cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סגולן רויאל
מארי סֶגוֹלֵן רויאל (ההגייה הנכונה של שמה: רוּאָיָאל; בצרפתית: Marie Ségolène Royal, ; נולדה ב-22 בספטמבר 1953) היא פוליטיקאית צרפתייה שכיהנה כשגרירת צרפת לקוטב הצפוני ולקוטב הדרומי בין 2017 עד 2020.
חייה
רויאל היא חברה בולטת במפלגה הסוציאליסטית שהייתה מועמדת מובילה לנשיאות צרפת בבחירות 2007. בשנים 2004–2014 שימשה כנשיאת חבל פואטו-שראנט.
נולדה בבסיס הצבאי אואקם שבדקר שבמערב אפריקה הצרפתית (כיום סנגל), בתם של הלן דאה (Hélène Dehaye) וז'אק רויאל, רביעית מבין שמונה ילדים. עם אביה הייתה לה מערכת יחסים קשה וטעונה, ובבגרותה תבעה אותו למשפט על יחסו הקשה והמתנכר לאמה וסירובו לממן את הוצאות הקיום של המשפחה. היא זכתה בתביעה לאחר 9 שנים של התנהלות בבתי משפט, אך האב נפטר זמן קצר לאחר מכן.
היא למדה בתיכון מקומי בעיירה בדה-סוור ואחרי כן סיימה באוניברסיטה תואר בכלכלה.
פה-דה-קאלה
פה-דה-קאלה (בצרפתית: Pas-de-Calais, מצר קאלה) הוא מחוז בצרפת בחבל נור-פה דה קאלה הזהה בשמו לשמו הצרפתי של המצר בו הוא גובל. המחוז הוקם ב-4 במרץ 1790 והוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית. פה-דה-קאלה הוא המחוז ה-7 בצרפת לפי גודל אוכלוסייה, ועיר המחוז שלו היא ארה. ערים נוספות בפה-דה-קאלה הן קאלה, בתון (Béthune), בולון, לאנס, מונטריי (Montreuil) וסן-אומה (Saint-Omer).
סגולן רויאל
חייה
רויאל נבחרה לראשונה לאספה הלאומית בשנת 1988 ושימשה כשרה לאיכות הסביבה וכן כסגנית שר החינוך.
ב-16 בנובמבר 2006 זכתה בבחירות המקדימות של המפלגה הסוציאליסטית, ונבחרה למועמדת המפלגה לנשיאות. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, שהתקיים ב-22 באפריל 2007, הגיעה רויאל למקום השני (מבין 12 מועמדים) כשהשיגה 25.6%, לאחר מועמד הימין ניקולא סרקוזי, שזכה ב-31.1%. על כן ולפי המקובל בשיטת הבחירות הצרפתית, התמודדה מולו ב-6 במאי בסיבוב בחירות שני להכרעה על הבחירה כנשיא. בסיבוב השני הפסידה לסרקוזי, אך רשמה הישג מרשים כשזכתה לתמיכתם של 47.3% מהבוחרים.
פה-דה-קאלה
האזור מאוכלס בצפיפות. האוכלוסייה גדלה בכמעט 140 אחוזים בין 1801 ל-1911, מה שמייצג את אחד המחוזות הבודדים של צרפת שהציג מגמה כזו בתקופה זו. מהגרים מבלגיה היוו חלק גדול מהגידול, אם כי מאוחר יותר הגיעו מהגרים מפולין ומדרום אירופה. גידול האוכלוסייה מפגר יותר ויותר אחר הממוצע הארצי מאז 1950, אולם הוא משקף את דעיכת התעשייה. למרות שרוב האוכלוסייה עירונית, האזור הכפרי גם הוא מאוכלס בצפיפות. האזור נהנה זה מכבר ממצב הכבישים שלו, שהתחזק בעקבות שיפורים בתשתיות התחבורה. יש בו סדרת כבישים מהירים המחברים לערים כמו פריז וריימס. קישורי הרכבת שופרו מאוד על ידי פיתוח הרכבת המהירה (רכבת TGV), עם קו מפריס למסוף מנהרת התעלה. ליל היא תחנת מחלף מרכזית, עם שדה תעופה אזורי מדרום, וקאלה ודנקרק נשארים נמלי ים חשובים.
סגולן רויאל
חייה
ב-2008 התמודדה רויאל על ראשות המפלגה הסוציאליסטית במקום בן זוגה לשעבר, פרנסואה הולנד, שסיים את תפקידו. היא ניצחה בסיבוב הראשון, אולם הפסידה בסיבוב השני ליריבתה, ראש עיריית ליל, מרטין אוברי (Martine Aubry) בהפרש מזערי של 42 קולות, ובספירה חוזרת – בהפרש של 102 קולות.
ביוני 2012 הפסידה את מקומה באספה הלאומית הצרפתית לאוליבייה פלורני בסיבוב שני בבחירות שהתקיימו לפרלמנט הצרפתי. רויאל זכתה לתמיכת בן זוגה לשעבר, הנשיא פרנסואה הולנד, וכך גם של חברי ממשלתו. מנגד פלורני זכה לתמיכה לא שגרתית מצד הגברת הראשונה באותה עת, ולרי טרירוויילר.
בעקבות כישלונה של המפלגה הסוציאליסטית בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בתחילת 2014, ועקב אמון נמוך של הציבור בממשלתו של ראש ממשלת צרפת ז'אן-מארק ארו, התפטר האחרון מתפקידו, וממשלתו התפרקה. בממשלה החדשה שהוקמה על ידי הנשיא פרנסואה הולנד תחת ראש הממשלה מנואל ואלס מונתה רויאל לתפקיד שרת האקולוגיה בתוך משרד עם סמכויות נרחבות.
בשנת 2017 מונתה רויאל על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון לתפקיד שגרירת צרפת לקוטב הצפוני ולקוטב הדרומי.
משפחה
בן זוגה מסוף שנות ה-70 ועד שנת 2007 היה נשיא צרפת פרנסואה הולנד. רויאל והולנד לא היו נשואים, ויש להם ארבעה ילדים. ביוני 2007 נפרדו בני הזוג.
מריה תרזה, נסיכת פורטוגל
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ב-24 באוגוסט 1855 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, למיגל הראשון, מלך פורטוגל ולאדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קונסטנטין, נסיך הכתר של לוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ששהו בגלות לאחר שגורשו מפורטוגל במהלך המלחמות הליברליות.
מריה תרזה נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר באירופה, וב-23 ביולי 1873 התחתנה מריה תרזה עם קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה שתי בנות. הנישואים היו אומללים מאוד עבר מריה תרזה, עקב ההצקות וההתעללות שחוותה מבעלה. בנוסף לבנותיה, שימשה מריה תרזה כאם חורגת עבור ילדיו הקודמים של בעלה.
לאחר התאבדותו של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, פרשה הקיסרית סיסי מהחיים הפוליטיים, ומריה תרזה מילאה את מקומה בחצר, עד לאחר מות בעלה קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה בשנת 1896. אף לאחר מות בעלה נשארה מריה תרזה בעלת השפעה גדולה בחצר, וכאשר יצאו שמועות שהיא עומדת להתחתן עם מנהל משק הבית שלה, הרוזן קאבריאני, אף אחד לא מחה בידה, וכעבור זמן התברר שהשמועות שגויות. מריה תרזה בילתה את ימי החורף בווינה, ואילו בימי הקיץ הייתה נופשת בטירת רייכסשטאדט בבוהמיה.
מריה תרזה סייעה להשיג פשרה לבנה החורג פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, שרצה להתחתן עם סופיה חוטק, ואף דאגה שהחתונה תהיה במעונה הפרטי. מריה תרזה נשארה קרובה לפרנץ פרדיננד ולסופי, עד להירצחם בסרייבו בשנת 1914. מריה תרזה הייתה זו שסירה את הידיעה לילדיהם, ואף דאגה להם לקצבה מאוצר הקיסרות.
בשנת 1916 מת פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, וקרל הראשון, קיסר אוסטריה עלה לשלטון במקומו. לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה התפטר קרל בנובמבר 1918 מתפקידו, ויצא עם משפחתו לגלות בפורטוגל. בתחילה ליוותה אותם מריה תרזה בגלות, אולם עד מהרה חזרה לווינה.
ב-12 בפברואר 1944 מתה מריה תרזה בווינה, שהייתה חלק מגרמניה הנאצית, 48 שנים לאחר מות בעלה.
משפחתה
ב-23 ביולי 1873 התחתנה מריה תרזה עם קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אורות חג המולד
אורות חג המולד (מכונים גם אורות הפיות) הם אורות המשמשים לקישוט לקראת חג המולד. מקור המנהג הוא נר שקישט את עצי חג המולד בבתים נוצריים בגרמניה המודרנית.
עצי חג המולד מקושטים באורות חשמליים המוצגים לראווה במרחב הציבורי, הפכו להיות פופולריים בתחילת המאה ה-20. באמצע המאה ה-20, היה נהוג להציג שרשראות של אורות חשמליים לאורך רחובות ועל בניינים, ללא קשר לעץ חג המולד עצמו. בארצות הברית החל מנהג פופולרי לעטוף בתים פרטיים באורות מסוג זה. עד השנים המאוחרות של המאה ה-20, המנהג אומץ גם בארצות לא מערביות כמו ביפן והונג קונג.
בארצות רבות, כמו שווייץ, אנשים מתחילים לסדר את אורות חג המולד שלהם כמו קישוטי חג מולד אחרים, ביום הראשון של הציפייה. בעולם הנוצרי המערבי, ישנם יומיים מסורתיים שבהם מוסרים אורות חג המולד - Twelfth Night ו-Candlemas.
