cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל פריאנטה
ביוגרפיה
מיכאל פריאנטה ייסד ב-1980 את הוצאת "סתוית", שבה פרסם יצירות ספרותיות ואתנוגרפיות בעברית ובצרפתית. בין השאר פרסם במארז מיוחד ארבעה כרכים בנושאי תרבות יהודי מרוקו, הכוללים: "חיים יהודיים במרוקו – אומנויות ומסורות", יצירה קולקטיבית שהתפרסמה בשתי מהדורות: בעברית ובצרפתית, בשיתוף עם מוזיאון ישראל; "סאגת המשפחות של יהודי מרוקו" מאת יוסף טולדנו; ו"אוצר הפתגמים של יהודי מרוקו", שאסף וביאר חנניה דהן בשני כרכים דו-לשוניים: ערבית ועברית פונטית. כמו כן הוציא לאור שני ספרים של האוצר גדעון עפרת וספר על האמן גדעון גכטמן.
בנוסף לפעילותו המו"לית עסק פריאנטה בעיצוב גרפי ושימש מנהל אמנותי של כמה כתבי עת, ביניהם "מאזנים" של אגודת הסופרים, "פוליטיקה" של מפלגת מרצ ו"מפגש", כתב עת ספרותי עברי-ערבי שפורסם ביוזמת ההסתדרות. כמו כן עיצב והפיק ספרים וקטלוגים של ציירים רבים.
בשנת 1988 עבר להתגורר בפריז, והוא ממשיך את פעילותה של הוצאת "סתוית" שם. מפרסם בעיקר תרגומים של סופרים ישראלים לצרפתית. כמו כן הפיק וניהל אמנותית במשך שלוש שנים את הירחון Famille & Eduction, המופץ במיליון עותקים למשפחות תלמידי החינוך הפרטי-קתולי בצרפת.
פריאנטה פרסם בשנת 1996 מחקר תמטי ביבליוגרפי, המציג תיאור מלא של 2000 ספרים בנושאים יהודיים וביוגרפיות של 1,420 סופרים. המחקר פורסם עם הקדמה של עמנואל לה רואה לדורי, שהיה אז נשיא הספרייה הלאומית של צרפת. כעבור שנה התקבל לאוניברסיטת סורבון Paris 8 Vincennes-Saint-Denis בפריז ללימודי התואר השני, שהשלים בהצטיינות. מיד לאחר מכן התקבל כדוקטורנט והחל במחקר בסוציולוגיה של הספרות.
פריאנטה פרסם כביבליוגרף בשנת 2003 את Littératures d’Israël - ביבליוגרפיה וביוגרפיות של 115 הסופרים הישראלים שיצירותיהם פורסמו בצרפתית, מקום המדינה ועד 2002. פרסום זה נעשה במהלך מחקר שערך בעבודת תואר הדוקטור בשנת 2006, שקיבל "בהצטיינות יתרה". נושא הדוקטורט: "ספרות ישראל ותרגומה בעולם מאז קום המדינה ועד היום – מחקר השוואתי חברתי-פוליטי".
מאשתו הראשונה, מרים כהן, יש למיכאל פריאנטה בת, סתוית, ושלושה נכדים. ב-1990 נישא לאדריאנה מסל, ילידת בואנוס איירס. מתגורר בפריז.
פרסומים
כל הספרים יצאו לאור בהוצאת סתוית.
מאמרי דעה נבחרים
Times of Israel
Le Monde Liberation
Jerusalem Post הארץ
ynet זמן ישראל מעריב
קישורים חיצוניים
לקריאה נוספת:
מוניס פריירי
מוניס פריירי היא מועצה אזורית ברזילאית במדינת אספיריטו סאנטו. בשנת 2004, עמדה אוכלוסייתה על 19,449 תושבים.
מבצע שועל כסוף
מבצע שועל כסוף (בפינית: Hopeakettu, בגרמנית: Silberfuchs), אשר התרחש בין יוני לנובמבר 1941 היה ניסיון כושל של כוחות פינים וגרמנים לכבוש את עיר הנמל הסובייטית מורמנסק במסגרת מלחמת ההמשך, החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. כוחות הצבא האדום וכוחות בריטים עצרו את הפלישה הפינו-גרמנית ומורמנסק נותרה אחת מן השיירות הארקטיות החשובות ביותר של בעלות הברית בהמשך המלחמה.
נמל מורמנסק
מורמנסק, שנמצאת כ-150 קילומטרים מעל החוג הארקטי, הייתה הנמל הסובייטי הצפוני היחיד שנותר לא קפוא במשך כל השנה. הודות לזרם הים הלבן במפרץ קולה, נמל מורמנסק יכול היה להתמודד עם משלוחים ימיים כאשר הנמל הצפוני הגדול יותר של ארכנגלסק היה קפוא לגמרי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה מסילת ברזל בין מורמנסק לפטרוגרד (מאוחר יותר שמה שונה ללנינגרד).
כ-70,000 שבויי מלחמה גרמנים ואוסטרים עבדו במשך שנתיים על מנת לבנות את המסילה באורך 850 קילומטר. כשהושלמה המסילה בשנת 1917, יותר מ-25,000 שבויים מצאו כבר את מותם בתת-תזונה, בקור הארקטי בן 8 החודשים ובעבודה הקשה. כשארצות הברית נכנסה למלחמה בשנת 1917, קו הרכבת מורמנסק הפך לנתיב אספקה אסטרטגי של סחורות אמריקאיות להגיע ללב רוסיה ושימש את מדינות ההסכמה בעת התערבותם במלחמת האזרחים ברוסיה.
המפות הסובייטיות הראו מעט כבישים בטונדרה הצפונית, שהייתה מכוסה שלג וקרח במהלך החורף הארוך. בקיץ הפכה הארץ לביצה ענקית שהייתה חצויה בנהרות, נחלים ואגמים כמעט ללא כל מתיישבים סביבם. אזורים מסוימים כוסו גם ביער עבה וצפוף. בין הגבול הסובייטי-נורווגי לנמל מורמנסק עוברים כמעט 100 קילומטרים.
הכנות לפלישה
על תוכנית הפעולה בצפון ברית המועצות לפני תחילת מבצע ברברוסה דן אדולף היטלר עם אדוארד דיטל. מצדו של היטלר קו הרכבת של מורמנסק היה רק אמצעי עבור סטלין להעביר חיילים במהירות לאזורי הצפון להתקפה נגד אזורים חיוניים עשירים במצבורי כרייה טבעיים בצפון נורווגיה הכבושה ופינלנד. הכוחות הגרמנים החלו להתכונן שלושה חודשים לפני הפלישה להתקפה על נמל מורמנסק. היה חשש נרחב מפעולה סובייטית בלפלנד ועל כן היטלר עירב את עצמו בהכנות לפלישה על נמל מורמנסק שבעת ייכבש אזי ינותקו כמעט לגמרי גם מחוז מורמנסק וגם חבל קרליה מדרום לו.
הפלישה יצאה לפועל בשיתוף פעולה עם פינלנד אשר נלחמה בברית המועצות עוד קודם לכן במלחמת החורף ודרשה את השבת השטחים שהועברו מידיה בסיום המלחמה. לבסוף הוחלט לשלוח לפלישה את הקורפוס הפיני השלישי - שכלל את הדיוויזיה הפינית השלישית ואת רגימנט הפאנצר ה-40, הקורפוס ההררי ה-36 של הורמאכט - שכלל את דיוויזיית חיל רגלים ה-169 והדיוויזיה ההררית אס אס השישית, הדיוויזיה הפינית ה-6 ורגימנט הפאנצר ה-211 ואת הקורפוס ההררי נורווגיה - שכלל את הדיוויזיה ההררית השנייה והדיוויזיה ההררית השלישית.
המבצע
המתקפה על ברית המועצות החלה ב-22 ביוני 1941, באותו היום בו הושק מבצע ברברוסה מדרום אשר פתח את החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. מצידה של פינלנד פלישה זו שימשה כתחילת מלחמת ההמשך בין פינלנד לברית המועצות. שתי דיוויזיות גרמניות יצאו מנורווגיה הכבושה וחדרו לעיר הנמל פטסמו בקירוב לגבול שכבר הייתה מאוגפת בידי כוחות פינים בעת הגיעו הגרמנים. עיר הנמל פטסמו נפלה במהירות מההלם של מתקפת ההפתעה.
השלב השני של ההתקפה הושק ב-29 ביוני 1941 כאשר חיילים גרמנים ופינים צעדו על פני השטח הקפוא. כלי רכב גרמניים חשופים בשטח חסר כיסוי זה הפכו למטרות קלות להתקפות אוויריות וארטילריות סובייטיות, והלוגיסטיקה נעשתה בעייתית עד לכדי מצב שהמתקפה כמעט נעצרה כשהתקרבו לעיר הנמל מורמנסק. הכוחות התחלקו בין צפון ודרום מסביב למורמנסק, הכוחות מדרום נעו על גבי יערות עבים וללא סימני דרך נעצרו באמצע הפעולה. הכוחות הסובייטים, אף שהסתפקו בקו אספקה קצר בהרבה, קיבלו אט אט שליטה את האזור מתוך התכתשויות שהתרחשו בחזית הקפואה. סגן אלוף גרמני אדוארד דיטל, מפקד המתקפה, הכריז על הפעולה ככישלון ב-22 בספטמבר לאחר שראה את הכישלון הלוגיסטי וקווי ההתקפה הגרמנים-פינים הפכו לקווי הגנה.
