cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובל פוקס
פוקס נולד וגדל בחיפה. יובל צאצא למשפחה שורשית דורות מצפת וממייסדי ראש פינה וכפר תבור, בשנת 1979 התגייס לשירות של שלוש שנים בצה"ל במסגרת הנח"ל, ולאחר מכן הצטרף לקיבוץ אייל, שם שהה במשך כשנה. בשנת 1985 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים אותם סיים בשנת 1988 עם קבלת תואר ראשון בהצטיינות בפילוסופיה והיסטוריה. שנה לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת פרייבורג שבגרמניה. השלים לימודי תואר שני בפילוסופיה ובהיסטוריה ב 1991. תוך כדי לימודיו שימש כעוזר מחקר וכמורה לעברית באוניברסיטאות פרייבורג והמבורג.
לאחר לימודיו פרסם מספר מאמרים בכתבי עת אקדמיים בישראל ובחו"ל בהקשרים שונים של הפילוסופיה של מרטין היידיגר. כמו כן תרגם לעברית את המחזות "סיביר" ו "הקפטן" שהועלו על במת תיאטרון חיפה.
בשנת 1994 הצטרף לשירות במשרד החוץ, ומאז שימש בתפקידים שונים בשגרירויות ישראל בפראג, ברלין ומוסקבה. במסגרת עבודתו הדיפלומטית היה מעורב בהזמנת ישראל כאורחת מרכזית ביריד הספרים הבינ"ל של פראג, בציון אירועי 40 ליחסים הדיפלומטים עם גרמניה ב 2005, בתהליך נרמול היחסים עם אוסטריה ובשורה של מגעים וביקורים רמי דרג במהלך כהונתו כציר במוסקבה בשנים 2005-2009. בשנים 2009-2012 שימש כמנהל מחלקת קווקז ומרכז אסיה במשרד החוץ, בתפקידו זה ליווה את התפתחות היחסים עם אזרבייג'ן וקזחסטן אותן שנים. באוגוסט 2012 מונה לשגריר ישראל בגאורגיה.
במהלך כהונתו כשגריר בגיאורגיה נחתמו בין המדינות שורה של הסכמים ובראשם הסכם לבטול הדדי של הצורך באשרות. ההסכם נחתם בשלהי 2013 ונכנס לתוקף במהלך 2014. כמו כן נחתמו במסגרת תפקידו הסכמים בין המדינות בתחומי המאבק בפשע והחקלאות, והוקמה ועדה כלכלית מעורבת בין המדינות שהתכנסה למפגשה הראשון בירושלים בינואר 2014 בראשות שרי החוץ של שתי המדינות.
ביום העיר של טביליסי 2014 זכה לקבלת תואר אזרח כבוד של טביליסי מאת ראש העיר על פועלו לקידום היחסים בין המדינות והעמים ועל יזום ותמיכה פרויקטים בתחומי התרבות והכלכלה.
במסגרת שבוע הסובלנות הוענקה תעודה המציינת לשבח את שגריר ישראל בגיאורגיה יובל פוקס, בטקס שנערך ביום הסובלנות הבינ'ל שחל ב-16.11.2015  בטביליסי,  ע'י המועצה הדתית של גיאורגיה בבית ראש הממשלה. בין המצוינים לשבח (רה'מ, שרים, הפטריארך, ראשי הדתות),
יובל פוקס סיים תפקידו כשגריר ישראל בגיאורגיה באוגוסט 2016 והתמנה לתפקיד בכיר בהנהלת משרד החוץ.
פיתון מיאנמר
פיתון מיאנמר (שם מדעי: Python kyaiktiyo) הא מין של נחש לא-ארסי מהסוג פיתון החי במיאנמר.
מאפיינים
נחש זה הוא קרובו הרחוק של פיתון הדם וקרוביו קצרי הזנב (פיתון בורנאו ופיתון ברונגרסמה). הוא התגלה ב-2002 במיאנמר, שם התגלתה נקבה שאורכה היה 150 ס"מ ומשקלה 3.6 ק"ג.
פיתון זה מגיע לאורך של 1.8 מטר וגופו בצבע חום עד חום אדמדם עם קשקשים כתומים וכתמים חומים כהים עבים. הזנב קצר ודק בקצהו. הפיתון טוב בטיפוס עצים והוא מצוי רוב הזמן על העצים.
הוא פעיל בלילות ומחפש טרף כמו יונקים ועופות קטנים וכן זוחלים. הוא ממית את טרפו בחניקה בעזרת שריריו העצומים.
1953 בארצות הברית
1953 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 177 שנה מיום היווסדה.
ז'וזף מייסטר
ז'וזף מייסטר (21 בפברואר 1876 – 24 ביוני 1940) היה האדם הראשון שחוסן נגד כלבת, טיפול שנעשה על ידי לואי פסטר, ובכך היה לאדם הראשון שטופל בהצלחה בזיהום הקטלני.
אירוע החיסון
בשנת 1885, מייסטר בן התשע ננשך קשות על ידי כלב שככל הנראה היה נגוע בכלבת. לאחר שהתייעץ עם אלפרד וולפיאן, ועם ז'אק ז'וזף גראנשה , וקיבל את עזרתם, הסכים לואי פסטר לחסן את הילד בעזרת נוזל שדרה שנלקח מארנבות שמתו מכלבת, בהן השתמש בהצלחה למניעת המחלה אצל כלבים. הטיפול הצליח, והילד לא חלה בכלבת.
המשך חייו
כבוגר שימש מייסטר כאחראי נכסים במכון פסטר עד מותו בשנת 1940 בגיל 64. ב־24 ביוני 1940, עשרה ימים לאחר כיבוש פריז בידי הצבא הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה, התאבד מייסטר באמצעות אקדח הגז שלו.
אף על פי שהיא חוזרת ונשנית לעיתים קרובות, הגרסה לפיה התאבדותו נבעה מאי רצונו לאפשר לוורמאכט להיכנס לקריפטה של הפסטרים אינה בת קיימא. במקום זאת, מאמר בכתב עת עכשווי, וכן עדות נכדתו של מייסטר, מצביעים על כך שמחשש לשלום משפחתו ביקש מהם מייסטר לעזוב, בעודו נשאר מאחור כדי להגן על מכון פסטר מפני החיילים הגרמנים. הוא האמין, בטעות, שזה גרם לכך שהם נלכדו על ידי הנאצים. באירוניה טרגית, משפחתו חזרה למכון כמה שעות לאחר שמייסטר שם קץ לחייו.
תיאורים
את מייסטר גילם דיקי מור בסרט "סיפורו של לואי פסטר"  מ-1936. סיפור החיסון העלול להיות מסוכן של מייסטר כנגד כלבת (מה שהוכח כזמן קצר לאחר חיסונו של מייסטר כפתרון היחידי באותה תקופה מול לפתח את תסמיני המחלה הקשים והמייסרים עם מוות איטי ובלתי נמנע בדרך כלל בין 3-7 ימים מהופעת התסמינים הקליניים הראשונים) על ידי פסטר הופיע גם בפרק מסדרת הטלוויזיה "Dark Matters: Twisted But True" ובסדרת הדרמה התיעודית של ה-BBC "Microbes and Men" משנת 1974.
עדות
ניתן להאזין לדיווח של מייסטר על פגישתו עם פסטר בכתובת https://m.ina.fr/audio/PHD85000080 (ארכיון לאומי בצרפת)
חושו אחים חושו
חוּשׁוּ, אַחִים, חוּשׁוּ הוא שיר מאת הרב יחיאל מיכל פינס, אשר חובר בירושלים בשנים 1882–1883, בראשית תקופת העלייה הראשונה. מילות השיר היו עיבוד ותירגום לעברית של שיר צבאי רוסי ולחן עממי. פינס חיבר את השיר לכבוד קבוצת החלוצים חברי תנועת ביל"ו, שבהם תמך ואותם עודד רעיונית וכלכלית.
השיר נעשה אהוד מאוד בתודעה היישובית, ונחשב למייצג אופייני של הרעיון והמעש החלוצי הציוני בארץ ישראל, מאז תקופת העלייה הראשונה. ונהגו לשיר אותו בחגיגות ובטקסים חגיגיים ביישוב ולאחר הקמת המדינה. זכה לביצועים רבים במאה ה-20 ובמאה ה-21.
ניתוח השיר
השיר עוסק במגוון הפנים של התופעה החלוצית הציונית ובתודעתם של חלוצים וחלוצות, שאותם פינס הפליא להבין ולתאר. הרעיונות והשאלות השונות שעוררה התופעה החלוצית בארצות המוצא של החלוצים, ניתנו בכל בית מהשיר:
אריקסן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1952 בארצות הברית
1952 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 176 שנה מיום היווסדה.
CEC Bank
סי.אי.סי בנק (באנגלית: CEC Bank) הוא מוסד פיננסי מוביל ברומניה המספק שירותי ביטוח ושירותים פיננסיים לכ-2.7 מיליון לקוחות.
המטה הראשי של הבנק נמצא בעיר בוקרשט ומלבדו מפעיל הבנק מעל ל-1300 סניפים ברחבי רומניה.
נכון לשנת 2020 מעסיק המוסד כ-6,200 ונמצא בבעלות מלאה של ממשלת רומניה.
היסטוריה
בנק סי.אי.סי הוקם בשנת 1864 על ידי אלכסנדרו יואן קוזה, כחמש שנים לאחר איחוד נסיכויות הדנובה.
בשנת 1875, החל הבנק בבניית המטה המרכזי בעיר בוקרשט.
