cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הירושה (סדרת ספרים)
הבן הבכור
מערי הגמדים אראגון שט עם אריה ואוריק אל יער האלפים. הוא מגיע ליער, ומשם לאלסמרה. באלסמרה אראגון מגלה שיש עוד רוכב דרקונים ששמו אורומיס ולדרקונו קוראים גליידר, והם אלה שאמורים ללמד אותו ואת סאפירה. אראגון מתחיל לעבור הכשרה באלסמרה אך הצלקת שנותרה בגבו מהקרב עם הצל דורזה מפריע לו ללא הרף לאימונים וגורמת לו להתקפים, לסחרחורות ולעילפון. במקביל להכשרה אראגון מבין שהוא מאוהב באריה שהתגלתה כנסיכת האלפים אך היא דוחה בקביעות את חיזוריו.
בזמן ה"אגייטי בלודהרן" או "חגיגת שבועת הדם" של האלפים (הנערכת אחת למאה שנים לכבוד ההסכם בין האלפים לדרקונים) משתנה גופו ומראהו של אראגון וכעת הוא נראה כמעט כאלף ונשארים בו רק תווי פנים אנושיים מעטים. הצלקת שעל גבו נעלמת, יחד עם כל המכאובים שלה וכך גם כל שאר צלקותיו ופצעיו. אראגון גם מגלה שהוא קיבל סיבולת וכוח של אלפים שאמורים לעזור לו במשימתו. מספר שבועות אחרי השינוי מגלה אראגון כי הווארדן עומדים לצאת למלחמה בצבאותיו של גאלבטוריקס יחד עם סורדה (מדינה קטנה שפרשה מהקיסרות), ומיד יוצא לדרך כדי לעזור להם בקרב. הוא מגיע לפני הקרב ויוצא ביחד עם הווארדן להילחם.
במקביל לסיפורו של אראגון מסופר סיפורו של בן דודו רוראן.
בקרווהול, כפרם של אראגון ורוראן, הרא'זאק מחפשים את רוראן כדי לסחוט ממנו מידע על אראגון, ורוראן מחליט לעשות מרד נגד הקיסרות. רוראן ובני הכפר נלחמים נגד חיילי הקיסרות ששלח גאלבטוריקס, אך הרא'זאק חוטפים את אהובתו של רוראן, קטרינה. רוראן מחליט ללכת לווארדן, ומשכנע את בני הכפר לעזור לו ולבוא איתו. הוא בורח עם כפרו לנארדה ומשם מפליג לטירם. כשרוראן מגיע לטירם עם תושבי הכפר הוא חובר לג'ואוד, חבר ותיק של ברום, וגונב ספינה ומנסה להגיע איתה לסורדה (מדינה קטנה שמסייעת לווארדן). בים מתנהל מרדף של הקיסרות אחרי בני הכפר אך הם מצליחים להגיע לסורדה, וכשהם שומעים על הקרב הם יוצאים כדי להילחם בו.
הספר נגמר כאשר אראגון חוזר למחנה הווארדן ושם הוא מראה לרוראן שקטרינה עדיין בחיים ומבטיח שיעזור לו להציל אותה.
בריסינגר
הספר מתחיל כשאראגון, גיבור הסדרה ורוכב דרקונים, יוצא עם סאפירה דרקוניתו ועם רוראן בן דודו להלגרינד, מקום מושבם של הרא'זאק – מפלצות רבות עוצמה הנמצאות בשירות גאלבטוריקס, על מנת לחלץ את קטרינה – ארוסתו של רוראן, שהוחזקה כשבויה. השלושה הורגים את הרא'זאק ואת הוריהם (הלאתרבלקה). סאפירה, רוראן וקטרינה חוזרים לווארדן – ארגון מורדים שנלחם בשלטון של גאלבטוריקס, בזמן שאראגון נשאר מאחור בשביל להרוג את הרא'זאק האחרון, אשר מקלל אותו שלא יוכל לשוב עוד לאלאגייזיה (בדומה לעתיד שאנג'לה ניבאה עבורו). בזמן מבצע ההצלה, אראגון מוצא את סלואן הקצב – אביה של קטרינה. אראגון במקרה מגלה את שמו האמיתי של סלואן בשפה העתיקה, אשר בעזרתו יוכל כל אדם לשלוט בו. בעזרת שם זה אראגון מכריח אותו להגיע לאֶלֶסמֶרָה, עיר האלפים, שם תהיה לו הזדמנות לכפר על מעשיו. כשאראגון חוזר למחנה הווארדן, חתונה מאורגנת לרוראן וקטרינה, כשאראגון אמור להשיא את השניים. לפני שהחתונה מתחילה, צבא חדש של חיילים מגיע חיילים שהמלך גאלבטוריקס כישף על מנת שלא יחושו כאב, ולכן הם קטלניים ביותר. לקרב מצטרף גם מארטג, חברו הטוב של אראגון לשעבר וכעת אויבו המושבע, ודרקונו, עוקץ. אלפים שנשלחו להגן על אראגון וסאפירה עוזרים להם בקרב וגורמים למרטאג ולעוקץ להיות משותקים. אחרי הקרב, רוראן נישא לקטרינה. נסואדה, מנהיגת הווארדן, מורה לאראגון להתייצב בבחירות למלך הגמדים החדש בהרי הביור, שם חווה אראגון ניסיון התנקשות משבט גמדים עוין. אוריק הגמד, חברו של אראגון, נבחר למלך החדש.
לאחר ההכתרה, אראגון וסאפירה חוזרים לבירת האלפים אלסמרה בשביל להמשיך את אימונם. שם, האלף אורומיס ודרקונו גליידר חושפים שברום הוא אביו של אראגון ושאמו של אראגון ילדה אותו בסתר בקרווהול כי היא לא רצתה שמורזן, בעלה ואויבו המושבע של ברום ידע על כך, סאפירה מגלה שאף היא ידעה על כך, אולם לא יכלה לגלות לאראגון כיוון שברום השביע אותה לסודיות. גליידר גם חושף את מקור הכוח של גאלבטוריקס: האלדונארי, או לב הלבבות. האלדונארי לא הלב האמיתי של הדרקון, אבל הוא נותן למחזיק בו לתקשר איתו או למשוך את האנרגיה של הדרקון שהאלדונארי שיך לו, אפילו אם הדרקון מת. גאלבטוריקס אסף במשך שנים את האלדונארי, חדר להם למוח והכריח את הדרקונים המתים להעביר את האנרגיה שלהם אליו דרך האלדונארי. אחרי ההכשרה אראגון מבקר את הנפחית האלפית, רונון, שעימה אראגון מחשל לעצמו חרב של רוכבים. אראגון קורא לחרב "בריסינגר", ('אש' בשפה העתיקה) ומגלה שהיא מתלקחת באש כל פעם שהוא אומר את שמה. לפני שאראגון וסאפירה חוזרים לווארדן, אורומיס אומר שהגיע הזמן בשבילו ובשביל גליידר להתנגד לקיסרות באופן גלוי, בקרב לצד מלכת האלפים, איסלאנזדי. כמו כן, גליידר נותן את האלדונארי שלו לאראגון לפני שהם עוזבים.
בינתיים, רוראן נשלח למגוון משימות כחלק מהכוח הצבאי של הווארדן. אחת מהמטרות היא שיירת עגלות אספקה מאובטחת בידי החיילים המכושפים. היחידה סובלת מאובדנות גדולים, והמפקד מוחלף לאחר אובדן ידו. במהלך משימה לכבוש בחזרה עיירה שנכבשה, התוכנית שהוכנה בידי המפקד החדש כמעט גורמות לכישלון, אבל רוראן נותן פקודות חדשות. למרות הצלת המשימה וחרף העובדה שרוראן הערים על חיילי האויב והרג לבדו 193 חיילים, רוראן מואשם באי־ציות ומולקה כעונש. לאחר הלקאה פומבית, נאסואדה מקדמת את רוראן למפקד ושולחת את יחידתו למשימה. הוא עוזב בפיקוד קבוצה של אנשים ואורגלים בשביל לחזק את הרעיון של אנשים ואורגלים שעובדים יחדיו אבל בזמן המשימה אחד האורגלים קורא עליו תיגר והם נלחמים בקרב ידיים ריקות לאחר ניצחונו של רוראן האורגלים חזרו להקשיב לו. כשיחידתו חוזרת לווארדן, הם מצטרפים למצור על פיינסטר, עיר באימפריה. כשהמצור מתחיל, אראגון והאלפית אריה עוזבים בשביל למצוא את מנהיגת העיר, אבל מגלים שהקוסמים ששלח גאלבטוריקס להגן על העיר מנסים ליצור צל. בזמן שהם מנסים להרוג את הקוסמים, אראגון מקבל חיזיון דרך האלדונארי של גליידר שמראה את אורומיס ומרטאג נלחמים. גאלבטוריקס משתלט על מרטאג ומתעל את כוחותיו דרכו. הוא משתמש בכוחו כדי להרוס את כל ההגנות של אורומיס ומפעיל את האיברים שיוצרים אצל אורומיס התקף. בזמן שאורומיס משותק, גאלבטוריקס מרפה מהמתקפה המוחית ומשסף את אורומיס. גליידר נהרג זמן קצר לאחר מכן, כשגאלבטוריקס משתמש בעוקץ כדי להורגו. לאחר החיזיון, הקוסמים מצליחים ליצור את הצל ווראוג. אראגון מצליח לגבור עליו ובזמן שחסם את ווראוג לגמרי אריה מנצלת הזדמנות ונועצת חרב בליבו וכך הופכת גם כן ל"הורגת הצל". לאחר המצור המוצלח, נאסואדה אומרת לאראגון את התוכניות של הווארדן לחדירה לקיסרות.
