cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזיק רמבה
בארץ ישראל המנדטורית: עורך "המשקיף"
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה ולקראת הקונגרס הציוני ה-22 בבזל דצמבר 1946, היה רמבה מהתומכים בחזרתה של תנועת ז'בוטינסקי והצה"ר אל ההסתדרות הציונית. אולם הקונגרס אכזב מאוד אותו וחבריו. באותה שנה, ערך מסע התרמה בקהילות יהדות דרום אפריקה. כאשר פעולות המרד והמרי של מחתרות היישוב היהודי גברו, נעצר יחד עם כחמישים מראשי היישוב בשבת השחורה במחנה המעצר בלטרון. המאמצים המדיניים להקמתה של מדינת ישראל התגברו, ורמבה כאחד ממנהיגיו המוכרים של הציבור הרוויזיוניסטי, הוזמן להיות שותף בהם. במאי 1948 התמנה לחבר "הועדה הפוליטית המייעצת ליד המשלחת הציונית", שפעלה בניו יורק ערב החלטת עצרת האו"ם 29 בנובמבר 1947. כאשר חזר לארץ ישראל ניצבה בפניו התמודדות מכאיבה, בדמותו של הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, וההכנות להקמת שתי מפלגות: "תנועת החרות" ו"הרשימה הרוויזיוניסטית" שבה היה מועמד במקום הרביעי. הרשימה לא זכתה אף בח"כ אחד. עיתון "המשקיף" נסגר; גיליונו האחרון יצא לאור ב-22 במאי 1949.
במדינת ישראל: הַבֹּקֶר, חֵרוּת, מעריב
רמבה עבר לעיתון "הַבֹּקֶר", עיתונה של מפלגת הציונים הכלליים (שעורכו היה יוסף הפטמן) והיה סופרו באירופה המערבית בשנים 1951-1949, ואחר כך בארצות הברית, עד 1955. במקביל, כתב גם ב"עיתון מיוחד" (בחתימת א. רמבה). במחצית שנות החמישים אוחה הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, כאשר הוקם "האיגוד העולמי של ברית חירות-הצה"ר". רמבה חזר לישראל, והתמנה לעורך עיתון "חֵרוּת", של "תנועת חרות". העיתון כלל מאמרי דעה מדיניים, ידיעות ומדורים מגוונים. אך סבל מקשיים כלכליים שעמהם התמודד רמבה ככל יכולתו, עד לסגירתו בשנת 1965.
בשנות החמישים והשישים, כיהן רמבה בשלל תפקידים ציבוריים, כעיתונאי פורה וכאיש ציבור מייצג של תנועתו. הוא יצא לנסיעות ארוכות ברחבי העולם, במערב אירופה ובדרום אמריקה, הן במסגרת עבודתו העיתונאית והן לשם התרמה למען "תנועת חרות". הוא השקיע מאמצים רבים, יחד עם חבריו, להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לארץ ישראל. והיה ממייסדי מסדר ז'בוטינסקי. הוא התנגד לכינון יחסים רגילים או יחסי התרבות הדוקים עם גרמניה, וכמו חבריו, לא האמין בהיתכנותה של "גרמניה אחרת". הוא נבחר כחבר מרכז וההנהלה העולמית של "ברית חירות-הצה"ר"; התמנה לציר בקונגרסים ציוניים אחדים; והיה לחבר "הוועד הפועל הציוני", "הקונגרס העברי העולמי". רמבה ערך מפגשים רבים עם עמיתים למקצוע בבית סוקולוב בתל אביב. בשנת 1964 נבחר לתפקיד יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. הוא גם היה חבר הנהלת "האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים". סגירת "חרות" העציבה אותו מאוד. לאחריה הוא סבל מבריאות לקויה ומחלת לב. באביב 1967, החל לעבוד בעיתון "מעריב"; ובו כתב, בין השאר, סדרות על אנשי רוח ומדענים יהודים; האחת, על אישים מתקופת ההשכלה בשם "בנים אכלו בוסר"; השנייה, על סופרים עבריים בשם "סופרים בד' אמותיהם"; והשלישית, על "מדענים צעירים בישראל".
חיבורים ופרסים
רמבה ניחן בכוח כתיבה ענף ורב. אלפי מאמריו התפרסמו בשלל כתבי עת ועיתונים, ברובם בשתי שפות: עברית ויידיש. במרוצת השנים פרסם בעיתונים רבים, בהם ב"הירדן", "מצודה", "דער מאָמענט", "אונזער וועלט", "הדואר", "לעצטע נײַעס" ו"טאָג-מאָרגן-זשורנאל", ולצדם בעשרות עיתונים וביטאונים של התנועה הרוויזיוניסטית. על חלק ניכר ממאמריו חתם בפסבדונים רבים (בהם: נחום המאיר, מ. בהיר, י. נאה, א. אקרא, א. תג, א. רם). הוא כתב מונוגרפיות רבות על אישים שעמם נפגש בדרכי חייו; חלק מהן הובאו בספרו: כפי שהכרתים - על בני דורו של ז'בוטינסקי". משנתו ודרכו הציבורית מקופלים בתכתובת הרבה שניהל עם אישים ציבור רבים. כמו כן, רמבה ניהל בגלי צה"ל תוכנית בשם "שיחות עם...".
פועלו הספרותי והציבורי זכה להערכה רבה. מסדר ז'בוטינסקי העניק לרמבה את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו המגן והאסיר בשנת 1961. לשכות "בני-ברית" "תיאודור הרצל" ו"חרמון" העניקו לו את "פרס יעקב לנדאו" "על תרומתו הספרותית-פובליציסטית-עתונאית ברוח הציונות ההרצלאית". בספטמבר 1969, זכה רמבה בפרס סוקולוב על מפעל חייו כעורך וכפובליציסט. טקס הענקת הפרס התקיים לאחר פטירתו.
אחרית ימיו והנצחתו
אייזיק רמבה נפטר ב-1969 בתל אביב מהתקף לב, בגיל 62. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובנתניה, וספרייה לכתבי עת ועיתונים בבית אריאלה בתל אביב.
בין (אנטומיה)
בִּין (ברבים: בינים; באנגלית: Barbel, "זקנקן") הוא איבר חישה דמוי שפם המצוי בדגים מסוימים.
הבינים קיימים בין היתר בסדרת השפמנונאים, במשפחת הגרום-לשוניים, בסוגים חִדקן, קרפיון ובינית ובמין דג זברה, וכן בכמה סוגי כרישים.
פיץ הנרי ליין
פיץ הנרי ליין (באנגלית: Fitz Henry Lane, ידוע גם בשם פיץ יו ליין, באנגלית: Fitz Hugh Lane; 19 בדצמבר 1804 - 14 באוגוסט 1865) היה צייר ומדפיס אמריקני בסגנון הלומיניזם.
ביוגרפיה
פיץ הנרי ליין נולד ב-19 בדצמבר 1804 בגלוסטר שבמסצ'וסטס. ליין הוטבל כנתנאל רוג'רס ליין ב־17 במרץ 1805, ונשאר ידוע בשם הזה עד גיל 27. רק ב־13 במרץ 1832, מדינת מסצ'וסטס נענתה רשמית לבקשתו הרשמית של ליין לשנות את שמו מנתנאל רוג'רס לפיץ הנרי ליין. הסיבות מאחורי ההחלטה של ליין לשנות את שמו, ולבחירת השם, עדיין לא ברורות; אם כי, אחת ההצעות היא שהוא עשה זאת "כדי להבדיל את עצמו מצייר המיניאטורות הידוע נתנאל רודג'רס".
מרגע לידתו, ליין נחשף לים ולחיים הימיים - גורם שללא ספק השפיע מאוד על בחירת הנושאים שלו בציור. אביו, ג'ונתן דניסון ליין, היה יוצר מפרשים. ליין היה משותק ברגליו מילדותו, וההיסטוריון לאמנות ג'יימס קרייג הציע כי מכיוון שלא יכול היה לשחק במשחקים כמו שאר הילדים, הוא נאלץ למצוא שעשועים אחרים, וכך הצליח לפתח את כישרון הציור שלו.
לפני שהפך לאמן עבד זמן קצר בייצור נעליים, אך לאחר זמן מה, כשראה שהוא יכול לצייר תמונות טוב יותר ממה שהוא יכול ליצור נעליים הוא נסע לבוסטון ולקח שיעורים בציור והפך לאמן ימי.
ליין מימן שיעורים אלה על ידי עבודה בחנות הליתוגרפיה של פנדלטון בבוסטון, שנמשכה בין השנים 1832 עד 1847. עם השכלול והפיתוח של כישוריו האמנותיים שנרכשו במהלך שנות עבודתו כליתוגרף, הצליח ליין לייצר בהצלחה ציורים באיכות גבוהה. ליין המשיך לשכלל את סגנון הציור שלו, וכתוצאה מכך גבר גם הביקוש לציוריו הימיים.
ליין ביקר לעיתים קרובות בגלוסטר בעודו גר בבוסטון, ובשנת 1848 הוא חזר לצמיתות. בשנת 1849 החל ליין לפקח על בניית בית / סטודיו בעיצובו - בית יישאר בית המגורים העיקרי שלו עד סוף ימיו. פיץ הנרי ליין המשיך לייצר ציורים ימיים ונופי ים בשנותיו המאוחרות יותר.
הוא נפטר בביתו ב־14 באוגוסט 1865, ונקבר בבית העלמין באוק גרוב.
