cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בג"ץ נעמי נבו
בעקבות פסיקת בית הדין הארצי לעבודה
פרופ' פרנסס רדאי תיארה את התגובה הציבורית לפסק הדין:
פסיקת בג"ץ
בתחום משפט העבודה, בית הדין הארצי לעבודה הוא הערכאה העליונה ולא ניתן לערער על פסיקותיו. עם זאת ניתן לעתור לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, בתנאי שישנה טעות בולטת מעל פני הפסק או סוגיה ציבורית המחייבת דיון מעמיק. את מילוי התנאים הללו קובע בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ.
בהתאם לעיקרון זה עתרה ד"ר נבו לבג"ץ, נגד בית הדין הארצי לעבודה וכן נגד המעורבים ביצירת חוקת הפנסיה של הסוכנות היהודית: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המועצה הארצית של עובדי הסוכנות לארץ ישראל והסתדרות הפקידים - הוועד המרכזי.
עוד לפני פסיקת בג"ץ, אך בעקבות מאבקה של נבו, נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987, שקבע כי עובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לגבר עובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד. תחולתו של החוק היא מיום פרסומו, 26 במרץ 1987. בעקבות חקיקה זו נדרש בג"ץ להכריע לא רק בסוגיות שבהן הכריע בית הדין הארצי לעבודה, אלא גם בסוגיית השפעתה של חקיקת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד על העתירה.
השופט בך פסק שההבחנה בין גבר לאישה בסעיף 6 לחוקת הפנסיה אכן מהווה הפליה, ותמך החלטתו זו בשלל נימוקים, ובהם:
כחיזוק לקביעתו הביא את חקיקת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד וציין כי "מאחר שלא צוין, שהחוק הנו בעל תחולה רטרואקטיבית, אין הוא חל על המקרה של העותרת. אך ניתן בהחלט ללמוד מאותו חוק, ומההנמקה בדברי ההסבר להצעת החוק, שההבחנה כאמור בין אישה לגבר בהסכם קיבוצי מהווה הפליה פסולה". הוא הוסיף וציין: "אינני מוצא פגם במתן האופציה לאישה לפרוש; דבר זה עשוי להיות לתועלתם של כל הנוגעים בדבר. אך אין הצדקה להסדר, אשר על פיו מחויבת האישה לפרוש לגמלאות, כאשר גבר, המועסק באותה עבודה וגילו זהה לגילה, רשאי להמשיך בעבודתו." הוא הבהיר: "מוכן אני להניח, כי לא היה בכוונת מעסיקיה של העותרת להפלות אותה ואת יתר העובדות לרעה כאשר חתמו על חוקת העבודה. אך כוונתה של המשיבה אינה קונקלוסיבית לעניין השאלה שעלינו להכריע בה, שכן המבחן לבדיקת קיומה או אי-קיומה של הפליה הוא אובייקטיבי ולא סובייקטיבי. המניע ליצירת שוני בין גברים לנשים אינו המכריע בנדון, ולצורך קביעת קיומה של הפליה יש לבחון את התוצאה הסופית, כפי שהיא מצטיירת במציאות החברתית." בהתאם לכך, אותו חלק מסעיף 6, הקובע גיל פרישה כפוי שונה לגבי אישה, נוגד את תקנת הציבור, ומן הדין לבטלו.
באשר לסעד שיינתן לד"ר נבו, שעבודתה הופסקה כחמש שנים טרם מתן פסק דין זה, קבע השופט בך: "על הצדדים לנהל משא ומתן על התוצאות המעשיות של פסק-דין זה ביחס לזכויותיה של העותרת. אם לא יימצא פתרון מוסכם בעניין זה תוך זמן סביר, הרי תוכל העותרת לפנות בעניין זה פעם נוספת אל בית הדין האזורי לעבודה."
השופטים נתניהו ואריאל הצטרפו לפסק דינו של השופט בך. השופטת נתניהו הוסיפה הערה: "מצער הדבר בעיניי, כי בישראל של ימינו לא היה זה ברור ומובן מאליו, כי כפיית פרישתה של אישה מעבודתה בגיל מוקדם מאשר גבר מהווה הפליה. מאז דור המייסדים והחלוצים לקחה האישה ולוקחת עד ימינו חלק שווה עם הגבר בעשייה בכל שטחי החיים ואינה נופלת מהגבר ביכולתה לעשות כן, על-אף המטלות הנוספות שהיא נושאת בהן כרעיה וכאם. ההפליה מתבטאת בעיניי לא רק בהפסד הכספי הנגרם לה על ידי הוצאתה לפרישה בגיל צעיר יותר, אלא גם, ולדידי בעיקר, בכך שנמנע ממנה, דווקא בגיל שבו היא פנויה יותר לכך, להגיע להישגים, להשלמה ולפריחה במימוש כישוריה וכישרונותיה השונים." בספטמבר 1997 ניתנה לנתניהו הזדמנות נוספת לתקן עוול זה, כאשר מונתה לעמוד בראש הוועדה הציבורית לבחינת גיל הפרישה מעבודה.
הערות לפסיקת בג"ץ
בראיון שנתן השופט בך בשנת 2007 סיפר: "כשראיתי לראשונה את העתירה של ד"ר נעמי נבו, התפלאתי על כך שלא התעוררה התנגדות קודמת להבדל בין גיל הפרישה של גברים ושל נשים, למרות הופעתו בהסכמי עבודה רבים."
פרופ' פרנסס רדאי, שיחד עם עו"ד אביגדור פלדמן ייצגה את ד"ר נבו בעתירה לבג"ץ, סיפרה על חוויותיה:
פרופ' נילי כהן העירה על פסק דין זה: "לפסק הדין חשיבות חוקתית ממדרגה ראשונה. עקרון השוויון הוכר כעקרון הגובר על חופש החוזים במובנו הפוזיטיבי. בית המשפט דוחה את העיקרון כי בחוזה, הצדק הוא מה שהצדדים הסכימו עליו. בית המשפט קובע אמת מידה חיצונית של צדק, עדיפה על מה שקבעו הצדדים, המושתתת על איסור הפליה, על העיקרון של שוויון בין המינים."
על חקיקתו של חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד במהלך הדיון המשפטי העירה פרופ' כהן:
בבג"ץ דנילוביץ ניתח המשנה לנשיא, אהרן ברק, את הטכניקה שבה נקט בג"ץ לתיקון האפליה שהתגלתה בבג"ץ נעמי נבו:
בג"ץ איתנה ניב
תריסר שנים לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ נעמי נבו נדרש בג"ץ פעם נוספת לדון בהפליה הקשורה לתאריך פרישה שונה לגבר ולאישה. בג"ץ איתנה ניב עסק בהצעה של קופת חולים כללית לקבוצה מעובדיה, שהגיעו לגיל 57, לפרוש לפנסיה מוקדמת, ולקבל מהקופה פנסיית גישור עד הגיעם לגיל פרישה - הגיל שבו תסכים קרן הפנסיה שבה הם מבוטחים, קרן הגמלאות המרכזית, לשלם להם פנסיית זקנה. בתקנון של קרן הפנסיה נקבע גיל הפרישה לנשים - 60 שנים, ולגברים - 65 שנים. בהתאם לכך הוצעה לעובדים פנסיית הגישור. העותרות, איתנה ניב ונעמי אורטל, פרשו בתנאים אלה, אך לאחר מכן עתרו לבית הדין לעבודה בנימוק שהסכמי הפרישה שחתמו עליהם נוגדים את עקרון השוויון, את תקנת הציבור ועוד דברי חוק שעניינם שוויון זכויות לנשים, ודרשו את ביטול התנאים המפלים. בית הדין האזורי לעבודה ובית הדין הארצי לעבודה דחו את תביעתן, אך זו התקבלה ברוב קולות בעתירה לבג"ץ.
שמוליק יפרח
שמוליק יפרח (נולד ב-1964) הוא מנכ"ל תיאטרון באר שבע ומנהלו של גודמן - בית ספר למשחק בנגב השוכן בבאר שבע, אותו ייסד בשנת 2006. כמו כן, שימש כמנכ"ל התיאטרון הקאמרי עד פברואר 2018, ועד 2017 היה מנכ"ל ומנהל אמנותי שותף של תיאטרון באר שבע בקדנציה הראשונה.
ביוגרפיה
יפרח נולד וגדל בדימונה. הוא בן להורים יוצאי מרוקו. בגיל 14 עבר ללמוד במקוה ישראל. בנעוריו הרבה להגיע לתיאטראות תל אביב ואף השתתף בחוג התיאטרון.
הוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי" (1987–1990). בכיתתו למדו בין השאר רפי ניב, איה שבא, ליליאן ברטו, דוד קיגלר ואדוה עדני. בתום לימודיו, שיחק במשך שלוש שנים בתיאטרון באר שבע, בתחילה בתקופת כהונתם כמנכ"לים של ציפי פינס ואחר-כך של גדי רול. אחר-כך עסק בפעילות ניהולית וחינוכית: ביים קבוצות משחק בדרום, ניהל במשך שלוש שנים מתנ"ס בדימונה והיה אחראי על בית הספר לתקשורת בעיר וריכז את מגמת התיאטרון בשני בתי ספר תיכון בבאר שבע.
ב-2005 יפרח הקים את בית הספר למשחק ואמנויות הבמה גודמן בבאר שבע. זהו בית הספר היחידי למשחק הממוקם דרומית לתל אביב.
