cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכות בית הכסא
בהפרשת צואה
נקודת המוצא התלמודית היא כי כל תנא המופיע בטקסט משנתי סובר אחרת מחברו, ולכן התלמוד מסיק שתנא קמא ורבי עקיבא חולקים זה על זה: תנא קמא סובר שיש צורך לדקדק בכיוון ההתפנות דווקא בארץ ישראל, ואילו רבי עקיבא מצריך לדקדק בכך גם בחוץ לארץ. התלמוד מסיים בסיפור מעשה אל אמוראי בבל שנהגו להקפיד על כיוון ההתפנות: רבה היה רגיל להתפנות על לבנים שמונחות בצד מזרח ומערב, כך שכיוון ההתפנות שלו היה צפון ודרום. אביי תלמידו שינה פעם אחת את כיוון הלבנים כדי לראות אם רבה מקפיד על כך, ואכן רבה התלונן שמישהו הפך את כיוון הלבנים וציער אותו. מכך הסיקו הרמב"ם, הטור וראשונים נוספים כי להלכה יש להקפיד על כיוון ההתפנות גם בחוץ לארץ. וכך נפסק בשולחן ערוך.
ארכאולוגיה מקראית
תקופות משנה
שיקולים דומים מובילים לשינויים במינוחים המתייחסים לתקופות השונות, וכך, לצד הוויכוחים הרגילים על מועד תחילתה וסיומה של כל תקופה ותקופה, מקורות שונים, בעיקר בספרים שהתפרסמו עד שנות ה־80, מתייחסים לתקופת הברונזה המאוחרת כאל "התקופה הכנענית" ותקופת הברזל כאל "התקופה הישראלית".
הלכות בית הכסא
בהפרשת צואה
רש"י פירש שהאיסור הוא לגלות את פירועו (כלומר את איברי הפרשת הצרכים) לכיוון המקדש, ולכן גם יש הבדל בדין בין הגליל, שממוקם צפונית למקדש ולכן יש להיזהר מלהפנות את אחד מצדדיו באופן גלוי לכיוון צפון ודרום, לבין ארץ יהודה, שממוקמת ככלל מממזרח וממערב לבית המקדש, ולכן יש להיזהר מהפניית אחד מצדדיו באופן גלוי לכיוון מזרח או מערב. אמנם, הרמב"ם והטור לא הזכירו הבדל כזה, אלא כתבו רק שאין להתפנות לכיוון מזרח או מערב. רבי יוסף קארו הבין שלדעתם החילוק בין הגליל ליהודה נאמר רק בדעת תנא קמא, אך לדעת רבי עקיבא שנפסקה להלכה אין הבדל בין הגליל ליהודה, ובכל מקום בעולם האיסור להתפנות הוא רק לכיוון מזרח או מערב, והטעם לכך הוא שהשכינה נמצאת באופן סמלי בצד מערב, ולכן יש להימנע מהפניית אחד מפירועיו לכיוון מערב. וכך נפסק בשולחן ערוך, שהאיסור הוא להתפנות לכיוון מזרח או מערב בכל מקום. רבי משה איסרליש, לעומת זאת, סבור שגם הרמב"ם והטור מסכימים עם רש"י, ולכן במקום הנמצא צפונית או דרומית לבית המקדש יאסרו על התפנות דווקא לכיוון צפון או דרום, אלא שהמקום בו הם חיו היה ממערב לבית המקדש ולכן לא חילקו.
ארכאולוגיה מקראית
תחומי העניין של הארכאולוגיה המקראית
הנושאים בהם מטפלת הארכאולוגיה המקראית הם למעשה סיפורי המקרא, ובעיקר: תקופת האבות, כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, והממלכה המאוחדת של שאול, דוד ושלמה. בתחילה, כאמור, בניסיון לאשש את אמיתות המקורות המקראיים, ובהמשך – באופן יותר מדעי־היסטוריוני, כדי לנסות לשחזר את תולדות עם ישראל והעמים השכנים.
הלכות בית הכסא
בהפרשת צואה
לפי הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, רבי יוסי סובר שאין איסור במקום שאינו נראה. ולפי זה דעת תנא קמא ורבי עקיבא היא כי יש לדקדק בכיוון ההתפנות גם במקום סגור. וכך אכן פוסק הרמב"ם. אמנם, בתלמוד הירושלמי נאמר כי גם לפי רבי עקיבא הדקדוק הוא דווקא במקום פתוח שאין בו כותל, אך במקום סגור אין לדקדק. וכך פסקו התוספות, הרשב"א, הרא"ש והשולחן ערוך.
ארכאולוגיה מקראית
תחומי העניין של הארכאולוגיה המקראית
הכנסייה הקתולית הרבתה להתעניין בארכאולוגיה מקראית, ומימנה משלחות מחקר רבות בתחום זה. בשנת 1943 המליץ האפיפיור פיוס השנים עשר להיעזר בממצאים ארכאולוגיים לפירוש המקרא והברית החדשה.
הלכות בית הכסא
בהטלת שתן
כתב הרמב"ם שיש לדקדק בכיוון אליו מטילים שתן כאשר נמצאים באזור המקדש החל מהר הצופים. אמנם, יש גרסאות שונות בדבריו: לפי גרסה אחת המטיל את מימיו צריך דווקא להפנות את פניו לכיוון הקודש, וכך נפסק בשולחן ערוך. והסביר רבי יוסף קארו שהדקדוק הוא לא להפנות את אחוריו למקדש. לעומת זאת, יש גורסים כי יש לדקדק להטיל את מימיו דווקא שלא לכיוון המקדש, כדי שלא יבזה את בית המקדש בגילוי פירועו והטלת שתן לכיוונו. וכך פסקו הט"ז והמשנה ברורה.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
תחילת הארכאולוגיה המקראית קשורה קשר ברור לתחילת הארכאולוגיה בכלל, במקביל לחפירה המפורסמת הראשונה בעולם – טרויה, בעת שהארכאולוגיה הייתה רק נבירה וחפירה באתרים לשם מציאת ממצאים מעניינים אותם ניתן להציג במוזיאונים.
הלכות בית הכסא
קינוח ביד שמאל
על פי המעשים המובאים בתלמוד על רבי עקיבא ובן עזאי, פסקו הטור והשולחן ערוך שיש לקנח ביד שמאל ולא ביד ימין. בתלמוד מובאים מספר דעות של אמוראים ותנאים לגבי טעמה של הלכה זו:
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
הסקרים הראשונים בארץ ישראל נערכו בראשית המאה ה־19 על ידי פלינדרס פיטרי, אדוארד רובינסון, צ'ארלס וורן, צ'ארלס וילסון, שארל קלרמון גנו, גוטליב שומאכר ואחרים. וורן ווילסון גילו את פיר וורן ואת קשת רובינסון, וגאנו פענח את כתובת מישע ואת כתובת השילוח. סר פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המודרנית, ניהל בשנת 1890 בתל חסי שליד קריית גת את מה שניתן לכנות החפירה המדעית הראשונה בארץ ישראל. הוא זיהה בטעות את המקום כלכיש, אבל דרך ניהול החפירה התוותה את הדרך לרבות מן החפירות בארץ. פיטרי ערך את החפירה לפי שכבות, וקבע לראשונה את הממצא הקרמי כאמצעי לתארוך השכבות.
הלכות בית הכסא
הכנסת תשמישי קדושה ולימוד תורה בבית הכיסא
פסק השולחן ערוך שאין להיכנס עם ספר תורה הכתוב בדיו על הקלף לבית הכיסא, משום כבודו. לגבי סידורים וחומשים ושאר ספרים שיש בהם שמות קדושים, רוב הפוסקים סוברים שדי לכסותם בכיסוי אחד כשנכנסים לשירותים וכן כתבו מגן אברהם, הרדב"ז וברכי יוסף.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
מבחינת המחקר המקראי קדמו לארכאולוגיה המקראית סדרת פרסומים של חוקרים דוגמת יוליוס וולהויזן וממשיכי דרכו הרמן גונקל, מרטין נות ואחרים, שטענו כי ספרי המקרא ההיסטוריוגרפיים משקפים את חייהם ודעותיהם של ישראל בסוף ימי ממלכת יהודה, ואולי אף בימי שיבת ציון. על כן אין לראות במקרא, ובמיוחד לא בספרים בראשית עד מלכים ב', מסמכים היסטוריים המשקפים מידע אמין. תורת המקורות שוולהויזן היה מנסחה הבולט, התפרסמה בעבר כדרך מדעית לניתוח כתבי הקודש.
הלכות בית הכסא
הכנסת תשמישי קדושה ולימוד תורה בבית הכיסא
בכף החיים כתב שלעניין תשמיש המיטה (אסור לשמש בפני ספרי קודש) גם כריכת הספר נחשבת כיסוי ולמד מזה בפניני הלכה עוד צד להקל. אמנם לדעת הפרי מגדים כריכת הספר אינה נחשבת לכיסוי.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
בשנות ה-1930, כתגובת נגד לביקורת המקרא החל ויליאם פוקסוול אולברייט – ארכאולוג, בלשן והיסטוריון, במסע המכוון למצוא קשר בין הממצאים הארכאולוגיים במקומות מרכזיים בארץ לכתוב במקרא, תוך רצון עז להוכיח שניתן לראות בתיאור המקראי מקור היסטורי. אולברייט עשה זאת ביותר מאלף פרסומים מדעיים, תוך הבאת ממצאים מאתרים רבים ברחבי הארץ. תרם לכך בין השאר החינוך הנוצרי שקיבל בילדותו (הוא נולד בצ'ילה לזוג מיסיונרים מתודיסטים). בעקבותיו הלכו בין השאר ג'ורג' ארנסט רייט, שהיה בן לכומר פרסבטריאני, הכומר הדומיניקני רולאן דה וו, הרב והארכאולוג נלסון גליק ואחרים. גם אלברכט אלט ראה בתנ"ך מקור היסטורי אמין, אם כי עובד בתהליך מסירה ארוך. הוא הציע כי מהלך חדירת השבטים לארץ כנען היה הדרגתי וממושך וכלל גם דו־קיום בין הכנענים לישראלים.
