cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מילת נשים בקניה
הקמפיין נגד מילת נשים בקניה
עד 1930 החינוך בקניה הקולוניאלית נשלט ברובו על ידי המיסיונרים הנוצרים האירופאים. הפילוסופיה של מערכת החינוך הזו הייתה להעניק לתושבים ניסיון בתעשייה שכלל לימודי חקלאות, היגיינה קריאה וכתיבה, וזאת על מנת להפוך אותם לאזרחים מועילים שילמדו את הערך של עבודה קשה. הלימודים במערכת החינוך הזו כללו גם ביטול מנהגים מקומיים שהמיסיונרים ראו בהם לא נוצריים וביניהם המנהג של מילת נשים. הקמפיין נגד המנהג נועד לחנך ולשכנע את האפריקנים הבוגרים ואת חברי הכנסייה לוותר בהתנדבות על המנהג, ובו זמנית דחפו את השלטון הקולוניאלי להתערבות משפטית שתאסור על המנהג. המאבק בקיום מנהג מילת הנשים החל בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. השלטון הקולוניאלי הבריטי בקנייה תפש את מנהג מילת הנשים כנוהג מכאיב, מבעית וכזה שמתאים לברברים בלבד. היו אלו המיסיונרים שהחלו את המאבק לחיסול מנהג מילת הנשים ולא השלטונות, שראו במאבק זה צעד מסוכן שעשוי לערער את המקום מבחינת פוליטית, מוסרית ותרבותית. על כן, השלטונות לא הוסיפו על הפעילות המיסיונרית, פרט לפרסום הצהרה בשנת 1925 המגנה את ביצוע המנהג, ומוצע בה סיוע משפטי לבנות שמנסות לברוח מקיום המנהג של מילת הנשים.
תקוות המיסיונרים הייתה כי בדרך זו יהיו מורים מתאימים שיוכלו לעצב את דרך חשיבת הילדים בהתאם לתפישת עולמם. דבר אשר הוביל להקמת בתי ספר נפרדים וגם להקמת כנסיות עצמאיות נפרדות. נוסדו בתי ספר מופרדים חופשיים לגמרי מהשפעה מיסיונרית בענייני חינוך ובענייני דת. הכנסיות הללו, שראו עצמן כנוצריות לכל דבר, מצד אחד מחו על הנחיתות של האפריקנים במסגרת כנסיות המיסיון, מצד שני רצו לשמור על הדת הנוצרית אך שאפו להתאימה לצרכיו של האפריקאי המאמין, לאורח חייו ולדרכי החשיבה שלו. בשנת 1930 הועלתה השאלה של מילת הבנות בבית הנבחרים הבריטי, ומונתה ועדה של חברי פרלמנט כדי לחקור בעניין. הוחלט אז שהפתרון הטוב ביותר לבעיה הוא באמצעות חינוך ולא באמצעות צווים ותקנות, וכי עדיף לאנשים הנוגעים בדבר לבחור במנהג הנראה להם ביותר. בשנת 1931 התקיימה בז'נבה, בחסות הקרן להצלת הילדים, ועידה שנושאה היה ילדי אפריקה. בוועידה זו טענו נציגים מאירופה כי הגיעה העת לחסל "מנהג ברברי" זה. הנציגים טענו כי חובתה של הוועידה לקרוא לממשלות אשר בארצותיהן נוהגים לפי מנהג זה, ולחוקק חוקים המפלילים כל אדם שמבצע את המנהג. הקריאה לביטול מנהג חברתי של עם באמצעות חוק לא התקבלה בלב שלם על ידי רוב הנציגים בוועידה. דעת הרוב תמכה בדרך של חינוך, אשר תאפשר לעם לקבוע באורח חופשי באילו מנהגים הוא רוצה להחזיק, ומה הם המנהגים שמהם הוא רוצה להיפטר. עדויות משכנעות לשינוי רדיקלי נובעות ממחקר דמוגרפי אנתרופולוגי שנערך בין השנים 1974-1975. החוקרים לא מצאו נשים בגילאים 61 שנים ומעלה שלא נימולו, אך נמצא כי 16% מהנשים בטווח הגילאים-41-60 ו-57% בטווח הגילאים 20-40 לא נימולו. הם גם מצאו שההחלטות הראשונות שלא למול נעשו בשנות השלושים. באותה עת, 61% מהאמהות היו נוצריות, ונמצא כי קיים קשר הדוק בין הבנות שלא ביצעו מילת נשים לבין החינוך של הוריהם שהיו נוצריים. השינוי הוא תוצר משותף של "התמערבות", במיוחד כפי שבאה לידי ביטוי בבתי הספר, ובתמיכה הנוצרית.
המאבק בקמפיין
המאבק שמאפשר להמשיך את קיום מנהג מסורתי זה הופך להיות הגנה על הזהות התרבותית של בני שבט הקיקויו. הליך המילה נחשב ללבו של המוסד ולו משמעויות חינוכיות, חברתיות, מסורתיות ודתיות עצומות.
כאשר החליטו המיסיונרים בשנת 1928 לצאת להתקפה חזיתית נגד מילת הבנות, הם נתקלו בהתנגדות חריפה לא רק מצד בני הקיקויו שהאמינו בדת המסורתית, אלא גם מצד לא מעטים מחניכי המיסיון. החניכים האלו, על אף שחונכו במוסדות המיסיון וקיבלו על עצמם את הנצרות, לא ניתקו עצמם לחלוטין ממסגרתם החברתית ולא התכחשו למורשתם האתנו-תרבותית. מאחר שלטקס היה בעל חשיבות עליונה בקרב בני הקיקויו, היה להם קשה לבחור באופן חד משמעי בין הנצרות לבין התרבות המסורתית. רבים ממשכילי הקיקויו שקיבלו עליהם את הנצרות, עמדו על זכותם למצוא את האיזון בין הדת המערבית לבין התרבות המסורתית. הם טענו כי אין בטקס המילה יסודות לא נוצריים וקיומו אינו מעמיד בספק את אדיקותם הנוצרית. בניגוד אליהם, היו בני קיקויו אחרים שהסכימו עם עמדת המיסיונרים ופעלו יחד איתם נגד מילת הבנות. אלו היו קבוצות נוצריות מתוך בני הקיקויו, שהיו משוכנעות כי מילת הנשים לא נכללת בנצרות.
ב-1924 קמה התנועה-KCA) Kenya Central Association), אגודת קיקויו המרכזית, אשר פעלה בעיקר סביב הסוגיה של מילת הבנות בקניה. ב-1928, עמד בראש התנועה ג'ומו קנייטה (Kenyatta), לימים ראש הממשלה הראשון של קניה. כך בהדרגה מתחילות לקום כנסיות אפריקאיות עצמאיות ולמעשה מוכיחות כי שישנה חלופה למיסיון האירופי. פעילי התנועה ניצלו את המנהג השנוי במחלוקת ואת בתי הספר העצמאיים ושניהם הפכו לחלק מהמאבק האנטי קולוניאלי. "אגודת הקיקויו המרכזית", שייצגה במקרה זה את הזהות התרבותית של בני הקיקויו, העמידה עצמה בראש המאבק נגד מתקפת המיסיון.
המאבק על הגנת טקס המילה נתפס בעיני האגודה כהזדמנות להגביר את השפעתה בקרב בני הקיקויו. בתגובה המיסיונרים מיקדו את התקפותיהם באגודה, בה ראו את אחד המעוזים העיקשים של המסורת. בקניה בשנות השלושים המוקדמות, הושגה פשרה בין המיסיונרים לבין נציגיהם של שבט הקיקויו אשר קבעה כי קיום הנוהג של מילת הנשים יכול להימשך בתנאי שהוא נעשה באופן פרטי ללא פולחן. בשנת 1934 כאשר הבין המיסיון כי איבד את המונופול שהיה לו עד אז בתחום החינוך והדת, חדלו המיסיונרים ממאבקם. בתוך כמה שנים הצליחו הכנסיות האירופאיות להתגבר על המשבר ולהרחיב את פעילותיהן על ידי שילוב אפריקנים בתפקידי מפתח והתאמת תוכנית הממסדים לתרבות האפריקאית. למרות כל זאת, איבד המיסיון את המונופול ולא שב לכוח שהיה לו טרם יצא למאבק בניסיון לחסל את מנהג מילת הנשים בקניה.
מוסדות אלו, על כל מגבלותיהם, תרמו תרומה חשובה ביותר לתהליך הפוליטיזציה של האליטה האפריקנית המודרנית. מעבר לכך, הקמת מערכת חינוך עצמאית וכנסיות עצמאיות לא שיקפה את דחיית הנצרות והתרבות המערבית אלא את דחיית הדומיננטיות של המיסיון האירופי בשני התחומים הללו. כישלון מאבקם של האפריקנים הנוצרים למען אוטונומיה דתית בתוך הכנסיות והקמת כנסיות עצמאיות סימלו שלב חשוב בגיבוש הזהות האפריקנית הקנייתית ובצמיחת המחאה האנטי קולוניאלית. ה-KCA זכה ברווח פוליטי באמצעות בתי הספר והכנסיות העצמאיות, שנותרו בקניה עד 1952. באמצעות טעויות וחוסר היערכות של הממשלה, השפעת הקולוניאליזם ותהליכי המודרניזציה על אורחות חייהם של בני הקיקויו הייתה גדולה לאין ערוך מהשפעתם על בני מערב קניה. לא רק הניתוק מן הקרקע, בשל גזל האדמות על ידי השלטון, אלא גם עצם ההיתלשות מהמסגרות החברתיות המסורתיות, הביאו עמם רדיקליזציה פוליטית. העימות התרבותי סביב מילת הנשים הוסיף ממד של מלחמת תרבויות ליחסים בין בני הקיקויו לבין השלטון הקולוניאלי. משבר זה הותיר משקע בקרב בני הקיקויו וכאמור הביא להקמתה של מערכת חינוך עצמאית שהגבירה את הפוליטיזציה שלהם ואת נטיית מקצתם לרדיקליזם פוליטי. המאבק שלהם למען שימור המסורת סימל בעיני רבים מהם את המאבק הכולל לעצמאות פוליטית וכלכלית. אי לכך, עצמאות תרבותית נעשתה לגורם מרכזי בהווייתה של חברת הקיקויו כולה.
