cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'פרי דאהמר
ג'פרי ליונל דאהמר, הידוע גם כ"הקניבל ממילווקי" (21 במאי 1960 – 28 בנובמבר 1994) היה רוצח סדרתי, עבריין מין וקניבל אמריקאי שרצח 17 גברים בין השנים 1978–1991. ב-15 בפברואר 1992 הורשע ב-15 מעשי רצח שנעשו בוויסקונסין, ונידון לחמישה עשר מאסרי עולם. לאחר מכן נידון למאסר עולם נוסף על רצח נוסף שביצע באוהיו. ב-28 בנובמבר 1994 הוכה למוות על ידי כריסטופר ג'יי סקארבר, אסיר אחר בבית הסוהר.
ילדותו והתבגרותו
דאהמר נולד בעיר מילווקי שבויסקונסין, והיה בנם הראשון של ג'ויס אנט וליונל הרברט דאהמר. אמו ג'ויס הייתה מכורה לכדורי הרגעה. אביו למד לתואר בכימיה ולימודיו גרמו לו להיעדר מהבית. כאשר היה בבית נאלץ לטפל בג'ויס, שסבלה מדיכאון ובילתה זמן רב במיטה. דאהמר עצמו תיאר את חיי המשפחה כבעלי "מתח קיצוני", בגלל הוויכוחים העקביים בין הוריו. דאהמר תואר כילד ביישן ושקט. היו לו חברים מעטים.
מגיל צעיר גילה דאהמר התעניינות בבעלי חיים, וחבריו מתקופת בית הספר העידו כי נהג לאסוף חרקים, שפיריות ופרפרים וללכוד אותם בתוך צנצנות. בנוסף נהג לאסוף עם חברים פגרי בעלי חיים מצידי דרכים, ולאחר מכן לבתר אותם. לדברי חבר אחד, דאהמר היה מאחסן את החלקים בצנצנות במחסן הכלים של המשפחה.
משפחת דאהמר עברה לדוילסטאון, אוהיו, באוקטובר 1966, בזמן שג'ויס הייתה בהיריון עם בנה השני. כאשר ילדה את התינוק, דאהמר בחר לו את השם דויד. באותה שנה ליונל קיבל את תוארו מהאוניברסיטה והחל לעבוד ככימאי בעיר אקרון. בשנת 1968 עברה המשפחה שוב לאמברט, אוהיו.
בשנת הלימודים הראשונה שלו בבית הספר התיכון תואר דאהמר כמתבודד אך עם מספר חברים. הוא נהג לשתות אלכוהול באופן קבוע בבית הספר, אך עם זאת תואר על ידי צוות המורים כמנומס ואינטליגנטי. הוא השיג רק ציונים ממוצעים, והמורים יחסו זאת לאדישותו ומופנמותו. בזמן שהחל להתבגר מינית, גילה דאהמר על עצמו שהוא הומוסקסואל. הוא לא גילה להוריו את נטיותיו המיניות, אך היה במערכת יחסים קצרה עם נער אחר, שאיתו ככל הנראה לא קיים יחסי מין. על פי הודאתו, בשנים אלו (סביב אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20) הוא החל לפנטז על שליטה מינית, וכאשר היה בן 16 דאהמר הגה פנטזיה על חטיפת אצן שראה כנראה זה מכבר, ולאחר מכן להשתמש בו מינית כאשר הוא מחוסר הכרה. דאהמר לקח מחבט בייסבול, התחבא בשיחים וניסה לארוב לאצן. אותו אצן לא עבר במסלול באותו יום, ודאהמר לא ניסה ליישם את התוכנית שוב. לאחר מכן העיד שזה היה הניסיון הראשון שלו לתקוף אדם אחר.
אף על פי שהיה מתבודד, בכל זאת היה דאהמר נערץ על ידי חלק מהתלמידים האחרים בשל מעשי הקונדס שהיה ידוע בהם. תעלולים אלו כונו "לעשות דאהמר", ונעשו בחלקם כדי לשעשע את חבריו לכיתה וחלק כנראה כדי למשוך תשומת לב.
חברים: האיחוד
ספיישל האיחוד עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "HBO Max" ב-27 במאי 2021.
ג'פרי דאהמר
ילדותו והתבגרותו
בשנת 1977 צנחו ציוניו עקב העובדה שצרך אלכוהול ואדישותו ללימודים. הוריו שכרו עבורו מורה פרטי, אך הצלחתו הייתה חלקית בלבד. באותה שנה החלו הוריו להשתתף בפגישות ייעוץ כדי לפתור את המחלוקות ביניהם. הייעוץ לא הצליח, והוריו החליטו להתגרש. אמנם בהתחלה בידידות, אך שניהם החלו לריב לעיתים קרובות, ובתחילת 1978 עזב אביו את הבית.
חברים: האיחוד
פיתוח
ב-12 בנובמבר 2019, נמסר על ידי "הוליווד ריפורטר" כי חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר שוקדת על הפקת ספיישל איחוד של הסיטקום האמריקאי "חברים" עבור שירות הזרמת המדיה החדש שלה, "HBO Max" שיכלול את כל צוות השחקנים והמפיקים המקוריים שחוזרים. ב-21 בפברואר 2020, הודגש על ידי וורנר מדיה כי הספיישל לא יהיה חלק מעלילת הסדרה המתוסרטת, ובמקום זאת במהלכו כל השחקנים והיוצרים המקוריים שיחזרו ישתפו את חוויותיהם מצילומי הסדרה.
ג'פרי דאהמר
ילדותו והתבגרותו
במאי 1978 דאהמר סיים את לימודיו בתיכון. כמה שבועות לפני כן, אחד המורים הבחין בו יושב קרוב למגרש החניה של בית הספר ושותה פחיות בירה. כאשר המורה איים לדווח על כך דאהמר אמר לו שהוא חווה "הרבה בעיות" בבית. זמן קצר לאחר מכן, אמו של דאהמר זכתה במשמורת על בנה הצעיר, ועברה לגור עם בני משפחתה. דאהמר, שהיה כבר בן 18, נחשב חוקית למבוגר, ולכן לא נכלל בשיקולי המשמורת של בית המשפט.
חברים: האיחוד
פיתוח
פרק הספיישל הופק על ידי יוצרי התוכנית המקוריים, קווין ס. ברייט, מרתה קאופמן ודייוויד קריין, על ידי צוות השחקנים הראשי של הסדרה, ג'ניפר אניסטון, קורטני קוקס, ליסה קודרו, מאט לה-בלאנק, מתיו פרי ודייוויד שווימר ועל ידי בן וינסטון, שאף אמון על בימוי הפרק. בנוסף, בהפקת הפרק מעורבת אף המחלקה לטלוויזיה לא-מתוסרטת ואלטרנטיבית של חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר.
צילומים
צילומי פרק ספיישל האיחוד התקיימו בלוס אנג'לס, קליפורניה באולפן 24, המכונה גם "אולפן ה'חברים'" באולפני האחים וורנר, ברבנק, שם הסדרה צולמה מאז צילומי העונה השנייה. צילומי הפרק החלו באפריל 2021, לאחר שנדחו פעמיים. בפעם הראשונה במרץ 2020, לאחר שהתעתדו במקור להתחיל ב-23 במרץ 2020, ובפעם השנייה באוגוסט 2020. בשתי הפעמים, צילומי הפרק נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית.
ג'פרי דאהמר
רצח ראשון ושירות בצבא
דאהמר ביצע את הרצח הראשון שלו בקיץ 1978, בגיל 18, שלושה שבועות בלבד אחרי שסיים את לימודיו. באותו זמן הוא חי לבד בבית המשפחה. עקב גירושי הוריו, אביו של דאהמר חי באופן זמני במוטל סמוך, ואמו עברה יחד עם אחיו לגור אצל קרובי משפחה. בתאריך 18 ביוני, דאהמר אסף טרמפיסט בן 18 בשם סטיבן מארק היקס. דאהמר פיתה אותו בהצעה שישתו יחד אלכוהול בביתו. סטיבן הסכים, והם הלכו לבית המשפחה. לפי דאהמר, אחרי כמה שעות של שתייה והאזנה למוזיקה, היקס אמר שהוא רצה לעזוב ודאהמר לא רצה שיעזוב. דאהמר התחיל לחבוט בו עם משקולת. היקס נפל מחוסר הכרה, ודאהמר חנק אותו למוות. לאחר מכן הפשיט את היקס מבגדיו ואונן מעל לגופה. למחרת דאהמר לקח את הגופה למרתף, שם ביתר אותה. לאחר מכן קבר אותה בחצר האחורית שלו.
שישה שבועות אחרי הרצח, אביו חזר לבית וגילה כי דאהמר חי לבדו. באוגוסט דאהמר נרשם ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת אוהיו, אך נשר אחרי שלושה חודשים בלבד.
בינואר 1979, על פי הצעתו של אביו, דאהמר התגייס לצבא ארצות הברית, שם הוכשר כפרמדיק והוצב בגרמניה, שם שירת כחובש צבאי. על פי דיווחים, דאהמר בשנתו הראשונה בצבא היה חייל ממוצע. למרות זאת, ביצועיו התדרדרו עקב צריכת אלכוהול, והוא שוחרר מהצבא בשנת 1981. ב-24 במרץ, דאהמר נשלח לדרום קרוליינה, עם כרטיס טיסה לכל מקום בארץ. לאחר מכן הוא סיפר למשטרה כי הרגיש שאינו מסוגל להתמודד עם אביו, אז העדיף לנסוע למיאמי ביץ', פלורידה, מכיוון שהיה "עייף מהקור". בפלורידה מצא דאהמר עבודה בחנות כריכים, ושכר חדר במוטל סמוך. כמעט כל ההוצאות שלו היו על אלכוהול, ואחרי כמה חודשים הוא פונה מהמוטל. בספטמבר 1981 הוא התקשר לאביו וביקש ממנו לחזור לאוהיו.
