cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממבה ירוקה מערבית
תיאור
הראש צר ובעל צורה ייחודית. במקרים נדירים הצוואר עשוי להשתטח כשמציקים לו, אך אין לו עור נמתח כמו לקוברה. למרות שרוב הנחשים ממין זה בצבע ירקרק-צהוב, ירוק זית או ירוק ברקת, לחלק מהפרטים יש צבע שונה. על אף שנדירים, קיימים פרטים בצבע כחול בהיר או צהוב מלא. הקשקשים חלקים, צרים וגדולים בצורה ניכרת בשביל נחש ממשפחת הפתניים.
תחום מחייה
הממבה המערבית נפוצה באפריקה המערבית וניתן למצוא אותה בסנגל, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, בנין, טוגו ודרום מערב ניגריה. כמו כן ניתן למצוא אותה בקצה הדרומי של מאלי בגבול עם חוף השנהב, מערב קמרון וגבון.
התנהגות
הנחש פעיל בעיקר ביום אך ניתן למצאו צד גם בלילה. הוא שוכן לרוב על עצים, אך ניתן למצוא אותו גם על הקרקע. למעשה הוא צד באופן שווה על העצים ועל הקרקע. כאשר ברצונו לישון, הוא מחפש ענפים שמהווים מחסה סבוך. הוא מהיר מאוד, זריז ביותר, ערני, ומאוד עצבני ותוקפני. כאשר מתעמתים מולו הוא יעדיף לחפש מילוט מהיר ולהימנע מעימות כלשהו. כאשר מכותרת, הממבה המערבית מסוכנת מאוד ותראה תצוגה חסרת פחד של תוקפנות, השמעת קולות חזקים והיא תתקוף ברצף.
ממבה ירוקה מערבית ניזונה בעיקר על ציפורים, מכרסמים ויונקים קטנים. כמו כן היא תאכל לטאות, צפרדעים וביצי ציפורים. נחש זה צד ורודף את טרפו באופן אקטיבי, מכיש אותו מספר פעמים עד שהטרף נכנע לארס.
אין לממבה המערבית טורפים טבעיים, אך בני האדם ועופות דורסים הם איומיו העיקריים.
ארס
ארס הממבה המערבית קטלני לאדם ודומה מאוד לארס של שאר מיני הממבות, אך ניכר מהם ברעילותו ובהרכבו. מקרי מוות לאדם כתוצאה מהכשה שלו נדירים, וזאת הודות לעובדה שאזור מחייתו לא חופף עם אזורים מאוכלסים. אולם יש תיעוד של נשיכות ממין זה והרבה מהן היו קטלניות. שיעור התמותה מנשיכה לא ידוע במדויק, אך נחשב לגבוה יחסית. לאחר שהוא מכיש, הסימפטומים של הארס מתחילים להשפיע במהירות, לרוב בתוך 15 דקות או פחות. ללא טיפול, הקורבן יכול למות בתוך שעה, אך לרוב לוקח 4-2 שעות עד למות הקורבן.
קן ואטאנבה
קן ואטאנבה (ביפנית: 渡辺 謙; ) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה יפני, מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2003 על תפקידו בסרט "הסמוראי האחרון".
ביוגרפיה
ואטאנבה נולד בעיירה קודייה שבמחוז ניאיגטה ביפן, לאם מורה בבית ספר ולאב שעסק בקליגרפיה.
לאחר שסיים את לימודיו עבר ואטאנבה לטוקיו, שם החל לעבוד בתיאטרון מקומי. הופעת הקולנוע הראשונה שלו הייתה בשנת 1984 בדרמת המלחמה היפנית "הילדים של מקרת'ור". לאחר מכן השתתף ואטאנבה במספר סדרות טלוויזיה מקומיות, בעקבותיהן זכה לפופולריות ברחבי יפן.
בשנת 2003 שיחק ואטאנבה בסרט אמריקאי ראשון, "הסמוראי האחרון", לצידו של טום קרוז. בסרט גילם את דמותו של הסמוראי לורד קאטסומאטו, המנהיג האחרון בשושלת עתיקה של סמוראים. על תפקידו קיבל ואטאנבה מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ובכך הפך לשחקן היפני השביעי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס אוסקר. בנוסף קיבל ואטאנבה גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה קיבל ואטאנבה את "פרס האקדמיה היפנית" השלישי שלו, על תפקידו בסרט "שחר של יום חדש".
בשנת 2005 השתתף ואטאנבה במותחן הפעולה שובר הקופות של כריסטופר נולן "באטמן מתחיל", בו גילם את דמותו של ראס-אל-גול, אויבו של באטמן. לאחר מכן שיחק ואטאנבה לצידן של ג'אנג דזה יי וגונג לי, בדרמה הרומנטית זוכת 3 פרסי האוסקר "זכרונותיה של גיישה".
ב-2006 שיחק ואטאנבה בתפקיד ראשי בדרמת המלחמה ההיסטורית של קלינט איסטווד, "מכתבים מאיוו ג'ימה". בסרט גילם את טדאמיצ'י קוריבאישי, הגנרל בצבא האימפריה היפנית שניהל את מגננת הכוחות היפניים במהלך קרב איוו ג'ימה. ב-2007 זכה וואטאנבה ב"פרס האקדמיה היפנית" הרביעי שלו, על משחקו בסרט "זיכרונות של מחר". כן זכה בפרס זה בשנת 2010, על משחקו בסרט "Shizumanu Taiyō". בשנה זו שיחק ואטאנבה גם בסרט האמריקאי שובר הקופות התחלה, בתפקיד סאיטו.
באוקטובר 2016 שיחק בסרטו של גאס ואן סנט, "ים של עצים" (The Sea of Trees) לצד נעמי ווטס ומתיו מקונוהיי.
בשנת 2022 החל לככב בסדרת הטלוויזיה "טוקיו וייס" של רשת HBO Max; המבוססת על סיפור אמיתי שיצא כספר בשם זהה משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין.
חיים אישיים
לוואטאנבה בן בשם דאיי ואטאנבה, גם הוא שחקן, ובת בשם אן ואטאנבה, דוגמנית, מאשתו הראשונה יומיקו ואטאנבה. ב-2005 התחתן ואטאנבה בשנית, עם השחקנית והמפיקה קאהו מינמי.
פיירי אלבקור
הפיירי אלבקור (באנגלית: Fairey Albacore; אלבקור הוא מין של טונה) היה מפציץ טורפדו דו-כנפי חד-מנועי בריטי לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים, אשר נבנה על ידי חברת פיירי אוויאיישן בשנים 1943-1939 עבור זרוע האוויר של הצי המלכותי ושירת במלחמת העולם השנייה. לאלבקור היו שלושה אנשי צוות והוא נועד לשמש בתפקידי סיור ואיתור מטרות, מפציץ קונבנציונלי, מפציץ צלילה ומפציץ טורפדו. האלבקור פותח כדי להחליף את הפיירי סורדפיש המיושן אשר נכנס לשירות ב-1936, אך למעשה שירתו שני המטוסים במקביל והאלבקור יצא משירות הצי המלכותי לפני הסורדפיש, כאשר הוחלף בפיירי ברקודה וב-TBF אוונג'ר החד-כנפיים.
על אף שמקורות מודרניים ממעיטים בהערכתם את האלבקור בשל הזמן הקצר בו שירת בפעילות מבצעית משמעותית, ניתן לייחס זאת לעובדה הפשוטה שמטוס קרבי בתצורה דו-כנפית כבר היה נחלת העבר בזמן שירותו, בעוד הסורדפיש נכנס בצורה יעילה לנישת ההפעלה מנושאות המטוסים המלוות הקטנות, מעליהן לא יכלו לפעול מטוסים מודרניים יותר, שהביאה להארכת פעילותו הקרבית.
עיצוב ופיתוח
אב הטיפוס של הפיירי אלבקור תוכנן בהתאם לדרישת מכרז S.41/36 למטוס מטיפוס TSR (T - Torpedo; S - Spotter; R - Reconnaissance; טורפדו/איתור/סיור) אשר יחליף את הפיירי סורדפיש. האלבקור סומן כ-TBR (T - Torpedo; B - Bomber; R - Reconnaissance; טורפדו/מפציץ/סיור) משום שבניגוד לסורדפיש תוכן מראש גם להפצצות צלילה, עם יכולת נשיאת ארבע פצצות 220 ק"ג תחת כנפיו. בדומה לסורדפיש, היה לאלבקור מבנה של כיסוי מתכת על גוף המטוס, ציפוי בד על כנפיו וחימוש הגנתי של מקלע בראונינג בקוטר 7.7 מ"מ בכנף ימין לירי קדימה וזוג מקלעי ויקרס K לירי לאחור. לעומת זאת, היה לאלבקור טווח פעולה כפול מהסורדפיש, מנוע חזק יותר שהניע מדחף פסיעה משתנה תלת-להבי, עיצוב אווירודינמי משופר, מדפים מופעלים הידראולית ותא טייס סגור ומחומם עבור שלושת אנשי הצוות. התקן נוסף היה סירת הצלה מתנפחת אוטומטית במקרה של נטישת המטוס בים. חימושו ההתקפי של האלבקור כלל יכולת נשיאת טורפדו במשקל 730 ק"ג תחת גוף המטוס, או נשיאת שש פצצות 115 ק"ג או ארבע פצצות 225 ק"ג תחת כנפיו.
בשירות זרוע האוויר של הצי המלכותי
מטוסי האלבקור הראשונים נכנסו לשירות מבצעי ב-15 במרץ 1940 בטייסת זרוע האוויר של הצי המלכותי מס' 826 שפעלה מפורד, סאסקס, והחל מ-31 במאי ועד סוף אותה שנה ביצעה תקיפות על נמלים וספנות בתעלה האנגלית ועסקה בנוסף בליווי שיירות.
