cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל גרגוריץ'
קריירה בינלאומית
גרגוריץ' שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של אוסטריה והוא גם מלך השערים שלה בכל הזמנים עם 20 שערים (הוא שיחק לצד רפאל הולצהאוזר שהוא סגן מלך השערים של הנבחרת וקווין פרייסנביכלר). ב-5 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–2 נגד.
בנות הזהב
בנות הזהב (באנגלית: The Golden Girls) הייתה קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת NBC בשנים 1992–1985, ועסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי. הסדרה זכתה בשני פרסי אמי ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. כל ארבע כוכבות הסדרה זכו בפרס אמי ובמספר מועמדויות לפרס על תפקידן.
בישראל שודרה הסדרה במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
רקע
בתחילת הסדרה, שלוש נשים מבוגרות חולקות בית במיאמי. בעלת הבית היא האלמנה בלאנש דברו (רו מקלנהן), ואליה הצטרפו רוז ניילנד (בטי וייט) האלמנה ודורותי זבורנק (ביאטריס ארתור) הגרושה, שנענו למודעת "חדר להשכרה" שבלאנש פרסמה על לוח המודעות במכולת השכונתית. בפרק הפיילוט גר עמן גם טבח הומוסקסואל בשם קוקו, אך דמותו קוצצה ולא הופיעה בהמשך הסדרה. אל שלוש הנשים מצטרפת גם סופיה פטרילו (אסטל גטי), אמה של דורותי, לאחר שבית האבות שבו התגוררה נשרף.
הדמויות
אסטל גטי הייתה צעירה יותר גם מביאטריס ארתור (ב-14 חודשים) וגם מבטי וייט (ב-18 חודשים), אף על פי שגילמה את אמה המבוגרת של דמותה של ארתור. גטי צוידה במשקפיים עבים ובפאה של שיער לבן כדי שתיראה מבוגרת יותר. רו מקלנהן הייתה צעירה יותר בכמעט 12 שנים משאר חברותיה לסדרה.
במקור, מקלנהן לוהקה לתפקיד של רוז ווייט לוהקה לתפקיד של בלאנש, אולם שתיהן חשו שהדמויות אליהן לוהקו היו דומות מדי לדמויות שגילמו בעבר, ובניסיון להימנע מטייפקאסט ביקשו להחליף ביניהן את התפקידים.
דורותי זבורנק
דורותי גדלה בברוקלין, ניו יורק, עם אמה סופיה ואביה סלבטור, והיו לה אח ואחות צעירים ממנה. אמה כינתה אותה בשם החיבה "פוסיקאט". אחיה פיל, שלא נראה בסדרה, היה קרוס-דרסר, ובאחד מפרקי הסדרה הוא נפטר מהתקף לב. אחותה גלוריה, שהתחתנה עם איש עשיר, הופיעה בשני פרקים אך גולמה על ידי שתי שחקניות שונות. לאחר שעברה לגור במיאמי המשיכה דורותי לעבוד כמורה מחליפה.
מספר שבועות אחרי נשף הסיום של בית הספר התיכון, סטנלי זבורנק הכניס את דורותי להריון ונשא אותה לאישה. סטן ודורותי היו נשואים במשך 38 שנים, במהלכן סטן בגד בה מספר פעמים, עד שלבסוף עזב אותה לטובת דיילת צעירה בשם כריסי, איתה התחתן ועבר לגור במאווי. לדורותי וסטן היו שני ילדים, קייט ומייקל, ונכד אחד בשם דני. אף על פי שסטן ודורותי היו גרושים, סטן הופיע מספר פעמים בסדרה (בגילומו של הרב אדלמן), בדרך כלל כשפנה לדורותי כאשר משהו השתבש בחייו. באחת העונות המתקדמות הם החלו לצאת שוב, ואף תכננו להתחתן בשנית, אולם דורותי ביטלה את החתונה לאחר שסטן ביקש ממנה לחתום על הסכם טרום נישואים (בתקופה זו הוא כבר הפך לאיש עסקים מצליח ואמיד).
בפרק הסיום של הסדרה, דורותי נישאה לדוד של בלאנש, לוקאס הולינגסוורת' (אותו גילם לזלי נילסן). סטן הצטער על כך שהיא ממשיכה בחייה בלעדיו, אך נתן לה את ברכתו. בלאנש, רוז וסופיה קיבלו בעצב את עזיבתה של דורותי, אך היא הבטיחה להן שתבוא לבקר לעיתים קרובות, ושלא משנה מה יקרה הן תמיד תישארנה המשפחה שלה.
רוז ניילנד
רוז גדלה בעיירה הקטנה (והדמיונית) סנט אולף במינסוטה, שהורכבה מקהילה של סקנדינבים-אמריקאים. היא אהבה לספר סיפורים על שנות ילדותה בעיירה. רוז הייתה הצנועה והמנומסת מבין הבנות, ואף הייתה ידועה בנאיביות שלה, אך עם זאת הייתה תחרותית מאוד.
את השנים הראשונות של חייה העבירה בבית יתומים בסנט אולף. במשך שנים הייתה משוכנעת שבוב הופ היה אביה הביולוגי. לקראת סוף הסדרה גילתה, עם זאת, שהיא נולדה לנזיר (בגילומו של דון אמיצ'י) ולמאהבת שלו, אינגריד, שנפטרה בזמן הלידה. בגיל צעיר אומצה על ידי משפחת לינדסטרום, והייתה אחת מ-9 אחים ואחיות. אביה המאמץ גאנתר נפטר לפני תחילת הסדרה, ואמה המאמצת אלמה, שהופיעה באחד מפרקי הסדרה, נפטרה במהלך הסדרה. שתיים מאחיותיה, לילי העיוורת והולי המוזיקאית, ביקרו אותה במיאמי במהלך הסדרה.
לרוז היו חמישה ילדים: שלוש בנות (קירסטן, ברידג'ט וג'ינלה) ושני בנים (אדם וצ'ארלי ג'וניור). קירסטן וברידג'ט ביקרו את אמן במיאמי במספר הזדמנויות, בעוד ששאר הילדים הוזכרו, אך מעולם לא נראו בסדרה. לרוז היו מספר נכדים, ביניהם שתי הנכדות צ'ארלי, שהופיעה באחד מפרקי הסדרה, וצ'ארלין, שביקרה את סבתה באחד מפרקי סדרת הבת "ארמון הזהב". לאחר מותו של בעלה צ'ארלי ב-1970, רוז המשיכה לגור לבד בסנט אולף מספר שנים נוספות, ואז עברה למיאמי ומצאה עבודה כיועצת אבל. במהלך הסדרה הפנסיה של צ'ארלי נפסקה, רוז אולצה לחפש עבודה רווחית יותר ומצאה עבודה כעוזרת לכתב צרכנות בתחנת טלוויזיה מקומית. במקביל, היא גם התנדבה בבית החולים המקומי.
בעונות המתקדמות של הסדרה, רוז פיתחה קשר רומנטי עם פרופסור מיילס ובר. לאחר מכן גילתה שהוא היה חלק מהתוכנית להגנת עדים. בעברו היה רואה חשבון בשיקגו, שהסתבך עם מאפיונר והצטרף לתוכנית. רוז סבלה במהלך הסדרה ממספר בעיות רפואיות, ובעונת הסיום קיבלה התקף לב. באחד הפרקים נרמז שהיא הייתה מכורה למשככי כאבים במשך שנים רבות.
בלאנש דברו
בלאנש, בתם של אליזבת' אן וקרטיס הולינגסוורת', גדלה במטע בשם "טווין אוקס" באטלנטה כבפטיסטית. בלאנש תמיד הייתה "היהלום שבכתר" עבור אביה, לו היא קראה "ביג דאדי" (מחווה לדמותו של הארווי "ביג דאדי" פוליט ממחזהו של טנסי ויליאמס "חתולה על גג פח לוהט"). מאז ומעולם היו לה יחסי אהבה-שנאה עם אחיותיה שארמיין ווירג'יניה. היא התקשתה להשלים עם יציאתו מהארון של אחיה ההומוסקסואל קלייטון ועם מחלת הנפש של אחיה טאד, שנחשפה בסדרת ההמשך "ארמון הזהב".
הבית שבו התגוררו ארבע הבנות היה שייך לה, אחרי שבמשך שנים רבות גרה בו עם בעלה המנוח ג'ורג'. בעונה השביעית של הסדרה, עם זאת, היא העבירה את הבעלות על הבית בחלקים שווים גם לדורותי, רוז וסופיה. לבלאנש וג'ורג' היו שישה ילדים: שתי בנות (רבקה וג'נט, שתיהן הופיעו בסדרה) וארבעה בנים (מת'יו, שהופיע בסדרת ההמשך "ארמון הזהב", וביפ, דאג וסקיפי, שהוזכרו אך מעולם לא נראו בסדרה), וארבעה נכדים: דייוויד (שביקר את סבתו במיאמי בפרק אחד), שרה (שביקרה עם אמה ג'נט בפרק אחד בעונה האחרונה), מליסה ואורורה (בתה התינוקת של רבקה, שנולדה כתוצאה מהזרעה מלאכותית). דייוויד, ילד נוסף של ג'ורג', שנולד לו מחוץ לנישואים, התגלה כשהגיע לבית לחפש את ג'ורג'. בלאנש נאלצה להתמודד עם הגילוי שבעלה, שלו הייתה נאמנה, בגד בה במהלך נישואיהם.