חזרה לאוהיו ולמערב אליס
בינואר 1985 דאהמר התקבל לעבודה במפעל שוקולד. זמן קצר לאחר הקבלה לעבודה בעת שהיה בספרייה ציבורית, נער אחר זרק לעברו פתק ובו הציע לו מין אוראלי. אף על פי שדאהמר לא הגיב להצעה זו, האירוע עורר במוחו את פנטזיות השליטה והדומיננטיות שפיתח כנער, והוא החל לבלות בברים, חנויות ספרים ובתי מרחץ לקהילה הגאה במילווקי.
מעשי רצח
רוב קורבנותיו של דאהמר היו צעירים הומוסקסואלים ממוצא אפרו אמריקאי או אסייתי. בניגוד למרבית האנסים הסדרתיים וכן הרוצחים הסדרתיים, דאהמר לא התעלל בקורבנותיו בעודם בחיים, אלא היה נקרופיל: הוא נתן להם סם מרדים, קדח בגולגולתם, שפך חומצה למוחם, התעלל בגופותיהם וקיים איתן יחסי מין.
בעת מעצרו נמצאו בביתו גופות מרקיבות בתוך חביות מלאות חומצה, מספר ראשים במקרר, וכן תוכניות לבניית מזבח עשוי מנרות ומגולגולות אדם שנמצאו בארונו. הועלו מיד האשמות באשר לעיסוקו בנקרופיליה ובקניבליזם, ודאהמר אף הודה באכילת שרירי הזרוע של הקורבן השמיני שלו, ארנסט מילר, שגם את השלד שלו שמר, בציינו שבשר אדם לדעתו "טעמו כטעם בשר". יתר על כן, דאהמר ניקב חורים בראשיהם של קורבנותיו ושפך לתוכם כימיקלים שונים, כאשר רוב קורבנותיו ב"ניסויים" אלו מתו תוך דקות ספורות. באחד המקרים, לאחר שניקב את החור בגולגולת של אחד מקורבנותיו הוא שפך לתוכו חומצת מלח, דבר שאמור היה, לשיטתו, לגרום לקורבן להפוך לזומבי מת-חי, מעין דרך לגרום לו להישאר איתו לעולמים.
רבים הזדעזעו כשהתברר שאחד ממעשי הרצח בוצע לאחר שמשטרת מילווקי החזירה לחזקתו של דאהמר את אחד מקורבנותיו שהצליח להימלט משביו, נער צעיר בן מהגרים מלאוס בשם קונראק סינתסומפון. הנער נמצא בידי המשטרה בשעות הבוקר המוקדמות של יום 27 במאי 1991, כשהוא עירום, מבולבל ומדמם בראשו, אך עדיין בחיים. לאחר שהוביל את השוטרים לביתו של דאהמר, הצליח זה לשכנעם שהנער בן ה-14 הוא מאהבו בן ה-19, וכי מדובר בלא יותר ממריבת אוהבים. מאוחר יותר, בשעות הלילה, רצח דאהמר את הנער, קיפד את ראשו ושמר את גולגולתו למזכרת. בצירוף מקרים מצמרר התברר כי הנער היה אחיו הצעיר של הילד שאותו דאהמר הטריד מינית בשנת 1988. שני השוטרים שהחזירו את סינתסומפון לידי דאהמר, ג'וסף גבריש וג'ון בלסרזק (שבמאי 2005 נבחר לנשיא איגוד השוטרים של מילווקי), פוטרו משורות המשטרה לאחר פרסום המחדל, אך לאחר שהגישו השניים ערעור על פיטוריהם הם הוחזרו לשורות המשטרה והוכתרו כשוטרי השנה על ידי איגוד השוטרים.
במהלך קיץ 1991 רצח דאהמר ארבעה בני אדם בקצב של קורבן לשבוע: מאט טרנר נרצח ביום ה-30 ביוני, ג'רמיה ויינברגר נרצח ביום ה-7 ביולי, אוליבר לייסי נרצח ביום ה-15 ביולי, ולבסוף, ג'וזף בריידהולט נרצח ביום ה-19 ביולי, שלושה ימים בטרם נעצר דאהמר.
לכידתו, כליאתו ומותו
ביום ה-22 ביולי 1991, הצליח טרייסי אדוארדס להימלט מביתו של דאהמר כשהאזיקים שבהם כבל אותו דאהמר עדיין מחוברים לפרק ידו, ונאסף על ידי ניידת סיור משטרתית. הוא הוביל את השוטרים לדירתו של דאהמר, שם נמצאו שרידיהם של 11 קורבנות. השוטרים מצאו במקרר של דאהמר צילומים של הקורבנות (בטרם מותם, במהלך גסיסתם ואחרי מותם) ואת גולגולותיהם של הקורבנות. במהלך מעצרו והחיפוש בביתו, נאבק דאהמר בשוטרים.
לאחר שהואשם ב-15 מקרי רצח, כפר דאהמר באישומים בטענת אי-שפיות. ביום 17 בפברואר 1992 דחה בית המשפט את טענתו וגזר עליו 15 תקופות עוקבות של מאסר עולם, שמשמען 936 שנות מאסר (במדינת ויסקונסין לא קיים עונש מוות).
לאחר הקראת גזר הדין נתן דאמהר את הצהרתו, בה הביע את התנצלותו על מעשיו והצהיר על רצונו למות, הוא הדגיש בהצהרתו כי אף אחד ממעשי הרצח שלו לא נבע משנאה ואמר שהוא מבין כי שום דבר שהוא יגיד או יעשה לא יכול לבטל את "הנזק הנוראי שהוא גרם לקורבנותיו ולעיר מילווקי".
כליאתו
ב-3 ביולי 1994, אסיר ששהה יחד איתו, אוסבלדו דורותי, ניסה לחתוך את גרונו של דאהמר עם סכין גילוח שהייתה בתוך מברשת שיניים, כאשר דאהמר ישב בקפלת הכלא לאחר סיום טקס הכנסייה השבועי. דאהמר ספג פצעים שטחיים ולא נפצע קשה באירוע, אך על פי משפחתו, לאחר האירוע הוא סיפר להם כי הוא היה מזמן מוכן למות וכי הוא מקבל על עצמו כל עונש ממנו יסבול בכלא.
מותו
דאהמר ריצה את עונשו בבית הסוהר "קולומביה" שבעיר פורטג' במדינת ויסקונסין. ב-28 בנובמבר 1994, שותפו לכלא, כריסטופר סקרבר, אפרו-אמריקאי שהורשע ברצח כפול, הכה למוות אותו ואסיר נוסף בשם ג'סי אנדרסון, כשהוא משתמש במוט משקולות שנטל מחדר הכושר של בית הכלא. שלושתם עסקו באותה שעה בניקיון חדר השירותים באגף הסוהרים שבבית הכלא.
סקרבר טען שהוא "בנו של אלוהים" וביצע את הוראתו של "אביו" שציווה עליו להרוג את דאהמר ואת האסיר השני במהלך עבודות הניקיון. עם זאת, יש המאמינים שסקרבר ביצע את הרצח מתוך נקמה על מניע גזעני, מאחר שרוב קורבנותיו של דאהמר היו שחורים, ואנדרסון, לאחר שרצח את אשתו, האשים במעשה הרצח שני גברים שחורים.
אף על פי שאביו של דאהמר הסכים לסייע לרשויות להכיר וללמוד את המקרה המיוחד של בנו, הוא סירב לבקשתן לעשות שימוש במוחו של בנו לצורכי מדע, מטעמים דתיים. בשנת 1994 הוא הוציא לאור ספר בשם "סיפורו של אב", בו תיאר את מה שראה ככישלונו להגיע לבנו, לרבות השפעת מעשיו הנפשעים של דאהמר על משפחתו. לאחר מותו ולאחר סיומם של ההליכים המשפטיים שנגעו לחקר המוח שלו, גופתו נשרפה והאפר חולק לשניים: לאימו ג'ויס, ולאביו ליונל, שהתחתן בשנית עם אישה בשם שרי.
בעקבות אירוע זה חל איסור על הקמת חדרי כושר בבתי כלא בדרגת בטיחות מרבית.
השלכות
לאחר מעצרו של דאהמר, הרסו את בניין הדירות "אוקספורד" שבשכונת העוני במילווקי, ואף על פי שהועלו תוכניות להפוך את המקום לגן זיכרון, המגרש עומד כיום שומם לחלוטין ומוקף בגדר תיל גבוהה.
עד היום מתמודדות משפחות הקורבנות עם יגונן, אך לאחר שליונל דאהמר הוציא לאור את ספרו "סיפורו של אב", רבים מבני המשפחות הללו גילו כלפיו אמפתיה. הוא תרם חלק מהרווחים ממכירת ספרו לקורבנות ולבני משפחותיהם, ובשאר הרווחים עשה שימוש לכיסוי ההוצאות המשפטיות שמקורן בתביעות מיעוט שהוגשו נגדו, בהן הואשם ברשלנות על היותו אב חסר אחריות. הוא פרש מעבודתו ככימאי אנליטי, והוא גר כיום בעיר מדינה שבמדינת אוהיו. מדי פעם הוא מספק שירותי ייעוץ בכל הנוגע לסוגיית ההתפתחות האבולוציונית כנגד תאוריית הבריאתנות, ורעייתו משמשת כחברה במועצת המנהלים של "מועצת הסייסים של מחוז מדינה" שבמדינת אוהיו. שניהם נושאים עדיין את שם משפחתם המקורי "דאהמר", ולטענתם הם עדיין אוהבים את בנם למרות הפשעים שביצע. אמו של ג'פרי, ג'ויס, מתה ממחלת הסרטן מספר שנים לאחר המשפט.
