cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפתח (קריפטוגרפיה)
עקרון קרקהופס
לפי עקרון קרקהופס וכן לפי הגדרתו של שאנון, מניחים שפרטי אלגוריתם ההצפנה ידועים לאויב או המתחרה. העיקרון החשוב ביותר של קרקהופס הוא שהדבר הסודי היחידי במערכת הצפנה יהיה המפתח. או במילים אחרות "רק סודיות המפתח מספקת ביטחון". או כפי שהתנסח שאנון "האויב מכיר את המערכת". הסיבות לכך רבות, ההיסטוריה הוכיחה לא פעם, למרות ניסיונות לא מעטים, שמאוד קשה להסתיר פרטי אלגוריתם הצפנה במיוחד אלגוריתם כזה שנעשה בו שימוש מאסיבי על ידי משתמשים רבים. לכן אין להסתמך בשום אופן על סודיות האלגוריתם כדי להבטיח את סודיות המידע המוצפן. מפתח הצפנה שהוא בדרך כלל רק מספר תווים קל יותר לזכירה בעל פה או לשמירה במקום מוגן ובטוח. בקריפטוגרפיה מודרנית, כל מערכת הצפנה מסתמכת על ההנחה שקיים מפתח כלשהו שביטחון המערכת כולה נשען על סודיותו.
שמירת מפתח הצפנה
שמירת מפתח ההצפנה בסוד היא משימה בפני עצמה והיא מתגלה לעיתים כקשה מאוד, במיוחד אם קיימים מספר עותקים של המפתח אצל מספר משתמשים. במערכות הצפנה מודרניות קיימים אלגוריתמים ייעודיים לניהול מפתחות. אחת הדרכים הפופולריות לשבור מערכת הצפנה היא לנסות להשיג את המפתח הסודי אם על ידי ניחוש, גנבה, שוחד, חטיפה או תקיפה. ברוב המקרים יותר קל לגנוב מפתח הצפנה מאשר למצוא פרצות באלגוריתם ההצפנה. מסיבה זו מערכות הצפנה פותחו באופן כזה שהמפתח יהיה מוגבל באופן השימוש בו וכן שיהיה זמין לתקופה קצרה ככל האפשר. תוכנות רבות כמו מסרים מיידיים נוקטות בגישה שבה מפתח ההצפנה נבחר באקראי עבור כל מסר המיועד להצפנה ונמחק מהזיכרון מיד בגמר השימוש בו.
הכנת מפתח הצפנה
הכנת מפתחות הצפנה היא משימה שמתבררת כלא קלה כלל. ראשית, מפתח הצפנה אמור להיות לא רק אקראי אלא בעיקר קשה לניחוש. כדי להבין את ההבדל, נניח שהמצפין רכש רשימה של אלף מספרים אקראיים ובכל פעם שהוא מעוניין להצפין מסר אחד הוא מטיל מטבעות ובוחר לעצמו אחד מהם באופן אקראי כמפתח הצפנה. אפילו אם המפתחות נוצרו באופן אקראי אמיתי, אם המתקיף יודע שהמפתח נבחר מתוך רשימה זו ויש לו גישה אליה, קל מאוד לנסות את כל המפתחות ברשימה כדי לדעת עם איזה מפתח השתמש המצפין ואין צורך לנחש את הטלת המטבעות כלל. לכן בחירת מפתח הצפנה צריכה להיות בהתפלגות אחידה מעל טווח כל המפתחות האפשריים. באופן אידיאלי רצוי שהמפתח יהיה אקראי אמיתי אך היות שבדרך כלל מפתחות הצפנה מוכנים על ידי מחשב, הם לא יכולים להיות אקראיים אמיתיים אלא רק "פסידו-אקראיים", כלומר אקראיים באופן כזה שליריב בעל עוצמת מחשוב מוגבלת לא תהיה היכולת לנחש אותם בזמן פולינומי. ראה טיוטה של IETF. הכנת מפתחות הצפנה באופן בטוח מערבת שימוש במחוללים פסידו אקראיים קריפטוגרפיים אשר בין היתר מקבלים גרעין התחלתי אקראי (אמיתי) ממקורות שונים כמו ניצול אנטרופיה של מערכת ההפעלה וכדומה.
אורך מפתחות הצפנה
למעט פנקס חד-פעמי, ממציא אלגוריתם הצפנה קובע את אורך המפתח בהתאם למספר פרמטרים חשובים, כמו הערכת היכולת הטכנולוגית הנוכחית, תנאי השימוש באלגוריתם ומגבלות כלשהן אם ישנן. מצד אחד השאיפה היא שהמפתח יהיה קצר ככל האפשר כדי שהאלגוריתם יהיה יעיל ומצד שני השאיפה היא שהאלגוריתם יהיה בטוח ביותר לשימוש. אילו אינטרסים מנוגדים לחלוטין והפתרון הוא תמיד היכן שהוא באמצע. מפתחי האלגוריתמים קריפטוגרפיים נאלצים לא פעם להתפשר מעט בביטחון האלגוריתם לטובת יעילותו. מקובל למדוד אורך מפתח הצפנה בסיביות. מפתח קצר מספק ביטחון חלש, לעומת זאת מפתח ארוך אינו בהכרח מעיד על ביטחון גבוה. אורך המפתח למעשה קובע את מרחב המפתח או מספר האפשרויות לבחירת מפתח. אם מפתח הוא באורך n סיביות המשמעות היא שטווח המפתח הוא 2^n סיביות. ניחוש מפתח הצפנה מעל 40 סיביות (כחמש תווים) אינו בר ביצוע לבן אנוש, אך קל לביצוע במחשב. מחשבים מצטיינים בכוח גס, ניסוי כל האפשרויות עד למציאת הניחוש הנכון. מבחינה סטטיסטית, נדרשים בממוצע 2^{n-1} ניסיונות לניחוש מפתח באורך n סיביות. אם מחשב מסוגל לבדוק כמיליארד מפתחות בשנייה ייקח לו 18 דקות בקירוב לנחש מפתח באורך 40 סיביות. בשנת 1999 פותח מחשב ייעודי הנקרא Deep Crack שהיה מסוגל לבדוק מעל 90 מיליארד מפתחות בשנייה ולקח לו 4.5 ימים לנחש מפתח של DES (באורך 56 סיביות). כדי להעריך מהו האורך המומלץ של מפתח הצפנה יש להתייחס לשני סוגי אלגוריתמים.
לה דואן
לה דואן (בוייטנאמית: Lê Duẩn; 7 באפריל 1907 – 10 ביולי 1986) היה פוליטיקאי קומוניסטי וייטנאמי. הוא עלה במדרג המפלגה בסוף שנות החמישים והפך למזכיר הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם (VCP) בקונגרס הלאומי השלישי בשנת 1960. הוא המשיך במדיניותו של הו צ'י מין לפסוק באמצעות מנהיגות קולקטיבית. מאמצע שנות השישים (כאשר בריאותו של הו צ'י מין התדרדרה) ועד מותו בשנת 1986, הוא היה בראש מקבלי ההחלטות הבכירים בווייטנאם.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה מהמעמד הנמוך במחוז קווינג טרו, בדרום הודו סין הצרפתית בשם לֵן וָן נוּן. מעט ידוע על משפחתו וילדותו. לראשונה הוא בא במגע עם מחשבות מהפכניות בשנות העשרים דרך עבודתו כפקיד רכבת. לה דון היה חבר מייסד של המפלגה הקומוניסטית אינדו-צ'ינה (המפלגה הקומוניסטית העתידית של וייטנאם) בשנת 1930. הוא נכלא בשנת 1931 ושוחרר בשנת 1937. בשנים 1937 - 1939 עלה בסולם הדרגות. הוא נכלא שוב בשנת 1939, הפעם בגין קיום התקוממות בדרום. לה דון שוחרר מהכלא בעקבות המהפכה המוצלחת שהובילה המפלגה הקומוניסטית באוגוסט 1945.
במהלך מלחמת הודו סין הראשונה (1946-1954), היה לה דון מנהיג מהפכני פעיל בדרום וייטנאם. במהלך שנות החמישים נעשה אגרסיבי יותר ויותר כלפי דרום וייטנאם וקרא לאיחוד מחדש באמצעות מלחמה. עד אמצע שנות החמישים של סוף שנות ה-50 הפך למעצב המדיניות החזק ביותר במפלגה. עד ל-1960, הוא היה רשמית חבר המפלגה החזק ביותר אחרי יו"ר המפלגה. ב־2 בספטמבר 1969 נפטר הו צ'י מין ולה דואן הפך לדמות החזקה ביותר בצפון.
הוא הפך למזכיר הראשון של המפלגה בשנת 1960, והפך רשמית לאישיות הראשית במפלגה אחרי הו צ'י מין. לאחר מותו של הו, לה דואן השתלט על הנהגת צפון וייטנאם. כאשר אוחדה דרום וייטנאם עם צפון וייטנאם בשנת 1976 והמפלגה שוחזרה מחדש, לה דואן הפך למזכיר הכללי של המפלגה. הוא אישר את הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה בדצמבר 1978, במטרה להפיל את משטר הטרור חמר-רוז ' שהיה מגובה על ידי סין. זה השפיע מאוד על היחסים בין וייטנאם לסין, כאשר וייטנאם הגיבה בגירוש הסינים האתניים וסין בביצוע מסע עונשין צבאי קשה בהפסד נגד וייטנאם בשנת 1979. מכאן ואילך קיימה וייטנאם ברית קרובה יותר עם ברית המועצות והצטרפה לקומקון בשנת 1978. נשאר מזכיר כללי עד מותו ב-1986. הוא נפטר בהאנוי. ממשיך דרכו היה טרינג צ'ינה. לה דואן נודע גם בשם לה דאנג, והיה ידוע בציבור "anh Ba" (האח השלישי).
