cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האביר אורלנדו
ההיסטוריה של האופרה
בסופו של דבר, הנסיך הגדול ורעייתו לא ביקרו באסטרהאזה ולכן המחזה הוצג לבסוף ביום שמו של ניקולאוס אסטרהאזי, ב-1782. האופרה זכתה להצלחה רבה, עד מהרה נקנו כל עותקי הלברית שהודפסו והיצירה עצמה נותרה מוצגת במשך שנתיים בחצר הנסיך. ב-1783 הועלה עוד שלוש עשרה פעמים, וב-1784 עוד שבע פעמים. לאחר מכן הוצגה האופרה בשפה הגרמנית בפוז'ון (ברטיסלאבה) (באדיבות להקת האופרה המשפחתית אנדרדי). הלברית תורגמה לגרמנית על ידי פרנץ קסבר גירזיק. האופרה הוצגה אז בכמה ערים גרמניות ( דרזדן, מנהיים, פרנקפורט, קלן, נירנברג, ברלין, לייפציג, הנובר, מינכן) הוא הוצג גם בגראץ ב-1793 ובסנקט פטרבורג ב-1813.
לאחר מכן לקח כמעט מאתיים שנה עד שהיצירה התגלתה מחדש. ציון החתימה של היצירה שרד, אך התפצל לשניים בנסיבות לא ברורות עד כה. שתי המערכות הראשונות נשמרות במוזיאון הבריטי, ואילו המערכה השלישית נשמרת בברלין. עם זאת, במערכה השנייה חסרים שני קטעים (האחד אריה השני רצ'יטטיב). רוב החוקרים כיום מאמינים שהיידן השאיל את הקטעים הללו בלונדון למלחין הספרדי ויסנטה מרטין אי סולר (Vicente Martín y Soler) ששילב אותם באופרה שלו שהלחין באותה תקופה. זה גם מסביר איך מחצית מהפרטיטורה הגיעה לאנגליה.
מערכה ראשונה
אורלנדו רודף אחרי אנג'ליקה באהבתו, אך היא אוהבת את מדורו. האישה ומאהבה חייבים להימלט מחיזורו התקיף יותר ויותר של אורלנדו. אנג'ליקה מבקשת לבסוף את עזרתה של אלצ'ינה, שמעמידה לידה מגן בדמותו של רודומונטה. אורלנדו מאבד את ראשו מתאוות האהבה ומונע על ידי רצון לנקום את דחייתו. הוא ממשיך לרדוף אחרי אנג'ליקה. רודומונטה, לעומת זאת, רודף אחריו: הוא רוצה לקרוא לו לדו-קרב בכל מחיר. אבל בהתחלה, הוא מוצא את עצמו רק מול שלישו של אורלנדו, פסקואלה. רודומונטה עומד להכות כאשר אאורילה מופיעה, ומציינת שאורלנדו נמצאת בקרבת מקום. רודומונטה ממהר, והנערה הרועה והשליש מתאהבים זה בזה. פסקוואלה בסופו של דבר מחליט שמאס באורח החיים הנודד של אדונו: הוא עוזב את אדונו ומקים משפחה. בינתיים, רודומונטה מוצא את אורלנדו. שני האבירים מתחילים להילחם, רודומונטה מועד במהלך הקרב, אורלנדו עומד להכות אותו כאשר אלצ'ינה מופיעה לפתע. הקוסמת יוצרת כלוב קסמים סביב האביר המשתולל.
מערכה שנייה
לאחר שאורלנדו משתחרר מהשבי שלו (הכלוב), מסעו מוביל אותו דרך יער. שם הוא פוגש שוב את רודומונטה. שני האבירים כמעט מתנגשים שוב כאשר אאורילה מופיעה שוב, מספרת לאורלנדו שהמאוהבים מצאו דרך מילוט. לכן האביר עוזב את יריבו וממהר אחרי אנג'ליקה ומדורו. בינתיים, כתוצאה מסערה, האוהבים הורחקו זה מזו. מדורו מתעורר על חוף שומם בזמן שאנג'ליקה מתכוננת לזרוק את עצמה לים מסלע כי חושבת שהאהובה מת. עם זאת, אלצ'ינה תופסת את אנג'ליקה הקופצת מהצוק ומביאה אותה היישר אל זרועות אהובה. המפגש המשמח נקטע על ידי אורלנדו, אבל אלצ'ינה מתערבת שוב: מטילה שתי מפלצות לפני האביר. בעוד אורלנדו נאבק איתם, האוהבים מתרחקים ומוצאים מקלט במערה של אלצ'ינה. גם פסקואלה ואאורילה מגיעים לשם. אורלנדו, לעומת זאת, מופיע שוב במהרה, ומעורר את כעסה של אלצ'ינה, שהופכת את האביר לגוש סלע. האוהבים, לעומת זאת, לא רוצים שעונש כה חמור יושת על אורלנדו, שבסופו של דבר חוזר לצורתו האנושית.
מערכה שלישית
האוהבים ואלצ'ינה מחליטים בסופו של דבר להשקות את אורלנדו עם משקה שגורם לשכיחה. הקוסמת גם מפתה את האביר עד לשער העולם התחתון, ובעזרת קארונטה היא משיגה שישתה ממימי לתה. אורלנדו שוכח אם כן את אלצ'ינה, את אנג'ליקה, את מדורו ואת רודומונטה לנצח. האוהבים יכולים סוף סוף לחבק זה את זה בחופשיות.
מיכאיל ספרנסקי
מיכאיל ספרנסקי (ברוסית: Михаил Михайлович Сперанский) (12 בינואר 1772 - 23 בפברואר 1839) - מדינאי רוסי, בין הרפורמטורים הגדולים בהיסטוריה הרוסית, יועץ קרוב לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
שנותיו הראשונות
מיכאיל ספרנסקי נולד בכפר במחוז ולדימיר של היום במשפחה של הכומר המקומי. הוא היה הבן הבכור, די חולני והחל בקריאת ספרים כבר בגיל צעיר. המחנך הראשי שלו היה סבו העיוור. בהתאם לעדויות גם כאשר עלה לתפקידים גדולים לא שכח את המקורות והחיים של פשוטי העם והתנהג בהתאם בחייו הפרטיים.
בשנת 1780 נשלח ללמוד בבית הספר לכמורה בולדימיר. בהיותו ילד מוכשר, נרשם תחת שם המשפחה "ספרנסקי" - על בסיס השורש הלטיני "spero" - תקווה. לאור הכישורים שלו הוא בלט מאוד בין תלמידי בית הספר והחל לעזור לראש המוסד. בשנת 1788 הוא כתב מכתב לאציל מקומי עם בקשה לעזור לו להתקבל לאוניברסיטת מוסקבה. לא ידוע על התשובה שהוא קיבל על המכתב.
תחילת השירות הממלכתי
בשנת 1792 הוא קיבל הצעה להיות עוזר של הנסיך קוראקין שהיה לו תפקיד בכיר בשרות הממשלתי. כמבחן קבלה קוראקין ביקש מהצעיר לכתוב 11 מכתבים לאנשים שונים בנושאי ממשל שונים. תוצאות המבחן היו מעבר לכל ציפיות הנסיך וספרנסקי התקבל לעבודה. בתפקיד החדש ספרנסקי התקרב לגרמני צעיר בשם בריוקנר שגם שירת אצל קוראקין. גרמני זה היה בעל דעות ליברליות, תמך של וולטר ואנציקלופדיסטים אחרים. בהשפעתו התגבשה ראיית עולם של ספרנסקי וזה נתן ביטוי בקריירה המאוחרת שלו. בשנת 1796 פאבל הראשון הגיע לשלטון ונסיך קוראקין היה בין מקורביו. אומנם תקופה זו הייתה קצרה מאוד, אך קוראקין הצליח תוך זמן קצר לקדם את העוזר שלו בשרות הציבורי. תוך 4.5 שנים הוא עבר מספר דרגות למרות התנגדות של מספר אנשים בצמרת השלטון.
בשנים האחרונות של תקופת פאבל הראשון, הוא התמנה למזכיר של מסדר אנדריי הקדוש. מיד בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון ספרנסקי העביר לידי מקורביו תוכנית לרפורמות שלטוניות. ב-19 במרץ 1801 הוא התמנה לעוזר של מזכיר הקיסר. כתוצאה מכך הוא קיבל גישה לאנשים שקבעו את מדיניות הממשל החדש. הקיסר הצעיר היה מעוניין ברפורמות בממשל ולכן מיכאיל ספרנסקי היה מתאים לו מאוד. באותה תקופה ספרנסקי עבד כ-19 שעות ביום בהכנת המסמכים השונים. הכישורים שלו מהר מאוד התגלו למעגל הקרוב של הקיסר. ויקטור קוצ'וביי שהיה מקורב מאוד לקיסר לקח את ספרנסקי לקבוצת עוזריו. באותו זמן מקורבי הקיסר עבדו על בחינת הרפורמות הנדרשות בממשל. ב-8 בספטמבר 1802 הוכרז על הקמת 8 משרדי הממשלה. כל שר היה צריך לדווח לקיסר באופן אישי. הנסיך קוצ'וביי קיבל מינוי של שר הפנים. מיכאיל ספרנסקי קיבל מהקיסר מינוי למזכיר שר הפנים.