טייסות מס' 826 ו-829 היו הראשונות להפעיל מטוסי אלבקור מעל גבי נושאת המטוסים אה"מ פורמידבל (HMS Formidable), החל מנובמבר 1940. בתחילה, סבל המטוס מאמינות נמוכה של מנוע הטאורוס שלו, אם כי בעיה זו נפתרה מאוחר יותר, כך שמקרים של כשל במנוע האלבקור לא היו מרובים ממקרי כשל דומים במנוע הפגסוס של הסורדפיש. האלבקור נחשב כנוח להטסה אך היה פחות פופולרי בקרב צוותי האוויר בהשוואה לסורדפיש, שעלה עליו בזריזותו, ואמצעי השליטה היו כבדים מכדי לאפשר תמרוני התחמקות אפקטיביים לאחר הטלת טורפדו.
ב-1942 כבר צוידו באלבקור חמש-עשרה טייסות קו ראשון של זרוע האוויר של הצי המלכותי ולקחו חלק חשוב במהלך הקרב על הים התיכון, עם מספר טייסות שפעלו מחופי צפון אפריקה. תפקידו העיקרי של האלבקור היה סיורים ותקיפות מבסיסים חופיים, לרוב כמטוס בודד בשעות הלילה. מטוסי אלבקור השתתפו בפשיטה הכושלת על קירקנס ופטסאמו בנורווגיה ופינלנד ביולי 1941, אשר נועדה לפגוע בספינות מטען גרמניות ופיניות ולסייע בכך לבעלת בריתה החדשה של בריטניה, ברית המועצות. פעולות מוצלחות יותר בוצעו בקרב כף מטאפאן (שיגור מבצעי ראשון של טורפדו), הלחימה סביב אל-עלמיין ובסיוע לנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה, סיציליה וסאלרנו. בתקופה שבין ספטמבר 1941 לסוף יוני 1943 פעלה טייסת מס' 828 מבסיס חאל פאר, בתנאים קשים ותוך כדי ספיגת הפצצות כבדות ביותר במסגרת המצור על מלטה, בעיקר כנגד ספנות איטלקית ומטרות בסיציליה.
ב-9 במרץ 1942 שוגרו תריסר מפציצי אלבקור מנושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס כנגד ספינת המערכה של הצי הגרמני טירפיץ בעת ששייטה מול חופי נרוויק שבנורווגיה. בהסתמך על נתוני המכ"ם המוטס שהיה על חלק מהמטוסים, תקפו טייסות מס' 817 ו-832 בטורפדו ואף במקלעים. אחד הטורפדו החטיא במעט את ירכתיה של הספינה אך תוצאות תקיפת הטורפדו היחידה של זרוע האוויר של הצי המלכותי כנגד טירפיץ הסתיימה בכישלון, כאשר זוג מפציצי אלבקור אבדו ורבים אחרים ניזוקו.
ב-1942 כבר החלה החלפתו ההדרגתית של האלבקור בברקודה וב-TBF אוונג'ר בשירות זרוע האוויר, כאשר 400 המטוסים האחרונים שנבנו הופנו לשירות בתפקידים משניים, בעיקר במזרח התיכון ובמזרח אפריקה ופעלו גם מטרינידד ומהודו. רבים ממטוסים אלו הועברו בסופו של דבר לידי חיל האוויר המלכותי ושם שירתו בין 1944 ל-1946. טייסת מס' 841 שפעלה מבסיסי יבשה בבריטניה כנגד ספינות ומטרות אחרות בעברה השני של התעלה האנגלית, הייתה האחרונה להפעיל את האלבקור ונסגרה בסוף 1943.
בשירות חיל האוויר המלכותי במזרח הרחוק
הפלישה היפנית למלאיה החלה ב-8 בדצמבר 1941, וכנגדה היה חיל האוויר המלכותי מסוגל להעמיד רק מטוסים מיושנים, כדוגמת מפציץ הטורפדו ויקרס וילדביסט אשר שירת בטייסות מס' 36 ו-100 מבסיס סלטאר (Seletar) שבסינגפור. על אף פגיעותם הרבה של מפציצי הטורפדו, הם עדיין היוו איום על צי הפלישה, בהנחה שיצליחו להגיע לעמדה טובה לצורך שיגור הטורפדו. טייסת מס' 36 קיבלה תוספת כוח משמעותית ב-12 בדצמבר, כאשר הועברו אליה חמישה מפציצי אלבקור ממחסני הצי המלכותי בסינגפור. למפציצים גויסו טייסים ניו זילנדיים, אליהם צורפו אנשי צוות אוויר אוסטרליים שהגיעו היישר מיחידות אימונים. כוח האדם הספיק כדי להפוך את מפציצי האלבקור לגף נפרד בתוך הטייסת.
בחג המולד היו לטייסת מס' 36 שלושה-עשר מפציצי וילדביסט וחמישה אלבקור כשירים לפעילות, אך פעילותו המבצעית הראשונה של האלבקור בטייסת ארעה רק ב-21 בינואר 1942, כאשר צמד מפציצים בליווי שישה מטוסי קרב מדגם ברוסטר בופאלו, הוזנק לחיפוש אחר כלי שיט יפניים שדווחו מתקרבים לחופי באטו פהאט (Batu Pahat), בצידו המערבי של חצי האי המלאי. למחרת הצניחו צמד אלבקור, ביחד עם בלאקבורן שארק ישן, אספקה לחטיבת חיל הרגלים ההודית מס' 45 שכותרה במהלך קרב מואר ולאחר מכן הפציצו כוחות יפניים באזור. ב-24 וב-25 בינואר השתתפו מטוסי האלבקור בפעולות הפצצה ליליות בניסיון לסייע לנסיגת כוחות הקרקע של בעלות הברית לעבר סינגפור.
ב-26 בינואר יצאו טייסות מפציצי הטורפדו לפעולה כנגד הנחיתה היפנית באנדאו. כוח המפציצים הראשון אשר יצא למשימתו מסינגפור בשעות אחר הצהריים המוקדמות, הורכב ממטוסי וילדביסט ולוקהיד הדסון וספג אבדות כבדות. כוח התקיפה השני, אשר כלל שלושה מפציצי אלבקור הגיע למטרתו בסביבות השעה 17:30 והיה נתון לאש נ"מ כבדה והתקפות מטוסי קרב. שני מפציצים הופלו והשלישי ניזוק, אם כי טייסו הצליח לחזור לבסיס, שם גילה כי שני אנשי הצוות האחרים החליטו לנטוש את המטוס. מפציצי הטורפדו שילמו מחיר כבד תמורת גרימת נזק לשתי ספינות יפניות בלבד.
ב-13 בינואר פונו שרידי טייסות מס' 36 ו-100, שלושה-עשר וילדביסט וזוג אלבקור, לג'אווה. תוך זמן קצר התמזגה טייסת מס' 100 לתוך טייסת מס' 36 וכוח המפציצים, שהורכב כעת מתשעה וילדביסט ואלבקור בודד יצאו למשימות חמושים בפצצות בלבד (היות שלא נותרו עוד טורפדו זמינים) כנגד הנחיתות היפניות במזרח ג'אווה, עד לכניעת כוחות בעלות הברית ב-8 במרץ 1941. האלבקור שנותר הושמד בעודו על הקרקע זמן קצר קודם לכן.
תפקידים נוספים בחיל האוויר המלכותי
בזמן שהאלבקור ביצע את טבילת האש הראשונה שלו במסגרת הצי, כבר שירתו מספר מטוסים ביחידות אימונים שהשתייכו לחיל האוויר המלכותי: האלבקור הראשון שנבנה (מס' L7078) הועבר לבית הספר המרכזי לטיסה ב-18 בינואר 1940, והשני (מס' L7079) לטייסת B במרכז לניסויי טיסות וחימוש לבחינת ביצועים. בהמשך השנה הועברו שני אלבקור נוספים (מס' L7131 ו-L7161) ליחידת הניסויים בטורפדו. על אף שכל היחידות השתייכו לחיל האוויר המלכותי, היו אלו למעשה מתקני ניסוי משותפים והאלבקור הראשון שנכנס ליחידה שהשתייכה בלעדית לחיל האוויר המלכותי היה מס' L7166 שהועבר לבית הספר מס' 3 לתותחנות ב-1 ביוני 1941. זוג נוסף שימש לאימון מתקדם של ביחידה מס' 9 בארול (Errol), סקוטלנד, החל ממרץ 1942 ושירתו בה במשך כשנה.
זוג מטוסי אלבקור שירת בקניה במשימות ריסוס כנגד ארבה, בעוד גף הקישור שפעל מעדן הפעיל שבעה-עשר מטוסים החל מאוגוסט 1944 ועד אוגוסט 1946 במשימות סיור ושיטור אווירי, וכולם סופקו מעודפי הצי המלכותי.
