cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איירין קארה
קריירה
בשנת 1984 השתתפה קארה בסרט עיר לוהטת לצד קלינט איסטווד וברט ריינולדס. היא ביצעה שניים משירי הפסקול והשתתפה בכתיבת שיר הנושא "עיר לוהטת". בשנת 1985 השתתפה בסרט Certain Fury לצד טייטום אוניל. ב-1993 דיבבה את דמותה של שלגיה בסרט Happily Ever After, המתאר את המשך עלילותיהם של גיבורי הסיפור שלגיה. באותה שנה השתתפה במסע ההופעות של המחזמר ישו כוכב עליון.
במהלך שנות ה-90 ערכה קארה מסעות הופעות באירופה ובאסיה. בשנת 2005 זכתה בשבוע השלישי של תוכנית הריאליטי Hit Me, Baby, One More Time עם השיר פלאשדנס וגרסת כיסוי לשיר "I'm Outta Love" של הזמרת אנסטסיה (שביצעה עם ההרכב הנשי Hot Caramel). בשנת 2011 יצא האלבום הראשון של Hot Caramel, Irene Cara presents: Hot Caramel.
חיים אישיים
קארה נישאה לפעלולן קונרד פאלמיסאנו בשנת 1986. השניים התגרשו ב-1991. התגוררה בפלורידה.
החלטה 952 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 952 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-27 באוקטובר 1994, לאחר אישור מחדש של החלטה 696 (1991) וכל ההחלטות שהתקבלו לאחר מכן על אנגולה, דנה המועצה ביישום הפסקת אש במדינה והאריכה את המנדט של משימת האימות השנייה של האו"ם באנגולה (UNAVEM II) עד 8 בדצמבר 1994.
מועצת הביטחון פתחה באישור מחדש של חשיבות הסכמי השלום, כולל האקורדוס דה פז, באנגולה. המועצה הייתה מעודדת מההתקדמות שהושגה במהלך שיחות השלום בלוסקה, זמביה וכל עיכובים נוספים הם בלתי מתקבלים על הדעת. עדיין קיים חשש להמשך פעולות האיבה במדינה והשפעתן על האוכלוסייה, סיוע הומניטרי, שיחות השלום והמנדט של UNAVEM II. כל המדינות קיבלו תזכורת לקיים את אמברגו הנשק על האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (ה-UNITA) בהתאם להחלטה 864 (1993).
לאחר הארכת המנדט של כוח המשימה UNAVEM II עד 8 בדצמבר 1994, אישרה המועצה להגביר את כוח שמירת השלום לרמה הקודמת של 350 משקיפים צבאיים ו-126 משקיפים משטרתיים עם צוות מקומי, לאחר ששמעה מהמזכיר כללי בוטרוס בוטרוס-גאלי כי הושגה הסכמה בסוגיה. כל הרחבה נוספת של נוכחות האו"ם באנגולה תהיה תלויה גם בדו"ח מהמזכיר הכללי. כל הצדדים נקראו לעמוד בהתחייבויות שנטלו על עצמם בלוסקה ולהקים ולכבד את הפסקת האש.
המשך פעולות האיבה הצבאיות הוגדר על ידי המועצה כהפרה של החלטות 922 (1994), 932 (1994) ו-945 (1994). במקביל, הביעה המועצה את צערה על הידרדרות המצב ההומניטרי, לרבות הנחת מוקשים אשר הפריעו למאמצים הומניטריים ודרשה להבטיח מעבר בטוח לאנשי הסיוע ההומניטריים מכל הצדדים. בנוסף נתבע שחרורם של עובדי הסיוע ההומניטרי שנעלמו ב-27 באוגוסט 1994, וכל הצדדים נקראו לשתף פעולה עם חקירת האו"ם בהקשר זה.
לבסוף, התבקש המזכ"ל לדווח למועצה על ההתפתחויות בלוסקה והמצב באנגולה.
קונה
קוֹנה (בצרפתית: Koné, באקה: Koohnê) היא קומונה שבמחוז הצפון שבחוף המערבי של האי גרנד טר בקלדוניה החדשה, אחת ממחוזות צרפת מעבר לים שבאוקיינוס השקט. קונה משמשת כבירת מחוז הצפון ונכון ל-2014, מתגוררים בקומונה 7,340 תושבים.
העיר נמצאת 267 ק"מ צפונית-מערבית מנומאה, ומחוברת לה בכביש מהיר.
למרות שקיימות עדויות להתיישבות אנושית באזור כבר מהאלף השני לפנה"ס, התיישבות אירופאית החלה רק בשנת 1864. תשעה שבטים נמצאים בשטחה. אף על פי שרוב האוכלוסייה ממוצא מלנזי, קונה היא גם בית לאוכלוסייה אירופית, ובראשם משפחות שהתגוררו בה מספר דורות.
אדריאן דוזה
אדריאן דוזה (בצרפתית: Adrien Dauzats; 16 ביולי 1804 – 18 בפברואר 1868) היה צייר נופים שהשתייך לאוריינטליזם הצרפתי.
ביוגרפיה
יצירותיו כללו ציורי נופים רבים, בהם של מנזר סנטה קתרינה בסיני. בסוף חייו כיהן בוועדות שופטים בתערוכות שונות.
הפימפרנל השחור
הפימפרנל השחור (בשוודית: Svarta nejlikan, בספרדית: El Clavel negro) הוא סרט דרמה שוודי, בבימויו של אולף הולטברג ובכיכובם של מייקל ניקוויסט וליזה ורלינדר. בסרט מופיעים גם קייט דל קסטיו, לואיס גנקו וקלייר רוס-בראון בתפקידים משניים. הסרט עוסק בהאראלד אדלסטם, שגריר שוודיה בצ'ילה, שאחרי ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה בשנת 1973, הצליח להציל את חייהם של יותר מ-1,300 איש על ידי לקיחתם לשגרירות שלו והעברתם לשוודיה.
שמו בא מהגיבור הבדיוני סקרלט פימפרנל שהציל חיים רבים במהלך המהפכה הצרפתית.
הפקה
הסרט צולם בסנטיאגו, כולל מחוץ לארמון הנשיאות לה-מונדה ובאצטדיון הלאומי הידוע לשמצה בו עונו מאות הרוגים. הוא צולם החל מינואר 2006 והוקרן בבכורה ב-14 בספטמבר 2007 בשוודיה.
תחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה
תחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה היא תחנה של רכבת ישראל בעיר באר שבע. התחנה ממוקמת בסמוך לאוניברסיטת בן-גוריון ומקושרת אליה באמצעות גשר הולכי רגל.
היסטוריה
תחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה נפתחה ב-29 במרץ 1956 כתחנת הרכבת באר שבע. באותו היום אף נחנך קו הרכבת נען-באר שבע. התחנה הישנה כללה רציף צד אחד.
בשנת 2002 התקבלה החלטה להוציא משימוש את התחנה הישנה, ולהקים במקומה תחנת נוסעים מודרנית במרחק של כ-250 מטר צפון-מערבה בעלות של 45 מיליון שקל. בתחנה החדשה הוקם רציף צד אחד, ורציף אי, הממוספרים כרציפים 2,3,4. בתחנה אין רציף מס' 1. התחנה החדשה נחנכה ב-7 בדצמבר 2005. אבישי ברוורמן יזם את הקמת התחנה החדשה, כחלק מחזון כולל של פיתוח האוניברסיטה והעיר באר שבע. את התחנה תכננו האדריכלים דני לזר ודפנה מתוק שתכננו גם את תחנת הרכבת לוד - גני אביב ואת גשר הולכי הרגל המחבר את התחנה לשער האוניברסיטה.
ב-25 בדצמבר 2021 השתנה שירות הנוסעים העובר בתחנה והקו הממשיך לקו החוף המערבי ולולאת השרון בוטל והוחלף בקו פרברי הממשיך לאשקלון.
ב-18 בספטמבר 2022 הוחלט כי תעבור רכבת פעם בשעה אל תחנת אשקלון. רכבת ישראל מפעילה בשעות השיא הסעה ללא עלות לתחנת אשקלון דרך כל תחנות הקו.
בנוסף הוחלט לסגור את קו דימונה - באר שבע צפון בשישי ובמוצאי שבת ועד להודעה חדשה.
מבנה התחנה
בתחנה קיים אולם המתנה גדול, רציף צד אחד (2), ורציף אי (3,4) שמחוברים באמצעות מעבר תת-קרקעי. כמו כן, מהתחנה יוצא גשר הולכי רגל המוביל לקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון. בינואר 2016 נחנך גשר נוסף להולכי רגל, "גשר הסליל הכפול", המחבר בין פארק ההייטק גב ים נגב לתחנת הרכבת.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה
מקרא סימנים:
קרואטיה באירוויזיון 2023
קרואטיה השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "" של להקת לט 3. על מנת לבחור את נציגה לאירוויזיון השתמשה רשות השידור הקרואטית HRT בקדם המסורתי הלאומי שלה Dora. זוהי השתתפותה ה-29 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
רקע
קדם לאירוויזיון 2022, קרואטיה השתתפה עשרים ושש פעמים באירוויזיון, מאז הופעת הבכורה שלה ב-1993. נכון לשנת 2021 טרם רשמה המדינה את ניצחונה הראשונה בתחרות. היא הגיעה למקום הרביעי בשני אירועים של האירוויזיון; בשנת 1996 עם השיר "Sveta ljubav" של מאיה בלגדן וב-1999 עם השיר "Marija Magdalena" של דוריס דרגוביץ'. החל מאירוויזיון 2004, בו נערכה לראשונה שיטת חצאי הגמר, העפילה המדינה לגמר שבע פעמים. באירוויזיון 2021 הגיעה הנציגה הקרואטית, אלבינה גרצ'יץ', עם השיר "Tick-Tock", למקום ה-11 בחצי הגמר, ולא הצליחה להעפיל לשלב הבא. גם באירוויזיון 2022 כשלה נציגת המדינה מיה דימשיץ' בניסיון להעפיל לגמר התחרות עם השיר "Guilty Pleasure".
