cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוחאי ליפשיץ
המכביה ה-12
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה ליפשיץ בשלוש מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי של 2:09.20 דקות (3 מאיות השנייה איטי מהשיא הישראלי של כוכבי), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי של 4:34.93 דקות, אחרי ברט רוז (4:34.24 דקות) ולפני ג'יימס טכלר (4:36.31 דקות) שניהם מארצות הברית ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זוהר וייס, אמיר שטרנפלד ושגב פורת בשיא ישראלי חדש של 7:50.61 דקות, אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 7:43.17 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה ליפשיץ בתואר השחיין המצטיין של האליפות, לאחר שזכה ב-6 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.42 דקות, לפני אייל שטיגמן (2:12.05 דקות) ושטרנפלד (2:17.05 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.60 דקות, לפני שטרנפלד 4:50.22 דקות וערן גרומי ממכבי ירושלים 4:51.62 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:30.96 דקות אחרי פורת (16:09.49 דקות) ולפני ערן הירש בן ה-15 ממכבי חיפה ובמשחה ל-200 מטר חזה. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.85 שניות, אחרי שגב פורת (53.16 שניות) וזוהר וייס (53.17 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.38 דקות, אחרי אייל שטיגמן (1:05.78 דקות) ושגיא שטיגמן (1:08.97 דקות).
חודש לאחר מכן, בצליחת הכנרת התחרותית ה-17, למרחק של כ-10 ק"מ, זכה ליפשיץ בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 1:52.47 שעות לפני זוהר וייס (1:54.53 שעות) וז'יל רווליי מצרפת (1:58.59 שעות).
שחיין מצטיין באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה ליפשיץ ב-5 מדליות אישיות, 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.82 דקות, לפני ערן הירש (4:10.15 דקות) וזוהר וייס (4:10.97 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:31.73 דקות, לפני הירש (16:55.53 דקות) ורז דר מהפועל הוד השרון בית ברל (17:19.04 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.63 דקות, לפני אמיר שטרנפלד (2:12.54 דקות) ושגיא שטיגמן (2:12.94 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.20 דקות, לפני שטרנפלד (4:41.59 דקות) וגלעד חן (4:50.45 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.89 דקות, אחרי זוהר וייס (1:57.79 דקות ולפני שטרנפלד (1:58.07 דקות). בסיום האליפות, הוא זכה בגביע השחיין המצטיין של האליפות בעקבות התוצאה שקבע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שהעניק לו את הניקוד הגבוה ביותר באליפות (784 נקודות).
טריאתלון
אחרי פרישתו משחיה תחרותית החל ליפשיץ להתאמן ולהתחרות בטריאתלון. באליפות ישראל באילת בשנת 1990 זכה במקום השלישי, וצורף לנבחרת ישראל. בשנת 1991 הוא חזר על הישגו כשזכה שוב במקום השלישי באליפות ישראל. ייצג את ישראל באליפות אירופה בטריאתלון בשנת 1991. ייצג את ישראל והטכניון באליפות העולם לסטודנטים בטריאתלון 1993. למד הנדסת תעשייה וניהול ומתגורר בבת חפר.
ניקולאי קרילנקו
ניקולאי ואסילייביץ' קרילנקו (ברוסית: Никола́й Васи́льевич Крыле́нко; 2 במאי 1885 – 29 ביולי 1938) היה מהפכן רוסי בולשביקי שמילא תפקידים בכירים בברית המועצות, בעיקר בתחום הצבאי ובמערכת המשפט. היה גם עסקן שחמט בכיר.
קלאוזנר
קלַאוּזנֶר (בעברית וביידיש גם קלוֹיזנר או קלוזנר) הוא שם משפחה יהודי וגרמני. פירוש המילה בגרמנית הוא "מתבודד".
ניקולאי קרילנקו
חייו לפני מהפכת פברואר
קרילנקו נולד בכפר ביחטייבו ליד סמולנסק. אביו היה עורך של עיתון ליברלי. ב-1904, בעת שלמד ספרות והיסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. בעת מהפכת 1905 היה חבר הסובייט הראשון, הסובייט של פטרבורג. לאחר דיכוי המהפכה נמלט מרוסיה ביוני 1906, אך שב כעבור שנה ונעצר על ידי המשטרה החשאית ב-1907. בהיעדר ראיות מספיקות, הוא שוחרר מהמעצר והוגלה ללובלין. ב-1909 שב לסנקט פטרבורג, עזב את המפלגה ב-1911, אך במהרה שב אליה. בשנת 1912 התנדב לשירות של שנה אחת בצבא האימפריה הרוסית. בסיום השירות הצבאי עבר מבחני הסמכה לקצונה וקיבל דרגת סגן-משנה במילואים. ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצא אל שווייץ, אך לנין שלח אותו חזרה לרוסיה בקיץ 1915, כדי שיסייע בארגון המחתרת הבולשביקית. בנובמבר 1915 נעצר במוסקבה על הימנעות מגיוס ולאחר כמה חודשי מאסר, באפריל 1916, נשלח לחזית הדרום-מערבית. קרילנקו שירת כקצין קשר במפקדת רגימנט חיל הרגלים מס' 11.
תקופת המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה
לאחר מהפכת פברואר, עם הופעת הוועדים הנבחרים בצבא הרוסי, נבחר קרילנקו ליושב ראש ועד הרגימנט ולאחר מכן ליושב ראש ועד הדיוויזיה. ב-15 באפריל נבחר ליושב ראש ועד הארמייה ה-11, ועם חזרתו של לנין לרוסיה, באפריל 1917, התגייס לסיעתו.
ביוני 1917 היה קרילנקו חבר בארגון הצבאי הבולשביקי ונבחר לקונגרס הסובייטי הכל-רוסי. בקונגרס הוא נבחר לוועד הפועל הכל-רוסי הקבוע מטעם הסיעה הבולשביקית. הוא יצא אל מוגילב בתחילת יולי, ונעצר שם מטעם הממשלה הזמנית לאחר ניסיון הפיכה כושל של הבולשביקים ב-4 ביולי. הוא נכלא בסנקט פטרבורג, אך שוחרר באמצע ספטמבר לאחר פרשת קורנילוב. הוא לקח חלק בהכנת מהפכת אוקטובר והיה בין מנהיגי ההתקוממות. ב-25 באוקטובר, בקונגרס הסובייטי הכל-רוסי השני, הוא התמנה לשר והיה חלק מהשלישייה שניהלה את ענייני הצבא. לאחר שהמפקד העליון וראש המטה הכללי, ניקולאי דוחונין, סירב לנהל משא ומתן לשלום עם הגרמנים, מונה במקומו קרילנקו, שהחל לנהל מגעים עם הצבא הגרמני באמצע נובמבר.
קרילנקו דגל בדמוקרטיזציה מלאה של הצבא האדום, אך הצבא, שעבר דמוקרטיזציה והצליח די טוב מול הקבוצות האנטי-סובייטיות, נכשל מול הצבא הגרמני המאורגן היטב. טרוצקי ולנין הובילו להקמת פיקוד חדש של הצבא האדום, מועצה צבאית עליונה המורכבת מאנשי צבא מקצועיים, וזאת בניגוד לדעתם של קרילנקו ובולשביקים נוספים. תפקיד המפקד העליון וראש המטה הכללי, שקרילנקו החזיק בו, בוטל, והוא מונה לשר המשפטים.
ב-1936 הוא מונה לקומיסר המשפטים העממי ועמד בראש בית המשפט העליון של ברית המועצות. שנתיים לאחר מכן, ב-1938, במסגרת הטיהורים הגדולים, הוא נחקר בעינויים, הודה בסבוטז' ובתעמולה אנטי-סובייטית, והוצא להורג על ידי כיתת יורים. ב-1955 טוהר שמו לאחר מותו.
וליד אבו שקרה
וליד אבו שקרה (1946 באום אל-פחם - 4 במרץ 2019) היה צייר ואמן תחריט פלסטיני. הוא למד במכון אבני ועבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 להשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב סנטרל סיינט מרטינס (Saint Martins). אבו שקרה היה לאחד האמנים הפלסטינים הראשונים שלמד במוסדות ישראלים ואף יצא מחוץ לישראל. בחירותיו ותעוזתו פתחו את הדלת בעבור הדורות הבאים.
דרכו האמנותית של אבו שקרה התאפיינה בכניסה אל מבוכי המציאות הנופית והפסיכולוגית של הסביבה הראשונית בה נולד. במהלך דרכו חקר את הגלוי והנסתר ואת המשמעויות הסוּפיות האישיות והרוחניות הגלומות בפניה המרובות של המציאות הסובבת. התנסויות אלה הביאו אותו להתמקד באדם אשר עומד במרכז הדיון האתי ובטבע שהוא ציר ההתרחשות והמוטיב השולט באמנותו. מדובר בהתנסות אמנותית חזותית מרובדת, העוסקת ביחסים בין אדם וטבע, שליטה ושימור הזיכרון.
ביוגרפיה
וליד אבו שקרה נולד באום אל-פחם, בשנת 1946. הוא האח הבכור במשפחה בת שבע נפשות. בן דודו, עאסם אבו שקרה, שני אחיו, סעיד אבו שקרה ופריד אבו שקרה, כמו גם אחיינו הצעיר כרים, הם אמנים מוכרים בישראל.
