cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סנדרו מאצולה
קריירה באינטר
יליד טורינו באיטליה, בנו של שחקן העבר ולנטינו מאצולה, שנהרג עם קבוצתו מועדון הכדורגל טורינו בתאונת מטוס בשנת 1949.
שיחק כל חייו בקבוצת אינטר, בה הבקיע 158 שערים ב-565 משחקים בכל המסגרות. מאצולה נחשב לכוכב הגדול של אינטר בשנות ה-60 כשהקבוצה זכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" (אינטר הגדולה) ונחשבה לקבוצה הטובה באירופה כשזכתה בארבע אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים ביניבשתיים.
בשנת 1965 היה מלך השערים בליגה האיטלקית (יחד עם אלברטו אורלנדו). שיחק בנבחרת איטליה בכדורגל, והשתתף במונדיאל 1966, מונדיאל 1970 (מקום שני) ומונדיאל 1974. כמו כן, זכה עם הנבחרת ביורו 1968.
בימיו של מאצולה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - ג'אני ריברה ששיחק במדי היריבה העירונית מילאן. היריבות בין שני הקשרים הייתה אחת המפורסמות בתולדות הספורט האיטלקי ומאמני הנבחרת הלאומית נמנעו בפעמים רבות לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
האווי לאסוף
ביוגרפיה
לאסוף נולד לאירווינג והילדה לאסוף כילד שני במשפחה בת ארבעה ילדים בעיר פילדלפיה. בנערותו עברו הוריו לפרוור לוור מריון (Lower Merion), שם החל לאסוף את קריירת הכדורסל בתפקיד סנטר בתיכון "לוור מריון". משם המשיך לאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון בה שיחק כסנטר פותח. את לימודיו באוניברסיטה סיים בתואר ראשון במשפט פלילי.
בשנת 1977 הגיע לישראל כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל למכביה העשירית והיה שותף למדליית הזהב, בה זכתה הנבחרת יחד עם וילי סימס, ג'ואל קרמר ודני שייס. לאחר שסיים את לימודיו החל בקריירה בליגה האירופאית, תחילה בהפועל חיפה, בה שיחק במשך שלוש עונות, ולאחר מכן עבר לאלופה מכבי תל אביב. במכבי שיחק שש עונות מוצלחות, בהן זכה ב-6 אליפויות, 5 גביעי מדינה ושיחק בשני גמרים של גביע אירופה לאלופות. בעונת 1987/88 עבר לאסוף לקבוצת הפועל תל אביב. בעונת 1991/92 עבר לשחק במכבי חדרה, והצליח למנוע את ירידתה לליגה השנייה. לאחר שנה עבר להפועל ירושלים, אך בשל בעיות בקבוצה שוחרר בסוף העונה והחליט לפרוש, על אף שזכה להצעות מהגליל ומחיפה.
לאחר שפרש מקריירת הכדורסל שב עם רעייתו ושני בניו בשנת 1993 לארצות הברית. בארצות הברית נאלץ למצוא לו עיסוק חדש, נפרד מרעייתו ולבסוף עבד כאיש מכירות בחברה המתמחה במאגרי מידע של פסקי דין וספרות משפטית. בשנת 1997 חזר לשחק במכביה כשחקן קבוצת הוותיקים של ארצות הברית.
843
אירועים
ויקינגים תוקפים את העיר נאנט בעת חגיגות חג יוחנן הקדוש
האחים מילס
האחים מילס (באנגלית: The Mills Brothers) היו להקת זמרים אמריקאים שחורי עור בסגנון ההרמוניה הצפופה, שהייתה פעילה מאמצע שנות העשרים של המאה העשרים במשך יותר מחמישים שנה. חבריה בני משפחת מילס. סגנונות השירה של ההרכב היו מגוונים: גוספל, ג'אז, דו-וופ, פופ.
היסטוריה
חברי הלהקה המקורית היו בניהם של אתל וג'ון מילס. הם נולדו בעיר פיקווה בצפון מדינת אוהיו בארצות הברית. ג'ון היה בעל מספרה וזמר חובב.
ארבעת הבנים הקימו רביעייה ונהגו להופיע על המדרכה בכניסה למספרה של אביהם. בשנת 1925 הם התחילו להופיע באופן מקצועי, כשג'ון-צ'ארלס היה בן 15, הארי בן 13, הרברט בן 12 ודונלד בן 10 בלבד. שמה של הלהקה היה אז "ארבעת הנערים והקאזו". הסיפור המקובל הוא שבאחת מהופעותיהם בתחרות חובבים הארי שכח את כלי הליווי שלהם, הקאזו. הארי איגרף את כפות ידיו ונשף בניסיון לחקות את צליל הקאזו, וכך התקבל קול חצוצרה. האחים זכו בתחרות בפרס של 10$ והחליטו לוותר על הקאזו.
בהמשך הופעותיהם ג'ון חיקה חצוצרת באס וטובה, הארי חיקה חצוצרה ושר בריטון, הרברט חיקה טרומבון, חצוצרה וסקסופון. דונלד שר את תפקיד הטנור. כלי הנגינה היחיד שליווה את הרביעייה הייתה הגיטרה של ג'ון. בהקלטות נשמעו החיקויים כל כך משכנעים שהם נהגו להוסיף להן הערה שאלה קולות של אנשים ולא כלי נגינה.
בשנת 1930 הינחו תוכנית רדיו משלהם. באותה שנה הם פגשו את דיוק אלינגטון, אשר שכנע אותם לעבור לניו יורק.
בשנת 1931 הם הוחתמו בניו יורק על חוזה בן שלוש שנים ברדיו CBS, לתוכנית באורך 15 דקות פעמיים בשבוע. התקליט הראשון שלהם נמכר ביותר ממיליון עותקים. באותה תקופה הם הקליטו עם דיוק אלינגטון ובינג קרוסבי והופיעו לפני בית המלוכה הבריטי.
ב-1936 ג'ון ג'וניור, האח הבכור נפטר ממחלה. אבי המשפחה, ג'ון סניור הצטרף לשלושת בניו ומילא את תפקיד הבאס במשך 21 שנים. בשנת 1937 הצטרף ללהקה הגיטריסט נורמן בראון והוא ליווה אותם במשך 30 שנה.
בהרכב זה הם הקליטו עם אלה פיצג'רלד, לואי ארמסטרונג ובהמשך גם עם קאונט בייסי, בט מידלר אל ג'ולסון ועוד.
בשנת 1957 האב ג'ון פרש מהסיורים אך המשיך להקליט עם הבנים, עד שבשנת 1967 הוא נפטר בשיבה טובה. שלושת האחים והגיטריסט המלווה המשיכו להופיע עד שנת 1981, בה הארי והרברט פרשו. הארי נפטר בשנת 1982. דונלד המשיך את ההופעות עם בנו ג'ון, נכדו של סבא ג'ון. הרברט נפטר בשנת 1989 ואחרון האחים, דונלד נפטר בשנת 1999. בנו של דונלד, ג'ון המשיך במשך כמה שנים להופיע ביחד עם אחד מזמרי להקת הפלאטרס, אלמר הופר.
השפעת הלהקה
הייתה לרביעייה זו השפעה גדולה על תהליך ההתקבלות של המוזיקה השחורה בקרב הקהל הרחב. בכוח הצלחתם הם אף מצאו דרכים להעניק תמיכה לזמרים אפרו-אמריקאים נוספים שביקשו להשתלב בזרם המרכזי של המוזיקה, בתקופה שלפני התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, כשהיחס אל השחורים היה מאוד קשה.
צריף (כתב עת)
צריף הוא כתב עת לספרות מקור היוצא לאור פעם בשנה ובו יצירות חדשות בתחומי השירה, הפרוזה והעיון היצירתי (מסה). הוא נוסד בשנת 2014 על ידי הסופר והמשורר שמעון אדף, ראש המסלול לכתיבה יצירתית במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היסטוריה
ראשיתו של צריף בסדנה בשם "כתב עת" בהנחיית שמעון אדף. בסדנה עוצב אופיו הרצוי של צריף והתקבלה החלטה על שלושה מדורים עיקריים: שירה, פרוזה ומסה (עיון יצירתי). בחודש סיוון התשע"ד (יוני 2014) ראה אור הגיליון הראשון. מהגיליון השני פועלת המערכת באופן עצמאי, בליוויו של אדף.
תיאור
כתב העת צריף רואה אור בתמיכת אוניברסיטת בן-גוריון ומכון הקשרים ובתמיכת התורמים סטיוארט וטוני יאנג, שוחרי ספרות ממדינת דלאוור שבארצות הברית. הוא מכיל שירה, סיפורים קצרים, מסות וכן ריאיון עם יוצר במדיום משתנה, ומלווה בדימויים חזותיים. הוא מבקש לחשוף קולות חדשים, לצד יוצרים ותיקים. היצירות והדימויים החזותיים בו הם יצירות המתפרסמות לראשונה. הפרסום בצריף פתוח לכל כותב באשר הוא; הקול הקורא נשלח מדי שנה לבתי ספר לכתיבה ברחבי הארץ, מופץ ברשתות החברתיות – והיוצרים מגוונים.
מדברי שמעון אדף בפתח הדבר לגיליון הראשון: "שם העצם צריף, צנוע ככל שיהיה, משכן בתוכו את המילים רצף ופרץ [...] כתב העת צריף הוא בראש ובראשונה מעבדה בבירור טעם, בבירור הרצפים שמבקשים תלמידי הכתיבה לכונן ואולי לשאול על אודותיהם ביחס לעצמם, על הבחירות הלא-מודעות שנופלות בעצם פרץ היצירה."