החל משנת 1802 ועד ל-1804 ספרנסקי הכין מספר רב של מסמכים בנוגע לרפורמה בממשל. ביוני 1802, בהיותו בן 30 בלבד הוא קיבל מינוי מנהל "מחלקת הרפורמות" במשרד הפנים. בנוסף לרפורמות בממשל ספרנסקי יזם רפורמות נרחבות בכל צורת המסמכים הרשמיים ברוסיה ולמעשה הנהיג סגנון כתיבה רשמי חדש.
ב-20 בפברואר 1803 פורסם צו בנושא האיכרים החופשיים המפורסם. הצו הוכן בהשתתפותו הפעילה של ספרנסקי. בהתאם לצו זה, לאציל היה מותר לשחרר את הצמית שלו ולתת לצמית לשעבר אדמה לעיבוד. במהלך שלטונו של אלכסנדר הראשון, בהתאם לצו זה שוחררו כ-50 אלף צמיתים.
לאור המסמכים הרבים שקוצ'וביי מקבל מספרנסקי, הוא מבקש להכין מסמך ממצא על הרפורמה היסודית בממשל. גם הקיסר היה מעוניין לקבל מסמך זה. אומנם כאשר המסמך היה מוכן התברר שספרנסקי ממליץ על רפורמה כה עמוקה שהמדינה הייתה נהפכת למונרכיה חוקתית. הקיסר לא היה מוכן ללכת כה רחוק ולאור כך המסמך לא התקדם עד ליישום. בשנת 1806 ספרנסקי הוצג לפני הקיסר וקיבל ממנו עיטור ולדימיר הקדוש. זה הייתה תקופת הזוהר של ספרנסקי. למעשה הוא היה בין האנשים החזקים בממשל. אלכסנדר העריך מאוד את הצעיר והפקיד אותו על מספר רב של נושאים. בשנים 1806–1807 הוא מלווה את הקיסר בנסיעתו לאירופה. עם חזרתו לבירה, הקיסר ממנה את ספרנסקי לסגן שר המשפטים ועושה אותו ליועץ הראשי האישי. בינואר 1810, עם הקמת המועצה המדינית ספרנסקי מונה למזכיר המועצה. זה עשה אותו בעל תפקיד בכיר מאוד בממשל.
ספרנסקי גם היה פעיל מאוד בארגון הבונים החופשיים. הוא היה בקשר עם ראשי הארגון כולל ראש הארגון ברוסיה - נסיך קוראקין.
תקופת ההרחקה
הרפורמות שיזם ספרנסקי השפיעו מאוד על החברה הרוסית. בהתאם לכך מספר רב של אצילים ופקידי הממשל התלוננו על פעילותו. בפברואר 1811 ספרנסקי ביקש לעזוב את השרות, אך הקיסר נתן תשובה שלילית.
למרות זאת, מתנגדי ספרנסקי המשיכו להעביר לקיסר תלונות ושמועות שונות על פעילותו ובעיות בהתנהגותו לכאורה. בחגיגות ליובל 40 של ספרנסקי הוא אומנם קיבל עיטור אלכסנדר נבסקי אך היה ברור שכוכבו מתחיל לרדת. ניקולאי קרמזין העביר לקיסר מסמך ארוך על הבעיות שרפורמות גרמו למדינה והצורך לעצור אותם מיד. ב-17 במרץ 1812 נערכה פגישה אישית בין ספרנסקי לבין הקיסר. לא ידוע מה היה תוכן השיחה, אך ברור שהיא הייתה קשה מאוד. למחרת ספרנסקי קיבל הנחיה מהמשטרה לעזוב את הבירה עם משפחתו ולעבור לפרם.
בני זמנו קראו לאירוע "נפילת ספרנסקי". למעשה זה הייתה לא רק הדחת פקיד בדרג גבוה זה הייתה הדחה של יוזם הרפורמות עם כל המשתמע מכך.
בשנת 1814 ספרנסקי הורשה להתגורר באחוזה משפחתית במחוז נובגורוד. הוא כתב מספר מכתבים לקיסר עם בקשת חנינה ובקשה להסביר לו את המצב. בסופו של דבר הקיסר נתן לו מלגה של 6 אלף רובל בשנה החל ממועד עזיבת השרות. במכתב הקיסר צוין שלספרנסקי היה תפקיד חשוב בקידום המדינה.
חזרה לשירות
ב-1 באוקטובר 1816 ספרנסקי הוחזר לשירות בתפקיד מושל פנזה. הפקידות המקומית לא אהבה אותו.
לאחר מספר שנים הוא הועבר לתפקיד חדש - מושל סיביר. הוא החליף בתפקידו את איוון פסטל (אביו של הדקבריסט הנודע פבל פסטל) שהתפרסם בתור מושל אכזרי ומושחת. בתפקיד זה ספרנסקי היה פעיל מאוד והנהיג מספר רפורמות ניהוליות. בינואר 1820 הוא כתב מכתב לקיסר בו ציין שמטרות תפקידו בסיביר יושגו לקראת מרץ והוא מעוניין לחזור לבירה. תגובת הקיסר ציינה שהוא יכול לחזור לבירה רק כעבור שנה - במרץ 1821.
הוא ראה את הקיסר רק ביוני 1821. הקיסר לא היה מעוניין להיות לבד עם ספרנסקי וספרנסקי הבין שהוא הוחזר לבירה אך לא יהיה מקורב לקיסר כמו בעבר.
תקופת ניקולאי הראשון
בדצמבר 1825 לשלטון הגיע ניקולא הראשון. בהנחייתו, ספרנסקי מתמנה לחבר בית הדין למשתתפי מרד דקבריסטים.
הוא היה מקורב לקיסר החדש, אך מצב רוחו לא היה כמו קודם. הוא מונה להיות מורה למשפטים של בן הקיסר אלכסנדר השני.
בגיל 67 הוא קודם לתואר רוזן. לאחר כ-40 יום הוא נפטר.
דעות על פעילותו
בהתאם לעדויות של בני זמנו, ספרנסקי היה שונה מכל פקידי הממשל.
ניקולאי הראשון בהיוודע על פטירת ספרנסקי ציין שהוא איבד משרת הנאמן והפורה ביותר. כולם צריכים לדעת מה רוסיה חייבת לספרנסקי וכל מתנגדיו צריכים לשתוק.
אייסלבן
לכבוד בנה הידוע ביותר של העיר, זכתה אייסלבן לכינוי "לותרשטאדט" מאז שנת 1946. אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז 1996.
אייסלבן משתרעת על שטח של כ-25 על 10 קילומטרים, לאחר שכמה קהילות מסביב שולבו בעיר. הרובע הגדול ביותר הוא הלפטה (Helfta) עם המנזר שחודש בשנת 1999. הגרעין של אייסלבן מחולק לעיירה עתיקה (Altstadt) וחדשה (Neustadt), שהאחרונה הוקמה עבור הכורים של אייסלבן במאה ה-14.
גאוגרפיה
הגרעין העירוני ממוקם 30 קילומטרים מערבית להאלה בשפלה מאורכת, הקרויה "שפלת אייסלבן" (Eislebener Niederung) באזור הדרום-מזרחי של המחוז. האזור העירוני שדרכו זורם הנחל בוזה זיבן (Böse Sieben, מילולית "שבעת הרשעים", מקור השם מהמאה ה-19 אינו ידוע) נשלט על ידי אדמה חקלאית. בין אונטר-ואוברריסדורף (Oberrißdorf) הנוף מתנשא אל "רמת מנספלד" (Mansfelder Platte), רמה נמוכה ובה רכסי הרים נמוכים, והשטח העירוני מכסה את החלק העיקרי של הרמה. בחלקו הדרומי של האזור העירוני עובר הרכס המיוער הורנבורגר זאטל (Hornburger Sattel).
אקלים
טמפרטורת האוויר הממוצעת באייסלבן היא 8.5°C, וכמות המשקעים השנתיים היא 509 מילימטרים. כמות נמוכה מאוד שהיא בין ה-20 המקומות שבהם נמדדה הכמות הקטנה ביותר בגרמניה. ערכים נמוכים יותר רשומים ב-2% בלבד מתחנות המדידה של שירות מזג האוויר הגרמני. החודש היבש ביותר הוא פברואר, והגשום ביותר הוא חודש יוני. בחודש יוני יש פי 1.9 יותר גשמים מאשר בפברואר. כמות המשקעים כמעט ולא משתנה והמשקעים מפוזרים באופן שווה מאוד לאורך השנה. תנודות עונתיות נמוכות יותר נרשמות רק ב-7% מתחנות המדידה.
תקופת נדידת העמים
במאות ה-3 עד ה-5, בתקופת נדידת העמים הגדולה, עברו שבטי הסואבים, האנגלס (Angles) והוורנים מאזורי הולשטיין, שלזוויג ומקלנבורג דרומה. מערבה מהאלבה וה לתורינגיה. ניתן לעקוב אחר דרך זו בסיומות של שמות המקומות "-לבן" (leben-, כלומר "חיים"). לדוגמה, בין הלדנסלבן (Haldensleben) לארפורט צצו כ-100 עיירות וכפרים שכך הסתיים שם המקום. לדברי הרמן גרוסלר, המילה "חיים" בהקשר זה פירושה ירושה. התחילית של שם המקום זה מתייחס לשבט של בעלי הקרקע.
במאה החמישית התערבבו המהגרים עם התושבים המקומיים משבט ה והשתייכו ל, שנכבשה בשנת 531 על ידי הפרנקים. תורינגיה הצפונית יושבה כתוצאה מהתבוסה בסקסוניה. במהלך ההיסטוריה הנוספת, יישבו מלכי הפרנקים איכרים סואבים, הסיים ופריזיים באזורים מסוימים.