הירושה
הספר הרביעי מתמקד במלחמות הווארדן ("השומרים" בשפה העתיקה) בקיסרות. כאשר הווארדן כובשים את בלאטונה סאפירה נדקרת מרומח המוות נירנן (הסחלב) שיצרו האלפים הקדמונים כדי להרוג דרקונים, רומח המוות עובר את כל ההגנות הקסומות, אך האלפים מצליחים להצילה. לאחר סיום הקרב מצטרפים באופן מפתיע אנשי החתול וכורתים ברית עם הווארדן. מרטאג חוטף את נאסודה, אך בזמן מאסרה מרטאג משנה את שמו בלי שידע ומשתחרר מהשבועה של גאלבטוריקס. רוראן כובש את העיר ארואס, לאחר שמפקדים קודמים כשלו בכך, על ידי תחבולות, אומץ לב ומשחק משובח מול מפקד האויב, וממשיך להתגלות כמפקד ומצביא רב ערך ביותר לווארדן. לאחר מכן מצטרף לשאר הוארדן בכיבוש דראס ליאונה ואורו'ביין. סאפירה ואראגון מגיעים אל צוק קות'יאן ושם אראגון מגלה את שמו האמיתי ופותח את מערת הנשמות, ושם הם מוצאים אלדונרי רבים וביצי דרקונים. לאחר מכן, אראגון, סאפירה, גליידר ושאר לבבות הלבבות חוזרים לאורו'ביין להלחם מול גלבטוריקס, כשהביצים נשארות מאחור, וקסם מוודא שכל מי שיוצא מהמערה לא יזכור שהן קיימות כל עוד גלבאטוריקס חי. במהלך הקרב, הקסמים שמפעילים קוסמי הווארדן ובני בריתם משתבשים ככל שהם מתקרבים יותר לארמון. המצביא ש צבא הקיסרות מתגלה כחזק להפליא ובעל הגנות שאף לא אחד מהאלפים מצליח או הקאלים מצליח לחדור. לאחר שרוראן מבין שללא חיסולו של המצביא, הקרב לא ינוצח ולאחר שהוא ממצליח להרוג אף את מלכת האלפים - איסלנזאדי, רוראן רוקח תוכנית שמבססת על כך שהגנותיו של המצביא מתבססות על אלדונארי שמוסתר בבטנו, ומצליח לשתק אותו למספר דקות, ולהרוג אותו לאחר מכן בעזרת אורגלים ואלפים, כשאת מכת הסיום רוראן מנחית לבד. תוך כדי הקרב, אראגון, אלווה, אריה, הדרקונים ואחר עשר האלפים (אחד מהם מת במהלך הספר), מתעמתים מול גאלבטוריקס, ומגלים שהוא גילה את שמה של השפה העתיקה וכך הוא שיבש את כל הקסמים שבוטאו באמצעות השפה העתיקה. כשאראגון מגלה שגאלבטוריקס ידע כבר את כל התוכניות של הווארדן ולמרות כל תוכניותיהם, הוא גובר עליהם יחד עם אלפי האלדונארי שברשותו, אראגון באינסטינקט יוצר קסם א-מילולי - שלא מושפע משליטת גלבאטוריקס, ובו הוא גורם לגאלבטוריקס להרגיש ולהבין את כל הסבל והכאב - כמו גם השמחה והאושר - שהוא גרם לאחרים. באותו זמן אריה, סאפירה ועוקץ הורגים את שרוקין בעזרת נירנן. כשגאלבטוריקס משתגע מרוב כאב הוא מתאבד. בסופו של דבר אריה הופכת למלכת האלפים ורוכבת דרקונים, כשהביצה הירוקה בוקעת עבורה. נסואדה הופכת למלכה ורוראן לרוזן. בחודשים שאחר כך אראגון עוזר לנסואדה לבסס את מלכותה, ולבסוף אראגון נוסע עם כמה אלפים, הביצים, והאלדונרי לארצות השוממות שבמזרח ובכך אראגון עוזב את אלאגזייה לנצח. מרטאג גם הוא עוזב לגלות עצמית עם עוקץ, אך מבטיח לאראגון שהוא יחזור לבקר אותו. לרוראן וקטרינה נולדת בת בשם איסמירה (כשם אימה של קטרינה).
גאוגרפיה
העלילה מתרחשת בארץ "אלאגזיה".
קסם
שמו של הקסם בשפה העתיקה הוא : "גראמריי". הקסם לוקח אנרגיה מהמשתמש, וההגדרה הפשוטה ביותר בשבילו היא היכולת להשתמש ולשלוט באנרגיה. קסם בעוצמה גבוהה יכול להתיש ולעיתים לגרום למותו של מפעיל הקסם. רוב הקוסמים חושבים שכדי להשתמש בקסמים יש לשלוט בשפה העתיקה, השפה שיצרו בני העם האפור, אולם שימוש ללא השפה העתיקה אפשרי, אך מסוכן, שכן היא שימוש בקסם מושפע ישירות מהמחשבה, ואם קוסם ינסה - לדוגמה - לשרוף דלת ללא שימוש בשפה העתיקה, הוא עלול לשרוף בטעות כל דבר שיעלה במחשבתו. השפה העתיקה, בהיותה שפה שמגדירה את שמותם האמיתיים של כל היצורים והחפצים בעולם, ולא ניתן לשקר בה, עוזרת לקוסם לנתב את קסמו לדבר שאליו הוא מתכוון, ולא לדבר שעליו הוא חושב. דרקונים משתמשים בקסמים בלי לדבר בשפה העתיקה, וקסמיהם אינם משתבשים כיוון שהם אינם מוסחים בקלות כמו בני אדם ושאר הגזעים, וקסמיהם רבי עוצמה. עם זאת, לדרקונים אין את היכולת לשלוט בקסמיהם, ואלה מופעלים כאינסטינקט, או כאשר השראה נופלת על הדרקון, כגון הקסם שבו השתמשה סאפירה בטרונג'היים על מנת לשחזר את אסידאר מיתרים.
סדרת ספרי המשך
כריסטופר פאוליני הצהיר במהלך ראיון כי הוא שוקל לכתוב סיפורים נוספים המתרחשים באלאגייזיה. הוא מתכנן שאחד מן הספרים יהיה המשך לסדרת הירושה והאחרים יספרו על קווי עלילה חדשים, לדוגמה הקדם (פריקוול) המתמקד בברום. בסוף שנת 2018 פורסם כי ספר ראשון בסדרה זו יצא לאור ויקרא The Fork, the Witch, and the Worm. הספר כולל שלושה סיפורים קצרים השזורים בהרפתקאותיו של אראגון. בעברית תורגם הספר הראשון של סדרת ההמשך בשם המזלג המכשפה והדרקון בשנת 2021 על ידי הוצאה לאור ״כתר-כנרת״. בנובמבר בשנת 2023 יצא לאור ספר שמדבר על מרטאג בשם: Murtagh: The World of Eragon, נכון למאי 2023 הספר עדיין לא תורגם לעברית.
דמיון לספרים אחרים
ביקורות רבות נכתבו על הדמיון שבין ספרי הסדרה לספרים וסרטים אחרים. בין ההשוואות הרבות שנערכו, הנפוצות ביותר היו עם סדרת מלחמת הכוכבים (בשל הדמיון בעלילה) ועם טרילוגית שר הטבעות (בגלל הדמיון ברקע, בגזעים, בשפות, בדמויות ובשמות המקומות). גם בחלק מהביקורות החיוביות נכתב שהיצירה מושפעת מאוד מהמוסכמות של ז'אנר הפנטזיה.
סרטים
ב־15 בדצמבר 2006 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי לספר הראשון בסדרה, אראגון. את הסרט, בו כיכבו אדוארד ספלירס, ג'רמי איירונס וג'ון מלקוביץ', הפיקה חברת פוקס המאה ה־20. סטפן פנמייר היה הבמאי, בפעם הראשונה בחייו בתפקיד זה. העיבוד לתסריט נעשה בידי פיטר בקמן. הסרט לא זכה להצלחה בקופות וגם ספג ביקורות שליליות רבות. בביקורות נכתב כי "הסרט חסר עלילה ותוכן", אבל הוסיפו ואמרו לטובתו של המחבר: "בניגוד לסדרת הספרים שהם יוצאים מן הכלל ושופעים תוכן ועלילה עשירה". למרות זאת, כריסטופר פאוליני (מחבר הסדרה) שיבח את הסרט והוסיף שהשחקן הראשי עשה עבודה מצוינת. כרגע, לא צפויים לצאת סרטים נוספים בסדרה בשל הביקורות השליליות הרבות שנכתבו על הסרט וכישלונו בקופות.
Thank God I Found You
Thank God I Found You (בעברית: תודה לאל שמצאתי אותך) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבומה השישי Rainbow. השיר יצא כסינגל השני מתוך האלבום, בשיתוף עם הזמר ג'ו ולהקת 98 דייגרס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי קארי עצמה, ג'יימס האריס השלישי וטרי לואיס. מבחינה מוזיקלית השיר הוא בלדת R&B אשר מבחינה לירית מושפעת ממערכות יחסים קודמות של קארי. בשיר קארי מביעה אהבה ורגשות כלפי בן זוגה ומודה לאלוהים על כך שפגשה אותה.