היסטוריה
עץ חג המולד אומץ בביתם של בני המעמד הגבוה במאה ה-18 בגרמניה, שם הוא קושט מדי פעם בנרות, שבאותו הזמן נחשבו למקור אור יקר יחסית. הנרות הודבקו לענפי העץ באמצעות שעווה מומסת או חוברו על ידי סיכות. בסביבות 1890 שימשו לראשונה מחזיקי נרות עבור נרות חג המולד. בין השנים 1902 ל-1914 החל השימוש בכיסויי זכוכית עבור הנרות. האורות החשמליים הראשונים נראו בתחילת 1880.
טכנולוגיה
הטכנולוגיה המשמשת בתצוגות של אורות חג המולד מגוונת מאוד, היא נעה בין שרשראות פשוטות של אורות לשימוש בפסלים ואנימציות.
שכונות
משנות ה-1960 המנהג להקיף את בית המגורים באורות חג המולד החל להיות נפוץ.
חגים נוספים
בארצות הברית, אורות מיוצרים גם עבור חגים אחרים. אורות אלו יכולים להיות סטים פשוטים של הצבעים המאפיינים את אותו החג, או קישוטי פלסטיק המותאמים לשקע החשמלי. פסלי אור גם מופקים באיקונים אופייניים לחגים.
חג המולד הוא הפופולרי ביותר, בשימוש באורות ממוזערים.
בפסחא נהוג להשתמש באורות לבנים המחוברים בכבל. אורות אדומים, לבנים וכחולים מיוצרים עבור יום העצמאות האמריקאי.
סביבה, מחזור ובטיחות
אורות חג המולד מעלים סוגיות סביב נושא המחזור. בכל שנה, יותר מ-9,000 טון של מנורות נשלחים למחזור.
התקנת אורות חג המולד יכולה להיות מסוכנת מבחינה בטיחותית, כאשר מחברים מספר רב מדי של שרשראות דרך אותו כבל מאריך, או שימוש בסולם לא בטוח במהלך ההתקנה.
פסלי אורות
פסלי אור של חג המולד משמשים כקישוטי חג מולד וכקישוטים לחגים אחרים.
פסלי האור יכולים להיות שטוחים או תלת־ממדיים.
לאציזה
לאציזה (באיטלקית: Lazise) היא קומונה על חופו המזרחי של אגם גארדה הנמצאת בנפת ורונה שבמחוז ונטו, בצפון איטליה. שטחה 63.15 ק"מ והיא נמצאת כ־76 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
מקור השם לאציזה מן המילה הלטינית לקוס (lacus), שמשמעותה כפר האגם. בין השנים 888 ל־961, בתקופת שלטונם של ברנגר השני ובנו, מלכי איטליה, העיר הייתה כפופה רק למלך, כלומר, "וילה חופשית" ולא כפופה לאדון פיאודלי. בשנת 961 פלשו לאיטליה חיילי גרמניה, שירדו מכיוון עמק אדיג'ה אל חופי גארדה. בשנת 983 העניק אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללאציזה את הזכות לבצר את עצמה ולבסס זכויות מסחר. במאות ה-13 וה-14 נכבשה לאציזה על ידי שושלת סקאליג'רי ששלטו בעיר ורונה במשך מאה עשרים וחמש שנים והם בנו את הטירה בלאציזה והקיפו את העיר בחומה. בשנת 1405, הייתה לאציזה תחת שלטון הרפובליקה של ונציה עד שנפוליאון כבש את צפון איטליה בשנת 1796. לאחר קונגרס וינה (1815) הייתה לאציזה תחת האימפריה האוסטרית ומאז מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית (1866) שייכת לאיטליה.
טירת סקאליג'רו
הטירה של לאציזה היא מימי הביניים. בניית הטירה החלה במאה ה-9 והיא נועדה להגן מפני התקפות מצד הונגריה. מהמאה ה-12 הייתה הטירה בידי משפחת דלה סקאלה והתקופה הזו נקראת "תקופת סקאליג'רי". מלבד הטירה של לאציזה היו בבעלות המשפחה בין היתר גם הטירות של מלצ'זינה, סירמיונה וטורי דל בנקו. לאחר החלפת בעלויות בתקופות שונות כיום בעליה היא עיריית לאציזה. בקיר הצפוני של המגדל הראשי של הטירה יש חור ענק זכר לפגיעת תותח במהלך המלחמות של המאה ה-15 בין הרפובליקה של ונציה לדוכסות מילאנו.
כנסיית סן ניקולו
הכנסייה הרומנסקית של ניקולאוס הקדוש, פטרון הדייגים, נמצאת בנמל. חלק מהדלת הראשית היא מהבנייה המקורית, בעוד האפסיס נבנה מחדש בשנת 1595. מגדל הפעמון המקורי נהרס ונבנה מחדש מטעמי בטיחות בסוף המאה ה-18. בכנסייה יש ציורי פרסקו מהמאה ה-14. ב־1879 נסגרה הכנסייה בפקודתו של הקרדינל לואיג'י די קאנוסה, מפני שהייתה במצב מוזנח, כך שבמשך השנים הבאות היא שימשה כתיאטרון עד ששופצה ושבה לשמש למטרות פולחן.
פארק הסרטים
10 דונם שבהם שחזור תפאורות של סרטים מוכרים, למשל שליחות קטלנית ופארק היורה.
אתרים פרהיסטוריים
בלאציזה נמצאים שרידים מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים שמדגימים את חשיבותה בתקופת הברונזה.
כיום
לאציזה מונה 6,916 תושבים נכון ל־2017 לפי נתוני מפקד אוכלוסין של המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה והיא יעד נופש פופולרי בדרום אירופה בזכות הנוף היפה של הרי האלפים. בלב העיר יש מדרחוב שבו אין מעבר למכוניות ואופנועים ובו בתי קפה רבים באוויר הפתוח, חנויות, גלידריות וברים.
אהרון סיטבון
אהרון סיטבון (בצרפתית: Gilbert Sitbon תעתיק:ז'ילבר סיטבון; נולד ב-1 בינואר 1947 בתוניס) הוא מוזיקאי ישראלי חוזר בתשובה חסיד חב"ד. לפני שחזר בתשובה היה זמר מצליח בצרפת.
ביוגרפיה
נולד בתוניס וגדל שם עד גיל 12, אז עברה המשפחה לצרפת. בגיל 17 החל להופיע עם שירים ולחנים שכתב, וזכה להצלחה בצרפת, בבלגיה ובאירופה. הוא הוציא בצרפת ארבעה אלבומים ועשרים אלבומים קצרים, מהם נמכרו למעלה משני מיליון עותקים. שיריו הושמעו בתחנות הרדיו בצרפת והוא הופיע גם בטלוויזיה.
בשיא הצלחתו החל להתקרב ליהדות דרך חסידי חב"ד שפגש ברחוב בפריז. הוא חזר בתשובה, הקים משפחה, והפסיק לעסוק במוזיקה.
ב-1986 עלה לישראל. ערב אחד בשנת 2015 התנגן בראשו השיר "שמש עולה" שהלחין מישל פוגאן, אותו הכיר סיטבון ממשרד האמרגנות בו היה רשום בצרפת. הוא התאים ללחן זה את הפיוט "אדון עולם" והוציאו לאור כסינגל המלווה בקליפ בו משולבים קטעי וידאו של סיטבון כזמר בצרפת בשנות ה-70 ועטיפות אלבומיו הישנים. את השיר עיבד והפיק יובל סטופל. בעקבות הצלחת הסינגל החליט להוציא אלבום. הסינגל השני שיצא הוא "אחכה לו", אותו הוא שר לצד בנו דוד.
האלבום שהחיינו יצא לאור לקראת חג השבועות ה'תשע"ו. המילים באלבום לקוחות מהמקורות ומפרי עטם של אלי קליין ואיצי ברי, שגם הפיקו מוזיקלית וניגנו באלבום. בהקלטת האלבום השתתפו אבי סינגולדה ואייל שילוח. מהאלבום בלטו השירים: "אדון עולם", "אני מאמין", "אחכה לו", "שהחיינו", ו"שומר ישראל".
ב-2018 הוציא את הסינגל "הגיע זמן גאולתכם" לצד קליפ בו הוא מופיע ושר לצד נכדיו.
ב-2019 הוציא את הסינגל "מלך המשיח" שמתאר ביאת המשיח.
ברטלסמן
בֶּרְטֶלְסְמַן (בגרמנית: Bertelsmann AG) הוא תאגיד רב-לאומי ענק להוצאה לאור ותקשורת, שבסיסו בגרמניה.
פעילות
החברה, שהכנסותיה ב-2008 היו 16.118 מיליארד אירו עם רווח נקי של 270 מיליון אירו, אינה חברה ציבורית. 76.9% ממניותיה מוחזקות על ידי קרן ברטלסמן, שהוקמה ב-1977 כארגון ללא כוונת רווח על ידי משפחת מוהן (Mohn), 23.1% מהמניות הנותרות מוחזקות על ידי משפחת מוהן. בין נכסי ברטלסמן, RTL, רשת השידור הגדולה ביותר באירופה, גרונר + יאר (Gruner + Jahr), מו"ל המגזינים הגדול באירופה, דיירקט גרופ (Direct Group), רשת מועדוני ההפצה הגדולה בעולם לספרים ומוזיקה והוצאת הספרים רנדום האוס. עד 2008 שלטה גם באחת מארבע חברות התקליטים הגדולות ביותר בעולם, BMG (Bertelsmann Music Groupe), עד שמכרה אותה לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט. החברה פעילה ב-63 מדינות ומעסיקה 116,434 (נכון ל-2016) עובדים. מטה החברה שוכן בעיר גיטרסלו (Gütersloh) שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
היסטוריה
במהלך שלטון הנאצים היה ברטלסמן בית ההוצאה הגדול ביותר שהפיק והפיץ תעמולה נאצית, מכר ספרות אנטישמית והעסיק עובדי כפייה יהודים במפעליו בליטא הכבושה. בבית ההוצאה שלטה אז, כמו היום, משפחת מוהן שהיא נצר למשפחת ברטלסמן. אבי המשפחה (דור רביעי ממייסד השושלת), היינריך מוהן ובנו, ריינהארד, היו בין התורמים הגדולים ל-אס אס. החברה הודתה במעורבותה זו רק ב-2002. לאחר המלחמה סגרו בעלות הברית את בית ההוצאה בטיעון של סחר בלתי חוקי בנייר.
