cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אומיט דבאלה
קריירה בינלאומית
במרץ 2001, במהלך מוקדמות מונדיאל 2002 הבקיע אומיט את שער הבכורה שלו במדי נבחרת טורקיה, בניצחון 2-1 על מקדוניה. שער זה סייע לטורקיה להעפיל למונדיאל 2002. בשנת 2002 היה אומיט שותף מלא להישג הגדול ביותר בתולדות נבחרת טורקיה, כשסיים עמה במקום השלישי במונדיאל 2002. אומיט הבקיע בטורניר זה שני שערים חשובים. השער הראשון מביניהם היה בשלב הבתים. זה היה השער השלישי בניצחון 3-0 על סין. שער זה התברר כשער קריטי, שכן טורקיה הייתה צריכה לסיים את שלב הבתים עם הפרש שערים טוב יותר משל קוסטה ריקה, מה שאמנם קרה, כאשר קוסטה ריקה הובסה במשחק המקביל 5-2 על ידי ברזיל. השער השני שאומיט הבקיע היה בשמינית הגמר מול המארחת יפן, שהקנה לטורקיה ניצחון 1-0 ועלייה לשמינית הגמר. אומיט וטורקיה עברו בהמשך את סנגל ברבע הגמר לאחר ניצחון 1-0 משער זהב של איהן מנסיז, אותו בישל אומיט. בהמשך, טורקיה ואומיט הפסידו 1-0 לברזיל בחצי הגמר, וניצחו 3-2 את המארחת השנייה, דרום קוריאה, במשחק על המקום השלישי.
במוקדמות יורו 2004 הבקיע אומיט את שערו הרביעי והאחרון במדים הלאומיים, בניצחון 5-0 על ליכטנשטיין. אומיט וטורקיה כשלו להעפיל ליורו 2004. בשנת 2004 ערך אומיט את הופעתו ה-41 והאחרונה במדי נבחרת טורקיה.
תארים
עם גלאטסראיי:
עם ורדר ברמן:
לאחר הפרישה
אומיט החל לאחר פרישתו לשחק קטרגל, וייצג את טורקיה באליפות אירופה בקטרגל של אופ"א.
אומיט חובב מוזיקת ראפ ומוזיקאי בעצמו. אומיט הקליט מספר שירים, אחד מהם עם הזמר הטורקי קאיאהאן.
הבנק המרכזי של מרוקו
הבנק המרכזי של מרוקו, אשר ידוע בערבית בשם بنك المغرب - בנק אל-מע'רב, הוא הסמכות המוניטרית העליונה, הבנק המרכזי ואחראי על מטבע דירהם מרוקאי במרוקו. הבנק נוסד בשנת 1959, ומטהו הראשי ממוקם בעיר רבאט.
בין יתר הנכסים שבאחזקת הבנק, קיימת ברשותו יתרת מטבע חוץ בסכום השווה ל-36 מיליארד דולר (במונחי 2008).
בנוסף על תפקידיו הכלכליים כבנק לאומי, הבנק משמש גם כמפקח על פעילותם של מספר בנקים מופרטים, המעניקים שירותים קמעוניים במדינה.
אזור 9 (מילאנו)
אזור 9 במילאנו (באיטלקית: Zona 9 di Milano) הוא אזור הממוקם במרכז העיר מילאנו שבאיטליה אשר מהווה את מרכז העסקים העיקרי של העיר מילאנו. אזור 9 הוא אחד מתשע החטיבות המנהליות של העיר מילאנו.
באזור זה ממוקמות שתיים מתחנות הרכבת המרכזיות בעיר - "מילאנו סנטראל" ו"פורטה גריבלדי", כמו גם גורדי שחקים רבים המרכיבים את קו הרקיע המודרני של העיר ואשר בהם נמצאים משרדי המטה של התאגידים העיקריים שפועלים ממילאנו כיום.
אזור 9 משתרע על פני 21.12 קמ"ר והוא מנה כ-181,598 תושבים נכון לשנת 2013.
האזור מהווה גם יעד תיירותי מרכזי בשל המבנים ההיסטוריים, מוסדות התרבות ואפשרויות האוכל והבילוי המגוונות שבו.
יוסי סילמן
יוסי סילמן (נולד ב-25 באוקטובר 1959) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל אשר כיהן כמנכ"ל משרד הרווחה ומנכ"ל עיריית חולון.
ביוגרפיה
סילמן נולד בישראל. הוא בוגר הישיבה התיכונית מדרשית נעם, מחזור כ"ט. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקת טנקים. ערב מלחמת שלום הגליל ובמהלכה שימש כקמב"צ גדוד קק"ש (גדוד 196), בין היתר בקרב קמ"ט-קק"ש. תוך כדי המלחמה החליף את אחד המ"פ בגדוד שנהרג. בהמשך שובץ כמפקד פלוגה בחטיבה 500 ובמסגרתה לחם, בין היתר, בקרבות בביירות. לאחר המלחמה שימש סילמן במספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם מפקד גדוד טנקים. בשנים 1994 עד 1997 פיקד על עוצבת יפתח. בין השנים 1999–1997 שימש כמפקד חטיבה 500 ולאחר מכן כקצין אג"ם של פיקוד המרכז. בשנים 2002–2001 שימש כמפקד עוצבת סיני בדרגת תא"ל. בשנת 2003 השתחרר מצה"ל, לאחר שחרורו כיהן כיושב ראש מנהלת מגורים של צה"ל במסגרת מעבר צה"ל לנגב. בבחירות לכנסת התשע עשרה כיהן כראש מטה השטח של מפלגת יש עתיד. במאי 2013 מונה למנכ"ל משרד הרווחה, תחת השר מאיר כהן. כיהן בתפקיד עד 2015. במרץ 2017 מונה כמנכ”ל עיריית חולון. כיהן בתפקיד עד ינואר 2020. באפריל 2021 מונה כמנכ"ל המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור.
עמדותיו
ביולי 2013 הביע סילמן תמיכה בקיצוץ קצבאות ילדים בנימוק שיש אנשים, בפרט במגזר החרדי והבדואי, שמסתמכים על קצבאות הילדים. ביחס לביטחון התזונתי אמר כי.
אטד רב-פרחים
אָטָד רַב-פְּרָחִים (שם מדעי: Lycium depressum) הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.
האטד הרב פרחים הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורי ערבה ובאזורי חורש ים תיכוני. בארץ ישראל נפוץ האטד הרב-פרחים במישור החוף, בגליל אך גם בערבה.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח בחודש אפריל. צבע עלי הכותרת צהבהב וורוד.
עלי אטד החוף פשוטים בצורתם ואינם בשרניים, העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק).
אלי גולדינג
אליינה ג'יין "אלי" גולדינג (באנגלית: Elena Jane "Ellie" Goulding; נולדה ב-30 בדצמבר 1986) היא זמרת ופזמונאית בריטית.
ביוגרפיה
גולדינג נולדה ב-1986 בהרפורד שבבריטניה וגדלה בעיירה הקטנה ליאונשל ולה שתי אחיות ואח. אביה, ארתור גולדינג, בא ממשפחה של קברנים, ואילו אמה, טרייסי (לבית קלארק), עבדה בסופרמרקט. כשהייתה בת חמש נפרדו הוריה. מאוחר יותר היה לה אב חורג שהיה נהג משאית. בגיל 9 היא החלה לנגן בקלרינט ובגיל 14 החלה ללמוד גיטרה. בגיל 15 החלה לכתוב שירים. לאחר שלמדה דרמה ופוליטיקה באוניברסיטת קנט, פגשה את ג'יימי ליליוויט אשר הפך למנהלה האישי והפגיש אותה עם המפיק Starsmith אשר הפיק עבורה את אלבום הבכורה.
2009–2011: אלבום בכורה
ביולי 2009 חתמה גולדינג על חוזה עם חברת התקליטים פולידור. שנה לאחר מכן זכתה בתואר "הקול של השנה" בתחרות של רשת BBC ובפרס המבקרים בפרסי המוזיקה הבריטית, עובדה שהפכה אותה לשנייה שזוכה בשני הפרסים בשנה אחת. גולדינג כתבה שירים לזמרות כמו גבריאלה צ'למי ודיאנה ויקרס אשר היו בראש מצעדי הלהיטים באותה תקופה.
ב-9 בנובמבר 2009 יצא הסינגל הראשון של גולדינג מאלבומה "Under the Sheets". ב-20 בדצמבר יצא מיני אלבום ראשון מאת גולדינג שנקרא "An Introduction to Ellie Goulding". ב-21 בפברואר 2010 יצא הסינגל השני "Starry Eyed" שהגיע לראשי המצעדים. ב-26 בפברואר, חמישה ימים לאחר צאת הסינגל השני יצא אלבום הבכורה של גולדינג שנקרא "Lights" והגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת עם מכירות של למעלה משמונה מאות אלף בממלכה המאוחדת וזכה למעמד של אלבום פלטינה כפול. ב-16 במאי יצא "Guns and Horses" שהיה הסינגל השלישי מהאלבום. ב-8 באוגוסט יצא הסינגל הרביעי "The Writer". ב-30 באוגוסט הוציאה גולדינג את "Run into the Light", מיני אלבום השני שלה שכלל 7 רצועות, נותן החסות הראשי של האלבום הייתה חברת נייקי. במהלך קיץ 2010 הופיעה גולדינג בפסטיבלי מוזיקה גולים ברחבי אירופה. ב-12 בנובמבר הוציאה גולדינג קאבר לשיר "Your Song" של אלטון ג'ון שהגיע לראש המצעדים בממלכה המאוחדת.
