cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דם אמיתי
עונה 7
העונה האחרונה פותחת באריק וביל החולים בווירוס הפיטיטס ווי, תושבי בון טמפ מתבקשים על ידי ראש העיר החדש שהוא סאם מרלוט לספק "תרומת דם" לערפד כדי למנוע את הידבקותו בווירוס, במהלך מסיבה שנועדה לקדם את היוזמה מתקיפים חבורת ערפדים חולי הפטיטיס ווי את האירוע ובמהלך אותה ההתקפה נהרגת טרה אשר במהלך העונה אמה לטי מיי מתקשה להתמודד עם מותה בעקבות מערכת היחסים המורכבת שהייתה ביניהן ולבסוף מצליחה בעזרת לאפאייט להגיע לסגירת מעגל ולתת לטרה לעבור לעולם הבא בנחת, האירוע של התקפת הערפדים החולים על התושבים במסיבה גורר מחאות מתושבי העיירה האנושיים והם מתחמשים בנשקים ותוקפים את היצורים העל טבעיים בעיירה באירוע במהלכו נורה אלסיד שבאותו זמן היה במערכת יחסים עם סוקי לכן המוות שלו משפיע עליה בצורה קשה מאוד, במהלך היתקלות עם היאקוזה מגלים אריק ופאם כי בדם של שרה ניולן נמצא הנוגדן למחלה והם נאלצים לשתף פעולה עם חברי היאקוזה המתכננים ליצור תחליף למשקה הדם אמיתי שיכיל בתוכו את התרופה מהדם של שרה אבל בכמויות שישפיעו לזמן מוגבל לכן יאלצו הערפדים החולים להמשיך לקנות את המשקה החלופי כדי להישאר נקיים מהמחלה, במהלך החיפושים אחרי שרה מגלים פאם ואריק שאחותה של שרה ניולן היא ערפדית בעצמה וחולה בווירוס וממנה הם מגלים ששרה אימצה זהות חדשה וככל שעובר הזמן בריאותו של אריק מדרדרת, לבסוף אריק ופאם מצליחים למצוא את שרה ניולן האחראית למחלה ואריק שותה ממנה ישירות ובעצם נרפא לאלתר ולאחר מכן הורג את מנהיגי היאקוזה ביחד עם פאם ומנשל אותם מהעסק שתכננו לבנות, בו זמנית תסמיני המחלה מתחילים להופיע אצל ביל במהירות מוגברת בגלל שנדבק מהדם פיות של סוקי, והתקווה לכך שהוא יצליח להינצל הולכת ודועכת, ולאחר האיחוד של הויט וג'סיקה הוא מבקש מהם בתור בקשה אחרונה שיתחתנו כדי שיוכל ללוות את "בתו" הערפדית ג'סיקה בחתונתה כמו שלא זכה לעשות עם ילדיו הביולוגיים, החתונה מהווה את הפרידה הקשה של ביל מג'סיקה והוא משחרר את הקשר שמקשר בינו לבינה כיוצר וצאצאית, מאוחר יותר באותו הערב אריק מציע לסוקי אפשרות שביל ישתה ישירות משרה ניולן ויחלים, ובאופן בלתי צפוי כסוקי מציעה זאת לביל הוא מסרב, ואומר כי הוא רוצה למות ולתת לסוקי לחיות חיים נורמליים שבהם היא לא תהיה מקושרת אליו ולא תהיה בסכנה תמידית באשמתו, ולכן מבקש ממנה להרוג אותו באמצעות שארית הקסם פיות שנותר בה וככה היא גם תאבד את החלק בה שהוא פיה ולא תמשוך אליה יותר ערפדים ותהיה בת אדם רגילה, סוקי מסכימה לבקשתו של ביל וברגע האחרון שבו הוא שכב בחלקת קבר של משפחתו ושיועדה לו מאז מותו לכאורה במלחמת האזרחים סוקי נסוגה מהרעיון של לוותר על הקסם שלה כי היא הגיעה להבנה שזה חלק בלתי נפרד ממנה והיא לא מוכנה לאבד אותו, ביל מכבד את החלטתה ובכאב רב ותמיכתו היא הורגת לבסוף את ביל באמצעות יתד עץ. והעונה מסתיימת במעבר ל-4 שנים מאוחר יותר ומראה כי סוקי בהריון מגבר לא ידוע, לאחיה ג’ייסון יש שלושה ילדים, הויט וג'סיקה נשואים באושר, סאם מרלוט נמצא עם אשתו ניקול ושני ילדיו, ארלין מצאה מערכת יחסים חדשה עם ערפד לאחר מותו של טרי וכל תושבי בון טמפ בהם התמקדה הסדרה חוגגים יחד את חג ההודיה וכולם מאושרים, בנוסף אריק ופאם התחילו לשווק את התרופה להפיטיטיס ווי כמשקה תחליף לדם אמיתי שמכיל את החיסון מהדם של שרה ניולן והם התעשרו ובו זמנית מחזיקים בשרה במרתף של פאנגטזיה כנקמה. פרקים 71–78 (10 פרקים). החלה ב-22 ביוני 2014 והסתיימה ב-24 באוגוסט 2014.
פיתוח הסדרה
דם אמיתי היא הפרויקט הראשון במסגרת הסכם שחתם אלן בול עם רשת HBO עם סיום הסדרה עמוק באדמה. לאחר שבול התוודע לספרי "מסתרי הערפדים הדרומיים" של שרלין האריס, הוא התעניין ב"הבאת חזונה [של האריס] לטלוויזיה". להאריס כבר היו שתי אפשרויות אחרות לעיבוד הספרים, אך בחרה לעבוד איתו כי לדבריה "[בול] באמת 'תפס' אותי. כך הוא שכנע אותי לבוא איתו. פשוט הרגשתי שהוא מבין מה אני עושה עם הספרים".
פרק הפיילוט הוזמן במקביל עם השלמת עסקת הפיתוח הנ"ל ונכתב, בוים והופק על ידי בול. חברי הצוות פקווין, קוואנטן וטראמל הוכרזו בפברואר 2007 ובהמשך מויר באפריל. פרק הפיילוט צולם בראשית הקיץ של שנת 2007 והוזמן באופן רשמי לסדרה באוגוסט, שבו בול כבר כתב עוד כמה פרקים. הפקת הסדרה החלה מאוחר יותר בסתיו. ברוק קר גילמה את טארה תורנטון בפרק הפיילוט המקורי, אך הוחלפה ברוטינה וסלי. שני פרקים נוספים של הסדרה צולמו לפני ששביתת איגוד התסריטאים האמריקאי השביתה את ההפקה של 12 הפרקים של העונה הראשונה עד 2008. באותו ספטמבר, לאחר רק שני הפרקים הראשונים של הסדרה שעלו לאוויר, HBO הזמינו עונה שנייה של שנים עשר פרקים של הסדרה.
אף על פי שעלילת הסדרה מתרחשת בלואיזיאנה, מספר ניכר של השחקנים המגלמים את הדמויות נולדו מחוץ לארצות הברית. בראיון עמו, הסביר אלן בול כי הוא לא חיפש בכוונה שחקנים שאינם אמריקאים, וכי היה מוכן ללהק כל שחקן שיצליח "להחיות את הדמות". בול המשיך והסביר כי בליהוק הושם דגש רב יותר על הצגת הדמויות בצורה משכנעת, ופחות על התאמת המראה החיצוני של השחקן לתיאור הדמות בסדרת הספרים. בול מודע לכך שיש הבדל מובהק בין תיאור הדמויות בסדרת הספרים לבין תיאורם בסדרה, ולדבריו שרלין האריס גילתה הבנה רבה בשינויים שביצע.
כתוביות הפתיחה
כתוביות הפתיחה של הסדרה, שהיו מועמדות לפרס אמי, נוצרו על ידי "דיגיטל קיטצ'ן" (Digital Kitchen), אולפן הפקות שאחראי בין השאר על כתוביות הפתיחה זוכות פרס אמי של הסדרות "עמוק באדמה" ו"דקסטר". הפתיח, שמורכב בעיקר מקטעים המתארים את הדרום העמוק של ארצות הברית, האזור בו מתקיימת עלילת הסדרה, מנוגן על רקע צלילי השיר "Bad Things" ("דברים רעים") מאת זמר הקאנטרי ג'ייס אוורט.
הרעיון המרכזי שהנחה את "דיגיטל קיטצ'ן" בעבודה על הפתיח היה ערבוב בין מיניות ודת, וזאת באמצעות מיזוג וערבוב תמונות של מיניות, סקס, אלימות ודת, והצגתם מ"נקודת ראות של יצורים טורפים ועל טבעיים המתבוננים בבני אדם מהצללים..." (תרגום חופשי). בנוסף, דיגיטל קיטצ'ן רצו לבטא בפתיח הסדרה רעיונות של סליחה וכפרה, ובשל כך בנו את הפתיח כך שיתפתח מבוקר ללילה, ובסופו נראה טקס טבילה לנצרות, המסמל את גאולת האדם מחטאיו והפיכתו לחלק מהדת הנוצרית.
רוב הקטעים בכתוביות הפתיחה צולמו באתרי צילום אמיתיים (on location). חברי צוות ההפקה יצאו לטיול בן 4 ימים בלואיזיאנה וצילמו כל דבר שנקרה בדרכם ונראה להם מתאים לפתיח. מספר קטעים צולמו בכנסייה בשיקגו ובפאב ובבמה בסיאטל. בנוסף, חלק מחברי צוות ההפקה של דיגיטל קיטצ'ן הופיעו בפתיח הסדרה.