בשנת 1947 פתח ריינהארד מוהן מחדש את בית ההוצאה לאור. בשנות החמישים פתח מוהן מועדון שיווק ספרים וב-1958 ייסד את חברת התקליטים אריולה (Ariola). ב-1964 נכנסה המשפחה לעסקי הקולנוע כאשר רכשה את אולפני Ufa, את רשת בתי הקולנוע הקשורים עמם מכרה כעשור מאוחר יותר. ב-1969 רכשה ברטלסמן את הוצאת המגזינים "גרונר ויאר" והפכה אותה לגדולה באירופה.
ב-1979 רכשה ברטלסמן את חברת התקליטים אריסטה רקורדס, ב-1986 רכשה את תקליטי RCA ויצרה את "קבוצת המוזיקה". ב-1996 רכשה ברטלסמן את תקליטי וינדהם היל (Windham Hill Records), בהם היה לה חלק כבר מ-1992. ב-1996 איגדה ברטלסמן את מכלול עסקי הפקת והפצת המוזיקה שלה תחת חברת BMG, בשנת 2004 נוסדה BMG-Sony עם איחודה של BMG עם סוני מיוזיק מבית סוני וב-2008 נמכרה גם BMG לסוני תוך יצירת "סוני אנטרטיינמנט". BMG הייתה בין המשקיעות במיזם נאפסטר לשיתוף קבצים, עקב כך חויבה ב-2007 לשלם פיצויי זכויות יוצרים בסך 130 מיליון דולר, במסגרת הסדר טיעון בתביעה שהוגשה נגדה על ידי חברות התקליטים הגדולות ונציגי בעלי זכויות יוצרים שהפרה.
ב-1995 אוחדו אולפני Ufa, חברת הטלוויזיה הלוקסמבורגית CLT וחברות הפקה נוספות ויצרו את רשת השידור האירופית RTL. לברטלסמן שליטה מלאה ברשת השידור.
ב-1998 רכשה ברטלסמן את הוצאת הספרים האמריקאית, שהיא גם הגדולה ביותר בשפה האנגלית, רנדום האוס. חלק מתוצאות הרכישה היו התחייבותה של ברטלסמן לחשוף ולהודות בפומבי בעברה הנאצי. היא הקימה ועדה עצמאית ובלתי תלויה בראשותו של פרופ' שאול פרידלנדר, שתבדוק את העובדות הקשורות בהתנהלותה של ברטלסמן בתקופת השלטון הנאצי. בדו"ח ביניים בשנת 2000 ובדו"ח סופי שהתפרסם ב-2002 נאמר שלא נמצאו הוכחות לטענות ראשי ברטלסמן כאילו לא שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי. ברטלסמן פרסמה התנצלות פומבית על שיתוף פעולה זה ועל הניסיונות לכסות עליו.
בישראל הקימה ברטלסמן, בשותפות עם הוצאת כתר וקונצרן ידיעות אחרונות את מיל"ת, מועדון ישראלי לתרבות, שפעל בשמות השמונים להפצת מבחר ספרים, תקליטים וקלטות בקרב מנויי המועדון. בשיא פעולתו היו חברים במיל"ת כמאה אלף בתי אב. עם עורכיו הראשיים נמנו אריה קרישק ויואב לביא. המועדון נסגר ב-1988 מסיבות כלכליות.
ב-2001 רכש המיליונר הבלגי אלבר פרר (Albert Frère) כ-25% ממניות החברה. משפחת מוהן רכשה ממנו חלק זה ב-2006.
לידת יעקב ועשו
הסיפור בקצרה
עשרים שנה חולפות מעת נשואיו של יצחק לרבקה והיא עדיין עקרה. יצחק פונה בתפילה לה' שייתן לו צאצאים היות שרבקה אשתו, עקרה. ה' נעתר לו ורבקה נכנסת להיריון. המחבר המקראי מוסר כי הבנים נאבקים בבטנה ותוך ייאוש וכאב היא מתפללת לה'. ה' מוסר לרבקה כי התינוקות בבטנה יהיו לשני עמים. עוד מוסיף ה' ששני עמים אלו יתאמצו לגבור איש על אחיו ובנוסף הבן הבכור יעבוד את הצעיר. הבן הראשון שנולד הוא עשו והמחבר מתאר את חיצוניותו. הבן השני שיוצא מבטנה של אמו הוא יעקב "וְיָדוֹ אֹחֶזֶת בַּעֲקֵב עֵשָׂו". לשני הבנים ניתנים שמות. התיאורים החיצוניים בסיפורים על הולדת הבנים הם בבחינת רמז מטרים לסיפור גנבת הברכות. ב מסופר על עוד לידת אחים תאומים, פרץ וזרח, בניו של יהודה שנולדו לו מתמר.
"ואלה תולדות יצחק"
יש הסוברים כי בכותרת המובאת בתחילת הסיפור מלמדת על אידאולוגיה בבסיסה עומד הנבחר מול הדחוי ובין הלאומיות לבין האוניברסליות. סיפורי הרשימות המתחילים בתיבה "ואלה תולדות...", מבקשים להצביע על כך שה' עושה הפרדה בין רשימות האישים שהם נבחריו כדי לברך את אומות העולם. לדעת יונתן גרוסמן רשימה זו עומדת בניגוד לרשימה המתחילה במילים "וְאֵלֶּה תֹּלְדֹת יִשְׁמָעֵאל בֶּן אַבְרָהָם אֲשֶׁר יָלְדָה הָגָר הַמִּצְרִית שִׁפְחַת שָׂרָה לְאַבְרָהָם". התבנית החוזרת "ואלה תולדות אברהם" נעדרת מסיפורי האבות והיא נכללת בסיפור תולדות יצחק ובני ביתו. במחזור הסיפורים על בניו של יצחק, יעקב ועשו מצוי סיפורו של יצחק.
הסיפור ממשיך ומספר כי "יִצְחָק, בֶּן-אַרְבָּעִים שָׁנָה, בְּקַחְתּוֹ אֶת-רִבְקָה בַּת-בְּתוּאֵל הָאֲרַמִּי, מִפַּדַּן אֲרָם - אֲחוֹת לָבָן הָאֲרַמִּי, לוֹ לְאִשָּׁה." יש בכך רמז מטרים לכך שיעקב יברח ללבן הארמי, אחי רבקה לאחר שרימה את אביו ואחיו.
תפילת יצחק ועקרות רבקה
עובדת תפילת יצחק קודמת לציון העובדה שרבקה אשתו, עקרה בניגוד לסיפורי עקרות אחרים במקרא. ייתכן והכתוב ביקש לעצב את דמותו של יצחק כדמות מתפללת. בניגוד לסיפורי עקרות אחרים נראה כי מיד לאחר שיצחק נשא את תפילתו, ה' נעתר לו ורבקה מתעברת. יש שסברו כי יצחק התפלל במשך עשרים שנות עקרותה והיו שטענו כי נשא את תפילתו רק בסוף תקופת העקרות. ייתכן והמחבר המקראי מבקש להציג ולהדגיש כי ה' נעתר ליצחק יותר מאשר את סיפור העקרות. נראה כי עיקרו של הסיפור הוא לא בסיפור התפילה הנמסרת בקצרה, אלא בסיפורם העתידי של שני עמים שיוולדו ויהיו ליריבים. יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מוסר כי יצחק הוא זה שדרש אצל האלוהים, וה' הוא זה שאמר לו כי רבקה תלד תאומים. אצל בן מתיתיהו אין דו-שיח בין ה' לרבקה.
מאבק האחים טרם הלידה
המחבר המקראי מוסר כי לא קל היה הריונה של רבקה : "וַיִּתְרֹצְצוּ הַבָּנִים, בְּקִרְבָּהּ, וַתֹּאמֶר אִם-כֵּן, לָמָּה זֶּה אָנֹכִי". טרם לידתם של התאומים קדם מאבק ביניהם, ברחם אמם. פרשנים רבים נחלקו האם שורש המילה "וַיִּתְרֹצְצוּ" הוא מלשון ריצוץ ולכן השורש ר-ו-צ וכך מפרש רשב"ם: "לשון רץ לקראת רץ, שהיו רצים ומתנענעים בתוך גופה כדרך עוברים", ואילו ראב"ע מפרש את המילה "וַיִּתְרֹצְצוּ" מהשורש ר-צ-צ במשמעות האלימה. הפרשנות המסורתית מציגה את הרצון העז לצאת מרחם אמם אך גם את המאבק האלים בבטן אמם.
פניית רבקה לאל
נראה כי כאבים עזים ליוו את רבקה במהלך הריונה והיא פונה אל ה'. השימוש שעושה המחבר המקראי בפנייתה לה' הוא בפועל ד-ר-ש, בניגוד ליצחק אשר פנייתו לה' היא באמצעות השורש ע-ת-ר. יש הטועמים כי השימוש בשורש ע-ת-ר הוא כדי להראות שתפילתו לוותה בפולחן העלאת קורבנות. השורש ד-ר-ש במקרא מתפרש בתנ"ך כמבקש ואף לדעת את העתיד.