חיבוק של שבת
חיבוק של שבת או חיבוק של שבת עם סבא טוביה היא סדרת טלוויזיה ישראלית המשודרת בערוץ הופ! החל משנת 2015.
עלילה
בכל פרק שני הנכדים של סבא טוביה מגיעים אליו כדי לקבל יחד את השבת, לפעמים הדברים קצת משתבשים. ודווקא אז, סבא נזכר בסיפור, והשלושה עוזבים הכל, פותחים את ארגז התחפושות ונכנסים לסיפור ומסיימים את הפרק בשיר.
מיסיסיפי (אונטריו)
נהר המיסיסיפי (באנגלית: Mississippi River) הוא יובל של נהר אוטווה במזרח אונטריו בקנדה. אורכו של הנהר הוא 169 ק"מ, ומוצאו באגם מזינו העליון. אגן הניקוז שלו 3,750 קמ"ר, וספיקתו היא 40 מ"ק לשנייה.
פלגים אחדים מתמזגים עם המיסיסיפי:
אזור השימור פורדון (Purdon), בית הגידול הלח הנמצא בקו פרשת המים של הנהרות האלו, כולל את המושבה הקנדית הגדולה של המין Cypripedium reginae - סחלב ורוד-לבן, המונה כ-16,000 פריטים.
בעבר השתמשו בנהר להנעת מכונות בתעשיית הטקסטיל, וכיום בנויה עליו תחנת כוח הידרואלקטרית.
מקור שמו של הנהר לא לגמרי ברור: שמו מאוית כמו נהר המיסיסיפי בארצות הברית, ולפי זה הוא שיבוש של שם אינדיאני מקורי - "המים הגדולים", שלא התייחס לפלג קטן זה, אלא לנהר אוטווה הגדול הזורם בסמוך.
אפשרות נוספת היא, אם כי אין לכך הוכחות, ששם זה הוא שיבוש של הניב האלגונקי (שפה אינדיאנית) שבו "Mazinaa[bikinigan]-ziibi" הוא "נהר הדמות [הצבועה]", המרמז על ציורי הסלעים האינדיאניים הקדומים, שנמצאו על "סלע מזינו", ליד אגם מזינו.
אמיש
אַמִישׁ (באנגלית: Amish) הוא שמה של קהילה נוצרית אנבפטיסטית (פרוטסטנטית) המתגוררת בצפון אמריקה. יישוביה פזורים ב-22 מדינות בארצות הברית ובחבל אונטריו שבקנדה. חברי קהילת האמיש נודעים בתור אנשים השומרים על אורח חיים פשוט, לבוש מסורתי ונמנעים משימוש בטכנולוגיה מודרנית.
עקרונות האמיש מבוססים על הפרדה מן העולם ומנהגיו והסתגרות בקהילה ובמשפחה, עד כדי חרמות ונידוי בני משפחה שאינם הולכים בתלם. חבריה חיים בקהילות סגורות, חקלאיות ברובן. למרות כל זאת מאמינים האמיש בחובת הבחירה בדת מרצון. חברי הקהילה, בהגיעם לגיל בגרות, נדרשים לקחת על עצמם את ההתחייבות הדתית מתוך בחירה לאחר תקופה, המהווה מעין טקס מעבר (ונקראת רומשפרינגה - Rumspringa). במהלך תקופה זו - הנמשכת מספר חודשים או יותר - משוחרר הצעיר המגיע לגיל בגרות מחוקי החברה והכנסייה ובסופה הוא מקבל על עצמו את מצוות הדת ומוטבל בשנית. חברי האמיש דוגלים באורח חיים צנוע ונמנעים ככלל משימוש בטכנולוגיה מודרנית. בתחבורה הם עושים עד עצם היום הזה שימוש בסוס ועגלה במקום מכוניות. הגברים מגדלים זקן אך מגלחים את שפמם. כחלק מעקרון הצניעות הנשים אינן עונדות תכשיטים.
היסטוריה
האמיש התפצלו במאה ה-17 מקבוצה דתית אחרת - המנוניטים (Mennonites), - קהילה אנבפטיסטית ("מטבילה בשנית") שמאמינה כי אין כל משמעות לטבילה בילדות, כאשר הילד אינו מסוגל לעמוד על דעתו, וכי הטבילה האמיתית היא טבילת מבוגרים המסוגלים לקבל על עצמם סקרמנט זה. הזרם האנאבפטיסטי התפתח באזורים כפריים בשווייץ, מורבייה ובוהמיה. השם מנונייט נגזר משם המייסד מנו סימון. המנוניטים נרדפו על ידי הקתולים והפרוטסטנטים כאחד וחלקם הועלו על המוקד ככופרים.
בסוף המאה ה-17 ותחילת ה-18, התפצלו מהם האמיש, אשר הלכו אחרי חוואי שווייצרי בשם יאקוב אמאן (1656-1730), אשר הציג אוטופיה חלופית. פשר השם אמיש הוא: אלה השייכים ליאקוב אמאן. יש גורסים, שאמיש הוא שיבוש המילה heimisch שפירושה מקומיים. על מנת לגבש את הקהילה ולקבוע לה סמלי זהות, הורה לגברים להפסיק להתגלח, ועל כל הקהילה פקד ללבוש בגדים אחידים חסרי כפתורים.
נקודת המחלוקת העיקרית בין המנוניטים לאמיש הייתה המחויבות לדת לעומת המחויבות למשפחה – המנוניטים דגלו בגישה פשרנית באופן יחסי. הם לא החרימו ילדים שסטו, מתוך הבנה שלא ניתן לנתק לגמרי קשרים כה קרובים. לעומתם, יאקוב אמאן היה נוקשה הרבה יותר וטען כי המשך הקשר עם ילד, שסטה מעקרונות האמיש, גורם להתרופפות הקבוצה.
האמיש גרים בעיקר בארצות הברית ומיעוטם בקנדה ובדרום אמריקה. ההגירה לשם הייתה במאה ה-18, אז התיישבו בעיקר באזור פילדלפיה במחוז 'הולנד' [Holland county]. בשנים האחרונות המרכז מתחיל לנדוד משם בגלל בעיות. כיום קיימות מספר קהילות אמיש שיש ביניהן יחסי גומלין מצד אחד אך גם יריבות מסוימת מצד שני. כל קהילה פיתחה לעצמה ניואנסים משלה. את שרותי הרפואה הם מקבלים מהמנוניטים, אשר קיבלו את הטכנולוגיה והקדמה. כיום, הקהילה הגדולה ביותר נמצאת באינדיאנה, לצד קהילה גדולה של מנוניטים. קהילות אמיש קיימות ב-20 מדינות, רובן חיות רחוק מהערים, בהעדיפן מקומות חקלאיים וקהילות קטנות. גם בקרב האמיש התחוללו פילוגים ואיחודים. חלקם חזרו לחיק הכנסייה המנוניטית.
מבנה חברתי ומאפיינים
האמיש קוראים לעצמם ה"אנשים הפשוטים" – כלומר, האנשים הקרובים לאדמה. בחייהם קיים קשר חיוני לעבודת אדמה ומסגרות חקלאיות ורובם איכרים או חוואים, העוסקים בגידול בעלי חיים ובעיבוד הקרקע וזהו עיקר פרנסתם. לאחר תקופה מסוימת של שפל, קיבלו בשנים האחרונות עידוד כלכלי בגלל הנטייה הגוברת למוצרים חקלאים אורגניים. התוצרת שלהם נחשבת כיום טעימה ובריאה במיוחד. המשק החקלאי מתקיים כמעט ללא מכונות, מלבד מקרים אחדים. למשל, מותר להשתמש בקומביין לאלום אלומות, אך להעברת האלומות יש להשתמש בסוסים בלבד. אסור להעסיק שכירים ולכן הילדים הם העוזרים בשדות מגיל צעיר.
בניגוד לשייקרס ובדומה לקבוצות יהודיות שמתגוררות בתוך אוכלוסייה אחרת, אין לאמיש יישובים נפרדים. הם גרים בתוך אוכלוסייה אחרת, 'רגילה', באזורים כפריים. ביישובים בהם הם מתגוררים ניתן לראות לעיתים בית עם כרכרה ולידו בית עם מכונית. הם אינם זקוקים להתיישבות נפרדת, יש להם כלים לפיקוח חברתי לשימור ובידול אורח חייהם. הם יצרו שותפויות עסקיות עם אלה שאינם בני הקהילה, העוזרים להם לשמור על עקרונותיהם (בדומה ל"גוי של שבת" היהודי). האוכל מהווה חלק מהמנגנונים הנוקשים, שהאמיש פיתחו על מנת להתבדל מסביבתם המודרנית, נושא בעל חשיבות עליונה, שבא לביטוי בענישה מחמירה ובהפעלת כוח רב מאוד כלפי הסוטים ממנהגיה. המתח בין המציאות המודרנית המחייבת פשרות מכאן לבין אורח החיים הפונדמנטליסטי מכאן הוא גדול.