Dora 2023
Dora 2023 הייתה המהדורה ה-24 של הקדם הלאומי הקרואטי לתחרות הזמר של האירוויזיון. היא כללה שמונה עשר מתמודדים, שהתחרו על המקום הראשון ב-11 בפברואר 2023 בהיכל הספורט על שם מרינו צ'ווטקוביץ' באופטיה. את האירוע הנחו מירקו פודור, מקיו ליפובשק ומרקו טוליאה. הוא שודר ב-HRT 1 ובאינטרנט באמצעות שירות הסטרימינג HRTi. צפו בו כ-900,000 קרואטים.
ב-20 בספטמבר 2022 פתחה HRT את תקופה בת חודשיים של הגשת המועמדויות להשתתפות בקדם. התקבלו לרשות השידור מאה תשעים ושש קריאות מאמנים שונים. ועדה מומחית בת תשעה חברים (ז'ליקו מסר, זלטקו טורקאי, רוברט אורליץ', אמה גרוס, איגור גרז'ינה, ז'לין קלאשטרקה, איוואן חורבאט, טומיסלאב קריזמאניץ' ודראז'ן מיוצ'יץ') סקרה את המועמדים, ובחרה מתוכם שמונה עשר שהעפילו לשלב הבא. ב-9 בדצמבר נחשפה רשימת האמנים. ביניהם נמנה דמיר קדז'ו, שהיה אמור לייצג את קרואטיה באירוויזיון 2020 לפני ביטולו בשל מגפת הקורונה.
הגמר
גמר הקדם התקיים ב-11 בפברואר 2023. השיר הזוכה, "" של לט 3, נקבע על ידי שילוב בין הצבעות הקהל וקולות השופטים שחולקו לאזורים שונים במדינה ביחס שווה. לקהל ולשופטים היו 580 נקודות לחק בין שמונה עשר המשתתפים. כל קבוצת שופטים דירגה את עשרת השירים האהובים עליה בשיטת "שתים עשרה הנקודות" של האירוויזיון (1–8, 10 ו-12 נקודות לשיר שאהבו ביותר). הצבעת הקהל התבססה על האחוז הכולל שקיבל כל שיר מסך 580 הנקודות. כלומר, אם שיר א' זכה בעשרה אחוז מהצבעות הקהל, הוא יקבל 58 נקודות (עשרה אחוזים מ-580 נקודות). הגמר נפתח בהופעתה של נציגת המדינה לאירוויזיון 2022 מיה דימשיץ'.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. קרואטיה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
חדקן שיניים אמריקאי
חדקן שיניים אמריקאי (שם מדעי : Polyodon spathula) הוא מין של דג ממשפחת חדקני השיניים שבסדרת החדקנאים. זהו המין היחיד בסוגו ונותר גם היחיד במשפחתו לאחר היכחדותו של חדקן השיניים הסיני. הוא חי בנהרות ואגמים באמריקה הצפונית.
מאפיינים
אורכו של דג זה 1.5 מטר בממוצע ומשקלו 27 ק"ג ואולם מספר פרטים הגיעו לאורך 2.6 מטר ולמשקל 69 ק"ג. הוא בעל חרטום ארוך המזכיר את חרטום המפרשניים אך בצורתו רחב יותר ומעוגל. שלד הדג עשוי מסחוס והוא בעל סנפירים שמזכירים כריש.
דג זה חי בנהרות ואגמים לאורך ארצות הברית ובעיקר במיסיסיפי ויובליו וגם בימות הגדולות שבטווח הצפוני שלו. זהו מין המצוי בסיכון והוא מוגן בכל מדינות אמריקה.
החדקן ניזון מזואופלנקטון והוא פוער את פיו המכיל שורת "מזיפות" בדומה ללווייתנאים, איתם הוא אוסף את היצורים ומוציא את המים. לחדקן ישנה אמפולות לורנציני בחוטמו הקולטת חשמל, איתה הוא קולט יצורים את היצורים הקטנים.
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים בשנות ה-80 של המאה ה-20
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
1980
יוני – מאהר וכרים יונס תושבי עארה חטפו את החייל אברהם ברומברג ירו בראשו וזרקו אותו ליד פרדס חנה. החייל נמצא כעבור יומיים ואושפז בבית החולים רמב"ם עד למותו.
גיל עופרים
גיל דורון רייכשטט עופרים (נולד ב-13 באוגוסט 1982) הוא זמר פופ גרמני ממוצא ישראלי.
קורות חיים
נולד במינכן לסנדרה ואבי עופרים (בעלה לשעבר של אסתר עופרים), זמר ואמרגן. הקריירה של עופרים החלה כשהיה בן 15 בלבד, לאחר שצייד כישרונות של מגזין הנוער "בראבו" הבחין בו בתחנת רכבת תחתית במינכן. בנובמבר 1997 הקליט את הסינגל הראשון שלו, "(Round 'N' Round (It Goes", ובמאי 1998 יצא אלבומו הראשון, "Here I Am". האלבום זכה להצלחה גם במזרח הרחוק, ובפרט בפיליפינים, בסינגפור ובתאילנד, שבה היה הזמר הראשון בהיסטוריה ששלושה סינגלים שלו היו בין חמשת המובילים במצעד הפזמונים בו זמנית.
מאז 2004, שיחק גם במספר סרטי טלוויזיה.
מין חדש של עש ממשפחת הברודניים, Amata gil (בעברית: ברדן החרמון), שהתגלה בחרמון ב-2007 נקרא על שמו של גיל עופרים.
באוקטובר 2021 הגיש עופרים תלונה במשטרה, לאחר שלטענתו פקיד הקבלה במלון ווסטין בעיר לייפציג שבמזרח גרמניה, אמר לו שעליו להוריד או להסתיר את שרשרת מגן הדוד שתלויה על צווארו כדי להירשם. התקרית עוררה הדים בגרמניה. ספקות עלו לגבי פרטי האירוע לאחר שסרטון אבטחה מזמן האירוע, בו נצפה עופרים כשהוא אינו עונד מגן דוד, התפרסם.
בקבוק בים של עזה
בקבוק בים של עזה הוא סרט קולנוע בבימויו של הבמאי היהודי צרפתי, טרי בנישתי משנת 2012, קופרודוקציה צרפת-ישראל-קנדה. בצרפת נכחו במהלך אחד עשר חודשי הקרנתו הראשונים 158,428 צופים.
עלילה
טל היהודיה בת ה-17 מירושלים (אגט בוניטזר), כותבת מכתב, מכניסה אותו לבקבוק ומבקשת מאחיה החייל להשליך אותו לים בעזה. אולם אחיה אינו משליך את הבקבוק לים, אלא זורק אותו על החוף, שם מוצא אותו נעים הפלסטיני בן ה-20 (מחמוד שלבי). השניים מתכתבים ביניהם באינטרנט ומכנים עצמם "bakbouk" ו"gazaman" ולאט-לאט מתפתח ביניהם סיפור אהבה.
אודות הסרט
הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של ואלרי זנטי, יהודיה שעלתה לישראל מצרפת בהיותה 13 ושבה לצרפת בתום שירותה הצבאי. מכיוון שהצילום בעזה לא היה אפשרי, צולם החלק העזתי של הסרט בכפר ג'סר א-זרקא וכן בקלנסווה.
משה אישון
משה אישון (תרפ"ט, 1928 - ט"ו בסיוון תשע"ה, 2 ביוני 2015) היה עיתונאי ישראלי. אישון היה עורך "הצופה" בשנים 1981–1997 ולאחר מכן פובליציסט במקור ראשון.
ביוגרפיה
אישון (במקור: אויגאפעל) נולד בפולין לנחה ולשלמה שהשתייך לחסידות דינוב ובלז. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה המשפחה לרוסיה, שם הואשמו היהודים בריגול, ובעקבות זאת הוגלו לסיביר.
בשנת 1950 עלה עם משפחתו לישראל, ומיד לאחר מכן נפטר אביו. עבד במערכת "הצופה" בתפקידים שונים. ב-1981 מונה לעורך העיתון ושימש בתפקיד זה שש עשרה שנה. פרסם מאות מאמרים פובליציסטיים בענייני השעה, והיה ממעצבי דעת הקהל בציבור הציוני-דתי. לאחר איחוד "הצופה" עם מקור ראשון, החל לכתוב מאמרי פובליציסטיקה במקור ראשון.
נישא לחיה, והם גרו תקופה ממושכת בתל אביב. לזוג שלושה ילדים: בנו הרב שלמה הוא ראש מכון כת"ר.
בשנת 2001 קיבל את פרס יקיר העיר תל אביב-יפו.
יחסי אנגולה–יפן
יחסי אנגולה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים שבין יפן ואנגולה. היחסים כוננו בשנת 1976, זמן קצר לאחר שאנגולה קיבלה ריבונות רשמית.