הבשורה לרבקה ועתיד הבנים
פנייתה של רבקה נענית בידי ה'. ה' מבשר לה כי מבטנה ייצאו שני עמים, אשר בינם ישררו מאבקים והבכור יכנע לצעיר ויעבוד אותו: "שְׁנֵי גֹיִים בְּבִטְנֵךְ, וּשְׁנֵי לְאֻמִּים, מִמֵּעַיִךְ יִפָּרֵדוּ; וּלְאֹם מִלְאֹם יֶאֱמָץ, וְרַב יַעֲבֹד צָעִיר." לפי האבן עזרא ה' אמר לרבקה דברים אלה על ידי נביא, ואולי על ידי אברהם בעצמו (שמת רק כשיעקב ועשו היו בני 15). האפשרות שאברהם ניבא לרבקה את עתידם של הבנים, מתפתחת בספר היובלים, שטוען שלאברהם היה תפקיד מכריע בעיצוב העלילה, בכך שהוא הורה לרבקה לאהוב את יעקב, בניגוד ליצחק שאהב את עשו, ואף בירך אותו בפניה, שכן הוא ידע ש"ביעקב יקרא לו שם וזרע".
בנבואה הניתנת לרבקה יש משמעות מבחינה היסטורית לאומית. הסיפור מצביע על פיצול של יחידה אתנית אחת לשתיים ומשמעות זו נאמרת בפסוק: שְׁנֵי גֹיִים בְּבִטְנֵךְ, וּשְׁנֵי לְאֻמִּים, מִמֵּעַיִךְ יִפָּרֵדוּ". משמעות המילה "רַב" בפסוק כ"ג היא הבכור. למילים רַב ו-צָעִיר בפסוק יש משמעות משפטית הכרוכה בדיני ירושה אשר היו נהוגים במסופוטמיה.
ההבטחה אשר באה לידי ביטוי בנבואה אשר ניתנת לרבקה מבקשת להצדיק את מעשה רבקה בסיפור גנבת הברכות בבראשית כ"ז, וכדי להגשים את נבואת ה' בבחירת יעקב הצעיר על פני עשו הבכור.
הלידה
לאחר תפילתם מוסר הכתוב כי הנה בנים מתרוצצים בביטנה של רבקה וכי מלאו ימיה ללדת. המילה 'וְהִנֵּה' מעידה על הפתעה, אולם הפתעה זו באה לאחר שהכתוב מוסר כי "וַיִּתְרֹצְצוּ הַבָּנִים, בְּקִרְבָּהּ,". הסיבה לכך היא להקל את דינה של רבקה שרצונה העז היה שהצעיר יירש את הבכור. כלומר, בהבטחה האלוהית שנאמרה לה עוד בהיותה בהיריון, היא תתאמץ לקיים ולגרום לכך שיעקב יירש את בכורתו של עשיו וכך דינה של רבקה לא יהיה כבד מכיוון שהיא רק מילאה צו אלוהי.
המחבר במקראי מוסיף על הכתוב בפסוק כ"א: "וַתַּהַר רִבְקָה אִשְׁתּוֹ", והנה מלאו ימי רבקה ללדת ותאומים בבטנה. יש הסוברים כי מטרת המחבר בתוספת זו היא להגן על מעשיהם העתידיים של רבקה ויעקב (סיפור גנבת הברכות) ולהדגיש כי הבכורה ניתנה ליעקב בזכות הנבואה האלוהית ולא מפני מעשה הרמאות.
בתיאור הלידה כל אח מתואר אחרת. ראשון יוצא "אַדְמוֹנִי, כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר", והוא נקרא עשו. יד אחיו היוצא אחריו, אוחזת בעקבו והשם שיינתן לו הוא יעקב. המחבר המקראי לא מכנה את יעקב 'השני' אלא מוסר כי: "וְאַחֲרֵי-כֵן יָצָא אָחִיו" ובניגוד לתיאורו הפיזי של עשו, שלו לא נמסר לקורא. אפיונו הפיזי של עשו הוא רמז מטרים למעשה הרמייה אותו יבצעו רבקה ויעקב כשזה יתחפש לעשו. תיאורו של עשו ואדמוני בא לשקף את מקום מושבו העתידי של עשו ולאומיותו העתידית אדום, ושעיר היא אדום ככתוב ב: "עֵשָׂו אָחִיו, אַרְצָה שֵׂעִיר, שְׂדֵה אֱדוֹם". את האחיזה בעקב ניתן להבין כהמשך למאבק בין הבנים בבטן אמם.
מדרש שמם של יעקב ועשו
בתיאורו החיצוני של עשו המופיע בלידתו: "אַדְמוֹנִי" רומז המחבר לשמו הנוסף, אדום: "עַל-כֵּן קָרָא-שְׁמוֹ, אֱדוֹם." גם בתיאורו החיצוני כשעיר קיים מדרש שם סמוי הרומז למקום ישיבתו של עשו בעתיד, ולשימוש שיעשה יעקב בחיצוניותו של עשו, במעשה גנבת הברכות בבראשית כ"ז. שורש שמו של יעקב, ע-ק-ב פירושו ללכת בעקבות מישהו ופירוש זה מתאים לתיאור הלידה של יעקב אשר אחז בעקב אחיו בצאתו מרחם אמו. השם יעקב-אל הוא שם תאופורי אשר היה נפוץ במסופוטמיה ובמצרים העתיקה.
משלח ידם של יעקב ועשו
הנערים גדלים ואין הכתוב מביא פרטים השופכים אור על ילדותם. מסופר כי: "וַיְהִי עֵשָׂו אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד, אִישׁ שָׂדֶה; וְיַעֲקֹב אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים". הניגוד בין האחים בא לידי ביטוי במשלח ידם,. ניגוד זה מעצים את המצג לסיפור ויוצר תחושה של מתח ויוצר נקודת פתיחה לסיפור הבא, סיפור גנבת הברכות. בנוסף הניגודיות הרבה בין האחים באה לידי ביטוי ביחס ההורים כלפי בניהם. המחבר המקראי מספר כי-"וַיֶּאֱהַב יִצְחָק אֶת-עֵשָׂו, כִּי-צַיִד בְּפִיו; וְרִבְקָה, אֹהֶבֶת אֶת-יַעֲקֹב".
וסלי סנייפס
ווסלי טרנט סנייפס (באנגלית: Wesley Trent Snipes; נולד ב-31 ביולי 1962 באורלנדו) הוא שחקן, מפיק קולנוע ואמן לחימה אמריקאי.
ביוגרפיה
לקראת סיום לימודי התיכון, הוא שב להתגורר באורלנדו. ולאחר מכן חזר שוב לניו יורק ללמוד באוניברסיטה.
קריירה
בשנת 1984, התארח סנייפס בסדרה "כל ילדיי". ב-1985, בגיל 23, סנייפס התגלה על ידי סוכן במהלך תחרות. ב-1986, הוא שיחק בסרט "רחובות של זהב" וגילם שחקן בייסבול בסרט "גברתי המאמן" לצד גולדי הון. באותה שנה התארח בפרק בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". בשנת 1987 הופיע סנייפס בווידאו קליפ של מייקל ג'קסון,"Bad", בתור מנהיג כנופיה. בעקבות הצלחת הווידאו קליפ, לוהק סנייפס באותה שנה לסרט "טיפול נמרץ". בשנת 1989, הוא שיחק ב"ליגה לאומית" לצד צ'ארלי שין.
בשנת 1991, שיחק בסרט "עיר החטאים" בתפקיד סוחר סמים ובאותה השנה השתתף בסרטו של ספייק לי "קדחת הג'ונגל". פריצת הדרך הגדולה של סנייפס הייתה בשנת 1992 בסרט "גברים לבנים אינם יכולים" והמותחן "נוסע 57". ב-1993, כיכב בסרט "איש ההרס" לצד סילבסטר סטאלון. סנייפס המשיך לשחק בסרטים רבים, לעיתים כנבל ולעיתים כגיבור. בשנת 1995, שיחק בסרט "כמו אוויר לנשימה" לצד ויטני יוסטון. בשנת 1998, החל לשחק בסדרת סרטי הפעולה "בלייד", בהם גילם את דמות הגיבור.
ב-2000 שיחק בדרמת טלוויזיה של HBO "מעשי היעלמות" לצד רג'ינה הול. ב-2001, הפיק את הסדרה "ד"ר בן". במהלך שנת 2005 שיחק בסרטים "7 שניות" ו"כאוס". באותה שנה, תוכנן קרב פנים אל פנים בינו לבין ג'ו רוגאן שבסופו של דבר לא התקיים. בשנת 2007 יצא הסרט "חוזה להרוג" בו כיכב סנייפס כצלף לשעבר שחוזר למשימה אחרונה בה הוא נקלע לסיבוכים רבים והיחידה שיכולה לעזור לו היא ילדה בת 12, עוד באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי ב"אומנות המלחמה: בגידה". ב-2009 שיחק את דמותו של קזנובה ב"רחובות ברוקלין".
בשנת 2010, שיחק בסרט "משחק המוות" את דמותו של הסוכן מרקוס. ב-2012, שיחק ב"נידוני הגרדום". בשנת 2014 השתתף בסרט "בלתי נשכחים 3". בשנת 2015, סנייפס השתתף בסרטו של ספייק לי "שיראק" (Chi-Raq).
בשנת 2019 שיחק בסרט מקורי של נטפליקס "קוראים לי דולמייט" בכיכובו של אדי מרפי, והתארח בסדרה הקומית "מה שקורה בצללים". בשנת 2020 שיחק בסרטו של ריזה "עיר רצחנית".
בשנת 2021, שיחק בסרט "מגלה את אמריקה 2" בכיכובו של אדי מרפי, וכיכב בתפקיד הראשי במיני-סדרת הדרמה "סיפור אמיתי" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס לצדו של קווין הארט.
חיים אישיים
סנייפס מתאמן באמנויות לחימה מגיל 12, בעל חגורה שחורה דאן 5 בקראטה שוטוקאן ודאן 2 בהפקידו. סנייפס, שנולד נוצרי, התאסלם ב-1978 ובשנת 1988 עזב את האסלאם.
סנייפס ניהל בעבר מערכות יחסים עם השחקניות האלי ברי, ג'יידה פינקט-סמית' וג'ניפר לופז. בשנים 1985 - 1990 היה נשוי לאפריל סנייפס, שהביאה לעולם את בנו הראשון. ב-2003 התחתן עם הציירת נקיונג "ניקי" פארק. לזוג נולדו 4 ילדים, מאוחר יותר התגרש הזוג.