הכוחות הסובייטים שהשיקו את מתקפת הנגד כללו את דיוויזיות הרגלים ה-14, 52, 88, 104, 122 ו-289, ביחד עם דיוויזיית הרגלים הארקטית הראשונה ודיוויזיית הטנקים הראשונה, כולן מהארמייה ה-14 ודיוויזיית הרגלים ה-54 מהארמייה השביעית (ברית המועצות).
תוצאות
בדיעבד, לכישלון מבצע השועל הכסוף, יחד עם הכישלונות המאוחרים יותר של הלופטוואפה להשמיד את מסילות הברזל הקארליות באמצעות הפצצות אוויריות, הייתה השפעה עמוקה על תוצאות מלחמת ההמשך והחלק הצפוני של החזית המזרחית. מורמנסק נעשתה חשובה יותר ויותר כנמל מרכזי בו הגיעה אספקה מידי ארצות הברית לאחר שהאחרונה נכנסה לתוך המלחמה לידי ברית המועצות.
רייצ'ל וייטריד
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1963 באילפורד, לונדון. נחשפה לאמנות בגיל צעיר דרך הוריה, אימה הייתה אמנית שיצרה בסטודיו ביתי ואביה, שהיה מורה לגאוגרפיה, גילה עניין רב באדריכלות אורבנית.
לאחר תום לימודיה, וייטריד חוותה קשיים כלכליים וחיה בעוני למשך תקופה מסוימת. את ההשראה ליצירותיה הראשונות קיבלה מחפצים שמצאה ברחוב, או כאלה שקנתה בחנויות יד שנייה. בתקופה זו שכרה סטודיו במימון שקיבלה כחלק מתוכנית ממשלתית שהונהגה על ידי ת'אצר בשנות השמונים לעידוד יזמות עסקית ולסיוע לאנשים במעגל האבטלה בתהליך הקמת עסק עצמאי.
יצירתה
בפסליה משתמשת וייטריד בטכניקת יציקה, לרוב של חפצים מחיי היום יום ומהמרחב הביתי. את היציקות היא יוצרת באמצעות חומרים כגון גבס, שעווה, גומי וחומרים סינתטיים נוספים. בעבודות היא בוחרת להתמקד לאו דווקא בחפצים עצמם אלא במקום שהם תופסים בחלל, וכך מתייחסת לנושאים חברתיים ותרבותיים, כגון זיכרון, היסטוריה קולקטיבית, שגרה וחייהם של בני מעמד הפועלים. גודלם של הפסלים משתנה, החל מחפצי יום יום כגון רהיטים, ועד לחדרים שלמים ואף בתים בגודל מלא.
בתחילת הקריירה שלה השתייכה וייטריד לתנועת האמנים הבריטים הצעירים, קבוצת אמנים חזותיים שפעלו בלונדון בשלהי שנות ה-80. אמנים אלה יצרו תערוכות שעוררו שיח חברתי נרחב באותה עת ומשכו תשומת לב רבה מצד התקשורת. יחד עם האמנים הבריטים הצעירים, השתתפה וייטריד במספר תערוכות, בהן התערוכה "סנסציה" שהוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות, בשנת 1997. בתערוכה נכללו 90 יצירות של 42 אמנים, היצירות כללו פסלים, ציורים, צילומים ומיצבים מן האוסף של אספן האמנות צ'ארלס סאצ'י. ביצירות הייתה התייחסות מרובה לתרבות פופולרית וכן לאמנים מן העבר. התערוכה עוררה סערה, בין היתר בעקבות יצירות פרובוקטיביות כגון צילום של הרוצחת מיירה הינדלי, ממבצעי רציחות המור.
"בית"
בשנת 1993 יצרה וויטריד את הפסל "בית" ("House"). עבודה זו היא יציקה של החלל הפנימי של בית ויקטוריאני נטוש במזרח לונדון, שהיה מיועד להריסה.
כדי ליצור את הפסל, ציפתה וייטריד את קירות הבית הפנימיים בבטון לצורך יצירת תבנית, ולאחר מכן הוסרו הקירות החיצוניים של הבית. את העבודה על הפסל החלה וייטריד באביב שנת 1993 ובסתיו של אותה שנה הושלמה העבודה, שכללה ייצוג בגודל מלא של הבית בן שלוש הקומות, לרבות גרמי מדרגות, קירות פנימיים וחלונות.
היצירה הוזמנה על ידי ארגון האמנות הבריטי ארטאנג'ל (Artangel) והייתה בין היצירות הידועות הוזמנו על ידי הארגון.
הבחירה להציב את היצירה בחלל הפתוח ובאזור האיסט אנד, מהאזורים העניים יותר בעיר לונדון, מציפה סוגיות כגון המתח שבין הפרטי והציבורי ומרכז ופריפריה, וכן חייהם של בני מעמד הפועלים.
האנדרטה לזכר קורבנות השואה
האנדרטה נבנתה על ידי וייטריד והוצבה בכיכר היהודים (יודנפלץ) בעיר וינה בשנת 2001. האנדרטה הוקמה ביוזמתו של האדריכל היהודי וצייד הנאצים שמעון ויזנטל. היא כוללת מבנה בטון גדול ודמוי ספריה, שעל פניו מונחים ספרים עם הדפים פונים כלפי חוץ. בבסיסה של המצבה חקוק כיתוב לזכרם של קורבנות השואה האוסטרים וציון שמות מחנות הריכוז. בחזית האנדרטה זוג דלתות נעולות וחסרות ידית, שלא ניתן לפתוח.
וייטריד מתייחסת באנדרטה לנושא ההיעדר והנכחת הזיכרון באמצעות הצגה של הספרים שאותם שרפו הנאצים והחזרתם לכיכר בווינה כשהם עשויים מבטון.
ויזנטל התייחס לאנדרטה וסיפר כי הספרים מהווים אנדרטה מיוחדת ורבת משמעות עבור העם היהודי, וכן סמל שאותו ביקשו אויבי העם היהודי לשרוף כדי לנסות להחריב את מורשתו.
"רציף"
וייטריד בחרה בצורת הקופסה בשל האופן שבו היא מאזכרת אחסון של חפצים אישיים ופרטיים. כמו כן, שאפה ליצור תחושה של מסתורין לגבי הדברים שמאוחסנים כביכול בתוך הארגזים שמרכיבים את המיצב.
את הרעיון למיצב קיבלה וייטריד לאחר שמצאה ארגז קרטון ישן בבית אימה זמן קצר לאחר פטירתה של האם. זה היה ארגז ישן ודהוי שאותו זכרה וייטריד מילדותה, לאחר שאוחסנו בו צעצועים ישנים שלה. לצורך הרכבת המיצב, בחרה וייטריד קופסאות ישנות נוספות ומילאה אותן בגבס ולאחר מכן יצרה יציקות של פוליאתילן בעזרת התבניות שהכינה. ביצירה התייחסה וייטריד גם לסרטו של סטיבן ספילברג שודדי התיבה האבודה.
לפי פרשנויות נוספות ליצירה, השימוש ביציקות קופסאות הקרטון מציף את המתח שבין היותם של ארגזי קרטון מקום מחסה מאולתר שבו משתמשים דרי רחוב, לבין היותם סמל למסחר גלובלי ורווח כלכלי שמכיל סחורות שמועברות לשינוע.
פרסים וזכיות
בשנת 2006 הוענק לוייטריד מעמד CBE של מסדר האימפריה הבריטית ובשנת 2019 הוענק לה התואר "דיים" (Dame).
פרסים נוספים בהם זכתה כוללים :
ד'רכ"ז
על פי מצבות צוער (י"א וי"ד), שנה זו הייתה מעוברת, ראש השנה חל ביום ראשון, 28 באוגוסט 466, והשנה ארכה 384 ימים.
כלא 400 (סדרת טלוויזיה)
כלא 400 (באנגלית: Out of Service) היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגה דרמה קומית, שכתבה ויצרה עומר גולדמן, ושעתידה לעלות לשידור בשנת 2023 בהוט.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בין כותלי כלא 400, מתקן הכליאה לנשים של צה"ל. בשעה שבני גילה מגויסים לצה"ל לשירות חובה בצה"ל, אלי בת ה-18, פציפיסטית מושבעת, נחושה להשתחרר מהצבא על סעיף מצפוני, אך נכשלת בוועדת המצפון ונשלחת לכלא הצבאי. אביה, יואל, הלוחם המהולל ואלוף פיקוד מרכז הנוכחי, מתייחס כלפיה בדחייה. אלי, שמתמודדת עם מקומה החדש בכלא, מסומנת כ"בוגדת" על ידי "מלכת הכלא", לירון, לוחמת מג"ב המחכה למשפט בעקבות תקרית בעייתית בשטחים, ונמצאת תחת סמכותו של אביה.
דונטלו
דונאטו די ניקולו די בטו בארדי, המוכר יותר בשמו דונטלו (באיטלקית: Donatello; בערך 1386 - 13 בדצמבר 1466) היה אחד מגדולי הפסלים בהיסטוריה, ומהבולטים באמנים האיטלקים של תקופת הרנסאנס. הוא אף נחשב לאבי הפיסול המודרני.