עד כה ראו אור שישה גיליונות מודפסים, הנגישים גם באופן מקוון ומקוטלגים במפתח חיפה.
חברי מערכת
את כתב העת צריף עורכים ומפיקים תלמידי ובוגרי המסלול לכתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון. חברי המערכת בעבר ובהווה: אודליה גולדמן, אורי טלר, אורן קרבל, אושרת ירושלמי, איילת הלפרן יפת, אַייריס פייפר, ארז שחר, דינה עזריאל, דנה סתיו, דפנה שרן, יוכי כהן, לואיז קבלה, מיכל צימרמן, נועה שהרבני-סדן, נופיה בר ניצן, סלין אסייג, עידית שמעוני, עינבר פז, עמית הכט, ענבל גיל, רחלי מדר, שמעון אדף (עורך מלווה), שמעון בארי, תום יוגב, תמר אגמון.
רנד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ון בוגל
ג'ון קליפטון "ג'ק" בוגל (באנגלית: John Clifton "Jack" Bogle; 8 במאי 1929 - 16 בינואר 2019) היה איל הון אמריקאי אשר התמחה בהשקעות ופילנתרופ. הוא היה המייסד והמנכ"ל של קבוצת ונגארד, מחלוצי ההשקעה הפאסיבית, ויוצר הקרן המחקה הראשונה. כתב מספר ספרים מצליחים בנושא השקעות.
ביוגרפיה
בוגל היה בן של משפחה שהיגרה מסקוטלנד לארצות הברית. משפחת אמסטרונג, של אבותיה של אימו הגיעה לארצות הברית בתחילת המאה ה-18. בוגל רואה בסבו של סבו ממשפחה זו, פילנדר בניסטר ארמסטרונג, איש עסקים בתחום הביטוח, דמות שהוותה עבורו השראה להתנהלות אישית וכלכלית.
בוגל ואחיו התאום דייוויד נולדו במונקלייר, ניו ג'רזי לוויליאם ייטס בוגל ג'וניור ולג'וזפין לוריין היפקינס. משפחתו של בוגל איבדה את כספה בשפל הגדול ונאלצה למכור את ביתה. אביו של בוגל הפך לאלכוהוליסט, דבר שהוביל לגירושי ההורים. בשנת 1951 בוגל סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרינסטון. התזה שכתב הייתה על קרנות נאמנות, מכשיר פיננסי, חדש באותם ימים. עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת ההשקעות וולינגטון.
ב-22 בספטמבר 1956 בוגל נישא לאיב שררד, לזוג נולדו שישה ילדים. למרות מחלת לב כרונית שהובילה לכך שבגיל 31 עבר התקף לב ראשון, ומאוחר יותר הובילה לכך שעבר השתלת לב, בוגל טיפס בסולם החברה ובשנת 1970 הוא מונה ליושב ראש החברה. בשנת 1974 הוא פוטר אחרי שהמיזוג שאישר הוביל את החברה להפסדים כבדים. מאבק השליטה הוביל את בוגל לייסד את חברת ונגארד ולפנות להשקעות פאסיביות בהן לא תמך עד אותו זמן. הרעיון של בוגל היה שבמקום לנסות לנצח את השוק ולגבות עמלות גבוהות, כדאי ליצור קרן שתנסה לחקות את תוצאות המדד אחריו תעקוב, מתוך מחשבה שבטווח הארוך הניסיון לחקות את תוצאות השוק יביא לתוצאות טובות יותר, עם פחות סיכון למשקיעים ופחות עלויות למשקיעים מאשר קרן המנוהלת באופן אקטיבי שמנסה להביס את המדד ועם פחות סיכון למשקיעים. בתחילה הרעיון התקבל בביקורתיות, אך כעת ונגארד היא בין חברות ההשקעה הגדולות בארצות הברית, והקרנות המחקות הפכו לפופולריות והביאו להורדת עלויות בתעשייה הפיננסית. בשנת 1996 הוא ויתר על תפקידו כמנכ"ל ונגארד לטובת ג'ון ג'. בראנן, יורשו המיועד ויד ימינו, ועבר השתלת לב. חזרתו לחברה הובילה לחיכוכים בינו לבין בראנן. בשנת 1999 בוגל עזב את החברה ועבר לחברת מחקר שלא קשורה ישירות לחברה. בזמן עבודתו בוונגארד הוא תרם מחצית ממשכורתו לצדקה. ג'ון בוגל נפטר ב-16 בינואר 2019 בביתו בארצות הברית.
מודל הקשר-אולין
ההנחה הבסיסית של מודל הקשר-אולין היא שהשוני בין שתי המדינות הוא כמויות המשאבים שלהן. ההנחה מרמזת אם כן על כך שההעדפות הצריכה של שתי המדינות הן דומות אולם יכולות הייצור שלהן שונות. המדינה בעלת השפע היחסי בהון תייצר מוצרים מבוססי הון במחיר יחסי זול יותר מרעותה ולהפך.
במצב ההתחלתי, לפני החלת הסחר בין המדינות:
ברגע שהסחר נכנס לתוקפו, הפירמות, השואפות להגדלת רווחיהן, תעברנה את מוצריהן לשווקים שבהם קיים מחיר גבוה יותר. כתוצאה מכך:
פרדוקס לאונטיף, שהוצג על ידי וסילי לאונטיף בשנת 1951, העלה כי בארצות הברית, המדינה בעלת שפע ההון הגדול בעולם בכל קנה מידה השוואתי, ייצאה דווקא סחורות עתירות עבודה וייבאה סחורות עתירות הון, בסתירה למשפט הקשר-אולין. אולם, אם מחלקים את העבודה לשני גורמי ייצור שונים – עבודה מיומנת ועבודה בלתי מיומנת, משפט הקשר-אולין מתיישב עם התופעה: ארצות הברית נוטה לייצא סחורות מבוססות עבודה מיומנת ולייבא סחורות מבוססות עבודה בלתי מיומנת.
אלומינה
אלומינה הוא השם המקובל לתחמוצת האלומיניום (Al2O3). אלומינה היא תחמוצת יציבה וקשה, והיא בעלת מבנים גבישיים רבים. מינרלים נפוצים המבוססים על אלומינה כוללים בין השאר את הספיר, האודם ואת הקורונדום. קורונדום, המכונה גם α-Al2O3, היא הפאזה היציבה תרמודינמית של אלומינה, והיא גם הנפוצה ביותר. האלומינה היא מקור חשוב לייצור אלומיניום מתכתי.
אלומינה בטבע
קורונדום הוא הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה גבישית בטבע. האודם והספיר הן צורות של קורונדום אשר מקבלות את צבען בזכות ריכוזים מזעריים של אטומים זרים. הצבע האדום של האודם מתקבל בזכות נוכחות של כמות קטנה של כרום, והספירים מקבלים צבעים שונים כתלות בנוכחות אטומים זרים, למשל ברזל וטיטניום.
תכונות
אלומינה היא מבודד חשמלי, אולם היא בעלת מוליכות תרמית גבוהה יחסית לחומר קרמי. האלומינה אינה מסיסה במים. הקושיות הגבוהה של אלומינה גבישית הופכת אותה למתאימה ליישומים של ליטוש וטחינה, וכמרכיב בכלי חיתוך.
אלומינה דקיקה (בעובי של ננומטרים בודדים) מצפה את פני השטח של אלומיניום מתכתי, והיא זו שמעניקה לו עמידות גבוהה לתנאי הסביבה ולקורוזיה, ולכן היא מכונה שכבת פסיבציה. שכבה זו, הנוצרת במהירות בכל פעם שפני השטח נחשפים או נשרטים, מגנה על המתכת מפני חמצון נוסף.
מבנה גבישי
הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה היא פאזה α, המכונה על שם המינרל קורונדום. במבנה זה יוני האלומיניום נמצאים באוקטהדרון ומסביבם יוני החמצן יוצרים מבנה הקסגונלי חסר. קורונדום הוא בעל סריג Bravais טריגונלי של R-3c. תא היחידה הפרימיטיבי כולל ארבעה אטומי אלומיניום ושישה חמצניים.
מלבד הפאזה α היציבה תרמודינמית, לאלומינה צורות גבישיות מטא-סטביליות נוספות, ביניהן הפאזות הקוביות: γ ו- η, הפאזה המונוקלינית: θ, הפאזה האורתורומבית: κ, הפאזה ההקסגונלית: χ והפאזה δ שיכולה להיות אורתורומבית או טטרגונלית.
צילי ואנג
צֶציליֶה (צילי) ואנג (בגרמנית: Zäzilie (Cilli) Wang; 1 בפברואר 1909 – 10 ביולי 2005) הייתה רקדנית, קברטיסטית ופנטומימאית יהודייה אוסטרית-הולנדית.
חייה
צילי ואנג נולדה וגדלה במשפחת סוחרים יהודים מתבוללת אמידה וליברלית בווינה בירת אוסטריה, הצעירה משלושת ילדיהם של רגינֶה (לבית וֶצשטיין) ומרקוס ואנג, ילידי גליציה. מילדותה למדה מחול, ובגיל 16 הצטרפה לכיתת המחול המודרני הראשונה שאך זה נפתחה אז באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה של וינה. מורתה הייתה גרטרוד בודנוויזר, הכוהנת הגדולה של האקספרסיוניזם בתחום המחול באוסטריה.