הלכות בית הכסא
הכנסת תשמישי קדושה ולימוד תורה בבית הכיסא
אם יניח את הסידור או החומש בכיסו, לדעת כמה פוסקים יהיה מותר להיכנס לשירותים.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
באמצע המאה ה-20 ניסו רוב החוקרים לאשש את הכתוב במקרא באמצעות ממצאים אריכאולוגים מישראל ומהמדינות סביבה. טקסטים שנמצאו במסופוטמיה הראו מנהגים דומים לאבות האומה בישראל, חפירות בארץ ישראל אישרו לכאורה את כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון ואת מלכות דוד ושלמה. בין הארכאולוגים המקראיים הישראלים המוקדמים בלטו יגאל ידין, בנימין מזר, יוחנן אהרוני ואחרים, שתמכו בדעותיהם של אולברייט ואלט.
הלכות בית הכסא
קיום מצוות בבית הכיסא
המטה אפרים כתב שאדם שמי רגליו יוצאים מגופו, אין לו לתקוע בשופר באותו זמן. בביאור הלכה תמה על כך, שמצינו בתלמוד איסור של דברי קדושה בבית הכיסא אך לא אסרו קיום מצוות. וכתב ליישב את דברי המטה אפרים, שאפשר שיש בכך משום בזיון למצווה, וכן מכיוון שמצוות צריכות כוונה, יש בכך משום לימוד תורה שנאסר.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
עם השנים הגיעו רוב החוקרים לתזה אחרת. ההקבלה בין הטקסטים ממסופוטמיה לבין תקופת האבות התגלה כבלתי משכענת, חוקרים הצביעו על תאורים אנכרוניסטים בספר בראשית (לדוגמה מועד הגעת הפלשתים לישראל) וחוקרים רבים הגיעו למסקנה כי האבות הם דמויות מיתולוגיות. כמו כן עלו סתירות קשות בין הממצאים הארכאולוגים לבין סיפור המקרא על כיבוש הארץ.
הלכות בית הכסא
קיום מצוות בבית הכיסא
בספרי השו"ת רבים דנו בדבר, ומסקנת רבים מהם שאכן לכתחילה אין לקיים מצוות בבית הכיסא, אך בשעת הדחק מותר.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
סקרים אריכאולוגים נרחבים משנות ה-70 הובילו למסקנה כי תהליך ההתיישבות בישראל היה איטי מדורג וברובו לא אלים. הזרם המרכזי סובר כי העברים לא הגיעו ממצרים אלא מכנען. העדר ממצאים שיכולו לתת אישוש לכיבושים הצבאיים של דוד ולפעילות הבניה המפוארת של שלמה הובילו להטלת ספק במסופר עליהם. חוקרים רבים סבורים כי האמונה באל אחד התפתחה רק לאחר גלות בבל. באותו הקשר, האסכולה המינימליסטית של חקר המקרא טוענת כי במקרא אין מידע היסטורי מועיל, וכי הוא נכתב בעיקר בתקופה הפרסית וההלניסטית.
הלכות בית הכסא
בשבת
בשבת, למרות שאבנים נחשבות למוקצה מחמת גופו, התירו חכמים לקחת עמו אבנים כדי לקנח את עצמו מפני כבוד הבריות. כמו כן, התירו לעלות איתו אבנים לגג או מקום גבוה למרות שזו טרחה יתירה שאסורה בשבת.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
בין הארכאולוגים המקראיים בדור האחרון נמנים, מהאוניברסיטה העברית: אמנון בן תור (תל יקנעם, תל חצור), עמיחי מזר (גילה, תל קסילה, תל בטש, בית שאן ותל רחוב), אילת מזר (עיר דוד), יוסף גרפינקל (ח'ירבת קייאפה, תל לכיש, ח'ירבת א־ראעי). מאוניברסיטת תל אביב: אנסון פ' רייני, דוד אוסישקין (לכיש ומגידו), נדב נאמן (היסטוריון של תקופת המקרא), ישראל פינקלשטיין (שילה, עזבת צרטה ומגידו), זאב הרצוג (חופר ערד ותל באר שבע), שלמה בונימוביץ (בית שמש), ועודד ליפשיץ (רמת רחל). מאוניברסיטת בר־אילן: אברהם פאוסט (תל עיטון), אהרן מאיר (תל צפית-גת (עיר פלשתית)), משה גרסיאל (עזבת צרטה, תל זית). מאוניברסיטת חיפה: אדם זרטל (סקר הר מנשה, מזבח הר עיבל, אל־אחוואט).
הלכות בית הכסא
בשבת
בתלמוד מובא שמותר להכניס לבית הכיסא אבנים "מקורזלות". נחלקו בפירוש המילה: לדעת רש"י אבנים מקורזלות הן אבנים חדות שנוח לקנח איתן. לדעת התוספות הכוונה לאבנים מחומר יותר רך. והכריע הבית יוסף שאין ביניהם מחלוקת אלא ההיתר הוא אבנים שראויות לקינוח.
ארכאולוגיה מקראית
תולדות הארכאולוגיה המקראית
בנוסף, ישנם חוקרים "חוץ ממסדיים" הטוענים כי התארוך הארכאולוגי המקובל (המבוסס על הכרונולוגיה המצרית) מוטעה בכשש מאות שנה. נמנים עליהם עמנואל וליקובסקי שבספרו תקופות בתוהו טען למתאם בין המיתוסים של שני העמים הקדומים – המצרים והעברים, ויהושע עציון שבספרו התנ"ך האבוד מפרש את הממצאים הארכאולוגיים לאור תיארוך המבוסס על התנ"ך. אף על פי שרוב הארכאולוגים שוללים את דבריהם, היו חוקרים כמו אברהם נגב ויהודה אליצור שאמרו שראוי שהדברים יישמעו.
הלכות בית הכסא
בשבת
בברייתא נחלקו התנאים מה שיעור האבנים שמותר להכניס לבית הכסא: לדעת רבי מאיר כשיעור אגוז ולדעת רבי יהודה כשיעור ביצה. בברייתא אחרת מובא שנמנו וגמרו שמותר מלא היד. פירש רש"י שלדעת הברייתא מותר להכניס בכל מקרה מלא היד ואפילו אם אלו אבנים קטנות. לאחר מכן מובאת דעתו של רבי ינאי שאם יש מקום קבוע לבית הכיסא מותר מלא היד ואם אין מותר להכניס כשיעור "הכרע מדוכה קטנה של בשמים". לאחר מכן רב ששת אומר שאם יש עליה עד (כלומר, אם השתמשו בה כבר וזה ניכר) מותר. נחלקו הראשונים בפירוש הכרע מדוכה קטנה:
ארכאולוגיה מקראית
תקופת האבות
'תקופת האבות' בחקר המקרא מתייחסת לעדות המקראית על תקופת אברהם, יצחק ויעקב החל מראשיתם באור כשדים, מוצא המשפחה, ועד להשתקעות בני ישראל בכנען. חפירתו הידועה של לנרד וולי באור חיזקה אצל חוקרים וארכאולוגים את המחשבה כי האווירה המשתקפת מן הסיפורים בספר בראשית מתאימה מבחינות רבות לבדואים הנודדים, שעיסוקם במרעה, נדידה, מאבק על שאיבת המים לא השתנה מאות בשנים. בישראל ראו החוקרים את הבדואים נודדים, ותארו כי בנתיבים דומים נדד אברהם בהר ובמדבר. החפירות של וולי באור חשפו שכבת סחף בת -3.5 מטרים כאשר מתחתיה נחשפה שכבת קיום עתיקה ובה קברים מהאלף השלישי לפנה"ס, ביניהם של המלכה פו־אבי. החופר לנרד וולי הציע, כי מדובר בעדות ארכאולוגית לסיפור המקראי על המבול.
הלכות בית הכסא
בשבת
כמו שכתוב לעיל אבנים הם מוקצה מחמת גופו והתירו חכמים לטלטל אותם מפני כבוד האדם, נחלקו הראשונים האם התירו חכמים גם לטלטל מכרמלית לרשות היחיד שזהו גם דין חכמים: לדעת רש"י ורבינו ירוחם ההיתר הוא דווקא בחצר ולדעת תוספות והגהות מרדכי ההיתר הוא גם מכרמלית לרשות היחיד.
הגמרא אומרת: "אמר רב יהודה: אבל לא את הפאייס (פיסת רגב אדמה. שהואיל ונפרכת לא ראויה לקינוח ואסורה בטלטול). וכן פסקו רמב"ם, טור ושו"ע.
ארכאולוגיה מקראית
תקופת האבות
על פי המקרא, נדדה משפחת אברהם מאור כשדים לחרן, בצפון סוריה דהיום, שהייתה אז מרכז הפולחן לאל הירח סין. יש סברה כי תקופה זאת חרטה את שרידיה בתולדות ישראל באמצעות: לוח השנה הירחי (שהוחלף אחרי כן ללוח שנה שמשי), ברכת קידוש הלבנה, קיום מועדי החגים בזמן ירח מלא באמצע החודש העברי ועוד.