יצירה
בתקופה בה ליין החל את עבודתו בליתוגרפיה אצל פנדלטון, היה מקובל אצל אמנים אמריקאים, שלא יכלו להרשות לעצמם השכלה רשמית יותר באמנויות, להיכנס כעובדים בליתוגרפיה. זה היה צעד הגיוני בדרך לקריירה באמנויות. ג'ון פנדלטון חיפש במיוחד ציירים לעבודה במפעלו בשל הרגליהם בחשיבה במונחים טונליים. חניכות בסדנה ליתוגרפית כמו של פנדלטון בבוסטון הייתה שווה ערך לזו שהציעו האקדמיות לאמנות לסטודנטים מתחילים.
בעבודה בעסקי הליתוגרפיה, ליין למד את הטכניקות הסגנוניות לייצור יצירות אמנותיות מהמבוגרים שהיו בקרב חבריו העובדים. מכיוון שפנדלטון חיפש במיוחד ציירים לעבודה, ליין נהנה מעבודה עם כמה מציירי הים והנוף המבוססים ביותר בימיו. הצייר הימי האנגלי רוברט סלמון, הגיע לעבוד אצל פנדלטון בתקופה המקבילה לעבודתו של ליין בה, נחשב כבעל השפעה רבה, על עבודותיו המוקדמות של ליין.
החל מתחילת 1840, ליין הכריז על עצמו בפומבי כצייר ימי ובמקביל המשיך את הקריירה שלו כליתוגרף. הוא זכה במהרה לפטרונות נלהבת מצד כמה מהסוחרים והספנים המובילים בבוסטון, ניו יורק, וגלוסטר. בסופו של דבר הקריירה של ליין תויגה כצייר דיוקנאות, צייר ימי, אבל גם צייר של סצנות פסטורליות מזדמנות, במעלה ובמורד החוף המזרחי של ארצות הברית.
מהליתוגרפיות המועתקות הראשונות שלו, "נוף העיר גלוסטר" (1836), ועד ליצירותיו האחרונות, ליין ישלב את האלמנטים הבאים, באופן עקבי בעבודות האמנות שלו: תיאור כלי שיט ימיים שונים בפירוט מדויק ביותר, מרחב שמיים ייחודי, צמחייה מודגשת בחזית התמונה, נקודת מבט מוגבהת של הסצנה בציור. אולי המרכיב האופייני ביותר בציוריו של ליין הוא כמות תשומת הלב המדהימה המוקדשת לפרטים - כנראה בין היתר בשל הכשרתו הליתוגרפית, שכן סגנון הליתוגרפיה הספציפי שהיה פופולרי בזמן הכשרתו התאפיין בדיוק בפרטים.
מורשת
ליין היה בן זמנה של אסכולת נהר ההדסון, והוא זכה למוניטין במהלך חייו, אך נשכח זמן קצר לאחר מותו עם עליית האימפרסיוניזם הצרפתי.
עבודתו של ליין התגלתה מחדש בשנות השלושים של המאה ה-20, על ידי אספן האמנות מקסים קרוליק, ולאחר מכן יצירותיו גדלו בהתמדה בקרב אספנים פרטיים ומוסדות ציבור.
עבודתו יכולה כעת לקבל במכירה פומבית מחיר של שלושה עד חמישה מיליון דולר. האוסף הגדול ביותר של עבודותיו מוחזק על ידי משפחת ואלאס בבוסטון, מסצ'וסטס, שם מוצגות עבודותיו בכל משרדי המשפחה, בתיהם הפרטיים ובעזבונותיהם.
פגיעת ראש דו-צדדית
פגיעת ראש דו-צדדית (באנגלית: Coup contrecoup injury, פירוש: פגיעה קדמית-אחורית של המוח), היא סוג של פגיעת ראש, בה הראש נחבט בעצם כלשהו (למשל קיר), ובעקבות זאת המוח סופג את האנרגיה של המכה בחלקו הקדמי (שנקרא coup), וכתוצאה מכך נדחף לאחור, בתוך הנוזל שבחלל הגולגולת, מתנגש בצידה האחורי-פנימי של הגולגולת, ובכך נפגע גם בחלקו האחורי (שנקרא countercoup). כך עלולה להיווצר פגיעה פיזית מוחית משני צדדיו של המוח, דבר העלול להוביל לזעזוע מוח קשה.
הסיבות לתופעה
בין הגולגולת למוח יש חלל קטן בו עוברים כלי דם, כדוגמת ורידים ונימים, ורידים אלו נקרעים בקלות באזור מעברם בחלל הסובדורלי אם הם נמתחים, והתוצאה היא דימום תוך-גולגולתי. המכניזם המשוער לדימום זה הוא יכולת התנועה של המוח בחלל הצמיגי המאפשר תזוזה מה של המוח בתוך הגולגולת, בעוד שהסינוסים הוורידיים הם מבנים מקובעים ולכן במקרה של חבלה, תזוזת המוח תגרום לקרע של הוורידים.
פגיעה דו-צדדית בילדים
בילדים, הגולגולת רכה יותר וגמישה, ולכן אינה מחדירה את האנרגיה של המכה אל המוח בזמן פגיעת ראש, אלא סופגת אותו. רכות הגולגולת עשויה אומנם למנוע פגיעה דו-צדדית של המוח, אך מכיוון שעיקר האנרגיה לא מפוזרת בכמה מקומות במוח, כמו בפגיעה הדו-צדדית, אלא במקום אחד, ילד עלול להיחבל קשה אף יותר.
ריצ'רד שוורץ
ד"ר ריצ'רד ה. שוורץ (באנגלית: Richard H. Schwartz; נולד ב-10 באפריל 1934) הוא פרופסור למתמטיקה במכללת סטטן איילנד, נשיא ארגון הצמחונים היהודים בצפון אמריקה, מקים-שותף ומנהל אגודת הצמחונים האתיים והדתיים. הוא ידוע בעיקר בתור פעיל צמחוני ותומך בזכויות בעלי חיים בארצות הברית ובישראל.
קורות חיים
שוורץ נולד בקווינס, ניו יורק. הוא לא היה צמחוני בנערותו, ומתאר את עצמו באותה תקופה כ"טיפוס של בשר ותפוחי-אדמה", שהמנה האהובה עליו היא צלי קדירה. בשנת 1975 הוא החל ללמד קורס בשם "מתמטיקה והסביבה" במכללת סטטן איילנד. הקורס השתמש במושגים מתמטיים בסיסיים כדי לחקור סוגיות אקטואליות בוערות, כמו זיהום סביבתי, הידלדלות משאבים, רעב המוני, אנרגיה, ומרוץ החימוש. הוא כותב על תקופה זו:
מאז, שוורץ היה פעיל במגוון ארגוני צמחונות וזכויות בעלי חיים. תרומתו הייחודית הייתה העלאת המודעות הציבורית לגבי ערכי היהדות בנוגע לצמחונות וליחס מוסרי כלפי בעלי חיים. ב-3 ביולי 2005, שוורץ נכנס להיכל התהילה הצמחוני על ידי האגודה הצמחונית הצפון-אמריקאית. הטקס נערך בפסטיבל הקיץ השנתי ה-31 של האגודה, בקמפוס של אוניברסיטת פיטסבורג. ד"ר שוורץ דיבר בפסטיבל גם על "יהדות וצמחונות" ועל "עשר גישות להשגת מודעות צמחונית עד 2010". בשנת 2007 יצא הסרט התיעודי A Sacred Duty: Applying Jewish Values to Heal the World, שנוצר בהשראת כתביו של שוורץ.
שוורץ מנהל קשרים גם עם צמחונים מדתות אחרות, וכתביו עזרו לעודד את הקמתו של האיגוד הצמחוני הנוצרי ואת הקמפיין והספרות המקוריים שלהם, תחת הכותרת "מה ישוע היה אוכל... היום?". קמפיין זה התפתח לאחרונה לקמפיין הרחב יותר, "מכבדים את יצירתו של אלוהים", והשפיע מאוד על התנועה הצמחונית הנוצרית.
בנובמבר 2020 השיק שוורץ ספר דיגיטלי חדש בשם 'מהפכה טבעונית', הכולל את הטיעון הבשל והעדכני ביותר של המחבר לטבעונות מנקודת מבט יהודית, בשילוב בין המקורות היהודיים והנתונים המדעיים העדכניים ביותר. הספר כולל סקירה של התנועות הטבעוניות העכשוויות וההתקדמות בפיתוח בשר נקי (מתורבת). שוורץ משלב את החוויה האישית שלו, דיון תאורטי ואקטואלי והדרכה מעשית לחיים טבעוניים – מתזונה ועד פתרונות לשימוש בתפילין.
תלמי (מלך קפריסין)
תלמי (ביוונית: Πτολεμαίος; ? - 57 לפנה"ס), מלך קפריסין מבית תלמי.
תולדות חייו
אף על פי שתלמי הצליח לשלוט בקפריסין הוא לא היה בעל הבנה מדינית מספקת כדי לדאוג שהרפובליקה הרומית, שהייתה המעצמה בעלת הגמוניה בים התיכון, תכיר ותאשר את ריבונותו על קפריסין. כמו כן הוא הסתכסך עם פובליוס קלודיוס פולכר כאשר סירב לפדותו לאחר שהוא נפל בשבי שודדי ים, הדבר הזה קנה את איבתו של פולכר ולעובדה הזאת עתידה להיות משמעות גדולה. עוד סיבה לאובדן ממלכתו היו הכספים הרבים שנמצאו באוצר המלכותי, כספים שהרומאים חשקו לשים את ידיהם עליהם.