ואנג, שכונתה "פבלובה של הפרודיה" (Pawlowa der Parodie), החלה כבר בילדותה לערוך ניסויים בתנועה המבוססת על המילה המדוברת. הופעתה הראשונה הייתה ב-1929 ב"קומדי תיאטר", עם הקריין ארנסט צייס. ב-1932 הציגה את המונודרמה "הָרְלֶקינאדֶה" (Harlekinade), שכתב בעלה, האנס שלזינגר, מחזאי, משורר, במאי ופילוסוף. בשנים הבאות הופיעה בקברטים שונים בווינה ובברלין וב-1936 ייסדה עם בעלה קברט בווינה והצטרפה ל"תיאטר דֶר פוֹלְקְסְהוֹכְשוּלֶה" בווינה, שניהל שלזינגר.
ב-1938, בזמן האנשלוס באוסטריה, נמצאו בני הזוג בסיור הופעות בשוודיה. הם נמלטו להולנד, ובשנים הבאות הופיעה ואנג בהצגות יחיד של מחול ודיבור בתיאטראות באמסטרדם ובסכוונינגן וכן בקברטים ובהצגות רוויו.
במשך שנות חייה בהולנד פיתחה ואנג את אמנות ה"טרנספורמציה" (Verwandeleien) שלה למלוא היקפה. בהשראת גתה, סרטי וולט דיסני, צ'ארלי צ'אפלין, וילהלם בוש וכריסטיאן מורגנשטרן יצרו ואנג ושלזינגר עולם של יצורים קסומים בגיחוכם. ואנג גילמה דמויות שונות, באמצעות תלבושות, פאות ובובות, בהן מקס ומוריץ; גבירות האג המעודנות בדמות ג'ירף טרקלינים ששם אותן ללעג; חייל מתרברב המתנפח עוד ועוד עד שהוא מתפוצץ ברהבתנותו; ציפור בלרינה מחוללת בעליצות לצלילי פגניני; זוג אופנתי יוצא במחול (ואנג בדמות הגבר עם בת-זוגו הבובה) ועוד כהנה וכהנה. הקו הבולט בכל דמויותיה היה ההומור השנון, העוקץ, שעליו התבססה הטרנספורמציה, באמצעות תנועה, מחול אקספרסיוניסטי, פנטומימה, פרודיה, גרוטסקה ליצנות, משחק, מוזיקה, טקסט, תלבושות, אקרובטיקה ופעלולי תאורה. אין פלא, שוואנג דחתה את המונח "רקדנית גרוטסקית" ביחס ליצירתה.
ב-1941 ירדו ואנג ושלזינגר למחתרת כדי להימלט מצווי הגירוש. שלזינגר מת מתשישות ב-10 באפריל 1945. ואנג החלה להופיע מיד לאחר המלחמה בקברטים שונים וב-1946 הופיעה לראשונה בסולו ללא טקסט בהאג, בליווי הפסנתרן וים דה פריס, שהיה ב-1950 למלווה הקבוע שלה ולשותפה.
בשנת 1952 הייתה ואנג לאזרחית הולנד. ב-1971 חגגה את יובל ה-25 להופעת הסולו הראשונה שלה בתיאטרון המלכותי (Koninklijke Schouwburg) בהאג. באותה שנה החליטה לפרוש מן הבמה. ב-1975 חזרה לעיר הולדתה "ללא רצון בנקם ובמעשי תגמול" אמרה, בהתייחסה לעובדה, שהוריה נרצחו בשואה ואיש ממשפחתה לא נותר בווינה. היא המשיכה לחיות בווינה עד מותה ב-2005, ללא קשר עם הקהילה היהודית בעיר.
הופעות בישראל
צילי ואנג הופיעה בישראל מספר פעמים: בשנים 1950, 1951, 1956 ו-1961.
קישורים חיצוניים
תמונות:
ברנרד בלוסאק
ברנרד בלוסאק (צרפתית:Bernard Blossac : 29 באפריל 1917 - 1 בדצמבר 2002) היה מאייר אופנה צרפתי.
ביוגרפיה
ברנרד דה לה בורדונה-בלוסאק נולד ב -29 באפריל 1917 בנוילי-סור-סיין. את ילדותו בילה עם משפחתו ביון ולאחר מכן בפריז. בחופשות בתקופות הלימודים יצאה המשפחה לטיולים. זו הייתה הזדמנות עבורו לגלות מקומות אחרים: אירלנד, חוף נורמנדי, שווייץ, בלגיה וחוף התכלת. נכס גדול שהניב רווחים שהיה למשפחה, אפשר להוריו לספק את התשוקה שלהם לצייד. ברנרד לא אהב את ספורט הצייד והעדיף לעסוק בציור נופים או ציור טבע דומם. בגיל מוקדם הוא התעניין באסתטיקה של דברים - רהיטים, ציורים ובגדים והתלהב מיצירות ה"אר נובו" של אותה תקופה.
הוא עזב את מערכת החינוך המסורתית ונכנס לסדנת ציור ברובע מונפרנאס בפריז עם אנדרה מרצ'נד, מוריס טסטארד ולבסוף עם פול קולין. במשך שנים רבות הוא פעל לשכלל את הטכניקה שלו, תוך שימוש באמצעי ציור שונים - עיפרון, פחם, גיר וכו'. הוא גם עבד על נושאים מיוחדים כמו תפאורות ותלבושות. במהלך אותן שנים הוא עשה מחקרים מקיפים על התלבושות של המאה ה-19 וליווה אותם ברישומים רבים.
תקופה זו נמשכה עד 1941, במהלכה פגש את פול קאלדקס, נשיא ארגון נשיא אגוד מעצבי הבגדים. האחרון הציג אותו בפני עורכי מגזינים כמו ווג, פמינה או L'Officiel de la couture et de la mode de Paris.. הם הזמינו ממנו ציורים.
בשנים שלאחר המלחמה, הוא צייר בכתבי עת זרים - אנגלים, אמריקאים, הולנדים ושווייצרים. במשך שלושים השנים הבאות, הוא נסע ללונדון וניו יורק כדי לגוון את עסקיו.
הוא שילב את התשוקה שלו לאופנה עם השליטה שלו ברישומי נופים ודיוקנאות. לפעמים הוא הכניס כמה ציורים של דגמי בגדים חדשים עם דמויות שצייר בעבר.
רישומיו פורסמו במגזינים, עיתונים, ורק לעיתים לעיתים רחוקות בתערוכות.
אף שהפסיק את פעילותו המקצועית, הוא המשיך לצייר להנאתו האישית במיוחד במהלך החופשה שהוא היה לוקח מדי קיץ ליד הגבול השווייצרי. הרבה רישומי עיפרון מתוארכים לתקופה זו.
הוא מת ב -1 בדצמבר 2002 בעיר הולדתו.
שברולט אג'יל
שברולט אג'יל (באנגלית: Chevrolet Agile) היא מכונית סופרמיני קומפקטית, דגם של חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בארגנטינה, אשר יוצרה בין השנים 2009–2016.
דגם ה"שברולט אג'יל" יוצר על ידי חברת הבת "General Motors de Argentina" של חברת ג'נרל מוטורס.
ג'סי רייז
ג'סי רייז (באנגלית: Jessie Reyez; נולדה ב-12 ביוני 1991) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית קנדית.
ביוגרפיה
ג'סי רייז נולדה בטורונטו להורים קולומביאנים. בהמשך, עברה משפחתה לברמפטון. אביה של רייז לימד אותה לנגן בגיטרה, מה שהוביל לקריירה שלה בתחום האמנות והמוזיקה. היא ניגנה בגיטרה בילדותה והחלה לכתוב מוזיקה משלה בתיכון. במהלך שנת הלימודים השנייה שלה, חזרה להתגורר בטורונטו. ב-2012 עברו רייז ומשפחתה לפלורידה, אך חזרו לטורונטו ב-2014 לאחר שהתקבלה רייז לאקדמיה לאמנויות הקלטה.
קריירה
ב-2017 הוציאה רייז את מיני-אלבום הבכורה שלה, Kiddo. האלבום הגיע למקום ה-83 במצעד האלבומים הקנדי של בילבורד.
באפריל 2018 לקחה חלק בכתיבתו של הלהיט "One Kiss" של קלווין האריס ודואה ליפה אשר נכנס למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, ובמצעדים אחרים ברחבי העולם.
באוקטובר 2018 הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Being Human in Public. האלבום זכה לתשבחות רבות. ב-2019, זכתה להשתתף בתוכנית "אפל מיוזיק: הבא".
ב-2020 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Before Love Came to Kill Us.
ב-18 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "JEANS" עם מיגל.
קולבי
{{פירושונים| דמויות:
ראו גם
}}
נורדיקה
נורדיקה (באסטונית: Nordica) היא חברת התעופה הלאומית של אסטוניה, בבעלות המדינה שבסיסה בנמל התעופה טאלין לנארט מרי. החל מאוקטובר 2017 שירתה נורדיקה מספר ערים, בעיקר ברחבי מרכז, צפון ומערב אירופה.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-25 בספטמבר 2015 על פי החלטת ממשלת אסטוניה, בעקבות פשיטת רגל ופירוק של חברת התעופה הלאומית הקודמת, אסטוניאן אייר (שפסקה מעבודתה בתחילת 2008). הטיסה הראשונה שלה יצאה מטאלין לאמסטרדם ב-8 בנובמבר 2015. ב-30 במרץ 2016, הוכרז שם המותג החדש – "נורדיקה". במרץ 2018 נורדיקה פתחה בסיס בנמל התעופה חרונינגן שבצפון הולנד. הבסיס שירת ארבעה מסלולים: לקופנהגן, למינכן, איביזה וניס. בסיס זה נסגר בדצמבר של אותה השנה.