בפברואר 2010 התמנה יפרח למנכ"ל ומנהל אמנותי של תיאטרון באר שבע והחליף את נתן דטנר, המנהל הקודם, שכיהן חמש שנים בתפקיד (יפרח היה מועמד גם בסבב המנויים הקודם, אך הפסיד את התפקיד לדטנר). הוא הומלץ בידי ועדת האיתור ונבחר בידי הוועד המנהל של התיאטרון שהחליט על מינויו פה אחד בספטמבר 2009. 57 אנשים הגישו מועמדות לתפקיד ו-14 נכללו ברשימת המועמדים הסופית, בהם הבמאים משה קפטן, רוני ניניו ועמית גזית. לאחר בחירתו מינה יפרח את חברו רפי ניב למנהל אמנותי שותף. במקביל לכך, שניהם נשארו בתפקידיהם הניהוליים גם בבית הספר למשחק גודמן.
בשנתיים הראשונות לכהונתו כמנכ"ל גדל חוג המינויים של התיאטרון מ-8,000 ל-13,000, מספר ההצגות שנמכרו גדל מ-220 ל-500 ותקציבו השנתי של התיאטרון גדל בכעשרה מיליון שקלים. בתקופת כהונתו של יפרח ההצגה "פיאף", בבימויו של אלי ביז'אווי הייתה להצגה המצליחה ביותר בתולדות תיאטרון באר שבע, עליה זכתה השחקנית הראשית יונית טובי בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הטובה ביותר ב-2009. זוהי ההצגה הראשונה של התיאטרון שנסעה להופיע בחו"ל (הפרס וההישג היו בתקופת כהונתו של יפרח, אך ההצגה עלתה בתקופת כהונתו של נתן דטנר וביוזמתו). בנוסף לכך זכה התיאטרון בעוד ארבעה פרסי תיאטרון באותה שנה, על ההצגה "הרוזן ממונטה כריסטו": שניים לעידו ריקלין – אחד על הבימוי ואחר על העיבוד, פרס נוסף לשחקן המשנה אלון אופיר ופרס נוסף למעצבת התפאורה נטע הקר. סף הכול חמישה פרסי תיאטרון באותה שנה, זאת כשבתשע השנים שקדמו לכך, הוא זכה רק בארבעה פרסי תיאטרון.
ב-2012 הפכה הקומדיה "שחק אותה סם", להצגה המצליחה ביותר בתולדות תיאטרון באר שבע וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר של השנה. "שחק אותה סם" היא פרי עטו של וודי אלן, ובבימויו של אילן אלדד. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010. באותה שנה, אורן כהן, בוגר בית הספר גודמן, זכה בפרס השחקן המבטיח על תפקידו בהצגה "קן הקוקייה" שנה אחר-כך זכה התיאטרון בפרס נוסף שניתן ליעל איתן, השחקנית המבטיחה לשנת 2011, עבור משחקה בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" מאת עינת ברנובסקי, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי.
יפרח היה חבר בוועדת ההיגוי להקמת הפרויקט "עולם הילד" ועמד בראש פורום לגיבוש תוכנית חומש תרבותית לבאר שבע. בשנת 2010 היה שותף להקמת תיאטרון הפרינג בעיר העתיקה. בשנת 2015 יזם והקים את תיאטרון הילדים והנוער בבאר שבע.
במאי 2017 מונה למנכ"ל התיאטרון הקאמרי. בתום פחות משנה, ב-22 בפברואר 2018, הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לדבריו "בשל נסיבות משפחתיות בלתי צפויות".
במאי 2019 חזר לקדנציה שנייה כמנכ"ל תיאטרון באר-שבע.
יפרח נשוי לקרן, הם הורים לשני ילדים ומתגוררים ביישוב עומר.
חיבור שקע-תקע
חיבור שֶׁקַע-תֶּקַע הוא האמצעי הנפוץ לחיבור או ניתוק מהיר של מכשירי חשמל ביתיים ואחרים לרשת החשמל. לחיבור שני רכיבים עיקריים:
התקע הוא רכיב עטוף בחומר מבודד, המחובר למכשיר באמצעות כבל חשמלי. בתוך התקע, מחוברים גידי הכבל לאלקטרודות הבולטות מתוכו ומאפשרות התאמתו לשקע מתאים. האלקטרודות עשויות על פי רוב פליז או ניקל. תקעים חשמליים כוללים יציאה של שתי אלקטרודות לפחות - לחיבור קו המופע וקו האפס. בחלק מהתקעים קיימת אלקטרודה שלישית להארקה. קו המופע יהיה בפין הימני, האפס בשמאלי וההארקה בתחתון. ימין ושמאל כאן הם כאשר מסתכלים על התקע מאחור, כלומר במצב בו הוא מחובר לשקע. צבע הבידוד של המוליך של הפאזה בתקן הישראלי הוא חום (אדום בתקן הישן), ושל האפס - כחול (שחור בתקן הישן). קו ההארקה הוא בצבע ירוק צהוב. לעיתים קרובות ישנם תבליטים קטנים בחלקו הפנימי של התקע, בהם המופע (פאזה) מסומנת בסימן ~ (טילדה) או באות L, האפס בספרה 0 או באות N, וההארקה ב־⏚. תקעים למכשירים תלת-מופעיים (מערכת תלת-פאזית) מכילים שלוש אלקטרודות מופע.
השקע הוא הרכיב שאליו מחובר התקע, והוא תואם לתקע. המעטפת של שקעים חשמליים עשויה חומר מבודד, על פי רוב בקליט, ומכילה פתחים חריצים המתאימים לסידור האלקטרודות של התקע. השקע מחובר לרשת החשמל באמצעות מוליכים המחוברים לאלקטרודות פנימיות קפיציות, בעלות מבנה המותאם לעטיפת האלקטרודות של התקע, תוך יצירת שטח מגע משמעותי ביניהם. שקעים חשמליים עשויים להיות ניידים (כמו בקצהו של כבל מאריך) או נייחים. שקעים נייחים ניתנים להתקנה כמעט על כל משטח, בין אם מדובר בקיר, ריהוט או כל אלמנט יציב אחר. קיימים שקעים להתקנה בולטת על משטחים, אשר מכונים על הטיח (עה"ט), ושקעים להתקנה שקועה. כאשר מסתכלים על השקע המותקן, השקע מסודר בצורה כזו שהפאזה בצד ימין של השקע, האפס בצד שמאל, ולמטה ההארקה. צבע הבידוד של המוליך של הפאזה בתקן הישראלי הוא חום (אדום בתקן הישן), ושל האפס - כחול (שחור בתקן הישן). קו ההארקה הוא בצבע ירוק צהוב. לעיתים קרובות ישנם תבליטים קטנים בחלקו הפנימי של השקע, בהם הפאזה מסומנת בסימן ~, האפס בספרה 0, או באות N, וההארקה ב־⏚. שקעים למכשירים תלת-מופעיים (תלת-פאזי) מכילים שלוש אלקטרודות מופע.
בישראל
ברוב המתקנים הביתיים בישראל בשנות החמישים נעשה שימוש בשקעים ותקעים עם שני פינים המכונים גם תקע אירופי (סוג C). סוג זה של תקעים נמצא בשימוש עד היום לשם חיבור מכשירים בעלי בידוד כפול.
בתחילת שנות השישים אומץ תקן ישראלי לתקעים ושקעים עם שלושה פינים בפרופיל שטוח. תקן זה הוא ייחודי ובלעדי לישראל (סוג H). בשקעים אלו נוספה הארקה שלא הייתה קיימת בשקעים הישנים, אולם חסרונם של השקעים החדשים היה בזה שלא איפשרו חיבור התקעים הישנים בעלי שני הפינים העגולים (תקע אירופי C), והיה צורך להשתמש במתאמים מיוחדים. עם הזמן שונה התקן והוחל שימוש בשקעים בהם היה שינוי במכסה השקע, שני פתחים שהם שילוב של פתח שטוח ופתח עגול, שאיפשר גם חיבורם של תקעים עם שני פינים עגולים (תקע אירופי C). בשנת 1989 אומץ תקן ישראלי (SI 32) חדש לתקעים - שלושה פינים בפרופיל עגול במקום שלושה פינים בפרופיל שטוח לאלקטרודות (ראו בתמונה למעלה). בתחילה הופצו שקעים המתאימים גם לתקן החדש (עם פתח שהוא שילוב של פתח שטוח ופתח עגול גם לפין ההארקה, ראו תמונה למעלה) ובשנת 2006 החלו להופיע התקעים החדשים עם שלושה פינים בפרופיל עגול, בעלי קוטר גדול מבעבר. יתרונם של הפינים העגולים הוא בכך שהם נותנים שטח מגע גדול יותר בהדקים של השקעים ומונעים התחממות של נקודות המגע, דבר המגביר את הבטיחות (במוסדות מסודרים לא מפיצים יותר תקעים בפרופיל שטוח). חסרונם בכך שאין אפשרות להכניס תקעים חדשים עם שלושה פינים עגולים לשקעים ישנים שבהם חור פין הארקה (שלישי תחתון) בפרופיל שטוח. החדשים לא יכנסו גם לשקעים הישנים יותר, בעלי שלושה חורים בפרופיל שטוח. חוסר התאמה זה דורש שימוש במתאמים או מפצלים כדי לחבר תקע חדש לשקע ישן, שימוש בעייתי מבחינה בטיחותית.
בבתים ישנים ניתן למצוא גם תקעי BS-546 של 15 אמפר שנועדו למזגנים. שקע נוסף שניתן למצוא בישראל הוא שקע תלת פאזי בעל חמישה מגעים.
סוגי שקעים
במדינות שונות נעשה שימוש בשקעים ותקעים חשמליים שונים בצורתם. התקעים עם שלושת הפינים העגולים שבשימוש בישראל, ובגרסה דומה בתאילנד. תקעים עם שני פינים, יכולים להתאים לשקעים במדינות רבות. תקעים עם שני פינים ממדינות רבות יתאימו גם לשקעים ישראליים (ראו בקישורים חיצוניים).