שגריר יפן באנגולה הוא הירונורי סוואדה, מאז דצמבר 2016.
ביקורים רשמיים
אנגולה ויפן כוננו יחסים בספטמבר 1976. טצורו יאנו, חבר הפרלמנט של יפן, ביקר באנגולה בשנים 1998, 2000, 2001, 2003 כסגן שר בכיר לענייני החוץ, וב-2004. שרת החוץ יוריקו קאוואגוצ'י ביקרה בשנת 2001.
חינוך
יפן הפכה למדינה הראשונה באסיה שניהלה שותפות חינוכית עם בית ספר באנגולה ב-21 בינואר 2013, כאשר אוניברסיטת ריוקוקו היפנית (קיוטו סיטי) ואוניברסיטת אגוסטינהו נטו באנגולה חתמו על הסכם שיתופי פעולה למחקר סטודנטים. ההסכם השיתופי נחתם בשגרירות אנגולה ביפן על ידי דיקן אקאמאטסו של רוקוקו, דיקן אוניברסיטת אגוסטינו נטו והשגריר האנגולי ביפן.
לילה טוב אמא (סרט 2022)
לילה טוב אמא הוא סרט אימה פסיכולוגי אמריקאי משנת 2022 בבימויו של מאט סובל ונכתב על ידי קייל וורן, המשמש כגרסה מחודשת לסרט האוסטרי מ-2014 באותו שם. בסרט מככבים נעמי ווטס, קמרון וניקולס קרובטי, קריסטל לוקאס-פרי, ג'רמי בוב ופיטר הרמן. הסרט עוקב אחר אחים תאומים החושדים שאמא שלהם הוחלפה עם מתחזה, בעקבות הניתוח שעברה לאחרונה והותיר אותה עם תחבושות על פניה.
לילה טוב אמא יצא בפריים וידאו על ידי אולפני אמזון ב-16 בספטמבר 2022. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את הופעתה של נעמי ווטס, אך מתחו ביקורת על כתיבתו וראו אותו "נחות" ו"מיותר" בהשוואה לסרט המקורי.
עלילה
הבנים חשים במהירות שמשהו מוזר באמא, שנראה שאינה מעוניינת להתחבר אליהם מחדש. היא שותה בכבדות, נראית כועסת, ולא שרה את שיר הערש שתמיד נהגה לשיר להם בילדותם. אליאס גם מגלה שהאם זרקה ציור שעשה של שלושתם יחד, מה שמרגיז אותו. במהלך הלילה, אליאס שומע את אמא מדברת בטלפון, היא אומרת שהיא לא יכולה להמשיך להעמיד פנים ורוצה שהוא ייעלם.
לאחר שראו צילום ראש ישן של אמא עם עיניים ירוקות, ושמים לב שעכשיו יש לה עיניים כחולות, הבנים מתחילים לתהות אם האישה שאיתה הם חיים היא באמת אמם. כשהם מנסים ליצור קשר עם אביהם, אמא שוברת את הטלפון הנייד המשותף שלהם. לילה אחד בזמן שהיא מתרחצת, אליאס מנסה להסיר את מסכת הפנים לטיפוח העור שהיא לובשת; נוצר ויכוח ואחרי שאליאס אומר לה שהיא לא אמם, היא מכה אותו ואז מרססת עליו מי מקלחת קפואים עד שהוא מודה שהוא טועה.
מבועתים מאמא, הבנים עוזבים באמצע הלילה ומנסים לבקש עזרה מבית סמוך, שהם מגלים שהוא נטוש. הם פורצים כדי לבלות את הלילה אבל הם מתגלים על ידי שני שוטרים מקומיים שלוקחים אותם בחזרה לביתה של אמא. אמא, שעכשיו הסירה את התחבושת שלה, מתעקשת שהם מדמיינים דברים ואומרת למשטרה שאליאס פצע את שפתו מהחלקה ליד הבריכה.
למחרת בבוקר, אמא מתעוררת ומוצאת את ידיה ורגליה קשורות למיטה בנייר דבק. היא דורשת להשתחרר, נחושה שהיא אמם. היא מסבירה שהיא ענדה עדשות מגע ירוקות בתור שחקנית, בטענה שהן נמצאות למטה בארנק שלה. לוקאס אומר לאליאס שהוא חיפש בארנק ולא מצא אותם. אליאס מרגיש לפתע אי נוחות על כך שהוא משאיר את אמא קשורה וכואבת, אבל לוקאס משכנע אותו ללכת, וטוען שהיא שקרנית. בעודו ממתין למונית בקרבת מקום, אליאס חוזר לבית, בטענה ששכח לארוז את מברשת השיניים שלו. הוא מסתכל בארנקה של אמא ומוצא את עדשות המגע. לוקאס מופיע ומתחנן בפני אליאס שייתן לו להסביר. אליאס בורח לחדר השינה כדי לשחרר את אמא בעוד לוקאס נעלם.
אמא לוקחת את אליאס לאסם ומראה לו חור כדור באחד הקירות מכוסה בדם. כשרואה את זה, אליאס נשבר; אז מתגלה שאליאס ירה והרג את אחיו התאום לוקאס בטעות, כלומר לוקאס היה הזיה כל הזמן. מותו שלח את אמא לדיכאון מוכה יגון, וכתוצאה מכך גירושה וניכור מאליאס. אמא מנסה לנחם אותו, אבל הוא מתפרץ ודוחף את אמא מעליית האסם; הפנס שלה מתנפץ תוך כדי כך, וכתוצאה מכך פורצת שריפה. אליאס בורח ומתבונן בדמעות באסם נשרף עד היסוד. לאליאס יש הזיה של אמא (נראית כעת צעירה יותר, כמו בתמונת הראש הישנה) ולוקאס שמופיעים לצדו. בחיוך, אמא אומרת לו שהוא לא עשה שום דבר רע, והם מתחבקים.
מצודת קייפ קוסט
מצודת קייפ קוסט (באנגלית: Cape Coast Castle; בדנית: Carolusborg) היא מצודה השוכנת בעיר קייפ קוסט שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי. צורתה של המצודה היא כשל טרפז, אורכה ממזרח למערב מגיע ל-160 מטרים, ורוחבה מדרום לצפון עומד על 80 מטרים. מבני המצודה משתרעים סביב שתי חצרות, המערבית והגדולה יותר בצורת טרפז, והמזרחית בצורת משולש.
היסטוריה
המבנה הראשון באתר הוקם על ידי השוודים בשנת 1653, כשנה לאחר שהשתלטו על האזור. הוא נבנה מעץ, וזכה לשם קרולוסבורג (Carolusborg), לכבודו של המלך קרל העשירי גוסטב. מאוחר יותר הוחלף המבנה בבנין אבן. בחודש אפריל 1663 נכבשה המצודה, כמו כל המושבה השוודית בחוף הזהב, בידי הדנים, אך אלה שלטו במקום משך שנה בלבד, ובשנת 1664 הוא נכבש בידי האימפריה הבריטית. המצודה שימשה בעיקר לכליאת עבדים אשר הוחזקו במרתפיה עד לשילוחם באוניות לאמריקה.
חוק הפרשנות
חוק הפרשנות, התשמ"א-1981 הוא חוק תשתיתי בספר החוקים של מדינת ישראל, והוא קובע כללים לפרשנותם של כלל החוקים.
החוק כולל הגדרות למונחים נפוצים, והגדרות אלה רלוונטיות לכל יתר החוקים, כפי שמבהיר של חוק זה: "חוק זה יחול לגבי כל חיקוק והוראת מינהל, אף אם ניתנו לפני תחילתו, אם אין הוראה אחרת לעניין הנדון ואם אין בעניין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם חוק זה". החוק מבהיר לגבי מונחים שאינם נכללים בו: "מונח שהוגדר בחיקוק - משמעו כהגדרתו, והגדרה זו תחול גם על תקנות שהותקנו לפי אותו חיקוק, וכל צורה דקדוקית הנגזרת מהמונח תתפרש לפי אותה משמעות, הכול אם אין הוראה אחרת לעניין הנדון ואם אין בעניין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם אותה הגדרה".
אם בכל זאת יש צורך לעסוק בפרשנות מונחים המצויים בחוק, בעשותה זאת על הפסיקה לקחת בחשבון את הגדרת המונחים הללו במשפט העברי, ובמיוחד כאשר מדובר בחיקוק ישראלי חדש ומקורי שלא יובא משיטות משפט זרות. לדוגמה, בפסק דין עלי צלאח יחיא הדיון נסוב סביב הגדרת המילה בניין בחוק הפלילי, ועל מנת לברר את העניין השופט משה זילברג חזר לאחור עד הפסוק מספר בראשית "ויבן ה' אלוהים את הצלע אשר לקח מן האדם לאישה".
הגדרות בחוק הפרשנות
אחדות מההגדרות ש:
כללי פרשנות בחוק הפרשנות
כללי פרשנות המופיעים בחוק (:
קביעת תקופות
קובע כללים לגבי מנין תקופות המופיעות בחוקי מדינת ישראל:
החוק קובע כי במנין ימי התקופה, יש למנות גם את ימי המנוחה, הפגרה או השבתון אלא אם הם הימים האחרונים בתקופה. כך למשל, אם תאריך 30.6 בדוגמה לעיל נופל על יום שבת, הרי שהיום האחרון להגשת המסמך יהיה 1.7.