ואלטר ברי
ואלטר ברי (באנגלית: Walter Berry; 8 באפריל 1929 - 27 באוקטובר 2000) היה זמר בס-בריטון אוסטרי.
ביוגרפיה
ברי למד פיתוח קול באקדמיה למוזיקה של וינה והופיע לראשונה באופרה של וינה בשנת 1947. הוא הצטרף כחבר קבוע ללהקה בשנת 1950 ונשאר שם לאורך כל שנותיו כזמר אופרה ויצא באופן קבוע להופעות אורח בבתי אופרה אחרים ברחבי אירופה.
לברי היו הרבה הופעות זכורות לטוב במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנות ה-60' וה-70' בתפקידים כמו ברק ב-"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס, טלראמונד בלוהנגרין וווטאן בהוולקירות של וגנר, ברון אוכס ב"אביר הוורד" והמורה למוזיקה ב"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס, דון פיזארו ב"פידליו" של בטהובן, דון אלפונסו בכך עושות כולן ולפורלו בדון ג'ובאני של מוצרט. הופעתו האחרונה בתפקיד ברק הייתה ב-14 באפריל 1978.
התפקידים שהיו לסימני ההיכר המובהקים שלו הם פאפאגנו בחליל הקסם ופיגארו של מוצרט, וכחול הזקן. ברי עשה לו שם גם כפרשן לידר ויצירות כוראליות ונהנה לשיר באופרטה, בעיקר "העטלף" של יוהאן שטראוס.
ברי נשא לאישה את זמרת המצו סופרן כריסטה לודוויג בשנת 1957.
Clair
Clair (בעברית: קלייר) הוא שיר פופולרי של הזמר-היוצר האירי גילברט או'סאליבן, ואחד מהסינגלים עם נתוני המכירה הגדולים ביותר. את השיר כתב או'סאליבן והפיק גורדון מילס, והוא נכלל באלבום "Back to Front" משנת 1972.
פרטי השיר
זהו שיר אהבה של שמרטף לילדה קטנה שהוא חבר קרוב של המשפחה (למעשה הילדה היא בתו של מנהלו של או'סאליבן). בחלקו הראשון של השיר, הטקסט הוא דו-משמעי ואפשר לחשוב שהוא ממבוגר אחד פונה אל מבוגר אחר. הנעימה הקצרה בפתיחה היא מנגינה שאו'סאליבן שורק, לפני שהוא מתחיל לשיר. קלייר האמיתית הייתה בתם בת השלוש של המפיק-מנהל של או'סאליבן, גורדון מילס ואשתו הדוגמנית ג'ו וורינג. בסוף השיר שומעים את הצחקוק של הילדה. "הדוד ריי" שמוזכר בשיר הוא או'סאליבן עצמו, אזכור לשמו האמיתי ריימונד או'סאליבן.
מצעדים
השיר "Clair" היה במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי במשך שבועיים בנובמבר 1972. בקנדה הגיע השיר למקום הראשון במצעד RPM 100. בסוף דצמבר הגיע השיר למקום השני במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, אחרי "Me and Mrs. Jones" של בילי פול ו-" של קארלי סימון. "Clair" היה השיר השני והאחרון של או'סאליבן שהגיע למקום ראשון במצעד "Easy Listening" בארצות הברית, אחרי השיר.
רצח רפיק אל-חרירי
ב-14 בפברואר 2005 נרצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, יחד עם לפחות שמונה ממאבטחיו כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו, בעת שחלפה בסמוך למלון סנט ג'ורג' בביירות. בפיצוץ נהרג גם באסל פליהאן, לשעבר שר האוצר הלבנוני. את האחריות לפעולה קיבל על עצמו ארגון "הישועה והג'האד בסוריה", גוף זניח המסונף לאל-קאעידה, ואולם הציבור הלבנוני והתקשורת הבינלאומית הפנו את האצבע המאשימה אל סוריה, שכן אל-חרירי נודע בהתנגדותו העזה ובביקורתו כנגד מעורבותה בלבנון. בחוצות ביירות נערכו הפגנות של האופוזיציה האנטי-סורית כנגד הנוכחות הסורית בלבנון. ב-28 בפברואר 2005, שבועיים לאחר הרצח, התפטרה הממשלה הלבנונית. לראשונה בעולם הערבי נפלה ממשלה בעקבות הפגנה בלתי אלימה.
ב-22 ביוני 2005 שונה שמו של נמל התעופה הבינלאומי ביירות לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכרו של אל-חרירי.
סעד אל-חרירי, בנו של רפיק, החל לעסוק בפוליטיקה לאחר רצח אביו והפך למנהיג הרוב בפרלמנט הלבנוני. בשנת 2009 זכתה מפלגתו ברוב בבחירות שנערכו במדינה.
מהפכת הארזים
הפגנות אלו זכו לתמיכה בינלאומית רחבה בהתבסס על החלטת מועצת הביטחון מספר 1559 (שהתקבלה בסוף 2004) אשר תבעה מסוריה את מימוש הדרישות אותן הביעו המפגינים. במהלך תקופת הגל הראשון של ההפגנות, סוריה החזיקה בכוח של בערך 14,000 חיילים וסוכני ביון בלבנון. בעקבות ההפגנות, הכוח הסורי הוסג לחלוטין אל מחוץ למדינה, ב־27 באפריל 2005. הממשלה הפרו־סורית הודחה גם היא, אירוע שהשלים את מטרתה העיקרית של המהפכה.
חקירת האו"ם
חרירי ואחרים באופוזיציה האנטי-סורית התנגדו לתוכנית להאריך את כהונתו של נשיאה הפרו-סורי של לבנון, אמיל לחוד, כשהם זוכים לתמיכה גוברת בקרב הציבור הלבנוני. מנהיג הדרוזים בלבנון, וליד ג'ונבלאט, מגויס טרי לשורות האופוזיציה האנטי-סורית, טען לאחר ההתנקשות בחרירי כי באוגוסט 2004 איים הנשיא הסורי בשאר אל-אסד על חרירי, באומרו כי "לחוד זה אני. [...] אם אתה [חרירי] וז'אק שיראק רוצים שאצא מלבנון, אחריב את לבנון." ג'ונבלאט אמר כי "כששמעתי אותו אומר לנו את המילים הללו, ידעתי כי גזר עליו מוות." ארצות הברית, האיחוד האירופי והאומות המאוחדות נמנעו מהאשמות נמהרות ובחרו לדרוש נסיגה סורית מוחלטת מלבנון ולפתוח בחקירה בינלאומית של ההתנקשות. דבריו של ג'ונבלאט עצמו עוררו מחלוקת; ה-BBC מתאר אותו כמי ש"נראה על ידי רבים בתור הזגזגן הפוליטי של לבנון" - מחליף את בני בריתו באופן מתמיד כדי להשתייך לצד המנצח. כך, למשל, תמך בסוריה לאחר מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) אך החליף צד עם מותו של חאפז אל-אסד ביוני 2000.
מועצת הביטחון של האו"ם, בהחלטה 1595, הורתה לשלוח צוות חקירה מיוחד לבדיקת ההתנקשות. בראש הצוות עמד דטלב מהליס. החוקרים רצו לחקור בין היתר גם ויסאם אל-חסן שהיה בין ראשי האבטחה, אך בלחץ בנו של חרירי הוא לא נחקר. הדו"ח הראשוני הוצג בפני מועצת הביטחון ב-20 באוקטובר 2005, כשהוא מצביע על מספר בכירים סורים ולבנונים כחשודים, תוך התמקדות מיוחדת במפקד המודיעין הצבאי של סוריה, אסף שווכאת, גיסו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד. עם זאת, לא הוטלה אשמה מפורשת על סוריה. נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן קרא לכינוס מיוחד של האו"ם לצורך דיון בתגובה הבינלאומית לעניין. דטלב מהליס ביקש זמן נוסף כדי לחקור את כל הקצוות. פוליטיקאים לבנונים ביקשו להאריך את כתב ההאמנה של הצוות כדי לחקור התנקשויות בחיי לבנונים אחרים שהתנגדו לסורים, כגון ג'בראן תווייני.
ב-30 בדצמבר 2005 התראיין סגן הנשיא הסורי לשעבר עבד אל-חלים ח'דאם והחשיד את אסד בהתנקשות, באומרו כי אסד איים באופן אישי על חרירי בחודשים שקדמו למותו. ראיון זה גרם למספר חברי פרלמנט סורים לקרוא להעמדתו של ח'דאם לדין באשמת בגידה במולדת.
ב-30 במאי 2007 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 1757 המורה על הקמת בית דין בינלאומי לשיפוט החשודים ברצח. ההחלטה התקבלה תחת פרק 7 של אמנת האו"ם, המאפשר שימוש בכוח והטלת סנקציות נגד מדינות שלא ישתפו פעולה עם הבאת החשודים לדין. סוריה, יו"ר מפלגת אמל הלבנונית, נביה ברי וחזבאללה גינו את ההחלטה.
ב-27 ביולי 2010 פרסם ערוץ 1 כי מוסטפא בדר א-דין הוא החשוד העיקרי ברצח חרירי.
בספטמבר 2010 טען סעד אל-חרירי בריאיון ל"א-שרק אל-אאוסט" שעדי שקר הטעו את החוקרים שכיוונו את האשמותיהם אל עבר סוריה.