סימן חיצוני מעניין אצל האמיש הוא העדרו של השפם, אשר נקשר בתודעת חברי הקבוצה עם האופנה שהייתה מקובלת בקרב אנשי צבא באירופה.
מבחינה לשונית האמיש הם תלת-לשוניים. בבית הם מדברים "הולנדית של פנסילבניה", אך בקשרי עבודה הם משתמשים בגרמנית גבוהה. שתי השפות האלו הם למעשה ניבים של השפה הגרמנית. בני האמיש לומדים אנגלית כדי לשוחח עם מי שאינו חבר בקהילה.
בני האמיש חיים בבידול מהסביבה ודוגלים בעצמאות מלאה של הקהילה. הם אינם מעוניינים לקבל כל שירות או תקציב מהמדינה ואינם מקבלים דמי אבטלה, רווחה וביטוח רפואי או לאומי. לבני הקהילה יש סידור מיוחד עם הממשלה בנוגע למיסים. הדבר הפך אצלם לעיקרון תאולוגי - הם מבקשים לחיות מעמלם ובשעת הצורך הם דואגים לחברי הקהילה במסגרת משפחתית וקהילתית. אין להם גם חשבונות בנק, חסכונות וכו'. וכל רווחיהם מושקעים במשק. צעירי האמיש עוסקים בספורט כבילוי חברתי מרכזי (בעיקר היות שהם מנועים מגלישה באינטרנט וצפייה בתוכניות בידור בטלוויזיה, ואף מוגבלים בשמיעת מוזיקה).
נשות האמיש עובדות מגיל צעיר בשדות אבל בעיקר במטבח, המצריך עבודה קשה וממושכת, בהיותו נטול חשמל. האנרגיה היחידה שהם משתמשים בה היא אנרגיית רוח, המפעילה משאבות מים להשקיית השדות. מקור פרנסה נוסף הוא ייצור חפצים בעבודת יד למכירה, עבודות טלאים בהרכבי צבעים מיוחדים, כמו רקמה מיוחדת של הנשים, שלשם יצירתה הן יושבות יחד בערבים הארוכים, כל אישה ומעשה הרקמה שלה בידה. חלקן יולדות בביתן, מתוך בחירה, בעזרת מיילדות מבנות הקהילה, ויש שנוסעות לקבל שירותים רפואיים מחוץ לקהילה. נשים רווקות עובדות בעבודות שונות במקביל למשק הבית, חלקן במסעדות, חלקן בתור חדרניות במלונות או בבתי אנשים שאינם חלק מכת האמיש, בתור עובדות משק בית.
מנגנון פיקוח חברתי חשוב מבוסס על עידוד שיחות מעמיקות ומפגשי פנים אל פנים. לכן נאסר על בני הקהילה להחזיק טלפון. כיום מקובל להחזיק מכשיר בקצה המרוחק של החווה והוא מצוי מחוץ לבניין, בתוך מבנה ארעי המקשה על שיחות ארוכות ולא נחוצות. בני האמיש מארחים ומתארחים כל הזמן. הקהילה מוגבלת במספרה. כשהמספר גדול מדי ליחסי קרבה שוטפים בין כלל החברים בה, הקהילה מתפצלת. הזיקה האישית נתפסת כבעלת משמעות גבוהה ולכן גם העזרה ההדדית חזקה מאוד. כאשר זוג צעיר מתחתן בני הקהילה כולה מתגייסים לעזור במציאת מקום מגורים, זאת בשל העובדה שבני האמיש אינם חוסכים כסף עבור העתיד. כל אחד מהקהילה תורם משהו לקניית האדמה ואת הבית בונה הקהילה כולה במשותף.
הבסיס הראשוני הוא המשפחה, המהווה יחידה כלכלית וחברתית כאחד. הדבר יוצר בעיה כאשר קיימת סטייה ממנהגי הקהילה מצד אחד הילדים או אחד ההורים, או כאשר נוצר חיכוך בין שתי משפחות. ההחלטות במקרה זה מובאות לפני הבישופים והעדה כולה והם המחליטים על אופן הפעולה. בדרך כלל, הפעם הראשונה גוררת אזהרה, לאחר מכן עונש מוגבל (חרם לשבוע, שבועיים וכו') ולאחר מכן העונש האולטימטיבי – הרחקה סופית. מי שזקני האמיש הכריזו עליו כסוטה, או מי שלא נכנס בבגרותו לאמיש, אינו רשאי לקיים עימם יחסים מסודרים ובייחוד נאסר עליו להשתתף איתם בכמה פעולות חברתיות בסיסיות, כמו אכילה או שתייה משותפת. לאמיש אסור לאכול בנוכחות זרים. האוכל הוא טקס דתי המיועד אך ורק לחברים בקהילה. אין מגישים אוכל לאורחים ואין אוכלים אצל אחרים.
חינוך
החינוך היווה סלע מחלוקת משמעותי בין האמיש לסביבתם ולשלטונות. בעבר, לא היו להם בתי ספר משלהם והם הצטרפו לבתי הספר הכפריים. כאשר החברה האמריקאית החלה לעבור שינויים והעיר התקרבה לכפר, החלו לפתוח בכפרים בתי ספר אזוריים גדולים, שהתלמידים מגיעים אליהם באמצעות הסעות. על מנת להימנע מהשתתפות במוסדות אלו, נאלצו האמיש להקים בתי ספר משלהם. עיקר הרעיון – למנוע השכלה כללית מהילדים על מנת שימשיכו בדרכי הוריהם ויהיו חקלאים כמותם. הילדים, על פי השקפת האמיש, צריכים לעבוד בשדה מרגע שהם מגיעים למודעות עצמית. השיטה היא one room school, בו לומדים כל הילדים ביחד עד גיל 12/13. לאחר מכן, יש להם פטור מיוחד מלימודים. מניעת הלימוד והידע היא אחד ממנגנוני הפיקוח, בו נעזרים האמיש על מנת למנוע מהילדים לצאת עם בגרותם אל החברה הכללית.
המבוגרים בני האמיש רואים בבית הספר שלב לימוד הכרחי להכנת המתבגר לעולם. הילדים זוכים להשכלה פורמלית עד גיל 12 ולאחר מכן הם מקבלים תוכניות לימודיות בפיקוח הוריהם. הלימודים בכיתה מתנהלים באנגלית ללימוד השפה. המורות עצמן הן מהאמיש ובעצמן זכו להשכלה רק עד גיל 12. המנוניטים מתייחסים לנושא בצורה שונה ומעניקים השכלה רחבה בהרבה לילדי הקהילה.
בני הנוער נפגשים באופן מסודר לערבי שירה בימי ראשון, בהם אין התכנסות של כלל הקהילה (שנפגשת אחת לשבועיים). במפגשים אלה נוצרת היכרות הדדית בין המינים. הנער ייקח את הנערה בכרכרה לביתה ובשלב זה הם ישמרו את התעניינותם ההדדית ואת מהלכי החיזור בסוד. מספר ימים לפני החתונה יודיעו בני הזוג בכנסייה על כוונתם להינשא. חתונות מתקיימות מנובמבר עד דצמבר, לכל המאוחר. אחרי שעונת הקציר בסתיו מסתיימת. חתונות מתקיימות בימי שלישי וחמישי, כיוון שהם הימים הפחות עמוסים בעבודה חקלאית. אין עורכים חתונות בשבת בשל הצורך לנקות ביום שלאחר החתונה ויום ראשון אינו מתאים לכך. החתונה מתקיימת בבית הכלה עם כ-200 מוזמנים ויותר, הטקס נמשך כארבע שעות. בדרך כלל חתונה תחל בשעה 8:30 לאחר שהמשפחות השכימו בארבע לפנות בוקר להספיק לעשות את כל שנדרש במשק ולהתכונן לקראת בואם של האורחים. בחתונות אמיש אין נשיקות, טבעת, פרחים, צילומים וקייטרינג. אחרי החתונה תתקיים סעודה של מטעמים מסורתיים. הכלה תופרת לעצמה שמלת כלה כחולה, שתשמש אותה לתפילות בשנים הבאות, כשמלה הטובה והחגיגית ביותר בחייה. יש אף שנקברות בה. הנישואים אינם יוצאים לפועל ללא הסכמת המשפחות ואישור הבישופים והם נתפסים כאירוע קהילתי לא פחות ממשפחתי.
החיים הדתיים
לא קיים בית תפילה או בית כינוס כלשהו. אין מבנה מיוחד לעבודת האל. לצורך קיום הטקסים הדתיים נפגשים האמיש פעם בשבועיים באסם של אחד החברים בסבב מסודר. כל העדה מתכנסת יחד – גברים, נשים וטף. עיקר הטקס הוא בשירת המנונים אבל הוא כולל גם דרשות. מסורת הקבוצה של חיים בחווה וקיום עבודת האל שם הם הבסיס לקיום הדרשות והתפילות בבתים ולא בכנסיות. גרסה אחרת אומרת, שהנוהג לערוך את התפילות בבתי החברים ולא בבית תפילה רשמי הוא שריד לתקופת הרדיפות, כשהאמיש לא יכלו להתפלל בכנסיות כבני פלגים אחרים בנצרות.
בנוסף לברית החדשה יש להם חוקים שלפיהם הם חיים את חייהם היומיומיים. מערכת חוקים זו נקראת "אורדונג".
לוח צבעים
הפלטה בדרך כלל עשויה מעץ, פלסטיק, קרמיקה או חומר אינרטי אחר, קשה וחסר נקבוביות. פלטות צביעה מגיעות במגוון גדלים וצורות, אך הסוג המוכר ביותר עשוי מלוח עץ דק ומעוצב להיות מוחזק בידו של האמן ולהישען על זרועו. פלטות של צבעי מים בדרך כלל עשויות מפלסטיק או מפורצלן, ובעלות צורה מלבנית או מעוגלת, עם שקעים ואזורים המיועדים לערבוב צבעים.
