cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמית עמל
היסטוריה
במכללת "העמית" ניתן ללמוד לתואר הנדסאי לבוגרי כיתות י"ב במסגרת לימודי המשך בעתודה הטכנולוגית במקצועות אלקטרוניקה ואדריכלות (כיתות י"ג וי"ד). הלומדים במגמות לאדריכלות ולאלקטרוניקה יכולים להמשיך את לימודיהם לאחר 12 שנות־לימוד לשנתיים נוספות במכללה הממוקמת בבית־הספר, בכיתות י"ג וי"ד, בהן לומדים לתעודת־הנדסאי.
ראו גם
רשימת בוגרי ובוגרות בית הספר
אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956)
אולימפיאדת החורף ה-7 נערכה מ-26 בינואר עד 5 בפברואר 1956 בעיר קורטינה ד'אמפצו שבאיטליה.
באולימפיאדה השתתפו ספורטאים מ-32 מדינות.
המשחקים
במשחקים הללו השתתפה לראשונה ברית המועצות וכבשה את הבמה, במיוחד במקצי ההחלקה המהירה. נבחרת ברית המועצות גם ניצחה בטורניר ההוקי קרח.
ריקי גל
ביוגרפיה
גל נולדה בשם רבקה בן מנחם למשפחה חרדית ענייה בשכונת בית ישראל הסמוכה למאה שערים בירושלים. סבה היה המקובל ר' מנחם מנשה.
בהיותה בת שנתיים, התגרשו הוריה והיא ואחיה נשלחו למוסד בכפר סבא, ובו גדלה עד גיל חמש. כשהגיעה לגיל זה הוציאה אמה אותה ואת אחיה מהמוסד וגידלה אותם בכוחות עצמה, אך לאחר זמן מה החליטה האם כי אינה יכולה לעמוד בהוצאות על גידולם ומסרה אותם לידי נזירות שגידלו אותם במשמעת נוקשה. גל גדלה במנזר מרכז שלהבתיה בירושלים, ומאוחר יותר בבית צעירות מזרחי בירושלים עד גיל שמונה.
ב-1960, בהיותה בת עשר, עברה לגור עם אביה בתל אביב, ואילו אחיה נשאר לגור עם אימה. לאחר שאביה התגרש משתי נשים שהיה נשוי להן הועברה לקיבוץ ניר דוד ולאחר מכן לקיבוץ ברעם. בסביבות גיל 12 למדה ריקוד אצל גרטרוד קראוס בחיפה. עם פרוץ מלחמת ששת הימים חזרה לתל אביב, ואת לימודי התיכון עשתה גל בתיכון עירוני ד'.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי בלהקת חיל הים ב-1971 נישאה לישראל פוליאקוב (פולי) משלישיית "הגשש החיוור". בשנת 1975 התגרשו השניים וגל נסעה לארצות הברית במסגרת פסטיבל הזמר החסידי, שם המשיכה לימודי משחק ושירה.
לאחר מכן נסעה גל לניו יורק שם נישאה בשנית למסעדן ג'ורג' מרקוס. בתקופת שהותה בניו יורק הייתה גל זמרת הבית של "מועדון סירוקו" בבעלותו של אריס סאן והופיעה ברחבי ארצות הברית. בנוסף, עסקה בפיענוח מזון ושיפור שרות הלקוחות במסעדת "לה בו פר" שהייתה בבעלות בעלה והקימה מועדון גלריה ב"גרמרסי פארק" שם הציגה תמונות וקיימה ערבי כישרונות צעירים למוזיקאים, זמרים ורקדנים מכל העולם. נישואיה של גל למרקוס הסתיימו בגירושים ב-1979 ובעקבותיהם חזרה גל לישראל.
בין השנים 1991–1994 הייתה גל נשואה לעיתונאי והכתב לענייני משטרה של ערוץ 1 אורי כהן אהרונוב. בעקבות הגילוי שגל סובלת מתופעה בשם "אינוורסיה כרומוזומלית" שמונעת ממנה ללדת תינוק חי, השניים אימצו בת שנולדה ב-1991.
משנת 1994 ואילך תמכה גל בנפגעות תקיפה מינית, שפנו אליה לאחר שתיארה כיצד נאנסה בגיל חמש על ידי מכר של אמהּ.
ב-21 באפריל 2005 תפסה המשטרה כ-5 גרם קוקאין בביתה של גל. בית המשפט גזר על גל 100 שעות של שירות לתועלת הציבור ללא הרשעה. בשנת 2006 הודה ידיד של גל שנהג לתת לה סמים, וביקש לקבל, כמוה, עבודות שירות ללא הרשעה.
באפריל 2019 נישאה גל ברביעית למהנדס דניאל שוהם, גרוש ואב לבת אחת.
גל מתגוררת בתל אביב.
שנות ה-70: תחילת הקריירה ושירותה הצבאי
בשנת 1968, התגייסה ללהקת חיל הים ושירתה שם יחד עם שלמה ארצי, דב גליקמן ורבקה זהר. בתקופת מלחמת ההתשה ריקי גל ושלמה ארצי הופיעו בשם "צמד סיני". בשנת 1970 היא אימצה את השם "ריקי גל" בעצת הזמר חופני כהן. שיר הסולו הראשון שלה, אותו כבר הקליטה תחת שמה החדש, היה "מפרש בודד" שנכתב עבורה על ידי עמוס אטינגר והולחן על ידי משה וילנסקי.
בשנת 1970 הופיעה גל במסגרת "פרס כינור דוד", שם גילה אותה יעקב אגמון וציוות אותה להפקתו "עולמו של ז'אק ברל" לצד דני ליטני, ישראל גוריון ואביבה שוורץ). לאחר מכן הצטרפה לצוות ההצגה "אל תקרא לי שחור".
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 גל הצטרפה לצוות הווי שכלל את דני ליטני, קובי אושרת וצוות נגנים שהופיעו בכל גזרות הלחימה, מדרום ועד צפון. במקביל הקליטה את השיר "שמור לי" שהפך ללהיט ושימש כג'ינגל לשמירת הסודיות.
בתחילת 1974 הוציאה לרדיו את "אולי אני טועה" למילים של רימונה די-נור ולחן של קובי אושרת. באמצע 1974 הקליטה עם יגאל בשן את "כוכבים לא משקרים" לפסקול הסרט "שרית" של ג'ורג' עובדיה. בקיץ 1974 הוציאה את השיר "השמש היא האור של העולם" שכתב יהונתן גפן ללחן ולעיבוד של קובי אושרת. השיר זכה להצלחה במצעד הפזמונים הישראלי, ומסמל את תחילת הקריירה העצמאית של גל.
בשנת 1978 השתתפה גל באופרת הרוק "בני בום" שכתבו אהוד מנור וקן גלובוס, לצידם של ויקי תבור (אתו ביצעה את השירים "אני רוצה אותך" ו"זה אני") ואריה מוסקונה. הלהיט הגדול של גל במופע היה "ילד רע". עוד באותה שנה הוציאה גל מיני אלבום שכלל גרסאות דיסקו לשירים חסידיים דוגמת "עוד אבינו חי" ו"שמע ישראל". את שירי האלבום עיבד בני נגרי, ובהקלטות השתתפו חברי להקת "ברוש". כמו כן השתתפה גל באותה שנה כזמרת ליווי בהקלטות אלבומו המצליח של צביקה פיק - "מוזיקה".
בינואר 1979 השתתפה לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "תודה רבה" (מילים: אבי קורן, לחן ועיבוד: בני נגרי), שאף שהגיע למקום השביעי, והפך ללהיט. בהמשך השנה היא הקליטה לפסקול הסרט "דיזנגוף 99" את השיר "לגור איתו" (מירית שם אור/צביקה פיק) שזכה להצלחה גדולה, ביצעה את השיר "אוהבת סמבה" (מילים ולחן: שייקה פייקוב, עיבוד: אלדד שרים) ב"פסטיזמר", וכן השתתפה בקולות ליווי בהקלטות אלבומו של צביקה פיק - "המראה". בדצמבר אותה שנה ביצעה בפסטיבל שירי הילדים מספר 10 את השיר "אמת או חובה" (מילים: שמרית אור, לחן ועיבוד: קובי אושרת) שהגיע למקום השני, והצליח גם כן.
החיל הבריטי החופשי
החיל הבריטי החופשי (באנגלית: British Free Corps, בגרמנית: Britisches Freikorps) הוא שמה של יחידת שבויי מלחמה בריטיים שהתנדבו להילחם לצד הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
ריקי גל
שנות ה-80
במרץ 1980 השתתפה בפעם השנייה ברציפות בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "אהבת אמת" (מילים: אהוד מנור, לחן: מיכל היינברג, עיבוד: אילן מוכיח), עמו הגיעה למקום ה-10 בתחרות. עוד בשנת 1980 הקליטה גל לפסקול הסרט "חמש חמש" את השיר "דיסקו כפר" (מילים: אבי קורן, לחן ועיבוד: בני נגרי), וכן כתבה את מילות השיר "הנכון בין השגיאות", שביצעה עדנה לב, ללחן של צביקה פיק. השיר שזכה להצלחה הזכיר בקצב שלו את שירה של גל "לגור איתו". עוד באותה שנה שרה קולות בהקלטות אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד' - משירי סשה ארגוב".
החיל הבריטי החופשי
באמצע שנת 1943 הקים ג'ון אמרי, בוגד בריטי ששהה בברלין, כשדר של שידורי תעמולה נאציים בשפה האנגלית, יחידה בחסות הנאצים שנקראה "הלגיון הבריטי של סיינט ג'ורג'". אמרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטיים, אוסטרליים וניו זילנדיים להצטרף ליחידתו על מנת להילחם בברית המועצות.