בין 1964 ל-1974 עבד לפרנסתו כפקיד מס רכוש בחדרה ובזמנו הפנוי החל לפקוד חוגי אמנות. בתקופה זו התגורר בחדר שכור אצל זוג יהודי מחדרה, פניה ואריה קוצ'וק, ניצולי שואה שפרשו עליו את חסותם. "הם אימצו אותי כבנם", הוא מספר. אומר אבו שקרה בריאיון לפאוזי אבו טועמה. בשנת 1967 התקבל למכון אבני לאמנות ועיצוב, תל אביב, שם זכה להערכה רבה ולהדרכה וליווי מצד אמנים ישראלים בולטים: כסלר, פרופס, עוקשי, שטרייכמן ואחרים. בתחילת שנות ה-70 עזב וליד אבו שקרה את הארץ והשתקע בווייברידג' שבמחוז סארי, אנגליה. בין השנים 1974–1976 למד הדפס בסנט מרטין קולג' (Saint Martin's School of Art). ב-1979 זכה אבו שקרה להיות חבר ב- RBA) Royal Society of British Artist) וב- Printmakers.
במהלך חזרתו לנופי ילדותו חל גם מפנה אישי בנפשו של האמן שחזר בתשובה והוא הפך למוסלמי דתי.
ב-2011 נערכה לכבודו תערוכה רטרוספקטיבית בשם "וליד אבו שקרה / מנטרת אל-באטן". התערוכה התחלקה לשני חלקים: ציורים משנות ה-60 וה-70 שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל-פחם שאצר אחיו פריד אבו שקרה. הדפסים 1975–2011 שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרו אירית הדר ופריד אבו שקרה. שמה של התערוכה נילקח מאחד האתרים שזכר והכיר אבו שקרה מנוף ילדותו. "את השם הזה מכיר כל תושב אום אל-פחם של שנות ה-60." אומר אבו שקרה. פירושו בעברית הוא: עמדת השומר והוא מציין גבעה ידועה בנוף אליו עורג אבו שקרה כל שנותיו באנגליה.
אבו שקרה היה אב ל-4 ילדים ונשוי לאישה אנגלייה. הוא נפטר ב-4 במרץ 2019.
הפשטה
בין השנים 1970–1973, בזמן לימודיו במכון אבני, וגם לאחר סיומם, סגנונו האמנותי של וליד אבו שקרה נטה לכיוון המופשט. פריד אבו שקרה כותב במאמרו "החוץ והפנים - הגלוי והנסתר כי: "הציורים המופשטים של וליד אבו שקרה וסגנון העיבוד ההנדסי שלהם אפשרו לו להתמקד בחיפוש אחר ההתבודדות, ההתייחדות והבריחה מן הכבלים, ובה בעת למצוא מפלט בעצמו, לתת דרור לתחושותיו ולתקשר עם עצמו ועם האמת שלו בלי להיצמד לתמה כלשהי. הוא הסתפק בהנאה מן החופש לבטא את המופשט, את המצב האנושי על מגוון הרגשות המוכלים בו."
העבודות המופשטות שיצר וליד אבו שקרה לאחר סיום לימודיו במכון אבני, העמוסות בתלאות החיים ובקשיי הפרנסה של משפחתו, העניקו לו שלווה ותחושת רווחה. חזרתו לציור המופשט הטמיעה בתודעתו את תחושת השלווה שחיפש ושמה בצד את המשקעים השליליים של קשיי היום.
בתערוכה הרטרוספקטיבית של אבו שקרה ב-2011 אפשר לראות כיצד עבר מהרישומים המהירים שרשם בשכם, בעכו, בבית שערים ובג'נין, שבהם התמקד במוטיבים אורבניים, למבנים ולצורות המופשטות והגאומטריות, ועם זאת שמר על מבניות המזוהה עם זו של המסגדים, הקשתות והצריחים. "משכו אותי האלמנטים, הצורות שבחלונות, הקישוטים, ועשיתי בעזרתם קומפוזיציות חדשות ושמרתי על הצבע המזרחי". אומר אבו שקרה.
תחריטי הנחושת
תחריטי הנחושת והדפסי הנייר של וליד אבו שקרה מתכתבים עם נופי מחוז הולדתו באום אל-פחם. הוא מצלם את נופי כפרו במצלמה, כדי ללמוד אותם ולבחון אותם מחדש בלונדון. תחושת הזרות באנגליה הניעה אותו להתמסר באופן מוחלט לנוף מולדתו. בגוף יצירתו שנעשה באנגליה הוא משלב בתוך נופי ילדותו במזרח התיכון את האורות, הצללים ומרכיבי האקלים האירופאים רומנטיים. נוסף על כך, הציורים מצביעים על פעולת תיעוד של הנוף, הכוללת גבעות, ואדיות ועמקים, עצי אגוז וזית, שיחי צבר, משטחי אדמה, חלקות חקלאיות, שדות מרעה ושטחים ריקים מבנייה ואדם.
וליד אבו שקרה מצביע דרך עבודות אלה לגעגוע אל הנופים החלומיים של ילדותו, אך גם את הכאב על פעולותיו של האדם כנגד הטבע והריסתו. הדפסים אלו מבטאים אות אזהרה למין האנושי בגין הנזק הרב של פגיעתו בסביבה ותיעוד של הפעילויות נגד הסביבה שיד האדם מבצעת. הניגוד בין הגעגוע לעבר הפסטורלי לבין ההרס והאלימות שמצפים לנופים ולטבע מייצרים מתח בעבודות התחריט של אבו שקרה. "לצערי הרב, כל מה שצילמתי וחרטתי כבר לא קיים", אבו שקרה אומר. "אנחנו מאבדים אוצר יקר שאי אפשר להחזיר ולשחזר אותו. לא יכול להיות שכל אחד יהרוס את הנוף, אך ורק בשביל לבנות בית או לסלול כביש. אפשר גם לבנות וגם להשאיר את הטבע. המהנדסים והאדריכלים צריכים לקחת את זה בחשבון. על הרשות המקומית לדאוג לשימור הטבע והנוף. לא יכול להיות שעקירת עץ היא דבר כה קל ופשוט. לא יכול להיות שאבנים משנות ה-30 יהפכו לפסולת של אתרי בנייה ויישור שטח. אם נאבד את הטבע, נאבד את התרבות שלנו".
באמנות של וליד אבו שקרה, העיסוק בנוף הטבעי, דרך ההתייחסות אליו, ניכוסו ופירוקו לגורמים הם בעלי היבטים פוליטיים. הנוף מכיל בתוכו מושגים ומבעים אידאולוגיים: האדמה, המקום, המולדת, הגעגועים והזיכרון. כאשר אבו שקרה מעלה בעבודתו את נושא הנוף זה נעשה מתוך שיקולים פוליטיים או חברתיים. ציורי הנוף האסתטיים של אבו שקרה מסתירים מתחת לקווים ולכתמים אמירות ביקורתיות כלפי החברה ומנהיגיה.
כאמל בולאטה (אמן פלסטיני) מתאר במאמרו מ-1990 "אמנים ישראלים ופלסטינים: מול היערות", את התפתחות האמנות הפלסטינית, במקביל לדגם האמנות הישראלית המוקדמת. בולאטה מדגיש את המחויבות של האמנים הפלסטינים לצייר את נופי פלסטין ולתאר את סמלי המולדת. בין השאר הוא מזכיר במאמרו את עבודותיו של ואליד אבו שקרה בהם הוא מצייר את שיח הצבר ונופי מולדתו: "אופן הביצוע של נושאיו הוא מסורתי (...) ומשקף את ההתנסות העזה של זכרונו של יליד המקום (...) הסמל הפלסטיני של שורשי הצבר קיבל משמעות תרבותית נוספת משום ששמו בערבית מדובר, 'סבר', משמעו גם 'סבלנות', 'התמדה'. כאן אנו מוצאים שוב יחסי חילופין בין משמעות תרבותית לביטוי טבעי. בתהליך החילופין הלז משקפת המטפורה הלשונית של היליד את חוויית 'הבית' החזותית שלו. האמן מאום אל-פחם יושב אמנם בסטודיו הלונדוני שלו ומשחזר את הצפנים של נוף מולדתו, אך הוא אינו שוכח ששיח הצבר ממשיך לצמוח במולדתו, לא הרחק מעץ הזית."
אפליה בשוק העבודה
אפליה בשוק העבודה מוגדרת כהבחנה בין קבוצות חברתיות שונות שלא על בסיס שיקולים כלכליים טהורים (לדוגמה: על בסיס מין או דת), כלומר- כל אפליה שאינה על בסיס מעמד כלכלי. גם הבחנה בה שיקולים כלכליים טהורים הם מתווכים לאפליה עקיפה (לדוגמה: אפליית נשים בשל העובדה כי היריון פוגע בפריון העבודה שלהם) נחשבת לאפליה בשוק העבודה. האפליה בשוק העבודה היא צורה של אפליה כלכלית.
כתוצאה מאפליית עובדים בשוק, יורדת מידת הביקוש (demand) לעבודתם, כפי שמתואר בגרף הבא:
כתוצאה מירידה בביקוש העובדים המופלים (D0) ביחס לביקוש העובדים הרגילים (D1), נאלצים העובדים המופלים להסתפק בשכר עבודה נמוך יותר (P0) מהשכר הרגיל (P1), או לוותר על העסקתם בשוק המפלה.