המשמעות הפיזית המקורית של המונח התרחבה, וכיום היא מתארת סט של צבעים בהקשרים אמנותיים שונים.
פלטה לחה
פלטה לחה היא מיכל נסגר שבתוכו שכבה של חומר סופג (כגון נייר טישיו או ספוג) שניתן להרטיב במים ומעליו ממברנה חדירה למחצה (כגון נייר אפייה). הצבע מונח על הממברנה ונשאר לח באמצעות אוסמוזה. המטרה העיקרית של הפלטה הלחה היא לשמור על צבע אקריליק, שמתייבש באופן בלתי הפיך, במצב לח ושמיש. ניתן להכין פלטות לחות בקלות או לקנות אותן.
רון ריפקין
רון ריפְקין (באנגלית: Ron Rifkin; נולד ב-31 באוקטובר 1939) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקני זוכה פרס טוני.
ביוגרפיה
ריפקין נולד בוויליאמסבורג כשאול (סוֹל) מ' ריפקין בניו יורק לזוג מהגרים מרים והרמן ריפקין, הבכור מבין שלושה ילדים. גדל כיהודי אורתודוקסי, למד במתיבתא תורה ודעת ובישיבת רבינו יצחק אלחנן ונותר דתי עד גיל 32. בשנת 1966, הוא נישא לאווה, מנהלת עסקי אופנה.
קריירה
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה ב-1991, כששיחק במחזה "The Substance of Fire", שעל משחקו בו זכה במספר רב של פרסים יוקרתיים. ב-1998 זכה בפרס טוני בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בהפקה המחודשת בברודוויי של "קברט". שיחק במספר רב של מחזות של ארתור מילר, איוון טורגנייב, ניל סיימון ועוד.
קריירת הטלוויזיה של ריפקין הייתה לא פחות טובה. הוא השתתף בשלוש סדרות בתפקידים ראשיים; "זהות בדויה" בתור ארווין סלואן, "אחים ואחיות" בתור סול הולדן ו"כל יום מחדש" בתור בוני פרנקלין. הוא שיחק גם בהרבה סרטים כמו: "כל הפחדים כולם", "אני לא רפפורט", "JFK תיק פתוח", "מג'סטיק" וכדומה. ב-2006 שיחק בסרט האימה "פעימה" על פי תסריט של וס קרייבן. בשנת 2016 שיחק בסרט "זכרונותיו של מתנקש בינלאומי" בכיכובו של קווין ג'יימס.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד חוזר של ד"ר דין פאלטון בסדרת הדרמה הרפואית "ניו אמסטרדם" ברשת NBC.
אטלנטיק (אוניית מעפילים)
אטלנטיק (Atlantic) הייתה אוניית מעפילים אשר הפליגה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ברטולד שטורפר, אוסטרי ממוצא יהודי, שפעל להצלתם של יהודי ארצו בשיתוף פעולה עם השלטונות הנאציים. שטורפר היה מעורב גם בהפלגתן של האוניות: "מילוס" ו"פאסיפיק".
תולדותיה
"אטלנטיק" הייתה אונייה מונעת קיטור, נרכשה כמו "מילוס" ו"פסיפיק" מחברת הספנות היוונית "אבגרינוס" (ביוונית: "Αυγερινός") על ידי ברטולד שטורפר.
"אטלנטיק" הפליגה בסוף ספטמבר 1940 מנמל טולצ'אה שברומניה ועליה כ-1,880 מעפילים, שהגיעו על גבי ספינות הנהר הליוס ושנברון מברטיסלאבה. על פי דו"ח שמסר שטורפר 329 נוסעים היו חברי קבוצת "מכבי" מפראג ומפרסבורג, 761 נפש מאוסטריה, 25 נפש מהעיר ברלין ו-525 נפש מדנציג. ב-11 באוקטובר 1940 הגיעה האטלנטיק לאיסטנבול, בה קיבלו לחם מיהודי העיר. האונייה המשיכה לכרתים ובה הם הצליחו לרכוש פחם להמשך המסע. אולם הצוות היווני של האונייה שלא רצה להמשיך במסע השחית חלק מהפחם ולבסוף סירב להמשיך במסע. בעקבות זאת השתלטו המעפילים על האונייה ויצאו לדרך ב-8 בנובמבר 1940. באמצע המסע נותרה האונייה ללא פחם והצוות הפעיל את המנועים בשריפת כל דבר מעץ על האונייה שלא היה הכרחי. האונייה נאלצה לפנות לקפריסין שהייתה קרובה יותר מארץ ישראל, אך גם אליה לא הגיעה. לבסוף היא נגררה לקפריסין בידי ספינות בריטיות.
"מילוס" ו"פאסיפיק" שהפליגו במקביל אליה, הגיעו ראשונות ונתפסו על ידי כוחות צבא בריטיים. הבריטים ריכזו את מעפילי האוניות באוניית הגירוש "פאטריה", מתוך כוונה להובילם לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי. ב-24 בנובמבר הגיעה ה"אטלנטיק" לנמל חיפה. הבריטים העבירו חלק מהמעפילים אל "פאטריה", והתכוונו להעביר את יתרתם למחרת. מפקדת "ההגנה" החליטה לסכל את הגירוש, באמצעות גרימת נזק לדופן האונייה. מטעני הנפץ שהובאו על ידי אנשי "ההגנה" והוצמדו לדופנהּ על ידי המעפילים אנשי החלוץ, גרמו לקריסתה, והיא טבעה. כמאתיים מהמעפילים וחמישים ימאים בריטיים שהיו על הסיפון נהרגו בטביעה. ניצולי "פאטריה" הועברו למחנה המעצר בעתלית, ושאר מעפילי ה"אטלנטיק" נשלחו ב-9 בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס, וישבו בו כחמש שנים.
אנדריי קלראשו
אנדריי קְלְרָאשוּ (ברומנית: Andrei Călăraşu; 30 במאי 1922 – 1 במאי 2014) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה רומני-ישראלי, מראשוני הבמאים בטלוויזיה הישראלית.
קורות חיים
קלראשו נולד בשם ברנרד גרוֹפֶּר (Bernard Gropper) בבוטושאן שברומניה לזלמן ואתי גרופר. הוא גדל ביאשי עם שני אחיו בבית אמיד. האם נפטרה כשברנרד היה בן 8. אביו היה הבעלים של שתי תחנות דלק והיו לו מניות במפעל האריגה, וסיפר לילדיו שצבר שלושה מיליוני לאי.
תקופת השואה
בפרעות יאשי (1941) נספו אביו ואחיו. כמו יהודים אחרים ביאשי, גם בני משפחת גרופר נדרשו להתייצב במשטרה, שם ירו בהם (הוא נפגע ברגלו ובראשו, אך פגיעות לא חמורות) והניצולים רוכזו בתחנת הרכבת. הוא הועמס לרכבת בהמות צפופה וסגורה יחד עם אביו, אחיו ורבים אחרים והם הוסעו לכיוון קלראש. בתוך הקרונות החלו הנוסעים למות מצפיפות יתר ומצמא. ברנרד שתה את השתן של אביו ושל אחיו ולאחר מכן התעלף. במעבר הרכבת דרך רומאן היא נעצרה שם וכעבור זמן מה ויוריקה אגריצ'י, שלימים הוכרזה חסידת אומות העולם, בעזרת מלכת רומניה, אילצו את השלטונות לפתוח את קרונות הרכבת ולפנות מהם את המתים. גרופר פונה כגופה, אך גילה סימני חיים ולכן הוצא מבין הגופות. בהמשך הוסעו הניצולים לקלראש, שם נוקו והולבשו על ידי היהודים המקומיים, שגם טיפלו בברנרד ובפצעיו. הוא נשלח לעבודת כפייה מיולי עד סוף נובמבר 1941. לאחר מכן חזר לביתו ביאשי שנהרס ונשדד, שם שהה עד תום המלחמה.
התקופה הקומוניסטית ברומניה
אחרי המלחמה הכיר את אולגה לבית מישקביץ בבית הספר, שבו שימש כמדריך. השניים נישאו באירוע צנוע בבית הוריה ב-1946. קלראשו התחיל לימודי רפואה, אך לאחר שנה עבר ללמוד באקדמיה לאמנות התיאטרון ביאשי. בשנת 1948 עברו בני הזוג לבבוקרשט, שם סיים את לימודיו באקדמיה לאמנות התיאטרון בבוקרשט והוסמך כבמאי. הוא שינה את שם משפחתו ל-Călăraşu (קלראשו), לזכר העובדה שהקהילה היהודית של העיר קלראש (Călăraşi) הצילה אותו מרכבת המוות כשעמד למות; השם הרומני גם סייע לביסוס מעמדו כבמאי. בשנות ה-50 וה-60 עבד כבמאי בתיאטרון ולאחר מכן בקולנוע וברדיו. בין סרטיו הפופולריים הייתה הקומדיה "הלו? זו טעות במספר!" (Alo? Ați greșit numărul!‎) משנת 1958. קיבל אותות הוקרה מממשלת רומניה על עבודתו. לימד בפקולטה לטלוויזיה ולקולנוע בבוקרשט.
גם בתקופת השלטון הקומוניסטי נעצר קלראשו, פעם ראשונה כשסירב להיות מלשין למען השלטונות ופעם שנייה לאחר שדחה את ניסיונה של בתו של השליט, גאורגה גאורגיו-דז', לככב בסרט בבימויו.
בישראל
בשנת 2011 הדליק משואה ביום השואה וקיבל פרס על מפעל חיים מארגון אמ"י.