ריקי גל
שנות ה-80
בשנת 1981 הקליטה גל את אות הפתיח החדש של התכנית "עוד להיט" (עיבוד: אילן מוכיח). בדצמבר אותה שנה השתתפה גל בפסטיגל מספר 1 עם השיר "רוק'נרול חתול" (מילים: שוקי וגנר, לחן ועיבוד: אילן גלבוע), שהגיע למקום השני.
בדצמבר 1982 השתתפה בשנית בפסטיגל עם השיר "סוד כמוס" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: קובי אושרת). עוד באותה שנה השתתפה גל במופע הטלוויזיוני ובאלבום "עמק הנהר האדום" בבימוי דן בירון.
החיל הבריטי החופשי
למעשה נוצרה היחידה לא בגין צורך צבאי אמיתי, אלא על מנת שתשמש כלי תעמולה בידי הנאצים. היחידה מנתה עשרות בודדות של שבויים. ההערכות לגבי מספרם משתנות לפי המקורות השונים, אך בכל מקרה לא יותר מ-30 איש בעת ובעונה אחת. קבוצה זו הייתה זעירה ביחס לנתון של כ-60,000 שבויי המלחמה הבריטיים שנשבו על ידי הגרמנים, ובהשוואה ליחידות בוגדים צרפתיים ובלגיים שמנו אלפי אנשים. לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו של אמרי אינו נחוץ להם יותר ושילבו את היחידה, בינואר 1944, במסגרת הוואפן אס אס (האס אס הקרבי) בשם "החיל הבריטי החופשי".
ריקי גל
שנות ה-80
היא השתתפה במחזמר "עלובי החיים" ובמחזה "גטו". באותה שנה, שיחקה את תפקיד שרה אימנו לצידו של אריק סיני בהצגה "אברהם אחד", לאחר מכן השתתפה בהפקת הבידור "הללויה הוליווד" שם גילו אותה מנהלי תיאטרון חיפה שליהקו אותה לתפקיד חיהל'ה בהצגה " גטו" מאת יהושע סובול בבימויו של גדליה בסר. עם ההצגה נסעה לייצג את ישראל בפסטיבל התיאטרון של ברלין ולסיבוב הופעות בכל רחבי גרמניה. גל המשיכה בתיאטרון חיפה בתפקיד אוורדיקה המלכה בהצגה "אנטיגונה" בבימוי של בארני סיימון. משם עברה גל לתיאטרון בית לסין כדי לשחק בהצגה "פן" המבוססת על חייו של אלכסנדר פן. עוד בשנת 1982 השתתפה גל בקולות ליווי לאלבומו של שלמה גרוניך "צמר גפן מתוק" בהפקתו של מתי כספי.
החיל הבריטי החופשי
חברי היחידה היו בחלקם פשיסטים בריטיים וחלקם אנשים משולי החברה. מכיוון שמכסתם לצורכי לחימה ממשית לא נתמלאה, בילו אנשי היחידה את זמנם בבטלה בבסיסם בעיר הילדסהיים בגרמניה. אחדים מהם יצאו למסעי שכנוע במחנות השבויים במטרה לגייס בוגדים נוספים, אך ללא הצלחה.
ריקי גל
שנות ה-80
במרץ 1983 השתתפה גל בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "פנים" (מילים ולחן: יגאל בשן, עיבוד: קובי אושרת), שלמרות שהגיע למקום התשיעי, עדיין היה להיט ברדיו. באותה שנה החלה גל לעבוד על אלבום בכורה בהפקת יגאל בשן וגרי אקשטיין. גל הספיקה להקליט 2 שירים שיצאו כתקליטי שדרים, בלחן ובעיבוד של גרי אקשטיין: "אל תוך הלילה" (מילים: עלי מוהר), ו"תן לי מקום" (מילים: ריקי גל וגליה ישי). האלבום עצמו נגנז בעקבות קשיי תקציב של חברת הד ארצי.
החיל הבריטי החופשי
היחידה הגיעה לסוף דרכה בראשית שנת 1945, בעת הקרב על ברלין. מקורות אחדים טוענים כי אכן עסקו בלחימה נגד הכוחות הסובייטיים ומקורות אחרים אומרים כי רובם ערקו. לאחר המלחמה אותרו שרידי היחידה, הועמדו לדין צבאי, ונדונו לתקופות מאסר החל משנות מאסר אחדות ועד למאסר עולם. מקים היחידה ג'ון אמרי נדון למוות והוצא להורג ב-19 בדצמבר 1945. קצין האס אס הגרמני שהיה אחראי על היחידה האופשטורמפירר (סרן) האנס רופקה חי לעת זקנה בגרמניה.
ריקי גל
שנות ה-80
לקדם-אירוויזיון של 1985 כתבה עבור קורין אלאל את מילות השיר "בכל יום". בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיגל עם השיר "על הנילוס" (מילים: משה דיין, לחן: קורין אלאל, עיבוד: קובי אושרת).
בדצמבר 1986 השתתפה פעם נוספת בפסטיגל עם השיר "טוב לצחוק" (מילים תלמה אליגון-רוז, לחן: מתי כספי).
במרץ 1987 יצא אלבום הבכורה של גל, שנקרא "ריקי גל", בהפקתו המוזיקלית של מתי כספי, שגם הלחין ועיבד את כל שירי האלבום. האלבום היה ברובו בסגנון רוק, וכלל להיטים כ"הנה פתחתי חלון" שכתב נתן זך, "מערבה מכאן" שכתבה תרצה אתר ו"ילד אסור ילד מותר" שכתב יעקב גלעד. כמו כן פתח את האלבום שיר פרובוקטיבי בשם "נערת הרוק" שהלחין כספי למילים של יצחק לאור. השיר נפסל לשידור בתחנות הרדיו בעקבות תוכנו, המכיל ביטויים מיניים בוטים (למרות תוכנו, ואולי בשל כך, זהו אחד השירים המזוהים ביותר עם גל). רק מאוחר יותר הותר לתחנות הרדיו להשמיע את השיר. באותה שנה, שיחקה גל את תפקידו של פאנטין, במחזמר "עלובי החיים" בבימויו של סטיבן פימלוט, שעלה בתיאטרון הקאמרי.
במאי 1988 יצא אלבומה השני של גל, "מה זאת אהבה...", שגם הוא הולחן כולו והופק מוזיקלית על ידי מתי כספי. בין שיריו המצליחים של האלבום היו הדואט של גל וכספי "מה זאת אהבה", "ילד שלי", "על ראש שמחתי" (למילים של נעמי שמר), והשיר "אילו יכולתי" ("אמא") למילים של אהוד מנור. שיר נוסף מהאלבום שזכה להצלחה הוא "בצער לא רב, ביגון לא קודר" שכתב חנוך לוין. בעקבות הצלחת האלבום יצאו ריקי גל ומתי כספי למופע משותף בשם "מה זאת אהבה". כספי עיבד את שירי המופע וגם ניגן בפסנתר חשמלי. הרכב הנגנים במופע כלל גם את שמוליק בודגוב בגיטרות, קובי כהן בבס, איקי לוי בתופים, ולואיס קרלוס בכלי הקשה. הופעות "מה זאת אהבה" תועדו גם בקלטת וידאו שביים עדי בנימינוב והפיק סידני דולב בשיתוף עם "אקורד הפקות".
בשנת 1990 שיחקה גל את אוויטה בגרסה הישראלית למחזמר "אוויטה", בתיאטרון העממי של פשנל בבימויו של קנט ארמסטון.
שנות ה-90
בספטמבר 1993 יצא אלבומה השלישי של גל, "חפש בי", בהפקתו של לואי להב ועיבודים מאת גיל פלדמן. את רוב שירי האלבום הלחין יהודה פוליקר, ובהם "היי שקטה" למילים של רחל שפירא, ו"תפילות הילדים (מילים: צרויה להב, שבא סלהוב) שלושה שירים נוספים מהאלבום שהפכו ללהיטים היו: "יש לי חולשה לרקדנים" (יענקל'ה רוטבליט/צוף פילוסוף), "ראש השנה שלך" (צרויה להב/שלמה ארצי), ו"צופייה" (חנוך לוין/שם טוב לוי). בדצמבר אותה שנה, השתתפה בפסטיגל עם השיר ""אייל החתיך" (מילים: חנה גולדברג, לחן ועיבוד: עובד אפרת).
בשנת 1994 הפיקה זכיינית ערוץ 2 טלעד את הסרט "הנה פתחתי חלון" על חייה והופעתה הבימתית בבימויו של יגאל סרנה. בדצמבר אותה שנה השתתפה גל בפסטיגל עם השיר "כשעצוב לי" (מילים: אהוד מנור, לחן: עובד אפרת).
ב-1995 יצא אלבום הופעה של גל בשם "מבחר שירים בהופעה", בהפקת לואי להב. באותה שנה שיחקה בסרט "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
באלבומה "אוהבת אותך יותר" שיצא באוגוסט 1996, שבה גל לשתף פעולה עם מתי כספי כמעבד ומפיק מוזיקלי. כספי השתתף באלבום בדואט "היא שלו והוא שלה" שהלחינה אשתו, רחל כספי, למילים של אהוד מנור. שירים נוספים מתוך האלבום שהצליחו היו שיר הנושא, "הו בנות בנות", שהלחין כספי למילים של יהונתן גפן, ו"אזהרה שקטה". באלבום זה נכללו לראשונה גם שירים שגל כתבה בעצמה את מילותיהם. באותה שנה דיבבה גל את הדמות של אזמרלדה בגרסה העברית של הסרט "הגיבן מנוטרדאם" של חברת וולט דיסני.