אזכורים בתרבות
הסרט "ג'פרי דאהמר - החיים הסודיים" יצא לאקרנים בשנת 1993 בכיכובו של קארל קרו שגילם את דמותו של דאהמר. בשנת 2002 הופק סרט ביוגרפי נוסף אודותיו בשם "דאהמר" בכיכובו של ג'רמי רנר, והוא הוצג בהופעת בכורה בעיר מגוריו של דאהמר. הסרט, שהציג את דאהמר באור אנושי ואף אוהד למדי, הביא בתגובה למחאה מצד משפחות הקורבנות, והוא הועבר מיד לגרסת וידאו.
חברים: האיחוד
צילומים
הפרק צולם בפני קהל לייב שכלל ברובו ניצבים וצופים שחוסנו נגד מגפת הקורונה.
שידור
הספיישל התעתד תחילה לעלות לשידור עם השקתו של שירות "HBO Max" ב-27 במאי 2020, יחד עם כל 236 פרקי הסדרה המקורית שעלו לשירות כתוכן בלעדי. ב-13 במאי 2021, הופץ קדימון ראשון שהודיע על תאריך השידור: 27 במאי 2021.
המרכז לדמוגרפיה
המרכז לדמוגרפיה היה גוף ממשלתי בתוך משרד הרווחה שמטרתו להגשים את המדיניות הדמוגרפית שקובעת הממשלה בישראל.
המרכז לדמוגרפיה הורכב ממועצה ציבורית, שפעלה לסירוגין, ומוועד פועל אשר יושב ראש שלו שימש כיושב ראש המועצה וכמנהל המרכז.
היסטוריה
באפריל 1967 פורסם דו"ח של הוועדה לבדיקת בעיית הילודה בראשות פרופסור רוברטו בקי. הממשלה דנה על ממצאיו וקבעה כי "הממשלה רואה צורך לפעול באורח שיטתי להגשמת מדיניות דמוגרפית, המכוונת ליצירת אווירה שיהיה בה כדי לעודד את הילודה, בהתחשב בחיוניותה לעתידו של העם היהודי". החשש העיקרי היה ששיעור הילודה במגזר הלא יהודי גבוה ומאיים על "המאזן הדמוגרפי". בעקבות כך הוחלט לערוך פעולות הסברה שונות ולייצר הקלות כלכליות על מנת לעודד את הילודה בישראל. כמו כן, הוחלט שיש לרסן את ההפלות המלאכותיות. על מנת להגשים את מדיניות הממשלה, הוחלט על הקמת המרכז לדמוגרפיה.
בסוף 1968 מונתה זינה הרמן למנהלת המרכז. הרמן הגישה תוכנית בשם "דרכים ממלכתיות לעידוד הילודה במדינה," והודיע כי מטרת המרכז הדמוגרפי הוא להגדיל את מספר הילדים במשפחות המסתפקות בילד או שתיים, שרובן הן משפחות מבוססות מהבחינה הכלכלית, לא על ידי תמריצים כספיים, אלא על ידי רשת מסועפת של שירותים והקלות: הבטחת שיכון לזוגות צעירים, והלוואות נוחות להגדלת הדירה עם הגדלת המשפחה ל-4—3 ילדים. מעונות לילדים בגיל הרך סמוך למקומות העבודה ומעונות ילדים שכונתיים. כן יש "לערוך מסע הסברה, למען העמיק את תודעת המשפחה ואת האושר שבמשפחה גדולה יותר ולהושיט עזרה לארגונים ציבוריים".
בשנותיו הראשונות פעל המרכז תחת משרד ראש הממשלה אולם כעבור כמה שנים הוא הועבר למשרד הרווחה.
ביוני 1985 המרכז לדמוגרפיה פרסם דו"ח שלפיו מספר היהודים בעולם יפחת מ-10 מיליון עד ל-8 מיליון בשנת 2000. השר משה קצב אמר בתגובה: "זו סכנה ממשית לעצם קיומו של העם היהודי.
המועצה הציבורית לדמוגרפיה
המועצה הציבורית לדמוגרפיה הייתה גוף שהורכב ממומחים שונים ונציגי ציבור, בהתנדבות, כדי להתוות את מדיניות המרכז בהתאם להחלטות הממשלה. המועצה החלה את עבודתה לצד המרכז בשנת 1967, ופעלה במשך רוב שנות השבעים. בשנת 2002 חזרה לפעול בהוראה של שר העבודה והרווחה בשעתו, שלמה בניזרי, לטענתו עקב הירידה בילודה בישראל. המועצה אורגנה מחדש והיא כללה כ-40 חברים, שבראשותם עמד ניצב בדימוס, ד"ר ברוך לוי. מטרת המועצה הוגדרה כ"לפעול להגשמת מדיניות דמוגרפית החותרת להבטחת רמה נאותה של גידול האוכלוסייה בישראל". החזרת פעילותה של המועצה לווה בקריאות התנגדות מצד ארגוני נשים ופמיניסטיות, ומצד ערבים ישראלים.
ג'פרי דאהמר
אזכורים בתרבות
דאהמר היה גם אחת מההשראות לדמותו של הנבל בסרט "קופיקאט", שכן בדומה לדאהמר, גם הוא ביקר בפאבים של הומוסקסואלים וסימם את משקאותיהם של קורבנותיו, וגם הוא ערף את ראשו של אחד מקורבנותיו בסכין מנתחים.
בסרט המדע הבדיוני "איש ההרס", הפושע המבוקש סיימון פיניקס (וסלי סנייפס) מזכיר את שמו של דאהמר ברשימת האסירים שהוא מתכנן לשחרר ואומר: "ג'פרי דאהמר, אני אוהב את הבחור הזה".
בסצנת המטאל להקות נוהגות לעסוק בשיריהן ברוצחים סדרתיים, שבין השאר נכלל בהם דאהמר. הלהקה האמריקנית Macabre הוציאה אלבום שעסק בג'פרי דאהמר שגם נקרא על שמו: "דאהמר", וישנה סברה הטוענת שגם השירים "Arc Arsenal" מאת At the Drive-In והשיר "213" (מספר הדירה בה שהה בעת שביצע את רוב מעשי הרצח) מאת Slayer עוסקים בו. בנוסף, מוכר השיר "דאהמר מת" מאת ויולנט פמס. בין השנים 2000-1995 פעלה בקנדה להקת הגריינדקור דאהמר, שנקראה על שם הרוצח והנושא העיקרי של שיריה היה רוצחים סדרתיים כדוגמת דאהמר. להקת הגריינדקור Slough הוציאה ב-1995 קלטת בשם "Tribute to Jeffrey Dahmer (מחווה לג'פרי דאהמר)", שהופצה ב-213 עותקים ממוספרים (במכוון, על שם מספר הדירה בה רוב זממו בוצע) וכללה שני שירי "מחווה" פרובוקטיביים ואלימים לרוצח שארכו פחות משלוש דקות: "Eat That Nigger (תאכל את הכושי הזה)" ו"Dahmer Bleeds For Me (דאהמר מדמם בעבורי)".
דמותו של דאהמר שולבה בפרק בעונה העשירית של סדרת האנימציה "סאות' פארק" בשנת 2006. בפרק, הנקרא "גיהנום עלי אדמות 2006", נשלח דאהמר מטעם השטן יחד עם שני רוצחים ידועים לשמצה נוספים (טד בנדי וג'ון ויין גייסי) להשיג עוגה בצורת מכונית פרארי בגודל טבעי עבור מסיבת ליל כל הקדושים. משימתם משתבשת, והשלושה מתקוטטים ביניהם מספר פעמים באופן רצחני, תוך פרודיה על קומדיית הסלפסטיק המפורסמת של "שלושת המוקיונים" ("The Three Stooges").
בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אימא", טד מוסבי מעלה את תאוריית דובלר–דאהמר, שטוענת שהאופן בו מחווה רומנטית גדולה נתפשת תלוי בשאלה האם הצד המקבל נמשך לצד היוזם; אם כן, אז המחווה תיחשב רומנטית (דובלר), אחרת אותה מחווה תיראה כשיגעון של רוצח־סדרתי (דאהמר). "דאהמר" מתייחס לג'פרי דאהמר, בעוד "דובלר" מתייחס ללויד דובלר, הדמות הראשית בסרט הקומדיה הרומנטית "אמרי לי כן" מ־1989, שבסצנה המרכזית עמד מחוץ לביתה של אהובתו עם מכשיר רדיו טייפ נייד גדול ("בום־בוקס").
קורותיו של דאהמר מפורטות גם בסרט התעודה מ-2001, "Serial Killers: The Real Life Hannibal Lecters" ובסרט העלילתי משנת 2017 "חברי דאהמר", המספר על חייו של דאהמר בבית הספר ועל האירועים שהובילו לביצוע הרצח הראשון שלו.
כמו כן הוזכר לרגע בסדרת האימה-מדע בדיוני "גרים" (עונה 2 פרק 11) כיצור הדמיוני "ווינדיגו", שבין השאר אחד ממאפייניו הוא קניבליזם שכביכול מסביר את התנהגותו של ג'פרי דאהמר.
בספטמבר 2022 עלתה ברשת נטפליקס סדרת דרמה-מתח בשם "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר", המיני-סדרה נוצרה על ידי ראיין מרפי ואיאן ברנן. מספר שבועות לאחר מכן יצאה בנטפליקס סדרה דוקומנטרית אודות דהמאר בשם "שיחות עם רוצח: הקלטות של ג'פרי דאהמר".