קיימות מספר הבחנות בין סוגי אפליה שונים בשוק העבודה. סוגים אלו משתנים מחברה לחברה ובמהלך ההיסטוריה, ונתונים להשפעות רבה מצד תהליכים חברתיים כוללים המתרחשים בחברה.
הבחנה מסוימת נעשית בין אפליה שלילית, המעניקה חיסרון לאוכלוסיית עובדים מסוימת, לבין אפליה חיובית, המעניקה יתרון לקבוצה ייחודית על פני שאר האוכלוסייה.
הבחנה אחרת מבדילה בין אפליות על בסיס השלב בהעסקה בו היא נעשית:
כמו כן, ניתן להבדיל בין אפליות שונות על בסיס הגורם המפלה:
אפליה מוסדית בשוק העבודה נפוצה ביותר לאורך ההיסטוריה האנושית, ובעיקר על בסיס משפחה, מוצא ודת, ולרוב נחשבה אפליה זו לליגיטימית ומתבקשת. בתקופה המודרנית, עם התפתחותן של הקפיטליזם (שהעמיד בראש סדר העדיפויות האנושי את שיקולי הרווח הכלכלי) הרציונליזם (שניסה לנסח מודל התנהגות המבוסס על תוצאות מעשיות ואפשריות ולא על סיווג המציאות לפי סטריאוטיפים), האוניברסליות (שיצרה התייחסות כללית אל בני האדם, שלא על בסיס תכונותיהם ואופים) וערכי השוויון, נהפכה האפליה המוסדית בשוק העבודה לגורם שלילי בתודעה האנושית, ואף אסורה על-פי חוק.
תהליך זה הביא לכך שמרבית מהאפליה בשוק הפכה לבלתי-פורמלית, ותלויה בעיקר במוסכמות חברתיות נורמאטיביות.
אפליה בשוק העבודה בישראל
בישראל האוכלוסיות הסובלות מאפליה בשוק העבודה הן החברה הערבית, החרדית, מזרחים, יוצאי אתיופיה ומבוגרים. מאפליה מסוימת, בעיקר בתחום השכר, סובלות גם הנשים. על מנת לתקן אפליות אלו החוק קבע שיטה שנועדה ליצור עדיפות לקבוצות אלו המכונה 'העדפה מתקנת', ומטרתה לתעדף אוכלוסיות המועדות לאפליה. קיימת ביקורת אקדמית על נחיצות ויעילות אפליה זו.
חוקי העבודה בישראל, כמו במדינות מערביות אחרות, אוסרים על אפליה. הגופים המרכזיים המטפלים במניעת אפליה בשוק העבודה בישראל הם יחידת האכיפה של חוקי העבודה ונציבות שוויון הזדמנויות.
מכון קזאלי לכימיה יישומית
מרכז (לשעבר מכון) קזאלי לכימיה יישומית הוא מרכז מחקר השייך לאוניברסיטה העברית בירושלים. חוקריו לומדים נושאים הקשורים באספקטים יישומיים של הכימיה ולומדים סטודנטים לתארים מתקדמים. המרכז ממוקם בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם.
היסטוריה
המרכז הוקם על ידי קתלין קזאלי, אשתו של אלברטו קזאלי, יהודי ממוצא אוסטרי, בשנת 1975. ייחודו של המרכז בכך שהוא עוסק בכימיה יישומית, ענף נדיר יחסית עבור מכוני מחקר באוניברסיטאות. בין מייסדיו היה אליעזר טל שימש גם כראש המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח ופרופ' אברהם בניאל.
בשנת 2003, הושלם פיתוחו ומסחורו של דבק ביולוגי על בסיס מחקר של פרופ' דניאל כהן, מנהל המכון.
חוקרים ותחומי מחקר
תחומי המחקר בהם מתמקדים חברי סגל המכון:
הייפונג
הייפונג (ב: ) היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי והאנוי), אחת מערי הנמל החשובות שלה ומהווה מרכז הטכנולוגיה, הכלכלה, התרבות, הרפואה, החינוך, המדע והמסחר בחוף הצפוני של וייטנאם.
דמוגרפיה
הייפונג היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם, עם כ-2 מיליון תושבים. מבחינה מגדרית, 50.4% מהתושבים הם נשים, לעומת 49.6% גברים. תוחלת החיים נאמדת בכ-77.1 שנים בקרב נשים, 72 שנים לגברים, ו-74.5 שנים בשקלול שני המינים. שיעור תמותת התינוקות נמדד בכ-11.8 מקרי תמותת תינוקות ל -1,000 לידות, מעל הממוצע הארצי לערים. שיעור הגידול השנתי עומד על כ-4%.
מונסטר (משקה)
מונסטר אנרגיה (באנגלית: Monster Energy) הוא משקה אנרגיה המיוצר על ידי חברת המשקאות Monster Beverage Corporation (לשעבר: Hansen Natural Company). ייצור המשקה החל באפריל 2002. החברה ידועה בשיתופי הפעולה שלה עם תחרויות ספורט ואקסטרים כגון: Motogp, נאסקאר, BMX, מוטוקרוס, גלישת גלים ושלג, אליפות הלחימה האולטימטיבית ותחרויות ספורט אלקטרוני (eSports). בנוסף, חברת מונסטר אנרגיה משתפת פעולה עם מספר להקות ברחבי העולם, כמו, Asking Alexandria, The Word Alive, Maximum The Hormone ו-Shinedown.
ישנם 45 סוגים שונים של משקאות תחת המותג מונסטר בצפון אמריקה, כולל המותג הליבה מונסטר אנרגיה, ג'וואה מונסטר (באנגלית: Java Monster), אקסטרה סטראנת' (באנגלית: Extra Strength), אימפורט (באנגלית: Import), ריהאב (באנגלית: Rehab) ומאסל מונסטר (באנגלית: Mucle Monster).
בתחילת שנת 2020 הוחל בשיווק המשקה בישראל על ידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יצרנית משקאות קוקה-קולה בישראל.
פרסום
מונסטר אנרגיה מפרסמת בעיקר דרך חסויות של אירועי ספורט, כולל BMX, מוטוקרוס, רכיבה על הרים, סנובורד, גלישה על סקייטבורד, מרוץ מכוניות וגם בעיקר חסויות של אירועי ספורט אלקטרוני.
בשנת 2012, קולטון ליין קורפ (באנגלית: Colton Lile Corporation) הכריזה על כך שהיא מחליפה מפיצים מ-Anheuser-Busch לקוקה-קולה.
סמליל
הסמליל של מונסטר אנרגיה הוא מוכר ומזוהה בעיקר בחסויות של אירועים שונים. עיצוב הלוגו נוצר על ידי McLean Desing, חברת מיתוג אסטרטגית הנמצאת בקליפורניה. הסמליל מורכב מהאות האנגלית 'M' במין מראה תוסס וירוק על רקע שחור. ה-'M' מסוגנן באופן המרמז על כך שהוא נוצר על ידי הטפרים של מפלצת קורעת דרך פחית זאת.
תיאטרון וכטנגוב
תיאטרון וכטנגוב (ברוסית: Государственный академический театр имени Е. Вахтангова, התיאטרון הממשלתי האקדמי על שם י. וכטנגוב) הוא תיאטרון השוכן ברחוב ארבט במוסקבה. התיאטרון נוסד בידי יבגני וכטנגוב ב-1921 והמשיך את המסורת של מייסדו.
היסטוריה
בשנת 1913 מספר סטודנטים החליטו להקים סטודיו למשחק לפי שיטת סטניסלבסקי. תחילה הם לא הצליחו למצוא מורה למשחק אך בסופו של דבר, יבגני וכטנגוב שהיה מתלמידיו של קונסטנטין סטניסלבסקי הסכים להוביל את הלימודים. המחזה הראשון נכשל באופן טוטאלי, ורצו לאסור על וכטנגוב להמשיך בחזרות. וכטנגוב המשיך בחזרות עם תלמידיו והסטודיו קיבל את השם "סטודיו למשחק של וכטנגוב". ב-13 בספטמבר 1920 הסטודיו קיבל חסות של התיאטרון האמנותי תחת השם "סטודיו מס' 3". המחזה הראשון היה "הנס של אנטוני הקדוש" מאת מוריס מטרלינק והוא הוצג ב-13 בנובמבר 1921. שחקני התיאטרון חיפשו מחזה נוסף ובסופו של דבר הוחלט להעלות את "נסיכת טורנדוט" מאת קארלו גוצי. כל החזרות התקיימו בהנחיית וכטנגוב אך הוא עצמו לא יכול היה להגיע להצגת הבכורה. כמה ימים לאחר מכן נפטר וכטנגוב ממחלה.
השחקנים בחרו את הוועד המנהל ויורי זבדסקי התמנה לבמאי הראשי של התיאטרון החדש. לאחר שבשנת 1926 הוא עזב את התיאטרון, במשך שנים לא היה במאי ראשי. בשנות ה-30 ראשי הממשל כולל ראשי הנ.ק.וו.ד ויוסיף סטלין היו בין מעריצי התיאטרון. בשנות ה-30 על במת התיאטרון הועלו הצגות בהם השתתף בוריס שצ'וקין בתפקיד ולדימיר לנין. משחקו היה נחשב לתפקיד הקלאסי של לנין בתיאטרון הסובייטי.