שירות בחיל האוויר המלכותי הקנדי ופעילות מבלגיה
בשל הצורך להחליף את טייסות הצי המלכותי שפעלו עד אמצע 1943 בסיוע לספינות הטורפדו והתותחים של הצי בתעלה האנגלית, נבחרה למשימה טייסת מס' 415 של חיל האוויר המלכותי הקנדי, כאשר בספטמבר אותה שנה הצטייד גף אחד שלה מחדש באלבקור שהועברו מטייסת מס' 841 של זרוע האוויר של הצי המלכותי, בעוד גף שני צויד בויקרס ולינגטון. ההסבה הסתיימה בנובמבר, המטוסים נצבעו בשחור וצוידו במכ"ם אוויר-קרקע סימן II, מכשירי רדיו בתדר VHF, נורים וחימוש של ארבע פצצות 114 ק"ג כל אחת. ספינות הטורפדו הגרמניות (שכונו "E-boats") היוו איום משמעותי על תנועת שיירות בעלות הברית שנעו לאורך החוף והיו עלולות לשבש ניסיונות לפלישה לצרפת, וכנגדם פעל גף מפציצי האלבקור של טייסת מס' 415, אשר קיבל הנחיות וכיוונים בתדר VHF מתחנות מכ"ם של פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי שהיו פרושות לאורך חוף האי הבריטי והיה ביכולתן לאתר כלי שיט שנעו בתעלה. מטוסי הגף, אשר טסו עם צוות של שני אנשים (טייס ונווט), היו המטוסים הדו-כנפיים היחידים בשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה, ועד לפלישה לנורמנדי פעלו בהצלחה באמצעות הפצצות צלילה כנגד ספינות טורפדו, שולות מוקשים וכלי שיט אחרים של הצי הגרמני, בעיקר בשעות הלילה.
באפריל 1944, במסגרת ההכנות לפלישה, הועבר הגף לת'ורני איילנד (Thorney Island) שבמחוז מערב סאסקס וכוחו הוגדל לעשרים מטוסים. ב-8 במאי הועברו עשרה מטוסים ותריסר צוותי-אוויר לדבון, שם קיימו סיורים להגנה על אימוני הנחתות בשעות היום ותקפו כלי שיט גרמניים בסמוך לקו החוף הצרפתי בשעות הלילה. בלילות ה-5 וה-6 ביוני פעלו בהצלחה סיורי לילה מעל מיצרי דובר והצליחו למנוע מכלי שיט גרמניים לפגוע בכוחות הנוחתים, כאשר פגעו במספר ספינות טורפדו.
עם השלמתן המוצלחת של הנחיתות על אדמת צרפת, קיים חיל האוויר המלכותי הבטחה קודמת לממשלת קנדה: טייסת מס' 415 הועברה לפיקוד המפציצים ומספר הטייסת הוחלף ל-119 ביולי 1944, עם שינויים קלים במצבת כוח האדם. משימתה הראשונה של הטייסת הייתה פיזור מסך עשן לחיפוי על שיירה שנעה בתעלה. אחד-עשר מפציצי האלבקור של הטייסת יצרו באוגוסט, בצוותא עם מטוסי הסורדפיש של טייסת מס' 819 של הצי המלכותי, את כנף מס' 157 והמשיכו בפעולות ליליות כנגד ספינות. הטייסת סייעה בתקיפת נמלי התעלה של בולון-סור-מר ולה האבר ובאוקטובר הועברה לתקופת אימונים באיתור והשמדת צוללות בשעות הלילה. בסוף אותו חודש הועברה כנף מס' 157 לבלגיה והועסקה בסיורים ימיים ובציד צוללות ננסיות שניסו לשבש את תעבורת בעלות הברית באזור שפך הסכלדה. בשל מחסור בחלפים החלה החלפתם של מטוסי האלבקור של הטייסת בתחילת 1945, ועד פברואר הצטיידה הטייסת מחדש בסורדפיש סימן III המצוידים במכ"ם אוויר-קרקע, אשר הופעל עד סיום המלחמה במאי. שישה מטוסי אלבקור הוסיפו לשרת בחיל האוויר המלכותי הקנדי עד 7 בפברואר 1949.
שירות
הפיירי אלבקור שירת במדינות הבאות:
לקריאה נוספת
Thomas, Andrew. Light Blue Fishes - Fairey Albacores in RAF and RCAF Service. Air Enthusiast No. 125. September 2006
רצח נוסעי האירוואן
ב-18 ביולי 1948 נרצחו חמשת נוסעיו של מטוס אֶירוֹוָאן (Aerovan) של חיל האוויר הישראלי, שטס מסדום לתל אביב ונאלץ לנחות נחיתת אונס בחולות נבי רובין.
רקע
בקיץ 1948 הייתה סדום נצורה ומנותקת משאר חלקי ישראל. היא הוקמה מלכתחילה כמפעל משלים למפעל האשלג שבצפון ים המלח. לאחר ההחלטה על פינוי אזור צפון ים המלח באמצע חודש מאי, הוכפל למעשה מספר האנשים בסדום, שכן אליה הצטרפו אנשי פלמ"ח, אנשי בית הערבה ופועלים מצפון ים-המלח שפונו אליה בדרך הים, בחיפזון ובחשכת לילה. הצטרפותם של אנשי שלוש הקבוצות הללו לאוכלוסיית סדום, הביאה להקמתה של הפלוגה הלוחמת, אשר ביצעה את כל קרבות ההתקפה וההגנה באזור.
סדום עצמה הפכה למעין "סיר לחץ". מאות אנשים הצטופפו בה, מנותקים לחלוטין מהעולם החיצון וללא כל דרך לצאת ולבוא: הן הגישה היבשתית והן הגישה הימית לסדום וממנה היו חסומים לחלוטין. רק אמצעי קשר אחד עם הארץ נותר לאנשי סדום – דרך האוויר. בסדום הוכשר מסלול נחיתה מיוחד, ובו נחתו והמריאו מטוסים בעלי כושר המראה במסלול קצר. בטייסת בתל אביב, שאנשיה הפעילו את קו הטיסות לסדום, פעלו אנשי מח"ל רבים – מתנדבים מחוץ-לארץ, יהודים ונוצרים. בשל המצב, התקבלו כולם בזרועות פתוחות.
תלותה של סדום במטוסים מתל אביב הייתה מוחלטת: הם שימשו לפינוי אותו חלק של האוכלוסייה שלא היה כוח לוחם, וכן לצורך הבאת אספקה, תרופות, דברי דואר וכלי-נשק ממרכז הארץ. את התלות והציפייה תיאר אחד מאנשי הפלמ"ח שנמצאו אז בסדום:
"... מתקופת הפינוי נותרה לאנשי סדום מחלה משונה המכונה "אווירוניטיס". כלומר, צפייה חולנית למטוס בו עתיד פלוני לצאת מן האזור. כינוי זה בא לציין מצב נפשי בלתי יציב, עצבנות מוגברת ושיחות אין-קץ על 'מתי נטוס מפה'? נדמה כי שלוש המילים השימושיות והפופולריות ביותר באותם ימים היו 'מים, חופש, אווירון!' ובייחוד זו האחרונה..."רשימת הנוסעים היוצאים מסדום בדרך האוויר, נקבעה מראש על ידי המפקדה המקומית. במילים אחרות, כדי לעלות על אחד המטוסים שיצאו מסדום, צריך היית שתהיה לך סיבה מספיק טובה...."
פרשת האירוואן
ב-18 ביולי 1948, בשעה 01:00 אחר חצות, המריא מטוס תובלה קטן מדגם "אירוואן" (Aerovan, מיילס, 57-M) מסדום לכיוון שדה דב. במטוס הייתה תפוסה מלאה: מלבד הטייס (נוצרי אמריקאי בשם אנדרו ספנסר בויד), היו שבעה נוסעים: חנק'ה אברך - פלמ"ח, חברת בית הערבה, אמנון-משה ונטיק - פלמ"ח, מ.כ. בית הערבה וחבר לשעבר בהכשרת בית הערבה, מוטק'ה (מומו) גליקסון - פלמ"ח, חבר בית הערבה, פסח אוקראיניץ - חייל ופועל בחברת האשלג, הייני (צבי) גלזר - חייל, חבר קיבוץ מעגן מיכאל ופועל ב"פלוגה המגויסת" בסדום מטעם הקיבוץ המאוחד, גרי רווה (גרשון סטרוסטה) - פלמ"ח, מחלקת בית הערבה ובן עמרם יוסף - מפעיל ציוד מכני במפעל האשלג. לכל אחד מהנוסעים הייתה סיבה מיוחדת שבזכותה נכלל ברשימת הטסים. מנהל שדה התעופה של סדום זכר היטב כי העלה את הנוסעים על פי רשימה שקיבל ממפקדת סדום.
זמן הנחיתה המשוער של ה"אירוואן" היה 02:00. המטוס לא הגיע בשעה זו וגם לא אחריה. כל קשר לא נוצר בין המטוס ובין מגדל הפיקוח בשדה דב.
בשעה 02:15 נחת המטוס נחיתת אונס בחולות נבי רובין (ליד קיבוץ פלמחים של היום), לא הרחק משפת-הים. באותה תקופה, היה זה שטח הפקר, ששרץ כנופיות ופליטים ערבים. חלק מהנוסעים נפצעו במהלך הנחיתה.
בהמשך החליטו שניים מהנוסעים לצאת ולהזעיק עזרה. הם החלו במסע רגלי מפרך לכיוון בת ים (מרחק של כ-18 ק"מ), כשבידם כלי הנשק היחיד שהיה במטוס – אקדחו של הטייס.
עם עלות השחר, החליטו ששת הנוסעים הנותרים להתחיל לנוע צפונה, לאורך חוף הים. לא היה בידיהם כל כלי נשק וביניהם בחורה אחת ונוסע שנפגע קשה יותר מהאחרים בזמן הנחיתה.
כעבור שעתיים, לא הרחק מנחל רובין, הם נתקלו בכנופיה ערבית חמושה. הנוסעים הובלו בידי אנשי הכנופיה לעבר דיונות החול באזור ונורו אחד-אחד. כולם נהרגו, מלבד אחד הנוסעים שנפצע קשה. הוא נמצא בהכרה מלאה והיה מודע היטב למתרחש: אחד מאנשי הכנופיה (בדואי שעבד עבור הש"י של ההגנה) לחש באוזנו להעמיד פני מת ושכנע את שאר הכנופיה שהנוסע חוסל.
