cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריכלות סינית
הדגשה אופקית
לאולמות ולארמונות בעיר האסורה יש תקרות נמוכות למדי בהשוואה למבנים זהים במערב, אך הופעתם החיצונית מדגימה את הטבע המחבק של סין הקיסרית. רעיונות אלה מצאו את דרכם אל האדריכלות המערבית המודרנית, למשל בעבודת האדריכל הדני ירן אוטזון, שתכנן את בית האופרה של סידני.
מושגים קוסמולוגיים
מימי קדם נקטה האדריכלות הסינית במושגים מהקוסמולוגיה הסינית כמו פנג שווי (, ניבוי לפי האדמה) ודאואיזם לבניית והעמדת בניינים מבתי מגורים משותפים ועד למבנים קיסריים ודתיים, על ידי עשיית שימוש ב: השימוש בצבעים מסוימים, מספרים וכיוונים יסודיים באדריכלות הסינית המסורתית שיקף את האמונה בסוג של אימננטיות, שבה טבעו של דבר יכול להיות כלול כולו בצורתו. אף על פי שבמסורת המערבית התפתח בהדרגה בסיס של ספרות אדריכלית, מעט מאוד נכתב על הנושא בסין, ועל הטקסט הקדום ביותר, הקאוגונג'י, מעולם לא הייתה מחלוקת. עם זאת, רעיונות על הרמוניה קוסמית וסדר העיר פורשו בדרך כלל ברמה הבסיסית ביותר, כך ששכפול העיר "האידיאלית" מעולם לא היה קיים. בייג'ינג, ששוחזרה במהלך המאות ה-15 וה-16, נותרה דוגמה טובה לתכנון עיר סיני מסורתי. העיר בנויה משני צידי ציר צפון/דרום, העובר דרך מרכז העיר האסורה. חומות העיר הפנימית, שעריה, רחובותיה ובנייניה החשובים סימטריים לציר זה. מקדש האבות הקיסריים (פארק התרבות העממי) ממוקם ממזרח לציר, ומזבח האדמה והיבול (פארק ג'ונג-שן) ממוקם ממערב לציר במרחק שווה; מזבח השמש ממוקם ממזרח לציר, ומזבח הירח ממוקם במרחק שווה ממערב לו; מבין 16 שערי העיר שנבנו בשושלת מינג, שבעה ממוקמים משני עברי הציר, ושניים ממוקמים עליו. חזיתות כל הבניינים החשובים פונות דרומה.
פשוטי העם
עקב בנייה שנעשתה בעיקר בעץ ותחזוקה לקויה, שרדו הרבה פחות דוגמאות לבתיהם של פשוטי העם בהשוואה לבתי אצילים. הבית הממוצע של פשוט העם לא השתנה רבות, גם אחרי התחלתו של סגנון הבנייה האוניברסלי, שלפיו נבנו בתים בתחילת המאה ה-20, והיה דומה מאוד לבתי הקיסרים האמצעיים והמאוחרים בהעמדה ובבנייה.
בתים אלה, בין אם של ביורוקרטים, סוחרים או איכרים, נטו למלא דפוס קבוע: מרכז הבניין היה מקדש לאלים ולאבות הקדמונים, ששימש גם בחגים. משני צידיו היו חדרי שינה למבוגרים; שני אגפי הבניין, הנקראים "דרקונים שומרים" על ידי הסינים, היו מיועדים לילדי המשפחה, לסלון, לחדר האוכל ולמטבח, אם כי לפעמים הסלון היה קרוב מאוד למרכז.
לפעמים המשפחות המורחבות הפכו כה גדולות, עד שהיה צורך בבניית זוג או אפילו שני זוגות נוספים של אגפים. התוצאה הייתה מבנה בצורת חית עם חצר המתאימה לעבודות חווה, כאשר סוחרים וביורוקרטים העדיפו לסגור את החזית עם שער קדמי מרשים. כל הבניינים הוסדרו כחוק, ומספר הקומות, אורך הבניין והצבעים שנעשה בהם שימוש, נקבעו בהתאם לסטטוס החברתי של הבעלים.
פשוטי עם שחיו באזורים שהותקפו על ידי שודדים, בנו מצודות קהילתיות בשם טולו להגנה. בפוג'יין ובג'יאנגשי עיצבו בני ההאקה את הטולו לפי הפילוסופיה הסינית העתיקה של הרמוניה בין האנשים לסביבה. התושבים השתמשו בחומרים מקומיים כדי לבנות את הקירות באדמה נגוחה, שהיא דחיסת תערובת חרסית, חול, חצץ ומים ביחסים מתאימים, לפעמים עם תוספת מייצב, בתוך מסגרת חיצונית תומכת. מטעמי הגנה, לא היו חלונות חיצוניים בשתי הקומות התחתונות, אך המבנה היה פתוח פנימה עם חצר משותפת, ואיפשר לאנשים להיפגש בקלות.
אדריכלות קיסרית
לבניינים שנבנו עבור קיסר סין היו מאפיינים אדריכליים בלעדיים, כמו שימוש ברעפים צהובים. צהוב היה הצבע הקיסרי, ורעפים צהובים עדיין מעטרים את רוב הבניינים בתוך העיר האסורה, אבל במקדש השמיים יש רעפים כחולים המסמלים את השמיים. כמעט תמיד נשענים הגגות על כותרות סיניות ("דו-גונג"), מאפיין המשותף רק למבני דת גדולים. עמודי העץ של הבניינים והקירות בדרך כלל צבועים אדום. שחור הוא צבע מפורסם גם כן, ומשמש לעיתים קרובות בפגודות, מתוך אמונה שהצבע השחור נותן השראה לאלים לרדת אל האדמה.
הדרקון הסיני בעל חמשת הטפרים, שאומץ על ידי קיסר מינג הראשון לשימושו האישי, שימש כעיטור על הקורות, העמודים והדלתות באדריכלות הקיסרית, אך לא על גגות מבנים קיסריים, שעליהם היו חיות אחרות.
רק הבניינים ששימשו את המשפחה הקיסרית הורשו להכיל תשעה ג'יאן (間, מרחק בין שני עמודים), רק בשערים שבהם השתמש הקיסר היו חמש קשתות, והקשת המרכזית הייתה שמורה לקיסר עצמו. בסין העתיקה הצבע המועדף היה אדום, והבניינים פנו דרומה, משום שמהצפון נשבה רוח קרה.
בייג'ינג נקבעה כבירת סין אחרי פלישת המונגולים במאה ה-13, והשלימה את תזוזת הבירה מזרחה שהחלה בשושלת ג'ין (1115–1234). שושלת מינג שכבשה מידי שושלת יואן את השלטון הסיני ב-1368, קבעה את בייג'ינג כמקום הכוח הקיסרי למשך 500 השנים הבאות. הקיסר והקיסרית חיו בארמונות הממוקמים על ציר הסימטריה הראשי של העיר האסורה, שעבר מדרום לצפון, יורש העצר גר בצד מזרח והפילגשים מאחור. עם זאת, באמצע שושלת צ'ינג הועברו מגורי הקיסר לצד המערבי של המתחם. הציר הסיני אינו ציר במובן המערבי של נקודת מבט אל החזיתות, אלא קו של פריווילגיה חברתית, הקובע את קרבת המבנים אליו. אין מבט לנוף, אלא סדרת שערים וביתנים.
נומרולוגיה השפיעה משמעותית על האדריכלות הקיסרית, ולכן השימוש בתשע בבנייה, בהיותה הספרה בעלת הערך הגבוה ביותר, והאמונה כי בעיר האסורה יש 9,999.5 חדרים, המספר הכי קרוב ל-10,000 החדרים האגדיים בשמיים. גם הכניסה לארמון אריכות הימים מסומנת על ידי קיר הלבנים המזוגגות "מסך תשעת הדרקונים". חשיבות המזרח (כיוון השמש העולה) בכיוון ובמקום המבנים הקיסריים נקבעה לפי פולחן השמש, הנמצא בתרבויות קדומות רבות, ומבטאת את הרעיון של שליט המזוהה עם השמש.
הקברים והמאוזוליאומים של בני המשפחה הקיסריים, כדוגמת קברי המאה השמינית של שושלת טאנג ב, נמנים עם המסורת הקיסרית באדריכלות הסינית. בתוך הפירמידות ותלי הקבורה נמצאים מבני פיר וקמרון תת-קרקעיים המחופים בקירות לבֵנים מאז תקופת המדינות הלוחמות (475–221 לפני הספירה).
מבני דת
באופן כללי דומה האדריכלות הבודהיסטית לסגנון הקיסרי. במנזר בודהיסטי גדול יש בדרך כלל אולם קדמי, שבו שוכנים פסלים של ארבעת המלכים השמימיים, ואחריהם אולם גדול, שבו שוכנים פסלי הבודהות. חדרים לנזירים ולנזירות ממוקמים בשני הצדדים. דוגמאות לכך הן מקדש הענישה ומקדש פּוּטְווֹ דְזונְגגֶ'נְג, שניהם מהמאה ה-18 בעיר גֶ'נְגְּדֶּה במחוז חביי. במנזרים הבודהיסטיים יש לפעמים גם פגודות, שעשויות לאכלס שרידים של גאוטמה הבודהה. בדרך כלל, פגודות ישנות הן עם ארבעה צדדים, ופגודות מאוחרות יותר הן עם שמונה צדדים.