אולם ניסיונות הארכאולוגים למצוא ממצאים שיאששו כי אכן סיפורי האבות ונדידתם באמת יסודם – נכשלו ברובם המכריע. נמצא שאין תקופה ארכאולוגית שניתן לומר בבירור כי היא משקפת את תקופת האבות, כפי שהם מסופרים בספר בראשית. בהקשר זה נפסלה "התאוריה האמורית", בה טענו אולברייט, דה וו וגליק כי אברהם חי בתקופת הברונזה התיכונה (המאה ה-21– 20 לפנה"ס) ואולי אף היה אמורי. גליק, שחקר את עבר הירדן, זיהה מאות אתרים בעבר הירדן מתקופה זאת. הארכאולוג והאשורולוג אפרים אביגדור ספייזר, בעקבות חפירותיו ליד נינווה ומציאת תעודות נוזי, טען כי את אברהם יש למקם במאה ה־15 לפנה"ס, כיוון שמנהגים המשתקפים בלוחות דומים להפליא למנהגי אברהם ומשפחתו. מציאת חוקי חמורבי (המאה ה-18 לפנה"ס) וחוקי אשנונה (המאה ה-20 לפנה"ס והדמיון בינם לבין חוקי התורה גרם לחוקרים רבים להקדים את יצירת התורה לתקופה זאת.
הלכות בית הכסא
בשבת
בהמשך הגמרא מורה רבי יוחנן שאסור לקנח בחרס בשבת. ורב נתן בר אושעיא הסביר שכוונתו היא שלמרות שכלי חרס מותר בטלטול בשבת ולכאורה היה עדיף לקנח בו, אסור לקנח בו כמו שאסור לקנח בו בחול (לעיל).
כתב רש"י בשם רבותיו, ורבינו ירוחם שמותר לקנח בעשבים לחים אפילו אם הם מחוברים, והאיסור להשתמש במחובר הוא דווקא באילן ולא בירק. וכן פסק השו"ע.
בעבר, כשהיה לאדם מצב של עצירות, היו נוהגים למשמש בפי הטבעת באבן וכך היה מצליח להתפנות. הגמרא אומרת: "אמר רבא: אסור למשמש בצרור בשבת כדרך שממשמש בחולׁ ׁׁׂׂ(בצרור בנקב והוא נפתח). מתקיף לה מר זוטרא: ליסתכן (יסתכן בכך שנקביו לא יצאו)?! כלאחר יד (כלאחר יד, כגון אוחז צרור בב' אצבעותיו - שפיר דמי)".
נחלקו הראשונים בפרוש משמוש רגיל וכלאחר יד:
בשולחן ערוך כתב כרש"י. מג"א ומ"ב הוסיפו את פירוש ר"ח.
במקום בו משתמשים באבנים גדולות לנוחות הישיבה בבית הכיסא, התירו חכמים להערים אותן בשבת למרות שזהו בניין עראי, מפני כבוד הבריות.
גאורגינה פון וילצ'ק
גאורגינה פון וילצ'ק (בגרמנית: Georgina von Wilczek; 24 באוקטובר 1921 - 18 באוקטובר 1989), הייתה אמו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ביוגרפיה
גאורגינה נולדה ב-24 באוקטובר 1921 בגראץ לפרדיננד מריה פון וילצ'ק ולנורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של אוקטביאן זדנקו קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו וגאורגינה ארנסטינה, רוזנת פשטטיץ' דה טולנה.
ב-7 במרץ 1943 התחתנה גאורגינה עם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, בנישואים הראשונים של נסיכי ליכטנשטיין שהתקיימו בשטח הנסיכות. נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 5 ילדים. בשנת 1945 הקימה גאורגינה את סניף הצלב האדום בליכטנשטיין, ועמדה בראשו עד לשנת 1984, ובנוסף הייתה פעילה בעוד הרבה ארגוני צדקה נוספים.
ב-18 באוקטובר 1989 מתה גאורגינה בבית החולים בגראבס, שווייץ, וכעבור פחות מחודש, ב-13 בנובמבר, מת בעלה פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
משפחתה
ב-7 במרץ 1943 התחתנה גאורגינה עם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ארכאולוגיה מקראית
תקופת האבות
הארכאולוג הישראלי בנימין מזר היה כנראה הראשון שטען כי את הרקע לסיפורי האבות אפשר למצוא רק בתקופת הברזל. חלק מן הנימוקים שהציג היו נוכחות פלשתים בגרר, מאבקי האבות בארמים, וכן השימוש בגמלים כחיה מבויתת, שלושה תהליכים מכריעים שלדבריו החלו בין המאה ה־12 לפנה"ס למאה התשיעית לפנה"ס. ואולם, גם כנגד הצעתו זאת הועלו השגות רבות, בין השאר על ידי הארכאולוגים זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין, שטוענים כי הרקע המתאים לסיפורי האבות הוא לא מוקדם מהמאה השמינית לפנה"ס. בנוסף, חוקרים רבים חושבים כי חלף זמן רב בין זמן הסיפורים לבין כינוסם לטקסט כתוב אחד. חסידי האסכולה המינימליסטית מקרב חוקרי המקרא וההיסטוריונים של תקופת המקרא מתארכים את מועד העלאת הסיפורים על הכתב לשלהי תקופת המלוכה ואף לראשית התקופה הפרסית.
היסטוריונים וחוקרי המקרא התומכים באותנטיות של סיפורי האבות, נוטים למקם את תקופת האבות בכלל, ואת זמנו של אברהם והגעתו לארץ כנען בפרט, בתקופת המאה ה־18 לפנה"ס או לסוף האלף השני לפנה"ס. כך לדוגמה, קנת' קיטשיין מצביע על כמה הקבלות ייחודיות שיש בין תקופת האבות במקרא, לבין המאה ה-18 לפנה"ס, כמו מצב גאוגרפי של ערים מיושבות באותו זמן, שמות שכיחים, ומנהגים תרבותיים דומים.
העיר אֶבְּלָה, שנמצאת בשטחי סוריה של ימינו, ידועה מעדויות רבות כעיר ממלכה חשובה לאורך האלף השלישי לפנה"ס ועד קרוב לאמצע האלף השני לפנה"ס. בחפירות שנערכו בה בשנות ה־70 של המאה ה־20 נמצא ארכיון ובו למעלה מ־20,000 לוחות־חמר ועליהן כתובות בכתב היתדות, בשפה השומרית ובשפה נוספת, ייחודית לאתר. בין שלל הממצאים נמצאו השמות עבר-אום (עבר?), אב-ר-אום (=אברם/אברהם?), איס-ר-איל(-ום) (=ישראל?), א-ס-או (=עשו?), וכן שמות של אתרים גאוגרפיים, המוכרים מן המקרא: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד. ממצא בולט נוסף הוא שני לוחות ובהם רשימה גאוגרפית ורשימת־ציפורים (שתי רשימות אלה נכנסו מאוחר יותר ל"אנציקלופדיה הגדולה" של המזרח, שכל אדם משכיל היה מודע לה ). לדעת החוקרים באתר, בהיות ממצא זה שווה לתגליות באתרים שונים ורחוקים, הרי שיש כאן אישוש לסברה בדבר שיטת לימוד, חינוך להשכלה והכשרת סופרים וחכמים ברחבי־המזרח, שאבלה לקחה חלק חשוב בו: "הלקסיקונים, כמוהם כטקסטים אחרים בעלי אופי דידקטי או ספרותי, נכתבו בידי סופרים מומחים כחלק מתוכניות הלימודים בבתי־הספר שהכשירו צעירים מבני העשירים להיות סופרים, מקצוע שהיה המפתח למשרות ציבוריות חשובות". על סמך ממצאים אלה, הציע זאב ארליך כהשערה, כי המרכז הלימודי באבלה הוא המכונה על ידי חז"ל "בית המדרש של שם ועבר" (בראשית רבה סג, תלמוד בבלי מסכת מגילה יז. ועוד הרבה). השערה זאת משתלבת עם השערותיו של בן־ציון לוריא לעיל על יישוב עברי קדום באזור סוריה, וכן עם ההשערה שהוצגה לעיל לפיה עבר היווה "אב רוחני" לתלמידיו ממשיכי דרכו. עם זאת, לא כל שם עברי שייך רק לאוצר השמות העבריים. העברית היא חלק מהענף המערבי של משפחת השפות השמיות, שכללה גם את הפיניקית, הארמית, המואבית והעמונית. על כן, שמות כמו 'יעקב' הופיעו גם בקרב עמים אחרים ולא רק בקרב בני ישראל. בנוסף, קשה לקבל את עדותו של חכם מהאלף הראשון לספירה לגבי "בית מדרש" מהאלף השני לפנה"ס, למעלה מאלפיים שנה קודם לזמנו. חוקר המקרא, משה ענבר, מאוניברסיטת תל אביב, הביא בספרו 'נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי' וכן 'תעודות מארי וההתנחלות' עדויות לשמות אמוריים ממארי באזור צפון סוריה, מהאלף השני לפנה"ס, הזהים לשמות מתקופת האבות: אברהם, יעקב ועוד, שמות שלא מופיעים במקרא לאחר תקופת האבות אך זכרם נשתמר אצל הסופר המקראי. זאת עדות לאותנטיות של השמות המקראיים מתקופת האבות או לכך שמקור סיפורי האבות מקורו באזור סוריה.
ראשית ההתנחלות בעבר הירדן המזרחי
עדויות לראשית התנחלות בני ישראל נתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא', בירדן, בראשותו של הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR). הר חשף מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי בסוף המאה ה־13, תחילת המאה ה־12 לפנה"ס, אשר תרבותם החומרית הייתה זהה לתרבות החומרית של היישובים הישראלים בגב ההר המרכזי בכנען כמו שילה, שכם והר עיבל: קנקני שפת הצווארון, בית ארבעת המרחבים, חומת סוגרים, תרבות חומרית ענייה של נוודים, כלכלה שמבוססת על גידול מקנה וצאן וכן היעדר של עצמות חזיר. הר העריך כי מדובר בהתנחלות שבט ראובן.