ב-17 בינואר 2011 הוגשה טיוטת כתבי האישום בגין רצח חרירי לבית הדין המיוחד ללבנון. ב-30 ביוני התובע הכללי הלבנוני, סעיד מירזה, נועד עם שלושה משופטי בית הדין המיוחד לחקר רצח רה"מ לשעבר רפיק חרירי שהעבירו לו את עותק כתב האישום וסעד אל-חרירי, בנו של רפיק אמר כי "הגשת כתב האישום הינה יום היסטורי". צווי מעצר הוצאו נגד ארבעה בכירים בחזבאללה, בהם גיסו של עימאד מורנייה, אשר דרושים לחקירה על מעורבותם בחיסול.
ביולי 2011 הורה ראש בית הדין המיוחד שהוקם לחקור את ההתנקשות, לחשוף את פרטיהם ותמונותיהם של ארבעת פעילי חזבאללה הנאשמים ברצח: גיסו של עימאד מורנייה מוסטפא בדר א-דין, סאלים ג'מיל עייש, חוסיין חסן אונייסי ואסד חסן צאברה.
תאוריות קשר
תאוריה נוספת באשר לאחראי על ההתנקשות תוארה על ידי יועצו של חרירי, מוסטפא א-נאסר, כשאמר לסוכנות הידיעות האיראנית IRNA כי "ההתנקשות בחרירי נעשתה על ידי סוכנות הביון הישראלית, המוסד, וכי הרצח מיועד לחולל מתח פוליטי בלבנון."
רן סער
רן סער (נולד ב-5 ביולי 1952) הוא יו"ר מכבי שירותי בריאות, וקודם לכן היה מנכ"ל הקופה. קודם לכן שירת ב"מוסד" במשך 24 שנים.
ביוגרפיה
הוריו של רן סער, ברוך וריבה סנדלר, עלו לישראל מדרום אפריקה ב-1948, והתיישבו בבית ינאי. בתם הבכורה נפטרה ימים מעטים לאחר שנולדה, ולכן חזרו לדרום אפריקה לקראת הולדתו של רן, ורק בהגיעו לגיל שנה חזרו לבית ינאי.
סער שירת בצה"ל כקצין בצנחנים ובנח"ל. למד כלכלה בארצות הברית ועבד כמאבטח בשגרירות ישראל. גויס ל"מוסד" בזכות שליטתו באנגלית, ושירת בתפקידים מבצעיים, בעיקר בחו"ל. לאחר 24 שנים פרש, לאחר שלדבריו לא הסתדר עם ראש "המוסד", אפרים הלוי.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לאחר פרישתו מ"המוסד" מונה בשנת 2000 לראש מחוז השרון של "מכבי שירותי בריאות", ושימש בתפקיד זה במשך שש שנים. בהמשך שימש במשך ארבע שנים ראש מחוז המרכז.
ביולי 2011 מונה למנכ"ל הקופה במקומו של פרופ' אהוד קוקיה. בשנת 2014 קיבל את אות המנכ"ל המצטיין מטעם "אנשים ומחשבים". בשנת 2021 סיים את כהונתו כמנכ"ל הקופה ומונה ליו"ר ההנהלה במקומו של פרופ' משה רוח.
מכהן כדירקטור בחברות בנות של "מכבי שירותי בריאות".
חיים אישיים
אחותו, אורנה סנדלר-קליין, שירתה אף היא ב"מוסד" בתפקיד מבצעי בחו"ל, ולאחר פרישתה כתבה שני ספרים (האחד על שירותה והשני על היעלמות אחותם).
אהרן מתתיהו פרידמן
ביוגרפיה
נולד בעיר אדז'וד שברומניה למשפחה משושלת חסידית מהענף של בית רוז'ין. גדל והתחנך על ברכי החסידות בעיר מולדתו, אך בעוזבו את החצר החסידי נחשף לרעיונות ציוניים ואף התקרב לחוגים סוציאליסטיים רומניים. תחילה עבר לגור בפוקשאן, שם הוא שימש כמזכיר הכללי של 'הוועד המרכזי של ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית ברומניה' (Comitetul Central pentru Limba şi Cultura Ebraică din România). מאוחר יותר עזב לצ'רנוביץ כאות הזדהות עם קרוב משפחתו דב בער (בערניו) פרידמן מלאובה שמרד במורשתו והזדהה עם משכילי העיר כבר ב-1869. פרידמן פרסם מאמרים ביידיש, בעברית וברומנית, בין השאר בכתב העת הציוני 'התקווה' שיצא לאור בגאלאץ, בכתב העת 'ליכט' (אור) שיצא ביאשי ובכתב העת 'דער האמער' (הפטיש) שיצא בבראילה. את מאמריו חתם בשמות בדויים על מנת לא לצער את אביו האדמו"ר ומשפחתו. אחדים משמות העט שלו: פ"מ אהרן, א"מ חשמונאי, א"מ תלמודי, אמ"ת ואחרים.
נפטר בגיל 25 ממחלת הטיפוס ב-1917. בשל חייו הקצרים והשתייכותו לזרם הציוני הסוציאליסטי הוא לא הוזכר בתיאורי השושלת מאדז'וד ברוב ספרי החסידים. מסופר, כי לאחר מותו בני משפחתו שרפו את כל כתבי היד שלו. רק אחדים שרדו, ביניהם גלויה וכתב יד מקורי של אחד היצירות שלו שנמצאים בספרייה הלאומית.
האלקסר של סגוביה
האלקסר של סגוביה (בספרדית: Alcázar de Segovia, מילולית: טירת סגוביה) הוא מבצר אבן הממוקם בעיר העתיקה של סגוביה, ספרד. המבצר, המתנשא בראש צוק סלעי מעל מקום התמזגות הנהרות ארסמה וקלמורס, סמוך לרכס גוודראמה, הוא אחד המבנים הייחודיים והמוכרים בספרד. האלקסר נבנה במקור כמבצר, אך שימש גם כארמון, בית סוהר, בית ספר מלכותי לארטילריה ואקדמיה צבאית. כיום משמש האלקסר כמוזיאון היסטורי הפתוח לקהל הרחב, והוא אחת משלוש האטרקציות התיירותיות העיקריות של סגוביה, לצד אמת המים והקתדרלה.
היסטוריה
מקורו של האלקסר של סגוביה, כמו מבצרים רבים בספרד, במצודה ערבית. ההתייחסות הראשונה לאלקסר הנוכחי היא משנת 1120, כ-32 שנים לאחר חזרתה של העיר סגוביה לידיים נוצריות. עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבמיקומו של האלקסר עמד מבצר כבר בימי הרומאים, אפשרות שמקבלת משנה תוקף מקיומה של אמת המים הרומית בעיר.
מבנהו וצורתו של המבצר עד לימי אלפונסו השמיני אינם ידועים, אולם בתיעוד מוקדם מוזכרת גדר היקפית מעץ. ניתן להסיק כי לפני שלטונו של אלפונסו השמיני מדובר היה במבצר עץ מעל היסודות הרומיים. אלפונסו השמיני ואשתו אלינור הפכו את האלקסר למקום מגוריהם העיקרי, ובימיהם החלו העבודות לבנייתו של מבצר האבן הקיים כיום.
במהלך ימי הביניים המשיך האלקסר להיות מקום מגורים מועדף על רבים מבני משפחות המלוכה הקסטיליות וכן מבצר עיקרי במערך ההגנה של הממלכה. במהלך תקופה זו נבנו מרבית המבנים במתחם, והמבצר הורחב באופן משמעותי על ידי השליטים לבית טרסטמארה.
בשנת 1258 נערכו במבצר עבודות שיקום על ידי אלפונסו העשירי, לאחר קריסה חלקית של המבנה, ולאחר מכן נבנה היכל המלכים במטרה לאכלס את הפרלמנט. עם זאת, המלך שבתקופתו נעשו עבודות הבנייה המשמעותיות ביותר הוא חואן השני, שאחראי לבנייתו של 'המגדל החדש', הידוע כיום כ'מגדל חואן השני'.
בשנת 1474 מילא האלקסר תפקיד חשוב בעלייתה לשלטון של איזבלה הראשונה. ב-12 בדצמבר הגיעו לסגוביה החדשות על מותו של המלך אנריקה הרביעי במדריד, ואיזבלה מצאה מפלט בין חומות המבצר, שם היא זכתה לתמיכתם של אנדרס קבררה ומועצת העיר סגוביה. איזבלה הוכתרה למחרת למלכת קסטיליה ולאון.
השיפוץ הנרחב הבא באלקסר נערך על ידי המלך פליפה השני לאחר נישואיו לאנה, ארכידוכסית אוסטריה. במהלך השיפוץ נוספו לאלקסר הצריחים המחודדים, במטרה לשוות לו מראה המזכיר את המבצרים המרכז-אירופאים. לאחר שמשפחת המלוכה העתיקה את מגוריה למדריד, הפך האלקסר לבית סוהר למשך כמאתיים שנה.
בשנת 1762 ייסד במקום המלך קרלוס השלישי את בית הספר המלכותי לארטילריה. האלקסר שימש את בית הספר קרוב למאה שנים, עד 6 במרץ 1862, אז שרפה שפרצה במקום גרמה לנזק משמעותי לגגות ולשלד המבנה. נזקי השרפה שוקמו רק בשנת 1882. בשנת 1896 החליט המלך אלפונסו השלושה-עשר להעביר את האלקסר לרשות משרד המלחמה הספרדי ולהפכו לאקדמיה צבאית. בשנת 1953 הוקמה 'פטרונות האלקסר', הגוף שאחראי כיום על המוזיאון שנפתח באתר.