חייו
בתקופת לימודיו והכשרתו יצר דונטלו בעיקר יצירות דתיות שנועדו לקתדרלה עצמה ולכנסייה הסמוכה, אורסנמיקלה. סגנונו ריאליסטי, רב הבעה ועוצמה ומונומנטלי. המפורסמים בפסליו בתקופה זו הם פסלו של סן ג'ובאני אוונג'ליסטה (1415) שניצב בעבר בחזית הקתדרלה, והיום מצוי במוזיאון שלה, ופסליו סן מרקו (1413) וסן ג'ורג'ו (1417), שהוצבו בתחילה בגומחות בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה. "סן מרקו" מוצג במוזיאון הכנסייה, ו"סן ג'ורג'ו" במוזיאון הלאומי ברג'לו.
דונטלו נטל מלימודי הפיסול הקלאסי גם את תנוחת הקונטרה פוסטו, שאומני התקופה עשו בה שימוש רב, אך הוא עשה בה שימוש חופשי ונועז יותר, בשונה ממיכלאנג'לו, שחי אחריו, ונאני די בנקו. בסגנון זה הדמות היישובה נשענת לצד אחד אך נוטה או מביטה לצד אחר ואבריה יוצרים פוזיציה א-סימטרית. "סן מרקו" הוא אחד הפסלים הראשונים שהחיה, לאחר 1000 שנים, את אמנות יוון העתיקה ואת תנוחת הקונטרה פוסטו.
בשירות הסדנה של הקתדרלה הוא יצר גם חמישה פסלים שהוצבו בגומחות מגדל הפעמונים הצמוד, קמפנילה די ג'וטו. בצד המזרחי הוצבו הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר ועקדת יצחק. בצד המערבי הוצבו פסלי הנביאים ירמיהו וחבקוק. פסלים אלה הועברו בשנת 1937 למוזיאון הדואומו ובמקומם הוצבו עותקים.
משנות ה-20 של המאה ה-15 מופיעה ביצירתו של דונטלו טכניקה אותה פיתח, "סטיאצ'טו", כלומר "בסגנון של ציור בשיש". הפיסול הוא אמנם עדין ומדויק אך עומק הסיתות רדוד עד כדי דמיון לציור ולא לפסל. סגנון זה שואב את השראתו מהפיסול הקלאסי העתיק.
יצירתו המשותפת עם הפסל מיקלוצו, פסלו של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, משנת 1427 בקירוב, המצויה בבפטיסטריום (אגף הטבילה של הקתדרלה), פרצה דרך בעיצוב מצבות קבר.
בשנים 1430 - 1432 שהה דונטלו ברומא ושם העמיק את גישתו הקלאסית ואת סגנון הסטיאצ'טו. בסגנון זה הוא פיסל ב-1433 סדרה של ילדים-מלאכים שמנמנים וערומים למרפסת המקהלה בקתדרלה של פירנצה, האוחזים ידיים ורוקדים.
בשנת 1433 עבר דונטלו לעיר פדובה ושם יצר את אנדרטת ארסמו דה נרני רכוב על סוסו, פסל ברונזה בגודל טבעי, בפיאצה דל סאנטו (1443–1447). פסלים כאלו לא נראו מאז התקופה הקלאסית העתיקה. אמנים שונים בפדובה יצרו בהשראת הסגנון הקלאסי שלמדו מדונטלו. גם בפירנצה השפיע מבחינה סגנונית על אומנים בהם דזידריו דה סטיניאנו.
פסלים בולטים נוספים של דונטלו הם: דוד (1430) ויהודית והולופרנס (1456, פאלאצו וקיו, עותק הוצב בכיכר הסיניוריה), שנוצר עבור משפחת מדיצ'י. שני הפסלים הוצבו זה לצד זה כשלושים שנה ונחשבו בפועל כזוג. גם יהודית וגם דוד במאבקו מול גוליית נתפסו כקוטלי עריצים ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
דונטלו מת בשנת 1466 בגיל 80. הוא מעולם לא נשא אישה ולא היו לו ילדים. דונטלו היה נערץ והיווה דמות לחיקוי למיכלאנג'לו ורפאל. עם זאת נשכח דונטלו כמעט לחלוטין עם חלוף השנים, וזכה להכרה בגדולתו וחשיבותו רק בשנת 500 להולדתו, היא שנת 1886, עת נערכה תערוכה של יצירותיו בגלריה של פירנצה.
ביוגרפיה של דונטלו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
תחנת הכוח חגית
תחנת הכוח חגית היא תחנת כוח במחזור משולב, המייצרת חשמל באמצעות גז טבעי. התחנה, המבוססת טורבינות גז, בעלת כושר ייצור בהספק 1,500 מגה-ואט, מתוכו 660 מגה-ואט שייכים לתחנת הכוח חגית מזרח הפרטית (שנקראת אורות פנינה), ו-840 מגה-ואט לתחנה בבעלות חברת החשמל. היא אחת מתחנות כוח פנים-ארציות של חברת החשמל לישראל.
נתונים
סה"כ יחידות ייצור (טורבינות גז וטורבינות קיטור) הוא תשע: שתי יחידות ייצור במחזור משולב (מחז"מ) תלת-צירי בהספק חשמלי כולל של 680 מגה-ואט, ויחידת ייצור מחז"מ חד-צירית בהספק חשמלי של כ-350 מגה-ואט.
מקור האנרגיה הוא גז (דלק ראשי) וסולר (דלק משני), הנצילות הדלק (תרמודינמי) עומדת על 55%-48% וזמן התנעה הוא בינוני-ארוך.
טכנולוגיה
בתחנת חגית פועלות טורבינות גז במחזור משולב. מדובר בשילוב של טורבינות גז תעשייתיות וטורבינת קיטור. בטכנולוגיה זו מנוצל החום השיורי הנפלט מטורבינות הגז ומשמש לצורך ייצור קיטור, באמצעותו מפעילים טורבינה נוספת ללא צורך בתוספת דלק.
במחזור הראשון דלק ואוויר שנשרפים מגיעים לטורבינה בטמפרטורה של 1,350 מעלות צלזיוס. גזי הפליטה החמים מפעילים את טורבינת הגז ונפלטים ממנה בטמפרטורה של כ-600 מעלות צלזיוס.
במחזור השני מנוצלים הגזים הנפלטים לחימום מים ליצירת קיטור המפעיל טורבינה נוספת.
פעולה זו תורמת לחיסכון בניצול הדלק ולשמירה על איכות הסביבה מאחר שהיא מגדילה את כושר הייצור מבלי להגדיל את פליטת המזהמים לאוויר, ובכך מופחתים גזי החממה.
היסטוריה ורקע
בתחילת שנות ה-90, בעקבות העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר והגידול המהיר באוכלוסיית ישראל, גדל מאוד הביקוש לחשמל בארץ. עד לאותו זמן כל התחנות הקיימות בישראל פעלו בטכנולוגיה קיטורית והוקמו לאורך חוף הים התיכון.
כמו כן שטחה של תחנת כוח מסוג זה הוא כשישית בלבד מהשטח הנדרש לתחנת כוח פחמית, ולכן הקמת תחנות אלו התאפשרה על שטח קטן מזה הנחוץ לתחנת כוח קיטורית. המתקנים הפעילים בשטח התחנה הם נמוכים וקטנים יותר, מה שמצמצם פגיעה סביבתית בשטח ומקל על השתלבות התחנה בנוף שבו הוקמה.
לצורך הקמת מערך טורבינות הגז נבנה קו מתח על-עליון 400 קילו-ואט, המקשר בין תחנות הכוח הגדולות לתחנות המיתוג. במסגרת תוכנית הרחבה זו נבנתה תחנת הכוח חגית וכמו כן התחנות: אלון תבור, צפית, גזר, רמת חובב ואילת.
מערך טורבינות הגז הוקם במקור כדי לשמש גיבוי למערכות הראשיות בתחנות הכוח הקיטוריות, וכן כפתרון לזמנים של ביקוש שיא. עם השנים הלך והתרחב מערך טורבינות הגז וכיום הוא מהווה חלק מרכזי במערך ייצור החשמל בישראל.
בשנת 2009 אמר עוזי לנדאו, שר התשתיות, שישנה חשיבות רבה בקידום של פרויקטים מבוססי גז טבעי בענף החשמל בארץ.
לנדאו, במעמד השקת תחנת הכוח:
התפתחות לפי שנים
תחנת הכוח חגית הוקמה בשנת 1995. בעת ההקמה היו בה ארבע טורבינות גז, שהוסבו בשלב מאוחר יותר (בשנים 2001–2003) ליחידות משולבות המייצרות חשמל במערכת טורבינת גז ובמערכת קיטורית.
בתחילת שנת 2004 החל בישראל ייצור של חשמל באמצעות גז טבעי, מהלך שחסך למשק בארץ כמיליון דולר ביום.
בשנת 2008 אושרה הרחבה של התחנה בהיקף של 375 מגה-ואט. בתחילה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה לא אישרה את ההרחבה, אך בעקבות פנייה של בנימין בן אליעזר, שכיהן אז כשר התשתיות, אושרה הרחבה זו.
בן אליעזר לחברי המועצה:
בשנת 2009, לאחר עיכוב של כמה שבועות בשל עיצומי העובדים שמנעו את המשך העבודות באתר (מה שהסב לחברה נזק כספי של כ-30 מיליון דולר בשל השימוש בדלקים יקרים יותר כמו סולר), חוברה התחנה לגז טבעי. כיום, לאחר השלמת חיבורה של התחנה לקו הגז החופי, התחנה ניזונה מקו הגז הטבעי.