A
השקע הלא מוארק שנפוץ בארצות הברית. ידוע גם כ־NEMA 1-15 ומוגדר בתקן 6 ANSI/NEMA WD.
B
שקע מוארק שהוא השקע הביתי הנפוץ בצפון אמריקה. תקעים מסוג A יכולים להיכנס גם לשקעים מסוג B. ידוע גם כ־NEMA 5-15.
C
יורופלאג (Europlug) או בשמו הרשמי CEE 7/16. זהו תקע לא מוארק שתוכנן להתאים לכל השקעים הנפוצים באירופה (למעט השקעים הבריטיים מסוג G). מתאים גם לשקעים ישראליים. שקעים מהסוג הזה אינם נפוצים.
D
שקע מוארק עם שלושה פינים גדולים יחסית ופין ההארקה בולט מעבר לשניים האחרים. זה היה התקן בבריטניה עד שנת 1962. הוא עדיין בשימוש במדינות שונות כגון הודו ונמיביה. שמו הוא BS-546 (גרסת 5A).
E
שקע צרפתי (CEE 7/4) הוא שקע מוארק שבו ההארקה היא פין בולט. תקעים מהסוג הזה נמצאים בשימוש בצרפת, בלגיה, פולין, צ'כיה, תוניסיה ומרוקו. מקובל להשתמש בהם בתקעים מסוג CEE7/7 אשר מתאימים גם לשקעים הגרמניים מסוג F.
F
שקע גרמני ("שוקו" - Schuko) הוא שקע מוארק שנמצא בשימוש, בין השאר, בגרמניה. שמו הרשמי הוא CEE 7/5. ההארקה לא נמצאת בפין ייעודי אלא במגרעות בצד התקע.
G
שקע מוארק שהוא השקע התקני בבריטניה מאז 1962. בשימוש גם באירלנד, מלטה וקפריסין. שמו הרשמי הוא BS-1363. פין ההארקה ארוך יותר ותפקידו לפתוח זוג תריסי הגנה הסוגרים את פתחי שני הפינים האחרים, הפינים מחופים בבידוד חשמלי עד מחציתם, כך שכאשר הם מוחדרים לשקע באופן חלקי, שעדיין מאפשר זרם חשמלי, לא ניתן לגעת במתכת חשופה. נוסף על כך מצויד כל שקע בנתיך ביטחון.
H
שקע ישראלי בשימוש בישראל, וברצועת עזה מקבל גם תקעים מסוג C. שקע זה נחשב מסוכן יחסית, משום שהוא יצוק בקו זהה לקו הקיר ואינו משוקע. בזמן הוצאת התקע, הפינים חשופים עם חשמל "חי" למגע, ובמיוחד על ידי ילדים קטנים, בעלי אצבעות דקות.
I
השקע הנפוץ באוסטרליה, ניו זילנד וארגנטינה. התקעים הם בצורת V אולם בכיוון הפוך מזה שבשקעים הישראליים. גם בסין יש שקעים דומים.
J
השקע הנפוץ בשווייץ ובליכטנשטיין. פין ההארקה נמצא רק מעט מתחת לשני הפינים האחרים. שמו הרשמי: SEV 1011.
K
השקע הנפוץ בדנמרק וגרינלנד. פין ההארקה בצורת חצי עיגול.
L
סוג שקע ותקע הנמצאים בשימוש באיטליה, צ'ילה, וחלק ממדינות צפון אפריקה. התקן CEI 23-50 מאפיין שלושה פינים הנמצאים בשורה אחת, תוך שהוא מבדיל בין כאלו המיועדים ל-10 אמפר ו-16 אמפר. ההבדל ביניהם בקוטר הפינים ובמידת המרווח ביניהם. יש שקעים אוניברסליים לשני תתי התקן.
M
גרסה גדולה יותר של סוג D - גרסת 15A של תקן BS-546. בשימוש בדרום אפריקה, לסוטו וסווזילנד.
N
זהו השקע הנפוץ בברזיל. דומה במראהו לשקע מסוג J השווייצרי, אולם הוא שטוח עוד יותר ממנו. מבוסס על תקן שהיה אמור להיות משותף לכלל השקעים באירופה, אך יישומו הושעה (IEC 60906-1).
אסף הראל
בשנים 2019 עד 2021 שימש כאחד מסגניו של ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי. הראל הוחלף מתפקידו לאחר שסיעתו, אנחנו העיר, הצביעה כנגד התקציב המוניציפלי לשנת 2021, על אף שהראל עצמו נותר בקואליציה העירונית והצביע בעד התקציב.
ביוגרפיה
הראל הוא בנם של חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך אהרון הראל ושל סופרת הילדים נירה הראל. הוא אחיינם של אלון ויאיר גרבוז.
עד גיל 15, עת עבר לתל אביב, התגורר עם משפחתו בגבעת שמואל. את שנות התיכון עשה בבית הספר תלמה ילין ולאחר מכן התגייס לתיאטרון צה"ל. בעת שירותו הצבאי החל לכתוב במקומון "תל אביב" ולאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי כתב ב"מעריב אמריקה", והתקדם שם עד לתפקיד העורך. בעת שהותו בארצות הברית החל להופיע במועדוני סטנד-אפ, ועם חזרתו ארצה המשיך להופיע גם בישראל.
החל ללמוד אדריכלות, אולם עזב את לימודיו. פנה לטלוויזיה ויצר את הסדרה "שוטטות", שבה שיחק, כתב וביים בשתי העונות שלה בערוץ 2 יחד עם ארז בן הרוש ואורי גוטליב.
לאחר מכן היה אחד משלושת כותבי התסריט (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) והבמאי של סדרת הטלוויזיה המצוירת "מ.ק.22". הראל גם ביים ויצר יחד עם אחיו, המפיק אמיר הראל, את הסדרה התיעודית "הפרשה" על העסק הביש, אשר שודרה בערוץ 8.
בספטמבר 2004 החל להנחות מדי לילה את תוכנית האירוח "כל לילה עם אסף הראל" (שצור וניסקי היו הכותבים הראשיים שלה) בערוץ 10. במהלך ארבע תוכניות השמיע הראל מספר התבטאויות והציג מספר קטעים על חברת הכנסת רוחמה אברהם. אברהם טענה שמדובר בנקמה על תלונה שהגישה לרשות השנייה נגד התכנית, והגישה נגד הראל וערוץ 10 תביעת דיבה. בעקבות התביעה נאלצו הראל וערוץ 10 לשלם לאברהם 120 אלף ש"ח. התוכנית ירדה מהמסך במרץ 2005, לאחר עונה אחת.
בשנת 2007 שיחק הראל בסדרה "מסודרים" שיצר עם מולי שגב. הדמות אותה שיחק היא גיא, הבחור השקול והמופנם מבין ארבעה חברים, אשר מכרו את חברת הסטארט-אפ שלהם ב-217 מיליון דולר. בשנת 2009 עלתה עונה שנייה לסדרה.
בשנת 2010 הנחה הראל את תוכנית התרבות "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד מירי חנוך. התוכנית ירדה לאחר עונה אחת.
בשנת 2012 ביים את העונה הראשונה של הסדרה "הפרלמנט" בערוץ 2 וב-2014 את העונה השנייה שזיכתה אותו בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר ובפרס הבימוי בטקס פרסי הטלוויזיה ה-12 של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2014, לאחר כעשור בתחום הטלוויזיה, החליט הראל לעבור לעולם הסטארטפים והקים אפליקציית וידאו בשם ג'ובי (Jovie) המאפשרת לאנשים לצלם עצמם בתוך מערכונים וקטעים מסצנות מוכרות ובכך ליצור סרטוני וידאו קצרים משולבי תוכן. הראל כיהן כמנכ"ל החברה עד סגירתה.
בינואר 2016 שב להגיש תוכנית לייט-נייט יומית בערוץ 10 בשם "לילה טוב עם אסף הראל". ביולי 2016 הרשות השנייה פתחה בהליך הפרה נגד ערוץ 10, בשל מערכון בתוכניתו של הראל שבו חזרו על המילים "כי יוני מת, כי יוני מת" על יוני נתניהו, במסגרת מערכון ביקורתי נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו. הראל עצמו הבהיר למחרת כי לא התכוון כלל ללעוג ליוני נתניהו אלא רק להביע ביקורת כלפי אחיו. ב-21 ביולי המשיך הראל בביקורת בוטה נגד נתניהו וכינה אותו "אפס" ו"מוכר אשליות". בגין זה ובעקבות תלונות צופים נפתח הליך הפרה נוסף. בנובמבר 2016 חזרה התוכנית לעונה שנייה למשך מספר חודשים עד שירדה סופית מן המסך בפברואר 2017.
במאי 2017 החל להגיש את פינת הסאטירה המצולמת "המונולוג" באתר "הארץ". בינואר 2018 חשף במסגרת "המונולוג" כי הוטרד מינית על ידי המנצח מנחם נבנהויז במהלך לימודיו בתלמה ילין, וחשף סיפורים דומים של בוגרים נוספים של בית הספר.
ב-2017 שיחק ב"אלישע", קומדיית מצבים ששודרה בערוץ הילדים בכיכובו של יובל סמו.
ב-7 באוגוסט 2018 הודיע הראל כי יתמודד על ראשות עיריית תל אביב. בבחירות הגיע למקום השלישי, אחרי רון חולדאי ואסף זמיר, עם כ-12% מהקולות. רשימתו, "אנחנו העיר", זכתה בכ-4 מנדטים בבחירות למועצת העיר. בהמשך, מונה לסגנו של ראש העירייה, חולדאי, אך פוטר מתפקידו בראשית 2021 בעקבות הצבעת הסיעה כנגד התקציב העירוני.