בפברואר 2020, חברת הבת של נורדיקה הודיעה על מיתוגה מחדש כ-Xfly. החברה גם שקלה להשכיר שבעה מטוסים נוספים. אולם תוכניות אלו מעולם לא התממשו.
לחברה צי של 17 מטוסים, מתוכם איירבוס A320, תשעה מטוסי בומברדייה CRJ700 ושבעה מטוסי ATR 72.
ברנינג מן
ברנינג מן (באנגלית: Burning Man מילולית: "האיש הבוער") הוא פסטיבל הנערך מדי שנה במדבר הסלע השחור שבצפון מדינת נבדה שבארצות הברית. הפסטיבל נקרא על שם האירוע המרכזי בו, במסגרתו נערכת שריפת דמות אדם עשויה עץ. "איש העץ" מלווה בנוכחותו את הפסטיבל מתחילתו וניתנות לו משמעויות רבות ושונות בפי באי הפסטיבל. טקס השרפה נערך במוצאי השבת, לקראת סופו של השבוע בו נערך הפסטיבל. הפסטיבל נמשך שמונה ימים, כאשר הוא מתחיל ביום שני האחרון של אוגוסט ונגמר ביום העבודה האמריקני, שחל ביום שני הראשון של חודש ספטמבר. בימי הפסטיבל האחרונים שורפים חלק מעבודות האמנות שהוצגו בפסטיבל ובלילה האחרון שורפים את מקדש הפסטיבל.
במסגרת הפסטיבל מוקמת עיר זמנית הנקראת "עיר הסלע השחור", בה שוהים משתתפי הפסטיבל, כשהם מתגוררים בקרוונים, אוהלים ומבנים ניידים. דיור זמני וארעי זה, הוא ערך חשוב בקהילת משתתפי הפסטיבל. מדי שנה גדל מספר המשתתפים בפסטיבל ובשנת 2010 נכחו בפסטיבל מעל ל-50 אלף איש. השטח בו מתרחש הפסטיבל הוא אגם שהתייבש והשאיר אחריו מישור חול אבקתי לבן והוא מכונה "פלאייה", חוף בספרדית.
מארגני הפסטיבל דואגים בעיקר ללוגיסטיקה ולצרכים בסיסיים: ביטחון אישי, שירותים כימיים, מבנה העיר ושלטי הרחובות, וריכוז המידע על כל הפעילויות. כמו כן, הם מפקחים על מכוניות האמנות (Art cars) - מכוניות שנצבעו וקושטו ומורשות להסתובב בפלאייה במהירות נמוכה.
העיר הזמנית
העיר בנויה בצורת אמפיתיאטרון כאשר האזור בו מתגוררים המשתתפים הוא חצי עיגול של רחובות בהם מפוזרים מיצגים שונים, במרכז המעגל הפלאייה, האזור בו מתקיימים אירועים גדולים, מוצבות עבודות אמנות בקנה מידה גדול ובמרכזו איש העץ.
היסטוריה
בקיץ 1986 יצא לארי עם חבריו לחוף בייקר בסן פרנסיסקו שם הם שרפו יחד דמות אדם בגובה של כמעט 3 מטרים. מאוחר יותר הארווי הסביר את המעשה כאקט ספונטני של ביטוי עצמי רדיקלי. הפסטיבל הפך לכזה לאחר כמה שנים, אז חזרו הארווי וחבריו עם משתתפים נוספים לחוף בייקר. בשנת 1991 עבר הפסטיבל מחוף בייקר למדבר הסלע השחור בנבדה, מכיוון שחוף בייקר לא הכיל את כמות המשתתפים ועיריית סן פרנסיסקו התנגדה להמשך קיומו במקום. כיום מתייחסים המשתתפים לפסטיבל כממשיך הטבעי של פסטיבל וודסטוק, כשההבדל הוא שבאיש הבוער, ההשתתפות וההגעה כרוכים בקשיים שנובעים מהמיקום וממזג האוויר.
נושא הפסטיבל
החל משנת 1995 כל שנה נבחר נושא לפסטיבל שנותן השראה ליוצרי התחפושות, המבנים והמיצגים באותה שנה.
אידאולוגיה מול מציאות
למרות שמארגני ומשתתפי הפסטיבל מכריזים על עצמם כמתנגדים לתרבות החומרנית ולמסחר ודוגלים ברעיון של שיתוף ללא הגבלה, בשנים האחרונות נמכרת כמות מוגבלת של כרטיסים. הדבר גורם לכך שלא כל המעוניינים יכולים להשתתף בו, אם בגלל מחירי הכרטיסים (מחיר רשמי בשנת 2010 - 210$, מחיר ספסרות - עד 1,195$) ואם בגלל ההגבלה המספרית.
לקראת הפסטיבל בשנת 2012 החלו להימכר הכרטיסים דרך מערכת הגרלה. עקב כך היה ביקוש לכמות גדולה פי שלושה של כרטיסים לעומת הכמות שהוצעה. בשנה שלאחר מכן בוטלה ההגרלה.
אירועי ברן בעולם
המונח "ברן" הפך לסמל ומשמש גם אירועים שאינם קשורים לקהילה הרשמית. אלו הם האירועים הרשמיים של הקהילה:
ברנינג מן בישראל
פסטיבל מידברן הוא האירוע האזורי הרשמי של קהילת הברנינג מן בישראל. האירוע הראשון התקיים בשנת 2014 ומאז מתקיים מדי שנה, בסמוך לחג השבועות. עיר זמנית נבנית במדבר, סמוך למדרשת שדה בוקר, בדומה לפסטיבל ברנינג מן. בעיר מוצבים עשרות מיצבי אומנות, וכן פסל "אדם וחווה", המקביל המקומי ל"איש", אשר נשרף בלילה האחרון של האירוע. האירוע נמשך בין חמישה לשישה ימים ומספר המשתתפים בו גדל עם השנים, החל מ-2,846 משתתפים בשנת 2014 ועד מעל 8,500 בשנת 2016.
לוטיין דנטלוס
לוטיין דנטלוס (שם מדעי: Lutjanus dentatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הלוטייניים, החי במזרח האוקיינוס האטלנטי לחופי מערב אפריקה. מין זה תואר לראשונה ב-1861, לאחר שנחשב בתחילה לשם נרדף למין Lutjanus endecacanthus.
מאפיינים
הלוטיין הוא דג גרם גדול באורך 50 ס"מ כשפרטים גדולים נצפו באורך 150 ס"מ ומשקל 50 ק"ג. הוא בעל סנפיר גבי וסנפיר שת גבוהים היוצרים רעמה עד הזנב. הראש גדול ומעוגל והשפתיים עבות. הוא בעל גוונים אפורים כהים עד אפור-ורדרד בסנפירים. הצעירים בעלי פסים אנכיים כהים לאורך גופם.
מין זה מצוי לאורך החופים הטרופיים של מערב אפריקה בין סנגל לאוגנדה לרבות באיים הקנריים, בביוקו, בסאו טומה ובפרינסיפה. הוא מצוי עד לעומק 50 מטרים בסביבות חופי סלעים ובשוניות אך נמצא גם בשפכי נהר וחופי מנגרובים. הוא ניזון מדגים קטנים וסרטנים.
מין זה נמצא בירידה עקב דיג יתר סביב חופי מערב אפריקה. עם זאת לא ידוע על מידת פגיעותו והוא לא מוגדר כמין בסכנת הכחדה.
Nm
nm הוא פקודה בחלק מגרסאות יוניקס ומערכות הפעלה דומות אשר בודקת קבצים בינאריים (בפרט ספריות, קובצי אובייקט וקובצי הרצה) ומציגה את תוכנם או מטא-דאטה המאוחסן בהם כדוגמת טבלת סמלים (symbol table). הפלט מאפשר לבחון את סוגי הסמלים השונים - למשל פונקציות הממומשות בקבצים ופונקציות הדרושות עבורם. nm משמש כאמצעי עזר בניפוי שגיאות כדי לפתור בעיות הנובעות מהתנגשות שמות וכדי לבדוק חלקים ב-Toolchain.
פלט
nm מציג עבור כל סימול פרטים שונים למשל:
הארי לסלי
הארי גאייר לסלי (באנגלית: Harry Guyer Leslie; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-33 בשנים 1929–1933, ולפני כן כיושב ראש בית הנבחרים של אינדיאנה. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן תחילתו של השפל הגדול.
ראשית חייו
הארי לסלי נולד בווסט לאפייט שבאינדיאנה כבנם של דניאל ומרי בורקהארט לסלי. אביו היה פוליטיקאי מקומי ושירת כמפקד המשטרה בעיירה. עוד בהיותו נער, עברה המשפחה לאזור הכפרי שמחוץ לעיירה. הוא למד בבתי ספר ציבוריים, וכנער עבד במשלוחים עבור חנויות מכולת. ב-1898, שנה לאחר סיום לימודיו בתיכון, הוא נבחר כפקיד העירוני.