שמירה על איכות הסביבה
בעת הקמת התחנה ננקטו פעולות שונות למזעור הפגיעה בטבע ובנוף שנגרמה בעקבות הקמת התחנה.
הפעולות כללו:
כמו כן באתר נעשה שימוש בטכנולוגיות הכוללות מערכת ניקוזים משולשת לאיסוף שפכים וטיפול במים ומערכות לצמצום רעש ותאורה.
מאחר שמקורות שונים הצביעו על כך שבשטח שבו אמורה לקום התחנה מצויים ככל הנראה שרידים ארכאולוגיים מהתקופה המקראית והצלבנית, הוחלט לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות. במהלך החפירות נחפרו כמה אזורים בפיקוח רשות העתיקות. הממצאים שאותרו בשטח נבדקו והוחלט כיצד לנהוג בהם.
בהתאם להוראות תוכנית מתאר ארצית, היחידה הסביבתית ברשות הטבע והגנים מבצעת ניטור מים בנחל חגית והסביבה, כדי לבדוק את השפעת תחנת הכוח על איכות המים באזור. פקחי הרשות דוגמים ממי הנחל במיקומים ובמועדים שונים כדי לוודא את ניקיון מי הנחל והיעדרותם של מי שפכים תעשייתיים.
קרן קיימת לישראל, במימון חברת החשמל, פיתחה לאחר הקמת התחנה אזור המיועד למטיילים בסמוך לה. במקום הוצבו מתקנים שונים המיועדים למטיילים והוסדרו מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות וכן מסלולי אופניים. כמו כן הוצבו באזור שלטים ובהם הסבר על אפשרויות שונות להפקת אנרגיה ממקורות מתחדשים.
באזור הוסדר גם מסלול מונגש - "שביל האנרגיות המתחדשות", המותאם לאנשים עם מוגבלויות. על הדרך המגיעה מבסיס אליקים לתחנה, הוקם מצפור המשקיף על התחנה וסביבתה.
ביקורת על התחנה
הקמתה של התחנה במיקום זה לוותה במחאות מצד תושבי האזור, הרשויות, וארגונים הפועלים למען איכות הסביבה.
בתחילת שנת 2013 שלחה עיריית יקנעם התנגדות להקמת המתקן לזיקוק גז טבעי באתר חגית. במועצה הארצית הוחלט על הקמת המתקן במיקום זה, לאחר שהמועצה האזורית חוף הכרמל סירבה לאפשר את הקמתו במחצבת עין אילה, שהייתה החלופה העיקרית.
ברשימה שפרסם המשרד להגנת הסביבה בסוף שנת 2014, עלה כי אתר תחנת הכוח חגית קיבל ציון זיהום אוויר של 45 מתוך 50, וציון זיהום מים וקרקע של 20. הקריטריונים בהרכבת המדד היו: כמות שנתית של חומרים מזהמים או פסולת שנפלטים או מועברים, רמת הסיכון הנובעת משימוש או אחסנה של חומרים מסוכנים, קרבה לשימושים רגישים, רגישות הידרולוגית, רגישות הסביבה הימית ורמת הציות של החברות הנכללות במדד לדין הסביבתי.
בפברואר 2014 התקבל דיווח במוקד של המשרד להגנת הסביבה ובעקבותיו אותרה דליפת סולר גדולה לנחל חגית, מה שהביא לכך שבספטמבר 2017 הגיש המשרד להגנת הסביבה כתב אישום נגד חברת החשמל, מנהלי אתר תחנת הכוח חגית, ונושאי משרה באתר, בגין פעילות ללא רישיון עסק, הפרת תנאים בהיתר רעלים, זיהום מים והשלכת פסולת המכילה חומר מסוכן ברשות הרבים.
פרויקט חגית מזרח
במסגרת הרפורמה במשק החשמל, בנובמבר 2020 חברת החשמל יצאה לתהליך המכירה של תחנת הכוח חגית מזרח. מדובר על 6 טורבינות בהספק כולל 660 מגה-ואט. ארצות הברית התנגדה לשיתוף חברה סינית במכרז לבעלות על תחנת הכוח, והחברה הסינית פרשה.
ב-9 בדצמבר 2021 פורסם שקבוצה המשותפת לאדלטק ושיכון ובינוי זכתה במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל.
ב-1 ביוני 2022 הועברה החזקה על תחנת הכוח חגית מזרח לבעליה.
גורגונופסיים
גורגונופסיים (שם מדעי: Gorgonopsidae) היא משפחה נכחדת של זוחלים מקבוצת התראפסידה שחיו בתקופת הפרם מלפני 270.6-252 מיליון שנה.
יצורים אלה היו טורפי העל של תקופתם והם הגיעו לממדים גדולים. הראשונים מביניהם הגיעו לגודל של כלב אך הגדול ביותר היה האינוסטרנסביה (Inostrancevia) שהגיע לגודל של קרנף. לבני המשפחה היו ניבים גדולים ולסת גדולה מלאה שיניים חדות. היה להם חזה שרירי והם יכלו לרוץ ולקפוץ במהירות. ייתכן שהייתה להם פרווה גסה בדומה ליונקים, קרוביהם הרחוקים וייתכן שהיה שילוב של פרווה, זיפים ואפילו קשקשים. כמו רוב התראפסידים הם היו יצורי יבשה.
כל המינים נכחדו לאחר הכחדת פרם-טריאס.
נמניה פטרוביץ'
נֶמַנְיָה פֶּטְרוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Немања Петровић; נולד ב-17 באפריל 1992) הוא כדורגלן סרבי המשחק בבאצ'קה טופולה בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
ב-3 בפברואר 2016 הושאל למכבי נתניה. בקיץ חתם בצ'אווס, העולה החדשה לליגת העל הפורטוגזית.
בקיץ חזר לסרביה וחתם בנפרדק קרושבץ.
בקיץ, פטרוביץ' חתם בראד בלגרד.
ב-24 ביולי 2020, פטרוביץ' חתם בבאצ'קה טופולה.
פטרוביץ' שיחק 11 משחקים בנבחרת הצעירה של סרביה ואף השתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015.
ברודית אפריקאית
ברודית אפריקאית (שם מדעי: Aenigmatolimnas marginalis) היא מין עוף קטן ממשפחת הרליתיים החי ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה והמין היחידי בסוגו. הברודית אינה קשורה לסוג ברודית, אם כי היא דומה לו מעט.
מאפיינים
אורכה של הרלית 22 סנטימטרים בממוצע. זו רלית חומה עם נקודות שחורות לאורך הגוף. המקור והכנפיים צהובים והבטן בצבע קינמון. הזנב שחור והעורף והחלק העליון חום-אדמדם. הרגליים אדומות וגבוהות והמקור קצר.
הרלית חיה בטבע בביצות, יובלים, תעלות, ערבות עשב שונות ואף חופי ים באלג'יריה, קמרון, קומורו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, חוף השנהב, גבון, גאנה, קניה, לוב, מלאווי, מרוקו, נמיביה, ניגריה, רואנדה, סיישל, דרום אפריקה, טנזניה, אוגנדה, זמביה וזימבבואה. כמו כן חלקם מצויים באיטליה.
רלית זו נודדת בחיפוש אחר מים מתוקים. היא פעילה בעיקר בשעות בין-הערביים והערב, אז הטמפרטורות נמוכות, ובשעות היום היא נחה בצמחייה. הברודיות הן מונוגומיות ובונות קן עשוי עשבים בסמיכות למים ולעיתים אף עליהם. הן ניזונות מיצורים קטנים המצויים בסוואנה ובביצה כמו ארבה, חיפושיות, עכבישים, פרפרים שונים, זבובים, דגים וראשנים וכן חלקי צמחים, זרעים ופירות קטנים.
אואן קולפר
אואן קולפר (באנגלית: Eoin Colfer; נולד ב-14 במאי 1965 בווקספורד שבאירלנד) הוא סופר אירי. קולפר נודע בזכות סדרת הספרים ארטמיס פאול שכתב, ושעליה זכה בפרס הספר הטוב לשנת 2004.
קורות חייו
קולפר נולד בווקספורד, עיר חוף בדרום מזרח אירלנד. בגיל צעיר התחיל לכתוב סיפורים ובחזרות למחזה הראשון שכתב, הכריח את חבריו להתחפש לוויקינגים. במקביל להיותו סופר, קולפר הוא מורה בבית ספר יסודי.
על ארטמיס פאול אמר בראיון ש"רציתי לכתוב סיפור שייקרא כמו ספר פעולה. ילדים אוהבים סרטי פעולה, ויש מעט מאוד סרטים כאלה שמתאימים לצעירים". כשנשאל למה דווקא השם ארטמיס, קולפר ענה: "זה השם הכי מסתורי שמצאתי באתר שמכיל שמות של ילדים יוונים..."
קולפר גם כתב את הספר השישי בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה "ועוד משהו..." באישורה של אלמנתו של דאגלס אדמס.
ספריו
עד כה יצאו לאור עשרה ספרים, תשעה מהם תורגמו וראו אור בעברית. הספרים שיצאו עד עתה בעברית:
הספר שעדיין לא תורגם לעברית:
מלבד סדרת ארטמיס פאול כתב קולפר עוד ספרים אחדים:
ספרים שתורגמו לעברית:
ספרים שלא תורגמו לעברית:
כלא 400
מבנה הכלא
הפלוגה הכילה את כל החיילות מכל הדרגות (חוגרות, קצינות ונגדות) אשר קיבלו עונש מחבוש. המפקדות בפלוגה זו היו נשים בלבד. החבושות בה הועסקו בבית מלאכה שנמצא בתחומי הפלוגה. בפלוגה זו התקיימו גם תאי "בידוד", שמטרתם כמטרת מחלק ההפרדה בפלוגה ב' ואגף ההפרדה בפלוגה ג'. סגל הפלוגה הורכב ממפקדת פלוגה בדרגת סרן/סגן, מפקדת מחלקה בדרגת סגן או סג"ם ומתחתיהן סמלות ומדריכות כלואים.