ב-7 במרץ 2011 יצא שיתוף פעולה של גולדינג יחד עם טייני טמפה בשם "Wonderman". הסינגל השישי והאחרון מהאלבום היה שיר הנושא של האלבום, "Lights", שיצא ב-13 במרץ והיה השיר הראשון של גולדינג שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. במהלך שנת 2011 פרסומה של גולדינג בארצות הברית גדל ושיריה הופיעו בסדרות כמו 90210, קרועים ויומני הערפד. גולדינג ביצעה את הופעת הבכורה של בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ימי קימל לאחר מכן הופיעה בסאטרדיי נייט לייב. גולדינג הופיעה בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון. לאחר מכן שיתפה גולדינג פעולה עם התקליטן סקרילקס.
2012–2014: Halcyon ו-Halcyon Days
ב-10 ביולי 2012 הוציאה גולדינג את השיר "Hanging On" על מנת לקדם את אלבומה החדש. ב-17 באוגוסט יצא הסינגל הראשון מהאלבום שהיה "Anything Could Happen" והגיע למקום החמישי במצעד הבריטי. אלבומה השני של גולדינג יצא ב-5 באוקטובר ונקרא "Halcyon", האלבום הגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמקום התשיעי במצעד האמריקאי. הסינגל השני מהאלבום היה "Figure 8" שיצא ב-13 בדצמבר. הסינגל השלישי מהאלבום יצא ב-30 בינואר 2013 והיה "Explosions". ב-12 באפריל יצא שיתוף פעולה של גולדינג יחד עם הדיג'יי קלווין האריס בשיר "I Need Your Love".
ב-5 ביולי אושר כי האלבום עתיד לצאת בעריכה מחודשת ב-23 באוגוסט בשם: "Halcyon Days" ויכלול עשרה שירים נוספים. הסינגל הראשון שיצא מהעריכה המחודשת היה "Burn". ב-10 בנובמבר יצא הסינגל השני מהעריכה המחודשת אשר נקרא "How Long Will I Love You?". הסינגל השלישי היה "Goodness Gracious" אשר יצא ב-21 בפברואר 2014. ב-23 במאי יצא השיר "Beating Heart" אשר מהווה חלק מפסקול הסרט "מפוצלים". ב-20 באוקטובר יצא השיר "Outside" עם הזמר והדיג'יי קלווין האריס.
2015–2017: Delirium
ב-7 בינואר 2015, יצא השיר "Love Me like You Do", שנכלל בפסקול הסרט המדובר "50 גוונים של אפור" אשר יצא כחודש לאחר מכן. יחד עם הצלחת הסרט כשובר קופות הפך השיר ללהיט גדול. השיר הגיע ל-Top Ten במצעד בילבורד הוט 100 ודורג במקום הראשון. בינואר 2016, הוכרז "Love Me Like You Do" כמועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית - "השיר המקורי הטוב ביותר". נכון לספטמבר 2017 הגיע הקליפ של השיר לכ-1.5 מיליארד צפיות ביוטיוב והגיע למעמד של פלטינה בלמעלה מעשר מדינות שונות.
ב-1 ביוני יצא השיר "Powerful" של ההרכב מייג'ור לייזר בו התארחה גולדינג. ב-17 בספטמבר 2015 הוציאה גולדינג את סינגל הבכורה "On My Mind" מאלבומה החדש. הסינגל הגיע למקום החמישי במצעד הבריטי ומקום 13 במצעד האמריקאי. ב-6 בנובמבר יצא לאור אלבום האולפן השלישי של הזמרת, "Delirium", האלבום הגיע למעמד פלטינה בממלכה המאוחדת והגיע למקום השלישי במצעד 200 האלבומים הגדולים של הבילבורד.
ב-9 בינואר 2016 יצא הסינגל השני מהאלבום אשר היה "Army" והוקדש לחברתה הטובה של גולדינג, האנה. הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום היה "Something in the Way You Move" אשר יצא ב-19 בינואר. הקליפ הרשמי של השיר יצא רק ב-21 ביוני 2017 והוא בוים על ידי אמיל נאבה. ב-19 באוגוסט 2016 הוציאה גולדינג את שיר הנושא "Still Falling For You" עבור הסרט "Bridget Johns's baby".
ב-28 באפריל 2017 אירח אותה הדי ג'יי קייגו בשיר "First Time" מאלבומו החדש.
2018–הווה: Brightest Blue
ב-2018 שיתפה פעולה עם שון פול בשיר "Bad Love" וכן עם הרכב קלין בנדיט בשיר "Mama". בנוסף באוקטובר יצא הסינגל "Close To Me".
ב-28 בפברואר 2019 יצא הסינגל השני בשם "Flux". בשנת 2020, הוציאה את השיר "Worry About Me".
חיים אישיים
גולדינג עוסקת רבות בכושר גופני, בין היתר ריצה ואגרוף. ב-2013 השתתפה בחצי מרתון של חברת Nike בארצות הברית. היא מנהלת אורח חיים טבעוני. גולדינג פועלת ועוסקת רבות בנושאים כגון איכות הסביבה, ההתחממות הגלובלית, עוני ומחוסרי בית. מדי שנה מקיימת את אירוע הצדקה "Streets of London" בו מופיעה לצד אמנים נוספים במטרה לגייס כסף למחוסרי בית. בנוסף תרמה רבות לאירוע "Children in Need" של BBC המגייס כספים לילדים החיים בעוני וקיפוח. ב-2017 קיבלה פרס מנהיגות גלובלית מידי קרן האומות המאוחדות על פעילותה למען צדק חברתי ואיכות הסביבה וב-2018 הצטרפה לקרן בתור שגרירה של רצון טוב.
גולדינג היא צמחונית מאז 2012, וב-2018 אף עברה לטבעונות.
רומנטיקנים נואשים
רומנטיקנים נואשים (באנגלית: Desperate Romantics) היא מיני-סדרת דרמה בשישה חלקים אודות חברי האחווה הפרה-רפאליטית. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ BBC Two בין 21 ביולי ל-25 באוגוסט 2009.
רקע
הסדרה נוצרה בהשפעת ספרה של פראני מויל אודות האחווה הפרה-רפאליטית "Desperate Romantics: The Private Lives Of The Pre-Raphaelites", וממנו קיבלה את שמה.
מויל, שעבדה בעבר כעורכת ב-BBC פנתה אל הסופר פיטר באוקר עם הספר שיכול לדעתה להוות בסיס לדרמה טלוויזיונית מעניינת. באוקר הודה שהוא "נתקף אימה מעיבוד ביוגרפיה על אמנות", אך הרגיש שספרה של מויל מכיל משהו שונה, והוא מתבונן באמנות של האחווה דרך מסנן של חיי האהבה המסובכים שלהם.
הסדרה הוצגה כמו "הפמליה" עם כן ציור, מויל אמרה על כך שהיא תיארה לעצמה את הסדרה "כסאגה רגשית גדולה, קצת כמו ההגדה לבית פורסייט". הסדרה הוצגה גם כמו "נישואים בין האחווה הפרה-רפאליטית עם הערכים של עקרות בית נואשות".
זו לא הייתה הפעם הראשונה בה נעשה עיבוד דרמטי לטלוויזיה של חייהם של הפרה-רפאליטים. ב-1967 ביים קן ראסל את הסרט "Dante's Inferno", וב-1975 שודרה מיני-סדרה בשישה חלקים בשם "The Love School". בעוד שהדרמה של באוקר התבססה על ספרה של פראני מויל, הסדרה "The Love School" עובדה לרומן שיצא לאור ב-1975 בהוצאת מקמילן. העיבוד החדש הושפע רבות מהסדרה הקודמת.
תקציר עלילה
פרד וולטרס מציג בפני חברי האחווה הפרה-רפאליטית, דנטה גבריאל רוזטי, ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי, את הדוגמנית המושלמת עבורם: נערה שעובדת בחנות כובעים בשם ליזי סידל. פרד משכנע את ההורים של ליזי לדגמן עבור חברי האחווה בעזרת אמו שמוכנה לערוב עבורם. אחרי שנדחו על ידי האקדמיה המלכותי, חברי האחווה מחליטים להציג תערוכה משלהם, ומזמינים אליה את המבקר רב ההשפעה ג'ון ראסקין. בתחילה דוחה ראסקין את בקשותיהם אבל לבסוף הוא משתכנע ותמיכתו בהם משתיקה את המבקרים האחרים, כולל את חברי האקדמיה.
מזכיר צבאי
מזכיר צבאי הוא יועץ מטעם הצבא לממלא תפקיד ציבורי בכיר, אשר מתאם בין ממלא התפקיד ובין הצבא, ומייעץ לו בסוגיות של צבא וביטחון.
בעוד במדינות זרות כמו בריטניה המזכיר הצבאי נושא בתפקיד בעל השפעה של ממש, כמו אחראי על מינויים ומשמעת של הקצונה הבכירה, בישראל תפקידו מסתכם בעדכון מודיעני לנושא המשרה בלבד; גם אם אין לו השפעה כלל על תפקודו של הצבא כמו במקרה של נשיא המדינה, שלא מהווה חלק מצמתי קבלת ההחלטות במדינה בנושאי ביטחון.