הלילה האחרון (קומיקס)
הלילה האחרון (באנגלית: The Final Night) היא מיני סדרת קומיקס ואירוע קרוסאובר נרחב שפורסמה בנובמבר 1996 על ידי חברת DC קומיקס למשך ארבע חוברות עיקריות ו-20 כותרים קשורים. היא נכתבה על ידי קארל קסל ואוירה על ידי סטוארט אימונן.
בין גיבורי-העל שהשתתפו במיני סדרה נמנים סופרמן, באטמן, וונדר וומן, פלאש (ג'יי גאריק, וולי וסט), גרין לנטרן (קייל ריינר), אקווהמן, החץ הירוק, הצייד ממאדים, קפטן מארוול, אימפולס, ג'ייד, סופרבוי, סופרגירל, סטיל, נייטווינג, רובין, ויילדקט, זטאנה, לגיון גיבורי-העל והנבלים לקס לות'ר ופאראלקס (בדמותו של האל ג'ורדן).
רקע
האל ג'ורדן, הגרין לנטרן המכובד ביותר של חיל הפקחים הירוקים, נתקף בשיגעון לאחר שעיר הולדתו קוסט סיטי הושמדה בידי נבל-העל מונגול בקשת סיפור שהחלה ב"שלטונם של הסופרמנים" ונמשכה ב"דמדומי הברקת". הוא שם פעמיו לכוכב הלכת אואה, מקום מושבם של שומרי היקום, והחל במסע נקמה הרסני שהוביל לקיפוח חייהם של מרבית מהפקחים הירוקים, של חברו לחיל קילווג ושל אויבו הוותיק סינסטרו, להשמדת סוללת הכוח הראשית באואה ולמותם של שומרי היקום פרט לאחד, גאנטת. בשארית כוחותיהם, השומרים יצרו טבעת כוח אחרונה, אותה גאנטת העניק לקייל ריינר, אחרון הפקחים הירוקים. ג'ורדן - כעת נושא את השם פאראלקס - מתכוון לעצב מחדש את היקום לרצונו ולמעשה מחל את המשבר בזמן. הוא מובס בידי אסופת גיבורים, וחברו הטוב החץ הירוק יורה חץ בליבו.
עלילה
הסיפור מתחיל כאשר פליטה חייזרית צעירה בשם דאסק מתרסקת בכדור הארץ כדי להזהיר את האוכלוסייה מפני ישות חוצנית בשם אוכל-השמשות. כנרמז משמה, הישות היא חור שחור מלאכותי, שעושה את דרכו לכדור הארץ כדי לכלות את השמש של כוכב הלכת. קבוצת גיבורי-על מתכנסת כדי למצוא פתרון למשבר המתקרב, וביניהם נמצא גם לקס לות'ר, יריבו הוותיק של סופרמן, שלמרות שמניעיו הם אנוכיים לגמרי, הוא מבין בחומרת המצב ומסכים להניח את חילוקי הדעות ביניהם בצד. בין הנאספים נכלל גם לגיון גיבורי-העל, קבוצת צעירים מהמאה ה-30, שהמידע ברשותם יקר ערך היות שהם תיעדו את האירוע, שהתרחש בעתידם. דאסק היא חברת גזע חוצני שאינו מבין מילה באנגלית, ולכן הלגיונרית סאטורן גירל משתמשת ביכולותיה הטלפתיות כדי לתרגם וללמד אותה את השפה. דאסק ניסתה להזהיר אלפי עולמות לפני בואה לכדור הארץ. כל כוכב ניסה לעצור את אוכל-השמשות, אך ללא הועיל. הדבר שכנע את דאסק כי אוכל-השמשות בלתי ניתן להשמדה.
מיסטר מיראקל היה הראשון שפיתח אסטרטגיה לעצירתו של אוכל-השמשות - צינור על-קולי אותו הוא יוצר ומקווה בעזרתו לשלוח את הישות למימד אחר, אך אוכל-השמשות מתברר כעוצמתי מדי בשביל המכשיר, שעובר עומס יתר. כניסיון שני, הגיבורים מקווים למשוך את הישות הרחק מהשמש על ידי יצירת "שמש שנייה". סופרמן ושאר הגיבורים בעלי יכולות להפקת חום - אולטרה בוי, פיירסטורם, סנטינל, גרין לנטרן, הקרן, פייר ואינפרנו - משלבים את כוחותיהם ויוצרים כדור מאסיבי של אנרגיה תרמית, אך אוכל-השמשות מכלה את השמש שהם יצרו וממשיך בדרכו לשמש של כדור הארץ.
כאשר השמש נכבית, העולם נופל לתוהו ובוהו, ומתחיל לקפוא. ליגת הצדק חסרת אונים ואינה מסוגלת לעצור את הקיפאון, ומנסה לעשות כל שביכולתה כדי להציל חיים, להקל על ההמונים המפוחדים ולשמור על התקווה. אנשים רבים קופאים למוות. ויילדקט נפצע אנושות. לות'ר מבין שאין אפשרות לנקוט בדרך פעולה כלשהי כל עוד הם אינם יודעים מול מה הם מתמודדים. הוא מפתח יחד עם הלגיונר ברייניאק-5 גשוש שמסוגל לעמוד בחום הרב של השמש. או אז, גרין לנטרן מטיס את הגשוש לליבה של השמש, תוך סיכון עצמי גבוה. בחזרה בכדור הארץ, השד אטריגן מופיע כשגריר של רצון טוב מהגיהנום ומציע לחמם את העולם תמורת נשמותיהם, אך הצעתו נדחית על הסף, בעיקר משום שתוכניתו תסחוף את כדור הארץ לכיוון ממד הגיהנום.
ישויות קוסמיות אחרות חוזות באסון המתרחש. הספקטר, רוח נקמתו של אלוהים, סירב להעניק עזרה בתואנה שאם זהו רצון האל שהארץ תמות, כך יהיה. אולם, הוא ניסה לחמם את גאיה, אמא אדמה, במהלך הלילה האפל. אפילו פנטום סטריינג'ר לא יכול היה לעשות מאומה מלבד לראות את האנשים מתגודדים בפחד. דאסק מחליטה להמשיך הלאה בדרכה להזהיר עולמות אחרים כשהיא רואה שכדור הארץ הוא רק עוד כישלון והותקפה בידי המון זועם שהאשים אותה בבואו של אוכל-השמשות. לקראת עזיבתה, היא נתקלת בפנטום סטריינג'ר, ונדהמת כשהוא מבין את שפתה. הוא לוקח אותה למסע ברחבי העולם ומראה לה את נסיונותיה של הליגה לשמור על התקווה, אך היא בספק שנותרה תקווה בכלל בעולם. הוא עוזב אותה לבדה בסמטה, והיא נמצאת בידי קבוצת אנשים. דאסק חושבת שהאנשים מתכוונים להתקיף אותה, אך להפתעתה הם מציעים לה מחסה, ומעשה הנדיבות נותן לה תקווה לעולם הזה.
ברייניאק-5 מגלה שהשמש מתכווצת בגודלה אך עדיין שומרת על המסה שלה. הדבר גרם לו להאמין כי היא תהפוך לסופרנובה והדף האנרגיה התרמית תשמיד את כל החיים על פני כדור הארץ. גיבורי-העל מנסים למצוא דרך להגן על הארץ מפני הנובה הסולרית. לקס לות'ר מעצב מודולציות שדה כוח המחוברות יחדיו ברשת מחשבים, ובעזרת פלאש הוא יוצר כ-500,000 יחידות שכאלה, שיצרו מספיק שדה כוח כדי להגן על כדור הארץ מפני פיצוץ הסופרנובה של השמש. אולם, כדי לפרוס את המודולציות, יש צורך בהטסה ידנית לכיוון השמש ברגע ההתפרצות. סופרמן מתנדב להיות זה שיטיס את החללית המכילה את המכשיר, משום שכוחו כבר הוחלש מאובדן הרדיואקטיביות של השמש הצהובה. פֵרו (גרסת המאה ה-20 ללגיונר המאה ה-30 פרו לאד) מבין שסופרמן חשוב מדי כדי להקריב את עצמו, ולכן מתנדב להטיס את החללית במקומו. הוא היה יכול להיות מושמד בפיצוץ התרמי, אולם בהתערבותו הבלתי צפויה של האל ג'ורדן, הגרין לנטרן לשעבר שכעת נודע בכינוי פאראלקס, הוא נשלח חזרה לכדור הארץ.
ג'ורדן מבין שכדור הארץ צריך להינצל למרות שאיפותיו האנוכיות והמוטרפות. הוא נכנס לתוך השמש וסופג את כל האנרגיה מפיצוץ הסופרנובה. או אז, הוא מתעל מחדש את האנרגיה, כולל את האנרגיה הירוקה שלו כדי להצית מחדש את אור השמש. הפעולה מתבררת כקטלנית ביותר אפילו לאחד עוצמתי כמוהו, והוא מת בליבו של הכוכב. חברי הליגה צופים בתדהמה במתרחש, ודאסק מציינת כי היא כעת מאמינה ששום דבר אינו בלתי אפשרי.
השלכות
דמותו של האל ג'ורדן חזרה באירועי "יום הנקמה" של שנת 1999, הפעם כמארחו החדש של הספקטר, רוח נקמתו של אלוהים, בניסיון לכפר על מעשיו הנפשעים ב"דמדומי הברקת". בסוף קשת הסיפור "הלילה האחרון" הושתלו רמזים לחזרתו של האל ג'ורדן, וזאת כאשר האנרגיה שג'ורדן לקח מסוללת הכוח הראשית שימרה את גופו בתוך השמש. ב"גרין לנטרן: לידה מחדש", קייל ריינר ערך מסע למרכזה של השמש להשיב את גופו של ג'ורדן והוא מגלה את טבעה האמיתי של ישות הפחד הצהובה פאראלקס. ג'ורדן חזר לחיים ומעשיו הנפשעים נכתבו מחדש כהשפעתם של ישות הפחד ושל סינסטרו, שהתברר כחי וקיים ותכנן מבעוד מועד את נפילתו של ג'ורדן.