עד מהרה הוא החל ללמוד באוניברסיטת פרדו, שהוקמה זמן קצר קודם לכן, שם הוא היה חבר באחוות סיגמא-פאי ואחוות אקסיה. בעת לימודיו הוא היה הקפטן של נבחרות הפוטבול והבייסבול של המוסד והיה לאחר מהשחקנים האלמותיים שלו. כאחד מהספורטאים המובילים של האוניברסיטה, הייתה קבוצתו מועמדת לזכות באליפות המדינה ב-1903. ב-31 באוקטובר אותה שנה נסעו לסלי וחבריו לקבוצה ברכבת מלאפייט לאינדיאנפוליס כדי להתחרות נגד נבחרת אוניברסיטת אינדיאנה. כאשר התקרבה הרכבת להצטלבות המסילה עם רחוב 18 באינדיאנפוליס, היא התנגשה עם רכבת אחרת, והקרון בו ישב לסלי נפגע. אחד מחברי הקבוצה נחת בנס על רגליו ללא פגע לאחר שעף מן החלון. 18 חברי הנבחרת האחרים, כולל לסלי עצמו, הוכרזו כמתים בזירת האירוע ונלקחו לחדר המתים.
כמה שעות לאחר מכן, כאשר נעשו ההכנות להכנת גופתו לקבורה, התברר שעדיין היה לו דופק, והוא הובהל לבית החולים. כשמצבו היה אנוש, הוא נזקק לכמה ניתוחים והיה על סף המוות במשך כמה שבועות. החלמתו הייתה איטית, אך בסופו של דבר הוא שב לאיתנו, אם כי עד ליומו האחרון הוא התהלך בעזרת מקל הליכה. בסוף 1904 הוא שב ללימודיו ולאחר שנה סיים אותם. הישרדותו מתאונת הרכבת זכתה לתשומת לב ברחבי המדינה והוא היה לגיבור עממי ידוע בשל כך.
ב-1904 הקים לסלי את סניף המפלגה הרפובליקנית באוניברסיטת פרדו. במשך כמה שנים בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 קיים הסניף את חגיגות "יום לסלי" וגיוס תרומות לכבודו.
ב-1907 סיים לסלי את לימודיו בבית הספר למשפטים של אינדיאנה. הוא פתח משרד עורכי דין בלאפייט באותה שנה וקיבל על עצמו משרת מאמן פוטבול בבית הספר התיכון המקומי, שם הוא הכיר את מרתה מורגן, שאותה הוא נשא לאישה ב-1910 ולשניים נולדו שלושה בנים. לסלי היה מעורב בפוליטיקה המקומית וב-1912 נבחר כגזבר מחוז טיפקאנו. ב-1914 הוא רכש חווה, אך בשל סלידתו מהעבודה החקלאית, הוא מכר אותה ובכספי המכירה רכש מניות בבנק מקומי, שבו הוא שימש כנשיא עד 1924.
יושב ראש בית הנבחרים של אינדיאנה
ב-1923 נבחר לסלי כנציג מחוז טיפקאנו ומחוז וורן לבית הנבחרים של אינדיאנה. הוא נודע בשל סגנון דיבורו התכליתי ועד מהרה יצר בריתות רבות עם חברי הבית. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות פעמיים וכיהן בבית הנבחרים עד 1929. ב-1925 הוא נבחר כיושב ראש הבית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום כהונתו בבית הנבחרים. תקופת כהונתו כיושב ראש הבית עמדה בסימן שליטתם של חברי הקו קלוקס קלאן באינדיאנה. ב-1925 נעצר מנהיגם והורשע על מעשה אונס ורצח, ובמשך השנתיים הבאות נחשפו רבים מחברי הקלאן ונאלצו לפרוש מתפקידיהם באשמות מגוון של האשמות, כולל כמעט מחצית חברי האספה הכללית של אינדיאנה. חברי הקלאן תמכו בלסלי בבחירתו לתפקיד יושב ראש הבית בעיקר בשל התנגדותם ליריבו בהתמודדות. לסלי נאבק בגוש חברי הקלאן בכמה סוגיות, כולל מינויים לוועדות, צעדי חקיקה שנועדה לסגור בתי ספר קתולים, וסוגיות נוספות.
הרשעתו של מנהיג הקלאן וקריסת הארגון שימחו את לסלי. באופן אישי הוא האמין שהוא היה חף מפשע, אך סבר שהוא ראוי לעונש המאסר שהוטל עליו בשל הפשעים הרבים שלו שעליהם לא היה ידוע. בין שאר הנושאים שלסלי קידם היה הקמתו של בית החולים ריילי לילדים באינדיאנפוליס.
מושל אינדיאנה
ב-1928 התמודד לסלי על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל אינדיאנה. בין חמשת המתמודדים לא היה אחד שהצליח להשיג את הרוב הדרוש וההחלטה על המועמדות עברה לוועידת המפלגה המדינתית. לסלי ניצח בסבב ההצבעה החמישי ובבחירות הכלליות ניצח את מנהיג הדמוקרטים באינדיאנפוליס, פרנק ס. דיילי, לאחר שגרף 51.3 אחוזים מקולות המצביעים. הוא היה המושל החמישי ברצף של מושלים רפובליקנים של אינדיאנה.
אחד מצעדיו הראשונים כמושל היה לתמוך בחקיקה לביטול חוקי הבחירות המקדימות של 1915 של המדינה, וחזרה לבחירת המועמדים בוועידות המפלגתיות המדינתיות. צעד זה אושר ב-1929, לאכזבתם הרבה של אנשי הקו קלוקס קלאן. המחצית הראשונה של תקופת כהונתו של לסלי כמושל הייתה תקופה של צמיחה כלכלית והוא אירח כמה אירועים חשובים, כולל ועידת אגודת המושלים הלאומית, ביקור של הנשיא הרברט הובר, ביקור של צ'ארלס לינדברג ואישים מפורסמים אחרים.
ב-1929 החל השפל הגדול, שהסתבך עוד יותר בשל בצורת במדינה. לסלי יזם כמה צעדים להקל על המצב, אך לא עשה דבר משמעותי כלשהו בהאמינו שהשפל יסתיים עד מהרה. ב-1932 הוא כינס מושב מיוחד של האספה הכללית כדי להוריד את שיעור המיסים. בין צעדי החקיקה להקלה על המצב שהעבירה האספה הכללית היה החוק הראשון של אינדיאנה לגמלאות, אך לסלי הטיל על החוק וטו. כאשר השפל המשיך, החליט לסלי שיש לנקוט בצעדים נוספים. הוא החל לשכור מובטלים לעבודות בכבישי המדינה. הוא גם דרש שתוכניתו תבוצע גם על ידי הממשלה הפדרלית, ועד מהרה יושמה תוכניתו על ידי מינהל קידום העבודות. בין המיזמים הנוספים של לסלי היה המשך הרחבת מערכת הפארקים המדינתיים.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל היה לסלי למייסד, ובסופו של דבר נשיא, חברת ביטוח החיים סטנדרד באינדיאנפוליס. בין חבריו הקרובים נמנו הסופר ג'ורג' אדה והשחקן. הארי לסלי נפטר באופן פתאומי במיאמי, כאשר ביקר אצל אדה, ב-10 בדצמבר 1937 כתוצאה ממחלת לב. ארונו הועבר לאינדיאנפוליס, שם הוא הוצב לפני שהועבר לקבורה בבית הקברות גרנד ויו שבלאפייט.
מסדר האמבט
מסדר האמבט (באנגלית: Order of the Bath) הוא מסדר אבירות בריטי, שייסד המלך ג'ורג' הראשון ב-18 במאי 1725. השם לקוח מטקס מתקופת ימי הביניים, שבו אדם משתתף ביום של צום, של תפילה ושל רחצה, יום אחד לפני שהוא הופך לאביר. טקס זה הופסק בשנת 1815.
המסדר נוסד במקור כמסדר אבירות צבאי, וסמלו (הכוכב) נלבש כעיטור של דרגות קצונה. המוטו של המסדר הוא Tria iuncta in uno (לטינית: שלושה משולבים/מחוברים לאחד), אמרה המתייחסת לאיחוד אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, או לשילוש הקדוש. המשמעות הראשונה היא הסבירה מבין השתיים, כיוון שבסמל המסדר מופיעים שלושה כתרים. מוטו אחר הוא Ich dien (גרמנית: "אני משרת") - מוטו זה שימושי פחות, בעיקר אצל חברי המסדר ששירתו בצבא.
המסדר הוא הרביעי בחשיבותו מבין מסדרי האבירות הבריטים, אחרי מסדר הבירית (Order of the Garter), מסדר הדרדר (Order of the Thistle) ומסדר פטריק הקדוש (Order of St. Patrick).
הרמן קבש
הֶרמָן אָלבּין יוֹזף הברון קֶבֵש פון קֶבֵשהַאזָה (בגרמנית: Hermann Albin Josef Baron Kövess von Kövessháza, בהונגרית: Kövessházi Kövess Hermann báró; 30 במרץ 1854 – 22 בספטמבר 1924) היה גנרל-פלדמרשל שכיהן כמפקדו האחרון של הצבא האוסטרו-הונגרי. תקופת שירותו לפני מלחמת העולם הראשונה לא התייחדה משום בחינה והוא התכוון לפרוש ב-1914, אך אז פרצה המלחמה והוא נאלץ להמשיך בתפקידים פיקודיים.