בנוסף לכך, לשיר יצא רמיקס רשמי תחת השם "(Thank God I Found You (Make It Last Remix", ובו במקום להקת 98 דייגרס, משתתף הראפר האמריקאי נאז. הרמיקס לשיר נעשה בהשראת הרמיקס לשיר "Make It Last Forever" של הזמר קית' שוויאט, כאשר הרמיקס של קארי נעשה בגרסת R&B קצבית יותר ובו נכללו כמה מהבתים של הגרסה המקורית.
ביקורת והצלחה
השיר קיבל ביקורות מעורבות. חלק מהמבקרים כינו אותו "כשיר נהדר" אך חלק גדול גם כינה אותו כ"בלתי נסבל לשמיעה" ו"נשכח". אך למרות זאת השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-1 בארצות הברית והפך לשיר ה-15 שלה לעשות זאת.
הוא זכה להצלחה גם באירופה כאשר הגיע למקום ה-15 במצעד האירופאי הכללי ובקנדה כאשר הגיע שם למקום ה-2. אצל להקת 98 Degrees זה היה לשיר היחיד שלהם שהגיע למקום הראשון בארצות הבירת ואצל ג'ו זה היה השיר הראשון מתוך שניים שהגיע למקום הראשון במדינה. בארצות הברית השיר הגיע למעמד זהב על מכירות של 687 אלף עותקים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי ברט רטנר, וכולל את כל המבצעים של השיר כאשר הקליפ מציג הופעה חיה שלהם עם השיר. בנוסף לכך, יצא גם קליפ לגרסת הרמיקס של השיר אשר צולם בתצוגת אופנה בגרמניה ובו נראים מבצעי השיר מופיעים איתו במועדון קטן.
נכון ל-23 באוקטובר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-11 מיליון צפיות.
התביעה
על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו קארי בטקס פרסי ה-AMA ובנוסף גם בסיבוב ההופעות לקידום האלבום ובסיבוב ההופעות "The Adventures of Mimi Tour", עם הזמר טריי לורנז. בספטמבר 2000 כותבי השירים ווארין קמפבל וסת' סבירסקי הגישו תביעה כנגד קארי בטענה שהשיר דומה בכבדות לשיר "One of Those Love Songs" של הרכב האר אנד בי Xscape אותו כתבו ללהקה.
התביעה נדחתה בפעם הראשונה אך בבית המשפט לערעורים הוחלט לפתוח מחדש את התיק אך הוא נאשר מחוץ לכותלי בית המשפט עד אפריל 2006 ועד היום לא ידוע מה קרה איתו.
גלן אייווי
גלן פרדריק אייווי (באנגלית: Glenn Frederick Ivey; נולד ב-27 בפברואר 1961) הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ההמכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד מאז 2023. המחוז מכסה את רוב האזורים בעלי הרוב השחור במרילנד במטרופולין של וושינגטון.
לפני בחירות לבית הנבחרים אייווי שימש בגבעת הקפיטול כיועץ ראשי של מנהיג הרוב בסנאט טום דאשל, כיועץ לסנאטור פול סארביינז במהלך מחלוקת ווייטווטר, כיועץ הרוב הראשי של ועדת הבנקאות של הסנאט, ובצוות של ג'ון קוניירס. הוא גם עבד עבור עורך הדין אריק הולדר כעוזר פרקליט, וכיו"ר נציבות השירות הציבורי של מרילנד. הוא נבחר פעמיים כפרקליט המדינה של מחוז הנסיך ג'ורג', מרילנד.
ביוגרפיה
אייווי נולד בצ'לסי, מסצ'וסטס, וגדל ברוקי מאונט שבצפון קרוליינה, שם התגוררה חלק גדול ממשפחתו המורחבת. אמו עבדה כמורה השחורה הראשונה בבית ספר שכולו לבן. משפחתו הקרובה עברה מאוחר יותר לדייל סיטי, וירג'יניה, לאחר שאביו קיבל עבודה במשרד העבודה של ארצות הברית. אייווי סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תואר AB בפוליטיקה בשנת 1983. בשנת 1986 קיבל תואר JD מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים בהרווארד ב-1986, איווי עבד במשרד עורכי הדין גורדון-פיינבלט בבולטימור. מ-1987 עד 1988, עבד בגבעת הקפיטול כעוזר של ג'ון קוניירס.
אייווי התמודד על מועמדותו של פרקליט המדינה של מחוז הנסיך ג'ורג' בשנת 2002, וביקש לרשת את פרקליט המדינה היוצא ג'ק בי ג'ונסון. בפריימריז, הוא זכה לתמיכה של אלברט ווין, הסנאטור האמריקני פול סארבנייז והוושינגטון פוסט. הוא ניצח את סגן פרקליט המדינה מארק ספנסר בפריימריז עם 60.0% מהקולות. וניצח ללא התנגדות בבחירות הכלליות.
לאחר תום כהונתו השנייה כפרקליט המדינה, הפך לשותף ב- Venable LLP לפני שעבר לתפקיד כשותף ב-Leftwich & Ludaway, בוושינגטון הבירה, מ-2012 עד 2017. לאחר מכן, הוא היה שותף במשרד עורכי הדין פרייס בנוביץ'. בשנת 2020, פתח משרד עורכי דין משלו, Ivey & Levetown, בגרינבלט, מרילנד.
ניסיונות להיבחר לבית הנבחרים
בספטמבר 2015, איווי הודיע ​​כי יתמודד שוב על מושבו בבית הנבחרים מטעם המחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד, בניסיון לרשת את אדוארדס, שהתמודדה ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית ב -2016.
במהלך הפריימריז, איווי זכה לתמיכתו של התובע הכללי לשעבר של ארצות הברית אריק הולדר, מנכ"ל המחוז, רושרן בייקר, סנטור המדינה ויקטור ר. רמירז ומנהיגים עירוניים רבים. הוא גם הוביל על מתחריו, כולל סגן מושל מרילנד לשעבר, אנתוני בראון, ונציגת המדינה ג'וזלין פניה-מלניק, בגיוס כספים עד סוף הקמפיין. הפריימריז נערך ב-26 באפריל 2016. בראון ניצח את איווי, 41.6% ל-34.0%, בהפרש של 8,712 קולות מתוך 114,623 מצביעים. ב-26 באוקטובר 2021, אייווי הכריז בשלישית על מועמדותו לבית הנבחרים מטעם המחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד, בניסיון לרשת את הנציג היוצא אנתוני בראון, שהתמודד לתפקיד התובע הכללי של מרילנד ב -2022. הפריימריז נערך ב-19 ביולי 2022. אייבי ניצח את דונה אדוארדס שביקשה לחזור לתפקידה, בפער של 51.8% מול 35.2%, הפרש של 13,677 קולות מתוך 82,662 מצביעים. הוא ניצח בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר 2022, והביס את המועמד הרפובליקני ג'ף וורנר.
עמדות פוליטיות
כשאייווי נכנס לראשונה לתפקידו כפרקליט המדינה ב-2002, הוא אמר שהוא מאמין בשימוש בעונש מוות. הוא ביקש ליישם עונש מוות מספר פעמים במהלך כהונתו כפרקליט המדינה, ואמר בנובמבר 2007 כי הגיש הודעה על כוונתו לבקש עונש מוות במקרה בערך פעם בשנה.
בפברואר 2009, העיד בפני ועדת ההליכים השיפוטיים של בית הנבחרים במרילנד כי חל שינוי בדעתו במהלך תקופתו כפרקליט המדינה, במיוחד בגלל ההשפעה שהייתה לתהליך על משפחות הקורבנות. בינואר 2012, הוא כינה שימוש בעונש מוות "כלי פוליטי" ודחף להצעת חוק שתבטל את עונש המוות במרילנד במהלך מושב החקיקה ב-2012.
אייווי התנגד להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שנוהל על ידי ממשל אובמה ב-2015. בדצמבר 2021, הוא אמר שהוא רוצה התחייבות ל"בדיקות מלאות ונייטרליות של אתרי הגרעין האיראניים, ולהפסיק את המימון של איראן לחמאס וחזבאללה, בטרם השיחות ימשיכו.
באוקטובר 2012, אייווי הביע תמיכה במשאל עם לתמיכה בלגליזציה ונישואים חד מיניים במרילנד.
בשנת 2006, נסע אייווי לישראל יחד עם נבחרי ציבור מקומיים נוספים בטיול של המועצה לקשרי קהילה יהודית. הוא תומך בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני ובזכותה של ישראל להתקיים ולהגן על עצמה. בדצמבר 2021, הוא אמר שיצביע בעד מימון מערכת כיפת ברזל והתנגד להצבת תנאים לסיוע החוץ של ארצות הברית לישראל כדי למנף מרכיבים של משא ומתן על פתרון שתי המדינות.
חיים אישיים
אייווי נשוי מאז 1988 לג'ולין אייווי ולהם חמישה ילדים, כולל חבר בית הנבחרים של מרילנד ג'וליאן איווי, והם גרים בצ'ברלי, מרילנד.
בפברואר 2004 לקח איווי חופשה בת מספר שבועות על מנת לעבור ניתוח להסרת גידול סרטני בגודל שעועית בכלייתו. רופאיו אמרו לו שהסרטן התגלה מוקדם וסיכוייו להחלמה מלאה טובים. מאז הוא נטול סרטן.