Mi-Val Mivalino
Mi-Val Mivalino (באיטלקית Mi-Val Mivalino) היא מכונית מיקרו, בתצורת תלת-אופן אשר יוצרה על ידי חברת Mi-Val האיטלקית בין השנים 1954–1956.
סך הכול יוצרו 100 יחידות.
היסטוריה
"Mi-Val" היא יצרנית רכב ואופנועים איטלקית, שפעלה בין השנים 1950–1968. מושבה היה בברשה, לומברדיה.
החברה נוסדה ב-1950 על ידי אטורה מינגנטי, בעיירה גארדונה ואל טרומפיה הסמוכה לברשה. שמה "MI-VAL" נגזר במקור מראשי התיבות "Minganti-Valtrompia" ("מיניאנטי-ואלטרומפיה").
תוכנית הפעילות של MI-VAL הייתה מבוססת מלכתחילה על ייצור של אופנועים זולים וחזקים, שהתבססו על דגמים של חברת מסרשמיט הגרמנית. על בסיס המודל הראשון שייצרה החברה, "T–125" Mi-Val Mivalino" Mivalino", שהיה בעל מנוע שתי פעימות, בנפח 171.7 סמ"ק, נוצרה סדרה של גרסאות זהות בבסיסן, שהוענק להן מראה שונה באמצעות שדרוגים אסתטיים ושיפורים טכניים קטנים. דבר שאִפשר לחברה להציע מגוון רחב של מוצרים תוך השקעה נמוכה בעיצוב ובפיתוח.
טאטו (להקה ישראלית)
טאטו, היא להקת רוק אלטרנטיבית ישראלית שפעלה בשנות ה-80. הבסיס ללהקה החל להתגבש במהלך לימודיהם של חבריה, אלונה דניאל, ערן צור ויובל מסנר בבית הספר למוזיקה רימון.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1986 וכללה את אלונה דניאל (שירה), ערן צור (בס), יובל מסנר (צ'לו), אורי בלק (תופים), אורי מילס (קלידים) ומיכה מיכאלי (גיטרה).
תחילת דרכה של הלהקה הייתה בפסטיבל עכו ב-1986, והמשכה בהופעות בבית ליסין, בפינגווין, ברוקסן ובקולנוע אלנבי בתל אביב, ובתיאטרון פרגוד בירושלים. את הלהקה אפיינו בעיקר שירתה של אלונה דניאל, הבס של ערן צור והצ'לו של יובל מסנר.
לקראת סוף דרכם המשותפת של חברי הלהקה החל ערן צור (שנחשב עד אז לנגן בלבד) לבצע משיריו בהופעות ("תמונה אימפרסיוניסטית", ו"כרמלה גרוס ואגנר"), ולאחר פירוק הלהקה ב-1989 הוציא אותם יחד עם אורי בלק תחת הרכב חדש – כרמלה גרוס ואגנר. חברי הלהקה המשיכו ליצור – לבד, בהרכבים שונים או בליווי זמרים אחרים. אלונה דניאל המשיכה לקריירת סולו והוציאה שני אלבומים ("מסיבה במרתף הארמון" ו"זאבים"), אורי מילס הצטרף ללהקת "טיפקס"; ויובל מסנר, לאחר שריצה ב־1989 חצי שנת מאסר בגין אונס קטינה, ניגן בלהקת "בלאגן".
בשנת 2003 חזרו אלונה דניאל, ערן צור ויובל מסנר לעבוד יחד תחת השם רביעיית מסנר.
בשנת 2009 התאחדו חברי הלהקה למופע חד־פעמי משירי האלבום; את הנגנים אורי בלק, אורי מילס ומיכה מיכאלי החליפו אורן לוטנברג בגיטרה, רן יורגנסון בתופים, ועידן גבריאל – שגם יזם את המופע – בקלידים.
ב-3 בספטמבר 2018 התאחדו חברי הלהקה למופע במועדון הבארבי בתל אביב. את המתופף המקורי של הלהקה, אורי בלק, החליף שי ברוך.
חתוך תוכן
הלהקה התבססה בעיקר על הופעות והוציאה רק אלבום אחד במשך שלוש שנות הפעילות שלה: "חתוך תוכן" שיצא בשנת 1988. השירים המוכרים ביותר מאלבום זה הם: "בדידותי", "חתוך תוכן", "מחבואים" ו"גורם לי". האלבום הוקלט במהלך הופעה חיה במועדון הפינגווין בתל אביב.
ביצועים מחודשים
מבין גרסאות הכיסוי שבוצעו לשירים של הלהקה:
גלסיאליזאורוס
גלסיאליזאורוס (שם מדעי: Glacialisaurus; משמעות השם: "לטאת קרח/קפואה") הוא סוג של דינוזאור גדול מהקבוצה דמויי זאורופודים אשר מאובניו נמצאו ביבשת אנטארקטיקה (סמוך להרים הטראנס-אנטארקטיים) שבעבר הייתה בעלת אקלים לח וטרופי. מאובניו נמצאו על הר קירקפטריק בשנת 2007 ותוארכו לתקופת היורה התחתון לפני 189-183 מיליון שנה.
הגלסיאליזאורוס היה קרובו של המסוספונדילוס האפריקני. נמצאו ממנו רק מאובנים של רגליים ועצמות ירך ואורכו המשוער הגיע ל-6 מטר. ככל הנראה הוא היה בעל צוואר קצר יחסית ולסתות לא מפותחות לתלישת עלים. ייתכן שהוא בלע גסטרוליתים כמו קרובו המסוספונדילוס כדי לעכל את מזונו. בניגוד לזאורופודים מאוחרים יותר הוא היה דו-רגלי וכך יכל להזדקף כדי להגיע לענפים או לברוח במהירות מטורפיו.
בתרבות
קבוצה של דינוזאורים אלו הופיעה בסדרה מהפכת הדינוזאורים שם אחד מהם נטרף על ידי קריאולופוזאורוס.
וולוו ECC
הדגם הוצג לראשונה בשנת 1992.
אדוארדו וולטרה
אדוארדו וולטרה (באיטלקית: Edoardo Volterra; 7 בינואר 1904 – 19 ביולי 1984) היה היסטוריון ומשפטן איטלקי יהודי, חוקר של החוק בתקופה הרומאית, שהנהיג ארגון פרטיזנים איטלקי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופיקד על פעולות להצלת יהודים.
ביוגרפיה
הוא היה בנם של המתמטיקאי המפורסם ביותר באיטליה, ויטו וולטרה, ושל וירג'יניה אלמגיה, בתו של אחד היזמים הגדולים של איטליה שלאחר האיחוד.
אדוארדו וולטרה למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת רומא. הוא כיהן כמרצה במספר אוניברסיטאות באיטליה, בהן: קליארי, קמרינו, פיזה ובולוניה, עד שלבסוף נענה להזמנת אוניברסיטת ספיאנצה ברומא ללמד שם. הוא פרסם שורת מחקרים על חוקי האימפריה הרומית. פרסומיו עוסקים בדיני הנישואין הרומיים, במשפט האזרחי הרומי ובחוקי מזרח אגן הים התיכון בעת העתיקה.
בשנת 1929 נישא וולטרה לנלה לוי מורטרה, שהייתה בת למשפחה יהודית חשובה שהתגוררה באלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1930 נולדה בתם הבכורה לורה.
וולטרה, כמו אביו, היה ממתנגדי הפשיזם באיטליה, ועל רקע זה נחשף גם לאלימות פיזית כלפיו. בשנת 1938, בשל היותו יהודי, פוטר מתפקידו באוניברסיטת בולוניה, בעקבות פרסום חוקי הגזע במדינה, ונאלץ לבלות מספר שנים בגלות במצרים, שם חייתה משפחת אשתו, ובצרפת. בזמן שהיה במצרים, פנה אנצו סרני למרטין בובר כדי להשיג לוולטרה משרה באוניברסיטה העברית בירושלים כמומחה למשפט רומי ולהיסטוריה עתיקה, בנימוק: “היינו מרוויחים בזה לא רק כוח מדעי צעיר אלא גם אישיות מוסרית יוצאת מן הכלל”. ב-1940, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, חזר לאיטליה, נעצר ובילה שלוש שנים בבתי כלא של המשטר הפשיסטי. הוא שוחרר לאחר נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943. לאחר שחרורו הצטרף לתנועת ההתנגדות האיטלקית במסגרת כוחות "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione). וולטרה פעל במספר יחידות פרטיזנים: "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà), "מבצרים רומאיים" (Castelli Romani) ו"חטיבות גריבלדי" (Brigate Garibaldi). הוא פיקד על יחידת פרטיזנים אשר שחררה יהודים ממחנה ריכוז 59 ב שעל החוף הים האדריאטי. מחנה זה שימש בראשיתו כמחנה שבויים אוסטרים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נעזב המחנה וחלקו אף נהרס. כאשר הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, החליטו השלטונות להשתמש שוב במקום כמחנה שבויים. המחנה נבנה מחדש, ובשנים 1940–1943 שימש כמחנה לשבויי מלחמה של בעלות הברית שהיו בו מעל אלף שבויים. כאשר איטליה נכנעה, בכאוס שנוצר הצליחו מרבית השבויים לברוח, אך עם הכיבוש הגרמני בשנים 1943–1944 שימש המקום כמחנה ריכוז ליהודים לפני שילוחם למחנות השמדה כאושוויץ ומחנות אחרים. יחידת הפרטיזנים של אדוארדו וולטרה ביצעה מספר התקפות על המחנה כדי לשחרר את היהודים הכלואים בו. הראשונה שבהן הייתה ב-6 במרץ 1944, אך בהתקפה זו רק מספר קטן של כלואים הצליחו לברוח. שלושה שבועות לאחר מכן ביצע אדוארדו את ההתקפה המשולבת היחידה לשחרור יהודים ממחנה ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה בסיוע אוויר התקפי. באמצעות אלחוטאי של תנועת ההתנגדות, תואמה תקיפה אווירית אמריקאית על גדרות המחנה, ובחיפוי התקיפה האווירית בוצעה התקפת יחידת הפרטיזנים של וולטרה. הפעם מאות יהודים הצליחו לברוח מהמחנה. אולם הנאצים המשיכו לשלוח יהודים לסרביליאנו, ובמאי 1944 שוב תקפה יחידתו של אדוארדו וולטרה את המחנה כדי לשחרר את הכלואים בו. המחנה ננטש ושוחרר סופית ב-9 ביוני 1944.