פרק ג' ו-ד' לחוק הפרשנות: פירוש סמכות ותחילת דין וחיקוק
עוסק בפירושן של הסמכות שניתנו מכוח חיקוק, כגון הסמכה או חיוב לעשות דבר מסוים ללא זמן לעשייתו, או סמכות לפטור וכדומה.
עוסק בדינם של חיקוקים; כך למשל, נקבע כי שעת תחילת תוקפו של חיקוק הוא בשעה 00.01 של יום תחילתו, ומשבוטל חיקוק, בטלים עמו התקנות והמינויים שנעשו מכוחו.
כניסה לתוקף של החוק
החוק נכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1981, וביטל את מרבית סעיפיה של שקדמה לו. על פי, פקודת הפרשנות, למעט סעיפים 16(2) ו-(4), 17, 19 ו-42 – בטלה.
חיים סבן
חיים סבן (באנגלית: Haim Saban; נולד ב-15 באוקטובר 1944) הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי שהרוויח את רוב הונו האישי כמפיק טלוויזיה בארצות הברית. ביוני 2022 דירג אותו העיתון הכלכלי "TheMarker" במקום ה-17 ברשימת עשירי ישראל, עם הון של כ-3.7 מיליארד דולר.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
סבן נולד כבן בכור באלכסנדריה, שבמצרים למשפחה בת שני בנים ממעמד הביניים. לאביו, נסים, הייתה חנות לצעצועים וכלי־בית. הוא למד בבית ספר יהודי ובביתו דיברו צרפתית. נסים סבן היה פעיל ציוני שסייע בהברחת בני נוער לישראל דרך יוון ואיטליה. בעקבות חששו של האב שהשלטונות עומדים לכלוא אותו עקב פעילותו, עלתה המשפחה ב-1957 לישראל. סבן היה אז בן 12 והגיע עם משפחתו לחצור הגלילית. ב-1960 עברו להתגורר בדירת חדר בתל אביב, בסמוך לתחנה המרכזית. אביו עסק במכירת עפרונות מדלת לדלת.
בנעוריו למד בבית הספר החקלאי בכפר הנוער בן שמן. בשנת 1964 השלים את לימודיו העל-יסודיים בתיכון ערב "לסל" בתל אביב, במקביל לעבודה ונגינה. לאחר שירותו הצבאי בקריה, בשנת 1966, הצטרף ללהקת "האריות" כנגן גיטרה בס והופיע איתם באזור המרכז, בין היתר ברמלה, ביפו ובתל אביב.
בשנת 1968 הפך לאמרגן "האריות" ואמרגנה של להקת "הכוכבים הכחולים". אחר כך הקים שותפות עם האמרגן יהודה טלית, שניהל את להקת "הצ'רצ'ילים", והשניים הפיקו מופע ותקליט של אריק איינשטיין עם ה"הצ'רצ'ילים". בתחילת שנות ה-70 הביאו להופעות בישראל להקות ואמנים מחו"ל, בהם חוזה פליסיאנו ודמיס רוסוס.
סבן עבר לצרפת בשנת 1975, שם היה אמרגנם של הצמד "שוקי ואביבה" (שוקי לוי ואביבה פז) ונועם קניאל. בנוסף הקים שם חברת תקליטים שהצליחה למכור מיליוני תקליטים. במקביל עסק בהלחנת מוזיקה לסדרות טלוויזיה, בעיקר סדרות אנימציה. שמונה שנים מאוחר יותר, ב-1983, עבר להתגורר בלוס אנג'לס שבארצות הברית, והקים שם אולפני הקלטות המספקים מוזיקה לסדרות טלוויזיה, כדוגמת ערי הזהב הנסתרות. סבן זכה להצלחה בתחום המוזיקה לסדרות טלוויזיה, והוא חתם כמלחין על עשרות הפקות טלוויזיוניות בשנות ה-80, לרוב בשם "כוסא מחשי" (Kussa Mahchi). במקביל החל לשמש כמפיק ראשי של סדרות אנימציה לטלוויזיה. שנה לאחר שהיגר לארצות הברית, הפיק את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, "קיד וידאו", שהצליחה בעיקר בישראל.
הנסיקה בקריירה והקמת סבן אנטרטיינמנט
בשנת 1980 הקים סבן, יחד עם שוקי לוי, את חברת סבן אנטרטיינמנט. החברה הפיקה מספר סדרות טלוויזיה מצליחות מבוססות קומיקס, בהן: "אקס מן", "אגדות האחים גרים", "מקרון 1" ואחרות. סדרות אחדות התבססו על סיפורים או אנימציות קומיקס מיפן, למשל "החתולים הסמוראים", אשר דובבה באופן פארודי. החל משנת 1993 הפיק סבן סדרת סרטי קולנוע וטלוויזיה שהצליחה במיוחד - שמו של הסרט הראשון בסדרת הסרטים המבוססת על סדרה יפנית הוא "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" (בישראל: "פאוור ריינג'רס"). סבן רכש את זכויות השידור של התוכנית מחוץ ליפן תמורת חצי מיליון דולר. ההצלחה של סדרת סרטי "פאוור ריינג'רס" שימשה בסיס לתעשיית מוצרים משלימים (בעיקר צעצועים) שהוסיפה לרווחיו של סבן. בשנת 1995 איחד סבן את חברתו עם חברת "פוקס קידס נטוורק", שהייתה שייכת לאיל העיתונות רופרט מרדוק, ובשנת 1997 קנתה החברה המשותפת את "פוקס פמילי" המאגד מספר ערוצי טלוויזיה למשפחה ומשדר בכבלים לעשרות מיליוני בתים בארצות הברית ובאירופה.
באוקטובר 2002 מכר סבן את עסקי הטלוויזיה שלו לחברת וולט דיסני. במסגרת העסקה, קיבל סכום מזומן של 1.7 מיליארד דולר - עסקת המזומן הגדולה ביותר שבוצעה מול אדם יחיד באותה העת. ערוץ "פוקס קידס" ששידר את תוכניות הטלוויזיה של סבן שינה את שמו ל"ערוץ ג'טיקס", ולאחר מכן הפך ל"ערוץ דיסני". לאחר המכירה, הקים סבן חברת החזקות בשם "סבן קפיטל גרופ", שהמשיכה לעסוק בתחום התקשורת. בין השאר, רכשה ב-2003 מספר ערוצי טלוויזיה מרכזיים בגרמניה. ב-2008, רכש סבן יחד עם שותפים את יוניוויז'ן, רשת הטלוויזיה הגדולה בעולם המשדרת בספרדית תמורת 14 מיליארד דולר.
הפרישה מתחום ההפקה ואחריה
סבן מרבה בפעילות הקשורה לישראל, והוא תורם למוסדות שונים כדוגמת אוניברסיטת תל אביב. סבן תרם 15 מיליון דולר להקמת בניין למחלקות הילדים, היום בית החולים לילדים ע"ש סבן וכן סכום להקמת בניין נוסף לחטיבת המיילדות והגינקולוגיה בבית החולים סורוקה. הוא הקים את "פורום סבן לדמוקרטיה", שנועד לחילופי דעות ורעיונות, ולחיזוק הקשרים בין ארצות הברית לישראל, ובמסגרתו אף הביא להתפתחויות פוליטיות כדוגמת מפגש ראשון בין בכירי ממשל מפקיסטן ומישראל. במאי 2005 רכשה קבוצת אנשי עסקים בראשות סבן (המונה גם את מורי ארקין וקרן אייפקס) מממשלת ישראל חבילת מניות בחברת התקשורת הישראלית בזק (המאגדת בתוכה את חברות התקשורת : פלאפון, בזק בינלאומי, בזק אונליין ו-yes) תמורת כ-4.2 מיליארד ש"ח. נכון לאוקטובר 2009, קבוצתו הרוויחה על השקעתה כ-5 מיליארד שקל. סבן רכש 22 אחוזים ממניות השליטה של שידורי קשת, אחת הזכייניות של ערוץ 2, תמורת 12 מיליון דולר, ומכר את מניות החברה תוך פחות משלוש שנים תמורת 300 אחוזים רווח. באוקטובר 2009, בעלי השליטה בבזק, קבוצת סבן-אייפקס-ארקין, קיבלו את הצעתו של איש העסקים שאול אלוביץ' ומכרו לו 30.7% ממניות החברה תמורת 7 מיליארד שקל.
ב-2 בדצמבר 2012 הקים יחד עם זרוע ההחזקות שלו בישראל את ערוץ זום לרשת הכבלים HOT ולאחר מכן גם ל-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2013 רכשה חברת ההחזקות של סבן, "סבן קפיטל גרופ", את השליטה בחברת פרטנר תקשורת, אשר מפעילה רשת סלולרית תחת אותו השם. היא רכשה כ-33 אחוז ממניות החברה מידי אילן בן דב.
פוליטיקה
מאז הפרישה מתחום ההפקות, מבלה סבן חלק ניכר מזמנו בעיסוק בצדקה ובפוליטיקה. סבן נחשב לאחד התורמים הגדולים של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, והוא אחד האנשים הקרובים לנשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון. בעת ממשל קלינטון שימש סבן כיועץ לנשיא בענייני מסחר, ואף נטען כי ישן עם אשתו מספר פעמים בבית הלבן. הנשיא קלינטון תיאר את סבן כ"חבר קרוב מאוד ותומך". בשנת 2002 תרם שבעה מיליון דולר להקמת מטה חדש למפלגה הדמוקרטית, ובעקבות כך כינה אותו יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית טרי מקאוליף, "המציל של המפלגה". אחר כך תרם שבעה מיליון דולר נוספים לדמוקרטים, ושלושה מיליון דולר לקרן ההומניטרית של קלינטון. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות 2008, תמך במועמדותה של הילרי קלינטון, וגייס עבורה כספים.