בעריכת הפתיח, התכוונו יוצריו להראות ש"דתיות פנאטית", ביחד עם "אנרגיות מיניות מודחקות", יוצרים באדם רגש חייתי, ובכך מבטאים את המאפיינים העל טבעיים של הסדרה. בהתאם לכך, חלק מהקטעים בפתיח נערכו כך שתנועתם תיצור תחושה של מתיחות (jittery), ומספר קטעים כאלו "התנגשו" עם קטעים איטיים יותר. בעריכה גם הוספו לקטעים רבים בפתיח טיפות של דם, כתזכורת למאפיין המרכזי בסדרה.
עבור כתוביות הפתיחה של הסדרה נוצרו 8 גופנים שונים על ידי קם רולאנד.
פסקול
גארי קאלאמר, אחראי המוזיקה ומפיק הפסקול בסדרה, אמר כי השאיפה שלו היא שפסקול הסדרה יהיה "ביצתי, בלוזי ומפחיד" (swampy, bluesy and spooky), ושיופיעו בו זמרים לואיזיאניים מקומיים.
מוזיקת הרקע של הסדרה, הנכתבת ומבוצעת על ידי המלחין נתן באר, כוללת מספר כלי נגינה, ביניהם צ'לו, גיטרה, פסנתר ממותקן (prepared piano) והרמוניקת זכוכית. שיר הנושא המרכזי של הסדרה הוא "Bad Things" מאת זמר הקאנטרי ג'ייס אוורט.
חברת ההקלטות אלקטרה/אטלנטיק רקורדס הוציאה לאור את אלבום הפסקול של העונה הראשונה של הסדרה ב-19 במאי 2009, אותו יום בו יצאו לשווקים מארזי ה-DVD וה-Blu Ray של העונה הראשונה. בשנת 2010 האלבום היה מועמד לפרס גראמי. ב-25 במאי 2010 הוציאה חברת אלקטרה את אלבום הפסקול של העונה השנייה והשלישית, ובדומה לאלבום הראשון, באותו יום יצאו לשווקים מארזי ה-DVD וה-Blu Ray של העונה השנייה.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע היא תחנת רכבת היסטורית שהוקמה על ידי העות'מאנים ב-1915. התחנה ממוקמת מצפון לעיר העתיקה של באר שבע.
דם אמיתי
אלגוריה זכויות להט"ב
מאבקם של הערפדים בסדרה לשוויון זכויות נראה כאלגוריה של התנועות החברתיות של הלהט"ב. שרלין האריס, מחברת סדרת הספרים עליה מבוססת הסדרה, הצהירה שהאפיון הראשוני שלה כלפי הערפדים היה ". מספר ביטויים בסדרה מושאלים ומאומצים מביטויים ומילות סלנג שמשתמשים בהם לתיאור והתנגדות כלפי להט"בים, כמו "אלוהים שונא ניבים" (God Hates Fangs; ביטוי המתחרז עם "God Hates Fags" - ביטוי אנגלי הומופובי שנגזר ממילת הסלנג Faggot) ו"יציאה מארון המתים" (יציאה מהארון).
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
רקע
התחנה הייתה חלק מהמיזם הלוגיסטי של צבא האימפריה העות'מאנית לחיבור העורף בדמשק, באמצעות שלוחתה מנחל שורק לקוסיימה של המסילה המזרחית הצבאית, לקראת מסע המלחמה השני למרחב תעלת סואץ כחלק מהמערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה מול הבריטים. משנה חשיבות לוגיסטי קם לתחנה החל מן המחצית השנייה של 1916, לאחר נסיגת העות'מאנים ושותפיהם הגרמנים ממרחבי חצי האי סיני – מיקוד המערכה על שערה הדרומי של ארץ ישראל לאורך קו עזה-באר שבע, אליו שונעה אספקה, כלי נשק, ולוחמים שהגיעה לתחנה מקצוות האימפריה העות'מאנית.
דם אמיתי
אלגוריה זכויות להט"ב
מבקר הטלוויזיה של המגזין האמריקאי "Entertainment Weekly", קן טוקר, כתב כי הסדרה בנויה.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
רקע
המסילה לבאר שבע כונתה גם המסילה האורכית, משום שהייתה המסילה הראשונה שחצתה את ארץ ישראל - חבלי השרון, השפלה והנגב, לאורכם וגם 'המסילה המצרית' מפני שעל פי התכנון המקורי תחנת הקצה המערבית יועדה להיות בעיר אסמאעיליה שבמצרים. בעשורים שקדמו הוקמו בארץ שתי מסילות רוחב - מסילת הרכבת יפו–ירושלים ורכבת העמק - והמסילה האורכית נועדה גם כדי לחבר ביניהן.
דם אמיתי
אלגוריה זכויות להט"ב
דייוויד ביאנצ'ולי ממגזין NPR כתב.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
הקמת התחנה וחנוכתה
מהנדס הרכבות הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר, שתרם רבות להקמת רשת המסילות העות'מאנית (ובפרט להקמתה של מסילת הרכבת החיג'אזית), מונה למנהל העבודות להנחת המסילה.
התחנה בבאר שבע נבנתה כתחנה ראשית ברשת המסילות העות'מאנית בארץ ישראל. לכן נבנו בה בית נתיבות, מבנה למנהל תחנה, מגדל מים לצינון דוודי הקטרים, בית מלאכה לקטרים.
דם אמיתי
אלגוריה זכויות להט"ב
עם התפתחות הסדרה התפתחה הצגת הערפדים לארגון גדול שלפלגים גדולים בו ישנן שאיפות השתלטות על העולם ושעבוד בני האדם, אם מטעמי שכרון כוח ואם מטעמי דת. התפתחות זו מפחיתה את הדמיון בין המאבקים, והשוואה הדוקה בין המאבקים משחקת לידיהם של מתנגדי זכויות הלהט"ב, ואכן, יוצר הסדרה עצמו מביע הסכמה חלקית בלבד עם הדברים, ובריאיון לאתר "וואלה!" אמר.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
הקמת התחנה וחנוכתה
באוקטובר 1915 נחנכה המסילה האורכית בטקס חגיגי. רכבת מיוחדת יצאה מדמשק דרומה ובתחנת הרכבת נחל שורק (נקודת הפיצול של מסילת הרכבת יפו–ירושלים והמסילה האורכית) עלו עליה אישים רמי-מעלה, וביניהם המפקד הטורקי העליון ג'מאל פאשה, קצינים בכירים של צבא האימפריה הגרמנית וצבא האימפריה העות'מאנית וקונסולים אירופאיים. עם הגעתם לתחנת באר שבע שקושטה בדגלי האימפריה העות'מאנית, עברו דרך "שער כבוד" והשתתפו בטקס רב-רושם שכלל מסדר צבאי, תזמורת וקהל רב. כמו כן, נישאו כמה נאומים ונערכה תפילה לשלומו של סולטאן האימפריה. היינריך מייסנר, מהנדס המסילה, זכה לקבל מדליה על פועלו.
דם אמיתי
פמיניזם
הסדרה מציגה במרכזה מספר דמויות נשיות חזקות, שאינן נכנעות לתכתיבי החברה אודותיהן. גיבורת הסדרה סוקי פותרת את המשולש הרומנטי אליו נקלעה בהצגת הברירה בפני הגברים לקבל את רגשותיה כלפי שניהם או לוותר עליה לחלוטין, ברירה שמוצגת לרוב דווקא ביחסי מגדר הפוכים. חלק מדמויות הנבל בעונות השונות הן נשים חזקות שאינן זקוקות לגברים או לאישורם, ואף לא מהססות להילחם בהם.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
הקמת התחנה וחנוכתה
באר שבע הייתה למרכז צבאי גדול ואוכלוסייתה גדלה פי ארבעה במהלך שנות המלחמה. רוב המתיישבים בה היו ערבים מחברון ומעזה, אך גם עובדי הרכבת ומניחי המסילות - שהיו ברובם יהודים - היגרו אליה.
מדרום לבאר-שבע עברה מסילת הברזל מעל גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע ושרידי סוללה שניתן לראות עד היום בצד היציאות הדרומיות של העיר לכיוון משאבי שדה. המסילה הגיעה לניצנה ומשם לקוסיימה בקדמת סיני. אורכו של קו הרכבת מעפולה ועד סיני היה כ-300 קילומטר.
דם אמיתי
פמיניזם
הסדרה מאופיינת בהצגה רבה של יחסי מין על המסך. מבקרי טלוויזיה שונים מציינים כי הצגת המיניות שונה מהמקובל על המסך ומציגות דווקא את הגברים כאובייקטים מיניים. היפוך יחסי הכוחות הזה משקף מערך כוחות בין-מגדריים שונה ופמיניסטי יותר.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
הקמת התחנה וחנוכתה
בתחילת שנת 1917 הופצצה התחנה על ידי כוחות חיל האוויר הבריטיים, ונהרגו בה 16 פועלים יהודים, שנקברו בקבר אחים.
דם אמיתי
פוליטיקה
בעונתה החמישית מציגה הסדרה מאבק כוחות בין מנהיגים בחברת הערפדים השואפים לדו-קיום ומהווים גורמים תבוניים וממתנים, לבין מנהיגים צמאי דם הסובלים מטירוף דתי המהווים גורמים מסכנים ומערערים. המאבק מתכתב עם הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, כך גם לדברי יוצר הסדרה.