בבריטניה מתקיימת משרת מזכיר צבאי לשר ההגנה משנת 1795.
בישראל
בעבר היו דרגותיהם של המזכירים הצבאיים נמוכות יותר (סגן-אלוף ואחר כך אלוף-משנה למשל נחמיה ארגוב). כאשר ראש הממשלה הוא גם שר הביטחון, מכהן אדם אחד כמזכיר צבאי לראש הממשלה ושר הביטחון (למשל דני יתום, אשר עשה כן בתקופה שיצחק רבין היה ראש הממשלה ושר הביטחון וגדי איזנקוט, אשר שירת תחת אהוד ברק כראש ממשלה ושר ביטחון ולאחר שנבחר אריאל שרון שימש כמזכירו הצבאי מספר חודשים).
אקומה
פואבלו אקומה (בשפת קרס: Haak'u, באנגלית ובספרדית: Acoma Pueblo) הוא פואבלו של אינדיאנים בארצות הברית, כ-100 קילומטרים מערבית לאלבקרקי בניו מקסיקו שבארצות הברית. הפואבלו מורכב משלושה כפרים: סקיי סיטי (Sky City - "עיר השמים", אקומה העתיקה), אקומיטה (Acomita) ומקרטיס (McCartys). תושבי פואבלו אקומה הם שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), אחת מהקבוצות האתניות המכונות אנשי הפואבלו. השטח ההיסטורי של פואבלו אקומה השתרע על 20,000 קילומטרים רבועים. הקהילייה הצליחה לשמור על 10% משטחה ההיסטורי, וכיום הוא מהווה את שמורת האינדיאנים אקומה.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 הזדהו 4,989 תושבים כבני אקומה. בני האקומה שלטו באזור במשך למעלה מ-800 שנים, ולכן הם אחת הקהיליות העתיקות היושבות ברציפות במקום אחד. המסורות של בני האקומה אומדות את התקופה שבה חיו ביישוב בלמעלה מ-2,000 שנים.
אטימולוגיה
מקור המונח "אקומה" הוא מהמילה ‘haak'umeh’, הנגזרת מ-‘haak'u’ (שפות קרס: "Aa'ku", שפירושו "מעון לתקופות רבות" או "מקום הכוננות"). לעיתים הוגים את השם אקומה בצורות שונות, ומשמעות המילה משתנה כתלות בפרשנות. כמה מזקני השבט טוענים כי משמעות השם היא "המקום שתמיד היה", בעוד שזרים טוענים שמשמעותו "אנשי הסלע הלבן". פואבלו היא מילה בספרדית שפירושה "כפר" או "עיירה קטנה". בשימוש הכללי מוחל מונח זה גם על האנשים וגם על הארכיטקטורה הייחודית של שבטי ילידי דרום-מערב ארצות הברית.
שפה
שפת בני האקומה מסווגת כשייכת למחלקה המערבית של קבוצת שפות קרס. מרבית התושבים של פואבלו אקומה מדברים בימינו הן בשפת אקומה והן באנגלית. הזקנים עשויים לדבר גם ספרדית.
שורשים והיסטוריה קדומה
החוקרים משערים כי בני הפואבלו הם צאצאים של בני האנסאזי, תרבות מגיון ועמים קדומים אחרים. השפעות של עמים קדומים אלו ניכרות באדריכלות, בסגנון החקלאות והאמנות של האקומה. במאה ה-13 נטשו האנסאזי את כפריהם שבקניונים בשל שינויי האקלים ומהפך חברתי. במשך למעלה ממאתיים שנים האנשים באזור עקרו ממקום למקום. פואבלו אקומה נוסד במאה ה-13. תאריך ייסוד מוקדם זה מציב את אקומה כאחד היישובים הקדומים ביותר המיושבים ברציפות בארצות הברית.
הפואבלו שוכן על פסגת הר שולחן ששטחה 283 דונם בגובה 111 מטרים, כ-100 קילומטרים מערבית לאלבקרקי, בניו מקסיקו. הבידוד והמיקום של הפואבלו הגנו על הקהילייה במשך למעלה ל-1,200 שנים. הם שאפו להימנע מעימותים אלימים עם שכניהם בני שבטי האפאצ'י והנאוואחו.
קאלוש
קאלוש (באוקראינית: Калуш; בפולנית: Kałusz; ביידיש: קאליש) היא עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק, אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אקומה
המגע עם האירופאים
מגלי ארצות ספרדים שיצאו ממלכות המשנה של ספרד החדשה (מקסיקו של ימינו) צפונה במאה ה-16 היו האירופאים הראשונים שנפגשו עם בני האקומה, מפגשים שהוגדרו על ידי הספרדים כשלווים. משלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו תיארה את הפואבלו ב-1540 כ"אחד המקומות החזקים ביותר אותם ראינו". בעת הביקור בפואבלו חברי המשלחת "הצטערו שעלו למקום". הגישה היחידה לפואבלו אקומה בתקופה ההיא הייתה בגרם מדרגות כמעט אנכי שנחצב בפני הצוק. משערים שחברי משלחת קורונדו היו האירופאים הראשונים שהגיעו לאקומה.
קאלוש
תולדות היישוב
האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1437, אז הייתה חלק מממלכת פולין. בשנת 1549 קיבל היישוב זכויות עיר. כבר אז העיר הפכה למרכז לתעשייה כימית, כאשר אחד המוצרים העיקריים שיוצרו בה היה חנקה.
אקומה
המגע עם האירופאים
היחסים עם הספרדים הלכו והידרדרו. בדצמבר 1598 הגיע שמועה לאוזני התושבים שהקונקיסטאדור חואן דה אונייטה (Juan de Oñate; 1626-1550) מתכוון ליישב את האזור. הם ארבו לקבוצה של אנשי אונייטה ורצחו 11 מהם, כולל אחיינו של אונייטה. הנקמה של הספרדים הייתה אכזרית, הם שרפו את רוב הכפר, הרגו יותר מ-600 איש, שבו לעבדות כ-500 אחרים, וכרתו את בהונות רגלם הימנית של גברים מעל גיל 25. בצד הצפוני של הר השולחן, נושאים עדיין שורת בתים סימנים מהאש שהתחילה מירי תותח במלחמת אקומה זו.
ניצולים מטבח אקומה בנו מחדש את הקהילייה. אונייטה כפה על אקומה ושבטי ילידים אחרים לשלם מיסים ביבולים, כותנה או עבודת כפייה. השלטון הספרדי שלח לאזור מיסיונרים קתוליים. הספרדים שינו את שמות הפואבלו לשמות קדושים נוצריים והחלו לבנות בתוכם כנסיות. הם גם הביאו גידולים חקלאיים חדשים לאקומה, כולל אפרסקים, פלפלים וחיטה. צו ספרדי מלכותי הורה להקים משרדים אזרחיים בכל פואבלו, כולל אקומה, כשמושל מטעם הספרדים שולט במקום. ב-1680 פרץ מרד הפואבלו, כשפואבלו אקומה היה בין המשתתפים במרד. המרד הביא לפואבלו פליטים מפואבלו אחרים. אלו שעזבו לבסוף את אקומה הקימו את פואבלו לגונה.
קאלוש
תולדות היישוב
בשנת 1595, כשהיו בעיר מ-55 בתים, היא נבזזה בידי טטרים מחצי האי קרים. בשנת 1672 נערך בעיר קרב בין צבאו של יאן סובייסקי לטטרים, ושלוש שנים מאוחר יותר נערך בה קרב נוסף, בין הפולנים לטורקים. בשנת 1772, בזמן חלוקת פולין הראשונה, עברה קאלוש לידיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונשארה בשליטתה עד 1918, אז עברה לידיה של הרפובליקה הפולנית השנייה.
אקומה
המגע עם האירופאים
בני אקומה סבלו מאחוז תמותה גבוה ממגפה של אבעבועות שחורות, כיוון שלא היו מחוסנים באופן טבעי כנגד המחלות המדבקות שהובאו מאירופה. הם גם סבלו מפשיטות של שבטי האפאצ'י, הקומאנצ'י והיוט. לעיתים האקומה הצטרפו לספרדים במלחמה כנגד שבטים נוודים אלו. הנצרות הקתולית נכפתה על בני האקומה, אבל בסתר הם המשיכו לקיים את דתם המסורתית ושילבו אלמנטים משניהם בתערובת סינקרטית. נישואים מחוץ לשבט וקשרים עם בני פואבלו אחרים וכפרים ספרדיים היו נפוצים. קהיליות אלו התערבבו זו בזו ויצרו את התרבות הייחודית המכונה "התרבות של ניו מקסיקו".
מיסיון אסטבן דל ריי
בין 1629 ל-1641 פיקח האב חואן רמירס (Juan Ramirez) על בניית כנסיית מיסיון אסטבן דל ריי, הקרויה על שם אישטוון הראשון, מלך הונגריה. האקומה נצטוו לבנות את הכנסייה, ושינעו 18,000 טון של טיט, קש, אבן חול ובוץ אל הר השולחן עבור קירות הכנסייה. אורן הזפת שימש כמקור לעץ והובא על ידי חברי הקהילייה מהר טיילור (Mount Taylor), מרחק של מעל ל-60 קילומטרים מהפואבלו. הכנסייה משתרעת על שטח של 560 מטרים רבועים והמזבח שבה מוקף בעמודי עץ בגובה 18 מטרים. העמודים מגולפים ביד בתבניות באדום ולבן המייצגים את האמונה הנוצרית והאמונות של הילידים. האקומה יודעים שאבותיהם בנו מבנה זה והם מתייחסים אליו כאל אוצר תרבותי.