פסטיבל הזמר החסידי
פסטיבל הזמר החסידי היה תחרות של שירים ששילבו לחנים מקוריים עם פסוקים מהמקורות שהתקיימה בין השנים 1969- 1981.
הפסטיבל
הפסטיבל הוקם ביוזמה פרטית של האמרגן מיקי פלד והאמרגן נחום בייטל, על רקע סיום מלחמת ששת הימים, ימים שהתאפיינו לדבריו ב"הרגשה של נס" ובכמיהה ל"משהו שורשי". כמה שנים קודם לכן כבר הועלה בהצלחה מחזהו של דן אלמגור איש חסיד היה, שהציג עיבוד דומה של שירים ומוטיבים חסידיים לקהל הרחב. במקביל, נוצרו באותה תקופה שתי תחרויות זמר ייעודיות: פסטיבל הזמר המזרחי ופסטיבל שירי ילדים.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1969 במוצאי שמחת תורה בהיכל התרבות בתל אביב, במתכונת דומה לפסטיבל הזמר והפזמון. הפסטיבל לא נשא אופי דתי, ולאורך שנות קיומו שילבו מארגני הפסטיבל בין המשתתפים בתחרות זמרים ומלחינים ידועים שלא היו מזוהים דווקא עם הזמר הדתי, כך הודגשה המטרה של שילוב המוזיקה החסידית בזמר העברי. בחלק מהשנים הוא שודר בליל שבת בשעות צפיית השיא בערוץ הראשון. מנשה לב רן היה המנהל והמנצח המוזיקלי של הפסטיבל מאז ייסודו.
הפסטיבל על רוב שנותיו התקיים במהלך חגי תשרי. לפעמים בחול המועד סוכות, לפעמים במוצאי שמחת תורה ולעיתים במועד אחר של חגי תשרי.
בפסטיבל תשל"ד חשבו מפיקי הפסטיבל לבטל אותו בגלל מלחמת יום כיפור שפרצה באותה תקופה, אך לבסוף הפסטיבל התקיים בדחיה של שלושה שבועות בהיכל התרבות בת"א. אווירת הנכאים לא פסחה על הפסטיבל הזה שנערך בשעות הערב, כאשר במהלך אותו יום מעל גלי האתר שודר שוב ושוב מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמה.
לצד ההצלחה הגדולה של הפסטיבל בציבור הרחב, היו שראו בתופעה גל נוסטלגי של חיבור חיצוני ומנותק למסורת. מההיבט הדתי קמה ביקורת על רקע השתתפותן של נשים בשירה, המנוגדת להלכה. כמעין תגובה דתית לפסטיבל נוצר "פסטיבל הזמירות" שארגן המלחין מונה רוזנבלום, ושכלל שירת גברים בלבד והפרדה בין נשים לגברים ביציעים. הוא נערך משנת 1979 עד שנת 1981, אך לא זכה לפרסום רב. בשנים 1997- 1998 נערך כאירוע חד פעמי, פסטיבל זמר חסידי לילדים.
בדצמבר 2011 נערך ברעננה אירוע הצדעה לפסטיבל בהשתתפות האמנים חנן יובל, שולי נתן, צמד רעים, אופירה גלוסקא, עדנה לב ומירי אלוני.
להקת הפסטיבל
דבר שהיה מיוחד בנוגע לפסטיבל הזמר החסידי הוא שזהו הפסטיבל הראשון בישראל (ועד כה היחיד) אשר הוקמה עבורו להקת ייצוג משלו. הלהקה לקחה חלק בפסטיבל בכל שנה החל משנת 1977 ועד הפסטיבל האחרון בשנת 1981.
הלהקה ביצעה 5 שירים מקוריים, שיר אחד לכל שנה בה השתתפה בפסטיבל עד להפסקתו:
השירים הזוכים
השירים נבחרו על ידי קהל הצופים בפסטיבל. להלן רשימת שלושת המקומות הראשונים בכל פסטיבל:
כל השירים עד שנת 1981
1969
1970
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1980
השירים המסומנים הם אלה שהצליחו מחוץ למסגרת הפסטיבל במצעדי הפזמונים ובכללי.
פחמון (כימיה)
בכימיה, פִּחְמוּן או קַרבּוֹנִיזַצְיה הוא תגובה כימית שבה חומר אורגני מתפרק לפחמן וגזים שונים, בתהליך פירוליזה או זיקוק יבש. התהליך משמש לעיתים קרובות בכימיה אורגנית ליצור גז פחם או זפת פחם מפחם גולמי. דלקים מאובנים הם תוצר של תהליך פחמון של חומר אורגני.
תהליך הפחמון אקסותרמי בדרך כלל, כלומר פולט אנרגיה. לכן התהליך יכול להזין את עצמו. לדוגמה, עבור גלוקוז, התגובה פולטת כ-237 קלוריות לגרם.
פאול פון הינדנבורג
פָּאוּל פוֹן הִינְדֶנְבּוּרְג או בשמו המלא: פאול לודוויג הנס אנטון פון בנקנדורף אונד פון הינדנבורג (בגרמנית: Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg; 2 באוקטובר 1847 – 2 באוגוסט 1934) היה איש צבא ומדינאי גרמני. פיקודו של הינדנבורג במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך אותו לפופולרי בקרב פלגים שונים בגרמניה ומאוחר יותר נבחר ושימש כנשיאה האחרון של רפובליקת ויימאר. בתפקידו זה של נשיא מינה את אדולף היטלר לקנצלר גרמניה לאחר לחץ ממושך, ובכך נסללה הדרך לעליית הנאצים לשלטון.
הינדנבורג היה איש הצבא הפרוסי ויורשו צבא הקיסרות הגרמנית. הוא שירת במלחמת אוסטריה–פרוסיה ומלחמת צרפת–פרוסיה וב-1885 צוות למטה הכללי הגרמני והיה, ב-1905, מועמד לתפקיד ראש המטה הכללי. ב-1911 פרש לגמלאות בדרגת פילדמרשל, אך נקרא לשוב לדגל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. הינדנבורג הפך לגיבור לאומי בעקבות ניצוחו על הניצחון הגרמני המכריע על צבא האימפריה הרוסית במהלך קרב טננברג. לצד הגנרל אריך לודנדורף התמנה ב-1916 לראש המטה הכללי והשניים היו למעשה מנהיגים בפועל של הקיסרות הגרמנית עד למפלתה בסיום המלחמה. סביב הינדנבורג התפתח פולחן אישיות שפיאר אותו בתור גיבור לאומי. על שמו של הינדנבורג נקרא קו הינדנבורג בחזית המערבית והוא ניצח ופיקד על מספר רב של מבצעים לאורכה של המלחמה ברחבי החזיתות האירופאיות.
לאחר המלחמה הוא שמר על מוניטין טוב ולנוכח התככים הפוליטיים שאפפו את רפובליקת ויימאר הוא נבחר ב-1925 לנשיא גרמניה וכיהן בתפקיד לנוכח השפל הגדול שתרם לעליית התמיכה במפלגות הקיצוניות, המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הנאצית. הינדנבורג ניצל פעמים רבות את סמכויות החירום שלו לנוכח אי-תפקודו של הרייכסטאג המפולג. ב-1932 הביס את אדולף היטלר בבחירות לנשיאות אך הנאצים הפכו למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט. לנוכח לחץ מתמשך ולאחר שכל ניסיונותיו הפוליטיים למנוע זאת עלו בתוהו, הינדנבורג הישיש מינה את היטלר לקנצלר ב-1933. באותה העת היה הינדנבורג חולה ולקה בשיטיון. במותו נעלם הבלם החוקתי האחרון לעליית הדיקטטורה הנאצית והיטלר איחד את משרת הנשיא ומשרת הקנצלר לכדי משרת הפיהרר שבראשה עמד.
שנותיו הראשונות וקריירה מוקדמת
הינדנבורג נולד כבן למשפחה יונקרית (מעמד בעלי האחוזות הלוחמים הפרוסים) באחוזת נוידק ליד העיר פוזן בפרוסיה, בן בכור במשפחה של ארבעה ילדים. משפחתו של הינדנבורג עברה לפינה (Pinne) ואחר כך לגלוגאו (כיום Glogow בפולין) בשלזיה התחתית בעקבות אבי המשפחה שהיה איש צבא. הינדנבורג למד בגלוגאו (גווגוב) בבית ספר יסודי ואחר כך בגימנסיה מלכותית אותה עזב בגיל 11 כדי לעבור ללמוד באקדמיה צבאית פנימייתית בוואהלשטאט, שלזיה, בהתאם לדרך הצבאית שהותוותה לו. בשנת 1863 עבר להמשך לימודים בפנימייה צבאית בברלין אותה סיים בהצטיינות בשנת 1865. במהלך שנת 1865 נבחר ללוות את אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה, אלמנת המלך פרידריך וילהלם הרביעי, והכיר מקרוב את תפארת בית המלוכה.
שירות צבאי
באפריל 1866 הוא התגייס לצבא ובמהרה השתתף במלחמת שבעת השבועות. הקרב הראשון שלו היה ב-28 ביוני 1866 בו המחלקה שלו הייתה בכוחות העתודה ועל כן עיקר תפקידו היה טיפול בשבויים וקבורת הנופלים. בלחימה אמיתית פגש הינדנבורג לראשונה בקרב קניגגרץ, בו זכה באות מסדר הנשר האדום. בהמשך הוצב הינדנבורג בהנובר, ממנה יצא להשתתף בקרב סדאן, במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, בו קיבל את עיטור צלב הברזל.
במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הינדנבורג בן 67. הוא ראה עצמו עדיין כשיר לפעילות, ושלח אל המטה הכללי מכתב בו הציע את שירותיו אם אלו יידרשו. ואכן, לא חלף זמן רב, והוא נקרא אל הדגל. המלחמה החלה כאשר גרמניה מצויה במאבק בשתי חזיתות. בחזית המערבית פלשה גרמניה לצרפת, על פי תוכנית שליפן, במטרה להגיע לפריז. מאמץ עיקרי זה השאיר את עורפה המזרחי של גרמניה מדולדל כוחות וחשוף לפלישה מצד רוסיה, שאכן הגיעה, בכוח גדול של שתי ארמיות, אשר החלו בפלישה לפרוסיה המזרחית, ואיימו להגיע עד ברלין. במצב שנוצר, איבד מפקד הכוחות הגרמניים במזרח, הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ את עצביו, ופוטר מתפקידו. עלה הצורך להביא אדם יציב, בעל עצבי ברזל, אשר יוכל להרגיע את המצב במזרח ולעצור את הפלישה הרוסית. שמו של הינדנבורג עלה, והמינוי הוצע לו. יחד עמו הובא מן המערב ראש מטה, הגנרל אריך לודנדורף, שמעתה היה גורלם קשור זה בזה, על אף שקודם לכן לא נפגשו מעולם. השניים יצאו בדרכם אל החזית ב-22 באוגוסט 1914.
כך, באוגוסט 1914 נקרא הינדנבורג לחזור לפקד על הארמייה השמינית בפרוסיה המזרחית. הוא לא התמנה לתפקיד בידי המטה הכללי בזכות מיומנותו וכישוריו האסטרטגיים, אלא בזכות אופיו הרגוע והעמיד בפני מצבי לחץ חריגים. משימתו העיקרית הרשמית הייתה לספק גיבוי לראש המטה אריך לודנדורף, שהיה זוטר ממנו בגילו ובדרגתו (גנרל-אוברסט). אף על פי כן, יוחס לזכותו של הינדנבורג הניצחון בקרב טננברג בסוף אוגוסט 1914, שהוביל למהפך בחזית ולנסיגת הכוחות הרוסים מפרוסיה המזרחית.
תוכנית המבצעים הגרמנית החדשה של הינדנבורג עבור קרב טננברג הציעה פעולות מהירות נגד הארמייה הרוסית השנייה של הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר נותקה מכוחות הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף מסביב האגמים המזוריים. האירועים שהתרחשו בין ה-26 ל-30 באוגוסט 1914 סביב אלנשטיין ותוצאותיהם היו תערובת מורכבת של מזל ואסטרטגיה, פעולות בלתי מתואמות של הכוחות הרוסיים ושל מטות הפיקוד שלהם, וסיבולת הצבא הגרמני כמו גם גבורה של יחידות בודדות. כתוצאה מכך הצליחה הארמייה הגרמנית ה-8 להקיף את הדיוויזיות של סמסונוב, שמספרן עלה עליהן, והגנרל עצמו, שהבין את המצב בשטח, שם קץ לחייו בהתאבדות. בסופו של דבר, הצד הרוסי איבד כ-120,000 איש, מתוכם 95,000 נלקחו בשבי, וכן את כל הציוד של כוחות הארמייה השנייה שנתפסו או שנפלו.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית מילאה תפקיד מפתח בהדגשת הרעיון שגרמניה נלחמת במלחמת הגנה - רעיון שאחרת התקשתה לשמור עליו לאור הפרת הנייטרליות של בלגיה בחזית המערבית. הניצחון המכריע בטננברג עמד בניגוד חד לקיפאון ומלחמת החפירות של החזית המערבית, והוא הבטיח את המוניטין של הינדנבורג בקרב אזרחי גרמניה עצמה.
בחזית המזרחית
תחת פיקודם של הינדנבורג ולודנדורף זכתה גרמניה באחד הניצחונות המשמעותיים ביותר במלחמת העולם הראשונה בקרב טננברג, בו הושמדה כליל אחת הארמיות הרוסיות הפולשים. במהלך קרב טננברג האסטרטגיה הגרמנית ניצלה קשיים לוגיסטים של הארמיות הרוסיות וכיתרו את הארמייה הרוסית השנייה בתנועת מלקחיים. ההפסד הרוסי החמיר כאשר הגנרל בשטח, אלכסנדר סמסונוב, התאבד למען לא יעיד על כישלונו בפני ניקולאי השני, קיסר רוסיה. לאחר מכן המשיכו הינדנבורג ולודנדורף וניצחו את הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בעוד הינדנבורג ולודנדורף הסדירו את החזית במזרח פרוסיה, כוחות צבא אוסטרו-הונגריה ספגו אבדות קשות במהלך קרב גליציה שבמסגרתו כבשו כוחות הרוסים חלקים נרחבים מחבל גליציה שהיווה חלק משטחי ציסלייטניה האוסטרית. הינדנבורג תכנן מתקפת נגד משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הרוסים בשיתוף מפקד הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה, ויקטור דנקל. המתקפה המשולבת הסתכמה בקרב על הוויסלה שבמהלכו הגיעו הגרמנים 19 קילומטרים מורשה אך מתקפת נגד רוסית הכריחה את הכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לסגת חזרה לקו האש קדם המתקפה.
לאחר מצב של סטטוס קוו ממושך לאורך רוב החורף של 1914–1915, קו האש הרוסי בגליציה נשבר לנוכח שיתוף הפעולה בין הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית במתקפת גורליצה-טרנוב שהונהגה בידי פון מקנזן ויוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. לאחר ההפסד הרוסי להגיב למתקפה המאוחדת של מעצמות המרכז, החלה הנסיגה הגדולה של כוחותיהם מגליציה וארץ הוויסלה. הפיקוד של הינדנבורג, לודנדורף ופאלקנהיין החליט להשתמש בנסיגה הרוסית והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לרחבי החזית תקפו את הרוסים הנסוגים וצלחו בכיתור וכיבוש ורשה במהלך אוגוסט 1915.
ראש המטה הכללי
לאחר כישלונו של הגנרל אריך פון פאלקנהיין בתפקיד ראש המטה הכללי הגרמני, שהתבטא בטבח "מכונת הגריסה" האנושית בורדן, הוחלף פאלקנהיין על ידי הצמד הינדנבורג ולודנדורף באוגוסט 1916, אשר שירתו יחדיו בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא הקיסרות. עד מהרה הפכו השניים לשליטיה האמיתיים של גרמניה, תוך הסכמה שקטה מפי הקייזר וילהלם השני. תחת פיקוד אלכסיי ברוסילוב הכוחות הרוסים הגיעו להישג צבאי מרכזי באזור הגבול עם חבל גליציה במסגרת מתקפת ברוסילוב בין יוני לספטמבר 1916.
במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אירועי קרב ורדן והקרב על הסום שכנעו את הינדנבורג לפעול להביא לסטטוס קוו במערכה ולהתמקד בחזית המזרחית. בחורף 1916–1917 נבנה קו הינדנבורג, קו ביצורים רחב לאורך החזית המערבית שנועד לקדם את אסטרטגיית הסטטוס קוו של הינדנבורג. בשביל האסטרטגיה הצבאית החדשה היה על הינדנבורג ולודנדורף להאדיר את יכולת הייצור התעשייתי של גרמניה. בסוף 1916 חוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz) החדש קבע להכניס את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה.
קרול הראשון, מלך רומניה מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן נטה לתמיכה פסיבית למעצמות המרכז בתחילת מלחמת העולם הראשונה. במותו חודשיים לאחר תחילת המלחמה, בנו, פרדיננד הראשון, ירש אותו והביע תמיכה במדינות ההסכמה. באוגוסט 1916, ימים מספר לאחר שהפכו הינדנבורג ולודנדורף לראשי המטה הכללי, ממלכת רומניה הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז. נגד החזית הרומנית החדשה, אריך פון פאלקנהיין מונה למפקד הארמייה התשיעית הגרמנית ואוגוסט פון מקנזן מונה למפקד הקורפוס ה-52. המתקפה הרומנית הראשית בקרב טרנסילבניה נעצרה בידי כוחות משולבים של מעצמות המרכז. בהמשך נפלשה רומניה מדרום וממערב ואלכיה. בתחילת דצמבר 1916 קרב בוקרשט הביא לנפילת דרום רומניה ומרכז השלטון נסג צפונה למולדובה.
לאחר מהפכת פברואר ומשבר יולי האימפריה הרוסית חדלה להתקיים ואת מקומה החליפה הרפובליקה הרוסית שחוסר יציבותה הביאו למאבקים ממושכים בשלטון. ביולי 1917 הפך אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה. קרנסקי פעל לסבסד את היציבות הפוליטית על גבי ניצחון צבאי נגד גרמניה. מתקפת קרנסקי החלה עוד ביולי 1917 אך פער טכנולוגי, חוסר במיומנות הצבא הרוסי ואי ציות בתוך דרגיו הביאו לכישלון במתקפה הרוסית. הינדנבורג ניצל את החולשה שנחשפה בצבא הרוסי עקב המתקפה והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים כבשו מחדש את השטחים שנותרו בהחזקת רוסיה מאז קרב גליציה.