עם זאת, בשנת 2012, במהלך תקופת הבחירות המקדימות לנשיאות, שינה את עמדותיו וחזר לתרום למפלגה הדמוקרטית. במאמר דעה בניו יורק טיימס טען כי "אי אפשר להכחיש שבכל מדד אפשרי - התמיכה של אובמה בביטחונה ובטובתה של ישראל הייתה איתנה כסלע", ויצא כנגד מיט רומני ושלדון אדלסון, באומרו כי "אפילו 100 מיליון דולר מבעל בתי קזינו אינם יכולים להכחיש עובדות אלה" (ברומזו לסכום שתרם אדלסון לקמפיין הבחירות של רומני). דבקותו בישראל של סבן השפיעה גם על השקעותיו. הוא ניסה מספר פעמים לקנות את העיתון "לוס אנג'לס טיימס" משום שלדבריו: "הגיע הזמן להפוך אותו מעיתון פרו-פלסטיני לעיתון מאוזן. במהלך תקופת האינתיפאדה השנייה, כשיהודים נרצחו מדי יום, העיתון הזה פרסם תמונות של אשה פלסטינית יושבת עם ילדה המת, ומהצד הישראלי תמונה של בית הרוס. נמאס לי מזה".
בעת מבצע צוק איתן פתח סבן בקמפיין פרו-ישראלי. הוא מימן מודעות גדולות בעיתוני ארצות הברית המובילים, בהן מוצג בחיוב, ובקצרה, הצד הישראלי: ההתנתקות מרצועת עזה; השתלטות החמאס על הרצועה, והגדרתו כארגון טרור על ידי ארצות הברית; תוקפנות החמאס כלפי ישראל וכמות הטילים שירה לעברה מאז ההתנתקות; ציטוטים מפי הנשיא אובמה ומנהיגים אחרים באשר לזכותה של ישראל להגן על עצמה, ועוד. על המודעות חתום ארגון CAMERA, העוסק במעקב אחר הסיקור התקשורתי בארצות הברית לגבי סוגיות במזרח התיכון.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, תמך סבן במועמדותה של הילרי קלינטון, והיה לאחד מתורמיה הגדולים.
חיים אישיים
בספטמבר 1975 נישא למיקה לייבוביץ. בני הזוג התגרשו לאחר שנה..
ב-1987 נישא לשריל פלור, פסיכולוגית וסופרת אמריקאית, גרושה ואם לשתי בנות. לזוג בן ובת שנולדו בהליכי פונדקאות. מתגוררים בבוורלי הילס, קליפורניה.
אחיו של חיים סבן, אריה סבן, הוא שותף לעסקיו וניהל את הפעילות שלו בישראל. בין השאר היה בעל מניות בערוץ פוקס קידס ישראל, והיה בעל זכויות מרבית תוכניות הילדים בישראל בשנות השמונים והתשעים תחת המיתוג I.A.C אריה סבן.
ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון
F-16 פייטינג פלקון (באנגלית: Fighting Falcon – "בז לוחם") הוא מטוס קרב סילוני רב־משימתי אמריקאי מהדור הרביעי, שתוכנן על ידי ג'נרל דיינמיקס. הוא נועד במקור להיות מטוס קרב קל, והתפתח למטוס רב־משימתי מוצלח. ב־1993 מכרה ג'נרל דיינמיקס את עסקי ייצור כלי הטיס ללוקהיד קורפוריישן, כיום חלק מלוקהיד מרטין. יכולותיו הרב־תכליתיות הן הסיבה העיקרית להצלחתו, והוא מיוצא בהיקפים גדולים ונמצא כיום בשירותן של 25 מדינות. תוכנית ה־F-16 היא תוכנית מטוס הקרב המערבית הגדולה ביותר, וכנראה המשמעותית ביותר.
מאז תחילת הייצור ב־1976 יוצרו למעלה מ־4,500 מטוסים ומעל 3,500 עדיין בשימוש. ייצור המטוס נמשך עד היום לייצוא, לאחר שחיל האוויר האמריקאי הפסיק להצטייד בו והחל לרכוש מטוסים מתקדמים יותר.
ה־F-16 נחשב למטוס קרב מעולה לקרבות אוויר צמודים. הוא כולל חידושים כגון חופת בועה, מוט היגוי המותקן בצד, ומושב הנשען לאחור. זהו גם מטוס הקרב האמריקאי הראשון המסוגל לבצע פניות ב־9 ג'י. אף ששמו הרשמי של ה־F-16 הוא "פייטינג פלקון", הוא ידוע בקרב הטייסים האמריקאיים בכינוי "וייפר" (צפע).
ה־F-16 נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי בשנת 1980 ומהווה כיום את עמוד השדרה שלו. ה־F-16 בחיל האוויר הישראלי קיבל את הכינויים "נץ 1" ו-"נץ 2" (דגמים A/B), "ברק" (דגמים C/D), "ברק 2" (דגמים CG/DG), ברק 2020 (דגמי C/D ו־CG/DG משודרגים) ו"סופה" (דגם I). למטוס ה־F-16 מורשת קרב עשירה ומוצלחת בחיל האוויר הישראלי, הן בקרבות אוויר והן בתקיפת מטרות קרקע, כולל השמדת שני כורים גרעיניים (בעיראק ובסוריה).
פיתוח
ה־F-16 החל מסדרת דרישות במחלקת ההגנה של ארצות הברית. המגרעות של ה־F-4 פנטום בקרבות אוויר במלחמת וייטנאם, במיוחד בטווחים קצרים, עיצבו את האפיון ל־F-15 איגל. קבוצה לא רשמית ובעלת השפעה שכונתה "מאפיית מטוס הקרב" ("Fighter Mafia"), בהם מנתח המערכות פייר ספריי, טייס הניסוי צ'ארלס מיירס, טייס הניסוי אוורסט ריצ'וני, ומדריך הטיס לשעבר ג'ון בויד, סברו שה־F-15 היה צעד בכיוון הלא נכון. הם טענו שה־F-15 היה גדול מדי ויקר, ובנוסף, מאחר שהוא תוכנן כמיירט מהיר, הסברה הייתה שהוא יהיה בעל רדיוס פנייה רחב ולכן לא יתאים לקרבות אוויר צמודים. "מאפיית מטוסי הקרב" תמכה במטוס קרב קל יותר בעל כושר תמרון מעולה, שיהיה זול מספיק להפעלה בכמויות גדולות. אפיון זה הפך לתוכנית מטוס קרב קל משקל (LWF – Lightweight Fighter), שראשיתה ב־1971. לאחר מספר שנים של ניסיון עם ה־F-15 וה־F-16, התחוור כי הסברה שהראשון נחות בקרבות אוויר מול ה־F-16 אינה נכונה, וכי ה־F-15 למעשה עולה על ה־F-16 באספקטים משמעותיים ביותר, כגון שני מנועיו שהעניקו שרידות גבוהה בהרבה בשדה הקרב, מכ"ם חזק יותר, יחס דחף/משקל ומוטת כנף גדולה שהפיקו כושר תמרון מעולה שאינו נופל מזה של ה־F-16 (למרות גודלו של ה־F-15), וכן העובדה שה־F-15 אינו מוטס בשיטת 'טוס־על־חוט', ולכן מסוגל לבצע תמרונים "מחוץ למעטפת הטיסה" בתאוצות שמעל 9 ואף 10 ג'י, תמרונים שמחשבי ה־F-16 לרוב פשוט יימנעו מהטייס לבצע. בנוסף, בהשבתת מחשבי המטוס (או השבתת מנוע), ה־F-15 יכול להמשיך לטוס לאור היתירות שלו בבקרת הטיסה בין שליטה מכנית לחשמלית, בעוד ה־F-16 יהיה בסכנת התרסקות מיידית לאור הסתמכותו המוחלטת על טכנולוגית טוס-על-חוט.
יחסי בורונדי–טורקיה
יחסי בורונדי-טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בורונדי לטורקיה.
סקירה כללית
במהלך המלחמה הקרה, ובמיוחד בשנות ה־60, היחסים בין טורקיה ובורונדי התקררו בגלל יחסיה של בורונדי עם סין בעלת המשטר הקומוניסטי. היחסים השתפרו מאוחר יותר אך הם נפגעו בעקבות רצח העם בבורונדי ב־1972. בשנת 2000, היחסים התהדקו כאשר החיל הדיפלומטי הטורקי תמך בתוקף בהסכמי ארושה. עד שנת 2000, טורקיה ייבאה קפה מבורונדי והציעה לה סיוע בין־לאומי.
ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון
פיתוח
תוכנית ה־LWF אפיינה את המטוס הדרוש במשקל 20,000 ליברות (9,000 ק"ג) – מחצית ממשקל ה־F-15, בעל עלות נמוכה, קטן ממדים, טווח, ויכולת תמרון – מהירות פנייה ותאוצה – על חשבון מהירות גבוהה. סביבת פעולתו האידיאלית נועדה להיות מתחת למאך 1.6 ו־40,000 רגל (12,000 מטר). שתי חברות נבחרו במהלך שלב הקונספט: ג'נרל דיינמיקס עם תכנון ה־YF-16 ונורת'רופ עם תכנון שכונה YF-17 קוברה.