ב-1997 הקליטה לפרויקט ולאלבום "עבודה עברית" חידוש ל"בגלל הרוח" של שלומי שבת, לעיבוד והפקה מוזיקלית של גיל פלדמן.
ב-1998 התארחה גל באלבומה של גליקריה - "עצב מתוק" ושרה עימה בדואט את "קחי אותי" (לחן: סטליוס פוטיאדיס).
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2000 הקימה גל את כיתת הפרפורמנס/ביצוע שירה והופעה על במה בבית הספר "רימון" שם לימדה כ-6 שנים. בין תלמידיה היו מירי מסיקה, קרן פלס, דין דין אביב ואחרות. שם עברה גל ללמד בבית הספר "וברטון" שם העבירה כיתות אומן וסדנאות שירה וביצוע וממשיכה בהעברת כיתות אומן, מפגשים והרצאות בכל רחבי הארץ עד היום. בנוסף מעבירה גל סדנאות מטעם אקו"ם, משמשת כמדריכה ומייעצת ליוצרים חדשים בדרכם להקלטות והופעות.
במאי 2001 יצא אלבומה "אין לזה סוף", בהפקתו המוזיקלית של בני נגרי, שעבד עמה בתחילת דרכה. מלבד נגרי, עיבד גיל פלדמן 3 שירים מתוך האלבום. את רוב שירי האלבום הלחין דניאל סלומון. בחלק מהם השתתפה גל בכתיבה ובלחן. מתוך האלבום הצליח השיר "כשאני איתך" (דניאל סלומון), וכן החידוש ל'שיר בן ערביים', שביצע במקור שלמה יידוב. עוד שירים מתוך האלבום היו הדואט "גלגלו" עם יואב יצחק, ו"במירוץ נגד הזמן" שכתב והלחין שלמה ארצי. בהקלטות האלבום השתתפו גיל פלדמן בקלידים, פסנתר ותכנותים, ישראל נחום בתופים, אלון נדל בבס, אבי סינגולדה בגיטרות, זהר פרסקו בכלי הקשה, אמיר גבירצמן בסקסופון, אמיר שהסאר בחליל פרסי, דין דין אביב ומומי לוי בקולות, ונגני מיתרים נוספים.
ב-2002 שיחקה ב"השיבה מהודו" של מנחם גולן, שבו גם שרה את שיר הנושא שנקרא "אהבה בלתי אפשרית". ב-2003 ביצעה את שיר הנושא של הטלנובלה "משחק החיים" (מילים: מירית שם-אור, לחן: צביקה פיק, עיבוד: אלדד שרים).
בשנת 2004 ביצעה גרסת כיסוי ל"חשמל בכפות ידיך" (מילים: יורם טהרלב, לחן: נורית הירש) שבוצע במקור על ידי רותי נבון. גרסה זו, בעיבוד והפקה מוזיקלית של יונתן בר גיורא, שימשה שיר הנושא לסרט הקולנוע "מדורת השבט". באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "אהבה מעבר לפינה" בתפקיד נעמה דביר, אמא של ליאור דביר (יהודה לוי), ובדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" בתפקיד שופטת בית המשפט רבקה נחשול.
בשנים 2004–2005 השתתפה גל כשופטת בתכנית המציאות "כוכב נולד", ונודעה בסגנון שיפוטה הקשוח. בעקבות זאת זכתה לחיקוי ב"ארץ נהדרת" על ידי עלמה זק. כמו כן השתתפה בעונה השנייה של תכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" והודחה בשלב השלישי. במקביל, השתתפה במחזמר "שיקגו" בתפקיד הסוהרת, מאמא מורטון, בתיאטרון בית לסין.
ב-2005 יצא אלבומה "אמצע בלוז" בו היא מבצעת שירים שלה ושל אחרים בהופעה חיה, רובם באנגלית וצרפתית ולקחה חלק במופע שיר נולד.
העשור השני של המאה ה-21
במאי 2011 השתתפה גל בדואט שגם צולם לקליפ "אהבה עושה לך טוב" עם זאב נחמה למילים ולחן שלו. השיר ראה אור בחודש יוני באותה השנה במסגרת אלבומה של להקת אתניקס, "געגועים". בשנה זו הצטרפה גל לתיאטרון באר שבע שם שיחקה את ג'ואן במחזמר "קומפני" של סטיבן זונדהיים. במקביל, הקליטה את ספרה של ענת טלשיר "אם אשכחך".
בשנת 2012 חידשו גל וכספי את המופע "מה זאת אהבה...". המופע נפתח בהיכל "נוקיה" והמשיך באולמות הגדולים ברחבי הארץ. לכבוד המופע יצא חידוש של השניים לשירו של כספי "לא ידעתי שתלכי ממני".
בשנת 2014 החלה גל בעבודה על אלבומה "ענבים כחולים" בהפקתו המלאה של יהודה פוליקר. כל הלחנים והעיבודים היו של פוליקר, וגל עצמה כתבה ארבעה שירים מתוך האלבום. בין שאר הכותבים באלבום היו צרויה להב, יענקל'ה רוטבליט, אילנה בוגומולני ונועה בלחסן. האלבום יצא בקיץ 2015 ובלטו בו השירים: "רגע לפני כותרת בעיתון" ו"ניצוצות".
בשנת 2019 כיכבה במחזמר "פלאשדנס", אשר הוצג על ידי תיאטרון תל אביב. באותה שנה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "מאמי", סרטה של קרן ידעיה המבוסס על אופרת הרוק "מאמי".
באפריל 2021 הוציאה את השיר "עד שהגעת" שאותו כתבה בעצמה, עם לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית של שחר אבן-צור (שגם ניגן במרבית הכלים).
קהילת יהודי נאנסי
קהילת יהודי נאנסי התגוררה בעיר נאנסי, (בצרפתית: Nancy) שהייתה בעבר בירת חבל לורן, בצפון מזרח צרפת ובכפרים שסבבו אותה. בשנת 1286 רכשו יהודים בית קברות בכפר הסמוך לקסו Laxou (החל מהמאה ה-20 הוא הפך לאחד הרבעים של העיר נאנסי). יישוב יהודי בעיר עצמה התקיים בנאנסי מאמצע המאה ה-14 ועד לגירוש היהודים מדוכסות לורן בשנת 1477. הקהילה התחדשה זמנית באמצע המאה ה-16, ולאחר מכן חדלה להתקיים, עד שהוקמה מחדש בימי שלטונו של לאופולד, דוכס לורן.
בשנת 1790 נחנך בית הכנסת של קהילת יהודי נאנסי. בעקבות המהפכה הצרפתית, בשנת 1808 תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה הראשון הוקמה הקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי. בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי צרפת, מנתה הקהילה היהודית בנאנסי כ־3,800 נפש. בזכות אדוארד ויגנרון, ראש שירות הזרים בתחנת המשטרה המרכזית בנאנסי, סגנו פייר מארי ואנשיהם חולצו יותר מ־350 מתוך 385 היהודים שאוימו ישירות בעיר נאנסי במסגרת האקציה הראשונה שערכו הנאצים בעיר. על כך העניק יד ושם לכל אחד מהם את אות חסיד אומות העולם.
ימים ראשונים
על פי מסמכי הארכיון של העיר נאנסי נמצא שהנוכחות היהודית בנאנסי הייתה קיימת כבר מהמאה ה-12. בשנת 1286 היהודים רכשו בית קברות בכפר לקסו Laxou הסמוך. בשנת 1341, ומאוחר יותר בשנת 1455, התיישבו כמה יהודים בננסי עצמה ובסביבותיה. בשנת 1470 חיו בעיר עשר משפחות יהודיות. בשנת 1477, הדוכס רנה השני, דוכס לורן, (המנצח בקרב בקרב על נאנסי כנגד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה "הנמהר"), החליט לגרש את היהודים מהעיר. לאחר מכן, דוכסות לורן, בה נאנסי הייתה הבירה, נותרה עוינת לנוכחותם של יהודים במשך זמן רב מאוד.
בשנת 1595 הקהילה התחדשה זמנית. בין השנים 1637–1643 מאג'ינו גבריאל, שהיה "הקונסול הכללי של האומה העברית והלבנטינית", ביקש להקים בעיר שני בנקים ובית-עבוט (בית משכון). אחר כך עזבו היהודים את העיר והקהילה חדלה להתקיים.
במאה ה-17 יהודים בודדים ומבודדים נמצאו מפוזרים בכפרים ובערים בדוכסות לורן.
המאות 18–19
משנת 1700 הורשו יהודים מהעיר מץ לסחור בנאנסי, אך לא יכלו להישאר וללון בעיר עצמה. בין השנים 1707–1712 לאופולד יוזף, דוכס לורן נתן לשלושה בנקאים מהעיר מץ אישור ללון בעיר נאנסי. אחד מאותם בנקאים, בשנת 1715 סמואל לוי מונה לגובה-המיסים הראשי של הדוכס ליאופולד. אבל לאחר שלוי נתפס במעשי שחיתות וקלון הייתה בעיר תגובה עוינת כלפי היהודים.