קאלוש
תולדות היישוב
בשנת 1939 העיר נכבשה על ידי הצבא האדום, ועברה לידיה של ברית המועצות. בין 1941–1944 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני, ולאחר מכן חזרה לידיה של ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות, העיר נכללה בשטח אוקראינה.
יהודי קאלוש
יהודים נזכרים בקאלוש מאמצע המאה ה-16. אחד מרבני העיר הבולטים היה רבי יעקב לורברבוים, המפורסם בשם ספרו "נתיבות המשפט". גם רעו רבי אריה לייב הלר, המפורסם בשם ספרו "קצות החושן", נולד בעיר. כמו כן, בעיר נוסדה חסידות קאליש ממשפחת שושלת פרמישלאן.
אקומה
מיסיון אסטבן דל ריי
ב-1970 צורף המבנה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places). ב-2007 הוכרזה כנסיית המיסיון אתר היסטורי של הקרן הלאומית (National Trust Historic Site), האתר הילידי היחיד במעמד זה כפי שנקבע על ידי הקרן הלאומית לשימור היסטורי (National Trust for Historic Preservation), ארגון ללא כוונת רווח.
במאות ה-19 וה-20
במהלך המאה התשע-עשרה, אף שבני האקומה ניסו לקיים אורח חיים מסורתי, הם גם אימצו היבטים של התרבות והדת הספרדית שדחו פעם. בהגיע שנות ה-80 של המאה ה-19 הביאו הרכבות לגידול במספר המתיישבים האירופאים ושמו קץ לתקופת הבידוד של שבט הפואבלו.
קאלוש
יהודי קאלוש
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, מתוך כ-6,600 תושבים, והתקיימו בה פעילות ציונית ענפה, ומוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בשואה
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, ב-2 ביולי 1941, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה, במסגרתן התעללו השוטרים האוקראינים ביהודים, ואף ביצעו בהם מעשי רצח.
אקומה
במאות ה-19 וה-20
ב-1885 התחתן סלומון ביבו, יהודי שניהל עסקים עם בני שבט האקומה עם אחת מבנות השבט. באותה שנה הוא מונה למושל הפואבלו ושירת בתפקיד שזיכה אותו בכינוי "היהודי שנהיה לראש שבט אינדיאני" במשך ארבע שנים. הוא עזב את הפואבלו עם משפחתו משום שהסתכסך עם בני שבט אחרים על רקע תוכנית הלימודים בבית הספר שהקים וגם בגלל רצונו להקנות לילדיו חינוך יהודי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התכנסה "מועצת כל הפואבלו האינדיאנים" (All Indian Pueblo Council) בפעם הראשונה מזה יותר מ-300 שנים. בתגובה לרצון בקונגרס של ארצות הברית להפקיע אדמות מידי שבטי הפואבלו העביר הקונגרס את חוק קרקעות הפואבלו ב-1924. למרות הצלחות בשמירה על אדמתם, התקשו בני האקומה לשמור במאה ה-20 על מסורות התרבות שלהם. מיסיונרים פרוטסטנטים הקימו בתי ספר באזור, והלשכה לענייני האינדיאנים הכריחה את ילדי האקומה להצטרף לפנימיות. בהגיע 1922 מרבית הילדים מהקהילייה היו בפנימיות, שבהן הכריחו אותם לדבר אנגלית ולקיים אורח חיים נוצרי. כמה דורות נותקו מתרבותם ומלשונם, תוך השפעות חמורות על משפחותיהם וחברותיהם.
קאלוש
בשואה
באוגוסט 1941 נרצחו כ-380 יהודים משכילים מהעיר. בחודש שלאחר מכן רוכזו בעיר יהודים מיישובי הסביבה, תוך שרבים מהם נרצחו בדרך בידי איכרים אוקראינים. באוקטובר 1941 נרצחו כמה מאות יהודים מהעיר ביער סמוך, ובמרץ-אפריל 1942 נרצחו יהודים נוספים רבים מהעיר בשטח בית העלמין היהודי המקומי וביערות הסביבה.
אקומה
בימינו
כ-300 מבני טיט בני שתיים או שלוש קומות ניצבים כיום על הר השולחן, כשסולמות חיצוניים משמשים לגישה לקומות העליונות שבהם מתגוררים התושבים. הגישה אל הר השולחן היא בכביש שנחצב בסלע תוך שימוש בחומרי נפץ במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. כ-30 איש מתגוררים דרך קבע על הר השולחן, כשהאוכלוסייה גדלה בסופי שבוע כשבני משפחה באים לבקר וגם תיירים, כ-55,000 בשנה, מגיעים לביקור במשך היום.
אין בפואבלו אקומה חשמל, מים זורמים או ביוב. שמורה מקיפה את הפואבלו על שטח של 1,600 קילומטרים רבועים. חברי השבט חיים בשמורה ומחוץ לה. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000 הזדהו 4,989 תושבים כמשתייכים לאקומה.
ממשל והשמורה
בראש האקומה עומדים שניים: "קסיקה" (cacique), או ראש הפואבלו, וקפטן מלחמה, המשרתים עד מותם. שני האישים שומרים על קשרים הדוקים בין עבודתם לדתם, מייצגים תאוקרטיה של ממשל אקומה. הספרדים אומנם הציבו פקידים על מנת לפקח על הנעשה בפואבלו, אבל האקומה לא התייחסו אליהם ברצינות. צוות הפקידים כלל מושל, שני סגני מושל ומועצה וטיפל בקשר עם החוץ. האקומה גם נהגו להשתתף ב"מועצת כל הפואבלו האינדיאנים" שדיוניה החלו ב-1598 והיא שבה לתפקד במאה ה-20.
קאלוש
בשואה
באביב 1942 רוכזו יהודי העיר ויישובי סביבתה בגטו שהוקם בה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-5,600 איש. רבים מהם מתו כתוצאה מרעב וממגיפות. בין ה-15 ל-17 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה גדולה, בה שולחו רוב יושביו לסטניסלבוב, ונרצחו שם. עד תחילת נובמבר 1942 חוסל סופית גטו קאלוש.
אקומה
ממשל והשמורה
כיום האקומה שולטים על שטח של כ-2,000 קילומטרים רבועים מאדמתם ההיסטורית. הנוף הטיפוסי הוא של הרי שולחן, עמקים, גבעות ונחלי אכזב בגובה ממוצע של 2,100 מטרים. כמות המשקעים הממוצעת באזור היא כ-250 מילימטרים גשם בשנה. מאז 1977 הרחיבו האקומה את השטח שבשליטתם באמצעות רכישות. בשמורה רק חברי השבט יכולים להיות בעלי קרקע וכמעט כל חברי השבט חיים על הרכוש. הקסיקה עדיין פעיל בקהילייה, והוא שייך לחמולת אנטלופ. הקסיקה ממנה את חברי מועצת השבט, הצוות והמושל.
ב-2011 סבלו פואבלו אקומה ופואבלו סנטה קלרה משיטפונות. ממשלת ניו מקסיקו תרמה כמיליון דולרים למימון מצב החירום ותיקוני הנזקים עבור הקורבנות, והמושלת סוזאנה מרטינס ביקשה סיוע כספי נוסף מהסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום.
לוחמה ואמצעי לחימה
עימותים צבאיים בין בני האקומה לשבטים אחרים היו נפוצים בהיסטוריה, כמו גם לפואבלו האחרים. כלי הנשק בשימוש האקומה כללו: אלות, אבנים, חניתות וחצים. בשלב מאוחר יותר שימשו האקומה ככוח עזר לחילות ספרד ומקסיקו, כשהם לוחמים בפושטים ומגנים על סוחרים בשביל סנטה פה. לאחר המאה ה-19 נחלש האיום של השבטים הפושטים והתרבות הצבאית של האקומה החלה להידרדר. מעמד קפטן המלחמה השתנה לתפקידים אזרחיים ודתיים.
אדריכלות
בפואבלו אקומה יש על הר השולחן שלוש שורות של בנייני מגורים בני שלוש קומות הפונים דרומה. הבניינים בנויים מלבני טיט כשלאורך הגג היו קורות עץ שכוסו במוטות, סבך שיחים ואז טיח. הגג של קומה אחת שימש רצפה של הקומה הבאה. כל קומה מחוברת לאחרות באמצעות סולמות, ששימשו עזר הגנתי ייחודי, הסולומות היו הדרך היחידה להיכנס לבניינים, כיוון שהעיצוב המסורתי לא כלל דלתות וחלונות. הקומות התחתונות של הבניינים שימשו לאחסון. תנורי אפייה היו מחוץ לבניינים, והמים נשאבו משני בורות מים טבעיים. בפואבלו יש גם כיכר ציבורית ושבעה קיווה מלבניים ששימשו כמרכז הרוחני של הכפר.