ביוגרפיה
אביו של קבש היה קצין מבוגר בצבא האוסטרו-הונגרי שהתגורר בטמשוואר, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). מבחינה אתנית, מוצא המשפחה היה סקסוני טרנסילבני. שלושת ילדיו שירתו בצבא גם הם ואחד מהם נהרג ב-1914.
ראשית הקריירה
ב-1865 הוא הצטרף לבית ספר לצוערים בהיינבורג ולאחר שלמד שם ובאקדמיה בזניים, עבר לאקדמיה הצבאית בווינה. הוא סיים את האקדמיה בהצלחה ולאחר קידום מהיר הגיע לדרגת קפטן (סרן).
המבצע הצבאי הראשון שלו היה דיכוי מרד בדלמטיה, עליו קיבל מדליית הצטיינות מהקיסר פרנץ יוזף. באותה שנה קיבל גם את עיטור צלב האבירים של מסדר הכתר האיטלקי. לאחר שנכשל במבחן הבא שלו, הוא עבר לשרת בחיל הרגלים. הצטיינותו בחיל רגלים קידמה אותו לדרגת מייג'ור (רב-סרן) ב-1890, לויטננט קולונל (סגן-אלוף) ב-1894 וזמן לא רב לאחר מכן לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בתחילת המלחמה הוא פיקד על הקורפוס ה-12 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המזרחית, בקרבות על גליציה, בהרי הקרפטים ובמתקפת גורליצה-טרנוב ב-1915. לאחר שמונה למפקד הארמייה השלישית שהשתייכה לקבוצת הארמיות של מקנזן, הגיע לגולת הכותרת של הקריירה הצבאית שלו כשכבש את בלגרד ב-9 באוקטובר 1915. הארמייה של קבש נלחמה גם במונטנגרו ובאלבניה, עד שעברה לחזית האיטלקית על מנת להשתתף בקרב אסיאגו. לאחר מתקפת ברוסילוב נאלץ לחזור לגליציה כשהוא מקבל לפיקודו את הארמייה השביעית. לאחר כישלון הרוסים במתקפת קרנסקי, הגיב קבש בהכנסת כוחותיו לצ'רנוביץ באוגוסט 1917, מהלך ששיפר את מצבו של הצבא האוסטרו-הונגרי. בינואר 1918 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל כשהוא מפקד על הארמיות השלישית והשביעית גם יחד בחזית שנשאה את שמו והשתרעה בין גליציה לדוברוג'ה.
עם חתימת חוזה ברסט-ליטובסק שסימן את סיום החזית המזרחית, נותר קבש ללא כוח צבאי לפקד עליו, עד למינויו למפקד הצבא ב-3 בנובמבר 1918. תפקידו היה למעשה חסר משמעות עם התפוררותה של האימפריה והוא פרש מהצבא בסיום המלחמה. הוא הלך לעולמו ב-1924 בווינה והוא בן 70 שנים.
דייוויד סטירלינג
סר דייוויד סטירלינג (אנגלית: David Stirling; 15 בנובמבר 1915 - 4 בנובמבר 1990) היה בן למשפחת אצולה סקוטית, מטפס הרים, וקצין בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה, שהקים את יחידת הקומנדו הבריטית SAS.
שנותיו הראשונות
סטירלינג נולד בעיירה דיון שבמחוז פרת'שייר (ליד העיר סטירלינג) כארצ'יבלד דייוויד סטירלינג, למשפחת אצולה סקוטית קתולית, ענף קייר של שבט סטירלינג. אביו ארצ'יבלד סטירלינג האב היה קצין בדרגת בריגדיר גנרל בצבא הבריטי, אימו הייתה בת למשפחת פרייזר והוא היה בן דודו של סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15. סטירלינג הבן התחנך במכללת אמפלפורת' שבצפון יורקשייר, ולאחר מכן במכללת טרינטי היוקרתית באוניברסיטת קיימברידג'. בתקופה זו סטירלינג נמשך דווקא למרוצי הסוסים בניומרקט וסולק מהלימודים. סטירלינג ניסה את מזלו כאומן בפריז, וכשנכשל חזר לסקוטלנד לעסוק באדריכלות, שוב ללא הצלחה. הוא החליט לנסות את כוחו ולהיות הראשון לכבוש את האוורסט, ולשם כך החל להתאמן בטיפוס בהרי הרוקי.
מלחמת העולם השנייה וייסוד יחידת ה-SAS
באוגוסט 1939, בעקבות החדשות על מלחמה קרבה, קטע את אימוניו, שב לסקוטלנד והתגייס למשמר הסקוטי כקצין זוטר. לאחר זמן מה, בשנת 1940, התנדב לגדוד "קומנדו מספר 8" תחת פיקודו של סגן-אלוף רוברט לייקוק. יחידה זו הפכה מאוחר יותר לחלק מ"כוח Z" (שכונה בהמשך "ליי-פורס"). ב-1 באוגוסט 1941 פורקה היחידה, אך סטירלינג נותר משוכנע ביתרונות לוחמת הקומנדו: לדעתו יכול היה כוח קטן האוחז ביתרון ההפתעה לגרום נזק גדול יותר מפלוגה שלמה. סטירלינג פנה עם רעיון זה לראש שרשרת הפיקוד. הוא התגנב למשרדי פיקוד המזרח התיכון בקהיר בניסיון לפגוש את מפקד הצבא במזרח התיכון, גנרל קלוד אוקינלק. במשרד פגש סטירלינג את סגן המפקד, גנרל ניל ריצ'י, שהתלהב מרעיונו והתיר לסטירלינג להרכיב לעצמו כוח מיוחד תחת השם המטעה "חטיבת שירות האוויר המיוחדת" (SAS).
ניסיונו הראשון לבצע פעולת תקיפה באמצעות צניחה היה כושל למדי; לוחמים רבים נהרגו ונפצעו, והמשימה לא בוצעה. סטירלינג חזר לבסיס היחידה ב'כברית', הסיק את המסקנה ושינה את שיטת העבודה: מעתה היחידה לא תגיע ליעדה בצניחה אלא בנסיעה על ידי שימוש-קבע בשירותיה של קבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידת עילית אחרת שהתמחתה בפשיטות עמוקות מעבר לקווי האויב במדבר, בדרך כלל למטרות מודיעין. הוא פנה במהירות לארגן פשיטות על שדות תעופה ונמלים בשיטה פשוטה זו. לוחמי היחידה לא התחפשו לחיילים גרמניים ואיטלקים אלא לעיתים רחוקות, ובדרך כלל הם פשוט הגיחו מהמדבר, הסתננו לתוך שדה תעופה או מתקן צבאי אחר, הניחו את פצצותיהם ונעלמו כלעומת שבאו. פעם או פעמיים נסעו לוחמי היחידה ישירות דרך עמדות ביקורת של האויב, כשהם משתמשים בכישוריהם הלשוניים של לוחם זה או אחר כדי להטעות את השומרים. סטירלינג זכה להערכה רבה מפקודיו ומפקדיו. דייוויד לויד-אוואן מן הקמא"ט אשר היה לבסוף למפקדה וולדימיר "פופסקי" פניאקוב, מפקדו של צבאו הפרטי של פופסקי העריכו אותו ואת כישוריו כמפקד עד מאוד, ושמחו להצטרף לכל מבצע ומפעל שהוציא אל הפועל. כן זכה סטירלינג להערכה מצד הגנרל ארווין רומל שכתב עליו ביומנו כי . כן זכה סטירלינג להערכתם של הגנרל מונטוגומרי ווינסטון צ'רצ'יל. זה האחרון המליץ, לאחר שפגש בסטירלינג בקהיר, לגנרל אלכסנדר להפוך את היחידה לרגימנט של קבע. בינואר 1943 נפל סטירלינג בשבי הגרמנים. רומל כתב על כך ביומנו כי . הוא נמלט ונתפס ארבע פעמים עד שהגרמנים העבירו אותו לטירת קולדיץ השמורה, שם נשאר עד סוף המלחמה. לאחר נפילתו בשבי, תפסו אחיו ביל וסגן-אלוף פאדי מיין את הפיקוד על יחידת הקומנדו שלו.
בחמישה עשר החודשים לפני נפילתו בשבי השמידה יחידתו מעל 250 כלי טיס בעודם על הקרקע, מאות כלי רכב, ועשרות מצבורי אספקה, כבישים ומסילות ברזל.
לאחר המלחמה
סטירלינג שוחרר מהשבי באפריל 1945 ובשנת 1946 הוא היגר לדרום רודזיה, בה עבד כמהנדס השקיה ותייר את האזור בחיפוש אחר פתרונות פוליטיים לאזור. בשנת 1949 הוא הקים את ארגון הקפריקורן שפעל לשיתוף פעולה בין גזעי באפריקה. בשנת 1950 הוא פרסם ביחד עם וילסון חוברת שתיארה את המצב באפריקה מדרום לסהרה וקרא לפיתוח כלכלי של האזור על ידי הגירה מסיבית של לבנים אליה, תוך שמירה על אזורי מחיה עבור השחורים. לטענתם, פתרון זה היה שונה מהותית מהאפרטהייד אותו הם גינו בחריפות. בשנת 1954 פרסם מודעה גדולה בעיתונות שקראה לסיום ההפרדה הגזעית, לדבריו לא בגלל שהיא לא הייתה מוצדקת בעבר, כאשר השחורים המשכילים היו מעטים, אלא בגלל שהנסיבות השתנו.