פרנסואה ואטל
פרנסואה ואטל (בצרפתית: François Vatel בשמו האמיתי פריץ קארל ואטל- בגרמנית: Fritz Karl Watel, 17 בינואר 1631 - 24 באפריל 1671) היה טבח, אופה, קונדיטור ו"מטר ד'אוטל" צרפתי ממוצא שווייצרי. וטאל היה אחד מאמני המטבח החשובים של תקופתו.
עבד בשרותו של ניקולא פוקה, שר האוצר של לואי הארבעה-עשר ושל הנסיך לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה והיה אחראי על המסיבות וחגיגות הפאר בטירת וו-לה-ויקונט ואחר כך בטירת שנטילי''' בימי ה"מלך-שמש".
שמו נקשר לנצח להמצאת הקצפת -ה"קרם שנטילי" ((בצרפתית: Chantilly, השם נהגה בצרפתית: "שאנטי-יִי") - אך גם למקרה הטרגי של התאבדותו בשעת מסיבה בגלל איחור בהגעת מנות "דג היום". שמו בצורה הצרפתית - פרנסואה ואטל - התפרסם במידה רבה גם הודות למאדאם דה סבינייה, הבלוגרית הראשונה בהיסטוריה, שכתבה עליו דברי הספד מלוטשים.
בצעירותו
נולד בפריז או בטורנה כ"פריץ קארל ואטל" במשפחה של בנאי ממוצא שווייצרי גרמני. מקור המשפחה היה מאזור ציריך. בגיל 15 החל בתקופת חניכות שנמשכה שבע שנים אצל הטבח-קונדיטור ז'אן אווראר, הסנדק של אחיו.
בשירותו של פוּקֶה
בשנת 1653, בגיל 22, התקבל כנער מטבח (écuyer de cuisine) בטירת וו-לה-ויקונט (Vaux-le-Vicomte) שהייתה בהליכי בנייה מתמשכים.
מולייר ולולי הציגו בפני האורחים את קומדיית-הבלט Les Fâcheux ("המרגיזים") שחוברה במיוחד לרגל האירוע על ידי מולייר ובושאן. כקינוח אומרים שהוגשה הקצפת שתהיה ידועה בעתיד כ"קרם שאנטיאִי".
האגדה מספרת שהמלך לואי, מוטרד מקשיים כספיים, שקודם הורה להמיס את הכלים ממתכת יקרה שברשותו כדי שיוכל לעמוד בהוצאות הגדולות של מלחמת שלושים השנים, נעלב קשות מרמת הפאר והבזבזנות שראה שעלו על זו הנהוגה בארמונו בפונטנבלו. . נחוש בדעתו להעניש במלוא החומרה את שר האוצר גבה-הלב, יש טוענים כי המלך אמר למקורביו כי "עלינו לאלץ את כל האנשים האלה להחזיר מיד את הכל" ( Il faudra faire rendre gorge à tous ces gens) אבל אמו מנעה ממנו לעבור למעשים. אחרי מופע זיקוקי דינור מעל חומות הטירה, סירב המלך ללון בחדר שהוכן לו וחזר, זועם, לפונטנבלו, מרחק 21 ק"מ משם.
בשירותו של "קונדה הגדול"
בנסיבות אלה, ואטל שחשש שייעצר אף הוא, ברח לאנגליה. כשהחליט על כך לא ידע כי המלך התכוון להעסיק את הצוות מוו-לה-ויקונט בארמונו החדש בוורסאי. באנגליה פגש ואטל את ז'אן אֶרוֹ דה גורוויל Hérault de Gourville, ידיד של פוקה. ביחד נסעו לפלנדריה, בה שהה באותה עת "קונדה הגדול" ולפי המלצתו של גורוויל, התקבל לעבודה בטירה בשאנטיאי, 40 ק"מ מצפון לפריז, שהייתה שייכת לנסיך. בשנת 1663 הועלה לדרגה של "מפקח כללי של ענייני הפה" (כלומר "האוכל")" contrôleur général de la Bouche) בטירה זו. הופקד על ארגון הארוחות, כולל אספקתם וקנייתם של מוצרי המזון הדרושים ליושבי הטירה..
המסיבה הרת הגורל
סיום שיפוץ הטירה בשאנטיאי היוותה הזדמנות נאותה לכך ואכן ב-21 באפריל 1671 הוזמנו לואי הארבעה-עשר וכל חצרו לחגיגה שהייתה אמורה להימשך שלושה ימים ושלושה לילות ולכלול שלוש "ארוחות שחיתות". האחריות על הצלחת המבצע נפלה על כתפיו של פרנסואה ואטל. חמישה-עשר יום עמדו לרשותו על מנת להכין את התפריטים המתוחכמים ואת השעשועים מסמאי העיניים שהתבקשו במעמד כזה.
בערב יום חמישי 23 באפריל 1671 הגיעו האורחים לטירת שאנטיאי אחרי מסע ציד. בעוד הטירה הוארה בתאורה גרנדיוזית, אורחי הכבוד הושבו מסביב ל-25 שולחנות. אחרי הארוחה שכללה מרק צבים, עוף מוקרם, פורל מטוגן וצלי פסיון, צפו כולם במופע זיקוקים מרהיב.
קרתה תקלה ובשל הגעת כמה אורחים לא צפויים, לא סופקו לשני שולחנות מנות הצלי המיוחלות. ואטל לקח את העניין מאוד ללב. התלונן שיש לו סחרחורת וכי אינו ישן כבר מזה תריסר ימים וביקש עזרתו של גורוויל במתן הפקודות הדרושות. למחרת בבוקרו של יום שישי הקדוש התרחשה תקלה נוספת: הדגים ופירות הים שנדוגו יום קודם לכן בוששו להגיע מבולון-סור-מר (229 ק"מ מרחק משם). ואטל הרגיש שחרב עולמו. אמר לגורוויל : "לא אוכל לשרוד את הבזיון הזה, כבודי ושמי הטוב אבודים" (:Je suis perdu d'honneur; voici un affront que je ne supporterai pas) גורוויל גיחך נוכח אמירות אלה. אבל ואטל עלה לחדרו, לקח את חרבו ודקר את עצמו בחזה שלוש פעמים, בעוד שבינתיים למטה הגיעו הדגים מספיק מוקדם כדי שיבטיחו את הצלחת הארוחה. לעומת זאת כשמצאו את ואטל מבוסס בדמו, לא ניתן היה להצילו. גורוויל, שלא רצה להפריע למהלך החגיגה, דאג לקבור אותו בשקט.
החגיגה המפוארת בשאנטיאי זכתה להערצת כולם, כולל המלך. תפריט הארוחה לפי תוכניתו של ואטל כללה: אנשובי סבינייה, מלון עם פירושוטו, "קֶנֶל" של לובסטר עם רוטב שרימפס, שוק טלה, ברווז א לה ואטל ברוטב יין מדיירה, גלידת תותים עם קצפת.
ספרות
מבין בני זמנו - מותו של ואטל הוזכר גם בזכרונותיה של מדמואזל דה מונפסייה, של רוזה דה ראביטן, רוזן בוסי, של אלפונז מוריי Alphonse Moreuil, דודן של המרקיזה דה סבנייה, ובמכתבי הנסיך קונדה עצמו. לדבריו ואטל היה "יותר איש של כבוד מאשר איש מסור ליעודו". (plutôt l’homme de l’étiquette que l’homme du dévouement)
קישורים חיצוניים
Alan Davidson -The Penguin Companion to Food, 2002
סייבר-ניישן
באנגלית: cybernation
קופר הופמן
קופר הופמן (באנגלית: Cooper Hoffman; נולד במרץ 2003) הוא שחקן אמריקאי.
בנו של השחקן המנוח זוכה פרס האוסקר, פיליפ סימור הופמן, ושל מעצבת התלבושות, מימי או'דונל.
את הבכורה הקולנועית שלו עשה ב-2021 בסרטו של פול תומאס אנדרסון "ליקריץ פיצה"; ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
פרס זוסמן (יד ושם)
פרס זוסמן הוענק על פי צוואתו של היינריך זוסמן לאמנים העוסקים ביצירתם בנושא השואה. זוסמן נולד בווינה ובשנת 1938 ברח עם אשתו לצרפת וירד למחתרת. בתום מלחמת העולם השנייה שב לווינה ושם היה צייר מצליח ופרופסור באקדמיה לאמנות בווינה. הוא הסמיך את יד ושם להעניק מלגה מעזבונו לאמנים ישראלים שיצירתם עוסקת בשואה.
זוכי הפרס
קרן זוסמן נוסדה בשנת 1989. הפרס הוענק על ידי יד ושם החל מ-1989, ומאז 2010 בערך אינו מוענק על ידי יד ושם. במקביל, מעניקה קרן זוסמן פרסים לאמנים אוסטריים, ומשנת 2015 החלה להעניק פרסים גם לאמנים מחוץ לאוסטריה.
RS בפרסאוס
RS בפרסאוס (RS Persei) הוא כוכב על-ענק אדום משתנה סדיר למחצה הממוקם בצביר הכוכבים הכפול בקבוצת הכוכבים פרסאוס וחבר בצביר הפתוח NGC 884.
הכוכב בעל מסה של 12–15 מסות שמש ורדיוס של 740–800 רדיוסי שמש.
RS בפרסאוס בעל טמפרטורה של 3,470 קלווין ועוצמת הארה הגדולה פי 70,000 - 87,000 מעוצמת ההארה של השמש.
הכוכב בעל בהירות נראית משתנה בין דרגות בהירות 10-7.82 באופן סדיר למחצה עם זמן מחזור של 245 ימים.