כיבוש הארץ
חפירתו החשובה ביותר של אולברייט התרחשה ב-1933 ל-1936 ב תל בית מירסים, תל ארכאולוגי בו חשף עיר מפוארת ומבוצרת אותה זיהה כעיר הכנענית דביר. מעל שכבת ההרס והשריפה של העיר הכנענית זיהה אולברייט התיישבות, שאותה כינה "התנחלות ישראלית". שני המאפיינים הבולטים ביותר היו "קנקני שפת הצווארון" ו"בורות ההתנחלות", מאפיינים שמצא אולברייט גם במקומות אחרים ביהודה. פרשנותו הארכאולוגית "התלכדה" עם התיאור המקראי: על חורבות העיר הכנענית המפותחת, בנו הישראלים המתנחלים, בעלי התרבות החומרית הפרימיטיבית, את בתיהם העלובים. בזיהוי דביר המקראית טען אולברייט לאמיתות כיבוש יהושע את העיר, ומכאן לאמינות המקור המקראי.
מנגד, יש הסוברים שהתיאור המקראי בספר יהושע איננו מתאר כיבוש מהיר, אלא כיבוש מדורג, כפי שאפשר לראות בתיאורים שעוסקים במקומות שיהושע לא כבש ("והארץ נשארה הרבה מאוד לרשתה", יהושע יג, א). חפירות בראשות אמנון בן־תור עדיין מתנהלות בתל חצור, בין השאר כדי למצוא את הקשר בין הרס העיר הכנענית המפוארת לבין הכפר המפורז שנבנה על חורבותיה, ואשר מתפרש כישראלי. בן־תור כתב שהממצא הארכאולוגי בחצור, מתאימים לתיאור המקראי, הן לגבי חשיבות חצור כ"ראש כל הממלכות האלה" (יהושע יא, י), והן לגבי חורבן העיר.
ביריחו עמד לבחינה סיפור נפילת חומותיה במלחמת יהושע. קתלין קניון, החוקרת העיקרית שחפרה ביריחו, טענה כי החומות ששרדו הן מתקופת הברונזה התיכונה, ושאם הייתה חומה בתקופה בה לפי המקרא בני ישראל כבשו את העיר – שרידיה נסחפו במשך הזמן, בדומה לחלק גדול מהאתר.
בחפירות בחרבת א־תל, אותה רוב החוקרים מזהים עם העי, אותם ערכה יהודית מרקה־קראוזה בשנות השלושים של המאה העשרים, נמצא כי העיר הייתה הרוסה מאות שנים לפני תקופת הכיבוש המשוערת של בני ישראל, וגדולה משמעותית מהמתואר במקרא.
התנחלות השבטים
בזמן שהמשפיעים ביותר מבין הארכאולוגים תמכו בתאוריית "הכיבוש המהיר", החלה עבודת שטח ארכאולוגית מסוג שונה לגמרי: סקר ארכאולוגי. סקר כזה ערך יוחנן אהרוני בגליל העליון. הוא מצא מספר לא מועט של אתרי התיישבות מתקופת הברזל, במקומות שבהם לא היה יישוב קודם מתקופת הברונזה המאוחרת. סקרים דומים ערך זאב הרצוג מאוחר יותר גם בבקעת באר שבע, וגם בהם נמצאו אתרים עם מאפיינים דומים. בצפון נערכו סקרים באזור הגליל התחתון, בנוסף להרחבת הסקרים בגליל העליון. אזור הרי יהודה והרי השומרון נחקרו באופן זה רק לאחר מלחמת ששת הימים, על ידי משה כוכבי, ישראל פינקלשטיין, אבי עופר, ואדם זרטל – סקר הר מנשה.
הממצאים היו אחידים להפליא ברוב חבלי הארץ: נתגלו מאות אתרי התנחלות חדשים, במקומות שלא נושבו קודם לכן בתקופת הברונזה המאוחרת. האתרים, כפי שקבע כבר אולברייט, התאפיינו בקרמיקה דומה, ובייחוד בקנקני שפת הצווארון, בבורות התנחלות, בתכנון מבני היישוב בתבנית דומה, ובכך שרוב אתרים אלה המשיכו להיות מיושבים ברציפות עד למאה השמינית והשביעית. עובדה זאת הובילה גם את הארכאולוגים הספקנים לכנות אתרים אלה בשם "ישראלים". מאפיין נוסף של החפירות בכפרים אלה, הוא שבניגוד לממצאים בקרב קבוצות אוכלוסייה אחרות באזור, לרוב לא נמצאו בהם עצמות חזיר. עוד התגלה, שמגמת ההתפשטות של אתרי ההתנחלות שהתגלו, היו מכיוון מזרח לכיוון מערב. וזאת בהתאם לתיאור המקראי, המתאר כניסה מעבר הירדן המזרחי לכיוון מערב.
חוקר המקרא הגרמני אלברכט אלט טען, בתחילת המאה ה־20, שמקור עם ישראל בהתנחלות של נוודים למחצה שהגיעו מעבר הירדן המזרחי באטיות, דרך צפון בקעת הירדן, והתנחלו בהדרגה בדרכי שלום. הסוציולוג האמריקאי ג'ורג' מנדהול, הציע שמוצא עם ישראל באיכרים כנענים מורדים שנמלטו לאזור ההר שהיה ריק יחסית באותה תקופה. תאוריות חדשות המבוססות על רעיונות אלה, שבתחילה נשמעו מופרכים, המשיכו לצוץ ועדיין לא הגיעו לכלל הכרעה.
מילה המזכירה את השם "ישראל" מופיע לראשונה באסטלה שהקים פרעה מרנפתח משנת 1209–1208 לפנה"ס, המזכירה ניצחון על קבוצה (ללא שליט) הנקראת "ישראל" והשמתה: . אולם לא ברור מהי קבוצה זאת. במספר ספרי תנ"ך מופיע הסיפור המוזר על הצרעה שפינתה את הדרך להתיישבות בני ישראל בכנען "לא בחרבך ולא בקשתך". במחקר הועלתה הצעה כי הצרעה, שהיא הסמל של מלך מצריים, היא פרעה מרנפתח, שכבש והרס את ערי־המדינה בכנען ובכך פתח את הדרך להתנחלות בני ישראל, על חורבות אותן ערים.
בהר עיבל שמעל לשכם נמצא על ידי אדם זרטל מזבח אותו הוא מזהה עם המסופר בפרק ח' בספר יהושע. למשל, שרידי הקרבנות שנמצאו שם מתאימים באופן כללי לדיני הקרבנות בתורה והחיות והבהמות שמותר להקריב על פיהם, מידות המזבח מתאימות למידות מזבח בהלכה כפי שמובאות במסכת מידות, ותיארוך הממצאים מתאים לתקופת ההתנחלות על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע לפי המסורת המקראית. עם זאת, התאוריה של זרטל לא התקבלה בקרב חלק מהארכאולוגים.
התיישבות בשכם
המקורות המצריים מזכירים את פעילותם של העפירוּ, שיש חוקרים המזהים אותם עם העברים, כבר במאה ה־14 לפנה"ס. כנען נשלטה באותם ימים על ידי מצרים, ובין מכתבי אל־עמארנה נמצא מכתב של לבאיו מלך שכם, ("לביא" בעברית), המודה כי בנו התחבר אתם והוא פעל בברית עם העפירוּ. ממלכות שכם, גזר, לכיש וקעילה כורתות ברית עם קבוצות אנשי העפירוּ, כוח חדש שעולה באותו זמן בכנען, ומאיימות גם על שלטונה של ירושלים וגם על צפון הארץ. עבדיחבה מלך ירושלים מבקש את עזרת אחנתון מלך מצרים כנגד ניסיונות ההתפשטות האלה של שכם. וכך כותב עבדיחבה לאחנתון: "הלא אלה מעשי מילכילו (מלך גזר) ובן לבאיו, שנתנו את ארץ המלך לעפירו". אדם זרטל טען כי לבאיו, שבירתו הייתה בתל בלאטה המבוצר (שכם העתיקה), פעל רבות, בדרכי עורמה ובהתנפלויות צבאיות, כדי להגדיל את הטריטוריה שלו, ולשם כך נעזר בע'פירוּ. אחרי מותו המשיכו בכך שני בניו של לבאיו. ייתכן, כי שיתוף הפעולה של בני ישראל עם בית לבאיו בשכם משתקף בסיפור המקראי על דינה בת יעקב, שבנו של מלך שכם רצה להינשא לה והסכים בתמורה להתגיירותם של כל בני שכם (בראשית לד). על פי אדם זרטל: "ליעקב קשר הדוק עם שכם החוית, ובתוך זה מתרחשת פרשת דינה". כמו כן, הסיפור על אבימלך בן גדעון מלך שכם, שהוא בנם של גדעון ואחת מבנות העיר שכם (שופטים ח, לא; ט) מעיד גם הוא על ההתנחלות האיטית והמדורגת של השבטים בארץ, תוך נישואי תערובת. העדות התנ"כית מתיישבת גם עם כך ששכם לא מוזכרת כלל בסיפורי הכיבושים של יהושע בן נון בכנען אלא שמדובר על הגעה לשכם ללא לחימה (בראשית לג, יח–כ).
הממלכה המאוחדת
עד לשנות התשעים מקובל היה התיאור המקראי לראשית ההתנחלות הישראלית ולקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת בקרב רוב החוקרים, אם כי היו חילוקי דעות לגבי גבולותיה, תחומי שלטונה, ומוסדותיה. הגם שלא נמצאו שרידים לבית המקדש של שלמה, קיומו לא הוטל בספק, והעדר הממצאים הוסבר במחזורי ההרס והבנייה שעברו על הר הבית במרוצת הדורות והעובדה שעדיין לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת באתר.