בשנת 1959 פרש מנשיאות הקפריקורן לאחר שאחיו התרושש ולא יכל לתמוך בו כלכלית.
סטירלינג חשש מכוחם של איגודים מקצועיים, וב-1975 הקים ארגון מתנדבים בשם "GB75" אשר נועד לעזור למדינה במקרים של שביתה.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1990 ומת כשנה לאחר מכן, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-75.
מצבת זיכרון של ה-SAS, בדמותו של סטירלינג, הוצבה בשנת 2002 קרוב לעיר מולדתו.
השפעתו על צה"ל
מייסד סיירת מטכ"ל, רב-סרן (לימים תא"ל) אברהם ארנן קרא את הספר "מפקד הרפאים" שכתבה הסופרת וירג'יניה קואלס והתרשם ממנו עמוקות. דמותו של סטירלינג, כפי שעלתה מדפי הספר, ויחידת ה-SAS אותה הקים והוביל בפשיטות על עורף האויב במדבר המערבי, הרשימו אותו עמוקות, והשפיעו על חזונו לגבי סיירת מטכ"ל אופייה וייעודה. ארנן קבע את המוטו שטבע סטירלינג - "המעז מנצח" כמוטו של היחידה, ואף תלה כרזה הנושאת את המשפט במשרדו. גם מפקדים אחרים ביחידה ובצה"ל הושפעו מן הספר, ובהם אהוד ברק ועוזי דיין וכן יוני נתניהו שעליו סופר כי ידע את הספר בעל- פה. דני רהב וולף, מוותיקי הצנחנים אשר פיקד על סיירת שקד סיפר לידיד כי שאף להידמות לסטירלינג. הספר "מפקד הרפאים" ניתן במשך שנים רבות כשי לבוגרי מסלול הלוחם בסיירת מטכ"ל וביחידת שלדג, שמייסדה ומפקדה הראשון, מוקי בצר, הושפע אף הוא מדמותו של סטירלינג. עם השנים ניתן הספר כשי גם למפקדים בחיל הרגלים וללוחמים ביחידות מובחרות אחרות.
מריה פיה, נסיכת שתי הסיציליות
מריה פיה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Pia, Principessa di Borbone delle Due Sicilie; 2 באוגוסט 1849 – 29 בספטמבר 1882) הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואשתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
ביוגרפיה
מריה פיה נולדה ב-2 באוגוסט 1849 בגאאטה, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1859 מת אביה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של אחיה מהשלטון. מריה פיה יחד עם משפחתה ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה. ב-5 באפריל 1869 התחתנה מריה פיה עם רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 12 ילדים, מהם 6 פגועים נפשית.
ב-29 בספטמבר 1882 מתה מריה פיה בביאריץ, צרפת, בעת שילדה את בנה אוגוסטו שמת מיד לאחר הלידה. לאחר מותה התחתן בעלה רוברטו עם מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, שאף ממנה היו לו 12 ילדים.
משפחתה
ב-5 באפריל 1869 התחתנה מריה פיה עם רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
ברק יחזקאלי
ברק יחזקאלי (נולד ב-28 בדצמבר 1972) הוא שף, מסעדן, ומנחה טלוויזיה ישראלי, מגיש את התוכנית אנחנו על המפית בערוץ כאן 11.
ביוגרפיה
יחזקאלי נולד וגדל בחיפה לאם יוצאת ליטא ולאב יוצא כורדיסטן.
לאחר שירותו הצבאי החל את דרכו הקולינרית בהודו, שם חי כשנה, ולאחריה עבר לעבוד במסעדה צרפתית בבוסטון שבארצות הברית.
מסעדות
בישראל, בישל במספר מסעדות, בהן מסעדת "בועז מבשל" במצפה הילה, שם עבד עם השף בועז קוינטר, ובהמשך ניהל את המקום בעצמו; ב"יועזר בר-יין", ב"פסטיס", ב"וינס ותמר" וב"רפאל". בשנת 2007 הקים ברחוב דיזנגוף בתל אביב, ביחד עם אוהד פלג, מסעדה ספרדית בשם פאייה.
בנוסף ניהל קייטרינג לאירועים ובית קפה בתל אביב.
בשנת 2018 הקים את "בורק", חלל סטודיו-מטבח בתל אביב אשר פתוח רק פעם בשבוע ונועד "ליצור חוויות קולינריות ייחודיות ובלתי מחייבות, בארוחות שף אינטימיות".
בטלוויזיה
מאז 2015 הגיש ברק יחזקאלי בערוץ 2 בזכיינית קשת את תוכניות הבישול "אוכל עם ברק", ו"במהירות הברק". הן משודרות גם בשידורים חוזרים בערוץ קשת 12.
ב-2018 עלתה תוכנית דוקו-טיולים בכיכובו בשם "אנחנו על המפית" בכאן 11, שבה הוא יוצא למסע קולינרי בחו"ל בעקבות שפים ישראלים שזכו להצלחה בינלאומית כדי להבין איך נראית ההצלחה ומה מחירה. בנוסף עלתה עמה תוכנית נלווית, "ליד המפית", שבה יחזקאלי עושה סיור מזורז במסעדות ובמאפיות בעיר מסוימת בחו"ל ומנסה להספיק כמה שיותר טעמים ביום אחד.
ביולי 2019 עלתה העונה השנייה של "אנחנו על המפית", שבה נפגש יחזקאלי עם שפים ישראלים שעושים מטבח ישראלי בחו"ל.
בספטמבר 2020 עלתה העונה השלישית של "אנחנו על המפית", שבה נפגש יחזקאלי עם שפים ישראלים במקומות שונים ישראל.
ב-2020 מנחה את תוכנית הבישול "ארוחת ארבע" בכאן 11, בה הוא מארח שף ישראלי בכל פרק לשיחה עמוקה. ב-2022 יחזקאלי שימש שופט אורח בתוכנית הבישול "המסעדה הבאה" לצד השפים יוסי שטרית, אסף גרניט ומושיק רוט.
במאי 2022 עלתה העונה הרביעית של "אנחנו על המפית", שבדומה לעונה השלישית, יחזקאלי נפגש עם שפים ישראלים במקומות שונים ישראל.
חיים אישיים
נשוי ואב לשלושה ילדים.
עמית ימין
עמית ימין (נולד ב-11 בדצמבר 1974) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד חיל הגנת הגבולות. קודם לכן שימש מפקד חטיבת ביסלמ"ח, ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר ומפקד חטיבת עציון.
ביוגרפיה
ימין נולד וגדל בנתניה. למד במכינת קשת יהודה במחזור ב'. התגייס לצה"ל בשנת 1993, והתנדב ליחידת מגלן. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם ביחידה. בסיום קורס קציני חי"ר שב ליחידת מגלן ומונה למפקד צוות. לאחר מכן שירת כסגן מפקד פלגה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. בשנת 1997 מונה למפקד פלגה ביחידה. בשנת 1999 מונה לקצין אג"ם של יחידת מגלן. בשנת 2001 עבר לחטיבת הצנחנים שם מונה לסגן מפקד גדוד 101, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע חומת מגן. בשנת 2003 מונה לקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים. לאחר לימודים מונה בשנת 2006 למפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד לביא, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. בהמשך שימש כמפקד בא"ח כפיר בין השנים 2009–2011, לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד בין השנים 2011–2013. ב-14 ביולי 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציון, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע שובו אחים בו היה שותף למציאתם של שלושת הנערים החטופים, בתפקיד זה שירת עד 30 באוגוסט 2015. בספטמבר 2015 מונה לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קצח"ר, ושימש בתפקיד עד יולי 2017. ב-15 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח, ושירת בתפקיד זה עד 15 באוגוסט 2019. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ז (2020-2019). בשנת 2020 מונה למדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ולמפקד הקתדרה במכללות הצבאיות. ב-8 באוקטובר 2020 הועלה לדרגת תא"ל וב-15 באוקטובר נכנס לתפקידו כמפקד חיל הגנת הגבולות.
חיים אישיים
ימין מתגורר בכפר הרא"ה, נשוי לרעות ואב לשישה. בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן.
מטאלורג ליפצק
מועדון הכדורגל "מטאלורג" ליפצק (ברוסית: Футбольный клуб «Металлург» Липецк) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ליפצק.
היסטוריה
לאורך כל שנות קיומה בתקופה הסובייטית, הקבוצה שיחקה בליגה השנייה (למעט שתי עונות בלבד — כשבעונת הבכורה סיימה במקום החמישי ועונה אחר כך נשרה).
מאז 1992 הקבוצה העפילה לליגה הראשונה ונשרה לליגה השנייה לסירוגין.
בפעם האחרונה שהעפילה לליגת המשנה, זה היה בעונת 2009 ובאותה עונה סיימה במקום האחרון ונשרה בחזרה לליגה הרוסית השנייה בה היא התמודדה על זכות העפלה לליגת המשנה במשך 11 שנים עד שחזרה לליגת המשנה, בתום עונת 2020/2021.
בעונת 2021/2022 העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי. אך בליגה בתום אותה העונה ירדה ל.
בתום עונת 2022/2023 איבדה את מעמדה כקבוצה מקצוענית.