טירה עם חפיר האגם פאולן
במאות ה-9 וה-10 הוקמה על הגדה המערבית של מה שכונה אגם פאולן (Faulen See, "אגם עצל") טירה מוקפת חפיר. אייסלבן מוזכרת במסמך מ-23 בנובמבר 994 של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היא מוזכרת כאחד מששת המקומות שקיבלו קודם זכויות של שוק כולל טביעת מטבעות וזכויות מכס. בעיירת השוק, שהתפתחה בצומת של שתי דרכי סחר ותחת הגנת הטירה מוקפת החפיר המלכותית, הייתה תחנה מלכותית בה התקבלו המיסים מהכפרים שמסביב.
מלך השום
בשנת 1081 אישרו הנסיכים הסקסונים באייסלבן את בחירתו של הרמן פון לוקסמבורג (Hermann von Luxemburg; 1053–1088), הרוזן פון סאלם, כמלך מתחרה להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בזמן שהאחרון היה באיטליה. הרמן התגורר באייסלבר ואסרבורג (Eisleber Wasserburg) והובא תחת מצור על ידי החיילים של היינריך מפריזלנד. הרוזן ארנסט פון מנספלד נחלץ לעזרתו והביס את הפריזים. במשך זמן רב נקרא שדה הקרב פריזנשטראסה (Friesenstrasse), כיום רחוב פרישטראסה (Freestrasse). כאשר היינריך נכנס לסקסוניה עם צבאו בשנת 1085, נמלט הרמן לדנמרק. מכיוון שלפי הדיווחים הרבה מאוד צמח שום מול קירות הטירה באותה תקופה, הוא כונה "מלך השום" (Knoblauchkönig). על הקיר הצפוני של בית העירייה יש פסל אבן חול המייצג, על פי המסורת, את המלך. כיום הוא דמות תדמיתית בפרסום תיירותי.
אזכור ראשון כעיר
בשנת 1069 קיבלה, שטירת אבותיהם הייתה ב, מעמד של רוזנות מהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עד מהרה התפתחה אייסלבן לבירת רוזנות זו. החל משנת 1121 ואילך מינו רוזני מנספלד את ראש העיר. רק ב-1809 היה לאייסלבן ראש עיר עצמאי שלא מונה על ידי הרשויות. בסביבות 1150 החל ניקוז אגם פאולן, שטח ביצה בקצה המזרחי של אזור היישוב. הבישוף וויכמן ממגדבורג קרא לפריזים ולפלמים לבנות תעלות ניקוז וסכרים, והם התיישבו אז ברובע ניקולאיפירטל (Nicolaiviertel). ניתן לראות את העקבות עד היום מהתעלות והסכרים הרבים.
באמצע המאה ה-12 החלה בנייתה של חומת העיר הראשונה, שהקיפה את השוק והסמטאות שמסביב. החומה נבנתה על ידי תושבי העיר, וכל גילדת מלאכה הייתה אחראית על תחזוקה והגנה של קטע. שמירת השערים הייתה באחריותם של עובדים שמשכורתם שולמה על ידי העיר. חומה זו הקיפה רק את השוק וכמה רחובות מסביב.
בשנת 1180 הוזכרה אייסלבן לראשונה כעיר (civitas) עם שנים עשר חברי מועצה (קונסולים) בהנהלתו של ראש עיר (Stadtvogt). תושבי העיר נאלצו לשלם מיסים לרוזנות מנספלד. העיר הייתה אחראית על ערכאת השיפוט הנמוכה ביותר. המטבעות המקומיים העתיקים ביותר (Eisleber) הם משנת 1183. היו שם שתי קהילות דתיות, זנקט אנדראס (St. Andreas) וזנקט גוטהרד (St. Gotthard).
תחילת כריית הנחושת
בסביבות שנת 1200 התגלו עפרות נחושת לראשונה בקופּפרברג (Kupferberg) בהטשטדט (Hettstedt). המגלים, על פי האגדה, היו הכורים נפיאן (Nappian) ונוקה (Neucke), שהם הדמויות הסמליות של תעשיית הכרייה של מנספלד עד היום. בתחילה האיכרים עדיין כרו נחושת באדמתם שלהם, אך עד מהרה התפתח סחר. פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את האישור המלכותי לזכויות במינרל (בגרמנית Bergregal) לרוזנים לבית מנספלד בשנת 1215, והאישור חודש על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1364. הכרייה שינתה את מבנה הכלכלה של האזור והפכה לבסיס לעושרם של הרוזנים והעיר.
מנזר הלפטה
המנזר הציסטרציאני של מריה הקדושה הוקם על ידי הרוזן בורכרד הראשון (Burchard I) ממנספלד בשנת 1229 ונבנה בתחילה ליד. המנזר היה גם הבעלים של בית החולים על שם קתרינה (Katharinenhospital) באייסלבן. בשנת 1234 הועבר המנזר על ידי אלמנתו של הרוזן בורכרד לכפר הנטוש רוסדורף של ימינו (Rossdorf, צפונית-מערבית לאייסלבן), משום שמיקומה הקודם קרוב לטירה מנספלד לא נבחר בצורה חכמה. אך גם רוסדורף התגלה כמקום בעייתי בגלל המחסור הגדול במים.
בשנת 1258, בהנחייתה של אם המנזר גרטרוד פון הקבורן (Gertrud von Hackeborn), הועבר המנזר להלפטה (Helfta), כיום רובע של אייסלבן. המנזר קנה את חלקת האדמה בהלפטה מאחיה של אם המנזר, אלברכט ולודוויג, שהיו בעלי טירת הלפטה ושלטו באזור. אולם כבר בשנת 1284 המנזר נבזז על ידי גבהרד פון קוורפורט (Gebhard von Querfurt).
במהלך המצור הכושל על אייסלבן של הדוכס מבראונשווייג בשנת 1342, הושמדו הכפרים מסביב ואיתם המנזר. אז החלה ההרחבה החמישית של חומת העיר. המנזר הועבר לקצה ביצורי העיר בכיכר המנזר של ימינו באייסלבן. אבל זה לא היה האתר האחרון של המנזר, כי בשנת 1525, במהלך מלחמת האיכרים בזזו האיכרים המורדים את מזר הלפטה החדש (Kloster Neuen Helfta). עקב כך נמלטו אם המנזר קתרינה פון וצדורף (Katharina von Watzdorf) והנזירות להאלה לפני שהן נשלחו למוראביה בהוראת הקיסר קרל החמישי להקים שם מנזר נטוש מחדש. אך באותה שנה הם חזרו לאלט-הלפטה לבקשתו של הרוזן הוייר השישי ממנספלד (Hoyer VI. von Mansfeld; 1484–1540), ששיקם את המנזר. עם זאת, לנזירות שוב לא היה שם בית קבע.
הרפורמציה הפרוטסטנטית אילצה להכניס את הפולחן הפרוטסטנטי למנזר בשנת 1542. כשנכשלו כל המאמצים להמיר את הנשים תחת אם המנזר האחרונה ולבורגה ראובר (Walburga Reuber) לנצרות פרוטסטנטית, פירק הרוזן הפרוטסטנטי גאורג פון מנספלד-אייסלבן את המנזר בשנת 1546. הנזירות עזבו. האזכור המתועד האחרון של המנזר הוא מיום 19 ביוני 1542. איכרים רבים מהכפרים ההרוסים התיישבו כעת, באישור הרוזן, מדרום לחומת העיר, מעבר לנחל בוזה זיבן (באותה תקופה היה עדיין קרוי וילרבאך). ברחוב רמטורשטראסה (Rammtorstraße) נמצאים כיום בתי החווה החקלאיים האופייניים.
המנזר הוזנח ושימש כמחסן בתקופת גרמניה המזרחית. שחזורו החל בשנת 1998 לאחר כמה יוזמות של המורה לאמנות, יואכים הרמן, שפעל למענו מאז 1988.הציסטרציאנים מנהלים כעת גם בית הארחה ומוסד חינוכי.
בנייה והשרפה של 1498
סוף המאה ה-14 והמאה ה-15 היו תקופות של שגשוג. במהלך המריבה בשל מינוי הבישוף של הלברשטאדט בשנת 1362 הוכיחו ביצורי העיר את יעילותם כנגד הצרים. בית החולים Heilig-Geist-Stift הוזכר לראשונה במסמכים בשנת 1371, וב-1408 הוקם בית העירייה הראשון מאבן. בשנת 1462 הוקדש בית המקהלה בכנסיית זנקט ניקולאי (St.-Nicolai-Kirche), שנבנה על היסודות של כנסיית גוטהרד. בשנת 1433 הוזכרו חנויות ו עם בית שקילה בכיכר השוק; המיקום תואם ל-Haus Markt 22. בשנת 1440 היו בעיירה 530 בעלי בתים וכ-4,000 תושבים. בניית המגדלים לכנסיית זנקט פטרי-פאולי החלה בשנת 1447, לכנסיית ניקולאי ולכנסיית אנדראס בשנת 1462.
מרטין לותר נולד ב-10 בנובמבר 1483 ב"סמטת לנגן" (Langen Gasse), כיום רחוב לותר (Lutherstrasse). למחרת, יום מרטין, הוא הוטבל בכנסיית זנקט פטרי פאולי (אגן הטבילה המקורי שרד). משפחת לותר נשארה באייסלבן רק עד לאביב 1484, אך באמצעות הטבילה לותר נותר מקושר לעיר לאורך כל חייו. המנהל העירוני ומנהל התיירות הנוכחחים עושים מאמצים לפתח את הקשר הזה בצורה אינטנסיבית יותר; זה נכון במיוחד לשנת 2017, שנת ה-500 לרפורמציה.