התגורר בתל אביב. נפטר ב-2014, בגיל 92. הותיר את רעייתו אולגה (קוקה).
טוריים
טוּרַיִם (שם מדעי: Diplotaxis) סוג במשפחת המצליבים, המאופיין בסידור הזרעים שלו – שני זרעים בכל מגורה. בארץ ישראל גדלים בר חמישה מינים מסוג זה, ואחד מהם גם מגודל בתרבות – המין טוריים צרי עלים המוכר כ'רוּקוֹלָה'.
תיאור הסוג
סוג זה מונה כ-30 מיני צמחים עשבוניים, רובם חד-שנתיים ומיעוטם רב-שנתיים. עלי הטוריים לרוב מחולקים, והם בעלי טעם חרדלי המאפיין את כלל משפחת המצליבים.
חמישה ממיני סוג זה מיוצגים בצמחיית ארץ ישראל, והם מאפיינים בתי גידול שונים בחבל הים-תיכוני והמדברי.
סוג זה מונה כ-30 מינים שתחום תפוצתם הטבעי הוא בצפון אפריקה, באירופה ובמזרח התיכון. מקצת ממיני סוג זה מרחיבים את תפוצתם הטבעית כמינים פולשים בעקבות האדם.
תיאור מורפולוגי
כאמור, סוג זה מונה כ-30 מיני צמחים עשבוניים, רובם חד-שנתיים ומיעוטם רב-שנתיים. עלי הטוריים לרוב מחולקים, והם בעלי טעם חרדלי המאפיין את כלל משפחת המצליבים.
פרחי הטוריים הם לרוב גדולים ונאים לעין האדם. צבע הפרח משתנה ממין למין – לדוגמה, צהוב, לבן וורוד הם צבעים השכיחים במיני הסוג הזה. הפרי הוא מטיפוס תרמיל מוארך, שבראשו יש מבנה דמוי מקור שבו אין זרעים, בניגוד לשאר גוף התרמיל. הפרי מחולק למגורות, ובמגורות הזרעים ערוכים בזוג טורים מקבילים- תכונה שממנה נגזר שם הסוג בעברית וכמו כן גם שמו הלטיני.
שוטר טוב, שוטר רע (סרט)
שוטר טוב, שוטר רע (באנגלית: Bon Cop, Bad Cop) הוא סרט מותחן-קומי קנדי משנת 2006 על קציני משטרה מקוויבק ואונטריו, שנאלצים לשתף פעולה בחקירת רצח, חרף ההבדלים התרבותיים והלשוניים ביניהם. שם הסרט הוא משחק מילים לביטוי "שוטר טוב ושוטר רע". בסרט מככבים השחקנים פטריק הוארד וקולם פאור. הסרט זכה להצלחה גדולה, הפך לשובר קופות וזכה בפרס האוסקר הקנדי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ועריכת הסאונד הטובה ביותר.
עלילת הסרט
כשגופה מתה נמצאת נטושה בגבול אונטריו-קוויבק, שוטרים משני המחוזות הקנדיים חייבים לאחד כוחות על מנת לפתור את מקרה הרצח. אף על פי ששני הבלשים דוברים את שתי השפות (צרפתית, אנגלית) באופן שוטף, עליהם גם לעשות הפרדה בתחומים המקצועיים והתרבותיים: דייוויד בושאר הוא בלש מכופף-חוקים, וחובב-צרפת שעובד עבור שירות הביטחון של קוויבק (Sûreté du Québec) בעוד מרטין ווארד הוא בלש ההולך לפי הספר, אנגלי באורח חייו, העובד עבור המשטרה המחוזית של אונטריו. השניים נאלצים לפתור את חילוקי הדעות המקצועיים והתרבותיים ביניהם, כמו גם לגשר על הדעות הקדומות שלהם.
הגופה מזוהה כבנואה בריסה, מנהל אדמיניסטרטיבי של קבוצת הוקי קרח. הרמזים מובילים את הצמד ללוק ת'ריין בבר בצד הדרך. אחרי מאבק בבר, הם כולאים אותו בתא המטען של מכוניתו של בושאר. בושאר מבטיח לצפות ברסיטל הבלט של הבת שלו ובעודו נוהג לרסיטל ומחנה את המכונית כשת'ריין עדיין נעול בתא המטען. כשהוא יוצא עם מרטין מהמופע, הם מוצאים את המכונית נגררת מהאזור האסור לחנייה, וכשהם מנסים לרדוף אחרי נהג המשאית, המכונית מתפוצצת.
הם מחליטים לערוך חיפוש בביתו של ת'ריין ומוצאים מעבדת מריחואנה גדולה במרתף. הם גם מגלים גופה נוספת, שמתבררת כבעלים לשעבר של קבוצת הוקי קרח קנדית. בושאר מפעיל בטעות תיל לייזר והבית עולה באש ומתפוצץ, מה שגורם לשני השוטרים להימלט כל עוד נפשם בם. במהלך תחקיר אצל המפקד שלהם הם צוחקים בהיסטריה, בשל השפעת המריחואנה שאליה נחשפו בבית השרוף.
הקורבן הבא מתגלה בטורונטו. הם מבינים שלרוצח יש דפוס קבוע; הוא מקעקע את קרבנותיו, כשכל קעקוע נותן רמז לקרבן הרצח הבא. כל רצח מתקשר בדרך כלשהי לליגת ההוקי קרח הקנדית.
הזוג מצליח לזהות את הקרבן הבא, אך זה הולך לאיבוד לפני שהם מגיעים אליו. ווארד ובושאר מופיעים בשידור חי בעת כינוס של מנהלי ליגת ההוקי על מנת להזהיר אנשים בקהילת ההוקי קרח, כי עליהם לעמוד על המשמר. הרוצח שזוכה לכינוי "הרוצח המקעקע" מופיע ומאיים על שני השוטרים, אך הוא מנותק במהירות ויורד מהשידור.
ווארד מותקף בביתו על ידי תוקף רעול פנים והוא מגלה שזה ת'ריין, שמתברר שהצליח להימלט מתא המטען שלהם ולא מת. בינתיים, בושאר מקיים יחסי מין עם אחותו של ווארד ובמקביל "הרוצח המקעקע" חוטף את בתו של בושאר, מה שמוביל לעימות סופי עם שני השוטרים.
במהלך כתוביות הסיום, עולים דיווחים חדשותיים שבמהלכן מתברר כי כמה קבוצות הוקי קרח שתכננו לעבור דרומה יישארו לבסוף בקנדה.
הצלחה מסחרית
הסרט עלה לבכורה קולנועית ב-4 באוגוסט 2006 בקוויבק ובמהלך הקרנתו גרף 12,665,721 דולר אמריקאי (12,578,327 דולר קנדי) מה שהפך אותו לסרט שובר קופות ולאחד הסרטים המצליחים בקנדה.
הסרט הוקרן גם בפסטיבלים ובבתי הקולנוע בארצות הברית ובצרפת אך זכה למעמד של סרט קאלט רק לאחר צאת מהדורת ה-DVD של הסרט ב-19 בדצמבר 2006.
סרט המשך
במאי 2017 יצא לאקרנים סרט ההמשך שוטר טוב, שוטר רע 2 (Bon Cop, Bad Cop 2) כשהשחקנים הראשיים שבו לגלם את דמויותיהם מהסרט הראשון.
עלילת הסרט מתרחשת זמן מה לאחר אירועי הסרט הראשון, כשמרטין וורד ודייוויד בושאר נותרו חברים אומנם אך חייהם ממשיכים במסלולם וכל אחד מצליח בדרכו, כשוורד הופך לקצין בכיר במשטרת הפרשים הקנדית, בעוד דייוויד משרת כסוכן סמוי עבור משטרת קוויבק. השניים שבים לשתף פעולה בחקירת טבעת של גנבות רכב שעשויה להצביע על מזימת טרור אפשרית, שמקורה בשכנים מדרום ואף בבולשת הפדרלית האמריקאית.
יארי ליטמאנן
יארי אולאבי ליטמאנן (בפינית: Jari Olavi Litmanen; נולד ב-20 בפברואר 1971 בלאהטי שבפינלנד) הוא כדורגלן עבר פיני, שנחשב לטוב ביותר שנולד בה אי פעם. ב-2003 הוכתר על ידי אופ"א ככדורגלן הפיני הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות במסגרת פרסי היובל של אופ"א. ליטמאנן נמצא במקום ה-53 ברשימת "הכדורגלנים הטובים ביותר אי פעם" לפי אגודת סטטיסטיקני הכדורגל (AFS).
קריירת מועדונים
ליטמאנן ערך את הופעת בכורתו בליגת העל הפינית בגיל 16 ב-1987 בקבוצה המקומית רייפס לאהטי. לאחר ארבע עונות עבר לה.י.ק. הלסינקי, אחד המועדונים המצליחים ביותר במדינתו. ליטמאנן עבר בתום עונה בודדת מהלסינקי למייפה, שם שיחק שנה, ועמה זכה בגביע הפיני.
ב-1992 עבר מפינלנד להולנד, לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונתו הראשונה לא הצליח להשתלב עקב התבלטותו של דניס ברגקאמפ, אך עם עזיבתו של האחרון הפך ליטמאנן לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה. בעונת 1993/94 הבקיע 26 שערים, והיה מלך שערי הליגה, במקביל לזכייתה של אייאקס באליפות. עם לואי ואן חאל כמאמן, הוא היה חלק מהקבוצה שהגיעה שנתיים ברצף לגמר ליגת האלופות. ליטמאנן היה הפיני הראשון שזכה בתואר כאשר אייאקס ניצחה את מילאן בגמר שנערך ב-1995. באותה שנה גם זכה עם הקבוצה בגביע הביניבשתי, והגיע למקום השלישי בהצבעות לכדור הזהב. בעונה הבאה היה מלך השערים בליגת האלופות עם תשעה שערים, כולל שער השוויון במשחק הגמר מול יובנטוס, אף על פי שקבוצתו הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין.
