותחת ביותר בברזיל. נבנו בה שדרות ותשתיות ביוב; היא נהנתה מתאורה חשמלית וקרוניות חשמל שטרם נראו בערי ברזיל האחרות. בשנת 1882 נבנה על גדת הריו נגרו השוק העירוני, מבנה אר-נובו שהוא העתק של השוק הפריזאי לה-האל. לא הרחק משם, במרכז העיר, נחנך בשנת 1896 תיאטרון האמזונאס - בית אופרה גרנדיוזי, שהשלמת חלקו הפנימי ארכה עוד 15 שנים. בשנת 1902 נבנה הנמל הצף, העולה ויורד עד 14 מטרים, יחד עם פני הנהר.
כל זה הסתיים בשנת 1920, כאשר כניסתו של הגומי הסינתטי לשוק והגידול בהיקף מטעי הגומי בדרום מזרח אסיה גרמו לירידה דרסטית במחיר הגומי. מנאוס שקעה לתוך עוני. עשרות שנים נדרשו לה כדי לשוב ולהפוך מרכז כלכלי משגשג.
כלכלה
אף שייצור הגומי והסחר בו נמשכו גם אחרי שנת 1920, הם חדלו מלהיות מרכיב חשוב בכלכלה של מנאוס. מיקומה של העיר הביא לכך שתהווה מרכז לסחר בעץ ובאגוז ברזיל, זיקוק נפט, ייצור סבון ותעשיות כימיות, וכמובן, לתיירות האמזונאס. ואולם, התמורות המרכזיות שחלו בעשורים האחרונים בכלכלתה של מנאוס הן השקעות הממשלה הפדרלית בהקמת תשתיות באזור והכרזת מנאוס כאזור סחר חופשי, בשנת 1967, שהביאו חברות ענק בינלאומיות למקם בעיר את מפעליהן. הטבות שונות שלהן זוכים הגופים הכלכליים מצד הרשויות מפצות על הקשיים הלוגיסטיים הכרוכים בישיבה במנאוס, והופכות אותה לכדאית.
אקלים
במנאוס חם כל השנה וגם גשום כל השנה, כשבאוגוסט, החודש היבש ביותר, יורדים כ-60 מילימטרים של גשם. הטמפרטורות נעות בין 30 מעלות צלזיוס ל-33 מעלות.
חינוך
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של אמזונאס והאוניברסיטה המדינתית של אמזונאס.
תחבורה
משרת את מנאוס נמל התעופה הבינלאומי אדוארדו גומס, הקרוי על שמו של איש חיל האוויר הברזילאי אדוארדו גומס. הנמל, שנמצא במרחק של 14 קילומטרים צפונית למנאוס, מציע טיסות ליעדים בברזיל ומחוצה לה.
המטבח של מנאוס
המטבח של מנאוס מאופיין בשימוש במגוון רחב של דגי אגן האמזונאס. בין מנות הדגים הנפוצות אפשר למצוא את הפיררוקו (pirarucu) בבננה, את הטמבקי (tambaqui) הצלוי ואת הטוקונרה (tucunaré) המטוגן. מרכיבים רווחים בבישול של מנאוס הם הכוסברה, שמן הדקלים (דֶנדֶה), קמח מנדיוקה. בין הפירות המקומיים - הגראביולה (graviola), הקופואסו (cupuaçú), האסאי (açaí), הז'ניפאפו (genipapo), הבאקורי (bacuri), הפופוניה (pupunha), הטוקומה (tucumã) ועשרות זני בננות.
מוזיקה
הסגנונות המוזיקליים האופייניים למנאוס הם הבוי בומבה (Boi-bumbá) - פופולרי במיוחד בפסטיבל של יוני, כשהוא מלווה בריקוד עממי, ועוסק בחיי הנהר והילידים; הפוהו, שהגיע למנאוס עם המהגרים מצפון המזרח וקיבל בה לבוש חדש, אקרובטי; הסמבה (במנאוס טוענים כי הקרנבל בעיר שני רק לזה של ריו דה ז'ניירו) והאָשֶה (axé) - מקצב באהיאני במקורו שמנוגן על ידי תזמורת.
ספורט
בעיר פועלות מספר קבוצות כדורגל, כמו נסיונל פוטבול קלובה, אך אף אחת מהן לא זכתה בהישגים משמעותיים.
העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל. לצורך כך נבנה אצטדיון ארנה אמזוניה, שמשמש גם כמגרשה הביתי של נסיונל פוטבול קולבה.
יהודי מנאוס
שנת 1810 מהווה ציון דרך אצל יהודי מנאוס בפרט ויהדות ברזיל בכלל. באותה שנה חדלה לפעול בפורטוגל האינקוויזיציה. מצבם של יוצאי גירוש ספרד במרוקו היה בלתי נסבל: צפיפות אוכלוסין גבוהה בשכונות היהודיות המיוחדות, מחלות מידבקות, מאסר בידי השלטונות, הריסת בתי כנסת וסבל גופני ונפשי. עקב הסכם סחר בין ברזיל ובריטניה נפתחה המדינה הדרום-אמריקאית לקליטת מהגרים, והחלה בה תקופה של התפתחות ופריחה. היהודים הראשונים הגיעו לאגן האמזונאס כבר בשנת 1810. באזור נמצאה מצבה יהודית קדומה של מרדכי הכהן, מחודש סיון תר"ח (1848).
היהודים עסקו תחילה ברוכלות. הם הציעו את מרכולתם מסירותיהם. הם שטו מיישוב ליישוב ומכרו את הסחורות העירוניות לתושבי המקום. פריחת תעשיית הגומי הביאה לשגשוג עד שההכנסה לנפש הייתה לגבוהה בעולם. בעקבות המשבר הכלכלי, נפסקה הגאות והיהודים החלו להתרכז בערים.
בעיר מצוי קברו של הרב שלום מויאל, הנחשב בעיני התושבים הנוצרים בעיר לקדוש.
ב-2009 מנתה קהילת יהודי מנאוס כמאתיים משפחות. בעיר קיים בית כנסת אחד "בית כנסת בית יעקב - רבי מאיר". בית הכנסת התארגן, לאחר שהתאחדו מתפללי שני בתי הכנסת שהוקמו בעיר: בית יעקב משנת 1928 ובית מאיר שנוסד לאחר מכן. הנוסח הוא של יהודי מרוקו הספרדית. תפילות מתקיימות רק בשבת. לקהילה בית ספר יהודי "יעקב אזולאי" הפתוח יומיים בשבוע ל-70 תלמידים ובו לומדים יהדות ועברית.
בבית הכנסת יש ספר תורה שלפי המסורת הובא עוד מפורטוגל והוא בן כארבע מאות שנה. הרב אליהו בירנבוים, יחד עם מומחים, בדק את ספר התורה והגיע למסקנה כי הוא "בעל כתב ספרדי ולא צפון אפריקאי ומועד כתיבתו בסוף המאה ה-16". בית התפוצות בקש לקבל את ספר התורה לתצוגה ונענה על ידי נשיא הקהילה חיים בן-שימול כי "אצלנו ספר התורה הוא לב ליבה של הקהילה היהודית".
מפרש שמש
את הרעיון למפרש שמש הציג מהנדס הרקטות הסובייטי פרידריך זנדר בשנת 1920.
מקור הקרינה
יש שני מקורות אפשריים לקרינה המניעה את המפרש:
מבנה
מפרש השמש הוא משטח גדול, והוא מחזיר קרינה. כאשר פוגעת בו קרינה הוא נהדף ממנה והלאה. כאשר ייקשר המפרש אל עצם כלשהו, ינוע העצם איתו יחד. גשושית המונעת באמצעות מפרש שמש קרויה מפרשית שמש.
יעילותו של מפרש שמש היא פונקציה של יכולת החזרת הקרינה שלו. ככל שתוחזר ממנו קרינה רבה יותר (כלומר פחות קרינה תיבלע בו), כך הדחף שיספק המפרש יגדל.
עם זאת, למפרש המונע על ידי קרינת כוכב יתרון בולט. הוא מאפשר חיסכון ניכר בעלויות משום שהוא איננו זקוק לדלק לשם תנועתו. כל האנרגיה הדרושה להנעתו בחלל מגיעה מהכוכב.
חומרים
בין החומרים שהוצעו לבניית מפרשי אור הוא איירוגרפיט, חומר מוצק שצפיפותו היא נמוכה מן האוויר.