ב-12 באוקטובר 2006 הואשם סנייפס בהעלמות מס. בהתחלה הוא הצליח למשוך את צו המעצר נגדו, אבל לבסוף כעבור כחודשיים, ב-8 בדצמבר, הוא נכנס למעצר בפלורידה. ב-24 באפריל 2008 נשפט סנייפס לשלוש שנות מאסר. הוא נכנס לכלא בסוף 2010 ושוחרר באפריל 2013.
מקלע גאטלינג
מקלע גאטלינג הוא מקלע כבד רב-קני (6–10 קנים, כתלות בדגם) שפותח באמצע המאה ה-19 על ידי ד"ר ריצ'רד גאטלינג (Richard Jordan Gatling) ומוכר בעיקר הודות למנגנון הירי המהפכני שלו, שנועד להביא לקצב אש גבוה במיוחד. מנגנון הירי החדשני עשה שימוש במספר קנים שנטענו זה אחר זה בסבב, אך ירו רק אחד בכל פעם, כדי להשיג ירי מתמשך ומהיר. המנגנון הוזן בכדורים שאוחסנו במחסנית ללא קפיץ או בסל, שחוברו בחלקו העליון של המקלע והסתמכו על כוח הכבידה כדי להזין את הכדורים לבתי הבליעה של הקנים.
מקלע הגאטלינג שימש בכמה מלחמות ועימותים מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, לרבות מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1860 ומלחמת הזולו ב-1879. מאז אמצע המאה ה-20 לא נעשה שימוש במקלע גאטלינג אך שיטת הפעולה של מנגנון הירי הייחודי שלו משמשת במקלעים ותותחים מודרניים, כדוגמת תותח ה-M61A1 וולקן 20 מ"מ ומקלע ה-M134 מיניגאן 7.62 מ"מ.
תותח גאטלינג הוא תותח אוטומטי שמנגנון הטעינה והירי שלו פועל בדומה לדרך פעולתו של מקלע הגאטלינג. ההבדל בין השניים הוא בקוטר החימוש ומאחר ו"תותח" מוגדר כ"כלי ירי שקוטר התחמושת שלו הוא מ-20 מ"מ ומעלה" הרי שהאחד מוגדר "מקלע" והשני "תותח". כאמור, תותח ה-M61A1 וולקן מהווה דוגמה לתותח גאטלינג.
היסטוריה
מקלע גאטלינג תוכנן על ידי הממציא האמריקאי ד"ר ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג (1818 - 1903) ב-1861 ונרשם כפטנט בארצות הברית כשנה לאחר מכן. גאטלינג, שלמד רפואה אך מעולם לא עסק בה, הגה ופיתח כמה המצאות בתחומים שונים אך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861 הביאה אותו להתעמק בניסיון לשפר את פעולתם של כלי נשק. גאטלינג הבחין כי מרבית חללי מלחמת האזרחים מתו כתוצאה מתחלואה ולא כתוצאה מפגיעת כדורים, ושנים לאחר שהמציא את המקלע שלו כתב כי הבחנה זו העלתה בדעתו את רעיון המקלע בעל עוצמת האש האדירה וקצב האש הגבוה, משום שסבר שמקלע כזה יאפשר לחייל אחד לגרום לנזק שעד אז נדרש מספר רב של חיילים לגורמו, וכך יקטנו הצבאות ופחות חיילים יחשפו לתחלואה ולמוות.
בטרם פיתח גאטלינג את המקלע שלו, עמדו לרשותם של צבאות שונים כלי נשק אחרים שהצטיינו בכוח אש משמעותי. כלי נשק אלה היו למעשה תותחים שירו כמה קליעים בו-זמנית, אם באמצעות תחמושת שהכילה מספר קליעים (בדומה לרובה ציד) ואם באמצעות כמה קנים שירו בעת ובעונה אחת. למרות מטח הכדורים שיצרו כלי נשק אלה, טעינתם מחדש בין פעולות הירי הצריכה זמן לא מבוטל שפגע ברצף האש ובקצב הירי. מנגנון הירי של המקלע שפיתח גאטלינג הופעל על ידי סיבוב ידית ארכובה בידי מפעיל אנושי, כך שמקלע זה לא היה מקלע אוטומטי אמיתי (בניגוד למקלע מקסים שפותח ב-1883) אך הביא לקפיצת מדרגה מבחינת השיפור באמינות המנגנון וברציפות האש.
גאטלינג התבסס על המצאה אחרת שלו, מתקן חקלאי לזריעה, כדי להתחיל ולפתח את מנגנון הירי של המקלע החדש. ב-1861 פותח דגם אבטיפוס שמיש של המקלע וב-1862 יסד גאטלינג חברה באינדיאנה ליצור ושיווק המקלע החדש והחל ביצור סדרתי שלו. גאטלינג התקשה למכור את המקלע החדש שפיתח לצבא ארצות הברית ורק ב-1866, לאחר שכבר מכר כמה מקלעים בודדים לגורמים שונים, נרכש המקלע באופן רשמי על ידי הצבא.
ב-1870 מכר גאטלינג את זכויות הפטנט של המקלע שפיתח לחברת קולט האמריקאית אך נשאר נשיאה של חברת הנשק שיסד עד ל-1897, אז נטמעה החברה בחברת קולט.
ב-1893 רשם גאטלינג פטנט על מנגנון שעשה שימוש במנוע חשמלי (שהיה בעצמו המצאה חדשה למדי באותה תקופה) בהנעת מנגנון הירי בתותח שהמציא ובכך החליף את שיטת ההנעה הקודמת, שעשתה שימוש בידית ארכובה. השימוש במנוע חשמלי איפשר קצב ירי גבוה בהרבה מזה שאיפשר השימוש בידית הארכובה, עד כדי 1500 כדורים לדקה.
ב-1911 הפסיק הצבא האמריקאי כליל את השימוש בתותח גאטלינג המופעל באמצעות ארכובת יד.
ביבשת אמריקה
מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה העימות הצבאי הראשון שבו נעשה שימוש במקלע הגאטלינג. אף על פי שעל-פי גאטלינג עצמו היוותה מלחמה זו מקור ההשראה לפיתוח המקלע, הרי שחלפו כמה שנים מפיתוח המקלע ועד שצבא ארצות הברית (צבא האיחוד) החל לרכוש אותו באופן רשמי ב-1866. לפני כן נרכשו באופן פרטי כמויות מוגבלות של המקלעים על ידי מפקדים בכירים בצבא האמריקאי ונעשה בהם שימוש מוגבל: כתריסר מקלעים שימשו בעת המצור על פיטסבורג (1864–1865), שמונה מקלעים אחרים הותקנו על-גבי ספינות של צבא האיחוד וכמה מקלעים שימשו בדיכוי המהומות שפרצו בניו-יורק, עקב הנהגת גיוס החובה כחלק מהמאמץ המלחמתי של האיחוד (1863).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 עשו חיל הים והצבא הפרואני שימוש במקלעי גאטלינג, בקרבות שהיו חלק ממלחמת האוקיינוס השקט.
ב-1885 שימש מקלע גאטלינג את הצבא הקנדי במאמציו לדכא מרידה שפרצה בצפון-מערבה של המדינה.
ב-1898, כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד, עשה צבא ארצות הברית שימוש ביחידה עצמאית של ארבעה מקלעי גאטלינג, בעלי 10 קנים ובקוטר 0.3 אינץ', מתוצרת חברת קולט. המקלעים הורכבו על-גבי כנה שאפשרה להם צידוד ולכן היו יעילים במיוחד נגד המגנים הספרדיים. במהלך אחד הקרבות, כחלק ממערכה זו, ביצעו 3 מקלעים שכאלה ירי של 18,000 כדורים במהלך 8 דקות וחצי וגרמו לאבדות קשות ביותר בצד הספרדי. למרות יעילותו הרבה בזמן הירי, משקלו הרב של המקלע ומבנהו המגושם עמדו לו לרועץ והקשו על מפעיליו לעמוד בקצב התקדמות החיילים הרגליים על פני דרכים משובשות. חיסרון זה בא לידי ביטוי בעיקר בקרבות בקובה, שבה דרכי עפר היו לרוב לא יותר משביל משובש בג'ונגל. בשלב זה החל כבר הצבא האמריקאי לציד את חייליו במקלעים קלים יותר, שהוצבו על-גבי חצובות והיו קלים יותר לניוד, בצעד שבישר את תחילת מגמת הדחיקה של מקלע הגאטלינג משימוש בצבא ארצות הברית.
באסיה ובאפריקה
צבא האימפריה הרוסית רכש כ-400 מקלעי גאטלינג ונעשה בהם שימוש כנגד פרשים טורקמנים ועמי נוודים אחרים במרכז אסיה. הצי הרוסי עשה שימוש במקלעי גאטלינג במהלך הקרבות מול המצרים, באלכסנדריה ב-1882. כמו גם במלחמתם עם היפנים בשנת 1905.
במהלך 1879 עשה הצבא הבריטי את השימוש הראשון שלו במקלעי גאטלינג, כחלק ממלחמתו באפגניסטן.
מבנה המקלע
מקלע הגאטלינג הוצב על עגלה דו-גלגלית והותקן על-גבי כנה שאפשרה צידוד והגבהה שלו. המקלע הוזן בכדורים מחלקו העליון, מתוך סל תחמושת בעל פתח בתחתיתו או מתוך מעיין "מחסנית", שהייתה למעשה קופסה צרה וגבוהה ללא קפיץ, שבה אוחסנו הכדורים אחד מעל השני. הכדורים אוחסנו בסל או ב"מחסנית" בתפזורת והזנתם לביתי הבליעה של קני הנשק נסמכה על כוח הכובד ולא על מנגנון מכני. זאת בניגוד למקובל כיום כשיטת אחסנת התחמושת והזנתה למקלעים, המתבססת על כדורים המחוברים אחד לשני בחוליות כשרשיר, והנטענים לבית הבליעה של הנשק באמצעות מנגנון מכני.