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
התחנה בימי המנדט הבריטי
בסוף אוקטובר 1917 נכבשה באר שבע על ידי הצבא הבריטי. עם סיום מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, הושלמה מסילת הרכבת רפיח - באר שבע וכך חוברו המסילה האורכית שנסללה על ידי הצבא הטורקי להתקדמות דרומה ומסילת הרכבת שנסללה על ידי הבריטים לאורך חוף הים התיכון בצפון חצי האי סיני. בשנת 1918 נחנך קו באר שבע-רפיח, ובמשך כשנה שימשה תחנת הרכבת של באר שבע כתחנה ראשית וסואנת ממנה יצאו רכבות לתחנות יפו לירושלים, לניצנה ולרפיח (ומשם הלאה למצרים).
זמן קצר לאחר תום המלחמה חזרה באר שבע להיות עיירת ספר. כדאיות הפעלת הרכבות אל העיר וממנה ירדה באופן משמעותי. כמו כן, הבריטים החליטו להפסיק את השימוש במסילת הרכבת שהונחה על ידי הטורקים, שהייתה צרה (ברוחב 105 סנטימטר) מהמסילה שהניחו הבריטים (רוחב תקני - 143.5 סנטימטר). לכן, בשנת 1919 נסגרו רוב קווי הרכבת מתחנת באר שבע, ורק קו הרכבת לרפיח נותר פעיל. בשנת 1927 נסגר אף הוא בשל חוסר רווחיות, ותנועת הרכבות לתחנה פסקה. מבני התחנה עברו לידי מערכת הפקידות של ממשלת המנדט הבריטי ונעשה בם שימוש למגורים.
דם אמיתי
רייטינג
לפי מדד נילסן למדרוג אחוזי הצפייה בארצות הברית:
פרסים ומועמדויות
"דם אמיתי" זכתה למועמדויות רבות בהן זכתה בפרסים רבים, ובין היתר בפרס גלובוס הזהב ופרס אמי. להלן רשימה חלקית של המועמדויות והפרסים להן זכתה הסדרה:
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע
התחנה לאחר קום המדינה
בסיס דרום מילא תפקידים משמעותיים במהלך מלחמת העצמאות. חיילי יחידה ש"מ 2 (שירות מודיעין 2) נטלו חלק חשוב במתן מודיעין לכוחות הלוחמים בלחימה מול המצרים. הכיסוי המודיעיני כלל פעילות האזנה בבסיס ופעילות באמצעות חוליות האזנה, שיצאו מהבסיס ופעלו בשטח בכיסוי מלווה לפעילות צה"ל. להלן מספר מקצת הפעילות:
במהלך השנים החל הבסיס לסבול מהפרעות קליטה. אלה נבעו, בין היתר, מהתפתחות העיר באר שבע סביב לבסיס. בניסויי קליטה שנערכו באזור נמצא מקום מתאים יותר מבחינת תנאי הקליטה. בתחילת 1967 החלה פעילות האזנה במיקום החדש. במהלך מלחמת ששת הימים פעלה היחידה בשני האתרים במקביל, ובדצמבר 1967 הסתיימה פעילות ההאזנה בבסיס דרום. כל רכיבי ההאזנה עברו לפעול בבסיס החדש תחת השם "מוריה".
מתחם הקטר 70414
בשנת 2013 החלה עיריית באר שבע בשיתוף עם רכבת ישראל בשיקום מתחם תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע, שלושה מבנים במתחם תועדו ושומרו. הפרויקט תוקצב ב-20 מיליון ש"ח, ובמסגרתו הוסב המתחם (כ-7.5 דונם) למוקד תרבות, בילוי ופנאי, בו שולבו מיני מוזיאון לתולדות רכבת ישראל, ארכיון למורשת העיר באר-שבע, כמו כן מוקם במתחם בית קפה.
האדריכל שנבחר לתכנן את הפרויקט הוא אייל זיו והפרוגרמטור צביקה מינץ, שניהם עבדו במשותף, בפרויקט מתחם "התחנה" בתל אביב. לאורכו של המתחם הוצבו מסילות ברזל אותנטיות, ו-3 קרונות היסטוריים בני יותר ממאה שנים שהושאלו ממוזיאון הרכבת בחיפה ושופצו על ידי החברה הכלכלית של עיריית באר שבע בשיתוף רכבת ישראל, והם ישמשו כחללים לתערוכות מתחלפות.
במרכז התחנה הוצב קטר קיטור היסטורי המפורסם שעל שמו קרוי המתחם המתחדש – קטר 70414, על פי שירו של חיים חפר, בביצוע אריק לביא. בינואר 2019 נוסף לצידו קרון משא מתקופת מלחמת העולם השנייה הבנוי בחלקו מעץ, שהוצג בעשורים האחרונים בחצר מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב והועבר לבאר שבע.
תולדות קטר הקיטור 70414
בסרטון המפורסם עם פסקול שיר הקטר של אריק לביא מככב קטר קיטור מדגם 8F עם מספר 70414 (ברכבת המנדטורית מספרו היה WD414). כמה קטרים מהדגם הזה הובאו לארץ ישראל על ידי בריטים ושירתו ברכבת ישראל עד שנת 1958. אחרי שהוצאו מהשירות, כל הקטרים הועברו לגריטה והותכו. היום בעולם קיימים רק כ-14 קטרים כאלה, רובם בבריטניה ומקצתם בטורקיה, איראן ועיראק.
ניסיון הראשון לפנות ישירות לטורקיה על מנת לרכוש קטר מהדגם הזה בשנת 2008 לא צלח, עקב המתיחות הדיפלומטית בין שתי המדינות.
בשנת 2012 אותר קטר ברשות חברת חובבי רכבת מבריטניה (ויילס), "The Churchill 8F Group", שמשפצת ומשקמת את קטרי הקיטור. הקטר היה קטר קיטור טורקי מקורי מס' 45166 (WD341) מדגם TCDD 45151 Class (הרכבה טורקית של 8F), שהגיע לאחרונה לבריטניה. הוא נרכש מהחברה, הועלה על אונייה בנמל סאות'המפטון באנגליה והוא הגיע לישראל ב-20 בדצמבר 2012.
אף על פי שקטרי קיטור מדגם הזה מעולם לא ביקרו בתחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע, הוחלט להציב את הקטר במתחם בעקבות השיר שהפך אותו לאחד הסמלים המזוהים עם העיר. פרט מעניין נוסף הוא שבעצם צולם בסרטון קטר עם מספר אחר ששונה לו מספר כדי להתאים למילות השיר.
מצבת הזיכרון הטורקית בבאר שבע
ב-21 באוקטובר 2002, במהלך משותף של עיריית באר שבע וטורקיה, הוקמה בסמוך לתחנה הטורקית אנדרטה לזכר 298 חיילי הצבא הטורקי שנפלו בקרבות על באר שבע במלחמת העולם הראשונה.
יחסי הוותיקן–מונקו
יחסי הוותיקן–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הכס הקדוש הפועל מקריית הוותיקן כישות טריטוריאלית עצמאית לבין נסיכות מונקו.
היסטוריה
מונקו היא מדינה המורכבת ברובה מתושבים זרים מרחבי אירופה אשר רובם מאמינים קתולים. גם התושבים הראשונים במונקו היו מאמינים בנצרות קתולית ומשום כך נוצרה ידידות בין הכס הקדוש לבין הנסיכות החל מהקמתה ב-1297. חוק מס' 9 בחוקה המונגאסקית אשר נכתב ב-17 בדצמבר 1962 וחודש ב-2002, קובע כי הנצרות הקתולית היא הדת הרשמית של המדינה העצמאית, אשר היא מונרכיה חוקתית הנשלטת בידי בית גרימלדי. מונקו ייסדה נציגות דיפלומטית בוותיקן ב-1915.
הכס הקדוש האמין את הנונציו היושב בפריז, בירת צרפת, על מונקו בשנת 2006.
אוורואה
אָוָרוּאָה (במאורית: Avarua – "שני נמלים") היא בירת איי קוק, השוכנת באי ררוטונגה שבקבוצת איי קוק הדרומיים, כ-3,400 ק"מ צפונית לניו זילנד. העיירה שייכת מנהלית למחוז הנושא את אותו שם. את העיירה משרתים נמל התעופה הבינלאומי של ררוטונגה ושתי יציאות ימיות: הנמל במרכז העיירה מספק גישה לסירות קטנות, ונמל מסחרי בנמל אבטיו, ממש ממזרח לשדה התעופה, מכיל ספינות גדולות יותר.
במרכז העיר ממוקם מרכז התרבות הלאומי סר ג'פרי הנרי, בו נמצאים משרדי ממשלה, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית והאודיטוריום הלאומי. מוזיאון איי קוק מציג חפצים הכוללים עבודות יד של איי קוק ואת מכונת הדפוס הראשונה של האיים, שיובאה בשנות ה-30 של המאה העשרים. שלוחת הרחבה של אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט מספק קורסים מקצועיים ותארים.
אוכלוסיית העיירה עומדת על 4,673 תושבים, נכון לשנת 2011.
סכר מלפסה
סכר מלפסה (בצרפתית: Barrage de Malpasset) היה סכר קשת שהוקם כ-20 קילומטר ממערב לקאן שבדרומה של צרפת. ב-2 בדצמבר 1959 קרס הסכר, והשיטפון שהתחולל עקב כך גרם למותם של 423 אנשים ולנזק רב. היה זה אחד האסונות החמורים שאירעו בצרפת במאה העשרים.