כאשר פולכר נבחר לטריבון הפלבס בשנת 58 לפנה"ס הוא חוקק חוק שלפיו על קפריסין להיות מסופחת לרפובליקה ולהיות מאורגנת כפרובינקיה. החוק נתמך על ידי חברי הטריומווירט הראשון, שהורכב מיוליוס קיסר, פומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס, הם שלטו בברית סודית ברפובליקה והחליטו בשלב כלשהו, שעל מנת שקאטו הצעיר לא יסכל את תוכניותיהם, יש לסלקו מרומא והתירוץ שנמצא לשם כך היה שליחו לארגון הפרובינקיה החדשה ולמינויו למושל קפריסין.
כאשר קאטו הגיע לקפריסין הוא החליט לנהוג עם תלמי בדרכי נועם, הוא הציע לספק לו פנסיה נדיבה, לתת תפקיד דתי ככוהן גדול באחד המקדשים ולערוב לשלומו. תלמי לא הסכים לכך ולא רצה להשלים עם אובדן ממלכתו אולם הוא הבין שלא יוכל להתנגד לרצונם של הרומאים ולכן הפתרון היחיד למצוקתו היה התאבדות.
יחיעם ויץ (לוחם הפלמ"ח)
יחיעם וַיְץ (18 בספטמבר 1918 – 17 ביוני 1946) היה מפקד בפלמ"ח אשר נהרג בפעולת פיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים.
קורות חייו
יחיעם ויץ נולד בשנת 1918 ביבנאל למשפחה נודעת בתנועת ההתיישבות. אביו, יוסף ויץ, היה מראשי הקק"ל ומהפעילים המרכזיים בהתיישבות וברכישת קרקעות בארץ בתקופת היישוב ובשנותיה הראשונות של המדינה; אמו רוחמה הייתה בתו של יצחק זאב אלטשולר, מאנשי העלייה הראשונה וממייסדי רחובות. אחיו, רענן ויץ, היה מראשי תנועת ההתיישבות ולימים יו"ר המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. כשהתבשר אביו בהיותו בסג'רה, כמה חודשים לאחר הצהרת בלפור, על לידת בנו השלישי, פרץ בתרועה "יחי-עם", וכך קראו הוא ואשתו לבנם, ומכאן והלאה היה השם "יחיעם" לשם ישראלי נפוץ. גרסה משפחתית למקור השם: כאשר רוחמה כרעה ללדת, בבית החולים "משגב לדך" בירושלים, נערכה הפגנה בקרבת מקום והמפגינים קראו קריאות קצובות: "יחי-עם ישראל, יחי-עם ישראל..." היולדת שמעה את הקריאות ומכאן מקור השם.
יחיעם ויץ גדל בשכונת בית הכרם בירושלים, שאביו נמנה עם מקימיה, למד בגימנסיה העברית ברחביה ונסע ללונדון ללמוד כימיה ובוטניקה. היה חבר הפלמ"ח מראשיתו ומראשוני המדריכים הפלוגתיים בו. בליל הגשרים שהיה בלילה שבין 16 ו-17 ביוני 1946, הצטרף ויץ לפעולת גשר כזיב, כמשקיף מטעם מטה הפלמ"ח. בעת ההסתערות נפצע פצעי מוות מכדור בחזהו. דבריו האחרונים היו: "המשיכו, בי לא כדאי לטפל יותר. מסרו שלום לאמא ולרמה". הלווייתו החלה בחיפה, משם הועבר ארונו לירושלים והובא לקבורות בבית הקברות בהר הזיתים, במעמד אלפי מלווים ובהם ראשי היישוב היהודי. ויץ הותיר אחריו אלמנה, הזמרת רמה סמסונוב. מכתביו קובצו בספר "מכתבי יחיעם ויץ".
קיבוץ יחיעם, שעלה לקרקע ב-27 בנובמבר 1946, נקרא על שמו. אחיינו, ההיסטוריון פרופ' יחיעם ויץ, נקרא בשמו. אחיין אחר, בנו של אחיו שרון ויץ, נקרא אף הוא יחיעם ויץ, היה סגן-אלוף בחיל-האוויר - קצין קשר, ולאחר פרישתו משירות היה מורה ומחנך. ויץ מונצח גם בשירה של נעמי שמר "בכל שנה בסתיו גיורא".
יחיעם ויץ ביצירתו של ס. יזהר
יחיעם ויץ, בן דודו של ס. יזהר וחברו הטוב מילדות (אמו של יזהר, מרים לבית ויץ, הייתה אחותו של יוסף ויץ, אביו של יחיעם), מופיע במספר יצירות שכתב ס. יזהר: עוד קודם למותו של יחיעם כתב עליו יזהר מעין סיפור הומוריסטי בשם "הדוד יחיאל צד גנבים" שנכלל בקובץ סיפוריו לילדים "שישה סיפורי קיץ". כמעט מיד לאחר מות יחיעם הופיע סיפורו של יזהר, שלא כונס מאז, "דרך גשומה", ובשנת 1948 הופיע הקובץ "מכתבי יחיעם ויץ" בעריכת יזהר. הדמות של הרע האהוב חוזרת ומופיעה מאז בשורה ארוכה של סיפורים, כמעט לאורך חמישים שנה, ובסוגות שונות: מסיפור המלחמה "בטרם יציאה" (1948, נכלל בקובץ "ארבעה סיפורים"), בסיפור הילדים "טרזינות" (1959, נכלל בקובץ "ברגלים יחפות") ועד לספרו המאוחר "צלהבים" (1993), שבו חזר יזהר ועיצב במליצות אוהבת את דיוקנו של יחיעם בנעוריו. החוקר אבי מעפיל זיהה בדמותו של עמיחי החובש ברומן המונומנטלי "ימי צקלג" את דמותו של יחיעם ויץ וטען שהשם עמיחי הוא אנגרמה של יחיעם.
לקריאה נוספת
יחיעם וייץ, הבא ברכה לנערים - יחיעם ויץ: חייו, נפילתו, הנצחתו והנצחת בני דורו, הוצאת כרמל, 2020
אסטאס שאפווי
אוסטאס שאפווי (Eustace Chapuys; 1494 -1556) היה שגריר האימפריה הרומית הקדושה לאנגליה בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. דיווחיו מחצר המלוכה מהווים מקור ראשוני חשוב להתנהלות החצר, הדיפלומטיה של התקופה וליחסיו של הנרי עם נשותיו.
תולדות חייו
שאפווי נולד בסבויה והתחנך באוניברסיטת טורינו. החל מ-1507 ולפחות במשך שמונה שנים שהה באוניברסיטה זו. ב-1517 היה בעל תפקיד רשמי בדיוקסיה של ז'נבה ושירת, בין היתר, את שארל השלישי, דוכס בורבון. ב-1527 נכנס לשירותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בספטמבר 1529 הגיע ללונדון כשגריר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נשאר כשגריר-תושב עד מאי 1545 (פרט לתקופה קצרה בין מרץ 1539 לספטמבר 1540 בה שהה באנטוורפן).
בזכות השכלתו המשפטית ניהל שאפווי את ההגנה של המלכה קתרין מאראגון שהייתה גם דודתו של קרל החמישי, ממנה ביקש הנרי השמיני להתגרש. לאחר שנכשלה משימתו והנרי נשא לאשה את אן בולין, כינה אותה שאפווי בדיווחיו זונה ופילגש. הוא המשיך לתעד בדיווחיו את נישואי הנרי השמיני לג'יין סימור, אן מקליווס, קתרין הווארד וקתרין פאר. מבחינה פילוסופית נמשך שאפווי אל ההומניזם והכיר אישית את תומאס מור ואת ארסמוס מרוטרדם.
לאחר שהוחזר מאנגליה, לפי בקשתו, התגורר בלוון ויסד שם בית ספר. בין השנים 1547–1549 נקרא לשוב ולייעץ לקיסר בנוגע להצעת נישואיו של יורש העצר, פליפה למרי הראשונה, מלכת אנגליה. שאפווי סבר שג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, לעולם לא יסכים לשידוך זה.
בתרבות
שאפווי מופיע בתור דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי השמיני" בו הוא נקרא בשמו הלטיני קפוקיוס Capucius.
הוא מופיע כדמות ראשית במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט, אך דמותו אינה מופיעה בסרט הקולנוע בשם זה שנעשה על פי המחזה.
כמו כן הוא מופיע כדמות בסדרות הטלוויזיה "שושלת טיודור" ו"וולף הול" (בה מגלם אותו השחקן מתייה אמלריק).
קזויו סג'ימה
קזויו סג'ימה (ביפנית: 妹島 和世; נולדה ב-29 באוקטובר 1956) היא אדריכלית יפנית בינלאומית. בין עבודותיה המרכזיות נכללים המוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק ומרכז הלמידה של רולקס באוניברסיטת EPFL שבשווייץ. הייתה האישה השנייה שזכתה בפרס פריצקר לאדריכלות.