ליטמאנן שיחק בסך הכול שבע שנים באמסטרדם. בסך הכול זכה בארבע אליפויות ובשלושה גביעים לאומיים. בנוסף, ליטמאנן הוא המבקיע המוביל של הקבוצה במסגרות אירופיות, עם 24 שערים ב-44 משחקים. לצד יוהאן קרויף וואן חאל, הוא מוצג בסרטון וידאו מיוחד ב"מוזיאון אייאקס".
ב-1999 התאחד בברצלונה עם מאמנו בעבר, ואן חאל. תרומתו למועדון הייתה מצומצמת בשל פציעות רבות. הוא הבקיע שלושה שערי ליגה בלבד ב-21 משחקים. הבאת סרה פרר כמאמן הקבוצה במקום ואן חאל סימנה את סופו במועדון. הוא עבר לליברפול בהעברה חופשית בינואר 2001.
אף על פי שהמאמן ז'ראר הוייה סימן את ליטמאנן כאחת ההחתמות המלהיבות של ליברפול אי פעם, גם שם הוא כשל בהצגת היכולת הטובה, כפי שהציג באייאקס, ולכן שותף במספר מועט של דקות. הוא אמנם לקח חלק בניצחונות הקבוצה בליגה, אך החמיץ את שלושת משחקי הגמר, שבהם השתתפה הקבוצה ב-2001 ואף ניצחה (גביע ה-FA, גביע אופ"א וגביע הפוטבול ליג).
ב-2002 השאילה אייאקס את ליטמאנן מליברפול למשך שלושה חודשים. מאחר שהפיני התקבל בקבוצה ברוח טובה, והיה לאחד משחקני המפתח של הקבוצה שהגיעה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2002/03, נשאר לבסוף ליטמאנן באייאקס עד אביב 2004.
ליטמאנן שב לפינלנד וחזר למועדון הכדורגל לאהטי, (השם החדש של רייפס להטי) אך במהרה עבר להנזה רוסטוק במטרה לעזור לה להימנע מירידה לליגת המשנה בגרמניה. ליטמאנן וקבוצתו לא הצליחו במשימתם, ומשום כך עזב את הקבוצה. הוא הצטרף למאלמה בניסיון לעזור לקבוצה להעפיל לליגת האלופות. גם במשימה זו נכשל, ובגלל פציעות החמיץ משחקים רבים. אף על פי כן ולמרות פציעות נוספות, הוא החליט להאריך את חוזהו בקבוצה עד סוף שנת 2007.
ליטמאנן הצטרף לפולהאם בינואר 2008 במסגרת ניסיון של עשרה ימים, ועל אף שחתם על חוזה חדש עד לסיום העונה, חזר למולדתו עקב חשש לבעיות בלבו. בחודש מאי שוחרר מהקבוצה, ובאוגוסט חזר ללאהטי. הוא עזר ללאהטי לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל לראשונה בהיסטוריית המועדון למסגרת אירופית. ליטמאנן שיחק שתי עונות בלאהטי, ובשנת 2011 חתם בה.י.ק. הלסינקי לעונה אחת. באוקטובר 2011 שיחק במשחק האחרון בקבוצה.
נבחרת פינלנד
ליטמאנן החל לשחק במדי נבחרת פינלנד ב-1989. את שערו הראשון הבקיע ב-1991 לשערה של נבחרת מלטה. ליטמאנן היה קפטן הנבחרת מ-1996 עד שנת 2008, אז הוחלף בתפקיד על ידי סמי הופייה. הוא ערך מעל ל-100 הופעות בנבחרת, והוא שיאן ההופעות שלה. הוא גם מלך שערי הנבחרת עם 32 שערים.
בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית
בסיליוס השני בולגרוקטונוס (ביוונית: Βασίλειος Β' ο Βουλγαροκτόνος; "קוטל הבולגרים") היה קיסר ביזנטי מהשושלת המקדונית, ששלט מ-976 עד 15 בדצמבר 1025. בסיליוס נחשב להיות אחד מגדולי הקיסרים של האימפריה הביזנטית, מסעותיו הצבאיים הביאו את האימפריה לשיא גדולתה מאז כיבושי האימפריה המוסלמית במאה ה-7 המוקדמת. בסיליוס הנהיג בתקופת שלטונו את הכיבוש הביזנטי של האימפריה הבולגרית הראשונה.
בסיליוס נולד בשנת 958 לרומנוס השני. בגיל 5 נתייתמו הוא ואחיו קונסטנטינוס, שהיה מאוחר יותר לקיסר קונסטנטינוס השמיני (Κωνσταντίνος Η΄). ככל הידוע הוא לא העמיד צאצאים, וכנראה לא התחתן. בין השנים 963 ו-976 משלו בביזנטיון עוצרים, בתחילה ניקפורוס השני (Νικηφόρος Β΄ Φωκάς), שהתחתן עם תיאופנון, הקיסרית, ולאחר הירצחו (969), בהסכמתה, עלה לשלטון רוצחו, יוחנן הראשון צימיסקס, שהיה שר הצבא. לאחר מותו של זה, קיבלו האחים את הממלכה. אך בסיליוס היה מוכשר ותקיף יותר מקונסטנטינוס, והוא תפס את רסן השלטון בהסכמתו אחיו, שקיבל מעמד של מלך אך לא משל בפועל.
בסיליוס נחשב לאחד מהקיסרים הגדולים של ביזנטיון. כבר בראשית דרכו ביטל חלק גדול מזכויות האצילים והוציא כמה מהם להורג, תוך כדי סיכון כיסאו, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה. בעקבות תבוסת צבאו בצידה המזרחי של האימפריה בקרב אורונטס ב-994, נאלץ בסיליוס להתערב אישית במערכה כנגד השושלת הפאטמית. בסיליוס חצה עם צבאו את אנטוליה במעט יותר משבועיים, והופיע באופן לא צפוי בצפון סוריה באביב 995. הצבא הפאטמי, אשר צר באותו זמן על העיר חלב, נסוג ללא קרב. לאחר עימותים נוספים בין הצדדים נחתם הסכם שלום, אשר התקיים ללא אירועים מיוחדים מ-1001 ועד 1016.
ב-996 נדרש בסיליוס למלחמה בבולגרים, שהתחילו לתקוף את האימפריה כבר כמאה שנה קודם, ונחל כמה ניצחונות ב-1004 וב-1010, עד שהנחיל לבולגרים את תבוסתם המוחצת בקרב בלאסיצה, שהוביל למיגור צבאם ב-1014 ובעקבות כך קיבל את התואר "בולגרוקטונוס" - קוטל הבולגרים. מסופר עליו כי כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר מכל קבוצה חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל הראשון, קיסר בולגריה. לאחר מותו עלה על כיסאו אחיו, ולאחר מכן בנות אחיו, זואי ותאודורה; בתחילה היו בעליה ומאהביה של זואי הקיסרים, ולאחר מכן היו הן קיסריות.
רקע שושלתי
בסיליוס השני יליד 958 היה בכור בניו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ורעייתו, הקיסרית תיאופנון. בסיליוס היה בן לשושלת המקדונית ששלטה באימפריה הביזנטית מאז המאה ה-9 ונקראה על שם חבל מוקדון שממנו הגיע מייסדה, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. קיסרי האימפריה הביזנטית היו נתונים זמן רב להשפעה של גופים ואישים חיצוניים אך הצליחו לשמור על יציבות ירושה שושלתית. סבו של בסיליוס השני לדוגמה, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, היה תחילה נתון להשפעתה של אמו, זואי קרבונופסינה ובהמשך להשפעתו של המצביא רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
קודם עלייתו לכס
אביו של בסיליוס השני ואחיו קונסטנטינוס השמיני, הקיסר רומנוס השני, נפטר בעוד היה בסיליוס בן חמש בלבד. הקיסרית תיאופנון אפשרה את עלייתו של גנרל בצבא הביזנטי לכתר, ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. ניקפורוס היה מצביא מוכשר בימיו בשלטון אך לא היה מעורב יתר על המידה במנהל הפנים וכדי להותיר יציבות שלטונית הוא אימץ את בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני כבניו שלו, זאת כדי לשמור על המשך ירושת השושלת המקדונית כשליטת האימפריה הביזנטית. שלטונו של ניקפורוס היה עמוס במלחמות ומאבקים ותחת הנהגתו כבש הצבא הביזנטי את חבל קיליקיה והתקדם דרכו לכיבוש עיר הקודש הנוצרית, אנטיוכיה, בעוד האמירות המוסלמית של חלב ומוסול (אשר שלטה באזור באותה העת), נפלה למלחמת אזרחים ומאבקים פנימיים. לנוכח התפרקות הממשל הריכוזי של הח'ליפות העבאסית, הכין ניקפורוס השני את הצבא הביזנטי לקראת פלישה לתוך הלבנט.