בשנת 1900, חנך הבנק את המטה החדש בארמון סי.אי.סי (Palatul CEC).
בזמן מלחמת העולם השנייה, הנהלת הבנק ונכסיה הועברו לעיר יאשי לאחר שבוקרשט נכבשה על ידי הנאצים.
בשנת 2005, החל הבנק לשווק פתרונות אשראי ללקוחותיו.
בחודש 2008, החליפה החברה את שמה לסי.אי.סי בנק (CEC Bank) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בחודש 2013, הפך לבנק הגדול ביותר לאחר שהפעיל כ-1090 סניפים ברחבי רומניה.
בלה צרקווה
בֶּלָה צְרְקְוָוה (בסרבית בכתב קירילי: Бела Црква) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במזרח סרביה, סמוך לגבול רומניה בשטח מחוז באנאט הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה.
הקהילה היהודית
קיים תעוד לנוכחות יהודים בעיירה החל משלהי המאה ה-18, אך קהילה ממוסדת נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1898 הוקם בית הכנסת ובראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 243 נפשות שהיוו 2.25 אחוזים מתושבי העיירה. ב-1910 התגוררו בבלה צרקווה 250 יהודים.
פיפרצילין/טזובקטם
פיפרצילין/טזובקטם (באנגלית: Piperacillin/tazobactam מוכרת בשם המסחרי טזוצין) היא תרופה אנטיביוטית המשלבת תרכובת אנטיביוטית של פיפרצילין (מקבוצת הפניצילין) ומעכב האנזים בטא לקטמאז - טזובקטם.
לאנטיביוטיקה זו תכונות נוגדות חיידקי גראם חיוביים וגרם שליליים כמו גם חיידקים אנאירוביים, לרבות החיידק Pseudomonas aeruginosa.
התרופה הזו משמשת בעיקר בטיפול ביחידות של טיפול נמרץ- כנגד דלקת ריאות או פריטוניטיס, כטיפול בזיהומים אצל סוכרתיים (כגון זיהומי רגל סוכרתית) וכטיפול אמפירי בחום אצל חולים עם ירידה במספר תאי הדם הלבנים (חום נויטרופני). התרופה ניתנת תוך ורידית בכל 6 או 8 שעות, ולמשך חצי שעה. התרופה יכולה להינתן גם כאינפוזיה מתמשכת למשך 4 שעות.
תופעת הלוואי העיקרית של תרופה זו היא שלשול – בין 7% עד 11% במחקרים שונים. מחקר אחד הראה כי השכיחות של דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה אצל חולים שקיבלו פיפרצילין/טזובקטם עומד על 4.9%.
מארטן דה רון
מארטן דה רון (בגרמנית: Marten de Roon; נולד ב-29 במרץ 1991) הוא כדורגלן הולנדי המשחק באטאלנטה ובנבחרת הולנד בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
דה רון התחיל את הקריירה המקצועית שלו בספרטה רוטרדם. ב-27 במרץ 2010 דה רון ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–3 נגד טוונטה. עד לסיום העונה רשם שלוש הופעות בליגה. בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 27 הופעות בעונה זו. ב-26 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–2 נגד אלמיירה סיטי.
באפריל חתם ל-3 שנים בהירנביין. ב-9 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בניצחון 1–2 נגד פ.ס.וו. איינדהובן.
ביולי, דה רון חתם באטאלנטה מהסרייה א'.
ב-4 ביולי 2016 דה רון חתם במידלסברו, העולה החדשה מהפרמייר ליג תמורת 12 מיליון פאונד. ב-5 בנובמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בצורה דרמטית בדקה ה-91 במשחק הליגה נגד מנצ'סטר סיטי. המשחק נגמר בתיקו 1-1.
ב-10 באוגוסט 2017 חזר דה רון לאחר שנה לאטאלנטה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, דה רון שיחק בנבחרת הנוער של הולנד והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2010.
ב-13 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
מערכת טולהומה
מערכת טוֹלָהוֹמָה (באנגלית: Tullahoma Campaign) או מערכת מרכז טנסי (באנגלית: Middle Tennessee Campaign), הייתה מבצע צבאי אשר נערך בין 24 ביוני ל-3 ביולי 1863, ובמהלכו ביצעה ארמיית הקמברלנד של האיחוד בפיקוד מייג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס את אחד התמרונים החשובים של מלחמת האזרחים האמריקנית. תוצאת המערכה הייתה דחיקתם של כוחות הקונפדרציה ממרכז טנסי ואיום על העיר האסטרטגית צ'טנוגה.
ארמיית טנסי של הקונפדרציה בפיקוד גנרל ברקסטון בראג תפסה עמדות הגנה חזקות בהרים במרכז טנסי, עם מפקדה בעיר טולהומה. באמצעות סדרה של התקפות הטעיה מתוזמנות היטב הצליח רוזקרנס לכבוש מספר מעברי הרים חשובים; בין היתר, נשק חדיש – רובה ספנסר נטען המחסנית – עזר להכריע את הכף. כוחות הקונפדרציה סבלו מיריבות קשה בין גנרלים וממחסור באספקה, וכאשר כוחות האיחוד איימו לנתק את דרכי האספקה והתקשורת שלהם, נאלצו לסגת מטולהומה אל עבר צ'טנוגה, אשר שוכנת מצפון לגבול עם ג'ורג'יה על נהר טנסי.
המערכה הסתיימה באותו שבוע שבו התרחשו שני ניצחונות אסטרטגיים של האיחוד, בקרב גטיסברג ובמצור על ויקסבורג; רוזקרנס התלונן שהישגו לא קיבל את תשומת הלב הראויה. עם זאת, אבדות הקונפדרציה במערכת טולהומה היו מועטות, וצבאו של בראג נותר חזק דיו על מנת להנחיל לרוזקרנס תבוסה בקרב צ'יקמוגה, חודשיים מאוחר יותר.
רקע
רוזקרנס חנה עם צבאו במרפריסבורו כמעט חצי שנה לאחר קרב נהר סטונס. הוא ניצל את הזמן להצטיידות מחדש, בניית בסיס אספקה, ואימון הצבא; אולם חלק מהסיבות לחנייה הממושכת הייתה אי נכונותו להתקדם בדרכים הבוציות בחורף. הוא קיבל פניות רבות מהנשיא אברהם לינקולן, מזכיר המלחמה אדווין סטנטון, והגנרל המפקד הנרי האלק לחדש את המערכה מול בראג, אולם הדף את כולן במהלך החורף והאביב. באביב החל מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט את השלב האחרון והמכריע של מערכת ויקסבורג, כאשר צלח את המיסיסיפי מדרום לוויקסבורג והחל בתמרון עמוק בלב מדינת מיסיסיפי. הדאגה העיקרית של הממשל הייתה שאם רוזקרנס ימשיך לחנות ללא מגע עם האויב, תפנה הקונפדרציה יחידות מצבאו של בראג בניסיון להקל את הלחץ שהפעיל צבאו של גרנט על ויקסבורג, מיסיסיפי. לינקולן כתב לרוזקרנס: רוזקרנס תירץ בתגובה שאם יחל לנוע בראג עשוי להעביר את מרבית צבאו למיסיסיפי ולאיים על מערכת ויקסבורג של גרנט עוד יותר. כך, בהמנעו להתקיף את בראג, הוא בעצם עוזר לגרנט. התסכול בוושינגטון מחוסר הפעילות של רוזקרנס היה גדול עד כדי כך שהאלק איים עליו בהדחה.
צבאו של בראג סבל מההמתנה הממושכת. האזור בו שהו חייליו, אשר נודע בשם "השממה", היה אזור אדמה חקלאית גרועה אשר הקשה עליו לתספק את צבאו בעודו ממתין להתקפה של רוזקרנס. באופן אירוני, למרות שצבאו היה מוצב על מנת לשמור על האספקה החקלאית של הדרום אשר שונעה במסילות רכבת דרך צ'טנוגה, צבאו שלו היה קרוב לרעב בעוד מרבית האספקה זרמה אל הארמייה של צפון וירג'יניה של גנרל רוברט א' לי במזרח.
הגנרלים הכפופים לבראג היו קרובים למרד בעקבות חוסר שביעות רצונם מאופן ניהולו את מערכת קנטקי (קרב פריוויל) ואת קרב נהר סטונס. נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס הגיב למשבר בכך ששלח לזירה את גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון על מנת לחקור את מצבו של הצבא. דייוויס הניח שג'ונסטון, אשר היה בכיר מבראג, ידיח את בראג וייקח פיקוד על הצבאות בשטח. אולם, ג'ונסטון הגיע אל הזירה ומצא את ארמיית טנסי במצב טוב. הוא אמר לבראג שצבאו הוא "המאורגן ביותר, המצויד ביותר, והממושמע ביותר בקונפדרציה." ג'ונסטון סירב באופן מפורש לכול הצעה לתפוס את הפיקוד, מכיוון שדאג מדעת הקהל אשר תחשוב שניצל את המצב לתועלתו האישית. כאשר דייוויס הורה לג'ונסטון לשלוח את בראג לריצ'מונד, ג'ונסטון דחה את הפעולה בגלל שאשתו של בראג נפלה למשכב. כשזו כבר חזרה לאיתנה, ג'ונסטון לא היה מסוגל ליטול את הפיקוד בגלל סיבוכים רפואיים שנבעו מפציעתו בקרב סבן פיינס בשנת 1862.