ביוגרפיה
ב-1981 סיימה סג'ימה תואר שני באדריכלות ב. לאחר חניכות אצל האדריכל היפני טויו איטו היא פתחה חברה משלה ב-1987 בשם Kazuyo Sejima and Associates. היא פתחה את החברה יחד עם, שהיה אדריכל נוסף אצל איטו, וקנתה לעצמה מוניטין לאומי כאשר בשנת 1992 זכתה בתואר "אדריכלית השנה" על-פי. נישיזאווה רצה לפתוח משרד משלו ב-1990, אך סג'ימה שכנעה אותו להישאר בחברה ובשנת 1995 הם הקימו את חברת Sejima and Nishizawa and Associates, או בקיצור.
ב-1997 כל אחד מהם הקים משרד משלו ועסק בפרויקטים בקנה מידה קטן בעוד שבזמן השותפות עבדו על פרויקטים שאפתניים וגדולים. דוגמה לכך היא ה-O-Museum שנבנה בעיר נאגנו בין השנים 1995–1999. כמו ברוב העבודות המשותפות של השניים היה קשה להצביע של מי הרעיונות וההצעות כיוון שעבדו באופן צמוד ואינטנסיבי.
פרויקט נוסף עליו עבדו יחד היה מוזיאון המאה ה-21 לאומנות מודרנית בקנאזווה, שנבנה בין השנים 1999–2004, שמאופיין בעיצוב עגול עם חזית זכוכית. המראה הפנורמי והקומות העגולות עודדו את המבקרים לבחור מסלול משלהם מנגד למוזיאונים הליניארים הרבים הקיימים.
בשנת 2001 סג'ימה לקחה על עצמה משרת הוראה באוניברסיטת קיו של טוקיו. באותו הזמן SANAA החלו את הפרויקטים הראשונים שלהם מחוץ ליפן: בית הספר צולפריין לניהול ועיצוב בגרמניה ו שבאוהיו. עבודות בינלאומיות אחרות הראויות לציון כוללות את המוזיאון החדש לאומנות עכשווית בניו יורק שנבנה בין השנים 2003–2007, תיאטרון ומרכז התרבות של דה קונסטליני (El Kunstlinie) שנבנה בהולנד בין השנים 1998–2007, באוניברסיטת שווייץ לטכנולוגיה בלוזאן ("EPFL Learning Centre") שנבנה בין השנים 2005–2009 ו, צרפת שעוצב ב-2005 ונפתח לקהל הרחב ב-2012.
פרסים
במהלך הקריירה שלה, קזויו סג'ימה וריו נישיזאווה זכו בפרסים רבים. בין הבולטים שהם זכו יחדיו נכללים:
פרויקטים עתידיים
סג'ימה התבקשה לתכנן את הרכבות והעיצוב הפנימי של רכבת האקספרס החדשה של חברת. רכבת זו תהיה "רכבת הדגל של העתיד" של החברה. כ-56 קרונות יבנו עד השנה 2018 עם עיצובה של סג'ימה.
סרינגאר
סרינגאר (בקשמירית: श्रीनगर וכן سِرېنَگَر) היא עיר במדינת ג'אמו וקשמיר שבהודו. היא נמצאת בעמק קשמיר על גדותיו של נהר הג'הלום, יובל של נהר האינדוס. סרינגאר היא בירת הקיץ של ממשלת מדינת ג'אמו וקשמיר.
סרינגאר מפורסמת באגמיה, ואגם דאל שמרכזה עתיר בסירות מגורים אשר בראשיתם נבנו על ידי אזרחים בריטים, עליהם הוטל איסור לרכוש קרקעות בחבל קשמיר. כיום הן משמשות כבתי מלון לתיירים.
לעיר אופי מוסלמי מובהק, יש בה מספר מסגדים מרשימים ושוכנת בה אוניברסיטת קשמיר.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי המלך פראוואראסנה לפני יותר מ-2,000 שנה. היא הייתה בירתו של זאין אל-אבידין, השליט אותו הונה אקבאר כאשר כשל בניסיונו לכבוש את קשמיר בכוח. אקבאר היה השליט הזר הראשון שהצליח לכבוש את קשמיר, ואחריו באו האפגאנים, הסיקים, ולבסוף הודו ופקיסטן. בהמשך היה האזור תחת שלטון האימפריה הבריטית.
לאחר קבלת העצמאות מהבריטים, פלשו כוחות הודים ופקיסטנים לחבל קשמיר ולעיר במטרה לכבשה. עם שוך הקרבות נשארה העיר, כמו רוב החבל, תחת שלטון הודי. במשך השנים התרחשו בעיר פיגועים רבים כלפי אזרחים וחיילים שבוצעו על ידי טרוריסטים איסלמיסטים, כגון לשקאר-א-טייבה, אשר פועלים לכיבוש קשמיר והעברתה לידי פקיסטן. במטרה למנוע פיגועים אלה, מוצבים בעיר אלפי חיילים הודים.
פיגוע החטיפה ב-1991
ב-26 ביוני 1991 השתלטו מחבלים מוסלמים חמושים על סירה, שבה שהו שבעה ישראלים ואיימו עליהם כי יוציאו אותם להורג. זמן קצר לאחר החטיפה, החוטפים החליטו לשחרר את הנשים ואילו הגברים בקבוצה הובלו לחדר מבודד בחופי אגם דאל. חלק מהחטופים היו יוצאי יחידות קרביות בצה"ל. לאחר שהבינו כי החוטפים מתכוונים לממש את איומיהם ולהוציאם להורג, החליטו לפעול. בבוקר ה-27 ביוני קמו החטופים על חוטפיהם, חטפו את כלי נשקם, חיסלו שניים מהם ונטרלו את השלישי. במהלך הפעולה נהרג אחד החטופים, ארז כהנא.
פיקוס בנגלי
פיקוס בנגלי (שם מדעי: Ficus benghalensis) הוא עץ השייך למין של הסוג פיקוס ממשפחת התותיים הצומח בישראל כעץ נוי ירוק עד.
מאפיינים
פיקוס בנגלי צומח בר בהודו ובאזורים הטרופיים של אפריקה. גובה העץ עשוי להגיע לכדי 20 מטר ורוחבו כ-8 מטר. כאשר העץ גדל באזור לח, הוא מצמיח שורשי אוויר ואלה מתעבים כגזעים עגולים המשתרשים בקרקע והופכים לגזעים לכל דבר, שתומכים בהתפשטות העץ על פני שטח רחב. עקב נטיות התפשטות אלה, יש לנטוע את העץ במרווחים גדולים מהצמחייה סביבו, והוא מתאים לגנים ציבוריים גדולים ולא כעץ שדרה. העלים גדולים, 12 עד 15 סנטימטר. הפרי הוא ענבה בגוון אדום, בולט על העץ ומושך עטלפי פירות ולכן עלול להוות מטרד. הפיקוס הבנגלי עמיד בתנאי מזג אוויר קיצוניים. הפיקוס הבנגלי הראשון בישראל, נשתל במקווה ישראל ב-1888, ועודו קיים כיום (2022). קוטר צמרתו מעל 30 מטרים והשטח בסביבות 1,000 מטר מרובעים.
הפיקוס הבנגלי הוא העץ הלאומי של הודו.
ברנרדו פאסקוויני
ברנרדו פאסקוויני (באיטלקית: Bernardo Pasquini, 17 בדצמבר 1637 - 22 בנובמבר 1710) היה מלחין איטלקי, שחיבר אופרות ומוזיקה כנסייתית.
חייו
פאסקוויני נולד במאסה א קוצילה בוואל די נייבולה שבחבל טוסקנה. הוא היה תלמידם של אנטוניו צ'סטי ולורטו ויטורי. עוד בצעירותו הגיע לרומא והתקבל לשירות הנסיך בורגזה. בהמשך היה לנגן העוגב בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. פאסקוויני נהנה מחסותה של המלכה כריסטינה משוודיה ואופרה שכתב לכבודה, Dov'è amore è pieta, הוצגה בשנת 1679.
במהלך שהותו השנייה של אלסנדרו סקרלטי ברומא (1703-1708), הרבו פאסקוויני וארכאנג'לו קורלי להיפגש עם סקרלטי במופעי מוזיקה, בעיקר אלה שהיו קשורים לאקדמיה של ארקדיה, שבה היו שלושתם חברים. פאסקוויני מת ברומא ונקבר בכנסיית לורנצו אין לוקינה.
פאסקוויני זכור גם כמלחין נמרץ לצ'מבלו; אחת מיצירותיו לכלי זה עובדה לתזמורת בידי אוטורינו רספיגי לסוויטה שלו, "הציפורים".
דרום אפריקה במשחקים האולימפיים
דרום אפריקה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סנט לואיס (1904), והשתתפה בכל האולימפיאדות שנערכו עד 1960. ב-1962 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 1761, ובה קראה להחרים את דרום אפריקה בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה. בעקבות החלטה זו, אסר הוועד האולימפי הבינלאומי על דרום אפריקה להשתתף במשחקים האולימפיים. עם ביטול האפרטהייד ב-1990 נסללה דרכה של דרום אפריקה חזרה לאולימפיאדת ברצלונה (1992), והיא נטלה חלק בכל האולימפיאדות שנערכו מאז.
דרום אפריקה השתתפה גם במספר אולימפיאדות חורף, אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) והמשחקים שנערכו בין 1994 ל-2010, אך השתתפותה הייתה סמלית בעיקרה, וספורטאיה לא הגיעו להישגים רבים.
דרום אפריקה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. קייפטאון הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2004, אך דורגה במקום השלישי, אחרי אתונה ורומא.