לאורך רוב הסדרה דמותה של בלאנש הוצגה כ"טורפת גברים", והיא הרבתה לספר סיפורים על מפגשיה המיניים עם גברים. סופיה נהגה לעקוץ אותה על כך ולכנות אותה "מזרן אנושי". בלאנש הייתה גאוותנית, ותמיד ניסתה להיראות ולהתנהג כצעירה מכפי גילה האמיתי. באחד הפרקים בעונה השלישית נחשף בפלשבק שב-1949 היא הייתה בת 17. פירוש הדבר שכשהחלה הסדרה ב-1985 היא אמורה הייתה להיות בת 53. בלאנש עבדה במוזיאון לאמנות.
סופיה פטרילו
סופיה הייתה בתם של דון אנג'לו ואשתו אלינור מסיציליה. סופיה עזבה את סיציליה ועברה לניו יורק לאחר שנטשה בחופה את בעלה המיועד, גווידו ספירלי. היא התחתנה עם סלבדור פטרילו, ונולדו להם שלושה ילדים: דורותי, גרושה ומורה מחליפה שסופיה עברה לגור איתה, פיל, קרוס-דרסר נשוי עם ילדים, וגלוריה, שנישאה לאיש עשיר, אך הפסידה את כל ההון שהוריש לה, הדרדרה לעוני ונאלצה לבקש את עזרתן של דורותי וסופיה.
דורותי שיכנה את סופיה בבית האבות "שיידי פיינס". סופיה קיבלה שבץ חמור, ומספר פעמים במהלך הסדרה צוין שהשבץ השמיד את החלק במוח שלה שמפעיל צנזורה על מה שהיא אומרת. ואכן, סופיה נודעה בשל אמירותיה הבוטות, המצחיקות וחסרות העכבות. לפעמים היא העמידה פנים שהיא סנילית. כבר בפרק הפיילוט היא עברה לגור עם דורותי ושאר הבנות, לאחר שבית האבות שבו שוכנה נשרף. באחד הפרקים סופיה ניסתה לברוח בחזרה לסיציליה, לאחר שהפכה לחשודה העיקרית בהצתת בית האבות. מדי פעם נרמז על כך שלה ולמשפחתה בסיציליה היו קשרים עם המאפיה. באחד הפרקים הייתה לה פליטת פה שהיא יודעת מה קרה לג'ימי הופה.
בני משפחתה של סופיה שהופיעו במהלך הסדרה היו: אחותה אנג'לה, אחיה אנג'לו, בתה גלוריה, ובפלשבקים גם בעלה המנוח סלבדור, אמה (שגולמה על ידי ביאטריס ארתור) ואביה. בנה פיל מעולם לא נראה בסדרה, ותמיד כשסופיה אמרה דברים טובים על ילדיה, היא נהגה לסייג ולומר: "חוץ מפיל". במהלך הסדרה סופיה נישאה למקס ויינשטוק, שהיה שותפו לעסקים של בעלה המנוח סלבדור, אך הם נפרדו לאחר זמן קצר, כשהבינו שהם מעדיפים להישאר "יזיזים". לאורך הסדרה היא עבדה במספר משרות חלקיות, בין היתר בתחום המזון המהיר ובהכנת כריכים מתוצרת ביתית.
הופעות אורח
הסדרה הייתה משופעת בהופעות אורח של שחקנים מפורסמים, חלקם כאלה שהיו בעת הופעתם בסדרה בראשית דרכם. הבולטים שבהם היו: דון אמיצ'י, סוני בונו, ג'ורג' קלוני, רוברט קאלפ, רובי די, פיטר גרייבס, מרב גריפין, בוב הופ, חוליו איגלסיאס, מריו לופז, מרטין מול, לזלי נילסן, ג'רי אורבך, ברט ריינולדס, דבי ריינולדס, מיקי רוני, הארי שירר, ג'פרי טמבור, דיק ואן דייק והבמאי קוונטין טרנטינו, שהופיע באחד הפרקים כחקיין של אלביס פרסלי.
מבנה הפרקים
רבים מפרקי הסדרה היו בעלי מבנה דומה: אחת או שתיים מארבע הבנות נתקלו בבעיה או בקונפליקט, לרוב בנושא שקשור לבני משפחה אחרים, גברים או דילמה אתית. בשלב כלשהו במהלך הפרק התאספו כל הבנות סביב השולחן במטבח ודיברו על הבעיה, לרוב תוך כדי אכילת עוגת גבינה או קינוח אחר. אחת מהבנות האחרות סיפרה סיפור מחייה שלה, שקשור איכשהו לבעיה (אם כי רוז סיפרה לעיתים סיפורי נונסנס לא קשורים, וסופיה נהגה לספר סיפורים מומצאים). סופיה התחילה תמיד את סיפוריה עם המשפט: "דמיינו את זה", ואז ציינה את המקום והשנה שבהם התרחש הסיפור (כמעט תמיד זה היה סיציליה, 1922). סיפוריה של בלאנש היו בדרך כלל על פרשיות רומנטיות שלה או על שנות ילדותה בדרום, בעוד שסיפוריה של רוז עסקו בדרך כלל בתקופה שבה התגוררה בסנט אולף, מינסוטה. עד סוף הפרק הבעיה או הקונפליקט נפתרו.
חלק מהפרקים הכילו פלשבקים של הבנות, לקטעים מפרקים קודמים או לאירועים שהתרחשו לפני תחילת הסדרה. ברבים מהפלשבקים נראתה סופיה כשהיא גרה בברוקלין עם בעלה סאל, כשאסטל גטי הופיעה בהם ללא הפאה הרגילה, ונראתה צעירה בהרבה. לעומת זאת, ביאטריס ארתור לא גילמה את דורותי בפלשבקים מהעבר. את דורותי הצעירה גילמה בקטעי הפלשבקים השחקנית ליני גרין, בעוד שארתור גילמה בהם את אמה של סופיה, אלינור.
שיר הנושא
שיר הנושא של הסדרה היה "Thank You for Being a Friend", שבשנת 1978 הגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים האמריקאי, בביצועו של אנדרו גולד. השיר שהושמע בסדרה היה גרסת כיסוי שביצעה סינדי פי. בגרסאות המדובבות של הסדרה ששודרו בגרמניה, איטליה וספרד, נותר על כנו הביצוע באנגלית של סינדי פי. לעומת זאת, בגרסה המדובבת ששודרה בצרפת, השיר הוקלט מחדש עם אותה המנגינה אך עם מילים בצרפתית. שם השיר בגרסתו הצרפתית היה "Merci a toi, mon ami".
הבית של בנות הזהב
כתובת הבית שבו התגוררו ארבע הבנות הייתה רחוב ריצ'מונד 6151 במיאמי, פלורידה. כתובת זו אינה קיימת במציאות.
הדגם החיצוני שבו השתמשו לצילומים החיצוניים של הבית היה חלק מאולפני הוליווד של דיסני, שהוא פארק שעשועים באתר דיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה. דגם זה היה בין אלו שנהרסו בקיץ 2003, כשחברת וולט דיסני (מפיקת הסדרה עבור רשת NBC) החליטה לפנות מקום בפארק לטובת אטרקציות חדשות לאחר שסופת הוריקן פגעה בדגמים. הדגם התבסס על בית אמיתי בברנטווד, קליפורניה ששימש קודם לכן לצילומי החוץ של הבית בעונה הראשונה והשנייה של הסדרה. פרקי הסדרה הוקלטו בהוליווד, קליפורניה.
DVD
בין השנים 2007–2004 כל שבע עונות הסדרה יצאו בארצות הברית ב-DVD.
פרק הסיום
לאחר שבע עונות מצליחות הגיעה הסדרה לסיומה, כאשר ביאטריס ארתור החליטה שהיא לא מעוניינת להמשיך ולהשתתף בעונה שמינית. בפרק הסיום הכפול של הסדרה, ששודר במאי 1992, דורותי נישאה לדוד של בלאנש, לוקאס, ועברה לגור עמו באטלנטה. אמה סופיה הייתה אמורה להצטרף אליה, אך בסופו של דבר היא נשארה עם שאר הבנות במיאמי. ברגעי הסיום של הסדרה, דורותי מתקשה להיפרד מחברותיה ומבטיחה להן שהן תמיד תישארנה המשפחה שלה. לבסוף, כשהיא עוזבת, בלאנש, רוז וסופיה נשארות בבית ומתחבקות בסצנת הסיום.
בפרק הסיום צפו בארצות הברית 27.2 מיליון צופים. בעת השידור המקורי דורג הפרק במקום ה-10 ברשימת פרקי הסיום הנצפים ביותר של כל הזמנים. נכון ל-2010 דורג הפרק במקום ה-18 ברשימה זו.
התגובות והצלחת הסדרה
הסדרה זכתה להצלחה רבה כבר בעונתה הראשונה. היא שודרה בזמן צפיית השיא בשבתות, הפכה לעוגן של רשת NBC בשבת, וזכתה באופן קבוע לרייטינג הגבוה ביותר מבין הסדרות ששודרו במשבצת הזמן שלה.
הסדרה עוררה לעיתים מחלוקת, בשל כך שהדמויות הראשיות שלה היו ארבע נשים מבוגרות ורווקות שחיו יחדיו, אך היו עדיין פעילות מינית, הרבו לדבר על כך ביניהן, וכן היו מעודכנות בתרבות הפופולרית. התבטאויות בוטות למדי ורמיזות מיניות היו דבר שכיח בסדרה. יוצרי הסדרה לא נרתעו מלעסוק בנושאים רציניים ולעיתים שנויים במחלוקת כגון יציאתו מהארון של אחיה של בלאנש, מין בטוח, גילנות, סקסיזם, תרומת איברים, אלימות במשפחה, הימור פתולוגי, הזרעה מלאכותית, זכויות בעלי חיים ושיטיון. בפרק שנוי במחלוקת רוז עברה בדיקת איידס, שנים לאחר שקיבלה עירוי דם שלא נבדק.