הסכר
הסכר הוקם בערוץ נחל הרייראן (Reyran) על מנת לספק מים לשתייה ולהשקיה ליישובים שבקרבתו. האתר נבחר לאחר בדיקות גאולוגיות והידרולוגיות שנעשו ב-1946. הקמתו החלה ב-1952 והסתיימה ב-1954. הוא תוכנן על ידי המהנדס הנודע אנדרה קווין (André Coyne) והוקם במימון של שלטונות מחוז ואר (Var). גובה חומת הסכר היה 60 מטר. במקביל להקמת הסכר נבנה מעל ערוץ הנחל כ-1,400 מטר דרומה ממנו הכביש המהיר A8.
האסון
הסכר נפרץ ב-2 בדצמבר 1959 בשעה 21:13. כל קיר הסכר קרס למעט חלק קטן בעברו הימני, ונפרץ המאגר שהכיל אז 50 מיליון מטר מעוקב מים. עקב כך נוצרה חומת מים בגובה של 40 מטרים, שנעה במהירות של 70 קילומטר לשעה. חומת המים הרסה את הכפרים מלפסה ובוזון (Bozon). כעבור 20 דקות הגיעה אל העיר פרז'וס (Fréjus) כשהיא עדיין בגובה של שלושה מטרים והציפה את חלקה המערבי של העיר. מי השיטפון נבלעו בים התיכון 37 דקות לאחר קריסת הסכר.
צבא צרפת וכן מסוקים של צבא ארצות הברית שהיו מוצבים באזור סייעו בפעולות ההצלה באזור שנפגע. בנוסף ל-423 בני אדם נספו בשיטפון 1,000 כבשים, נהרסו 50 חוות וכ-2.5 קילומטר של מסילות רכבת. אתר הבנייה של הכביש המהיר A8 ודרכים באזור נהרסו גם הם.
חקירת התאונה העלתה מספר ממצאים: מתחת לסכר הייתה הקרקע עשויה סלע גנייס, שלא אפשר חלחול מים דרכו ועובדה זו לא התגלתה במהלך הבדיקות שקדמו להקמתו. אפשר שפיצוצי סלעים שנעשו לצורך הקמת הכביש המהיר גרמו נזק לשלמות הסכר והסלע שתחתיו. מספר שבועות לפני הקמת הסכר נשמעו בקרבתו מספר קולות התבקעות, אך הם לא נבדקו. כמו כן בצידו הימני של הסכר נמצאו נזילות בחודש שלפני האסון. לבסוף, בשבועיים שלפני האסון ירדו באזור 500 מילימטר גשם, מהם 130 מילימטר ביממה שלפני שנפרץ הסכר. מפלס המים במאגר הסכר הגיע ל-28 סנטימטר משפת חומת הסכר. שומר הסכר ביקש לפתוח את שסתומי הניקוז כדי להוריד את מפלס המים, אך הרשויות אסרו עליו לעשות זאת מחשש שייגרם נזק לאתר הבנייה של הכביש המהיר שמדרום לסכר. כשלוש שעות לפני שנפרץ הסכר נפתחו לבסוף שסתומי הניקוז, אך קצב הניקוז מהם לא היה מספיק כדי למנוע את האסון.
שרידי הסכר ניצבים על מכונם עד היום.
מאחורי הסורגים
מאחורי הסורגים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984, בבימויו של אורי ברבש ועל פי תסריט מאת ערן פרייס ובני ברבש.
בעז שרעבי משחק בסרט אסיר, המשתתף באמצעות שידור מהכלא, בפסטיבל הזמר עם שיר הנושא של הסרט, "תני לי יד" שכתבה שמרית אור והלחינה נורית הירש. השיר הפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של שרעבי.
בשנת 1992 שיתפו האחים ברבש פעולה ליצירת סרט המשך - "מאחורי הסורגים 2". סרט זה מספר את המשך עלילותיהם של אסירי הכלא, וכן את שיתוף הפעולה בין אורי (ארנון צדוק) ועיסאם (מוחמד בכרי) בבריחתם מבית הסוהר עד הסוף הטראגי.
גואה העתיקה
גואה העתיקה (בפורטוגזית: Goa Velha) היא עיירה השוכנת על הגדה הדרומית של נהר מנדובי במדינת גואה במערבה של הודו. היא מרוחקת כ-15 ק"מ מהאוקיינוס ההודי ומוקפת בצמחייה. העיר שנכבשה על ידי הפורטוגזים בשנת 1510, הייתה עד מהרה לבירת הודו הפורטוגזית, ובשיאה התגוררו בה יותר מ-200,000 תושבים. שישים כנסיות ומנזרים ברחבי העיר הקנו לה את הכינוי "רומא של המזרח", אך העיר ננטשה במחצית השנייה של המאה ה-18 בשל מגיפות, ורוב מבניה נהרסו. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר 5,411 איש. בשנת 1986 הוכרזה גואה העתיקה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה ה-15 והייתה לבירתה השנייה של סולטנות אדיל שאהי. העיר הוקפה בסוללה ובחומה, והוקמו בה ארמון לשאה, מסגדים ומספר מקדשים. יורד הים הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקה כבש את המקום בשנת 1510, וייסד את העיר הפורטוגזית. בשנת 1565 הייתה גואה העתיקה לבירת הודו הפורטוגזית, ובתחילת המאה ה-17 הייתה למרכז מסחרי ומיסיונרי שבו התגוררו יותר מ-200,000 איש. עקב מגיפות מלריה וחולירה, החלה העיר להינטש בשנות ה-60 של המאה ה-18, ותושביה עברו להתגורר ב"גואה החדשה" (Nova Goa) או "פנז'ים" (Pangim), כיום העיר פנג'י. ב-1775 התגוררו בגואה העתיקה כ-1,500 איש בלבד, ובמאה ה-19 התגוררו בה רק כמרים ונזירות. ב-1843 איבדה העיר את מעמדה כבירת הקולוניה באופן רשמי. למרות איומים מצד האימפריה הבריטית, הצרפתית והספרדית, הצליחו הפורטוגזים להחזיק בגואה עד שנת 1961. באותה שנה פלש צבא הודו אל השטח, אך משאל עם שנערך ב-1967 מנע את סיפוחה למדינת מהאראשטרה, ומדינת גואה נוסדה.
אתרי העיר
מהעיר הפרה-פורטוגזית לא נותר דבר למעט שער הכניסה לארמון השאה. לפני נטישת העיר במאה ה-18 שכנו בגואה העתיקה שישים כנסיות, אך רק שבע מהן נותרו במצב טוב: קפלת קתרינה הקדושה, הכנסייה והמנזר של פרציסקוס מאסיזי, הקתדרלה המוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה, בזיליקת בום ז'זוש, כנסיית קאטאנו הקדוש והסמינר הצמוד לה, כנסיית גבירתנו של הרוזריום, ומגדל אגוסטין הקדוש - השריד היחיד של מנזר שהוקם ב-1572. באתר מבנים נוספים במצב של הרס חלקי או מוחלט.
הקתדרלה
בנייתה של הקתדרלה (Sé) החלה ב-1562 והסתיימה ב-1619, אם כי המזבח הושלם רק ב-1652. היא מוקדשת לקתרינה מאלכסנדריה, שביום חגה, 25 בנובמבר ב-1510, כבשו הפורטוגזים את העיר. גובה המבנה הוא 35 מטר, אורכו 76 מטר ורוחבו 56 מטר. קירותיו החיצוניים של מעוצבים בסגנון טוסקני והחלל נתמך בעמודים קורינתיים. על המזבח ציורים המתארים סצינות מחייה של קתרינה הקדושה, ומשני צדדיו פסלי עץ של השליחים הקדושים פאולוס ופטרוס. הקתדרלה משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של גואה, וכסאו שוכן בסמוך למזבח. מימין ומשמאל למזבח המרכזי, שוכנים שישה מזבחות נוספים, שלושה בכל צד. בכל אחד מצדדיה של הקתדרלה שוכנות ארבע קפלות, ובאחת מהן נמצא בפטיסטריום שלפי המסורת רחץ בו פרנסיסקו חאווייר (ראו להלן). בקפלה אחרת שמור צלב עושה ניסים המסוגל לרפא את החולים. הוא מונח בקופסה שבצידה האחד חור המאפשר לשלוח יד ולגעת בו. לצידה של הקתדרלה ניצבו בעבר שני מגדלים אך אחד מהם קרס. במגדל שנותר על כנו, בצידה הדרומי של הקתדרלה, קבוע "פעמון הזהב" מהמאה ה-17, שזכה לשמו בזכות "צלילו העשיר". בתקופת האינקוויזיציה צלצלו בפעמון כדי להכריז על תחילת האוטו דה פה שנערכה בכיכר שלפני הקתדרלה. דרומית-מזרחית לקתדרלה שוכן ארמון האינקוויזיטורים ההרוס. הוא היה בשימוש מ-1561 עד 1774, ובמשך 113 שנות פעילותו של נדונו בו 16,000 מקרים.