סלבדור
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
רלית ספאטה
רלית ספאטה (שם מדעי: Cyanolimnas cerverai) היא מין של עוף מים ממשפחת הרליתיים. זהו מין יחיד בסוגו, החי אך ורק בחצי האי ספאטה, שבמחוז מטאנסס בקובה. רלית ספאטה מצויה בסכנת הכחדה קריטית ונותרו בטבע רק 250–1,000 פרטים ממין זה.
מאפיינים
הרלית חיה רק במערב קובה. זו רלית בינונית שאורכה 29 סנטימטרים. צבע הגב והעורף חום-זית עם עורף וצדדים כחולים-אפורים וחזה לבן. כנפיה קצרות מאוד ומעוגלות, זנבה לבן ורגליה אדומות. מקורה ארוך ואדום עם פנים כחולות-אפורות. הרלית שקטה מאוד ולא משמיעה כמעט קולות.
הרלית חיה בערבות שיחים גבוהות וביצות בספאטה. היא מסתתרת בביצות ומחפשת יצורים קטנים וחלקי צמחים למאכל. באזור הביצות ישנה צמחייה וסביבת מחיה אנדמית הנתונה בסכנה, כולל דרורים שונים ועד ללהקה של תנין קובני. הרלית נפוצה גם בביצות מנגרובים הקרובות לחוף.
הרלית בסכנה מאז המאה ה-20, עקב פגיעה בבית גידולה הקטן והנידח, הפרעה מתיירים וטריפה על ידי מינים מיובאים לאמריקה כמו נמייה אסייתית קטנה או שפמנון מצוי פוגעת בהם רבות. בעתיד עקב התחממות הכדור יהיו בעיות נוספות של עליית פני הים, מה שיגרום להמלחת הביצה והרג היצורים שבה וכן להוריקנים ולשריפות צמחים יבשים בקלות.
טנריפה (כדורמים)
ווטרפולו טנריפה אצ'יידה (בספרדית: Waterpolo Tenerife Echeyde) הוא מועדון כדורמים ספרדי שנוסד בשנת 1993 במטרה לקדם את ענף הכדורמים בעיר.
בתום עונת 2016/2017 עלתה קבוצת הגברים של המועדון לליגת העל, ועברה למתחם חדש ומשודרג.
המועדון מחזיק בקבוצת גברים ראשונה ושנייה, בקבוצת נשים ובשלוש מחלקות נוער בטווחי גיל שונים.
אלברט ביזלי
אלברט "פט" ביזלי (אנגלית: Albert "Pat" Beasley; 16 ביולי 1913 - 27 בפברואר 1986) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה
ביזלי נולד בעיירה סטורברידג' שבווסטרשייר, והחל את הקריירה שלו במועדונים המקומיים קידרמינסטר וסטורברידג'. ב-1931, בהיותו בן 17, חתם בארסנל תמורת 550 לירות שטרלינג. בתקופה שלאחר חתימתו הוא שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים, וערך את הופעת הבכורה בסגל הבוגר במשחק מול סנדרלנד ב-6 באפריל 1932. הוא שיחק בסגל הבוגר באופן לא סדיר, מאחר שבעמדה שלו שיחקו ג'ו האלם וקליף באסטין, שהיו בין השחקנים הבכירים של ארסנל בשנות ה-30.
הוא השתתף ב-108 משחקים בשלוש עונות במדי האדרספילד, והעפיל לגמר גביע ה-FA ב-1938, בו הפסיד עם קבוצתו לפרסטון נורת' אנד. ב-1939 ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת אנגליה, לאחר שהשתתף בכל 90 הדקות במשחק מול נבחרת סקוטלנד. הוא השתתף גם בשני משחקי נבחרת לא רשמיים במהלך מלחמת העולם השנייה, ואף השתתף כשחקן אורח במדי ארסנל ב-18 משחקים.
ביזלי המשיך לשחק לאחר חידוש המשחקים התחרותיים בתום המלחמה; לאחר ששיחק במשך ארבע עונות בפולהאם הוא התמנה למאמן-שחקן בבריסטול סיטי ב-1950, פרש ב-1952 ממשחק פעיל והמשיך לאמן עד 1958. ב-1959 החל לאמן את ברמינגהאם סיטי, אך כיהן בתפקיד זה במשך שנה אחת, שבמהלכה הוביל את המועדון לגמר גביע ערי הירידים, שהסתיים בהפסד 1 - 4 לברצלונה. לאחר מכן עבד כמאתר כישרונות עבור פולהאם, ואימן את מועדון הכדורגל דובר. הוא פרש ועבר להתגורר בעיירה צ'ארד שבסאמרסט, ומת בטאונטון בגיל 72.
הר ארת'וזה
הר ארת'וזה (באנגלית: Mount Arethusa) הוא הר הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גאוגרפיה
גובהו של ההר 2,912 מטרים, והוא ממוקם לצד הכביש המהיר 40 של אלברטה. ההר מהווה חלק מרכס מיסטי, דרומית לרכסים הקונטיננטליים.
מקור השם
ההר נקרא על שמה של אה"מ ארת'וזה, ספינת מלחמה בריטית שהשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד ובקרב שרטון דוגר.
Your Mother Should Know
You Mother Should Know הוא שיר של להקת הרוק האנגלית הביטלס. השיר פורסם בשנת 1967 כחלק מהאלבום Magical Mystery Tour. הוא נכתב על ידי פול מקרטני והיה רשום תחת הקרדיט לנון-מקרטני. הקליפ לשיר יצא בסרט שיצא במקביל לאלבום עם שם זהה.
"Your Mother Should Know" מבוצע בסגנון מיוזיק הול, בדומה לשיר אחר של מקרטני, "When I'm Sixty-Four".מקרטני הציע אותו לראשונה כתרומת הביטלס לשידור הלוויין Our World ביוני 1967, אך הלהקה העדיפה את " All You Need Is Love " של ג'ון לנון בשל משמעותו החברתית. ההקלטות הראשוניות לשיר התקיימו באולפני ההקלטות Chappell בלונדון לקראת סוף אוגוסט.
רקע והשראה
פול מקרטני החל לכתוב את "Your Mother Should Know" על הרמוניום בביתו בסנט ג'ונס ווד שבלונדון. כתיבתו הושפעה מאהבתו של אביו למיוזיק הול. השיחה שניהל עם בני משפחתו באיום הכתיבה היוו השראה לנושא השיר. מקרטני חשב על שם השיר משורה מהסרט "קורטוב של דבש" (1961) המספר על נערה מתבגרת לבנה שנכנסת להריון מגבר שחור ואינה מספרת זאת לאמה השתלטנית. ב-1997 מקרטני טען שהוא ביקש בשיר לטפל בפערים שבין הדורות השונים.
הקלטה
הביטלס החלו להקליט את "Your Mother Should Know" ב-22 באוגוסט 1967, הסשן הראשון שלהם מזה קרוב לחודשיים. ההקלטה התקיימה באולפני ההקלטות של צ'אפל במרכז לונדון מכיוון שאולפני EMI לא היו זמינים בהתראה קצרה. אף על פי שהביטלס מעולם לא עבדו בצ'אפל לפני כן, מקרטני השתתף בפגישה שם עבור "Catcall" בחודש הקודם.
ההקלטה נמשכה בצ'אפל ב-23 באוגוסט. האובר-דאבינג כלל קולות רקע של לנון, מקרטני והריסון, שלפי מבקר המוזיקה טים ריילי נותנים להקלטה "חוסר כבוד פרודי". ההקלטות באותו היום האחרונות שבהן נכח בריאן אפשטיין, אמרגן הלהקה. לאחר מותו של אפשטיין ב-27 באוגוסט, הביטלס התחייבו לעשות Magical Mystery Tour שכן מקרטני התעקש שהלהקה צריכה להתמקד בפרויקט יצירתי חדש.
הביטלס המשיכו להקליט ב-16 בספטמבר באולפני EMI מאחר שמקרטני לא היה מרוצה מהגרסה הראשונה. הגרסה המחודשת נמחקה, עם זאת, כיוון שהוא ולנון השלימו סיימו את ההקלטות עד 29 בספטמבר. מקרטני הוסיף גיטרה בס בעוד לנון עבד על אורגן האמונד על מנת למלא את קטעי הגשר נטולי הקול של השיר. המיקס הושלם ב-7 בנובמבר.
בעת ההקלטות על השיר, ביקר את הלהקה האמרגן בריאן אפשטיין. ביקור זה היה הביקור האחרון של אפשטיין בהקלטות הלהקה לפני מותו ב-27 באוגוסט.
פרסום השיר
"Your Mother Should Know" וחמשת השירים הנוספים מהסרט קובצו לשחרור באלבום Magical Mystery Tour, למעט בארצות הברית. שם, Capitolקפיטול רקורדס בחרה להוציא את השיר ב-27 בנובמבר 1967. תקליט הפסקול כבר היה מוכר למעריצים לפני הופעת הבכורה של הסרט וזכה להצלחה מסחרית.