תוכנית ה־LWF ניצבה בפני התנגדות משמעותית מצד חיל האוויר האמריקאי כיוון שפורשה כמתחרה ל־F-15, תוכנית מטוס הקרב העיקרית של חיל האוויר. על־מנת לשכך את ההתנגדות, הוחלף כינויו של המיזם ל"מטוס קרב לקרבות אוויר" (ACF – Air Combat Fighter). בשלב זה חיפשו בלגיה, דנמרק, הולנד ונורווגיה מחליף למטוסי ה־F-104 שלהם, וייסדו את קבוצת תוכנית מטוס הקרב הרב־לאומית (MFPG – Multinational Fighter Program Group) לבחירת מחליף. בין המתמודדים היו ה־F-16, המיראז' F1 מתוצרת דאסו והוויגן (ה־F-15 לא הוצע למכירה אלא שנים לאחר מכן ולמדינות בודדות בלבד כולל ישראל, היות שמדובר היה במטוס הקרב המתקדם ביותר של ארצות הברית). גם הצי האמריקאי חיפש אחר תחליף זול למטוס ה־F-14 טומקט, מיירט הדומה בגודלו ובמחירו ל־F-15, בתוכנית שנקראה VFAX. הקונגרס הנחה את הצי להשתמש במטוס שיזכה בתוכנית ה־ACF.
הטיסה הראשונה של אב־הטיפוס YF-16 נערכה ב־2 בפברואר 1974. זה הונע על ידי מנוע טורבו־מניפה מדגם פראט אנד ויטני F100-PW-100, ששימש גם כמנוע של גרסאות מוקדמות של ה־F-15 איגל של מקדונל דאגלס. ב־13 בינואר 1975 בחר חיל האוויר האמריקאי ב־YF-16 כזוכה בתחרות ה־ACF בשל ביצועיו העדיפים ועלויות רכישה ותחזוקה זולות יותר. הוא השתמש במנוע זהה למנוע ה־F-15, מה שהוזיל את עלויות הפיתוח והייצור של המטוס. הצי האמריקאי בחר שתכנון ה־YF-17 יפותח ל־F/A-18 כיוון שהציע אמינות של שני מנועים, שאז נראתה חיונית לפעולות מעל הים.
המטוס הוצע לחברות נאט"ו, והוצג ב־1975 בסלון האווירי בפריז. מדינות ה־MFPG הסכימו לרכוש 348 מטוסים, כשהרכבתם הסופית תיעשה בבלגיה (SABCA), בהולנד (פוקר) וחלקים שונים על ידי קבלני משנה במדינתם. האמריקאים מכרו מטוסי F-16 כמעט לכל מדינות ברית נאט"ו ואף מכרו אותו למדינות שאינן בברית כגון מצרים או איחוד האמירויות הערביות, כדי להבטיח שינקטו במדינות פרו־אמריקאית. גם ישראל זכתה לכמויות נכבדות של המטוס, שאת חלקן רכשה וחלקן קיבלה במתנה מעודפי חיל האוויר האמריקאי.
מאפיינים תכנוניים
ה־F-16 הוא מטוס קרב טקטי רב־משימתי חד־מנועי. הוא מצויד בתותח M61 וולקן 6־קני המותקן בשורש הכנף השמאלית. ניתן לחמשו במגוון רחב של טילי אוויר־אוויר, כגון: אמראם, סיידוויינדר, ובחיל האוויר הישראלי הוא נושא גם טילי פיתון 4 ופיתון 5 וגם טילי דרבי. ה־F-16 מסוגל לשאת גם טילי אוויר־קרקע כגון: טילים נגד טנקים, מדגמי מאבריק, הארם, שרייק ועוד. בחיל האוויר הישראלי הוא נושא גם טילי אוויר־קרקע מדגם ספייס, ואף פצצות ליזארד משופר. המטוס מסוגל לשאת מגוון פצצות רחב, והוא בעל יכולת נשיאת טילים נגד ספינות כגון הרפון ופינגווין. כבר מראשית תכנונו נועד ה־F-16 להיות מטוס קרב חסכוני שיוכל לבצע משימות מגוונות ולשמור על מוכנות מסביב לשעון. הוא פשוט וקל יותר מקודמיו, אך עושה שימוש באווירודינמיקה ואוויוניקה מתקדמת.
הנדסת אנוש וראות
הטייס יושב גבוה בגוף המטוס כשהקשת התומכת בחופה נמצאת מאחוריו, מחוץ לשדה ראייתו. חופת הבועה במטוס מקנה לטייס שדה ראייה חסר הפרעות, תכונה חיונית בקרבות אוויר. המושב מוטה ב־30 מעלות (מושבים במטוסי קרב אחרים מוטים בדרך־כלל בכ־13 מעלות) כדי לסייע לטייס להתמודד טוב יותר בכוחות ג'י גבוהים. מוט ההיגוי מותקן לימין הטייס ולא בין רגליו כפי שנעשה באופן מסורתי, על־מנת לסייע לטייס בתמרון במהלך פניות בג'י גבוה. בנוסף, תצוגה עילית (תע"ל) מציגה מידע חיוני בשדה הראייה של הטייס.
יציבות סטטית שלילית
ה־F-16, הוא מטוס בעל יציבות סטטית שלילית. מטוס בעל יציבות סטטית שלילית הוא בעל כושר תמרון גדול יותר, ומסוגל לבצע סטיות חריפות הנדרשות בעת תמרון אווירי. בעזרת מערכת טוס־על־חוט (Fly by wire), יכול מטוס כזה להישאר בטיסה נשלטת כאשר טיסתו מבוקרת על ידי מחשבי הטיסה.
ה־YF-16 היה המטוס הראשון בעולם שהיה במידת מה בעל תכנון לא יציב אווירודינמית. תכונה זו מכונה "אל־יציבות" (relaxed static stability). במהירויות תת־קוליות, נמצא המטוס כל העת על סף יציאה משליטה. נטייה זו מתוקנת כל העת על ידי מערכת בקרת הטיסה (FLight Control System. המחשב נקרא FLCC – FLight Control Computer). בדגמי A ו־B וגם בדגמי C ו־D הנמוכים מבלוק 40, מערכת בקרת הטיסה מבוססת על מחשבים אנלוגיים ובדגמים מאוחרים יותר (בלוק 40 ומעלה) מבוססת המערכת על מחשבי בקרת טיסה דיגיטליים (DFLCC – Digital FLight Control Computer). בטיסה על־קולית, מפגין המטוס יציבות סטטית חיובית עקב כוחות אווירודינמיים המוסטים לאחור בין טיסה תת־קולית לעל־קולית.
טוס־על־חוט
ה־F-16 עושה שימוש במערכת טוס־על־חוט (Fly by wire) ממוחשבת ואין בו חיבורים מכניים בין מוט ההיגוי למשטחי הניהוג. בקרת מחשב טיסה היא הכרחית בשל היציבות השלילית האינהרנטית של המטוס, תכונה שמגבירה את יכולת התמרון על חשבון טיסה יציבה.
חסרונם של חיבורים מכניים בין מוט ההיגוי למשטחי הניהוג הוביל לתכונה לא רגילה בתכנון מוט ההיגוי: במקור, הוא תוכנן להיות קבוע במקומו וכלל לא לנוע. מוט ההיגוי מזהה את הלחץ שמפעיל עליו הטייס ומתרגם אותו לפקודות הטסה בעלרוד וגלגול. סידור זה התגלה כבלתי קביל לטיסה מבצעית כיוון שחסר היה לטייס משוב על כמות התנועה שהוא משקיע. פתרון הבעיה – מוט ההגוי שונה למוט עם מהלך קטן (בדיוק רבע אינץ' לכל כיוון).
עיקרי תפקוד מערכת בקרת הטיסה
תכונות אלו הובילו לאימרת טייסי ה־F-16 שלפיה:
מערכת טוס־על־חוט הייתה הגורם להמראה הראשונה של ה־F-16 בשלב הניסויים שנערכו למטוס. ב־20 בינואר 1974, שבועיים בלבד לפני טיסת הבכורה המתוכננת, ביצע טייס הניסוי פיל אוסטריכר ריצות מסלול מהירות לבחינת המערכות השונות. באחת הריצות איבד המטוס את יציבותו במהירות גבוהה, עד כדי כך שקצות הכנפיים שפשפו את המסלול. בשלב מסוים החליט הטייס שיהיה בטוח יותר להמריא מאשר להישאר על הקרקע. הוא המריא, עשה הקפה אחת ונחת. בבדיקות לאחר מכן התברר שמערכת הטוס־על־חוט הייתה רגישה מדי, והיא עברה סבב נוסף של בדיקות וכיולים מדויקים.
ייצור
בתחילה יוצרו שני דגמים של ה־F-16: "A" (גרסת קרב חד־מושבי) ו־"B" (מאמן דו־מושבי היכול לשמש גם למטרות קרב). טיסת הבכורה של ה־F-16A נערכה בדצמבר 1976, ומטוס ראשון מסוג זה נמסר לכנף הקרב הטקטית 388 של חיל האוויר האמריקני בינואר 1979. באותו חודש נמסרו המטוסים גם לחיל האוויר הבלגי. ה־F-16 הוא מטוס הקרב האמריקני הראשון שנכנס לשירות בו זמנית בארצות הברית ומחוצה לה. דגם B הוא גרסת מאמן דו־מושבית עם חופה מוארכת המתאימה לטייס שני, מה שמפחית מהמקום הזמין לדלק ולאוויוניקה. בדרך־כלל הטייס החניך יושב במושב הקדמי ומדריכו יושב במושב האחורי.