בשנת 1939 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה ראובן סימונוב שהיה בין תלמידיו של וכטנגוב. סימונוב כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה להקת התיאטרון הועברה לעיר אומסק והייתה מופיעה על במת התיאטרון המקומי. בניין התיאטרון נהרס במהלך הפצצות. הועלה רעיון שלא להחזיר את התיאטרון לבירה, אלא למקם אותו באחד מערי סיביר. בהמלצת אנסטס מיקויאן נבנה בניין חדש עבור התיאטרון ולהקתו חזרה למוסקבה. בשנת 1946 פורסמה החלטת הממשל בהקשר להצגות התיאטרון ולתיאטרון וכטנגוב היה קשה להמשיך במסורת שלו - של סגנון קומי וחגיגי. בתקופה זו סימונוב הצליח לקלוט להרכב התיאטרון שחקנים שחזרו מתקופת מאסר בגולג וגם שחקנים של "התיאטרון הקאמרי" שנסגר בהתאם להחלטת הממשלה.
החל משנות ה-30 פועל בסמוך לתיאטרון בית הספר למשחק שמשנת 1939 נקרא על שם שצ'וקין שהיה בין השחקנים הבולטים של התיאטרון ובמאי של מספר הצגות שהועלו בשנות ה-30. רוב שחקני התיאטרון הם בוגרי בית ספר זה.
יחסי ארגנטינה–מרוקו
יחסי ארגנטינה–מרוקו הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הארגנטינאית לבין ממלכת מרוקו. שתי המדינות חברות ב-G77.
לארגנטינה שגרירות ברבאט בירת מרוקו, ואילו למרוקו שגרירות בבואנוס איירס.
היסטוריה
ארגנטינה הכירה בעצמאות מרוקו ב-1956, והייתה בין המדינות הראשונות לעשות כן. כמה שנים לאחר מכן, ב-1960 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
סהרה המערבית
בשנת 2003 חידש נשיא ארגנטינה אדוארדו דואלדה את הגיבוי שקיבלה מרוקו מבואנוס איירס בדבר השלמות הטריטוריאלית שלה. "בעידן הגלובליזציה ארגנטינה לא תקבל בדלנות ואת ייסודן של ישויות מיקרוסקופיות" אמר נשיא ארגנטינה בפגישה שערך עם אחמד קדירי, סגן יושב הראש של הבית העליון בפרלמנט המרוקאי.
שגריר ארגנטינה למרוקו, אדוארדו פיוצי, אמר ב-2003 כי מדינתו לא מכירה בחזית פוליסריו וכי היא תמיד גינתה את המצב במחנות שבטינדוף, עיירה בסמוך לגבול אלג'יריה-מרוקו.
סחר
ארגנטינה ומרוקו חתמו בשנת 2000 על שלוש אמנות מרכזיות בנוגע לסחר, דיג ושיתוף הפעולה המסחרי ביניהן.
יומן נעורים
עלילת הסרט
ג'ים קארול (לאונרדו דיקפריו) הוא שחקן בקבוצת הכדורסל של התיכון. חייו ממוקדים בכדורסל, וחלומו הוא להפוך לשחקן כדורסל מפורסם. מדי פעם בפעם הוא משתמש בסמים עם חבריו, ובהדרגה נופל לעולם החשוך של הפשע והסמים. כשאימו מגלה כי התמכר לסמים היא מגרשת אותו מן הבית. ג'ים נאלץ לנדוד ברחובות ניו יורק ביחד עם חבריו אשר צורכים סמים, גונבים, שודדים ואף רוצחים. ככל שעובר הזמן מצבו של ג'ים נעשה גרוע יותר, ונראה כי לעולם לא יוכל להיגמל מהתמכרותו. לקראת סוף הסרט ג'ים נכנס לכלא על פריצה ובכלא הוא עובר הליך גמילה. לאחר מספר חודשים הוא משתחרר והוא נקי מסמים.
הסרט כשנוי במחלוקת
כאשר יצא הסרט לאקרנים הוא הוביל למחלוקת כבדה, עקב תיאורי ההתמכרות לסמים, הזנות ועוד מספר נושאים השנויים במחלוקת. בהקרנת הסרט הורדו מספר קטעים ובקוריאה הדרומית הסרט אף הוחרם. מאוחר יותר יצאה הגרסה המלאה ב-DVD.
המחלוקת התעוררה שוב בעקבות הטבח בתיכון קולומביין ב-20 באפריל 1999. בסרט ישנה סצנת חלום שבה ג'ים נכנס לבית הספר לבוש במעיל גשם שחור ויורה במספר תלמידים ומורים ברובה ציד, תוך כדי עידוד של חבריו.
בית קסטל
גלריית בית קסטל היא גלריה במושבת האמנים צפת, גלריה זו היית בעבר משכנו של הצייר הנודע משה קסטל. כיום חשיבותה נמדדת בין היתר בזכות השימור הקפדני של המבנה ההיסטוריה והגנים הטיפוסים לאזור. היא משמשת כיום כגלריה לאמנות, בית ליצירותיהם של אמני רובע האמנים של צפת עם דגש מיוחד על תור הזהב של האמנות בצפת (שנות ה-50–70).
ארונה (עיר)
ארונה (באיטלקית: Arona, במילאנזית: Aruna) היא עיר בפיימונטה (על גבול לומברדיה) בצפון איטליה, על גדות אגם מאג'ורה.
בית קסטל
היסטוריה
בית קסטל שימש בעבר כביתו של האמן הישראלי הנודע: משה קסטל. מצב הבית עם הזמן התדרדר ולבסוף נמכר על ידי משה קסטל לחברו יעקב חדד. יעקב חדד כילד היה נער החצר של ענקים בתחום האמנות כגון יצחק פרנקל פרנל ומשה קסטל ונהג לסייע לאחרים כמו נחום גוטמן על מנת להרוויח מעט כסף למשפחתו. יעקב חדד בנה מאז את הגלריה מחדש, והפך את הבית עצמו ליצירת אמנות מרתקת.
ארונה (עיר)
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים התקיימה במקום התיישבות במאות ה-18 עד ה-13 לפנה"ס. במקום היו התיישבויות של קלטים, רומאים ולומברדים.
בית קסטל
אומנות
האמנות בגלריה נוצרה ברובה על ידי גדולי האמנים של הרובע כמו יצחק פרנקל פרנל, שמשון הולצמן, רולי שפר, משה קסטל, אהרון יעקבסון ואחרים, רבים מהם מתור הזהב התרבותי של צפת במחצית השנייה של המאה ה-20. האמנות בגלריה היא תערובת נאה של אמנות מודרנית מתחילת המאה ה-20 ועד לימינו המודרניים, המייצגת את רוחב האמנות היהודית המודרנית בישראל שלפני הקמת המדינה ובמדינת ישראל המודרנית.
הגלריה מציגה כיום בין היתר ציורים בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני, מאסקולת פריז (Ecole de Paris) ועוד.
ארונה (עיר)
היסטוריה
במאה ה-11 נוסד במקום מנזר בנדיקטיני על שם המרטירים פליניוס וגראטיאנוס.
בית קסטל
המקום
הגלריה יושבת בקריית האמנים של צפת, אזור בו גרו מספר גדול של אמנים (ביניהם: משה קסטל, יצחק פרנקל, שמשון הולצמן ועוד).
ארונה (עיר)
היסטוריה
מ-1277 הייתה העיר פייף של בית ויסקונטי ממילאנו בראשית המאה ה-14 הפכה לקומונה חופשית השייכת למנזר, העיר הוענקה ב-1439 כרוזנות לבית בורומאו.
בית קסטל
המקום
לגלריה יש אווירה מזרח תיכונית ייחודית הודות לגנים המעוטרים היפים בה, העצים והחצרות הקטנות המדגישים את ההשפעה של הגן הערבי והגן הספרדי. הבית הינו דוגמה לבית מזרח תיכוני ומהווה דוגמה לשימור של מבנה עתיק בן מאות שנים. בנוסף אלמנטים אדריכלים מתקופות עתיקות יותר נשמרו.
ארונה (עיר)
ערים תאומות
הערים התאומות של ארונה הן:
סוחוצ'ין
סוחוצ'ין (בפולנית: Sochocin) הוא כפר במחוז פלונסק שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-8 ק"מ צפונית מזרחית לפלונסק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב סוחוצ'ין נזכר מהמחצית השנייה של המאה ה-14, עת היה כפר בבעלות אצולה, ובסוף אותה מאה הוענקו לו זכויות עיר. במהלך קרבות הפולנים עם האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17 נגרם ליישוב נזק רב.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני. מסוף המאה ה-19 נוסדו ביישוב מספר מפעלי תעשייה קטנים, בעיקר של אריגה.
יהודי סוחוצ'ין
התיעוד הראשון לקיום יישוב יהודי בכפר הוא מסוף המאה ה-18, ועד המחצית השנייה של המאה ה-19 השתייכו יהודי הכפר לקהילת פלונסק הסמוכה. בשנת 1904 נעשה ניסיון לערוך פרעות ביהודי היישוב.