בשנת 1721, לאופולד, דוכס לורן הוציא צו המורה לארגון מחדש של נוכחות היהודים בלורן. בצו מבטיח הדוכס לתת ליהודים הגנה דוכסית וגם חופש דת. במקביל הוא אישר בצו ל־70 משפחות להישאר בלורן. שמונה מהמשפחות הורשו להתגורר בתוך העיר נאנסי וסביבתה. בשנת 1745 הוקם בעיר בית התפילה הראשון בעיר. בשנת 1755, הוקמה רשמית הקהילה היהודית של נאנסי. באותן שנים חיו בעיר שתים עשרה משפחות. הקהילה כללה סוחרים ויצרנים עשירים כמו משפחות אלקן, גודצ'ו ובר. הרץ בר אף נתכבד בתואר אצולה. מתוך משפחות אלה נבחרו נאמני הקהילה היהודית של הדוכסות. בית הכנסת החל להיבנות בשנת 1788 ונחנך בשנת 1790. בית הכנסת שופץ והורחב בשנת 1841 וגם בשנת 1861 עקב צמיחת הקהילה. בשנת 1753 הרבנות הראשי של חבל לורן התמקמה בעיר נאנסי.
בשנת 1789 ערב המהפכה הצרפתית חיו בנאנסי כמעט 90 משפחות יהודיות. בעקבות הסובלנות של לאופולד דוכס לורן, בנאנסי החלה תנועת החופש והשוויון הגדולה שבסוף המהפכה הצרפתית הביאה להצהרת זכויות האדם והאזרח שכללה גם את האמנציפציה לאזרחים היהודים. קהילת יהודי נאנסי העמידה בראשה את בר יצחק בר כנאמן ומנהיג הקהילה היהודית כלפי השלטונות שקמו לאחר המהפכה. בר היה סוחר טבק יהודי שהקהילה סמכה עליו שיגן על זכויותיהם של היהודים שזה עתה רכשו, בעקבות המהפכה הצרפתית. הוא היה אדם יוצא דופן, נאמן יהודי נאנסי, שהעלה את יהודי נאנסי וצרפת בכלל למימד הלאומי על ידי העמדת עניינם בראש האספה הלאומית הצרפתית. מאוחר יותר, בשנת 1808 בעקבות המהפכה הצרפתית תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה הראשון הוקמה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת וכחלק ממנה הוקמה גם הקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי. הרבנים הראשיים הראשונים בקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי היו הרבנים מרצ'נד אנרי Marchand Ennery שבשנת 1846 התמנה לרב הראשי של יהודי צרפת (הוא כהן בתפקיד עד יום מותו, בפריז, ב־21 באוגוסט 1852) וסולומון אולמן  Solomon Ulmann שהיה גם הוא הרב הראשי של העיר נאנסי ובאוגוסט 1852 לאחר פטירתו של מרצ'נד אנרי התמנה לתפקיד הרב הראשי של יהדות צרפת.
ככל שהאמנציפציה לאזרחים היהודים בנאנסי התרחבה ובעקבות המלחמה כנגד הפרוסים בחבל אלזס-לורן, גבר זרם היהודים מחבלי אלזס ומוזל לעיר כבר בשנת 1870.
בסוף המלחמה כנגד הפרוסים נוצר צורך לבנות מחדש את צרפת. על כן, יהודים רבים, שברחו ממדינות מזרח אירופה בגלל המצב הכלכלי הקשה והאנטישמיות המתגברת בהן, במיוחד מפולין ורוסיה, התקבלו ברצון בצרפת ובחבל לורן כולל העיר נאנסי, אף נתנו ליהודים זכות להתיישב ולמצוא עבודה. בנוסף, מאז 1905 העיר נאנסי קיבלה בברכה סטודנטים יהודים זרים שלא יכלו ללמוד בארצותיהם בגלל הרדיפות האנטי-יהודיות שקבעו מכסות לימודים בשיטות הנומרוס קלאוזוס.
פליטי מלחמת העולם הראשונה, שהגיעו ממזרח אירופה, התיישבו בשכונות העוני ולעיתים קרובות עבדו בפרברי התעשייה. רוב המהגרים החדשים היו צעירים ולעיתים קרובות רווקים. בשנת 1924 הם הקימו קהילה יהודית נפרדת שהם קראו לה האגודה Association Cultuelle Israélite (ACI) של הזרם הפולני. הקהילה החדשה הפעילה קבוצות מקצועיות, קרנות לעזרה הדדית, מועדוני ספורט (מכבי), תנועות נוער, וכן, בית ספר יהודי (חדר) שלימדו בו יידיש ולימודי קודש. רוב היהודים היו חייטים, פרוונים, סנדלרים וסוחרים. בשנות העשרים של המאה העשרים, מספר רב של יהודים ממזרח אירופה, במיוחד מפולין, מצאו בנאנסי וסביבתה לא רק בית, אלא גם עובדה במפעלי הפלדה, בתעשיית הטקסטיל, במפעלי הכימיה ובחברות אחרות.
לאחר השתלטות הנאצים על השלטון בגרמניה ועליית היטלר בשנת 1933, התיישבו בנאנסי פליטים יהודים נוספים ממזרח אירופה והצטרפו לקהילת ACI. בשנת 1936 ממשלת החזית העממית בצרפת, (הוקמה על מצע של מאבק משותף בפשיזם של תנועות הימין הקיצוני. משלה בצרפת בין יוני 1936 ליוני 1937, בראשותו של לאון בלום), אפשרה גישה קלה יותר ללימודים ופעילויות פנאי לדורות הצעירים.
מספר היהודים בנאנסי גדל לכדי 4,000 בסוף המאה ה-19.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 הסתכמה האוכלוסייה היהודית בנאנסי ב־3,800 נפש, או 3.3% מכלל האוכלוסייה בעיר.
הגרמנים נכנסו לננסי ב־16 ביוני 1940. ב־8 במאי 1942 הנאצים פקדו על יהודי נאנסי לענוד את הטלאי הצהוב. ביום ראשון 19 ביולי 1942, התקיים הסבב הראשון לאיתור יהודים מהגרים מהמזרח (האקציה הראשונה). יום קודם נציגי הגסטפו דרשו משירות הזרים במשרד האוכלוסין וההגירה את רשימת היהודים הרשומים בעיריית נאנסי. פקחי המשטרה, בהנהגת של אדוארד ויגנרון ופייר מארי, הזהירו את המשפחות היהודיות בזמן. כך, שמאות יהודים הצליחו לעזוב את בתיהם לפני פשיטת הגסטפו ולהציל את חייהם. שירותי המשטרה השונים בעיר אפשרו להציל מאות אנשים מגירוש במהלך גלי המעצרים השונים. בשלוש ה"אקציות" בשנים 1942–1943 גורשו למחנות המוות 130 יהודים מהגרים ממזרח אירופה ועוד 400 יהודים שהיו אזרחים צרפתים שנעצרו וגורשו לאחר הכיבוש הגרמני בדרום צרפת, לאושוויץ. שאר הקהילה, בראשות הרב הירש הגנאור Rabbi Hirsch Hagnauer, שסירב לעזוב את העיר בזמן, גורשה לאושוויץ בתחילת מרץ 1944.
הקהילה היהודית בנאנסי הושמדה רק בחלקה במהלך מלחמת העולם השנייה. רוב יהודי העיר ברחו לדרום צרפת לאזור צרפת החופשית ולכפרים שבמחוז לורן.
כישלון האקציה בנאנסי
האקציה הראשונה בנאנסי הייתה ב־19 ביולי 1942 חלק ממבצע גדול יותר שארגנה גרמניה הנאצית במטרה לגרש יהודים מהשטחים הכבושים של מערב אירופה (צרפת, הולנד ובלגיה). המבצע נקרא "רוח אביב". פקודת המבצע קבעה שיש לעצור את כל היהודים החיים, באמסטרדם, בבריסל ובפריז באותו יום. ממשלת צרפת של וישי ששתפה פעולה עם הנאצים הייתה אמורה למסור לידי הגסטפו 110,000 יהודים בשנת 1942.
הפעולה בצרפת הכבושה, כללה את גירוש היהודים מפריז וריכוזם במתחם ולודרום ד'איבר שבפריז, ב -16 וב-17 ביולי 1942. ב־20 ביולי 1942 המבצע היה אמור להתרחב גם לאזורי צפון מזרח צרפת (בו כלולה העיר נאנסי). הפעולה הראשונה במבצע, הייתה מיועדת לאסוף יהודים מהגרים חסרי מדינה, מפולין, ליטא, רומניה והונגריה. מאידך, אדוארד ויגנרון, ראש שירות הזרים בתחנת המשטרה המרכזית בנאנסי, סגנו פייר מארי ושלושה מאנשיהם פתחו במבצע שאפשר לחלץ יותר מ־350 מתוך 385 היהודים שאוימו ישירות בעיר נאנסי במסגרת המבצע; סה"כ נעצרו 32 עצורים.
סדר הפעולות שננקטו במשטרת נאנסי.
ב־18 ביולי 1942, נודע לאדוארד ויגנרון Édouard Vigneron ראש מחלקת הזרים של משטרת ננסי, שהאקציה של יהודי ננסי תתקיים למחרת. על כן הוא זימן את כל השוטרים שאליהם הוא יכול היה להגיע כדי שיזהירו את כל היהודים שברשימת המאוימים, שהרי את רובם השוטרים הכירו בשעת מסירת מסמכי הזימון והניירות להתיצב בתחנת המשטרה. בתחנת המשטרה, ויגנרון נתן לאותם יהודים התרי מעבר כדי ליגיעו ל"אזור החופשי ". בנוסף פקד ויגנרון על שוטרי משטרת נאנסי להגן ולשמור על ביתם של היהודים שהיו בסכנת הכחדה. לאור פעולותיו אלה ויגנרון נעצר על ידי הגסטפו, אך שוחרר ושוקם בשחרור מהמחנות.