בזיליקת בום ז'זוש
בנייתה של הבזיליקה החלה ב-1594 והסתיימה ב-1605. עיקר פרסומה בשל כך שקבור בה הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר, והיא משמשת כמקום עלייה לרגל. פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הרנסאנס הקלאסי, והמזבחות בסגנון הבארוק. במזבח המרכזי מתואר ישו הילד ומצידו הימני ניצב פסלו של פרנסיסקו חאווייר. מזבחות נוספים מוקדשים לגבירתנו של התקוה, למיכאל ולאנטוניוס מפדובה, הקדוש המגן של פורטוגל. שרידיו של פרנסיסקו חאווייר מונחים בקפלה מימין למזבח המרכזי. השרידים הובאו לגואה ב-1613 והונחו בקפלה ב-1655. הקבר הושלם ב-1698 לאחר עשר שנות עבודה. הוא עשוי מפנינה ומישפה, וקבועים בו ארבעה לוחות ארד המתארים סצינות מחייו של הקדוש. השרידים עצמם שמורים בתיבת כסף שדפנותיה העשויות מזכוכית מאפשרות לראותם. סמוך לכנסייה שוכן ביתו של האב הישועי. המבנה המקורי הוקם ב-1585, ונהרס ב-1633. הוא נבנה מחדש באופן חלקי ב-1783.
קשת הנציב
קשת הנציב נבנתה ב-1597 לציון הגעתו של ואסקו דה גאמה להודו, היא הוקמה בידי נכדו של דה גאמה, ששימש כנציב בגואה בין 1597 ל-1600. מעל הקשת נראית דמותו של דה גאמה, ומעליה דמות האוחזת בתנ"ך. השער נבנה מחדש בשנת 1952.
שער אדיל שאה
השער בגובה של שלושה מטרים הוא השריד היחיד לעיר הפרה-פורטוגזית והוא הוביל אל ארמון השאה. עד שנת 1695 התגוררו הנציבים הפורטוגזים בארמון, אך לאחר מכן מצבו התדרדר והוא נהרס בשנת 1820.
הגבעה הקדושה
דרומית-מערבית לכנסיית בום ז'זוש ניצבת "הגבעה הקדושה" שבה מספר כנסיות נוספות. כנסיית גבירתנו של הרוזריום ניצבת בראש הגבעה, והיא נבנתה בשנת 1549. למבנה כניסה בגובה של שתי קומות ולצידו מגדל. ליד כנסייה זו שוכנים שרידיהם של מנזר וכנסיית אגוסטין הקדוש, וכן של המגדל ששרד מהם שגובהו 46 מטר. המנזר הוקם ב-1572 והכנסייה נוספה לו ב-1602, אך הם ננטשו ב-1835.
שפות בישראל
הגיוון הרב באוכלוסיית ישראל מתבטא במספר השפות המדוברות בה. במדינת ישראל מדוברות כשלושים שפות, רובן בקהילות עולים ומהגרי עבודה. השפה הראשית המשמשת הן לתקשורת רשמית והן לתקשורת יומיומית בין תושבי ישראל היא עברית מודרנית. אך קיימים גם חלקים גדולים באוכלוסייה שדוברים ערבית ואנגלית מודרנית. על-פי אתר האינטרנט "אתנולוג" (מהדורה 15), נמנו בישראל 37 שפות ודיאלקטים נפוצים, כולל שפות סימנים. רוב השפות האלה מדוברות בקהילות קטנות של עולים.
שפות עיקריות המדוברות בישראל
להלן השפות שמספר דובריהן בישראל עולה על 100 אלף (מבין תושבי ישראל בתחומי הקו הירוק, כולל רמת הגולן ומזרח ירושלים):
במרוצת השנים מסגלים חלק גדול מהעולים את העברית הישראלית, אשר הופכת לשפתם העיקרית בחיי היומיום, וממעטים להשתמש בשפה שבה דיברו בארץ מוצאם ובתור עולים חדשים.
שפות מדוברות נוספות
לשלוש שפות יש מעמד מיוחד, אף שהן מדוברות בקהילות קטנות יחסית:
בית הכנסת של ארד
בית הכנסת הראשון של ארד, רומניה, נבנה מעץ בשנת 1742 על חלקת קרקע שנתרמה על ידי אשה בשם נחומה.
היסטוריה
שמו של הרב הראשון היה יוחנן והוא התחיל לנהל את עבודת הקודש בשנת 1764. אחריו כיהנו הרבנים יהודה ליב ברוידא, שטרמניץ והירש.
בשנת 1789 מונה לרב היישוב אהרן חורין, שהיה אז בן 23; הוא החזיק בתפקיד עד מותו בגיל 78. בתקופתו של חורין הונהגו בהדרגה סדרים חדשים אשר ביטאו את נטיותיו של חורין לרפורמה: בוטלה תפילת כל נדרי, נאסר לירוק בעלינו לשבח או לרקוע ברגליים בעת הזכרת המן הרשע בקריאת המגילה. כמו כן, בוטל השימוש בטעמי המקרא בעת קריאת התורה. חורין התיר לקהילות בברלין ובהמבורג להתפלל ללא כיסוי ראש ב-1818, אך עמדתו זו לא התקבלה בקהילתו. אבן הפינה למבנה חדש לבית-הכנסת הונחה ב-13 ביוני 1828, אך מכשולים ששמה העירייה עיכבו את סיום הבנייה עד שנת 1834.
שנתיים לפני מותו של הרב חורין, ב-1842, הוכנס באישורו עוגב לבניין. היה זה העוגב הראשון שהופעל בבית-כנסת בהונגריה. הוא הביע אז את תקוותו כי הקהילה תעבור בקרוב להתפלל לפי הנהוג בהיכל בהמבורג. יורשו יעקב שטיינהרדט היה רב נאולוגי חשוב, והקהילה הצטרפה ללשכה הארצית הנאולוגית מיד עם הקמתה.
יאקופו מלאני
יאקופו מלאני (באיטלקית: Jacopo Melani; 6 ביולי 1623, פיסטויה - 18 באוגוסט 1676, פיסטויה) היה מלחין איטלקי וכנר מתקופת הבארוק.
חייו
מלאני כיהן כנגן עוגב בקתדרלה של פיסטויה והמשיך שם כמנצח המקהלה. בשנת 1667 עבר לרומא. מלאני נודע כמלחין חשוב של אופרות קומיות במאה ה-17. את כל האופרות שלו פרט לאחת כתב בשנים 1644–1667. ייתכן שגם האופרה האנונימית Helena rapita da Thessa משנת 1652 נכתבה על ידו. מבין כעשר האופרות שכתב, המצליחה ביותר הייתה האופרה הסאטירית "איל ג'ירלו" (Il Girello), שהוצגה לראשונה ברומא בשנת 1668 ופתחה תקופה של תחיית האופרה הרומאית. את שאר יצירותיו כתב בשביל פירנצה. אחת האופרות שלו חנכה את בית האופרה תיאטרו דלה פרגולה בפירנצה ובסך הכל הוצגו שם בין השנים 1657 ל-1661 ובשנת 1680 חמש מן האופרות שלו, כולן ללברית של מוניליה.
מלאני השתייך לאקדמיה דה סורג'נטו בפירנצה וכתב בשבילה אינטרמדי שונים. בחגיגות כלולותיהם של קוזימו השלישי דה מדיצ'י עם מרגריט לואיז ד'אורליאן הוצגה אופרה שלו, שהשפעתה ניכרה באופרות של פרנצ'סקו קאוואלי ושל אנטוניו צ'סטי.
ליאקופו מלאני היו שישה אחים מוזיקאים, ביניהם אטו ואלסנדרו מלאני.
ראובן מס
ראובן מָס (Rubin Mass; ו' בסיון ה'תרנ"ד, 10 ביוני 1894 – ו' בסיון ה'תשל"ט, 2 ביוני 1979) היה מוציא לאור ומייסד בית ההוצאה לאור שעל שמו, "הוצאת ראובן מס".
ביוגרפיה
נולד בחג השבועות תרנ"ד בווישטינֶץ (Vištytis) שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בימי מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לגרמניה, ושם עבד בהוצאת "מנורה" ובהוצאת "ילקוט". בשנת 1927 רכש בברלין את הוצאת "ילקוט".
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, בשכונה הערבית טלביה, שבהּ היה מראשוני המתיישבים היהודים. היה מוכתר השכונה עד לסתיו 1948, ובין היתר, מנע ככל יכולתו השתלטות פרועה על בתים בה לאחר בריחת תושביה הערבים.
עם עלייתו, העביר מס את הוצאת הספרים שלו לישראל והמשיך בפעילות ההוצאה לאור. בין היתר הוציא לאור תחקירים, סיפורים ופרסומים רבים.
אשתו של ראובן, חנה, התפרסמה כציירת. בנם יונתן מס היה מדען וחתן פרס ביטחון ישראל. בן נוסף, דני מס, היה מפקד מחלקת ההר (מחלקת הל"ה), ונפל בקרב בדרך לגוש עציון טרם הקמת מדינת ישראל. ראובן מס כיהן תקופה ארוכה כיו"ר ארגון יד לבנים.
בשנת תשל"ג (1973) קיבל את פרס יקיר ירושלים.
בשנת 1979 הלך לעולמו, בגיל 85.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
כריסטינה צופסקו
כריסטינה צופסקו (ברומנית: Cristina Țopescu; נולדה ב-4 ביולי 1960) היא מנחת טלוויזיה רומנייה.
ביוגרפיה
מ-1970 ועד 1979 הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה לילדים, הופעתה בטלוויזיה הופסקה עקב סכסוך בין אביה לבין גורמים במשטר הקומוניסטי במדינה. אמה עברה להתגורר בגרמניה.
היא בוגרת אוניברסיטה בפקולטה לשפות זרות שם למדה אנגלית ואיטלקית.
לאחר סיום לימודיה החלה לכתוב במגזין "Cinema".
ב-1991 החלה לשמש כמגישת חדשות ב-TVR, רשת הטלוויזיה הציבורית של רומניה.
באירוויזיון 1994 בו לראשונה רומניה השתתפה בתחרות היא הייתה מגישת תוצאות הניקוד של המדינה.
באפריל 2013 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית.
הארמייה הרביעית (ורמאכט)
הארמייה הרביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במסגרת הצבא הגרמני (ורמאכט) במלחמת העולם השנייה.
הפלישה לפולין
הארמייה הוקמה ב-1 באוגוסט 1939, ולמפקדה מונה גנרל גינתר פון קלוגה. הארמייה השתתפה במערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות צפון, וכבשה את המסדרון הפולני, ולאחר מכן השתתפה בכיבוש ורשה.
המערכה על צרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה פלשה הארמייה שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A לבלגיה, ודיוויזיית הפאנצר ה-7 בפיקודו של ארווין רומל שפעלה כחלק מהארמייה הייתה הראשונה שחצתה את המז. לאחר מכן השתתפה הארמייה במבצע אדום כחלק מקבוצת ארמיות B, וכבשה את ברסט. כהוקרה על ניצחונות הארמייה, הועלה פון קלוגה ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל-פלדמרשל.
החזית המזרחית
במהלך מבצע ברברוסה פעלה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה. ב-19 בדצמבר 1941 מונה פון קלוגה למפקד קבוצת ארמיות מרכז, ולודוויג קיבלר מונה למפקד הארמייה. קיבלר לא עמד בציפיות של היטלר, וב-20 בינואר 1942 הוחלף על ידי גוטהרד היינריצי שפיקד על הארמייה לסירוגין עד ה-5 ביוני 1944.
ב-13 בינואר 1945 הותקפה הארמייה על ידי הרוסים במבצע פרוסיה המזרחית, ולאחר שבועיים כותרה בפרוסיה המזרחית. היטלר הורה על הארמייה להילחם ללא התחשבות באזרחים, אך ב-26 בינואר 1945 פתחה הארמייה הרביעית במתקפת נגד על הארמייה הרוסית ה-48, ופרצה את הדרך לאלבינג בשביל הפליטים, עקב כך הודח הוסבאך מתפקידו ב-29 בינואר ובמקומו מונה פרידריך-וילהלם מילר למפקד הארמייה. הארמייה לחמה בפרוסיה המזרחית עד לכניעת שרידי הכוחות ב-27 באפריל 1945.
יוסף אבן כספי
רבי יוסף אבן כספי ב"ר אבא מארי (נקרא גם יוסף כספי) (ארל 1280- מיורקה 1345) היה פרשן מקרא, פילוסוף ובלשן שחי באזור ארדש וספרד. כספי היה נועז בפרשנותו הפשטנית למקרא ובהגותו הפילוסופית, וכבר בחייו עורר עליו פולמוס בעקבות דעותיו הפילוסופיות הקיצוניות, ואף לאחר מותו היו חכמים שיצאו נגדו. כספי חיבר ספרים רבים, בפרשנות המקרא, בפילוסופיה ובחכמת הלשון, שרק חלקם הגיע לידינו.
קורות חייו
ר' יוסף כספי נולד בשנת 1280 בעיר ארל (Arles) שבזמנו נחשבה חלק מחבל פרובאנס, צרפת.
משפחתו הייתה מל'ארג'נטייר, ועל שם עיר זו (שנודעה במכרות הכסף שלה עוד מתקופת הכיבוש הרומאי) נקרא 'כספי', כמשמעות שמה באוקסיטנית.
כספי ערך מסעות רבים במהלך חייו, וביקר בין השאר באראגון, ולנסיה, קטלוניה ומיורקה. כן ביקר במצרים, שם ביקש ללמוד תורה מפי צאצאי הרמב"ם, הדמות הפילוסופית המוערצת עליו, אך נכזב משמצאם, לפי עדותו, צדיקים אך לא מלומדים. כספי ביקש גם לנסוע לארצות המגרב (המדינות המערביות בצפון אפריקה), ובפרט לפאס שבמרוקו, משום ששמע שבמקום זה יושבים חכמים גדולים. הוא התיישב לבסוף במיורקה, שם נפטר בשנת 1345.
ר"י כספי סיפר כי הסיבה לנדודיו הייתה ביקוש חכמה מפי חכמי הארצות השונות, אך ישנם חוקרים המשערים כי סיבות נוספות עמדו מאחוריהם: יחסיו הבעייתיים עם אשתו והצורך שלו לבקר את ילדיו בפרפניאן, שבפרובאנס ובוולנסיה שבספרד, נטיותיו האליטיסטיות שהצריכוהו להתנתק מן החברה היהודית שבאזור מגוריו המקורי, ואולי אף רדיפות הדת הנוצריות, שישנן עדויות שסבל מהן. עם זאת, כספי עצמו לעג לעוזבים את ביתם על שום פגעים רעים שקרו להם במקומם (בפירושו למשלי, עמ' 98).
כספי חיבר חיבורים רבים, בתחומי פרשנות המקרא, הפילוסופיה והבלשנות, ושמו של כל אחד מהם כולל את המילה 'כסף' בהטיותיה. את חיבוריו החל לכתוב בגיל 17, ובגיל 30 החל לעסוק בפילוסופיה ובלוגיקה. את רשימת ספריו כינס בחיבור מיוחד, בשם 'קבוצת כסף'.
פרשנות
על אף היותו פילוסוף בעל שיעור קומה, הרי שר"י כספי הגדיר עצמו בראש ובראשונה כפרשן. חיבוריו הפרשניים מצטיינים בפשטנותם, והוא מרבה לרמוז בהם לעקרונות פילוסופיים ופרשניים שלפיהם ניתן ללמוד פסוקים רבים נוספים. פרשנות המקרא שלו היא פילוסופית-בלשנית בעיקרה, והוא צעד רבות בעקבות "המורה הגדול", "המאיר לעולם כולו", כלשונו, הלוא הוא הרמב"ם, ובפרט בעקבות מורה הנבוכים, שבו עסק הרמב"ם רבות בפרשנות מקרא פילוסופית.
כספי הצהיר כי ניסה להגיע אל כוונתו האמיתית של כותב הספר, אף כי היה מודע למגבלות הפרשן ולסובייקטיביות האפשרית של פירושיו.
לעיתים משלב כספי הערות מוסריות מחודדות בתוך דבריו. כך, כאשר מתוארת עליית הפרות שנשאו את ארון הברית משדה פלשתים היישר אל בית שמש בלא לסור ימין ושמאל, ובהתייחס למכה הגדולה שספגו לאחר מכן אנשי בית שמש על שלא נהגו כבוד בארון ה', העיר ר"י כספי בסרקזם (שמואל א' ו, יב):
פילוסופיה
כספי היה פילוסוף מקורי בעל דעות אריסטוטליות קיצוניות ביחס לעולם היהודי שבימיו. הוא העיד על עצמו (אגרות יש"ר ח"ב כ"ז): "ברוך היודע צפון לבי, כי אני חושד רעיוני תמיד, וכל שכן במה שאניח חלוף החכמים המפורסמים".
כספי עסק לא מעט בלוגיקה, וביקר את קודמיו על שלעיתים פירשו באופן מוטעה את הכתובים משום שהתעלמו מכללי הלוגיקה. הוא אף כתב חיבור שלם (צרור הכסף), העוסק רבות בלוגיקה. ביחס לבלשנות, קיבל כספי את תורתו של אריסטו על כך שהשפות הן הסכמיות ולא אלוהיות, אך עם זאת החזיק את השפה העברית כגבוהה ביותר במדרג השפות. לשיטתו, כל מילה בעברית היא ייחודית; אין מילים נרדפות או הומונימים. כתמיכה בתאוריה זו חיבר מעין מילון שורשים עברי, בשם "שרשות כסף", ובו ביאר את המשמעות של כל שורש, על שלל המילים הנגזרות ממנו.
תאולוגיה
השקפתו של ר"י כספי על אלוהים הייתה דומה לזו הפילוסופית המקובלת בזמנו, אם כי הוא הקצין אותה מעט יותר: האל הוא המצוי ההכרחי, המניע-ובלתי-מונע, והידע היודע את עצמו. לגישתו, קיימת סימטריה: האל הוא הידיעה והידיעה היא האל; דבר זה מאפשר תפיסה אימננטית של האל השורה בעולם, על ידי ידיעת האל (שהיא למעשה הוא עצמו). כך נקרא משה "איש האלוהים", משום שהאל לא מש מדעתו לרגע. בקבלתו המוחלטת את התאוריה האריסטוטלית אודות אחדות "היודע, הידוע והדעה" באל, הוא אף מרחיק לכת ומוכן להודות שעיקרון זה מאפשר פרשנות מסוימת של השילוש הקדוש בנצרות, כתאוריה שאינה רחוקה מזו הפילוסופית (גביע הכסף, עמ' 27).
כספי הסכים עם הדעה המיוחסת לאריסטו ולאפלטון, בכך שלא אפשרית בריאה "יש מאין", ואף טען שהרמב"ם עצמו החזיק בדעה זו של קדמות העולם. ביאורו לפרשת הבריאה בספר בראשית נכתב ברוח זו. דעה זו, כאמור לעיל, היא זו שעוררה נגדו כמה מהוגי הדעות הבולטים ביהדות.