בשנת 1915, עם נסיגת החיילים הרוסים מהיישוב במהלך מלחמת העולם הראשונה, ערכו אלו שוד של רכוש יהודיו. עם כניסת הגרמנים לכפר לאחר מכן החרימו אלו את רכוש היהודים בו, ולאחר כניסת החיילים הפולנים לכפר, עם תום המלחמה, ערכו אלו מעשי התעללות ביהודי היישוב, בסיוע איכרי הסביבה. בפברואר 1919 ובשנת 1920 חזרו ונשנו המהומות נגד יהודי היישוב. בשנים אלו עזבו את הכפר יהודים רבים.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 409 יהודים, כרבע מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי הכפר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם ועריכת הפגנות אלימות נגדם.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהיישוב צעירים יהודים רבים. לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים, החלו אלו בחטיפת יהודיו לעבודות כפייה, בהחרמת רכושם ובביצוע מעשי התעללות בהם, תוך ציווי על גזיזת זקנים ופיאות. כעבור מספר חודשים הרסו הגרמנים את בית הכנסת של היישוב, והטילו קנסות שונים על יהודי הכפר.
ביום כיפור תש"א, לפנות בוקר, פשטו על הכפר אנשי ס"ס, וריכזו את בין 300 ל-350 היהודים שנותרו בו במגרש ריק, בו שדדו את רכושם, וממנו הסיעו אותם במשאיות למחנה פומייחובק, שם הוחזקו כחמישה שבועות. לאחר מכן הועברו יהודי היישוב למחנה המעבר בדז'יאלדובו, בו הוחזקו כשבועיים בתנאי התעללות קשים. לאחר סלקציה הועברו כ-50 גברים למחנה עבודה, וסופם ששולחו לאושוויץ, וכל יתר היהודים הוחזרו לפומייחובק. משם התפזרו אלו ביישובי הסביבה, וחלקו את גורל יתר היהודים בהם.
היהודים הבודדים מהכפר ששרדו את השואה לא שבו להתגורר בו, בשל פוגרום שערכו פולנים בכפר הסמוך קוחארי ז'ידובסקיה.
בבא מציעא
בָּבָא מְצִיעָא הוא החלק השני והאמצעי של מסכת נזיקין, הפותחת את סדר נזיקין שבמשנה. פירוש השם בארמית הוא "השער האמצעי", כאשר לפניה נמצאת בבא קמא - השער הראשון, ולאחריה בבא בתרא - השער האחרון.
חלוקת מסכת נזיקין לשערים היא בבלית, ואילו בארץ ישראל המסכת נחשבה תמיד כמסכת אחת. החלוקה לשלושה חלקים נעשתה באופן טכני - עשרה פרקים בכל מסכת - כאשר מבחינה תוכנית ניתן היה לחלק אחרת את המסכת; כך לדוגמה הפרק האחרון של בבא מציעא עוסק באותו נושא כמו הפרק הראשון של בבא בתרא. בתוספתא של המסכת מחולקת גם היא לפנינו ל"בבות", עם אחד עשר פרקים בכל "בבא", כאשר המקבילה לפרק א' של בבא בתרא נמצאת (יחד עם המקבילה לפרק י' של בבא מציעא) בפרק י"א של "בבא מציעא".
מסכת בבא מציעא ככלל עוסקת בתביעות וטענות שבין אדם לחברו שלא מחמת נזק, כגון דיני אבידה ומציאה, דיני שומרים ואחריותם, דיני הלוואות, אונאה, ריבית ושכירות.
חלוקת המסכת
המאירי מחלק את ענייני המסכת לשמונה חלקים:
פרסים ומועמדויות של אוזונה
זהו רשימת הפרסים והמועמדויות שקיבל הזמר הרגאטון הפוארטו ריקני אוזונה, אשר קיבל את הכינוי "מלך הרגאטון החדש". אוזונה זכה בכשני פרסי הגראמי הלטיני - שני הזכיות על השיר "Yo x Ti, Tu x Mi" מתוך 10 מועמדויות סך הכל בטקס, כמו כן זכה בכחמישה פרסי המוזיקה של בילבורד, 12 זכיות בפרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד, 6 זכיות בפרסי המוזיקה האמריקאית הלטינית, 8 פרסים בטקס פרסי Lo Nuestro, ושבר ארבעה שיאי גינס עולם.
ברכר
ברֶכֶר (Brecher או Bröcher) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 1904
הבחירות הפרלמנטריות העשיריות במספרן בקנדה מאז איחוד קנדה התקיימו ב-3 בנובמבר 1907 לבחירת בית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בפרלמנט הקנדי. הבחירות הללו כללו שש מפלגות ובנוסף עליהם גם מספר מועמדים עצמאיים מתוכם 21 ללא שיוך פוליטי אידאולוגי, 2 בעל זיקה שמרנית ו-3 בעל זיקה ליברלית. מבין המפלגות היו המפלגה הליברלית בראשותו של ראש הממשלה המכהן, וילפריד לורייה, שכיהן מזה שתי קדנציות ברציפות, המפלגה השמרנית (לעיתים מכונה המפלגה השמרנית הישנה), לראשונה תחת הנהגתו של רוברט בורדן, שהחל דרכו הפוליטית בשנת 1896. המפלגה השמרנית-ליברלית פעלה בחסות המפלגה השמרנית ובחרה את בורדן גם כן להיות מועמד מטעמה לראשות הממשלה. נוסף על כך היו שלוש מפלגות חדשות במהלך מערכת הבחירות; המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הלאומנית ומפלגת העבודה הקנדית.
היו אלו הבחירות הראשונות בהן הותר למהגרים יפנים להצביע והבחירות האחרונות עד 1949 בהם היה ייצוג פרלמנטרי לטריטוריות הצפון-מערביות. היה זה מכיוון שבשנת 1905 אורגנו מחדש שטחן הדרומי של הטריטוריות (אלו שבהם היה מרכז האוכלוסין) והוקמו מתוכם הפרובינציות החדשות של אלברטה וססקצ'ואן. במהלך הבחירות הפדרליות שמרו הליברלים על הנהגתם בבית הנבחרים, עם 137 מושבים לעומת 75 מושבי השמרנים. לורייה נותר ראש הממשלה והמשיך לכהן לקדנציה שלישית. במהלך הבחירות הצביעו 71.6% מכלל בעלי זכות ההצבעה, ירידה של 5.8 אחוזים מאז הבחירות הקודמות. השמרנים היו בעלי רוב רק ביוקון (אשר לה ניתן מושב פרלמנטרי אחד בלבד), אונטריו ואי הנסיך אדוארד. המפלגה השמרנית-ליברלית ניצחה ב-5 מושבים בלבד והמשיכה לכהן באופוזיציה לצד המפלגה השמרנית לאחר הבחירות. המפלגה הליברלית לבדה הייתה בעלת רוב להקים ממשלה.
במהלך הבחירות ניצחו הליברלים בכל מושבי נובה סקוטיה, כולל המושב הפרלמנטרי של יו"ר המפלגה השמרנית בורדן בהליפקס. לורייה על כן הסדיר עבור בורדן את ייצוג מושב מחוז קרלטון באונטריו לכדי לפצות עבור מושב הליפקס בנובה סקוטיה. במהלך הבחירות השיגו הליברלים את הניצחון הגדול שלהם בבחינת מספר המושבים בבית הנבחרים עד לאותה העת.
דורותי מקגוויר
דורותי האקט מקגוויר (באנגלית: Dorothy Hackett McGuire; 14 ביוני 1916–13 בספטמבר 2001) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית. התפרסמה בעיקר בגלל משחקה בסרט "הסכם ג'נטלמני" עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בירגו
בירגו (במלטזית: Il-Birgu, באיטלקית: Vittoriosa – "המנצחת") היא אחת משלוש הערים בצפון־מזרח מלטה. העיר שוכנת על חצי אי ארוך וצר שאורכו 800 מטר ורוחבו המרבי 400 מטר, ואשר שלוח כאצבע אל הנמל הגדול. מצפון־מזרח לה היא גובלת בערוץ קלקרה (Kalkara creek) ומדרום מערב בערוץ המספנה (Dockyard creek). מהקצה המערבי של העיר, מקום בו ממוקם מבצר סנט אנג'לו, נשקף נוף אל בירת מלטה, ולטה, המרוחקת מבירגו 400 מטר בלבד ונבדלת ממנה על ידי הנמל הגדול.
דורותי מקגוויר
ביוגרפיה
נולדה בנברסקה, אומהה כבתם היחידה של תומאס ג'ונסון מקגווייר ואיזבל פלהרטי מקגווייר, והחלה את הקריירה שלה בהופעה על הבמה בתיאטרון הקהילתי של אומהה. לאחר סיום לימודיה החלה להשתתף בתוכניות רדיו ולאחר מכן החלה להופיע על בימות ברודוויי.
בירגו
היסטוריה
שמה של העיר, בירגו, הוא שיבוש של המילה האיטלקית "בורגו" (Borgo), היינו "רובע" או "מצודה". בבירגו נמצאו שרידים להתיישבות פיניקית ורומית. בתחילת ימי הביניים הייתה בירגו כפר דייגים קטן ונזירים דומיניקנים התגוררו בה ואף בנו בה כנסייה שהשתמרה עד היום. משהגיעו האבירים ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם בחרו בבירגו לבירתם, שכן מדינה, בירתו הקודמת של האי, לא התאימה לפעילותם הימית. האבירים הקימו את כנסיית לורנצו הקדוש, ביצרו את העיר סביב מבצר סנט אנג'לו והקימו בה בית חולים ("Sacra Infermeria" - "בית החולים הקדוש") המשמש כיום כמנזר. בעת המצור הגדול על מלטה ששמו עליה העות'מאנים ב-1565, נודעו לבירגו ולמבצר סנט אנג'לו השוכן בה תפקיד חשוב בעמידתו של האי, והעיר זכתה בשל כך לתואר "צ'יטה ויטוריוסה" ("Città Vittoriosa" - "עיר מנצחת"), שהיה לשמה הרשמי משך מאות שנים. לציון האירוע הוקמה ב-1705 אנדרטת הניצחון ב"כיכר הניצחון" (Misraħ ir-Rebħa) שבמרכזה של העיר.