בשנות השמונים הוכנסו לשירות דגמים מתקדמים יותר של ה־F-16: F-16C חד מושבי ו־F-16D דו־מושבי, בעלי אוויוניקה ומנוע משופרים. שדרוגים הדרגתיים נעשו ל־F-16 לאורך היסטוריית הייצור שלו; שדרוגים משמעותיים כונו "בלוקים". משקלו הריק של ה־F-16 גדל מ־ ב־F-16A בלוק 10 ל־ ב־F-16C בלוק 50.
חיל האוויר האמריקני מפעיל כיום בעיקר מטוסי F-16C בלוק 40/42 ובלוק 50/52 בשירות מבצעי, בעוד מרבית מטוסי בלוק 25 ו־30/32 הועברו למשמר האווירי הלאומי ולמילואי חיל האוויר.
דגמים וגרסאות
דגמי F-16 מסומנים במספרי בלוק עוקבים לציון שדרוג משמעותי. מספרי הבלוקים מתייחסים לגרסאות החד והדו־מושביות כאחד.
F-16A/B
ה־F-16A/B צויד בתחילה במכ"ם דפק־דופלר מדגם AN/APG-66 מתוצרת וסטינגהאוס, מנוע טורבו־מניפה מדגם F100-PW-200 פראט אנד ויטני, בעל דחף של ו־ עם מבער אחורי. חיל האוויר האמריקני רכש 275 F-16A ו־125 F-16B, כאשר מסירת המטוסים הסתיימה במרץ 1985.
F-16I
ה־F-16I הוא מטוס F-16 בלוק 52 פלוס דו־מושבי שיוצר עבור חיל האוויר הישראלי, שם הוא מכונה "סופה". כמחצית ממערכות האוויוניקה שלו הוחלפו במערכות מתוצרת ישראל והוא בעל מכלי דלק תצורתיים (CFT) הניתנים לפירוק. המטוס מונע על ידי מנוע פראט אנד ויטני F-100-PW-229 הזהה למנועי ה־F-15I שברשות חיל האוויר הישראלי. מנוע זה בעל דחף מקסימלי של, משקלו ויחס הדחף־משקל שלו עומד על 8:1. מהירותו המרבית של ה־F-16I היא מעל שני מאך בגובה רם. מוטת כנפיו ו־10 מטר עם טילים. אורכו, גובהו 5.10 מטר. הוא שוקל 10 טון ריק ועם דלק שוקל. הוא יכול לשאת חימוש במשקל מספר טונות.
ה־F-16I יכול לשאת חימוש מגוון כולל:
ה־F-16I כולל מערכות אוויוניקה מתקדמות. בהן: רבות ממערכות האוויוניקה הייחודיות לישראל מותקנות בתא אוויוניקה חיצוני המעוצב בצורה אווירודינמית על מנת לא לפגוע בביצועי המטוס. חלק רב מהמערכות הנ"ל מבוססות על אלה המותקנות על ה־F-15I רעם אך הן מדגמים מתקדמים יותר ובעלי יכולות משופרות.
ה־F-16I נועד למגוון משימות, כולל תקיפה והפצצה בטווחים ארוכים במיוחד. לשם כך נוספו למטוס מכלי דלק פריקים משלושה סוגים:
ישראל הגישה בקשה להצעות בספטמבר 1997 והעדיפה את ה־F-16I על פני ה־F-15I שהתחרה מולו ביולי 1999. חוזה "Peace Marble V" נחתם ב־14 בינואר 2000 וחוזה נוסף נחתם ב־19 בדצמבר 2001 לאספקת 102 מטוסים. טיסת הבכורה של ה־F-16I נערכה ב־23 בדצמבר 2003, והמטוסים הראשונים נמסרו לחיל האוויר הישראלי ב־19 בפברואר 2004. המטוס רשם טבילת אש מבצעית במלחמת לבנון השנייה וביצע אלפי גיחות הפצצה ותקיפה. ב־6 באוקטובר 2012 יירטו שני מטוסי F-16I ישראליים כלי טיס בלתי מאויש של חזבאללה ובכך רשמו את ההפלה הראשונה לזכות ה־F-16I. בסוף מאי 2022 יירטו מטוסי F-16I סופה כלי טיס בלתי מאויש מצרי שחדר לנגב עקב תקלה.
שירות מבצעי בעולם
עקב תפוצתם הרבה, מטוסי F-16 השתתפו בעימותים רבים, בעיקר במזרח התיכון.
בשנת 1981, השתתפו שמונה מטוסי F-16 של חיל האוויר הישראלי במבצע אופרה (תקיפת הכור בעיראק): מטוסי ה־F-16 ביצעו את התקיפה עצמה, בליווי וחיפוי של מטוסי F-15. באותה שנה, השיג חיל האוויר הישראלי את ההפלות הראשונות שביצע מטוס ה־F-16, כשהפיל מסוק מי־8 ומטוס מיג־21 סוריים. שנה לאחר מכן, בזמן מבצע שלום הגליל השתתפו מטוסי F-16 ישראלים בקרבות רבים עם מטוסים סורים, ובכולם הייתה ידם של מטוסי ה־F-16 הישראלים על העליונה. מטוסי F-16 השתתפו גם בתקיפות רבות בשטח לבנון.
במהלך מלחמת אפגניסטן, מטוסי F-16 של חיל האוויר הפקיסטני הפילו מספר מטוסי תקיפת קרקע ותובלה סובייטיים ואפגניים. בעימות בגבול זה גם הופל ה־F-16 הראשון, כאשר מטוס ידיד במבנה שלו הפילו בטעות עקב תקלה בטיל אוויר־אוויר.
במלחמת המפרץ בשנת 1991, ביצעו 249 מטוסי F-16 של חיל האוויר האמריקני מעל ל־13,000 גיחות, יותר מכל מטוס אחר של כוחות הקואליציה, עם חמש אבדות בקרבות, שלוש על ידי טילי קרקע־אוויר (טק"א), אחד עקב פיצוץ טרם עת של פצצה, ואחד עקב אש במנוע. מטוסי ה־F-16 שבו לעיראק ב־1998 כחלק ממבצע שועל במדבר ושוב במלחמת עיראק ב־2003, במשימות סיוע לכוחות קרקע ודיכוי הגנה אווירית.
מטוסי F-16 הופעלו גם על ידי נאט"ו במהלך פעולות שמירת השלום בבוסניה ב־1994–1995 (אחד הופל על ידי טק"א), ב־1999 במבצע כוח מאוחד ביוגוסלביה (במהלכו הופל אחד מאש נ"מ), ועל ידי ארצות הברית באפגניסטן מאז 2001. מטוסי F-16 השתתפו גם במלחמת עיראק ב־2003.
ב־23 במרץ 2014 מטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס מיג 23 של חיל האוויר הסורי. ב־24 בנובמבר 2015 הפילו מטוסי F-16 של חיל האוויר הטורקי מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הרוסי, דבר שגרם למשבר חמור מאוד ביחסים בין רוסיה לטורקיה.
רקורד מבצעי
למטוסי ה־F-16 יש רקורד מבצעי רחב בשורות חיל האוויר הישראלי. מטוסי F-16 ישראלים השתתפו במספר גדול מאוד של מבצעי תקיפה, הפצצה ויירוט כלי טיס עוינים.
מטוסי F-16 הראשונים הגיעו לישראל ביולי 1980 אחרי המהפכה האסלאמית באיראן והפלת משטר השאה הפרו־מערבי. בתגובה לכך מכרה ארצות הברית את מטוסי ה־F-16 שיועדו לאיראן לישראל.
ב־1981 הפציצו שתי רביעיות מטוסי F-16 (המלוות במטוסי F-15) את הכור העיראקי והשמידו את המבנה, בכך מנעו ייצור נשק גרעיני בידי סדאם חוסיין.
באותה שנה רשמו מטוסי F-16 ישראלים את הפלות הבכורה העולמיות של המטוס:
שנה לאחר מכן, בזמן מלחמת לבנון הראשונה השתתפו מטוסי F-16 ישראלים בקרבות רבים עם מטוסים סורים, ובכולם הייתה ידם של מטוסי ה־F-16 הישראלים על העליונה. בפרט, מטוסי F-16 נטלו חלק במבצע ערצב 19 להשמדת סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון. המבצע כלל גם קרבות אוויר גדולים. הוא החל ב־9 ביוני 1982 ונמשך יומיים. מטוסי ה־F-16 של חיל האוויר הישראלי סיימו את הקרב בניצחון מוחץ אחרי שהפילו 44 מטוסי מיג־21 ומיג־23 סורים, ללא אבדות (וללא מטוסים שיורטו) לחיל האוויר הישראלי. מטוסי F-16 גם השתתפו בתקיפות רבות בשטח לבנון. מטוס F-16 "נץ" מספר 107 רשם לזכותו 6.5 הפלות, בנוסף להפצצת הכור בעיראק, ובכך הפך למטוס ה־F-16 עם מספר הפלות המטוסים הגבוה בעולם. ב־2015 הועבר לתצוגת קבע במוזיאון חיל האוויר. בין טייסי ה־F-16 הבולטים בהיסטוריה של חיל האוויר הישראלי נמנים זאב רז, אמיר נחומי, אליעזר שקדי ואילן רמון.