במהלך החורף והאביב עסקו שני הצדדים בפעילות המועדפת – אם כי בדרך כלל חסרת התועלת – של שליחת פשיטות פרשים. כמעט שליש מצבאו של בראג היה מורכב מפרשים - 16,000 רוכבים אל מול 9,000 אצל האיחוד. בפברואר יצא מייג'ור ג'נרל ג'וזף וילר מן הקונפדרציה, בראש שתי בריגדות פרשים, לפשיטה על פורט דונלסון (קרב דובר ), אולם כשל בניסיונו לתפוס את חיל המצב בדובר או להפריע לתנועת הספנות של האיחוד בנהר קמברלנד. במרץ שלח רוזקרנס יחידת פרשים בניסיון לנתק את קווי האספקה של בראג, אולם זו נכשלה ואולצה להיכנע בקרב תומפסון סטיישן. עוד במרץ, פשט בריגדיר ג'נרל נייתן בדפורד פורסט מן הקונפדרציה על קווי התקשורת של רוזקרנס בברנטווד, תחנה על מסילת הרכבת בין נאשוויל לדקאטור, בפעולה שנודעה כקרב ברנטווד. מייג'ור ג'נרל ארל ואן דורן מן הקונפדרציה אשר הובא אל הזירה על ידי ג'ונסטון, לא היה בטוח מה היא משימתו, ומי ישרת תחתיו. במהלך החודשים פברואר עד מאי ניסה אך לא הצליח לנתק את קווי האספקה של רוזקרנס; המבצעים כללו שני קרבות פרשים מצפון לספרינג היל בחודש מרץ, והמרדף של פורסט אחר הפשיטה של קולונל אבל סטרייט  אשר נלכד באלבמה בחודש אפריל. ואן דורן נרצח במאי, ופורסט קיבל את הפיקוד על כל כוחות הפרשים באגף שמאל של צבאו של בראג. הכוחות שהביא ואן דורן ממיסיסיפי הוחזרו למדינת מוצאם במאי. בתחילת יוני יצא בריגדיר ג'נרל ג'ון האנט מורגן מן הקונפדרציה לפשיטה המפורסמת לעבר אינדיאנה ואוהיו, מבצע אשר היסטוריון הפרשים סטיבן ז' סטאר כינה "מטורף מבחינה צבאית", והסתיים בנפילתו בשבי שישה שבועות אחר כך. בתקופה זו איבדו כוחות הקונפדרציה כ-4,000 פרשים, אולם גרמו לרוזקרנס לחשש מסוים לגורל קווי האספקה שלו. כוחות האיחוד איבדו כ-3,300 פרשים, ללא הישגים משמעותיים.
האיחוד
ארמיית הקמברלנד בפיקודו של רוזקרנס מנתה בתחילת המערכה כ-60,000 איש, אשר היו מאורגנים באופן הבא:
הקונפדרציה
ארמיית טנסי בפיקודו של בראג מנתה כ-45,000 חיילים, והייתה מאורגנת באופן הבא:
המערכה
[[קובץ:Tullahoma Campaign.png|400px|ממוזער|שמאל|מערכת טולהומה.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
]]
הטעיה, ותפיסת המעברים (23–24 ביוני)
התנועות הראשונות במערכה החלו למעשה ב-23 ביוני כאשר יחידות מקורפוס העתודה של גריינג'ר, בצירוף דיוויזיית פרשים בפיקוד מיטצ'ל מגייס הפרשים, החלו נעות מערבה ממרפריסבורו אל עבר טריון, במה שהיה תחילתו של מהלך הטעיה מורכב. מהלך זה תוכנן לחזק את הנחתו של בראג שהמאמץ העיקרי של האיחוד יונחת על אגפו השמאלי בכיוון שלביוויל. באותו זמן, דיוויזיה בפיקודו של ג'ון פאלמר מן הגייס ה-XXI נעה מזרחה אל עבר בריידיוויל, הרחק מעבר האגף הימני של בראג, היכן שאיימה לדחוק את כוחות הפרשים של הקונפדרציה לאחור, ולנוע אל מנצ'סטר, בעורף קווי ההגנה של הקונפדרציה. רק לאחר שתנועות הטעיה אלה יצאו לדרך, כינס רוזקרנס את מפקדי הגייסות שלו ותידרך אותם בפירוט על המערכה שאך זה החלה.
תוכניתו המורכבת של רוזקרנס, אשר עמדה לבחון את ששת חודשי האימונים המפרכים שהעביר את צבאו, הייתה מבוססת על הנעת הגייס של גריינג'ר מערבה לעבר אגף שמאל של בראג על מנת לאיים על דרכי הגישה אל שלביוויל, בעוד עיקר צבאו מבצע איגוף ענק ממזרח סביב אגף ימין של בראג. בעוד בראג מרוכז בעמדה המבוצרת בשלביוויל, על תומאס הוטל לצעוד דרום מזרחה על הדרך הראשית אל מנצ'סטר, אל עבר מעבר הובר באגפו הימני של הארדי. מכיוון שהמעבר היה מוגן בכוחות קלים בלבד, מהירות הייתה מרכיב הכרחי בתוכניתו של רוזקרנס.
במהלך האביב ביקש רוזקרנס שוב ושוב תגבורות פרשים אשר נדחו על ידי וושינגטון, אולם הוא קיבל אישור להסב חטיבה רגלית ליחידה רכובה. החטיבה של קולונל ג'ון ת' וילדר מן הדיוויזיה של ריינולדס – 1500 איש מהרגימנטים אינדיאנה-72, אילינוי-98 ו-123 – מצאו סוסים ופרדות בסביבה, והצטיידו בגרזנים לקרבות פנים אל פנים, מה שהקנה להם את כינוי הגנאי "חטיבת הגרזן". עם זאת, ברשותם היה נשק חדיש וקטלני יותר – רובה ספנסר נטען מחסנית בת שבעה כדורים, בו הצטיידו כל הלוחמים. לחטיבה של וילדר הייתה את יכולת התנועה וכוח האש, וכן מוראל יחידה גבוה, מרכיבים חיוניים בהובלת התקפת ההפתעה על מעבר הובר לפני שיתוגבר.
שישה מייל מערבה, במעבר ליברטי, התחולל קרב דומה. היחידה המובילה מן הגייס של מק'קוק, רגימנט אינדיאנה 39 בפיקוד קולונל תומאס הריסון, הייתה גם היא יחידת רגלים רכובה חמושה ברובי ספנסר. מספר זקיפים של הקונפדרציה אשר נפלו בשבי גילו כי רק שני רגימנטים של הקונפדרציה מגינים על המעבר. בלא להמתין לכוח הרגלים העקרי שלו, מק'קוק הורה לבריגדה של בריגדיר ג'נרל אוגוסט ויליץ' לנוע קדימה במהירות האפשרית. ויליץ' פרש רגימנט בכל צד של הדרך, והחל להתקדם במעלה המדרון. התקפה חזיתית אל מול ביצורי הקונפדרציה היה בלתי אפשרית, ובמקום החל קרב איגופים אל מול הבריגדות של בריגדיר ג'נרל סנט ג'ון ר' לידל ובריגדיר ג'נרל פטריק קליבורן. לקראת הערב הגיעה בריגדת איחוד נוספת לסייע לוויליץ' בהתקפה, וכוחות האיחוד דחקו את כוחות הקונפדרציה כחצי מייל מעבר לכניסה הדרומית אל המעבר.
היום הראשון של המערכה עבר תחת גשם כבד, מזג אוויר אשר נמשך 17 ימים נוספים. (חיילי האיחוד הפיצו במהלך המערכה את השמועה ההומוריסטית ש"טולהומה" מורכבת מצירוף המילים היווניות "טולה" - שמשמעה "בוץ", ו"הומה" - שמשמעה "עוד בוץ".) הגשם האט את תנועות כוחות האיחוד, אולם היום הסתכם ב"ביצוע מושלם של תוכניתו של רוזקרנס" על ידי ארמיית הקמברלנד. צבא האיחוד שלט על שני מעברים חיוניים ברכס ההרים, והיה בעמדת זינוק לאגף את צבאו של בראג מימין.
איגוף, ונסיגה לטולהומה (25–27 ביוני)
ב-25 ביוני, בייט וג'ונסון חידשו את מאמציהם לסלק את כוחות האיחוד ממעבר הובר, בעוד קליבורן ניסה לעשות את אותו דבר במעבר ליברטי. שני המאמצים נכשלו, אם כי קליבורן הצליח לדחוק את ויליץ' לזמן מה, עד שהיגיעו תגבורות, והנחיל לרגימנט פנסילבניה ה-77 שיעור אבדות של 20%. רוזקרנס עצר את התקדמות הארמייה של הקמברלנד בגלל מצבן הבוצי של הדרכים. בראג לא הצליח לנצל את ההפוגה שהעניק לו רוזקרנס כיוון שמפקדי הפרשים שלו לא העבירו לו מודיעין מדויק - פורסט לא מסר מידע על חולשת אגף ימין של האיחוד, ווילר לא דיווח על תנועת הגייס של קריטנדן דרך בריידיוויל לכיוון עורף המערך של בראג.
ב-26 ביוני למד בראג על היקף הלחימה באגף ימין שלו, והבין שהפעילות באגף שמאל היא הטעיה. הוא הורה לפולק לצאת עם הגייס שלו למסע ליילי למרפריסבורו דרך מעבר גאי, ולתקוף את כוחות האיחוד במעבר ליברטי מאחור, בעוד הארדי תוקף אותם מן החזית. פולק התנגד למשימה מפאת קושיה, ובראג ביטל אותה לבסוף כאשר הבין את עוצמת האיום מאת הגייס של תומאס. באותה העת רוזקרנס הורה למק'קוק לסגת ממעבר ליברטי צפונה, לעקוף את שיפולי ההרים, ולנצל את הפריצה שהשיג תומאס במעבר הובר.