הנפילה
היה זה לודנדורף, הצעיר והנמרץ יותר מבין השניים, שניהל את המערכה, והביא בסופו של דבר ללחימת צוללות בלתי מרוסנת שגרמה לכניסת ארצות הברית למלחמה, ולמתקפה גדולה בשנת 1918, שהסתיימה בתבוסת גרמניה. ב-28 בספטמבר 1918 הגיעו הינדנבורג ולודנדורף למסקנה כי המלחמה אבודה, וכי אין כל סיכוי צבאי להמשיך במלחמה מבלי שמדינות ההסכמה ביסו את גרמניה, ויכבשו את שטחה. לודנדורף נמלט לשוודיה בעוד שהינדנבורג דרש מן הקייזר כי יתפטר ויאפשר הכרזה על הפסקת אש. לאחר הכניעה התפטר הינדנבורג ויצא לגמלאות.
בשנת 1919 הכריז, בעת מתן עדות בפני ועדת חקירה של האספה הלאומית הגרמנית, כי כניעת גרמניה הייתה כתוצאה מ"סכין בגב" אשר דקרו אותה גורמי שמאל (ובמשתמע אף יהודים). אגדה זו הייתה הרסנית הן ביחסם של הגרמנים אל היהודים, והן ביחסם של הגרמנים אל רפובליקת ויימאר שקמה לאחר התבוסה הצבאית וכתוצאה ישירה ממנה. היה זה הינדנבורג עצמו שדרש את הכניעה, בטענה כי הצבא לא יחזיק מעמד.
ברפובליקת ויימאר
לאחר המלחמה החל הינדנבורג בקריירה פוליטית. מעמדו כגיבור המלחמה היה בלתי מעורער, ובעיני רבים בגרמניה בעלת המסורת של שלטון על ידי דמות סמכותית היה הינדנבורג לדמות אב, כמו הקייזר, שהייתה חסרה מאוד במבנה השלטוני הרופס שיצרה החוקה של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1925, לאחר מות הנשיא הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט, התמודד הינדנבורג בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי בתמיכת הימין, מול מועמד המרכז וילהלם מרקס והקומוניסט ארנסט תלמאן. הינדנבורג, שזכה לתמיכת המפלגה הבווארית, גבר על יריבו העיקרי מרקס בפער של 3%.
בשנת 1927 קיבל במתנה אחוזה גדולה בפרוסיה המזרחית, כאות הוקרה מאת היונקרים על שירותיו במלחמת העולם הראשונה, במלאת לו שמונים שנה.
נשיא גרמניה
השנים שבין 1925 ו-1929 היו שנים טובות עבור רפובליקת ויימאר. האבטלה הייתה בירידה, התוצר הלאומי הגולמי עלה, ונראה כי השנים הרעות הן מאחור. המפלגות הקיצוניות - המפלגה הנאצית והמפלגה הקומוניסטית לא הצליחו לסחוף אחריהן את ההמונים, ונראה כי בהנהגתו של שר החוץ המוכשר גוסטב שטרזמן והקנצלר הסוציאל-דמוקרטי הרמן מילר השיגה המדינה את היציבות שחסרה לה. באוקטובר 1929 נפטר שטרזמן באופן פתאומי, ושלושה שבועות לאחר מכן התמוטטה הבורסה בארצות הברית, והחל משבר כלכלי שנתן במהרה את אותותיו בגרמניה. הייתה זו שעת הכושר של התככנים הפוליטיים, הקיצוניים למיניהם, ובראשם אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
עקב חוסר ההחלטיות ברייכסטאג לאור המשבר הכלכלי הגדול, הינדנבורג הוציא לפועל את סעיף 48 בחוקת ויימאר שקבע:
הוצאתו לפועל של סעיף 48 העניק להינדנבורג סמכויות נוספות, בין לבין שליטה על הצבא ובכך הוא תכנן להפוך את הממשלה ליציבה ויעילה יותר. בסעיף 48 של חוקת ויימאר לא נקבעו פרטים לגבי המשמעות של מצבי חירום, מה שפגע בהמשך בקבלת החלטות.
עליית הנאצים
ב-10 באוקטובר 1931 נפגש הינדנבורג לראשונה עם אדולף היטלר. פגישה זו לא הותירה בגנרל-פילדמרשל לשעבר רושם עז, והוא התבטא כי "הגפרייטר הבוהמי" כפי שכינה אותו, אולי יגיע פעם למשרת שר הדואר, אך הוא, הינדנבורג, לעולם לא ימנה אותו לכל משרה חשובה יותר.
בשנת 1932 נערכו הבחירות לנשיאות. על אף שלקה בבריאותו הגופנית והשכלית, העמיד עצמו הינדנבורג שוב לנשיאות. מולו עמדו מועמד הימין המתון תיאודור דיסטרברג, מועמד הקומוניסטים ארנסט תלמאן, ומועמד הנאצים, היטלר. בבחירות הצליח הינדנבורג להתקרב כדי חצי האחוז אל הרוב המובטח להיבחרו (הוא זכה ב-49.6 אחוזים מן הקולות) ולפיכך, על פי החוקה, נערך סיבוב שני בין הינדנבורג, היטלר ותלמאן. בבחירות אלו זכה הינדנבורג ב-53% מן הקולות, היטלר זכה ב-36.8%, ותלמאן ב-10.2%. נראה היה כי מרבית העם הגרמני מאמין בערכי הרפובליקה, וכי הוא דוחה את הקיצונים מימין ומשמאל. הייתה זו אך אשליה.
תקופה זו סבלה מחוסר יציבות שלטוני, כאשר הינדנבורג ממנה ומפטר את הקנצלרים, ונתון להשפעת גורמים תככנים, וביניהם הקאנצלרים פרנץ פון פאפן, וקורט פון שלייכר. עם מינויו של איש הצבא שלייכר, בדצמבר 1932, החל פון פאפן חותר להשיג את פיטוריו, תוך שהוא עושה יד אחת עם היטלר, ועם בנו של הינדנבורג, אוסקר, שהיה בעל נטיות פרו נאציות. אוסקר הגיע למסקנה כי יש לשתף את הנאצים בשלטון.
כישלונו של שלייכר להשיג תמיכה לממשלתו הביא אותו לבקש מהינדנבורג בסוף ינואר 1933 פיזור הפרלמנט ושליטה באמצעות סמכויות חירום. הינדנבורג סירב, ושלייכר התפטר. ב-30 בינואר 1933, כשהוא נתון תחת השפעת פון פאפן (שסבר כי יוכל לשלוט בהיטלר אם זה ימונה לקאנצלר, בעזרת הרוב השמרני ברייכסטאג, ובעזרתו של הינדנבורג), ובנו אוסקר, הכריז הינדנבורג על מינויו של היטלר לקאנצלר. ב-27 בפברואר חתם על צו שריפת הרייכסטאג אשר השהה את כל החירויות האזרחיות והעניק סמכויות רבות להיטלר, הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של מדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי. לפי הצו בוטל חופש הביטוי, חופש העיתונות, זכות הפרטיות וחופש ההפגנה.
בהמשך חוק האפשור של 1933 הותיר לממשלה להעביר חוקים ללא רוב ברייכסטאג, ומותר להם להפר את חוקת ויימאר. ההצבעות על חוק האפשור וצו שריפת הרייכסטאג עברו בעיקר משום שהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיוותה את האופוזיציה המרכזית למפלגה הנאצית, הוצאה מחוץ לחוק, ומשום שההצבעה נערכה בבניין מלא באנשי אס אה חמושים.
סוף ימיו ומותו
לאחר מינויו של היטלר כקנצלר היה כבר הינדנבורג במצב בריאותי ושכלי רופף ביותר. לעיתים לא זיהה את האנשים שדיברו עמו, והיה שוקע בדמדומי סניליות שיכלו להמשך זמן רב.
לקראת אמצע שנת 1934 נראה היה שחייו של הנשיא מגיעים לקיצם. באותו זמן התנהל מאבק, שנגע לירושתו של הינדנבורג, בין גורמים שונים בגרמניה - בין הצבא, השמרנים, האס אה והיטלר ומקורביו. כל אחד מגורמים אלו סבר שעם מותו של הינדנבורג תשתנה המפה הפוליטית באופן שיאפשר את ההשתלטות על השלטון. לבסוף חבר היטלר לצבא, וב-30 ביוני 1934 טבח באנשי האס אה, באירוע שכונה "ליל הסכינים הארוכות". מטרת הטבח הייתה להבטיח את שיתוף הפעולה של הצבא לאחר מותו של הינדנבורג, ולהיפטר מן האס-אה וראשו ארנסט רהם, שהיו בעלי נטיות מהפכניות, ודרשו להפטר מן הגורמים השמרנים בממשלה ובצבא. כן נפרע היטלר מן השמרנים, אשר בהנהגתו של פון פאפן (ובמשתמע בתמיכתו השקטה של הינדנבורג) דיברו כנגד סוג המשטר שהיטלר החל להשליט בגרמניה.
מיד לאחר הטבח החלה הרעה במצב בריאותו של הינדנבורג. עוד בטרם נפטר, הביא היטלר אל הרייכסטאג חוק שיאחד את משרת הנשיא והקאנצלר לאחר מותו של הינדנבורג. באותו יום בו התקבל החוק 1 באוגוסט 1934 יצא היטלר לאחוזתו של הינדנבורג בנוידק על מנת לבקרו. הינדנבורג היה שקוע בדמדומי הזקנה האחרונים, וסבר כי האורח שבא לבקרו הוא הקייזר, וכינה אותו "הוד מעלתו". יום לאחר ביקור זה מת הנשיא הזקן, מסרטן הריאות. הינדנבורג היה אמור להקבר באחוזת המשפחה בנוידק, אולם היטלר החליט לקבור אותו בטננברג.