פסיכופתולוגיה
אישיותו של דאהמר היוותה מושא מחקר נרחב לחוקרים מתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה משום שלצד מעשי הזוועות שביצע, גילה יכולות אמפתיה, לא הציג קווי אופי רבים המאפיינים רוצחים סדרתיים כמו נרקיסיזם פתולוגי, סאדיזם מיני, ולא אובחן עם פסיכופתיה או עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
לפי הצוות הפסיכיאטרי שאיבחן אותו, דאהמר היה ידידותי, שיתף פעולה באופן מלא, והפגין רמת אינטליגנציה גבוהה.
דאהמר אובחן עם הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות סכיזוטיפלית ופסיכוזה, לצד פאראפיליות של נקרופיליה וקניבליזם, אך נמצא כשיר לעמוד לדין. בנוסף, הוא גם הפגין סימפטומים חלקיים של הפרעת אישיות סכיזואידית, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית ותסמונת אספרגר, אך לא מספיק בשביל אבחנה מלאה. בנוסף להכל, דאהמר אובחן עם נטייה אובדנית, דיכאון קליני ושימוש לרעה באלכוהול, דבר אשר הוביל להדחה שלו מהצבא בשנת 1981. בזמן מעצרו תוצאת ה-GAF שלו הייתה 12, ושנה אחת לפני מעצרו הייתה 35.
דאהמר קיבל ניקוד של 22 נקודות ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, ניקוד אשר לא מתאים לרף האבחון המסורתי של 30 נקודות לפסיכופתיה.
יחסי דנמרק–לטביה
יחסי דנמרק–לטביה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לבין לטביה. שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי ונאט"ו.
היסטוריה
דנמרק הכירה בלטביה ב-7 בפברואר 1921, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 באוגוסט 1991. ב-3 בנובמבר 1924, נחתם בין המדינות הסכם מסחר וניווט. ב-28 באוגוסט 1930, נחתם הסכם הסגרה הדדית.
יחסי סחר
היצוא הדני ללטביה הסתכם בסך של 1 מיליארד קרונה דנית, והיצוא הלטבי לדנמרק הסתכם 1,6 מיליארד קרונה דנית. דנמרק היא המשקיעה השלישית בגודלה בלטביה, אחרי אסטוניה ושוודיה.
יחסים פוליטיים
ב-1992, מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, ביקרה בלטביה ושאר המדינות הבלטיות, אסטוניה וליטא. ב-27 באוגוסט 2001, כשמוגנס ליקטופט ביקר בריגה הוא תמך בצירוף לטביה לאיחוד האירופי. שר החוץ של לטביה, גירטס ולדיס קריסטובסקיס ביקר בדנמרק ב-19 בינואר 2011, ונפגש עם שר החוץ של דנמרק, לין Espersen. השרים דנו במצב באפגניסטן, אמנת ליסבון ועל המצב בבלארוס. שרי החוץ של דנמרק ולטביה, גינו יחד את מעצר חברי האופוזיציה בבלארוס.
נציגויות דיפלומטיות
דנמרק מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה. מאידך, לטביה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
הרמן ראושנינג
הרמן אדולף ריינהולד ראושנינג (בגרמנית: Hermann Adolf Reinhold Rauschning; 7 באוגוסט 1887 – 8 בפברואר 1982) היה פוליטיקאי וסופר גרמני. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1932, ובין 1933 ל-1934 כיהן כנשיא הסנאט של העיר החופשית דנציג. בשלב זה פרש מן התנועה, עזב את גרמניה ונעשה מבקר חריף של הנאציזם. הוא התפרסם בזכות ספרו "שיחות עם היטלר". רמת מהימנותו של ספר זה שנויה במחלוקת בין החוקרים.
ראשית דרכו
לאחר תום המלחמה החליט להישאר בשטחים שחוזה ורסאי כפה על גרמניה להעביר למדינה הפולנית החדשה. הוא התגורר בפוזנן והתמנה ליושב ראש התאחדות החקלאים. בשנת 1926 עבר ראושנינג לעיר החופשית דנציג, נקודת חיכוך רגישה בין שתי המדינות.
התפכחות
ראושנינג נתגלה כיריבו המר של אלברט פורסטר, המנהיג האזורי של המפלגה הנאצית ("גאולייטר" במינוח הנאצי) של אזור פוזנן, שהיה נאצי קנאי. כאשר פעילי המפלגה הנאצית דרשו מראושנינג שינהיג בדנציג את תהליך ההאחדה (בגרמנית: (Gleichschaltung) שמשמעותו כינון השליטה הטוטלית של המפלגה הנאצית על חיי הפרט והחברה, כי יבצע בדנציג מאסר של כמרים קתוליים וכי ישלול מן היהודים את נכסיהם, הביע ראושנינג את סירובו לכך וב-23 בנובמבר 1934 פרש מתפקיד נשיא הסנאט ומן המפלגה הנאצית.
באפריל 1935 נערכו בדנציג בחירות. ראושנינג תמך במועמדים מתנגדי הנאצים וכתב מאמרים המצדדים בשיתוף פעולה עם האוכלוסייה הפולנית. בכך חשף עצמו לסכנה מצידם של הנאצים. הוא מכר את המשקים החקלאיים שהיו ברשותו ונמלט בשנת 1936 לפולין. משם המשיך בנדודיו, בשנת 1937 עבר לשווייץ, בשנת 1938 עבר לצרפת ובשנת 1939 הגיע לבריטניה. בהיותו בבריטניה הצטרף לקהילת המהגרים הגרמניים. הוא לא זכה לאהדת אנשי השמאל שבקרב הקהילה בשל עברו הנאצי והשקפותיו הימניות, אך זכה לאהדת אנשי הימין בקהילה.
11 בספטמבר
11 בספטמבר הוא היום ה-254 בשנה בלוח הגרגוריאני (255 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 111 ימים.
מאז פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 הפך המונח "11 בספטמבר" כינוי לפיגועים עצמם, אך גם ככינוי כללי לפיגוע גדול מאוד. כך מתקפת הטרור במומבאי (2008) כונתה בתקשורת "11 בספטמבר של הודו" או כמו פיגועי נובמבר 2015 בפריז שכונו "11 בספטמבר של צרפת".
הרמן ראושנינג
התפכחות
הספר הראשון היה "מהפכת הניהליזם" (בגרמנית: Die Revolution des Nihilismus) שיצא לאור בשנת 1938.
הספר השני היה "שיחות עם היטלר" (בגרמנית: Gespräche mit Hitler) שיצא לאור בשנת 1940, הפך לרב מכר עולמי ותורגם למספר שפות. תרגומו לעברית הופיע בארץ ישראל בינואר 1941.
"שיחות עם היטלר"
הספר, שהקנה להרמן ראושנינג פרסום עולמי, יצא לאור בראשית מלחמת העולם השנייה. בספר פירט וציטט ראושנינג את הדברים שלטענתו אמר לו היטלר בשיחותיו עמו בין השנים 1932 ל-1934. האותנטיות של השיחות הופרכה עם השנים. ראושנינג טען כי שוחח עם היטלר מאות פעמים, אף על פי ששניהם נפגשו פעמים ספורות בלבד ובאופן חולף. מותחי הביקורת הוכיחו כי ראושנינג ביסס את הדברים על מקורות ספרותיים והיסטוריים שונים וייחס אותם להיטלר, או פשוט בדה אותם בעצמו.
הספר שיקף את אכזבתו ומרירותו של ראושנינג, שמרן ימני מהסוג הישן, כלפי הנאציזם. הוא מעולם לא חלק את השקפת התנועה, אלא הצטרף אליה בתקווה שתביא לרסטורציה שמרנית ולחידוש ערכיה המסורתיים של גרמניה, ובעיקר שיבה לנצרות. אך בעיניו היו הנאצים פופוליסטים וניהיליסטים, ובעצם לא שונים מהותית מהבולשביקים, באופן בו אפשרו ל"טיפוסים פלבאים" למרוד במקומם הראוי בחברה ולהפיל את הטובים מהם. אחת ממטרותיו העיקריות בספרו הייתה הצגת היטלר ואנשיו כעוינים באופן חריף את הכנסייה, כדי לפגוע במעמד הנאצים בעיני הציבור. ריצ'רד שטיגמן-גאל טען שראושנינג הרבה לשים בפי היטלר דברים שבדה בעצמו, שהתפרסמו מאוד בעקבות 'שיחות', כמו הציטוט "המצפון הוא המצאה יהודית" (דהיינו, שהמוסר הנוצרי פגום והיטלר דוחה אותו) ו"לא לקתולים ולא לפרוטסטנטים יש עתיד... דבר לא יעצרני מעקירת הנצרות בגרמניה מן השורש". לאחר המלחמה הפך 'שיחות' לנכס חשוב בידי אפולוגטיקנים נוצרים שביקשו להדוף את הביקורת על מעורבותן העמוקה של הכנסיות הפרוטסטנטיות במשטר הנאצי, או על העזרה שהושיטו כמרים קתולים מסוימים לפושעי מלחמה נמלטים. כנגד דבריהם הרבים של היטלר ואידאולוגים נאצים בשבח הנצרות וניסיונותיהם לעגן את דרכם בה, יכלו מגיניה להביא ציטוטים מהספר. ראושנינג ביקש להציג את המשטר כאופורטוניסטי לגמרי, ואף את האנטישמיות הפרועה שלהם – בניגוד לאנטישמיות המדודה והשמרנית שלו ושל הימין הישן, שהוא עצמו קידם בחוקים אנטי-יהודיים שיזם בדנציג – כלא יותר מאשר הצגה להמונים. כך, שם בפי היטלר את המילים "אם היהודים לא היו קיימים, היינו צריכים להמציא אותם" ו"אנשים זקוקים לאויב... לא ארשה את השמדת היהודים, אחרת אצטרך להמציאם שוב." מנגד, יש היסטוריונים הטוענים שיש גרעיני אמת בספר, ולמרות שהוא איננו מבוסס על תמלול מדויק של השיחות, ראשונינג העלה נקודות שאכן נאמרו לו. היסטוריונים אלו מצביעים על כך שרעיונות היטלראים שכתב ראשונינג עוד לפני המלחמה התגשמו במלחמה. כמו כן נטען כלפי מכחישי המהימנות של הספר שהם עסקו בהכחשת השואה.