הארדי תרם גם הוא לקשייו של בראג. חוסר האמון ששרר בין הקצינים הבכירים של ארמיית טנסי (של הקונפדרציה) בחודשים האחרונים גרם לכך שהייתה מעט תקשורת ישירה ביניהם בנושאי אסטרטגיה. כתוצאה מכך, לפולק והארדי לא הייתה הבנה ברורה של תוכניותיו של בראג. הארדי התלונן על חוסר ההתאמה של העמדה בטולהומה. אולם, במקום להניח שבראג וג'וזף א' ג'ונסטון הבינו את המצב האסטרטגי ולו אין מספיק ידע על תוכניותיהם, הוא הסיק מן המצב - כפי שתיאר זאת ההיסטוריון סטיבן א' וודוורת' - "שזאת הוכחה נוספת לדעתו שבראג הוא אידיוט." הלך רוח זה הוביל את הארדי לדרך פעולה שהוא תפש "כנכון ביותר על מנת להציל צבא שמפקדו היה אידיוט." דרך פעולה זאת הייתה להורות לכוח שלו בפיקוד מייג'ור ג'נרל אלכסנדר פ' סטוארט לסגת ממעבר הובר לעבר וורטרייס. אילו היה מורה לכוחותיו לסגת לכיוון מנצ'סטר, היה יכול אולי לנהל קרב נסיגה והשהיה ולעכב את רוזקרנס במידה מספקת על מנת לאפשר לבראג לפתח התקפת נגד. הבריגדה הרכובה של וילדר הגיעה למנצ'סטר ב-8 בבוקר ב-27 ביוני, והדיוויזיה שלו כבשה את העיר עד שעות הצהריים. המצאות כוחות האיחוד במנצ'סטר היוותה איום חמור על עורפו של הארדי. דרך הנסיגה שבחר הארדי הפכה את התקפתו של תומאס לאפקטיבית יותר, ולא הותירה לבראג ברירה, אלא להורות ב-27 ביוני לפולק והארדי לסגת לטולהומה.
הדיוויזיות של רוסו ובראנון מן הגיס של תומאס התקדמו לעבר וורטרייס בעוד סטוארט (מן הגייס של הארדי) נסוג. במערב, גריינג'ר וסטנלי, אשר היו מוצבים עדיין מול מעבר גאי, קיבלו הוראה לנסות להתקדם קדימה. הפרשים של סטנלי טאטאו בקלות את שאריות פרשי הקונפדרציה, והגיעו אל ביצורי שלביוויל, שהיו נטושים כמעט לחלוטין אחרי נסיגתו של פולק. בריגדת הפרשים של קולונל רוברט מינטי, אשר כונתה "בריגדת הסייף", יצאה להסתערות רכובה על הביצורים וכבשה אותם.
פשיטה לעורף האויב, ונסיגה לצ'טנוגה (28 ביוני – 3 ביולי)
ב-28 ביוני יצאה הבריגדה של וילדר לפשיטה על מנת לחבל בתשתית הרכבת בעורפו של בראג. מטרתם הראשונה הייתה העיירה דשארד, אשר שכנה על קו הרכבת נאשוויל-צ'טנוגה, אשר היווה את עורק האספקה היחידי לצבאו של בראג. נהר אלק אשר עלה על גדותיו בעקבות הגשמים היווה מכשול רציני, אולם הבריגדה פירקה טחנת קמח בקרבת מקום ובנתה ממנה רפסודה, בה השתמשו על מנת להשיט את תותחי ההוביצר שלהם אל מעבר לנהר. הבריגדה הביסה חיל-מצב קטן בדשארד, הרסה כ-300 מטרים של פסי רכבת, ושרפה את מחסני הרכבת שהכילו מנות קרב של הקונפדרציה. בבוקר שלמחרת רכבו לשולי הגבעות של הרי קמברלנד, והיגיעו לעיירה סוואני, שם הרסו את ענף קו הרכבת לכיוון מק'מינוויל. למרות שרדף אחריהם כוח עדיף מספרית, חזרה "בריגדת-הברק" למנצ'סטר בצהריי 30 ביוני, ללא אבדות כלל.
בראג לא היה מוטרד במיוחד מן הפשיטה בעורפו, והנזק לקו הרכבת תוקן במהירה. כוחותיו חיכו בביצורים בטולהומה למתקפה החזיתית של רוזקרנס, אשר הייתה מתוכננת ל-1 ביולי. עם זאת, פולק היה מודאג מגורלו של הצבא במקרה שקו האספקה שלו ינותק — ולו באופן זמני — ויעץ לבראג לסגת. הארדי, שאיבד אמון בבראג, לא יעץ לסגת, אך גם לא הביע תמיכה באפשרות להישאר ולהילחם. יום לאחר מכן, ב-30 ביוני בשעה 3 אחר הצהריים, נתן בראג את הפקודה לנסיגה ליילית אל מעבר לנהר אלק. בהחלטתו לסגת לפני התקפת כוחות האיחוד ויתר בראג על ההזדמנות להנחיל לארמיית קמברלנד אבדות כבידות.
ארמיית טנסי תפסה עמדות מדרום לנהר אלק, אולם הארדי ופולק שכנעו את בראג לנוע עוד דרומה, אל העיירה קוֹואֵן. ההיסטוריון סטיבן וודוורת' כתב: "ההתקדמות הנחושה והחכמה של כוחות האיחוד, ביחד עם חילוקי הדעות הבלתי פוסקים וחוסר שיתוף הפעולה של הגנרלים שלו, דומה כי שברו את בראג פיזית ונפשית." הוא סבל מאוסף מחלות, ובכללן התפרצות מכאיבה של פרונקלים אשר מנעה ממנו לרכב על סוסו ולסייר בשדה הקרב. העמדה בקוואן הייתה בלתי מתאימה למגננה, והארמייה נשארה שם רק עד ערב 2 ביולי. ב-3 ביולי הורה בראג על נסיגה לצ'טנוגה מבלי להתייעץ עם מפקדי הגייסות שלו. הצבא חצה את נהר טנסי ב-4 ביולי; מרדף פרשים שניהל פיל שרידן לא הצליח ללכוד את המשמר האחורי של בראג לפני שזה חצה את הנהר. ב-7 ביולי כבר חנו כל כוחות הקונפדרציה ליד הר לוקאאוט, בסמוך לצ'טנוגה.
תוצאות
טולהומה נחשבת מערכה "מבריקה" על פי היסטוריונים רבים. אברהם לינקולן כתב, "איגוף כוחותיו של בראג בשלביוויל, טולהומה וצ'טנוגה הוא הדוגמה הטובה ביותר לאסטרטגיה שאני מכיר." דייוויד סטנלי, מפקד גייס פרשים של האיחוד, כתב "כל סטודנט של המקצוע הצבאי אשר רוצה ללמוד מערכה לדוגמה, ייקח את המפות והפקודות לתנועות היומיות של גנרל רוזקרנס במהלך המערכה. אין דוגמה טובה יותר לאסטרטגיה מוצלחת במהלך כל המלחמה ממערכת טולהומה."
צבא האיחוד דחק את כוחות הקונפדרציה ממרכז טנסי בסופגו אבדות קלות בלבד. מספר האבדות שדווחו על ידי האיחוד היה 569 (83 הרוגים, 473 פצועים, 13 שבויים ונעדרים). בראג לא ערך רשימת אבדות; אבדותיו, כך טען, היו "זניחות". אולם, כוחות האיחוד שבו 1634 חיילי קונפדרציה, בעיקר מהגייס של הארדי. במהלך הנסיגה, כאשר רכב בראג אל הרי טנסי, הוא אמר לבישופ צ'ארלס קווינטרד, הכומר של רגימנט טנסי ה-1, שהוא "שבור לחלוטין", ושהמערכה הייתה "אסון גדול".
רוזקרנס לא קיבל את ההכרה הציבורית לה היה זוכה בנסיבות אחרות. ביום בו הסתיימה המערכה פתח רוברט א' לי בהסתערות של פיקט והובס בקרב גטיסברג. ביום שלמחרת, נכנעה ויקסבורג לגרנט. שר המלחמה סטנטון שלח טלגרף לרוזקרנס: "צבאו של לי הובס; גרנט ניצח. לך ולצבא האציל שלך יש עתה הזדמנות להנחית את מכת הסיום על המרד. האם תבזבז הזדמנות זו?" רוזקרנס זעם על היחס כלפיו וענה, "קיבלתי את הודעתך המעודדת על נפילת ויקסבורג ותבוסתו של לי. נראה כי אינך מכיר בעובדה שצבא אציל זה גרש את המורדים ממרכז טנסי. …בשם צבא זה אני מבקש כי משרד המלחמה לא יתעלם מאירוע כה גדול רק מכיוון שאינו כתוב באותיות של דם."
רוזקרנס לא פעל מיידית על פי עצתו של סטנטון "להנחית את מכת הסיום על מרד". הוא עצר להתארגנות מחדש ובחן את דרכי הפעולה שלו בשטח ההררי שלפניו. ב-16 באוגוסט חידש רוזקרנס את המערכה, ובסדרת תמרונים גרם לבראג לסגת מצ'טנוגה אל החלק הצפוני של ג'ורג'יה. אולם, במהרה התברר כי צבאו של בראג הובס רק חלקית. צבאו קיבל תגבור מארמיית צפון וירג'יניה של לי, ובספטמבר תקף בראג את רוזקרנס בקרב צ'יקמוגה, וזכה בניצחון המשמעותי היחיד של הקונפדרציה בזירה המערבית של המלחמה. צבאו המוכה של רוזקרנס נסוג לצ'טנוגה ובראג הטיל עליו מצור.