הוא נקבר ביחד עם רעייתו בטקס רב רושם שנערך באנדרטת הניצחון בטננברג שבפרוסיה המזרחית. לאחר מכן נערך משאל עם לגבי איחוד משרות הנשיא והקנצלר, למשרה אחת שתיקרא "פיהרר ורייכסקאנצלר". היטלר זכה ב-84.6% מן הקולות וכך היה הינדנבורג לנשיאה האחרון של גרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של הינדנבורג הקריא בנו אוסקר את צוואתו המדינית, ולפיה הוא רואה בהיטלר את יורשו. היה זה שקר גס, שכן על פי עדויות במשפטי נירנברג המליץ הינדנבורג דווקא על החזרת המונרכיה. שנים רבות לאחר מכן, סיפר מנחם בגין שעם מותו של הינדנבורג, שיגרה ההסתדרות הציונית מברק תנחומים להיטלר.
בינואר 1945, כאשר הצבא האדום התקרב לטננברג הוצאו ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו מן האנדרטה ונשלחו לגרמניה. לאחר מכן הרס חיל ההנדסה הגרמני את מתחם האנדרטה ונסוג מערבה. לאחר מכן נכבשה טננברג על ידי הרוסים ובעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה נמסרה, ביחד עם כל אזור פרוסיה המזרחית לפולין. ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו נשמרו במכרה מלח בתורינגיה והועברו על ידי הצבא האמריקני למרבורג, שם נטמנו בכנסיית אליזבט שבעיר.
ממלכת גארה
גארה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה. ממלכה זו התגבשה במאה ה-19. גארה גבלה בצפונה בממלכת גאמה, במזרחה בממלכת גומה וממערבה בנהר גוג'אב שהפריד אותה מממלכת קאפה. עיר הבירה שלה הייתה העיר צ'אלה (שידועה גם בשם כירה). שטחה של ממלכת גארה חופף לחלוטין את שטחו של פלך גארה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה המודרני. ממלכת גארה הייתה מוקפת בגבעות, אף על פי שאדמת ביצות קיימות בגבעות הצפוניות. האוכלוסייה בממלכה נכון לשנת 1800 הייתה בין 150,000 לבין 160,000 נפש. תחילת עונת השתיל בממלכה הייתה באפריל והאסיף באוגוסט, שונה במקצת מיתר ממלכות אזור גיב שבהן שותלים בפברואר ואוספים ביולי. שוני זה נובע מכך שגארה השתמשה בלוח שנה שונה. על פי הפרופסור מוחמד חסן גארה "הייתה, וגם כיום, הארץ העשירה בדבש" ולטענתו הדבש של גארה הוא הדבש הטוב ביותר באתיופיה. חסן רשם שמונה סוגים של דבש שגדלים בגארה, הטוב ביותר הוא האביצ'אה ("כהה"). חסן מסכם בדבריו "זה לא מפתיע שאזור זה סיפק למלכים דבש".
גארה הוא גם מקומו של הר יג'ארסה, שנחשב קדוש לעם האורומו. על פי אמונתם אלוהים ישב בהר זה ויחל את יום הדין.
היסטוריה
לפי בקינגהאם והאנטינגפורד, יש עדות שממלכת גארה הייתה קיימת עוד לפני הגירת האורומו הגדולה. אף על פי כן, לפי מוחמד חסן גארה הייתה הממלכה האחרונה שהוקמה באזור גיב ונוסדה על ידי גאנג'י, "מנהיג מלחמה מצליח שהמליך עצמו למלך" בסביבות 1835 אבל מת מיד אחר כך. אחריו הממלכה החדשה הוקמה על ידי אבבה באסו, שהיה שליט לא פופולרי, ובסופו של דבר הודח על ידי אחיו אבבה ראגו השני, וגורש לממלכת ג'ימה.
על פי החוקר טרימינאם, זכתה הממלכה לפריחה תחת המלך אבבה מאגאל, שאימץ את דת האסלאם, למרות זאת נתיניו עדיין היו נוצרים. לא ברור איזה מלך מאזור גיב אחראי על ההמרה של המלך. טרימינאם מייחס את שכנוע זה להתאסלמות לאבבה ג'אביר מלכה של ממלכת גאמה, מוחמד חסן לעומת זאת מייחסה לאבבה באגיבו מלכה של ממלכת לימו-אנארה, שהציע לתמוך באבבה מאגאל בקרב על המלוכה לבכך נתן למיסיונרים מוסלמים להיכנס לממלכתו. בעקבות מותו של המלך אבבה מאגאל אשתו גאנה פה הייתה הסגנית של בנם שהומלך אך למעשה הייתה המלכה בפועל, בסופו של דבר גאנה פה ובנה נהפכו לאסירים בעיר ג'ימה כאשר הדאג'אזמאץ' באשה אבאה כבש את הממלכה ב-1887.
ואן-לי, קיסר סין
הקיסר וָאן-לִי (萬曆 / 万历; 4 בספטמבר 1563 – 18 באוגוסט 1620) היה קיסר סין ה-13 במספר של שושלת מינג מה-19 ביולי 1572 ועד מותו ב-18 באוגוסט 1620. ואן-לי נולד כג'וּ יִיג'וּן (朱翊鈞), בנו של הקיסר הקודם, לוֹנְגצִ'ינְג. תקופת שלטונו בת ה-48 שנים הייתה הארוכה ביותר בתולדות שושלת מינג והתאפיינה בשקיעה מתמשכת של השושלת.
תחילת תקופת שלטונו (1582-1572)
ואן-לי עלה על כס הקיסרות בגיל 9. במשך עשר השנים הראשונות לשלטונו נעזר הקיסר הצעיר באחד המדינאים המוכשרים בתולדות סין, גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג (張居正). ג'אנג ג'וג'נג קבע את דרכה של סין ויישם את כישוריו ויכולתו כמנהלן מוכשר הוא שיקם את האוצר והבטיח שלום בגבולות. לאחר מותו של ג'אנג ב-1582 חש ואן-לי כי הוא חופשי מפיקוח על מעשיו וביטל רבים מהשיפורים שהכניס ג'אנג במינהל הסיני, אבל שמר עם זאת על השלטון הריכוזי שעתיד היה להיות בעוכרי הממשל בשנותיו האחרונות של ואן-לי. בסך הכל שגשגה כלכלת סין במהלך העשור הראשון לשלטונו ועוצמתה הצבאית התחזקה כפי שלא נראה בסין מאז הקיסר השלישי של שושלת מינג, יונגלה.
תקופת הביניים של שלטונו (1600-1582)
לאחר מות ג'אנג ג'וג'נג, החליט ואן-לי ליטול את השליטה על הממשלה כולה. בחלק מוקדם זה של תקופת שלטונו הפגין ואן-לי סממנים של קיסר הגון וחרוץ. כללית המשיכה הכלכלה לשגשג, וסין בתקופה זו הייתה מעצמה חזקה. שלא כמו ב-20 שנותיו האחרונות, נהג ואן-לי להשתתף בפגישות כל בוקר ודן בענייני המדינה. ב-18 השנים אלו של שלטון ואן-לי התרחשו שלוש מלחמות שהסתיימו בסופו של דבר בניצחונה של סין.
בסיום תקופה זו הפסיק ואן-לי להשתתף בפגישות הבוקר של ממשלתו תופעה שסימנה את עשרים השנים האחרונות לשלטונו.
השנים האחרונות לשלטונו – "תקופת החלום"
בשלהי תקופת שלטונו חדל ואן-לי ליטול חלק בניהול ענייני המדינה. הוא השתתף בישיבות לעיתים רחוקות ובמשך תקופות ארוכות סירב לקבל לראיון את שריו או לקרוא דוחות שנשלחו אליו.
ההוצאות הצבאיות הגדולות שנבעו מניהול המלחמות כנגד יפן וכנגד המורדים הובילו למשבר פיסקלי. על מנת לממן את ההוצאות החליט ואן-לי על הגדלת המיסים ושלח לצורך כך סריסים שישמשו גובה מיסים במחוזות המדינה. רבים מהסריסים העבירו חלק מכספי המיסים לכיסם הפרטי. בנוסף לכך, הסריסים התנגשו עם המנהיגים המקומיים שגביית המיסים הייתה בתחום שפוטם עד אז, והממשל הפנימי התפורר. תוצאה ישירה להעלאת המיסים היו מרידות שהבולטת, ביניהם במחוז ווצ'אנג, ארכה שנתיים. ואן-לי אף סחט כספים מממשלתו, ובסופו של דבר מעמו, לתועלתו אישית גרידא. דוגמה בולטת לכך היא תשומת הלב והפיקוח האישי שניתנו לבניית קברו המפואר באתר קברי שושלת מינג שארכה כמה עשורים.