מטוסי F-16 השתתפו גם בלחימה בטרור והפציצו מאות מטרות טרור של חזבאללה ואמל בלבנון ושל ארגוני טרור פלסטיניים בשטחי יהודה, שומרון ועזה (בעיקר ברצועת עזה). במלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ומבצע צוק איתן נטלו חלק גם מטוסי ה־F-16I החדישים והנ"ל השמידו מאות מטרות טרור והרגו מאות מחבלים. בסוף מלחמת לבנון השנייה הפילו מטוסי F-16 מזל"טים תוצרת איראן של חזבאללה באמצעות טילי פיתון 5. ב־2007, ארבעה מטוסי F-16I סופה, ביחד עם ארבעה מטוסי F-15I רעם, תקפו והשמידו כור גרעיני צבאי בסוריה ומנעו ממשטר אסד יכולת לייצר נשק גרעיני.
מטוסי F-16 נטלו חלק בתקיפות חיל האוויר הישראלי בסוריה נגד מטרות איראניות ומשלוחי נשק לחזבאללה. בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן בפברואר 2018 נפגע מטוס F-16I בעת תקיפת שדה התעופה T-4 בסוריה, והתרסק בשטח ישראל. הטייסים נטשו באמצעות כיסא מפלט: אחד נפצע קשה והשני קל.
מטוסי ה־F-16 נוטלים חלק קבוע במשימות ביטחון שוטף והגנה אווירית, והם הראשונים להיות מוזנקים במקרה של חדירת כלי טיס עוין. במספר אירועים יירטו מטוסי ה־F-16 כלי טיס בלתי מאוישים של ארגוני הטרור חזבאללה וחמאס. ב־6 באוקטובר 2012 יירטו שני מטוסי F-16I ישראליים כלי טיס בלתי מאויש שחדר לתחומה לאחר שהייה של מעל 20 דקות בשטחה האווירי של ישראל. על פי מומחים ופרסום בעיתון הבריטי ה"סאנדיי טיימס", מוערך כי הכטב"מ שחדר למדינת ישראל היה שייך לחזבאללה והיה מדגם שאהד־129. ב־25 באפריל 2013 יירטו מטוסי F-16 כלי טיס בלתי מאויש נוסף ליד מפרץ חיפה. ב־20 בספטמבר 2016 וב־23 בפברואר 2017 יירטו מטוסי F-16 כלי טיס בלתי מאוישים של חמאס. ב-2 ביולי 2022 הפיל מטוס F-16D ברק 2020 מטייסת 109 כלי טיס בלתי מאויש של חזבאללה שחדר למים הכלכליים של ישראל בגבול ישראל-לבנון. שני כלים נוספים הופלו על ידי טילי ים-אוויר מדגם ברק 1 ששוגרו מאח"י אילת (סער 5).
כיום, מהווה ה־F-16 על שלל דגמיו את עמוד השדרה של החיל, כאשר חיל האוויר הישראלי הוא כיום החיל השני בכמות מטוסי ה־F-16 אחרי חיל האוויר האמריקאי. מגמה זו התחזקה משמעותית בעקבות רכישתם וקליטתם (ב־2004) של 102 מטוסי F-16I חדישים (נקראים בארץ "סופה") בעלי מערכות אוויוניקה מתקדמות תוצרת ישראל ומכלי דלק תצורתיים המגדילים את טווח הפעולה שלו באופן ניכר. בתחילת העשור השני של המאה ה־21 שדרג חיל האוויר את כל מטוסי ה"ברק 1" (C\D) וה"ברק 2" (CG\DG) שלו לדגם "ברק 2020" עם מערכות אוויוניקה משופרות ברמה של ה"סופה", ובאמצע העשור השני של המאה ה־21 החל בשדרוג מטוסי ה"סופה" (F-16I) על כלל מערכותיהם.
בינואר 2020 ניזוקו 8 מטוסי F-16 בבסיס חצור, כאשר דירים תת־קרקעיים הוצפו בשיטפונות.
בעתיד יוחלפו חלק ממטוסי ה־F-16 הישנים על ידי ה־F-35I "אדיר", מטוס קרב רב־משימתי חמקן מהדור החמישי.
חיל האוויר הישראלי חתם על הסכם עם החברה הקנדית Top Aces למכירה 29 מטוסי F-16, ונכון להיום ידוע לפחות על מטוס אחד שנמסר.
טייסות F-16 בחיל האוויר הישראלי
טייסות חיל האוויר הישראלי שהפעילו בעבר F-16:
כפר שחליים
כפר שחליים (גם כפר שיחלים וכפר שיחלייא) הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל, וכן במקורות מאוחרים יותר. נראה כי שכנה באזור קריית גת של ימינו.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר ביש וכפר דיכרין:
.
מקור שם היישוב, הנעוץ בצמח השחליים שגודל באותה התקופה בארץ ישראל, מוסבר גם בתלמוד הירושלמי כך: (ולמה הוא נקרא כפר שחליים, כיוון שבניהם רבו כמו צמח השחליים).
באונומסטיקון של אוסביוס מראשית המאה הרביעית לספירה הוזכר יישוב בשם SAALEIM כשבעה מיל ממערב לבית גוברין.
הגאוגרף בן ימי הביניים יאקות אל-חמאווי הזכיר באזור שפלת יהודה יישוב בן זמנו בשם סחלין. יישוב בשם זה נזכר גם במכתב צלבני משנת 1136 לספירה. הרמז המאוחר ביותר להשתמרות השם הוא שם היישוב מנשיית א-סחלין שתועד במפקד העות'מאני משנת 1596, ואשר מתייחס ככל הנראה לעראק אלמנשיה שבאזור קריית גת של ימינו. בסמוך ממזרח לאזור זה מצויות גם ח'רבת ד'כרין וחורבת בורגין, המזוהות בהתאמה עם כפר דיכרין ועם כפר ביש הנזכרות לצד כפר שחליים במקורות חז"ל.
ברוך דיין האמת
בָּרוּךְ דַּיַּן הָאֱמֶת הוא נוסח ברכה ביהדות, הנאמרת על כל שמיעת בשורה רעה, כגון הפסד כספי או אסון.
כיום הברכה נאמרת בשם ומלכות בעיקר על ידי האבלים, במותו של קרובם. כמו כן משתמשים בנוסח "ברוך דיין האמת" בשביל לבשר על פטירה, ומודפס על מודעות אבל.
מקור הברכה ומשמעותה
מקורה של הברכה נמצא ב: "עַל בְּשׁוֹרוֹת טוֹבוֹת אוֹמֵר 'בָּרוּךְ הַטּוֹב וְהַמֵּטִיב'; עַל בְּשׁוֹרוֹת רָעוֹת אוֹמֵר: 'בָּרוּךְ דַּיַַַן הָאֱמֶת'."
פירוש הברכה הוא הכרה בכך שהמאורעות הרעים המתרחשים בעולם נעשים על ידי האלהים מתוך השגחה ודין צדק, ולא באופן אקראי או חוסר צדק. נוסח תפילה דומה הוא צידוק הדין".
בשמחה
במשנה גם נאמר "חַיָּב אָדָם לְבָרֵךְ עַל הֲרָעָה כְּשֵׁם שֶׁמְּבָרֵךְ עַל הַטּוֹבָה, שֶׁנֶּאֱמַר 'וְאָהַבְתָּ אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ בְּכָל לְבָבְךָ' וגו' 'וּבְכָל מְאֹדֶךָ' - בְּכָל מִדָּה וּמִדָּה שֶׁהוּא מוֹדֵד לְךָ, הֵוֵי מוֹדֶה לוֹ". התלמוד מפרש שכוונת המשנה היא שעל האדם לקבל בשמחה גם את המאורעות הקשים הבאים עליו, ומביא בהמשך את המשפט המפורסם "כָּל מָה שֶׁעוֹשֶׂה הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא - הַכֹּל לְטוֹבָה". בכך מתקשרת הברכה גם למצוות אהבת ה'.
נחלקו הראשונים: האם ההשוואה בשמחה על הטוב ורע היא מוחלטת, ממש אותה שמחה שיש על הטוב כך מצווים להיות שמחים ברעה, או שאין זה השוואה מוחלטת אלא שבשניהם צריך להיות שמחה, אבל השמחה שונה בין הטוב לרע.
ר' עובדיה מברטנורא כתב: "חייב אדם לברך על הרעה - כשמברך דיין האמת על הרעה, חייב לברך בשמחה ובלב טוב כשם שמברך בשמחה הטוב והמטיב על הטובה". משמע השמחה על הטוב והרע זהה. לעומת זאת רש"י כתב: "לקבולינהו בשמחה - לברך על מדת פורענות בלבב שלם". משמע שאין האדם שמח באותו האופן כפי ששמח על הטובה. אלא משמעות השמחה כאן היא בלב שלם, להצדיק את הדין.
הברכה כיום
במאות השנים האחרונות לא נהוג לברך את הברכה בנוסחה המלא ("בשם ומלכות") על כל בשורה רעה, אלא רק על פטירתו של אדם קרוב או על חורבן יישובים. כמו כן הברכה לא נאמרת בזמן שמיעת הבשורה אלא בשעת הלוויה על ידי האבלים, בעת ביצוע הקריעה.