1904 עד 1908: כמושבה בריטית
בשתי האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה דרום אפריקה, אולימפיאדת סנט לואיס ואולימפיאדת לונדון (1908), היא הייתה עדיין מושבה בריטית, וספורטאיה התחרו תחת היוניון ג'ק.
בסנט לואיס השתתפו 8 ספורטאים, ובהם שני האפריקאים השחורים הראשונים במשחקים, לן טאוניאנה ויאן משיאני, שסיימו במקומות התשיעי והשנים-עשר, בהתאמה, בריצת המרתון. הספורטאים הדרום אפריקאים לא זכו במדליות במשחקים אלה, ולהישג הגבוה ביותר הגיעה הנבחרת במשיכת חבל - המקום החמישי.
רג'י ווקר היה הדרום אפריקאי הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית הזהב בריצת 100 מטר באולימפיאדת לונדון. ווקר קבע שיא אולימפי בחצי הגמר (10.8 שניות), והשווה אותו גם בריצת הגמר. בנוסף, צ'ארלס הפרון זכה במדליית הכסף בריצת המרתון.
1912 עד 1960: לפני החרם
באולימפיאדת סטוקהולם (1912), הראשונה בה השתתפה דרום אפריקה כמדינה עצמאית, השיגו ספורטאיה את המספר הרב בתולדותיה של מדליות זהב - ארבע. הטניסאים הארולד קיטסון וצ'ארלס וינסלו זכו בטורניר הזוגות. בטורניר היחידים העפילו שניהם לגמר, ווינסלו ניצח. גם בריצת המרתון זכו ספורטאים דרום אפריקאים בשני המקומות הראשונים, במדליית זהב זכה קן מקארתור ובמדליית כסף כריסטיאן גיטשם, ורוכב האופניים רודולף לואיס זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון. בסיום המשחקים דורגה דרום אפריקה במקום השביעי בטבלת המדליות, הדירוג הגבוה בתולדותיה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים במספר שיא של 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. הספורטאי הבולט ביותר היה האתלט בוויל ראד, שזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר, במדליית ארד בריצת 800 מטר והיה שותף לזכייה במדליית הכסף בריצת השליחים ל-400X4 מטר. קלרנס ווקר זכה במדליית זהב ראשונה בענף האיגרוף, ונבחרת הקליעה זכתה אף היא במדליה ראשונה בענף, מדליית כסף. הטניסאי לואיס ריימונד זכה במדליית זהב, וצ'ארלס וינסלו, האלוף האולימפי היוצא, זכה במדליית ארד. רוכב האופניים הנרי קלנברון זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, וויליאם סמית' וג'יימס ווקר זכו במדליית כסף במרוץ אופני טנדם. שלושתם, יחד עם סמי גוסן, זכו במדליית ארד במרוץ המרדף הקבוצתי.
בשתי האולימפיאדות הבאות פחתו הישגיה של דרום אפריקה. באולימפיאדת פריז (1924), זכו ספורטאיה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. במדליית הזהב זכה המתאגרף ויליאם סמית'. סידני אטקינסון זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות וססיל מקמאסטר זכה במדליית ארד בהליכה ל-10 ק"מ. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שיפר אטקינסון את הישגו, וזכה במדליית הזהב בריצת 110 מטר משוכות. רביעיית השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי השיגו את המדליה הראשונה בענף השחייה, לאחר שזכו במדליית ארד, והיו גם לנשים הדרום אפריקאיות הראשונות שזכו במדליה אולימפית. במדליית ארד נוספת זכה המתאגרף הארי אייזקס
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בלטו המתאגרפים הדרום אפריקאים. לורנס סטיבנס ודייוויד קרסטנס זכו במדליות זהב, וארנסט פירס זכה במדליית ארד. מרג'ורי קלארק זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, וג'ני מאקל זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי. באולימפיאדת ברלין (1936), היה המתאגרף צ'ארלס קאטרול הדרום אפריקאי היחיד שזכה במדליה, מדליית כסף.
עם חידוש המשחקים לאחר מלחמת העולם השנייה, באולימפיאדת לונדון (1948), שבה דרום אפריקה והשתתפה בהם. כל 4 המדליות שצברה דרום אפריקה במשחקים אלה היו באיגרוף: ג'רלד דרייר וג'ורג' האנטר זכו במדליות זהב, דניס שפרד זכה במדליית כסף וג'ון ארתור זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מלבורן (1956) פחתו הישגיהם של הספורטאים הדרום אפריקאים, והם הסתפקו ב-4 מדליות ארד: המתאגרפים דניאל בקר והנרי לובסכר, רוכב האופניים אלפרד סוויפט במרוץ נגד השעון, ונבחרת השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי. בקר שיפר את הישגו באולימפיאדת רומא (1960), בה זכה במדליית כסף. בנוסף אליו, זכו ברומא שני ספורטאים נוספים במדליות ארד, המתאגרף ויליאם מאיירס והאתלט מלקולם ספנס, בריצת 400 מטר.
החרם על דרום אפריקה
ב-1962 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי לדרום אפריקה כי אם לא תחדל ממדיניות ההפרדה הגזעית בספורט, לא תוכל להשתתף באולימפיאדת טוקיו (1964). לקראת אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) החלה דרום אפריקה בהכנות להקמת משלחת רב-גזעית, בניגוד למדיניות האפרטהייד במדינה, אך בלחץ של מדינות אפריקה, החליט הוועד האולימפי להותיר את החרם על כנו.
לחרם על דרום אפריקה היו השלכות גם על אולימפיאדת מונטריאול (1976). לאחר שנבחרת הרוגבי של ניו זילנד ביקרה בדרום אפריקה וערכה משחק עם הנבחרת המקומית, דרשה הרפובליקה של קונגו כי גם מדינה זו תושעה מהמשחקים. לאחר שדרישתה לא נענתה, הובילה קונגו חרם על המשחקים, שכלל 26 מדינות אפריקאיות וכן את עיראק וגיאנה.
1992 ואילך: אחרי החרם
ב-1990 בוטל משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ובעקבותיו היא הורשתה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992). 93 ספורטאים דרום אפריקאים השתתפו במשחקים, והם זכו בשתי מדליות כסף. אילנה מאייר זכתה בריצת 10000 מטר והטניסאים ויין פריירה ופיט נורוול בטורניר הזוגות (לאחר שהפסידו במשחק הגמר לגרמנים בוריס בקר ומיכאל שטיך).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) צברה דרום אפריקה 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. ג'וזיה ת'אגוויין, שזכה בריצת המרתון, היה לספורטאי השחור הראשון שזוכה במדליה אולימפית עבור דרום אפריקה. השחיינית פני היינס זכתה בשתי מדליות הזהב הנותרות, במשחים ל-100 ו-200 מטר חזה. באחרון אף קבעה שיא אולימפי חדש (2:25.41 דקות). הזקייל ספנג זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר ומריאנה קריל זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב. במשחקים אלה השתתפה לראשונה גם נבחרת בענף קבוצתי - נבחרת ההוקי שדה. היא סיימה במקום העשירי.
גם באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים ב-5 מדליות, אם כי הפעם לא היו בהן מדליות זהב. פני היינס הסתפקה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה, ובמשחה ל-200 מטר לא עברה אף את שלב המוקדמות. שחיין בולט נוסף, טרנס פרקין, זכה במדליית כסף ב-200 מטר חזה, וכמוהו הקופצת לגובה הסטרי קלואט. גם יתר המדליות הושגו בענף האתלטיקה: לוולין הרברט זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות ופרנץ קרוגר זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס. דרום אפריקה שלחה לראשונה את נבחרות הכדורגל והבייסבול שלה, ואת נבחרת הנשים בהוקי שדה, אך הן לא הגיעו להישגים משמעותיים.
באולימפיאדת אתונה (2004) שיפרה דרום אפריקה את מאזנה, וצברה 6 מדליות. במדליית הזהב היחידה זכו רולנד סקומן, ריק נית'לינג, לינדון פרנס ודריאן טאונסנד, במשחה ל-100X4 מטר חופשי, תוך שהם קובעים שיא עולם חדש (3:13.17 דקות) וגוברים על הרביעיות מהולנד (בה שחה פיטר ואן דן הוחנבאנד), ארצות הברית (בה שחו מייקל פלפס ואיאן קרוקר), רוסיה (בה שחה אלכסנדר פופוב) ואוסטרליה (בה שחו איאן ת'ורפ ואיימון סאליבן). סקומן גם זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי. הסטרי קלואט שחזרה את הישגה מסידני, וזכתה במדליית הכסף בקפיצה לגובה ומבולאני מולאודזי זכה להישג דומה בריצת 800 מטר. דונובן צ'ק ורמון די קלמנטה זכו במדליית ארד בחתירה, הראשונה בענף זה.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה האולימפיאדה החלשה ביותר מבחינת דרום אפריקה מאז חזרה להשתתף במשחקים. לא פחות מ-136 ספורטאים דרום אפריקאים נטלו בה חלק, אך רק אחד מהם, חוטסו מוקואנה זכה לעמוד על הפודיום, כשזכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק. ספורטאית אחרת שבלטה במשחקים אלה היא השחיינית נטלי דו טויט, שזכתה ב-5 מדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים באתונה. דו טויט, קטועת רגל, נשאה את הדגל הדרום אפריקאי בטקס הפתיחה, השתתפה במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, וסיימה במקום ה-16. לאחר מכן השתתפה גם במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג, וזכתה ב-5 מדליות זהב נוספות.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 125 ספורטאים דרום אפריקאים. הישגי המשלחת השתפרו לכדי 6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
עיקר ההישגים הגיעו מבריכת השחייה. צ'אד לה קלו זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר, ומנע ממייקל פלפס זכייה שלישית ברציפות במשחה. כן זכה במדליית כסף במשחה לחצי המרחק וסיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. קמרון ואן דר בורג קבע שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה (58.46 שניות). שחיינים נוספים שהעפילו למשחי הגמר כללו את רולנד סקומן שסיים במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי, נבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי (בה היה חבר סקומן) שסיימה במקום החמישי, נבחרת השליחים ל-100X4 מטר חופשי (בה היה חבר לה קלו) סיימה במקום השביעי וסוזאן ואן ביליון שסיימה במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה.