הספר הופיע בתרגום לעברית בארץ ישראל בראשית שנת 1941.
ח'אלד אל-חסן
ביוגרפיה
ח'אלד אל-חסן נולד בשנת 1928 בחיפה. ח'אלד אלחסן הוא אחיו של האני אלחסן ושל בילאל אלחסן. הרבה לציין את הטראומה האישית שלו ממלחמת העצמאות, שבה חזר לביתו ומצא אותו ריק. הוא לא ידע לאן נעלמה משפחתו וברח למצרים. שם הוא נעצר למשך שנה, "פשוט כי היה פלסטיני", לדבריו. משם חיפש את משפחתו במשך תקופה ארוכה בעולם הערבי. משפחתו השתקעה בצידון.
בשנת 1950 ניסה להקים ארגון טרור פלסטיני, אך תמיד ראה עצמו כדיפלומט. הוא מצוטט אומר: "מעולם לא נשאתי נשק." כעבור שנה הוא עבר לסוריה, עבד כמורה והיה אחד המקימים של מפלגת השחרור האיסלאמית בשנת 1952. שלטונות סוריה איימו לעצור אותו על הקמת ארגון לוחמה פלסטיני, אבל הוא ברח לכווית. באמצע שנות ה-50 הוא קיבל אזרחות כוויתית.
מאז 1973 ועד מותו היה אל-חסן יו"ר וועדת החוץ של המועצה הלאומית הפלסטינית ונחשב ל"שר החוץ של אש"ף". מאז המלחמה באותה שנה הוא תמך ברעיון הקמת מדינה פלסטינית בשטחים שכבשה ישראל ב-1967.
בשנת 1973, על רקע חילוקי דעות קשים עם יאסר ערפאת, פרש מהפת"ח. חילוקי הדעות היו סביב ה"חיבוק" שהעניק ערפאת לארגונים הקיצוניים.
בשנת 1991 הוא התעמת מול ערפאת, כי לא הסכים לתמיכתו של זה בסדאם חוסיין. בעקבות תמיכה זו גורשו מאות אלפי פלסטינים מכוויית, ואל-חסן התיישב במרוקו, עד מותו. אל-חסן תמך ברעיון של קונפדרציה בסגנון שווייץ, שיכלול את כל פלסטין המנדטורית, כולל ירדן. הוא התנגד להסכמי אוסלו.
סבל משנת 1991 ממחלת הסרטן, ממנה נפטר בשנת 1994 ברבאט שבמרוקו.
דארה טורס
דארה גרייס טורס (באנגלית: Dara Grace Torres; נולדה ב-15 באפריל 1967 בלוס אנג'לס, קליפורניה) היא שחיינית עבר יהודייה-אמריקאית. טורס השתתפה בחמש אולימפיאדות, מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) עד אולימפיאדת בייג'ינג (2008), וזכתה בשתים עשרה מדליות (ארבע מכל סוג), מתוכן ארבע אישיות. היא זכתה במדליות בכל אחת מהאולימפיאדות בהן השתתפה.
קורות חיים
האולימפיאדה הראשונה בה השתתפה הייתה אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בה היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה במדליית כסף וארד במשחי השליחות 4x100 מטר מעורב וחופשי. באולימפיאדת ברצלונה (1992) נבחרה להיות קפטן נבחרת השחייה, זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ואף הייתה שותפה לשיא עולמי.
לאחר אולימפיאדת ברצלונה פרשה מהשחייה והשלימה תואר ראשון בתקשורת. היא החלה לעבוד ככתבת של רשתות שונות, בהן NBC, ESPN ופוקס ניוז ואף עבדה כדוגמנית והופיע בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-1994.
ב-1999, לאחר היעדרות של שבע שנים משחייה תחרותית החליטה טורס לחזור ולהתחרות. היא התאמנה בהדרכתם של ריצ'רד קוויק ודיק ג'וקומס והצליחה להיבחר למשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סידני (2000) בהיותה בת 33. באולימפיאדה עצמה זכתה בחמש מדליות מתוכן זהב במשחי השליחות 4x100 מטר מעורב וחופשי (בשניהם גם נקבע שיא עולמי) ושלוש מדליות ארד אישיות: ב-50 ו-100 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר.
טורס מייחסת את יכולתה להגיע להישגים משמעותיים בגיל מבוגר יחסית לשיטות תחזוק הגוף שפיתחו מאמני הכושר שלה. כדי לְהָזֵם טענות אודות שימוש בחומרים אסורים טורס התנדבה לעבור בדיקת חומרים אסורים נוספות על הבדיקות המינימליות הדרושות לאולימפיאדה. היא אף התנדבה לעבור בדיקות חומרים אסורים חדישות שעדין אינן בשימוש רחב.
חיים אישיים
טורס הייתה נשואה פעמיים, ולפני נישואיה הראשונים אף התגיירה (למרות שאביה יהודי), ורק אז התחתנה עם המנתח הישראלי, יצחק שאשא. בן זוגה הנוכחי הוא דייוויד הופמן, אנדוקרינולוג, ולזוג בת אחת שנולדה באפריל 2006.
ליגת העל בכדורסל נשים
ליגת העל בכדורסל נשים (נקראת גם "ליגת אתנה Winner") היא הליגה הבכירה בכדורסל נשים בישראל. בעבר נקראה "הליגה הלאומית בכדורסל נשים". הליגה מנוהלת על ידי מנהלת ליגת העל לנשים בכדורסל.
אלופת הליגה לעונת היא קבוצת אליצור רמלה. אליצור תל אביב היא שיאנית הזכיות ההיסטורית בליגה עם 14 זכיות.
היסטוריה
הליגה הראשונה בכדורסל נשים הוקמה בשנת 1957. בתחילה הליגה הייתה מחולקת לשתי טבלאות (צפון ודרום) ואלופות המחוזות היו משחקות ביניהן משחק אחד מכריע על האליפות. בלטו בה אגודות נשים של מועדוני כדורסל ותיקים, מכבי תל אביב, הפועל תל אביב והפועל ירושלים. שתי הראשונות היו לזוכות הכמעט בלעדיות במהלך שני העשורים הראשונים. הדבר השתנה רק בשנת 1976, עת ייסדה אליצור תל אביב, אשר לימים התאחדה עם אגודת הנשים אליצור חולון, שליטה ארוכה בליגה ושרשרת אליפויות שנמשכה 19 שנים באין מפריע. מאמצע שנות ה-90 חל שינוי ומאבקי האליפות ניטשו בעיקר בין קבוצת אלקטרה רמת השרון לאליצור רמלה.
הקבוצות הזוכות במקומות העליונים בליגה או בגביע המדינה משתתפות בליגת היורוקאפ, בה מתחרות קבוצות בעלות הישגים דומים מרחבי אירופה. אלקטרה רמת השרון הגיעה לגמר בעונת 1999 ולמקום שלישי בעונת 2005, ואליצור רמלה הצליחה לזכות ב"גביע היורוקאפ" בעונת 2011.
משחקי הליגה משודרים בערוץ הספורט. זוהי ליגת הנשים היחידה בישראל שמשחקיה משודרים בשידור חי. על אף חשיבותה של הליגה לעתיד ענף כדורסל הנשים בישראל, כבר מספר שנים שבכל פתיחת עונה מתקשה מינהלת הליגה להבטיח את קיומה הכלכלי. נושא זה נידון בבג"ץ בשנת 2016 בטענה כי הליגה מופלית מבחינה תקציבית ביחס לכדורגל ולכדורסל גברים. כתוצאה מהגשת העתירה התחייב משרד התרבות והספורט לחתום על הסכם שיווק מתחדש רב שנתי בין המנהלת לפרויקט אתנה וכן להכפלה פי שלושה של התמיכות הכספיות הישירות המועברות מהמועצה להסדר ההימורים לקבוצות ליגת העל, שנקראת על כך "ליגת אתנה Winner".
הרכב הליגה
מספר הקבוצות בליגה אינו קבוע ונע בין 8 ל-10 בהתאם להחלטת מנהלת הליגה. ההחלטה על עליית ליגה או ירידה מורכבת בענף זה בעיקר מההיבט התקציבי ויכולת להעמיד תקציב ראוי לליגה הבכירה.
הקבוצות בליגה בעונת 2020/2021
בעונה זו הליגה כוללת 10 קבוצות:
שיטת המשחקים
הליגה הסדירה משוחקת בשיטת שני סבבים של 9 משחקים בכל סיבוב, בסיום הליגה הסדירה הקבוצות שסיימו במקומות 1–6 מעפילות לפלייאוף העליון והקבוצות שסיימו במקומות 7–10 משחקות בפלייאוף התחתון.
הפלייאוף העליון
הקבוצות שהעפילו לפלייאוף העליון ממשיכות בסבב משחקים אחד של 5 משחקים בשיטה של המשך הליגה תוך שמירת הנקודות מהליגה הסדירה, בסיום הסבב 4 הקבוצות שסיימו במקומות 1–4 מתמודדות בשיטת הפיינל פור.