גם את הנסים תפס כספי בדרך רציונליסטית. לשיטתו, אין הם אלא תופעות טבע נדירות. לתפיסה זו יש שורשים כבר בדברי הרמב"ם, שהצביע על דברי חז"ל על הנסים ככאלה שנבראו "בערב שבת בין השמשות" (של ששת ימי הבריאה) - דהיינו, אין הם אלא טבע נדיר ביותר. אך כספי הרחיק לכת יותר; לשיטתו, נביא או אדם גדול אחר יכול לחולל נסים בכוח ידיעותיו בלבד. משה, הגדול שביודעים, יכול היה לחולל את עשר מכות מצרים מכוח ידיעתו את גרמי השמיים ואת ארבעת היסודות. תפיסה זו חורגת, שוב, מן התפיסה המקובלת התופסת את הנס כמבוצע על ידי כוח אלוהי על-טבעי.
לשיטת כספי, אדם בעל נפש נבואית גדול יותר מזה בעל נפש פילוסופית (בכך הוא מסכים עם הפילוסוף המוסלמי אלבתליוסי, ומזכיר באופן מפתיע את תורתו של ר' יהודה הלוי בספר הכוזרי), אך לשיטתו אין בנבואה דבר על-טבעי: הנביא יודע את העתידות בכוח תפיסתו את הגורמים להן בהווה.
בהתאם לתפיסתו הרציונליסטית את ידיעת האל והנביא, פותר כספי בדרכו את בעיית הידיעה והבחירה - אם האל יודע הכול, כיצד מתאפשרת בחירה חופשית? לשיטתו של כספי אין קושי: ידיעתם את העתידות דומה לידיעת אדם עם יכולת הערכה טובה של העתיד על סמך הנתונים הקיימים בהווה. ברור, לשיטתו, שהכרת האופי של אדם מסוים ומתוך כך ידיעת דרך התנהגותו בעתיד אינה סותרת את הבחירה החופשית, שכן אין זו ידיעה לשעבר, אלא ידיעה מתוך הנתונים הקיימים בהווה. אמנם, מגישה זו משתמע שאין ידיעת האל מוחלטת, שהרי ידיעה כזו יכולה להתקיים רק בהינתן דטרמיניזם מוחלט - שכמובן סותר את עקרון הבחירה החופשית.
כספי מבאר את "הקשיית לבו" של פרעה על ידי האל על ידי התובנה הפילוסופית כי למעשה, לגבי כל מעשיו של האדם (כולל חטאיו), האל הוא "המניע הראשון". גישה זו היא מרחיקת-לכת אל מעבר לפתרונו של הרמב"ם לשאלה כיצד יכול האדם לעשות כרצונו אם אין דבר שנעשה שלא ברצון האל. לשיטת הרמב"ם (משנה תורה, הלכות תשובה ה, ד), הבחירה החופשית עצמה היא טבע שנוצר ברצון האל; ואילו לפי אבן כספי, כל מעשה מתייחס למעשה ישירות אל האלוהים (מצרף לכסף, עמ' 152-153).
הצל של אנדר
הצל של אנדר (אנגלית: Ender's Shadow) הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד (1999) שעלילתו מכסה ברובה את האירועים שהתרחשו בספר "המשחק של אנדר", אך מנקודת מבטו של בין, שהוא דמות-משנה בספר "המשחק של אנדר". "הצל של אנדר" אינו המשך לספר "המשחק של אנדר", אלא ספר מקביל. סרט קולנועי באורך מלא, אשר מבוסס על מאורעות שני הספרים (המשחק והצל), יצא לאקרנים ב-2013.
יוסף אבן כספי
תאולוגיה
מאפיין נוסף בהגותו הדומה לרמב"ם, היא ראיית השכלתו האישית של האדם כעליונה. על האדם לארגן את חייו, כולל צבירת הנכסים וארגון הבית, האישה והילדים, כך שיאפשרו כמה שיותר לימוד ורכישת ידע על ידי האדם עצמו. גישה זו, הרואה באדם ה"יודע" את העיקר ואת כל השאר טפלים לו, מזכירה את הגותו של הרמב"ם על האדם השלם הבודד, ש"בשבילו נברא העולם". השלכה מעניינת של ההסתכלות האליטיסטית המדוברת, המבדילה בין המון העם לבין יחידי הסגולה, היא חוסר ההבדל בין בעלי החיים לבני האדם, אם אין מדברים על אותם יחידים. כך ניכרת בחיבוריו נטייה לצמחונות והתנגדות מסוימת לקורבנות.
הצל של אנדר
עלילת הספר
בין, הדמות הראשית בספר, הוא ילד בעל אינטליגנציה גבוהה במיוחד, כתוצאה ממוטציה שהתגלתה על ידי מדען רוסי בשם אנטון. המוטציה מבוצעת באופן יזום על ידי וולסקו, דודו מצד אביו של בין, ב-23 ביציות מופרות שאותן גנב מהוריו הביולוגיים. כשוולסקו מגלה שהוא עומד להיתפס על ידי המשטרה הוא הורג את כל התינוקות על מנת להעלים ראיות (על ידי סם מרדים, מוות חסר כאב). בין הפעוט מבין את העומד להתרחש, ובורח דרך יציאת חירום. ולאחר מכן מתחבא במכל הדחה של השירותים. שרת שמוצא אותו לוקח אותו לאימוץ, אך הוא עוזב בכוחות עצמו את בית השרת ומגיע לרחוב, שם הוא גדל כיתום ברוטרדם האכזרית שלאחר פלישות הבאגים לכדור הארץ.
יוסף אבן כספי
השפעה
על אף דרך מחשבתו המקורית והמבריקה, השפעתו של כספי על הבאים אחריו הייתה מועטה ביותר. לא רבים הכירו את כתביו, וגם מאלו שהכירום, היו שחלקו עליהם בחריפות. רק החל במאה ה-19 הודפסו מחדש חלק מכתביו שהיו גנוזים בכתב יד, וחלקם טרם ראה אור עד היום. נראה שהסיבה לכך היא השקפתו ופירושיו השנויים במחלוקת. כאשר בדור האחרון נכללו פירושיו בסדרת "אוצר פירושים לתורה", עורר הדבר ביקורת והתנגדות רבנית. ישנם עוד כמה גורמים משוערים למצב זה: ייתכן שמאבקו עם הסביבה היהודית שבה חי מנעה את פרסומו; ויש שהצביעו על דמותו של בן-זמנו, הרלב"ג, כזה שהאפיל על תורתו שלו. רלב"ג היה פילוסוף, פרשן מקרא ומדען שהתקבל על יהודים ועל לא-יהודים כאחד, רבות בזכות פריסת הפילוסופיה השיטתית והמקיפה בחיבורו "מלחמות השם", במקביל לפרשנות הפשטנית שלו על המקרא. יש הטוענים שכספי, לעומתו, לא התקבל משום שהיה במובן מסוים פרשן בין הפילוסופים ופילוסוף בין הפרשנים, וכך לא התאפשר לו למצוא מנוחה אף באחת מן הקבוצות האמורות.
רשימת חיבוריו
הרשימה לקוחה מ"אוצר ישראל" (אייזנשטיין), בשינויים, וייתכנו בה אי-דיוקים.
הצל של אנדר
עלילת הספר
בהיותו בן 4, גורם בין למהפכה חיובית ביחסים בין הילדים הקטנים לבין הבריונים ברחובות רוטרדם. הוא שורד בעזרת מוחו המבריק, למרות כל הסיכויים. יכולותיו השכליות העליונות מביאות אותו לתשומת לבה של נזירה בשם קרלוטה שמפנה אותו לבית הספר ללחימה. בין אינו רוצה ללכת לבית הספר ללחימה, אך מבין שזו הזדמנות לברוח מבריון בשם אשיל שרוצה לרצוח אותו. בבית הספר ללחימה בין לא נותן לאיש לאבחן אותו ונוטה לעצמאיות יתר. צוות בית הספר אינו מעוניין להתחשב ברצונו ועוקב אחריו. בין מתיידד מאוד עם ילד בשם ניקולאי, שגדול ממנו בשנתיים. לקראת סוף העלילה מגלה קרלוטה (שבמקביל מנסה להתחקות על שורשיו הביולוגיים של בין), שבין וניקולאי הם אחים.
בספר מתגלה כי בין משפיע רבות על המתרחש מאחורי הקלעים בספר "המשחק של אנדר"; למשל, הוא בוחר את החיילים בצבאו של אנדר, ללא ידיעתו.
מהצגת הדמויות בספר ניתן להתרשם כי בין חכם מאנדר אך חסר לו כושר מנהיגות (או, לפי הגדרתו של בין: אנדר מבין את אנשיו. הוא אוהב אותם. בין לא, ולכן הוא לא יוכל להנהיג את אנשיו בצורה שאנדר עושה זאת).