חומת עיר שנייה נבנתה בין השנים 1480–1520. הרבעים פטריפירטל (Petriviertel, חקלאים), ניקולאיפירטל (Nicolaiviertel, פריזים) ונוסברייט (Nussbreite, כורים) נוספו לעיר. בשנת 1498 החריבה שרפה הרסנית את העיר בתוך החומה הראשונה. בנוסף לבנייני המגורים הרבים, בית העירייה נשרף וכנסיית זנקט אנדראס ניזוקה. רק באמצעות פטור ממיסים לחמש שנים שהעניק רוזן מנספלד ניתן היה למנוע הגירה דרסטית החוצה של האוכלוסייה.
שיקום העיר העתיקה והקמת העיר החדשה
לאחר שרפת העיר ההרסנית בשנת 1498 בתוך חומת העיר העתיקה (הרבעים אנדראס ומרקטפירטל), החל השיקום על בסיס הזכויות שניתנו על ידי רוזנות מנספלד ב-17 באוגוסט 1498. השיקום התרחש תחילה במהירות יחסית, כאשר בשלב הראשון נעשה שימוש באלמנטים אדריכליים גותיים מאוחרים.
בשנת 1501 התפצל בית רוזני מנספלד למשפחות מנספלד-פורדרורט (Mansfeld-Vorderort), מנספלד-מיטלורט (Mansfeld-Mittelort) ומנספלד-הינטרורט (Mansfeld-Hinterort). בראשית המאה ה-16 בנתה כל אחת מהמשפחות הללו בית מגורים בעיר אייסלבן. הרוזן אלברכט הרביעי (1480–1560), נצר לענף הינטרורט, יישב כורים וחרשי ברזל מאזורים אחרים בגרמניה ממערב לעיר העתיקה כדי להחיות את תעשיית הכרייה וגם העניק להתיישבות זו אמנת עיר. היא נקראה "העיר החדשה ליד אייסלבן" (Neue Stadt bei Eisleben), היום "נאושטדט" (Neustadt) או "אננפירטל" (Annenviertel).
בשנת 1514 ביקש מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאלברכט לבטל את אמנת העיר. אלברכט התנגד לדרישה זו, ובמקום זאת ייסד מנזר אוגוסטיני (Annenkloster mit Kirche), בו פגש את מרטין לותר בשנת 1518. בשנת 1520 החליט הכנס הכללי של האוגוסטינים במנזר זה לטובת תורתו של לותר. בשנת 1523 המנזר פורק.
רפורמציה
בעוד שהרוזנים ממשפחת מנספלד-פורדרורט דבקו באמונתם הקתולית, נציגי משפחת מנספלד-הינטרורט תחת גבהרד השביעי (Gebhard VII), ובעיקר אלברכט השביעי (Albrecht VII. von Mansfeld; 1480–1560), שהיה חבר קרוב של לותר, הצטרפו לרעיון הרפורמציה. בשנים 1520–1540 התבצעה הרפורמציה הפרוטסטנטית בכמה צעדים באייסלבן ובמחוז מנספלד. בשנת 1525 הוכנסה התורה הפרוטסטנטית לפולחן הדתי והוקם בית ספר פרוטסטנטי לבנים ליד כנסיית זנקט אנדראס בהנהלתו של, שהיה למבשר בית הספר הלטיני (בית הספר לדקדוק) שהוקם באייסלבן בהתאם לאמנה הלותרנית בשנת 1546.
עם זאת הרוזנים הפרוטסטנטים לא התייחסו לנתינים שלהם בצורה טובה או גרועה מזו שנהגו קרובי משפחתם הקתולית. במלחמת האיכרים הגרמנית (1524–1525), בהן השתתפו כורים מרי נפש רבים מאייסלבן והרסו חלקים גדולים ממחוז מנספלד, דיכא אלברכט השביעי את ההתקוממויות שפרצו בלחימה עקובה מדם וחסרת רחמים. במהלך מלחמת האיכרים נהרסו גם מנזר הבנדיקטינים בהורנבורג הסמוכה ומנזר הלפטה, והנזירות גורשו ממנו.
בשנת 1529 מתו מאות מתושבי אייסלבן במגפת הדבר.
סערת מלחמות הרפורמציה גרמה לעיתים אף לבני משפחת מנספלד להילחם זה בזה. אלברכט השביעי חתם על הפרוטסטנטי בשנת 1530 והצטרף לברית שמלקלדן, קונפדרציה הגנתית של נסיכים פרוטסטנטים שהפסידה בסופו של דבר את המלחמה השמלקלדית על סקסוניה לכוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך זכתה להכרה של הלותרניזם כדת רשמית בתוך האימפריה הרומית הקדושה, ושאפשרה לנסיכים לקבוע את הדת הרשמית בארצותיהם.
הרוזן הוייר הרביעי מבית מנספלד-פורדרורט (Grafen Hoyer IV. von Mansfeld-Vorderort), אחד המתנגדים לרפורמציה שהיה בעל השפעה רבה ביותר מת באזור מנספלד בשנת 1540 (קבר בצורת סרקופג בכנסיית זנקט אנדראס). לותר ניסה באופן אישי מספר פעמים ליישב את המחלוקות בין הרוזנים, במיוחד לגבי העיר החדשה. הוא הגיע לעיר בפעם האחרונה בשנת 1546. ב-16 בפברואר חתמו הוא ויוסטוס יונאס (Justus Jonas) על חוזה ההקמה של בית הספר הלטיני הראשון, כיום הגימנסיה על שם מרטין לותר (Martin-Luther-Gymnasium). מרטין לותר הטיף את דרשותיו האחרונות בכנסיית זנקט אנדראס באייסלבן, ומת בעיר ב-18 בפברואר 1546. הבית בו נפטר מרטין לותר מוקדש לזכר האירוע הזה. בשנת 1547 הטיל קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה חרם קיסרי על הרוזן אלברכט השביעי בשל מחויבותו לרפורמציה. עם זאת, הוא בוטל בשנת 1552.
לאחר שלום אאוגסבורג בשנת 1555, המירה רוזנת מנספילד, שהתחנכה במנזר, את דתו של גבהרד טרוכסס פון וולדבורג (Gebhard Truchsess von Waldburg), , שהיה בעל מעמד של נסיך בוחר, לקלוויניזם. נישואיהם והצהרתו על שוויון דתי בכל תחום שלטונו גרמו לסיבוב נוסף של מלחמת דת,. בני הזוג ברחו פעמים רבות דרך מדינות גרמניות שונות לפני שגבהרד ויתר על מינויו בשנת 1588. הוא מת ונקבר בשטרסבורג בשנת 1601, לאחר שכשל בניסיונו להפוך את מעמדו לשושלת של נסיכים בוחרים. אשתו (שלא הייתה יכולה לחזור למנזר) הייתה תחת חסות הדוכסים מווירטמברג (Herrscher von Württemberg) ונפטרה בשנת 1637, ובכך בא לקיצו ענף מיטלורט של המשפחה.
בנייה במאה ה-16
את המעבר מאדריכלות גותית מאוחרת לסגנון הרנסאנס ניתן לראות בבית העירייה בעיר העתיקה, בבית הינטרורט (1500–1589) ובעיטורים בכנסיית זנקט אנדראס. חלק מיוחד בבניית העיר מחדש היה לברנדינוס בלאנקנברג (Berndinus Blanckenberg בסביבות 1470–1531), שהיה משנת 1507 חבר מועצה, ומשנת 1518 ראש העירייה; מצבת הרנסאנס שלו, שנוצרה על ידי הפסל הנס שלגל בשנת 1540, נמצאת בכנסיית זנקט אנדראס. הסרקופג של הרוזן הוייר השישי (1541) מאת אותו אמן שוכן באותה כנסייה.
לאחר 1530, בגלל המשבר בתעשיית הכרייה של מנספלד, הבנייה כבר לא הייתה אינטנסיבית כמו בשליש הראשון של המאה ה-16, אך בית הקברות קמפוסנטו (Camposanto, באיטלקית "שדה קדוש") הוקם בשנים 1538–1560, ובשנת 1564 נבנו בית הספר הלטיני וכיפת המגדל הרנסאנסית של כנסיית זנקט פטרי-פאולי. ב-1568 נבנה בניין המסחר של קתריננשטיפט (Katharinenstift). בניין העירייה של העיר החדשה (Neustädter Rathaus), כיום "Breiten Weg", הוקם בין השנים 1571–1589, ובשנים 1585–1608 הושלמה כנסיית אנה (Annenkirche).
בשנת 1550 קטלה מגפת דבר נוספת כ-1,500 בני אדם. כורים רבים עזבו את העיר, כך שבשנת 1554 היה צריך לסגור חלק מהפירים. קיצוץ שכר גרם לתסיסה אזרחית ולהשבתת עבודה. בשנת 1562 נשרפה כנסיית קתרינה ולא נבנתה מחדש. בשנת 1567 סגר אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה בית דפוס באייסלבן שהדפיס קונטרס נגד מטיפיו ואסר את המדפיס. חלוקות הירושה הרבות, ההוצאות המופרזות והמצב הכלכלי הירוד הובילו לפשיטת רגל של רוזנות מנספלד בשנת 1570. הם איבדו את הריבונות על סקסוניה, ששלחה מפקח לאייסלבן. בגלל המחסור בכוח העבודה בענף הכרייה, ההגירה הפכה לעבירה פלילית.