כבר בראשית המחקר ביקשו חוקרים למצוא התאמה בין הממצא הארכאולוגי לתיאור המקראי אודות הממלכה המאוחדת. משום כך, טען בנימין מזר שהמעבר בין השלב הראשון של תקופת הברזל, תקופת הברזל 1, המאופיינת ביישובים כפריים קטנים ותרבות חומרית דלה, לשלב השני, תקופת הברזל 2א', בה התפתחו העיור והתרבות החומרית, חל בסביבות שנת 1000 לפנה"ס – שנים ספורות לאחר עליית דוד לשלטון, לפי הכרונולוגיה המקראית. כרונולוגיה זאת הייתה מקובלת כארבעים שנה, וכך נמנו אתרים שעל פי החופרים נמצאו בהם ממצאים מתקופת הממלכה המאוחדת: תל גזר, תל מגידו, תל חצור, ירושלים (עיר דוד), תל לכיש, מצודת תל ערד, תל אל פול היא גבעת שאול, תל בית שמש, ועוד. שערי הערים חצור, מגידו וגזר אף היו במוקד מאמר מפורסם של יגאל ידין משנות השישים, בו זיהה ידין את שערי גזר מתוך התבוננות בדוחות החפירה של מקליסטר.
דעות אלה שלטו בשיח הארכאולוגי־ההיסטורי במשך שנים רבות, עד שעומתו מול ממצאים סותרים, כמו אלה שעלו במחקרו של דוד אוסישקין, שהראה ששערים כמו "שערי שלמה" נחשפו גם בערים שלא היו חלק מממלכת ישראל, ושערים אחרים נבנו שנים קודם לימי שלמה ולאחריהם. בעיות נוספות עלו מניתוח הממצא הארכאולוגי. לדוגמה: הארכיטקטורה שנחשפה לצד "שער שלמה" במגידו הייתה זהה לזאת של אתרים כמו שומרון ויזרעאל, שנבנו מאה שנה לאחר מלכותו, בימי עמרי ואחאב מלכי ישראל. משום כך הציע ישראל פינקלשטיין את הכרונולוגיה הנמוכה, לפיה המעבר בין שלביה של תקופת הברזל אירע לאחר מסע שישק לארץ בשנת 925 לפנה"ס לערך (מל"א י"ד 25).
הצעתו של פינקלשטיין לא התקבלה, בפרט בתחילה, על ידי רוב החוקרים, בעיקר משום משמעותה – שכבות היישוב המפוארות של ארץ־ישראל נותקו משלמה ותוארכו כ־80 שנה לאחר מכן, לימי בית־עמרי בישראל. כפתרון פשרה אפשרי למחלוקת, הרצוג וזינגר־אביץ הציעו על בסיס ניתוח כלי החרס של התקופות השונות למקם את המעבר בין שלביה של תקופת הברזל לאמצע המאה העשירית לפנה"ס, ובהתאמה להצעה זאת הוצעה הכרונולוגיה המעודכנת בידי עמיחי מזר, לפיה אירע המעבר בשליש הראשון של אותה המאה.
בדיקות תיארוך פחמן־14, היכולות לתארך שכבות ארכאולוגיות לפי בדיקות כימיות, תמכו בכרונולוגיה הנמוכה של פינקלשטיין. ואולם סער גנור, יחד עם פרפ' יוסי גרפינקל, פרסמו בדיקת פחמן 14 שסותרת את שיטתו של פינקלשטיין, ותומכת בתיארוך המסורתי.
הדיון אודות הממלכה המאוחדת ממשיך להתקיים גם עתה. יש שמכירים בקיומה של ישות מדינית שמושבה בירושלים, אבל טוענים שהממלכה המאוחדת לא הייתה גדולה או בעלת השפעה, וכי את המהפכה העירונית/תרבותית יש לייחס רק לימי הממלכה המפולגת. בספרו ראשית ישראל טען פינקלשטיין כי אין ראיות ארכאולוגיות לקיומה של הממלכה המאוחדת. לדבריו, הממלכה הראשונה שנוסדה היא ממלכת ישראל הצפונית, ורק לאחר חורבנה של זאת הופכת ממלכת יהודה למשמעותית באזור. פינקלשטיין כתב שירושלים הייתה בתקופה המיוחסת לדוד ושלמה כפר עני קטן, ולא בירה של ממלכה עשירה. ואולם יש המערערים על מסקנותיו של פינקלשטיין, וטוענים שהעדר ממצאים ניתן לתלות בגורמים שונים ואיננו מהווה ראיה, ובפרט בנוגע לדוד ושלמה, שהמקום הטבעי לממצאים מתקופתם הוא באתר בעייתי, עיר דוד, עליו פעלו כוחות סחף חזקים והיה חשוף לתהליכי חציבה, בנייה והרס במשך אלפי שנים – תהליכים שמחקו שרידים ועקבות של תקופות קדומות. ד"ר אילת מזר רואה בממצאים החדשים (מבנה האבן הגדול בעיר דוד שהתגלה בשנת 2005 ומזר העריכה כי הוא ארמון דוד, וחומות ירושלים המיוחסות לשלמה שנתגלו ב־2010), ערעור על טענת פרפ' פינקלשטיין לחוסר ממצאים.
לדברי פרופסור גרפינקל, גם הממצאים שנחשפו במבצר האלה מספקים הוכחה קדומה לקיומה של ממלכה ביהודה ולקיומו של מלך חזק וממשל ריכוזי בירושלים בתקופת דוד המלך. גרפינקל חשף בחורבת קייאפה עדות לקיומו של הכתב העברי העתיק במאה העשירית לפנה"ס. השם אשבעל בן בדע נחרט על אחד הכדים באתר. ייתכן שמדובר במגיש מנחה או מס שחרט את שמו על הכד, כחלק ממערכת גביית המיסים בממלכה. השם 'אשבעל' מופיע במקרא כשם בנו של שאול שמלך אחרי מותו. במחקר הועלתה השערה כי מדובר באחד מנכבדי משפחת דוד שהתגוררו בנטעים ובקרית יערים.
בנוסף, יש הגורסים שישנו מתאם גבוה בין מקורות ההיסטוריה והארכאולוגיה לבין התיאור המקראי של הארכיטקטורה והמצב הכלכלי והביטחוני, ובפרט בתקופת דוד ושלמה, וששיטתו של פינקלשטיין מתעלמת ממתאם זה.
הממסד הארכאולוגי המסורתי, במיוחד זה של האוניברסיטה העברית, איננו מקבל את המסקנות של פינקלשטיין, והן רחוקות מלהפוך לקונצנזוס ארכאולוגי.
בשנים האחרונות החל גל של חפירות ארכאולוגיות באתרים המזוהים עם נחלת שבט יהודה, מה שקודם לכן נעשה בהיקף מצומצם מאוד. בין האתרים האלה אפשר לכלול את חורבת קייאפה וח'ירבת א־ראעי (על יד לכיש), שנחפרו על ידי גרפינקל. שני האתרים מאפיינים את ההתיישבות הישראלית ביהודה – התיישבות שקטה ולא אלימה על סלע האם (אין שכבת חורבן הקודמת להתיישבות), באתר לא גדול, כיפה שולטת עם נוף פנורמי המשקיף על כל הסביבה, יושבים ליד מקורות מים (נחלים או מעיינות), בצמוד לערים כנעניות גדולות (לצורך מסחר, כלכלה ויחסי גומלין), קרמיקה ישראלית עם טביעות אצבע על ידיות הקנקנים (מאפיין של ההתיישבות הישראלית). כמו כן, ריכוז התיישבותי באתרים קטנים הסמוכים זה לזה המזכירים את סגנון ההתיישבות של המצודות בנגב. לדוגמה – ריכוז יישובים ישראלים קטנים סביב לכיש הכנענית: ח'ירבת א־ראעי, תל בורנה, תל צאפי, תל זית ותל עיראני. צורת התיישבות זאת משקפת את התאוריה של אלט.
חפירות ארכאולוגיות שבוצעו על־ידי אברהם פאוסט בתל עיטון העלו גם הן ממצאים התומכים בקיומה של ממלכה ריכוזית בירושלים בתקופת דוד המלך. בראש התל, המזוהה לרוב עם העיר המקראית עגלון, נמצא מבנה מרשים מאבני גזית שתוארך על פי הממצא האורגני לשלהי המאה ה־11 או לראשית המאה ה־10 לפנה"ס.
עדויות חוץ מקראיות לדוד ושלמה
ישנן שתי עדויות חוץ מקראיות לדוד: כתובת תל דן המזכירה שם של מלך יהודה משושלת בית דוד ("ביתדוד"), ומצבת מישע המזכירה את סחיבתו ולקיחתו בשבי למואב של "אראל דודה" המכוונת אולי לאחד מגיבורי בית דוד. מדובר בכתובות מן המאה התשיעית לפנה"ס, כמאתיים שנה לאחר התקופה המיוחסת לדוד, עדות לכך כי שמו מוכר ומפורסם ומוזכר בכתבים חיצוניים כמייסד שושלת מלוכה גם מאות שנים אחרי זמנו.
אודות שלמה המלך טרם נמצאו כתובות בהן הוא נזכר או ממצא ארכאולוגי אחר הנקשר אליו ישירות. יוסף בן מתתיהו, ההיסטוריון היהודי מהמאה ה־1 לספירה, מציין בספרו "נגד אפיון" את קיומן של איגרות בארכיונים הממלכתיים בצור שהחליפו ביניהם שלמה המלך וחירם מלך צור, אולם בהיעדרן לא ניתן לבחון את נכונות הדברים, מה גם שיוסף בן מתתיהו עצמו מסתמך על עדויות מתקופות מאוחרות ביותר, מאות שנים לאחר התקופה הנידונה.