אורח חיים
כ-20 חמולות מטרילינאליות מוכרים על ידי האקומה. מעט מאוד משמעת הופעלה בעת הגידול המסורתי של הילדים. זוגות נשואים היו מונוגמים בדרך כלל וגירושים היו נדירים. פולחני פטירה כללו טקס קצר וקבורה מהירה אחרי המוות, שאחריהם היו ארבעה ימים ולילות של אבלות. הנשים לבשו בגדים מכותנה וסנדלים או מגפי מוקסין גבוהים. הביגוד המסורתי של הגברים כלל קילט מכותנה וסנדלי עור. גם עורות ארנבים ואיילים שימשו כלבוש וכגלימות. במאה ה-17 הביאו הספרדים סוסים לפואבלו. על החינוך היו אחראיים המנהיגים של הקיווה שלימדו על ההתנהגות האנושית, גוף ונשמה, אסטרולוגיה, אתיקה, פסיכולוגיית ילדים, תורת הנאום, היסטוריה, מחול, ומוזיקה.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 קיבל פואבלו אקומה שליטה על שירותי החינוך, שהיו המפתח לשמירה על אורח החיים המסורתי והמודרני. הם חולקים בית ספר תיכון עם פואבלו לגונה. אלכוהוליזם, שימוש בסמים, ובעיות בריאות אחרים נפוצות בשמורה ובתי חולים של שירות הבריאות האינדיאני ומרפאים ילידים משתפים פעולה במאבק בבעיות הבריאות. השימוש באלכוהול נאסר בפואבלו. את הקהילייה משרת בית החולים אקומה-קנונצ'יטו-לגונה (Acoma-Canoncito-Laguna) השוכן באקומה.
דת
הדת המסורתית של האקומה מדגישה את ההרמוניה בין החיים לטבע. השמש היא נציגה של האל הבורא. הרים מקיפים את הקהילייה, השמש למעלה, והאדמה מלמטה מסייעים לאזן ולהגדיר את עולמם של בני האקומה. פולחני דת מסורתיים יכולים להיות סביב מזג האוויר, כולל הרצון להבטיח שפע גשם. האקומה משתמשים בבובות קאצ'ינה (kachinas) בטקסים. בפואבלו היו קיווה אחד או יותר, ששימשו כתאים דתיים. המנהיג של כל פואבלו שימש כמנהיג הדתי של הקהילייה, או "קסיקה". הקסיקה צפה בשמש והשתמש בה כמדריך לתזמון הטקסים, שחלקם נשמרו בסוד.
רבים מבני האקומה הם קתולים, אבל מערבים היבטים של קתוליות והדת המסורתית שלהם. עדיין מבצעים רבים מהטקסים העתיקים. בספטמבר האקומה מכבדים את הקדוש המגן שלהם, סן אסטבן. ביום חגו הפואבלו נפתח לציבור לחגיגה. יותר מ-2,000 עולי רגל משתתפים בפסטיבל סן אסטבן. החגיגות מתחילות במיסיון סן אסטבן דל ריי ופסל של סן אסטבן מגולף בעץ אורן נלקח מהמזבח ונישא לכיכר המרכזית כשהאנשים מזמרים, יורים ברובים, ופעמוני המיסיון מצלצלים. התהלוכה ממשיכה מעבר לבית הקברות, במורד הרחובות הצרים, ועד לכיכר. בהגיעו לכיכר מוצב הפסל במקדש המרופד בשמיכות ארוגות והנשמר על ידי שניים מבני האקומה. אחר-כך נמשכת החגיגה במחולות ומשתה. במהלך הפסטיבל מוצבים דוכנים שבהם מוכרים אוכל וכלי חרס מסורתיים.
תזונה
לפני המפגש עם הספרדים אכלו בני האקומה תירס, שעועית ודלעת. "מוט-טזה-ני" (Mut-tze-nee) היה לחם תירס דק פופולרי. הם גם גידלו תרנגולי הודו, טבק, וחמניות. האקומה צדו אנטילופות, איילים וארנבות. הם ליקטו זרעים, תותים, אגוזים ומאכלים אחרים. אחרי 1700 הופיעו על שולחנם מאכלים חדשים. משקה תירס כחול, פודינג, דייסת תירס, עוגת חיטה, לחם חיטה ופרי הצבר הפכו למצרכי יסוד. לאחר המגע עם הספרדים הם החלו לגדל עיזים, סוסים, כבשים וחמורים.
אצל בני האקומה בימינו יש מאכלים נוספים פופולריים כדוגמת מאפה תפוחים, תבשיל בשר כבש עם צ'ילי ירוק, תירס טרי, ופודינג חיטה עם סוכר חום.
למטרות חקלאות נעשה שימוש בשיטות השקיה כדוגמת סכרים וטרסות. כלי חקלאות עשויים מעץ ומאבן. תירס שנקטף נטחן בידיים ובאמצעות עלי ומכתש.
כלכלה
שיטות הכלכלה ההיסטוריות של האקומה מתוארות כסוציאליסטיות או כקהילתיות. העבודה הייתה משותפת והתוצרת חולקה באופן שווה. רשתות מסחר היו נרחבות, והתפשטו למרחקים של אלפי קילומטרים ברחבי האזור. בזמנים קבועים בקיץ ובסתיו נערכו ירידי מסחר. היריד הגדול התקיים בטאוס על ידי הקומאנצ'י. סוחרים נוודים היו סוחרים בעבדים, עורות צבאים, עורות ביזונים, בשר מיובש וסוסים. אנשי פואבלו היו סוחרים בתכשיטים מנחושת ומצדפים, נוצות תוכי וטורקיז. החל בשנת 1821 החלו בני האקומה לסחור דרך שביל סנטה פה, ועם הגעתן של מסילות ברזל ב-1880 הפכו בני האקומה תלויים במוצרים מתוצרת אמריקאית. תלות זו גרמה לאמנויות מסורתיות כמו אריגה וקדרות להידרדר.
בימינו מייצרים בני האקומה מגוון רחב של מוצרים לתועלתם הכלכלית. מבחינה חקלאית הם מגדלים אלפלפה, שיבולת-שועל, חיטה, פלפל צ'ילי, תירס, אבטיח, דלעת, ירקות ופירות. הם מגדלים בקר ובבעלותם מאגרים של גז טבעי, ומשאבי אנרגיה גאותרמית ופחם. מכרות אורניום באזור סיפקו עבודה לבני האקומה עד סגירתם בשנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן סיפק השבט את מרבית הזדמנויות התעסוקה. עם זאת, שיעורי אבטלה גבוהים מדאיגים את הפואבלו. המורשת של מכרות האורניום הותירה קרינה מזהמת, שגרמה לייבוש בריכות הדגים של השבט, ולבעיות בריאות בקהילה.
תיירות
התיירות מהווה מקור הכנסה מרכזי עבור השבט. בשנת 2008 פתח פואבלו אקומה בבסיס הר השולחן את מרכז התרבות סקיי סיטי (Sky City Cultural Center) ומוזיאון האק'ו (Haak'u Museum), שהחליפו את המרכז המקורי, שנהרס בשריפה בשנת 2000. מטרת המרכז והמוזיאון היא לקיים ולשמר את תרבות האקומה. במרכז מוצגים סרטים על ההיסטוריה של האקומה, ובית קפה מגיש מאכלים מסורתיים, ההשראה לאדריכלות הייתה מעיצוב הפואבלו ומסורות אדריכליות של הילידים עם פתחי דלתות רחבים באמצע, שבבתים מסורתיים מקלים על הבאת האספקה. רסיסים של נציצים קבועים במסגרות החלונות, הנציצים הם מינרל ששימש לייצר חלונות בפואבלו. המבנה גם חסין אש, בניגוד למבני הפואבלו המסורתיים, והוא צבוע בוורוד בהיר וסגול כדי להשתלב בנוף סביבו. יצירות אמנות מסורתיות של בני האקומה מוצגות במרכז, כולל ארובות מקרמיקה שהוצבו על הגגות. תרבות ואמנות גם מביאים הכנסה לקהילה.
פואבלו אקומה פתוח לקהל הרחב באמצעות סיורים מודרכים ממרץ ועד אוקטובר, אם כי ביוני וביולי יש תקופות שהוא סגור בגלל פעילויות תרבותיות. מומלץ למבקרים להתקשר מראש כדי לוודא האם הפואבלו פתוח או לא. צילומים של הפואבלו וסביבתו מוגבלים. היתרים לסיורים ולצילום נמכרים במרכז תרבות סקיי סיטי. בעוד שהצילום מותר לאחר קבלת היתר, טלפונים ניידים, הקלטות וידאו, ציורים, ורישומים אסורים.
בפואבלו אקומה יש גם בית מלון וקזינו – מלון קזינו סקיי סיטי (Sky City Casino Hotel). המלון והקזינו נטולי אלכוהול ובבעלות מיזם העסקים של האקומה (Acoma Business Enterprise) המפקח על מרבית העסקים של האקומה.
אומנויות
צורת האומנות הבולטת ביותר היא קדרות. הגברים ייצרו גם אריגים ותכשיטי כסף.
קדרות בני האקומה
תחילת ייצור כלי החרס בקרב בני האקומה מתוארכת לפני יותר מ-1,000 שנים. חרס מקומי דחוס, שנחפר באתר סמוך, היה חיוני לייצור כדי החרס של האקומה. החרס יובש וחוזק על ידי תוספת של שברי חרס. הכלים היו אז מעוצבים, מצוירים, ונשרפים. העיטורים המסורתיים היו של דגמים גאומטריים, ציפורי הרעם וקשתות, והם אוירו באמצעות קוץ של יוקה. עם השלמת הכד נהג הקדר להכות קלות על דופן הכד, ולהצמידו לאוזנו. אם הכד לא צלצל, הכד היה עתיד להיסדק במהלך השריפה. אם כך קרה, הכלי הושמד ונטחן לרסיסים לשימוש עתידי.