עונת 1921/1922 בפוטבול ליג
עונת 1921/1922 הייתה העונה ה-30 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-27 באוגוסט 1921 והסתיימה ב-6 במאי 1922. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, ליגת משנה ודיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. ברמינגהאם סיטי וקארדיף סיטי (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
ליברפול זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו ברדפורד סיטי ומנצ'סטר יונייטד. במקומן לליגה הבכירה עלו נוטינגהאם פורסט וסטוק סיטי.
כדורגלנים מצטיינים
אנדי וילסון ממידלסברו כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
דורוקולי
דורוקולי או קוף הלילה (שם מדעי: Aotus) הוא סוג של קופים רחבי אף והיחיד בתת-משפחת קופי לילה (Aotinae) שבמשפחת הצבוסיים. לפעמים משייכים סוג זה למשפחה עצמאית.
בני קבוצה זו החיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ושייכים לתת-סדרת קופים רחבי אף, הם הקופים היחידים הפעילים בלילה ואז הם יוצאים מחוריהם שבין עצי היער. כמו רוב הקופים הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח.
דוון
דוון (בהונגרית: Dövény) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית דוון קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-329 תושבים בשנת 1990 עד 260 תושבים בשנת 201 2023 (ירידה של כ-22%).
בדוון חיו מעט יהודים.
נבחרת ישראל בקטרגל
נבחרת ישראל בקטרגל (נקראת כיום: נבחרת ישראל באולמות) מייצגת את ישראל בתחרויות בינלאומיות בענף הקטרגל ונמצאת בפיקוחה של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
נכון לאפריל 2022 על פי שיטת הדירוג ELO לנבחרות פיפ"א נבחרת ישראל מדורגת במקום ה-82 בעולם. בשנים 1989 ו-1992 סיימה נבחרת ישראל במקום הרביעי באליפות אירופה של UEFS, הקונפדרציה האירופאית של AMF.
בנובמבר 2020 לראשונה בתולדותיה העפילה הנבחרת (תחת הדרכתו של אבי כליף) לבית גמר הפלייאוף במוקדמות היורו, בו תתמודד נגד נבחרות בלארוס, הונגריה וקזחסטן.
הלן סירל
הלן סירל, באנגלית: Helen Searle (1834–1884), הידועה גם בשמה הנשוי הלן סירל פטיסון, הייתה ציירת טבע דומם אמריקאית שהייתה קשורה מבחינה סגנונית לאסכולת הציור של דיסלדורף.
קריירת אמנות
סירל הייתה בתו של האדריכל הנרי סירל. היא נולדה בברלינגטון, ורמונט, וגדלה מגיל עשר ברוצ'סטר, ניו יורק. היא החלה לצייר טבע דומם של פרחים ופירות בשלב מוקדם בחייה; בשנת 1863 היא הציגה כמה ב"באזאר בית החולים לתינוקות" ובשנה שלאחר מכן באקדמיה לאמנויות יפות באפלו. היא לימדה ציור ורישום בסמינר הנשים של גברת בריאן בבטאוויה. בשנת 1866 היא ערכה את התערוכה הראשונה שלה, באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
מ-1867 עד 1871 למדה אמנות בדיסלדורף, גרמניה, ועבדה באופן פרטי עם יוהאן וילהלם פרייר, שהיה קשור לתנועה הידועה כבית הספר לציור בדיסלדורף. פרייר מיעט לקחת סטודנטים פרטיים אך עשה חריגה במקרה שלה. הסגנון הבוגר שלה דומה מאוד לשלו, עם פחות פרטים וצבע עדין יותר, והיו שציינו שהיא כמעט שווה לו כציירת אמן. התצוגות שלה בתקופה זו, למשל אצל סוחרי האמנות של דיסלדורף Bismeyer & Kraus במרץ 1870, זכו לשבחים רבים בעיתונות.
בשנת 1872, חזרה סירל לארצות הברית והקימה סטודיו בוושינגטון הבירה. מאוחר יותר היא תשוב לאירופה לזמן מה, והיא הציגה טבע דומם של פירות בסלון פריז של 1879.
סירל הייתה ציירת טבע דומם מבוססת אשר כונתה "אחת מציירי הפירות והפרחים הטובים ביותר" של סוף המאה ה-19 באמריקה. היו לה הזמנות ותערוכות מרכזיות ברחבי גרמניה, בסלון פריז ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. רוב הציורים שלה נמצאים כעת בידיים פרטיות, אך חלקם נמצאים באוספים הנראים לציבור, כגון המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ומוזיאון האמנות של ווסטר.
חיים אישיים
בזמן שהתגוררה בדיסלדורף, פגשה סרל צייר אמריקאי אלמן, ג'יימס ויליאם פטיסון (1844–1915); ב-1876 הם נישאו. במשך זמן מה הם חיו במושבת האמנים מצפון לפריז. החל משנת 1882, בני הזוג בילו בשיקגו ובניו יורק, לפני שעברו לג'קסונוויל, אילינוי, שם מונה ג'יימס פטיסון לראש בית הספר לאמנויות יפות באקדמיה הנשית של ג'קסונוויל.
הלן סירל פטיסון מתה בג'קסונוויל בנובמבר 1884.
הערות שוליים
​
האשמת מדינת ישראל במתן חסות לטרור
הטענות מועלות בדרך כלל על ידי ארגונים אנטי ישראליים וכן על ידי מספר מדינות ריבוניות שחלקן מוגדרות על פי החוק הישראלי כמדינות אויב וחלקן מקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל, בין המדינות שמאשימות את ישראל בביצוע טרור מדיני או מימון פעולות טרור הן איראן, לבנון, סוריה , טורקיה, בוליביה ותימן.
הפיגועים בבגדאד (1950–1951)
שני פעילים במחתרת הציונית בעיראק נמצאו אשמים על ידי בית המשפט העיראקי בהפצצות, ונידונו למוות. לאחר מכן נידונו למאסר עולם שבעה עשר נוספים שנמצאו אשמים. לטענת השלטונות העיראקיים, הפעילים הם סוכנים ישראליים שפעלו בעיראק. רבים מיהודי עיראק בישראל שחיו בתנאים גרועים האשימו את הפעילים הציוניים ואת תנועת המחתרת הציונית העיראקית. על פי התאוריה, פעילים ציוניים ביצעו את ההתקפות "במטרה למקד את תשומת לבה של ממשלת ישראל במצוקת היהודים", והיא נתפסה כסבירה ביותר על ידי משרד החוץ הבריטי. מברקים בין סוכני המוסד בבגדאד לממונים עליהם בתל אביב נותנים את הרושם שאף קבוצה לא ידעה מי אחראי לפיגוע. ישראל הכחישה בעקביות מעורבות בהפצצות.
פרשת לבון 1954
"פרשת לבון" היא פעולה חשאית ישראלית לא מוצלחת שנערכה במצרים בקיץ 1954. כחלק מאסטרטגית דגל כוזב, גייס אגף המודיעין קבוצת יהודים במצרים במטרה להטמין פצצות בתוך יעדים אזרחיים, בתי קולנוע, ספריות ומרכזי חינוך מצריים, אמריקאים ובריטים. התכנון היה להאשים את ארגוני הטרור המצריים כאחראים להתקפות במטרה ליצור אווירה של אלימות מספקת וחוסר יציבות, ובכך לגרום לממשלת בריטניה לשמור על כוחותיה הכובשים באזור תעלת סואץ שבמצרים. הפיצוצים נקבעו כמה שעות לאחר שעת הסגירה ולא גרמו להרוגים כלשהם. עם זאת, פעיל מת כאשר פצצה שהוביל לאולם קולנוע נדלקה בכיסו בטרם עת. בנוסף, שני פעילים התאבדו לאחר שנתפסו ושני פעילים נוספים נשפטו, הורשעו והוצאו להורג על ידי השלטונות המצריים.
החזית לשחרור לבנון מזרים
לאחר הפיגוע בנהריה שהתרחש בשנת 1979 בידי חמושים מהחזית לשחרור פלסטין, הרמטכ"ל רפאל איתן הנחה את מפקד פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להתנקש בבכירי הארגון ובפעיליו. הפעולות שאושרו על ידי הרמטכ"ל נשמרו בסוד מפני המטה הכללי של צה"ל ומרבים בממשלת ישראל.
החל מיולי 1981, עם סדרת אירועי חבלה במשרדי אש"ף במערב ביירות, נשמעו הטענות שהאחראים להתקפות הם פעילי קבוצה לבנונית שנקראה "החזית לשחרור לבנון מזרים" ושהארגון מנוהל בעצם על ידי סוכנים ישראלים.
הארגון היה אחראי לעשרות פיגועים ומאות הרוגים. עד אוקטובר 1981 נמנו 308 הרוגים בפיגועי הארגון. הארגון חדל לפעול בסוף שנת 1983.
טרור נגד איראן
ישראל ואיראן הן שתי מדינות אויב. אף שמעולם לא היו במלחמה באופן פורמלי, שתי המדינות מבצעות מאמצים כבירים במטרה לערער את השפעת האחרת בזירה הבינלאומית - דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים. מאמצים אלו כוללים שימוש בסמכויות (לרוב חמושות), המאפשרות עימות עקיף בין המעצמות, ובמקרה של טרור איראני - חמאס וחזבאללה, מלחמה מוחלטת. בעבר נטען כי ממשלת ישראל תמכה בקבוצות חמושות שונות בסכסוך עם שלטון איראן. כמו כן האשימה ממשלת איראן את ישראל באחריות ל כדי לשבש את תוכנית הגרעין האיראנית.