בשנת 1574 סיכמו הרוזנים ששרדו לבית מנספלד: הנס הויר, הנס גאורג, הנס אלברכט וברונו עם הנסיך הבוחר של סקסוניה להחזיר את חובותיה הנרחבים של המשפחה, אך חלק מהנכסים עוקלו בכל מקרה. ענף הינטרורט של בית מנספלד הגיע לקיצו בשנת 1666, אך ענף מנספלד-פורדרורט התמיד עד 1780, אז גם הוא נכחד ואייסלבן סופחה ישירות לנסיך הבוחר של סקסוניה.
שרפות, דבר ומלחמת שלושים השנים
המאה החלה בשנת 1601 עם אסון השרפה החמור ביותר בתולדות העיר. במרכז העיר, האש התפשטה במהירות מתחת לבתים העשויים מעץ שהיו צמודים זה לזה. 253 בנייני מגורים, בית השקילה, מגדלי כנסיית זנקט אנדראס והבתים העירוניים של רוזני מנספלד הושמדו.
לאחר השרפה בעיר ב-1601, שהחריבה בין היתר את הטירה המוקפת חפיר מהרנסאנס, את בית המידות של ענף מיטלורט של הרוזנים לבית מנספילד, את בית הספר לדקדוק, את בית השקילה ובתי עיר רבים, לא יכולה הייתה הרוזנות לממן שיקום כה משמעותי. זה נבע, למשל, מעיקול הנכסים של רוזנות מנספלד בשנת 1570, החלפת הבעלות 1573–1579, כאשר הנסיכים הסקסונים מהלברשטאדט ומגדבורג החליפו ביניהם את הבעלות על אייסלבן עם פרבריה, העול של מלחמת שלושים השנים והפגיעה בכרייה ותלותה בסחר עד שחרור תעשיית הכרייה בשנת 1671 על ידי הנסיך הבוחר של סקסוניה. בנוסף למבנים המנהליים המורכבים הקיימים (הייתה גם הנהלה של הרוזנים עד 1780), כל זה הביא לירידה כלכלית של העיר, שנמשכה עד סוף המאה ה-18 והייתה ניכרת גם בתהליך הבנייה.
המצוקות החברתיות שמהן סבלו הכורים הובילו למצור על ביתו של מנהל המטבעה זיגנהורן ב-8 בפברואר 1621. 1,000 כורים דרשו את הפסקת זיוף המטבעות. בשנת 1626 הייתה מגפת דבר נוספת עם מאות מתים.
בשנת 1628 הגיעה מלחמת שלושים השנים לאייסלבן כשצבאו של אלברכט פון ולנשטיין הגיע לעיר, והיא הוחרבה על ידי שכירי החרב של. כתוצאה מכך גם הכרייה נעצרה. בשנת 1631 חיילים משני הצדדים עברו דרך העיר מספר פעמים, ודרשו מגורים ומזון. כאשר יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה סיכם על שלום נפרד עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1635, נערכו תפילות הודיה בכל הכנסיות. אך כבר בשנת 1636 העיר נבזזה על ידי השוודים. הפשיטות נמשכו עד 1644.
בשנת 1653, הרסה שרפה נוספת בעיר 166 בתים, ובשנת 1681 מתו 900 איש בגלל מגפת דבר נוספת. בית הולדתו של לותר נשרף עד לקומת הקרקע בשרפת העיר בשנת 1689.
שיקום
בשנת 1671 התיר הנסיך הבוחר של סקסוניה "לשחרר" כרייה באזור מנספלד. זה היה התנאי להמשך הפיתוח והתיעוש של הכרייה. בשנת 1691 נבנה בית השקילה מחדש. בית הולדתו של לותר נבנה מחדש בשנת 1693 וכיום משמש כבית ספר לעניים וכמוזיאון.
ביתה של משפחת האצולה רינק (Rinck) נבנה מחדש לאחר שרפת העיר בשנת 1498 בראשית המאה ה-16 כבית העירוני של ענף פורדרורט, שיכן את משרד הרוזן משנת 1563 ונבנה מחדש ב-1707 לחלוטין לאחר השריפה של 1689. משנת 1716 הנציגות ביצעה גם את המשימות של החלק הפרוסי של מחוז מנספלד, ששוחרר מהעיקול. היא נסגרה בשנת 1780 עקב אובדן הפייף, ומשנת 1789 הייתה מקום מושבו של מושל סקסוניה הנבחר. ב-14 ביולי 1798 הוקם ""בית הספר למכרות של אייסלבן" (Bergschule zu Eisleben) כמוסד לימודי למנהלים הטכניים של המכרות ביוזמת ממשלת נסיכות הבוחר מסקסוניה.
המלחמות הנפוליאוניות
לאחר תבוסת פרוסיה במלחמה נגד צרפת בקרב ינה-אאורשטדט בשנת 1806, כבשו חיילים צרפתים את העיר, אם כי אייסלבן לא השתייכה לפרוסיה אלא לנסיכות הבוחר מסקסוניה. למרות הכרזות בעיר שהבטיחו "כל נסיכות הבוחר מסקסוניה היא נייטרלית", כל האספקה הוחרמה. הצרפתים שילבו את מחוז מנספלד לשעבר בממלכת וסטפאליה שזה עתה הוקמה תחת ז'רום בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה.
לפיכך בוטלה גם הצמיתות, והוכנס, הפרדת הרשויות, שוויון הזכויות ליהודים, הקודקס האזרחי וניהול ספרי הכנסייה. העיר החדשה שולבה בעיר העתיקה. ביטול התקנות הישנות אפשר לסוחרים יהודים להתיישב בעיר, שחנכו את בית הכנסת הראשון שלהם בסמטת לנגן (Langen Gasse), רחוב לותרשטראסה של ימינו, בשנת 1814.
לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג בשנת 1813, הסתיים השלטון הווסטפאלי במנספלד. שלטי האצולה הווסטפאליים הוחלפו על ידי העיטים הפרוסים. אייסלבן השתתפה ב על ידי הקמת גדוד מתנדבים של כורים בפיקודו של קפטן פון ולטהיים (Veltheim; 1785–1839).
רסטורציה
עם סיום המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815 שולב מחוז מנספלד לשעבר בממלכת פרוסיה כתוצאה מקונגרס וינה. עיריית אייסלבן השתייכה משנת 1816 למחוז אגם מנספלד (Mansfelder Seekreis) שמושב המחוז היה בעיר. בשנת 1817 נבנה מבנה חדש לבית הספר לותר בחצר בית הולדתו של מרטין לותר. העיר קיבלה את סניף הדואר הראשון שלה בשנת 1825. בשנת 1826 נוסד סמינר המורים של אייסלבן באתר שמאחורי כנסיית פטרי. בשנת 1910 הוענק לו מבנה חדש בפארק העירוני, בו נמצאת כיום הגימנסיה על שם מרטין לותר. הסמינר התקיים עד 1926 ושימש את בית הספר לותר. בשנת 1835 הושלם בית החולים העירוני החדש. בשנת 1847 הוביל רעב לתסיסה חברתית, שהרשויות דיכאו באמצעות הצבא. מכיוון שחדר התפילה הפך קטן מדי עבור הקהילה היהודית ההולכת וגדלה, הבניין נבנה מחדש ו המורחב נחנך בשנת 1850.
בשנת 1852 התמזגו חמש חברות הכרייה של מנספלד והקימו את חברת הנחושת Mansfeldschen Kupferschieferbauenden. בשנת 1858 נהרסו שרידי ביצורי העיר. בשנת 1863 החלו העבודות על קו הרכבת האלה-קאסל. הקטע הראשון להאלה הושק בשנת 1865. לאחר סגירתם של פירי המכרות אובר (Ober) ומיטלהוטה (Mittelhütte), החלה הכרייה בקרוגהוטה (Krughütte) ובקופפרוהוטה (Kupferrohhütte) במערב העיר בשנת 1870. הרכבל הראשון של אירופה הוקם בין מרטינשכט (Martinsschacht) לקרוגהוטה בשנת 1871. הוא שימש להובלת עפרות וסייגים. לרגל יום הולדתו ה-400 של הרפורמטור הוקמה אנדרטת לותר שיצר הפסל הגרמני ונחנכה בכיכר השוק בשנת 1883.
בשנת 1892 החלו לחדור מי האגם המלוח (Salziger See) לפירי הכרייה שמתחת, שהגיעו בינתיים אל מתחת למרכז העיר. כדי להציל אותם, נשאבו מי האגם ב-1893 וכך הוא נעלם מהמפה. כתוצאה, החל תהליך מסוכן של שקיעת הבתים גם בעיר אייסלבן. בשנת 1898 יותר מ-440 בתים נפגעו כתוצאה מכך, ונאלצו להרוס רבים. את הנזקים וסימני השיפוץ ניתן לראות עדיין בבתים רבים כיום. הנזק לפירים גרם לפיטורים המוניים ויחד עם מורת הרוח לגבי הפיצוי האיטי והלא צודק בגין נזקי המכרות, הייתה בסופו של דבר תסיסה בקרב האוכלוסייה. בשנת 1896 הקצתה חברת הנחושת 500,000 מארק לפצות את בעלי הבתים.