גמר מונדיאל 1974
הולנד הובילה ראשונה במשחק משער של יוהאן ניסקנס בפנדל, אך עוד בתוך המחצית הראשונה גרמניה הפכה את התוצאה משערים של פול ברייטנר בפנדל וגרד מילר, ושמרה על התוצאה עד לסיום המשחק. שני הפנדלים שנשרקו על ידי השופט האנגלי ג'ק טיילור היו הראשונים שנשרקו במשחק גמר מונדיאל.
גרמניה זכתה בטורניר כמארחת, והייתה הרביעית לעשות זאת, אחרי (1930),  (1934) ו (1966).
לגרמניה הייתה זו הופעה שלישית בגמר המונדיאל, אחרי הניצחון בגמר מונדיאל 1954 על וההפסד בגמר מונדיאל 1966 ל. עבור הולנד הייתה זו הופעה ראשונה בגמר מונדיאל, והשתתפות שלישית בלבד בטורניר, לאחר שלא השתתפה בו מאז מונדיאל 1938.
לאחר הזכייה של במונדיאל 1970, הוענק לה גביע ז'יל רימה בפעם האחרונה. גרמניה הייתה לראשונה לזכות בגביע החדש של פיפ"א. כמו כן, הפכה נבחרת גרמניה לראשונה בהיסטוריה המחזיקה בתוארי אליפות אירופה ואליפות העולם במקביל, וזאת לאחר שזכתה שנתיים קודם לכן ביורו 1972. החזיקה בשני התארים לאחר שזכתה ביורו 2000 שנתיים אחרי זכייתה במונדיאל 1998, ובמונדיאל 2010 הפכה  לשנייה בהיסטוריה, אחרי גרמניה, שמגיעה למונדיאל כאלופת אירופה, בעקבות זכייתה ביורו 2008, וזוכה בו.
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש הראשון בין הנבחרות בגביע העולם. לאחר שלא נפגשו גם בטורנירי אליפות אירופה, היה זה מפגש רשמי ראשון בין שתי הנבחרות.
הדרך אל הגמר
בשלב הראשון של הטורניר חולקו 16 הנבחרות המשתתפות לארבעה בתים, כששתי הראשונות מעפילות לשלב הבתים השני. בשלב זה, שמונה העולות חולקו לשני בתים, כשהראשונות בבית נפגשות למשחק הגמר.
נבחרת גרמניה הוגרלה בשלב הבתים הראשון לבית א', ואיתה הוגרלו בהופעתה היחידה בהיסטוריה במונדיאל,, ו. לאחר ניצחונות ללא ספיגה מול צ'ילה ואוסטרליה, נפגשו נבחרות גרמניה, המערבית והמזרחית, למשחק פוליטי טעון, ובו הפתיעה גרמניה המזרחית את שכנתה בתוצאה 1-0. בעקבות ההפסד, עלתה גרמניה המערבית מהמקום השני בבית, אחרי גרמניה המזרחית. בבית ב' של שלב הבתים השני, פגשה גרמניה את, ו, בידיעה שרק ראשות הבית תוביל אותה למשחק הגמר. גרמניה ופולין רשמו שני ניצחונות במשחקיהן מול יוגוסלביה ושוודיה, כשפער השערים של גרמניה טוב מזה של פולין. הנבחרות נפגשו ביניהן למשחק השלישי, והמכריע, בו פולין חייבת לנצח כדי לסיים בראשות הבית. בדקה ה-76 כבש גרד מילר את שערו השלישי בטורניר, וגרמניה ניצחה 1-0 בדרך למאזן מושלם בבית והעפילה לגמר המונדיאל.
נבחרת הולנד הוגרלה בשלב הבתים הראשון לבית ג', לצד נבחרות, ו. בהופעתה הראשונה במונדיאל מזה 36 שנים, פתחה הולנד את הטורניר בניצחון 2-0 על אורוגוואי מצמד של ג'וני רפ. לאחר שוויון 0-0 מול שוודיה, הגיעה הולנד למשחק מכריע מול בולגריה, הביסה אותה 4-1 והעפילה מהמקום הראשון לשלב הבתים השנים. בשלב זה הוגרלה הולנד לבית א' לצידן של אלופת העולם המכהנת, ו, שניצחה את גרמניה המערבית בשלב הקודם. הולנד רשמה סדרה של הופעות מרשימות במיוחד, כשהביסה 4-0 את ארגנטינה במשחק הפתיחה, והשלימה את העפלתה הראשונה בהיסטוריה לגמר עם ניצחונות 2-0 על ברזיל וגרמניה המזרחית, שהקנו לה מאזן מושלם של שלושה ניצחונות וללא ספיגת שער. למעשה, השער היחיד שספגה עד שלב הגמר, מול בולגריה בשלב הבתים הראשון, היה אף הוא עצמי.
שופט המשחק
ג'ק טיילור האנגלי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, רמון בארטו מאורוגוואי ואלפונסו גונזלס ארקונדיה המקסיקני, נבחרו לשמש כקוונים במשחק.
טיילור היה לשופט האנגלי השלישי בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל, והראשון מאז גמר מונדיאל 1954, שגם בו ניצחה גרמניה.
במהלך הטורניר טיילור שפט בשני משחקים נוספים, בשלב הבתים הראשון בין ו (1-1), ובשלב הבתים השני בין  ו (1-1).
עוזרי השופט שימשו גם הם כשופטים ראשיים במהלך הטורניר. בארטו שפט במשחק הטעון בין לגרמניה המזרחית בשלב הבתים הראשון, ובניצחונה של  1-0 על  בשלב הבתים השני. ארקונדיה שפט במשחק משלב הבתים הראשון בין ו (1-1).
לפני המשחק
במהלך הטורניר, נבחרת, בכיכובו של הקפטן יוהאן קרויף, הציגה לעולם הכדורגל את שיטת הטוטאל פוטבול שפותחה על ידי מאמנה, רינוס מיכלס. בזכות שיטת משחק ייחודית זאת, הגיעה הולנד לגמר המונדיאל במאזן של חמישה ניצחונות וללא הפסדים בששת משחקיה בטורניר, בהם ספגה שער אחד בלבד. מהנגד השני, הגיעה מגובה באוהדיה הביתיים ובהנהגתו של הקפטן פרנץ בקנבאואר. בהרכבה הציגה גרמניה ארבעה שחקנים ששיחקו במדיה בשני הטורנירים הקודמים, שהסתיימו במקומות השני והשלישי. פתיחת המשחק נדחתה במספר דקות, זאת לאחר שצוות השיפוט הבחין כי במסגרת טקס הסיום של הטורניר, שנערך לפני המשחק, הורדו דגלי הקרן מפינות המגרש ולא הוחזרו. רק לאחר החזרת הדגלים, המשחק יצא לדרכו
מהלך המשחק
כבר בדקה השנייה של המשחק, זכתה הולנד בפנדל. לאחר הנעת כדור מסודרת בין השחקנים, הגיע הכדור לקרויף שפרץ לרחבה והוכשל על ידי אולי הנס. השופט הבריטי, ג'ק טיילור שרק ללא היסוס וקבע בעיטת עונשין מ-11 מטר - הראשונה שנקבעה במשחק גמר בהיסטוריה של הגביע העולמי. יוהאן ניסקנס, בועט הפנדלים הקבוע של נבחרתו, בעט בעוצמה למרכז השער והכניע את שוער נבחרת גרמניה, ספ מאייר, והעלה את נבחרתו ליתרון 1-0, וזאת כאשר עד אותו שלב במשחק, שחקני גרמניה לא נגעו כלל בכדור. היה זה שערו החמישי של ניסקנס בטורניר, מה שהפך אותו למלך שערי נבחרתו, ולסגן מלך שערי הטורניר. היתרון ההולנדי החזיק מעמד עד לדקה ה-25, אז הוכשל ברנד הולצנביין ברחבה, וזכה בפנדל מהצד השני. פול ברייטנר הטעה את השוער ההולנדי יאן יונגבלוד, וגלגל בקלות לפינה. יונגבלוד כלל לא זינק, וגרמניה השיגה את השוויון. לברייטנר היה זה שער שלישי בטורניר. גרמניה המשיכה לתקוף כדי להשיג יתרון, עד שבדקה ה-43, שתי דקות לסיום המחצית, גרד מילר קיבל כדור בתוך הרחבה, הסתובב והכניע את יונגבלוד. היה זה שערו ה-68 במדי הנבחרת, בהופעתו הבינלאומית האחרונה, שכן בתום הטורניר הוא פרש מכדורגל בינלאומי. שער זה היה שערו הרביעי של מילר בטורניר, מה שמיקם אותו כמלך שערי גרמניה בטורניר, במקום השלישי בטבלת מלך שערי הטורניר וכן הציב אותו, יחד עם עשרת שעריו במקסיקו 1970, כמבקיע הפורה ביותר בטורנירי גביע העולם (לימים עקפו אותו חלוצים אחרים). בירידה למחצית ראה קרויף כרטיס צהוב, עקב ויכוחים עם השופט בדרך לחדרי ההלבשה.