לווייתן דלוע-ראש
לוויתן דְּלוּעַ-רֹאשׁ (שם מדעי: Peponocephala electra) הוא סוג ומין יחיד במשפחת הדולפיניים. הוא קרוב של לווייתן קטלן גמדי ושל גלובי שחור, ויחד איתם, מינים אלה נקראים blackfish. הוא גם קרוב של עבשן קטלני.
לוויתן זה נפוץ באזורים טרופיים, אם כי לא נצפה על ידי האדם לעיתים קרובות שכן הוא מעדיף לשהות במים עמוקים.
תיאור
מבנה גופו של דלוע-הראש מזכיר טורפדו. צורת הראש קונוס מעוגל, מה שנתן את שמו בשפות רבות. הגוף אפור בהיר אחיד פחות או יותר, למעט הראש שהוא אפור כהה. הסנפירים ארוכים ומחודדים. סנפיר הגב גבוה וקצהו מחודד, מזכיר את בן דודו הקטלן. בפרופיל, ראשו של דלוע-הראש אינו מעוגל כמו זה של הקטלן הגמדי דבר שיכול להקל על הזיהוי.
לווייתן זה יודע לשחות במהירות רבה, במיוחד כאשר מבהילים אותו. במנוסתו, לעיתים קרובות יבצע קפיצות נמוכות, קצרות מעל פני הים, ויתיז מים רבים. דלועי-ראש לרוב נאספים בקבוצות גדולות - לפחות 100 פרטים וייתכן שעד אלף פרטים במקרים נדירים, ולעיתים אף עולים על שרטון כמה וכמה פרטים ביחד.
לווייתן דלוע-ראש שוקל בלידה 10–15 ק"ג ואורכו 1 מטר. לוויתן בוגר יכול להגיע ל-3 מטר ולשקול מעל 200 ק"ג. אורך החיים הוא מעל 20 שנה, וכנראה מעל 30 שנה לנקבות.
מזונם העיקרי של דלועי-הראש הם דיונוני רחף (Teuthida).
אוכלוסייה ותפוצה
לווייתנים דלועי-ראש חיים רחוק מהחופים, בכל האוקיינוסים הטרופיים והסוב-טרופיים. בספר הצפוני של אזור המחיה שלו, דלוע-הראש יכול לחיות גם במים ממוזגים. פרטים נצפו מול החוף הדרומי של אירלנד. עם זאת, על פי רב, דלועי-הראש נמצאים מעבר למדף היבשתי בין ו-. הוואי והאי Cebu שבפיליפינים הם מקומות טובים לפגוש דלועי-ראש כי המדף היבשתי שם צר. אף שאין מידע ספציפי, מין זה, בדומה למינים קרובים, ככל הנראה אינו נודד.
ב-10 בפברואר 2009, מעל 300 לווייתנים דלועי-ראש נצפו ליד החוף הרדוד ב שבפיליפינים. תושבים מקומיים ומתנדבים הינחו את הלווייתנים למים העמוקים. אף שהסיבה להתנהגות זו של הלווייתנים אינה ברורה, שניים משלושת הלווייתנים שנמצאו מתים סבלו מנזק לעור התוף.
1951 בארצות הברית
1951 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 175 שנה מיום היווסדה.
לווייתן דלוע-ראש
אוכלוסייה ותפוצה
בהוואי, גודל הקבוצות משתנה, בין פרטים שחיים לבדם לקבוצות של 800 פרטים. לרוב נצפים חיים בקבוצות גדולות יחסית (חציון 287 פרטים). נראה שיש שתי אוכלוסיות הוואיות: קבוצה גדולה שחיה במים עמוקים ונעה לעיתים קרובות בין האיים, וקבוצה קטנה שמעדיפה מים רדודים וחיה ליד האי הוואי.
לווייתנים דלועי-ראש באזור הוואי מבלים חלק ניכר מזמנם ביום מעל פני הים, נחים.
שימור
מצב השימור של המין, ע"פ IUCN הוא: ללא חשש.
לווייתנים דלועי-ראש מוזכרים בשני המזכרים הבאים שעניינם שימור לווייתנאים:
Experience
הפקה ופרסום
להקת הפרודיג'י מנתה ארבעה חברים, אך את מרבית העבודה על האלבום עשה ליאם האולט לבדו. החבר הנוסף היחיד שהיה שותף להפקת האלבום הוא מקסים ריאליטי, שעשה את השירה בשיר האחרון האלבום.
"Charly", השיר הפותח באלבום, יצא כסינגל הראשון ב-12 באוגוסט 1991. השיר הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי. לקראת סוף אותה השנה יצא הסינגל השני "Everybody in the Place", שהגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים. שבועיים לפני יציאת האלבום יצאו השירים "Jericho" ו-"Fire" על גבי סינגל משותף. האלבום המלא יצא לאור ב-28 בספטמבר 1992. בשיאו הגיע האלבום למקום ה-12 במצעד האלבומים הבריטי.
ביוני 2001 יצא האלבום בארצות הברית במהדורה מורחבת, שכללה בנוסף לאלבום המקורי, דיסק נוסף ובו בי סיידים ורמיקסים. האלבום המורחב יצא בבריטניה שבע שנים מאוחר יותר, תחת השם "Experience: Expanded". בגרסה זו נכללו 2 שירים נוספים.
שחקני הקלפים
שחקני הקלפים (בצרפתית: Les Joueurs de cartes) היא סדרת של חמישה ציורים, שנוצרה על ידי הצייר הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן בשנות ה-90 של המאה ה-19. היצירות בסדרה נבדלות בגודלן, במספר המשתתפים המשחקים בקלפים ובמיקום המשחק. כמו כן, סזאן יצר מספר סקיצות לציורי הסדרה. אחת מהגרסאות בסדרה נמכרה למשפחת המלוכה בקטר בסכום של 250 מיליון דולר ב-2011. ההערכות הן שהציור נמכר שנית בסכום של בין 225 ל-300 מיליון דולר, מה שהפך אותו לציור הכי נמכר אי פעם עד 2017.
אודות היצירה
היצירה נחשבת כאבן פינה עבור סזאן בשנות ה-90 של המאה ה-19 וכהקדמה ליצירותיו האחרונות. ביצירות מתוארים איכרים מפרובאנס מעשנים ומשחקים בקלפים. כל השחקנים ביצירות הם גברים ומבטם מוטה לכיוון הקלפים שהם מחזיקים בידיהם. ניכר כי השחקנים מרוכזים במשחק, והתקשורת ביניהם מתבצעת דרך הקלפים. סזאן אימץ את המוטיב הזה מסגנון אומנותי צרפתי והולנדי של שחקני קלפים רועשים ושיכורים. הז'אנר כולל גם מוטיב של דרמה. סזאן התאים את הסגנון לציוריו, אבל במקום דמויות רועשות והתרחשות דרמטית הוא צייר אנשים פשוטים באווירה נינוחה. חוץ מבקבוק יין סגור בשלוש מהגרסאות לא נעשה שימוש באלכוהול ובכסף, מוטיב שחזר בז'אנר המדובר. סזאן כנראה הושפע מציור של אחד מאחים שהוצג במוזיאון ליד ביתו של האמן באקס-אן-פרובאנס. הדוגמנים ליצירה היו איכרים שעבדו באחוזת משפחת סזאן.
למרות שהסדרה כוללת חמישה ציורים, השלושה ציורים האחרונים זהים בכמות השחקנים ובקומפוזיציה. קיימת אי בהירות בנוגע למתי סזאן השלים כל אחת מהיצירות בסדרה, אך מומחים טוענים כי הצייר יצר את הגרסאות הראשונות והפחות מוצלחות בקנבסים גדולים ואילו את הגרסאות הסופיות הוא צייר על קנבסים קטנים יותר. הגרסה הגדולה ביותר בסדרה נעשתה בין השנים 1890 ל-1892, והיא המורכבת ביותר מכל היצירות בסדרה. היא כוללת חמש דמויות; שלושה שחקני קלפים ושני צופים מהצד. השחקנים יושבים ליד שולחן חצי מעוגל. בצד ימין בין שני שחקנים יושב לו נער המרוכז גם הוא במשחק. בצד השני בין שני השחקנים עומד לו צופה נוסף המעשן במקטרת, ככל הנראה מחכה לתורו במשחק. דמותו של אותו צופה נוצרה כדי להוסיף נדבך עומק לציור וכן כדי למשוך את עיניי הצופים ביצירה. מבקר האמנות תיאר את היצירה כ"מתח בין הפכים". אלמנטים כמו צבע, סוג הבגדים, צורת הכובעים אור וצל מביאים לניגודיות עקב השוני בין הדמויות. בגרסה הזו הניגודיות היא החזקה ביותר מבשאר ציורי הסדרה. הגרסה הגדולה מוצגת ב בפילדלפיה, פנסילבניה.
גרסה יותר מרוכזת של היצירות עם ארבעה שחקנים נחשבת לציור השני בסדרה. הציור מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק, וגודלו הוא כחצי מהיצירה שנמצאת בקרן בארנס. הקומפוזיציה בציור זהה לקודמת עם שוני בחסרונו של הילד הצופה, פרספקטיבה קרובה יותר של המתבוננים ביצירה וחלל מועט בין השחקנים. בגרסה הקודמת אחד השחקנים והילד לא חובשים כובע, אולם בגרסה הזו כולם חובשים כובע. בנוסף, אין בגרסה זו את המדף עם האגרטל ואת החלק ממסגרת של התמונה במכרז היצירה, ונותרו רק ארבע המקטרות התלויות על הקיר. הגרסה של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות יותר בהירה עם פחות התמקדות בצבעים הכחולים. הגרסה עברה בדיקת קרני רנטגן והתגלו בה רישומי בסיס ושכבות רבות של צבע שמן. לאור אותו גילוי, ייתכן כי זאת הגרסה המוקדמת מבין שתי הגרסאות הגדולות בסדרה מבחינה כרונולוגית. יתר על כן, בסקיצה ניכר שסזאן צייר כל אחד מהשחקנים בנפרד ולא כקבוצה.
בשלוש הגרסאות האחרונות, סזאן פתר את הבעיה המרחבית של הצגת הקבוצה על ידי כך שהוא התרכז בפרטים המהותיים בציור ללא פרטים מיותרים. הוא צייר סצנה של שני שחקנים ללא צופים. השחקן השמאלי חובש כובע צילינדר, מעשן במקטרת, לבוש באופן פורמלי ויושב בצורה זקופה. השחקן הימני חובש כובע נמוך, לא מעשן, לובש בגדים פחות פורמליים ונשען על השולחן. אפילו הקלפים בין השחקנים נבדלים ביניהם עקב הצל והאור. בכל אחד מהציורים של שני השחקנים ישנו בקבוק יין המשמש חיץ ביניהם. הגרסה המוכרת ביותר, וככל הנראה האחרונה בסדרה, מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז. זוהי גם הגרסה הקטנה ביותר בסדרה.
בגרסה של מוזיאון ד'אורסה דמותו של השחקן השמאלי מוצגת במלואה בעוד השחקן הימני מוצג באופן חלקי. השימוש בצבעים בגרסה הזו הוא מתון יותר מבשאר הגרסאות. בשנת 1961, הגרסה נגנבה בעת שהייתה מוצגת בתערוכה זמנית ביחד עם עוד שבע יצירות נוספות של סזאן. ממשלת צרפת אף הנפיקה בול לכבוד היצירה האבודה, אולם לאחר מספר חודשים כל היצירות הגנובות הוחזרו בתמורה לכופר.
אחת משתי הגרסאות הנוספות בסדרה מוצגת ב שבלונדון והאחרת נמצאת באוסף פרטי. בפברואר 2012, המגזין "Vanity Fair" דיווח כי משפחת המלוכה בקטר רכשה את אחת הגרסאות בסכום מוערך של בין 250 ל-320 מיליון דולר מ במהלך שנת 2011.
ג'יין ויילד
ג'יין פרנצ'סקה אגנס, ליידי ויילד (27 בדצמבר 1821 – 3 בפברואר 1896) הייתה משוררת אירית שכתבה תחת שם העט ספרנזה ופעילה בתנועה הלאומנית האירית. לליידי ויילד היה עניין מיוחד בסיפורי עם איריים, שאותם עזרה לקבץ והייתה אימו של אוסקר ויילד.
תולדות חייה
ג'יין הייתה הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של עורך הדין צ'ארלס אלג'י (1783–1824), ואשתו שרה (לבית קינגסברי, נפטרה בשנת 1851). כשהייתה בת שלוש, נפטר אביה, ועקב כך חלק גדול מחינוכה וידיעותיה נבעו מלמידתה העצמאית. על אף האתגר שבכך, מסופר כי היא שלטה ב-10 שפות עד גיל 18. לטענתה, סבא רבא שלה היה איטלקי שהגיע לווקספורד במאה ה-18, אך למעשה משפחת אלג'י היו צאצאציהם של פועלים מדרהאם.
ב-12 בנובמבר 1851 נישאה ג'יין לסר ויליאם ויילד, מנתח עיניים ואוזניים, וחוקר פולקלור חובב, בכנסיית פטרוס הקדוש בדבלין וכך הפכה לליידי ויילד. לזוג נולדו שלושה ילדים: ויליאם צ'ארלס קינגסברי ויילד (26 בספטמבר 1852 – 13 במרץ 1899), אוסקר פינגל או'פלהרטי ויילד (16 באוקטובר 1854 – 30 בנובמבר 1900) ואיסולה פרנצ'סקה אמילי ויילד (2 באפריל 1857 – 23 בפברואר 1867).
בשנת 1864 עמד הזוג במרכזו של משפט סנסציוני בדבלין בנוגע לאישה צעירה בשם מרי טראוורס, בתו של עמיתו של סר ויליאם ומטופלת ותיקה שלו. מרי טענה שסר ויליאם סימם אותה בכלורופורם ואנס אותה ב-1862; ליידי ויילד כתבה מכתב לאביה של מרי ובו תקפה את האשמותיה של בתו, ועל כך תבעה אותה מרי תביעה בגין הוצאת דיבה. מרי אמנם זכתה בתיק, אך נפסקו לה פיצויים זעומים וכיסוי עלויות המשפט, שהגיעו ל-2,000 פאונד.
עם מותו של בעלה ב-1876, גילתה המשפחה כי היא נמצאת בפשיטת רגל. ליידי ויילד הצטרפה ב-1879 אל בניה, וילי ואוסקר, בלונדון, שם החלו להתפרסם בקרב החוגים הספרותיים. היא התגוררה יחד עם בנה הבכור בעוני, כשהיא תורמת להכנסתם הדלה באמצעות כתיבה עבור עיתוני אופנה והפקת ספרים המבוססים על מחקריו של בעלה המנוח על הפולקלור האירי. היא כתבה מספר ספרים, למשל "אגדות עתיקות, קסמים מיסטיים ואמונות טפלות של אירלנד" (1887). נטען כי שיריה השפיעו על עבודתו של בנה אוסקר.
בינואר 1896 חלתה ליידי ויילד בברונכיטיס, וביקשה לפני מותה היתר לבקר את בנה אוסקר, שהיה כלוא באותה עת בכלא רידינג. בקשתה נדחתה. נטען כי רוחה הופיעה בתא הכלא של אוסקר בזמן מותה בביתה בצ'לסי, ב-3 בפברואר 1896. הלווייתה נערכה ב-5 בפברואר בבית הקברות קנסל גרין בלונדון ומומנה על ידי אוסקר שכן בנה הבכור ויליאם היה חסר פרוטה. היא נקברה בשטח הקבורה הציבורי המשותף ללא מצבה.
בשנת 1996 נקבע לוח לזכרה על קברו של בעלה בדבלין, בו נכתב עליה "ספרנזה של האומה, סופרת, מתרגמת, משוררת ולאומנית, מחברת יצירות אודות פולקלור אירי, חלוצה למען שוויון לנשים, ומייסדת סלון ספרותי מוביל". בשנת 1999 הוקמה על ידי אגודת אוסקר ויילד אנדרטה נוספת, בצורת צלב קלטי, להנצחתה בבית הקברות בו נקברה.
פעילות חברתית
בצעירותה כתבה במסגרת תנועת אירלנד הצעירה שפעלה בשנות ה-40 של המאה ה-19, ופרסמה שירים בעיתון האירי "האומה" תחת השם הבדוי ספרנזה. יצירותיה כללו התייחסות בעד עצמאות אירית וגישה אנטי-בריטית; היא נודעה לפעמים כ"ספרנזה של האומה". במקרה אחד כתבה תחת שם זה מאמר דעה בו קראה למהפכה מזוינת באירלנד, ועקב כך סגרו השלטונות את העיתון והעמידו את העורך לדין, אך זה סירב להסגיר מי כתב את המאמר. ספרנזה לכאורה נעמדה והזדהתה בבית המשפט, אך זכתה להתעלמות, בעוד העיתון נסגר לצמיתות.
לקריאה נוספת
(ספר שפרסמה בשנת 1911 אנה דה ברמונט, שטענה כי הייתה לה ידידות קרובה עם ליידי ויילד.
אוקראינים
האוקראינים (באוקראינית: Українці) הם עם סלאבי הדובר את השפה האוקראינית ונמנה עם קבוצת העמים הסלאביים המזרחיים, ומקורם באוקראינה. אוכלוסייתם היא השישית בגודלה באירופה. יש הכוללים עימם גם את הרוסינים משום הדמיון הרב ביניהם.
אוכלוסיות משמעותיות של אוקראינים מתגוררות בקנדה (1,359,655), בארצות הברית (1,028,492) ובברזיל (כ-600,000). בנוסף, ברוסיה, בבלארוס, במולדובה, בפולין ובקזחסטן קיימת אוכלוסייה גדולה יחסית ממוצא אוקראיני.
אטימולוגיה
משמעות השם לפי דעות מסוימות היא "המדינה שלנו" או "תוך המדינה". אחרים מפרשים את השם במשמעות של "סְפַר", "פריפריה" או "מחוז הגבול". השימוש הראשון במונח הוא מסוף המאה ה-12.
היסטוריה
בשל הדמיון התרבותי היחסי של התושבים הסלאביים מצפון לים השחור ליתר הסלאבים, לא היה נהוג לראות בהם קבוצה נפרדת עד שלב מאוחר יחסית בהיסטוריה. האזור ידע שינויים תדירים בשלטון וכיבושים רבים, של עמים סלאביים ואחרים, שמנעו היווצרות אחידות לשונית בקרב התושבים והביאו עימם השפעות תרבותיות מגוונות. הקמת הסיץ' הזפורוז'י ומלחמתם של הקוזאקים בפולשים שונים גרמה לתחושה של גאווה בקרב התושבים ולהיווצרות תחושתם לאומיות בקרבם. בתקופה זו החלו לכנות את עצמם כרותנים ואת שפתם כרותנית. אותו כינוי שימש קודם לכן ולעיתים בחפיפה עבור כל הסלאבים המזרחיים. לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה הרוסית נהגו הרוסים לכלולם כחלק מהעם הרוסי ושטחה של אוקראינה כונה בידם "רוסיה הקטנה" והאוקראינים - "רוסים קטנים" (Малороссы). בשטחים שלא נשלטו על ידי הרוסים, נקראו עדיין התושבים "רותנים". השם "אוקראינים" הפך נפוץ רק לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה ב-1918.
עקב חשיבות הקוזאקים בהיסטוריה האוקראינית, האוקראינים המודרניים מזוהים לרוב עימם, אף על פי שהקוזאקים מעולם לא היו קבוצה אחידה.
פגישת מחזור (סרט)
פגישת מחזור (באנגלית: Spring Reunion) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1957 עם בטי האטון ודיינה אנדרוז בתפקידים הראשיים. זה היה סרטה האחרון של האטון לאחר שפרשה מסרטי פרמאונט בשנת 1952. אנדרוז היה בשלב זה בירידה בקריירה שלו.
העלילה מתרכזת בפגישת מחזור של מסיימי בית ספר תיכון בשנת 1941 לאחר 15 שנה (בשנת 1956).
תקציר העלילה
בוגרי מחזור 1941 של בית הספר התיכון בעיירת החוף קרסון (שם פיקטיבי) בקליפורניה מתכנסים בשנת 1956 לפגישת מחזור והעלאת חוויות מהעבר. מכינים כיבוד עם פונץ', מסריטים קטעים מתקופת הלימודים, רוקדים ומרכלים. חלק נשארו רווקים וחלק הקימו משפחות.
מלכת הכיתה הייתה מרגרט "מגי" ברוסטר (בטי האטון), כעת היא בת 33 ועדיין רווקה. היא עובדת במשרדו של אביה (רוברט סימון), סוכן נדל"ן מצליח. מגי קשורה לאביה וגרה אצל הוריה. יום לפני הטקס מגיעה אליה חברתה בארנה פורסט (ג'ין הייגן). ברנה נשואה ויש לה כעת ארבעה ילדים שמציקים לה כל הזמן וכעת היא רוצה קצת חופש מהם.
התלמיד הבולט והמצליח במחזור היה פרד דייוויס (דיינה אנדרוז). מגי ודייב היו זוג בולט בכיתה אבל דרכיהם נפרדו. דייב מחליף מקומות עבודה ולא יציב ואביה של מגי מתנגד לקשר אתו. כעת מגי מנסה למכור את דירתו בקרסון. הוא מדוכדך ואינו רוצה להגיע לטקס. מגי חייבת להגיע לשם כי היא מופיעה בשיר.
ג'ק פרייזר (גורדון ג'ונס), שהיה גם אז תלמיד בולט וכעת מקרין סרטים על תחרויות הפוטבול של המחזור, מתחיל לחזר אחרי בארנה והיא נענית לו.
לאחר שמגי שרה את השיר המפורסם That old feeling היא יוצאת עם פרד ומצטרפים אליהם ברנה ופרייזר. הוא מנסה לחזר אחריה וזה מחמיא לה אבל היא דוחה אותו למחר ואז הוא מתקשר ומודיעה לה לרווחתה שלא יוכל להגיע כי נתפס לו הגב.
פרד לוקח את מגי לשיט בסירתו והם מצליחים בקושי לחזור לחוף כשחודרים מים לסירה והיא כמעט שוקעת. החוויה הזאת מחזקת את הקשר ביניהם, הם מתוודים על הקושי להיות בודד והם מחליטים להתחתן.
אביה של מגי מקבל את הידיעה הזאת בחוסר רצון. הוא חושב שפרד בלתי יציב ומעדיף שמגי תישאר לצידו בבית והמשרד ולא אכפת לו שהיא מתקרבת להיות רווקה זקנה (בת 33). לבסוף הוא מציע לפרד משרה מכובדת בחברה כדי שהזוג יישאר לגור לידם. מגי מקבלת זאת אך פרד לא רוצה להיות קשור להוריה כשהיא מהססת הוא עוזב. ברגע האחרונה מגי מקבלת החלטה, עוזבת את הוריה ומצליחה לעלות על רכבו של פרד בדרך לנישואים.
ארמון CEC
ארמון סי.אי.סי (ברומנית: Palatul CEC; באנגלית: CEC Palace) הוא ארמון מהמאה ה-19 הממוקם בעיר בוקרשט, מול.
הארמון משמש כמטה הראשי של בנק סי.אי.סי (CEC Bank).
היסטוריה
בנייתו של הארמון הושלמה בשנת 1900 והוא הפך למטה המרכזי של בנק סי.אי.סי. .
בשנת 2009, מרגרטה נסיכת רומניה חגגה בארמון את יום הולדתה ה-60 ומדי שנה מארח את אירוע הצדקה שלה.
גלובל-אי אונליין
גלובל-אי אונליין בע"מ, המוכרת בשמה המקוצר באנגלית, Global-e, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בלוקליזציה של אתרי מסחר אלקטרוני ובמתן שירותי מכירה לאתרים אלה.
היסטוריה
החברה הוקמה בפברואר 2013 על ידי שלושה מיוצאי בנק הפועלים: אמיר שלכט (מנכ"ל החברה), שחר תמרי (סמנכ”ל תפעול) וניר דבי (סמנכ”ל שיווק). החברה עוסקת בלוקליזציה של אתרי מסחר אלקטרוני, כלומר התאמה של אתר מסחר אלקטרוני ללקוח, מבחינת שפה, מטבע (כולל חישוב שער חליפין, מכס ומיסים נוספים), דרכי תשלום, ועוד. החברה פועלת ביותר ממאה מדינות וביותר מ-25 שפות. שירות מורחב של החברה מטפל בכל הלוגיסטיקה של המכירה, כולל שילוח בינלאומי וטיפול בהחזרות של סחורה. החברה מקיימת שיתוף פעולה עם חברת פייסבוק, לקידום מכירות גלובלי.
בחברה מועסקים כ-400 עובדים, מתוכם 300 במרכז הפיתוח של החברה בפתח תקווה. מרכז פיתוח נוסף שוכן באטלנטה. לחברה משרדים בלונדון, בניו יורק, בבוורלי הילס, בפריז ובטוקיו.
בנובמבר 2021 רכשה החברה את חברת Flow Commerce האמריקאית תמורת 500 מילין דולר, מחציתם במזומן ומחציתם במניות גלובל-אי אונליין. החברה הנרכשת מאפשרת הקמה מהירה של אתרי מסחר אלקטרוני.
במאי 2016 גייסה החברה 20 מיליון דולר, שהצטרפו אל 10 מיליון דולר שגויסו קודם לכן. באפריל 2018 גייסה החברה 20 מיליון דולר מאייפקס פרטנרס. ביוני 2020 גייסה החברה 60 מיליון דולר. עם המשקיעים נמנית חברת השילוח DHL. במאי 2021 גייסה החברה 375 מיליון דולר עם הנפקת ניירות הערך שלה בבורסת נאסד"ק לפי שווי של כ-3.6 מיליארד דולר.
שבח שטרן
שבח שטרן (נולד ב-23 באפריל 1951, י"ח בניסן ה'תשי"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשלהי כהונת הכנסת העשרים ושלוש.
ביוגרפיה
שטרן גדל בילדותו בצפת ולאחר מכן בבני ברק. הוריו נפתלי ופראדל שטרן (לבית פישר), היו ניצולי השואה מהעיר סאטמר שבהונגריה ואביו נפתלי שימש כחזן תפילה ידוע בעיר. במהלך השואה כאשר היה נפתלי אסיר במחנה העבודה וולפסברג, בשנת 1944, כתב מזכרונו מחזור תפילה לראש השנה בבדל עיפרון על שק מלט שרכש בתמורה למנת הלחם היומית שלו. בשנת 1989 מסר את המחזור לשימור ב"יד ושם" ומאוחר יותר נמסר עותק של המחזור לנשיא המדינה ראובן ריבלין. במהלך שואת יהודי אירופה שכל אביו של שבח את אשתו הראשונה ואת ארבעת ילדיהם- אֵחַיו למחצה של שבח. בבני ברק נהג להקים "סוכת פלא", שזכתה לביקורים של רבנים, אדמו"רים וראשי המדינה, ובהם הנשיא יצחק בן צבי ומנחם בגין.
שטרן שירת כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים 35 והיה ממייסדי היישוב מבוא חורון במסגרת גרעין נח"ל. השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל כלוחם בגדוד המילואים המוצנח 420. הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת בר-אילן.
חידוש ההתיישבות בשילה
שטרן הוא ממייסדי ההתיישבות האידאולוגית ביהודה ושומרון. בשנת 1978 היה ממקימי היישוב שילה, בהמשך שימש כמזכיר היישוב במשך כ-5 שנים והוא תושב שילה מאז. במאי 2023 בכנס שילה ה-12, הוענק לשטרן אות "יקיר שילה הקדומה" על פועלו למען ההתיישבות.
תנועת אמנה
שטרן היה ממנהלי תנועת "אמנה" במשך כ-20 שנה, במסגרתה שימש כרכז ההתיישבות במועצה האזורית מטה בנימין וכרכז בניה ומנהל חברת הבניה של תנועת ההתיישבות. במקביל ניהל משק חקלאי של מטעים ביישוב שילה. בהמשך שימש מנהל בחברת תוכנה שבבעלותו.
תנועת הליכוד
בתחילת שנות ה-80 ולאחר פינוי חצי האי סיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים הצטרף שטרן למפלגת הליכוד ובהמשך נעשה לחבר מרכז המפלגה. שטרן נחשב לאחד הפוקדים הגדולים ביו"ש לתנועת הליכוד.
היה חבר ב"פורום לשמירת ערכי הליכוד", אשר במאי 2002 פעל והעביר הצבעת החלטה בוועידת מרכז הליכוד ברוב מוחץ, לפיה: "לא תיכון מדינה פלסטינית ממערב לירדן", זאת חרף התנגדותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
ב-31 בדצמבר 2017 הוביל מהלך שעבר פה אחד בהצבעת ועידת מרכז הליכוד לפיה הליכוד יפעל להחלת הריבונות ביהודה ושומרון: "מרכז הליכוד קורא לנבחרי הליכוד לפעול כדי לאפשר בנייה חופשית וכדי להחיל את חוקי ישראל וריבונותה על כל מרחבי ההתיישבות המשוחררים ביהודה ושומרון".
ב-11 בנובמבר 2021 הוביל יחד עם פורום "מלוכדים" בליכוד החלטה שעברה בהצבעת ועידת מרכז הליכוד, לפיה: "הליכוד לא יקים ממשלה או לא ישתתף בקואליציה, שיש בה או שהיא נשענת על מפלגות או חברי כנסת, שמביעים תמיכה והזדהות עם מחבלים או ארגוני טרור״.
הוא חבר בוועדת החוקה, ועדת הבחירות, הנהלת לשכת הליכוד ומזכירות הליכוד. כיהן כיו"ר המטה הלאומי בליכוד, כיום עומד בראש קבוצת "מלוכדים" בליכוד יחד עם יו"ר החטיבה להתיישבות ישי מרלינג, דוד צביאל ויהונתן טל.
הכנסת
בבחירות המקדימות לרשימה הארצית, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, שובץ במקום ה-21 ברשימה הארצית, וברשימה הסופית במקום ה-38. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת נבחר כנציג מחוז יהודה ושומרון בליכוד ושובץ פעם נוספת במקום ה-38 ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בעקבות המיזוג עם מפלגת "כולנו" ירד למקום ה-41, במקום זה שובץ גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
שטרן נכנס לכנסת העשרים ושלוש לאחר התפזרותה, בעקבות התפטרותה של מיכל שיר. במהלך כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת ובועדה לזכויות הילד. הוא חבר תנועת הליכוד הוותיק ביותר שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שובץ שטרן במקום ה-38 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש פרש מהתמודדות על מקום ברשימה בשל בעיות בריאות.
חיים אישיים
שטרן נשוי לשרה לבית טברסקי, נכדת האדמו"ר רבי יעקב יוסף טברסקי מסטניסלב-וינה (שושלת רחמסטריווקא) ונינת האדמו"ר רבי מתתיהו קטן ממונסטריץ-טיסמניץ (שושלת פרוסקורוב). הוא אב לשבעה ילדים.
האוונג'רס: סדרת האנימציה
האוונג'רס: סדרת האנימציה (באנגלית: The Avengers: Earth's Mightiest Heroes, בישראל לוחמי העל) היא סדרת אנימציה אמריקאית המבוססת על סדרת הקומיקס האוונג'רס מבית מארוול קומיקס. הסדרה הופקה לשידור על ידי אולפני מארוול עבור רשת דיסני XD. היא שודרה החל מ-20 באוקטובר 2010 ועד ל-11 בנובמבר 2012 למשך שתי עונות.
מרי וטסרה
ביוגרפיה
על פי הדעה המקובלת, בנובמבר 1888 נפגשה וטסרה לראשונה עם רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם של הקיסר פרנץ יוזף ושל הקיסרית סיסי. עם זאת, יש הסוברים שהם נפגשו וניהלו רומן עוד לפני כן. רודולף היה באותה העת כמעט בן 30, והיה נשוי שלא באושר לסטפני, נסיכת בלגיה (הם חיו בנפרד). וטסרה הייתה בת 17, וכבר התבלטה כנערה יפה מאוד. גיסתו של רודולף, לואיז, נסיכת בלגיה, העידה מאוחר יתר שהפגישה הראשונה בין רודולף ומרי אירעה במהלך הופעה בבורגתיאטר. כמו כן היא העידה שרודולף אמר כבר אז: "אני פשוט לא יכול לקרוע את עצמי ממנה."
עד מהרה החלו השניים לנהל רומן. בעוד רודולף ראה את הרומן בצורה קלילה, והמשיך את היחסים עם שאר המאהבות שלו. ככל הנראה וטסרה באמת אהבה את רודולף, ושמרה לו אמונים. היא קיוותה שרודולף יוכל להתגרש מסטפני ולשאת אותה לאשה, למרות שמשפחתה ניסתה להסביר לה את חוסר ההיגיון שבדבר. הן הוריו של רודולף והן הוריה של וטסרה ידעו על הרומן והתנגדו לו.
ב-30 בינואר 1889, נמצאו לפתע וטסרה ורודולף מתים בבית הציד של רודולף בעיירה מאיירלינג (פרשת מאיירלינג). נסיבות המוות נותרו לא ברורות במשך שנים, אולם מקובלת הסברה על פיה מדובר בהתאבדות כפולה. הסיבה להתאבדותו של רודולף הייתה ככל הנראה יאוש ממדיניותו השמרנית של אביו, מחוסר יכולתו לממש את אהבתו, וייתכן שאף עגבת שממנה סבל. נראה שהוא תכנן את ההתאבדות כבר חצי שנה קודם לכן, אולם חפץ להתאבד עם אחת ממאהבותיו. השחקנית מיצי קספר (Mizzi Kaspar) אשר קיימה רומן עם רודולף, העידה מאוחר יותר שהנסיך הציע לה להתאבד עמו. ככל הנראה רק לאחר שקספר דחתה את ההצעה (ולטענתה אף פנתה למשטרה) הוא הציע אותה לווטסרה, אשר הסכימה. עם זאת, יש הסוברים שהשניים נרצחו בידי קרובי משפחה של רודולף. זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, טענה בזמנו שהם נרצחו בידי סוכנים צרפתיים ששלח ז'ורז' קלמנסו. גרסת הרצח אכן מקובלת יותר בקרב המלוכנים האוסטרים. יש אף תאוריות הגורסות שווטסרה הייתה בהריון, ומתה מדימום במהלך הפלה לא מוצלחת. על פי אותן גרסאות, לאחר שווטסרה מתה, רודולף איבד את הטעם בחייו והתאבד.
ב-2015 התגלה אוסף מכתבים שכתבה וטסרה למשפחתה וחשף את תעלומת מותם, 126 שנים לאחר מכן. המסמכים הופקדו בכספת בנק אוסטרית 36 שנה לאחר מותה, ככל הנראה על ידי משפחתה, והועברו לספרייה העירונית האוסטרית בתיקיית מכתבים שהכילו מסמכים אישיים, מכתבים, ותמונות של משפחת וטסרה. מהמכתבים שנכתבו במאיירלינג זמן קצר לפני האירוע, עולה כי אכן השנים התאבדו עקב חוסר יכולתם לממש את אהבתם.
קברה של וטסרה
גופתה של וטסרה הוצאה מהמבנה במהירות ובסתר, ונקברה בהקדם האפשרי בעיירה הייליגנקרויץ, כלל ללא בדיקה. במהלך השנים הקבר נפרץ שלוש פעמים. ב-1946 חיילים רוסיים מכוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה, שברו את צלחת הגרניט שמעל הקבר ופתחו את הארון בתקווה למצוא בתוכו תכשיטים. ב-1959, רופא צעיר בשם גרד הולר, בלוויית בן משפחת וטסרה ומומחים בשימור קבורה, בחן את שרידי הגופה. ד"ר הולר בחן היטב את הגולגולת ועצמות אחרות בחיפוש אחר עקבותיו של חור כדור, אך ציין כי לא מצא ראיות כאלה. הולר פנה אל הוותיקן כדי לבדוק את הארכיונים שלהם מ-1889, שבהם התחקיר של האפיפיור הגיע למסקנה שרק כדור אחד נורה. בהיעדר ראיות משפטית לכדור שני, הולר פיתח את התאוריה שווטסרה מתה בטעות, כנראה כתוצאה מהפלה, וזה היה רודולף שירה בעצמו. רבים דוחים תאוריה זו.
ב-1991 נפרץ הקבר בפעם השלישית, הפעם על ידי הלמוט פלצלסטיינר, סוחר רהיטים מלינץ, שפיתח אובססיה לפרשת מאיירלינג. פלצלשטיינר הוציא את העצמות בלילה לצורך בדיקה משפטית פרטית על חשבונו, שהתקיימה רק בפברואר 1993. פלצלסטיינר אמר לבוחנים כי השרידים הם של קרוב משפחה שלו שנהרג לפני כמאה שנה, אשר אולי נורה בראשו או נדקר. הבודקים אכן אישרו שאפשרי שהגופה נורתה, אולם מכיוון שהגולגולת הייתה במצב של התפוררות, לא יכלו להכריע בבירור. העצמות הוחזרו לקברם באוקטובר 1993. סיפורו של פלצלשטיינר דלף לעיתונות, והוא נאלץ לשלם קנס של 2,000 אירו למנזר במאיירלינג.