התאוששות ומלחמת העולם הראשונה
המאה החלה עם הזמנת הקטע הראשון של חשמלית באייסלבן. ב-12 ביוני 1900 חגגו 700 שנה לתעשיית הכרייה במצעד גדול בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה ואשתו. בשל תעשיית הכרייה הפורחת, השגשוג הכללי של העיר גדל בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. האוכלוסייה גדלה ליותר מ-25,000 תושבים, ואייסלבן הפכה לעיר עצמאית וכך עזבה את מחוז אגם מנספלד. מתקנים ציבוריים חדשים היו: בניין חדש לבית הספר ההררי (1903), בית חולים חדש (1904), ביוב ומתקן לטיפול בשפכים עירוני, בית הספר התיכון החדש Stadtgraben (בית הספר היסודי של ימינו "Geschwister Scholl"), בית ספר יסודי חדש לבנות בקתריננשטראסה (1911), הבניין החדש של מכללת המורים (1911) והמוזיאון ההיסטורי האזורי (1913). בשנת 1909 קיבלו הכורים את הזכות להקים איגודים מקצועיים.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו, על פי המספרים הרשמיים, כ-575 מתושבי העיר.
רפובליקת ויימר
פרובינציית סקסוניה הפכה לחלק מהמדינה החופשית פרוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בבחירות לפרלמנט הממלכתי הפרוסי ב-20 בפברואר 1921 קיבלו מפלגות השמאל באזור התעשייה המרכזי בגרמניה רוב. מחשש להשתלטות קומוניסטית, הועברו יחידות משטרה של המשטרה הפרוסית שאורגנה מחדש על ידי וילהלם אבג (Wilhelm Abegg) להטשדט ולאייסלבן ב-19 במרץ 1921 במטרה לשמור על השליטה במפעלים. אייסלבן הייתה זירת הלחימה במהלך ניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל המכונה "פעולת מרץ" (März Aktion) במרץ 1921, שבמהלכו נהרגו כמאה עובדים.
ב-6 ביוני 1927 נחת הטייס האמריקאי קלרנס ד. צ'מברלין (Clarence D. Chamberlin) בשדה חיטה מחוץ לאייסלבן, והשלים את טיסת הנוסעים הטרנס-אטלנטית הראשונה (צ'ארלס אלברט לוין היה הנוסע), ושבר את שיא המרחק של צ'ארלס לינדברג שנקבע רק שבועיים קודם לכן בפריז, בצרפת.
מאז שנת 1931 סובסד ייצור הנחושת על ידי המדינה במטרה למנוע את סגירת חברת הנחושת מנספלד, שהאזור היה תלוי בה כלכלית במידה רבה.
נאציזם ומלחמת העולם השנייה
ב-12 בפברואר 1933, תקפה פלוגת אס אה את משרדיה של הנהגת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה במחוז ברחוב ברייטן ווג (בתקופת גרמניה המזרחית, "רחוב קורבנות הפשיזם") מספר 30. אנשים רבים נפצעו קשה וארבעה נהרגו. מאז מדברים על "יום ראשון העקוב מדם של אייסלבן" (Eisleber Blutsonntag).
בלילה שבין ה-9 ל-10 1938, פוגרום ליל הבדולח, חברים בארגוני האס אה והאס אס בבגדים אזרחיים פרצו לבית הכנסת והרסו את חדר התפילה. יהודים הוכו, ורכוש יהודי הושמד.
כמו בכל מקום בגרמניה, היהודים הופלו לרעה, כך שרבים עזבו את העיר או אפילו את המדינה. בשנת 1938 היו בעיר 42 יהודים, לפחות 21 מהם נרצחו בשואה.
הנאצים הידועים ביותר מאייסלבן היו סגן אלוף (מאוחר יותר שטנדרטנפיהרר) מהוואפן אס אס לודולף פון אלוונסלבן (Ludolf von Alvensleben), ומפקד המחנה של מחנה הריכוז מיידנק הרמן פלורשדט (Hermann Florstedt; אוקטובר 1942 עד ספטמבר 1943), שהוצא להורג על ידי הס"ס ב-15 באפריל 1945, באשמת גנבת רכוש המדינה (למעשה גנבת רכוש היהודים שהגיעו למחנה).
בנוסף למתנגדים פוליטיים, גם אנשי דת התנגדו למשטר הנאצי, על פי הכומר יוהאנס נואק מ"הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), שנידון למאסר בגין "הסתה נגד המדינה", וכתוצאה מכך הוא נפטר בשנת 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה מתו 913 אנשים בעיר.
עד סוף המלחמה, העיר נותרה כמעט ללא פגע מהמלחמה, אם כי הייתה מרכז של פעולות כרייה ותעשייה משמעותיות. כל בתי הספר ובתי החולים שימשו כבית חולים צבאי לאלפי חיילים פצועים. הכוחות הצבאיים האמריקאים הגיעו לאייסלבן בזמן שהם עקפו את הרי ההארץ ב-13 באפריל 1945 והעיר נכנעה ללא קרב. יחידות של הארמייה הראשונה הקימו מייד מחנה שבויי מלחמה בהלפטה. חיילים ואזרחים גרמנים נכלאו באוויר הפתוח בשטח של כ-80,000 מטרים רבועים. לעיתים היו כאן 90,000 אסירים, מהם 2,000 עד 3,000 מתו, בעיקר מהתנאים הלא אנושיים. המחנה פורק ב-23 במאי 1945 והאסירים הובלו לערים אחרות. שרידי המתים לא נמצאו עד עצם היום הזה. ב-20 במאי 1995 הוקמה ונחנכה בהלפטה אנדרטת אסיר המלחמה לזכרם של אנשים אלה.
התקופה לאחר המלחמה
ב-2 ביולי 1945 צעד הצבא הסובייטי לתוך אייסלבן. בשל פרוטוקול לונדון הראשון משנת 1944 והחלטות ועידת יאלטה, היא הפכה לחלק משטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. כברכה, הקימו הקומוניסטים של אייסלבן בעיר אנדרטה של לנין. ב-1 באוגוסט 1945 - מול אולם מלא בן 714 מושבים - הורמו מסכי תיאטרון האזרחים של אייסלבן (Theater Eisleben); זה היה התיאטרון הגרמני הראשון לאחר המלחמה. הוא הוקם ונוהל על ידי ראלף ווינר (Ralph Wiener), שם בדוי של פליקס אקה (Felix Ecke).
בשנת 1946 קיבלה העיר את השם "לותרשטאדט" במלאת 400 שנה למותו של מרטין לותר. ב-22 במרץ 1949 הפגינו למעלה מ-2,000 תושבים למען אחדות גרמניה. בשנת 1950 חגגה אייסלבן את יום השנה ה-750 לתעשיית הכרייה של מנספלד בנוכחות נשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק. המחוז הגדול שנוצר בשנת 1950 פורק והוקמו המחוזות אייסלבן והטשטדט. משנת 1951 התרחב האזור העירוני ונוספו הרבעים ארנסט-תלמן-זידלונג (Ernst-Thälmann-Siedlung) ווילהלם-פיק-זידלונג (Wilhelm-Pieck-Siedlung). בשנת 1963 נסגר פיר ההתקדמות (Fortschrittsschacht), פיר עפרת הנחושת האחרון באייסלבן. עידן הכרייה במולדה מנספלד הסתיים לבסוף בשנת 1969. מפעל מנספלד המשולב (Mansfeld-Kombinat) הפך למתקן ייצור של כלים ומוצרי צריכה. במקביל, בית הספר לכרייה והנדסת מתכות השתנה לבית ספר להנדסה במקצועות הנדסת חשמל והנדסת מכונות.
על מנת ליצור מקום לחנות כלבו, פוצץ מגדל העוז שנותר של הטירה הישנה מוקפת החפיר בפינה בין פרייסטראסה (Freistrasse) ושלוספלאץ (Schlossplatz). בין השנים 1973–1975 התרחשה שוב שקיעה באזור העירוני, במיוחד באזור של זיבנהיטצה (Siebenhitze). על זוננווג (Sonnenweg) ובית העלמין העתיק הוקמו מבנים טרומיים עם 640 דירות.
חגיגת יום הולדתו ה-500 של מרטין לותר בשנת 1983 הוכנה במשך זמן רב ונחגגה עם אורחים מ-36 מדינות. משרד הדואר של גרמניה המזרחית (9 בנובמבר 1982 ו-18 באוקטובר 1983) ומשרד הדואר של גרמניה המערבית (13 באוקטובר 1983) הנפיקו בולי דואר מיוחדים בהזדמנות זו. האתרים הקשורים ללותר שוחזרו וחזיתות הבתים בכיכר השוק חודשו.
גם באייסלבן התקיימו הפגנות לדמוקרטיה ולשינוי חברתי בסתיו 1989. אייסלבן הייתה חלק ממדינת סקסוניה-אנהלט מאז יום איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. בשנת 1994 מוזגו מחוז הטשטדט ומחוז אייסלבן והוקם מחוז מנספלדר לנד (Landkreis Mansfelder Land) שהמרכז הניהולי באייסלבן. בשנת 1997 הוגדרו בית הולדתו של מרטין לותר ו"הבית שבו מת מרטין לותר" באייסלבן כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, יחד עם אתרים נוספים הקשורים למרטין לותר בוויטנברג. במהלך רפורמות המחוזות של שנת 2007 איבדה אייסלבן את מעמדה כעיירת המחוז לטובת זנגרהאוזן (Sangerhausen).
בשנת 2016 הוענק לאייסלבן יחד עם ערים נוספות תואר הכבוד "עיר רפורמציה של אירופה" (Reformationsstadt Europas) על ידי.