בשש העונות הראשונות שלה דורגה הסדרה בתור אחת מ-10 הסדרות הנצפות ביותר בארצות הברית.
פרק האיחוד
ב-2 ביוני 2003 שודר בערוץ הכבלים והלוויין האמריקאי Lifetime ספיישל איחוד בן 90 דקות בשם "בנות הזהב: הרגעים הגדולים". וייט, ארתור ומקלנהן התאחדו כדי להיזכר בכמה מהקטעים המוצלחים ביותר של הסדרה ולספר על החוויות שעברו בעת צילומי הסדרה. גטי כבר הייתה חולה מדי מכדי להשתתף באיחוד, וארתור ציינה שהאיחוד אינו מרגש כפי שהוא צריך היה להיות בשל היעדרה. בספיישל בחרו הבנות את הקטעים האהובים עליהן ביותר מהסדרה, והוצגו בו לראשונה גם פספוסים וקטעים שנחתכו בזמנו בעריכה ולא שודרו מעולם. כמו כן שולבו בספיישל גם ראיונות עם מפיקי הסדרה ועם יוצרת הסדרה סוזן האריס.
פרסים (רשימה חלקית)
במהלך שנות שידורה, הסדרה הייתה מועמדת ל-65 פרסי אמי וזכתה ב-11 מהם. בנוסף, זכתה בארבעה פרסי גלובוס הזהב. כל ארבע כוכבות הסדרה זכו בפרס אמי על תפקידן. "בנות הזהב" היא אחת מתוך שלוש סדרות שכל השחקנים הראשיים שלהן זכו בפרס אמי, לצד "הכל נשאר במשפחה" ו"ויל וגרייס".
Proofs from THE BOOK
Proofs from THE BOOK הוא ספר הוכחות מתמטיות מאת מרטין אייגנר וגונטר זיגלר. הספר מוקדש למתמטיקאי פאול ארדש, שלעיתים קרובות התייחס ל"ספר" בו אלוהים שומר על ההוכחות האלגנטית ביותר לכל משפט מתמטי. במהלך הרצאה בשנת 1985 אמר ארדש, "אינך צריך להאמין באלוהים, אבל אתה צריך להאמין בספר."
"הספר" של ארדש
אף על פי שהיה אתאיסט אגנוסטי, ארדש דיבר על קיומו של "הספר", ספר שבו אלוהים כתב את ההוכחות הטובות והאלגנטיות ביותר למשפטים מתמטיים. הוא עצמו פקפק בקיומו של אלוהים, שאותו כינה "הפאשיסט העליון" (פ"ע). הוא האשים את פ"ע בכך שהחביא לו את הגרביים ואת הדרכונים ההונגריים, וגם בכך שהוא שמר את ההוכחות הכי יפות במתמטיקה לעצמו. כשארדש ראה הוכחה מתמטית יפה במיוחד, הוא היה מכריז "האחת הזו היא מהספר!". רעיון זה היה ההשראה מאחורי הספר Proofs from THE BOOK.
תוכן
Proofs from THE BOOK מכיל 32 חלקים (45 במהדורה השישית משנת 2018), כל אחד מהם מוקדש למשפט אחד אך לעיתים קרובות מכיל הוכחות מרובות ותוצאות נלוות. הוא משתרע על מגוון רחב של תחומים מתמטיים: תורת המספרים, גאומטריה, אנליזה מתמטית, קומבינטוריקה ותורת הגרפים. ארדש עצמו העלה הצעות רבות לספר, אך נפטר לפני פרסומו. הוא עבר שש מהדורות באנגלית ותורגם לפרסית, צרפתית, גרמנית, הונגרית, איטלקית, יפנית, סינית, פולנית, פורטוגזית, קוריאנית, טורקית, רוסית וספרדית.
בנובמבר 2017 הודיעה האגודה האמריקאית למתמטיקה על כך שפרס לירוי פ' סטיל יוענק לאייגנר וזיגלר מהאוניברסיטה החופשית של ברלין, בעבור הספר הזה.
ההוכחות שבספר כוללות:
אנטוני
ראו גם
}}
אהבה למרחקים ארוכים
אהבה למרחקים ארוכים (באנגלית: The Longest Ride) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 2015 בבימויו של ג'ורג' טילמן ג'ונייר ובהפקת אולפני המאה ה-20. הסרט מבוסס על הנובלה בעלת אותו השם של ניקולס ספארקס. בסרט מככבים בריט רוברטסון, סקוט איסטווד, ג'ק יוסטון, אונה צ'פלין ואלן אלדה. הסרט יצא לאקרנים ב-10 באפריל 2015.
עלילה
רוכב השוורים לוק קולינס (סקוט איסטווד) פוגש את סופיה דאנקו (בריט רוברטסון), סטודנטית לאומנות, לאחר שהגיעה לצפות בהופעה שלו. בדרך חזור מהדייט הראשון שלהם, הם נתקלים ברכב שנהגו איבד שליטה והתנגש בעצים ביער לצד הכביש. הם עוצרים בצד, מוציאים את הנהג – אדם זקן שמבקש מסופיה להוציא גם את ארגז המכתבים שלידו – מהרכב ולוקחים אותו לבית החולים.
כאשר סופיה באה לבקר בבית החולים את איירה לווינסון (אלן אלדה) בן ה-91 אותו עזרה להציל, הוא מסביר לה על המכתבים וסופיה מציעה לאיירה שהיא תקריא לו אותם.
המכתבים מתגלים כמכתבים שאיירה הצעיר (ג'ק יוסטון) כתב לאשתו לעתיד רות (אונה צ'פלין). הם מספרים על איירה ורות שנפגשו והתאהבו בשנת 1940. רות אומרת לאיירה שהיא רוצה משפחה גדולה, איירה מציע לה נישואים זמן קצר לפני שהוא יוצא להילחם במלחמת העולם השנייה. במלחמה איירה נפצע ולאחר מכן מתברר שהוא לא יוכל להוליד ילדים. עם הידיעה הקשה הזו איירה מנסה להתרחק מרות אך לבסוף היא אומרת לו שהיא רוצה להתחתן איתו אף על פי שהיא יודעת מה תהיינה ההשלכות, הם גרים ביחד וכדי להחיות את הבית הריק הם מקשטים אותו בהרבה יצירות אומנות שרות מאוד אוהבת.
ובחזרה לימינו, איירה משתחרר מבית החולים וסופיה ממשיכה לבקר אותו בבית האבות. לוק ממשיך להשתתף בתחרויות רכיבת שוורים. הם הולכים ביחד לתערוכת אמנות, לוק משתעמם ואז הם מבינים כמה שונים העולמות בהם הם חיים. לוק אומר לסופיה שהוא לא חושב שהקשר ביניהם יחזיק מעמד. סופיה הולכת לבקר את איירה בשביל לקבל עצה איך להמשיך והלה מספר לה איך רות גרמה לקשר ביניהם להמשיך. הוא נזכר איך לאחר שרות הבינה שלא יהיו לה ילדים משלה היא הפכה למורה בבית ספר ונקשרה לתלמיד צעיר בשם דניאל מקדונלד. לאחר שרות הבינה שדניאל גר בבית של אחיו ואשתו שמזניחים אותו, היא ניסתה לאמץ אותו אך אחיו האפוטרופוס לא הרשה בכך.
לוק ממשיך ברכיבת השוורים, הוא נפצע ומפונה לבית החולים. הרופאים מייעצים לו להפסיק לרכב, סופיה מבקשת ממנו גם היא להפסיק לרכב ואומרת לו שהיא בחרה בו על פני טיסה לניו יורק שהייתה מקדמת את הקריירה שלה. לוק מסרב להפסיק את הרכיבה ואומר שהיא כל עולמו ובעקבות הוויכוח הוא וסופיה נפרדים.
כאשר סופיה הולכת להתנחם אצל איירה הוא מספר לה איך רות נפרדה ממנו לאחר שהיא לא הייתה מסוגלת להמשיך לחיות בלי ילדים, ואיך לאחר מכן היא חזרה משום שלא הייתה מסוגלת לחיות בלי איירה. הוא מספר לה איך שנים לאחר מכן בגיל שמונים הוא התעורר וגילה שרות לא התעוררה ביחד איתו ומתה בשנתה. לילה אחד מגיעה אישה לביתו של איירה, היא מזדהה כאשתו של דניאל מקדונלד ומספרת לו שדניאל, שבינתיים נהיה פרופסור לפיזיקה ואסטרונומיה, מת. היא נותנת לו ציור דיוקן של רות שדניאל צייר, ועל גב הציור נכתב "המורה של כיתה ג' רות לווינסון אמרה לי שכשאגדל אוכל להיות מה שאני רוצה".