ה-BBC החליט לשדר את Magical Mystery Tour בפריים-טיים בחג המולד. הסרט שודר בבריטניה ב-BBC1 ב-26 בדצמבר, אך בשחור-לבן ולא בצבע, מה שקיבל ביקורות רבות. הסרט נחשב לכישלון הבולט הראשון של הלהקה. כתוצאה מהביקורות השליליות, רשתות בארצות הברית סירבו להקרין את הסרט.
גרסאות אחרות
בשנת 1989, וירד אל ינקוביק יצר פרודיה על הריקוד שבקליפ. העיבוד המחודש של הביטלס לשיר נכלל באוסף משנת 1996 Anthology 2. מקרטני ביצע לראשונה את "Your Mother Should Know" בהופעה ב-4 במאי 2013 במינייראו שבבלו הוריזונטה, ברזיל.
שפות קריב
שפות קָריב (מכונות גם קָריבאן) הן משפחה של השפות הילידיות של צפון-מזרח אמריקה הדרומית. הן נפוצות בכל האזורים הצפוניים של אמריקה הדרומית, מִשֶפֶך נהר האמזונס ועד להרי האנדים בקולומביה, והן מדוברות גם במובלעות קטנות במרכז ברזיל. השפות במשפחת קריב קרובות יחסית זו לזו. קיימות כ-35 שפות, אך רובן מדוברות רק בפי כמה מאות אנשים כל אחת. מאקושי היא השפה היחידה בהן בעלת מספר רב של דוברים, המוערכים ב-30,000. משפחת קריב ידועה בקרב בלשנים, בין היתר, משום שבשפה הִישְקָרִיאָנָה, השייכת למשפחה, סדר המילים הבסיסי הוא מושא–פועל–נושא. לפני שגילו זאת, בלשנים האמינו שהסדר הזה לא קיים בשום שפה טבעית מדוברת.
במאה ה-16 עמי קאריב התפרשׂו אל האנטילים הקטנים. שם הם הרגו ועקרו את בני אָרָאוָואק שחיו באיים, וגם התערבבו איתם. השפה שהתקבלה – קלינאגו – נחשבה שפת קריב, אך במהותה הייתה בעיקר אראוואק. גברים מבני קאריב שכבשו את האיים נשאו נשות אראוואק, והן העבירו את לשונן לילדיהן. במשך זמן-מה דוּברה שפת אראווק שם בפי הנשים והילדים ואילו קריב בפי הגברים הבוגרים, אך כאשר כל דור של נערי קאריב-אראוואק הגיע לבגרות, הם רכשו פחות ופחות משפת קריב, עד שנותרו בלשונם רק אוצר מילים בסיסי וכמה אלמנטים דקדוקיים. צורה זו של שפת קלינאגו (המכוּנה גם "קריב של האיים") נכחדה באנטילים הקטנים בשנות ה-20 של המאה העשרים, אך היא עדיין שורדת בצורת לשון גאריפונה ("קריב של שחורים") באמריקה המרכזית. ההבחנה במין דקדוקי פחתה לקומץ מילים בלבד. דומיניקה היא האי היחיד במזרח הקריביים ששמר על חלק מאוכלוסייתו הטרום-קולומביאנית, צאצאי עַם קלינאגו ("האינדיאנים הקריבים"), וכ-3,000 מהם חיים בחוף המזרחי של האי דומיניקה.
קשרים גנטיים
שפות קריב חולקות מאפיינים של מורפולוגיה לא סדירה עם משפחות-השפה גֶ'ה וטוּפּי. הוצע (ריבֵיירו) כי יש לקבץ את שלוש המשפחות למשפחת-העל גֶ'ה-טוּפּי-קריב. מיירה, גילדאה והוף (Meira, Gildea, & Hoff 2010) ציינו כי מורפמות משוחזרות בפרוטו-טוּפּי ובפרוטו-קריב הן מועמדות טובות להיחשב קוגנטים (מקבילות ממקור דומה), אך עבודה זו עד כה אינה מספקת להכרעה סופית.
מגע בין שפות
החוקר הברזילאי ז'ולקסקי כתב (Jolkesky 2016) כי ישנם קווי דמיון לקסיקלי עם קבוצות-השפות גואטו, קאוואפאנה, נמביקווארה, טארומה, וָּרֳאוֹ, אראוואק, בורורו, ג'יאורומיצ'י, קראז'ה, ריקבאקצה וטוּפּי בעקבות מגע בין דובריהן.
קווי דמיון נרחבים בין שפות קריב לשפות שונות בקבוצת השפות מאקרו-גֶ'ה מצביעים על כך שמקורן של שפות קריב הוא באזור האמזונאס התחתון (ולא ברמות גויאנה). שם הם היו במגע עם צורות מוקדמות של שפות מאקרו-ג'ה, שדוברו ככל הנראה באזור שבין רמת פרסיס למעלה נהר ארגואייה העליון.
מיון בתוך המשפחה
שפות קריב קשורות באופן הדוק זו לזו. במקרים רבים שבהם אחת השפות מובחנת יותר, הדבר נובע מהשפעה של שפות שכנות, וזו לא ראיה שהיא רחוקה יותר מאחיותיה למשפחה. לדברי קאופמן (2007), "פרט לאוֹפּוֹן, יוּקְפָּה, פִּימֶנְטֵיירָה ופָּלְמֵלָה (וייתכן שגם פָּנָארֶה), שפות קריב אינן מגוונות מאוד מבחינה פונולוגית ולקסיקלית (אם כי עדיין יותר מגוונות מהשפות הרומאניות, למשל)".
נתונים טובים נאספו בסביבות שנת 2000 על רוב שפות קריב; סיווגים לפני אותה תקופה (כולל קאופמן 2007, המסתמך על העבודה הקודמת) אינם אמינים.
כמה מיונים שונים של המשפחה בוצעו ופורסמו. המיון של דרבישייר (1999) מחלק את משפחת קריב לשבעה ענפים. מיון גאוגרפי מסורתי לענפים צפוני ודרומי מצוין ב-(N) או ב-(S) אחרי שמה של כל שפה.
השפות/הניבים במשפחה
השפות המערביות: קָרָאִיבּ / קָלינָאגוֹ / קָריבּ - שפה המדוברת על ידי בני הקָרָאִיבּ באיים וביבשה, ויש לה ניבים רבים:
פרוטו-קריב
הפרוטו-שפה המשוחזרת של משפחת קריב קרויה פרוטו-קריב. מידע על הפונולוגיה שלה מובא כאן על פי גילדֵאָה (2012: 448):
ה"שפרה" בגטו לודז'
ה"שפרה" בגטו לודז' (בגרמנית: Allgemeine Gehsperre, מהמילה "Sperre" בגרמנית, שמשמעה "מצור") הייתה אקציה בה גורשו כ-15,000 ילדים, קשישים, חולים ומובטלים מגטו לודז' למחנה ההשמדה חלמנו בין 5 ל-12 בספטמבר 1942. לפי נתונים רשמיים, 15,681 בני אדם גורשו, מאות נרצחו בגטו ו-35 נתלו בשל ניסיון להימלט מהשילוח או לעזוב את מקום עבודתם.
מקור השם "שפרה"
ב-5 בספטמבר 1942 הופיעה על קירות גטו לודז' הודעה על הפסקה בתנועת האנשים בגטו (גרמנית: Allgemeine Gehsperre - איסור מוחלט לצאת מהבית). מהמילה Gehsperre נקראה הפעולה "שפרה".
ביצוע
ההחלטה לגרש ילדים, קשישים, חולים ומובטלים מהגטו התקבלה באוגוסט 1942 במשרד הראשי לביטחון הרייך. לפני תחילת הגירושים, ב-1 וב-2 בספטמבר 1942, פונו בית הסוהר ובתי החולים בגטו, בהם כ-2,000 חולים. במהלך הפינוי נרצחו חלק מהחולים שניסו להימלט ואנשי צוות בבית החולים שלא צייתו לפקודות. לגירוש קדם נאום ב-4 בספטמבר של יושב ראש מועצת היהודים מרדכי חיים רומקובסקי:
רומקובסקי טען שהגרמנים רוצים להיפטר מ-24,000 איש בסך הכל, 3,000 איש בכל אחד משמונה ימי ה"שפרה". לאחר נאומו הסתערו יהודים על משרדי הרישום. לדברי פובליציסט מהגטו, אוסקר זינגר, הם רצו להביא לשינויים בתעודות הלידה על ידי הגשת מסמכים כוזבים ואמיתיים, בניסיון להוכיח שהילדים מבוגרים יותר והקשישים - צעירים יותר, וכך להצילם מגירוש.
ב-5 בספטמבר 1942 פורסמה מודעה על קירות הגטו. היא הכריזה על איסור תנועת אנשים בגטו (בגרמנית - Allgemeine Gehsperre). באותו יום ארגן רומקובסקי את הוועדה שנועדה להחליט מי מיועד לגירוש, ערך רשימות של אנשים שצוינו לגירוש ואישר את הרשימות. בימים שלאחר מכן, שירות הביטחון הגרמני ואנשי שירות הסדר היהודי שלפו אנשים מדירותיהם על סמך רשימות, והובילו אותם לתחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'.