המחצית השנייה התאפיינה במצבים לשני הצדדים, כולל שער של גרד מילר שנפסל בטענת נבדל, אך לא נכבשו שערים נוספים. גרמניה המערבית ניצחה במשחק בתוצאה 2-1, והניפה בפעם השנייה בתולדותיה את גביע העולם בכדורגל.
שופט: ג'ק טיילור קוונים: רמון בארטו,  אלפונסו גונזלס ארקונדיה
משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה
משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה היה משרד ממשלתי ישראלי אשר אמון על השכלה גבוהה והשכלה משלימה. המשרד הוקם עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, והוא הורכב מיחידות שהועברו אליו ממשרד החינוך. המשרד בוטל על ידי ממשלת ישראל השלושים ושש.
היסטוריה
עד שנת 2020 היה משרד החינוך אמון על ההשכלה הגבוהה וההשכלה המשלימה. ב-14 במאי 2020, בצל חלוקת התיקים בין המפלגות בממשלת ישראל השלושים וחמש, פורסם כי ימונה שר נפרד להשכלה הגבוהה וכי זאב אלקין יכהן בתפקיד. ובמקביל במשרד משאבי המים, אשר פוצל ממשרד האנרגיה. ב-31 במאי אושרה הקמת המשרד בהחלטת הממשלה.
רעיון פיצול מערך ההשכלה הגבוהה ממשרד החינוך עלה לראשונה על ידי שר החינוך לשעבר שי פירון שאמר בין היתר כי "שר החינוך לא יכול להיות אחראי על עולם ההשכלה הגבוהה. אין לו זמן לזה!".
מנגד, ההחלטה להקמת משרד ממשלתי להשכלה גבוהה ספגה ביקורת בטענה ש"האופי האימפריאליסטי" של משרד בראשות שר עלול לחדור עמוק "לחייהם הפנימיים של המוסדות".
ביולי 2021 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש לבטל את המשרד ולהחזיר את סמכויותיו למשרד החינוך; מהלך אשר הושלם עם אישור הכנסת ב־3 באוגוסט.
תקציב
נכון לשנת 2020, תקציב ההשכלה הגבוהה גולם בתוך תקציב משרד החינוך. למשרד לענייני השכלה גבוהה, מתוקף היותו משרד עצמאי, תקציב של כ-11 מיליארד שקל.
יחידות וסוכנויות ביצוע שהיו כפופות למשרד
יחידות שהועברו ממשרד החינוך:
דרים צ'ייסר
הדרים צ'ייסר (באנגלית: Dream Chaser – רודף החלומות) היא חללית לטיסות מסלוליות ותת־מסלוליות. החללית נמצאת בפיתוח על ידי תאגיד סיירה נבאדה (SNC) העתידה לשגר אספקה לתחנת החלל הבין-לאומית עבור נאס"א. תהליך הפיתוח מבוצע במסגרת תוכנית שירותי אספקה מסחרית (CRS), שמטרתה להכניס חברות פרטיות לתחום אספקת תחנת החלל. החללית תשוגר אנכית על גבי משגר אטלס 5 ותנחת אופקית כמו מטוס, ותהיה ניתנת לשימוש חוזר. היא מסוגלת לשאת למסלול נמוך עד 5,500 ק"ג מטען, ולהחזיר ארצה עד 2,000 ק"ג.
נאס"א הזמינה 6 טיסות אספקה של דרים צ'ייסר לתחנת החלל.
מבנה
הדרים צ'ייסר דומה מאוד במבנה החיצוני ובמאפייניה למעבורות החלל של נאס"א, שהוצאו משירות ביולי 2011, אבל קטנה מהן בהרבה. בדומה למעבורת החלל היא תשוגר אנכית ותנחת אופקית, ותהיה רב־פעמית, יהיו לה שני פתחים: פתח עליון שישמש לכניסה וליציאה מהחללית כאשר היא על הקרקע ועל גבי המשגר, ופתח נוסף הממוקם בין שני נחירי הפליטה של המנוע באחורי החללית, המשמש כמסוף עגינה בתחנת החלל הבינלאומית. החללית תוכל לשגר את עצמה באמצעות מנועיה לטיסות תת־מסלוליות, ולהיות משוגרת על גבי משגר וולקן לטיסות מסלוליות. החללית תחדור לאטמוספירה כשגחונה מופנה כלפי מטה, ותדאה לנחיתה, האפשרית בכל מסלול טיסה הראוי לנחיתת מטוסי סילון. מנועי הניווט של החללית יונעו באמצעות דלק המבוסס על אתנול, חומר לא נדיף ולא נפיץ, שיאפשר לגשת אל החללית מיד עם נחיתתה, שלא כמו מעבורת החלל שהיה צורך לטהרה מבחוץ לפני שיכלו לטפל בה. מגיני החום של החללית יהיו עשויים מאריחים שפותחו על ידי מרכז המחקר איימס. אריחים אלו יוכלו לעמוד במספר טיסות לאחריהם הם יוחלפו. צי של חלליות דרים צ'ייסר ייבנה וישמש הן את נאס"א והן ארגונים פרטיים.
היסטוריה
הדרים צ'ייסר החלה את דרכה ב־2004 כחללית לטיסות תת־מסלוליות שתתבסס על מטוס הניסוי אורביטל סיינסס X-34, שפותח ונבנה גם הוא על ידי SNC. ב־2005 שונה עיצוב החללית, והיא מתבססת על מטוס החלל HL-20 של נאס"א שהתבסס בעצמו על מטוס החלל הרוסי BOR-4 (ששימש כמדגים טכנולוגי למעבורת החלל בוראן).
הדרים צ'ייסר הוצגה רשמית ב־20 בספטמבר 2004 כמועמדת לחללית ה־CEV של החזון לחקר החלל (החללית אוריון זכתה בסופו של דבר) ומאוחר יותר כמועמדת לתוכנית COTS של נאס"א (תוכנית לעירוב חברות פרטיות בתחום אספקת החלל).
לאחר שהדרים צ'ייסר לא נבחרה תחת השלב הראשון של תוכנית COTS, פרש מייסד SpaceDev (אז חברה עצמאית וכיום חלק מ־SNC) ג'יימס בנסון מתפקיד היושב ראש של SpaceDev והקים את בנסון ספייס קומפני במטרה לרכוש את תוכניות הדרים צ'ייסר ולהמשיך בפיתוחה. באפריל 2007 הודיעה SpaceDev כי היא משתפת פעולה עם United Launch Alliance (ULA) במטרה להתאים את משגר האטלס 5 לשיגור הדרים צ'ייסר. ביוני 2011 חתמו SpaceDev ונאס"א על הסכם לפיתוח הדרים צ'ייסר. באוגוסט 2011 הודיעה ULA כי האטלס 5 ישמש לשיגור הדרים צ'ייסר לחלל.
בדצמבר 2008 רכשה SNC את SpaceDev. ב־1 בפברואר 2010 קיבלה SNC מענק של 20 מיליון $ מנאס"א תחת השלב הראשון של תוכנית CCDev (תוכנית לעירוב חברות פרטיות בתחום הטיסות המאוישות לחלל), על מנת לפתח את הדרים צ'ייסר. בשלב זה העניקה נאס"א סך הכל 50 מיליון דולר לכלל החברות המשתתפות, ו־SNC היא שקיבלה את הנתח הגדול ביותר מהתקציב (40%).
במסגרת השלב השני של תוכנית CCDev באוקטובר 2010, הציעה SNC הרחבות לדרים צ'ייסר. במסגרת שלב זה SNC תתאים את הדרים צ'ייסר לנשיאה תחת המטוס White Knight Two של חברת וירג'ין גלקטיק, שישמש לנשיאת החללית בטיסות מבחני הדאייה שלה המתוכננות ל־2012. לפי מארק סירנגלו, מנהל חטיבת מערכות החלל ב־SNC, עלות השלמת הדרים צ'ייסר היא פחות ממיליארד דולר. ב־18 באפריל 2011 העניקה נאס"א סה"כ 270 מיליון $ לחברות המשתתפות בתוכנית CCDev 2, ו־SNC קיבלה 80 מיליון מתוכם (כ־30%).
תהליך הפיתוח
ב־11 באוקטובר 2011 הודיעה SNC כי השיגה שתי נקודות ציון חשובות שהוצבו על ידי תוכנית CCDev של נאס"א. ציון הדרך הראשון כלל שלושה מבחני בעירה של מנוע רקטי היברידי (שפועל גם על דלק מוצק וגם על דלק נוזלי) ביום אחד. ציון הדרך השני היה השלמת הכלים שנדרשו לבניית הגוף המרוכב של הדרים צ'ייסר.
בפברואר 2012 דיווחה SNC כי השלימה את בניית והעברת הגוף המרכזי של חללית הדרים צ'ייסר הראשונה שתשמש בטיסות המבחן. בזאת השלימה SNC את 11 ציוני הדרך אותם דרשה תוכנית CCDev שיושלמו עד אז. לפי דיווח לתקשורת שפרסמה SNC היא עומדת גם בלוחות הזמנים וגם בתקציבים שהציבה התוכנית. שיגור בכורה יתקיים בפברואר 2023.