כמו כן, יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו את דיוס שכתב את "דברי ימי כנען":
בחפירות מבצר האלה נתגלו בשנת 2011 כלי פולחן ובהם דגם מוקטן ומפורט של מבנה בית מקדש חצוב באבן שתוארך לראשית המאה ה־10 לפנה"ס, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, הכולל מאפיינים ארכיטקטוניים שזוהו על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואמים את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים.
כתב
בחפירות של גרפינקל בחורבת קייאפה נתגלה הכתב העברי העתיק ביותר שנמצא עד אז, מהמאה העשירית (או אחת עשרה) לפנה"ס. מדובר בשתי כתובות שנחרטו על גבי חרסים. בכתובת אחת מופיע שם של אישיות מאותה תקופה 'אשבעל בן בדע' ביחד עם מילה נוספת שלא שרדה ואולי מתארת את הסחורה. בכתובת השנייה מופיע משפט עם מילים המיוחדות לשפה העברית כגון: עבד, שפט. כתב מאפיין ממלכה ריכוזית עם מערכת מינהל וגביית מיסים וייתכן שהכד מקייאפה היה חלק ממערכת כזאת של גבייה והפצה של המס.
אתרים ארכאולוגיים מתקופת הממלכה המאוחדת
עצם קיומה של הממלכה המאוחדת נמצא במחלוקת במחקר, ובין הממצאים החשובים ביותר בהם נעזרים החוקרים בניסיון לגשר על המחלוקות, נמצאים אתרי חבל יהודה ממפנה האלף הראשון לפנה"ס.
ירושלים – עיר דוד
בחפירות בעיר דוד שניהלה ד"ר אילת מזר, נתגלו ממצאים של מבנה גדול שנבנה במהלך תקופת הברזל. לדעתה של אילת מזר יש לתארכו למאה ה־11 לפנה"ס, והיא מזהה בו את הארמון של דוד המתואר במקרא. אולם ארכאולוגים אחרים מבקרים זיהוי זה, שאיננו מסתמך על ממצאים כלשהם.
מבצר האלה
במבצר האלה (חורבת קייאפה) נחשף אתר מראשית תקופת הברזל השנייה, המחצית השנייה של המאה ה־11 לפנה"ס והשליש הראשון של המאה ה־10 לפנה"ס, המוקף בחומה מבוצרת, מהקדומות ביותר בתקופת הברזל. ממצאים אלה תומכים בעובדה שבאותה תקופה הייתה ממלכה חשובה באזור שיכלה לבצע פרויקט ביצור שכזה. עם זאת, גם ביחס לאתר זה רבות השאלות ומאמרים רבים כבר פורסמו בנושא.
לאחר פילוג הממלכה
בעוד שעל תקופת הממלכה המאוחדת והתקופות הקודמות לה נתגלו ממצאים רק לאחרונה, הרי שלגבי התקופה שלאחר פילוג הממלכה נתגלו כבר לפני זמן רב מקורות חיצוניים המצטלבים עם הכתוב בתנ"ך לגבי אותה התקופה, להלן מספר ממצאים חשובים מתקופת שלטון בית עמרי בממלכת ישראל ואילך:
חפירות וסקרים חשובים
להלן רשימת סקרים וחפירות ארכאולוגיים הקשורים לארכאולוגיה מקראית. הרשימה מסודרת בסדר כרונולוגי.
ארנור
ארנור הוא שמה של ממלכה דמיונית בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
היסטוריה בדיונית
ממלכת ארנור נוסדה באריאדור בשנת 3320 לעידן השני בארץ התיכונה בידי אלנדיל יוצא נומנור, והייתה לממלכת הדונאדין הראשונה בארץ התיכונה.
אלנדיל עצמו שלט בממלכת ארנור ושלח את שני בניו, איסילדור ואנריון, דרומה להקים את ממלכת הדונאדין הדרומית, ממלכת גונדור. עיר בירתה הראשונה הייתה אנומינס שעל אגם איוונדים, אך ב־861 לעידן השלישי פורנוסט הייתה לעיר עם מספר התושבים הרב יותר ונהפכה לבירה.
הממלכה שגשגה עד שנת 1300, שאז מלחמת אחים בין שלושת בניו של המלך על הכתר גרמה לתפצלות הממלכה לשלוש מלכויות קטנות: ארתדין, קרדולאן, ורוד'אור. אויבה המושבע של הממלכה, המלך המכשף מאנגאמר ואדון הנזגול, ניצל היטב את הפיצול והחל במסע השמדת המלכויות הנותרות בארנור בפיקודו של סאורון.
ב־1409 רודאהור וקרדולאן נפלו, אך הדונאדין הנותרים מבית ארתדין המשיכו להילחם עוד כשש מאות שנה, עד לשנת 1974, אז הובסו בידי גדודי אורקים ופראי אדם תחת פיקוד מלך אנגמאר.
קורסק
מקור השם
ישנן שלוש סברות עיקריות לגבי מקורו של השם:
ארנור
היסטוריה בדיונית
הממלכה פורקה אך שושלת המלכים המשיכה לחיות במסתור ונדדה באריאדור עד למלחמת הטבעת, שלאחריה אראגורן בן אראתורן, מלך גונדור וארנור החוקי, הקים מחדש את ארנור והחזירה לתהילת העבר.
קורסק
היסטוריה
האזכורים הראשונים של העיר קורסק הם מ-1032 (בכתב "חיי פאודוסי פצ'ורסקי") ומ-1095 (בכתב "דברי הימים של לברנטי"). האציל המקומי דאז, איזיאסלאב ולדימירוביץ', הקים באותו האזור מבצר, אשר הפך את קורסק למעבר הגבול החזק ביותר בגבולות רוסיה של אותה תקופה. הביצורים המקוריים פורקו באמצע המאה ה-17. בשנת 1238 הוחרבה קורסק לחלוטין על ידי הטטרים, אם כי חזרה להתקיים במהרה.
ארנור
שרידי ארנור
לאחר שממלכת ארנור נחרבה, כל מה שנותר ממנה הם מספר שרידים: הריסות פורנוסט ואנומינס. מספר צריחים נשארו עומדים כמו הריסות אמון סול (גבעת הרוחות), כמו כן בנתיב בו הלך בילבו ברמות הטרולים יחד עם תורין ושותפיו, ראה בילבו כמה הריסות של צריחים, שלא היו אלא שרידי ממלכת רוד'אור.
קורסק
היסטוריה
מ-1360 ועד סוף המאה ה-15, הפכה קורסק לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1508 הפכה חלק מרוסיה הצארית ובמשך מאתיים השנים הבאות היוותה את אחת הנקודות האסטרטגיות החשובות בגבולות עם האיחוד הפולני-ליטאי והאדמות, שנשלטו על ידי הקוזאקים. בתחילת המאה ה-17, הותקפה קורסק פעמים רבות על ידי גדודים פולנים-ליטאים (1612, 1616, 1617 ו-1634), טטרים, נוגאים, אך המבצר הקורסקי מעולם לא נפל. בהמשך, הודות למיקום הגאוגרפי המוצלח (הדרך הקצרה ביותר ממוסקבה לחצי האי קרים, הדרך לקייב שיוצאת מקורסק), קורסק נחלה התפתחות מהירה. סחר רב התפתח בקורסק, בעיקר עם הארצות האוקראיניות ובעיקר בלחם.
ארנור
קישורים חיצוניים
Regionen und Orte in Tolkiens Welt
קורסק
היסטוריה
החל מ-1708 הפכה קורסק לחלק ממחוז קייב, מ-1727 חלק נכללה במחוז בלגורוד. ב-1797, הפכה למרכז גוברניית קורסק. במאה ה-18 עברה קורסק מהפך סופי מעיר אסטרטגית בגבולות המדינה לעיר מסחר פורחת. המסחר התגוון, קורסק התפרסמה בייצוא העור והלבנים שלה. בניינים רבים בקורסק התחלו להיבנות באבן. הופיע צי מסחר לקורסק, הצי נוהל ישירות על ידי ראש המחוז.
אחרי השריפה הגדולה, שכילתה את קורסק ב-1781, התקבלה תוכנית חדשה למבנה העיר, לפיו באזור המרכזי היו צריכים להתמקם השווקים ונקודות המסחר. ב-1788 נבנתה הקתדרלה הקזנית בסגנון הבארוק.
ב-1780 הוקם בית הספר הראשון בקורסק. ב-1797 החל את פעולתו בית הדפוס הראשון אשר. ב-1792 נפתח תיאטרון. ב-1808 הגימנסיה לגברים, ב-1817 בית הספר להשתלמות רוחנית וב-1870 הגימנסיה לנשים.
המאה ה-20 התחילה בסימן פריחה תרבותית. ב-1903 נפתחו שעריו של המוזיאון האזורי. אחריו הגיעו בתי קולנוע רבים וספרייה גדולה.
בתחילת המאה ה-20, טרם עליית הקומוניזם, הייתה גם פריחה רוחנית בקורסק. בעיר פעלו 21 כנסיות אורתודוקסיות, כנסייה אחת של המאמינים הישנים, כנסייה קתולית, שני בתי כנסת, כנסיות לותרניות, מנזרים גברי ונשי.
ב-26 בנובמבר (9 בדצמבר) 1917 הוכרז על שלטון סובייטי בעיר. ב-20 בספטמבר 1919 גנרל אנטון דניקין נכנס לעיר בראש צבא המתנדבים. ב-19 בנובמבר של אותה השנה קורסק נפלה בידי הצבא האדום.