ניקפורוס העלה את המס על האוכלוסייה החלשה של האימפריה למימון מערכותיו הצבאיות. הדבר הוביל לתסיסה אזרחית, מרד כושל שנועד להפיל את שלטונו בקונסטנטינופול הבירה, ולבסוף הוביל לרציחתו בשנת 969. אחיינו, שר הצבא, היה זה שהורה להתנקש בניקפורוס עקב מריבה ביניהם ולאחר מכן הוא ירש את הכתר הביזנטי והוכתר יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית. תיאופנון, שהייתה מאהבת של יוחנן, אפשרה לו לעלות לכס השלטון. בכל זמן זה נותר בסיליוס השני, ביחד עם אחיו קונסטנטינוס, בתפקיד הקיסרים השותפים אך בפועל השליטה הייתה בידיו של יוחנן הראשון. יוחנן בדומה לניקפורוס היה מצביא מוכשר וכיוון את רוב כוח צבאו לחבל הבלקן, שם הצליח לעצור את התפשטותה של האימפריה הבולגרית הראשונה והכניע את כוחותיו של סוויאטוסלב, נסיך קייב, מה שחיזק את ההשפעה הביזנטית על רוס של קייב. בהמשך יצא בפלישה לתוך הלבנט והובס רק בפרברי ירושלים. לאחר סיור ברחבי האימפריה הביזנטית, שב יוחנן הראשון בשנת 976 לבירה קונסטנטינופול בעודו חולה ונפטר ב-10 בינואר.
מרד סקלרוס
עקב צעירותו של בסיליוס השני, שירש את הכתר בטקס רשמי לצד אחיו קונסטנטינוס, השליטה בפועל על האימפריה עברה לידי היועצים בחצר הקיסרית. לפי החלטה שהתקבלה בחצר הקיסרית, הוסכם כי יש להדיח את הגנרל בארדס סקלרוס מתפקידו כגנרל הכוחות במזרח האימפריה. בארדס סירב להיענות לדרישת חצר המלוכה והכריז על עצמיו בתור הקיסר הלגיטימי של האימפריה הביזנטית בקיץ של שנת 976. הכוחות המורדים תחת בארדס סקלרוס כבשו שטחים נרחבים מאסיה הקטנה והחלו מלחמת אזרחים. בהוראת חצר המלוכה נקרא הגנרל בארדס פוקאס מהגבול הבולגרי להתעמת עם הכוחות המורדים. פוקאס ארב לכוחות המורדים בהתקרבם לצפון-מערב אסיה הקטנה, איפה שהיו רוב כוחותיו, ושם הפיל את רוב אנשיהם בקרב מוחץ בשנת 979. בסופו של הקרב נפל המרד של סקלרוס והוא עצמו ברח לעבר בגדאד, בירת הח'ליפות העבאסית. בשנת 985 השיג בסיליוס השני עצמאות שלטונית מבחינת סמכויותיו וניתן לו לפעול על דעת עצמו כשליט אבסולוטי על האימפריה הביזנטית.
הסדר סמכות
בסיליוס השני ראה את כוחו הרב של הגנרל בארדס פוקאס וחשש כי זה עלול לאיים על סמכותו הפוליטית. על כן, בשנת 986 בסיליוס השני החליט כי פעילות צבאית תביא להסדר הסמכות שלו בקרב כל שורות הצבא הביזנטי. בסיליוס הורה על צבא בפיקודו לפלוש לשטחי האימפריה הבולגרית הראשונה. האימפריה הבולגרית הייתה שרויה באותה העת במאבקי שלטון פנימיים ומספר שנים קודם לכן עלה לשלטון סימאון הראשון, קיסר בולגריה והדיח את שושלת קרום של קודמיו, דבר שהוביל לתשאול הלגיטימציה לשלטונו ולמאבקי סמכות בינו לבין הבויארים (האצולה הבולגרית) בחצר המלוכה. המסע הצבאי כשל אך בדרך חזרה אל האימפריה הביזנטית, הצבא של בסיליוס נתקף מתוך מארב שהוכן בידי הבולגרים באזור שערי טראיאנוס. בסיליוס השני הצליח לברוח משדה הקרב בקושי רב, והמערכה הצבאית בבולגריה הובילה להיחלשות סמכותו השלטונית עוד יותר ממה שהייתה קודם לכן.
היחלשותו של בסיליוס במעמד סמכותו הוביל לתסיסה אזרחית ובשנת 987 חזר סקלרוס אל מזרח האימפריה הביזנטית והחל מרד חדש נגד שלטונו של בסיליוס. בדומה לסקלרוס, פוקאס עצמו הכריז על מקומו כשליט האימפריה הביזנטית הלגיטימי. ברית בין שני המורדים התפרקה במהרה ופוקאס כלא את סקלרוס והתקדם לעבר הבירה של האימפריה, קונסטנטינופול, דרך אסיה הקטנה. בסיליוס השני ארגן נישואים בין אחותו אנה לבין ולדימיר הראשון "הגדול", נסיך קייב. ולדימיר הפך את רוס של קייב לממלכה נוצרית ובתמורה לנישואים הסכים לתת 6,000 מחייליו להנהגתו של בסיליוס השני שהיה בעת משבר אל מול המרד של פוקאס. הכוחות של שכירי החרב הרוסים מנעו את המשך התקדמות צבא המורדים ובשנת 989 יצא בסיליוס השני בהנהגת הכוחות ותקף את פוקאס בקרב על אבידוס, הממוקמת על שערי הדרדנלים (מצרי הים המחברים בין הים האגאי וים השיש. פוקאס נפל במהלך הקרב ולצידו גם המרד שהנהיג נפל. מיד לאחר ניצחונו הצבאי המוחץ יצא בסיליוס השני במסע ברחבי האימפריה להסדיר את מעמדו.
רפורמות בממשל
הודות להתנהלותו של בסיליוס, שהיה פעלתן ושאפתן, הוא לקח את רוב מושכות השלטון בעוד אחיו, קונסטנטינוס השמיני, היה בעל תפקיד טקסי בלבד בתור הקיסר השותף של האימפריה הביזנטית. בסיליוס השני ביצע סדרת רפורמות כלכליות שהובילו את האריסטוקרטיה לחלוק מכספה עם האיכרים העניים ברחבי האימפריה במטרה שמעמדם הכלכלי של האיכרים לא יקרוס במהלך שנות בצורת. בפועל היו הרפורמות במטרה להחליש את כוחה של האצולה לעומת הקיסר אך הדבר הוביל במקביל לאהדה רבה לשלטונו מצד האוכלוסייה של האיכרים ברחבי האימפריה. הודות לפועלו הוא כונה בתואר "המנצח של הצמיתים". הקיסר בסיליוס סירב למנות מפקד צבאי חדש על מוצבי הגבול המזרחי מכיוון שידע כי הנושא בתפקיד זה עלול להיות חזק מדי ביחס את הקיסר ועלול לעורר התחרות על סמכויות הכתר בדומה לבארדס סקלרוס. על כן הוא הפך בפועל למפקד המוצב במזרח מעבר לתוארו בתור המפקד העליון של הצבא. רפורמות נוספות שהנהיג בסיליוס כללו חיזוק מעמדה של הביורוקרטיה הקיסרית, העברת נחלות של האצולה לידי המוסד הקיסרי ווידוי כי החיל הקיסרי של שכירי החרב מרוס של קייב, יישאר מקורב לקיסר בכל מקום בוא יהיה. מכיוון שרוב הרישומים ההיסטוריים בני התקופה סבבו על אירועים דרמטיים, ישנה הערכה היסטורית כי המחסור במקורות על מצבה הפנימי של האימפריה בתקופה שלאחר הסדר הסמכות מסמלים כי מצבה הפנימי של האימפריה היה יציב וכי הרפורמות שהנהיג בסיליוס צלחו בשמור יציבותו השלטונית.
בולגריה (991–995)
בשנת 991 הרים בסיליוס השני את הצבא הביזנטי והתכונן למלחמה נגד האימפריה הבולגרית הראשונה שבאותה העת נשלטה מבחינה רשמית בידי רומאן, קיסר בולגריה אם כי השלטון בפועל עמד לרשותו של סמואיל הראשון, שהיה בעל הפיקוד העליון על הצבא. מטרתו של בסיליוס הייתה להשיב את השטחים שאבדו במהלך האסון הצבאי בקרב על שער טראיאנוס. בשונה מהפעם הקודמת, בסיליוס למד להעריך את המיומנות והאיכות של אנשיו יתרה על מספרם. על כן הוא לקח עמו רק את המיומנים בחיילי הצבא הביזנטי ואת המשמר הקיסרי של שכירי החרב שהיו איתו. המערכה בבולגריה נמשכה ארבעה שנים ורוכזה בעיקר בתראקיה וחבל מקדוניה. הטקטיקה של הצבא הביזנטי כללה אדמה חרוכה אשר פגעה קשות באוכלוסייה המקומית, בתוצרת החקלאית ובכלכלה הבולגרית. לבסוף הביס הצבא הביזנטי את סמואיל הראשון בקרב וכלא את הקיסר רומאן כאסיר פוליטי. בסיליוס הביא לברית צבאית בין האימפריה הביזנטית לדוכסויות סרביה וקרואטיה ובכך איגף את בולגריה ביריבים.
נסיכות חלב (995–1000)
בעוד המערכה בבולגריה התמשכה, הגיעה הודעה לבסיליוס כי השושלת הפאטמית החלה במערכה נוספת נגד האימפריה הביזנטית, תקפה ללא הצלחה את אנטיוכיה והחלה בפלישה לתוך נסיכות חלב, מדינת חסות ביזנטית. במטרה להניע את צבאו במהירות האפשרית, בסיליוס דאג כי לכל חייל בצבאו הקטן אך המיומן יהיה סוס. בדרך זאת של תנועת פרשים הגיעו הכוחות הביזנטים תחת בסיליוס לצידה השני של האימפריה הביזנטית בחודשים ספורים בלבד. הצבא הביזנטי כבש את העיר אפאמיאה על החידקל והניס את הצבא הפטאמי חזרה לאזור הגבול. בהמשך הצבא הביזנטי בזז וכבש סדרת ערים לאורך הגבול. בנקודה מסוימת במהלך המערכה, הצבא הביזנטי נבזז בידי נוודים שבטיים מקומיים, בתגובה, בסיליוס הורה על תפיסתם של ארבעים מהנוודים הבוזזים, כריתת כל ידיהם ואז שחרורם במטרה להרתיע את האוכלוסייה המקומית. בסיליוס תחילה פעל להסדיר את היחסים עם הפאטמים כאשר סירב לתמוך במרד שנערך בשנת 997 בקהיר. שנה לאחר מכן, כאשר הפאטמים לא פנו כלל לקראת הסדר, בסיליוס החליט לתמוך כלכלית במרד נוסף נגד השלטון הפטאמי אשר פגע קשות באספקת התבואה של השושלת המוסלמית.