אוכלוסייה
האוכלוסייה נמצאת בירידה מאמצע שנות השישים בגלל ירידת שיעורי הילודה והגירה שלילית, אף על פי שהשטח המוניציפלי הוגדל מספר פעמים על ידי מיזוג עם נפות שכנות. הפסקת כריית הנחושת באזור מנספלד מולדה בסוף שנות השישים והעתקת בירת המחוז לזנגרהאוזן מילאו תפקיד חשוב בצמצום האוכלוסייה.
ערים תאומות
הערים התאומות של אייסלבן הן:
אלחנן צ'ארלס ונגרוב
אלחנן (צ'ארלס) ונגרוב (באנגלית: Charles Wengrov; י"ג בטבת ה'תרפ"ה, 9 בינואר 1925, ניו יורק – כ"ה בתמוז ה'תשס"ב, 5 ביולי 2002, אשדוד) היה סופר ילדים ומתרגם מעברית לאנגלית.
ביוגרפיה
ב-1957 נישא לרוזה לבית ונגר, ולבני הזוג היו ארבעה ילדים. בשנת 1969 עלתה המשפחה לישראל והשתקעה בירושלים. ונגרוב היה "בעל קורא" מנוסה ודייקן, במשך שנים רבות קרא בתורה במניין שהתקיים ברחבת הכותל המערבי בשבתות ובימים נוראים, ושימש שם גם כאחד מבעלי התפילה. מאוחר יותר שימש כקורא בתורה בבית הכנסת ישועות יעקב בשכונת מאה שערים בירושלים. בחצי השנה האחרונה לחייו התגורר באשדוד.
נפטר בכ"ה בתמוז ה'תשס"ב, 5 ביולי 2002, ונטמן בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
עבודותיו
ונגרוב כתב מספר ספרי ילדים שנדפסו בדפוס האחים שולזינגר בארצות הברית, ביניהם סדרת ספרים שעסקו בדמויות מן התנ"ך לפי מדרשי חז"ל, בין הספרים: "נח והתיבה", "שאול המלך", ו"שמואל הנביא". ספרו "זלמן והחנוכיה" (Zalman's Menorah, ill. by Y.E. Taub, Feldheim, 1987), אף הוא לילדים, תורגם לעברית.
מלבד ספריו, תרגם גם ספרים מעברית לאנגלית, בעיקר ספרות תורנית וביוגרפיות. מתרגומיו:
יחסי אל סלוודור–קנדה
יחסי אל סלוודור–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לרפובליקת אל סלוודור. שתי המדינות חברות בארגון מדינות אמריקה ובאו"ם.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לאל סלוודור כוננו ב-29 בדצמבר 1961. אל סלוודור פתחה את השגרירות שלה באוטווה ב-1973. בתחילה, קנדה הסמיכה שגריר באל סלוודור שבסיסו בקוסטה ריקה ולאחר מכן מגואטמלה. ב-1995 פתחה קנדה משרד דיפלומטי בסן סלוודור לפני הקמת שגרירות קבועה ב-2005.
במהלך מלחמת האזרחים באל סלוודור קנדה קיבלה אלפי פליטים סלוודורים שנמלטו מהמלחמה. ב-1981 קיצצה קנדה את הסיוע לאל סלוודור בגלל החששות מחוליות המוות במדינה. הסיוע חודש בשנת 1985. לאחר החתימה על הסכמי השלום של צ'פולטפק בינואר 1992, קנדה התחייבה בסכום של עד 5 מיליון דולר עבור הפחתת העוני, קידום זכויות האדם ודמוקרטיזציה באל סלוודור.
באוקטובר 2018, שתי המדינות חתמו על הסכם לתחבורה אווירית ישירה. ב-2018, שתי המדינות חגגו 57 שנים ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מאל סלוודור לקנדה
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם אייר טראנסט ואוויאנקה קוסטה ריקה.
יחסי סחר
בשנת 2017, הסחר בין קנדה לאל סלוודור הסתכם ב-164.6 מיליון דולר. היצוא העיקרי של קנדה לאל סלוודור כולל: נייר וקרטון, פלסטיק, שומנים ושמנים ומכונות. היצוא העיקרי של אל סלוודור לקנדה כולל: סוכר, ביגוד וקפה. בשנת 2016, ההשקעה הישירה של קנדה באל סלוודור הייתה 965 מיליון דולר. החברה הרב-לאומית הקנדית Scotiabank פועלת באל סלוודור.
יחסי אל סלוודור–טורקיה
יחסי אל סלוודור–טורקיה הם יחסי החוץ בין אל סלוודור לטורקיה.
סקירה כללית
ב-20 באוגוסט 2019 ביקרה שרת החוץ של אל סלוודור אלכסנדרה היל טינוקו בטורקיה. במהלך ביקורה הוחלט לפתוח בעתיד שגרירות טורקית באל סלוודור ושגרירות של אל סלוודור בטורקיה.
נפח הסחר בין שתי המדינות היה 17.1 מיליון דולר בשנת 2019 (יצוא/יבוא טורקי: 14.8/2.3 מיליון דולר).
אליעזר לובראני
אליעזר לובראני (10 בפברואר 1898 - 29 במאי 1965) היה איש רדיו, פעיל ושליח של התנועה הציונית, עיתונאי, סופר, מחנך ואיש הנחלת הלשון. המנהל הראשון של השעה העברית בקול ירושלים.
שנים ראשונות
אליעזר לובראני נולד בוולוצלאווק שבפולין, על גדות הנהר ויסלה. הוא גדל בבית דתי. אביו, דוד לובראניצקי, היה בעל מפעל לשמרים ואמו, ברכה לבית ורטהיים, הייתה משכילה, הוגת-דעות, ציונית וסוציאליסטית.
בשנת 1904, כשאליעזר הגיע לגיל 6, החליטו ההורים לשלוח אותו ואת אחיו הבכור אהרון לארץ ישראל. הם עלו עם אמם בדרך שארכה שלושה חודשים, מפולין דרך יפו. האם שהתה כאן מעט וחזרה לפולין והאחים נשארו ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
שני האחים התגוררו בפנסיון הוז (פנסיון לילדים שהיה שייך להוריו של דב הוז) בתל אביב תמורה 120 פרנקים שהאם שלחה. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסק המימון עבור המגורים בפנסיון הוז, ואליעזר הצטרף לקבוצת "העבודה" שהתארגנה במקווה ישראל וסייע בבניית בתיה הראשונים של תל אביב.
בשנת 1915, כשיוסף לישנסקי הקים את ארגון המגן הוא הציע ללובראני להצטרף לארגון, והוא נענה לקריאתו של יוסף והצטרף לשמירה במושבות עקרון, גדרה ובאר טוביה ובקיבוץ רוחמה. בשנת 1917, לאחר שיוסף לישנסקי נאסר על פעילותו בניל"י, התפרק ארגון המגן ולובראני יצא צפונה והגיע לקואופרציה במרחביה. ז'נדרמים טורקים לכדו אותו שם. הוא נחשד בפעילות ריגול כנגד הטורקים במסגרת ניל"י, נאסר על ידי אנשיו של חסן בק במשך שישה שבועות, בכלא נצרת. למזלו של לובראני אביו שלח לו דרכון גרמני והוא שוחרר מהכלא ומיד גויס לצבא הגרמני ליחידה בפיקודו של ד"ר ארתור בירם, שחנתה בצמוד לתחנת הרכבת בעפולה, לעזרת הטורקים. במהלך שירותו כחייל גרמני סייע לובראני לקואופרציה במרחביה במוצרים חיוניים כגון: דלק, סוכר, סיגריות ואחרים.
בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא לובראני ללימודים באוניברסיטת וינה ומשם עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין לפקולטה לפילוסופיה. בשנת 1924 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בספרות ובמדעי התיאטרון. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור מכס הרמן, עסקה ב"מוטיבים תנכיים בתיאטרון הגרמני".
בין השנים 1925–1927 לובראני, שידע תשע שפות ברמה גבוהה, הוזמן יחד עם מנחם אוסישקין ואריה לייב יפה בשליחויות של התנועה הציונית, במסגרת הסוכנות היהודית, קרן היסוד והקרן הקיימת לקהילות היהודיות בארצות הבלטיות, פולין, גרמניה, קולומביה, ונצואלה ופנמה.
כעיתונאי וכמנהל קול ירושלים
בשנת 1927 התגורר בחיפה, התחיל לפרסם כתבות בעיתונים "הארץ" ו"דבר" בנושאי ביקורות תיאטרון וספרות . במקביל כתב גם בעיתונות הזרה כגון "ברלינר טאגבלאט", "פוסישא צאיטונג", "וואלט ביהנא" ועוד.
בסוף שנת 1929 הוזמן על ידי הוועד המרכזי של קרן היסוד בפולין למשך שלושה חודשים ובמקביל יצא בשליחות העיתון "דבר" לגרמניה. בתקופה זו התפתח בגרמניה הרדיו הציבורי. בסתיו 1930, הכריז הרדיו הגרמני על תחרות לבחירת שני עובדים לשורותיו. לובראני נגש לתחרות וזכה במשרה ברדיו הגרמני.
בשנת 1933 גורש מגרמניה בגלל מכתביו לעיתון "דבר" וחזר להיות חבר במערכת העיתון בארץ, וכתב את מדור התיאטרון. חיים נחמן ביאליק הציע לשנות את השם לובראניצקי ללובראני, וכך עשה אליעזר.