בין השוטרים להורי הילדים התנהלו תגרות, והוצאת הילדים התעכבה. השלטונות הגרמניים ראו שפעילות היחידות היהודיות לא יעילה ושלחו לגטו יחידות גסטפו ומשטרה גרמניות, מה שהוביל לדיכוי תוך שימוש בנשק. הגרמנים ירו ללא אזהרה, תקפו אנשים ברחוב וירו לפחות בכ-200 הורים שסירבו לוותר על ילדיהם. כאשר פונו בתי חולים, זרקו הגרמנים ילדים מהחלונות.
ב-12 בספטמבר 1942 הסתיימה ה"שפרה". השלטונות הגרמניים פרסמו הודעות על פתיחה מחדש של מפעלים ובתי מלאכה מ-14 בספטמבר, מנות מזון הונפקו ונפתחו חנויות. מכאן ואילך פעל גטו לודז' בעיקר כמחנה לעבודת כפייה.
היהודים שגורשו נשלחו למחנה ההשמדה בחלמנו, שם נרצחו במשאיות גז.
שחרור מגירוש
ילדי יהודים בעלי מעמד קיבלו פטור מגירוש, בהם בני שוטרים, כבאים וראשי המשרדים החשובים ביותר ביודנרט,
כולל יוסף נפתלי, בנו של ברוך פרשקר, חבר היודנראט של גטו לודז'.
קורבנות
על פי נתונים רשמיים, 15,681 בני אדם גורשו למחנה ההשמדה במסגרת ה"שפרה", אם כי לפי הערכות גורשו עד 20,000 איש. מאות נוספים נרצחו בגין התנגדות ו-35 בני אדם נתלו בשל ניסיון להימלט מהטרנספורט או לעזוב את מקום העבודה.
גולדפראפ
גוֹלדפראפּ (באנגלית: Goldfrapp) הוא צמד אנגלי, העושה מוזיקה אלקטרונית. ההרכב נוסד בלונדון, וכולל את אליסון גולדפראפ, שירה וסינתיסייזר, ואת ויל גרגורי , סינתיסייזר.
תולדות הלהקה
אליסון גולדפראפ (ילידת 1966) החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בתחילת שנות ה-90 כזמרת אורחת עם ההרכב האלקטרוני "אורביטל" ואמן הטריפ-הופ טריקי. בשנת 1999 היא הכירה את המלחין ויל גרגורי (יליד 1959), שבמהלך שנות ה-80 וה-90, ניגן בין היתר עם "Tears For Fears", פיטר גבריאל, "הקיור", טורי איימוס ו"פורטיסהד". כעבור כמה חודשים הם החליטו להקים הרכב מוזיקלי והחלו להופיע תחת שם משפחתה של אליסון. באוגוסט אותה שנה, חתם הצמד על חוזה הקלטות עם חברת "Mute Records" הלונדונית.
בספטמבר 1999 החלו ההקלטות לאלבום הבכורה "Felt Mountain", שנערכו בבקתה שכורה באזור הכפר של וילטשייר. האלבום יצא בספטמבר 2000 והוא מושפע ממגוון סגנונות מוזיקליים, כגון קברט, פולק ואלקטרוני. בשנת 2001 היה האלבום ברשימת המועמדים ל"פרס מרקיורי", המוענק מדי שנה לאלבום הטוב של השנה שעברה בבריטניה. לצורך קידום האלבום, יצא ההרכב לסיבוב הופעות בבריטניה, אירופה וצפון אמריקה, כשהוא "מחמם" את הלהקות האלטרנטיביות של ניק קייב ("Nick Cave and the Bad Seeds") ו-"The Doves". למרות מורכבות העיבודים באלבום, ההרכב כלל (בנוסף לצמד גולדפראפ-גרגורי) את הכנר דייוויד רוסי, המתופף רואן אוליבר והקלידן אנדי דייוויס בלבד.
באפריל 2003 יצא האלבום "Black Cherry", שהוקלט בבאת' ומתמקד יותר מקודמו במוזיקת דאנס וסאונד בהשראת הגלאם רוק. ב-2004 יצאה הלהקה למסע הופעות באוסטרליה, יפן, אירופה וצפון אמריקה, כמופע הפותח של להקת דוראן דוראן.
באוגוסט 2005 יצא האלבום "Supernature". הוא כולל בעיקר מוזיקת פופ ודאנס, אך לראשונה בתולדות הלהקה, נעשה בו שימוש בגיטרה חשמלית, בשיר "Ooh La La". האלבום היה מועמד לפרס הגראמי בקטגוריה "האלבום הדאנס\אלקטרוני הטוב ביותר" לשנת 2007 והשיר "Ooh La La" היה מועמד לפרס "הקלטת הדאנס הטובה ביותר".
בסוף 2006 החלו כתיבתו והקלטתו של האלבום "Seventh Tree" בבאת'. הוא יצא בפברואר 2008 ומציג צליל "חם" ו"עדין" יותר, משולב במוזיקת אווירה (אמביינט).
במרץ 2010 יצא האלבום "Head First", בו ניכרת השפעה של פופ משנות ה-80. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "האלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותר" לשנת 2010 והשיר "Rocket" היה מועמד לפרס "הקלטת הדאנס הטובה ביותר".
ב-6 בספטמבר 2013 יצא האלבום "Tales of Us". הקלטתו החלה כבר באפריל 2011, באולפן הלהקה באזור כפרי באנגליה והמיקסים נערכו בלונדון.
אגדה עירונית 3
אגדה עירונית 3 (באנגלית: Urban Legend: Bloody Mary) הוא סרט אימה משנת 2005 אשר בוים על ידי מרי למברט. הסרט הוא המשך לשני שוברי הקופות, "אגדה עירונית" משנת 1998 ו"אגדה עירונית 2" משנת 2000. שלא כמו שני קודמיו, הסרט יצא היישר לספריות הווידאו.
תקציר עלילה
במקביל מתברר כי גופתה של מארי עדיין משוטטת, ורוצחת בהדרגה את בני קבוצת הפוטבול של התיכון בשנות ה-2000. מתברר כי נערי הקבוצה הם בניהם של הנערים ששיכרו את מארי וחברותיה 30 שנה קודם לכן.
דורות
דּוֹרוֹת הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, ליד העיר שדרות, בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, לצד כביש 334 היוצא משדרות לכיוון בית קמה. הקיבוץ הוא הקיבוץ הראשון בנגב בהיווסדו בשנת 1941.
היסטוריה
היישוב הוקם בחנוכה, שנת ה'תש"ב (1941) על קרקעות שנרכשו מתושבי הכפר הסמוך הוג' על ידי עולים מגרמניה שהצטרפו אליהם גרעינים מהארץ, מלטביה ומצ'כיה. שמו הוא ראשי תבות של שלושת שמות בני משפחת הוז (דו ב, ר בקה ות רצה הוז ) שנספו בתאונת דרכים בכביש תל אביב-חיפה הישן ליד היישוב נורדיה שבשרון. דב הוז היה מהמנהיגים הבולטים של תנועת העבודה וכן פעל רבות בהגנה ובהסתדרות. גרעין הקיבוץ נקרא "הבונה" וישב בחדרה במשך שש שנים. במהלך 1942 נקדחה באר המים, הילדים הגיעו מחדרה, הובא עדר צאן והנגרייה הועברה מחדרה לקיבוץ.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית דורות ב-230 תושבים. שטחי הקיבוץ השתרעו על פני 4,236 דונמים. באותה שנה תרמה "הדסה" האמריקנית 1250 לא"י להקמת מרפאה משותפת עם הכפר השכן הוג'. ב-1946 פתח קואופרטיב "דרום יהודה" קו אוטובוסים מתל אביב לקיבוץ ולקיבוצים השכנים ניר עם ורוחמה. באותה שנה נחנכה בריכת השחיה בקיבוץ – הראשונה בנגב. חברי הקיבוץ השתתפו בסוף 1946 בעלייה לקרקע של 11 הנקודות. עם פרוץ מלחמת העצמאות התמקמה בסמוך לקיבוץ טייסת הנגב והקיבוץ סבל מהפצצות יומיות של חיל האוויר המצרי. תחילה פונו ילדי קיבוץ בארות יצחק לדורות, ובליל 23 במאי פונו ילדי דורות וילדי היישובים האחרים צפונה לגבעת עלייה שביפו.
היישוב השתייך בהקמתו לקיבוץ המאוחד ואחר כך לאיחוד הקיבוצים, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"מ ולתנועה הקיבוצית. בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
אוכלוסייה ותעסוקה
אוכלוסיית הקיבוץ מורכבת, פרט לחברי הקיבוץ, גם מכ-80 ילדים בני משק, מכ-60 סטודנטים ומתושבים נוספים המתגוררים בשכירות בקיבוץ.
הקיבוץ מתקיים מתעשייה, מחקלאות ומתיירות. בין הגידולים החקלאיים ניתן למצוא גזר, שום, תפוחי אדמה, חיטה, מטעי פקאן, הדרים ורפת. בקיבוץ שני מפעלים: מפעל מגופים לתעשייה וחקלאות, ומפעל למוצרי שום.
דורות בספרות
ספר הילדים "נא לא לדרוך על הדשא" (1969) של הסופר עודד בצר, שהיה אחד מראשוני המתיישבים בקיבוץ דורות, הוא סיפור אוטוביוגרפי במהותו מהווי ימיו הראשונים של הקיבוץ בנגב, כסיפורו של חלוץ צעיר המספר בגוף ראשון על התנחלות אנשי קיבוץ "תל אחווה" (שם בדוי לקיבוץ דורות) בשנת 1942 בגבעה מדברית. הספר מתאר אירועים שונים בחיי הקיבוץ: את העלייה על הקרקע, החריש הראשון, חפירת הבאר, ראשית בניית הבתים, היחסים עם השכנים והפיכת הקיבוץ למשק פורח.