האתלטית קסטר סמניה זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר שהוענקה לה לאחר הרשעתה של מריה סבינובה באימרוץ. אף שהייתה האתלטית המצליחה במשלחת, האתלט שתפס את מרב תשומת הלב במשלחת הדרום אפריקאית היה האצן אוסקר פיסטוריוס. ארבע שנים לאחר שנטלי דו טויט קטועת הרגל ייצגה את דרום אפריקה המשחקים, רשמה דרום אפריקה פריצת דרך נוספת, עם השתתפותו של האצן קטוע הרגליים. פיסטוריוס התחרה בריצת 400 מטר והודח בחצי הגמר, והיה חבר בנבחרת השליחים הדרום אפריקאית ל-400X4 מטרים, שסיימה במקום השמיני. אתלטים נוספים שבלטו בלונדון כללו את סונט ויליואן (מקום רביעי בהטלת כידון), ליהאן פורי (מקום שביעי בריצת 110 משוכות), אנאסו ג'ובודוואנה (מקום שמיני בריצת 200 מטר), חוטסו מוקואנה (מקום שמיני בקפיצה לרוחק) ווילם קוארטסן (מקום תשיעי בקרב עשר).
רביעיית החותרים זכתה במדליית הזהב הראשונה של דרום אפריקה בענף החתירה, וחותרת הקיאק בריג'יט הארטלי הייתה הדרום אפריקאית הראשונה שזוכה במדליה בענף זה, כשזכתה במדליית ארד במקצה ל-500 מטרים. ספורטאים דרום אפריקאים נוספים שרשמו הישגים נוספים בלונדון כללו את רוכב האופניים ברי סטנדר, שסיים במקום החמישי במרוץ אופני הרים ואת החותרות לי-אן פרס וניידין סמית' שסיימו במקום השביעי.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים ב-10 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז הלסינקי 1952.
במשחקים אלה תפסה האתלטיקה את מקומה של השחייה כענף המצליח ביותר, עם 4 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. וייד ואן ניקרק ניצח בריצת 400 מטר, ובריצת הגמר שבר את שיא העולם בן 17 השנים של מייקל ג'ונסון, והעמידו על 43.03 שניות. במדליית הזהב השנייה זכתה קסטר סמניה, ששיפרה את הישגה מלונדון וניצחה בריצת 800 מטר. סונט ויליון זכתה במדליית כסף בהטלת כידון ולובו מניונגה זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק. בנוסף, אקאני סימבינה סיים במקום החמישי בריצת 100 מטר.
צ'אד לה קלו זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-200 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר. במשחה בו ניצח בלונדון, ל-200 מטר פרפר, סיים הפעם במקום הרביעי. קמרון ואן דן בורג איבד אף הוא את תוארו, וזכה במדליית הכסף במשחה ל-200 מטר חזה. שחיין נוסף, בראד טנדי, סיים במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי. צמד החותרים לורנס בריטן ושון קילינג זכו במדליית כסף, בעוד שג'ון סמית' וג'יימס תומפסון סיימו במקום הרביעי במקצה הזוגות בסירה קלה. גם רביעיית החותרים סיימה במקום הרביעי, ובתחרויות הנשים סיימו קייט קריסטוויץ ולי-אן פרס במקום החמישי במקצה הזוגות ואורסולה גרובלר וקירסטן מקקאן רשמו הישג דומה בסירה קלה. הטריאתלון הנרי סקומן זכה במדליית ארד, המדליה האולימפית הראשונה של ספורטאי דרום אפריקאי בענף זה. ריצ'רד מארי סיים במקום הרביעי. בטורניר הרוגבי שביעיות, שהיה טורניר הרוגבי האולימפי הראשון מזה 92 שנה, זכתה הנבחרת הדרום אפריקאית במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 7-5 לנבחרת בריטניה, וגברה 14-54 על יפן במשחק על המקום השלישי. ספורטאי בולט נוסף היה רוכב האופניים לואיס מיינג'ס שסיים במקום השביעי במרוץ אופני כביש.
אולימפיאדות חורף
דרום אפריקה שלחה לראשונה ארבעה מחליקים אומנותיים לאולימפיאדת סקוו ואלי (1960). בשל החרם, היא לא השתתפה באולימפיאדות החורף הבאות, ושבה לאולימפיאדת לילהאמר (1994). עד כה, אף ספורטאי דרום אפריקאי לא זכה במדליה באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
ג'יין אוסטן
ג'יין אוסטן (באנגלית: Jane Austen; נהגה: אוֹסְטִין, ב-IPA: /ɒstɪnˈ/; 16 בדצמבר 1775 – 18 ביולי 1817) הייתה סופרת אנגלייה, שהרומנים שכתבה התמקדו בדרכן אל הנישואים של עלמות צעירות ממעמד האצולה הזעירה באנגליה. למרות הטווח המצומצם של הנושאים שבהם עסקה, הגיוון הדל ברקע המעמדי של גיבוריה ומיעוט האירועים הדרמטיים, כבשה אוסטן מקום של כבוד בקאנון הספרותי המערבי, בין השאר בזכות כשרונה בטוויית עלילה, אבחנותיה החדות והמעמיקות, וכתיבתה השנונה, המלוטשת ומלאת ההומור.
יצירתה הספרותית
אוסטן חיה בתקופה של שינויים דרמטיים, בתחילתה של המהפכה התעשייתית ובימי מלחמות נפוליאון, כאשר שינויים חברתיים דרמטיים התחוללו באנגליה ומחוצה לה. כל אלו כמעט ולא מצאו ביטוי בספריה, המתמקדים כמעט באופן בלעדי בחייהם של בני מעמד 'הג'נטלמן הכפרי' - האצילים מן המעמד הגבוה, בעלי משרות ורנטות החיים בחסות האציל המקומי, ובעלי אדמות שאינם בני אצולה - ובמכלול הערכים המאפיינים בני מעמד זה, במיוחד אל מול בני האצולה.
ביצירתה של אוסטן משולבת ביקורת מלגלגת על הגישה הרומנטית שרווחה ברומנים שנכתבו בסוף המאה ה-18, והעיסוק בקשיי חייהן הממשיים של נשים התלויות מבחינה כלכלית בגברים ונדרשות להינשא כדי להבטיח את מעמדן. ברבים מהרומנים של אוסטן מוקדש מקום רב למצבים קומיים, אך ברומנים המאוחרים יותר שלה הולכת וגוברת נימה פסימית וקודרת יותר. התיאור הנטורליסטי, הדקדקני והמפורט של אורחות חיי מעמד האצולה הזעירה, כמו גם האפיון המדויק של אופן חשיבתם והמבנה החשיבתי והרגשי של גיבוריה, מבשרים את עלייתו של הרומן החברתי-ריאליסטי, שהתפתח במאה ה-19. עיסוקה בסוגיות מוסריות, בדומה לסמואל ג'ונסון, שהשפיע רבות על כתיבתה, ממשיך נטייה קיימת בספרות האנגלית.
במהלך חייה לא זכתה אוסטן להכרה ולהערכה רבה, בין השאר משום שספריה פורסמו בעילום שם. במאה ה-19, אף שספריה המשיכו להימכר, הייתה ההערכה לאוסטן נחלתה של אליטה ספרותית מצומצמת יחסית. לאחר פרסום "הממואר על ג'יין אוסטן", שכתב אחיינה ב-1869, גבר העניין ביצירתה, ומתחילת המאה ה-20 החל להתפתח מחקר ספרותי ענף שעסק ביצירתה. באמצע המאה העשרים נחשבה אוסטן סופרת גדולה בעיני רבים מחוקרי הספרות, ובמחצית השנייה של המאה התרבו המחקרים שבחנו את הרומנים שלה מזווית אמנותית, אידאולוגית, היסטורית ופמיניסטית. לפופולריות של אוסטן תרם העניין הגובר בהיסטוריה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והעיבודים הרבים שהופקו ליצירותיה בקולנוע ובטלוויזיה.
חייה
רק מעט ידוע בוודאות על חייה של אוסטן. רק מקצת מהמכתבים האישיים והמשפחתיים שכתבה שרדו. רבים מהמכתבים מוענו לאחותה, קסנדרה, ששרפה רבים מהם והשמיטה מאחרים פרטים שעסקו באירועים אישיים או במצבה הבריאותי של אוסטן. מכתבים אחרים של אוסטן הושמדו על ידי יורשי אחיה, אדמירל פרנסיס אוסטן. עיקר המידע המצוי כיום ברשותנו מתבסס על זיכרונות שכתב אחיינה, יותר מ-50 שנה אחרי מותה, ובו הציג אותה כ"דודה ג'יין הטובה והשקטה" - אישה אפרורית, שלווה ונעימת מזג, שכישרונה הספרותי לא נולד מתכנון וממחשבה מרובים כי אם מאינטואיציה ותחושות-לב.