חברות המשתתפות בפיתוח
החברות והארגונים הבאים מפתחים עבור SNC מערכות שישמשו את הדרים צ'ייסר:
יחזקאל פייבל
יחזקאל פייבל בן זאב וולף (1755–1833) היה רב ומגיד בווילנה בראשית המאה ה-19 ומחברם של מספר ספרים, ביניהם "תולדות אדם", הגיוגרפיה של רבי שלמה זלמן מוולוז'ין, אחיו המפורסם של רבי חיים מוולוז'ין ותלמידו של הגאון מווילנה.
ביוגרפיה
יחזקאל פייבל נולד בפלאנגה בשנת 1755. הוא מילא את תפקיד הרב בעיר הולדתו, ואחר כך בדרצ'ין. לאחר מכן נסע כמגיד בגרמניה והונגריה, ולאחר שהתגורר זמן מה בורוצלב, חזר לפולנגן והתמסר לכתיבת חיבוריו. בשנת 1811 מונה לרבנות קהילת וילנה, אותה מילא עד מותו.
תולדות אדם
יצירתו החשובה ביותר של פייבל, "תולדות אדם", זכתה להצלחה יוצאת דופן בעולם הרבני. זוהי אחת מהביוגרפיות הבודדות המובאות בחיבורי הלכה, כולל אלה של רבי עקיבא איגר, רבי אפרים זלמן מרגליות, והרב יוסף שאול נתנזון. עם זאת, פייבל ספג ביקורת על ידי רבנים שונים, כולל הרב צבי הירש חיות והרב חיים אלעזר שפירא, על גניבות ספרותיות וזיוף מקורות.
הוכח שחלקים גדולים מהחיבור תולדות אדם הועתקו מילה במילה מיצירותיהם של משכילים מובילים כמו משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, ולא יוחסו אליהם.
DNA (שיר של ליטל מיקס)
DNA (בעברית: דנ"א; ראשי תיבות: חומצה דאוקסיריבונוקלאית) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-9 בנובמבר 2012, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של הלהקה בעל אותו השם DNA, על ידי חברת התקליטים סייקו מיוזיק, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי תומאס בארנס, פיטר קלהר, בן קון, אין ג'יימס, פרי אדוארדס, ג'סי נלסון, לי-אן פינוק וג'ייד ת'ירלוול והופק על ידי TMS. באוסטרליה, קיבל השיר את מעמד הזהב, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, על מכירות של למעלה מ-35,000 עותקים במדינה. השיר הוא שיר אלקטרופופ וסינת'פופ.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הקליפ של "DNA" בוים על ידי שרה צ'טפילד והופק על ידי טירנאן הנבי. הוא צולם ב-12 בספטמבר 2012, ונעשה בו שימוש בפוסט-פרודקשן. הסרטון הופק ונוצר בהשראת ספרי הקומיקס "Sin City" ו-"השומרים". סצנות הנהיגה של ליטל מיקס צולמו במסך ירוק. בסצנות, ניתן לראות את כל אחת מחברות הלהקה.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-122 מיליון צפיות.
בית הילדים במארקין, בלגיה
בסיום מלחמת העולם השנייה, אסף ארגון הסוכנות היהודית ילדים מרחבי אירופה, וריכז אותם בעיירה מארקֶן (Marquain) שבדרום-מזרח בלגיה, מספר קילומטרים מהעיר טורנה.
במבנה, שהיה במקורו מנזר פרנציסקני, רוכזו כ-250 ילדים מגילאי שבע עד ארבע עשרה ועברו שם הכשרה לחזרה לחיים נורמליים ולעלייה לישראל.
עד קיץ 1948, עלו רוב קבוצות הילדים לישראל ופוזרו בארץ והמקום נסגר. הילדים הצעירים עברו עם חלק מהצוות לרונקיאר עד ספטמבר 1949, אז עלו ארצה באוניה "נגבה".
הקמת בית הילדים והתפתחותו
בית הנוער נפתח בדצמבר 1945 ונוהל מתחילתו על ידי יצחק קנולר שפעל מטעם ברית החלוצים הדתיים (בח"ד). עד סוף שנת 1946 כבר היו במקום כ-100 ילדים שנאספו על ידי פלה איזבוצקי בעיקר מבלגיה וצרפת אך מיעוטם מארצות נוספות (פולין, צ'כיה, גרמניה וכו').
כבר ביולי 1946 עלתה קבוצה של כ-50 מילדי מארקין, יחד עם המדריכות שלהם, באניית המעפילים "החייל העברי" שהייתה היחידה שיצאה מבלגיה לישראל.
באוקטובר 1946, המקום קיבל הסמכה ומימון ממשרד השיקום הבלגי וזאת תוך הבנה שהילדים עוברים שם הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל. הילדים שהו במקום כ-6 חודשים ואז נשלחו לעלות לישראל. עד סגירת המוסד ב-1948 עברו במקום 7 מחזורים של ילדים.
בשנת 1998 הופק הסרט התיעודי "מאושוויץ לירושלים" עבור הטלוויזיה הבלגית אשר עסק בילדי מרקן.
בשנת 2008 התקיים כנס בבית העדוּת בניר גלים ובו נאספו ילדי מארקין יחד עם מי שהגיע מצוות המקום.
איסוף הילדים
פלה איזבוצקי עסקה באיסוף הילדים והבאתם למוסד.
בסרט "מאושוויץ לירושלים" מספרת הגברת פלה איזבוצקי כי במקרים מסוימים הילדים "נקנו" על מנת שישוחררו ממי שהחביאם במהלך המלחמה. המטרה המוצהרת הייתה להשיב את הילדים לחיק היהדות.
אורח החיים בבית הנוער
המקום התנהל בשגרה של פנימייה במטרה לאפשר לילדים חיים נורמליים ככל האפשר כדי שיוכלו להתגבר על הזוועות וההלם בצורה משותפת.
הילדים חולקו לקבוצות גיל ולמדו בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך הבלגי במהלך הבוקר. אחר הצהריים, למדו הילדים תחומים מקצועיים במטרה להכשירם לחיים בארץ ישראל.
הנושאים שנלמדו היו מכונאות, נגרות, סנדלרות ותפירה, לצד לימודי חקלאות שונים כמו גננות, גידולי שדה ומשק חי.
בנוסף לכך, למדו הילדים לימודי יהדות ועברית והכינו את החגים כאירוע משמעותי לכל יושבי המקום. החגים היו אירוע כה משמעותי שגם המורים הבלגים היו מצטרפים כדי לתת לילדים את תחושת המשפחה שהייתה כל כך חשובה להם.
הלינה הייתה באולמות משותפים עם הפרדה בין בנים לבנות.
החזרה ליהדות
חלק ניכר מהילדים שהסתתרו במהלך המלחמה נאלצו להיטמע כקתולים ומתוך גילם הצעיר, אימצו רבים ממנהגי הדת ואת התפיסות הקשורות בה.
בסרט "מאושוויץ לירושלים" מעידים הילדים כי תהליך זה אפשר להם לאט לאט להתחבר את היהדות מחדש בלי לפסול את הדת הנוצרית שבעצם סייעה להצילם במהלך המלחמה.
פאולה קוראל שהייתה מדריכה במקום מעידה "הם היו נשמות צעירות ופגועות שנקלעו למאבק פילוסופי דתי. זה היה קשה לילדים ואנחנו הבנו את זה"
הבחירה באי-כפייה אפשרה לילדים חזרה מהירה ונוחה לחיק היהדות בלי שנפגעה גישתם לדת הנוצרית שבעיני רבים אפשרה את הצלתם.
פעילות חברתית של הילדים
הילדים חולקו לקבוצות של 12 עד 15 ילדים בקבוצות גיל תואמות.
מעבר ללימודים הפורמליים וההכשרה המקצועית, עסקו הילדים בשיחות רבות בנושאים שונים.
צוות המדריכים
מעבר לצוות הניהולי שכלל את אנשי הסוכנות היהודית ונציגים וארץ ישראל, נציגים מהבריגדה היהודית שליוו את המקום וצוות מורים מקומיים מטעם משרד החינוך שעסקו בהוראת הנושאים הפורמליים.
יצחק קנולר הקים את המוסד ושימש במנהלו עד 1947.
גב' פלה איזבוצקי אספה את הילדים והביאה אותם למקום.
גב' ג'נין פיקארד (Jeanine Picard) שימשה כמורה לספרות וצרפתית עבור ילדי השכבה הבוגרת.
יוסף ולק, ניהל את בית הילדים בשנים 1947 עד 1948.
חיילים מהבריגדה היהודית שימשו כמדריכים וסייעו לילדי המקום. הרב משה קספר מספר על כך בספרו "עם הבריגדה היהודית" With the Jewish Brigade לונדון 1947 (מתוך הערך הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי).
יעקב אנטמן (הגדול) היה אחד משלושת חיילי הבריגדה שסייעו המקום ונקראו "יעקב הגדול", יעקב הקטן", ו"יעקב הבינוני".
עידית סולקין
עידית סולקין (נולדה ב-10 במאי 1973) היא מוזיקולוגית, מוזיקאית ומרצה ישראלית. כותבת ומלחינה פזמונים ושירי משחק לילדים, מתמחה בקשר שבין פעילות מוזיקלית להתפתחות הילד.
ביוגרפיה
סולקין נולדה בשנה האזרחית 1973 לעדי סולקין ואסתי סולקין, שניהם עוסקים בחינוך. גדלה בתל אביב. התגייסה לצה"ל ושירתה במשרד הביטחון.