לאחר המלחמה כיהן שנתיים כרקטור אוניברסיטת בולוניה ולאחר מכן חזר להורות באוניברסיטת ספיאנצה ברומא. בשנת 1971 פרסמו כמה מתלמידיו סדרה בת שישה כרכים כהוקרה על מחקריו על החוק הרומאי Studi in onore di Edoardo Volterra (מחקרים לכבוד אדוארדו וולטרה).
וולטרה עסק גם בפרקטיקה משפטית. ב-1 במרץ 1933 הוא התקבל לפרקליטות. ב-6 במרץ 1934 מונה לבית הדין האזורי העליון של בולוניה. ב-19 בדצמבר 1935 מונה לבית הדין העליון של ממלכת איטליה. גם כשנרדף הוא עזר ככל יכולתו בייעוץ משפטי, ולעיתים הצליח לסייע במאבק לשחרור אסיר פוליטי ממעצר בידי השלטונות הפשיסטיים. לאחר המלחמה עבד וולטרה כעורך דין מעת לעת, אך לא במשרד עורכי דין. ב-1973 מינה אותו נשיא איטליה לשופט בבית המשפט החוקתי (Corte costitu-zionale ), בו התנהל במשך חודשים דיון בתיק פלילי שבו היו מעורבים גם שרים. במהלך הדיון, אף שופט לא הורשה לעזוב את רומא אפילו לשעות ספורות. כתוצאה מכך, למרות שהדיון היה קרוב לסיומו, לא יכול היה וולטרה להגיע לטקס קבלת תואר דוקטור של כבוד באוניברסיטת לוזאן והוא יוצג בו על ידי השגריר האיטלקי.
אדוארדו וולטרה נפטר בשנת 1984.
מחרשה
המחרשה היא כלי חקלאי המשמש לעיבוד ראשוני (חרישה) של הקרקע לקראת זריעה, שתילה או נטיעה.
לחרישה כמה מטרות: המטרה העיקרית של החרישה היא להפוך על פניה את השכבה העליונה של האדמה. החרישה גם קוברת את שארית היבול באדמה, מקטינה את השכיחות של עשבים בשדות והופכת את האדמה לנקבובית וקלה יותר לזריעה.
ההיסטוריה של המחרשה
בראשית החקלאות נהוג היה להשתמש בכלי עדירה וחפירה פשוטים באזורים פוריים במיוחד כגון גדות נהר הנילוס, שם השיטפונות הרבים אפשרו ליצור תעלות בהן ניתן לזרוע זרעים. באזורים פוריים פחות היה צורך להפוך את האדמה על מנת להביא את החומרים המזינים אל פני השטח.
אילוף שוורים במסופוטמיה, המוערך לכ-8,000 שנה לפני זמננו, נתן לאנושות את כוח הגרירה החיוני לפיתוח המחרשה. המחרשות הראשונות היו פשוטות במיוחד והן הורכבו ממסגרת עם קורה אנכית אשר נגררה על האדמה.
הללו פותחו מאוחר יותר למכשיר הגירוף (המגרופית) שהפכה את האדמה במסלול אחד לאורך השדה תוך כדי שהיא קוברת את העשבים והשאריות מהיבול הקודם אל תוך האדמה ומעלה את החומר המזין חזרה אל פני האדמה. צורה זו של חרישה איפשרה חרישה בזמן שהאדמה הייתה רטובה. המים התנקזו בזכות התעלות שנוצרו מתחת לאדמה ההפוכה. חידוש טכנולוגי זה החל באירופה בסביבות שנת 600, ואפשר לעבד את האדמות הצפוניות הקשות.
בקצה המגרופית, המחוברת מתחת למסגרת, יש סכין-מחרשה הדומה לחץ אסימטרי המשמש לחיתוך האדמה במאוזן בזמן תזוזה קדימה. למגרופית יש גם להב המחובר למסגרת, המשמש לביקוע האדמה לפני סכין-המחרשה ולחיתוך שורשים חזקים ועמוקים. בין סכין-המחרשה לסוף המחרשה ישנו מתקן המאפשר שליטה בכיוון המחרשה על ידי משקל האדמה בזמן שהוא מורם ומסובב על משטח הצד העקום של המגרופית. בגלל מתקן זה, קשה יותר לסובב את המגרופית מאשר את המחרשות הפשוטות הראשונות ולכן הצורה של מרבית השדות באותו הזמן שונתה מריבועים למלבנים ארוכים.
המחרשה המסחרית המצליחה הראשונה העשויה מברזל הייתה "מחרשת הרותרהאם" אשר פותחה על ידי ג'וסף פולאם ברותורהאם, בריטניה בשנת 1730. היא הייתה יציבה וקלה והונדסה לפי הבסיס המתמטי של ג'יימס סמול, אשר עיצב מגרופית שתוכל לחתוך ולהרים ולהפוך את רצועות האדמה. יצוין שהרכיבים העיקריים שהיוו את מחרשת הרותרהאם כבר היו ידועים בסין - הפצה של הטכנולוגיה הסינית, כנראה על ידי ההולנדים, היא דבר בהחלט מתקבל על הדעת.
מחרשות מפלדה פותחו לראשונה בזמן המהפכה התעשייתית והפכו לקלות יותר ויציבות יותר מאלו הבנויות מברזל ועץ. המחרשה "מחרשת הפלדה" פותחה על ידי הנפח האמריקאי ג'ון דיר בשנות ה-1830. כעת החיבור לבעל החיים הגורר את המחרשה היה מתכוונן בעזרת גלגל המחובר לחלקה הקדמי של המחרשה ונשא את חלק ממשקלה. למחרשות הפלדה הראשונות היו שתי ידיות אשר אפשרו לחורש מידה מסוימת של שליטה על העומק והמיקום של התלמים לפני שנוצרו. החורש בדרך כלל גם שלט בבעלי חיים שגרר את המחרשה. מאוחר יותר פותחו מחרשות עם גלגלים ומושב למפעיל ובדרך כלל יוצרו עם יותר מסכין-מחרשה אחת.
סוס אחד יכול היה בדרך כלל לגרור מחרשה בעלת מגרופית אחת בתוך אדמה קלה ונקייה, אך היה צורך בשני סוסים לחרישת אדמה קשה. המחרשות האירופיות של המחצית השנייה של המאה ה-19 היו בעלות שתי מגרפיות מהפכות (המחרשה הומצאה על ידי רודולף סק ב-1870 נקראה "ביסוק") ולמשיכתן היה צורך בשניים או יותר סוסים, כאשר סוס אחד או יותר נאלץ ללכת בתוך האדמה החרושה ומלאת העשב, דבר אשר הקשה עליהם. נהוג היה לתת לבעלי־החיים מנוחה של 10 דקות עבור כל חצי שעת עבודה. במחרשה כזו ניתן לחרוש ביום אחד שטח גדול יותר מאשר במחרשה בעלת יתד אחת. לפיכך חייבו פקידי הברון רוטשילד את המתיישבים במושבות הברון לרכוש ולהתמחות בחריש במחרשת ביסוק, אשר זכתה בארץ ישראל לפיתוחים רבים כגון משפך זרעים מובנה על ידי האיכר ראובן גולדמן ממייסדי כפר תבור, פיתח והוסיף למחרשה מערכת זריעה חדשנית בארץ ישראל, זאת בתחילת המאה ה-20, כפי שמתואר בספרו של שמואל אביצור, "ממציאים ומאמצים".
מחרשת ה"גזע-מדלג" היא המצאה אוסטרלית משנת 1870 אשר עוצבה במיוחד לטיפול בשדות שבהם פזורים גזעי עצים וסלעים, שלא היה כדאי כלכלית לסלקם. המחרשה משתמשת במשקולת ניידת על מנת להחזיק את המגרופית במקומה. כאשר נתקלה המחרשה במכשול הייתה המגרופית "קופצת" ומיד חוזרת למקומה על ידי המשקולת.
מערכת פשוטה יותר פותחה יותר מאוחר והיא משתמשת בדיסק קעור (או שניים) המכוון לפנים בזווית גדולה. כאשר הדיסק נתקל במכשול, הוא חודר לקרקע וזורק את האדמה שעל המכשול הצידה. המחרשה הזו אינה עושה עבודה טובה כמו המגרופית, אך היא כן מפנה את המכשולים ביעילות.