ג'ונדאללה
בכתבה שפורסמה ב־ Foreign Policy בשנת 2012, סוכני מוסד ישראלים התחפשו לקציני CIA, ובאמצעות כך גייסו פעילי ג'ונדאללה לצידם. חלק מהתמיכה באות לביטוי באמצעות ביצוע פעולות "דגל כוזב" כנגד איראן.
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן
לדברי אריק דרייצר, "בזכות האתר ויקיליקס תיעדו את העובדה שישראל כבר מזמן ניסתה להשתמש בקבוצות כורדיות כגון מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן כנגד השלטון האיראני".
כל ישראל ערבים (ארגון)
"כל ישראל עֲרֵבִים" היא תוכנית וקרן צדקה (המשמשת כמעין ביטוח הדדי), לציבור הדתי והחרדי בישראל, שמטרתה להבטיח יכולת כלכלית ליתומים שהוריהם חברים בתוכנית, על ידי הסכם שבסיסו כאשר אחד ההורים מתוך אלפי המשפחות החבר בארגון, נפטר והשאיר יתומים לא נשואים, כל החברים בתוכנית תורמים סכום סמלי ואחיד עבור כל יתום, ובסך הכל מצטבר סכום נכבד. מופעלות שתי תוכניות כאלה, "כל ישראל עֲרֵבִים" על ידי ועד הרבנים לענייני צדקה ו"עֲרֵבִים" על ידי קופת העיר בני ברק. השם מבוסס על דברי חז"ל כל ישראל עֲרֵבִין זה לזה. רבנים חרדיים בולטים חתמו על קול קורא התומך בהצטרפות לתוכניות.
רקע
הסיבה לרצון למצוא מיזם חלופי הייתה שעם הזמן רבו המקרים של משפחות שבהן אחד מבני הזוג נפטר, וזה הפך את גיוס הכסף למבצע מסובך יותר. בנוסף, לצורך איסוף הכספים, נהגו להדפיס עלונים עם חתימות רבנים ולחלקם בתיבות הדואר ובבתי הכנסת בריכוזים החרדיים. בעלונים אלה הופיעו לעיתים תמונותיהם של בני המשפחה, לצד תיאור – לרוב מוגזם מאוד – של קשיי המשפחה, מתוך רצון לעורר את האנשים לתרום. הדבר גרם לחשיפה מיותרת של המשפחה שנאלצה להסכים לכך בלית ברירה.
בשנת ה'תשס"ה (2005) לערך, גיבש את הרעיון שמואל ליאני, עסקן חרדי מהעיר אלעד, והעלה אותו בפני הנהלות קופות הצדקה. התוכנית מציעה מעין ביטוח הדדי שיאגד קבוצות בנות כעשרת אלפי איש כל אחת. חברי הקבוצה יחתמו על הסכם שלפיו במקרה של מות אחד החברים בקבוצה תגבה הקרן עבור כל יתום 50,000$ בהוראת קבע או באשראי, כשבכל חודש ייגבו 64 שקלים לכל היותר. עד לנישואי הילדים ישמש סכום הכסף כקרן המניבה רווחים עבורם. באופן כזה יושג הסכום בקלות רבה יחסית ותישמר צנעת הפרט של היתומים.
התוכנית יצאה לפועל וזכתה להצלחה.
פעילות התוכנית כיום
תוכנית "ערבים", מופעלת על ידי שתי קופות הצדקה המרכזיות בציבור החרדי, ועד הרבנים לענייני צדקה ומכונה בשם "כל ישראל ערבים", ועל ידי קופת העיר בני ברק המכונה "עֲרֵבִים", כאשר שני הגופים יצאו כמעט במקביל עם פרטי התוכנית אל הציבור, והתנהלה מתחת לפני השטח מלחמת קרדיט בשאלה מי המציא את הרעיון. שני הגופים זכו לתמיכה נרחבת של גדולי הרבנים, ולמעשה אדם יכול לבחור לאיזו תוכנית להצטרף. הסכום הנגבה לכל יתום בפועל, הוא 2.5 דולר, בתוכנית כל ישראל ערבים, עבור כל יתום, ובתוכנית "עֲרֵבִים" הסכום הוא כ-1.5 דולר לכל יתום.
הנהלות התוכניות מצהירות שככל שיצטרפו עוד בתי אב לתוכנית כך ירד הסכום שנגבה מכל חבר.
בריאיון עם הוגה הרעיון באוגוסט 2011 נמסר כי מספר החברים בארגון עומד על 46,000. לדבריו, יותר מאלפיים יתומים נעזרו בקרן מאז היווסדה.
בעקבות המיזם נפתחה בציונות הדתית קרן יחד.
חנה דודיוק
חנה דוֹדיוּק-קֶניג (נולדה ב־20 ביוני 1948) היא פרופסור לכימיה. תחום התמחותה הוא חקר דבקים, פולימרים וכן יישומי ננו-טכנולוגיה ופיתוחים הקשורים לכך בתעשייה.
ביוגרפיה
דודיוק נולדה ביוני 1948 למשפחת אורבך, בעיר קרקוב שבפולין הקומוניסטית. הוריה נכלאו במחנה הריכוז אושוויץ, נכללו ברשימת שינדלר וניצלו. היא נצר למשפחת גרינברג, שהשתייכה לזרם החסידות, וכן ליהודי ספרד שהיגרו לפולין לאחר תקופת האינקוויזיציה.
כעבור שנה עלתה משפחתה לישראל והתיישבה בחיפה. את שנות התיכון עשתה בבית הספר "אליאנס" בעיר. בצה"ל שירתה בלהק המודיעין של חיל האוויר.
דודיוק היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בכימיה (סיימה את לימודיה ב-1970). באותה פקולטה סיימה בהצטיינות ב-1973 את התואר השני שלה בכימיה אורגנית וגם את הדוקטורט בכימיה אורגנית-פיזיקלית, אותו השלימה בהצטיינות יתרה ארבע שנים אחר כך בהנחיית פרופסור אדוארד קוסובר. לאחר השלמת לימודי הדוקטורט, שימשה מרצה בפקולטה לכימיה בה למדה. לימודי פוסט-דוקטורט עשתה במכון ע״ש מקס פלאנק באוניברסיטת גטינגן.
ב-1979 החלה לעבוד ברשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) כמהנדסת מערכות כימיה. ב־1981 מונתה לראש קבוצת טכנולוגית דבקים והדבקות ברשות וב־1991–1997 ניהלה את המפעל לחומרים ותהליכים של רפא"ל. בכך, הייתה לאישה הראשונה שהגיעה לתפקיד בכיר מסוג זה בתעשיות הביטחוניות בישראל.
ב־1991–2000 לימדה בטכניון ואז עברה ללמד במכללת שנקר.
ב־2005–2006 שימשה פרופסור־אורח במכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי. בשנות שבתון, שהתה באוניברסיטת "ברוקלין פוליטכניק" ב־1987 וב-University of Massachusetts Lowell, ב-2013.
ב־2006–2019 הייתה ראש המחלקה להנדסת פולימרים במכללת שנקר. משנת 2020 היא ראש לימודי התואר השני בהנדסת חומרים פולימרים.
משנת 2014 היא חברה בוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחום המדעים המדויקים וההנדסה של המועצה להשכלה גבוהה. משנת 2017 היא חברה במועצה להשכלה הגבוהה.
חיים אישיים
בגיל 19 נישאה לעורך הדין דן דודיוק. השניים נפרדו בראשית שנות ה-90.
פרסומים ותוצרים
במהלך השנים, פרסמה פרופסור דודיוק מעל ל־160 מאמרים. היא ערכה שני ספרים בתחום הפלסטיקה והפולימרים: "Recent Advances in Adhesion Science and Technology" ו"Handbook of Thermoset Plastics", כשב־2020 היא סיימה לערוך את המהדורה הרביעית שלו.
היא חברת המערכת במגזין המדעי הבין־לאומי, "Polymers", בו התפרסמו גם כמה ממאמריה. בנוסף, היא נשאה כ-160 הרצאות בכנסים בין־לאומיים.
פרסים ותארים
ב־2011 קיבלה את פרס פרניק למצוינות כחברת סגל מצטיינת, במסגרת אירוע של חבר הנאמנים של בוגרי שנקר.
בשלהי 2013 הוענק לה תואר "חברת כבוד" של "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה", על תרומתה למחקר בתחום ועל פועלה באגודה. נוסף על כך, היא חברה בחברה האמריקאית לכימיה ובחברה האמריקאית להנדסת פלסטיקה.
פטנטים
דודיוק אחראית לפיתוחם של כ-30 פטנטים, וביניהם: פיתוח לעצירת דימומים בחלל הפה במהלך טיפולי שיניים; חומר מונע הדבקה של קרח על משטחים שונים; דבק פוליאוריתן ננוטכנולוגי החזק פי 10 מדבקי פוליאוריתן קיימים. ב־2016 הוצג הפטנט שהמציאה דודיוק של משטח דוחה מים כמיצג בתערוכה מיוחדת שהוקמה בנמל התעופה בן-גוריון על ידי משרד המדע, אשר סקר פיתוחים ותגליות ישראליות שהשפיעו על העולם.
הנרי נוקס
הנרי נוקס (באנגלית: Henry Knox; 25 ביולי 1750 – 25 באוקטובר 1806) היה קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי של שלוש עשרה המושבות, ומאוחר יותר, בצבא ארצות הברית. כיהן גם כמזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית מספטמבר 1789 עד דצמבר 1794.