בממשל הסובייטי קורסק קיבלה חשיבות רבה עקב מחצבי הברזל הרבים שבסביבתה. כך התחזקה קורסק עוד יותר במעמדה, כאחד ממרכזי רשת הרכבות החשובים בדרום-מערב ברית המועצות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגנו על קורסק לא רק הצבא האדום, כי אם גם גדודים עממיים. עם זאת בתחילת נובמבר 1941 צבאות גרמניה הקיפו את העיר ובליל 3 בנובמבר נפלה קורסק בידי הגרמנים. בתקופת הכיבוש, שנמשך עד ל-8 בפברואר 1943, ספגה העיר נזקים רבים: כשלושת אלפים מתושבי העיר הוצאו להורג, כמעט עשרת אלפים הוגלו לגרמניה. בסביבות העיר קורסק, נערך קרב קורסק המפורסם, אשר עד היום ההיסטוריונים סבורים, שהוא קרב הטנקים הגדול בהיסטוריה. לאחר שהעיר שוחררה על ידי הארמייה ה-60 בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי, כבר בפברואר 1944 התחיל השיקום של העיר. מפעלים הוחזרו לחיים וחיי התרבות פרחו שוב (תיאטראות רבות נפתחו). עד 1950 חזרה העיר למלוא תפארתה.
קורסק התפרסמה בעיקר בקרב קורסק, שהיה אחד הקרבות החשובים במלחמת העולם השנייה, וכמו כן בגלל האנומליה המגנטית של קורסק. בנוסף, יצאו מקורסק מפורסמים רבים, בהם אנשי תרבות, אמנות, מדע וספורט.
קורסק כיום
כיום פועלים בקורסק מספר אוניברסיטאות ומוסדות אחרים להשכלה גבוהה, ביניהם: האוניברסיטה הממלכתית של קורסק, האוניברסיטה הרפואית, הטכניון, האקדמיה החקלאית, בית הספר לניהול, כלכלה ועסקים, בית ספר אזורי תקציבי-כלכלי ובית ספר סוציאלי פתוח. בשנות ה-90, הוקמו בקורסק אקדמיה וגימנסיה רוחניות.
לבנה (גבינה)
לַבַּנֶה (בערבית: لبنة) היא גבינה מזרח תיכונית, אותה מכינים מיוגורט כבשים, מיוגורט בקר, או מיוגורט עיזים.
ללבנה מרקם הנע בין רך (כגבינה לבנה רכה) לחצי-רך (בדומה לבצק). הטעם נייטרלי עד חמצמץ. כדי למנוע את קלקולה לזמן רב יותר ניתן גם לייבש אותה (ועל ידי כך היא מתקשה יותר). יש המגישים לבנה בצורת כדורים בשמן זית. ניתן גם להגיש אותה עם תבלינים דוגמת זעתר. היא נמכרת במרכולים גם כגבינה למריחה.
הלבנה פופולרית כמנת מֵזֵא וכממרח לכריך. טעמה של הלבנה תלוי במידה רבה בסוג החלב שבו משתמשים. לבנה מחלב פרה היא בעלת טעם עדין יותר מלבנה שהופקה מסוגי חלב אחרים. בלבנון ישנו סוג לבנה העשוי מחלב עיזים, הנקרא "אנבָריז".
פסאודומורפיזם
בגאולוגיה, פסאודומורפיזם (Pseudomorphism) או דמיון בצורה הוא מצב שבו תרכובת מינרלים עוברת תהליך שבו המינרל העיקרי בתרכובת מוחלף על ידי מינרל אחר, אבל הצורה החיצונית של התרכובת וממדיה נשארים ללא שינוי. מקור המילה מיוונית: Ψευδο (פסאודו) – שקרי המתחזה להיות אמיתי, Μορφή (מורפה) – צורה, כלומר "צורה מזויפת". לתרכובת מסוג זה נוהגים לקרוא פסאודומורף.
קיימים שלושה סוגים של פסאודומורפים:
פסאודומורפים הם תופעה נפוצה בפלאונטולוגיה. מאובנים נוצרים לעיתים קרובות על ידי החלפה פסאודומורפית של שאריות החומר האורגני על ידי מינרלים. דוגמאות כוללות עץ מאובן וקונכיות של חלזונות שעברו תהליך של פיריטיזציה.
לקריאה נוספת
* Cornelis S. Hurlbut,  Dana's Manual of Mineralogy, Eighteenth Edition, (1971, John Wiley & Sons, Inc.) ISBN 0-471-42225-8
מפרץ איסכנדרון
מפרץ איסכנדרון (טורקית İskenderun Körfezi, בעבר "מפרץ אלכסנדרטה") הוא מפרץ בפינה הצפון-מזרחית של הים התיכון בדרום אסיה הקטנה בטורקיה. אורכו של המפרץ כ-70 קילומטר ורוחבו 30 קילומטר. המפרץ קיבל את שמו מהעיר הראשית השוכנת לחופיו איסכנדרון (בעבר "אלכסנדרטה"). המפרץ גובל מצפון מערב בהרי הטאורוס, ובדרום עם הרי נור. בתוכו שפך הנהרות הג'ייהאן והסייהאן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד החבל השוכן באזור המפרץ במחלוקת בין טורקיה לבין צרפת ששלטה בשטח סוריה בטרם הקמתה. שני הצדדים הגיעו להסכמה שעצמאות החבל תועמד למשאל עם שהתקיים ב-1938, תוצאות משאל העם הועבו בעקבות התיישבות יזומה של עשרות אלפי טורקים בשטח החבל. תוצאות המשאל קבעו ברוב קטן שהחבל יהפוך לעצמאי, והובילו להקמת מדינת האטיי בשטחו. לאחר כשנה הוקם פרלמנט שאישר את איחוד החבל עם טורקיה והחבל הפך לפרובינציה טורקית. עם זאת, גם כיום מחשיבה סוריה את החבל כחלק משטחה ומציגה אותו כך במפות רשמיות.
עינויים
בתקופות רבות בהיסטוריה עינויים היו נפוצים בכל רחבי העולם. הרקע לעינויים השתנה - מהקרבות קורבן אדם טקסיות שכללו עינויים ממושכים, המרת דת בכוח, ענישת פושעים (לעיתים בשל עברות של זניחות כגון רכילות, וכלה במחזות הרתעה פוליטיים). בתיעודים של עינויים פומביים מהתקופה, לרוב מתוארת תגובה של עונג וסיפוק מצד הקהל לנוכח המחזה הנורא.
במאה ה-17 פרץ זרם הולך וגובר של סלידה מעינויים והוקעתם כמוקצים. אין הסכמה ביחס לסיבות שהביאו לשינוי בדעת הקהל, אך העדויות ההיסטוריות מצביעות על קיומו.
יחד עם זאת, היקף ההפרות קטן בהרבה מכפי שהנוהג רווח במאות עברו.
רקע היסטורי
משחר ההיסטוריה ישנן עדויות לשימוש בעינויים כמנגנון הענשה. הרתחה למוות, צליבה, סקילה באבנים, הוצאה להורג בשריפה וביתור היו רק חלק מן השיטות האכזריות שננקטו על מנת להעניש את העוברים על החוק המדיני או הדתי. עד להתפתחות ההומניזם במהלך המאה ה-17, השימוש בשיטות הענשה הכרוכות בסבל מכוון היה מקובל. עם תחילת עידן הנאורות התפתח הרעיון של זכויות אדם אוניברסליות, ובד בבד החלה לצבור תאוצה ההכרה בעינויים כאמצעי הראוי לגינוי. ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות אדם, שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1948, היא מן העדויות החשובות ביותר להכרה בהכרחיות שבהוקעת העינויים מן החברה.
ימי הביניים
בתי המשפט בימי הביניים התייחסו אל עינויים כאמצעי לגיטימי לקידום תהליך החקירה או הענשת פושעים. החוק בתקופה זו קבע כי מספיקה חצי הוכחה כלפי נאשם על מנת לגזור עליו עינויים. על פי רוב, העינויים בוצעו בסתר, בתוך צינוק תת-קרקעי. לעומת זאת, הוצאה להורג בעינויים בדרך כלל נעשתה באופן פומבי.
העת החדשה
במהלך העת החדשה, עינויי מכשפות היו תופעה נפוצה. אנגליה היא דוגמה למדינה שבה מערכת המשפט לא אפשרה באופן עקרוני שימוש בעינויים. עם זאת היו מקרים חריגים שבהם נעשה שימוש באמצעי זה לקידום חקירה. בשנת 1631 פרסם פרידריך שפה ספר שהביע עמדה נחרצת נגד השימוש בעינויים לחקירה משפטית, הרקע לספר הוא חוויה עזה שתוארה בספרו:
העינויים באנגליה בוטלו סביב שנת 1640. במהלך המאה ה-17 השימוש בעינויים תחת מעטה חוקי הצטמצם ברחבי אירופה. באותה תקופה אנשי רוח ואנשי ציבור החלו להביע בפומבי את התנגדותם לשימוש בעינויים. צ'זארה בקאריה, ג'ואן גריף והפילוסוף וולטר הן דוגמאות לאנשים שמחו באופן נחרץ נגד השימוש בשיטות ענישה אכזריות. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 השימוש בעינויים החל בהדרגה לאבד את התוקף החוקי שלו ברחבי אירופה. שוודיה ופרוסיה היו המדינות האירופאיות הראשונות אשר הוציאו את העינויים מחוץ לחוק בשנים 1722 ו-1752 בהתאמה. דנמרק ביטלה את העינויים בשנת 1770, רוסיה ב-1774, אוסטריה ב-1776, צרפת ב-1780 והולנד ב-1798. שווייץ הוציאה את העינויים מחוץ לחוק במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.