אדוארד ויגנרון, פייר מארי ושלושת השוטרים צ'ארלס בוי, פרנסואה פינו וצ'ארלס ת'ורון קיבלו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
מגמר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר השחרור ממחנות המוות חזרו מהם רק 22 יהודים. נותרו במסתור בנאנסי וסביבותיה כ־280 משפחות יהודיות. הרכוש היהודי נשדד אך ההרס היה הרבה פחות מאשר בגרמניה ומזרח אירופה בזכות שוטרי משטרת נאנסי. יהודי נאנסי נקראו לחזור לעיר ולקבל את בתיהם שננטשו עם הכיבוש הנאצי. העיר חוותה פרץ של מרץ מחודש הודות לחזרת משפחות מהיישובים הכפריים מיד לאחר המלחמה.
ניצולי השואה החליטו לחדש את פעילות אגודת ACI. ארגונים רבים הקימו בעיר את המטות: מגורשים לשעבר הקימו את אגודת UJRE (איחוד יהודים להתנגדות ועזרה הדדית), הוקמה התאחדות הסוחרים, קבוצות ספורט (כולל ה- JSN, Jeunesse Sportive de Nancy) ואגודת ה- CCE (הנציבות המרכזית של אנפנס), לקחה אחריות על ארגון מחנות הקיץ לנוער היהודי.
בשנת 1946 יצר הצייר עמנואל מאנה כץ, לבקשת ה- ACI, ציור גדול המתאר את המרד בגטו ורשה. הציור הוצב באולם הכנסים של האגודה. יחד עם עוד שלושה ציורי קיר של מוזיקאים יהודים (כליזמרים). בכניסה לבית האגודה נמצא לוח זיכרון עליו חקוקים שבע מאות שמות לזכרם של יהודי העיר שהושמדו בשואה.
מדי שנה בחודש אפריל, מציינת האגודה, בשותפות עם הקהילה היהודית של נאנסי, את יום השואה והמרד בגטו ורשה.
מכיוון שפעילות תרבותית החליפה בהדרגה את הפעילויות הדתיות בבית הכנסת, נדרש היה לשנות את שם האגודה לשם חדש. ב־15 במרץ 1989 אימצה האגודה חוקים חדשים ושינתה את שמה לאגודה Culturelle Juive (ACJ) ("האגודה לתרבות יהודית"). משימתה של האגודה ACJ, לשמור על קיום של התרבות היהודית, להנציח את זכר השואה, להילחם בגזענות, אנטישמיות וכל צורות ההדרה. אגודת ACJ מקיימת פעילויות רבות: כנסים, קונצרטים, תיאטרון, שיעורי יידיש, הקרנת סרטים ופעילויות פנאי אחרות. במשך תקופה ארוכה הפיקה הקהילה עיתון שנקרא " Le Blik du 55 ", העוסק בחיי היהודים בצרפת ובעולם. החל משנות האלפיים, עיתון הקהילה הוא אינטרנטי וניתן לקרוא אותו באתר האינטרנט שלה.
בתי הכנסת
בשנת 1745 הוקם בית התפילה הראשון בעיר. כאשר בעיר היו כ־8 משפחות בלבד.
בשנת 1788 יהודי קהילת נאנסי החלו לבנות את בית הכנסת של נאנסי (הממוקם בשדרה ג'ופר מספר 17, נאנסי. בבניין מספר 19, שברחוב שדרת ג'ופר, נמצא המרכז הקהילתי, בבניין מרובע מודרני, בו נמצאים כמה אגודות יהודיות, כמו ה- UEJF ואיגוד הסטודנטים היהודים לרפואה, בצרפת). בתקופה שבניין בית הכנסת הוקם השטח מסביב היה ביצה והגישה אליו הייתה מהצד האחורי של הבניין, הרחק מהאזור בו עברה התחבורה באותם ימים. בעקבות ההתרחבות העירונית של העיר, בית הכנסת נמצא כעבור מאות שנים במרכז העיר. האדריכלים שהיו אחראים לבנית בית הכנסת הם: אוגוסטין-צ'ארלס פירו (1749 - 1805) ותומאס אלפרד. בית הכנסת נחנך ב־11 ביוני 1790. הוא הורחב בשנת 1841 ובשנת 1861. האדריכל אלפרד תומאס, היה אחראי על עיצוב חזית הכניסה לבית הכנסת. החזית, המפוארת מתוארכת לשנת 1935. חזית הבניין גדולה יותר ממידות חזית הבניין הישן, החזית מעניקה לבית הכנסת מראה מהודר.
בית הכנסת בנאנסי הוא בית הכנסת השני, העתיק ביותר בכל צרפת שעדיין פועל. רק בית הכנסת של העיירה לונוויל הנמצא כ־36 קילומטרים מזרחית מנאנסי, קצת יותר עתיק, מאחר שהוא נחנך בשנת 1786. גם הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל אוגוסטין-צ'ארלס פירו.
בית הכנסת נבנה בסגנון הנאו-ביזנטי, ובו שלוש דלתות חצי עגולות ללא פורטלים. במרכז החזית נמצאת רוזטה המוקפת בכיתוב בצרפתית "ואהבת לרעך כמוך". מתחת לרוזטה, ישנם שלושה חלונות חצי עגולים. חזית הבניין מעוטרת גם בתבליטים עם מוטיבים גאומטריים. הגמלון העליון שבחזית מְעוּטָר בלוחות הברית מגולפים.
בתי הקברות
בשנת 1840 הוקם בית הקברות הכללי והעתיק של העיר נאנסי שנקרא פרוויל Préville, כדי לקבור בו את הרוגי המלחמות שהיו בעיר ובסביבותיה כמו גם את יתר הנפטרים בעיר. בתוך בית הקברות הכללי הוקצתה חלקה לקבורה היהודית. חלקת בית הקברות היהודית נמצאת בכתובת שדרות בופלר מספר 2, נאנסי, 2 Bouflers Avenue.
בכניסה לחלקת בית העלמין היהודית, נמצאת מצבת זיכרון לזכר 700 קורבנות השואה היהודים שחיו בעיר נאנסי ובנוסף מוזכרים בה גם אלפי הקורבנות שנהרגו במלחמת העולם השנייה בכל מחוז לורן.
יז'ייז'אני
יז'ייז'אני (באוקראינית: Озеряни, אוזריאני; בפולנית: Jezierzany; ביידיש: אָזשעראַן) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
העיירה נזכרת מהמאה ה-12, ובמהלך המאה ה-15 הוחרבה בידי הטטרים. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 סופחה העיירה לאוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי יז'ייז'אני
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,300 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציונית, תלמוד תורה ובית ספר עברי. פעילות זו הופסקה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-8 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי ההונגרים, ואלו גייסו לעבודות כפייה את יהודיה, אשר היו נתונים גם למעשי שוד מצד האוקראינים המקומיים. עם העברת השליטה בעיירה לידי הגרמנים בספטמבר 1941 מונה בה יודנרט, וחודש לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, תוך חיובם בתשלומי כופר ובעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. בקיץ 1942 הובאו לגטו שבעיירה מאות יהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
ב-26 בספטמבר 1942 שולחו כ-900 מיהודי הגטו שבעיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח היהודים הקשישים וחברי היודנרט בשעת האקציה. באוקטובר 1942 גורשו כ-500 עד 600 יהודים נוספים מהעיירה לגטאות הסביבה. אחר היהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבותיה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד בן מספר חודשים, תוך רצח הנמצאים.
מיכאל אלוני
מיכאל מארק אלוני (נולד ב-30 בינואר 1984) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, במאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
אלוני גדל והתחנך בתל אביב לאם עורכת דין ולאב רואה חשבון. הוא למד בתיכון חדש פיזיקה ומחשבים.
את שירותו בצה"ל עשה כמפקד בגדנ"ע של חיל החינוך בקורס מרווה, שבו מגיע נוער יהודי מכל העולם לשלושה חודשי טירונות בהם הם לומדים על הצבא המדינה ועל ציונות. בשנים 2006–2009 למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב. לפני כן, הוא עבד בתור ברמן ונרשם בסוכנות דוגמנים ששיבצה אותו בכמה פרסומות.
קריירה
אלוני החל לשחק בגיל צעיר, והשתתף בפרסומות ובסרטי סטודנטים. לאחר שחרורו בשנת 2005, קיבל את תפקידו החשוב הראשון, כשהחל לשחק בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" בערוץ הילדים, בה גילם את דמותו של אדם הלוי במשך שלוש עונות. במקביל, שימש כמנחה בערוץ הילדים.
בהמשך, גילם תפקידי משנה בסרט הקולנוע "למראית עין" (2006) ובעונה הראשונה של הטלנובלה "האלופה". בשנת 2008 השתתף בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות", בה גילם את דמותו של יהלי, עורך דין צעיר שהיה מעורב בתאונת פגע וברח בסדרה שיחק במשך 2 העונות. בהמשך אותה שנה השתתף אלוני בסרט הטלוויזיה "חאלק'ה" ששודר בערוץ הראשון. כמו כן, השתתף אלוני בסרט הטלוויזיה "חורבה" לצד דאנה איבגי ואפרת אביב.
ב-2009 הצטרף לעונה השנייה של סדרת המתח "דאוס" ושיחק בהצגה "אינגעלע" שזכתה בפרס ראשון בפסטיבל הפרינג' "Act 2" בניהול תיאטרון הסטודיו חיפה. ב-2010 שיחק בסיטקום "השועלים" ובסרטו של דובר קוסאשווילי "התגנבות יחידים" על פי ספרו של יהושע קנז. בשנת 2011 שיחק אלוני בסדרה "יוני והמחוננים" בתפקיד אורח שם גילם את דייוויד, ובסרטו של נדב לפיד "השוטר" שם גילם את נתנאל ושיחק לצד יפתח קליין, יערה פלציג, מיכאל מושונוב אחרים. בשנת 2017 הופיע בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "החברים של נאור".