מקום 1 מארחת את מקום 4 בסדרת הטוב מ-5
מקום 2 מארחת את מקום 3 בסדרת הטוב מ-5
שתי המנצחות בסדרת חצי הגמר מעפילות לטורניר גמר של הטוב מ-5 שבסיומו מוכתרת אלופת המדינה.
הפלייאוף התחתון
הקבוצות שסיימו במקום 7–11 ממשיכות בסבב נוסף בשיטה של המשך הליגה תוך שמירת הנקודות מהליגה הסדירה, כל קבוצה משחקת 3 משחקים בסבב זה כאשר הקבוצה שמסיימת אחרונה בסיום הסבב נושרת לליגה הלאומית.
הקבוצות שסיימו במקומות 7–8 יארחו שני משחקי בית והקבוצות שסיימו במקומות 9–10 יארחו משחק בודד.
מכללת תלפיות
תלפיות - המכללה האקדמית לחינוך או מכללת תלפיות לחינוך בחולון, היא מכללה דתית להכשרת מורות וגננות בחולון. בשנת תשנ"ה (1995) הוכרה המכללה כמכללה אקדמית להשכלה גבוהה, הרשאית להעניק תואר ראשון בהוראה. המכללה מעניקה כיום תואר ראשון בחינוך (.B.Ed) ותואר שני בחינוך (.M.Ed).
בית ספר יסודי לבנות
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם בית ספר יסודי לבנות תלפיות.
בשנת 1926 נבנה מבנה לבית הספר על מגרש (2,218 ממ"ר) שהקציבה העירייה ברחוב העבודה 25–27. המבנה הוקם מתרומתו של מר בוים על פי תוכניות האדריכל דב הרשקוביץ.
גימנסיה תלפיות
בקיץ תרפ"ט (1929) החליטו הורים של בנות שסיימו כיתה ח' בבית הספר היסודי תלפיות בתל אביב להקים תיכון לבנות. בין המקימים היו אברהם ברוך ארטן, זלמן מייזל ודניאל סירקיס. לאחר שנתיים של גירעונות, העבירו ההורים את הבעלות בגימנסיה לידי המנהל ושני מורים. לעזרת בית הספר באו שני תורמים, צבי יעקב לוין ויעקב אלחנן רוטנברג שמימנו את בניית שני החדרים הראשונים לבית הספר. בשנה השלישית לקיום בית הספר הקציבה העירייה לבית הספר מגרש בשטח של דונם ברחוב מלצ'ט 29 פינת רחוב העבודה ועליו נבנה בתרומת אחיו של לוין, משה אליעזר לוין, מבנה לבית הספר, שהיה בבעלות העירייה. המבנה נחנך ב-6 באפריל 1932. נשי מזרחי בתל אביב סייעו בתקציב המוסד, בבניית חדר אוכל ובציוד כמו פסנתר ומכונות תפירה.
הגימנסיה כללה שמונה כיתות והכשירה את הבנות לקבלת תעודת בגרות המאפשרת לימודים באוניברסיטה. מנהל הגמנסיה היה יעקב אלישקובסקי ואחד המורים היה פנחס שיפמן.
סמינר למורות וגננות
במהלך שנות ה-30 נוסף ליד הגימנסיה סמינר לגננות אליו עברו מסיימות כיתה י"א שרצו בכך. בשנת 1940, הסמינר לגננות היה בתקופת ניסיון מבחינת ההכרה של מחלקת החינוך של הוועד הלאומי. נסיונותיו של אלישקובסקי להקים גם סמינר למורות לא צלחו ורק בתחילת שנות ה-50 נפתח מסלול למורות. בשנים 1949–1950 קיימה המכללה קורסים מקוצרים להכשרת גננות במסגרת המאמץ של משרד החינוך להכשיר מספיק מורים עבור העולים. בשנים 1951–1952 קיימה מכללת תלפיות קורסים מקוצרים למורות בבית צעירות מזרחי, במסגרת מאמץ של משרד החינוך להכשיר כמות מספקת של מורים. המכללה קיימה אז גם כיתת מכינה למורות לתלמידות שלא סיימו י"ב.
בשנת 1959 נבנתה קומה למבנה של בית המדרש למורים, שהושלמה בתחילת 1961. בשנת 1975 עברה המכללה למבנה של בית צעירות מזרחי, בה היא פעלה עד שנת 1999.
בשנת ה-50 וה-60 ניהל יהודה מוריאל את בית המדרש למורות, כאשר לאחר מכן מילא את מקומו יוסף ולק.
בשנת 2008 עברה המכללה לעיר חולון.
המכללה מפרסמת כתב עט שם כעת בנושאי חינוך, חברה ומורשת החל משנת 2014.
אלכסי יגודין
אלכסי קונסטאנטינוביץ יגודין (ברוסית: Алексей Константинович Ягудин; נולד ב-18 במרץ 1980) הוא מחליק קרח המתחרה בקטגוריית גברים יחידים. הוא אלוף אולימפי (סולט לייק סיט 2002), אלוף עולם ארבע פעמים (1998, 1999, 2000 ו-2002), אלוף אירופה שלוש פעמים וזוכה מדליית זהב בגמר הגרנד פרי שלוש פעמים.
ביוגרפיה
יגודין נולד ב-לנינגרד, ברית המועצות, כיום סנקט פטרבורג, רוסיה והחל להחליק בגיל 4, בעידודה של אמו, זויה. בשנת 1994 הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות. בשנת 1996 זכה יגודין באליפות העולם לנוער ושנה לאחר מכן סיים במקום השלישי באליפות העולם לבוגרים. מגיל 12 ועד הגיעו לגיל 18 התאמן יגודין אצל אלכסי מישין. במהלך תקופה זו פיתח יגודין תחרותיות עזה עם שותפו לקבוצה יבגני פלושנקו. בשנת 1998 זכה יגודין באליפות אירופה בהחלקה על הקרח כשהוא מוביל את הנבחרת הרוסית, יבגני פלושנקו סיים במקום השני ואלכסנדר אבט בשלישי. חודש מאוחר יותר סיים יגודין במקום ה-5 באולימפיאדת חורף 1998 שנערכה בנאגנו, יפן, ומשם המשיך לזכייתו הראשונה באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באותה שנה במיניאפוליס, ארצות הברית. מספר חודשים מאוחר יותר החליט יגודין להגר לארצות הברית במטרה להתאמן אצל טטיאנה טארסובה, שאימנה אותו עד פרישתו ב-2003.
בעונת 1998-1999 ניצח יגודין בגמר הגרנד פרי ולמרות שהפסיד באליפות רוסיה ליריבו, יבגני פלושנקו, זכה ב-1999 בפעם השנייה באליפות אירופה ובאליפות העולם. בעונת 1999-2000 הפסיד יגודין לפלושנקו באליפות רוסיה ובאליפות אירופה, אך הצליח לזכות באליפות העולם בפעם השלישית ברציפות.
בעונת 2000 - 2001, בה סבל מפציעה, הפסיד יגודין לפלושנקו בכל תחרות בה השניים נפגשו. שנה לאחר מכן, בעונת 2001-2002 שהייתה גם עונה אולימפית, זכה יגודין להצלחה רבה. הוא ניצח בכל תחרויות הגרנד פרי בהן השתתף, כמו גם באליפות אירופה ובאליפות העולם, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת חורף 2002 שנערכה ב-סולט לייק סיטי, ארצות הברית. יגודין היה למחליק הראשון מזה 50 שנה בקטגוריית גברים, שדורג במקום הראשון על ידי כל השופטים לאורך כל התחרות. כמו כן היה למחליק הראשון בקטגוריית הגברים שמקבל 4 תוצאות מושלמות (6.0) על הפרזנטציה. עד יגודין, אף מתחרה בקטגוריית הגברים לא קיבל יותר מ-6.0 אחד. באליפות העולם 2002 שנערכה ב-נאגנו, יפן יגודין היה המחליק הראשון בקטגוריית הגברים שקיבל 6 פעמים תוצאה מושלמת, 6.0 על הפרזנטציה והראשון לקבל 6.0 על "האלמנטים הדרושים" בקטגוריית הגברים. מאחר ששיטת השיפוט שונתה שנתיים לאחר מכן, הישגים אלו גם לא ישוחזרו.
הפרישה
בעונת 2002-2003 השתתף יגודין בתחרות סקייט קנדה, אך נאלץ לפרוש במהלכה. זמן קצר לאחר מכן, מום מלידה בירך הביא לפרישתו מההחלקה התחרותית. יגודין עבר להחליק באופן מקצועני והשתתף מאז בתחרויות למקצוענים ובמופעי ראווה. בשנת 2006 הוא נטל חלק בתוכנית הטלוויזיה כוכבים על הקרח.
ביולי 2007 עבר יגודין ניתוח להשתלת מפרק טיטניום לירך ובאוגוסט הכריז יגודין שהוא שוקל לחזור להתחרות לאחר הפסקה של 5 שנים. אלכסיי מרוזוב וטאטינה טארסובה הודיעו מצידם שהם מוכנים לחזור ולאמן את יגודין. עם זאת, בחודש דצמבר באותה שנה הודיע יגודין כי מצבו הרפואי לא יאפשר לו לחזור להחלקה תחרותית. הוא ממשיך להשתתף במופעי ראווה ובתוכניות טלוויזיה. בשנת 2008 הוא השתתף בתוכנית "כוכבים על הקרח" עם אוקסנה פושקינה.
הפועל בארי
הפועל בארי הייתה קבוצת כדורסל ישראלית מקיבוץ בארי, הקבוצה מעולם לא שיחקה בליגת העל. הקבוצה אירחה באולם הספורט החדש של קיבוץ "בארי".