דורותי מקגוויר
ביוגרפיה
המפיק דייוויד או. סלזניק התרשם מהופעתה בקומדיה "קלאודיה" בברודוויי והביא אותה להוליווד. הסרט הראשון בו כיכבה היה העיבוד הקולנועי לאותה קומדיה (1943), ומאז הופיעה בסרטים רבים וגם בתוכניות טלוויזיה.
שחרחורת
שחרחורת (בלדינו: Morenica; מורניקה או לה מורנה) הוא שיר עתיק בשפת הלאדינו. השיר זכה לאורך השנים לביצועים רבים במגוון סגנונות מוזיקליים.
השיר נחתם בשורה: "המלחים קוראים לי שחרחורת; אם עוד פעם יקראו לי, אבוא יחד איתם".
השיר בגרסת הלדינו ככל הנראה קדום מאוד. לפי המסורת, "מורניקה" הופיע כשיר חתונה לפני כ-500 שנה לפחות, וכבר נדד בין יהודי ספרד עוד בטרם גירושם בשנת 1492. על אף שמבוסס על מקור נכרי, ייתכן שהמוטיב של השיר - שחרחורת יפה שהשמש שזפה את עורה, מקורו ביפהפייה המקראית המוכרת מהפסוק בשיר השירים:. השירה הספרדית מאותה תקופה הושפעה במידה רבה משירת ימי הביניים של יהדות ספרד, ומהמורשת היהודית שהביאו עמם המתיישבים היהודים בספרד.
ארבעת הבתים של השיר (במקור הלאדיני תשעה בתים) שתורגמו לעברית על ידי משה גיורא אלימלך, בוצעו על ידי זמרים ולהקות עבריים רבים, בכללם הביצועים הקלאסיים של העופרים, הפרברים, עפרה חזה, זוהר ארגוב והברירה הטבעית. בין שאר האמנים הישראליים שביצעו את השיר נמנים אבישי כהן, ביקיני ועוד. כמו כן עובד ובוצע השיר על ידי מספר זמרים בינלאומיים.
במצעד של המדינה דורג השיר במקום ה-419 בביצוע של עפרה חזה.
דורותי מקגוויר
ביוגרפיה
מהסרטים ששיחקה בהם: בטלוויזיה שיחקה בסדרות "ספינת האהבה", "איש עשיר, איש עני" (1976), "נשים קטנות" (1978) ועוד.
למקגוויר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בירגו
היסטוריה
לאחר המצור, ב-1571, איבדה בירגו את תפקידה כבירת האי, וזה עבר לוולטה, הבירה המבוצרת החדשה שהקימו ההוספיטלרים בצידו האחר של הנמל הגדול. למרות זאת המשיכה בירגו לשמש נמל חשוב. במאה ה-17 הוקם קו הביצורים "קוטונרה" (Cottonera Lines) סביב הערים השכנות לבירגו, סנגלאה וקוספיקואה, הנודעות כשלוש הערים, והן היו ליחידה מבוצרת אחת. בין מבצר סנט אנג'לו ליתר חלקי העיר נחפר חפיר שמולא במים, והמבצר חוזק.
הבריטים שכבשו את מלטה מידי הצרפתים בשנת 1800 הרחיבו את מתקני הנמל בנמל הגדול והקימו בו מספנה. דבר זה המיט אסון על בירגו ועל שכנותיה, אשר היו יעד להפצצות תכופות של מדינות הציר בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר שב-1979 עזב אחרון החיילים הבריטים את מלטה, הוקמה "אנדרטת החירות" לחופו של ערוץ קלקארה בעיר, ובשנת 2005 נחנכה בה מרינה.
ממלכת וסקס
ממלכת וֶסֵקְס (באנגלית עתיקה: Westseaxna rīce, בלטינית: Regnum Occidentalium Saxonum, "ממלכת הסקסונים המערביים" – "West" פירושו מערב באנגלית עתיקה) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. וסקס שכנה בדרום מערבה של אנגליה, לחופי תעלת למאנש. היא גבלה במזרח בממלכות הסקסוניות סאסקס ואסקס ובממלכה היוטית קנט, ומצפון בממלכת מרסיה האנגלית.
במשך רוב שנותיה הייתה וסקס אחת מהמדינות הדומיננטיות ביותר באנגליה, לפרקים באופן דומה לעוצמתה של מרסיה, אך לרוב אף יותר ממנה. היא הוקמה בשנת 519 על ידי הסקסונים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך במהלך המאה ה-7 התנצרה ממלכת וסקס. המאה ה-8 הייתה עבור וסקס תקופה של צמיחה והתעצמות, כאשר בסופו של דבר הרחיבה את שטחה מערבה ובכלל זה השתלטה גם על קורנוול. במהלך המאה ה-9 חלה עליה בעוצמתה של וסקס, שבאה לידי ביטוי בהתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף. בראשית המאה היא כבשה את אסקס, והפכה את קנט וסאסקס למדינות חסות שלה. מאוחר יותר גם מרסיה, יריבתה הגדולה, הובסה והפכה גם היא לנתונה לחסות וסקס. לבסוף, בראשית המאה ה-10, סופחו קנט, סאסקס ומרסיה לממלכת וסקס. במקביל, על רקע הפלישות הוויקינגיות לאנגליה, הביסה וסקס את הוויקינגים, ובמסגרת זאת כבשה מהם את מזרח אנגליה, אשר הייתה נתונה אז לחסות ממלכת דנמרק. עד לאמצע המאה, שלטה כבר וסקס על רובה הגדול של אנגליה, שליטיה הכריזו על עצמם כעל מלכי אנגליה, וממלכת וסקס הפכה לבסיס עליו הוקמה ממלכת אנגליה.
ראשית הממלכה
על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית נוסדה ממלכת וסקס על ידי צ'רדיץ' וקינריץ' אשר פלשו לאנגליה, נחתו בדרום המפשייר וכבשו את האזורים הסמוכים לחוף ובהם את האי וייט. אין עדויות ארכאולוגיות התומכות בתיאור זה. עדויות ארכאולוגיות שנתגלו מראות כי ההתיישבות הסקסונית בעמק נהר התמזה העליון, וכן באזור גבעות הקוטסוולדס החלה בשלהי המאה השישית ובראשית המאה השביעית. בדה ונרביליס מציין בספרו כי האי וייט היה מיושב על ידי היוטים ולא על ידי הסקסונים, ולכן ייתכן שהכרוניקל מתאר למעשה את מקום מושבם של הסקסונים המערביים במאה השמינית והתשיעית ומשליך את אזורי המושב בעת שנכתבו הכרוניקות אל תוך התיאור ההיסטורי. עדות נוספת התומכת בסברה זו היא שהשמות המופיעים בכרוניקל הם שמות ברטוניים ולא שמות סקסונים (צ'רדיץ' הוא ככל הנראה עיוות של השם קאראטיקוס, וקינריץ' עשוי לנבוע מהשם הברטוני קונוריקס, "מלך הכלבים"). הראשון מבין המלכים של ממלכת וסקס הנושא שם סקסוני הוא אינה אשר מלך בשנת 688.
לפי הכרוניקה, ממלכת וסקס נוסדה בשנת 495, וכל יתר תקופות השלטון מתייחסות לתאריך זה, אך ההיסטוריון דייוויד דומוויל חקר את התאריכים המופיעים בכרוניקה ובכתבי יד אחרים והראה אי תאימויות בתאריכים.
ניצחונם של הברטונים בקרב מונס באדוניקוס בשנת 517 עצר את התקדמות הסקסונים צפונה.
לא ידוע משך מלכותו של צ'רדיץ', אולם בשנת 554 שלט קינריץ' לבדו בממלכה. ישנה סברה לפיה קינריץ' היה בנו של צ'רדיץ', אולם יש הסוברים כי קינריץ' היה נכדו של צ'רדיץ' (ובנו של קראודה, בנו של צ'רדיץ'). במותו של קינריץ' עלה לשלטון בשנת 581 צ'אוולין, ככל הנראה בנו.
על פי הכרוניקות ששרדו כבש צ'אוולין את צ'ילטרנס בגלוסטרשייר ואת סאמרסט. צ'אוולין היה אחד משבעת המלכים המוזכרים בספרו של בדה ונרביליס "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית" כמחזיקי אימפריום, בשל שלטונם המוחלט בדרום אנגליה. עוד מציין בדה כי צ'אוולין נשא את התואר "ברטוואלדה" ("שליט בריטניה").
צ'אוולין הודח מכיסאו על ידי בן אחיו צ'אול, ונפטר זמן קצר לאחר מכן. בשנת 594 עלה לשלטון צ'אולוולף אחיו של צ'אול, ובשנת 617 עלה לשלטון קונגילס, שעל פי הכרוניקה היה בנו של צ'אול, אך מקורות אחרים מתארים אותו כבנו של צ'אולוולף או של אדם אחר.