מחרשות מודרניות מחוברות לטרקטורים. הן יכולות להחזיק מספר מגרופיות בדרוג, והן קצרות יותר ומשתמשות במערכת הזרועות של הטרקטור על מנת להרים את הכלי בסוף התלם. המפעיל צריך עדיין לכוון את המחרשה על מנת לשמור על העומק והכיוון של התלמים. מחרשות לעיבוד שדות גדולים הן בדרך כלל מחרשות מתהפכות, כלומר בעוד סט אחד של מגרופיות פולח את הקרקע, סט שני נמצא באוויר, מעל הסט העובד. כאשר מגיע הטרקטור לקצה החלקה, מניף נהג הטרקטור את המחרשה והופך אותה (תוך כדי תנועה) ואז שב ומנמיך אותה, תוך כדי החדרת סט המגרופיות השני אל הקרקע. מחרשות מודרניות רבות מצוידות במנגנון הבטחת חנקן. מנגנון זה מאפשר למפעיל לכוון את מידת ההתנגדות של המגרופיות כך שכאשר הכלי נתקל במכשול תת-קרקעי כמו אבן למשל המגרופית מתקפלת לאחור ומדלגת מעליו מבלי לגרום לשבר.
חלקי המחרשה
במחרשות המודרניות ובמספר מחרשות ישנות, מכשיר הגירוף הוא חלק נפרד מסכין-המחרשה וממתקן השליטה, המאפשר החלפת חלקים אלו ללא החלפת מכשיר הגירוף עצמו. שחיקה מקלקלת בסופו של דבר את כל החלקים הבאים במגע עם הקרקע.
המחרשה ביהדות
על פי המסופר במדרש רבה (בראשית ה, כח) וכן במדרש תנחומא, נח היה זה שהמציא את המחרשה, ולכן אביו אמר עליו "זה ינחמנו... מן האדמה אשר אררה ה'".
Cracklin' Rosie
הסינגל, שיצא בחברת התקליטים יוני רקורדס, הוקלט במונו, ואילו גרסת האלבום הוקלטה בסטריאו.
משמעות השיר
עם מנגינה קליטה וקצבית, המילים מרמזות על התמסרות לאישה של לילה.
אך בפועל, Cracklin' Rosie הוא סוג של יין. דיימונד שמע סיפור אודות שבט של אינדיאנים קנדים, כאשר התראיין בטורונטו שבקנדה. בשבט היו יותר גברים מאשר נשים, כך שהגברים הבודדים נהגו לשבת סביב המדורה, ולשתות יין יחדיו - מה שהעניק לו השראה לכתיבת השיר.
השם התפרש גם ככתיב שגוי של המילה "Rosé" (רוזה) שהוא יין המשמיע קולות פיצוח – בארצות הברית המונח מקביל ליין נתזים.
8 מייל
8 מייל הוא סרט קולנוע משנת 2002 זוכה פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר בכיכובו של אמינם, קים בייסינגר ובריטני מרפי. הסרט מתאר את קורותיו של ראפר לבן בשם ג'ימי סמית גוניור, אותו משחק אמינם. מכיוון שרקעו של אמינם עצמו דומה מאוד לסיפור שנטווה בתסריט שיערו רבים כי מדובר בביוגרפיה עבורו, אך למרות שלא הכחיש את הרעיון, אמינם גם לא אישר אותו.
שם הסרט נלקח משמו של הכביש המהווה גבול בין שני צדדיה של דטרויט, העיר בה מתרחשת עלילת הסרט - מצד אחד השכונות העניות יותר אשר עיקרן תושביהן הם אפרו-אמריקאים ומצד שני הפרבר העשיר יותר שעיקר תושביו לבנים. המונח "8 מייל" מייצג מחסום שקשה לעקוף.
סיפור העלילה
הסרט מתרכז בדמותו של ראפר לבן חובבן המבקש לפתח קריירה מוזיקלית. את העלילה ניתן לחלק לשניים - זו שמתמקדת בדמות הראפר "ראביט" וזו שמתמקדת בדמותו של סמית' עצמו, כבן אדם רגיל הנאלץ להתמודד עם קשיי היומיום. על אף שמדובר באותו אדם, מסעות ההתפכחות וההתבגרות של "ראביט" וסמית' מקבילים הם. בתחילה הצופה מתוודא לדמות כ"ראביט", בעוד שזה מתכונן לתחרות ראפ, אך כאשר הוא עולה לתחרות הוא נאלם דום ונאלץ לנטוש את הבמה בבושה. לאחר מכן מתגלה לעיניו דמותו של סמית', המתגלה כצעיר הנאלץ להתמודד עם בוגדניותה של הבחורה בה הוא מעוניין, אמו האלכוהוליסטית וחברה לחיים עמו איננו מסתדר, עבודתו הסיזיפית במפעל ליצור מכוניות ועוד. בתור "ראביט" לומד סמית' על עולם המוזיקה ועל הבוגדניות ורדיפת הבצע שבו.
במהלך הסרט שתי הדמויות מתבגרות ומתפכחות. לבסוף מצליח "ראביט" לנצח באותה זירת קרב ראפ בה נכשל בתחילת הסרט לאחר שהוא מביס את שלושת הראפרים שהתמודדו מולו: "ספליט ליקי", "לוטו" ו"פאפה דוק" שאפילו לא הצליח להמשיך את הקרב מהשפלה. לבסוף סמית' מבצע התקדמות לקראת קריירה מקצוענית. בד בבד הוא מצליח בחייו שמחוץ לעולם המוזיקה ללמוד מוסר עבודה מהו ואת חשיבותה של התמדה.
באופן קבוע וחד פעמי
רכטר ניגן בפסנתר, רביץ בגיטרה, וביחד ביצעו 12 קטעים, מהם ארבעה מקוריים: "נעימת פתיחה" ב"לה לה לה" שהלחינה יהודית רביץ; דואט בשם "שיר הפוך" – שיר הנושא של המופע; "מי לאהבה" שיר סולו של יהודית שהופיע באלבום זה וגם באלבום הבכורה שלה, ו"נמלים לוחשות" – קטע ג'אז אינסטרומנטלי של רכטר. שישה נוספים היו גרסאות כיסוי לשירים שהלחין רכטר למבצעים אחרים או במסגרת הרכבים שפעל בהם, שניים כבר כללו את רביץ בעבר: "עטור מצחך" שנכתב לאריק איינשטיין ובו השתתפו רביץ ורכטר כמלווים (עם קורין אלאל); "לילה טוב" מתוך "הכבש השישה עשר"; "דמעות של מלאכים" שביצע במקור עם אבנר קנר במסגרת ההרכב המוזיקלי "ארבע-עשרה אוקטבות"; "מה עושות האיילות"- גם כן במקור בביצועו של איינשטיין; "שלוש בלילה בעיר" ו"כבו האורות" שהלחין לאלבום הבכורה של גידי גוב. כמו כן שרה רביץ סולו שני שירים מוכרים שכתבו אחרים – "לילה" (שלום חנוך) ו"עין גדי".
האלבום המקורי יצא בתקליט בשנת 1979 בחברת CBS (לימים NMC). גרסת התקליטור הראשונה יצאה ב-1993 במסגרת "סדרת התפוז" המוזלת של NMC. בשנת 2009 יצא התקליטור בהוצאת מחודשת במסגרת סדרת "סימני דרך" של NMC וצורף לו DVD עם צילום המופע מארכיון הערוץ הראשון.
שוכרי אל-קוותלי
שוכרי אל-קוותלי (בערבית: شكري القوتلي; 1891 – 30 ביוני 1967) היה מדינאי ולאומן סורי, אשר כיהן פעמיים כנשיא סוריה, תחילה בין השנים 1943–1949 ולאחר מכן בין השנים 1955–1958. בתקופתו הוכרזה עצמאותה של סוריה מידי השלטון המנדטורי הצרפתי.
ראשית דרכו
קוותלי נולד וגדל בדמשק. הוא למד מדעי המדינה ומנהל ציבורי באקדמיית מולוקי היוקרתית שבאיסטנבול והחל בקריירה הציבורית שלו כפקיד מטעם הממשל העות'מאני במחוז דמשק.
קוותלי חבר לתנועת המרד הערבי בשנת 1916 והיה ממייסדי מפלגת אל-פתאת, הגוף האופוזיציוני המשמעותי ביותר בסוריה העות'מאנית. ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של דמשק, הורה על מעצרו של קוותלי באותה שנה באשמת בגידה והוא עונה במהלך חקירתו בכלא. קוותלי ניסה להתאבד כדי למנוע מעצמו מלגלות את שמות שותפיו בתנועת המחתרת האנטי-עות'מאנית, אך הוא ניצל בידי שותפו לתא המאסר. עם התמוטטותה הסופית של האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918, קוותלי שוחרר מהכלא ועבר לשרת במנגנון ה"שירות האזרחי הערבי" שזה עתה הוקם. בין השנים 1918–1920 סייע למושל דמשק, עלא א-דין אל-דרובי.