"הצל של אנדר" הוא הספר הראשון ב"סדרת הצל", המתארת את השנים לאחר תום המלחמה בבאגים ותחילת המאבקים הפנימיים בין מעצמות כדור הארץ.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד היא שירה שנכתבה בעברית על ידי יהודים מספרד המוסלמית – אל-אנדלוס – בתקופת ח'ליפות קורדובה, בסביבות השנים 950 עד 1492. יש המתייחסים לשירה זו כסוגה על פי מאפייניה הצורניים והתוכניים, ולכן לשיטתם היא כוללת גם שירים שנכתבו לאחר תקופה זו באזורים שכנים. שירת ספרד העברית לא הייתה מוגבלת לערי אנדלוסיה; היא התפשטה גם ברחבי העולם המוסלמי, באיטליה ובצרפת. לשירים שנכתבו בתקופה זו יש מאפיינים כלליים מבחינת המבנה והנושאים. מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת קודש ולשירת חול. שירת הקודש עוסקת באל, במקרא ובחגים, וכיום מהווה חלק ממחזור התפילה שנקרא בבתי הכנסת, ואילו שירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
שירה זו חוברה על-ידי מי שעברית לא הייתה שפת אמם, אלא הייתה עבורם לשון קודש ושפת התפילה, בעוד שבשגרה הם דיברו ופעלו בערבית. שורשיה הצורניים של שירה זו לקוחים מהשירה הערבית, ונושאי השירה שאולים, גם כן, בעיקר מהתמות הקבועות של השירה הערבית דאז. זאת מכיוון שהשפעת התרבות הערבית על הקהילה היהודית בספרד של "תור הזהב" הייתה חסרת תקדים. שירת ספרד העברית נטועה בהתפתחות כלכלית ותרבותית שראשיתה במיסוד ישיבות התלמוד באנדלוסיה, בהעלאה תקדימית על הכתב של מחקר השפה העברית, ובייסוד הדקדוק העברי. בנוסף לאלו, נוצר מעמד חברתי חדש בקרב הקהילה היהודית, שכלל את אלו שעמדו בשירות השליטים הערביים בתפקידים אדמיניסטרטיביים, צבאיים ואינטלקטואליים. התפיסה האסתטית של משוררי ספרד העבריים הייתה ריאקציה לשירה העברית שקדמה להם, המכונה גם שירת הפיוט הארצישראלי. בעוד שהפיוט דגל בלשון חז"ל הגדושה בדרש ובאלגוריה על חשבון הדיוק הלשוני והצורני, השירה החדשה ביקשה לשוב ליסודות העברית המקראית. עם זאת, משוררי ספרד לא היו מנוכרים להשפעות זרות, וניתן אף למצוא דוגמאות לשזירת השפה הערבית בשירה העברית לכדי שירה מעורבת, אולי מתוך תפיסה שלשפות אלה קרבה לשונית או מקור משותף (ראו אברהם אבן עזרא).
השירים הגיעו לידינו בהעתקה של כתבי-יד שנמצאו. לכן, שיר שלא היה נחשב למעניין או לרלוונטי לא הועתק, וכתוצאה ישירה של כך, סביר להניח שלא שרד. במילים אחרות, על השירים שהגיעו לידינו, ניתן ללמוד כי היה מי שהיה מעוניין בהם וראה בהם כראויים מספיק לשימור כדי להעתיק אותם.
שיריהם של משוררי ספרד זכו ללחנים רבים בכל תפוצות ישראל לאורך השנים וגם בתקופה המודרנית.
מבנה השירים
כל שיר מורכב מבתים (=טורים) שמחולקים לשני חצאים זהים: דלת וסוגר, הדלת היא החלק הראשון של הבית והסוגר הוא החלק השני. כלומר, המבנה כל בית הוא [דלת]/[סוגר]. הסוגר של כל בית נחתם בחרוז מבריח, שהוא החרוז שמופיע בצליל האחרון של כל אחד מהבתים. לעיתים, במסגרת "תפארת הפתיחה" אותו החרוז המבריח יחתום גם את הדלת של הבית הראשון.
שירת קודש
שירת הקודש היא יצירה ליטורגית שהשתלבה בתפילה בבית הכנסת. כלומר, זו הייתה יצירה שהייתה שילוב של שירה ותפילה, שנועדה להשתלב בתפילה ולקשטה. שירים אלו עוסקים בנושאים הקשורים לאל ולדת היהודית, לחגיה ולמועדיה. שירי הקודש נאספו על פי המקור הליטורגי שלהם, במקום בו הם אמורים להשתלב בתפילה – בסידורים ובמחזורים.
שירת חול
בדומה לשירת הקודש, גם את שירת החול כתבו אנשי הדת, אך לשירה זו לא היה שימוש ליטורגי אלא היא נכתבה לשם השירה עצמה ובשביל ההנאה מהאסתטיקה שלה. בשירים אלו ניתן למצוא השפעות ערביות הן בצורה, בלשון ובסגנון והן בתוכן והאידיאלים הספרותיים. שירים אלו נכתבו מתוך תפיסה קלסיציסטית שרואה במשורר כבעל מלאכה עם דגמי מופת וסוגות קבועות.
שירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים. היא מתחלקת למספר סוגות רחבות שמתחלקות בתוכן למספר תת-סוגות. הסוגות הרחבות הן שירי שעשועים, שירי הגות ומוסר ושירי שבח וידידות. תתי הסוגות הן:
שירי חול נאספו בספרי שירה (דיוואנים) שהיו שייכים למשוררים המסוימים (לדוגמה דיואן שמואל הנגיד כלל בתוכו את כל שיריו של שמואל הנגיד, ואת שיריו בלבד).
משוררים ידועים
עם הבולטים במשוררי תקופה זו נמנים (לפי שנת לידתם):
ספרי יסוד ומבואות של המחקר המודרני לשירת ימי הביניים בספרד
מחקר שירת ספרד הוא "צעיר" יחסית, ובשלביו הראשונים בעיקר היה מפעל פילולוגי שעסק באיסוף הקאנון. בשלבים שלאחר מכן החלו להיחקר גם תחומים ספרותיים שנבעו מקריאה ביקורתית של היצירות.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת
ספרים אלו התפרסמו מעזבונו של שירמן כעשרים שנה לאחר מותו, ומטרתם הייתה לסקור בצורה מקיפה את ההיסטוריה של אסכולת ספרד ושירתה בין המאה העשירית למאה השתים-עשרה. מכיוון שהספר לא הושלם על-ידי שירמן, פליישר עדכן והשלים פרטים שקשורים להתקדמות המחקר בעשרים שנים שחלפו בין כתיבת הספר להוצאתו לאור ובנוסף לכך גם הוסיף נושאים נוספים לספר והעיר הערות.
החל מסוף המאה ה-13, השירה העברית בספרד שקעה ובה בעת עלתה בדרום צרפת. צרפת וספרד לא היו דומות בשירתן זו לזו עד שמלכי ספרד הנוצריים שחררו את רוב ארצם מהשלטון הערבי והשתלטו על חלקים נכבדים של דרום צרפת. יהודי המקום נותרו מחוץ למרחב ההשפעה התרבותי-ערבי. זו הסיבה שבצרפת החלו להיכתב שירים בסגנון הספרדי. בדומה לספר הראשון, גם בתולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת מתאר שירמן דרך הדמויות המרכזיות שפעלו באותה התקופה את מעבר השירה והמשוררים מספרד המוסלמית אל ספרד הנוצרית ואל צרפת.
ראוי לציין כי בסוף ספר זה ישנו מילון מונחים ברור שמפרט מונחים שקשורים לשירה העברית בספרד (שירי החול ושירי הקודש) שיכול להועיל למתעניינים בשירת ספרד בימי הביניים.
דן פגיס, חידוש ומסורת בשירת החול: ספרד ואיטליה
בספרו, פגיס סוקר את יסודות שירת החול לפי המיקום והתקופה שבו נכתבה: תחילה בספרד המוסלמית, בין המאה העשירית למאה השתים-עשרה, ואחרי כן בספרד הנוצרית ובפרובנס, בין המאה השתים-עשרה למאה החמש-עשרה ולבסוף באיטליה בין המאה השלוש-עשרה למאה התשע-עשרה. פגיס מנתח את מאפייני השירים ביחס אל המסורת, התרבות הסובבת וייעודם החברתי. זאת תוך שימת דגש על "הדינאמיקה של שירת-החול", שחוליותיה לא ניתקו קשר זו עם זו אך יחד עם זאת השתנו מאוד בין התקופות והמיקומים השונים. בספר זה ישנו עיסוק ברקע התרבותי-חברתי לשירת החול העברית, באופי השירים מבחינת המבנה והצורה והמאפיינים של כל אחת מהתקופות שעיצבו את השירה העברית, בספרד המוסלמית, בספרד הנוצרית ובאיטליה.
שולמית אליצור, שירת החול בספרד המוסלמית
בספר זה, אליצור מגוללת את הרקע הספרותי, ההיסטורי והחברתית לשירת ספרד של ימי הביניים. היא עושה זאת על-ידי שילוב של מספר עניינים: הראשון מתוכם הוא הקהילה היהודית שחיה בספרד המוסלמית, השני הוא השירה העברית החל מתקופת המקרא ועד למרכז באיטליה, והשלישי הוא תולדות השירה העברית מהתקופה המדברית של הנודדים ועד לשירה שנכתבה באנדלוס. כמו כן היא מתייחסת למעמד השירה בחברה חצרנית, שבה היהודים היו בני מעמד גבוה, וראו בעצמם כאריסטוקרטים. מתוך כל אלו יכלה אליצור להגדיר את ייחוד התרבות העברית בספרד המוסלמית. בספר זה ישנו פרק שמוקדש למשוררים החשובים ביותר בספרד.
בהמשך, אליצור נותנת מבוא מתודולוגי למגבלות של העיסוק בשירה העתיקה (טעויות מעתיקים, עריכת דיואנים ויחוס שירים מסוימים למחברים) ולמקורות השירים ודרכי מסירתם, דרך דיואנים וכתבי יד קטועים. בהמשך לאלה, היא מציעה דרכים לפתור את קשיי הלשון בעזרת ביאורים, מילונים מודרניים ומילונים מימי הביניים.
בספר זה ישנן הגדרות לכל תתי-הסוגות של השירה העברית בספרד - שירי השעשועים (שירי היין, שירי החשק, שילוש של יין וחשק ושירי שעשועים שונים), שירי הגות ומוסר ושירי שבח וידידות.