בשנת 2012 השתתף אלוני בסרט הקולנוע "עלטה", בבימויו של מיכאל מאיר, הסרט זכה במקום הראשון בתחילת השנה בפסטיבל הסרטים בחיפה (יחד עם "למלא את החלל"), ונמכר לשידור ברשת HBO הבינלאומית ולמעלה מ-20 מדינות שונות בעולם. בהמשך שיחק אלוני בסרט הסטודנטים של אלירן אליה "קשת בענן" המבוסס על אסון הנגמ״שים בציר פילדלפי בשנת 2004. מאז ינואר 2012 מנחה את "The Voice ישראל", הגרסה הישראלית של תוכנית ריאליטי השירה המצליחה. בעונה הרביעית של התוכנית, אשר עלתה בדצמבר 2016, הצטרפה הדוגמנית שלומית מלכה להנחיה לצדו.
בשנת 2013 שודרה העונה הראשונה של הסדרה "שטיסל" של yes. אלוני משחק בה את התפקיד הראשי, לצד דובל'ה גליקמן, איילת זורר ונטע ריסקין. בסדרה הוא מגלם את עקיבא (קיווע) שטיסל, רווק חרדי המחפש אהבה. ב-2015, הצטלם לעונה השנייה ששידורה החל ב-31 באוקטובר 2015.
בשנת 2014 שיחק אלוני בסדרת הנוער "שוברי גלים", שם גילם את דמותו של נעם פסח, גולש לשעבר ובמאי סרטים בהווה. באותה שנה החל לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה. הוא שיחק גם בסרט הקולנוע מקום בגן עדן בתפקיד ראשי, בבימויו של יוסי מדמוני.
בסוף 2014 התארח בתוכנית הבידור "הכל הולך" של הזכיינית רשת בערוץ 2.
ביום השואה 2015 (70 שנה לסיום המלחמה) הנחה לצד מגי אזרזר את עצרת תנועות הנוער ביד ושם ששודרה בערוץ הראשון. בשנת 2016 הנחה את התוכנית "כשהיינו ילדים" לצד מיכל ינאי, באותו הערוץ.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע של אריק רוטשטיין "אנטנה", לצד גילה אלמגור, ישי גולן ומיקי לאון ושיחק בקומדיה הרומנטית "ואז היא הגיעה" שכתב שי להב וכיכבו בסרט חן אמסלם, אפרת דור ומיקי קם. באותה שנה השתתף בעונה השנייה של סדרת המתח "מתים לרגע" לצד אגם רודברג ב-HOT. באותה שנה ביים, כתב והפיק את סרטו הקצר הראשון "שיר", המספר על נערה המתמודדת עם המשמעות של יום הזיכרון עקב מות אחיה. בסרט מככבים מאיה שוהם, מאור שוויצר ומוריס כהן והוא הוקרן לראשונה ב-29 באפריל 2017.
ב-2017 יצא לאור ספרו הראשון, "אהבה בימי שפעת", בהוצאת סטימצקי.
בשנת 2018 השתתף בסדרת הדרמה של קשת 12 "בשבילה גיבורים עפים", לצד תומר קאפון ונינט טייב. בסדרה גילם את דותן "הימלר" פרידמן, בחור החולה במחלה סופנית שיוצא עם החברים למסע. באותה שנה שיחק בסדרת הפשע "מלכות" ששודרה בהוט, וכמו כן שיחק בסרטה של קרן בן רפאל "אין בתולות בקריות". באותה השנה החל גם לגלם את התפקיד הראשי בהצגה "עקומים" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2019 החלה לשחק את דמותו של הלקוח בעונה השלישית של סדרת הנעורים האמריקאית "Greenhouse Academy" המופקת על ידי נטפליקס, שהיא הגרסה האמריקאית של הסדרה הישראלית "החממה". באותה שנה שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה הישראלית-אמריקאית "הנערים" מבית HBO, בדמותו של איציק, חוקר השב"כ.
בשנת 2020 הועלתה העונה השלישית של הסדרה "שטיסל", בה הוא משתתף.
בשנת 2021 השתתף בסרט "תוכנית א'", סדרה "מלכת היופי של ירושלים", ובעונה השנייה של "פמת"א".
בשנת 2022 השתתף בסרט "אוהב אותך צ'ארלי" ובסדרה "8200".
חיים אישיים
בשנים 2018–2022 היה בזוגיות עם מוריה לומברוסו.
ברכה קאפח
הרבנית ברכה קאפח (ה'תרפ"ב, 1922 - כ"ג בכסלו התשע"ד, 26 בנובמבר 2013) הייתה אשת חסד, יזמית, פעילה חברתית ואשת הרב יוסף קאפח. כלת פרס ישראל לשנת 1999.
מונדיאליטו (כדורגל חופים)
המונדיאליטו בכדורגל חופים (באנגלית: BSWW Mundialito) או בשמו המקוצר המונדיאליטו, הוא טורניר שנתי של כדורגל חופים בינלאומי, המתקיים בין כמה מדינות נבחרות, אשר מוזמנות לשחק בטורניר שאורגן על ידי ארגון כדורגל החופים העולמי (BSWW). הטורניר התקיים לראשונה בשנת 1994 בחוף הקופקבנה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, אך לאחר שנתיים שהטורניר חדל מלהתקיים, שב בחזרה בשנת 1997, הפעם בפורטוגל, שם הוא נערך מאז אותה השנה עד עצם היום הזה. הנבחרות היחידות שזכו בטורניר במשך השנים הן ברזיל, פורטוגל, ארצות הברית וספרד.
ברכה קאפח
ביוגרפיה
ברכה קאפח נולדה בצנעא, בירת תימן ליוסף ולנעמי צדוק. בגיל 11 נישאה לבן דודה יוסף קאפח, שבבגרותו הפך לרב, והיה מנהיג מרכזי בקרב יהדות תימן וחתן פרס ישראל. בגיל 14 ילדה את בנם הראשון דוד, ובהמשך גם את נעמי ויחיא. בשנת 1943 בגיל 21 עלתה עם משפחתה לישראל, במסע ארוך על גבי חמורים לעיר הנמל עדן, במהלכו שָׁכְלָה את בנה הצעיר יחיא. בהיותה בישראל נולד לה בן נוסף, אריה.
המשפחה התגוררה כמה שנים בתל אביב, ובהמשך עברה לירושלים לשכונת נחלת אחים ובה החלה לבלוט ביזמותה ובמעשי החסד שלה. היא פתחה מפעל רקמה והעסיקה רוקמות רבות משכבות חלשות. בהמשך פתחה בגדייה, בה חולקו בגדים יד שנייה בעזרת צוות של מתנדבות. במסגרת הבגדייה אף התאימה שמלות לכלות לליל כלולותיהן. במקביל, הקימה את עמותת הצדקה "סגולת נעמי", על שם אמה, ובמשך עשרות שנים ניהלה מפעלי גמילות חסדים שהיוו סעד לאלפי נזקקים בירושלים וסביבתה. בין היתר ייסדה והייתה מנהלת פרויקט ה"קמחא דפסחא", במסגרתו חולקו, בעזרת הציבור, מצרכי מזון לחג הפסח כגון מצות ויין.
ב-1976 יצאה קפאח יחד עם פעילה נוספת יונה עמיר, לסיור בארצות הברית, על מנת להשיג כספים להקמת מרכז למורשת יהודי תימן בירושלים. הן הוזמנו למוזיאון היודאיקה בשיקאגו שם הציגו תלבושת כלולות תימנית ולאחר מכן השמיעו הרצאות ברחבי ארצות הברית על התרבות, החיים והבית המסורתי אצל יהודי תימן.
בשנת 1992 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים". על פועלה זכתה קאפח ב-26 תעודות הוקרה שונות, וכן בפרס ישראל לשנת תשנ"ט - 1999, על "תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה".
ד"ר יעל שי כתבה על חייה של קאפח את הספר "וזאת הברכה", המתאר את חייה בתימן, נישואיה, עלייתה לארץ ישראל, פעילויותיה ומפעל גמילות החסדים אותה הקימה.
לאחר מותה של הרבנית ברכה קאפח, הוציאה לאור כלתה, ד"ר אסתר קאפח, את הספר, רבנית וכלה בשליחות המדינה. הספר מתעד את שליחותן לריו דה ז'ניירו בברזיל לרגל חגיגות הארבעים למדינת ישראל בשנת 1988, את דמותה של הרבנית דרך סיפורי החסד, את תערוכת התלבושות המסורתיות של מגוון עדות ישראל ואת מופעי הפולקלור שלהן ביחד עם הזמרת עפרה חזה.
מונדיאליטו (כדורגל חופים)
המונדיאליטו הראשון שהכיל מועדוני כדורגל חופים התקיים במרץ 2011. מונדיאלטו מסוג זה מוכר יותר בשם מונדיאליטו דה קלאב (או בפירוש לעברית: "מונדיאליטו למועדונים").