שני הנוסעים האחרים הגיעו לבת ים ודיווחו על נחיתת האונס לחיל האוויר ולכוחות שנמצאים במקום. כוחות חילוץ יצאו בדרכם לחולות נבי רובין, בלי לדעת את שהתרחש בינתיים.
במקביל נפרד הבדואי מאנשי הכנופיה ומיהר לדווח על הרצח למפעילו בש"י, השומר אביגדור יוסיפון, שהתגורר בבית עובד. זה האחרון מיהר ליבנה, לכוח של חטיבת גבעתי שחנה במקום ובהמשך יצאה כיתת חיילים ועמה חובשת לאזור ההרג. בשעות אחר הצהרים הם חילצו את הפצוע והותירו אחריהם תלוליות עפר שכיסו את גופותיהם של שאר הנוסעים.
אז התחיל מבצע משולב לחילוץ גופות הנרצחים. ב-19 ביולי 1948, בשעת צהרים מוקדמת, הגיעה ספינת חיל הים למקום. סירה הורדה למים והגופות הועמסו עליה, אך בשל גלי-חוף גבוהים היא התהפכה. הגופות נקברו שוב בחול והספינה חזרה לנמל יפו. כל אותה עת ניסה נציג סדום בתל אביב נואשות לארגן דרך חילוץ. ב-20 ביולי עלה בידו לגייס כוח של גדנ"עים היושבים בצריפין ונספחים לגדוד החמישי של הפלמ"ח. הם הגיעו לשטח וגילו את תלוליות העפר. הגופות חולצו והועברו לתל אביב.
הרצח המזעזע הביא לפעולת תגמול של צה"ל. בסוף חודש אוגוסט 1948, ביצעה חטיבת גבעתי את מבצע "נקיון" לטיהור שטח החולות שבין נחל שורק (נבי רובין) לנחל לכיש (ואדי סוכריר), בו נצפו כנופיות ערבים חמושים. הפעולה בוצעה ב-28 באוגוסט 1948 על ידי שתי פלוגות חי"ר, פלוגת פרשים ומחלקת ג'יפים. השטח נסרק, רוב בתי האבן פוצצו והצריפים הועלו באש. עשרה ערבים נהרגו ושלושה נלקחו בשבי.
זיגנאל אידונה פארק
האצטדיון כולל בתוכו את מוזיאון הקבוצה, ובסמוך אליו ממוקמת חנות המזכרות של הקבוצה.
היסטוריה
בשנות ה-60 החלו התוכניות הראשונות להקמת אצטדיון בעקבות הצורך ההולך וגובר של בורוסיה דורטמונד לאצטדיון חדש, צורך שגדל בעקבות זכייתה של הקבוצה בגביע המחזיקות בשנת 1966. למרות זאת, עיריית דורטמונד לא יכולה הייתה לממן את הקמת האצטדיון ולכן הקמתו נדחתה. בשנת 1971 כאשר החלה גרמניה להתכונן לאירוח מונדיאל 1974, העיר קלן נדרשה לסגת מהתוכניות שלה לאירוח משחקי המונדיאל, ובמקומה נבחרה לארח העיר דורטמונד. הכספים שהוקצבו לעיר קלן להקמת אצטדיון הועברו לדורטמונד שבה הוקם אצטדיון בעל 54,000 מקומות.
במסגרת מונדיאל 1974 אירח האצטדיון שלושה משחקים בשלב הבתים הראשון ועוד משחק אחד משלב בית הגמר. לאחר טורניר זה, האצטדיון עבר לרשות בורוסיה דורטמונד, שעושה בו שימוש עד היום. במאי 2001 אירח האצטדיון את גמר גביע אופ"א 2001 בין ליברפול לדפורטיבו אלאבס (5-4 לאחר הארכה). האצטדיון אף לקח חלק באירוח משחקי מונדיאל 2006 שלקראתו עבר שדרוג. במסגרת הטורניר אירח האצטדיון מספר משחקים, שהחשוב מביניהם היה משחק חצי הגמר בין איטליה לגרמניה.
האצטדיון במונדיאל 2006
האצטדיון אירח שישה משחקים במהלך מונדיאל 2006:
צליל סלע
צליל סלע (נולד ב-3 במאי 1965) הוא מתמטיקאי ישראלי העוסק בתורת החבורות הגאומטרית. הוא נודע בשל הפתרון להשערת טרסקי על השקילות האלמנטרית של חבורות חופשיות נוצרות סופית, ובשל הפתרון לבעיית האיזומורפיות של חבורות היפרבוליות חסרות פיתול.
קורות חיים
סלע שירת ביחידה 8200 ובשנת 1986 הוענק לו פרס ביטחון ישראל. בשנת 1991 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים. בשנת 1991 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופ' אליהו ריפס. לאחר מכן היה מרצה באוניברסיטת קולומביה ומאז הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
סלע נשוי ואב לשלושה ילדים, הוא מתגורר בירושלים.
עבודתו המתמטית
עבודתו החשובה הראשונה של סלע עסקה בבעיית האיזומורפיזם לחבורות היפרבוליות חסרות פיתול. בעבודה זו השתמש בכלים של פעולת חבורה על עצים ממשיים שפיתח ריפס. הפתרון שמצא סלע לבעיית האיזומורפיזם סיפק נציגים קנוניים לאיברים בחבורות היפרבוליות; סלע וריפס פרסמו מאמר המראה את קיומם של אלה ב-1995. בעזרת הנציגים הקנוניים הצליחו סלע וריפס להראות שאפשר לפתור מערכות סופיות של משוואות בחבורות היפרבוליות חסרות פיתול, באופן אלגוריתמי. ההוכחה מבוססת על רדוקציה של הבעיה לפתרון משוואות בחבורה חופשית, שבה אפשר להפעיל את אלגוריתם מאקאנין-רזבורוב.
הכלים שסלע פיתח איפשרו לו להוכיח שכל חבורה היפרבולית נוצרת סופית מקיימת את תכונת הופף.
עבודתו של סלע על תורות מסדר ראשון של חבורות היפרבוליות השפיעה במידה משמעותית על התפתחותה של תורת החבורות הגאומטרית, במיוחד בכך שעוררה מחקר של חבורות גבול ושל חבורות היפרבוליות יחסית.
פרסים והערכה
סלע היה מרצה מוזמן בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בשנת 2002 . בנוסף לכך זכה ב:
קרב פיליפי
קרב פיליפי היה קרב שנערך בין הכוחות הרפובליקאים בהנהגת הליברטורים, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ליורשיו של יוליוס קיסר, חברי הטריומווירט השני, מרקוס אנטוניוס ואוקטבינוס.
הקרבות התקיימו בשני תאריכים, הראשון ב-3 באוקטובר, והשני ב-23 באוקטובר, בשנת 42 לפנה"ס, בפיליפי, מקדוניה.
תבוסת הליברטורים סימנה את קצה של הרפובליקה הרומית המסורתית וביסוסו הסופי של משטר אוטוקרטי ברומא.
רקע
סיומה של מלחמת האזרחים בין פומפיוס ליוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס הביאה את קיסר לשיאי כוחו הפוליטי, בכוח זה הוא השתמש כדי לבצר את שלטונו האוטוקרטי. קיסר מינה את עצמו לדיקטטור לכל ימי חייו ובעצם היה מלך לכל דבר מלבד השם.
התנהגות זאת הייתה לצנינים בעיני האצולה הוותיקה שעדיין האמינה במוסדות הרפובליקה המסורתית. אף על פי שאין ביטחון מתי היא התחילה בסופו של דבר נוצר קשר לרציחת קיסר בראשות גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס, הקושרים פעלו באידו של מרס 44 לפנה"ס וקיסר חוסל.
רציחתו של קיסר הכניסה את רומא למערבולת פוליטית שבסופה חולק שטח בין שני היריבים - הליברטורים השתלטו על הפרובינקיות המזרחיות בעוד שהטריומווירט השני שלט באיטליה והפרובינקיות המערביות (למעט סיקיליה שנשלטה על ידי סקסטוס פומפיוס). שני הצדדים הכינו עצמם לקראת הקרב על ההגמוניה ברומא.
בשנת 42 לפנה"ס הטריומווירט החל בהנעת מכונת המלחמה ליוון לשם חיסולם של הליברטורים, דקידוס סקסה ונורבנוס פלקוס נשלחו בראש כוח החלוץ בשעה שהצבא העיקרי הונהג על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס. ברוטוס וקסיוס חצו את ההלספונטוס (כיום הדרדנלים שבטורקיה) והצליחו לגרש את כוח החלוץ של הטריומווירט. הרפובליקאים התקדמו לתוך מוקדון והקימו את בסיסם ממערב לעיר פיליפי במיקום נוח להגנה מכיוון שהיה מוקף בהרים מימינו וביצות משמאלו ועם גישה לנמל של ניאפוליס שממנו יכלו להביא אספקה מכיוון שציים שלט בים האגאי.
הקרב הראשון
הצבאות היריבים היו שווים בגודלם ובכוחם אף על פי שלליברטורים היה יתרון באספקה. כל כוח התחלק לשני מחנות שהיו כל אחד תחת פיקודו של מצביא שונה. מבין ארבעת המצביאים אנטוניוס היה הטוב שבהם, אוקטביוס היה צעיר בלתי מנוסה ומשותק חלקית כתוצאה ממחלה, קסיוס היה בעל ניסיון צבאי עשיר והשליט משמעת ברזל בצבאו וברוטוס אף על פי שהראה מרץ בפעולותיו הצבאיות הקודמות חסר היה כישרון צבאי וניסיון אמיתי.