הטפות המוסר ששמע מפקידיו, הטענות והטענות שכנגד עייפו את הקיסר ואן-לי והוא התנכר לחלוטין לתפקידיו הממלכתיים. בסופו של דבר הוא החל לנקוט בטקטיקה נקמנית של חסימה או התעלמות מצורכי המנהל. במשך שנים הוא סירב לראות את שריו או לפעול על פי תזכירים שהוגשו לו. הוא סירב לבצע מינויים נדרשים, ובסופו של דבר שמן כל־כך שבקושי יכול היה לעמוד בלא עזרה. כל המדרג העליון של המנהל של קיסרות מינג סבל מחוסר איוש. בהתחשב בתפקידו הנדרש של הקיסר כציר המרכזי של המדינה, היווה מרד זה כנגד הבירוקרטיה פשיטת רגל של השלטון המרכזי. בסופו של דבר, במהלך "תקופת חלום" זו הלך והתפתח האיום העתידי של המנצ'ו. אזור מנצ'וריה היה אז בשליטת צאצאי שבטים טוּנגוּסים המכונים יוּרצֶ'ן. מנהיג אחד השבטים, נורהאצ'י, הצליח לאחד תחת שלטונו את כל השבטים והקים שושלת בשם ג'ין המאוחר (רמז לשושלת ג'ין שהקימו היורצ'ן במאה ה-12 שהובסה בידי המונגולים). בהדרגה כבש נורהאצ'י את המדינות השכנות (מונגוליה וקוריאה) ובסדרת קרבות מול צבא מינג העדיף מספרית, אך החלש יחסית השתלט על ליאונינג. סין ניצלה לזמן מה לאחר שנורהאצ'י נהרג מפגז תותח בקרב נינגיואן, שש שנים אחרי מותו של ואן-לי. בנו עתיד בסופו של דבר לכבוש את סין ולהקים את שושלת צ'ינג.
בשנת 1997 פרסם משרד ביטחון הציבור של סין ספר על בעיית הסמים ובו נטען כי בבדיקת גופתו של ואן-לי ב-1958 נמצאו שרידים של מורפיום המעידים על כך כי ואן-לי השתמש קבוע באופיום.
משפחתו
לקיסר ואן-לי היו שתי בנות זוג, הקיסרית שיאודוואן (?-1620) שלא ילדה בנים והקיסרית שיאוג'ינג (1612-1565) שמתה לאחר שילדה את טאיצ'אנג שעתיד היה להיות לזמן קצר הקיסר ששלט אחרי ואן-לי. נכדה, הקיסר טיינצ'י, קידם אותה לאחר מותה לתואר "אם הקיסר", לפיכך היא הוצאה מקבר הפילגשים הקיסריות ונקברה שוב בקברו של ואן-לי, קיסר מינג היחיד הקבור עם שתי נשים.
מורשת
תקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי מייצגת את תהליך ההידרדרות של שושלת מינג. הוא היה שליט חסר מוטיבציה ותאב בצע שאפשר לארצו להתפרק בזמן שלטונו. תקופת שלטונו התאפיינה במצקות כלכליות, לחצים צבאיים, ומלחמות פנימיות בין פקידיו. אי שביעות רצון מחוסר המוסר בתקופה זו הביא קבוצה של משכילים נאו קונפוציאניים נאמנים לתורתו של ג'ו שי להקים את תנועת דונגלין, קבוצה פוליטית שהאמינה במוסר נעלה וניסתה להשפיע על הממשל בכיוון זה.
בשלהי שלטונו של ואן-לי החלו המאנצ'ו לפשוט על הגבול הצפוני של אימפריית מינג. פשיטות הביזה שלהם הובילו בסופו של דבר להפלת שושלת מינג ב-1644.
הקיסר ואן-לי מת ב-1620 ונקבר בקבר המכונה דינגלינג (定陵) שבאתר קברי שושלת מינג, צפונית לבייג'ינג. יחד איתו נקברו הקיסרית והפילגש האהובה עליו. על מנת למנוע שוד קברים, וכמקובל בסין, נחסמה הכניסה לאחר הקבורה בקיר אבנים וכל מכלול הקבורה כוסה בתל עפר גדול. בין 1956 ל-1958 חפרו ארכאולוגים סינים את תל הקבורה והגיעו לארמון התת-קרקעי ורובו פתוח כיום לביקור. כשהארכאולוגים פתחו את ארון הקבורה הם הופתעו לראות שהגופה לא נחנטה בשעווה כמקובל ובתוך הארון היה שלדו של הקיסר בלבד אם כי שערו הקשור בסיכות זהב עדיין נשמר כמו גם שרידים לזקנו. על ראש הקיסר היה כתר זהב והוא היה לבוש בגלימה מלכותית חגורה ומגפי ירקן.
במהלך מהפכת התרבות פרצו המשמרות האדומים אל המוזיאון שנבנה בצמוד לדינגלינג ב-1959, השחיתו חלק מהמוצגים, הוציאו את גופותיהם של הקיסר ואן-לי ושל פילגשיו, ולאחר ש"הוקיעו" את הקיסר (350 שנה אחרי מותו), שרפו את הגופות. כמסקנה מתוך מסכת אירועים אלו החליטה ממשלת סין כי לא יחפרו יותר אתרים ארכאולוגיים, אלא למטרות הצלה בלבד.
קברו של ואן-לי הוא אחד הקברים הגדולים ביותר בין הקברים שבאתר קברי שושלת מינג והוא אחד מארבעת הקברים הפתוחים כיום לציבור.
שלמה אליהו
שלמה אליהו (נולד ב-18 בינואר 1936) הוא איש עסקים, סוכן ביטוח ופוליטיקאי ישראלי, מייסד חברת הביטוח "אליהו" ובעל השליטה בחברת "מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים". היה חבר הכנסת מטעם מפלגת ד"ש בכנסת התשיעית.
קורות חייו
אליהו נולד בבגדאד שבעיראק. בשנת 1950 עלה לישראל עם הוריו ושמונה אחיו ואחיותיו. לאחר שהות במעברת שבות עם עברו להתגורר בקריית שלום.
בשנת 1966 ייסד אליהו את "אליהו חברה לביטוח", שעסקה בראשיתה בענף ביטוח הרכב בלבד. פעילותה הורחבה תוך זמן קצר עם קבלת הרישיון לעסוק בביטוח אלמנטרי (1968) וביטוח חיים (1969). חברת "אליהו" הייתה לחברה הראשונה שקיבלה רישיון לעסוק בביטוח לאחר קום המדינה.
עם הקמת מפלגת ד"ש הצטרף אליהו לשורותיה והיה מועמד ברשימתה לכנסת התשיעית. בשנת 1978, בעקבות התפטרותו של מאיר זורע מהכנסת, הושבע לכנסת. הוא היה חבר ועדת הכספים וועדת העלייה והקליטה ובשנים 1979–1981 עמד בראש ועדת המשנה לשוק ההון. זמן קצר לאחר כניסתו לכנסת התפצלה הסיעה ואליהו הצטרף ליגאל ידין בסיעת התנועה הדמוקרטית. בשנת 1980 פרש והקים את סיעת אחווה.
פעילותו העסקית נמשכה גם במהלך כהונתו בכנסת, ובשנה הראשונה לכהונתו הוא החל לעסוק בנדל"ן ובנה את "בית אליהו" בתל אביב, בו שיכן את משרדיו, וכן בנין משרדים רב קומות בחיפה. בשנת 1978 הצטרף לקבוצת היזמים שהקימה את פרויקט "גן העיר" בתל אביב.
לאחר סיום כהונתו בכנסת הרחיב את פעילותו הכלכלית. בשנת 1982 רכש 12% ממניות חברת הביטוח "הפניקס" וכעבור כארבע שנים רכש 25% נוספים. בשנת 1993 רכש את גרעין השליטה בבנק אגוד ובשנת 1997 רכש 36% ממניות קבוצת הביטוח "איילון". אלו נסחרו על ידו במהלך השנים. בשנת 1999 מכר את חלקו במניות "איילון" תמורת כ-20 מיליון דולר. בשנת 2005 מכר את חלקו בחברת "הפניקס" לאיש העסקים יצחק תשובה.
בשנת 2001, ניסה להצטרף לגרעין השליטה בבנק לאומי, כחלק ממהלך של מכירת אחזקות המדינה בבנק. אך הדבר לא יצא לפועל, עקב התנגדות בנק ישראל, מאחר שהחזיק בשליטה גם בבנק איגוד ובחברת הביטוח "אליהו".
בשנת 2007 הוכתר אליהו על ידי העיתון "מעריב" כאדם בעל האחזקה השנייה בגובהה בענף הבנקאות בישראל (אחרי שרי אריסון). זאת בשל חלקו בבנק אגוד (27%) ובבנק לאומי (9.6%). הוא נמנה עם 20 האנשים העשירים במדינת ישראל.
במרץ 2012 חתם על הסכם לרכישת השליטה בחברת הביטוח "מגדל" תמורת 4.2 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה באוקטובר 2012. לעמידה בדרישות הרגולטור מכרה חברת "אליהו" את פעילותה בתחומי ביטוח חיים וביטוח בריאות לחברת "הראל". הוא ציין זאת כסגירת מעגל לאחר כ-50 שנה שפוטר מעבודתו כשליח, רכש את החברה. הוא שימש כיו"ר דירקטוריון החברה עד ינואר 2022.
במאי 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2011 החליטה ועדה של רשות המסים בישראל להטיל על אליהו עיצום כספי בסך 2.8 מיליון ש"ח, בגין 30 מקרים, בשנים 2007–2009, של אי דיווח על הוצאה מישראל והכנסה לישראל של המחאות בנקאיות, בהיקף כולל של כ-74 מיליון ש"ח, זאת בניגוד ל לחוק איסור הלבנת הון. הוועדה ציינה כי אליהו נתן הסבר לגבי יעדם הלגיטימי של כ-13.5 מיליון ש"ח ששימשו להימורים בבתי קזינו באנגליה, אך לגבי למעלה מ-60 מיליון שקל לא ניתן הסבר מספק את הדעת, והמפר מסר ב"אמירה כללית" שהכספים נועדו לשימוש אישי.
ב-2011 העריך פורבס את הונו ב-1.1 מיליארד דולר.