אדריכלות דאואיסטית, לעומת זאת, נבנית בדרך כלל לפי סגנון העם. הכניסה הראשית היא בדרך כלל בצד, מתוך אמונה טפלה בשדים העלולים לנסות להיכנס למבנה לפי פנג שווי. בניגוד לבודהיסטים, במקדש דאואיסטי האלוהות העיקרית נמצאת באולם הראשי הקדמי, והאלוהות הקטנה יותר נמצאת באולם האחורי ובצדדים. הסיבה לכך היא שסינים מאמינים כי גם אחרי פטירה, הנשמה עדיין חיה. התכנון של קבר האן מראה את כוחות היין והיאנג הקוסמיים, שני כוחות השמים והארץ שיוצרים נצח.
המגדל הפרה מודרני הגבוה ביותר בסין, פגודת לְיַאוֹדִּי בגובה 84 מטרים משנת 1055, נבנה למטרות דתיות ולמטרות לחימה. הפגודה שימשה כפגודת הכתר של מנזר גַּאיְיוּאֶן ב העתיקה, חביי, ושימשה גם כמגדל שמירה צבאי עבור חיילי שושלת סונג לצפות בתנועות אויב אפשריות של שושלת ליאו.
האדריכלות של המסגדים ושל מקדשי קבר (גּונְגְּבֵּיי, גונבד בפרסית) של המוסלמים בסין משלבת לעיתים קרובות סגנונות סיניים מסורתיים עם השפעות מזרח תיכוניות.
תכנון עירוני
מהתקופה הנאוליתית מתבסס התכנון העירוני הסיני על פנג שווי ועל בחלוקת קרקעות. תרשים הסולמית מבוסס על ריבוע הלואושו (洛书), ריבוע קסם מחולק לתשעה לפי הנומרולוגיה הסינית, עם שמונה חלקות פרטיות בהיקף ושטח ציבורי פתוח במרכז. בשושלת סונג הדרומית התבסס תכנון הכפר חוֹנְגְּצוּן באנחווי בשנת 1131, על הרמוניה בין האדם לטבע, ופנייה לדרום עם הרים ומים סביב העיר. לפי תאוריית הפנגשווי המסורתית, תוכנן הכפר העתיק בקפידה והדגים את שילוב האדם והטבע בתכנון אקולוגי.
מכיוון שבצפון סין התרחשו מלחמות לעיתים קרובות, עברו אנשי הצפון לגור בדרום סין, ושיטת הבנייה של בתי החצר הותאמה לדרום סין. כפר טונגיואן במחוז פוג'יין, שנבנה בתקופת משושלת מינג, הוא דוגמה טובה ליישוב המתוכנן לפי יסודות פנג שווי הסיניים: הגנה עצמית פסיכולוגית, ומבנה בנוי בצורת הגנה עצמית חומרית.
בנייה
במקור שימש העץ כחומר בניין עיקרי משום שהיה נפוץ מאוד. כמו כן האמינו הסינים שהחיים קשורים בטבע, וניתן להשיג רגשות נצחיים על ידי קיום משותף עם היקום. לכן הועדף העץ על האבן, שהייתה חסרת חיים, ואדריכלות נתפסה כגוף חיים שבני אדם יכלו להרחיבו באמצעים טבעיים. עם זאת, בניגוד לחומרי בנייה אחרים, מבני עץ ישנים בדרך כלל אינם שורדים, משום שהם חשופים יותר לבליה ולשריפות, ובאופן טבעי נתונים לרקבון לאורך זמן. פגודת סונגי בהר סונג שנבנתה בשנת 523 מלבנים במקום עץ היא הפגודה העתיקה ביותר שנותרה בסין.
משושלת טאנג ואילך, הפכה אדריכלות לבנים ואבן לנפוצה יותר והחליפה מבני עץ. הדוגמאות המוקדמות ביותר למעבר הן גשר גַ'אוֹג'וֹאוּ במחוז חביי שהושלם בשנת 605 או פגודת שׂוּמִי שנבנתה בשנת 636 במחוז חביי, כאשר לפני כן שימשו אבן ולבנים באדריכלות הקברים התת-קרקעיים של שושלות קדומות יותר.
דגמים מיניאטוריים
אף על פי שלרוב שרדו רק חורבות של קירות ומגדלים שנבנו מאדמה נגוחה בסין הקדומה לפני המאה ה-6 לספירה, ניתן לקבל מידע על אדריכלות סינית עתיקה (במיוחד אדריכלות עץ) מדגמי מבנים פחות או יותר מציאותיים, שנוצרו מחרס על ידי הסינים הקדומים כפריטי קבורה.
בתקופת שושלת ג'ין (265–420) ושש השושלות, נוצרו לרוב דגמים זעירים של מבנים או הרכבים אדריכליים שלמים כדי לקשט את החלק העליון של "אגרטלי הנשמה" שנמצאו בקברים רבים מאותה תקופה.
פער מגדרי בבתים ובחברה הסינית
מעבר לטכניקות של יצירת האדריכלות הפיזית שבהן השתמשו הסינים, הייתה "אדריכלות דמיונית" שהוטמעה בבית הסיני. אדריכלות דמיונית זו הקרינה שלושה עקרונות עיקריים של יחסים בין דיירי הבית, היקום והחברה כולה, וכל עיקרון מתאר חוסר איזון בין כוחות מגדריים.
העיקרון הראשון היה שהבית הסיני מגלם ערכים נאו-קונפוציאניים, שהיו שיתוף פעולה, נאמנות, כבוד ושירות. הערכים הוצגו באופן שבו ייצג הבית הסיני דורות, מגדר וגיל. בניגוד לבתים מערביים, הבית הסיני לא היה חלל פרטי ולא היה מופרד מהמדינה, אלא היווה קהילה קטנה יותר ומקום שהגן על המשפחה. זה היה די מקובל שבבתים גרו חמישה דורות תחת קורת גג אחת, לפי המושגים החברתיים של הערכים הקונפוציאניים על חמשת היחסים בין שליט ונשלט, אב וילד, בעל ואישה, מבוגר וצעיר, אח וחבר, והודגש הפער בין העליון לכפוף. במערכת היחסים בין הבעל לאישה, הוא היה אחראי להתייחס אליה בטוב לב, התחשבות והבנה, אף על פי שהיא נשלטה על ידיו.
ההיבט השני היה שהבית הסיני היה חלל קוסמי. הבית תוכנן כמקלט כדי לסכל השפעות רעות על ידי תיעול אנרגיות קוסמיות (צ'י) באמצעות פנג שווי. בהתאם לעונות השנה, תנועת הכוכבים, תצורת הנוף של גבעות, סלעים, עצים ומים, סידור הבית, כיוונו ופרטי הגגות והשערים, נוצרת אנרגיה חיובית. גם בתוך הבית שולבה מתודולוגיה זו על ידי סימטריה, אוריינטציות, סידור חפצים וניקיון, שהיו גורמים חשובים לכניסת אנרגיה קוסמית. אפילו בבתים עניים הייתה חשיבות לניקיון וסדר, המפצים על המגורים הצפופים. טיאטוא היה משימה יומיומית לטיהור החדר מזיהומים כמו לכלוך. ההיסטוריון הסיני כתב: "משרתי הרבעים הפנימיים והחיצוניים והפילגשים קמים כולם לקריאת התרנגול הראשונה. אחרי סירוק, רחצה והלבשה, על המשרתים לטאטא את האולמות והחצר הקדמית; על השוער והמשרתים המבוגרים לטאטא את החצר האמצעית, ואילו המשרתות שוטפות את חדרי המגורים, מסדרות שולחנות וכיסאות, ומכינות את השירותים של האדון והגבירה". בביצוע הניקיון נראית ההפרדה המגדרית של משק הבית הסיני.
המרכיב השלישי היה שהבית היה חלל של תרבות, המגלמת את ההשקפה הסינית על האנושות, והופרד מהחוץ על ידי חומות ושערים. השערים היו מחסום פיזי ושימשו גם כלוח מודעות עבור העולם החיצוני. החומות היו גבולות התחום הפטריארכלי. בתרבות הביתית נאכפו כללי המשפחה, ויצרו פער בין דיירי הבית. נשים הוסתרו לרוב בין הקירות הפנימיים כדי לבצע חובות ביתיות, וגברים היו נציגי הבית. כליאת הנשים הייתה אמצעי לשליטה במיניות שלהן, על מנת שלא תכנסנה להריון מגבר זר. מעבר לכך, הבעלים היו מתבגרים, נישאים ונפטרים בבתים שבהם נולדו אבותיהם וסביהם, ואימותיהם גרו עימם עד פטירתן. הנשים היו עוזבות את הבית שבו נולדו, כדי להפוך לזרות בבית החדש, והתקבלו אחרי כניסתן להריון. לעיתים קרובות קיבלו כלות חדשות יחס רע מהמבוגרים בבית. במקרים קיצוניים התייחסו אליהן כאל משרתות ללא שכר, והן נאלצו לבצע מטלות בלתי נעימות. בעיני נשים נחשבו נישואין כירידה לגיהנום. כתוצאה מכך, התמודדו גברים ונשים עם שני אורחי-חיים שונים לחלוטין.
אף על פי שבני הזוג היו נשואים, הבעלים והנשים לא שהו באותו חדר פרטי במשך זמן רב. במהלך היום גברים היו יוצאים או שקועים בלימודיהם, כדי שיוכלו להימנע מכל מגע מיותר עם קרובי משפחה. נשים לא הורשו לצאת מהחדרים הפנימיים. אם אישה נאלצה לצאת מהבית, עליה לכסות את פניה עם צעיף או עם שרוול היד שלה. עם זאת סיפקו החדרים הפנימיים לנשים שליטה על הסדר הפטריארכלי, מכיוון שהיה להן חדר פרטי שגברים בדרך כלל לא הורשו להיכנס אליו.