בגלל החורף ומצב האספקה של צבא הטריומווירט, החליט אנטוניוס לתקוף ראשון. תוכניתו של אנטוניוס הייתה לתקוף את מחנהו של קסיוס על ידי מעבר דרך הביצות ואיגופו ובכך לקטוע את הקשר בין שני המחנות של הליברטורים, אולם ההתקפה שלו נתקלה בהתנגדות גדולה יותר משהוא קיווה מצד צבאו של קסיוס.
בינתיים התקפתו של אנטוניוס עוררה את ברוטוס לפעול. אף על פי שלגיונותיו תקפו באופן חסר סדר וחסר משמעת, הם הצליחו להביס את כוחות אוקטביוס ולכבוש את מחנהו. הניצחון של הליברטורים היה חלקי בלבד מכיוון שאנטוניוס הצליח להביס את קסיוס במתקפת בזק.
שני הצבאות של הליברטורים לא היו מודעים לתוצאות הקרב אצל חבריהם, ברוטוס הניח שקסיוס ניצח את אנטוניוס ולכן איחר להגיש לו סיוע, וקסיוס, באמונה שברוטוס הובס והקרב אבוד, נטל את חייו.
הקרב השני
למרות התאבדותו של קסיוס, שברוטוס הספיד אותו כ"אחרון הרומאים", עדיין היה סיכוי לליברטורים לנצח בקרב וברוטוס לקח את הפיקוד על צבאו של קסיוס. לליברטורים הייתה עדיפות באספקה ומיקום אסטרטגי אולם העובדה שקסיוס מת גרמה להתרופפות המשמעת בצבאו, שלא היה מרוצה מהתמנותו של ברוטוס למפקדם החדש. תוכניתו של ברוטוס הייתה לדחות את ההתקפה וכך לנצח את האויב שבשלב הזה סבל ממחסור באספקה וממזג האוויר החורפי, אולם קציניו דחקו בו לתקוף, ולבסוף ברוטוס נאלץ להיכנע לדרישותיהם.
אוקטביוס פרס את צבאו מכיוון הביצות אל מול ברוטוס בעוד שאנטוניוס היה משמאלו, ברוטוס תקף ולמרות הצלחות ראשוניות הצליחו כוחותיו של אוקטביוס, תוך קרב קשה, להדוף את צבאו של ברוטוס. תחילה הייתה נסיגתו איטית אולם ככל שצבאו של אוקטביוס המשיך ללחוץ עליהם כך המשמעת בצבאו של ברוטוס התחילה להתפורר ונסיגתו האיטית הפכה לבריחה עד שאוקטביוס כבש את מחנהו של ברוטוס.
עתה המצביאים המנצחים עסקו בחיסול השרידים של צבא הליברטורים, אוקטביוס לקח על עצמו את טיהור המחנה הראשי של ברוטוס בעוד אנטוניוס טיפל בחיילים שנמלטו מהמחנה או באלו שעדיין החזיקו מעמד בסביבה. ברוטוס עצמו הצליח לברוח ולאחר שהבין שהכול אבוד טרף את נפשו בכפו.
האנשה של המוות
בתרבויות וביצירות ספרותיות לא מעטות, התופעה והמושג של המוות מתוארים או מיוצגים על ידי דמות אנושית או דמוית-אדם המבצעת את עבודת ההפרדה בין הנשמה לגוף, דמות המכונה על פי רוב מלאך המוות או פשוט המוות. לתופעה זו, בה הקונספט של המוות מיוצג כישות אנתרופומורפית (התגלמות דמוית-אדם), קוראים האנשה של המוות. צורת הייצוג משתנה מתרבות לתרבות.
אלי מוות
בדתות הקדומות, בייחוד באלה הפוליתאיסטיות, היו אלים שתחום שלטונם היה המוות. על פי אנתרופולוגים, סיפורי אלים אלו נוצרו בידי בני האדם על מנת להסביר את תופעת המוות, שהייתה בלתי מובנת ומפחידה.
רשימה של אלי מוות או אלים שתחום שלטונם היה כרוך במוות:
מלאך המוות ביהדות
בתפיסה התנ"כית, וביהדות, אלוהים לבדו הוא אדון על חיים ומוות, ומותו של אדם יקרה רק כאשר אלוהים יחליט על כך. עם זאת, קיים גם בתנ"ך הרעיון שיש לאלוהים מלאכים "שליחי מוות", שהם ישויות נטולות רצון עצמאי ושייעודם אך ורק לבצע את הצווים האלוהיים.
ביהדות הייצוג האנושי של ראש שליחי המוות מופקד בידי המלאך סמאל והוא נקרא מלאך המוות. בניגוד לייצוג האירופי, של מלאך המוות נושא חרמש, ביהדות נהוג שהוא נושא חרב או סכין.
בספר איוב מתואר דו-שיח בו קטרג השטן לפני אלוהים על איוב וביקש ממנו רשות לנסות את איוב. בדיון על כך במסכת בבא בתרא אומר ריש לקיש כי "הוא שטן, הוא יצר הרע, הוא מלאך המוות".
בספר "אמונות ודעות" לרב סעדיה גאון, כתוב:
דוד המלך ראה את מלאך המוות בזמן המגפה:, וכאשר התפלל והקריב נאמר אחר כך:.
בתלמוד הבבלי מסופר על חכם, רב ביבי בר אביי, שמלאך המוות היה מצוי בחברתו לעיתים תכופות. רב ביבי שמע את מלאך המוות מבקש משליחו שימית אישה ששמה מרים ומשלח ידה ספרית. שליח המוות בטעות המית אישה אחרת בשם מרים שמשלח ידה גננת. אמר מלאך המוות לשליחו: "ביקשתי ממך שתמית את מרים הספרית ולא מרים הגננת". השיבו שליח המוות: אם כך אשיב את מרים הגננת לחיים ואביא לפניך את מרים הספרית. אמר לו מלאך המוות: אם כבר הבאת את מרים הגננת השאר אותה אצלי יחד עם שאר המתים. שאל מלאך המוות את שליחו: כיצד הצלחת להרוג את מרים הגננת אף על פי שלא הגיע זמנה למות? השיבו שליח המוות: נקרתה לפני הזדמנות להורגה – היא התעסקה עם התנור כשבידה אוד לנקות את התנור. ללא משים היא גרמה לכווייה ברגלה – וכשאדם ניזוק מזלו וקביעת זמנו למות מתערער – כך הייתה לי הזדמנות להורגה בטרם זמנה. שאל החכם, רב ביבי, את מלאך המוות: יש לכם רשות להרוג אנשים טרם הגיע זמנם הקבוע מראש? השיבו מלאך המוות: כן, כי כך כתוב: "וְיֵשׁ נִסְפֶּה בְּלֹא מִשְׁפָּט". ( – ).
בתנא דבי אליהו (ה', א') נכתב:.
מלאך המוות מופיע גם בשיר "חד גדיא" שאותו יש המקריאים בליל הסדר: ובסיפורו של ש"י עגנון "מלאך המות והשוחט".
מלאך המוות באסלאם
המסורת המוסלמית מזהה את מלאך המוות כ"עזראיין" או בהגיה האנגלית: עזראל. הוא אחראי על המשימה של הפרדת הנשמה מהגוף והחזרתה לעולם הנשמות הבראשיתי, ברגע שהיא נקראה לכך. ההיבטים של תהליך זה משתנים בהתאם לטבעם של מעשי העבר של האדם שמת. יש הגורסים שלמלאך המוות מתלווים עוזרים המסייעים לו במלאכה.
האנשה של המוות בנצרות
בניגוד ליתר הפרשים, המוות אינו נושא עימו שום כלי נשק או חפץ כלשהו. עם זאת, יצירות אמנות מתקופות מאוחרות יותר מתארות אותו נושא חרמש או חרב. כמו כן, בפרק ט' מופיע המונח "אבדון". בעוד ששם זה עשוי לציין שם של מקום, או מילה נרדפת לגורל האדם לאחר מותו (בדומה לכתוב בתנ"ך), בעקבות התרגום לאנגלית של ביבליית דואיי-ריימס, חלק מהגרסאות ייחסו את השם "אבדון" דווקא לשמו של מלאך המוות השולט על המקום:
וכן כאויב אשר יובס אחרון באחרית הימים:
היסטוריה
בימי הביניים התפתח הייצוג של המוות כשלד האוחז בחרמש. ייצוג זה התפתח מציורי "ריקוד המוות" של שלדים רוקדים, שנהיו נפוצים בעקבות מגפת המוות השחור (הדבר) שהרגה שליש מאוכלוסיית באירופה בתחילת המאה ה-14. מאוחר יותר נוספו לייצוג זה גם גלימה שחורה עם ברדס נזירים (כנראה עקב ריבוי תהלוכות האבל ותהלוכות הצלב שארגנו נזירים באותה תקופה) והשימוש בחרמש על מנת להפריד בין הנשמה לגוף, או כאמצעי לקצור בו את הנשמות. האנשה זו של המוות ידועה גם בשם "The Grim Reaper" (בתרגום חופשי: "הקוצר הקודר").
ייצוג זה הוא שהתקבע באמנות ובתרבות הפופולרית של אירופה (ומאוחר יותר באמריקה ובעיקר בארצות הברית ומקסיקו) ואף צוטט לא מעט בסרטי קולנוע. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן, המתאר את מסעו של אביר שחזר ממסעי הצלב לאירופה של המוות השחור (מגפת הדבר), חיזק את ההאנשה הזו של המוות ואף הפך למוכרת את התמונה הקלאסית של אביר המשחק שחמט נגד המוות על חייו. דמות זו של המוות שימשה אחר כך מודל לחיקוי ופארודיה בסרטי קולנוע הוליוודים, כגון סרט האנימציה "ספר החיים", סדרות טלוויזיה ואף ספרים. המוות היה לעיתים אף לגיבור יצירות קולנועיות, כגון "Death Takes A Holiday" משנות ה-30 של המאה ה-20 או העיבוד המחודש לו המוכר יותר - "לפגוש את ג'ו בלאק".