מקומות האירועים
להלן טבלה המציגה מתי והיכן שוחקו טורנירי המונדיאליטו בכדורגל חופים:
מדוזה (קומיקס)
מדוזה (באנגלית: Medusa, לפי שיערה המתפתל של מדוזה) היא דמות בדיונית של גיבורת-על חייזרית המופיעה בחוברות הקומיקס הבלתי אנושיים ביקום מארוול מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #36 ממרץ 1965, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
מדוזה היא האלטר אגו של מדוזלית' אמקוולין-בולטאגון, חברה במשפחת המלוכה של גזע הבלתי אנושיים. לעיתים היא שימשה כמלכה, דוגמת אירועי "ממלכת המלכים" בהם שלטה גם באימפריית הקרי. מדוזה היא הבלתי-אנושית הראשונה שהופיעה בחוברות הקומיקס, כשאחריה גורגון וחוברת לאחריו שאר משפחת המלוכה.
מקור, ארבעת המפחידים
מדוזלית' אמקוולין הייתה לבת הבכורה משלושת ילדיהם של קוולין ואמבור. בעודה הייתה תינוקת חשפו אותה הוריה למוטגן ערפילי טריגן, דבר שהעניק לה את כוחה - שיער המתארך ללא הרף וגמיש בצורה בלתי אנושית. בהמשך בינה לבין חזיז שחור מתפתח קשר רומנטי. לאחר שגזע האלפא פימיטיבם מתחיל להתמרד נאבקת מדוזלית' כמדוזה במנהיגם, טריקון. במהלך מאבקה עם טריקון מזחלת השמים שלה מתרסקת, ובכך היא מאבדת את זיכרונה והופכת לנוודת. לאחר כמה זמן מוצא אותה המכשף באי קטן בים התיכון נלחמת בחיילים צרפתיים. לאחר שמכשף יוצר גרסה רעה של ארבעת המופלאים הוא זקוק לאישה שתצטרף לגרסתו הרעה של ארבעת המופלאים, מדוזה מצטרפת לגרסה הרעה ברצונה ויחד עם שאר חברי הקבוצה היא ניסתה כמה וכמה פעמים להביס את ארבעת המופלאים. למרות כישלונותיהם של הקבוצה, מעלליה הובילו לתשומת לב רבה של משפחת המלוכה אשר החלו לרדוף אחריה. בהמשך, בן דודה של מדוזה - גורגון - מתחיל לרדוף אחריה יחד עם הלפיד האנושי. בעזרת ארבעת המופלאים, גורגון מחזיר את מדוזה לאטילאן.
לאחר זמן מה, מדוזה חוזרת לבלתי אנושיים ונלחמת איתם מול ארבעת המופלאים. באחד מן הקרבות מתאהב הלפיד האנושי בקריסטל, אחותה של מדוזה. לאחר זמן מה מתפאר מקסימוס מגנבת כתרו כתוצאה מאובדן קולו של חזיז שחור, אך מדוזה ידעה כי חזיז שחור לא היה מסוגל להשתמש בקולו בגלל הסכנה, אך מדוזה רמזה כי כשהוא התעלם ממנה הוא טען אותה ככלתו לעתיד. חזיז שחור לא התרשם מהפגנת כוחו והוא קרע את כתר הבלתי אנושיים מידיו של מקסימוס והחזיר את מקומו כמנהיג הבלתי אנושיים והארוס של מדוזה. זמן קצר לאחר מכן, כאשר קריסטל והלפיד התאחדו, מקסימוס ירה לכיוון האטמוספירה ירייה חזקה ממכונתו בניסיון להשמיד את האנושות כולה. לאחר שמקסימוס אינו מצליח בניסיונו מבינה מדוזה שזה מוכיח כי בני האדם והבלתי אנושיים הם בני אותו גזע, דבר הגורם לזעמו של מקסימוס. מקסימוס יוצא מדעתו והופך את מכונתו, ובכך יוצר אזור שלילי סביב אטילאן. בעוד מדוזה נלכדת ושאר הבלתי אנושיים נמצאים במקלט בעוד ארבעת המופלאים נמלטו אך בקושי, חזיז שחור משתמש בקולו החזק על מנת להרוס את האזור השלילי שיצר מקסימוס תוך כדי שהוא מגלה את סודו.
מועצת הזקנים, בהסכמה עם חזיז שחור, מחליטה לשלוח את מדוזה ומשפחתה חזרה ללימודי אנושיות. זמן קצר לאחר מכן חוזר מקסימוס ולוכד את מדוזה, גונב את כתר הבלתי אנושיים בשנית ולוכד את חזיז שחור ושאר משפחת המלוכה. חזיז שחור משתמש בקולו פעם נוספת וזו על מנת לשחרר אותה ואת משפחת המלוכה. מדוזה עוזבת את אטילאן בניסיון להשיב את מיתרי קולו של חזיז שחור ובמקביל מצטרפת תחת השפעתה של מכשפת ללוחמות החופש. לאחר שסוזן סטורם עוזבת את ארבעת המופלאים, ממלאת מדוזה את מקומה, ולאחר שנלחמה עם ארבעת המופלאים כמה חודשים, מדוזה מעודדת את סטורם לחזור לארבעת המופלאים ומצליחה בכך.
משפחת המלוכה עוברת זמנים קשים, ומגורשת בידי מקסימוס השולט כעת בבלתי אנושיים. עם זאת, מדוזה נשארת הפנים הציבוריות של הבלתי אנושיים והמתורגמנית של חזיז שחור. לאחר שאטילאן מועברת לאזור הכחול של הירח, חזיז שחור ומדוזה נישאים. כמה חודשים לאחר החתונה, מדוזה נכנסת להריון ומועצת הגנטיקה של אטילאן מכריזים כי חתונתם הייתה כשירה. מדוזה ברחה לכדור הארץ, ושם שוהה במדבר עד שילדה נולד. לאחר שילדה נולד, מדוזה חוזרת איתו לאטילאן ונותנת אותו למועצת הגנטיקה של אטילאן, אך לאחר זמן קצר לוקחת מדוזה את ילדה ובורחת איתו לבדיקות בכדור הארץ. היא והבלתי אנושיים סייעו לקבוצת אקס פקטור המקורית נגד אפוקליפס, ובהמשך לאוונג'רס.
שנות האלפיים
יחד עם גיבורי ונבלי-על שונים, מדוזה נחטפה לעולם המלחמה של הביונדר. כאשר ונום הרג את ספיידרמן, זה האחרון ברגעיו האחרונים טעה כי מדוזה היא מרי ג'יין ווטסון והחמיא לה על שיערה. זועמת, מדוזה יצרה בשיערה תנועות חיתוך מהירות, אשר יצרו בומים על-קוליים קטנים אליהם ונום רגיש. היא הצילה את הצוות מנפילה באמצעות שיערה, והתגלה כי ספיידרמן הוא למעשה פנטום החלל המקורי. הצוות ניצח את הביונדר, למעשה "הזר" במסווה, וחזר לכדור הארץ במחיר מותו של גרביטי. היא וחזיז שחור השתתפו בהלווייתו של גרביטי, והעניקו להוריו פסל לזכרו תוצרת הבלתי אנושיים. במיני-סדרה "בן אם", קריסטל חילצה את פייטרו מקסימוף, ומדוזה העניקה לו מקלט באטילאן למרות מחאותיו של גורגון. כאשר מקסימוף גנב את גבישי טריגן לאחר שנאסר עליו להשתמש בהם, הבלתי אנושיים הכריזו מלחמה על ארצות הברית. במהלך המיני-סדרה, מדוזה התייחסה בביטול לדבריה של קריסטל על בתה לונה, היות ש"אין לה ילדים". בעקבות כך, לא ידוע האם אהורה נמחק מהמשכיות החברה, או שמדוזה בחרה להתייחס אליו כלא-קיים כי נכלא. היא עמדה לצד חזיז שחור כאשר הותקף על ידי הענק הירוק באירועי "מלחמת-עולם הענק הירוק". במלחמה השקטה נגד ארצות הברית הוצג קרע ביחסיהם של מדוזה וחזיז שחור וכי בנם הוא מתבגר מעורער בנפשו. בתה של קריסטל, לונה, גילתה כי מקסימוס השתיל "חושך" במוחה של מדוזה שגרם לה להימשך למקסימוס רומנטית ולהתרחק מחזיז שחור. בסיום המלחמה, חזיז שחור נכלא ומדוזה המשיכה לתפקד כמלכה - הפעם של מקסימוס. כהכנה לפלישת גזע הסקרול, התגלה כי חזיז שחור נחטף לפני אירועי "מלחמת-עולם הענק הירוק" והוחלף במתחזה סקרול, אשר חשף את עצמו לקבוצת אילומינטי ונהרג על ידי נאמור. בפלישה עצמה, מדוזה ורונאן המאשים הנהיגו כוח תקיפה, שמטרתו הייתה לחלץ את חזיז שחור ואהורה.
במהלך "מלחמת המלכים", מדוזה והבלתי אנושיים כרתו ברית עם הקרי, ונפגשו עם הסטארג'אמרס של האבוק ולילנדרה נרמאני. הסטארג'אמרס נכלאו, והחל קרב. כאשר רונאן המאשים נפצע בקרב נגד כוחות השי'אר, מדוזה אמרה שהשי'אר ביצעו טעות ונדרה כי הם ישלמו על כך. מדוזה משדרת שידור לאימפריית הקרי בשם חזיז שחור, ולאחריו אומרת כי דם שי'אר יישפך. מדוזה וחזיז שחור אישרו את רעיונו של מקסימוס ליצירת מכשיר נגד השי'אר, וממשיכים בקרב נגד הש'יאר לצד הקרי, הסטארג'אמרס ושומרי הגלקסיה. לבסוף, חזיז שחור הקריב את עצמו על מנת להרוג את וולקן. בוכה בזרועותה של קריסטל, מדוזה מציינת כי הם נצחו. באירועי שלטון אפל, מדוזה נכחה כאשר מקסימוף הביא לאטילאן את גבישי אקסרוגן, וחננה אותו מפשעיו. במהלך "ממלכת המלכים", מדוזה הפכה לא רק למלכת הבלתי אנושיים היחידה, אלא גם למלכת הקרי. הם התמודדו נגד מרד האלפא פרימיטיבים, אותו דיכאו בעזרת האוונג'רס העוצמתיים. היות שאשתו נהרגה בפלישת הסקרול, הנרי פים הזדהה עם כאבה של מדוזה. כמו כן, היא והבלתי אנושיים התמודדו עם מרד אריסטוקרטים מגזע הקרי. כאשר הברדס יצא במסע להשגת יהלומי האינסוף, מדוזה נראתה חברה באילומינטי כתחליף לחזיז שחור.