למקלע הגאטלינג היו בין 6 ל-10 קנים נפרדים, כתלות בדגם, שמוקמו סביב ציר סיבוב אחד. מאחורי "זר" קנים זה, ועל אותו ציר הסיבוב, הוצב גליל קצר בעל תאים שנועדו לקלוט את הכדור המוזן למקלע בטרם הבריח נע קדימה ודוחף אותו לתוך בית הבליעה של הקנה. מאחורי גליל זה, ועל אותו ציר הסיבוב, הוצב גליל נוסף בעל תאים שבהם נעו קדימה ואחורה הבריחים של כל קנה, בהתאם למחזור הירי. בכל בריח - נוקר ושן חולצת. מבנה זה יצר מצב שבו לכל קנה היה מכלול ירי נפרד, כלומר, לכל קנה תא טעינה, בית בליעה, בריח ונוקר משלו.
המקלע הונע על ידי סיבוב ידני של ידית ארכובה בדגמים המוקדמים ועל ידי מנוע חשמלי בדגמים מאוחרים יותר. סיבוב הידית הביא לסיבוב "זר" הקנים והמנגנון כולו, סביב הציר המרכזי. מחזור הטעינה-ירי-פליטה-קירור של כל קנה החל בכך שהקנה ותא קליטת החימוש שלו ניצבו מתחת לפתח שב"סל" התחמושת או ה"מחסנית", כשהבריח שלו משוך לאחור. הודות לכוח המשיכה נפל כדור אחד מסל החימוש או מה"מחסנית", לתוך תא קליטת החימוש. המשך סיבוב ידית הארכובה הביאה להמשך סיבוב המנגנון כולו ולכך שהבריח נע קדימה ודחף את הכדור מתוך תא קליטת החימוש לתוך בית הבליעה של הקנה שלו וננעל לבית הבליעה. המשך סיבוב הידית הביא לכך שהכדור ננקר והקליע נורה מלוע הקנה. המשך סיבוב הידית הביא לתנועה אחורה של הבריח ועקב כך לחליצה של התרמיל הריק מבית הבליעה והשלכתו מפתח הפליטה. בשלב זה הקנה התקרר מעט והמשך סיבוב הידית הביאו כך שתא קליטת החימוש שלו ניצב שוב גלוי מתחת לסל החימוש, מוכן לקלוט כדור נוסף ולהתחיל את מחזור הירי מחדש.
המבנה שבו לכל קנה ישנו מנגנון נפרד יצר מצב שבו בכל רגע נתון כל קנה נמצא בנקודה שונה במחזור הטעינה-ירי-פליטה-קירור וכך התאפשר ירי רציף, בקצב מהיר. כל קנה ירה רק פעם אחת במהלך סיבוב אחד מלא של המנגנון, כך שלמרות הירי המהיר והרציף התאפשר לכל קנה די זמן להתקרר בין ירי אחד למשנהו. הגדלת מספר הקנים בין הדגמים השונים העלתה מצד אחד את משקל הנשק וסיבוכיות המקלע, אך מצד שני הגדילה את פרק הזמן בין היריות של כל קנה ובכך הגדילה במעט את זמן הקירור של כל קנה ומכאן איפשרה קצב אש מהיר יותר.
בדגמים מוקדמים של המקלע הונח בד בין הקנים שאפשר היה להספיגו במים, כדי להאיץ את קירור הקנים במהלך סבב הירי, כך שניתן יהיה לבצע ירי מהיר מבלי שהחום הרב הנוצר יעוות את הקנים. עם זאת, דגמים מאוחרים יותר יוצרו ללא הבד בין הקנים. הסיבה לכך היא שאף על פי שעל-פניו נראה כי השיטה אכן מזרזת את קירור הקנה הרי שבפועל לאחר הרטבת הבד ותחילת הירי, החום הרב שנוצר בקנים הביא להתאדות המים בבד שעטף את 'זר' הקנים וליבושו. כך נוצר מצב שבו קני המקלע עטופים במעיין 'שמיכת בד', כך שהם מתקשים לפלוט את החום הנוצר בהם לאוויר ואינם מתקררים מספיק בין מחזור ירי אחד למשנהו. ניסיון להרטיב מחדש את הבד בשלב זה הביא לקירור פתאומי ובלתי אחיד של הקנה, מה שבתורו עלול לגרום לעיוות של הקנה. עיוות שכזה עלול לפגוע בדיוק הירי של המקלע או אף להשביתו כליל.
תחמושת
בתחילת דרכו, תחמושת מקלע הגאטלינג הייתה גלילי מתכת קטנים שהכילו קליע, תחמיש נייר שהכיל אבק שרפה ופיקה. גלילי המתכת נטענו, כל אחד בנפרד, לתוך בתי הבליעה של הקנים ולאחר הירי נפלטו מתחתית המקלע וניתן היה לעשות בהם שימוש חוזר. השימוש בגלילי המתכת נועד לפתור את בעיית חוסר האחידות והדיוק בכדורים שיוצרו עד אז. גלילי המתכת יצרו אחידות מספיקה בחימוש, שאיפשרה להפעיל את מנגנון הירי המורכב בקצב גבוה. בהמשך, עקב התקדמות בשיטות ייצור המוני של תחמושת, שהניבה תחמושת אחידה ובממדים מדויקים יותר, עבר מקלע גאטלינג להשתמש בתחמושת אחידה בתצורת כדור מיצור סדרתי. המעבר לשימוש בתחמושת מיצור סדרתי הייתה שלב חשוב ב"הבשלת" מערכת נשק זו והפיכתה למקלע רלוונטי לשדה הקרב.
מקלעי הגאטלינג שיוצרו ב-1876 כבר הגיעו לקצב אש מהיר באופן משמעותי, עד כדי קצב אש תאורטי של 1200 כדורים בדקה ולקצב אש מעשי של בערך 400 כדורים בדקה.
דגם של מקלע גאטלינג שפותח ב-1881 עשה שימוש במערכת הזנת תחמושת בקוטר 0.45 אינץ' חדשה. מערכת הזנה חדשה זו איפשרה הצבת שתי "מחסניות" על המקלע, כך שהמקלע ניזון ממחסנית אחת וכאשר אוזלת בה התחמושת הוא עובר להזנה מהמחסנית השנייה, ובכך מאפשר החלפת המחסנית הראשונה שהתרוקנה במחסנית תחמושת מלאה וחוזר חלילה, מבלי שיהיה צורך להפסיק את הירי. המערכת הכפולה איפשרה בפועל ירי רציף לפרקי זמן ארוכים יותר והצריכה 4 אנשים כדי להפעיל את המקלע.
עד ל-1893 כבר הותאם מקלע הגאטלינג לירי תחמושת 0.3 אינץ' מופחתת עשן תקנית של צבא ארצות הברית, במבנה של שישה קנים שהיה מסוגל לקצב אש התחלתי (בטרם החל להתחמם) של 800–900 כדורים לדקה.
מקלעים מודרניים המבוססים על מקלע הגאטלינג
ב-1893 רשם ד"ר גאטלינג פטנט בארצות הברית על מערכת שעשתה שימוש במנוע חשמלי כדי לסובב את מנגנון הירי של מקלע הגאטלינג. השימוש במנוע חשמלי, במקום בארכובה ידנית, העלה את קצב האש של המקלע באופן משמעותי עד-כדי 1500 כדור לדקה (בהשוואה לקצב אש של 800–900 כדור לדקה, שהשיג דגם זהה של המקלע שהונע באמצעות ארכובה ידנית). שילוב המנוע החשמלי בדגמי מקלע גאטלינג בשלהי המאה ה-19 נועד לשמר את הרלוונטיות של המקלע בשדה הקרב אך בתחילת המאה ה-20 עברו צבאות רבים להשתמש במקלעים קומפקטיים וקלים יותר, שעשו שימוש ברתע או בהחזרת גזים כדי לבצע ירי אוטומטי. כתוצאה ממגמה זו דעך השימוש במקלע הגאטלינג עד שב-1911 נזנח לחלוטין על ידי צבא ארצות הברית.
מלבד דגם גרמני בשם Fokker-Leimberger של מקלע בעל "זר" קנים מסתובב, שפותח במלחמת העולם הראשונה ופעל במנגנון שונה ממקלע גאטלינג, נזנח רעיון זה לתקופה ארוכה אך צץ ועלה מחדש בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אז פותחו בארצות הברית תותח ה-"M61 וולקן" (1949), מקלע ה-"M134 מיניגאן" (1960) ותותחי ה-"GAU-8 "Avenger וה-"GAU-12 "Equalizer (שנות ה-70 של המאה ה-20), ובברית המועצות פותח ה-גש-6–23.
הגנת אלכין
הגנה זו נקראת על שם אלוף העולם אלכסנדר אלכין משום שבתחרות בינלאומית בבודפשט בשנת 1921 הוא השתמש בה בהצלחה. אולם פתיחה זו הייתה בשימוש כבר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ורק קרוב לשנת 1920 היא שוכללה על ידי התאורטיקן אהרון נימצוביץ' ובאה לידי ביטוי, כאמור, בתחרות של אלכין בה הוא הצליח לשלב בין הטקטיקה של הגנה זו עם רעיונותיו האסטרטגיים של נימצוביץ'. נימצוביץ יצא נגד הסגנון המסורתי שהעניק חשיבות ראשונה במעלה להסעת הרגלים. הוא טען כי מבחינה טקטית צריך להעדיף את הצבת הרצים במרכז הלוח, משום ששליטתם בערוגות גדולה יותר מזו של הרגלים.
בפתיחה זו, השחור גורר את הלבן לפתח את חייליו על חשבון טמפו (זמן מסעים) שאותו השחור מנצל לפיתוח רציו. בהמשך הוא יחליף במרכז על ד6 ויתקיף את הרגלים הנותרים שם.
הגנת אלכין מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין B02-B05. שחור תוקף את הרגלי הלבן. (אמנם הלבן יכול להגן על ידי פג3 ואז ישחק השחור ה5 אלא שאז תתקבל הפתיחה המוכרת בשם הפתיחה הווינאית כאן הלבן אינו מנסה להגן על הרגלי, אלא לתקוף בעזרתו את הפרש):
מטרת השחור במסע האחרון היא ניפוץ השליטה של הרגלים הלבנים במרכז. הלבן ינסה לחזק את הרגלי ה5, ולשם כך נתונות בידיו שתי אפשרויות: תמיכה על ידי הרגלים ותמיכה על ידי רצים.
א. תמיכה על ידי הרגלים: השחור מעוניין לפתוח את טור ג כדי לתקוף על ידי הצריח באגף המלכה ולהחליש את הרגלי ה5.
ב. תמיכה על ידי רצים:
והשחור ימשיך בהחלפת רצים: ר:פ, ר:ר ואחר כך יכה פ:ג4. אמנם הרגלי השחור ג6 חוסם את הפרש, אך אסור לשחור להוציא במסע הששי את הפרש לערוגה ג6 משום שהקרב עלול להסתיים לא טוב מבחינתו: 6. ---  פג6 7. ה6  ו7:ה6 8. פז5  ר:ר 9. מה:ר  פ:ד4 10.מה-ה4   ה5 11. פ:ח7 ובהמשך מאיים מה-ז6+. ללבן מוצעת גם דרך שונה במסע הששי: השחור מתקיף במרכז והלבן נאלץ להתגונן. במסעו האחרון, השחור שואף להחליף על ד5, כך שיישאר לבן מנותק ובודד על ד4, או שלבן יתקדם ג5 ויפצל את הרגלים באגף המלכה. כך או כך השחור מרוויח מהתקפתו במרכז.
גרינר
{{פירושונים|גרינר הוא שם משפחה,
ראו גם
}}
קורסיקה עילית
קורסיקה עילית (בצרפתית: Haute-Corse, בקורסיקאית: Corsica suprana) הוא מחוז בצרפת בחבל קורסיקה הכולל את החלק הצפוני של האי. המחוז הוקם בשנת 1975 מפיצול מחוז קורסיקה לשניים, אך שטחו זהה לזה של מחוז גולו (Golo) אשר התקיים בין השנים 1793 ל-1811. המחוז גובל בדרום בקורסיקה הדרומית ובשאר צדדיו הוא מוקף בים התיכון. עיר המחוז של קורסיקה עילית היא בסטיה.
מדרדאוש
מדרדאוש (פורטוגזית: Madredeus, "אֵם האל") היא להקה פורטוגלית, המשלבת מוזיקה עממית (שלעיתים משויכת לפאדו) עם פולקלור מודרני של פורטוגל. מילות השירים – לעיתים קרובות מלאנכוליות ומתייחסות לים, למסע ולכמיהה - ממשיכות מסורת של שירה שלקוחה מימי הביניים, עם מוטיבים ברורים של הסוגה הלירית הארוטית שייחודית לצפון-מערב חצי האי האיברי. מדרדאוש מכרו מעל 3 מיליון עותקים מאלבומיהם ברחבי העולם.
היסטוריה
חברי ההרכב המקוריים השתנו במהלך פעילותה של הלהקה, מאז שקמה בשנת 1985. אל המייסדים פֶדרו איירש מגליַאאֵש (Magalhães, ; גיטרה קלאסית) ורודריגו ליאאו (Leão; סינתיסייזר) הצטרפו פרנסישקו ריביירו (Ribeiro; צ'לו) וגבריאל גומש (Gomes; אקורדיון) בשנה העוקבת. את הסולנית טרזה סלגיירו (Salgueiro) הם מצאו, בתום חיפושים אחר קול נשי, במועדון-לילה בליסבון. לאחר שהסגנון שלהם מצא חן בעיני סלגיירו והיא הסכימה להצטרף, ההרכב הקליט לבסוף את תקליט הבכורה - "Os dias da Madredeus" ("ימי מדרדאוש") - ב-1987. האלבום הוקלט בחדר-החזרות שלהם, שלא היה אלא מנזר נטוש, והפקתו לוותה בקשיים מיוחדים הודות להפרעות מחרישות-אוזניים מדי חמש דקות שהגיעו מהרכבת החשמלית העירונית שנסעה בדיוק מעל. כמחווה לנוכחות הבלתי נמנעת הזאת בהשמעותיהם קראו עצמם חברי ההרכב אחר תחנת הקצה של הקו שבו נחה המסילה הסמוכה, Madre de Deus - שבניב המקומי קוצר לשם הלהקה הנוכחי.
מצב זה השתנה ב-1994, כשיוצר הקולנוע הגרמני וים ונדרס - שהתרשם מהמוזיקה של הלהקה - ביקש אותה להופיע בסרטו - "סיפור ליסבון" (במקור "נסיעה לליסבון", "Viagem a Lisboa"). פסקול הסרט הביא ללהקה את פרסומה הבינלאומי. מדרדאוש כבשה קהל בכל אירופה, כמו גם בדרום אמריקה, באפריקה ובאסיה.
בשנה זו עזב ליאאו, שבחר לפנות לקריירת סולו, ואת מקומו על הקלידים תפס קרלוש מריה טרינדדה (Trindade).
בשנת 1997 החל סגנונה של מדרדאוש לאבד את הגוון השורשי של מוזיקת הפאדו. עם צאת האלבום "O Paraíso" ("גן העדן"), עזבו ריביירו וגומש. פרננדו ז'ודיסה (Júdice; גיטרת בס אקוסטית) הוזמן להצטרף לאלו שנשארו, שיחד עמו יהוו את ההרכב במשך 10 השנים הבאות. ב-1998 הלהקה הוזמנה להופיע בפתיחתו של יריד "אקספו 98'", שנערך בליסבון, לצד הטנור חוסה קאררס.
בשנת 2007 נקלעה מדרדאוש למשבר לאחר שסלגיירו, פיישוטו וז'ודיסה הודיעו במפתיע על עזיבתם. שני החברים הנותרים, מגליאאש וטרינדדה, חידשו כוחות ושילבו אותם עם קבוצת זמרות ונגנים נוספים שיחד יצרו אנסמבל מוזיקלי חדש. השם מדרדאוש, עם זאת, המשיך עם השניים.
מדרדאוש הוציאה במרוצת פעילותה בין 1987 ל-2009 שישה עשר אלבומים, שמהם שלושה אלבומי הופעות חיות, שתי קומפילציות ("Best Of"), אוסף חידושי רמיקסים, ושני תקליטים בהרכב המאוחר, עם "אָ באנדה קוֹסמיקה".
יעקב גלעד
ביוגרפיה
גלעד נולד בבית דגן וגדל בהרצליה. הוריו של גלעד הכירו על אניית מעפילים. אמו הלינה בירנבאום היא סופרת וניצולת שואה, ואביו חיים, לחם בצבא האדום במלחמת העולם השנייה ואיבד את כל משפחתו בשואה. גלעד ואחיו גדלו בבית מבודד בפאתי הרצליה.
בגיל 13 עבר משבר קשה ביחסים עם הוריו. בעקבות ויכוח קשה שניהל עם אמו במהלכו קילל אותה, היכה אותו אביו מכות קשות, אירוע שבעקבותיו ניסה יעקב להתאבד. בעקבות כך הוא נשלח לטיפול פסיכולוגי. יעקב נשאר כיתה ועבר ללמוד בבית הספר ״גאולה״ בתל אביב. במהלך גיל ההתבגרות התוודע לזהותו המינית, שהייתה קשה ומדכאת עבורו. והוא שוטט ברחובות כדי לא להיות בבית. בעקבות חוויות ילדותו כתב את ״ילד אסור ילד מותר״, ולאחר מכן את השירים ״כשתגדל״, ״הילד שבך״ ו״נמס בגשם״. לאחר מות אביו הוא שיתף את כאבו עם אמו והם ביקשו זה מזה סליחה על דברים קשים שאמרו זה לזה.
בבגרותו החל לכתוב פזמונים למספר אמנים כמו גידי גוב ("בואי נישאר") ואריק סיני ("דרך הכורכר", "בשעה שכזאת"). ב-1980 הפיק את אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם", בו נכללו שיריו "ארבע לפנות בוקר", "עכשיו הכול בסדר" ושיר הנושא.
באותה שנה נתוודע ליהודה פוליקר וללהקתו "ברקת" והחל להפיקה. הלהקה, ששינתה את שמה ל"בנזין", הפכה בסיועו ללהקה מצליחה, הוציאה שני אלבומים והנפיקה להיטים רבים. הוא כתב בשיתוף עם פוליקר את מרבית להיטיה הגדולים, כמו "יום שישי", "חופשי זה לגמרי לבד", "גשם" (שהלחין וביצע גיטריסט הלהקה קיטש אמסלם), "תני לי סיבה" (שביצע המתופף אלי חדד), "משמרת לילה", "פנים אל מול פנים" ו"התחלה חדשה".