במחזה "שפי" (Sheppey; 1933) מספר סומרסט מוהם על אגדה ערבית ששמע (מקור האגדה כנראה בסיפור אגדה על שלמה המלך שנודע לו שמלאך המוות רוצה לקחת שניים מעבדיו. הוא שולח אותם לעיר לוז בה אי אפשר למות, אך ליד הכניסה לעיר מחכה להם מלאך המוות ולוקח אותם), סיפור שמזכיר את "אגדת סאמרה" שבה סוחר מבגדאד שולח את משרתו לשוק לקנות מצרכים הלה חוזר לבן ורועד מפחד. בשוק הוא פגש את המוות מחופש לאישה והוא הרים את ידו בתנועה מאיימת. המשרת מתחנן לאדונו שיתן לו סוס והוא ימלט לסאמרא (עיר צפונית לבגדאד), שם בטוח המוות לא ימצא אותו. נותן הסוחר למשרתו את הסוס והלה רוכב צפונה. בינתיים הולך הסוחר לשוק מוצא את המוות ושואל אותו "למה הרמת את ידך בתנועה מאיימת כלפי משרתי הבוקר?". "זו לא הייתה תנועה מאיימת" עונה המוות, "זו הייתה תנועה הפתעה. מה פתאום אני פוגש את המשרת בבגדאד, כשיש לי פגישה איתו הערב בסאמרא". על סמך אגדה זו קרא הסופר האמריקני ג'ון או'הרה לספרו הראשון "פגישה בסאמארה", רומן המופיע ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו באנגלית במאה ה-20. כמו כן בסיפור הסנדק מוות, שהיא אחת ממעשיות האחים גרים המוות המואנש נבחר להיות הסנדק של בנו ה-12 של אדם עני. בתחילה המוות מעניק מתת מיוחדת לבן הסנדקות שלו, אולם כאשר הוא רואה שהבן מנצל את זאת לרעה, הוא בוחר לקחת גם את חייו.
בסרטון האנימציה "החיים של המוות" של האנימטורית ההולנדית מרשה אונדרסטיין מוצג המוות כישות מתלבטת ובעלת רגשות, המתידדת עם איילה, מאוחר יותר כשמגיעה שעתה של האיילה, היא מקבלת את המוות כמיפגש עם ידיד ותיק.
בטלוויזיה שודרה הסדרה "מתים במשרה חלקית", בה נערה מתבגרת הפכה במותה למלאך מוות, ולימים אף הופק לה סרט המשך. מוות שימשה גם כדמות קבועה בסדרה ההנפשה לילדים ההרפתקאות של בילי ומנדי והופיע הופעות אורח בסדרות רבות אחרות, בהן "סאות' פארק", "איש משפחה" ו- "משפחת סימפסון". בסדרה "על-טבעי" המוות מוצג כחובב מושבע של ג'אנק פוד ובסופו של דבר מחוסל על ידי גיבורי הסדרה, כאשר הוא בא לקצור את נשמתו של אחד מהם, כשבהמשך מחליפה אותו בתפקידו אחת העוזרות שלו ("קוצרת").
בסדרת הספרים "עולם הדיסק" מאת טרי פראצ'ט ניתן מקום מיוחד לדמותו של מוות. בספרים הדמות מופיעה כפארודיה אוהדת על ההאנשה של המוות כשלד עם חרמש וגלימה שחורה. מוות איננו אכזר בספרים אלו, אלא יעיל ומבצע את תפקידו כ"שירות לציבור", וכשעומד לרשת אותו מוות אחר וחסר חמלה הוא נאבק בו ומונע את האסון. מוות סקרן לגבי מנהגיהם של בני האדם ולאט לאט רוכש תכונות אנושיות וסימפתיה לאנושות, לה הוא דואג. מוות הופיע ברוב ספרי עולם הדיסק. חלקם אף התמקדו בדמותו או בדמויות אחרות אשר נקשרו אליה, והם "תרועת מוות" (Mort), "איש הקציר", "Soul Music" (מוזיקת נשמה), "Hogfather" ("אבא חורף") ו-"Thief of Time" ("גנב הזמן"). הדמות התפתחה עם הזמן והייתה לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בעיני מעריצי הסדרה.
בסדרת הקומיקס "סנדמן" של ניל גיימן המוות דווקא מתואר בתור נערה גותית העונדת על צווארה את סמל האנח המצרי. המוות גם מופיע בספר שכתב ביחד עם פראצ'ט, בשורות טובות - שם המוות מתואר כמנהיג ארבעת פרשי האפוקליפסה.
גם בספר "מוות לסירוגין" מאת ז'וזה סאראמאגו המוות הוא אישה, שכן "מוות" הוא שם עצם נקבי בשפות אירופאיות רבות. היא מתאהבת באחד מקורבנותיה העתידיים, מחליטה לחוס על חייו, ובסופו של הספר בני האדם מפסיקים למות. היא גם מנהלת וויכוחים עם החרמש שלה.
במשחק גרים פנדנגו הדמות הראשית היא אחד הקוצרים האחראי להעביר את המתים לעולם הבא ולהציע להם חבילות נופש אטרקטיביות שם.
משא ומתן עם מלאך המוות
סיפורים שונים עוסקים במשא ומתן עם מלאך המוות, לשם חמיקה ממנו או לפחות לשם קבלת ארכה קודם למוות:
חאפז
חייו
חאפז נולד בעיר שיראז שבפרס. והיה השלישי בבניו של בהא א-דין. הוא למד את הקוראן בעל פה כאשר הקשיב לתפילתו של אביו, וגם את שירתו של סעדי, שהיה המשורר האהוב עליו. אביו, שהיה סוחר פחם, מת והשאיר אחריו חובות כבדים. חאפז נאלץ לעזוב את בית הספר ולעבוד באריגה ואחר כך במאפייה. כאשר עבד במאפיה הוא הוביל לחם לרובע העשיר של העיר שיראז, ופגש את שאק א- נבאט, שהייתה עלמה יפהפייה. בשנות העשרים לחייו הוא נשא אישה שילדה לו בן, אבל אהב את שאק א-נבאט שסימלה בשבילו יופי אלוהי.
שירתו
חאפז כתב כ-500 "גזל", שירים קצרים המורכבים משני חרוזים בכל בית, ו-42 "מרובעים" (רובאעיאת), שהם שירים בחרוזים של יחידות בעלות שני בתים עם ארבע שורות בכל בית. רבים משיריו הם שירי אהבה המוקדשים לשאק א-נבאט. חלק משיריו הם שירי געגועים לעיר מולדתו שיראז, שנכתבו כאשר התגורר באספהאן. חאפז כתב רק כאשר הייתה לו השראה אלוהית, ולכן הוא כתב רק כ-10 "גזל" בכל שנה. אך בתשע השנים האחרונות לחייו, אחרי שעבר חוויה דתית, הוא כתב יותר ממחצית שיריו. רבים מבין שירי הגזל שכתב היו שירי אהבה לאלוהים.
אווטאר (הינדואיזם)
רקע היסטורי
במקור זהו מושג תאולוגי מרכזי בוישנויזם (הפלג בהינדואיזם שגורס שווישנו הוא האלוהות הגדולה ודבק בו) ומציין את ההתגלמויות של האל וישנו. המושג הופיע בצורה מוקדמת וראשונית בבהגאוואד גיטה והציג את התורה לפיה וישנו מתגלגל בדמויות היסטוריות שונות, כדי להציל את הדהרמה בתקופות שהאנושות נקלעת למצוקה. פיתוח של דוקטרינה זו נמצא בפוראנות הוישנאויות, המפרטות עשר התגלמויות קאנוניות של האל וישנו -הדאשא-אווטארה: הדג (מאטסיה), הצב (קורמה), חזיר הבר (וראהא), חצי-איש-חצי-אריה (נאראסימהא), הגמד (ואמנה), 'ראמה עם הגרזן' (פאראשוראמה), ראמה, קרישנה, הבודהה, התגלמותו העתידית של וישנו (קלקי).
מנקודת מבט של חקר הדתות, יש הרואים באווטארות גילגולים של אלים מקומיים אשר יוחסו לאל וישנו וסופחו בדרך זאת לוישנאויזם. לפי תפיסה זו, האווטארה היא מכניזם נוח לקבלה של אלוהיות לתוך המערכת הוישנאוית, מצד אחד, ולשמירה על העליונות של האל וישנו על פני אלים מקומיים, מן הצד השני.
המונח אווטארה התפרש אל מעבר לתאולוגיה של האל וישנו בווישנואיזם, בהינדואיזם המודרני נעשה שימוש נרחב יותר במונח אווטארה גם ביחס לדתות אחרות. כך למשל, ישנם המשתמשים בו בהתייחס לישו.
שימושים מודרניים במונח
המונח אווטאר נדד אל מחוץ למרחב ההודי ולמרחב הדתי, ומשתמשים בו בכמה הקשרים באופן מושאל.
בעולם המחשבים משמש המונח לציון ייצוג של משתמש, למשל בפורום אינטרנט, צ'אט או משחק מחשב.
המונח גם משמש לציון "שכנוע עצמי" בתהליכי התפתחות והעצמה אישית, היינו אוטוסוגסטיה ואפקט פיגמליון תהליכים שבהם פרט או כלל עוברים תהליכי שכנוע עצמי לרעיון תפיסה שאיפה או דעה מסוימת מתוך מטרה שכך יקרה בפועל וכאן בא לידי ביטוי אלמנט התגשמות הישות העליונה בישות הגשמית.