נוקס נולד וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס, שם החזיק בבעלותו חנות ספרים שניהל אותה בעצמו. הוא טיפח ידע בהיסטוריה צבאית ואף הצטרף לפלוגת תותחנים מקומית. כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1775, הוא התיידד עם המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, גנרל ג'ורג' וושינגטון, ועלה בדרגות במהירות עד שנהיה לקצין התותחנים הראשי של הצבא הקונטיננטלי. במסגרת תפקידו הוא ליווה את וושינגטון ברוב המערכות שלו, והייתה לו מעורבות בפעולות גדולות ורבות של המלחמה. הוא הקים מרכזי הדרכה עבור תותחנים ומתקנים לייצור כלי נשק שהיו נכסים בעלי ערך רב לאומה הצעירה.
מת בשנת 1806 מזיהום שקיבל לאחר בליעת עצם של עוף.
ראשית חייו
הוריו של הנרי נוקס, ויליאם ומרי נוקס (לבית קמפבל), היו סקוטים-אירים שהיגרו מדרי שבאירלנד לבוסטון ב-1729. ויליאם נוקס היה בונה ספינות שעקב קשיים כספיים עזב את משפחתו לסנט אוסטטיוס שבקריביים, שם הוא מת מסיבות בלתי ידועות ב-1762.
הנרי התקבל ל"בית הספר הלטיני של בוסטון", שם הוא למד יוונית, לטינית, אריתמטיקה והיסטוריה אירופאית. מאחר שהוא היה הגדול מבין ילדי המשפחה שנותרו בבית לאחר מות האב, הוא עזב את בית הספר בגיל 9 והיה לפקיד בחנות ספרים כדי לסייע לאמו בכלכלת המשפחה. בעל החנות, ניקולס בווס, שהיה לדמות אב חליפית עבור הנער, הרשה לו לסרוק את מדפי הספרים בחנות ולקחת הביתה כל ספר שהוא חפץ לקרוא בו. כאשר הוא לא היה עסוק בשליחויות מטעם החנות, הוא לימד את עצמו צרפתית, למד מעט פילוסופיה ומתמטיקה מתקדמת וקרא בשקיקה סיפורים על גיבורים עתיקים ועל קרבות מפורסמים. כבר מגיל צעיר הוא הקדיש זמן לקריאת ספרות. עם זאת היה נוקס גם מעורב בחבורות הרחוב של בוסטון, והיה לאחד מהלוחמים הקשוחים ביותר בשכונה. בגיל 18, לאחר שהתרשם ממפגן צבאי, הוא הצטרף ליחידת תותחנים מקומית שנקראה "השיירה" (The Train). ב-5 במרץ 1770 היה נוקס עד לטבח בוסטון. על פי תצהיר בשבועה שהוא הגיש, הוא ניסה להרגיע את המצב, בנסותו לשכנע את החיילים הבריטים לשוב לבסיסם. הוא גם העיד במשפט שנערך לחיילים שביצעו את הטבח, שבו כולם למעט שניים הורשעו. ב-1771 הוא פתח בבוסטון חנות ספרים משל עצמו שנקראה "חנות הספרים של לונדון" (London Book Store). חנות זו הייתה, על פי תיאור מהתקופה, "מקום בילוי לקצינים הבריטים ולגברות השמרניות שנתנו את הטון באותה תקופה". בהיותה חנות שהתפארה במבחר מצוין של ספרות אנגלית ובהיותה מנוהלת על ידי בעל חנות ידידותי, היא הפכה עד מהרה ליעד פופולרי לחברה הגבוהה של בוסטון. כמוכר ספרים, בנה נוקס לעצמו קשרי עסקים יציבים עם הספקים הבריטים (כמו תומאס לונגמן) ופיתח קשרי ידידות עם לקוחותיו תוך שהוא דובק בשאיפותיו מילדות. בהיותו אוטודידקט, הוא אגר ספרים בתחום הצבא ואף נהג לשאול שאלות רבות בנושא את החיילים שפקדו את חנותו. בתחילה הוא נהנה מהצלחתו הכספית, אך רווחיו צנחו לאחר חוק נמל בוסטון והחרם העירוני על הסחורות הבריטיות שבא בעקבותיו. ב-1772 הוא היה שותף לייסוד "גיס הגרנדירים של בוסטון", שהייתה שלוחה של "השיירה" ושירת כמספר שניים בשרשרת הפיקודית שלו. זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-23 ירה נוקס בטעות ברובה בשתיים מאצבעות ידו השמאלית. הוא הצליח לחבוש את הפצע ולהגיע לרופא שתפר אותו.
נוקס תמך בבני החירות, ארגון שנאבק כנגד מה שהוא ראה כמדיניות הדיכוי הקולוניאלית הבריטית. לא ידוע אם הוא לקח חלק במסיבת התה של בוסטון ב-1773, אך הוא היה בתפקיד לפני התקרית כדי לוודא שלא נפרק שום מטען תה מה"דרתמות'", אחת מהספינות שהיו מעורבות בפעולה. בשנה שלאחר מכן הוא סירב לקבל משלוח של תה שנשלח אליו על ידי ג'יימס ריווינגטון, לויאליסט מניו יורק.
ב-16 ביוני 1774 נשא נוקס לאישה את לוסי פלקר, בתו של לויאליסט בוסטוני, זאת על אף התנגדות אביה. אחיה של לוסי שירת בצבא הבריטי ומשפחתה ניסתה לשכנע את נוקס שיתגייס גם הוא. על אף תקופות פרידה ארוכות שנבעו משירותו הצבאי, היו בני הזוג מסורים זה לזה עד ליומו האחרון של נוקס והם הקפידו לשמור על קשר מכתבים. לאחר שבני הזוג נמלטו מבוסטון ב-1775, נותרה לוסי חסרת בית עד לפינוי העיר על ידי הבריטים במרץ 1776. גם לאחר מכן, היא נסעה לעיתים קרובות לבקר את בן זוגה בשדה הקרב. הוריה של לוסי עזבו את העיר ומעולם לא שבו אליה יחד עם הכוחות הבריטים לאחר שהצבא הקונטיננטלי ביצר את רמת דורצ'סטר, הצלחה שנזקפה לזכותו של נוקס.
המצור על בוסטון
כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית עם קרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775, חמקו נוקס ורעייתו לוסי מבוסטון והוא הצטרף למליצית הצבא שצרה על העיר. חנות הספרים הנטושה של נוקס נבזזה וכל המלאי שלה הושמד או נגנב. הוא שירת תחת גנרל ארטמס וורד ותרם מכישוריו ההנדסיים לבניית הביצורים סביב לבוסטון. בקרב גבעת בנקר הוא פיקד על כוח ארטילרי. כאשר הגיע הגנרל ג'ורג' וושינגטון ביולי לקחת את הפיקוד על הצבא, הוא התרשם מהעבודה של נוקס. עד מהרה פיתחו השניים יחסי חיבה ונוקס קיים קשר סדיר עם וושינגטון ועם הגנרלים האחרים של הצבא הקונטיננטלי המתהווה. לנוקס לא היה מינוי רשמי בצבא, אך בזכות פועלו של ג'ון אדמס בקונגרס הקונטיננטלי השני, הוא קיבל מינוי של קולונל ברגימנט הארטילרי של הצבא. נוקס הועיל לקידומו כאשר כתב לאדמס שריצ'רד גרידלי, מפקד הארטילריה הזקן שפעל תחת פיקודו של וורד, לא היה חביב על אנשיו ובריאותו הייתה לקויה.
עם התקדמות המצור, עלה הרעיון שהתותח שנלקח שלל קודם לכן בנפילת המבצרים של טיקונדרוגה וקראון פוינט בצפון ניו יורק, יוכל להועיל באופן משמעותי. מקובל ליחס לנוקס את העלאת ההצעה הזאת בפני וושינגטון, שלאחר מכן מינה את נוקס כאחראי על המשלחת להבאתו, אף על פי שמינויו של נוקס טרם אושר. כשהגיע נוקס לטיקונדרוגה ב-5 בדצמבר נודע הכוח שעליו פיקד נוקס כ"שיירת הארטילריה הנאצלת" (noble train of artillery) שהובילה באמצעות מזחלת רתומה לשוורים תותח במשקל 60 טונות ושאר אמצעי חימוש בנתיב באורך של 480 ק"מ שעבר בנהרות מכוסים בקרח והרי ברקשייר המכוסים בשלג אל מחנות המצור של בוסטון.
האזור היה מיושב בדלילות ועל נוקס היה להתגבר על קשיים בשכירת כוח אדם ובהמות משא. בכמה הזדמנויות בקע משקל התותח את שכבת הקרח בחציית הנהרות אך אנשיו של נוקס הצליחו להציל אותו. בסופו של דבר המסע שנוקס צפה שיארך שבועיים ארך למעשה שישה שבועות הוא דיווח לוושינגטון על הגעת שיירת הנשק ב-27 בינואר 1776. ההיסטוריון ויקטור ברוקס כינה את מבצעו של נוקס "אחד מההישגים הלוגיסטיים המדהימים ביותר" של כל המלחמה, והוא מונצח בסדרה של לוחות זיכרון לאורך נתיב שיירתו במדינות ניו יורק ומסצ'וסטס.