התנצרות ממלכת וסקס ועליית כוחה של ממלכת מרסיה
מלכותו של קונגילס היא האירוע הראשון שאפשר לתארך ברמה סבירה של ודאות, בשל העובדה שבתקופת מלכותו הוא הוטבל לנצרות על ידי בירינוס. אירוע זה אירע ככל הנראה בשנת 640 או מספר שנים קודם לכן, מאחר שידוע שלאחר הטבילה מונה בירינוס כבישוף של וסקס, והתיישב בדורצ'סטר. בעקבות טבילת המלך החל הליך איטי של המרת דתם לנצרות של תושבי הממלכה, אולם לא כולם פנו לדת זו, ואף יורשו של קונגילס (ככל הנראה בנו), קנוויל נותר פגאני (קלטי) בדתו בעת הכתרתו, והוטבל מאוחר יותר, ובתקופת שלטונו הפכה הממלכה לממלכה נוצרית.
סנדקו של קונגילס היה אוסוולד, מלך ממלכת נורת'מבריה, והמרת דתו של קונגילס לנצרות הייתה חלק מהברית שנכרתה עם אוסוולד כנגד פנדה מלך ממלכת מרסיה אשר תקף את ממלכת וסקס.
כיבושי ממלכת מרסיה הביאו לכך שממלכת וסקס איבדה את הטריטוריות שלה צפונית לנהרות התמזה והאייבון, ועיקר שטחי הממלכה נותרו מדרום מערב לתמזה.
קנוויל כרת ברית עם פנדה ונשא לאישה את בתו של פנדה, אולם לאחר שגרש אותה שב פנדה ותקף את ממלכת וסקס, כבש אותה, ושלח את קנוויל לגלות שנמשכה כשלוש שנים. תאריכי אירועים אלה אינם ידועים בוודאות, אולם הם ככל הנראה התרחשו בשנות ה-50 של המאה השביעית. קנוויל גלה לממלכת מזרח אנגליה ובה המיר דתו לנצרות. לאחר שובו לשלטון בממלכתו הותקפה הממלכה על ידי יורשו של פנדה, ולפהיר אולם קנוויל הדף את המתקפות והרחיב את גבולות ממלכתו כשהצליח לכבוש את סאמרסט מהברטונים.
קנוויל הקים בישופות שנייה בממלכתו, בוינצ'סטר, אולם הבישופות של דורצ'סטר נעזבה עם כיבוש האזור על ידי ממלכת מרסיה הפגאנית. בעקבות התקדמות כוחות מרסיה הפכה וינצ'סטר בפועל לבירת ממלכת וסקס.
לאחר מותו של קנוויל בשנת 673 עלתה אלמנתו, סאקסבור לשלטון, ושלטה כשנה, ולאחר מכן עלה לשלטון אאסקווין, ככל הנראה צאצא של אחיו של צ'אוולין. בשנת 676 עלה לשלטון קנטווין, אחיו של קנוויל. קנטווין תקף את הברטונים וכבש שטחים מהם, אולם תאריכי הקרבות ומיקום התרחשותם אינו ידוע כיום.
במותו של קנטווין עלה לשלטון קאדוואלה, קרוב משפחה רחוק של קנטווין. קאדוואלה שלט שנתיים, אולם במסגרתם ניהל מסע כיבושים נרחב ומוצלח וכבש את הממלכות סאסקס, קנט ואת האי וייט. קנט מרדה, וזכתה בעצמאותה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבות ויתורו של קאדוואלה על כס המלוכה (בשנת 688, עת עלה לרגל לרומא והוטבל על ידי האפיפיור), זכתה גם סאסקס בעצמאותה.
אינה אשר עלה לשלטון לאחר מכן, היה מיוחס לשושלת של צ'לווין. אינה שלט 38 שנים, וחוקק חוקים רבים אשר תיעודם השתמר עד ימינו. אינה הקים בישופות בשרבורן וכבש את יער סלווד ושטחים נוספים ממערב לו. בשנות חייו האחרונות עזב את כס המלכות ועלה לרגל לרומא. כס המלוכה עבר למספר מלכים שהיו מיוחסים לשושלת צ'רדיץ', אך שושלת היוחסין וקשרי המשפחה ביניהם אינם ברורים.
במהלך המאה השמינית הייתה וסקס בצילה של ממלכת מרסיה אשר הגיעה אז לשיא כוחה, ומלכי וסקס הכירו כנראה בשליטתה בממלכתם בתמורה לאוטונומיה יחסית (בפועל שליטתה של ממלכת מרסיה בממלכת וסקס הייתה פחותה משליטתה בממלכות האחרות). ממלכת וסקס המשיכה בכיבושיה לכיוון מערב, וכבשה את ממלכת דומוניה הברטונית (דבון של ימינו). כיבושי ממלכת מרסיה בצפון הביא לכך שמרסיה שלטה בגלוסטרשייר ואוקספורדשייר של ימינו, עד נהר התמזה והנהרות תמזה ואייבון היוו את הגבול בין הממלכות. ממלכת וסקס השתרעה על פני המפשייר, וילטשייר, ברקשייר, דורסט וסאמרסט של ימינו. שיטת חלוקת הממלכה למחוזות ("שייר"), אשר נוצרה במהלך המאה השמינית, התפתחה לימים לשיטה של הממשל המקומי באנגליה כולה, ובהמשך גם באירלנד, ויילס וסקוטלנד.
ההגמוניה של וסקס והמתקפות הוויקינגיות
בשנת 825 הביס אגברט את באורנוולף מלך ממלכת מרסיה בקרב אלאנדום וכבש את הממלכות סאסקס, קנט ואסקס מידי ממלכת מרסיה. כמו כן סייע לממלכת מזרח אנגליה למרוד בממלכת מרסיה ולקבל את עצמאותה. בשנת 829 כבש אגברט את ממלכת מרסיה ושלח את מלכה, ויגלאף לגלות. אגברט כרת ברית עם ממלכת נורת'מבריה שמצפון ולמעשה הפך אותה לממלכה כפופה לו ובכך הפך ל"ברטוואלדה" - מלך בריטניה כולה.
מעמד זה לא החזיק זמן רב, ובשנת 830 שב ויגלאף ויזם מרד במרסיה, אשר קיבלה את עצמאותה מחדש, אולם ממלכת וסקס המשיכה לשלוט בכל דרום מזרח אנגליה.
החל משנת 835 החלו הוויקינגים הדנים לפלוש לאנגליה ולבזוז אותה. בשנת 851 נחת בשפך נהר התמזה צי דני גדול שכלל 350 ספינות. הדנים הביסו את באורטוולף מלך מרסיה בקרב ופלשו לווסקס. אתלוולף מלך וסקס הצליח להביס את הדנים בקרב אקלאה אשר עצר את התקדמות הדנים לתקופה של כ-15 שנים, אולם לא מנע את המשך מסעי הביזה שלהם לתוך הממלכה.
בין השנים 855–856 עלה אתלוולף לרגל לרומא, ובנו אתלבולד קשר נגדו והשתלט על הממלכה. עם שובו של אתלוולף, הסכים לחלק את השלטון בממלכה עם בנו, על מנת למנוע שפיכות דמים, והוא שלט במזרח אנגליה בעוד שאתלבולד שלט בשטחי הממלכה המערביים. במותו של אתלוולף עבר מזרח הממלכה לשלטון בנו אתלברט, מלך וסקס, אשר לאחר מותו של אתלבולד איחד את הממלכה מחדש. לאחר מותו של אתלברט עלו לשלטון, בזה אחר זה, שני בנים נוספים של אתלוולף: אתלרד ואלפרד הגדול.
הממלכה האנגלית האחרונה
בשנת 865 פלש הצבא הוויקינגי הגדול לאנגליה, וכבש את ממלכת נורת'מבריה וממלכת מזרח אנגליה. ממלכת וסקס עצמה הותקפה בשנת 871 ואף שאתלרד ואלפרד הצליחו לנצח רק בשניים (קרב אנגלפילד וקרב אשדון) מתוך כתשעה קרבות ומנעו את כיבוש ממלכתם, הם איבדו רבים מלוחמיהם, ולבסוף נאלצו לשלם לדנים מס על מנת למנוע את כיבוש ממלכתם. במהלך השנים הבאות כבשו הדנים את ממלכת מרסיה, והתיישבו בנורת'מבריה. בשנת 876 שבו לתקוף את וסקס. אלפרד הגיע עמם להסכם שלווה בתשלום כופר והביא לנסיגתם בשנת 877, אולם בחורף 878 שבו הדנים לתקוף את וסקס, ואלפרד נאלץ להימלט עם תומכיו לסאמרסט. מספר חודשים לאחר מכן הצליח לאסוף צבא ולהביא לתבוסת הדנים בקרב אדינגטון, תבוסה שבעקבותיה נסוגו הדנים מווסקס (אולם פנו מזרחה והתיישבו בממלכת מזרח אנגליה).
אלפרד יזם ארגון מחדש של צבאו ושל ממלכתו, בנה ספינות מלחמה, והקים צבא על מנת להגן על ממלכתו, כמו כן ביצר את כל ערי ממלכתו. תיעוד מהמאה ה-10 שנקרא "בורגל הידייג'" מפרט את מיקום לוחמיו וביצורי 33 מצודות שהוקמו על מנת להגן על וסקס. רפורמות אלה הצליחו למנוע מצבא פלישה דני נוסף שהגיע לאנגליה בעשור האחרון של המאה התשיעית לכבוש את הממלכה.