בשיווק מודרני המונח "אווטאר" מתייחס לדמות של הלקוח המייצגת קבוצה או פלח אוכלוסייה מוגדרים, שנבחרו לשווק אליהם מוצר מסוים. הקמת המתווה של דמות זו היא אחת היסודות של הקמפיין השיווקי המודרני.
ממרץ 2014 המילה העברית שתוקנה עבור המילה אווטאר היא יצגן.
אנהידריט
אנהידריט הוא מינרל המורכב מסידן וסולפט (תחמוצת הגופרית) והרכבו הכימי הוא CaSO4. הרכב זה דומה להרכב המינרל גבס הנפוץ יותר, למעט המים ואכן משמעות שמו של המינרל הוא "חסר מים". בחשיפה למים האנהידריט סופח את המים והופך לגבס.
אנהידריט מצוי לעיתים קרובות במרבצי מלח יחד עם גבס. המינרל נתגלה לראשונה ב-1794 במכרה מלח בטירול. בתצורה זו העומק בו מצוי המינרל הוא קריטי מכיוון שבסמוך לפני הקרקע אנהידריט משתנה לגבס על ידי ספיחה של מי תהום.
מתמלחת ימית שוקע סולפט הסידן בדרך כלל כגבישים של גבס, אך אם התמלחת מכילה עודף של נתרן או אשלגן כלוריד שוקע אנהידריט. זו גם אחת מהשיטות להכין את המינרל באופן מלאכותי והיא זהה לצורה בה הוא נוצר בטבע, המינרל נפוץ באגני השקעה של מלחים.
את השם אנהידריט טבע אברהם גוטלוב ורנר ב-1804, בשל המחסור במים בתהליך ההתגבשות בהשוואה לקיומם בגבס. שמות נוספים שקיבלו סוגים של אנהידריט הם מוריאסיט וקרסטניט. הראשון, שם קדום יותר ניתן תחת הרושם שהחומר הוא כלוריד (מוריאט). סוג גרגרי מתפצל של אנהידריט מוולפינו שליד ברגאמו בלומברדיה מכונה וולפיניט. סוג זה נהוג לחתוך וללטש למטרות קישוט. אנהידריט שצבעו כחול-לילך קרוי "אנג'ליט" בשל צבעו ה"מלאכי" (אנג'ל בלועזית).
השימושים הנפוצים באנהידריט הם, כמקור לחומצה גופריתית, לדישון. כמו כן מוסיפים אנהידריט לסוגי מלט מסוימים.
מקומות ראויים לציון שבהם מצוי אנהידריט הם מקסיקו, פרו, גרמניה וניו מקסיקו. בישראל יש אנהדריט בסלעי הכיסוי של הר סדום.
יהדות אוזבקיסטן
מוצאם ושמם של בני הקהילה
ידיעות מפורשות על יצירה רוחנית של יהודי אוזבקיסטן קיימות רק מן המאה ה-14. בהיותם על צומת דרכי המסחר היגרו יהודים מאוזבקיסטן לכוזריה ולסין, והתנועה העיקרית בין העולם המוסלמי לבין אטיל בירת כוזריה עברה דרך צפון אוזבקיסטן.
קהילת יהדות אוזבקיסטן נחלקת לשתי קבוצות: רבים מבני הקהילה נקראים יהודים אשכנזים ומוצאם הוא מאירופה - גרמניה, פולין והחלק האירופי של ברית המועצות (כיום אוקראינה ובלארוס), כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מפני הכיבוש הנאצי והגיעו לאוזבקיסטן כפליטים.
הקהילה הנוספת היא קהילת היהודים הבוכרים הנמנים עם אחת מן הקהילות היהודיות העתיקות בעולם, ויש אף המתארכים את ראשיתה לתקופת חורבן בית ראשון. מוצאם של הבוכרים הוא מאזור בבל או פרס, דבר המוכח גם על פי הניב בו הם מדברים (ניב טג'יקי ממוצא פרסי, להבדיל מהאוזבקית שהיא שפה ממוצא טורקי) המופיע בתפילות של בני העדה. בנוסף, שמות המשפחה של יהודי אוזבקיסטן מצביעים על יהודים מקהילות דוברות איראנית שנטמעו בקהילה האוזבקית הקדומה.
הקהילה הבוכרית באוזבקיסטן
אזור אוזבקיסטן היה אחד האזורים המרכזיים באימפריה הפרסית כפי שתוארה במגילת אסתר ובה ישבו גדולי האימפריה.
לפי גרסאות אחדות שמות הערים בוכרה וסמרקנד קשורים ליהדות, שכן "בוכרא" בארמית זה בכור – ויש סיכוי שאחד מעשרת השבטים שגלו לאזור הקימו עיר זו (ראובן שהיה בכור יעקב, או שבט אפרים שהוכתר לבכור יעקב, "ואפרים בכורי הוא" (ספר ירמיה ל"א, ח')) והשם "סמרקנד" נחשב להלחם מילים של המילה "קנד" שפירושה עיר, והמילה "סמר" המזכירה את שמר, שם ההר שעליו הוקמה בירתה של ממלכת ישראל – שומרון.
ישנן עדויות על בית קברות באוזבקיסטן מלפני כ-1,500 שנים ובו מספר שמות יהודיים כגון "יוסף בר יעקב".
בזמן השלטון המונגולי של ג'ינג'ס חאן ושל טימור לנג נפגעו היהודים מאוד, אלפים נהרגו, אלפים נמכרו לעבדות ורבים הוכרחו להתאסלם.
לאורך כל השנים צמחו חיי הדת והקהילה היהודית באוזבקיסטן והיה שילוב בין התרבות המזרחית באוזבקיסטן לבין אורח החיים על פי הלכה היהודית.
הקהילה האשכנזית באוזבקיסטן
בניגוד ליהודים הבוכרים רוב יהודי אוזבקיסטן היו, ועודם כיום, יהודים אשכנזים. יהודים אלה החלו להגיע לאוזבקיסטן מאירופה עוד בתחילת המאה ה-20, אולם רובם נמלטו אליה בתקופת מלחמת העולם השנייה מפני הכיבוש הנאצי. באותה העת אוזבקיסטן פתחה את שעריה ליהודים רבים והייתה להם למקלט. יהודים אלו תרמו רבות לכלכלת אוזבקיסטן בכך שהם לימדו את האוכלוסייה המקומית את מקצועות העיסוק שלהם כגון חייטות, אריגה, עיבוד עורות, חקלאות ועוד. בנוסף למקצועות העיסוק אשר רכשו האוזבקים המקומיים הם גם החלו לדבר בשפת היידיש, שפתם של יהודי אשכנז. אלפים מהם נשארו באוזבקיסטן גם לאחר סוף המלחמה והקמת מדינת ישראל.
יהודי אוזבקיסטן בתקופה המודרנית
בתקופה המודרנית הגביל השלטון המוסלמי את התפתחות הקהילה. הכיבוש הרוסי במאה ה-19 נתקבל בברכה, במיוחד באותם מחוזות שהיו נתונים לשליטה ישירה של רוסיה ובהם קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא עם האוכלוסייה המוסלמית והיו במעמד שיהודי אירופה תחת שליטת הרוסים לא זכו לו, כמו למשל הזכות לבעלות על נכסי מקרקעין. בתקופת השלטון הרוסי היגרו לאוזבקיסטן, בעיקר לטשקנט, רבים מיהודי בוכרה, הם עסקו במסחר והגיעו לפריחה כלכלית. באותה תקופה תרמו יהודי אוזבקיסטן תרומות רבות ליישוב ארץ ישראל.
המשטר הסובייטי שחיסל את המסחר הפרטי הביא לכך ש-200,000 יהודי אוזבקיסטן עברו לעבוד במנהל המדינה, בתעשייה ובחקלאות. מלחמת העולם השנייה הפכה את אוזבקיסטן למרכז יהודי חשוב, כאשר יהודים שנמלטו מאירופה הכבושה בידי הנאצים מצאו שם מקלט. רובם התיישבו בטשקנט ומוסדות יהודיים מרכזיים במוסקבה העתיקו את משרדיהם לשם.
יהודי אוזבקיסטן כיום
במפקד האוכלוסין של שנת 1959 נרשמו 94,344 יהודים באוזבקיסטן, 12 אחוזים באוכלוסייה הכללית, מהם 50,445 בבירה טשקנט.
בשנות ה-70 היה גל עלייה גדול מאוד מאוזבקיסטן בפרט ומברית המועצות בכלל, ומאוחר יותר היו עליות נוספות בעיקר בתחילת שנות ה-90 כחלק מהעלייה מברית המועצות שבהן עלו יהודים מאוזבקיסטן לישראל וחלק גם היגרו לארצות הברית.
נכון ל-2007 היו באוזבקיסטן פחות מ-5,000 יהודים.
בשנת 2008 במוזיאון ידיעת הארץ של סמרקנד נפתחה תערוכה המוקדשת ליהודי העיר.
מדבדב (פירושונים)
מדבדב (ברוסית: Медведев) הוא שם משפחה.
תום העיוור
תומאס ויגינס, "תום העיוור" (Blind Tom Wiggins; 25 במאי 1849 – 14 ביוני 1908) היה עבד ממוצא אפרו-אמריקאי, עיוור מלידה ואוטיסט, שנתגלה כבעל כישרון יוצא דופן בנגינה והלחנה של יצירות לפסנתר. ויגינס סבל מתסמונת סוואנט – תסמונת נדירה הפוקדת אחד מתוך 16 מיליון מהלוקים באוטיזם, כאשר הלוקים בה מתאפיינים על ידי כישרון מיוחד בתחום ספציפי.