עם הגעת התותח לקיימברידג' הם הוצבו עד מהרה למשימת ביצור רמת דורצ'סטר שנכבשה זמן קצר קודם לכן על ידי וושינגטון. עמדת התותחים החדשה שחלשה על נמל בוסטון אילצה את הבריטים להסיג את הצי שלהם להליפקס. עם תום המצור דאג נוקס לשיפור הגנתן של קונטיקט, רוד איילנד והעיר ניו יורק בצפייה למתקפה בריטית עליהן. בניו יורק פגש נוקס את אלכסנדר המילטון שפיקד על כוח הארטילריה המקומי. השניים יצרו ידידות קרובה שנמשכה עד למותו של המילטון ב-1804. במהלך שירותו הצבאי יצר נוקס גם ידידות קרובה עם בן עירו, בנג'מין לינקולן.
המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי
נוקס היה חלק מצבאו של וושינגטון במהלך המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי, כולל המהלכים העיקריים שכתוצאה מהן אבדה העיר ניו יורק. הוא בקושי ניצל משבי בעקבות הפלישה הבריטית למנהטן והגיע לקווי הצבא הקונטיננטלי דרך משרדיו של ארון בר. הוא היה האחראי על הלוגיסטיקה במהלך חציית הדלאוור שקדמה לקרב טרנטון ב-26 בדצמבר 1776. על אף שדרכו נחסמה על ידי קרח וקור, יחד עם אנשי הרגימנט הקונטיננטלי ה-14 בפיקודו של ג'ון גלובר שאיישו את הסירות, עלה בידו להעביר את כוח התקיפה את הנהר, על סוסיו ועל תותחיו, ללא שום אבדות. לאחר הקרב הוא שב עם אותו כוח ועם מאות שבויים, עם שלל ועם כל הסירות בחזרה אל מעבר לנהר עד אחר הצהריים של אותו יום. על הישגו זה קודם נוקס לדרגת בריגדיר גנרל, והוא מונה לפקד על גיס ארטילריה שכלל חמישה רגימנטים. כמה ימים לאחר מכן חצה הצבא שוב את הנהר לאחר שהתקבלה החלטה להחזיק בטרנטון. נוקס היה עם הצבא ב-2 בינואר 1777 בקרב ערוץ אסונפינק וביום המחרת בקרב פרינסטון.
ב-1777, כשהצבא היה במוריסטאון שבניו ג'רזי, שב נוקס למסצ'וסטס לשפר את יכולת ייצור התותחים של הצבא. הוא הקים גדוד ארטילריה נוסף ופתח נשקייה בספרינגפילד שבמסצ'וסטס לפני ששב אל הכוח העיקרי של הצבא באביב. נשקייה זו, ואחת נוספת ביורקטאון שבפנסילבניה, הוקמו על ידי אחד מפקודיו של נוקס והיוו מקור רב ערך לאספקה עד תום המלחמה.
המערכה על פילדלפיה
נוקס שב אל הגוף העיקרי של הצבא למערכה של 1777. ביוני נודע לו שהקונגרס מינה את פיליפ שארל טרונסון דו קורדיי, איש צבא צרפתי בעל הון, לפקד על כוחות הארטילריה. מינויו של דו קורדיי הרגיז לא רק את נוקס, שמיד איים על הקונגרס שיתפטר מתפקידו, אלא גם את ג'ון סליבן ואת נתנאל גרין שמחו גם הם על המינוי הפוליטי הזה. דו קרודיי הוצב בסופו של דבר מחדש לתפקיד המפקח הכללי ומת כתוצאה מנפילה מסוסו כשחצה את נהר סקולקיל בספטמבר 1777.
נוקס השתתף בקרב ברנדיווין, הקרב החשוב הראשון במערכה על פילדלפיה ובקרב ג'רמנטאון. בזה האחרון הוא השיא עצה קריטית שאושרה על ידי וושינגטון, לכבוש ולא לעקוף את בית צ'ו, אחוזת אבן שהבריטים כבשו כעמדת הגנה חזקה. מהלך זה התברר כצעד שעיכב באופן משמעותי את התקדמות הצבא ונתן לבריטים הזדמנות לשפר את מערך הקווים שלהם. לאחר מכן כתב נוקס ללוסי, "ניתן לייחס את אובדן הניצחון לערפל הבוקר ולכיבוש בניין אבן על ידי האויב בג'רמנטאון". נוקס גם השתתף בקרב מונמאות' ביולי 1778, שם פקד עליו וושינגטון להפעיל את הארטילריה. בהמשך השנה לא השתתף הצבא בפעילות נוספת, אך הפריבטירים שנוקס ובן מושבתו, הנרי ג'קסון, הפעילו, לא הגיעו להישגים כפי שצופה מהם. רבים מהם נשבו על ידי הבריטים.
בית הספר לארטילריה והמצור על יורקטאון
נוקס הקים קסרקטין חורף בפלוקמין (פרבר של בדמינסטר שבניו ג'רזי). שם ייסד נוקס את בית הספר הראשון של הצבא הקונטיננטלי לארטילריה ולהכשרת קצינים. מתקן זה נחשב כזה שקדם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. בהיותו שם במהלך קיץ 1779, בילה נוקס את רוב זמנו באימונם של יותר מ-1,000 חיילים בתנאים של מוראל ירוד ואספקה מצומצמת. התנאים היו קשים במיוחד בימים של חורף 1779–1780 וצבאו של וושינגטון שב לפעילות אינטנסיבית ב-1780 כאשר מהלכי המלחמה העיקריים הופנו לכוון דרום.
בסוף ספטמבר 1780 היה נוקס חבר בבית הדין הצבאי שהרשיע את מייג'ור ג'ון אנדרה, קצין בריטי שמעצרו גרם לחשיפת בגידתו של בנדיקט ארנולד. (בצירוף מקרים מעניין חלק נוקס מגורים עם אנדרה כאשר היה ב-1775 בדרקו לטיקונדרוגה). באותן שנים של כמעט חוסר פעילות מוחלט, קיים נוקס מספר מסעות למדינות הדרומיות כנציגו של וושינגטון להגדיל את גיוס האנשים והאספקה לצבא. ב-1781 התלווה נוקס לצבאו של וושינגטון דרומה והשתתף במצור על יורקטאון. הוא היה פעיל בשדה הקרב באופן אישי וניהל את הצבת התותחים ואת מטרותיהם. המרקיז משסטלו, שעמו פיתח נוקס קשריי ידידות קרובים, כתב עליו, "אין אנו יכולים להעריץ במידה מספקת את האינטליגנציה ואת הפעילות שבאמצעותם הוא ליקט ממקומות שונים והעביר אל הסוללות יותר משלושים קנים...". ו"רק מחצית מהשבח שהוא היה ראוי לו נאמר על גאוניותו הצבאית". וושינגטון שיבח במיוחד הן את נוקס והן את הקצין הצרפתי על תפקודם במצור והמליץ לקונגרס על קידומו של נוקס.
השחרור
ב-22 במרץ 1782 קודם נוקס לדרגת מייג'ור גנרל. הוא היה לקצין הצעיר ביותר בצבא שנשא דרגה זו. יחד עם גוברנר מוריס הוא התמנה לנהל את המשא והמתן על חילופי השבויים עם הבריטים. משא ומתן זה כשל בשל העובדה ששני הצדדים לא יכלו להגיע לידי הסכמה על התהליכים והתנאים להתאמת המעמדות השונים של השבויים. הוא הצטרף לחלק העיקרי של הצבא בניוברג שבניו יורק ופיקח על המחנה בווסט פוינט, שנחשב לעמדת הגנה חיונית ביותר. לאחר שעמד על הליקויים ועל הצרכים, מינה אותו וושינגטון כמפקד המקום באוגוסט 1782. בחודש שלאחר מכן הוא התבשר על מותו של בנו בן תשעת החודשים ושקע בדיכאון עמוק. עם זאת, הוא המשיך בפועלו, והיה מעורב במשא ומתן עם קונגרס הקונפדרציה ועם מזכיר המלחמה, בנג'מין לינקולן על סוגיית הפנסיות והאיחור בתשלום הפיצויים לחיילים. נוקס כתב מזכר שנחתם על ידי שורה של קצינים בכירים, שבו הוא הציע שהקונגרס ישלם מידית את כל התשלומים רטרואקטיבית והציע שישולם סכום חד-פעמי במקום תשלום מחצית סכום הפנסיה לכל החיים. אי-ההסכמה של הקונגרס לטפל בסוגיה הובילו את נוקס לכתיבת מכתב התראה, שבו הוא כתב "אני רואה במוניטין של הצבא האמריקאי כדבר שאף אחד בעולם לא יכול להטיל בו רבב, וכך עלינו אף לסבול עוולות ונזקים עד קצה גבול הסבלנות שלנו ולא להכפיש אותו ברמה הנמוכה ביותר. אך קיימת נקודה שמעבר לה אין סבל. אני מתפלל בכל ליבי שלא נגיע אליה". במרץ 1783, כאשר נפוצו שמועות על מרד בקרב הקצונה הבכירה, קיים וושינגטון פגישה שבה הוא קרא קריאה נרגשת לאיפוק. בפגישה זו הוא אישר מחדש את מסירותם של הקצינים לוושינגטון ולקונגרס וסייע להרגיע את המשבר. עם זאת, בשל בעיות בלתי פתורות, היו נוקס ואחרים לתומכים נמרצים בממשלה לאומית חזקה, דבר שהמנהיגים הפוליטיים המובילים, כולל תומאס ג'פרסון, ג'ון הנקוק וסמואל אדמס, התנגדו לו באותה עת.