כאשר ארבעת המופלאים המקוריים מתכננים נסיעה בזמן ובחלל, הם ממנים להם ארבעה מחליפים למקרה שהם אינם יחזרו. האשה הבלתי נראית ממנה את מדוזה למחליפתה בעוד הלפיד האנושי ממנה את הענקית הירוקה, מיסטר פנטסטיק את איש הנמלה והדבר את גברת הדבר. למרות שהארבעה חזרו, צוותו של איש הנמלה נעשים לצוות שני של הארבעה. בתחילת אירועי "אוונג'רס ואקס-מן: הציר", מגנטו גילה כי בנוסף למוטאנטים, הגולגולת האדומה מאחסן במחנות הריכוז בג'נושה גם בלתי אנושיים. מדוזה נראתה ככוח גיבוי לאוונג'רס נגד הגולגולת, שהתמזג עם אונסלוט. מדוזה השתתפה בקרב לא רק כדי להביס את הגולגולת, אלא גם כדי לנקום על העוול שנעשה לאנשיה. היא הושפעה מכישוף ההיפוך של דוקטור דום ומכשפת השני, וגישתה נעשתה ברוטלית יותר. בהשפעת הכישוף היא תקפה פגישה של האומות המאוחדות, עד שספיידרמן הגיע למקום והחל במאבק.
סומה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סירושו
סיראנוש הארותיוניאן (בארמנית: Սիրանուշ Հարությունյան נולדה ב-7 בינואר 1987 בירוואן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, ברית המועצות), ידועה בפשטות כסירושו (בארמנית: Սիրուշո), היא זמרת פופ ארמנית.
את הקריירה שלה היא התחילה כששרה על במות בקנדה כשהייתה בת 7. בגיל 9 היא קיבלה את פרס ה"מוזיקה הארמנית" על השיר שלה "Lusabats". אלבום הסטודיו הראשון שלה, הנושא את שמה, סירושו, יצא בשנת 2000. בשנת 2005 סירושו הייתה מועמדת לפרס "העתיד של המוזיקה הארמנית", "האלבום הטוב ביותר" ו"המבצעת הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הארמנית הלאומית. הBBC תיארו אותה כ"אוצר לאומי" של ארמניה. כיום היא לומדת דיפלומטיה באוניברסיטת ירוואן, עושה תואר ביחסים בינלאומיים. סירושו גם שרה ביוונית, ובאפריל 2009, הוציאה את הסינגל היווני הראשון שלה "Erotas" בארמניה, יוון וקפריסין. סירושו זכתה להכרה עולמית לאחר שבאירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד, סרביה, ביצעה את השיר שכתבה בעצמה "Qele Qele" וסיימה במקום הרביעי מאחורי דימה בילאן, אני לוראק וקאלומירה. השיר הפך לפופולרי מאוד בארמניה ויוון ונוגן בתחנות הרדיו בממלכה המאוחדת ואף בפרק של הגרסה היוונית לתוכנית המציאות "X Factor".
ביוגרפיה
במשך 13 שנים, הזמרת בת ה-22 המשיכה להיות אחת מהאמנים המפורסמים והאהודים ביותר של ארמניה. באחד מהראיונות שלה היא אמרה: "אני אף פעם לא השתייכתי לקבוצה של הילדים שחלמו להיות כוכבים. הייתי ילדה קטנה ואנשים בסה"כ ביקשו ממני לשיר באירועים. כל פעם כשסיימתי לשיר, הייתי רואה את הפרצופים הנדהמים ולא יכולתי להבין מה הסיבה. אני לא ראיתי את השירה כדבר קשה, אני רק שרתי איך שהרגשתי את המוזיקה".
2005
לאחר שהופיעה עם שירי נשמה ומוזיקת פופ, סירושו החליטה לעבוד על שירי פולק ארמנים. ב-2005 האלבום הוכתר כאלבום הטוב ביותר של השנה בתעשיית המוזיקה הארמנית. מלבד הפרסים אותם קיבלו על האלבום, חייה השתנו כשקיבלה בגיל 18 את פרס "האמן הטוב ביותר של השנה". לאחר נאום התודה שלה היא אמרה: "עבדתי קשה והרבה במהלך השנה הזאת, וכמה שעות אחרי שהאירוע הזה יסתיים, אני אטוס לארצות הברית להופיע, ואני רוצה להודות לכולכם שנתתם לי את הכנפיים לעתיד, "לעוף" בחיי". כמה ימים אחרי, סירושו כתבה וביצעה סינגל בשם "תן לי כנפיים" שהפך ללהיט בארמניה.
2006
בשנה זאת, סירושו איבדה חברה מאוד טובה וקרובה, וארדהוי ורדאניאן, בתאונת מכוניות. וארדהוי, שהייתה אמנית מוערכת בארמניה, הייתה כמו אחות בשביל סירושו, והחברות שלהן התחילה בילדות. היא הקדישה לה את השיר "Mez Vochinch Chi Bajani" (שום דבר לא יפריד בינינו), אותו שרה גם בסרט שנעשה לכבוד חברתה. בנוסף, ב-2006 סירושו זכתה בפרס "האמן הטוב ביותר של השנה" ו"האמן הארמני הטוב ביותר של 2006" שהוענק לה במוסקבה.
2007
סירושו הוציאה את האלבום השלישי שלה, "הימה" (Hima), שרובו נכתב והולחן על ידיה. האלבום היווה פריצת דרך למוזיקה הארמנית, והכיל שילוב של מוזיקה נשמה עם רית'ם אנד בלוז ועם מנגינות פולק מוכרות. גם בשנה זאת זכתה סירושו בפרס "האמנית הטובה ביותר השנה" שהוענק לה בתיאטרון קודאק המפורסם.
2008
סירושו קיבלה את פרס "האמנית/הזמרת הטובה ביותר" בפעם הרביעית ברציפות בטקס פרסי המוזיקה הארמנית הלאומי, שם היא המשיכה את הנאום משנת 2005, והבטיחה להמשיך "לעוף". היא קיבלה עוד פרסים נוספים על השירים שכתבה ועל הקליפים שהוציאה. לאחר ההצלחה הסוחפת שלה היא נבחרה לייצג את ארמניה באירוויזיון 2008 ביחד עם מלחין ומפיק המוזיקה הקנדי-ארמני שהלחין את שירה "Qele Qele" (בוא נלך). ארמניה צלחה את קדם האירוויזיון ובגמר שהתקיים ב-24 במאי זכתה במקום הרביעי עם 199 נקודות; למרות זאת, היא שברה את שיא המקסימום של ה-12 נקודות, כשקיבלה מ-8 מדינות 12 נקודות, בעוד שהמנצח, דימה בילאן, קיבל 12 נקודות רק מ-7 מדינות.
לאחר סיום האירוויזיון, חולקו כל הפרסים, כשבשנה זאת נוסף פרס חדש, פרס מעריצים שהוענק על ידי אתר שוודי בו היה על הגולשים להצביע לשיר שהכי אהבו בתחרות כשגילו של האמן מתחת ל-25 שנים. פרס זה הוענק לסירושו.
2009
ב-1 באפריל סירושו הוציאה את השיר "Erotas" או "Erotas Ksafniko" (אהבה פתאומית), שיר בשפה היוונית. הקליפ יצא בארמניה, קפריסין ויוון. השיר הולחן על ידי הייקו ונכתב על ידי נטליה גרמנו, שכתבה גם את השיר הזוכה של יוון באירוויזיון 2005 "My Number One" אותו שרה הלנה פאפאריזו. סירושו הופיעה לראשונה עם השיר בטקס פרסים ארמני באפריל. ב-4 באפריל סירושו הופיעה לראשונה עם שירה החדש "Havatum en" (אני מאמינה) במוסקבה, במהלך טקס פרסי המוזיקה הארמני.
בשנה זאת, סירושו ביקרה בישראל כשהוציאה סינגל ביחד עם בועז מעודה וילנה טומשביץ', שהתחרו נגדה באירוויזיון 2008. הסינגל נקרא "זמן לתפילה". את מילות השיר כתב הנשיא שמעון פרס והקליפ לשיר צולם באילת וירושלים.
באירוויזיון 2009 סירושו הייתה הדוברת של ארמניה כשחשפה את תוצאות ההצבעה של מדינתה בגמר האירוויזיון. ב-4 ביוני 2009, סירושו התחתנה עם לבון קוצ'ריאן, בנו של נשיא ארמניה השני, רוברט קוצ'ריאן. בשנה זאת זכתה סירושו בפרס "הזמרת הארמנית המפורסמת ביותר" (פרס תשיר), מוסקבה. בנוסף, היא ביצעה בטקס זה את הלהיט "Qele Qele" אותו שרה באירוויזיון 2008.