משפחתה
אוסטן הייתה בתם השנייה של הזוג, והשביעית מבין שמונת ילדיהם. כל הבנים, ג'יימס, ג'ורג', אדוארד, הנרי תומאס, פרנסיס ויליאם (פרנק), וצ'ארלס ג'ון, האריכו ימים אחרי אוסטן. ג'יין ואחותה, קסנדרה אליזבת אוסטן (1773–1845), לא נישאו מעולם. קסנדרה הייתה מאורסת לבחור צעיר שנפטר ממחלה בעת שנסע לעבוד ככומר בקהילות מרוחקות על מנת לחסוך כסף לקראת חתונתם. לאחר שהידיעות על מותו התקבלו באנגליה, היא נשבעה כי תישאר רווקה עד סוף ימיה. ג'יין וקסנדרה היו חברות טובות וקרובות, וקסנדרה הייתה אשת סודה של ג'יין כל ימי חייה. מבין אחיה הייתה ג'יין קרובה במיוחד להנרי תומאס (1771–1850), שהיה לבנקאי ואחר־כך לכומר קהילה. הנרי היה גם זה שטיפל בהוצאתם לאור של ספריה של אוסטן, ובזכות חוג חבריו ומכריו הלונדוניים התוודעה אוסטן לחוג חברתי שונה מזה שהכירה בקהילה הכפרית שבבית אביה.
ג'ורג', אחיה של אוסטן, היה לקוי בשכלו ונשלח בילדותו לחיות אצל משפחה בכפר. צ'ארלס ופרנק התגייסו לצי בו הגיעו, ברבות הימים, לדרגת אדמירל. אדוארד אומץ על ידי תומאס נייט, קרוב משפחה חשוך בנים, ומאוחר יותר הפך ליורשו.
ילדות
ג'יין אוסטן נולדה ב-16 בדצמבר 1775 בבית הכומר בסטיבנטון. היא הוטבלה לנצרות ב-5 באפריל 1776. לאחר חודשים אחדים הופקדה אוסטן בידי אליזבת ליטלוורת', אישה מקומית ששימשה, אם אומנת, ואוסטן גדלה בבית משפחת ליטלוורת' במשך שנה עד שנה וחצי. נוהג זה היה מקובל במשפחת אוסטן, כמו בקרב משפחות אמידות יותר אחרות. ב-1783 נשלחה קסנדרה להתחיל את לימודיה להתחנך אצל אן קאולי באוקספורד, וג'יין, שלא רצתה להיפרד מאחותה, נשלחה אף היא, אף שהייתה צעירה מאחותה במספר שנים. זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבה הבריאותי של ג'יין והביא לכך שחלתה וכמעט מתה, עד שנלקחה הביתה על ידי הוריה. לאחר מכן נשלחו קסנדרה וג'יין לתקופה קצרה ללמוד בסאות'המפטון, ובפנימייה לבנות, מוסד שג'יין וקסנדרה לא אהבו, עד ששבו לביתן ב-1786, משהתברר כי אין ביכולתה של המשפחה לממן את חינוכן מחוץ לבית.
אוסטן שמחה לשוב הביתה ומול עיניה ראתה את הספרייה הענפה בבית משפחה כמקור עניין. היא השלימה את השכלתה בקריאת ספרים בהדרכת אביה ואחיה ג'יימס והנרי. ג'ורג' אוסטן, שהיה אדם אוהב ויודע ספר, איפשר לבנותיו גישה בלתי מוגבלת לספרייה הגדולה והמגוונת שהייתה לו, וגילה פתיחות לניסיונות הכתיבה של בתו. הוא אף סיפק לבנותיו נייר לכתיבה ולציור (עבור קסנדרה), אף שמוצר זה היה יקר המציאות באותה עת. תמיכתו של אביה בכתיבתה של ג'יין באה לידי ביטוי גם בכך שרכש עבורה שולחן כתיבה, איפשר לה להקדיש זמן רב למלאכה זו ועודד אותה להשמיע לו מיצירותיה. ברוח אופיו האינטלקטואלי של אביהן ולשונה החדה והשנונה של אימן, הרבו ילדי המשפחה בעיסוק בכתיבה, בחריזה ובמשחק תאטרלי, במיוחד במחזות קומיים.
יצירות נעורים
היצירות המוקדמות ביותר של אוסטן הן מ-1787, בטרם מלאו לה 12. בשנים 1787–1793 כתבה אוסטן יצירות רבות, ששרדו ולוקטו בשלושה כרכי מחברות כתבי-יד. היצירות, המכונות במקובץ "יצירות נעורים" (Juvenilia), כוללות מחזות, שירים מחורזים, רומנים קצרים וסוגים נוספים של פרוזה. ברבות מיצירותיה המוקדמות הפגינה אוסטן את חיבתה לפרודיה על פני סוגות ספרותיות נפוצות, ובמיוחד הספרות הסנטימנטלית של תקופתה, אך בין כתבי הנעורים גם מבצבצים שורשי יצירתה המאוחרת והבשלה יותר.
אחת הבולטות ביצירות הנעורים הוא רומן מכתבים סאטירי בשם "אהבה וידידות" (Love and Friendship), השם ללעג כתבים רומנטיים בני התקופה. יצירה בולטת אחרת היא "ההיסטוריה של אנגליה", כתב יד בן 34 עמודים, מעוטר במיניאטורות הצבועות בצבעי מים שציירה אחותה קסנדרה, בו בולטת הנימה הסרקסטית, האירונית ולעיתים הפרועה של אוסטן הצעירה. היצירה החשובה ביותר של התקופה היא רומן המכתבים הקצר "ליידי סוזן" (1793–1794), שהוא דיוקנה של אישה צעירה, פיקחית ובעלת אופי חזק, המשתמשת בכישורים אלו, שנחשבו גבריים בעיני בני התקופה, כדי להמיט חורבן על מעמדם החברתי של הסובבים אותה.
בגרות
בבגרותה המשיכה אוסטן לגור בבית הוריה, כשהיא מבצעת את המטלות המקובלות לנשים בתקופתה ובמעמדה החברתי. היא התאמנה בנגינה בפיאנו-פורטה, סייעה לאמה ולאחותה בפיקוח על המשרתים, וטיפלה בנשים ממשפחתה שכרעו ללדת ובקרובי משפחתה הנוטים למות. אוסטן כתבה יצירות קצרות עבור האחייניות שנולדו לה, פאני קתרין (בתו של אדוארד) וג'יין אנה אליזבת (בתו של ג'יימס). היא ביקרה בקביעות בכנסייה, התרועעה עם שכנים וידידים, נהגה להקריא לבני משפחתה רומנים שחלקם היו פרי עטה, והשתתפה בערבי ריקודים, חלקם מאולתרים — בבית אחד מבני הכפר בו התארחו לארוחה — וחלקם נשפי ריקודים של ממש, שנערכו באולם שיועד לכך. אחיה הנרי אמר עליה שהיא אהבה לרקוד והצטיינה בכך.
הרומנים הראשונים
לאחר שסיימה לכתוב את "ליידי סוזן", החלה אוסטן לכתוב רומן באורך מלא בשם "אלינור ומריאן". אחותה קסנדרה זכרה מאוחר יותר שג'יין הייתה נוהגת לקרוא בפני המשפחה את הרומן, שהיה כתוב כסדרה של מכתבים, עוד לפני 1796. כיוון שכתב היד המקורי שלו לא שרד, אין לדעת מה מתוך רומן זה נותר ברומן "תבונה ורגישות" שהתפתח ממנו ופורסם ב-1811.
כאשר הייתה בת עשרים ביקר בסטיבנטון טום לפרוי, אחיין של משפחת לפרוי שחיה בסמוך אליהם. הוא סיים את התואר באוניברסיטה ועבר ללונדון כדי להשלים את הכשרתו כפרקליט. ג'יין אוסטן וטום לפרוי הוצגו זה בפני זו בנשף ריקודים או במפגש חברתי אחר. במכתב לקסנדרה היא כותבת שהם בילו זמן רב יחדיו. "אני מעט חוששת לספר לך איך ידידי האירי ואני התנהגנו. תארי לעצמך דברים מופקרים ומזעזעים ביותר, אם בריקודים או בישיבה ביחד." משפחת לפרוי התערבה ביחסים ההולכים ונרקמים ביניהם, ושילחה אותו לדרכו. האפשרות לנישואים ביניהם לא הייתה מעשית, כפי שכנראה היה ידוע גם לאוסטן וגם ללפרוי. לאיש משניהם לא היה רכוש משלו, ולפרוי היה תלוי לפרנסתו ובקידום הקריירה שלו בדודו שבאירלנד. כשלפרוי ביקר שוב בהמפשייר הוא נמנע מלבקר אצל משפחת אוסטן, וג'יין לא ראתה אותו יותר. בערוב ימיו נשאל לפרוי על מערכת היחסים שלו עם ג'יין אוסטין, והוא הודה שאכן היו מאוהבים. בתו הבכורה אף נקראה "ג'יין", ואף שמכתביה של ג'יין לקסנדרה העוסקים בהיכרותה עם לפרוי לא שרדו, נחשב לפרוי לאהבתה היחידה. ג'יין לא הייתה מעוניינת בניסיונות חיזור נוספים והחליטה להקדיש את עצמה לכתיבה. היא צוטטה כאומרת שהדמויות שעליהן תכתוב יזכו לקבל את אשר ליבן חפץ.