היסטוריה
הפועל בארי השתייכה לאגודת הספורט "הפועל" ושמרה על קשר הדוק עם המדור לספורט בתנועה הקיבוצית. הסקטור ההתיישבותי לא הוכר במרכז הפועל כמחוז נפרד. קבוצות ספורטאים חברי בארי השתתפו בענפי ספורט רבים, ועד 1985 קיבל סניף הפועל בבארי הקצבות זעומות לפעילותו הספורטיבית. ב–1973 הוקמה קבוצת הפועל בארי, שהעפילה בסוף העונה לליגה ב.
ביוני 1998 עלתה הפועל בארי לליגה א'. באותו זמן עברה הקבוצה לשחק באולם הספורט החדש בקיבוץ. במרץ 2000 העפילה הקבוצה לליגה הארצית, שבה שיחקה נגד קבוצות כדורסל מלוד ועד אילת. ב-2001 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה. מרבית השחקנים היו שחקני רכש. השחקן הראשי – איתי כהן (בן בארי). לקראת פתיחת העונה השמינית בליגה הארצית הצטרפו לקבוצה שניים מבני בארי, יאיר בריל ושי כהן.
בעונת 2007/08 עלתה הקבוצה לליגה הלאומית, הליגה השנייה בישראל. הקבוצה התמודדה עם מיטב הקבוצות מרחבי המדינה ונלחמה על הישארותה בליגה. ובסיום העונה נשרה הקבוצה בחזרה לליגה הארצית. למרות זאת, עקב התפרקות אחת הקבוצות, נשארה הפועל בארי בליגה הלאומית. ותשחק שם גם בעונת 2009/2010.
בעונת 2008/2009 הגיע המאמן צביקה רוזנברג, שהחליף באמצע העונה את המאמן אסף פוס שהיה שחקן עבר שלה.
בחודש אפריל 2010 פוטר המאמן צביקה רוזנברג בעקבות רצף הפסדים שגרם לקבוצה לאבד סיכוי להשתתפות בפלייאוף עליון. והחליף אותו איתי ברקן.
המאמן של תחילת שנת 2010-2011 היה חנוך מינץ אבל הוא הוחלף על ידי ויקטור סקורניק. הפועל בארי סיימה במקום ה -13 והיא ירדה לליגה הארצית. בספטמבר 2011 התפרקה הקבוצה.
רשימת המנוני רוסיה
ההמנון הלאומי של רוסיה עבר הרבה שינויים לאורך ההיסטוריה כאשר כל מנהיג שעמד בראש המדינה ניסה להתאימו לרוח התקופה ובהתאם להשקפת עולמו, החל מהצאר הרוסי, דרך סטלין, ועד ולדימיר פוטין.
ראו גם
Himno de la Federación Rusa რუსეთის ჰიმნი Gimn Rossijskoj Federatsii Hino nacional da Rússia Imnul Naţional al Rusiei Гімн Російської Федерації
נתניאל הות'ורן
נתניאל הות'ורן (באנגלית: Nathaniel Hawthorne; 4 ביולי 1804 – 19 במאי 1864) היה סופר אמריקאי.
ביוגרפיה
אביו של הות'ורן היה קברניט באונייה והוא מת בים בשנת 1808 מקדחת צהובה. אימו גידלה אותו בבדידות יחסית. בין השנים 1821–1824 למד בקולג' בודואין שבמיין, שם התיידד עם הנרי וואדסוורת' לונגפלו ועם פרנקלין פירס שהיה לימים הנשיא ה-14 של ארצות הברית. בקולג' החל הות'ורן לכתוב את הרומן הראשון שלו Fanshawe, רומן בוסר אשר הגיבור בו דומה מבחינות רבות לסופר עצמו.
כשסיים את לימודיו ב-1825 חזר הות'ורן לחיות עם משפחתו בסיילם. הוא התחיל לכתוב רשימות היסטוריות וסיפורים אלגוריים. ב-1828 פרסם בעילום שם ועל חשבונו את הרומן Fanshawe, אבל מאוחר יותר התחרט על כך וניסה להשמיד את העותקים שלא נמכרו. הרומן לא זכה להתייחסות כלל, והות'ורן לא הצליח למצוא מוציא לאור לאוסף הסיפורים שכתב Seven tales of my native land.
ב-1836 עבר הות'ורן לבוסטון. לתקופה קצרה היה עורך של כתב עת שלרוע מזלו הגיע באותה שנה לכדי פשיטת רגל. שנה אחר כך השתפר מצבו הכלכלי בזכות פרסום קובץ הסיפורים Twice-Told Tales, שנמכרו ממנו יותר מאלף עותקים תוך שנה. הוא התחיל לרכוש מוניטין כסופר, אך למרות זאת התחיל לעבוד בבית המכס, תחילה בבוסטון ואחר כך בסיילם, משרה שפוטר ממנה בשנת 1849. הרומנים שכתב, בייחוד "אות השני", ביססו את מעמדו של הות'ורן כסופר חשוב בתקופתו.
ב-1842 נשא לאישה את סופיה פיבודי, מאיירת במקצועה ובעלת השקפה טרנסצנדטליסטית. הם חיו במשך שלוש שנים בקונקורד שבמסצ'וסטס, כשבין שכניהם בקונקורד היו ראלף וולדו אמרסון והנרי דייוויד תורו. לזוג נולדו שלושה ילדים, ובנם ג'וליאן היה לסופר בעצמו, שבין יצירותיו ניתן למנות את "גיזת הזהב".
במרץ 1853 קיבל את משרת הקונסול בליברפול ובמנצ'סטר והוא נסע לאנגליה עם משפחתו. בזמן שהותו באנגליה לא כתב רומנים נוספים, אך ניהל רשימות מפורטות על חייו באנגליה ועל מסעותיו בצרפת ובאיטליה. בשנת 1860 חזר למסצ'וסטס, והמשיך לכתוב עד מותו. הות'ורן מת ב-19 במאי 1864 בפלימות', ניו המפשייר כשהיה במסע בהרים עם ידידו פרנקלין פירס. כמה מספריו הלא גמורים פורסמו לאחר מותו.
יצירתו
הות'ורן ידוע כיום בעיקר בזכות הסיפורים הקצרים הרבים וארבעת הרומנים העיקריים שכתב בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19. הרומנים הם: "אות השני" (1850), "הבית בעל שבעת הגמלונים" (1851), The Blithedale Romance שיצא ב-1852, וThe Marble Faun שפורסם ב-1860.
לסיפורים הקצרים שלו קרא "מעשיות" (Tales). הות'ורן פרסם מספר רב של סיפורים בעילום שם ובשמות עט בכתבי-עת כמו The New-England Magazine ו- The United States Democratic Review. בשמו חתם על יצירתו רק ב-1837 כשיצא לאור קובץ הסיפורים Twice-Told Tales.
עיקר יצירתו של הות'ורן ממוקמת בניו אינגלנד. ניתן לקרוא רבים מסיפוריו הקצרים כאלגוריות מוסריות המושפעות מהרקע הפוריטני שלו. הסיפור Ethan Brand מספר על אדם היוצא לחפש את החטא שאין עליו מחילה, ותוך כדי חיפוש מבצע אותו. אחד הסיפורים היותר מפורסמים שלו "כתם הלידה" The Birth-Mark הוא על רופא אשר מסיר סימן לידה מפניה של אשתו, ניתוח שמביא למותה. הסיפור The Maypole of Merrymount מתאר מפגש בין פוריטנים לכוחות אנרכיה והדוניזם.
הות'ורן היה מיודד תקופה קצרה עם הסופר הרמן מלוויל. הם נפגשו בפיקניק שערך ידיד משותף ב-5 באוגוסט 1850. מלוויל קרא זמן קצר לפני כן קובץ סיפורים של הות'ורן, Mosses from an Old Manse, ושיבח אותו במאמר "הות'ורן ומשה שלו". מלוויל העריץ את הות'ורן והקדיש לו את הרומן מובי דיק. המכתבים של מלוויל להות'ורן מספקים הבנה לגבי חיבור "מובי דיק". המכתבים של הות'ורן למלוויל לא שרדו.
אדגר אלן פו כתב ביקורת חשובה אך לא מחמיאה על קובצי הסיפורים של הות'ורן. הסופר הנרי ג'יימס כתב ביוגרפיה וביקורת ספרותית על יצירתו של הות'ורן.
פארוק קדומי
פארוק קדומי, (בערבית: فاروق القدومي, נולד ב-1931) ידוע בכינוי אבו לטוף, ראש המחלקה המדינית באש"ף ויו"ר פת"ח.
ביוגרפיה
נולד בכפר ג'ינסאפוט בשנת 1931. לאחר מכן עברה משפחתו ליפו, ובמלחמת העצמאות נמלטה לשכם. עבד שלוש שנים עבור חברת הנפט האמריקאית עראמקו הסעודית בערב הסעודית. לאחר מכן בשנים 1954-1958 למד באוניברסיטה במצרים ועבר למפרץ הפרסי שם הצטרף לפת"ח בשנת 1960, בעת היותו באיחוד האמירויות הערביות. בשנים 1965-1966 עבד עבור משרד הבריאות בכווית אולם גורש משם על רקע חתרנות כנגד המשטר בקשר עם פעילותו בפת"ח.
בשנת 1983 הצטרף לאבו מוסא בהתנגדותו לערפאת, אולם חזר לפת"ח ותפס שוב תפקיד מרכזי בארגון.