השנים בגלות
ביולי 1920 כבשו הצרפתים את דמשק והחלו את המנדט הצרפתי בסוריה. כמו סורים רבים, קוותלי התנגד נחרצות לכיבוש זה ופעל לסכלו. הוא נידון למיתה, שלא בנוכחותו, בגין פעילותו האנטי-קולוניאלית, אולם עלה בידו לברוח לגרמניה. שם הפך לנציגה הבלתי רשמי של סוריה בהציגו את התביעה הסורית לעצמאות מלאה ולהפסקת המנדט הצרפתי בארצו. בשנת 1922 יסד את הקונגרס הסורי-פלסטיני בצוותא עם לאומנים סורים גולים, גוף שחרת על דגלו שחרור האזור משליטה אירופית זרה והקמתה של ממלכה ערבית גדולה בראשות השושלת ההאשמית מחצי האי ערב. בין האישים הבולטים בקונגרס היו המלך פייצל הראשון, אשר שלט בסוריה למן קריסת האימפריה העות'מאנית ועד להחלת המנדט הצרפתי, וכן אביו, שריף חוסיין, מנהיג המרד הערבי נגד הטורקים העות'מאנים בשנים 1916–1918. קוותלי נשלח על ידי יתר חברי הקונגרס לגייס כספים עבור פעילויותיהם באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ביולי 1925 התחוללה בסוריה התקוממות צבאית מזוינת כנגד השלטון הצרפתי, תחת הנהגתו של סולטאן אל-אטרש. הקונגרס הסורי-פלסטיני מיהר לגייס כספים עבור ההתקוממות ולגייס חברים נוספים לכוח המורד. קוותלי פנה לעבד אל עזיז אבן סעוד, מלכה של ערב הסעודית וידידה הטוב של משפחתו בבקשת עזרה. אולם קשריו עם בית סעוד שהיו מסוכסכים עם ההאשמים, הביאו לנתק בין קוותלי והקונגרס, וקוותלי הקים תנועה עצמאית, נאמנה לעצמאות סורית אך נשענת על תמיכתה הכלכלית והפוליטית של ערב הסעודית. בין תומכיו נמנו אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים ואויבם המושבע של ההאשמים. מנהיגי הקונגרס האשימו את קוותלי בבגידה ובגזילת משאביהם. בתגובה האשימם קוותלי בהיותם סוכני ההאשמים וממלכת בריטניה. טענותיו רק התחדדו משביטלו מנהיגי הקונגרס את המרד הסורי של 1925.
השיבה לסוריה והכניסה לפוליטיקה
שנה לאחר מכן הסכימה צרפת להכיר במנהיגי הגוש כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה אותם ל"שיחות עצמאות" בפריז. האשם אל-אתאסי עמד בראש המשלחת, ובהיעדרו מונה קוותלי לנשיא הגוש בפועל, תפקיד אותו מילא כחצי שנה. במהלך תקופה זו גייס רבים מבני דמשק לגוש, וכך כונן בסיס תמיכה נרחב. הוא נשען בעיקר על מנהיגי השכונות, סוחרים ואנשי מעמד הביניים כדי לשווק את מנהיגותו לציבור הרחב. האהדה הציבורית כלפי קוותלי גברה כאשר באותה תקופה פתח בן בריתו הפלסטיני, אמין אל-חוסייני, במהומות אלימות בארץ ישראל נגד הבריטים והיישוב היהודי. קוותלי העביר נשק, תחמושת וכספים לחוסייני ולאנשי כנופיותיו, ואף הזמינו לכונן בסיס שליטה מרכזי בדמשק.
משלחת הגוש הלאומי שבה לסוריה בנובמבר 1936 לאחר שסיכמה על הסכם עצמאות ארוך טווח עם צרפת (הסכם שרוקן מתוכן בסופו של דבר, שכן הצרפתים סירבו לאשררו בשנים הבאות והוסיפו להחזיק בריבונות בשטח הסורי). האשם אל-אתאסי היה לנשיא, ואילו ג'מיל מרדם ביי - ראש הממשלה. קוותלי מונה לשר האוצר והכלכלה הלאומית בממשלתו של מרדם ביי. בנוסף עמד מאחורי הקמתו של משרד ההגנה הסורי, שלא היה קיים קודם לכן.
עם זאת, זמן מה לאחר שנכנס לתפקיד התפטר בעקבות חילוקי דעות עם מרדם ביי לגבי סמכויותיו כשר האוצר. ב-1939 נפגש עם מספר נציגים של גרמניה הנאצית ששהו בסוריה והביע את נכונותו להיעשות בן בריתם של הנאצים אם יסכים אדולף היטלר לתמוך בעצמאות הערבים מהקולוניאליזם האירופי. הצרפתים ראו את נטיותיו הפרו גרמניות של קוותלי בחומרה וגירשוהו לערב הסעודית, ואולם הודות למאמצי השתדלנות של ידידו אבן סעוד שב לסוריה בשנת 1941. בתמורה הבטיח קוותלי כי יימנע מפעילות אנטי-צרפתית או פרו-נאצית. בעקבות התפייסותו זו עם הצרפתים יכול היה לשוב לפעילות ציבורית. הוא נעשה חבר בבית המחוקקים ואף הגיש את מועמדותו לנשיאות, בגיבויו המלא של האשם אל-אתאסי. קוותלי, שנהנה כאמור מתמיכה נרחבת בקרב הציבוריות הסורית, נבחר לנשיא הרפובליקה הערבית הסורית ב-17 באוגוסט 1943. סעדאללה אל-ג'בירי, נכבד סוני הנמנה עם האצולה החלבית, התמנה לראש הממשלה.
כהונתו הראשונה כנשיא (1943-1949)
תקופת כהונתו הראשונה של שוכרי אל-קוותלי עמדה בסימן מאמץ דיפלומטי מרוכז וממושך להשגת עצמאות סורית מלאה. הנשיא קוותלי וראש ממשלתו ג'בירי דרשו בתוקף נסיגה מיידית ובלתי תלויה של הכוחות הצרפתיים מסוריה, וסירבו להעניק הטבות צבאיות, מדיניות או כלכליות לצרפת בשטח סוריה. קוותלי, שהכריז מיד לאחר היבחרו מלחמה על גרמניה הנאצית, גייס את תמיכתם של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט וראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל. רוזוולט אף זימן נציגות סורית לישיבה המכוננת של ארגון האומות המאוחדות, שהתקיימה בסן פרנסיסקו ב-31 במרץ 1945.
תגובתו של נשיא צרפת שארל דה גול כלפי הקו הנוקשה שהוביל קוותלי לא איחרה לבוא, וב-29 במאי 1945 הפגיזו מטוסי קרב צרפתיים את דמשק. הצרפתים אף פרסמו צווי מעצר כנגד קוותלי ומקורביו. ואולם קוותלי לא שעה להפצרותיו של צ'רצ'יל כי יעזוב את סוריה עד יעבור זעם; "לא אעזוב," אמר, "אינני פייצל! (בהתייחסו לפייצל הראשון, מלכה ההאשמי של סוריה בין השנים 1918–1920, אשר פינה את מקומו לטובת הכוחות הצרפתיים)." בסופו של דבר, בעקבות לחץ בריטי, פינו הצרפתים את כוחותיהם מסוריה.
ב-17 באפריל 1946, הכריז קוותלי על עצמאותה המלאה של סוריה. לראשונה הוכרה הרפובליקה כישות מדינית עצמאית, שאיננה נשלטת על ידי מעצמה אירופית כלשהי. בשלוש השנים הבאות קשר קשרים הדוקים עם אבן סעוד מלך ערב הסעודית, פארוק הראשון מלך מצרים וידידו משכבר הימים, בשארה אל-ח'ורי נשיא לבנון. יריבו העיקרי בזירה האזורית היה עבדאללה הראשון מלך ירדן, שאף פנה אל העם הסורי בבקשו להדיח את קוותלי ולאחד את סוריה וירדן תחת הכתר ההאשמי. בתגובה אסר קוותלי על כניסתו של עבדאללה לסוריה ונמנע מפתיחת שגרירות סורית בעמאן.
הירידה מהשלטון והגלות במצרים
יחסי סוריה-ירדן הוחרפו עוד יותר בעקבות הכישלון הערבי במלחמת העצמאות (1948-49). קוותלי האשים את עבדאללה בבגידה בצבא הסורי ובחוסר שיתוף פעולה. ההפסד ערער את יציבות שלטונו של קוותלי; מפגינים זועמים תבעו את התפטרותם שלו ושל ראש הממשלה החדש, ג'מיל מרדם ביי. נוכח המצב האנרכי ששרר בסוריה הכריז קוותלי על ממשל צבאי, פרס את צבאו ברחובות הערים ומינה את מרדם ביי למושל הצבאי של סוריה. מרדם ביי עורר תרעומת ציבורית כה עזה בתפקידו זה עד כי קוותלי נאלץ לפטרו ולפנות תחתיו את ח'אלד אל-עזם. הלה עורר את חמתם של קציני הצבא הסורי, אותם האשים בשחיתות ובחוסר מקצועיות, שבגינן, כך סבר, כשלו לנצח את ישראל ב-1948.
ב-29 במרץ 1949, רמטכ"ל צבא סוריה, חוסני א-זעים, ביצע הפיכה צבאית ותפס את השלטון במדינה. הוא הורה על מעצרם של קוותלי ועזם, פיזר את בית המחוקקים וכונן דיקטטורה צבאית בת ארבעה חודשים, עד יום ה-14 באוגוסט 1949. נאמניו הבכירים של קוותלי נרדפו, נאסרו או גורשו ללבנון. קוותלי עצמו נדרש להתפטר מתפקידו ולפרוש למצרים, שם זכה למעמד של אורח כבוד, תחילה על ידי המלך פארוק ולאחר מכן על ידי הקצינים החופשיים שתפסו את השליטה בקהיר ביולי 1952, ובראשם נשיאה החדש של מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
כהונתו השנייה כנשיא (1955-1958)
שוכרי אל-קוותלי שב לסוריה ב-1955 והגיש את מועמדותו לנשיאות. בבחירות שנערכו באוגוסט גבר על ראש ממשלתו לשעבר, חאלד אל עזם, והתמנה בשנית לנשיא המדינה. במהלך כהונתו השנייה אימץ קוותלי קו פאן-ערבי-נאצריסטי קיצוני. מדיניות החוץ שלו הייתה פרו-מצרית מובהקת, והוא ביקש לכונן ברית הדוקה עם ברית המועצות. בנוסף קיים מגעים עם מדינות מזרח אירופה, חתם על עסקת נשק עם הסובייטים והקפיא את יחסיו עם צרפת ובריטניה בעת המשבר בתעלת סואץ (1956).