בנוסף ביצע אלפרד רפורמה במערכת המשפט האנגלית, יזם מערכת חוקים חדשה, ופיתח את ההשכלה בממלכתו, בכך שהביא לחצרו מלומדים מכל רחבי אנגליה ואף מאירופה ויזם תרגום כתבי יד לטיניים לאנגלית. אחד מכתבי היד שנשתמרו מתקופה זו הוא הכרוניקה האנגלו-סקסונית. בעקבות פרויקט רחב היקף זה, השפה של ממלכתו (דיאלקט וסקס) הפכה למעשה לשפה המקובלת באנגליה (והיא השפה האנגלית הקדומה אשר ממנה התפתחה האנגלית של ימינו).
מאחר שממלכות נות'מבריה ומזרח אנגליה היו בשליטה דנית, ובמרסיה שלט צ'אולוולף השני שהיה שליט בובה מטעם הדנים, היה למעשה אלפרד המלך האנגלי היחיד שנותר.
ממלכת אנגליה
אף לאחר תום המאה התשיעית המשיכו כוחות צבאיים ויקינגים דנים לפלוש לאנגליה בקבוצות קטנות, אולם פלישות אלה נהדפו לרוב בלא אבדות רבות על ידי צבא ממלכת וסקס. בשנת 911 סיפח אדוארד הזקן, בנו ויורשו של אלפרד, למלכותו את לונדון, אוקספורד ואת השטחים סביבם, וככל הנראה את כל מידלסקס, הרטפורדשייר, בקינגהאמשייר ואוקספורדשייר.
בין השנים 913–918 יצא צבא ממלכת וסקס במתקפה כנגד הדנים, כבש את שטחי ממלכת מרסיה וממלכת מזרח אנגליה ולמעשה כל השטחים דרומית לנהר ההאמבר הפכו לחלק של ממלכת וסקס, שהפכה לממלכה מאוחדת של האנגלים. בשנת 927 כבש יורשו של אדוארד, אתלסטאן, את ממלכת נורת'מבריה והפך לראשונה את כל השטחים שהיוו את ממלכת אנגליה לממלכה אחת, ולמעשה הפכה ממלכת וסקס לממלכת אנגליה.
לאחר מותו של אאדרד בשנת 955 חולקה הממלכה בין שני בניו, כאשר הבכור, אדוויג, שלט למעשה בממלכת וסקס, אסקס, קנט ומזרח אנגליה, ואילו צעיר הבנים אדגר שלט בממלכת מרסיה. בעקבות מותו של אדוויג בשנת 959 היה אדגר לשליט בממלכה כולה.
בשנת 1016 נכבשה ממלכת אנגליה על ידי קנוט הגדול מלך דנמרק. קנוט חילק את ממלכתו לרוזנויות על בסיס החלוקה הקדומה לממלכות, והקים את רוזנויות נורת'מבריה, מרסיה ומזרח אנגליה. קנוט שלט בווסקס בעצמו (כאשר וסקס כללה את כל שטחי אנגליה דרומית לנהר התמזה). זמן קצר לאחר מכן הקים קנוט את רוזנות וסקס והעניק אותה לעוזרו גודווין, אשר בעקבות זאת היה לאחד האנשים החזקים באנגליה, מאחר שאוצרות רוזנות וסקס העשירה היו נתונים לשליטתו. במותו של גודווין היה בנו, הרולד גודווינסון, לאיש השני בעוצמתו באנגליה, לאחר המלך. במותו של מלך אנגליה אדוארד המודה בשנת 1066 עלה גודווינסון לשלטון כהרולד השני, מלך אנגליה, ואיחד מחדש את רוזנות וסקס עם הממלכה.
בשל הכיבוש הנורמני שאירע באותה שנה לא הספיק הרולד, שנהרג בקרב הייסטינגס, למנות רוזן לרוזנות וסקס, והרוזנות בוטלה, ולמעשה ממלכת וסקס חולקה למחוזות שהיוו חלק ממלכת אנגליה, ולא שבה להיות ישות מדינות עצמאית.
המינוי הבא של רוזן לווסקס אירע בשנת 1999.
ויוורן או דרקון
סמלה של וסקס הוא דרקון או וייוורן. סמל זה מבוסס על כתבים עתיקים המתארים את דגלי הממלכה. הן הנרי מהנטינגדון והן הכתבים שיוחסו למתיו מווסטמינסטר מציינים כי בקרב ברפורד בשנת 752 נשאו כוחות וסקס דגל ועליו דרקון מוזהב.
שטיח באייה מתאר דרקון מוזהב מת לסמל את מלכי וסקס, וכן דרקון מת על מנת לציין את מותו של הרולד השני שהיה רוזן וסקס.
בהתאם, שלט האצולה של סופי, רוזנת וסקס, כולל תומך שמאלי שהוא ויוורן כחול בשל השיוך של הוויברן כסמל וסקס.
שלט אצולה
במהלך ימי הביניים, כפי שעולה בכתבים מהמאה ה-13 השתמשו בשלט אצולה כחול שבמרכזו צלב כסמל ממלכת וסקס. בשלט אצולה זה נעשה שימוש בתקופת מלכותו של הנרי השלישי, אולם מדובר באנכרוניזם, שכן השלט עוצב רק במהלך המאה ה-12, בעת שממלכת וסקס כבר לא הייתה קיימת.
אזכורים ספרותיים
הסופר האנגלי תומאס הארדי השתמש בספריו בכינוי "וסקס" לתאר את מחוזות דרום-מערב אנגליה החל מגלוסטרשייר ועד אוקספורדשייר וכן דבון, כאשר בספרו "ג'וד האלמוני" מכונה העיר אוקספורד בכינוי "כריסטמינסטר".
רוזן וסקס
רוזן וסקס כיום הוא הנסיך אדוארד, בנה של המלכה אליזבת השנייה. תואר זה הוענק לו לאחר נישואיו לסופי ריס-ג'ונס. תואר זה לא היה בשימוש כ-900 שנה מאז שהרולד השני, מלך אנגליה נהרג בקרב הייסטינגס בשנת 1066.
נובי פאזאר (בולגריה)
נובי פאזאר (בבולגרית: Нови пазар) היא עיר בצפון-מזרחה של בולגריה, בשטח מחוז שומן, הממוקמת על גדות הנהר קריבה, במישור הדנובה. שם העיר מורכב מהמילה הטורקית פאזאר, ("באזאר"), ומהמילה נובי, שמשמעה "חדש", דהיינו הבאזאר החדש. נובי פאזאר היא העיר השנייה בגודלה במחוז לאחר העיר שומן.
היסטוריה
התיישבות ראשונה במקום הייתה בעידן הממלכה התראקית ובהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית. בסמיכות לעיר נמצאו שרידי מבנים וביצורים מתקופת האימפריה הביזנטית, המתוארכים למאה ה-6. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה. באמצע המאה ה-14, נכבש המקום על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית ובסוף המאה ה-15 הוקם כפר, שהתפתח ליישוב המודרני. במהלך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית הכפר לכלל עיירה, והעות'מאנים הקימו במקום מגדל שעון, מסגד וחמאם. העיירה שוחררה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה. לאחר המלחמה בוצע בכל בולגריה טיהור אתני והאוכלוסייה המוסלמית אולצה להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית.
דמוגרפיה
מרבית האוכלוסייה ממוצא בולגרי, בני הדת הנוצרית אורתודוקסית.
מחלף דבירה
מחלף דבירה הוא מחלף המחבר בין כביש 6 ו-כביש 40 לכביש 325, בסמוך לקיבוץ דבירה.
היסטוריה
המחלף היה בעבר צומת המחבר בין כביש 40 לכביש 325. עקב הארכת כביש 6 דרומה כך שיתלכד עם כביש 40 באזור, הוחלט למחלף את הצומת.
המחלף נחנך בשנת 2016.
מבנה המחלף
המחלף דומה במעט למחלף יהלום, איך אינו מחלף יהלום מושלם. כביש 325 עובר בגשר מעל כביש 6/40. במחלף נמצאים שני מעגלי תנועה, אחד מהם חסר והשני מלא. ליד מעגל התנועה המלא (המזרחי) נמצאת תחנת דלק.
גוטברוד סופריור
גוטברוד סופריור (בגרמנית: Gutbrod Superior ) היא מכונית סופרמיני בתצורת "סדאן-קופה" מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Gutbrod אשר יוצרה בין השנים 1950–1954 בגרמניה.
בשנת 1956 שלדת דגם טרול (מכונית) מתוצרת "Troll Plastik & Bilindustri" הנורווגית נלקחה מדגם "גוטברוד סופריור". נוספו לשלדה 15 ס"מ. יוצרו 5 יחידות.
טחבי עלים
מעמדם של טחבי העלים שנוי במחלוקת. בעבר התייחסו אליהם כמחלקה במערכת הטחבים שהכילה גם את טחבי הכבד ואת האנתוצרוטה אך כיום נוטים לסווג אותם כמערכה בפני עצמה תחת השם "Bryophyta" (השם הקודם של הטחבים). טחבי העלים מהווים על פי החלוקה הפילוגנטית המודרנית את מערכת הצמחים החיים הקרובה ביותר לצמחים וסקולריים.