פוספטים בנגב
חברת פוספטים בנגב (פו"ב) הייתה חברה שהוקמה בשנת 1951 על ידי החברה הממשלתית "מחצבי ישראל" וביצעה כרייה והשבחה של פוספטים בשדות פוספט בנגב. פעילותה מוזגה עם מספר חברות אחרת לתוך חברת "כיל רותם" חברת בת של "כימיקלים לישראל" (שבמאי 2020 שינתה את שם ל"איי.סי.אל גרופ").
פעילות
מרבית הפוספט משמש לייצור דשנים זרחתיים לחקלאות הצומח. פוספט נטול פלואור משמש כתוספת מזון להאבסת בעלי חיים. חומצה זרחתית משמשת לתעשיות שונות כגון דטרגנטים, מזון ותרופות.
הפוספט, לאחר כרייתו, מכיל זרחן מעורב בחומר תפל כדוגמת מלחי כלור שונים ואבן גיר. לאחר כריית הפוספט, משביחים אותו בתהליך אשר כולל הפרדת מלחי הכלור מהזרחן שבפוספט ואז, שטיפתו. הפרדת אבן הגיר מהזרחן שבפוספט נעשית באמצעות קלייה בתנורים בטמפרטורה גבוהה.
היסטוריה
באפריל 1951 הוקמה חברת "מחצבי ישראל" לצורך איתור והפקת מחצבים ברחבי ישראל, בעיקר בנגב, זאת על בסיס סקרים גאולוגיים שבוצעו מיד לאחר הקמת המדינה, בהם נתגלה פוטנציאל רחב להקפת מחצבים שונים בנגב. "מחצבי ישראל" פעלה כחברת גג שלצורך פיתוח המחצבים עצמם תוכננה הקמת חברות-בת בשותפות עם חברות מהמגזר הפרטי. "פוספטים בנגב" הוקמה במטרה לפתח את שדות הפוספטים. מרבצי פוספטים נתגלו לראשונה כבר ב. למנהל החברה מונה שלמה שמיר, שהיה אחד מ-12 אלופי המטה הכללי הראשון של צה"ל
פעילותה הראשונה של החברה היה ביצוע סקר גאולוגי מקיף לאיתור שדות הפוספטים בהם הפוטנציאל הכלכלי הגדול ביותר. שדה אורון היה הראשון שהוחלט לפתח, מאחר שאחוז הפוספט בסלע במקום היה גבוה (כ-25%) והוא קרוב לפני השטח. באורון הוקם מפעל שכלל מתקן הפרדה ומתקן קלייה ומחנה מגורים לפועלים, מאחר שמפעל היה רחוק מנקודות יישוב. במקום התגוררו כ-140 פועלים. רוב תוצרת המפעל נשלחה תחילה למפעל "דשנים וחומרים כימיים" בחיפה, במשאיות עד תחנת הרכבת אשקלון ומשם ברכבות משא לחיפה. באפריל 1956 החלה העברת הפוספט דרך תחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה, עם פתיחת מסילת הדרום. לצורך הובלת הפוספטים גם נבנו במפעל "וולקן" בחיפה קרונות משא.
ביוני 1953 בוצע יצוא ראשון של פוספטים לאיטליה, אחר כך גם להונגריה, ויפן. ב-1959 החל ביצוא פוספטים דרך נמל אילת.
בשנת 1956 הגיעה תפוקת מפעל אורון ל-150,000 טון, וב-1959 ל-250,000 טון. החברה ערכה סקרי פוספט נרחבים באותן השנים בחלקים שונים של הנגב, בשיתוף המכון הגיאולוגי לישראל. סקרים אלה הביאו במהלך השנים לגילויים של מרבצי פוספט נוספים, בין היתר במישור רותם, עין יהב, בקעת צין, בקעת ערד, שולי הערבה ובנגב המרכזי.
בשנת 1964 החלה סלילת מסילת ברזל לאתר אורון במטרה להוביל את הפוספטים ישירות ברכבת מהאתר. המסילה לאורון נחנכה ב-11 במרץ 1970, כחלק מפרויקט מסילת הרכבת לאילת, אולם המסילה עד אילת מעולם לא הושלמה.
במרץ 1966 התגלה מרבץ ליד המכתש הקטן, בו אחוז הפוספט היה גבוה ביותר, למעלה מ-30 אחוז}. הפקת הפוספט במקום החלה בקיץ אותה שנה. המכרה במכתש הקטן, היה פעיל עד שנת 1992, והופקו ממנו 15 מיליון טון של פוספט.
בדצמבר 1974 אישרה ועדת השרים לענייני כלכלה הקמת מכרה פתוח בנחל צין ומפעל להעשרת פוספטים. הוא היה המכרה הגדול ביותר של פוספטים בנגב ונועד להגדיל את תפוקת הפוספטים ל-2 מיליון טון בשנה. הסיבה להקמת המכרה החדש הייתה עלייה של מחיר הפוספט מ-14 דולר לטון לכ-60 דולר תוך שנה. לשם שינוע הפוספטים ממפעל צין נסללה מסילת ברזל מאורון באורך 34 ק"מ בצורת פרסה כדי להתגבר על הפרשי הגובה, החוצה את נחל צין בגשר גבוה וארוך. כן נסללה דרך אספלט היורדת בתלילות ממפעל אורון למפעל צין ומשם לכביש הערבה דרך כביש 227. הדרך נקראת על שם מרדכי מקלף שהיה מנכ"ל מפעלי ים המלח. המפעל בצין נחנך רשמית ב-13 בדצמבר 1977. עלות הקמת המכרה, המפעל ומסילת הברזל הייתה 2 מיליארד ל"י. במרץ 2021 נסגר מפעל צין לאחר 44 שנות פעילות.
בשנת 1975 הוחלט על מיזוג של חברת "פוספטים בנגב" עם חברת "ערד תעשיות כימיות" שעסקה בייצור חומצה זרחתית.
בשנות ה-80 עלתה התפוקה של החברה למעל 2 מיליון טון סלע פוספט בשנה והיא הפיקה רווחים גבוהים. ב-1988 מונה האלוף עמנואל סקל למנכ"ל החברה מיד עם שחררו מצה"ל, אך פרש שנתיים אחר כך שחזר לשירות. במקומו מונה עקיבא מוזס שכמה שנים אחר כך מונה למנכ"ל קבוצת "כימיקלים לישראל" כולה.
בשנת 1991 התאחדה "פוספטים בנגב" עם "רותם דשנים" ועם "קבוצת אמפרט" האירופאית, תחת השם "רותם אמפרט נגב בע"מ". החברה המאוחדת ריכזה את פעילות "כימיקלים לישראל" בתחום ייצור זרחן ודשנים. אחר כך שונה שם החברה המאוחדת ל" "כיל רותם".
הקרן לשיקום מכרות
כרית הפוספטים בנגב פגעה קשה בנוף המדברי ובערכי טבע. לחברת רותם אמפרט זיכיון לכרייה על פני 200 קמ"ר (200,000 דונם), מתוכם כ-35 קמ"ר של מכרות לא משוקמים. בשנת 2003 העניקה רשות מקרקעי ישראל לחברת רותם אמפרט פטור מדמי חכירה עבור שטחים בהם לא נעשית כרייה פעילה, בתמורה להקמת קרן לשיקום מכרות אליה יופרשו כספים לשיקום מכרות העבר במטרה למזער את הנזק ולהחזיר את המצב לקדמותו. אולם, על פי בדיקת מבקר המדינה מ-2012 הקרן לשיקום מחצבות לא הוקמה ולא הופרשו לזכותה כספים כנדרש.
זיהום מקורות המים
כבר ב-1993 התקבלו דיווחים על כך שמפעלי הפוספטים זיהמו את מקורות המים בסביבתם. אולם רק בשנת 2022, בעקבות תובענה ייצוגית של קבוצת תושבים נגד חברת רותם אמפרט בגין זיהום המעיינות בנחל צין, נדרשה החברה לטפל במפגע.
נתיב הפוספטים
כחלק מפעילות של אחריות תאגידית נתיב הפוספטים הוקם בידי חברת רותם אמפרט בסיוע רשות הטבע והגנים. הנתיב הוא דרך עפר בת עשרה קילומטרים, המתאימה גם לנסיעת מכוניות פרטיות. הדרך מובילה אל המכתש הקטן ומאפשרת הצצה לתופעות הגאולוגיות כמו גם לתופעת הכרייה. בדרך מוקמו ארבע תחנות הסבר ועוד עמדת תצפית אחת.
כור גרעיני
כור גרעיני הוא מתקן שבו מתחוללת תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת. הואיל ואין בנמצא כרגע טכנולוגיה המאפשרת תהליך מבוקר של היתוך גרעיני, מתייחס כיום המושג "כור גרעיני" רק למתקנים שמתרחש בהם ביקוע גרעיני. השימוש השכיח בכורים גרעיניים הוא להפקת חום לצורך הנעת תחנות כוח המייצרות חשמל. תהליכים גרעיניים מייצרים אנרגיה רבה מאוד ביחס למסת הדלק שהם צורכים, בהשוואה לתהליכים כימיים כדוגמת בעירה המתרחשים בתחנות כוח המונעות באמצעות פחם או נפט.