ב-1796 החלה אוסטן לעבוד על רומן נוסף בשם "רשמים ראשונים", שמאוחר יותר הפך לרומן "גאווה ודעה קדומה". היא סיימה את הטיוטה הראשונה באוגוסט 1797, כשהייתה בת 21 בלבד. היא הקריאה את הרומן לבני המשפחה, כפי שנהגה בכל יצירותיה, והוא הפך למועדף מכולם. אביה ניסה לעניין את תומאס קאדל, שהיה מו"ל ידוע בלונדון, בהוצאה לאור של הספר בשלושה כרכים, בדומה לספרה של פרנסס ברני, "אוולינה", אך קאדל סירב. ייתכן שג'יין אוסטן לא ידעה אז על מאמציו של אביה להביא לפרסום הספר.
כשהשלימה אוסטן את עבודתה על "רשמים ראשונים", חזרה לרומן "אלינור ומריאן", ושכתבה אותו. היא שינתה את מבנה הספר מ"רומן מכתבים" ל"סיפור בגוף שלישי", ויצרה בכך רומן דומה יותר ל"תבונה ורגישות" המוכר לנו כיום.
בשנת 1798 החלה אוסטן לכתוב רומן שלישי, "סוזן", שהפך מאוחר יותר לרומן "מנזר נורת'אנגר". הרומן הוא סאטירה על הז'אנר הפופולרי של הספרות הגותית שהיה נפוץ בתקופה זו ולאחריה, בעל מוסר השכל על הנטייה לקרוא ולדמיין אירועים גותיים מפחידים המתקיימים בטירות אפלות, ובו בזמן מכיל בתוכו כתב הגנה אישי של ג'יין אוסטן על נטייתה לקרוא רומנים שלא זכו להערכה רבה בתקופה זו. היא סיימה את הכתיבה כשנה אחר כך, ובתחילת 1803 מסר הנרי אוסטן את הרומן למו"ל בנג'מין קרוסבי, ששילם עבורו 10 ליש"ט. קרוסבי הבטיח להוציא לאור את הספר במהרה, ואף פרסם מודעה שהספר בהדפסה, אך לא עשה זאת. כתב היד נשאר אצל קרוסבי, והספר לא יצא לאור עד שג'יין רכשה חזרה את זכויות היוצרים עליו ב-1816.
באת' וסאות'המפטון
בדצמבר 1800 הודיע הכומר אוסטן במפתיע על החלטתו לפרוש מכהונתו, לעזוב את סטיבנטון, ולעבור לחיות עם משפחתו בבאת'. מעבר זה לבאת' היה משאלת הלב של הוריה, אולם ג'יין הייתה המומה כשנודע לה שהיא נאלצת לעזוב את ביתה וקהילתה, בהם חייתה כל חייה. הפרידה מביתה הייתה קשה עוד יותר בהתחשב בכך שהתוכניות כללו את העברת אחיה אדוארד ומשפחתו להתגורר בבית משפחת אוסטן, כחלק מנכסיו להם הוא זכאי בירושתו. את תחושותיה הקשות על אובדן הבית, חדריו וחפציו, הביעה ג'יין במכתביה לאחותה קסנדרה כשתיארה את כניסתו של אחיה ואשתו לבית. ניתוקה של ג'יין מחייה הקודמים ומשגרת הכתיבה שלה, הביאו לעשור שלם של קושי בכתיבה, ולמעשה כל תקופת שהותה בבאת' התאפיינה בחוסר יצירתיות ובמחסום כתיבה. היא ערכה את "סוזן", והחלה לכתוב את הרומן "משפחת ווטסון", שנטשה באמצע, אך לא כתבה יותר מכך.
בדצמבר 1802 קיבלה אוסטן הצעת נישואים, היחידה שקיבלה מימיה. היא ביקרה עם קסנדרה אצל חברותיה אלתיאה וקתרין ביג, שגרו בבייסינגסטוק. בבית שהה אז גם אחיהן הצעיר האריס ביג-ויתר, לאחר שסיים את לימודיו באוקספורד. בעידודן של אחיותיו הציע ביג-ויתר לאוסטן נישואים, והיא הסכימה. לפי תיאוריהם של קרולין אוסטן (האחיינית) ורג'ינלד ביג-ויתר (צאצא לבית ביג-ויתר), לא היה ביג-ויתר גבר מושך. הוא היה גדול, רגיל למראה, דיבר מעט, סבל מגמגום, ובשיחה היה תוקפני וחסר טאקט. עם זאת, הכירה אותו אוסטן עוד מנעוריה, ולנישואים איתו היו יתרונות רבים לה ולבני משפחתה. ביג-ויתר עמד לרשת אחוזות נרחבות השוכנות במחוז הולדתה. במצבה הכלכלי כאישה נשואה, הייתה אוסטן יכולה לאפשר להוריה חיים נוחים לעת זקנה, לספק בית של קבע לאחותה קסנדרה, ואולי הייתה גם מסייעת לאחיה בקידום הקריירות שלהם. אך למחרת בבוקר הבינה אוסטן ששגתה, וחזרה בה מהסכמתה לנישואים. לא נותרו יומנים או מכתבים שיעידו על תחושותיה של אוסטן בנוגע להצעת נישואים זו, אם כי ניתן ללמוד על דעתה בנושא ממכתב שכתבה ב-1814 לאחייניתה פאני נייט, כאשר זו התייעצה איתה לגבי מערכת יחסים רצינית: "אחרי שכתבתי כל כך הרבה בצד אחד של הסוגיה, אפנה לצד השני ואפציר בך לא להתחייב יותר, אל תחשבי להיענות לו אלא אם כן הוא ממש מוצא חן בעיניך. כל דבר עדיף על פני נישואים ללא חיבה."
בעת שהותה בבאת' בשנת 1804 החלה לכתוב רומן חדש בשם "משפחת ווטסון" (The Watsons). העלילה נסובה על משפחתו של כומר עני וחולה, ועל ארבע בנותיו הרווקות. סאתרלנד מתאר את הרומן כ"מחקר של המציאות הכלכלית הקשה של נשים שנתמכות ותלויות באחרים". לדברי הונאן, כמו גם לדברי טומלין, החליטה אוסטן להפסיק לעבוד על הרומן כשאביה נפטר ב-21 בינואר 1805, מפני שנסיבות חייה הפכו דומים מדי לאלה שתיארה ברומן.
מחלתו של הכומר אוסטן הייתה פתאומית, ומותו בעקבותיה היה מהיר. ג'יין, קסנדרה ואמן נותרו במצב כלכלי רעוע. מותו של אוסטן השאיר אותן ללא מקור פרנסה וללא מקום מגורים. הבנים ג'יימס, אדוארד, הנרי ופרנסיס התחייבו לתמוך כלכלית באמם ובאחיותיהם. מגוריהם במשך ארבע השנים הבאות שיקפו את חוסר היציבות הכלכלית של המשפחה. חלק מהזמן חיו בבתים שכורים בבאת', והחל מ-1806 חלקו בית בסאות'המפטון עם פרנק אוסטן ואשתו החדשה. חלק גדול מזמנם בילו בביקורים אצל בני משפחה.
ב-5 באפריל 1809, כשלושה חודשים לפני מעבר המשפחה לצ'וטון, כתבה אוסטן מכתב נזעם למו"ל ריצ'רד קרוסבי, והציעה לשלוח אליו שוב את כתב היד המשופר של "סוזן", אם זה יבטיח פרסום מיידי של הרומן, או שיחזיר לה את כתב היד, כדי שתוכל למצוא עבורו מו"ל אחר. קרוסבי השיב שהוא לא הבטיח לפרסם את הספר בזמן זה או אחר, וכי אוסטן יכולה לרכוש את כתב היד בסכום של 10 ליש"ט ששילם עבורו, אך אוסטן לא יכלה להרשות לעצמה להוציא סכום כזה.
צ'וטון
בתחילת 1809 הציע אחיה של אוסטן, אדוארד, לאמו ולאחיותיו מקום מגורים קבוע יותר: קוטג' גדול בכפר צ'וטון, שהיה קרוב לאחוזתו, "בית צ'וטון". שלוש הנשים עברו לגור בצ'וטון ב-7 ביולי 1809. החיים בצ'וטון היו הרגועים ביותר מאז שעברה המשפחה לבאת' בשנת 1800. והמעבר החזיר לג'יין את שיגרת הכתיבה שאבדה לה בבאת'. האחיות ואימן לא הרבו להתרועע עם המשפחות השכנות, ואירחו רק ביקורים של שאר בני המשפחה. אחייניתה של אוסטן, אנה, תיארה את חיי המשפחה בצ'וטון: "אלה היו חיים שקטים ביותר לפי המושגים שלנו, אבל הם אהבו לקרוא, ופרט לעבודות הבית הדודות שלנו העסיקו את עצמן בעבודה למען העניים ובהוראת איזה ילדה או ילד לקרוא או לכתוב." אוסטן כתבה כמעט מדי יום, אבל ביחידות. נראה שהקלו עליה במטלות משק הבית כדי לאפשר לה לכתוב יותר, וכך הפרודוקטיביות שלה עלתה שוב.