שיתוף הפעולה עם יהודה פוליקר המשיך גם ברוב אלבומי הסולו שלו. גלעד הפיק את אלבומיו של פוליקר ואת המופעים שנלוו אליהם וכתב חלק ניכר משיריו. ב-1985 הפיק לפוליקר אלבום בסגנון יווני בשם "עיניים שלי", שהורכב כמעט כולו משירים שתרגם גלעד מיוונית. בעקבות תוכנית בגלי צה"ל בהשתתפות פוליקר וגלעד שעסקה בדור השני לשואה וכללה שני שירים מקוריים שכתבו, יצא בשנת 1988 האלבום "אפר ואבק". אלבום זה, שנחשב על ידי מבקרי המוזיקה כאלבום מופת, עסק בתחושותיהם של גלעד ופוליקר כבני "הדור השני לשואה", ילדים שגדלו בצל הורים ניצולי השואה בארץ ישראל של שנות החמישים והשישים. בין השירים שגלעד כתב לאלבום היו "חלון לים התיכון", מעין מכתב של ניצול השואה בארץ ליקיריו שנשארו בגולה, "אפר ואבק" העוסק במסעה של אמו, הלינה בירנבאום, לביקור במחנות ההשמדה, לאחר שנפתחו השערים לפולין לאחר המלחמה, ו"כשתגדל" העוסק בתחושות יתמות וכאב. בעקבות האלבום השתתפו גלעד ואמו יחד עם משפחת פוליקר בסרטה התיעודי של אורנה בן דור "בגלל המלחמה ההיא", שעסק בדור השני לשואה.
שיתוף פעולה בולט נוסף של פוליקר וגלעד הוא האלבום "הילד שבך" מ-1995, העוסק ביחסים בתוך המשפחה. אחד השירים באלבום שכתב גלעד ואף השתתף בביצועו הוא "נמס בגשם", שמתאר יחסי משפחה קשים, בעקבותיהם נוטש ילד את בית הוריו אל הרחוב. נושא זה של ילדות טעונה בכאב, מאפיין גם שירים נוספים שכתב, כמו "מה יהיה יהיה" לאותו אלבום, או "ילד אסור ילד מותר" בביצוע ריקי גל. את הנוסטלגיה לתקופת התום של הילדות ולארצישראליות של פעם, הוא ביטא בשירים נוספים כגון "ילדות נשכחת" בביצוע נורית גלרון, "דרך הכורכר" בביצוע אריק סיני או ב"פה ושם בארץ בן-גוריון" בביצועו של פוליקר.
אמנים נוספים שגלעד הפיק וכתב להם היו: אושיק לוי, ירדנה ארזי (בהפקת האלבום "אנשים זרים"), גלי עטרי (בשיריה "הכל עומד במקום", "סתיו ישראלי" ועוד) וריטה (בהפקת האלבום "תפתח חלון"). בשנים 1988–1989 הגיש גלעד את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה".
ישיבת כנסת ישראל (מיסודו של רבי חיים בן עטר)
ישיבת כנסת ישראל (נקראת גם: מדרש כנסת ישראל) (1741 – אמצע המאה ה-19), הייתה ישיבה שנוסדה על ידי רבי חיים בן עטר בירושלים, והתקיימה במאות ה-18 וה-19. רבים מתלמידיה שימשו רבנים חשובים בארץ ישראל ובתפוצות.
הרקע להקמת הישיבה
בשנת ה'תצ"ט (1739) יצא רבי חיים בן עטר מהעיר סלא שבמרוקו לאיטליה, מלווה בשתי נשותיו ושניים מתלמידיו, הרבנים: חיים דוד שמואל חסאן ושם טוב גבאי. מטרתו הייתה לעלות משם לארץ ישראל ולהקים בה ישיבה שתלמידיה ילמדו בהתמדה ובפרישות. מתוך אמונה שבכך יקרבו את הגאולה. בערב חג השבועות הגיעו לליבורנו, שם התקבלו באהבה על ידי בני הקהילה. מקום משכנם בליבורנו הפך מהרה לבית מדרש שרבים באו אליו, כדי לשמוע תורה מפיו של רבי חיים. כבר אז ייסד רבי חיים את "ועד כנסת ישראל", ארגון שאיגד נדיבים שנרתמו לתמוך במימוש רעיון הישיבה בארץ. משם נסע לערים נוספות באיטליה, כדי לגייס את תמיכתם של נדיבים נוספים, וכך שהה בוונציה. בשלהי חשוון ה'תק"א (1740) ביקר במודינה, וגם בה הקים "ועד כנסת ישראל". בקיץ של אותה השנה שהה במנטובה, ואת סיום המסע באיטליה עשה בליבורנו וממנה שלח אגרות לקהילות נוספות עבור אותה המטרה, בהן הייתה קהילת קסאלי.
הישיבה בעכו ופקיעין
בשלהי שנת ה'תק"א (1741), הגיעו רבי חיים ותלמידיו אל העיר עכו. לפי התוכנית שעליה התחייבו לנדיבי איטליה היה עליהם לייסד את הישיבה בירושלים, אך הם נאלצו להשתהות בעכו בשל שמועות, שהגיעו אליהם עוד במהלך המסע, על מגפה שפרצה בירושלים. לבינתיים הם ערכו ביקורים בקברי קדושים בגליל התחתון והגיעו גם לטבריה. את תפילות יום הכיפורים ערכו במערת אליהו שעל צלע הר הכרמל, ולאחר מסע זה שבו לעכו, ולאחר חג הסוכות החליטו להקים את הישיבה באופן זמני בעיר. הלימודים נפתחו רשמית בראש חודש חשוון ה'תק"ב (חורף 1741), לפי תוכנית לימודים שנקבעה מראש.
בתקופת שהותו בעכו, הוצע לרבי חיים להשתקע בטבריה ולהקים בה את הישיבה המתוכננת. המציע, רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממחדשי היישוב היהודי בטבריה, רצה לחזק את ההשפעה התורנית ביישוב בהגדלת מצבת תלמידי החכמים בעיר. בעת ביקורו של רבי חיים בן עטר ב-כ"א באדר ב' ה'תק"ב (מרץ 1742) בטבריה, אירח אותו רבי חיים אבולעפיה וניסה לשכנע אותו בעדיפותה של טבריה על פני ירושלים. הוא הציע שבן עטר ייסע בעצמו לירושלים כדי להתרשם מהתנאים הכלכליים הקשים ששררו בה לטעמו, ואחר כך ישוב לטבריה, בה שררה רווחה מסוימת לקהילה היהודית בשל קשריו ההדוקים של אבולעפיה עם דאהר אל-עומר שליט הגליל. רבי חיים בן עטר שקל להיענות בחיוב להצעה אך התנה את ההסכמה באישור של חברי ועד "כנסת ישראל" בליבורנו. הוא שלח מכתב ברוח זו בתוספת המלצתו האישית, בו רמז כי הוא תומך בהקמת הישיבה בטבריה, מאחר שלדעתו נרמז במקורות שהגאולה אמורה להתחיל ב. בהמשך קיץ ה'תק"ב (1742), לאחר שבני החבורה שבו לעכו, נפטר תלמידו רבי שמואל נחמני (אחיו של הרב שמשון חיים) בהותירו אחריו אישה וילד. זמן קצר אחר כך נפטר אחד מן הבחורים האיטלקים שהצטרפו לישיבה. החבורה עזבה את עכו ובחודשים סיוון ותמוז התגוררו בפקיעין.
הישיבה בירושלים
בסוף חודש תמוז ה'תק"ב (1742), נודע לבני החבורה שהמגפה בירושלים חדלה ולכן החליטו לעלות לירושלים למטרת בדיקת היתכנות הקמת הישיבה בה. כאמור, בהתאם להצעתו של רבי חיים אבולעפיה ובתיאום עם אנשי "כנסת ישראל" בליבורנו (למעשה, ר' חיים בן עטר דרש מהם במכתב אחר להותיר בידיו את ההכרעה אם להקים את המוסד בירושלים או בטבריה). לקראת תחילת חודש אלול הגיעה החבורה לירושלים והקימו את "ישיבת כנסת ישראל" בחצר רבי עמנואל חי ריקי. בירושלים התקבלו בכבוד רב. תרמה לקבלת פנים זו העובדה שהיה להם מימון עצמאי שהתקבל מליבורנו, כך שלא נפלו לנטל על שאר התושבים ולא התחלקו עמם בכספי "החלוקה". ישיבת כנסת ישראל כללה למעשה שתי ישיבות, אחת לתורת הנגלה ואחרת לתורת הנסתר. בעוד שהקהילה הגרעינית של העולים עם רבי חיים בן עטר מנתה רק שלושים נפשות, כאשר מתוכם רק מעט יותר מעשרה "חכמים", התגבשה סביבו קהילה למדנית רחבה יותר מבני המקום. הוא שאב מכך סיפוק רב, וכפי שהתבטא במכתב שכתב מאותם ימים:.
הנהגות וסדרי לימוד
בהכוונתו של רבי חיים נחלקו תלמידי הישיבה לשתי קבוצות: "מעיינים" (למדנים) ותלמידים מתחילים. בשעות היום ישבו סביב רבי חיים, שהיה מעוטר בתפילין ועטוף בטלית, כעשרה "מעיינים" ועיינו בתלמוד הבבלי. מטרתם העיקרית הייתה לפענח את פרשנותו של הרמב"ם לסוגיותיו, על פי הפסקים שכתב בספרו משנה תורה. את פרי לימוד זה העלו על הספר "ראשון לציון", המבאר בדרך זו את המסכתות: ברכות, סוכה, ביצה, תענית, מועד קטן, מגילה וחגיגה. מי שהעלה את החידושים על הכתב והגיה אותם היה תלמידו הוותיק של רבי חיים, רבי דוד חיים שמואל חסאן. רבי חיים העריך היטב את עיונם של תלמידיו, ובהקדמה לספרו "פרי תאר", על שולחן ערוך יורה דעה, הוא דורש ממי שמשיג על דבריו להציע את ההשגות לפני חכמי ישיבתו שיעיינו בדברים..
קבוצת התלמידים המתחילים היו לומדים בדרך ה"בקיאות", כלומר, לימוד מהיר יחסית שמטרתו לרכוש ידע נרחב, ובכך יכלו להתרגל לדרכי החשיבה של הלימוד התלמודי. בדרך זו שיננו סדרים מן המשנה, מסכתות מן התלמוד וספרי הלכה. באגרותיו ל"ועד כנסת ישראל" מציין רבי חיים בסיפוק רב את ההישגים הכבירים שרכשו תלמידיו בתחום הבקיאות.