בימינו
פשעי המלחמה והפשעים נגד האנושות של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה עיצבו את הרגישות של הציבור הרחב לגבי סוגיית זכויות האדם ובפרט לגבי השימוש בעינויים. במקביל לעליית מודעות הציבור הרחב לסוגיית זכויות האדם, השימוש בעינויים צבר בהדרגתיות מעמד של שיטת אכיפה הראויה לגינוי. לאור מציאות זו מדינות רבות סילקו את העינויים מן החוק. עם זאת, לצד מדינות אלה, ישנן מדינות אשר עדיין עושות שימוש בעינויים, חלקן בטענה שהפעלת אמצעי זה היא הכרחית במקרים מסוימים.
עינויים מתרחשים גם במדינות דמוקרטיות ליברליות, אף על פי שקיימות מספר אמנות בינלאומיות האוסרות על השימוש באמצעי זה (למשל אמנת האו"ם נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים). כך למשל בארצות הברית שנחשפים בה מקרים של התעללות ועינויים. אף על פי שהחוקה האמריקאית אוסרת אותם, בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק שהחוקה אינה מחייבת את צבא ארצות הברית בפעילותו מחוץ למדינה, כגון במתקן המעצר בגואנטנמו. פסיקה זו נהפכה, בדעת רוב השופטים, בשנת 2008 (בפסק דין Boumediene נגד Bush), אולם בפועל בתי המשפט מיעטו לקבל עתירות של העצירים במתקן. המתקן בגואנטנמו מופעל על ידי השלטון האמריקאי ומשמש את הפנטגון וה-CIA בכליאתם של כמאתיים עצירים. על פעילותו של המתקן נמתחת ביקורת ציבורית רחבה, וזאת בשל השימוש שנעשה מצד החוקרים בשיטות עינויים. בשנת 2004 נחשפה רשימה של 20 שיטות עינויים שונות המונהגות במתקן. בשנת 2006 דווחו על התעללויות נוספות המתרחשות במתקן, ובשנת 2007 פורסם דו"ח בו עדויות מפורשות להפעלתם של עינויים חמורים במתקן. לאור הדיווחים השונים על הפרות החוק החמורות המתרחשות במתקן, החלה להתארגן מחאה נגד שיטת ההתנהלות של המתקן. בפברואר 2011 ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל" הגיש בקשה משווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו. ב-12 באוקטובר 2011 הארגון הגיש בקשה דומה לקנדה. נכון להיום, המחנה ממשיך בפעילותו. כיום, ארגוני זכויות אדם כגון "אמנסטי אינטרנשיונל" פועלים במטרה לחשוף הפרות של זכויות אדם ולחסום את הפעלת העינויים.
שיטות עינויים כאמצעי חקירה
לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקשת רחבה של טכניקות עינויים, בדרגות חומרה ומורכבות שונות. השימוש בעינויים יכול לבוא לידי ביטוי דרך הפעלת לחץ פיזי ופסיכולוגי, לחוד, או לסירוגין. החזקת המעונה בתנוחות כואבות, חשיפתו לתנאי חום וקור ואונס הן מספר מצומצם מן הדרכים המגוונות שבאמצעותן מפעילים עינויים כלפי בני אדם. עינויים פסיכולוגיים הם בעלי הגדרה מעורפלת יותר מעינויים פיזיים, ולעיתים קשה לבצע הבחנה בינם לבין שיטת חקירה תקינה. העינוי הפסיכולוגי כולל הפעלת לחץ נפשי קיצוני תוך שימוש בלעג ארסי, קללות, איומים והפחדות. במסגרת העינוי חשוף המעונה ליחס משפיל, הגורם לו תחושת חוסר אונים קיצונית, דבר אשר עלול להוביל לטראומה.
שיטות הוצאה להורג בעינויים
הוצאה להורג בעינויים היא דרך נקמה אכזרית, שהייתה בשימוש בעבר. להלן מספר שיטות שהיו נפוצות:
מעמדם המשפטי של עינויים
ב-10 בדצמבר 1948 התקבלה ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם על ידי העצרת הכללית של האו"ם. לפי ההכרזה, איש לא יעבור עינויים, עונש או יחס אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים. מאז עוגן האיסור על עינויים עוגן במספר הסכמים בינלאומיים, השניים העיקריים שבהם הם האמנה נגד עינויים ואמנות ז'נבה.
האמנה נגד עינויים
האמנה נגד עינויים (CAT) נכנסה לתוקפה ביוני 1987. בין סעיפיה:
כמחצית ממדינות העולם חברות באמנה. ישראל אשררה את האמנה ב-1991.
עינויים כאמצעי חקירה בישראל
השב"כ משתמש לעיתים בעינויים, במקרים שמוגדרים "פצצה מתקתקת", כלומר מצב שבידי הנחקר יש מידע שעשוי לסייע במניעת פיגוע שכבר הוחל בביצועו.
השימוש בעינויים על ידי השב"כ נידון בוועדת החקירה לעניין שיטות החקירה של השב"כ בנושא פעילות חבלנית עוינת בראשותו של השופט משה לנדוי, משנת 1987 (ועדת לנדוי). הוועדה שהוקמה בעקבות פרשת קצין צה"ל עיזאת נאפסו התירה בין השאר הפעלת שיטות חקירה הכוללות "מידה מתונה של לחץ פיזי" מתוך "הגנת הצורך". יותר מאוחר (1999) שלל בג"ץ אמצעים כגון טלטולים, שיטת חקירה באמצעות עינויים שהייתה נהוגה בשב"כ, שבה קושרים אדם לכיסא ומטלטלים אותו. בעקבות עתירות של הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, האגודה לזכויות האזרח, המוקד להגנת הפרט ועוד נגד מדינת ישראל, נפסק כי שיטה זו פסולה.
אחת הפרשות שבהן התגלה שימוש משטרתי בעינויים הייתה פרשת כנופיית מע"צ.
מחאה נגד שימוש בעינויים כאמצעי חקירה
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל הוקם בשנת 1990, כתגובה לשימוש בעינויים בחקירות על ידי כוחות הביטחון הישראליים. הקו האידאולוגי המנחה את הוועד הוא ההכרה בעובדה ששימוש בעינויים והתעללות אינם מתיישבים עם ערכי המוסר הבסיסי והשלטון הדמוקרטי. פעילותו של הוועד מוחלת על כל אוכלוסיית ישראל, ומטרתה למגר את השימוש בעינויים ובאלימות בלתי מוצדקת. מבחינה יישומית, עוסק הוועד בתיעוד עינויים, העברת סדנאות בנושא זכויות אדם, סיוע משפטי ופעולות נוספות. הישגו המרכזי של הוועד הוא בג"ץ העינויים (1999. במסגרת עתירה זו, הוועד מחה נגד שימוש בשיטות חקירה אלימות. בעקבות העתירה, בג"ץ שלל שימוש בשיטות אלימות כגון טלטולים, טכניקת חקירה שהייתה נפוצה בשב"כ.
בדצמבר 2015, במהלך חקירתם בשב"כ של חשודים בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא, אישר היועץ המשפטי לממשלה לראשונה הפעלת עינויים על פי נוהל "פצצה מתקתקת" כנגד יהודים. המהלך, שזכה בין היתר לתמיכת ראש הממשלה נתניהו והשרים יעלון ובנט, ספג ביקורת מצד אנשי ימין, רבנים, משפטנים, פעילי זכויות האדם, ואנשי בריאות הנפש הן בטענה שלא נשקפה סכנה מידית שבידי הנחקרים למנוע, הן משום שמדובר, בין השאר, בקטינים, והן משום שלטענתם הנוהל נועד רק כדי לפעול נגד פעילות המהווה סכנה לביטחון המדינה.
שיקום קורבנות עינויים
מטרת תהליך השיקום הוא להשיב לקורבן העינויים את תחושת הכבוד שנגזל ממנו ולהחזירו למסלול חייו הקודם במידת האפשר. על מנת לעשות זאת, יש צורך במתן טיפול רפואי, נפשי וחברתי על ידי אנשי מקצוע. הטיפול חייב לכלול התייחסות פיזית ופסיכולוגית כאחד, תוך התייחסות בצרכיו האישיים של המטופל. ארגונים שונים בעולם, ובמרכזם המועצה הבינלאומית לשיקום קורבנות עינויים (IRCT), פועלים על מנת לסייע במתן טיפול הולם לבני אדם אשר חוו התעללות. הפוליטיקאי האמריקאי ג'ון מקיין, עבר תהליך שיקום לאחר שנפל קורבן לעינויי השבי הווייטנאמי, במסגרת שירותו בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת וייטנאם. במהלך שיקומו הוא עבר תהליך ממושך של התאוששות מפצעיו, ובמקביל לכך למד במשך שנה ב-"National war college".
אל-כביר (נהר)
נהר אל-כביר (בערבית: النهر الكبير - הנהר הכביר) הוא נהר הזורם בגבולה הצפוני של לבנון עם סוריה ונשפך לים התיכון. בספרו של יוספוס פלביוס "מלחמת היהודים" נקרא הנהר "אלאותרוס" (Eleutherus).
הנהר מזוהם מאוד על ידי זרימה נרחבת של ביוב לא מטופל וסילוק פסולת מוצקה בלתי מבוקרת. איומים אחרים כוללים שיטפונות חוזרים והתפשטות צמח היקינתון לאורך כל מהלך הנהר. סוריה ולבנון משתפות פעולה על בסיס הסכם חלוקת מים משנת 2002, עם כמה ועדות משנה טכניות משותפות העוסקות בסוגיות שונות הקשורות לקו פרשת המים.