בעת חתימת הסכמי אוסלו היה יושב ראש המחלקה המדינית של אש"ף, התנגד להסכמי אוסלו ובעקבות זאת נשאר בתוניס בעת שההנהגה הפלסטינית עברה לרצועת עזה. יש הטוענים שבשל כך חל קרע ביחסיו עם יאסר ערפאת, למרות שהיו דיווחים שערפאת סימן אותו כיורשו. לאחר מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004 הוא מונה ליו"ר פת"ח, אך הוסכם כי מחמוד עבאס יתמנה ליו"ר הוועד הפועל של אש"ף מטעם פת"ח. עם זאת, נוצרו חיכוכים בין שני האישים, על רקע חילוקי הדעות ביניהם לגבי סמכויות אש"ף והרשות הפלסטינית.
קדומי נחשב לנוקשה ביותר מבחינה אידאולוגית בין מנהיגי פת"ח. בשנת 2003 טען שנושא חזרת הפליטים יותר חשוב מהקמת מדינה פלסטינית. קדומי תומך בהמשך המאבק המזוין נגד ישראל ורואה את ההבדלים בין הפת"ח לחמאס כהבדלים טקטיים ולא אסטרטגיים. לאחר מות ערפאת הוא ביקר באופן חריף את הגישה המתונה לטענתו, שהוביל עבאס והתנגד להפסקת האינתיפאדה השנייה.
קדומי התמסר לצד המדיני-פוליטי של הארגון ועסק בהפצת רעיונות פת"ח בעולם. קדומי לא נחשב לקובע מדיניות אלא למבצע מדיניות מכיוון שבשלב מוקדם התרחק ממעגל מקבלי ההחלטות והחל לנדוד בעולם.
בשנת 2002 הוציא ספר בשם: "ההתנגדות - הדרך לשיבה ולמדינה", בהוצאת מרכז זאיד לתיאום ומעקב, שבאיחוד האמירויות.
CHOP
CHOP הוא ראשי תיבות למשטר טיפולים כימותרפיים במחלת הלימפומה שאינה הודג'קין (NHL).
הטיפול
ראשי התיבות CHOP מייצגות את ארבע התרופות הניתנות כשילוב לחולה:
הטיפול המשולב ניתן במטרה להוריד את העמידות של החולים כלפי הטיפול. בעבר ניתן הטיפול כל 21 יום, אולם בשנים האחרונות, בחלק מן המקרים, הטיפול ניתן באופן אינטנסיבי יותר: כל 14 יום, למשך 4 עד 8 מחזורים של טיפול. סריקת CT נעשית לרוב לאחר 3 מחזורי טיפול כדי להעריך האם החולה מגיב לטיפול.
כאשר קומבינציה זו ניתנת יחד עם ריטוקסימאב (נוגדן מונוקלונלי המיועד ללימפומה B המוכרת בשם המסחרי "מבְּתֶרה" - MabThera) היא נקראת CHOP-R.
אצל חולים עם מחלות קרדיווסקולרית, התרופה דוקסורוביצין (שהיא קרדיו-טוקסית) לרוב אינה ניתנת (ואז הקומבינציה נקראת COP או R-COP).
תופעות לוואי
תופעות לוואי יכולות לכלול תחושה כללית לא טובה והקאות, אובדן שיער וציסטיטיס המורגי (דלקת של שלפוחית השתן אשר מביאה לדימום בשתן, ניתן למניעה על ידי תרופות).
בשבוע השני לאחר מתן הטיפול ניתן לצפות כי תתפתח נויטרופניה, ולכן כדי למנוע זיהומים יש לשקול מתן טיפול פרופילקטי (כגון ciprofloxacin). כמו כן, כדי למנוע התפתחות של Tumor Lysis Syndrome, כתוצאה ממוות מהיר של תאי גידול, ניתן טיפול פרופילקטי ב- Allopurinol.
בלוט
בָּלוּט, או אגוז האלון, הוא פריו של עץ האלון (מהסוגים Quercus, Lithocarpus ו-Cyclobalanopsis, ממשפחת האלוניים Fagaceae).
הבלוט מכיל זרע בודד (לעיתים רחוקות שני זרעים), עטוי קליפה נוקשה עטוית קשקשים, שצורתה כצורת כוס קטנטנה או כצורת גביע קטן והיא נקראת סַפְלוּל. גודל הבלוט עשוי להשתנות בין מין אחד למשנהו. אורכו נע בין 1 - 6 ס"מ ורוחבו נע בין 0.8 - 4 ס"מ. זמן הבשלת הבלוט נע בין 6 חודשים ל-24 חודשים (תלוי במין).
מקור השם
הבלוט מופיע במקורות העבריים כפרי עץ האלון:
ייתכן כי השם העברי לבלוט נובע מהמילה המקבילה בארמית "בָּלוּטא", או מערבית "בָּלוּט".
עלתה ההשערה כי המילה בלוט נועדה לתאר את הבליטה של הבלוט מהספלול שלו. אך בדיקה במילונים הגיזרוניים שביצע נציג האקדמיה העברית ללשון, מעלה שאין קשר בין שורש בל״ט שעניינו ׳בליטה׳ למילה בַּלּוּט בהוראת ׳פרי האלון׳. עם זאת, לא מן הנמנע שמקור השם בשפות השמיות (ארמית וערבית) נובע בעקיפין מהשורש בל"ט בשפות אלו.
בספרדית שם הפרי הוא bellota שהושאל מערבית, ומשמש גם לתיאור חזירים שניזונים מבלוטים ועל כן בשרם משובח במיוחד.
הבלוט כמאכל
הבלוט הוא אחד המזונות החשובים ביותר של חיות בר באזורים בהם צומחים עצי אלון. עם בעלי חיים התלויים בבלוטים כחלק חשוב בדיאטה שלהם נמנים עופות שונים, כגון יונים, עורבנים, מיני ברווזים, ומספר מיני נקר; יונקים קטנים כגון עכברים, סנאים ומיני מכרסמים אחרים; ויונקים גדולים הצורכים כמויות גדולות של בלוטים, כגון חזירים, דובים, וצבאים. כמה מיני חיפושיות ועשים מטילים את ביציהם אל תוך הבלוט, כך שהפגיות הבוקעות מהביצים ניזונות מפרי הבלוט.
בכמה תרבויות שימשו בעבר בלוטים מזון בסיסי, אולם כיום הם נחשבים מרכיב מזון זניח, ומשמשים עדיין מזון לאדם רק בקרב האינדיאנים ובקוריאה.
הבלוט הוא מזין מאוד ועתיר באנרגיה. מידת החומרים המזינים שבו משתנה ממין אחד למשנהו, אך ככלל, הבלוט מכיל כמויות גדולות של חלבונים, פחמימות ושומנים בנוסף למינרלים שונים כסידן, זרחן, אשלגן, וויטמינים. בלוט עשוי להכיל גם את החומר טאנין, שהוא רעלן וטעמו מר מאוד. כמות הטאנין משתנה בין בלוטים ממינים שונים. מערכת העיכול של בעל חיים הניזון מבלוטים, חייבת להיות מותאמת לעיכול רעלן זה. אם לא כן, די לבעל החיים לטעום מטעמו המריר של הבלוט ולא לאכול ממנו עוד.
מפיצים טבעיים של הבלוט
משקלו של הבלוט גדול מכדי להינשא ברוח. פיזור הבלוטים נעשה בדרך כלל באמצעות בעלי חיים האוגרים מזון באדמה, כדוגמת הסנאים והעורבנים. לאחר הנביטה העורב והסנאי מאבדים בו עניין ונמנעים מאכילתו.
עיצורים מכתשיים-חיכיים
עיצורים מכתשיים חיכיים (alveolopalatal) הם עיצורים הנחתכים בין האזור שבין המכתש לבין החלק הקדמי של הלשון כאשר הלשון שטוחה. עיצורים מכתשיים חיכיים קיימים בפולנית, מנדרינית, יפנית, קוריאנית ועוד שפות.
העיצורים הכפופים, הבתר-מכתשיים והמכתשיים-חיכיים נחתכים באותו המקום באזור בין המכתש לחך הקשה, כאשר ההבדל בין בסיסי החיתוך שלהם תלוי בצורת הלשון היוצרת עם אזור זה את בסיס החיתוך. העיצורים הכפופים מופקים כאשר קצה הלשון מוטה לאחור, הבתר-מכתשיים נחתכים כאשר הלשון מכונסת בצורת כִּפָּה או פעמון, והמכתשיים-חיכיים נחתכים כאשר הלשון שטוחה. כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, הימני קולי והשמאלי אטום.
Believe Acoustic
Believe Acoustic (בעברית: להאמין אקוסטי) הוא אלבום הרמיקס השלישי של הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר. האלבום יצא לאור ב-29 בינואר 2013, תחת חסותן של חברות התקליטים איילנד, RBMG רקורדס וסקולבוי רקורדס.
האלבום מכיל גרסאות כיסוי, של כל השירים מן אלבומו השלישי, Believe. בנוסף לגרסאות הכיסוי, מכיל האלבום גם כמה הופעות חיות שנעשו עבור האלבום.
עם יציאתו נכנס האלבום היישר אל המקום ה-1 במצעד הבילבורד 200, דבר אשר הפך את ביבר לאחד מן האמנים היחידים בהיסטוריה אשר הצליחו להגיע לצמרת מצעד האלבומים עם אלבום רמיקסים.
רקע והפקה
את האלבום הקליטו כבר בסמוך להוצאת אלבומו השלישי של ביבר, Believe. אותם מפיקי אלבום האולפן הפיקו וכתבו את אלבום הרמיקסים הזה, אשר הכיל מספר גרסאות כיסוי והופעות חיות שביבר קיים ועשה.
קיסריה (יישוב)
קֵיסָרְיָה הוא יישוב קהילתי השוכן ליד קיסריה העתיקה. עיקר הבנייה ביישוב היא בנייה נמוכה של וילות אחוזות וקוטג'ים והוא מצטיין בחזותו ובאיכות החיים הגבוהה שהוא מציע לתושביו.