בתחילתו של האלף השני חתם בסיליוס השני על הסכם שלום עם הפאטמים אשר היה בעל תוקף לעשור שנים. לאחר מכן הניע בסיליוס את כוחותיו חזרה אל המערכה נגד בולגריה. במטרה לוודא את יציבות הגבול אל מול הפאטמים, בסיליוס הורה לניקפורוס אורנוס, גנרל ביזנטי ששמר על הגבול הבולגרי בעוד היה בסיליוס במערכה נגד הפאטמים, לנוע ממוצבו לעבר הגבול המזרחי עם הפאטמים במטרה לשמור על הסדר, שימור ההחלטות של הסכם השלום ושימור ההרתעה של הכוחות הביזנטים המוצבים אל מול ההנהגה הפאטמית והכוחות הנוודים השבטיים באזור.
בולגריה (1000–1018)
לפני שיצא למערכה נוספת נגד האימפריה הבולגרית, בסיליוס השני קבע את העיר פיליפופליס להיות למטה ההנהגה שלו במערכה. הצבא הביזנטי יצא במסע כיבושים נרחב בבולגריה במסגרתו הצליח לכבוש את סופיה למרות התנגדות נועזת מצד האוכלוסייה המקומית. בעת הגיע הצבא הביזנטי אל גדות נהר הדנובה, האימפריה הבולגרית נחצתה בשניים, מה שהקשה עוד יותר על עמדת ההגנה שבה נקט הצבא הבולגרי תחת הנהגתו של סמואיל. בשנת 1001 שינה בסיליוס אסטרטגיה וכיוון את צבאו לקראת מתקפה אל תוך בולגריה דרך יוון הביזנטית. המערכה הביאה לכיבוש של רוב מקדוניה היוונית ואפירוס וקירבה את הכוחות הביזנטים אל עבר הבירה הבולגרית אוחריד. בשנה שלאחר מכן יצא הצבא הביזנטי לכיבוש צפון בולגריה על גדות הדנובה בתנועה דרך יוון הביזנטית צפונה. במטרה להסיט את הצבא הביזנטי, סמואיל יצא במתקפה בתראקיה ובזז את העיר הביזנטית אדריאנופול. בסיליוס סירב לאפשר למטרתו האסטרטגית לחמוק והורה לצבאו להמשיך בהתקדמות על גדות הדנובה. בדצמבר 1002, לאחר שמונה חודשי מצור ממושכים, הצליחו הכוחות הביזנטים להביא לכניעתה של העיר וידין ולהישג אסטרטגי חשוב בכיבוש בולגריה.
בשנת 1003 לאחר שחנו לאורכו של החורף בעיר וידין, יצאו הכוחות הביזנטים בהתקדמות דרומה וכבשו סדרת ערים בלב האימפריה הבולגרית עד אשר הגיעו לסקופיה. בעוד הביזנטים צרו על העיר, צבאו של סמואיל הגיח מצדן השני של גדות נהר וארדאר עליו יושבת העיר. הצבא הביזנטי מצא דרך לחצות את הנהר בבטחה, עבר דרכה במהלך הלילה ופשט על כוחותיו החונים של הצאר הבולגרי. במהלך הקרב היו הכוחות הבולגרים לא מוכנים כלל וכלל ולבסוף היה על סמואיל לסגת מזרחה. מדי שנה יצא הצבא הביזנטי בסדרת פשיטות על בולגריה. הנתונים על אשר אירע במערכה נגד בולגריה בין השנים 1004 ו-1014 נתונים בערפל מכיוון שאין רשומות על התקופה. ישנה הערכה כי הסכם שלום ביזנטי בן 10 שנים סיים את תוקפו ועל כן שבו הצדדים למלחמה בשנת 1014. בשנת 1014 ידוע כי צבאו של בסיליוס, אשר מנה לערך 23,000 איש, תקף עמדות בולגריות צפונית-מזרחית לעיר סלוניקי, מהערים הגדולות והחשובות ביותר באימפריה. לאחר תנועה דרך גדות נהר סטרומה, פגש הצבא הביזנטי בצבא הבולגרי בתוך עמק שעמד בין שתי רצועות הרים. הצבא הביזנטי בנהגתו של בסיליוס השני פגש בצבא הבולגרי בהנהגתו של סמואיל הראשון במהלך קרב בלאסיצה המכריע. הכוחות הבולגרים היו מוכנים בתוך ביצורים ועקב צרות המעבר בין רצועות ההרים, בסיליוס נותר אם אפשרויות מעטות ולבסוף החליט להורות לצבאו לצאת במתקפה ישירה על הבולגרים. הכוחות הבולגרים נאבקו והניסו את הביזנטים חזרה למקומם כפי שהיה בתחילת הקרב. בסיליוס גילה מעבר הררי קטן וחיקה את האסטרטגיה הפרסית בקרב תרמופילאי כאשר הורה לחלק מכוחותיו לנוע דרך המעבר ההררי הצר ולתקוף במפתיע את הכוחות הבולגרים. הטקטיקה הביזנטית צלחה והכוחות הבולגרים הובסו, 15,000 שבויים נלקחו, רוב הכוחות נהרגו בקרב וסמואיל עם עוד מעטים הצליח לברוח.
במטרה להרתיע את הבולגרים, בסיליוס הורה לעוור את השבויים הבולגרים. מתוך כל מאה שבויים הביזנטים הותירו רק אחד עם עין אחת במטרה להוביל את חבריו למקום מבטחים. פעולה זאת שדמתה לכריתת ידי הנוודים הערבים במערכה נגד הפטאמים, זיכתה את בסיליוס השני בכינוי בולגרוקטונוס (Βουλγαροκτόνος), משמע "קוטל הבולגרים". כאשר השבויים המשוחררים הגיעו למחנה של סמואיל כעבור מספר שבועות, הקיסר הבולגרי כביכול לקה בהתקף לב ומת, מה שהותיר את משבר ירושה בתוך הממשל הבולגרי ומנע התארגנות סדירה מחודשת אל מול הכוחות הביזנטים. בסיליוס יצא במערכה לכיבוש בולגריה כולה. בשנת 1018, לאחר נפילתו שלח הנסיך הבולגרי איוואן ולאדיסלב, האצולה הבולגרית נכנעה לממשל הביזנטי. האימפריה הבולגרית הראשונה חדלה מלהתקיים ולאחר 300 שנים של מאבק אל מול הביזנטים היא סופחה לשטחי האימפריה הביזנטית.
לאחר הניצחון המכריע נגד הבולגרים, בסיליוס השני הסדיר מרכזי שלטון ונע ברחבי השטחים הכבושים בשביל להסדיר את הסמכות הביזנטית. בהמשך הוא יצא בטריומף (מצעד ניצחון) ברחבי הבירה הביזנטית קונסטנטינופול. בסיליוס התייחס בכבוד בפני התושבים הבולגרים החדשים של האימפריה הביזנטית והותיר את האצולה והבויארים בתפקידי מפתח במטרה לאפשר לסיפוח השטחים לעבור בצורה חלקה ולמנוע התנגדות עתידית. בולגריה נותרה בידי השליטה הביזנטית למשך יותר מ-200 שנים לאחר הכיבושים של בסיליוס עד להקמת האימפריה הבולגרית השנייה במרד של האחים איוואן אסן הראשון, קיסר בולגריה ופטר הרביעי, קיסר בולגריה. בסיליוס אפשר לשמור על עצמאות יחסית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית מהכנסייה האורתודוקסית של יוון אך סירב להכיר במנהיגה כשווה ערך לעומת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול.
שנים אחרונות
בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-11 יצא בסיליוס למערכה נוספת, הפעם במסגרת הסכסוך הביזנטי-גאורגי נגד הממלכה הגאורגית המאוחדת בהנהגתו של גאורגי הראשון, מלך גאורגיה. הביזנטים נחלו שני ניצחונות מוחצים אל מול הגאורגים במהלך קרב שירימני וקרב סוונדכס שאילץ את הגיאורגים להיכנס למשא ומתן לשלום. בשנת 1022 החל מרד נגד שלטונו של בסיליוס השני בקפדוקיה, מרד זה נמחץ הודות לבגידות פנימיות בתוכו ולתגובה מהירה של הצבא הביזנטי. בסיליוס השני בן ה-67 נפטר בדצמבר 1025 לאחר אחת מתקופות השלטון הארוכות ביותר בתולדות האימפריה הביזנטית. יורשו בשלטון היה אחיו, קונסטנטינוס, שהוכתר פעם נוספת בתור קונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית. לא היה ביכולתם של יורשיו של בסיליוס לשמור על יציבות האימפריה. עקב מאבקי סמכויות, תסיסה אזרחית ועלייתם של יריבים נוספים לאימפריה הביזנטית, האימפריה סבלה אסון צבאי קטסטרופלי במהלך קרב מנזיקרט אשר אירע בתוך רק חצי מאה לאחר מותו של בסיליוס השני.