בכל המישורים וההיבטים החברתיים, בודד הבית הסיני את הנשים מהחברה. אישה נשואה הייתה למעשה אסירה בבית בעלה, ואילו הבעל מעולם לא נאלץ לעזוב את ביתו ואת הוריו, וידע לאיזה אילן יוחסין נולד ולאיזו סביבה הוא שייך מאז שהחל להבין את העולם.
השפעה מחוץ לסין
אף על פי שהאדריכלות הסינית התבססה בעיקר על התפתחות עצמית, היו תקופות שבהן האדריכלות הסינית קיבלה השפעה משמעותית מחוץ לסין, בעיקר בתקופות של קיסרויות כיבוש כמו שושלת יואן ושושלת צ'ינג, שנטו להיות יותר כלפי חוץ. יסודות ושרידי חאנאבליק בירת יואן, הנמצאים תחת העיר האסורה בבייג'ינג, נותחו על ידי חוקרים כדי להשוותם לסגנונות קודמים וכדי לבחון את השפעותיהם על מאפיינים מאוחרים יותר של אדריכלות מינג וצ'ינג. מעבר לכך, גרם ייבוא רב בשושלת יואן של פקידים מוסלמים, אדריכלים ומלומדים מהעולם האסלאמי לזרם אלמנטים עיצוביים אסלאמיים, בעיקר במסגדים.
שנבנה בשנת 1003 בעיר, מחוז ג'ג'יאנג, הוא דוגמה לאדריכלות אסלאמית שהופיעה בסין בתקופת שושלת סונג. כשהגיעו הסוחרים הערבים לעיר המסחרית הגדולה נינגבו והתיישבו בה, הם הפיצו את תרבות האסלאם ובנו מסגד. מאוחר יותר נבנו מסגדים נוספים סביב בייג'ינג. תרבות האסלאם נמצאת במסגדי שיאן כמו המסגד הגדול של שיאן והמסגד בסמטת דַּאשׂוּאֶשִׂי, כאשר המסגדים בבייג'ינג עוקבים בעיקר אחרי הנורמות של תכנון סיני, העמדה, עיצוב ומבנה עץ מסורתי. הכתובות במסגדי בייג'ינג התבססו בתחילה על ערבית, ובהדרגה החלו להסתמך על השפה הסינית, במיוחד מאז שושלות יואן המאוחרות וראשית שושלת מינג. המוסלמים הראשונים שלא היו סינים הסתמכו על שפת האם שלהם, ואילו דורות מאוחרים יותר של מוסלמים שנולדו בסין הפכו לחלק גדול מהתרבות הסינית.
בצפון מזרח סין יש הרבה פגודות מיניאטוריות, שנבנו כאשר בודהיסטים הגיעו מהודו בשנים 907–1125 כדי להפיץ את הבודהיזם בתקופת שושלת ליאו, והקיסרות תמכה בתרגול הבודהיזם. הבודהיסטים פיתחו כמה סוגים חדשים של מבני אדריכלות בודהיסטית מלבנים, וניתן למצוא פגודות רבות ממחוז חביי עד בייג'ינג ומונגוליה הפנימית.
השפעה על ארצות אסייתיות סמוכות
האדריכלות הסינית השפיעה בדרגות שונות על התפתחות האדריכלות בארצות שכנות במזרח אסיה. אחרי שושלת טאנג, תקופה שבה התרחבה התרבות הסינית לארצות שכנות באופן משמעותי, הייתה לאדריכלות הסינית השפעה רבה על הסגנונות האדריכליים של יפן, קוריאה ומונגוליה, שבהם נמצא העיצוב הסיני של גגות הרעפים בכל מקום. בארצות מזרח אסייתיות נוספות הייתה לאדריכלות הסינית השפעה קטנה יותר, ושיטות בנייה אדריכליות סיניות מסוימות אומצו על ידי אומנים תאילנדים אחרי שהחל סחר בין תאילנד לבין שושלת יואן ושושלת מינג. גגות מקדשים וארמונות בתאילנד נבנו בסגנון סיני, ובניינים בסגנון סיני נבנו במחוז פרה נחון סי איותטאיה, כקבלת פנים למספר הגדול של בוני ספינות, מלחים וסוחרים סינים שהגיעו לתאילנד.
באינדונזיה נמצאים מסגדים המכילים השפעה סינית. השפעה זו מאוחרת ביחס לאזורים אחרים באסיה ונובעת מהקהילה הסינית-אינדונזית הגדולה. האלמנטים האדריכליים הסיניים השפיעו גם על וייטנאם, שם היא אימצה את הסגנון של גג הרעפים הסיני.
בדרום אסיה, מילאה האדריכלות הסינית תפקיד בעיצוב האדריכלות של סרי לנקה, לצד השפעות מאדריכלות הודו והשפעות אחרות מדרום מזרח אסיה. בגגות רעפים קנדיאניים בסרי לנקה יש מאפיינים סיניים.
בעיר האסורה בבייג'ינג ובשאר סין יש פסלי אריות שומרים סיניים. בנפאל נמצאים פסלי אריות שומרים בקדמת מקדשים בודהיסטיים, ארמונות ומספר מקדשים הינדיים. ברחבי אסיה יש פסלי אריות ביפן, קוריאה, תאילנד, מיאנמאר, וייטנאם, סרי לנקה, קמבודיה ולאוס.
אדריכלות מודרנית
במאה ה-19 התוודעו הסינים לאדריכלות האירופית כאשר האירופאים בנו באזורי הזיכיון שקיבלו מהסינים מבנים בסגנון אדריכלות מודרנית, שהייתה בנייה נקייה ללא קישוטים, וסטודנטים סיניים שלמדו אדריכלות החלו לבקר גם במדינות המערב. כתוצאה מכך בתקופת הרפובליקה הסינית, החלו הסינים לשלב טכנולוגיית בניין מערבית עם אלמנטים סיניים, בעיקר בבנייה ציבורית. בתקופת ההיסטוריה של הרפובליקה העממית של סין הפכה לסגנון חשוב באדריכלות של סין, ונבנו מבני ציבור מפוארים ובתי מלון ענקיים. בעשורים האחרונים נבנו בסין בנייני מסחר ובתי מלון חדשים בסגנון מערבי וקרובים לטכנולוגיה המערבית, אך לצד בנייתם, לא התקדם תקן הבנייה למגורים.
במאה ה-21 בוצעו בסין פרויקטים רבים מאוד של אדריכלות מודרנית, עד כי סין נקראה גן המשחקים של אדריכלים זרים. בתחילת 2015 התערב הנשיא שי ג'ינפינג ואמר כי סין כבר לא זקוקה ל"אדריכלות מוזרה". בעקבות דבריו נמצאת סין בתהליך של ניסוח כללים חדשים לאדריכלות סינית המדגישה מסורת לאומית.
יצחק אהרן איטינגא
רבי יצחק אהרן הלוי איטינגא (י"א בסיוון ה'תקפ"ז, 6 ביוני 1827 – ז' בשבט ה'תרנ"א, 16 בינואר 1891), מפוסקי ההלכה בגליציה, רבה של לבוב, ונשיא כולל חבת ירושלים. ספרו "שו"ת מהרי"א הלוי".
ביוגרפיה
נולד בלבוב לרבי מרדכי זאב איטינגא ולמרים מאניא. נקרא יצחק אהרן על שם אביו של רבי מרדכי זאב. בצעירותו למד אצל אביו. נשא את חיה טאבא בת ר' אברהם אבלי מטרנוב (נפטרה בכ' באב תרל"ט).
התפרסם בעושרו, ונודע במיוחד כבעל מידות טובות וענוותן.
היה מקורב לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב ומיודד עם רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בצעירותו הוגשו לפניו הצעות-רבנות בערים ריישא, טיסמניץ, ז'ולקבה וטרנופול, אך הוא דחה אותן מכיוון שרצה להתגורר בסמוך לאביו. בשנת תרכ"ו מונה כרבה של פשמישל, אך לא עבר לגור בה אלא המשיך להתגורר בלבוב ונסע אליה מדי פעם. בשנת תרל"ה, לאחר פטירת רבי יוסף שאול נתנזון, התמודד לרבנות לבוב בתמיכת החסידים והציבור העממי שכונו "הדמוקרטים", מול רבי צבי הירש אורנשטיין שנתמך בידי השכבה הגבוהה של הקהילה שחבריה כונו "האצילים". בהתמודדות זכה רבי צבי הירש אורנשטיין. לאחר פטירת הרב אורנשטיין בשנת תרמ"ח, נבחר פה אחד לרבנות העיר. ברבנות העיר שימש כשלוש שנים, עד לפטירתו.
בבחירות לפרלמנט האוסטרי שנערכו בשנת תרל"ט היה רי"א איטינגא בין ארבעת המועמדים מטעם תנועת מחזיקי הדת (יחד עם רבי שמעון סופר, רבי צבי הירש אורנשטיין ורבי יצחק שמלקיס). בבחירות זכה רבי שמעון סופר לבדו.
בפולמוס על פרישת הקהילה הספרדית בסיגט צידד רבי יצחק אהרן בזכותם של הפורשים.
נפטר בז' בשבט תרנ"א בעודו קורא בקול קריאת שמע. את מקומו ברבנות לבוב מילא בשנת תרנ"ד רבי יצחק יהודה שמלקיש שזכה בבחירות הפנימיות לרבנות העיר.
בנשיאות כולל גליציה
אחר פטירת אביו מילא את מקומו כנשיא ומנהל בפועל של כולל חבת ירושלים. במסגרת תפקידו העביר 50,000 פלורינים בשנה לנתמכי הכולל בארץ ישראל.
בשנת תרל"ז נעשה ניסיון לערער על סמכותו על ידי השד"רים אלימלך פרלמן מירושלים ואברהם הלוי קולישר מצפת, שטענו שסכומים גדולים שנאספו לא הגיעו ליעדם. במסגרת הפולמוס אף הודפס נגדו בלבוב באותה שנה ספר בשם "אגרת פתוחה". יצחק אלפסי משער שהשלוחים היו חסידי רוז'ין שנטרו לו איבה עקב תמיכתו הבלתי-מסויגת ברבי חיים הלברשטאם מצאנז במחלוקת בין שתי החצרות. עיתוי הערעור אף הוא בא ברקע אותה המחלוקת: לאחר פטירת רבי חיים הלברשטאם (בשנת תרל"ו). המערערים הצליחו להוציא ממנו מכתב התפטרות כביכול עקב מחלה, ועל מקומו נבחר ירחמיאל הורוויץ מנכבדי קהילת לבוב (מתלמידי רבי יעקב משולם אורנשטיין, ה"ישועות יעקב"), כשלצידו ועד המורכב ממספר עסקנים נוספים, בתמיכת רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, רבי שמעון סופר, רבי דוד מקשנוב ורבי משה אונגר. להגנת רבי יצחק אהרן, יצא הירש גולדנשטרן בספר בשם "אגרת בקורת" בו הדפיס את מכתבו של רבי יצחק אהרן המספר כי ההתפטרות נכפתה עליו בניגוד לעמדה הרשמית שזו נעשתה עקב מצב בריאותו. בשבט תרל"ז התכנסה בבוכניה אספה בהשתתפות רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, רבי ברוך הלברשטאם, רבי יהושע מקמינקא ורבי אריה לייב ממושצ'יסק. באספה נקבע שרבי יצחק אהרן איטינגא ישוב לנהל את הכולל בשיתוף עם הרב הורוויץ, אך למעשה לא היה הורוויץ בקו הבריאות, ורבי יצחק אהרן התנה את שובו לתפקיד בשותף נוסף לצידו שיגן עליו מפני אשמות מעילה נוספות. לבסוף מונה לתפקיד גיסו רבי ישראל רפפורט מטרנוב.
בשנת תרמ"ד חתם על הסכם בין כולל אוסטריה לכולל ויזניץ בטבריה וצפת, יחד עם רבי מנחם מנדל הגר וגיסו רבי ישראל רפפורט.
משפחתו
היו לו שלושה בנים, ושלוש בנות. בניו נפתלי הירץ, שהיה סוחר בלבוב; יעקב; שלמה; ובנותיו ניטשא, שנישאה ליהושע זוסמן מסטרי; אסתר, שנישאה ליוסף כץ; וחנה מיכלה, שנישאה לחיים מאירזון.
אדוארד רוט
אדוארד ניקיטוביץ' רוט (ברוסית: (Эдуард Никитович Рот; 1924 - אחרי אוגוסט 1945) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד מסטניסלב ב-1924 במשפחת פקיד. סיים 7 שנות בית ספר ועבד כחרט במפעל והתגייס ביולי 1941. השתתף בקרב על קייב, וחרקוב. במסגרת הארמייה ה-13 השתתף במתקפה על יילץ עם הדיפת כוחות ורמאכט כ-100 ק"מ חזרה מערבה.
נפצע במהלך מגננה על חרקוב ב-12 במאי 1942 והיה כמעט שנה בבית חולים בשיקום, אחריו חזר לחזית באפריל 1943. צורף לדיוויזיית הרובאים של המשמר ה-33 השייכת לחזית הדרומית במבצע דונבאס שם נפצע שנית כבר בקרב הראשון באזור וורושילובגראד.
בחזרה ליחידתו באוגוסט מונה לתפקיד ריגול ובתפיסת אישיות חשובה נפצע בפעם השלישית בתחילת ספטמבר. חזר מן הפציעה תוך חודש. בחורף 1944 השתתף עם יחידתו שהועברה לארמייה ה-51 שבחזית האוקראינית הרביעית בפריצה לחצי האי קרים דרך ביצות סיוואש ומצר פרקופ. במהלך הקרב על סבסטופול הוא נפצע בפעם הרביעית אך טופל במקום והמשיך עם יחידתו שקיבלה על שחרור העיר תוספת לשם "של סבסטופול".
היחידה הועברה לחזית הבלטית הראשונה לשחרור ליטא. שם באזור גורדי בסמוך לשאולאי על חיסול מטול והבאת אישיות חשובה משורות האויב קיבל ב-15 בספטמבר 1944 את עיטור התהילה מן הדרגה השלישית. שבוע לאחר מכן נפצע במהלך ריגול בפעם החמישית.
במהלך מתקפה על קניגסברג בסמוך לעיר טילזיט חיסל עם רימון מקלע עם שני חיילים לידו וקידם השתלטות על הכפר. על כך הוחלט ב-22 במרץ 1945 להעניק לו את עיטור התהילה מן הדרגה השנייה.
נעלם באוגוסט אותה השנה.
אברהם בנימין קלוגר
הרב אברהם בנימין קלוגר (בכתיב ארכאי: קלוגער; ה'תר"א, 1841 - כ"ט בחשוון תרע"ו, 6 בנובמבר 1915), היה רב ומחבר ספרים בגליציה, בנו ונאמן ביתו של הרב שלמה קלוגר.
ביוגרפיה
נולד בברודי לרב שלמה קלוגר ולאשתו בזיווג שני פריידא (למשפחת מרגליות). את תורתו קנה אצל אביו, שמזכיר דברי תורה משמו בספריו מעת היותו בגיל צעיר מאוד. באלול תרי"ט נשא את פסיל בת אברהם סטרימבר מבסרביה, וקבע את מגוריו בקישינב, שם בנה לו חותנו בית מדרש מלא בספרי קודש ושם למד כשש שנים, במהלכן ההדיר מחדש את הספר "נאות דשא" של הרב דוד שלמה אייבשיץ בתוספת הקדמה. כששב לברודי התמסר להדפסת ספרי אביו.
בשנת תרל"ט (1879) נבחר לרבנות ז'ולקייב כמועמד החסידים בעיר, אך עזב לאחר מחלוקת קשה עם המועמד הנגדי הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ. בשנת תרנ"ד נעשה ניסיון להושיבו על כס רבנות ברודי, אך נכשל.
היה ממקימי חברת מקיצי נרדמים, מהיוזמים והמעודדים של אספת הרבנים בקרקוב בשנת תרס"ג לחיזוק הדת בפולין, ופעל לטובת פליטי הפוגרומים שאירעו ברוסיה במהפכת 1905.
במלחמת העולם הראשונה גלה לבודפשט, ובה נפטר בליל שבת כ"ט בחשוון תרע"ו. הלווייתו נערכה ביום ראשון. הספידו אותו בנו הרב שלמה, הרב אליעזר סג"ל מישל מטורקא, הרב יעקב שלום סופר מבודפשט, והרב יעקב יוסף גרוס.
אחד מתלמידיו היה הרב משה שמשון וסרמן.
נראיס מאפירוס
נראיס (ביוונית: Νηρηΐς; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה אפירוטית, אמו של היירונימוס מסירקוסאי. היא הייתה הנצר האחרון של השושלת האייקידית ששלטה באפירוס.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על מוצאה וילדותה. היא הייתה נצר לשושלת האייקידית, ששלטה בממלכת אפירוס. פאוסניאס מכנה אותה "בתו של פירוס", עם זאת, ידוע על שני מלכים מאפירוס ששמם היה "פירוס". יוסטינוס טוען שהיא הייתה בתו של פירוס השני, אולם מרבית החוקרים דווקא סוברים שמדובר בפירוס הראשון. נראה שגם פוליביוס רומז על כך.
היא נישאה לגלון השני, יורש העצר של סירקוסאי. בהנחה שאכן היא הייתה בתו של פירוס הראשון, הנישואים אירעו ככל הנראה הרבה אחרי מותו של אביה. בינתיים, ארץ מולדתה - אפירוס, התפרקה לחלוטין. בני משפחתה מתו בזה אחר זה, והארץ הידרדרה לאנרכיה ורעב. במהרה היא נותרה הנצר היחיד של משפחת המלוכה. ידוע על בן אחד שילדה לגלון, היירונימוס. גלון מת לפני מות אביו היירון השני, והיירונימוס ירש את הכס. תאריך מותה של נראיס לא ידוע.
ג'ון ניגל
ג'ון ניגל (באנגלית: John Neagle; 4 בנובמבר 1796 – 17 בספטמבר 1865) היה צייר אמריקאי, בעיקר של דיוקנאות, במחצית הראשונה של המאה ה-19 בפילדלפיה.
ביוגרפיה
ניגל נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הכשרתו לאמנות החלה בהדרכת האמן פייטרו אנקורה וחניכות עשה אצל תומאס וילסון, צייר שלטים מחובר היטב לאמני פילדלפיה. וילסון הציג אותו בפני הציירים באס אוטיס ותומאס סולי, וניגל הפך בן חסותו של האחרון. ב־1818 החליט ניגל להתרכז אך ורק בפורטרטים, והקים עסק כמאסטר עצמאי.
מלבד שהות קצרה בלקסינגטון, קנטקי ובניו אורלינס, לואיזיאנה, הוא בילה את הקריירה שלו בפילדלפיה, פנסילבניה, שם נפטר.
במאי 1826 הוא התחתן עם מרי, בתו החורגת של סולי, ולמשך זמן מה המשפחה שלהם שלטה בתחום ציור הדיוקנאות בעיר. ניגל שימש כמנהל האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (PAFA), והיה גם מייסד ונשיא (1835–1843) של אגודת קרן האמנים של פילדלפיה.
יצירתו
מצויריו של ניגל כללו אנשי חברה, פוליטיקאים, אנשי מקצוע וסוחרים, שלכולם התייחס בתשומת לב רבה, כולל לצד הפסיכולוגי שלהם. עבודות המכחול שלו הושפעו (דרך סולי וסר תומאס לורנס) בסופו של דבר מואן דייק. יצירתו המרשימה ביותר, ככל הנראה היא דיוקן אלגורי באורך מלא של הנרי קליי.
מצוירים אחרים של ניגל כללו את סגן הנשיא ריצ'רד מנטור ג'ונסון, המושל ג'ון ג'ורדן קריטנדן מקנטקי, חבר הקונגרס ג'יימס הארפר ורעייתו שרלוט, המרקיז דה לה פאייט, הבישוף ויליאם מיד, ד"ר ויליאם פוטס דייוויס, הסופר ג'יימס פנימור קופר, הצייר העמית גילברט סטיוארט, השחקן אדווין פורסט, האדריכלים ויליאם סטריקלנד, ג'ון האוילנד, תומאס אוסטיק וולטר ועוד רבים אחרים.
עבודותיו שוכנות באגודה ההיסטורית של פנסילבניה, שאירחה תערוכה שלו עבודה בשנת 1989 (עם קטלוג מדעי מאת רוברט טורכיה).
פיטר גרונוולד
ד"ר פטרוס יוהנס "פיטר" גרונוולד (באנגלית: Petrus Johannes "Pieter" Groenewald) (נולד ב-27 באוגוסט 1955) הוא פוליטיקאי דרום אפריקאי, המכהן כמנהיג חזית החירות פלוס מאז בחירתו בנובמבר 2016. את דרכו הפוליטית הוא החל כראש העיר סטילפונטין בשנת 1988. הוא ויתר על התפקיד בשנת 1989 בשל בחירתו לבית הנבחרים. גרונוולד היה שותף להקמת חזית החירות בשנת 1994, וכיהן כחבר האספה הלאומית עד לבחירתו לבית המחוקקים של פרובינציית צפון-מערב בשנת 1999. הוא שב לאספה הלאומית בשנת 2001.
ביוגרפיה
גרונוולד נולד בדרום אפריקה למשפחה אפריקאנרית. הוא השיג תואר ראשון מאוניברסיטת פוטשפרום להשכלה נוצרית גבוהה. תארים אחרים שקיבל כוללים תואר שני בתקשורת, תואר שני בניהול ופיתוח ודוקטורט בפוליטיקה.
קריירה פוליטית
הוא נבחר לראשות עיריית סטילפונטין בשנת 1988. בבחירות הכלליות בדרום אפריקה בשנת 1989, נבחר גרונוולד לבית הנבחרים של דרום אפריקה עבור מחוז הבחירה סטילפונטין.
במרץ 1994 היה גרינוולד בין מייסדי מפלגת "חזית החירות", מפלגה פוליטית לזכויות מיעוטים ולאומיות אפריקאנרית. הוא נבחר לאספה הלאומית שהוקמה באפריל אותה שנה. הוא כיהן כחבר פרלמנט עד שנבחר לבית המחוקקים של פרובינציית צפון-מערב בשנת 1999. הוא כיהן שם משנת 1999 עד שחזר לאספה הלאומית בשנת 2001.
הוא מילא תפקידים שונים של מנהיגות בחזית החירות פלוס, כמו מנהיג פרלמנטרי ויו"ר פדרלי בין התאריכים 11 באוגוסט 2011 עד 12 בנובמבר 2016. הוא היה גם המנהיג של המפלגה בפרובינציית צפון מערב ממארס 1994 עד מרץ 2017.
הוא הוביל את חזית החופש פלוס להשיג את תוצאת הבחירות הטובה ביותר שלה בבחירות הכלליות 2019. המפלגה הגדילה את נתח הקולות שלה ל -2.38% מהקולות הלאומיים, וזכתה בעשרה מושבים באספה הלאומית. נציגותה הגבוהה ביותר באספה הלאומית מאז הקמתה בשנת 1994. בנוסף, המפלגה זכתה לייצוג בשמונה מתוך תשעת בתי המחוקקים של הפרובינציות ושיפרה במידה רבה את מעמדה בפרובינציות חאוטנג וצפון מערב.
יחסו לישראל
יחסו לישראל הוא חיובי והוא ידוע כמבקר קולני של היחס הקר של ממשלת דרום אפריקה למדינת ישראל. הוא ביקר קשות את המדיניות התמיכה של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני בפלסטיניים, ואף גינה את החלטת ממשלת דרום אפריקה ב־2018 לסגור את השגרירות בישראל ולהחזיר את השגריר בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה. הוא גם קרא לממשלת דרום אפריקה לפנות לישראל בבקשה שתסייע לדרום אפריקה לפתח מכוני התפלה כדי להתמודד עם הבצורות הקשות באזור הכף.
בית הכנסת צרי גלעד
בית הכנסת צרי גלעד הנקרא על מה ששאל הנביא בפסוק "הצרי אין בגלעד" (צרי הוא בושם האפרסמון, כלומר "בושם הגלעד") משמש את הקהילה היהודית האורתודקסית בלבוב, אוקראינה.
היסטוריה
בית הכנסת צרי גלעד ובית הכנסת חדשים הם שני בתי הכנסת היהודים היחידים בלבוב ששרדו את מלחמת העולם השנייה, מתוך המוני בתי כנסת לפני הכיבוש הנאצי.
בית הכנסת נבנה בשנת 1925, והוא תוכנן על ידי אלברט קורנבלוט בסגנון הבארוקי הבנייה מומנה על ידי קרן הדקה של יהודי "צרי גלעד" ותוכננה להכיל 384 מתפללים.
הבניין הצליח לשרוד את המלחמה מאחר שהנאצים השתמשו בה כאורווה לסוסים. לאחר שנת 1945, תחת המשטר הסובייטי, בית הכנסת שימש כמחסן. בשנת 1989 הבניין הוחזר לקהילה היהודית. הבניין שופץ בין השנים 1995 ל-1997, ובין השנים 1999 ל-2000. בשנים 2004–2005, ביוזמת הארגון "HGSS Friends of Lviv" (ארגון צדקה המזוהה עם בית הכנסת של פרבר המפסטד בלונדון), ובמימון ניכר ממשפחת רוהר מניו יורק ומיאמי, היא עברה שיפוץ פנים גדול בהנחיית האדריכל אהרון אוסטרייכר. במקביל שוחזרו היצירות המרהיבות על הקירות והתקרות. ציורי קיר אלה של בית הכנסת הם מהציורים הבודדים ששרדו בבית הכנסת באוקראינה.
רז שטיין
רז שטיין (נולד ב-23 בפברואר 1994) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ בהפועל פתח תקווה.
קריירה
שטיין גדל בראשון לציון והחל לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצות הילדים של מכבי תל אביב. בגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי חיפה וחתם על "חוזה טאלנט" למשך 8 שנים במועדון. שטיין שיחק בכל נבחרות הנערים של ישראל, ובשנת 2012 ערך שתי הופעות במדי נבחרת הנוער. בשנת 2013 זכה עם קבוצת הנוער של מכבי חיפה בדאבל, ולאחר מכן הושאל לקבוצת הפועל קטמון ירושלים ששיחקה בליגה הלאומית. ב-8 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל פתח תקווה, ושבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 1–0 על הפועל נצרת עילית אשר בסופו גם הורחק בכרטיס אדום. בסך הכל בעונת 2013/2014 כבש שטיין תשעה שערי ליגה, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה א'.
בעונת 2014/2015 הושאל שטיין להפועל עכו מליגת העל, וב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול מכבי חיפה בגביע הטוטו. ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני סכנין. את שערו הראשון בליגת העל כבש ב-13 בדצמבר 2014, במשחק מול עירוני קריית שמונה שהסתיים בתיקו 2–2, ובסך הכל כבש שער אחד ב-10 הופעות במדי הפועל עכו עד תום העונה.
באוגוסט 2015 חזר שטיין להפועל קטמון ירושלים, לאחר שחזרה לליגה הלאומית, ושיחק במדיה שנתיים נוספות. בעונת 2017/2018 שיחק במכבי הרצליה, וכבש במדיה שמונה שערים בליגה הלאומית. באוגוסט 2018 חתם שטיין בסקציה נס ציונה, ובעונת 2018/2019 כבש 12 שערים ונבחר לשחקן המצטיין בליגה הלאומית לאחר שהעפיל עם הקבוצה לליגת העל. בעונת 2019/2020 כבש שטיין תשעה שערים בליגת העל, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-18 ביולי 2021 חתם שטיין לעונה אחת בבני סכנין.
יצחק פרחי
ביוגרפיה
נולד בצפת לרב שלמה ולמרים פרחי בשנת 1779 (ה'תקל"ט). בשנת 1798 (ה'תקנ"ח) עבר להתגורר בירושלים בשל פטירת אביו. בירושלים למד אצל הרב יום-טוב אלגזי, ושימש את גדולי רבני ירושלים, בהם הרב אברהם שלום מזרחי.
בירושלים נמנה עם עסקני העדה הספרדית, והודות לפעילותו נוסדו בעיר חברות שונות לרווחת היישוב, בהן ישיבת "חיי עולם", שאף עמד בראשה, ודאגה בין היתר להיטיב את מצבו הכלכלי של הנוער היהודי בעיר. עסק רבות בענייני צדקה, נמנה עם מנהלי ישיבת 'תפארת ישראל', ובמשך שנים רבות שימש כחזן בבית הכנסת של קהילת יוצאי איסטנבול בעיר.
הודות לדרשותיו בהן שילב תוכחה ומוסר, נודע בכינוי "המגיד הירושלמי". מעמדו בירושלים סייע לו ליישב סכסוכים בקהילות השונות בעיר, ובין היתר חתם על כתב פשרה בין כוללות העדה הספרדית לישיבת המקובלים בית אל בשנת 1844 (ה'תר"ד).
ספרו "טוב ירושלים" מכיל פרטים רבים אודות מצב מוסדות החסד בירושלים בתקופתו, ומתוכו ניתן לקבל הצצה אל התקופה ואל ארבעת הגופים העיקריים שתמכו כלכלית באנשי היישוב.
פרחי הלך לעולמו בירושלים ב-11 במאי 1853 (ג' באייר ה'תרי"ג) ונקבר בהר הזיתים.
יוז'ף רוואי
יוז'ף רוואי (בהונגרית: Révai József ובשמו הקודם יוז'ף לֶדֶרֶר, בודפשט, 12 באוקטובר 1898 – בלטונאליגה, 4 באוגוסט 1959) היה פוליטיקאי קומוניסטי, יהודי-הונגרי, סופר, הפוליטיקאי לקביעת הקו התרבותי והאידאולוג של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בעידן ראש הממשלה וראש המפלגה מתיאש ראקושי. רוואי היה חבר הרביעייה המוסקבאית (הכל יכולה) ששלטה וניהלה למעשה את הונגריה בין השנים 1945–1956. ראקושי היה הראש והראשון ברביעייה, שלמעשה היה לה גם חבר חמישי מעט סמוי. כולם היו יהודים ולפי סדר חשיבות וכוח שמותיהם היו: מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), גאבור פטר (בנימין אייזנברג). אחיו הצעיר היה דז'ה רוואי צלם העיתונות המפורסם בשל תמונותיו ממלחמת האזרחים בספרד.
דקדוק גרמני
אף על פי שכמה מן המאפיינים של הדקדוק הגרמני, כמו למשל תהליך תצורת הפועל, דומים למקביליהם בשפה האנגלית, הדקדוק הגרמני נבדל מזה האנגלי בכך שיש בו, בין השאר, התייחסות מרכזית יותר ליחסות ולמין דקדוקי, ומבנה משפט מחייב לפיו הפועל השני (בפעלים מורכבים) בא בסוף המשפט במשפטים שלמים (V2 word order).
יוז'ף רוואי
שנותיו הראשונות
רוואי בא ממשפחה יהודית זעיר בורגנית. אביו היה יצחק לדרר, סוחר זכוכית וחרסינה יליד העיר צרבנקה (היום צפון סרביה אז האימפריה האוסטרו-הונגרית), אמו לַאוּרָה סידוורס הייתה מורה ילידת וינה, ואחיו דז'ה רוואי היה צלם. הוא למד באקדמיה למסחר בבודפשט ועבד כפקיד ב- PMKB ("הבנק המסחרי ההונגרי של פשט"). הבנק הזה היה למעשה הבנק המודרני הראשון בהונגריה במונחים של הבנקאות המודרנית. אחרי תקופה קצרה המשיך את לימודיו בווינה ובברלין. כסטודנט הצטרף לתנועה האנטי-מלחמתית והשתתף בעבודתם של "חוג גלילאו" וה"סוציאליסטים המהפכניים". הוא הפך לחבר המייסד של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בסתיו 1918. בהשפעת בלה קון, מנהיג הרפובליקה, פרסם רוואי עבודות תאורטיות בחודשי שלטונה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, תוך ניתוח הבעיות של שלטון הפועלים והדיקטטורה. הוא היה בתקופה זו חבר ב"וועד הפועלים והצבא המרכזי בבודפשט".
דקדוק גרמני
השפה הגרמנית שמרה על רבות מן ההבחנות הדקדוקיות ששפות גרמאניות אחרות איבדו בחלקן או במלואן. כמו כן, ישנם שלושה מינים דקדוקיים וארבע יחסות בשפה, והפעלים בה מוטים בהתאם לגוף ולמספר. בהתאם לכך, יש בה הטיות רבות יותר מאשר לשפה האנגלית, והיא משתמשת ביותר מוספיות. לדוגמה, בהשוואה לסיומת s- שמתווספת לפעלים בגוף שלישי יחיד בהווה באנגלית, רוב הפעלים הגרמניים משתמשים בארבע מוספיות לשם הטייתם של פעלים בהווה: סיומת e- בשביל גוף ראשון יחיד, st- בשביל גוף שני יחיד, t- בשביל גוף שלישי יחיד וגוף שני ברבים ו־en- בשביל הרבים בגוף ראשון ושלישי.
יוז'ף רוואי
שנים מחוץ לחוק והגירה
לאחר דיכוי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עזב רוואי את הונגריה. בגלות בווינה הצטרף ביחד עם ג'ורג' לוקאץ' לקבוצה ברשות ינה לנדלר, יהודי אף הוא שכיהן כשר בממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. רוואי נשאר פעיל בעיתונות של המפלגה: בשנת 1920 בשבועון "פרולטר", בשנת 1921 ב"חדשות האדומות של וינה", ובשנת 1925 ב"מרץ החדש". בזכות פעילותו זו הוא השתתף בקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית כחבר מזכירות הקונגרס. בשנת 1926 הפך לחבר חליף בוועד המרכזי של המפלגה יחד עם לוקאץ'. מתקופה זו חזר להונגריה מספר פעמים באופן בלתי חוקי. בשנת 1928 ארגן את עיתון המפלגה הבלתי חוקי בבודפשט. בסוף אותה השנה הפך לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. כתביו הופיעו תחת שם עט בדוי. בתחילת 1930 השתתף בקונגרס השני של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. בקונגרס זה מסר דיווח על מדיניות המפלגה כלפי האיכרים, אך הואשם בסיעתיות ואיבד כתוצאה מכך את מושבו בוועד המרכזי.
דקדוק גרמני
בהתאם להבחנות השונות במין וביחסות, לתוויות בשפה יותר צורות אפשריות. בנוסף לכך, ישנן כמה תוויות שמתחברות עם מילות יחס.
יוז'ף רוואי
שנים מחוץ לחוק והגירה
הוא חזר שוב להונגריה בסוף 1930, שם נעצר ב־31 בדצמבר ונידון לשלוש שנות מאסר. הוא כתב שני מאמרים מרכזיים בכלא: מקומו של ארווין סבו בתנועת הפועלים ההונגרית (1931) ומרקס והמהפכה ההונגרית (1932). לאחר שחרורו, במאי 1934, נסע לפראג ולאחר מכן לברית המועצות. עד תחילת 1937 עבד בקומינטרן כחבר הוועד המנהל. הוא היה מעורב בפיתוח סוגיות תאורטיות ומעשיות של מדיניות "חזית העם" שנתמכה על ידי הקומינטרן באותה תקופה. הוא נשא לאישה במוסקבה את ליוויה גרינוולד, שהתפרסמה בתנועה הבלתי חוקית בשנת 1934. בין השנים 1937 - 1939 התגורר שוב בצ'כוסלובקיה, שם היה חבר בכתב העת קומוניסטי. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה נמלט לברית המועצות דרך פולין ושוודיה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה מנהל רדיו קושוט מוסקבה. הוא השתתף בקמפיין האנטי-פשיסטי בקרב שבויי המלחמה ההונגרים, בין היתר, כעורך העיתון האנטי-פשיסטי בשפה ההונגרית "המילה האמיתית". בסתיו 1944 סיימו הוא וארנה גרה (היהודי אף הוא) את התוכנית החדשה של המפלגה.
דקדוק גרמני
המספרים דומים לאלה שבשאר השפות הגרמאניות. שלא כמו באנגלית, בשוודית ובנורווגית, מספר היחידות ממוקם לפני מספר העשרות, בדומה למה שקורה בדנית, בהולנדית ובפריזית.
יוז'ף רוואי
בתפקידי מנהיגות
רוואי שב להונגריה בנובמבר 1944. הוא היה בין ה"מוסקובאים" והיה חבר הרביעייה, אך למרות זאת לא השתייך ממש למעגל המנהיגים הפנימי הצר ביותר (לדוגמה: הושאר מחוץ ל"וועדת ההגנה" הסודית ובנוסף לכך היה כנראה תחת מעקב מתמיד). מאפריל 1945 עד 1956 היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה ששינתה את שמה משנת 1948 למפלגת העובדים ההונגרית (MDP). בשנת 1953 צורף לוועדה הפוליטית (PB). בינתיים, משנת 1945 עד 1950, היה העורך הראשי של עיתון המפלגה "העם החופשי" (Szabad Nép). העם החופשי היה העיתון היומי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בין 1942 ל -1956, קודמו של עיתון "חירות העם" (Népszabadság). בשנת 1947 ייצג עם מיהאי פרקש את הונגריה בהקמת הקומינפורם, שם אולץ לבקר את עצמו בשל עמדתו שצידדה בהשארת המערכת רב מפלגתית בהונגריה, כנגד העמדה הסובייטית המקובלת של השיטה החד מפלגתית, וכן רוואי לא הזדהה עם הדיקטטורה של הפרולטריון. בשנים 1950 עד 1951 הוא מונה לסגן מזכ"ל ה- MDP. בשנים 1948 - 1953 רוואי היה הסמכות העליונה בחיי התרבות ההונגריים. לשמו נקשר פיתוח הריאליזם סוציאליסטי. ואכיפתו ללא פשרות. לשמו נקשרת גם הלאמת כל מערכת בתי הספר בהונגריה והארגון מחדש של האקדמיה הונגרית למדעים.
דקדוק גרמני
שמות עצם
לכל שם עצם בגרמנית – למעט אלה שמופיעים רק בצורת הרבים – יש לפחות אחד משלושה מינים דקדוקיים: זכר, נקבה, נייטרלי. שמות עצם בשפה מוטים בהתאם ליחסה ולמספר הדקדוקי (יחיד, רבים). בגרמנית, כל שמות העצם מתחילים באות גדולה.
יוז'ף רוואי
מעבר לפסגה
זמן קצר לפני נפילת ממשלת ראקושי, ביוני 1953, הוא גונה על ידי מפלגה בשל השלטון היחיד שהפעיל בתחום התרבותי ולכן הורחק מהוועדה הפוליטית ומההנהגה המרכזית ואיבד גם את תיק השר בממשלה. הוא זכה לפיצוי כסגן חסר השפעה במועצה הנשיאות של הרפובליקה העממית, ומונה לעורך הראשי של כתב עת מפלגתי תאורטי. ביולי 1956, אחרי גינוי הסטליניזם על ידי חרושצ'וב הוא ביקר בחריפות את ראקושי והפך שוב לחבר בוועדה הפוליטית, יחד עם יאנוש קאדאר. במהלך מהפכת 1956 הורחק שוב מתפקידיו. ב-25 באוקטובר נמלט לברית המועצות בעזרת שגרירות ברית המועצות בבודפשט וחזר להונגריה רק באפריל 1957. לאחר המרד ודיכויו, צידד רוואי בנקמה אכזרית ביותר כלפי המורדים. לאחר שעמדתו נדחתה על ידי הרוב שעמד מאחורי יאנש קאדאר, הוא קיבל את עמדת הרוב. הוא נפטר ממחלת לב בשנת 1959 ממנה סבל במשך שנים.
דקדוק גרמני
מין דקדוקי
בגרמנית קיימים כל שלושת המינים הדקדוקיים שהופיעו בשפה הפרוטו-הודו-אירופית המאוחרת – זכר, נקבה ונייטרלי. רוב המינים בגרמנית משתייכים לאחת הקבוצות הללו. את מינם של שמות המציינים בני אדם, כגון die Frau (אישה) או der Mann (איש), קל בדרך כלל לנחש, שכן הם לעיתים קרובות זהים למין הטבעי של השם. עם זאת, משום שסיומות ההקטנה lein- ו־chen- משנות את המין הדקדוקי לנייטרלי, קיימים כמה יוצאי דופן לכלל הזה, כמו das Mädchen ("ילדה") או das Fräulein ("עלמה, פרויליין"). מכאן גם שהם די הגיוניים בהשוואה ל־das Weib ("אישה"), שהוא יוצא דופן של ממש. כמו כן, קשה לנחש בהצלחה את מינם הדקדוקי של שמות עצם שאין להם מין קבוע בטבע. דוגמה לכך: das Messer ("סכין"), die Gabel ("מזלג") ו־der Löffel ("כף"), שלכל אחד מהם מין דקדוקי שונה.
צורת הרבים
בשפה הגרמנית ישנן מספר דרכים שבאמצעותן ניתן ליצור את צורת הרבים. אדם הלומד את השפה כשפה זרה חייב לשנן את צורת הרבים בנוסף לכל שם עצם שהוא לומד: אף על פי ששמות עצם רבים ממין נקבה מאפשרים דרך יצירה סדירה יחסית של צורת הרבים, רבים משמות העצם במין זכר ובמין נייטרלי אינם מאפשרים זאת. לדוגמה, את חלק מצורות הרבים יוצרים עם הוספת סיומת "n", חלק עם "en", חלק עם אומלאוט ו־"e", אחרים נשארים בלא שינוי (זהים גם ביחיד וגם ברבים) וחלק מוסיפים "er" או "er" ואומלאוט. הרבה מן המילים השאולות, כמו גם כמה מילים שייחודיות לניבים מסוימים או מילים ששייכות למשלב הדיבורי, מוסיפות לצורת היחיד סיומת "s" (למשל: das Restaurant הופך ל־die Restaurants ברבים). כמה סיומות זרות, כגון הסיומת הלטינית um-, מושמטות לפני הוספת סיומת הרבים (das Zentrum הופך ל־die Zentren). ישנו מספר מועט של מילים שאולות שמשנות את מיקום ההברה המוטעמת בצורת הרבים (der Muslim לעומת die Muslime ברבים). כמו כן, למספר מילים שהן לא מילים שאולות יש צורת רבים מיוחדת במשלב הדיבורי או בניבים מסיומים. למשל, בצורת הרבים "Stöcker" ("ענפים") משתמשים לעיתים קרובות בצפון גרמניה, ואילו צורת הריבוי הסטנדרטית היא "Stöcke".
אף על פי שבגרמנית העתיקה השתמשו בסיומות רבים שהיו שונות בכל מין דקדוקי, אין זה המצב עוד בגרמנית של ימינו. מבחינת התנהגותם הדקדוקית של התוויות ותוארי השם לצד צורת הרבים, כמעט ניתן לומר שהיא מתנהלת בתור מין רביעי. בספרי לימוד ומאמרים העוסקים בנושא, בדרך כלל מציינים את סיומות התוויות או תוארי השם במקום שבו היו מציינים את אלה שהיו מתאימים למין הרביעי (לו היה קיים). מה שעולה מכך איננו נכון במלוא מובן המילה, אבל עדיין מהווה גישה מועילה (ברוב המקרים) לאלה שלומדים את השפה.
כללי
בשונה מן השפה האנגלית, שאיבדה כמעט את כל צורות הנטייה של שמות העצם והתארים, השפה הגרמנית מטה שמות עצם, תארים, תוויות וכינויי גוף על פי ארבע יחסות שונות. היחסות השונות הן יחסת הנושא (Nominativ, Werfall, 1. Fall), יחסת הקניין או הקִרבה (Genitiv, Wes[sen]fall, 2. Fall), יחסת הנתינה (Dativ, Wemfall, 3. Fall) ויחסת המושא הישיר (Akkusativ, Wenfall, 4. Fall). היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה בתפקיד הדקדוקי שלו בתוך המשפט. הערה: בגרמנית המוקדמת יותר (של המאות ה־17–19) היו למילים ממקור לטיני גם צורה ביחסת הפּנייה (vocative) וביחסת האבלאטיב (ablative), ולכמה מילים עדיין יש צורה מיוחדת ביחסת הפּנייה (למשל: Jesus לעומת Jesu או Jesus ביחסת הפנייה ו־Christus לעומת Christe או Christus). עוד דוגמה היא משפט היתולי משהו המשתמש רק בשם עצם אחד: הדוגמה הזאת מראה כיצד משתמשים ביחסות בגרמנית (ובכל שפה אחרת עם יחסות). הדבר שונה מאוד ממה שקורה בשפה האנגלית, שבה יש יותר חשיבות לסדר המילים במשפט. בגרמנית, מפני שתפקודו של שם העצם במשפט לא מסומן על ידי מיקומו אלא על ידי התוויות המוטות – ובמקרה של יחסת הקניין או הנתינה גם על ידי סיומות המוספות לו – המשפט הזה יכול להיות גם: אף על פי שכמה מהם נשמעים מוזרים בגרמנית של ימינו, הם נחשבים נכונים מבחינה דקדוקית (ואף אלה הנחשבים יוצאי־דופן או מוזרים הם אלה שניתן למצוא בשירה בתדירות יותר גבוהה).
בניגוד לשפות אחרות כמו לטינית, השפה הגרמנית מביעה יחסות בעיקר דרך הטיית התווית שמתאימה לשם, ולא דרך הטיית השם עצמו, אם כי גם את המספר הדקדוקי (יחיד או רבים) היא מסמנת באמצעות הטיית השם (der Tisch, die Tische). יוצאי־דופן אחרים של זה הם הצורות של יחסת הקניין והנתינה ביחיד ושל יחסת הנתינה ברבים. בכל זאת, ניתן לומר שהעברת המידע על היחסות מהשמות אל התוויות שימרה את מערכת היחסות הגרמנית במהלך התפתחותה של השפה מגרמנית עילית עתיקה לגרמנית עכשווית.
יחסת הקניין (או השייכות)
כיום, השימוש ביחסת הקניין הוא נדיר יחסית בשפה הדבורה, שכן דוברי השפה משתמשים ביחסת הנתינה כתחליף לה בשיחות רגילות. עם זאת, השימוש בה עדיין נשאר מחייב בכל דבר שאיננו בעל צביון דיבורי ברור, והוא מהווה חלק חשוב מה־Bildungssprache (שפת החינוך). לעיתים קרובות, תוכניות טלוויזיה וסרטים כוללים שילוב של שניהם, תלוי ברמת הרשמיות של מה שמשודר. התחליף הזה יותר נפוץ בניבים הדרום גרמניים מאשר בצפוניים, ואף על פי שהשימוש בו הפך לנפוץ יותר במקרים שבהם בדרך כלל היו נדרשים להשתמש ביחסת הקניין, גרמנים רבים יודעים להשתמש בַיחסה ובאופן כללי אכן משתמשים בה. במיוחד בקרב הגרמנים המשכילים, הדבר נחשב כמבוכה קטנה אם מישהו משתמש ביחסת הנתינה בצורה לא נכונה. מכאן גם שאין זה מומלץ להימנע מלמידת הַיחסה: אף על פי ששכיחותה ירדה בהדרגה במהלך 600 השנים האחרונות, היא עדיין לא נכחדה לגמרי מהשפה הגרמנית. התפתחותה ההיסטורית של ה־Standardsprache (השפה הרשמית או התקנית) החזירה במידת־מה את השימוש ביחסת הקניין לשפה, ולא רק בשפה הכתובה. לדוגמה, בקושי משתמשים בה בשפה הדבורה כדי להביע קשר של שייכות (למשל, das Auto meines Vaters – "המכונית של אבא שלי" – יישמע משונה בשפה הדבורה לכמה גרמנים), אבל השימוש ביחסה להבעת היותו של דבר־מה חלק ממשהו הוא די נפוץ (למשל, einer der Besten – "אחד מהטובים ביותר").
יחסת הנתינה
ביחסת הנתינה משתמשים גם כשצריכה לבוא השלמה מוצרכת לפועל (בדומה למה שקורה בעברית: הבחין ב־, האמין ל־, השלים עם, אכל את). המשפט "Ich gebe meinem Sohn(e) einen Hund" ("אני נותן לבן שלי כלב") מורכב מנושא ("ich"), פועל ("gebe"), מושא עקיף ("(meinem Sohn(e") ומושא ישיר ("einen Hund"). המושא העקיף, "(meinem Sohn(e", עונה על השאלה "אל מי?" ומכאן גם לוקח את הסיומת m- הזכרית ביחסת הנתינה.
יחסות לאחר מילות יחס
היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה במילת היחס שמופיעה לפניו. לדוגמה, לאחר מילת היחס für תופיע יחסת המושא הישיר, לאחר mit יחסת הנתינה ולאחר außerhalb יחסת הקניין, ולאחר wie תבוא יחסת הנושא.
צירופים שמניים
(האמור בפסקה זו איננו מתאים עדיין לשמות עצם פרטיים)
הצירופים השמניים בשפה הגרמנית בדרך כלל מורכבים מהחלקים הבאים (בסדר הזה):
תווית, מספר (מונה או סודר), תואר השם, שם עצם, לוואי קנייני, מיקום, משפט זיקה, כינוי גוף חוזר רוב המשפטים בגרמנית אינם כל־כך מסובכים: תואר השם, המספרים, הלוואי הקנייני, המיקומים, משפטי הזיקה והמדגישים תמיד נתונים לבחירה.
צירוף שמני מכיל לפחות מספר מונה אחד, תואר וכינוי גוף או שם עצם. כמו כן, הוא תמיד מכיל תווית כלשהי, אלא אם מדובר בשם עצם בלתי־מיודע ברבים או שם עצם שמתייחס לכמות בלתי־ספירה. אם שם העצם הוא בלתי־ספיר, אין להשתמש בתווית, שכן הדבר היה משנה את המשמעות של המשפט: ניתן להתייחס לצירופים השמניים כאל יחידות נפרדות. יש להם יחסה, מספר ומין דקדוקי. היחסה והמספר תלויים בהקשר, והמין הדקדוקי תלוי בשם העצם המרכזי.
לוואי קנייני
צירופים שמניים יכולים להכיל לוואים קנייניים, לדוגמה כדי להביע שייכות. את הלוואים הללו ניתן להחשיב בתור צירוף שמני אחר ביחסת הקניין שיכול להצטרף לצירופים שמניים אחרים. "(לצירוף ביחסת הקניין יש צירוף אחר ביחסת הקניין). דבר זה איננו שגרתי בגרמנית מודרנית. 'Die Hütte des Stammeshäuptlings' (הצריף של מנהיג השבט) הוא הצורה המועדפת."
מיקום
צירוף שמני יכול להכיל "צירוף מיקום" (ניתן לראות בו צירוף שמני אחר עם מילת יחס). "(צירוף מיקום מכיל כמה צירופי מיקום אחרים)" "(כמה צירופי מיקום)"
פסוקיות לוואי מוארכות
השפה הגרמנית מרשה להשתמש בלוואים ארוכים של שמות עצם. לדוגמה:
זהו מאפיין של הגרמנית הכתובה (ובמיוחד של השפה הגבוהה).
פסוקיות זיקה
עם זאת, הגרמנית משתמשת ב־was בתור כינוי זיקה כאשר הקודמן (איבר במשפט שמתייחס לאזכור בהמשך) הוא alles ("הכול"), etwas ("משהו") או nichts ("כלום"), או כשהקודמן הוא פסוקית שלמה."Alles, was Jack macht, gelingt ihm ('כל דבר שג'ק עושה הוא הצלחה')""Jack vergaß sein Buch, was niemanden überraschte ('ג'ק שכח את הספר שלו, דבר שלא הפתיע אף אחד')"אבל כש־was בא אחרי מילת יחס, צריכים להחליפו ב־wo + מילת יחס (או ב־wor + מילת יחס כאשר מילת היחס מתחילה בתנועה). הדבר תקף גם לשאלות עקיפות."Er wusste nicht, wofür ( für was ) er sich entschuldigen sollte ('הוא לא ידע בשביל מה להתנצל')""Sie mochten, was sie schrieb, worauf sie stolz war ('הם אהבו את מה שהיא כתבה, והיא התגאתה בכך')""Sie gab ihm einen Kuss, worüber er glücklich war ('היא נתנה לו נשיקה, והוא שמח על כך')"בגרמנית, כל פסוקיות הזיקה מסומנות עם פסיק.
תוויות ומילים כמו־תוויות
הצורות המוטות תלויות במספר, ביחסה ובמין של שמות העצם שמתאימים להן. לתוויות יש את אותה צורת הרבים בכל שלושת המינים.
מספרים מונים
בניגוד לשמות עצם, את המספרים המונים ממקמים לפני תוארי השם (אם בכלל יש כאלה). אם המספר הוא נמוך יחסית, הוא בדרך כלל לא ישולב עם תווית בלתי־מיידעת של רבים (כגון einige או mehrere). כינויי גוף מגוף ראשון ושני ממוקמים לפני המספרים. לא ניתן להשתמש בכינויי גוף מגוף שלישי עם מספרים."drei Hunde ('שלושה כלבים')""die vier apokalyptischen Reiter ('ארבעת הרוכבים של האפוקליפסה')""לא: einige fünf Äpfel* אלא Einige Äpfel או Fünf Äpfel ('כמה תפוחים', 'חמישה תפוחים')""ein paar tausend Euro ('כמה אלפי אירו')""wir vier ('אנחנו ארבעה')""לא: zehn Pferd אלא Zehn Pferde ('עשרה סוסים')""יוצא־דופן: zehn Bier (במשלב הדיבור) ו־zehn Biere (רשמי למחצה) מקובלים שניהם, בעיקר כשמדובר במשקאות.""יוצא־דופן: לא: dreizehn Prozente der Befragten אלא dreizehn Prozent der Befragten ('שלושה עשר אחוז מהנשאלים'), משום שבדומה למקבילתה האנגלית 'percent', המילה 'Prozent' היא השאלה של ביטוי מלטינית, ולא שם עצם."המספר המונה "אחת" זהה בחלקו בצורה ובנטייה לתווית הבלתי־מיידעת. מבדילים ביניהם על ידי שימוש בהדגשה כלשהי של הכתוב או האמור. במשלב הדיבור, התוויות ein ו־eine לפעמים מקוצרות ל־[ən] ו־[nə] בהתאמה, בעוד המספר המונה ein תמיד שומר על ההגייה המלאה שלו."ein rotes Buch יכול לומר""'ספר אדום' – ein rotes Buch""או: 'ספר אדום אחד' – ein rotes Buch"למספרים zwei ("שתיים") ו־drei ("שלוש") (ולפעמים גם לכמה מספרים אחרים) נוספים סיומות המראות את היחסה בכמה מקרים. כמו כן, במקרים שבהם תארים יוטו לפי הנטייה הרפה, למספרים לא תהיינה סיומות. במקרים שבהם תארים יוטו לפי הנטייה החזקה, יכול להיות שלמספרים המונים תוספנה סיומות חזקות של יחסת הקניין."das Haus zweier junger Frauen ('הבית של שתי נשים צעירות')"אם אין מילה אחרת שיכולה לקחת את הסיומות החזקות של יחסת הקניין ברבים, המספרים המונים חייבים לקבלן."die Reise dreier Schwestern ('המסע של שלוש אחיות')"אם המספרים נמצאים במרכזו של צירוף שמני ביחסת הנתינה ברבים ואין מילה אחרת הנושאת סיומות של יחסות, הם יכולים לקבל סיומות של יחסת הנתינה."Zweien habe ich Bananen gegeben ('נתתי בננות לשניהם')"
תואר השם
תוארי השם בגרמנית בדרך כלל מופיעים לפני שם העצם שהם מתארים. הם משתמשים בסיומות התלויות בַיחסה, במספר וגם – ביחיד – במין הדקדוקי. ישנם שלוש צורות נטייה של התואר: הנטייה החזקה, הנטייה המעורבת והנטייה הרפה. מחליטים באיזו צורה להשתמש לפי סוג המילה שמתארים, ולפעמים גם לפי היחסה או המין.
כמו התוויות, גם התארים משתמשים באותן הסיומות ברבים בשביל שלושת המינים. "'Ein lauter Krach' (רעש חזק)""'Der laute Krach' (הרעש החזק)""'Der große, schöne Mond' (הירח הגדול והיפה)"אפשר להשתמש בצורות הבינוני בתור תארים והשפה מתייחסת לשניהם באותה הדרך.