קורותיו
ויגינס נולד במחוז האריס, ג'ורג'יה במטעי וילי אדוארד ג'ורג' ונמכר ב-1850 יחד עם הוריו לגנרל בשם ג'יימס נייל בת'ון ששינה את שמו לתומאס גרין בת'ון או לפי מקורות אחרים לתומאס ויגינס בת'ון, מאוחר יותר כשהתפרסם קוצר שמו לתומאס ויגינס או "תום העיוור". בשל היותו עיוור, לא יכול היה ויגינס לבצע את העבודה הנדרשת בדרך כלל מעבדים ובעליו שקלו בתחילה להמיתו משום שלא היה לו ערך כלכלי לגביהם, אולם בסופו של דבר הותירוהו בחיים תוך שהם מאפשרים לו לשחק לבדו ולשוטט במטע שהשתייך לאדונו.
ליאור שגב
ליאור שגב (נולד ב-18 בספטמבר 1983 בקריית ביאליק) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז בעברו בליגת העל וקבוצתו האחרונה הייתה מכבי קריית מוצקין מהליגה הלאומית.
תום העיוור
קורותיו
כבר בגיל מוקדם ביותר גילה ויגינס עניין בפסנתר לאחר שהאזין לנגינתן של בנותיו של בת'ון. לפי דיווחים שונים ויגינס, שהיה ככל הנראה בעל שמיעה מוזיקלית יוצאת מגדר הרגיל, זכה לראשונה בגישה אל הפסנתר בגיל 4. לפי המדווח בגיל 5 הלחין ויגינס את יצירתו הראשונה "סערת גשם" בהשראת הצליל של גשם סוחף שהומטר על גג מפח לו האזין. בת'ון שהבחין בכישרונו אפשר לו להתגורר בחדר סמוך למגורי המשפחה המצויד בפסנתר. ויגינס נהג לשבת בחדר זה ולהתאמן כ-12 שעות מדי יום בנגינה בפסנתר.
ליאור שגב
קריירה
שגב גדל בקרית ביאליק, למד בתיכון אורט ביאליק ושיחק בקבוצת בית הספר במסגרת ליגת העל לתיכונים. לאחר מכן שיחק בקבוצת עירוני נהריה מהליגה הלאומית בעונת 2001/02 ועלה עימה לליגת העל. בעונה שלאחר מכן עבר להפועל צפת וירד עימה לליגה הארצית. שיחק שתי עונות בהפועל ירכא, בעונתו הראשונה עלה עימה לליגה הלאומית, בשנייה שב עם קבוצתו לליגה הארצית. בעונת 2005/06 עבר לאליצור רמלה, בה שיחק 21 משחקים בהם קלע 11.3 נקודות בממוצע למשחק. לאחר מכן המשיך לנדוד בליגה הלאומית כשעבר למכבי אשדוד.
תום העיוור
קורותיו
כבר בגיל צעיר ביותר (לפני שהחל לנגן) נהג תום לחקות את הצלילים בסביבתו כשהוא מחקה בצורה מושלמת צלילי קריאת תרנגול או שירת ציפורים. כאשר הושאר לבדו במטבח נהג לתופף על סירים ומחבתות ולגרור כיסאות על הרצפה על מנת להפיק צלילים שונים. בגיל 4 יכול היה לחזור בעל פה על שיחות שלמות ששמע עד 10 דקות של שיחה אבל התקשה לתקשר עם אנשים בצורה מילולית על מנת לספק את צרכיו הבסיסיים ביותר.
ליאור שגב
קריירה
בעונת 2007/08, שיחק בבית"ר בנימינה, בה הציג יכולה מעולה של 18.1 נקודות, 4.1 ריבאונדים, 8.5 אסיסטים ו-2.6 חטיפות בכ-32.8 דקות בממוצע למשחק, מה שהקנה לו מקום בחמישיית העונה ואת תואר השחקן המשתפר של העונה בליגה הלאומית. בעקבות יכולתו בבינימינה, שגב חתם בהפועל חולון. הוא החל את העונה בצורה טובה עם 6 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים בממוצע בחמשת משחקיו הראשונים בקבוצה, אך לאחר משחק שבו לא שותף נגד הפועל ירושלים החל לצנוח ביכולתו בעיקר בגלל קיצוץ משמעותי בדקות המשחק שקיבל. עם זאת שגב סייע לקבוצתו לזכות בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על מכבי חיפה.
תום העיוור
קורותיו
בגיל 8 לקח בת'ון את "תום העיוור" למסע הופעות ברחבי ארצות הברית כשהוא מופיע לעיתים בתדירות של 4 פעמים ביום. מסע ההופעות נחל הצלחה מסחררת והכניס לבת'ון ולאמרגנו של תום סכום של מעל ל-100,000 דולר בשנה, סכום עצום באותה תקופה מה שהפך את תום לאחד הפסנתרנים המצליחים ביותר במאה ה-19. משפחתו של תום התעשרה הודות לתום בהון המוערך ב-750,000 דולר. האמרגן אוליבר שיווק את תום כסוג של פריק-שואו ההופך מחיה לאמן. בתקשורת הושווה תום לעיתים קרבות לדב, בבון או כלב מסטיף. בת'ון העסיק מוזיקאים מקצועיים שינגנו עבור תום שיכול היה בקלות לשחזר את נגינתם לעיתים קרובות לאחר שמיעה אחת בלבד. לפי המדווח הוא למד בעל פה כ-7,000 קטעים מוזיקליים כולל המנונים, שירים פופולריים, ואלסים ויצירות קלאסיות.
ליאור שגב
קריירה
ב-1 ביוני 2009, חתם שגב בהפועל גלבוע גליל ובחודש דצמבר עבר לעירוני נהריה. בעונת 2012 שיחק שגב בקבוצת ברק נתניה מליגת העל בכדורסל, לאחר עונה זו חתם במכבי חיפה, אתה זכה באליפות המדינה.
תום העיוור
קורותיו
ב-1860 הופיע תום בבית הלבן לפני הנשיא ג'יימס ביוקנן והפך לאפרו-אמריקאי הראשון שהורשה להופיע בבית הלבן. הסופר הידוע מארק טוויין נכח ברבות מהופעותיו של תום העיוור במשך מספר עשורים ותיעד את התרשמויותיו. תום עצמו נהג לדבר על עצמו לעיתים קרובות בגוף שלישי (למשל "תום מרוצה ממך") והיה בעל מודעות מוגבלת בלבד למתרחש סביבו. נראה כי כישוריו של תום תרמו למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כאשר שירו המפורסם ביותר "קרב מנזאס", מספר על ניצחונו של הדרום בקרב בול ראן משנת 1861. כתוצאה מכך סירבו עיתונים שחורים רבים מלשבח את תום כשהם מציגים אותו כמנציח סטריאוטיפים שליליים על אוכלוסיית האפרו-אמריקאים והדגישו כי הוא בסך הכל משמש כמקור רווח לבעלי עבדים.
ליאור שגב
קריירה
לאחר מכן חתם בעירוני נהריה מהליגה הלאומית, לה תרם משמעותית בזכייתה באליפות שהשיבה אותה לליגת העל לראשונה מזה 4 שנים.
תום העיוור
קורותיו
ב-1866, בגיל 16, לקח גנרל בת'ון את תום למסע הופעות מוצלח ביותר באירופה שתרם למוניטין הבינלאומי שלו כפסנתרן. ב-1875 העביר גנרל בת'ון את ניהול ענייניו המקצועיים של תום לידי בנו ג'ון בת'ון שהתלווה לתום במסע הופעות בן 8 שנים שערך ברחבי ארצות הברית.
ליאור שגב
קריירה
בעונת 2014/15 נשאר בליגה השנייה כאשר שב לשחק בברק נתניה, איתה עלה עד לחצי גמר הפלייאוף.
תום העיוור
המאבק על חזקתו של תום
ב-1882 התחתן ג'ון בת'ון עם בעלת האדמות שלו אליזה סטוצבאך שגילתה כישרון רב ביכולתה להשפיע ולמתן את מצבי הרוח ההפכפכים והעגמומיים של תום. עם זאת זמן קצר לאחר נישואיהם יצא ג'ון בת'ון למסע הופעות של 8 חודשים עם תום ברחבי ארצות הברית כשהוא נוטש למעשה את בת זוגו. כתוצאה מכך הגישה כנגדו אליזה תביעת גירושין, תום נשאר בחזקתו של ג'ון בת'ון אך אליזה לא ויתרה והתפתח בין השניים מאבק משפטי חריף על חזקתו של תום כאשר השופטים נוטים לטובתו של ג'ון.
ליאור שגב
קריירה
ביולי 2015 חתם בקבוצת הליגה הלאומית אליצור קריית אתא, שם נפצע בצורה קשה בברכו וכתוצאה מכך סיים את הקריירה.
תום העיוור
המאבק על חזקתו של תום
ב-1884 נהרג ג'ון בתאונת רכבת ותום הוחזר על אף מחאותיה של אליזה לחזקתו של גנרל בת'ון שהתגורר עתה בווירג'יניה. אליזה לא ויתרה ותבעה את גנרל בת'ון כאשר אמו הזקנה של תום מצטרפת כצד בתביעה כנגד בת'ון. לאחר מאבק שהתנהל במספר בתי משפט זכתה לבסוף אליזה ב-1887 בחזקה על תום ושבה עמו לניו יורק. אמו של תום הצטרפה אליהם בתקווה לזכות בחלק מרווחיו של תום אולם לאחר שתקוותה נכזבה שבה לג'ורג'יה.