זמן מה לאחר מכן סופיה מקבלת הודעה שאיירה נפטר ושהיא מוזמנת למכירה פומבית בה ימכרו יצירות האומנות שהיו בביתו של איירה. סופיה מגיעה למכירה והתמונה הראשונה העומדת למכירה היא תמונת הדיוקן של רות שדניאל צייר. המכירה מתחילה ואף אחד לא רוצה לקנות את התמונה. לוק שהגיע גם הוא למכירה קונה את התמונה. סופיה שואלת אותו מה עושה במכירה והוא אומר לה שאיירה הזמין גם אותו ושהוא הפסיק את רכיבת השוורים כיוון שהוא לא יכול להמשיך את החיים בלעדיה. לפתע לוק נקרא לאולם המכירה ושם מוכרז שאיירה קבע בצוואתו שמי שיקנה את ציור הדיוקן של רות יקבל במתנה את כל שאר היצירות שערכם הוא מיליארדי דולרים.
שנה לאחר מכן, לוק וסופיה שכבר נשואים בונים מוזיאון לזכרם של איירה ורות עם כל היצירות שהיו אצלם בבית. לוק לוקח את סופיה למקום בו איירה ורות נהגו לחגוג את יום הנישואים שלהם. הם מתיישבים תחת אותו עץ שאיירה ורות נהגו לשבת תחתיו וקוראים ביחד את מכתביו של איירה.
הפקה
שלב הצילומים החל ב-16 ביוני 2014, בוילמינגטון ובוינסטון סיילם שבקרוליינה הצפונית. ב-28 ביולי החלו הצילומים בג'קסונוויל, שם צילמו סצנת רודיאו גדולה. ה-PBR (Professional Bull Riders ) היו היועצים והמפיקים הטכניים של כל אירועי הרכיבה בסרט ורוכבי הארגון ביימו את סקוט בסצנות הרכיבה בסרט.
הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-10 באפריל 2015. ב-14 ביולי 2015 יצא הסרט ל-DVD ולבלו ריי.
הכנסות
בשבוע הראשון ליציאתו הכניס הסרט 13,019,686 דולר. הסרט הכניס 37,446,117 דולר באמריקה הצפונית ובשאר העולם הוא הכניס 25,498,698 דולר. סך הכל הכניס הסרט 62,944,815 דולר.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורת שלילית. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג מבקרים של 31% על סמך 124 ביקורות עם ממוצע משוקלל של 4.37/10. באתר Metacritic קיבל הסרט דירוג של 31 מתוך מאה על סמך 30 מבקרים, דבר המצביע בדרך כלל על ביקורת שלילית. בחברת הסקרים CinemaScore קיבל הסרט דירוג "A".
כרמים (מלון)
מלון כרמים הוא מלון בוטיק של רשת מלונות ישרוטל, השוכן בקיבוץ קריית ענבים, בהרי ירושלים.
היסטוריה
ב-1941 נחנך במקום בית ההבראה השני ב, ונקרא בית המרגוע ע"ש אסתר, ונקרא ע"ש אסתר רייכנשטיין, שהורחב בשנת 1974. על בסיס בית ההבראה נבנה המלון, אשר תוכנן על ידי האדריכלים גיא איגרא ורני זיס.
המלון נפתח ב-2013, וכולל 155 חדרים המשתרעים על שטח של כ־15,300 מ"ר, באזור היקבים הסמוך לקיבוץ, אשר מחזיק בנתח קטן באחזקותיו של המלון.
המלון
לפי משרד התיירות, המלון דורג כמלון 5+ כוכבים. במלון ספא, אשר בשנת 2019 זכה בתחרות ארגון הספא באיחוד האירופי ESPA והתאחדות המלונות בתואר "הספא החדשני בישראל".
סכסוך לוב–צ'אד
רקע
במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה גם לוב כצ'אד השיגה עצמאות, ראשית הייתה ממלכה תחת אידריס הראשון, מלך לוב ומאוחר יותר, בהפיכה אסלאמיסטית עלה מועמר קדאפי לשלטון והנהיג משטר דיקטטורי רדיקלי.
צ'אד סבלה, עם נפילת שלטונו של פליקס מעלום, ממלחמת אזרחים אשר השאירה אותה חשופה להשפעות מחוץ. מועמר קדאפי, אשר היה לאומן שרצה להאדיר את השפעת עמו הורה על פלישה צבאית אל תוך חבל אזורו בטענה כי ישנה לגיטימציה לשלטון לובי במקום מכח הגבולות שנקבעו בתקופה הקולוניאלית של שנות השלושים.
תגובה בינלאומית
משטריהן של שתי המדינות הוא זה שקבע את התמיכה בכל אחת מהן כנהוג בזמן המלחמה הקרה.
צרפת, עקב קשר הדוק למושבה שלה מפעם, הייתה התומכת המרכזית של צ'אד וכוחות צבאיים נשלחו לתמוך באחרונה גם מניגריה, זאיר וסנגל. ארצות הברית הייתה לתומכת המרכזית של צ'אד מבחינת אספקת נשק וכמוה היו גם מצרים, סודאן (אשר היו שתיהן בסכסוך גבולות עם לוב), עיראק וישראל (אשר שמרה על קשרי ידידות עם צ'אד ואוימה בידי משטר קדאפי מאז יומו הראשון).
מהצד של לוב, קדאפי העביר כספים לקבוצות של בדלנים ובייחוד אסלאמיסטים רדיקלים אשר נשבעו בתמיכתם למשטר הלובי. מעבר לכך הארגון לשחרור פלסטין העביר כוחותיו למקום כפעולת תגמול נגד התמיכה הישראלית. מבחינת אספקת נשק היו ברית המועצות וגרמניה המזרחית התומכות הראשיות של לוב.
מדינות אפריקאיות רבות נמנעו מלתמוך בלוב עקב יחסם הטובים עם הגוש המערבי אך גם עקב מדיניותו של קדאפי במסגרתה רצה להכתיר עצמו ל'מלך המלכים של אפריקה', דבר אשר הביא לריחוק בינלאומי ממנו.
המלחמה
קדאפי תכנן לספח את חבל אזורו עוד מעלייתו לשלטון. כאשר פרצה במהלך שנות ה-70 מלחמת אזרחים בצ'אד, הוא העביר כספים בשביל להחליש כמה שיותר את היציבות הממשלתית בצ'אד עד אשר איחד כוחותיו לקראת פלישה. בין ראשי ההנהגה הלובית בשדה הקרב היה ח'ליפה חפתר.
הפלישה
בשנת 1975 לוב כבשה ובעקבות זאת סיפחה (ללא כל התנגדות משמעותית) את רצועת אזורו; אזור בגודל 70,000 קמ"ר בצפון צ'אד הסמוך לגבול. המהלך של קדאפי הונע על ידי שאיפות אישיות וטריטוריאליות, זיקה שבטית ואתנית בין תושבי צפון צ'אד לאלה שבדרום לוב, והכי חשוב - נוכחות באזור משקעי האורניום הדרושים לפיתוח אנרגיה אטומית.
הפרלמנט הצרפתי מעולם לא אישר בצורה רשמית את ההסדר בינו לבין איטליה בשנות השלושים ועל כן מיהר לדחות את הטענות הלוביות ללגיטימיות על האזור, גם צרפת וגם צ'אד הכירו בגבול שהוכרז עם עצמאות צ'אד, גבול אשר כלל בתוכו את הרצועה המדוברת.
בשלבים הראשונים היחידות הלוביות זיכו את עצמן באספקה, תנאים והכנה מקצועית יותר מאשר במפגשים הקודמים כגון אשר אירע במהלך מלחמת לוב–מצרים.
עם פלישה מרכזית לתוך צ'אד בשנת 1980 הם עברו בהצלחה מאות קילומטרים של מדבריות בעומקי הסהרה עם כלי רכב משוריינים וביצעו פעולות אוויריות בתנאי אקלים קשים. הצבא הלובי גם צבר ניסיון יקר בלוגיסטיקה ותחזוקת כוחות צבא מודרניים בקווי אספקה ארוכים.
ההתערבות של לוב בשנת 1980 בצ'אד הייתה מטעם תמיכה בשלטון הנשיא גוקוני אודדי נגד הכוחות הנתמכים בידי צרפת של חוסיין חברי המתון, אשר נהנו בתקופה שקדמה לפלישה גם מתמיכת לוב. מעשיו של קדאפי הוצגו כתמיכה בקבוצות הבדלנים הצפוניות של צ'אד בהן היה רוב מוסלמי. מטרתו דה פקטו הייתה יצירת תחום השפעה לובי בתוך צ'אד, ואם אפשרי, אפילו להפוך את צ'אד למדינת חסות. עוד לפני 1980, כוחות לובים נעו בחופשיות באזורים הצפוניים של המדינה, והסדירו קו אש בטוח בעברי 100 קילומטרים מהגבול הבינלאומי.
מרכז צ'אד
בסוף שנות השבעים נראה היה כי השאיפות הלוביות מושגות. גוקוני אודדי, הותקן כנשיא צ'אד באפריל 1979 בתמיכת לוב. ביוני 1980, התקפה של כוחותיו של חפתר הביאה לכיבושה של פאיה-לארגו, העיר המפותחת ביותר בצפון צ'אד, כעת היה זה לערך שליש מכלל צ'אד בשלטון לובי. החל מאוקטובר של אותה שנה, הועלו מירב כוחות צבא לוב לרצועת אזורו בשיתוף עם כוחותיו של גוקוני כדי להסדיר סופית את מלחמת האזרחים בצ'אד.
פאיה-לארגו שימשה אז כנקודת כינוס לטנקים, ארטילריה וכלי רכב משוריינים שנעו דרומה כנגד בירת צ'אד נג'מנה אשר נשלטה בידי חוסיין חברי. בפלישה אשר נתמכה בידי T-55/54 מהצבא האדום כמו גם יועצים צבאיים מגרמניה המזרחית הבירה של צ'אד, נג'מנה נכבשה בדצמבר. הכוח הלובי, המונה בין 7,000 ל-9,000 אנשי יחידות סדירות והלגיון האסלאמי הפאן-אפריקני, 60 טנקים וכלי רכב משוריינים אחרים, הועבר על פני 1,100 קילומטרים של מדבר מגבול דרום לוב, בין השאר על ידי מובילי אספקה אווירית ומובילי טנקים וחלקית בכוח שלהם. הגבול הבינלאומי בין צ'אד ללוב עצמו היה 1,000 עד 1,100 קילומטר מהבסיסים הראשיים של לוב על חוף הים התיכון.
עם צפון ומרכז צ'אד בידי הכוחות הלובים, בינואר 1981 שתי המדינות הודיעו על כוונתן להתאחד.
תקיפת נגד
בלחץ מתעקש יותר ויותר מצד מדינות אחרות באפריקה ומפלגים פוליטיים בצ'אד, נסוגו הלובים בנובמבר 1981. עם שובם ללוב הודיע קדאפי כי חייליו הרגו למעלה מ-3,000 מחיילי "האויב" תוך שהם מאבדים רק 300 חיילים; הערכות זרות לגבי נפגעי לוב היו גבוהות משמעותית.
ללא תמיכה צבאית מלוב, כוחותיו של גוקוני לא הצליחו לעצור את התקדמות כוחות הצבא של חברי, שכבשו את הבירה ביוני 1982. ההתערבות הלובית השנייה לטובת גוקוני התרחשה בין יוני לאוגוסט 1983. עם ההבחנה שגוקוני היה כעת ראש פלג המורדים נגד ממשלת חברי המורכבת כחוק, כדי שהשלב של 1983 במלחמת צ'אד ייראה לגיטימי לחלוטין, גייסו הלובים מתנגדים צ'אדים, מאומנים וחמושים בפיקודו הזמני של גוקוני.
בתוספת ארטילריה כבדה התחילו המתקוממים בנקודת תחזוקה טובה אך הובסו ביולי בידי כוחות ממשלת צ'אד, אשר חוזקו על ידי אספקה צבאית צרפתית שכללה חיילים ואספקת נשק ממושכת של ארצות הברית כמו גם תוספת כוח סמלי שנשלחו מזאיר בהוראת מובוטו ססה סקו. קדאפי קרא להתערבות לובית בתוקף כאשר ראה כי תוכניותיו מתחילות להתפרק. הפצצה אווירית מתמשכת שוגרה נגד פאיה-לארגו לאחר שנכבשה מחדש על ידי חפתר ב-30 ביולי, ההפצצה נבנתה מתוך שימוש בכוחות אירופאים במיוחד של חיל האוויר הצרפתי. בתוך עשרה ימים הורכב כוח קרקעי גדול ממזרח וממערב לפאיה-לארגו על ידי מעבורת תחילה של חיילים מגויסים, שריון וארטילריה ואלו צלחו בכיבוש מחודש של פאיה-לארגו במהלך 10 באוגוסט.
לאחר מכן התערבותם של 3,000 חיילים צרפתים סיימה את סדרת ההצלחות הלוביות והובילה לחלוקה מעשית של המדינה, כאשר לוב שמרה על שליטה בכל השטח שמצפון לפאיה-לארגו. על פי הסכם לנסיגה הדדית מצ'אד, חיילים צרפתים נסוגו בתחילת נובמבר 1984, אך הלובים התפזרו בסתר והסתירו את יחידותיהם עדיין בתוך עברי מדבר הסהרה של צ'אד.
מלחמת טויוטה
בדצמבר 1986 הוערכו כ-2,000 עד 3,000 כוחות ממשלת צ'אד לאזור צפון מערב צ'אד כדי לתמוך בכוחותיו של גוקוני, שרובם מרדו בלוב לאחר שגוקוני התאכזב מתומכיו הלוביים כמה חודשים קודם לכן. במרץ 1987 נכבש בסיס האוויר הלובי הראשי של ואדי דום על ידי כוחות צ'אד. אף על פי שהלובים הסדירו את כל גבול הרצועה בשדות מוקשים, 5,000 חיילים, טנקים, כלי רכב משוריינים וכלי טיס, נסג מבסיס לובי נגד כוח תוקף קטן יותר של צ'אד, המצויד במשאיות המותקנות במקלעים ובנשק נגד טנקים.
יומיים לאחר מכן פינו הלובים את בסיסם הראשי של פאיה-לארגו, 150 ק"מ צפונה יותר, עקב שהיה בסכנת כיתור. צופים העריכו כי בניצחונות צ'אד בשלושת החודשים הראשונים של 1987 יותר מ-3,000 חיילים לובים נהרגו, נפלו בשבי או ערקו. מספר רב של טנקים, נושאי שריון, ארטילריה, מטוסים ומסוקים נלכדו או הושמדו. במקרים מסוימים שלחה לוב מטוסים משלה להפציץ ציוד לובי נטוש כדי למנוע את השימוש שלו בידי הכוחות הצ'אדים. נמסר כי במקרים רבים חיילים לובים נהרגו בעת שנמלטו כדי להימנע מקרב. בואדי דום סבלו הלובים משדות המוקשים אשר התקינו.
סוף דבר
פעולות צבאיות אלה השאירו את חברי בשליטה מעשית על צ'אד ובמצב לאיים על גירוש לוב מרצועת אזורו. הניצחונות הצ'אדים פגעו ביוקרה של לוב כמעצמה צבאית אזורית משמעותית. הם גם הטילו ספק מחודש בכשירותם ובנחישותם של אנשי הלוחמים הלוביים, במיוחד בהתקשרויות מעבר לגבולות המדינה, שלכאורה לא חשו בהן מחויבות אישית אליה.
הסטטוס קוו בצ'אד הסתיים בראשית שנת 1987 כאשר כוחותיו של חברי הובילו סדרה של תבוסות צבאיות על גבי הלובים ובעלי בריתם הצ'אדיים בפאדה, באואדי דום ופאיה-לארגו. המלחמה החלישה את שלטונו של קדאפי והביאה להתערערות דמותו בפנים הדרג הצבאי.
אולגה סוקולוב
אולגה סוקולוב (נולדה ב־1976) היא חותרת פאראלימפית ישראלית.
בשנת 2007 שרדה עם בתה שריפה בביתן וכל תכולת הבית הושמדה.
סוקולוב החלה בספורט שיקומי במרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות ובשנת 2009 השתתפה לראשונה בתחרות עולמית.
ב התחרתה בחתירת זוגות (עם ראובן מגנאג'י), והם דורגו במקום ה-9 בדירוג הכללי. את מקומם במשחקים הפאראלימפיים הבטיחו לאחר שזכו בהישגים באליפות העולם בניו זילנד (2010) ובאליפות העולם בסלובניה (2012).
בשנת 2013 הפסיקה את השתתפותה בתחרויות חתירה.
סוקולוב גרושה ואם לבת, מתגוררת בטבריה.
פלוגת הנדסה 745
פלוגת הנדסה 745 (באנגלית: 745 Artisan Works Coy.,R.E) הייתה יחידת חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שכללה חיילים יהודיים מארץ ישראל, רובם ככולם עובדי "סולל בונה". היחידה פעלה בין השנים 1942-1946 ועסקה בבניית ביצורים, שדות תעופה וגשרים. על היחידה פיקד, בדרגת קפטן, שמואל "מולה" וילנסקי.
הפלוגה הוקמה בספטמבר 1942 והתגייסו אליה כ-270 איש ממנהלי חברת "סולל בונה", מנהלי עבודה ופועלים שעברו את גיל הגיוס. בסיסה הראשון היה בפורט תאופיק, על תעלת סואץ והיא פעלה במסגרת המערכה במדבר המערבי בבניית קו הביצורים באל עלמיין במדבר המערבי. לאחר מכן נפרסה מטוברוק ועד טריפולי. הפלוגה הקימה את הנמל החדש בעיר ביזרטה שבתוניס כהכנות לפלישת בעלות הברית לאיטליה. במרץ 1944 הגיעה הפלוגה לאיטליה ועסקה בשיקום דרכים, הקמת גשרים ובניית מחנות צבא.
עם תום המלחמה חברו אנשי הפלוגה בחשאי לשאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב' וסייעו בהעפלה.
ב-1946 הוחזרה הפלוגה לארץ ישראל ופורקה.
פאפטסר
פאפטסר (בהונגרית: Pápateszér) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בפאפטסר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,261 ובשנת 2020 רק 1,168 תושבים.
יהודי פאפטסר
בפאפטסר חיו יהודים בתקופות זמן שונות. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
דוד פיירוורקר
דוד פיירוורקר (2 באוקטובר 1912 בז'נבה, שווייץ - 20 ביוני 1980 במונטריאול, קנדה) היה רב יהודי צרפתי ופרופסור להיסטוריה יהודית ופעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית, שלחמה נגד הכיבוש הנאצי.
חיים מוקדים
דוד פיירוורקר נולד ב -2 באוקטובר 1912, ברחוב 11 מונט-בלאן בז'נבה שבשווייץ. הוא היה השביעי מבין אחד-עשר הילדים. אביו יעקב פוארוורקר נולד בסיגט, כיום סיגטו מרמאטי, אז אוסטריה-הונגריה, כיום רומניה. אמו, רגינה נויפלד, נולדה בלקנבך, אחת משבע הקהילות היהודיות המפורסמות בבורגנלנד, הונגריה, כיום אוסטריה.
בשנת 1925 סיים את בית הספר התיכון בתלמוד תורה ברחוב ווקלין. בשנת 1932, לאחר תואר ראשון במדעי הטבע, בפאריס, הוא נכנס לסמינר הרבני הצרפתי (Séminaire israélite de France, SIF), בו קבל הסמכה ב-1 באוקטובר 1937 הוא התמחה בשפות שמיות באוניברסיטת סורבון. בין השפות שדיבר היו ארמית וסורית. והוא קבל אזרחות צרפתית ב-1938.
במהלך המלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נלחם בשורות הצבא הצרפתי. לאחר ניצחון גרמניה על צרפת, הוא השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית. שמו ב"התנגדות הצרפתית" היה "ז'אק פורטל ".
פירוורקר קיבל פרסים רבים ותארים בעקבות פעילותו. הציטוט הבא מדבר על אופיו במחתרת במהלך המלחמה אך נאמר בתקופה שלאחר המלחמה: "למרות הסיכונים יוצאי הדופן שנלוו למשרדו, השתתף באופן פעיל, קבוע ולא אנוכי בארגון ההתנגדות בכל האזור. הוא לא היסס לסכן את חירותו, וללא כל ספק את חייו, כדי לעזור לתנועת ההתנגדות."
פיירוורקר שימש כמפקד ראשי של כוחות תנועת ההתנגדות לנאצים הוא סייע בגיוס שליחים, בהפצת כתבי-עת לא חוקיים, ובהעברת תעודות זהות מזויפות ליהודי צרפת, שרבים נעזרו בהם כדי להימלט מהנאצים.
פיירוורקר עזר בעיצומה של המלחמה לאנשי העיירה בצרפת ושמר על אורח חיים יהודי ככל שאפשר בזמן מלחמה.
פיירוורקר זוהה על ידי הגסטפו בשלב האחרון של המלחמה. בהודעה על מעצרו שקרב, הוא שוכנע על ידי אשתו לברוח אל מולדתו שווייץ. שם הוא הועמד לדין. בינתיים אנטואנט, אשתו, הסתתרה במנזר עם בתם התינוקת.
לאחר המלחמה
הכסף המיועד לאניה המפורסמת אקסודוס 1947 הוסתר, ללא ידיעתו, על ידי אשתו, אנטואנט פיירוורקר, מתחת למיטתו, שכן איש לא יחשוד בו.
אשתו, אנטואנט פיירוורקר (לבית גלאק), השתתפה איתו במחתרת, הוענקה לה מדליית השחרור הצרפתי על השתתפותה בשחרור צרפת.
לאחר המלחמה, סייע פיירוורקר לפתח את המערכת החינוך היהודית בצרפת ומונה לרב הראשי הראשון של הצי הצרפתי.
מורה ונאום
במקביל לפעילות הרבנית שלו, הוא השיג רישיון ותואר דוקטורט בהיסטוריה של הסורבון. הוא לימד בבית הסורבון מ 1962 עד 1965. בין ההרצאות הרבות שלו, הוא דיבר בבית הספר להיסטוריה של פריז, ובמוסד נפוליון דה פאריס.
הוא פרסם מאמרים, עדויות, ואת עלון הקהילות.
מעבר למונטריאל
בשנת 1966, הוא הוזמן ללמד באוניברסיטת מונטריאול, ועבר לשם עם משפחתו. הוא הפך לפרופסור לסוציולוגיה ולהיסטוריה, וייסד גם מרכז ללימודי יהדות שם. בין היתר הוא שירת בבית הדין, ייצג את הקהילה הדוברת צרפתית בוועד העם של מונטריאול והמשיך לכהן כרב.
הוא היה פעיל בקהילה היהודית של העיר, בייחוד בקרב אוכלוסייתה הצרפתית שצמחה במהירות. בהיותו גם דובר צרפתית וגם אשכנזי הוא שימש כקשר בין היהודים הספרדים דוברי הצרפתית לבין היהודים האשכנזים דוברי האנגלית. במהלך "המהפכה השקטה" של שנות השישים, תקופה של שינוי עמוק הקשור להגדרה מחדש של הזהות של קוויבק, הוא גם שימש קשר בין יהודי קוויבק לבין קהילת דוברי הצרפתית.
מותו
פיירוורקר מת מהתקף לב בגיל 68 במונטריאול. בעודו בחיים פיירוורקר ביקש להיקבר בירושלים ולכן נקבר שם.
הוא היה "חכם רוחני מנהיג היהודים הדוברים צרפתית באמריקה הצפונית", סיפרה הסוכנות הטלגרפית היהודית במותו. מכתבי אהדה רבים מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני, הנשיא הצרפתי ואלרי ז'יסקר ד'אסטן וקהילת יהודי צרפת זרמו למונטריאול כאשר מת.
וולסונגור
מועדון הכדורגל וולסונגור (באיסלנדית: Íþróttafélagið Völsungur) הוא מועדון כדורגל איסלנדי, המשחק בעיר הוסאוויק, עיירת דיג קטנה השוכנת על חופו המזרחי של מפרץ סקיאלפנדי בצפון איסלנד, למרגלותיו המערביים של חצי האי טיורנס.
הקבוצה משחקת בליגה האיסלנדית השלישית, לאחר שירדה אליה מהליגה האיסלנדית השנייה בתום עונת 2015.
הקבוצה שיחקה שתי עונות בליגת העל האיסלנדית, בעונת 1987 ובעונת 1988.
בשנת 1974 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע האיסלנדי.
משה יצחק בלוך
משה יצחק בלוך (בליטאית: Mozė Itzhakas Blochas; באנגלית: Moshe Yitzhak [or Isaac] Bloch; 1893, סודארג, ליטא הרוסית – אוגוסט 1942, רוסיה הסובייטית) היה מהנדס, אדריכל ידוע, מחנך ופעיל ציוני. למד אדריכלות באיטליה ובשווייץ, הורה בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה והיה כותב קבוע ביומון מרכזי של יהדות ליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'). השתתף בתחרויות בינלאומיות בבניין ערים אך בעיקר התמסר לתוכנית שקשורה לארץ ישראל – תעלה שתחבר את הים התיכון עם ים סוף בתור תחליף לתעלת סואץ ותיתן תנופה לפיתוח הנגב. בשנות ה-30 ביקר בלונדון ונפגש עם פקידים בכירים במשרד המושבות שגילו התעניינות רבה בתוכנית. ואולם עקב נסיבות בינלאומיות ערב מלחמת העולם השנייה נדחה הדיון בנושא. בשנת 1941 נאסר על ידי הסובייטים בשל פעילותו הציונית, נשלח למחנה כפייה ושם נרצח.
קורות חיים
משה יצחק בן אברהם גרשון בלוך נולד בשנת 1893 בעיירה לגדות נהר ניימן, סודארג (ליט'), שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת שאקי, מחוז מאריאמפול שבליטא). בילדותו למד ב"חדר" וכשמלאו לו 11 שנה, הביאוהו הוריו לקובנה ומסרוהו ללמוד אצל המורה קדיש סילמן, שהיה ידוע בימים ההם כמורה מומחה. שלוש שנים למד בקובנה ומשם נשלח ללמוד בווילנה בגימנסית כגן הידועה.
בשנת 1912 גמר את הגימנסיה והחל ללמוד אדריכלות במילאנו שבאיטליה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לציריך שבשווייץ והמשיך שם את לימודיו. בשנת 1920 גמר את המחלקה להנדסה ואדריכלות ב"פוליטכניקום הפדרלי" וחזר לליטא העצמאית (או הרפובליקה הליטאית הראשונה מאז 1918).
בליטא נתמנה כמהנדס העיר שאולאי ובשנת 1922 עבר לקובנה, שם עסק בבנייה פרטית והורה ציור ושרטוט בשתי הגימנסיות העבריות: הגימנסיה הריאלית והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. עבודות אלו לא סיפקו את רוחו הסוערת. הוא תמיד היה מלא מרץ ובעל מעוף ודמיון יוצר החובק מרחבים גדולים, ולכן השקיע רבות בתוכניות אורבניסטיות והשתתף בתחרויות בינלאומיות לבניין ערים: סטוקהולם, זאגרב ומדריד.
אך בעיקר הטרידה את מנוחתו תוכנית אחת הקשורה לפיתוחה של ארץ ישראל - תוכנית התעלה שתאחד את ים התיכון עם ים סוף, ובתחילת שנות ה-30 החל לעבוד על תוכנית זו, אחרי שישב בספריות מדעיות בברלין, פריז ולונדון ואסף חומר רלוונטי.
התעלה המתוכננת צריכה הייתה לתרום לפתרון בעיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. היא צריכה הייתה להוות חלופה לתעלת סואץ, דרך סחר שלאורכה יוקמו יישובים עבריים ועל ידי כך תינתן תנופה לפיתוח הנגב.
התעלה תוכננה להתחיל בחיפה. דרכה היו צריכים להזרים את מי הים התיכון לאפיק הירדן ומשם דרך ים המלח לים סוף על יד עקבה. אשד המים שנוצר בין פני הים התיכון והירדן צריך היה לשמש ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית זולה. את מי הירדן העודפים כעת אפשר היה להטות להשקית אדמת הנגב הצחיחה.
בשנת 1935 נפגש בלונדון עם כמה עסקני ציבור, ביניהם פרופ' זליג ברודצקי, ארתור לוריא ותאודור זיסו. מהשיחות איתם הסיק שאין ההסתדרות הציונית מסוגלת לשקול ביצוע תוכנית ענקית שכזו, והדרך היחידה להרים את הפרויקט היא לפנות לממשלת בריטניה.
בשנת 1938 ביקר שנית בלונדון ותאודור זיסו הפגישו עם תת-השר לענייני מושבות במשרד המושבות אשר גילה התעניינות רבה בנושא. התוכנית נבדקה על ידי מומחים שקבעו שהיא רצינית וראויה לעיון. ואולם מלחמת העולם השנייה עמדה בפתח ("האנשלוס" של אוסטריה לגרמניה הנאצית היה במרץ 1938), ובפגישה הבאה עם הפקידים הבריטים נאמר לו שאין ביכולתם להמשיך במשא ומתן בגלל המאורעות בזירה הבינלאומית.
בלוך היה משתתף קבוע ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע". כמו כן היה פעיל בחברה ההיסטורית-אתנוגרפית ליהודי ליטא, והכין בשבילה מפה של האתרים היסטוריים של היהודים בליטא.
ב-14 ביוני 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא (וכשבוע לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות), נאסר בעוון הפעילות הציונית וה"אנטי מהפכנית" (שימש גם כיו"ר התנועה הרוויזיוניסטית "הצה"ר" בקובנה), והוגלה למחנה ריכוז במחוז ארכנגלסק שם נורה "על ניסיון לבריחה" במהלך ה"אטאפ" (מקום לינה לאסירים במהלך העברתם ממקום למקום - רוס'). אשתו, שרה זיסקינד וולברג, הוגלתה לסיביר (היא ובנו עלו ארצה).
בבאר שבע נקרא רחוב על שמו של המהנדס בלוך (בלוך יצחק).
אבן הירח (מיני-סדרה, 1959)
אבן הירח (באנגלית: The Moonstone) היא מיני-סדרה בריטית משנת 1959, עיבוד לרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס שיצא לאור בשנת 1868. את הסדרה הפיקה רשת ה-BBC והיא כללה שבעה פרקים ששודרו ב-1959.
אלדד אילני
אלדד אילני (נולד ב-4 באוגוסט 1955) הוא סופר ואיש הייטק ישראלי, מחבר סדרת "הסיפור המושלם", שספריה היו לרבי-מכר וזכו להיבחר ברשימת ספרי הקריאה המומלצים על ידי משרד החינוך כמו גם סדרת "הרפתקאות יובל". "הסיפור המושלם" זכה בשנת 2013 בפרס "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים של ישראל. בשנת 2017 זכה הספר הראשון בסדרה בפרס "ספר פלטינה" והספרים השני והשלישי בסדרה בפרס "ספר זהב". הספר הראשון בסדרה תורגם להונגרית ויצא לאור בהונגריה. שלושת הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בצרפת.
ביוגרפיה
אילני נולד ב-4 באוגוסט 1955. ילדותו עברה עליו בחיפה, בוגר בית הספר הריאלי העברי במגמה מזרחנית. למד קולנוע, טלוויזיה ומדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. הוא שירת בצה"ל ביחידת 8200 ולאחר מכן ביחידת הממר"מ ומשנת 1983 ועד היום עובד במערכות מידע. אילני נשוי לנעה ואב לשלושה ילדים, מתגורר עם משפחתו בתל אביב.
כתיבה ספרותית
אילני הוא מחבר סדרת ספרי הילדים רבי המכר "הסיפור המושלם", בהוצאת כנרת, אותה אייר המאייר יניב שמעוני וערכה מיכל פז-קלפ. מדובר בסדרת ספרי הרפתקאות בעריכת מיכל פז-קלפ, שעלילתם מתרחשת בממלכות קדומות ובמחוזות קסומים כדוגמת ממלכת בולגריה של לפני אלף שנים. הסיפורים מסופרים על ידי האב אלדד לבנו יובל, אשר לוקח חלק בבניית העלילה. עד כה התפרסמו בסדרה תשעה ספרים אשר היו לרבי מכר וזכו להיבחר ברשימת ספרי הקריאה המומלצים על ידי משרד החינוך. בשנת 2013 זכה "הסיפור המושלם" בפרס "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים של ישראל. בשנת 2017 זכה הספר הראשון בסדרה בפרס "ספר פלטינה" ובאותה השנה זכו הספר השני והשלישי בסדרה בפרס "ספר זהב". הספר הראשון בסדרה תורגם להונגרית ויצא לאור בהונגריה ושלושת הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בצרפת בהוצאת Bayard.
בשנת 2015 יצא לאור בהוצאת כנרת ספרו "הקבר השביעי", בעריכת מיכל פז-קלפ. "הקבר השביעי" מספר על חבורת נערים חובבי מוזיקת מטאל החיים בשכונה שקטה, הנקלעים להרפתקה חוצת יבשות.
בשנת 2023 יצא לאור "התינוקת מסלובניה", ספרו הראשון של אלדד אילני בסדרת ספרי הרפקתאות חדשה, "הרפתקאות יובל" בהוצאת "אגם", בעריכת שולמית דווידוביץ'. ספר זה גם אוייר על ידי המאייר יניב שמעוני. הסדרה מספרת על הרפתקאות מסתוריות אותן פותר יובל במסגרת חופשה משפחתית בכל פעם במקום/מדינה אחרת. בספר "הרפתקאות יובל – התינוקת מסלובניה", מטלה לחופש שקיבל יובל מבית הספר מביאה אותו לחיפוש מרתק אחר התינוקת האבודה מסלובניה.
החל משנת 2018 אלדד אילני מפרסם סיפורים קצרים למבוגרים בבלוג האישי.
שפת פור
שפת פֿוּר, או "פורית", היא שפתו של עם הפור היושב בדארפור. זוהי שפה נילו-סהארית אחידה. לרוב הפורים היא מהווה שפת אם. דוברים אותה כ-900,000 איש (מעודכן לשנת 2014). היא נכתבת באותיות לטיניות או באותיות ערביות.
התנועות נהגות כמו בעברית (אהו"י).
בפורית שלושה זמנים: הווה, הווה מתמשך ועתיד.
רוב שמות התואר בנויים משתי הברות, והעיצור האמצעי מוכפל. לדוגמה, "לקקה" – מתוק.
את שמות העצם המופשטים יוצרים על ידי השמטת התנועה המסיימת של שם התואר ועל ידי הוספת הסיומת "אין". לדוגמה, "דירו" – כבד, "דירין" – כבדות.
שלילה נעשית בתוספת "א-...-בה" סביב הפועל. לדוגמה, "באי" - הוא שותה. "אבאיבה" - הוא לא שותה.
המזמורים החוריים מאוגרית
שמאל|ממוזער|350px|המזמור לניכל. הכתוב מחולק בשני קווים. למעלה מילות המזמור, ולמטה כפי הנראה הוראות הנגינה והלחן. שמאל|ממוזער|350px|הוראות הנגינה בלוח המזמור לניכל. המספרים 1-4 נראים היטב (𒁹,𒈫, 𒐈, 𒐂) וכן המספר עשר 𒌋 המזמורים החוריים מאוגרית הם שלושים ושישה מזמורים כתובים על לוחות חרס בכתב יתדות שנמצאו בארמון המלוכה בעיר האמורית אוגרית. המזמורים נכתבו בשפה החורית ולצדם הוראות נגינה בשפה האכדית עם נספחי חתימת המשוררים החוריים באכדית. בין הלוחות מזמור לניכל אלת הענב - אולי אלת הפריון החורית, שפוענח ברובו, ותוארך לסביבות 1800 לפני הספירה, וכך נחשב לרישום הנודע הקדום ביותר של הוראות נגינה המקבילות לתווי נגינה.
ככל הידוע, הלוחות נמצאים במוזיאון הלאומי בדמשק.
מציאת הלוחות ופענוחם כתווי נגינה
שמאל|ממוזער|120px|קבר בחצר המלוכה באוגרית שמאל|ממוזער|150px|יציאת חירום מארמון המלוכה באוגרית. זהו שער משני המוביל אל החומה הפנימית הלוחות נמצאו בשנת 1932 בחפירת עתיקות ארמון המלוכה שבעיר הכנענית-אמורית אוגרית (ליד עיר החוף לטקיה שבסוריה כיום), בידי משלחת חפירות שבראשה קלוד שפר השווייצרי. נמצאו 30 לוחות ועוד 12 שברי לוחות, האצורים כיום, ככל הידוע, במוזיאון הלאומי של סוריה, בדמשק.
הרבה מן הכתוב ברוב הלוחות מטושטש, או חסר, והלוח היחיד שהשתמר כמעט במלואו הוא המזמור לניכל (המסומן כ h.6)
הכתוב בלוחות פוענח ברובו בשנת 1955 בידי עמנואל לרוש, אשר זיהה את הוראות הנגינה. מאז חוקרים הציעו לפחות חמישה פענוחים שונים לחלוטין, ובעקבות זאת גם משמעות שונה למילות המזמורים, ולהוראות הנגינה.
לרוש זיהה את תוי הנגינה על שלוש מהלוחות. שניים מתקופת ממלכת בבל החדשה ואחת, עם מזמור ל"אלת הענב" ניכל מתקופת ממלכת בבל הקדומה (המתוארת בספר בראשית), שתוארכה לסביבת שנת 1800 לפני הספירה.
עמנואל לרוש זיהה חלק ניכר מהלוחות כמזמורים חוריים וסימן אותם באות h.
המזמור לניכל (לוח h.6)
המזמור נכתב לליווי בכלי הנגינה שָׂמּוּם - כנראה כלי פריטה בעל תשעה מיתרים, המוקדש לאלה החורית נִיכל (או נקאל) שהיא אלת "ענב" שמית - שתורגם כאלת הפרי או הפריון.
מזמור זה תוארך לסביבות 1800 לפני הספירה, תחילתה של אוגרית כמרכז ממלכתי לפי מכתבי תל אל-עמרנה. בלוח זה שני חלקים, מילות המזמור למעלה, ולמטה, תחת קו כפול, נספח עם הוראות ומספרים שפוענחו כהוראות ותוי נגינה.
הוראות הנגינה
הוראות הנגינה כפי שפוענחו בידי לרוש בצד א' (ואחרים):
פענוחי תווים וקובצי נגינה
הדף של קסי גורנזון מאוניברסיטת טורונטו, המוקדש למזמור לניקה. בדף זה גרסאות "תרגום" של תוי הנגינה:
עונת 1974/1975 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1974/1975 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה העונה ה-21 של הליגה. הליגה הוגדלה ל-14 קבוצות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו אליצור תל אביב, הפועל עפולה ומכבי חיפה. העונה הסדירה החלה ב-8 באוקטובר 1974 הסתיימה ב-15 בפברואר 1975 בניצחון של מכבי תל אביב בפעם השישית ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה הפועל קריית חיים, הפועל עפולה והפועל מגידו ירדו ליגה.
האונה העורפית
האונה העורפית או האונה האוקסיפיטלית (TA: Lobus occipitalis) היא אזור בקליפת המוח, הממוקם בצדו האחורי של הראש. אזור זה הוא מרכז העיבוד החזותי במוח של יונקים, והוא מכסה את מרבית שטחה של קליפת הראייה.
אנטומיה
האונה העורפית ממוקמת באחורי הגולגולת, מתחת לעצם העורף שממנה נגזר שמה.
זוהי אחת מארבע אונות שמרכיבות את הנאו-קורטקס - החלק החיצוני של קליפת המוח, שהוא גם החלק החדש יותר במוח מבחינה אבולוציונית.
בחלקה הפנימי, חריץ בשם מענית הפריש חוצה את האונה העורפית לאורכה ומחלק אותה לאזור עליון ותחתון. את האזור הסמוך לחריץ ניתן לזהות בעזרת "הפס של ג'נארי" (Stria of Gennari), שהוא פס לבן של אקסונים עטופים במיאלין. בשל כך, אזור זה מכונה לעיתים "הקליפה המפוספסת" (Striate Cortex).
אונה זו מקבלת את אספקת הדם שלה בעיקר מהענף הדורבני שבעורק המוח האחורי.
תפקוד
האונה העורפית מטפלת בחלק ניכר של עיבוד המידע החושי שמגיע ממערכת הראייה.
מרכז העיבוד החזותי העיקרי במוח האדם ממוקם על פני הקליפה המפוספסת, בחלקה הפנימי של האונה העורפית (אזור ברודמן 17). אזור זה מכונה V1 (באנגלית Visual one), ובו מתבצע עיבוד בסיסי יחסית של הקלט הראייתי.
בהמשך, המידע מועבר לאזורי הראייה המשניים בקליפת הראייה (V2, V3 וכו'), שבהם מתבצע עיבוד מתקדם יותר של הגירוי החזותי. כל אזור שכזה מתמחה במאפיינים מסוימים של הגירוי (ניגודיות צבעים, תפיסת תנועה, זיהוי עצמים וכו').
פולשני
פולשני נכנס בכוח לתחומו של אחר
זפורוז'יה (מחוז)
מחוז זפורוז'יה (ברוסית: Запорожская область) הוא אחד ממחוזות רוסיה, השוכן בדרום-מערב המדינה, ובירתו דה-פקטו היא העיר מליטופול. עד הפלישה הרוסית לאוקראינה, ממרץ 2022, המחוז היה שטח אוקראיני ומאז הוא נשלט ברובו בידי כוחות בדלנים פרו-רוסיים וכוחות צבא רוסיה, שנישלו בכך מאוקראינה את הגישה לים אזוב.
רקע
רוסיה מחשיבה את המחוז כאחד מההסובייקטים הפדרליים שלה, מחוז, שנמצא בפועל גבולות המוכרים בינלאומית כשטח באוקראינה, על חוף ים אזוב ועל הגדה המערבית של נהר הדנייפר. האוכלוסייה מרוכזת בשלוש ערים ומחוזות המשנה במחוז: העיר הגדולה ביותר, זפוריז'יה (ברוסית: Запорожье), שנשארה בשליטת אוקראינה, בעוד שמליטופול, העיר השנייה בגודלה ומרכז מנהלי בפועל של המחוז, וכן עיר הנמל ברדיאנסק כבושים בידי כוחות רוסים.
הקמת המחוז הוכרזה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ב-30 בספטמבר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, לאחר משאל עם שנוי במחלוקת. החל מ-2 באוקטובר 2022, סמכות השיפוט הרוסית על האזור אינה מוכרת על ידי אף מדינה ריבונית אחרת אשר במקום זאת מכירה באזור כחלק ממחוז זפוריז'יה של אוקראינה.
גאוגרפיה
המרכז האדמיניסטרטיבי החוקי של הממשל האוקראיני של האזור הוא העיר זפוריז'יה, בחלק הצפוני של האזור שכוחות רוסים לא כבשו אותו. קו החוף וחלקו הדרומי של המחוז נכבשים על ידי רוסיה ומנוהלים באמצעות רשויות הכיבוש שלה הממוקמות בעיר השנייה בגודלה, מליטופול. אוקראינה שולטת ב-27% משטח האזור בעוד שרוסיה שולטת על 73% ממנו וקרבות עקובים מדם נערכים על שטחי המחוז.
אף על פי שרוסיה הכריזה כי היא "סיפחה" את העיר זפוריז'יה ב-30 בספטמבר 2022, בפועל היא לא הצליחה לכבוש את האזור כולו וגם בממשל הרוסי הצהירו כי טרם נקבעו גבולות השטח שסופח. תחנת הכוח הגרעינית הגדולה ביותר, תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה, נשלטת על ידי רוסיה בעוד שהסכר ההידרואלקטרי הגדול ביותר בנהר הדנייפר, התחנה ההידרואלקטרית דנייפר נותרה בשליטה אוקראינית.
כיבוש
במהלך השלב הראשוני של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022, הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית כבשו לראשונה את נמל ברדיאנסק ונמל התעופה ברדיאנסק, לפני שהשתלטו על העיר באופן מלא ב-27 בפברואר. זמן קצר לאחר מכן, כמה ערים נוספות באזור נכבשו על ידי כוח הפלישה, כאשר מליטופול נפלה ב-1 במרץ והעיר אנרגודר ב-4 במרץ. עם זאת, כוחות רוסים לא הצליחו להשתלט על בירת המחוז זפוריז'יה, אשר יחד עם החלק הצפוני של האזור, נותרה בשליטה אוקראינית. לפי ארגון Human Rights Watch, כוחות רוסים עינו, רצחו וחטפו אזרחים אוקראינים בשטחים הכבושים של זפוריז'יה ולטענת הממשל בקייב רוסיה משליטה טרור על האוכלוסייה המקומית.
סיפוח
הקמת מחוז זפורוז'יה הוכרזה על ידי רוסיה ב-30 בספטמבר 2022. ראש הממשל הצבאי-אזרחי של זפוריז'יה, יבגני בליצקי חתם על הסכם הצטרפות עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ב-30 בספטמבר 2022, שלוחי מוסקבה באזורים הכבושים טענו לרוב של עד 99% בעד הצטרפות לרוסיה. מחוז זפוריז'יה האוקראיני סופח ב-30 בספטמבר, יחד עם הרפובליקה העממית של דונייצק, הרפובליקה העממית של לוהנסק ומחוז חרסון. חלק מהאזורים בחלק הצפוני של המחוז, כולל העיר הגדולה ביותר זפורוז'יה, נתפסים כחלק מרוסיה אך בפועל הם תחת שליטת הממשל האוקראיני.
ממשלות מערביות וקייב ביטלו את ההצבעות שאורגנו בחופזה כמפרות את החוק הבינלאומי, והאשימו שהן היו כפויות ובלתי מייצגות לחלוטין את דעת העם.
Kiss Me
Kiss Me (בעברית: נשק\י אותי) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הפופ-רוק האמריקאית Sixpence None the Richer מתוך אלבומם "Sixpence None the Richer". השיר יצא כסינגל באוגוסט 1998, וזכה להצלחה עולמית. הוא הגיע למקום 4 במצעד הסינגלים של בריטניה וניו זילנד ולמקום הראשון במצעד הסינגלים האוסטרלי והקנדי, השיר הוא הסינגל הנמכר ביותר של הלהקה בארצות הברית, השיר שהה במשך 35 שבועות במצעד הבילבורד הוט 100 והגיע לשיאו כשהה 16 שבועות במקום השני. בסוף שנת 1999 דירג בילבורד את השיר כסינגל השישי הנמכר ביותר בשנת 1999. השיר היה מועמד לפרס גראמי על הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי צמד או קבוצה עם שירה.
ביקורות
ריק אנדרסון מ- AllMusic תיאר את השיר כ "פרוסה בלתי ניתנת להתנגדות לחלוטין של פופ גיטרה סווני והוסיף כי "אי אפשר להתנער ממוחו ויכול היה להתגלות כ-"I Want to Hold Your Hand" של הדור הזה.