בסוף שנת 1935, לאחר שמספר מועמדים לשירות הרדיו המנדטורי נפסלו על ידי ד"ר אברהם קצנלסון (ניסן) הציע את לובראני כמועמד לממשלת המנדט. ב־1 בינואר 1936 חתם הנציב העליון הבריטי סר ארתור ווקופ על מספר מינויים ברדיו המנדטורי ולובראני קבל את המינוי להיות המנהל הראשון העברי בקול ירושלים. התוכניות בעברית נקראו השעה העברית בקול ירושלים וכך היה לובראני למנהל השעה העברית בקול ירושלים. ביולי 1943 עזב את קול ישראל עקב חילוקי דעות אידאולוגיים.
בשנת 1945, לאחר סיום עבודתו, משפחת לובראני עזבה את ירושלים וחזרה לחיפה. בחיפה האחים אליעזר ואהרון לובראני הקימו וערכו את העיתון "צהרים", שבין היתר הגיש לציבור את ההוראות והצווים של ממשלת המנדט בעברית, בנוסף, הוא התפרנס ממתן הרצאות באירועי תרבות שבועיים ועסק בהוראה. בעשר השנים שלפני מותו היה מורה בבית הספר החקלאי "כפר גלים" שליד חיפה ועסק בהוראה של תנ"ך, ספרות וחינוך באמצעי לימוד ייחודיים.
כמאה מכתבים ששלח לובראני במהלך חייו הועלו לאתר אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי.
קול ירושלים
האולפנים היו רועשים והציוד היה ברמה נמוכה והצוות העברי מנה שני גברים ואישה. לא הייתה מסורת שידור ולא היו מונחים בעברית בתחום השידור. לא אחת לובראני היה צריך לחדש מילים בשיתוף עם ועד הלשון ולהחדיר לאנשי הצוות דפוסי שידור מניסיונו בשידור הציבורי הגרמני. בין המילים שלובראני חידש היו תסכית, אולפן, משדר, קריין, מונחים לענייני ספורט ועוד.
חיים אישיים
בשנת 1933 התחתן אליעזר לובראני בגרמניה עם עליזה (ליצי) לבית כהן, שלאחר עלייתם לארץ ישראל עבדה במשך שנים רבות במכון הרנטגן בבית החולים אלישע בחיפה. נולדו להם שני ילדים.
לאליעזר לובראני היה אח בכור בשם אהרון ואחות צעירה בשם פרניה. בנו של אהרון הוא אורי לוברני.
וסילי לנובוי
וסילי לנובוי (ברוסית: Василий Лановой; 16 בינואר 1934 – 28 בינואר 2021) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ובשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.
ביוגרפיה
במהלך הלימודים הכיר לנובוי את השחקנית טטיאנה סמוילובה והשנים נישאו, אך התגרשו כעבור מספר שנים. במהלך הקריירה שיחק לנובוי במספר סרטים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1971 הוא הוכרז שחקן השנה של ברית המועצות על תפקידו בסרט "קצינים", בשנת 1973 הוא שיחק בסרט שבעה עשר רגעים של אביב. בשנים 1979–1980 לנובוי שיחק בשני סרטים על פעילות המיליציה הסובייטית בהם הוא שיחק תפקיד של חוקר. בסך הכול הופיע לנובוי ביותר מ-50 סרטי קולנוע.
בשנת 1978 הוא השתתף בצילומי סידרה תיעודית בת 20 פרקים על מלחמת העולם השנייה. על הקריינות בסדרה זו הוא זכה בפרס לנין. בתחילת שנות ה-70 לנובוי התחתן עם השחקנית אירינה קופצ'נקו ולזוג שני בנים.
החל משנת 1985 לנובוי היה מלמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1968 לנובוי התקבל כחבר בלמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. גם לאחר התפרקות ברית המועצות הוא המשיך לתמוך בדעות הקומוניסטיות והמשיך לתמוך במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. בשנת 2013 הופיע בתפקיד הקרדינל רישלייה בסרט "שלושת המוסקטרים" ובגרסה הטלוויזיונית המורחבת. בשנת 2019 הוענק לו פרס מיוחד על תרומתו לטלוויזיה ולקולנוע הרוסי בטקס חלוקת פרס נשר הזהב.
בינואר 2021 נפטר במוסקבה בעקבות סיבוכי מחלת נגיף הקורונה.
מצ'אלה
מצ'אלה (בספרדית: Machala) היא בירת מחוז אל אורו שבדרום-מערב אקוודור, והעיר הרביעית בגודלה במדינה. העיר שוכנת לחוף מפרץ גואיאקיל, ובה הנמל השני בחשיבותו במדינה, אחרי נמל גואיאקיל.
אליעזר צפריר
אליעזר "גייזי" צפריר (נולד ב-1934 בטבריה) הוא לשעבר מבכירי השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. כיהן גם כיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
קורות חיים
צפריר נולד בשנת 1934 בטבריה. הוא החל את הקריירה שלו כקצין בחיל המודיעין והשתתף במלחמת ששת הימים בחזית המצרית. לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לשב"כ ונשלח לאפריקה, על מנת לסייע בהקמת שירותי מודיעין במדינות ידידות לישראל. בסוף שנות ה-60 הצטרף ל"מוסד" וכיהן במגוון תפקידים באגפים שונים. שירת בשלוחות ה"מוסד" באירופה, במזרח התיכון ובדרום אמריקה, והשתתף במספר רב של מבצעים.
שימש, בין השאר, ראש משלחת "המוסד" בכורדיסטן עיראק, וארגן עלייה של יהודים מעיראק לישראל בסיוע הכורדים. בסוף שנות ה-60 התעורר צורך לסייע ליהודים לצאת מעיראק, בה סבלו ממצוקה ורדיפות. הכורדים השיבו טובה לקשרים של המוסד איתם וקלטו בכורדיסטן יהודים שבאו מבגדאד ומבצרה, במסווה של יציאה לנופש בהרי כורדיסטן, והעבירום לאיראן לידי נציגי הסוכנות היהודית. המוסד ארגן מכתבי הפניה מיהודים בישראל לקרוביהם בעיראק, עם קישור למבריחים כורדים. כן פיקד צפריר על מבצע מלט להבאת יהודים מסוריה לישראל.
הוא פרש משירות המדינה בתחילת שנות ה-90. על שירותו בקהיליית המודיעין חיבר את הספרים: "אנא כורדי - מלחמה ומילוט בכורדיסטן" (מעריב 1999); "שטן גדול שטן קטן - מהפכה ומילוט באיראן" (מעריב 2002); ו"פלונטר - שוטר תנועה בסבך הלבנוני" (ידיעות 2006).
כיום הוא עוסק במחקר, כתיבה, ומתן הרצאות, ומתראיין בכלי התקשורת בכל הקשור למזרח התיכון בכלל ולאיראן בפרט.
למואל פרנסיס אבוט
למואל פרנסיס אבוט (באנגלית: Lemuel Francis Abbott; 1760/61 – 5 בדצמבר 1803) היה צייר פורטרטים אנגלי, שהתפרסם בציורו של הוריישו נלסון, קצינים ואנשי ספרות מהמאה ה-18.
ביוגרפיה
הוא נולד למואל אבוט בלסטרשייר בשנת 1760 או 1761, בנו של איש הדת למואל אבוט כומר אנסטיי (ומאוחר יותר הכומר של ת'ורנטון) ואשתו מרי.
בשנת 1775, בגיל 14, הוא הפך לתלמידו של פרנסיס היימן והתגורר בלונדון, אך חזר להוריו לאחר מות מורו בשנת 1776. שם המשיך לפתח את כישרונותיו האמנותיים באופן עצמאי, אך ייתכן שהוא למד גם אצל ג'וזף רייט מדרבי.
בשנת 1780 התחתן אבוט עם אנה מריה, ושוב התיישב בלונדון, התגורר שנים רבות ברחוב קרוליין בבלומסברי. אף על פי שהציג באקדמיה המלכותית לאמנויות, הוא מעולם לא הפך לחבר באקדמיה. אומרים שעבודת יתר, שלקח על עצמו, ואומללות בחיי המשפחה, הובילו להיותו בלתי שפוי. הוא הוכרז כמשוגע בשנת 1798 וטופל על ידי ד"ר תומאס מונרו (1759–1833), הרופא הראשי של בית החולים ביתלם ומומחה להפרעות נפשיות - מונרו טיפל גם במלך ג'ורג 'השלישי (1738–1820).
אבוט נפטר בלונדון ב־5 בדצמבר 1803.
יצירתו
אבוט צייר דיוקנאות של דמויות רבות של אותם ימים. את דיוקנו של הוריישו נלסון משנת 1797 הוא התחיל בתקופה בה שני הגברים התגוררו באותה שכונת מגורים ברחוב בונד בלונדון. העבודה המוגמרת זכתה לאישורו של נלסון ושל אשתו, כשהגברת נלסון כתבה כי "אני מרוצה מאוד מאבוט." באותה תקופה עבודתו כללה גם את האדמירל סר רוברט קלדר, האדמירל תומאס פאסלי וקפטן ויליאם לוקר, האסטרונום סר ויליאם הרשל, המשורר ויליאם קאופר, האמנים פרנצ'סקו ברטולוצי וג'וזף נולקנס, היזם מתיו בולטון והתעשיין ג'ון וילקינסון.
דיוקנו של הנרי קלנדר, קפטן של מועדון הגולף רויאל בלאקהית', הוא אחד הציורים הראשונים של משחק הגולף. רפרודוקציות של התמונה תלויות במועדוני גולף ברחבי העולם. הוא נמכר בבונהאמס בלונדון ב־9 בדצמבר 2015.