מיצ'ורינסק
מיצ'ורינסק (ברוסית: Мичу́ринск) היא העיר השנייה בגודלה במחוז טמבוב שברוסיה. נכון לשנת 2010, מתגוררים בעיר כ-99,000 בני אדם.
ערים תאומות
הערים התאומות של מיצ'ורינסק הן:
Greatest Hits – Chapter One
Greatest Hits – Chapter One (מעוצב כ-Greatest Hits • Chapter One; בעברית: אוסף הלהיטים - פרק אחד) הוא אלבום אוסף להיטים של הזמרת קלי קלרקסון אשר הופץ ב-16 בנובמבר 2012 על ידי תקליטי RCA.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום ה-11 בארצות הברית ומכר 75 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. נכון לספטמבר 2017 האלבום מכר 728 אלף עותקים במדינה. בבריטניה האלבום הגיע למקום ה-18 ומכר 300 אלף עותקים במדינה מה שזיכה אותו למעמד פלטינה. גם באוסטרליה האלבום היה זכאי למעמד פלטינה על מכירות של 70 אלף עותקים הגיע למקום ה-20 במדינה.
Irresistible
Irresistible (בעברית: לא ניתן לעמוד בפניו) הוא אלבומה השני של הזמרת ג'סיקה סימפסון אשר יצא ב־25 במאי 2001 על ידי קולומביה רקורדס. סימפסון החלה לעבוד על האלבום ביולי שנה קודם שהיא עובדת עם מספר מפיקים וכותבים ביניהם קורי רוני, רודני ג'רקינס ו-וולטר אפנסיב. בניגוד לאלבומה הקודם שכלל בעיקר בלדות אלבום זה הכיל שריים קצביים יותר בסנגון R&B והיפ הופ. סימספון הגדירה את האלבום כשילוב של המוזיקה של מריה קארי ובריטני ספירס. מבחינה לירית האלבום עוסק באהבה, שברון לב, מיניות וכבוד עצמי.
באותה תקופה אלבום הבכורה שלה לא זכה להצלחה מסחרית גדולה ולכן סימספון חשבה מחדש על הכיוון של הקריירה שלה. על פי הצעת מנהלי חברת התקליטים שלה סימפסון החליטה להתעמק יותר בפופ ו־R&B ולנסות להידמות יותר לזמרות כמו בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה על מנת לפנות לקהל צעיר יותר, דבר אשר חשבה שיכול לעזור לקריירה שלה. עם הוצאתו לאור האלבום קיבל ביקורות שליליות כאשר רבים מהמבקרים כינו את האלבום כ"גנרי" וכסובל מ"הפקת יתר". האלבום הגיע למקום ה־6 בארצות הברית אך מאוד מהר נפל במצעד ובסופו של דבר מכירותיו הסתכמו ב־900 אלף עותקים בארצות הברית (מעמד אלבום זהב) וב־1.1 מיליון עותקים נוספים בשאר העולם. גם במצעדים בשאר העולם האלבום לא זכה להצלחה כאשר התברג במצעדים של מספר מדינות מצומצם וברובם במקומות נמוכים והצליח להגיע למעמד זהב ב־3 מדינות בלבד, ללא מעמדות פלטינה.
שני סינגלים יצאו מתוך האלבום: הראשון הוא שיר הנושא של האלבום אשר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה־19 במצעד האירופאי, למקום ה־15 בארצות הברית ולמקום ה־16 בקנדה. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "A Little Bit" אך בניגוד לקודמו השיר לא זכה להצלחה. על מנת לקדם את האלבום יצאה סימפסון באותה שנה לסיבוב ההופעות ראשון שלה "DreamChaser Tour".
הלם (פירושונים)
{{פירושונים| בתחום הרפואה והנפש:
בתחומים מדעיים:
בצבא:
בתרבות:
אישים ששמם הלם
ראו גם
}}
סרגיי לוקיאננקו
סרגיי וסילייביץ' לוקיאננקו (רוסית: Сергей Васильевич Лукьяненко; נולד ב-11 באפריל 1968) הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה רוסי, בין הפופולריים מבין הסופרים הרוסיים המודרניים הכותבים בתחום. בספריו עלילות המערבות מתח ופעולה לצד הדילמה המוסרית כיצד לשמר את האנושיות כאשר אדם ניחן בכוחות על.
לוקיאננקו הוא סופר פורה הכותב ספר עד שני ספרים בשנה. לאחרונה עובדו מקצת מספריו לקולנוע והוא היה זה שכתב את התסריטים.
חייו
לוקיאננקו נולד בקראטאו, אז חלק מברית המועצות היום קזחסטן, לאב רוסי-אוקראיני ולאם טטארית. אחרי בית הספר למד באלמא אטא לימודי פסיכותרפיה. בסיום לימודיו, ב-1992 הצטרף לבית-חולים והתמחה בפסיכיאטריה של הילד, אך בשל השכר הנמוך נאלץ לעזוב את המקצוע.
ב-1993 מונה לעורך עיתון מדע בדיוני מקומי, שם עבד עד 1996 ואז עבר למוסקבה שם הוא גר עד היום.
כתיבה
בשנות השמונים החל בכתיבת סיפורים קצרים. לאחר המעבר למוסקבה המשיך בכתיבה ופרסם מספר ספרים בהם ביטא את רעיונותיו הראשונים. פריצת הדרך בקריירה שלו הייתה עם פרסום ספרו "משמר הלילה" (Ночной дозор) שיצא לאור על ידי הוצאת ACT, שקיבל הכרה בינלאומית גם מחוץ לקהילת המדע הבדיוני. הספר הקודר המתאר פנטזיה אורבנית ומשופע בדמויות צבעוניות ומלאות מסתורין משך קוראים רבים ברחבי העולם.
ב-2004 עובד הספר לסרט קולנוע תחת אותו השם ונחשב לשובר הקופות הרוסי הראשון. הסרט גרף 16 מיליון דולר ברוסיה ועובד על ידי אולפני פוקס לסרט בארצות הברית. ב-2006 הוקרן ברוסיה הסרט המשך "משמר היום" (Дневной дозор), שהתבסס באופן רופף על ספרו השני בסדרה, וב-2007 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית.
ב-2018 ייצא לאקרנים עיבוד קולנועי נוסף לספרו "הטיוטה".
שלמה לביא
שלמה לביא (לבקוביץ) (חנוכה תרמ"ג, 1882 – ב' באב תשכ"ג, 23 ביולי 1963) היה חלוץ איש העלייה השנייה, מאבות התנועה הקיבוצית וחבר הכנסות הראשונה והשנייה. היה זקן חברי הכנסת הראשונה.
ביוגרפיה
שלמה לביא נולד למשפחת לבקוביץ מחסידי גור בפלונסק שבפולין הרוסית (עיר הולדתו של דוד בן-גוריון). היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "אגודת עזרא" שהקימו בפלונסק בן-גוריון ושלמה צמח.
לביא עלה לארץ ישראל בשנת 1905, בימי העלייה השנייה. עבד כפועל בפרדסים בפתח תקווה וסג'רה. בשנת 1905 השתתף בכנס היסוד של "הפועל הצעיר". בשנת 1909 השתתף בהקמת ארגון "השומר", ובמרוצת הזמן עבר מהפועל הצעיר לאחדות העבודה ולאחר מכן, בשנת 1931, עם איחוד שתי המפלגות היה לאיש מפא"י וממנהיגיה. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בחוות כנרת.
שלמה לביא היה אבי הרעיון של מעבר מן הקבוצה, שהייתה חבורה קטנה ואינטימית, לקבוצה הגדולה (שבמרוצת הזמן הפכה לקיבוץ). לביא היה ממקימי הקיבוץ עין חרוד בשנת 1921, וגר בו עד מותו.
בשנת 1922 נשא את רחל זיסלה (תשרי תרנ"ט – ט"ז בחשוון תרצ"א).
בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 60, התנדב שלמה לביא לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה. שני בניו, ו, נפלו במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה היה חבר הכנסת הראשונה והשנייה. קיבוץ עין חרוד העמיד מדי פעם לרשותו של לביא טנדר של הקיבוץ לשם נסיעותיו לישיבות הכנסת. באחת מנסיעותיו בוואדי עארה, בעת שנעשו עבודות בכביש, פגע בפועל שעבד בכביש והרגו. למרות חסינותו כחבר כנסת דרש לביא להסיר חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה. דרישתו נענתה לבסוף והוא הועמד לדין, הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת ונקנס בסכום של 100 ל"י. בכך היה לחבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים.
בשנות החמישים, בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, עבר לביא לעין חרוד איחוד והיה לאחד מראשי איחוד הקבוצות והקיבוצים.
שלמה לביא כתב מספר ספרים ובהם מאמרים בענייני היישוב והתנועה הקיבוצית. כן פרסם קובצי סיפורים וחיבר רומן אוטוביוגרפי בשם "עלייתו של שלום ליש" (עינות; עם עובד, תשט"ז–תשכ"ד), שזיכה אותו בפרס אוסישקין לשנת תשט"ז.
בן-גוריון כינה אותו "האיש המופלא ביותר בעליה השנייה".
שלוש שנים לאחר מותו נחנך בקיבוצו "בית לביא", בית תרבות ואולם עיון. על שמו רחוב שלמה לביא בקריית חיים.
קישורים חיצוניים
על "עלייתו של שלום ליש":
מפרי עטו: