cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרך קנה הסוכר
עלילה
כאשר סרסור בניו איבריה, לואיזיאנה, שאל את בלש המשטרה רובישו אם הוא בנה של מיי גילורי, זונה שנרצחה בידי אנשי משטרה שלושים שנה קודם לכן וגופתה הושלכה לביצה בצד דרך קני הסוכר, רובישו מגיב באלימות יוצאת דופן. אזכור מותה של אמו מביא את רובישו, אשר שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם, וחברו קליט פורסל, נחת לשעבר שלחם אף הוא בווייטנאם והיה שותפו של רובישו במחלק הרצח של משטרת ניו אורלינס, לפתוח בחקירה במטרה לאתר את השוטרים המושחתים שרצחו את אמו.
תא שיט
תא שיט הוא קטע נתיב שיט החסום בשערים ומשמש להעלאה והורדה של מפלס המים לתועלת כלי שיט המבקשים לעבור בו למרות הבדלי גובה בין שני צדדיו.
תא-שיט כולל שני שערים המותקנים במרחק מה זה מזה ותוחמים קטע מנתיב המים. כאשר כלי-השיט נכנס לתוך התא, השער התחתון נסגר מאחוריו ומים מוזרמים אל התא דרך פתחים בשער העליון. כשמפלס המים בתא שווה למפלס המים בקטע העליון, השער העליון נפתח וכלי-השיט ממשיך בדרכו.
תאי-שיט מאפשרים ניווט קל יותר בנהרות ומאפשרים שיט דרך תעלה בקו ישיר אפילו באזור אשר איננו מישורי.
תאוריית הבחירה הציבורית
הבסיס לתאוריה
בטרם נהגתה התאוריה היה מקובל לראות בממשלה כגוף בעל שליטה ובעל מידע מושלם בתחומי פעולתו, וחשוב מכך, כבעלת כוונות טהורות להיטיב עם החברה, גישה שהכלכלן דייוויד פרידמן כינה "האל הביורוקרט". התאוריה טוענת מנגד שיש לקחת בחשבון כי בירוקרטים, פוליטיקאים ופקידים הם אך אנושיים, ולעיתים עומדים בפני אפשרויות הגורמות להם להסיק מסקנות המביאות אותם לכלל פעולה המפיקה תוצאות בלתי יעילות. מכיוון שההנחה הבסיסית של התאוריה היא כי אנשים הם יצורים רציונליים החפצים בטובת עצמם, נראה כי ניתוח כלכלי של תהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיים יוכל לגלות נטיות חוזרות על עצמן ולחשוף את הגורמים לאי יעילותן של ממשלות והליכים.
התאורטיקנים של הבחירה הציבורית מתמקדים בשאלה איזו מדיניות תיטה ממשלה ליישם במצב פוליטי נתון, ולא בשאלה איזו מדיניות תביא לתוצאה רצויה חברתית אם אכן תיושם.
טענות
אחת הטענות העיקריות העומדות בבסיס תאוריית הבחירה הציבורית היא שבדמוקרטיה מדיניות נבונה של הממשלה היא מצרך שאינו מסופק לציבור, בגלל הבורות הרציונלית של הבוחרים (בורות רציונלית היא מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו). כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב. לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה. החוקרים התומכים בתאוריות הבחירה הרציונלית טוענים כי דבר זה מסביר את חוסר הידע המופגן של אזרחים רבים בדמוקרטיות מודרניות, ואת שיעור ההצבעה הנמוך.
בעוד שהחלטות ממשל נבונות הן מצרך ציבורי נדרש עבור רוב הבוחרים, קיים מגוון של קבוצות לחץ שונות שלהן מניעים חזקים לשנות החלטות אלו על מנת ליישם החלטות וקווי מדיניות שייטיבו עם הציבור או הקבוצה שאותו הן מייצגות על חשבון טובתו של הציבור באופן כללי. כך, למשל, לובי של יצרני הסוכר יכול ליצור סובסידיה בלתי נדרשת לייצור סוכר, ועלות סובסידיה בלתי יעילה זו מתפרסת באופן שווה על כל האזרחים, וכמעט אינה מורגשת, בעוד שמספר מועט של יצרני סוכר נהנה ממנה ומקבל טובת הנאה משמעותית, וכך מקבל אף מניע חזק להמשיך בפעילותו הפוליטית לקבלת סובסידיות נוספות. רוב המצביעים אינם מודעים לכל העניין בשל תופעת הבורות הרציונלית. לפיכך, הוגי התאוריה סבורים כי מספר רב של אנשים בעלי אינטרסים מיוחדים יוכלו ליצור לחץ ולקדם מדיניות בלתי יעילה.
אנשים ומוסדות
שלושת המחקרים הללו נחשבים לבסיסה של תאוריית הבחירה הציבורית.
הכלכלן ג'יימס מ. ביוקנן זכה בפרס נובל לכלכלה על עבודתו בנושא תאוריית הבחירה הציבורית בשנת 1986. הוא נחשב אחד מאבות התאוריה, יחד עם גורדון טולוק.
ביקורת
האבסורד בתאוריה מתואר על ידי סן בתרחיש הבא, המציג יישום קיצוני של הנחת היסוד שבני אדם פועלים אך ורק משיקולים אלו:
מבקר נוסף של התאוריה הוא דונלד ויטמן, מחבר "המיתוס של הכשל הדמוקרטי". ויטמן אינו מתנגד לגישה הכלכלית הבסיסית לבעיות של קבלת החלטות, אך הוא מטיל ספק בתקפות ההנחות הבסיסיות שעליהן נשענת התאוריה, כבורותם של הבוחרים והיעדר תחרות בשוק הפוליטי. מסקנתו של ויטמן היא כי השוק הפוליטי עובד במציאות ברמת יעילות השווה לשוק הכלכלי, ושהבחירה הציבורית אינה מהווה אתגר משמעותי למושגי הבסיס של הדמוקרטיה.
בספרם "הפתולוגיות של הבחירה הרציונלית" קובעים מדעני המדינה דונלד גרין ואיאן שפירו כי יישומה של התאוריה למדע המדינה היה ברובו פתולוגי, והתבסס על מחקרים שגויים.
בתחומים אחרים, כמו הסוציולוגיה, תאוריית הבחירה הציבורית בוטלה על ידי חוקרים מובילים כתאוריה המנסה ליישם שלא כהלכה את עקרונות הכלכלה על תחום שבו אין לכלכלנים שליטה. למשל, הסוציולוג לארס אודהן בספרו "הגבולות של הבחירה הציבורית: ביקורת סוציולוגית על התאוריה הכלכלית של מדע המדינה" מתייחס לתהליך כ"אימפריאליזם כלכלי".
מכיוון שמסקנות הוגי התאוריה נוטות להפחית בערכו של הליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי, התאוריה קושרה באופן מסורתי עם התומכים בממשלות קטנות ובשוק חופשי, כגון שמרנים, ליברלים וליברטריאנים. יוצאי דופן כמנסור אולסון תמכו בממשלות חזקות המגבילות את חופש השדולה הפוליטית.
אדריאן פאון
אדריאן קונסטנטין אלכסנדרו פאון (ברומנית: Adrian Constantin Alexandru Păun; נולד ב-1 באפריל 1995) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע ובנבחרת רומניה.
הברון גורני
ביוגרפיה
גורני נולד בלונדון ב-14 בפברואר 1768 למשפחה ידועה של סטנוגרפים, ביניהם ג'וזף גורני (אביו), ויליאם ברודי גורני  (אחיו) ותומאס גורני  (סבו). הוא למד בבית הספר סנט פול ואחר כך אצל הכומר סמית' בסאפוק. אחרי שליווה את אביו לבית המשפט התפתח אהבת החוק אצל הברון גורני. כתוצאה מכך, הוא התחיל לעבוד כשופט באינר טמפל ב-3 במאי 1793. לאחר שהבחין במשפט לשון הרע, גורני מונה ליועץ זוטר במגוון משפטים ממלכתיים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-18. לאחר מספר מקרים נוספים שהתרחשו בראשית המאה ה-19, הוא מונה לברון ממלכתי ב-13 בפברואר 1832.
אדריאן פאון
קריירת מועדונים
ב-28 בספטמבר 2022 חתם בהפועל באר שבע מליגת העל.
הברון גורני
ביוגרפיה
חודשיים לאחר שהתחיל כפרקליט, הוא נשכר כיועץ זוטר להגן על דניאל איזק איטון בגין לשון הרע לאחר שהסניור שלו לא הצליח להופיע בבית המשפט. הוא כל כך הצליח להגן על דניאל איזק איטון, כך שהוא נשכר כיועץ זוטר במהלך המשפטים של תומאס הדרי וג'ון הורן טוקי  בגין בגידה.
אדריאן פאון
קריירה בינלאומית
ב-30 באוגוסט 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת רומניה לקראת המשחקים נגד ו. ב-6 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 ל.
הברון גורני
ביוגרפיה
מאוחר יותר, הגן גורני על רוברט תומאס קרוספילד על שותפות בעלילת הפופגן, ואז העמיד לדין את תומאס קוקרן בגין הפצת שמועות על מות נפוליאון כדי להרוויח כסף בבורסה. כתוצאה ממקרה זה והתביעה נגד קשר רחוב קאטו ב-1820, הוא קיבל את יועץ הממלכה, וב-13 בפברואר 1832 קיביל תואר אבירות ומונה לברון ממלכתי. בנובמבר 1835 הוא הפך לשופט האחרון באנגליה שהעניק עונש מוות בגין מעשי סדום, והרשיע את ג'יימס פראט וג'ון סמית' לפי סעיף 15 לחוק העבירות נגד האדם 1828 (שהחליף את חוק מעשה סדום  מ-1533).
באוקטובר 1843 התעלם מתחינות הרחמים וגזר את ג'ון יוז (ג'ק ט'אשה) לגלות למשך 20 שנה עבור חלקו במהומות רבקה בפונטרדולאיס, ולגלות למשך שבע שנים לדוד ג'ונס ולג'ון יו.
גורני צוין כשופט עצמאי ונוקשה, ומילא את התפקיד למעלה מעשור עד שנאלץ להתפטר בינואר 1845 בגלל בריאותו, ונפטר כחודשיים לאחר מכן ב-1 במרץ 1845.
הוא נקבר בקבר גדול בצורת סרקופג בחצר הכנסייה הקדושה סנט פנקראס שבלונדון, מצדה המזרחי של הכנסייה, דרומית לאנדרטה הייחודית לסר ג'ון סואן, והוא מופיע בכנסיית הזיכרון בורד-קוטס. שרידיו הועברו לחלק המערבי של בית הקברות הייגייט ב-1849, שם קבורים גם אשתו ובני משפחה אחרים.
גונדי
גוֹנדי הוא מאכל יהודי-פרסי של כופתאות עגולות ואווריריות מבשר עוף טחון, חומוס וקמח שעשוי מחומוס יבש. הגונדי מוגש עם המרק שבו התבשל, בדרך כלל על גבי מצע של אורז לבן. צבעו של הגונדי הוא צהוב, בשל השימוש בתבלין הנפוץ בפרס כורכום או זעפרן.
גונדי לא מוצלח עלול להיות קשה, דחוס ולא נעים לאכילה, ולכן רכות הגונדי ואווריריותו משמשות כקנה מידה מסורתי בפרס להערכת כישורי הבשלן או הבשלנית.
דרומאוזאורוס
מאפיינים
אורכו של הדרומאוזאור נע בין שניים לשלושה מטרים (מתוכם 30 סנטימטרים של הראש) וגובהו מטר אחד. את כל אחת מרגליו עיטר טופר מעוקל שהתנשא מעל הקרקע. ראשו הצר של הדרומאוזאור התאפיין במפתח גדול שהגיע לשבעים עד שמונים מעלות. שיניו היו דקות וקטנות אך מחודדות עד מאוד. הדרומאוזאורים צדו בקבוצות וייתכן שניזונו גם מנבלות. בדומה לוולוסירפטור, הדרומזאורוס כנראה היה עטוי נוצות, אם כי הראיה היחידה לכך מגולמת במאובן רפטור שנמצא בסין וכינויו 'דייב'.
הדרומאוזאורוס חי בתקופת הקרטיקון באמריקה הצפונית. בדומה לשאר התרופודים בתקופת הקרטיקון, זנבו של הדרומאזאורוס שימש לאיזון גופו ואורכו היה כאורך הגוף ואף יותר.
בסוג דרומאוזאורוס כמה מינים:
בתרבות
על אף שמו, נראה שהמפיקים התכוונו שהוא דרמאוזאור כללי ולאו דווקא הסוג.
מבבנה (נהר)
נהר מבבנה הוא נהר בעמק איזולוויני באסוואטיני (לשעבר סווזילנד) העובר ברובו דרך מחוז הוהו בצפון-מערב המדינה. על גדות הנהר בנויה עיר הבירה של אסוואטיני, מבבנה, ואחד מיובליו הראשיים הוא נהר פולינגאנה. הנהר נשפך לנהר לוסושוונה בעיר לובמבה וגובה השפך 670 מטר מעל לפני הים, במיקום -26.42972°N, 31.20333°W.
זיהום
מימי הנהר משמשים בין היתר את התושבים שמתגוררים על גדת הנהר לצריכה ולשימוש ביתי, וכן לצורכי חקלאות. מספר גורמים מובילים לזיהום המים בנהר ולפגיעה באיכותו: בשנות ה-80 חלה מגמת עיור משמעותית באסוואטיני, ובעקבותיה החלו קמים יישובים לא מוסדרים סביב עיר הבירה מבבנה בעמק איזולוויני, שלהם לא הייתה מערכת מוסדרת לפינוי אשפה ושפכים; הטיפול בשפכי עיר הבירה מבננה נעשה בתחנת שפכים מודרנית בעמק איזולוויני, כ-5 ק"מ מחוץ לבירה, שמנקזת את השפכים לבסוף לנהר; כמו כן, הפעילות החקלאית באזור העירוני-למחצה בעמק איזולוויני, ובין היתר גידול צאן ובקר שתורמים לעלייה בריכוז מיקרואורגניזמים מזהמים, תורמים לירידה באיכות המים בנהר.
מחקר שבחן את רמת הזיהום בנהר בין ינואר למרץ 2009, מצא בכל שבעת אתרי הבדיקה שנבחנו, ריכוז חיידקי קוליפורם צואתי ומדד צריכת חמצן כימית ברמות גבוהות מהרמות הרצויות, והראה עלייה במדדי הזיהום בנהר לעומת נתוני מדידה היסטוריים.
ברלינר שטאדטשלוס
היסטוריה
בניית הארמון המקורי החלה בשנת 1443 והסתיימה בשנת 1451. הארמון הורחב כמה פעמים כשהפעם האחרונה הייתה ב-1894.
לאחר איחוד הגרמניות הוחלט לבנות מחדש ולשחזר את חלקו החיצוני של הארמון. בין 2006–2008 נהרס ארמון הרפובליקה. שחזור ארמון ברלין החל ב-2013 והסתיים בשנת 2020.
נכון לשנת 2019, עלות הבנייה מחדש של הארמון היא כ-770 מיליון אירו.
פורום הומבולדט
הארמון המחודש מכיל את פורום הומבולדט, מוזיאון לאומנות לא-אירופאית, שקרוי על שם האחים וילהלם ואלכסנדר פון הומבולדט. המוזיאון נפתח דיגיטלית בדצמבר 2020, אך נותר סגור לקהל עקב מגפת הקורונה.
ויוה מריה!
ויוה מריה! (בצרפתית: !Viva Maria) הוא סרט הרפתקאות צרפתי משנת 1967, בבימויו של לואי מאל, עם בריז'יט בארדו וז'אן מורו בתפקידים ראשיים.
ז'אן מורו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
בריז'יט בארדו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
תקציר העלילה
מריה מהוני פיצג'רלד (בריז'יט בארדו) היא בתו של אנרכיסט אירי. כבר מגיל צעיר היא מצטרפת אליו לפיצוצי מטרות בריטיות ברחבי אירופה. בשנת 1907 הם מפוצצים גשר במדינת סן מיגואל במרכז אמריקה אך אביה נהרג באש חיילים והיא מצליחה להימלט ולהגיע ללהקת קרקס נודד של רודולפו הגדול (רודולפו ברוק).
שם היא פוגשת במריה (ז'אן מורו), זמרת ורקדנית שבת הזוג שלה התאבדה בגלל אהבה נכזבת והיא משכנעת את מריה האירית להצטרף אליה.
שתי המריות מופיעות בקטעי שירה, ריקוד ובעיקר בסטריפטיז ומשלהבות את הגברים הספרדים המיוחמים המשלמים בעד הכניסה גם בתרנגולות..
סאן מיגואל נשלטת בידי דיקטטור (חוסה אספינוסה)ולידו העריץ העשיר, האכזר והמושחת רודריגז (קרלוס לופז מוקטזומה). רודריגז מדכא את האיכרים המסכנים המשועבדים לו. הוא גר באחוזה מפוארת ובה יש גם חשמל המופעל על ידי סיבוב של גלגל גדול על ידי האיכרים המסכנים. כשהם מסובבים לאט, אור החשמל מתעמעם וחוזר לנורמלי לאחר שהוא יורה לעברם והם מחישים את הגלגל.
אנשיו של רודריגז תוקפים את האיכרים שהכריזו מרד בראשות פלורס (ג'ורג' המילטון). הם קושרים את פלורס למוט עץ ומובילים אותו לאחוזת רודריגז בכוונה להוציאו להורג. בדרך הם תוקפים ושובים את אנשי הקרקס ובהם שתי המריות שרודריגז חושק בהן.
מריה (ז'אן מורו) מתאהבת בפלורס. בלילה מצליחים אנשי הקרקס להשתלט על השומרים ומשחררים את כולם כאשר שתי המריות מפעילות מקלע ויקרס נגד חייליו של רודריגז וקוצרות בהם. פלורס נפצע קשה מיריה של רודריגז, מובל לכפר ומת שם. מריה מצליחה להלהיב את הכפריים והם אוספים נשק ומתחילים מרד נגד רודריגז והדיקטטור.
מריה האירית מפוצצת מתקנים של הדיקטטור. רכבת עמוסה בחיילים וכלי נשק נתקלת במכשול שעשוי מנחיל דבורים. הדבורים עטות על החיילים שבורחים לנהר ואז משתלטים המורדים על הרכבת.
הכומר הראשי (פרנסיסקו רגורה) שהוא בן בריתו של הדיקטטור נפגש עם המריות ומסיח את דעתן ובאותה שעה חוטפים אותן הכמרים שלו, מביאים אותם לאחוזת רודריגז מנסים לענות אותם במכשירי האינקוויזיציה שאינם פועלים ומתכוונים להוציאן להורג. ברגע האחרון מסתערים המורדים בקריאות מריה מריה, מצילים אותם ומחסלים את רודריגז ואנשיו.
שחר פרקיס
שחר פרקיס (נולד ב-14 באוקטובר 1962 בחיפה), טניסאי ישראלי בעבר. הוא אלוף ישראל בטניס ארבע פעמים ברציפות (1988–1991). בשיאו דורג במקום 53 בעולם ליחידים (4 במרץ 1985) ובמקום 54 בעולם לזוגות.
ביוגרפיה
פרקיס נולד בחיפה והתחיל לשחק טניס בגיל 7 במועדון טניס כרמל אצל המאמן מולי דנק. בגיל 9 השתתף בתחרות הארצית הראשונה שלו לגילאי 10 וזכה במקום הראשון. עד גיל 13 שיחק גם כדורסל, עד שהחליט להתמקד אך ורק בטניס.
קריירה כשחקן מקצועי
בסוף 1980 פרקיס החל להתחרות בסבב המקצועני לגברים (ATP) ושיחק 31 משחקים כחבר בנבחרת גביע דייוויס של ישראל בין השנים 1981 ל-1992 וניצח ב-18 מהם, כולל 11 ניצחונות מ-13 משחקים על משטחים קשים. בין השאר השתתף במפגש ההיסטורי בין נבחרת ישראל לנבחרת ברית המועצות ב-1984.
ניצחונות בולטים ביחידים על שחקנים כגון בוריס בקר מגרמניה בגרנד פרי של ממפיס ב-1985, וויטק פיבק, אהרון קריקסטין, הרולד סולמון, ביל סקנלון, יעקב לאסק ואחרים. הוא הגיע למשחק גמר זוגות (יחד עם שלמה גליקשטיין) בטורניר מונטה קרלו בשנת 1985. בשלב חצי הגמר הם ניצחו את מאטס וילאנדר ויוהקים ניסטרום (אלופי וימבלדון). ושיחק בגמר הזוגות עם עמוס מנסדורף בטורניר יוהנסבורג.
במאי 1985 נתגלה מום בליבו, אך לאחר הפסקה קצרה המשיך להתחרות. בקיץ 1986 נשלח לבדיקות נוספות בגרמניה, והחליט לפרוש באופן חלקי מטניס מקצועני.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף פרקיס אך הודח בסיבוב הראשון על ידי טניסאי מארגנטינה חוויאר פראנה.
קריירה כמאמן ומנהל
בספטמבר 1987 מונה פרקיס למאמן נבחרת הנשים של ישראל. במקביל החל ללמוד לתואר ראשון ואחר כך לתואר תואר שני בכלכלה בתוכנית המשולבת של הטכניון ואוניברסיטת חיפה.
פרקיס ניהל את מרכז הטניס בחיפה בין השנים 1991 עד 2005 ובשנת 2005 שימש כמנכ"ל איגוד הטניס במשך שנה. משנת 2006 עד 2013 הוא ניהל את מועדון הספורט הוד הכרמל בשכונת דניה בחיפה. מאז 2013 פרקיס מאמן טניס במגרשי הטניס של אוניברסיטת חיפה במסגרת ITP ומשמש יועץ לשחקני טניס חובבים ומקצועיים בכל הגילאים.
חיים אישיים
פרקיס מתגורר בחיפה ונשוי לרונה ואב לארבעה ילדים: שיר, תו, מיתר וסול. בשנת 2016 התפרסמה האוטוביוגרפיה שלו טניסאי וג'נטלמן - סיפורו של שחר פרקיס.
Just Be Free
Just Be Free (בעברית: פשוט תשתחרר) הוא אלבום לא רשמי המורכב מהקלטות הדמו של זמרת הפופ האמריקאית כריסטינה אגילרה שהוקלטו כאשר הייתה בת 14–15. ההקלטות האלה מעולם לא תוכננו להשתחרר בפומבי, אלא לשם כלי שימוש לפרוץ לתעשיית המוזיקה.
הפקה
בשנת 2000, בזמן שאגילרה כבר הייתה ידועה בציבור הבינלאומי, סינגל בשם "Just Be Free", התגלה באחת מחנויות התקליטים, שהוא אחד מבין השירים שהיו הקלטות הדמו של אגילרה. כשחברת התקליטים RCA Records גילתה את תקרית הסינגל, הם ייעצו רשמית למעריצים לא לרכוש את הסינגל מאחר שהוא לא מאושר לרכישה. ממשלת גרמניה נתנה הוראה לכל חנויות התקליטים במדינה להוריד את הסינגל מהמדפים. חודש לאחר מכן, חברת התקליטים "Warlock Records" שחררה את "Just Be Free", אלבום בעל 12 רצועות המכילות את הקלטות הדמו של אגילרה. כריסטינה הגישה באופן רשמי תביעה על הפרה ופירצה ותיק על שחרור-בלתי הוגן נגד חברת התקליטים "Warlock Records" והמפיקים בובי אלקה, מייקל בראון בדרישה לחסום את ההשקה, בטענה שהאלבום לא משקף את כיוון וסגנון המוזיקה שלה ובטענה שההקלטות היו בגיל צעיר, ואין הם יכולים להשתמש בשמה, הקבלה ותמונתה ללא אישור לשם פרסום פרויקט.
בסופו של דבר, שתי הקבוצות הגיעו להסדר לשחרר את האלבום לציבור. אגילרה השאילה את שמה, הקבלה ותמונתה בערך בלתי מוגדר לנזקים. חלק מהפרטים של התיק נשארו חסויים. כשאלבום הושק ב-21 באוגוסט,2001, הוא הופיע עם תמונתה של אגילרה בגיל 15, כשבתוכו כתוב :
לודוויג אנדריאס פון קבנהילר
לודוויג אנדריאס פון קבנהילר, גראף פון אייכלברג-פרנקנבורג (בגרמנית: Ludwig Andreas von Khevenhüller, Graf von Aichelberg-Frankenburg; 30 בנובמבר 1683 – 26 בינואר 1744) היה גנרל-פלדמרשל אוסטרי אשר לחם במלחמות רבות בשירות האימפריה הרומית הקדושה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
ביוגרפיה
קבנהילר נולד ב-30 בנובמבר 1683 בלינץ שב. משפחתו הייתה משפחת אצולה ותיקה אשר מוצאה מפרנקוניה והתיישבה בקרינתיה. הוא התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, והניסיון הצבאי הראשון שלו היה תחת הנסיך אויגן מסבויה במלחמת הירושה הספרדית. בשנת 1716 קיבל פיקוד על גדוד פרשים אשר עליו פיקד בעבר הנסיך אויגן עצמו. עם גדוד זה הוא לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-ונציאנית (1714–1718) והתבלט במהלך קרב פטרוורדיין (1716) וקרב בלגרד (1717). ב-1723 הוא הועלה לדרגת לגנרל-פלדווכטמייסטר (שווה ערך למייג'ור גנרל), וב-1733 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1734 הוא נקרא לפקד על כוחות תחת פיקודו של הרוזן מרסי במסגרת הזירה האיטלקית של מלחמת הירושה הפולנית. הוא נכח בקרב סן פייטרו (29 ביוני 1734), אשר במהלכו מרסי נהרג וקבנהילר תפס את הפיקוד על כלל הכוחות האימפריאליים באיטליה. פיקוד זה הוחזק בידו עד הגעתו לשדה של דומיניק פון קניגסג-רוטנפלס. קבנהילר לחם בהצטיינות תחתיו והתבלט בקרב גואסטלה (19 בספטמבר 1734). הצטיינותו בקרב זה זיכתה אותו בדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא המשיך להילחם בקרבות באיטליה עד סוף המלחמה.
קבנהילר התבלט במיוחד במהלך מלחמת הירושה האוסטרית. תחילת המלחמה נראתה רע מאוד עבור האימפריה. פרוסיה כבשה בסערה את שלזיה וכוח משולב של צרפת ובוואריה פלש לאוסטריה. בכמה ימים של קרבות מהירים, שינה קבנהילר את התמונה. הוא סילק את הכח הצרפתי-בווארי משטחי האימפריה, כבש את דרום בווריה ובכלל זה את מינכן, וכפה על כוח צרפתי גדול להיכנע בלינץ. בשל העובדה שנמצא בנחיתות מספרית, הוא נאלץ לפנות את כיבושיו, ולאחר מכן הוכפף הכח שלו תחת פיקוד קרל אלכסנדר, נסיך לורן. יחד עם הנסיך מלורן, כבש קבנהילר מחדש את דרום בוואריה, אולם נגד המלצתו, המשיך הנסיך את ההתקדמות ולא עצר להתארגנות. המציאות הוכיחה שקבנהילר צדק, והכוחות האימפריאליים נזרקו חזרה אל מעבר לריין. קבנהילר ניהל את הנסיגה היטב.
בשובו לווינה, העניקה לו הקיסרית מריה תרזה דרגת פלדמרשל במסדר גיזת הזהב. הוא נפטר בפתאומיות בווינה ב-26 בינואר 1744.
יינגהו-1
יינגהו-1 (בסינית: 萤火一号 - גחלילית-1, בפין-יין: Yínghuǒ yī hào) היא גשושית לחקר מאדים שפותחה על ידי סוכנות החלל של סין יחד עם סוכנות החלל הרוסית ששוגרה על גבי משגר זניט מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-8 בנובמבר 2011 יחד עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט. הגשושית, במשקל 115 ק"ג, תוכננה להקיף את מאדים למשך שנת מאדים אחת (שתי שנות ארץ) ולחקור את פני השטח, האטמוספירה, המגנטוספירה והשדה המגנטי שלו. זמן קצר לאחר השיגור חל כשל בשלב במנוע של פובוס-גרנט ושתי הגשושיות (פובוס-גרנט ויינגהו-1) נשארו במסלול סביב כדור הארץ. לאחר 10 ימים של ניסיונות לפתור את הבעיה, הודיעה סוכנות החלל הסינית ב-17 בנובמבר 2011 כי היא מגדירה את המשימה ככישלון.
רקע
ב-26 במרץ 2007 מנהל סוכנות החלל הסינית סאן לאייאן ומנהל סוכנות החלל הרוסית אנאטולי פרמינוב חתמו על הסכם שיתוף פעולה בין שתי הסוכנויות בחקר מאדים. ההסכם כלל את בניית ושיגור שני הגשושיות יינגהו-1 ופובוס-גרנט אל מאדים.
מטרות
מטרותיה העיקריות של המשימה הם:
פרופיל משימה
יינגהו-1 שוגרה יחד עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט על גבי משגר מסוג זניט מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-8 בנובמבר 2011. באוקטובר 2012 שני הגשושיות ייפרדו אחת מהשנייה ויינגהו-1 תיכנס למסלול סביב מאדים עם נטיית מסלול של עד 5 מעלות. יינגהו-1 ופובוס-גרנט יבצעו יחד ניסוי לחקור את היונוספירה של מאדים. יינגהו-1 מיעדת להקיף את מאדים במשך שנת מאדים אחת השווה לשתי שנות ארץ.
שיגור וכשל בשלב במשגר
יינגהו-1 ופובוס גרנט שוגרו יחד ב-8 בנובמבר 2011. זמן קצר לאחר השיגור פובוס-גרנט היה אמור להפעיל את מנועיו שיוציאו אותו ואת יינגהו-1 ממסלול סביב כדור הארץ ולהתחיל במסע אל מאדים אך המנוע לא הופעל ושתי הגשושיות עדיין נמצאות במסלול חנייה נמוך סביב כדור הארץ. לאור העובדה שהחללית נשאה 7 טונות של דלק רעיל במיוחד, בתחילה היה חשש אם לא יצליחו טכנאי המשימה להפעיל את מנועי הגשושית שהיא תתרסק בסופו של דבר על כדור הארץ. חשש זה התבדה כאשר לאחר תקופה ארוכה של דעיכה איטית בגובה החללית, היא חדרה דרך אטמוספירת כדור הארץ ב-15 בינואר 2012 ונשרפה כליל ללא נזק לסביבה.
כלים מדעיים
הגשושית נושאת עימה ארבע מערכות עיקריות להשלמת משימתה:
ג'יימס אליסון (פוליטיקאי)
ג'יימס אליסון (באנגלית: James Allison; 4 באוקטובר 1772 – 17 ביוני 1854) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מדינת פנסילבניה. אביו של ג'ון אליסון.
ביוגרפיה
אליסון נולד סמוך לעיר אלקטון שבמרילנד, בשנת 1772. בשנת 1774, עבר עם הוריו למחוז וושינגטון שבפנסילבניה. באוניברסיטה, למד משפטים, ובשנת 1796, התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד במחוז וושינגטון.
בשנת 1803, עבר להתגורר במחוז ביבר.
אליסון נבחר לקונגרס ה-18 של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-19, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. אליסון התפטר מהקונגרס ב-26 באוגוסט 1825, וחזר לעבוד בתור עורך דין עד שנת 1848, אז יצא לפנסיה.
אליסון נפטר במחוז מגוריו, מחוז ביבר, בשנת 1854, ונקבר בבית העלמין בעירו.
ברניס אבוט
ברניס אבוט (Berenice Abbott; 17 ביולי 1898 – 9 בדצמבר 1991) הייתה צלמת אמריקאית, שנודעה בעיקר בזכות צילומי השחור לבן של הארכיטקטורה והעיצוב העירוני בניו יורק בשנות ה-30.
נעורים
אבוט נולדה בספרינגפילד שבאוהיו, וגודלה שם על ידי אמה הגרושה. היא למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אך עזבה ב-1918.
בשנת 1918 היא עברה עם חברים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו לניו יורק לגריניץ' וילג', שם "אומצה" כבת על ידי אנרכיסטית. היא הייתה שותפה בדירה ביחד עם מגוון אנשי רוח. בהתחלה שאפה להיות צלמת עיתונות, אך במהרה החלה לגלות עניין בתיאטרון ופיסול בעקבות קשריה עם אמנים כמו יוג'ין או'ניל ומאן ריי. ב-1919 כמעט מתה ממגפת השפעת.
אירופה: צילום ושירה
אבוט נסעה לאירופה בשנת 1921 ובילתה שנתיים בלימודי פיסול בפריז ובברלין. בנוסף לעבודתה באמנות חזותית, אבוט פרסמה שירה במגזין ספרות ניסיוני בשם "מעבר". אבוט נעשתה מעורבת בצילום לראשונה בשנת 1923, כשמאן ריי, אשר חיפש אדם שלא מבין בצילום כדי שיעשה בדיוק כפי שהוא אומר, שכר אותה כעוזרת בחדר חושך בסטודיו הפורטרטים שלו במונפרנאס. מאוחר יותר כתבה: "נכנסתי אל הצילום כמו שברווז נכנס למים. מעולם לא רציתי לעשות משהו אחר." ריי התרשם מעבודתה בחדר החושך ואפשר לה להשתמש בסטודיו שלה ולצלם צילומים משלה. בשנת 1926 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה והיא פתחה את הסטודיו האישי שלה. אחרי תקופה קצרה של לימודי צילום בברלין, חזרה לפריז בשנת 1927 ופתחה עוד סטודיו.
נושאי הצילום של אבוט היו אנשים מעולם הרוח והאמנות, כגון ז'אן קוקטו וג'יימס ג'ויס. לדברי סילביה ביץ': "אם היית מצולם על ידי ראי מאן או ברניס אבוט באותה תקופה, כנראה שהיית אישיות." עבודתה של אבוט הוצגה ביחד עם זו של ריי, אנדרה קרטס ואחרים בפריז ובמדרגות תיאטרון שאנז אליזה.
בעודה עובדת תחת מאן ריי, הוא הציג לה את אז'ן אטז'ה, והיא הפכה למעריצה גדולה של עבודתו, והצליחה לשכנעו להצטלם אצלה בסטודיו ב-1927. הוא מת זמן קצר לאחר מכן, ובעוד הממשלה רוכשת את רוב תצלומיו והתשלילים שלו, אבוט רכשה את מה שנשאר בשנת 1928, והחלה לנסות לקדם את התצלומים. אבוט הוציאה ספר צילום שלו, והמשיכה לפרסם מתמונותיו עד שמכרה, בעקבות מצבה הכלכלי, את התמונות למוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק, ובכך למעשה הבטיחה את תהילתו של אטז'ה וההכרה הבינלאומית בו.
שינוי בניו יורק
בתחילת שנת 1929 ביקרה אבוט בניו יורק, במטרה למצוא מו"ל אמריקאי לספרו של אטז'ה. כאשר ביקרה את העיר שוב, ראתה את הפוטנציאל הרב שבה. לפיכך, היא חזרה לפריז, סגרה את הסטודיו שלה, וחזרה לניו יורק בספטמבר באותה שנה. הצילומים הראשונים שלה בעיר צולמו על ידי מצלמה קטנה יחסית המוחזקת ביד, אך במהרה רכשה מצלמת פורמט גדול. שימוש במצלמה כזאת חייבה אותה להקפיד על הפרטים הקטנים ביותר ולעבוד בתשומת לב רבה. עבודתה סיפקה כרוניקה היסטורית לבניינים רבים בניו יורק שנהרסו זה מכבר ושכונות במנהטן.
אבוט עבדה על פרויקט הצילום שלה באופן עצמאי במשך שישה חודשים, מכיוון שלה הצליחה להשיג מימון כספי כלשהו. היא עבדה בצילום מסחרי ובלימוד בניו סקול ב-1933. בשנת 1935 החלה להיתמך על ידי פרויקט למימון אמנים של הממשלה, והיא מונתה למפקחת על הפרויקט שלה "שינוי בניו יורק". היא המשיכה לצלם את העיר, אך כעת היו לה עוזרים רבים גם בשטח וגם במשרד. דבר זה אפשר לה להקדיש יותר זמן להדפסת תמונותיה והפקת תערוכות. עד אשר התפטרה מהפרויקט ב-1939, היא הפיקה 305 תמונות שהופקדו במוזיאון של העיר ניו יורק.
אבוט לא הסתירה את העדפותיה המיניות הלסביות במיוחד בצעירותה. ב-1935 היא עברה להתגורר בעליית גג בגריניץ' וילג' עם מבקרת האמנות אליזבת מק'קוזלנד, איתה חילקה את חייה עד מותה של מק'קוזלנד בשנת 1965. מק'קוזלנד תמכה מאוד בעבודתה של אבוט, וכתבה עליה מספר מאמרים וכן הוסיפה הערות לספרה של אבוט, שיצא ב-1939.
צילום מדעי
אבוט לא עסקה רק בצילום, אלא פתחה את "בית הצילום" בשנת 1947 כדי לקדם ולמכור כמה מהמצאותיה, כגון כן-ציור מעוות, שבעזרתו היה ניתן להפיק אפקט מיוחד בעת הדפסת התמונות בחדר חושך, וכן "טלסקופ" תאורה, שעזר לשלוט ברמת האור בחדר החושך. בשל המצב הכלכלי, "בית הצילום" הפסיד כסף, ובמהרה החברה נסגרה.
הרחק מניו יורק
שני עשורים לאחר מכן, נסעו אבוט מק'קוזלנד מפלורידה למיין, ואבוט צילמה לאורך הדרך ערים קטנות. הפרויקט הניב יותר מ-2,500 תשלילים. זמן קצר לאחר מכן, עברה אבוט ניתוח בריאות, ונאמר לה שהיא צריכה לעבור מניו יורק, בשל זיהום האוויר. היא קנתה בית מוזנח במיין, לאורך גדות נהר. ב-1,000 דולר, ונשארה שם עד מותה בשנת 1991. היא פרסמה שם את ספרה האחרון, בשם "פורטרט של מיין".
גישה לצילום
אבוט הייתה חלק מתנועת הצילום הישיר, אשר הדגישה את החשיבות של צילומים לא מעובדים, הן בנושאי הצילום והן בזמן פיתוח התמונה. היא הסתייגה מזרם הפיקטוריאליזם ומצלמים כמו אלפרד סטיגליץ, אשר היו מאוד פופולריים בזמן תקופת עבודתה ולכן היא לא זכתה לתמיכה משמעותית.
לכל אורך הקריירה שלה, תצלומיה של אבוט הציגו התפתחות בטכנולוגיה ובחברה. עבודתה מתעדת ומשבחת את נופי ניו יורק. והיא האמינה, שהמצלמה היא כלי שנועד לתעד את המאה ה-20.
המהפכה הסרבית
המהפכה הסרבית (בסרבית קירילית: Српска револуција) הייתה התקוממות עממית סרבית בת מספר שלבים צבאיים, שהתרחשה בשנים 1804–1817 נגד השלטון העות'מאני והסתיימה בהקמת נסיכות סרביה, ודחיקה בפועל של העות'מאנים מהשטחים המהווים את מרכז סרביה המודרנית ובטבורם הבירה בלגרד. ב-1835 הוסדר מעמדה המשפטי של הנסיכות כיישות וסאלית של האימפריה העות'מאנית ופורסמה חוקה לנסיכות. מועד זה נחשב לסיום השלב המדיני של המהפכה.
רקע
ב-1521 הכריעו העות'מאנים בראשות סולימאן הראשון את הישות הסרבית וכבשו את בלגרד. כישלון המצור השני על וינה במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) סימל את תהליך שקיעתה של האימפריה. המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), שבמהלכה נכבשה שוב בלגרד על ידי האוסטרים, הובילה לתפישת האימפריה העות'אנית כמעצמה שהולכת ומתנוונת. בנוסף, מנגנון השלטון המקומי היה מנותק ממרכז הכוח בקונסטנטינופול ולא פעם נקט צעדים עצמאיים תוך התעמרות באוכלוסייה הסרבית. מעת לעת מרדו כוחות שונים מקרב היניצ'רים בשלטון המרכזי, ובמהלך המרידה עשו שמות באוכלוסייה האזרחית. ב-1804 רצחו כוחות מקרב הדאחיה 150 נכבדים סרביים, והאירוע הוליד מרד סרבי נגד הכוחות העות'מאניים.
המרד הסרבי הראשון
את המרד הסרבי הראשון הוביל ג'ורג'ה פטרוביץ' שכונה "קאראג'ורג'ה", והוא החל בתגובה לפעולתם של כוחות הדאחיה. בראשית המרד מנו כוחות המורדים 30,000 לוחמים, ובהמשך עלה מספרם ל-40,000. בתמיכת האימפריה הרוסית תבע קאראג'ורג'ה זכויות לממשל עצמי במסגרת האימפריה העות'מאנית. בהמשך, מעודד מהצלחותיו, הטילו כוחותיו מצור על בלגרד, ובדצמבר 1806 כבשו את העיר. קאראג'ורג'ה הכריז על בלגרד כבירת הישות הסרבית החדשה. העות'מאנים הסכימו לחתום על הסכם שלום עם הסרבים, אך אלו כרתו ברית עם הרוסים נגד העות'מאנים ובעלי בריתם הצרפתים. המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), שהסתיימה בחתימת הסכם בוקרשט, הובילה למתן זכויות אוטונומיות לסרבים. עם זאת, נאלצו הרוסים להקצות כוחות רבים ללחימה בצבאו של נפוליאון והעות'מאנים ניצלו את שעת הכושר, וב-1813 תקפו את אזור סרביה, והשתלטו מחדש על בלגרד. קאראג'ורג'ה נמלט לשטחי ממלכת הבסבורג וכעבור מספר שנים נרצח.
המרד של חאג'י פרודאן
חאג'י פרודאן (1825-1760) היה ממפקדי המרד הסרבי הראשון. ב-27 בספטמבר 1814, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים, הוביל פרודאן מרד נגד העות'מאנים, שמרכזו היה באזור סמדרבו. המרד שנמשך עד 30 בדצמבר 1814 נחל כישלון חרוץ. העות'מאנים הביסו את כוחותיו של פרודאן והוא נמלט לשטחי אוסטריה. בהמשך, נטל חלק במלחמת העצמאות היוונית. העות'מאנים הגיבו בצעדים נוקשים נגד האוכלוסייה הסרבית. הטילו מסים חדשים וגבוהים, וכן שלחו גברים סרביים לעבודות כפייה. צעדים אלו הגבירו מאוד את התסיסה של האוכלוסייה, והובילו לפרוץ המרד הסרבי השני.
המרד הסרבי השני
ב-23 באפריל 1815 פרץ המרד הסרבי השני, שבראשו עמד מילוש אוברנוביץ', ובמהלכו עלה בידי כוחותיו של אוברנוביץ' להשתלט על אזור בלגרד. להבדיל מהמרד הראשון, מחד הסרבים לא הוציאו להורג שבויים עות'מאנים, ומאידך העות'מאנים לא פגעו באוכלוסייה האזרחית. ברקע, התנהל קונגרס וינה שהעצים את הדיפלומטיה על פני הלוחמה. תבוסתו של נפוליאון עוררה חשש אצל השער הנשגב, והעות'מאנים החלו במשא ומתן עם אוברנוביץ' ונציגיו. רציחתו של קאראג'ורג'ה, שעסק בארגון מרד נוסף נגד העות'מאנים על ידי שליחיו של אוברנוביץ', חיזקה את האמון של העות'מאנים בהסכם המתגבש. ב-1817 הכירו העות'מאנים בנסיכות סרביה כיישות סוזרנית של האימפריה העות'מאנית, וב-1833 כיישות וסאלית של האימפריה. ב-1835 פורסמה חוקה לנסיכות ומועד זה נחשב לסיום השלב המדיני-משפטי של המהפכה הסרבית.
השלכות האירועים על יהודי סרביה
לאורך שנות שלטונם, התייחסו העות'מאנים לנתיניהם היהודים כמיעוט תורם ונאמן לסולטאן. גישה זו הובילה לא אחת ליחס מועדף ליהודים על פני הנוצרים. וכך לתפישתם של הסרבים, נוצרה זהות בין היהודים והעות'מאנים ובני הקהילה היהודית נחשבו כ"עושי דברם" של העות'מאנים. עם זאת, היה שוני מהותי בין גישת בית אוברנוביץ' המכלילה והפלורליסטית לגישת בית קאראג'ורג'ביץ' הלאומנית והנוקשה.
בפרוץ המרד הסרבי הראשון, תקפו כוחותיו של קאראג'ורג'ה שכללו לא מעט פורעי חוק עיירות וכפרים ברחבי סרביה, תוך שהם טובחים בתושבים טורקים ויהודים. עשרות רבות של פליטים יהודים הגיעו לבלגרד. ב-12 בדצמבר נכבשה בלגרד וכוחותיו של קאראג'ורג'ה ביצעו פוגרום בשכונה היהודית. בוצעו מעשי ביזה, נרצחו מספר יהודים ואחרים נחטפו למטרות כופר נפש. בינואר 1807, לאחר ששולם סכום נכבד שוחררו 182 נשים, ילדים וקשישים והורשו לעזוב את בלגרד לזמון. אחרים שבו לשכונה היהודית. ב-7 במרץ 1807, התחולל שוב פוגרום ביהודי בלגרד ובאוכלוסייה הטורקית שנמשך יומיים. עשרות נרצחו ורבים הוכרחו להמיר את דתם לנצרות. בהמשך, גורשו מהעיר מאות יהודים והם עברו לערי בולגריה, בוסניה ולשטחי אוסטריה. המטה הכללי של קאראג'ורג'ה לא הכחיש את הפגישה המשמעותית ביהודי בלגרד וציין שהדבר בוצע משום שהיהודים היו "סוכנים עות'מאניים".
ב-1813, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים חלה הטבה מסוימת במצבם של יהודי בלגרד, ורבים שבו לעיר. עם זאת, הממשל העות'מאני היה נוקשה מבעבר גם כלפי נתיניו היהודים ובני הקהילה הוכרחו להקצות כספים ועובדים לשיפוץ מצודת בלגרד. לאחר המרד הסרבי השני ועלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' החל "תור זהב" קצר ימים בחיי יהודי סרביה ככלל ויהודי בלגרד בפרט. אוברנוביץ' העניק ליהודי נסיכות סרביה שוויון זכויות שכלל חופש תנועה, חופש מסחר וחופש מגורים.
שה"י פה"י
דחה אותו בשה"י פה"י הוא ביטוי יהודי שמקורו בתלמוד, ומשמעו דחייה של דבר ללא סיבה אמיתית.
מקור הביטוי
במסכת מגילה נדרשת תלונתו של המן על היהודים:
רש"י, בפירושו לתלמוד, פירש את "שה"י פה"י" כראשי תיבות של "שבת היום, פסח היום" – כלומר, על פי המדרש, לדברי המן היהודים כל הזמן מתבטלים מעבודה, כי יש להם ימים רבים האסורים במלאכה, או שהם כל הזמן עסוקים בהכנות לשבת ולחגים ולכן המלך אינו נהנה מתשלומי המסים שלהם, שיוצאים נמוכים. הבן איש חי מסביר את ההתייחסות לפסח דווקא בכך שהיהודים כל השנה עסוקים בהכנות לפסח בדאגה למצות שמורות.
לטענת זאב בן-חיים, פירושו של רש"י הוא אטימולוגיה עממית, שכן בכתבי היד העתיקים אין מופיעים הגרשיים (כך לדוגמה, בכתב יד אוקספורד: ), וכמו כן, קשה להניח ראשי תיבות עבריים במשפט ארמי, מה גם שראשי תיבות אלו אינם מופיעים בשום מקום אחר בספרות חז"ל. מהשוואה עם ניבים ארמיים קרובים, הסורית והמנדעית, טוען בן-חיים כי שהי ופהי הם שמות עצם ארמיים, שעניינם שיהוי ודחייה. כך מצוי הביטוי "שאייא ופאייא" מספר פעמים בספרות המנדעית, למשל בספר הגינזא רבא.
שימושים בעברית וביטויים נגזרים
בכתבה שהופיעה ב"הצופה" על שביתת הרעב של 20 מובטלים, הם טוענים: "ניסו לדחות אותנו בשה"י פה"י רק כדי לדחות את השביתה"
יוסי ביילין כתב על התורמים לישראל שמעכבים מדי פעם את תרומתם, או הבטחתם לתרומה, וכשבאים לבקש מהם מדי פעם, "הם דוחים בשה"י פה"י, וצריך לבוא אליהם שוב ושוב".
מן הביטוי נגזר גם הניסוח "בלי שהיות ופהיות" שמשמעו "ללא דיחוי". הצירוף "שהיות ופהיות" עשוי לרמז על שהות ועל קולות נהייה ופעייה. בתצורתו זו מופיע הביטוי ברבים מספריו של מאיר שלו, למשל בפרק הפותח את ספרו פונטנלה:
צ'וקצ'י
צ'וקצ'י ידועה גם בשם צ'וקות היא שפה פלאו-אסיאתית וצ'וקוטקו-קמצ'טקית, שפתם של בני העם הצ'וקצ'י שמקום מושבם ב שברוסיה. השפה קרובה לשפת קורייאק, שהיא שפה נוספת ממשפחת השפות הצ'וקטקיות.
דוברים
על פי מפקד האוכלוסין ברוסיה לשנת 2002, מספר דוברי הצ'וקצ'י הוערך כ-7,000 עד 15,700 נפש. מספר דוברי הצ'וקצ'י נמצא בירידה, כשבני העם הצ'וקצ'י מאמצים לעצמם מאפיינים רוסיים ובין היתר השפה הרוסית. פחות ממאה דוברי צ'וקצ'י דיווחו כי אינם דוברים רוסית כלל.
השפה מוגדרת על ידי אונסק"ו כשפה בסכנת הכחדה.
אלפבית
שפת הצ'וקצ'י נכתבת באלפבית קירילי עם השפעות קלות לטיניות:
חלוקה מנהלית של פורטוגל
עד לשנת 2003 פורטוגל הייתה מחולקת למחוזות (distritos, דישטריטוש), מועצות עירוניות (municípios, מוּנִיסִיפִיוש) ומועצות מקומיות (Freguesias, פרֶגֶזִיאָש). למחוזות לא היה מעמד פוליטי כלשהו אך בראש כל מחוז עמד מושל ולידו משרד המושל. בשנת 1998 הוחלט לחלק את המדינה למרחבים (regiões, רז'יאוֹינש. בצורת יחיד - região, רז'יאו) ולתת להם מעמד פוליטי. החלטה זו לא מומשה במלואה אבל המונח "מחוז" כיחידה מנהלית הלך ונעלם. בשנת 2009 כל הפונקציות של משרד המושל עברו לגופים ממשלתיים אחרים. במקביל החל הליך הדרגתי של הקמת "אזורים מטרופולינים" ו-"מועצות בין-קהילתיות". הליך זה הסתיים בשנת 2013 כאשר הסתיים הליך הקמת 21 מועצות בין-קהילתיות. בנוסף לכך המשיכו להתקיים 2 אזורים מטרופולינים ו-2 אזורים אוטונומיים שהם מחוץ לפורטוגל היבשתית.
מרחבים
לצרכים סטטיסטיים בלבד קיימת חלוקה למרחבים
יבגני צ'ופלינסקי
יבגני אלכסנדרוביץ' צ'וּפלינסקי (ברוסית: Евгений Александрович Чуплинский; נולד בשנת 1966) הוא רוצח סדרתי רוסי שנידון למאסר עולם בפברואר 2018 בגין ביצוע 19 מעשי רצח במשך 8 שנים. הפשעים בוצעו נגד פרוצות בעיר נובוסיבירסק שבסיביר ולכן ידוע בעולם בכינוי "ג'ק המרטש הרוסי". ברוסיה זכה לכינוי "המטורף מנובוסיבירסק" (Новосибирский маньяк ברוסית).
פשעיו
צ'ופלינסקי הואשם בכך שרצח 19 יצאניות וביתר את גופותיהן, כשרבות מהן נמצאו ללא לב ושעליהן חרוטים סימני כת השטן. סימנים שקיווה שיסייעו להטעות את חוקרי המשטרה.
סדרת הרציחות והחקירה
הרציחות החלו בשנת 1998 כשבצדי הדרכים, סמוך למזבלות ובצדי היערות שבעיר נובוסיבירסק נמצאו שרידי גופות של יצאניות. לידן נמצאו קמעים שונים. הגופות היו מבותרות ועל עורן היו סימני פנתגרם וחצים, מה שהקשה תחילה על חוקרי המשטרה לעלות על עקבות הרוצח ולהבין באם זה בוצע כחלק מטקס כלשהו או באמת על מנת להטעות את השוטרים ולכן נשלחו חוקרים פדרליים ממוסקבה.
הסברה הייתה שהרוצח היה משוכנע שלא יעלו על עקבותיו ולכן לא הסתיר את הגופות אלא השאירן במקומות שקל היה למצוא אותן, אלא שכל הגופות שנמצאו הושחתו כך שלא ניתן היה לזהותם בנקל.
לבסוף, הצליחו החוקרים לאגד את כל הרציחות לסדרת רציחות ולהבין שכל הנרצחות נהרגו על ידי אותו אדם וכי למעשה מדובר ברוצח סדרתי. הרציחות פסקו במפתיע בשנת 2006 ולא בוצעו יותר רציחות באופן שכזה, לא בנובוסיבירסק ולא באף עיר אחרת ברוסיה. ממצא שהחוקרים הצליחו להצליב מנתוני משרד הפנים של רוסיה. החוקרים סברו שהרוצח נעצר או מת.
מעצר החשוד הראשון
באוקטובר 2015, לאחר שועדת החקירות של רוסיה הצטרפה לחקירת המקרה, נעצר חשוד, נהג מונית בן 39 בשם אלכסיי איוואנוב, שהחוקרים הפדרליים חשדו שהוא המטורף מנוביסיבירסק. בנובמבר 2016 הוא נשלח למאסר ממושך.
מעצרו של צ'ופלינסקי
ברם, ב-21 באפריל 2016 ועדת החקירות של רוסיה דיווחה על מעצרו של יבגני צ'ופלינסקי, שוטר לשעבר במשטרת רוסיה, בן 51, שהפך לחשוד המרכזי בתיק (זאת לאחר שבניסיון לאתר את הרוצח, כ-5,000 גברים מקומיים נתבקשו למסור בדיקות דנ"א וכ-8,000 עדים תושאלו).
משפטו
בינואר 2017 נערכה לו בדיקה פסיכיאטרית והוא נמצא כשיר למשפט. ב-14 באפריל 2017 התובע הכללי הרוסי האשים אותו ברצח 19 נשים ואומנם תחילה דחה את כל הטענות נגדו אך לבסוף הודה במיוחס לו וטען כי במעשיו ביקש 'לטהר את הרחובות':, טען לאורך המשפט,. בהמשך התברר שהוא עוכב על ידי משטרת נובוסיבירסק כבר בשנת 2006 בחשד למעורבות ברציחות, אך הוא שוחרר בשל חוסר ראיות.
ב-28 בפברואר 2018 נידון בבית המשפט בגין ביצוע 19 רציחות וגנבה. גזר הדין הסופי ניתן ב-6 במרץ 2018 שבו צ'ופלינסקי נידון למאסר עולם לכל חייו ללא אפשרות חנינה.
נבחרת גרמניה בכדורגל נשים
נבחרת כדורגל הנשים של גרמניה היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של גרמניה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית.
נבחרת זו נחשבת לאחת מנבחרות הנשים הטובות בעולם והיא זכתה פעמיים בגביע העולם בשנת 2003 ו-2007. הנבחרת גם זכתה בכל ששת הטורנירים האחרונים של אליפות אירופה ובסך הכל ב-8 אליפויות אירופה ובגביע העולם עד גיל 20 ב-2004 ופעמיים בגביע אלגארבה. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה הנבחרת במקום הראשון ובמדליית זהב.
סטטיסטיקות ונתונים
נכון ל-19 בספטמבר 2012. השחקניות המודגשות עדיין פעילות בקבוצותיהן.
סניוראז'
בעבר, הזכות לטבוע מטבעות הייתה שמורה למלך או לאריסטוקרטים ופרובינציות או ערים שקיבלו סמכות זו מהשלטון המרכזי. מכאן מקור המילה סניוראז' — פריבילגיה השמורה לאדון (סניור).
בצורתו הטהורה, סניוראז' מתקיים בעת הנפקת שטרות נייר. ערכו הפנימי של שטר כסף הוא כמעט אפסי (עלות ההנפקה שלו בלבד), בעוד שערכו הנקוב של השטר גבוה בהרבה מערכו הפנימי. לדוגמה, שטר של 100 שקלים מאפשר למדינה לקנות שירותים וסחורות בשווי זהה, כשבפועל המדינה משלמת תמורת אותם סחורות או שירותים בפיסת נייר צבעונית שרק היא רשאית להנפיק. אם עלות ההנפקה של שטר 100 שקל היא 2 שקלים, הסניוראז' הנגזר מכל שטר כזה הוא 98 שקלים.
בהנפקת מטבעות, הסניוראז' הוא הפער בין עלות הטבעת המטבע והערך הנקוב. לדוגמה, מטבע 5 שקלים העשוי סגסוגת של ניקל ונחושת מכיל 10 גרם מתכת ששוויה בשוק הסחורות הוא 60 אגורות. אם נניח שעלות הייצור היא של 5 אגורות נוספות לכל מטבע שהוטבע, הסניוראז' במקרה הזה הוא 4.35 ש"ח, שהם הפער בין הערך הנקוב לעלות ייצור מטבע חדש.
סניוראז' במטבעות ממתכות יקרות
בתקופות קדומות, מטבעות היו עשויים ממתכות יקרות כזהב וכסף. לכאורה, ערכם של המטבעות נקבע אז לפי שווי תכולת המתכת היקרה שבהם (זהו בעצם בסיס הזהב), ולכן לא התקיים סניוראז'. בפועל, שליטים ומדינות נהגו לדלל בהדרגה (לעיתים בסתר) את כמות המתכת היקרה במטבע בין אם באמצעות הקטנת משקל המטבע ובין אם באמצעות הפחתת אחוז המתכת היקרה בסגסוגת. לדוגמה, הסובריין הבריטי הראשון שהונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי שקל 15.6 גרם זהב בטוהר 23 קרט (958 אלפיות). הסובריין הבריטי מ-1817 מכיל רק 7.98 גרם זהב בטוהר 22 קרט, למרות שערכם הנקוב של שני המטבעות זהה. דוגמה נוספת: שילינג בריטי משנת 1910 הכיל 5.7 גרם של כסף סטרלינג. ב-1920 הופחת טוהר הכסף מ-925 אלפיות ל-500 אלפיות, וב-1947 הוחלף שילינג הכסף בשילינג העשוי סגסוגת ניקל ונחושת. למרות השינויים בהרכב המתכת, ערכו הנקוב של המטבע לא השתנה.
במדינות שבהן נעשה שימשו במטבעות ממתכת יקרה הייתה נהוגה שיטה נוספת לגביית סניוראז' — הנפקת שטרות נייר שווי ערך למטבעות זהב, כשלכאורה בעל השטר יכול היה להמיר אותו בזהב בכל רגע נתון. בפועל, חלו מעת לעת מגבלות שונות שמנעו המרה של שטרות נייר למטבעות זהב — השעיה זמנית עקב מצב חירום, פשיטת רגל של הבנק או איסור על החזקת זהב בידי אזרחים. בכך בעצם הבנק או המדינה נהנו מסניוראז' הנגזר מהפער בין שווי המתכת היקרה שהופקדה אצלם לבין שוויו הפנימי של שטר הנייר המצוי בידי בעל הפיקדון.
כשעלות חומרי הגלם של מטבע עולה משמעותית על ערכו הנקוב, נוהגים סוחרים להתיך את המטבעות למטילי מתכת גולמית ולמכור אותם בשוק הסחורות, על אף שפעולה זו אסורה לרוב בחוק.
על מנת להבטיח רווח למדינה, ולצמצם את תופעת התכת המתכות ברווח בידי אזרחים, נוהגות מדינות רבות להוציא מהמחזור מטבעות שבהן הסניוראז' אפסי או שלילי, להקטין את משקל המטבעות או לעבור לייצר את המטבעות מחומרים זולים אף יותר. שימוש בשטרות (העשויים לרוב מפולימר זול כלשהו) עוזר לכך לרוב גם הוא.
אספנות ואובדן כסניוראז'
סניוראז' מתקיים גם באמצעות הנפקת סטים של מטבעות ושטרות לאספנים. סט של שטרות ממהדורה מוגבלת נמכר לאספן שלא יעשה שימוש בשטרות, ובכך בעצם המדינה סופגת כסף מציבור האספנים. גם מטבעות ושטרות שהושחתו, אבדו או בוטלו כהילך חוקי מעניקים למדינה המנפיקה סניוראז'.
SSI (רומניה)
שירות המודיעין המיוחד (ברומנית: SSI - Serviciul Special de Informaţii) הוא גוף לביטחון פנים שפעל ברומניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
שירות המודיעין המיוחד הוקם בשנת 1938 על ידי קרול השני, מלך רומניה. השירות גדל והתעצם תחת שלטונו, ועסק בעיקר באיסוף מודיעין פנים, בפרט כנגד התנועה הלגיונרית, פוליטיקאים ומתנגדי המשטר. לאחר הדחתו של קרול השני, המשיך השירות לפעול כיחידה במשרדו של ראש הממשלה, יון אנטונסקו, בפיקודו האישי.
ב-11 בנובמבר 1940 מינה אנטונסקו את קצין המשטרה אֵאוּגֵ'ן קריסטסקו לראש ה-SSI. קציני צבא בכירים עברו לשרת ב-SSI. ל-SSI היו שלוחות ברחבי רומניה ואף מחוצה לה.
יחידה של ה-SSI, דרג אופרטיבי מס' 1, שהגיעה ליאשי כשבועיים לפני פרעות יאשי ארגנה את הפרעות והשתתפה בהן.
באפריל 1951 הוכפף ה-SSI לסקוריטטה.
יאן א-מאר
היסטוריה
הקבוצה הוקמה על ידי הראפרים Fou Malade ("בחור משוגע", שם אמיתי: מלאל תאלה), Thiat ("ג'וניור", שם אמיתי: שייח' עומר סיריל טורה), Kilifeu (שניהם מצוות הראפ המוכר "Keur Gui of Kaolack") והעיתונאים Sheikh Fadel Barro ,Aliou Sane ו-Denise Sow.
בשנים האחרונות ברחבי סנגל החלה תופעה של תנועות מוזיקאים אשר פועלים למען חברה אזרחית פעילה יותר. קבוצות אלו, כמו אנשי המדיה, תורמות רבות לשמירה על הדמוקרטיה הסנגלית. בשנת 2012, יצאו אלפי בני נוער בדקאר לרחובות ומחו על הבחירות אשר התקיימו כמה ימים לאחר מכן. השלטון החליט לפזר את ההפגנה על יד גז מדמיע ויריית כדורי גומי ותוך זמן קצר הרחובות התרוקנו מאדם. ברקע המחאה, היו שירי התנועות השונות אשר מחו על יוקר המחיה, שחיתות השלטון ועוד נושאים רבים אחרים.
מחאה זו הסתיימה ללא הרוגים ובשקט יחסי אך מחאות רבות אחרות אילצו בני נוער רבים להגיע לעימותים אלימים מול המשטרה ומניין ההרוגים עלה בהפגנות אשר קדמו לבחירות. פגיעה זו בבני הנוער הבהירה לקהילה המקומית וכן הבינלאומית כי ישנה סכנה ממשית לדמוקרטיה היציבה ביותר ביבשת אפריקה. בעקבות מהומות אלו, והבחירות אשר החליפו את השלטון, ראפרים רבים זנחו את מרכז הבמה הפוליטית והתמקדו בהפצת המסרים במרחב הווירטואלי וכן דרך תוכניות רדיו ובאמצעות המרחב הציבורי.
בתחילה, חברי יאן א-מאר, כלל לא היו מאורגנים. הם היו מגיעים לבניין בו היו יושבים ומדברים על המצב במדינה ועל פוליטיקה. הם ישבו וחשבו כיצד הם יוכלו להשפיע, ומה היא הדרך האקטיביסטית הנכונה להם. הרקע ממנו הגיעו מקימי התנועה היה מצב סוציו-אקונומי נמוך ולטענתם לא היה מנהיג שדאג לחלשים. ההחלטה להקים קבוצה של מוזיקאים נבעה מרצון למחות בדרך שונה ולדבר על הבעיות הפוליטיות, הכלכליות וכדומה דרך המוזיקה. הנושאים עליהם הקבוצה רוצה לדבר הם הוזלת יוקר המחיה במדינה, היעדר תשתיות אשר גורמות להפסקות חשמל מרובות ומונעות אפשרויות אספקת מים זורמים לכל חלקי המדינה, וכן מצב סוציולוגי רעוע הכולל חינוך קלוקל, מערכת בריאות לא טובה עד כדי לא קיימת ועוד נושאים רבים אחרים.
התנועה מורכבת מראפרים ועיתונאים, כפי שצוין לעיל, אשר משפיעים רבות על החברה האזרחית היום בסנגל.
פעילות
תנועת יאן א-מאר מעורבת בקמפיינים לגיוס המונים וכן מפרסמת באמצעות הקלטות, עצרות וכדומה על מנת לעודד ולהעלות את אחוזי ההצבעה והיא עוסקת במחאות חברתיות וקידום האידאולוגיה שלהם אשר נקראת "הרוח של יאן א-מאר" הקוראת לייצר "סוג חדש של סנגלי". היא כוללת בתוכה גם בקשות לפעולות ממשלתיות ובנוסף גם קוראת לאזרחות אחראית ופעילה.
לטענתם, העם יכול לקרוא לפיתוח הממשלה, אך באותה מידה הוא גם צריך לקחת אחראיות על חלקם בבעיות הסביבתיות והחברתיות. התנועה עוד טוענת כי הנשיא והממשלה לא ישנו את המדינה, אלא היא תשתנה אך ורק כאשר העם יהיה מודע ומוכן להיות מעורב במה שקורה בחברה הסנגלית. בעיניהם, חברה כזאת, שתהיה מעורבת, תיצור סוג חדש של סנגלים- "הסנגלים החדשים". על פי אמונתם אזרח טוב יותר הוא אזרח מעורב שיכול ורוצה להקריב ולתרום למען החברה.
הצעירים מקשיבים להם היום ולוקחים חלק בפעילות שלהם, ועל כן יוכלו בעתיד להקים את הממלכה הסנגלית החדשה בה יהיה סוג חדש של נשיא וסוג חדש של חוקה. על מנת להפיץ את הרעיון של התנועה הם נפגשים עם תלמידים בבתי הספר, המקומיים, הפרטיים והתיכונים. במפגשים אלו מנסה התנועה להעביר מסר בה החברה הסנגלית צריכה להפסיק לקבל את החלטות של הממשלה בכניעה. ההופעות הם הדרך בה הם מנצלים את הבמה על מנת לדבר אל העם ועל העם.
בסוף שנת 2011, התנועה הוציאה לקט שירים בשם יאן א-מאר אשר ממנו הגיח הסינגל "Faux! Pas Forcé" אשר ביטא את צעקת עצרת הנוער שהייתה מתוסכלת מהשליט הנוכחי והאופציה שבנו ימשיך כיורש העצר. לאחר מכן, הוציאו סינגל בשם "Doggali" ("בואו נסיים"), שהביא למימוש הרצון "לנקות" את המדינה מהשליט ומבנו. פעולות אלו של התנועה, ועוד פעולות של תנועות רבות אחרות, משמרות חברה אזרחית פעילה אשר מבקרת את הממשלה ומעשיה, ובכך מגנה על הדמוקרטיה וחופש הביטוי במדינה.
תפקידם בפוליטיקה
אף על פי שהגיעו למטרתם הראשונית להדיח את הנשיא המושחת, Y'en a Marre נשארה פעילה. הם מארחים ישיבות ומופעים, ומפצירים בממשלה החדשה ליישם רפורמות שהובטחו, כולל רפורמות בבעלות על קרקעות, נושא מרכזי לעניים הכפריים של סנגל.
Y'en a Marre היא תנועה משמעותית במיוחד בפוליטיקה של סנגל בשל חשיבות הראפרים בדעת הקהל הסנגלית. בקמפיין שלו בשנת 2000, עבדולאי ווייד הציג באופן בולט את תמיכתם של הראפרים הסנגלים כדרך ליצור קשר עם מצביעים צעירים. 12 שנה לאחר מכן, Y'en a Marre הציגו כי הנערים של סנגל לא היו נאמנים ללא עוררין לווייד והם מחפשים אחר מנהיג שיוכל להבטיח רפורמה טובה.
מפרץ בחריין
מפרץ בחריין (בערבית: خليج البحرين) הוא מפרץ בדרום המפרץ הפרסי, הוא גובל בבחריין בצפון, בקטר במזרח, ובערב הסעודית בדרום ובמערב. בקצהו הדרומי נמצא מפרץ סלווא, היוצר הפרדה צרה בין ערב הסעודית וקטר. בצפון-מערב המפרץ נבנה גשר המלך פהד, מערכת של גשרים וסוללות המקשר בין בחריין לערב הסעודית. במזרח המפרץ, סמוך לחופה המערבי של קטר, שוכן הארכיפלג איי חוואר, השייך לבחריין.
איי חוואר
איי חַוואר (בערבית: جزر حوار) הוא ארכיפלג בבחריין המונה שלושים ושישה איים מדבריים. הם ממוקמים סמוך לחופה המערבי של קטר, במזרח מפרץ בחריין שבמפרץ הפרסי.
גאוגרפיה
שטח האיים הוא 50.6 קמ"ר. האי הראשי הוא חוואר, אורכו 18 ק"מ ורוחבו נע בין 5.2 ל-0.9 ק"מ. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, התגוררו באיים 3,875 תושבים.
בשנת 1997 הוכרזו האיים כאתר ראמסאר על פי אמנת ראמסאר. בשנת 2002 ניסתה ממשלת בחריין לפעול להכרזת הארכיפלג כאתר מורשת עולמית, בשל הסביבה הייחודית ובית הגידול למינים בסכנת הכחדה. האיים מהווים בית גידול למינים רבים של ציפורים, בעיקר לקורמורן סוקוטרה. באיים מצויים עדרים של ראם לבן וצבי החול, ובחופים הסמוכים מצויה אוכלוסייה גדולה של תחש המשכן.
בתחילת המאה ה-19 התגוררו באיים בדואים משבט דאוואסיר. האיים נסקרו לראשונה בשנת 1820, אז נקראו בשם "איי וורדן", והיו בהם שני כפרים. כיום מרבית האיים אינם מיושבים, מלבד חיל מצב ובית מלון באי הראשי. האיים מהווים אתר פופולרי לצוללנים ולצפרים. הגישה מוגבלת לחלק מהאיים.
תגובת סיפוח
תגובת סיפוח (באנגלית: Addition; בעברית לעיתים: אדיציה) היא סוג של תגובה כימית האופיינית לתרכובות אורגניות.
תגובת סיפוח מהווה במידה רבה את התגובה ההפוכה לתגובת אלימינציה. בתגובת סיפוח מתחברות שתי תרכובות ליצירת תרכובת אחת, גדולה יותר. היות שתרכובות בעלות קשרים קוולנטיים בודדים בלבד הן רוויות (אינן מסוגלות לקלוט אטומים נוספים), הרי שתגובות סיפוח מתרחשות רק כשאחת התרכובות מכילה קשר כפול או משולש. אלקנים ואלקינים הם דוגמאות לתרכובות המשתתפות לעיתים קרובות בתגובות סיפוח. גם קשרים כפולים בין פחמן וחמצן (קטונים, אלדהידים וחומצות קרבוקסיליות) משתתפים בתגובות סיפוח.
תגובת סיפוח עשויה להיות קוטבית או לא-קוטבית (רדיקלית). תגובות קוטביות מבוססות על משיכה חשמלית בין מטענים מנוגדים (חיובי ושלילי); תגובות רדיקליות מבוססות על אטומים בעלי רמת אנרגיה חיצונית לא-שלמה; לאטומים אלו (רדיקלים) נטייה חזקה מאוד לתקוף אטומים אחרים וליטול אלקטרונים מהם לשם השלמת רמת האנרגיה החיצונית.
בקרת גנים
בקרת גנים הוא כינוי למגוון מערכות ביוכימיות שונות, המצויות בכל האורגניזמים, ומפקחות על התבטאות הגנים, לפי צורך התא והאורגניזם כולו. מערכות בקרת הגנים קובעות איזה גן יבטא התא, באיזה רמה, איזה גן ביטויו יפסק ומהו התזמון המדויק בו על התא לבטא את הגן. בקרת הגנים אף מווסתת את קצב ייצור התוצרים המבטאים את הגנים, לפי הצורך. ניתן לווסת כל שלב בתהליך ההתבטאות - החל מתחילת השעתוק, עיבוד ה-RNA, ועד לעיבוד החלבונים לאחר התרגום. לעיתים קרובות, בקר של גן מסוים מווסת גם גנים ובקרים נוספים, דבר היוצר רשת גנטית.
מערכות בקרה אלו חיוניות לקיום הבסיסי של כל תא, פרוקריוטי ואיקריוטי כאחד, של האורגניזם כולו, ואף של נגיפים, מכיוון שהמערכות מאפשרות הסתגלות לתנאי הסביבה באמצעות ביטוי תוצרי גנים. בשנת 1951 ברברה מקלינטוק הראתה כי קשר בין שני אזורים בגנום התירס שולטים על צבע הגרגרים. בשנת 1961 ז'אק מונו ופרנסואה ז'קוב פענחו את מנגנון הפעולה של אופרון הלקטוז, לפיו אנזימים מסוימים המעורבים במטבוליזם של לקטוז מבוטאים באי קולי רק בנוכחות לקטוז ובהיעדר גלוקוז.
ביצורים רב תאיים, בקרת גנים מובילה להתמיינות תאים ולמורפוגנזה בעובר, וכך נוצרים סוגי תאים שונים בעלי פרופיל התבטאות גנים שונה זה מזה, מתוך אותו גנום המשותף להם.
מערכות הבקרה נחלקות לשני סוגים עיקריים, על פי אופי השפעתן: מערכות בקרה חיובית ומערכות בקרה שלילית. מערכות בקרה חיובית מגבירות את ייצור תוצרי הגנים, ומערכות בקרה שלילית מדכאות אותו. במערכות הבקרה מולקולות שונות אשר לכל אחת מהן תפקיד מוגדר. לחלבונים המווסתים (Regulatory proteins) תפקיד מפתח במערכות בקרת הגנים של התא. שני חלבונים מווסתים חשובים הם הדכאן (Repressor) והמשרן (Inducer). תפקידו של הדכאן הוא לעכב את ביטוי הגן והוא משמש מרכיב מרכזי של הבקרה השלילית, ותפקידו של המשרן הוא לזרז את ביטויו, והוא מהווה מרכיב מרכזי של מערכות הבקרה החיובית.
שלבים מבוקרים בתהליך התבטאות גנים
כל שלב בתהליך יכול להיות מווסת. להלן רשימה של שלבים העוברים בקרה: