cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח ויליאם מקינלי
הביקור בתערוכה ובמפלי ניאגרה
בבוקרו של יום שישי, ה-6 בספטמבר, התלבש הנשיא בלבוש רשמי כרגיל, ויצא מבית מילברן לטיול בשכונה. הנשיא כמעט וחמק מכוחות האבטחה, כאשר השוטרים והחיילים הבחינו בו עוזב ומיהרו אחריו. גם צ'ולגוש התעורר מוקדם באותו יום מתוך כוונה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה. בשעה 8:30 הוא הגיע לשטחי התערוכה, בדיוק בזמן לראות את הנשיא עובר בכרכרתו בדרכו לתחנת הרכבת שממנה יצא לביקור במפלי ניאגרה. הזוג מקינלי נסע ברכבת ללואיסטון, שם הם עברו לעגלות שלקחו אותם לתצפית על ערוץ נהר הניאגרה. כאשר הגיעה הפמליה לבניין עיריית ניאגרה פולס, הם עברו לכרכרות שמהן צפו בנוף. הפמליה רכבה את מחצית הדרך מעבר ל"גשר ירח הדבש" וצפו על המפלים, והנשיא נזהר שלא לעבור לשטח קנדה משיקולים של כללי הטקס. היה זה יום חם ואידה מקינלי חשה ברע עקב כך. היא הוסעה למלון בעיירה ושם המתינה לבעלה, שסייר באי העיזים, לפני שהצטרף אליה לארוחת צהריים. לאחר שעישן סיגר על המרפסת, רכב הנשיא עם רעייתו אל הרכבת שהמתינה להם בקרבת מקום ולאחר מכן סיירו בתחנת הכוח ההידרואלקטרית של המפלים. הרכבת שבה אז לבאפלו כך שמקינלי יכול היה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה. הכוונה המקורית של אידה מקינלי הייתה להתלוות לבעלה אל האולם, אך מאחר שהיא לא התאוששה לגמרי, היה החליטה לשוב לבית מילברן ולנוח שם. מאחר שהזמן שהוקצה לקבלת הפנים התקצר לעשר דקות, לא ציפה הנשיא שהוא ייפרד מאשתו לזמן רב. מאחר שהשעה הייתה 15:30, עצר מקינלי לכיבוד קל בבניין המיסיון לפני שהמשיך בדרכו להיכל המוזיקה.
קבלת הפנים בהיכל המוזיקה
כאשר הועמדה לרשות מארגני התערוכה ההזדמנות לארח את הנשיא מקינלי בקבלת פנים רבתי, הם בחרו לעשות זאת בהיכל המוזיקה. לואיס ל. בבקוק, המרשל הגדול של התערוכה, ראה בבניין זה כאידיאלי למטרה זו. האודיטוריום הגדול היה ממוקם בקרבת רחבת הכניסה, בלב שטחי התערוכה והיו לו פתחים מכל ארבעת עבריו. בנוסף לשורות המושבים על רצפת האולם, היו לו יציעים רחבי ידיים. בבקוק בילה את כל הבוקר של אותו יום בביצוע כמה שינויים פיזיים לקראת קבלת הפנים. המושבים ברצפת האולם הוזזו כדי ליצור מעבר רחב, שהשתרע מהדלתות המזרחיות שדרכם יכול היה הקהל להיכנס, ועד למקום בו אמור היה הנשיא לעמוד. לאחר שהאנשים לחצו את ידו של הנשיא, הם המשיכו ליציאה מהבניין. דגל ארצות הברית נתלה מאחורי הנשיא, הן כדי להוות מסך מאחוריו, והן כאלמנט עיטורי. כמה צמחים בעציצים הוצבו מסביב למקום בו הוא עמד כדי ליצור זירה נאה. בנוסף למטרות שונות להן שימש, היה הבניין המהודר אחד מפניני האדריכלות של שטח התערוכה.
סידורים משמעותיים ננקטו בנוגע לביטחונו של הנשיא. שוטרים ניצבו בפתחי המבנה. בלשים ממשטרת באפלו שמרו על המעבר. בנוסף למאבטח הקבוע של מקינלי מטעם השירות החשאי, ג'ורג' פוסטר, צוותו שני סוכנים נוספים למסע לבאפלו בעקבות חששותיו של קורטליו. בבקוק נעשה עצבני בשל בדיחה שנאמרה בארוחת הצהריים שבמהלך קבלת הפנים מישהו עלול לירות בנשיא. הוא דאג שתריסר חיילי חיל התותחנים יעמדו במדים מלאים במהלך קבלת הפנים, מתוך כוונה שעמידתם שם תהייה חלק מהמבנה הטקסי של האירוע. בנוסף, הוא דאג שהם יעמדו במעבר שבו נע הקהל אל הנשיא, והנחה אותם לבודד כל אדם בעל מראה חשוד שיתקרב אל הנשיא. חיילים אלו לא אומנו בפעילות משטרתית, והם עמדו באזור שבחזית המקום בו עמד הנשיא והסתירו את המתרחש לבלשים ולסוכני השירות החשאי. באירועים מסוג זה, עמד פוסטר בדרך כלל משמאלו של הנשיא ומאחוריו. מילברן ביקש לעמוד לשמאלו של הנשיא כדי שיוכל להציג בפניו את האנשים שהיו מוכרים לו ושהגיעו ללחוץ את ידו של הנשיא. עקב כך ניצבו פוסטר וסוכן נוסף מעבר למעבר מול מקינלי.
תוך כדי שהקהל התבונן במחזה בחרדה, ותוך כדי שהנשיא התנודד אל המדרגה שלפניו, התכונן צ'ולגוש לירות את הכדור השלישי. מי שמנע ממנו לעשות כן היה ג'יימס פרקר, אמריקאי ממוצא אפריקאי וספרדי מג'ורג'יה שעמד מאחורי צ'ולגוש בתור ללחוץ את ידו של הנשיא, הפיל את עצמו על הרוצח ותפס את האקדח. שבריר שנייה לאחר מכן עשו כן גם הבלש ממשטרת באפלו, ג'ון גירי, ואחד מחיילי התותחנים, פרנסיס או'בריאן. צ'ולגוש נעלם מתחת לערימה של גברים, חלקם חובטים בו בקתות רוביהם. בתוך ההמולה שמעו אותו אומר: "מילאתי את חובתי". מקינלי התנודד לאחור ולימין, אך קורטליו, מילברן והבלש גירי מנעו ממנו ליפול. הם הובילו אותו אל כיסא. הנשיא ניסה לשכנע את קורטליו שהוא לא נפצע קשה, אך כשהוא ניסה לחשוף את הפצע ניכר היה שהדימום קשה. בראותו את מטר האגרופים ניחת על צ'ולגוש, הורה מקינלי לאנשים לחדול. צ'ולגוש הובל משם, אך לא לפני שהסוכן פוסטר ערך עליו חיפוש. כאשר הפנה צ'ולגוש את מבטו אל הנשיא בזמן שנערך עליו החיפוש, הפיל אותו פוסטר לרצפה במכה אחת.
לאחר שהפסיק את מטר האגרופים שניחת אל צ'ולגוש, הייתה דאגתו העיקרית של הנשיא לרעייתו והוא האיץ בקורטליו, "אשתי, היה זהיר קורטליו באופן שתבשר לה, הו, היה זהיר". התגובה הראשונית של הקהל הייתה פאניקה, והניסיון שלהם להימלט מהאולם, גרם לתסכול מצד אחרים שנהרו פנימה כדי לראות מה קרה. כשנישא מקינלי החוצה על אלונקה לאמבולנס מונע בחשמל, נשמעה קריאת בהלה מהקהל למראה פניו האפרוריים של הנשיא. פוסטר התלווה אליו לבית החולים של התערוכה. בדרכם לשם הרגיש הנשיא מבעד לבגדיו חפץ מתכתי ואמר "אני מאמין שזהו הקליע". הנשיא מקינלי נורה פעמיים. קליע אחד נתקל בכפתור חליפתו של הנשיא ורק שרט אותו. הקליע השני חדר לבטנו.
הניתוח
האמבולנס שנשא את מקינלי הגיע לבית החולים של התערוכה בשעה 16:25. אף על פי שבדרך כלל טופלו בו רק מקרים רפואיים קלים, היה בו חדר ניתוח. כשנורה הנשיא, לא נכח בבית החולים רופא מיומן, רק אחיות וסטאז'רים. המנתח הטוב ביותר בעיר, מנהל בית החולים, דר' רוזוול פארק, היה בניאגרה פולס, שם הוא ביצע ניתוח צוואר מורכב. כאשר הודיעו לו במהלך ניתוח זה שהוא דרוש בדחיפות לניתוח בבאפלו, תגובתו הייתה שהוא לא יכול לעזוב, גם עבור נשיא ארצות הברית. רק אז נאמר לו מי נורה. שבועיים קודם לכן, הציל פארק את חייה של אישה שסבלה מפצעים כמעט זהים לאלו של הנשיא מקינלי. הרופא הראשון שהגיע לבית החולים היה דר' הרמן מינטר, שאותו פגש הנשיא לזמן מאוד קצר יום קודם לכן. מקינלי הפצוע (שניחן ביכולת זיכרון טובה לפרצופים), התבדח שכאשר הוא פגש את מינטר, הוא לא ציפה שהוא יזדקק לשירותיו המקצועיים. כששכב מקינלי על שולחן הניתוחים, הוא ציין בנוגע לצ'ולגוש: "הוא לא ידע, הברנש המסכן, הוא לא ידע מה הוא עושה, הוא לא היה יכול לדעת". פארק עדיין לא היה פנוי וכשהחלה לרדת החשיכה, שכן אור השמש היה מקור התאורה העיקרי בחדר הניתוח, עם הגעתו של מנתח אחר, דר' מתיו מאן, הוחלט לנתח את הנשיא מידית כדי לנסות לשלוף את הקליע שנותר בגופו. מינטר הזריק למקינלי מורפין וסטריכנין כדי להקל על הכאב. מאן, שבהתמחותו היה רופא נשים ללא ניסיון בפציעות בטן, ביצע פעולת הרדמה באמצעות דיאתיל אתר כאשר מקינלי הפצוע מלמל את תפילת האדון.
ההחלמה לכאורה והמוות
תוך דקות ספורות לאחר הירי התפשטו החדשות ברחבי העולם באמצעות קווי הטלגרף ועורכי המהדורות המאוחרות של עיתוני ארצות הברית הספיקו להדפיסם עוד באותו הערב. בעידן שלפני הרדיו, אלפים עמדו מחוץ לבנייני מערכות העיתונים בערים ברחבי ארצות הברית והמתינו לעדכוני החדשות שהגיעו מבאפלו. החששות שהנשיא מקינלי לא יצליח לשרוד עד סוף היום, הוזמו על ידי הודעות הרגעה שהוצאו על ידי קורטליו שהתבססו על מידע שנמסר על ידי הרופאים. המון רב התאסף מחוץ לבניין מטה משטרת באפלו לשם הובא צ'ולגוש. הידיעה שהוא מחזיק בתפיסת עולם אנרכיסטית הובילו לתקיפות של אנרכיסטים אחרים ובאחד מהם כמעט ובוצע מעשה לינץ' בפיטסבורג.
בבית מילברן נראה היה שהנשיא מתאושש. בשבת, ה-7 בספטמבר, הוא הצליח לנוח ואף שוחח עם הסובבים אותו. רעייתו הורשתה לראותו, וכן קורטליו. הנשיא שאל את מזכירו, "האם הם אהבו את הנאום שלי?" והוא שמח לשמוע על התגובות החיוביות. בינתיים מיהרו לבאפלו סגן הנשיא תאודור רוזוולט ששהה בוורמונט, רוב חברי הקבינט וסנאטור האנה. קורטליו המשיך לפרסם הודעות מעודדות. לנשיא הותר לקבל מעט אורחים והוא הלין על בדידותו. ב-9 בספטמבר, כשנראה היה שהמשבר חולף, החלו המכובדים לעזוב, כשהם משוכנעים שהנשיא יחלים. רוזוולט עזב לחופשה בהרי אדירונדק שבדרום-מזרח מדינת ניו יורק לאחר שהביע את זעמו על כך שעל פי חוקי מדינת ניו יורק, צ'ולגוש עשוי לרצות רק כמה שנות מאסר על ניסיון לרצח. העונש המרבי על עבירה כזאת עמד אז על עשר שנים. התובע הכללי של ארצות הברית, פילאנדר נוקס, יצא לוושינגטון כדי לבדוק את האפשרות שצ'ולגוש יישפט על פי החוק הפדרלי. מזכיר המדינה, ג'ון היי, היה מקורב מאוד לשני נשיאים שנרצחו. הוא היה מזכירו האישי של אברהם לינקולן וידיד קרוב של ג'יימס גרפילד. ב-10 בספטמבר הוא הגיע לבאפלו ובתחנת הרכבת התקבל על ידי בבקוק שדיווח לו על החלמתו של הנשיא. תגובתו הייתה שלדעתו הנשיא לא ישרוד.
לדבריה של מרגרט ליץ' החלמתו לכאורה של מקינלי "הייתה רק ההתנגדות של גופו לנמק שהתפשט לאורך נתיב החדירה של הקליע דרך הקיבה, הלבלב והכליה". מכשיר רנטגן נוסף נשלח מניו ג'רזי על ידי ממציאו, תומאס אלווה אדיסון. במכשיר זה לא נעשה שימוש בטיפול בנשיא ועל הסיבה לכך יש כמה מקורות. ליץ' ציינה שהמכשיר, שלדבריה קורטליו דאג להבאתו ויחד איתו הגיע גם מפעיל מיומן, לא הופעל על פי הוראות הרופאים שטיפלו במקינלי. סקוט מילר סיפר שהרופאים ניסו לבדוק את המכשיר על אדם בגודל גופו של הנשיא, אך התברר שלמבוכתו של אדיסון חסר במכשיר חלק חיוני.
לגופו של מקינלי הוחדר מזון באמצעות חוקן. ב-11 בספטמבר הוא הצליח לאכול מרק צח באמצעות הפה. כשנראה שהמרק מיטיב עמו, הותר לו ביום המחרת לשתות קפה ולאכול טוסט ומרק עוף. כשלקה בכאב האבחנה הייתה שהוא נובע מקלקול קיבה. ניתנו לו משלשלים וכמעט כל חברי הצוות הרפואי עזבו לאחר התייעצות הערב. השכם בבוקר ה-13 בספטמבר התברר כי הנשיא לוקה בקריסת מערכות. נשלחה הודעה דחופה לסגן הנשיא רוזוולט לשוב לבאפלו. ההודעה נשלחה לתחנת הטלגרף שהייתה מרוחקת 19 ק"מ מהמקום בו הוא נמצא ופקח השמורה נשלח למצוא אותו. מומחים זומנו להתייעצות, אף על פי שכמה רופאים קיוו בהתחלה שמקינלי ישרוד, אחר הצהריים היה ברור להם שאפסה התקווה. מבלי שהרופאים היו מודעים לכך באותו שלב, הנמק המשיך להתפשט בדפנות הקיבה ורעלנים החלו לחדור אל מחזור הדם. הכרתו של הנשיא אבדה ושבה אליו לסירוגין במהלך היום. כאשר שבה אליו הכרתו הוא היה מטופל למופת. בערוב היום ידע גם מקינלי עצמו שקיצו קרב. "זה חסר כל תועלת, רבותי, אני חושב שעלי לומר את תפילותי", הוא אמר. ידידיו ובני משפחתו היו לצדו ורעייתו התייפחה כשהיא ניצבת לצדו ואמרה, "אני גם רוצה ללכת, אני גם רוצה ללכת". בעלה השיב, "כולנו נלך, כולנו נלך, רצונו של האל יעשה, לא רצוננו אנו", ובכוחותיו האחרונים הוא הניח את זרועו עליה. ככל הנראה הוא גם זימר את המזמור האהוב עליו, "קרוב אלוהי אליך" (Nearer, My God, to Thee), אם כי על פי עדויות אחרות רעייתו זימרה חרש את המזמור הזה באוזניו. לרגע מסוים הובלה אידה מקינלי מהחדר ואת מקומה תפס סנאטור האנה. מורגן ויין מציין שבהזדמנות האחרונה שהם היו יחדיו, "בזמן כלשהו באותו ערב נורא, התקרב מארק האנה לצידי המיטה, דמעות בעיניו, ידיו וראשו רעדו מתוך חוסר האמונה ששלושים שנות ידידות הגיעו לקיצן". כאשר הוא פנה אל הנשיא ולא זכה לתגובה, התייפח האנה, "על שנים של ידידות, 'ויליאם, ויליאם, האינך מזהה אותי?'"
בשבת, 14 בספטמבר 1901 בשעה 2:15 בלילה, הלך הנשיא ויליאם מקינלי לעולמו כשהוא בן 58. באותו זמן היה סגן הנשיא רוזוולט בדרכו חזרה לבאפלו, כשהוא דוהר בדרכים ההרריות בכרכרתו אל תחנת הרכבת הקרובה, שם המתינה לו רכבת מיוחדת. עם שחר, כאשר הוא הגיע לתחנה, הוא התבשר על מות נשיאו.
הנתיחה שלאחר המוות
בבוקרו של אותו יום נערכה נתיחה שלאחר המוות על ידי צוות של 14 רופאים בראשותו של מאן. ממצאי הנתיחה העלו שהקליע חדר דרך הקיבה, עבר דרך המעי הגס הרוחבי, ונעלם מאחורי הצפק לאחר שחדר לפינת הכליה השמאלית. נגרם גם נזק לבלוטת יותרת הכליה וללבלב. מינטר, שהשתתף בנתיחה, ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהקליע היה נעוץ במקום כלשהו בשרירי הגב, אם כי הדבר לא ברור בשל העובדה שהקליע מעולם לא אותר. לאחר ארבע שעות דרשה אידה מקינלי שהנתיחה תסתיים. מסכת מת נוצקה מפניו של הנשיא ותפילות נאמרו בבית מילברן לפני שגופתו של מקינלי הועברה לבניין עיריית באפלו לקראת תחילתם של חמישה ימי אבל לאומי. גופתו של הנשיא הועברה מבאפלו לוושינגטון די. סי. ומשם לקנטון. ב-19 בספטמבר, יום ההלוויה, כאשר יצא ארונו של מקינלי מביתו ברחוב נורת' מרקט בקנטון בפעם האחרונה, דממה ארצות הברית למשך חמש דקות. רכבות עצרו ושירותי הטלפון והטלגרף שבתו. ליץ' ציינה: "העם קד לנשיא שהלך ממנו". הנשיא מקינלי נקבר בקבר שנבנה במיוחד עבורו ולימים נקברה בו גם רעייתו אידה. אחוזת הקבר קרויה אנדרטת מקינלי הלאומית.
בנוסף לנזק שנגרם לגופו של מקינלי על ידי הקליע, התברר בנתיחה שהנשיא סבל מקרדיומיופתיה. חולי זה החליש את ליבו והקטין את הסיכויים להחלמתו מפציעה שכזו. חולי זה יוחס למשקל היתר שלו ולעובדה שהוא לא עסק בפעילות גופנית. חוקרים מודרניים מאמינים שסיבת המוות של מקינלי הייתה דלקת לבלב חריפה, תופעה שגם כיום קשה לטיפול, ועל אחת כמה וכמה הייתה בלתי אפשרית לריפוי על ידי הרופאים באותה תקופה.
משפטו של צ'ולגוש
משפטו של צ'ולגוש בעוון רצח הנשיא מקינלי החל בבית המשפט בבאפלו ב-23 בספטמבר 1901, תשעה ימים לאחר מות הנשיא. עדויות התביעה נמשכו יומיים וכללו בעיקר את עדויות הרופאים שטיפלו במקינלי וכמה עדי ראייה לרצח. פרקליט ההגנה, לורן ל. לואיס, ושותפו לצוות, לא זימנו עדים כלשהם. בנאום הסיכום שלו יחס זאת לואיס לסירובו של צ'ולגוש לשתף עמם פעולה. בנאום זה שארך 27 דקות, הקפיד לואיס לשבח את הנשיא המנוח. מילר ציין שטיעוני הסיכום של לואיס הוצגו מתוך מחשבה להגן על "מעמדו החברתי של לואיס עצמו, יותר מתוך מאמץ להציל את לקוחו מאימת הכיסא החשמלי". אחרי פחות מחצי שעה של דיונים, הרשיע חבר המושבעים את צ'ולגוש ברצח. הוא נידון למוות וב-29 באוקטובר הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי. לפני שנקבר בבית הקברות של בית הכלא, פוזרה חומצה בארונו כדי שגופתו תרקיב מהר יותר.
התגובות
לאחר רצח מקינלי, מתחו מאמרי המערכת של העיתונים ברחבי ארצות הברית ביקורת על הכשל באבטחת הנשיאים. אף על פי שעדיין לא היה לכך בסיס חוקתי, ב-1902 כבר היה השירות החשאי (שהיה יחידה של מחלקת האוצר), עסוק בהיקף מלא באבטחתו של הנשיא תאודור רוזוולט. מהלך זה לא יישב את הוויכוח. חלק מחברי הקונגרס המליצו שמשימת אבטחת הנשיא תוטל על צבא ארצות הברית. ב-1906 העביר הקונגרס חקיקה רשמית שהסמיכה את השירות החשאי כסוכנות האחראית על ביטחונו האישי של הנשיא.
התקופה שלאחר הרצח עמדה בסימן של תגובה חריפה כנגד האנרכיזם. משטרת באפלו הודיעה זמן קצר לאחר הרצח שהם מאמינים שצ'ולגוש לא פעל לבדו וכמה אנרכיסטים נעצרו בחשד למעורבות במעשה. צ'ולגוש הזכיר במהלך חקירתו את קשריו עם אמה גולדמן. הרשויות עצרו את בני משפחתה כדי להפעיל עליה לחץ להסגיר את עצמה וכך היא אכן עשתה ב-10 בספטמבר. גולדמן הייתה עצורה כמעט שלושה שבועות. היא, כמו כל העצורים האחרים בפרשה נחשדו כמי שקשרו קשר עם צ'ולגוש לביצוע הרצח, אך בסופו של דבר היא שוחררה מבלי שהואשמה. קהילות ומערכות עיתונים של האנרכיסטים הותקפו על ידי קבוצות נקם. אף על פי שאיש לא נהרג בתקיפות, נגרם נזק רב לרכוש. החשש מפני האנרכיסטים הוביל לתוכניות מעקב שבסופו של דבר התגבשו ב-1908 על ידי ה-FBI. חוקים נגד האנרכיסטים שהועברו בתקופה שלאחר הרצח לא יושמו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה כמה שנים לאחר מכן, זאת לצד חוקים נוספים כנגד תושבי חוץ שדעותיהם נתפסו כאיום. בין אלו שגורשו מארצות הברית בדצמבר 1919, הייתה אמה גולדמן. למרות שהייתה אזרחית הופעל עליה "חוק הרחקת האנרכיסטים".
יואב רבינוביץ'
יואב רבינוביץ' (נולד ב-10 במרץ 1987) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
רבינוביץ' הופיע בעבר כסטנדאפיסט, ובמשך תקופה היה חבר בצוות הכותבים של התוכנית "גב האומה".
ב-2009 השתתף בתוכנית הרדיו "ץ סופית", ששודרה ברדיו תל אביב, וגילם בה דמויות שונות.
ב-2016 השתתף בתוכנית "עוד כותרות" בערוץ 2 - תחילה ככותב ולאחר מכן כשחקן בתפקיד עצמו. מלבד זה, כתב ושיחק בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל" ששודרה בערוץ 10, והשתתף בתוכנית האקטואליה "היום שהיה" בפינת "המועדון", כחלק מצוות בדרנים המביעים את דעתם על ענייני היום באופן סאטירי. בנוסף, הגיש פינה בתוכנית בשם "קיר הברזל", בה סקר באופן סאטירי את פעילותם של פוליטיקאים ישראלים ברשתות החברתיות.
ביולי 2017 יצר, כתב והגיש יחד עם אריאל ויסמן וניב מג'ר את התוכנית "טלוויזיה מהעתיד" ששודרה ברשת 13.
באפריל 2018 החל להגיש את תוכנית הריאלטי "אף פעם לא מאוחר", בהשתתפות שלמה בראבא, הפרופסור רפי קרסו, מפקד חיל האוויר לשעבר איתן בן אליהו ומאמן הכדורסל פיני גרשון. בהמשך לכך הוא גם הגיש את העונה השנייה, עונת הבנות בכיכובן של ציפי פינס, שרה'לה שרון, רבקה מיכאלי ונורית גפן.
משנת 2019 עורך רבינוביץ' את התוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בהגשת גיא זהר בערוץ כאן 11 ואף שימש מספר פעמים כמגיש מחליף לגיא, בין היתר לאחר מותו של אביו, אלי זהר.
נעמי ברסלאו
נעמי ברסלאו (באנגלית: Naomi Breslau; 9 באפריל 1932 - 13 באוקטובר 2018) הייתה סוציולוגית ואפידמיולוגית פסיכיאטרית ישראלית-אמריקאית. היא כיהנה כפרופסור לאפידמיולוגיה ולביוסטטיסטיקה באוניברסיטת המדינה של מישיגן. תרמה תרומה חשובה בחקר ההשלכות הנפשיות של מצבי טראומה, במיוחד טראומה בין-אישית. בנוסף חקרה השלכות של לידה במשקל נמוך, מיגרנה, הפרעות שינה והתמכרות לניקוטין.
ביוגרפיה
נעמי ברסלאו נולדה בשנת 1932 בעפולה, בארץ ישראל המנדטורית, בשם נעמי זיידל, כבתם של המהגרים היהודים מאוקראינה, שלמה זיידל ושושנה זיידל לבית פליישמן. יחד עם הוריה ושני אחיה, דני ושרה, עברה בהמשך לגור בחדרה.
ב-1954 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. כעבור שנתיים, נסעה לניו יורק במטרה להשתלם במנהל משפטי באוניברסיטת ניו יורק. בסופו של דבר הכירה את הפסיכיאטר לורנס ברסלאו איתו התחתנה בשנת 1960, עברה לגור בקליבלנד והחליטה לעבור ללימודי סוציולוגיה. בשנת 1963 סיימה תואר שני במקצוע זה. בשנת 1972 היא השלימה תואר דוקטור במדעים באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. החל משנת 1987 הייתה למנהלת מחקר במערך לשירותי הבריאות על שם הנרי פורד בדטרויט. בשנת 2003 התמנתה כפרופסור באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
פעילותה המדעית
נעמי ברסלאו חקרה את ההשפעות הנפשיות של אירועים טראומטיים וגילתה שהאירועים הטראומתיים הקשורים לאלימות בינאישית נוטים יותר להוביל להפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) מאשר אירועים כמו קרב או אסונות טבע. היא גילתה כמה אפיונים אישיים הנמצאים בקורלציה עם הסיכון לחשיפה למצבים טראומטיים מבחינה נפשית: מין זכר, צבע עור שחור, היסטוריה של בעיות התנהגות בילדות, היסטוריה משפחתית של בעיות פסיכיאטריות, אופי מוחצן, נוירוטיות וחוסר השכלה על-תיכונית. לדוגמה, מי שהייתה לו היסטוריה של הפרעות חרדה וציון גבוה של נוירוטיות היה בעל סיכון גבוה יותר לפתח PTSD בפרק הזמן שלאחר האירוע הטראומתי. במחקר משנת 1991 מצאו ברסלאו ושותפיה כי 5 מכל 10 תושבים צעירים של העיר דטרויט נחשפו לאירועים טראומטיים ושבערך רבע מהם פיתחו PTSD עם הימצאות מצטברת של 9%. בשנת 1999 פרסמה ברסלאו ממצאים לפיהם גברים עלולים להיחשף יותר מנשים לטראומה נפשית אולם נשים מפתחות פי שניים יותר הפרעת דחק פוסט טראומתית - וזאת בייחוד מכיוון שחשיפה לאלימות פיזית כלפיהן בבית גורמת ליותר מקרים של הפרעת דחק פוסט טראומתית (35.7%) מאשר אצל גברים (6%).
במחקרים אחרים שלה, מצאה ברסלאו קשר בין כאבי ראש מסוג מיגרנה למספר הפרעות נפשיות, בעיקר לדיכאון קליני, אובססיות והפרעת פאניקה. היא העלתה את האפשרות שמיגרנות יכולות לגרום להפרעות אלה ושהפרעות אלה מצידן יכולות לגרום למיגרנה. היא גילתה גם קורלציה בין מיגרנות לניסיונות התאבדות. היא קראה לעריכת מחקרים חדשים שיוכיחו כי הטיפול בהפרעה דיכאונית, כפייתית או חרדתית עשוי להפחית סבל ממיגרנה. אצל מעשנים צעירים גילתה ברסלאו שבעלי היסטוריה של דיכאון נוטים יותר להתמכר לניקוטין ושהמכורים לניקוטין עלולים להיות יותר מדוכאים כעבור שנים.
מחקר אחר שלה קישר IQ נמוך אצל ילדים בני 6 בעלי אותו משקל ללידה בתום ההריון שהייתה מוקדמת יותר - בשבוע 37 - לעומת לידה בשבוע 38.
בשנת 2001 שמה הוכנס לרשימת החוקרים המצוטטים ביותר של המכון למידע מדעי.
חייה הפרטיים
מנישואיה לפסיכיאטר לורנס ברסלאו (ממנו התגרשה בשנת 1986) נולדו שלושת בניה, יונתן, דוד ויהושע. בשנת 1990 התחתנה עם הפסיכיאטר גלן דייוויס, אב לשני ילדים. הם התגוררו באיסט לנסינג, מישיגן, ואחר כך ב-2015 עברו לגור בקרוליינה הצפונית.
בשנת 2018 נפטרה ברסלאו בהוספיס בפיטסבורו, קרוליינה הצפונית, מסיבוכי סרטן הרחם.
קישורים חיצוניים
Ashley P.Taylor - PTSD Researcher Naomi Breslau Dies 12/11/2018
יואניס קפודיסטריאס
הרוזן יואניס אנטוניוס קפודיסטריאס (ביוונית: Ιωάννης Καποδίστριας; 11 בפברואר 1776 – 9 באוקטובר 1831) היה דיפלומט רוסי יליד יוון ואחר כך המושל הראשון של מדינת יוון העצמאית.
רקעו המשפחתי וראשית דרכו
קפודיסטריאס נולד באי קורפו ("קרקירה" ביוונית) שבקבוצת האיים האיוניים, אשר נמצאו אותה עת בחזקת הרפובליקה של ונציה. הוא למד רפואה, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת פדובה שבאיטליה. ב-1797, והוא בן 21, החל לעבוד כרופא באי הולדתו. אף שנולד והתחנך כבן אצולה, החזיק כל חייו בדעות ליברליות מוצקות והיה דמוקרט. התואר רוזן הוענק לאחד מאבות משפחת קפודיסטריה על ידי קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, ונרשם מאוחר יותר, ב-1679, ב"ספר הזהב" (Libro d'Oro) של אצולת קורפו. קפודיסטריה היא עיר בחוף המזרחי של מפרץ ונציה, כיום קופר שבסלובניה. משפחת אמו, גונמי (Gonemi), הייתה רשומה ב"ספר הזהב" מאז 1606. ב-1802 ייסד קפודיסטריאס בקורפו את "האגודה הרפואית הלאומית", ארגון חשוב לקידום המדע והחברה, והיה חבר פעיל בה. ב-1799, כאשר נכבשה קורפו לזמן קצר על ידי צבאות רוסיה וצרפת, מונה למנהל הרפואי הראשי של בית החולים הצבאי.
מיניסטר הרפובליקה של שבעת האיים
לאחר שנתיים של מאבק לחירות, שהתלקח בעקבות המהפכה הצרפתית ועלייתו לשלטון של נפוליאון, הכירו רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשבעת האיים האיוניים כמדינה עצמאית וחופשית. רפובליקת שבעת האיים, כפי שנקראה, נשלטה על ידי אציליה. קפודידסטריאס, שהחליף את אביו, נעשה אחד משני המיניסטרים של המדינה החדשה. כך, בגיל 25, החלה מעורבותו בפוליטיקה. הוא הצליח לשכנע את אוכלוסיית האי קפלוניה (Κεφαλονιά) להישאר מאוחדים וממושמעים, כדי למנוע את התערבותן של מדינות זרות, ובכושר שכנוע ואומץ לב הפיס ללא מאבק אלים את דעתה של אופוזיציה מהפכנית. באותה נחישות מפייסת כונן אוטוריטה בכל שבעת האיים. הוא הקשיב לרחשי לב העם, ויזם שינויים בעלי אופי דמוקרטי ב"חוקה הביזנטית" שנכפתה על ידי הברית הרוסית-עות'מאנית. כתוצאה מכך שיגרו אליו המעצמות הגדולות שליח, כדי לנזוף בו. ברם, כאשר נפגש השליח, ג'ורג' מוטסניגו (George Motsenigo), עם קפודיסטריאס, הוא התרשם עמוקות מסגולותיו המוסריות והפוליטיות. כשנערכו בחירות לסנאט החדש, נבחר קפודיסטריאס פה אחד למיניסטר הראשי של המדינה. בדצמבר 1803 אושרה בסנאט חוקה דמוקרטית וליברלית יותר. כמיניסטר המדינה היה אחראי על המגזר הציבורי, והעניק תשומת לב מיוחדת לחינוך.
דיפלומט בשירותה של רוסיה
ב-1809 הצטרף קפודיסטריאס לשירות הדיפלומטי של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. משימתו החשובה הראשונה, בנובמבר 1813, הייתה עת נשלח כשגריר בלתי רשמי של רוסיה לשווייץ, כדי לסייע בחילוץ המדינה מהשליטה הצרפתית שכפה עליה נפוליאון. הוא הבטיח את האחדות, העצמאות והנייטרליות של השווייצרים, בערבותן הרשמית של המעצמות הגדולות, והיה שותף פעיל לניסוח ולאישור חוקה חדשה עבור 19 הקנטונים שהרכיבו את שווייץ. בקונגרס וינה, ב-1815, השתתף קפודיסטריאס כנציג הרוסי, והיווה משקל נגד להשפעתו הכבירה של הנציג האוסטרי, הנסיך מטרניך. הוא התעקש לשמור על אחדותה של המדינה הצרפתית תחת מונרך מבית בורבון, והשיג ערבויות בינלאומיות לחוקה ולנייטרליות של שווייץ, שהובטחו בהסכם בין המעצמות. לאחר הצלחות דיפלומטיות מזהירות אלה, מינה אלכסנדר הראשון את קפודיסטריאס לשר החוץ של רוסיה בשנת 1816, יחד עם הרוזן קרל רוברט נסלרודה.
קפודיסטריאס גילה תמיד עניין כן במולדתו, ובמיוחד במצבם של שבעת האיים, אשר בתוך כמה עשרות שנים עברו מהשפעה מהפכנית צרפתית להגנה רוסית ואחר כך לשליטה בריטית. תמיד ניסה למשוך את תשומת לבו של הצאר הרוסי לענייני יוון.
ב-1818 ביקר קפודיסטריאס באיי הולדתו, שנמצאו באותה עת בשליטה בריטית. ב-1819 יצא ללונדון כדי לדון עם הממשלה הבריטית בתלונות יושבי האיים, אך נענה על ידי הבריטים כי האיים אינם מעניינה של רוסיה. תמיכתו הפעילה של קפודיסטריאס במלחמת העצמאות היוונית נגד שלטון האימפריה העות'מאנית גברה והלכה, ובשל כך התפטר ב-1822 ממשרת שר החוץ הרוסי.
שובו ליוון
לאחר שסייר במדינות אירופה כדי להשיג את תמיכתן בעניין היווני, נחת קפודיסטריאס בנַאפְפְּלִיוֹ בינואר 1828. הייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו על אדמת יבשת יוון, והוא גילה לדעת כי המצב שם אינו מעודד. למרות שהלחימה נגד הטורקים עדיין נמשכה, גררו מחלוקות סיעתיות וחמולתיות את המדינה לשתי מלחמות אזרחים שהחריבו את הארץ. יוון הייתה מרוששת, והיוונים לא הצליחו להקים ממשלה לאומית מאוחדת.
מושל יוון
עם הגיעו ליוון החל ביישום תוכנית גדולה של רפורמות ומודרניזציה בכל התחומים. קפודיסטריאס שם קץ למלחמת האזרחים, איחד וארגן מחדש את הצבא, כך שהיה בכוחו להשיב ליוון שטחים שנכבשו על ידי הצבא העות'מאני במהלך מלחמות האזרחים; הוא הנהיג את שיטת ההסגר הרפואי (quarantine) המודרנית הראשונה ביוון, אשר בלמה - לראשונה מאז החלה מלחמת העצמאות - את התפשטותן של מגפות כמו טיפוס הבטן, כולרה ודיזנטריה. הוא נשא ונתן עם המעצמות הגדולות ועם האימפריה העות'מאנית על הגבולות ועל מידת עצמאותה של המדינה היוונית, וחתם על חוזה שלום שסיים את מלחמת העצמאות נגד הטורקים. הוא הנהיג את המטבע היוונית המודרנית הראשונה, הפניקס היווני, ארגן את מערכת המינהל המקומית, ובניסיון להעלות את רמת החיים של האוכלוסייה, הכניס לשימוש לראשונה ליוון את גידול תפוחי האדמה.
האופן שבו הנהיג קפודיסטריאס את גידול תפוחי האדמה מוסיף להיות גם בימינו אנקדוטה מפורסמת. לאחר שהזמין משלוח של תפוחי אדמה, פקד כי יש להציעם לכל המעוניין. ברם, האוכלוסייה התייחסה בשוויון נפש לתפוחי האדמה, ונדמה היה כי התוכנית כולה עומדת להיכשל. קפודיסטריאס, שידע את נפש בני עמו, ציווה לפרוק את מטען תפוחי האדמה לעיני הציבור ברציפי נַאפְפְּלִיוֹ, והעמיד שומרים חמורי-סבר לשמור עליו. עד מהרה נפוצו השמועות כי הסיבה לשמירה ההדוקה על תפוחי האדמה היא חשיבותם הרבה. האנשים נאספו כדי לצפות בתפוחי האדמה יקרי הערך, ולא חלף זמן רב והם ניסו לגנוב מהם. השומרים תודרכו מבעוד מועד להעלים עין ממעשים אלה, ועד מהרה "נגנבו" כל תפוחי האדמה ותוכניתו של קפודיסטריאס להנהיג את גידולם ביוון הצליחה.
ההתנקשות בחייו
ב-1831 ציווה קפודיסטריאס לאסור את פטרוס מברומיכאליס, הביי של חצי האי מאני (Μάνη), אחד מהחלקים היותר פרועים ומרדניים של יוון. היה זה עלבון נורא למשפחת מברומיכאליס, וב-9 באוקטובר 1831 (27 בספטמבר על פי הלוח היוליאני) נרצח קפודיסטריאס על ידי אחיו של פטרוס, קונסטנטינוס, ובנו גאורגיוס על מדרגות כנסיית ספירידון הקדוש (Aγιος Σπυρίδων) בנַאפְפְּלִיוֹ. קפודיסטריאס השכים קום והחליט לבקר בכנסייה באותו יום ראשון חרף הפצרות משרתיו ושומרי ראשו להישאר בבית. כאשר הגיע לכנסייה הבחין במתנקשיו הממתינים בחוץ, אך המשיך לצעוד לעבר הכניסה. קונסטנטינוס וגאורגיוס התקרבו כדי לברכו, ולפתע שלף קונסטנטינוס את אקדחו וירה בו, אך החטיא; הכדור ננעץ בקיר הכנסייה וניתן עדיין לראותו שם. הוא שלף מיד את פגיונו ודקר את קפודיסטריאס בבטנו, בעוד גאורגיוס יורה בו בראשו. הגנרל פוטומאראס, שצפה ברצח מחלון ביתו, ושומר ראשו של קפודיסטריאס, ירו לעברו של קונסטנטינוס. הוא ניסה להימלט, אך ההמון הזועם תפסו והכה אותו למוות. גאורגיוס הצליח לחמוק ומצא מקלט בשגרירות צרפת, אך לאחר ימים אחדים הסגיר עצמו לרשויות המדינה, נידון למוות על ידי בית דין צבאי, והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
יורשו של קפודיסטריאס בתפקיד מושל יוון היה אחיו הצעיר אבגוסטינוס, ששלט שישה חודשים בלבד, במהלכם שקעה המדינה לתוהו ובוהו. בעקבות כך כונסה ועידה בלונדון, הושלמה הקמתה של ממלכת יוון וראשות המדינה נמסרה לידי המלך אותון. בשל שלטון הטרור בצרפת המהפכנית, חששו בריטניה, צרפת ורוסיה באותה תקופה מפני תנועות ליברליות ורפובליקניות, ועל כן התעקשו כי לאחר מות קפודיסטריאס תיכון ביוון מונרכיה.
מורשתו
קפודיסטריאס זוכה לכבוד רב ביוון של ימינו. אוניברסיטת אתונה נקראת על שמו (Εθνικόν και Καποδιστριακόν Πανεπιστήμιον Αθηνών), המטבע בן 20 לפטה נושא את דיוקנו, וכך גם המטבע בן 20 הדרכמות לפני הנהגת האירו. התוכנית להקטנת מספר המחוזות העירוניים בשנות ה-90 נשאה אף היא את שמו. וכן על שמו נבנה נמל התעופה הבינלאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס.
סויוז T-3
סויוז T-3 (ברוסית: Союз Т-3) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-27 בנובמבר 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: לאוניד קיזים, אולג מקארוב (טיסה שלישית) וגנאדי סטרקאלוב (טיסה ראשונה מ-5 שהוא ביצע). המטרה העיקרית של הטיסה היה ביצוע עבודות תחזוקה בתחנת החלל סליוט 6. לראשונה מאז סויוז 11 הצוות כלל שלושה אנשים.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה החמישית. העגינה בוצעה ב-28 בנובמבר לתא העגינה הקדמי. עוד במהלך ספטמבר 1980 לכיוון תחנת החלל נשלחה חללית אספקה מדגם פרוגרס ועל סיפונה אספקה, חלקי חילוף ומכשירים מדעים חדשים. עם עיגונה של חללית סויוז T-3 נוצר קומפלקס שכלל תחנת חלל, חללית משא וחללית מאוישת. הקוסמונאוטים עברו לתחנת החלל והחלו בעבודות תחזוקה נרחבות, החלפת חלקים שהתקלקלו והעברת מחללית משא עם ניסטיים ביולוגים לביצוע מחקרים מדעים חדשים. בין היתר הוחלפו חלקים במערכות ניווט, מערכות אספקת דלק ועוד. כמו כן הצוות החל בביצוע מחקרים בתחום הטכנולוגיה ורפואה בהתאם לתוכנית שהוכנה.
ב-10 בדצמבר 1980 התנתקה החללית מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ.
Good 4 U
Good 4 U (מעוצב באותיות קטנות: good 4 u) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית אוליביה רודריגו. השיר יצא לאור ב-14 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה Sour.
הווידאו קליפ של השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה הווידאו קליפ הטוב ביותר.
רקע והכרזה
רודריגו הכריזה על צאת אלבום הבכורה שלה, Sour, ב-1 באפריל 2021, תוך שחשפה גם את רשימת הרצועות באלבום בו נכלל השיר "Good 4 U" כרצועה השישית באלבומה.
ב-10 במאי, הכריזה רודריגו באמצעות חשבונות המדיה החברתית שלה כי "Good 4 U", יצא כסינגל השלישי מתוך אלבומה, ב-14 במאי, אחרי צאת הסינגלים "Drivers License" ו-"Deja Vu". יממה לאחר מכן חשפה רודריגו את עטיפת הסינגל. ב-15 במאי, הופיעה רודריגו עם השירים "Drivers License" ו-"Good 4 U" בהשמעת בכורה בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
שלושה חודשים לאחר צאת הסינגל קיבלו חברי להקת פאראמור - היילי ויליאמס וג'וש פארו קרדיט כתיבה בשיר מאחר שפזמון השיר מבוסס בחלקו על השיר "Misery Business" שהוציאה הלהקה בשנת 2007.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם בערוץ היוטיוב שלה ב-14 במאי 2021, ביום צאת הסינגל עצמו. הקליפ בוים על ידי פטרה קולינס. בקליפ ניתן לראות התייחסות לסרטי האימה "הגוף של ג'ניפר" ו-"יומני הנסיכה".
נכון לנובמבר 2021, צבר הקליפ מעל ל-300 מיליון צפיות.
הצלחה מסחרית
בארצות הברית, השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והיה לשירה השני של רודריגו שהגיע למקום הראשון, לאחר "Drivers License". האלבום Sour הפך לאלבום הבכורה הראשון בהיסטוריה שזכה להופעת בכורה של שני שירים מתוכו במקום הראשון. השיר היה גם הסינגל השלישי ברציפות מהאלבום שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. השיר נהפך לשיר השני עם מספר השמעות הגבוה ביותר ביממה אחת לשנת 2021, עם 12.59 מיליון השמעות בשירות הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הופעות חיות
רודריגו ביצעה את השיר בפעם הראשונה, יחד עם "Drivers License" בסאטרדיי נייט לייב ב-15 במאי 2021. ב-13 בספטמבר 2021 רודריגו ביצעה את השיר בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2021.
רשימת רצועות
"Singles 4 U" סינגל ויניל
גרסאות כיסוי
ב-7 בספטמבר 2021 הזמרת האמריקאית קמילה קביו ביצעה את השיר בגרסת פופ לטיני.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
פרם (חבל מנהלי)
חבל מנהלי פרם (ברוסית: Пермский край; תעתיק: פרמסקי קראי) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. כמעט כל שטח המחוז נמצא באירופה. הרי אורל נמצאים בחלק המזרחי של המחוז ומהווים כ-20% של שטח המחוז.
גאוגרפיה
החבל ממוקם בחלק המזרחי של אירופה וכ-0.2% משטחו נמצא באסיה. הרי אורל מהווים כ-15% משטח החבל, הנקודה הגבוהה ביותר מגיע ל-1496 מ'.
בשנת 1928 נמצאה נפט ובאזור. מרבצי פחם ידועים כבר כ-200 שנים.
כלכלה
בשטחי המחוז התגלו מרבצים של נפט (הפקה על ידי חברת בת של לוקאויל), אשלג ומתכות שונות.
העיר פרם מהווה מרכז חשוב של תעשייה.
דמוגרפיה
כ-75% של אוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - פרם בה מתגוררים מעל למיליון תושבים (כ-40% מאוכלוסיית המחוז). הרוסים מהווה כ-87% מאוכלוסיית המחוז (נכון לשנת 2010) וטטרים כ-4.6%. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה גורשו לאזור גרמני רבים ובשנת 1959 התגוררו בו כ-39 אלף גרמנים. בשנת 2021 נותרו רק כ-6 אלף גרמנים בחבל.
נירים
נִירִים הוא קיבוץ בנגב הצפוני-מערבי, המשתייך לקיבוץ הארצי. מקור שמו של הקיבוץ הוא בגדוד 'ניר' של השומר הצעיר, שחלק מגרעינו הקים את הקיבוץ. הקיבוץ נמנה עם יישובי מועצה אזורית אשכול.
נירים במלחמת העצמאות
קרב נירים התחולל בבוקר ה־15 במאי 1948, בין חיל המשלוח המצרי (1948), שפלש לשטחה הריבוני של מדינת ישראל ארבע-עשרה שעות לאחר ההכרזה על הקמתה במטרה לכבוש את הקיבוץ, לבין חברי קיבוץ נירים, שעל פי החלטת החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית. גם כפר דרום הותקף שוב באותו היום.
בשעה 07.00 החלה הרעשת תותחים ומרגמות מכיוון רפיח וטור ממונע שכלל ארבעה טנקים קלים, מספר מכוניות משוריינות, 27 "נושאי ברן" ומספר מכוניות נושאות חיילים. בחיפוי אש נעצרו המכוניות במרחק 400 מטרים מנירים. החיילים המצרים ירדו מהרכבים ובחיפוי אש החלו להסתער לעבר הגדרות ללא סדר. המגינים נצרו את נשקם ובהגיע התוקפים למרחק 150 מטרים פתחו באש מדויקת. שריוני המצרים נעצרו משהבחינו על גדרות המשק בשלטים הכתובים אנגלית: "זהירות! מוקשים!". בחיפוי תותחים נסוגו המצרים בהשאירם במקום 35 הרוגים. בהתקפה נהרגו שבעה מחברי נירים וששה נפצעו. בלילה נהרג ממוקש חבלן מחברי המשק. למחרת המשיכו המצרים להפגיז את המקום אך לא התקיפו אותו. עמידתה של נירים במערכה הועלתה על נס, ובעיתונות בישראל פורסמה ההערכה שכישלון ההתקפה על נירים גרמה למצרים להימנע מלנסות לכבוש את הנגב הצפוני ובמקום זאת להתקדם ישירות על הכביש דרך עזה לכיוון אשדוד.
ההתקפות על נירים חודשו בנובמבר 1948 לאחר מבצע יואב וכיתור כיס פלוג'ה, כשהמצרים ביצרו את עמדותיהם וביקשו להפעיל לחץ נגדי על ישראל. בדצמבר הוציאו המצרים שתי התקפות של טנקים לכיוון נירים.
בתקופת ההפגזות על נירים התנהלו חיי המשק מתחת לקרקע. פרט לבית הביטחון נהרסו כל המבנים. מחדר האוכל נשאר קיר ועליו סיסמה שנתלתה בחגיגות אחד במאי והייתה מאז סמל לכל הלוחמים: לא הטנק ינצח כי אם האדם. שמונת הנופלים נקברו במקום ולזכרם הוצבה אנדרטה צנועה. לימים הוקמה במקום אנדרטת נירים ועליה סיפור הקרב.
לאחר המלחמה, בתחילת 1949 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי ובשטחו המקורי הוקם הקיבוץ ניר יצחק. שטח הקיבוץ הוא כ-22,000 דונם.
כיום
עיקר פרנסתו של נירים היא על החקלאות. ענף גידולי השדה חולש על שטחים נרחבים וגידולים מגוונים ומעסיק עובדים מקצועיים רבים, מרביתם בני הקיבוץ. בנירים ענפים חקלאיים נוספים, כמו מטע האבוקדו, החממות והרפת, שהישגיהם המקצועיים הם מהטובים בארץ. נירים הוא גם אחד מהמשקים האורגניים הגדולים ביותר במדינת ישראל.
לקיבוץ שותפות במפעל 'נירלט' ובנוסף, חלק נכבד מחבריו מוצא את פרנסתו מחוץ לקיבוץ בעבודות בתחומי החינוך והאקדמיה, החקלאות, הרווחה ובריאות הנפש, ההנדסה והטכנולוגיה.
הקיבוץ סובל יחד עם שאר יישובי עוטף עזה ממתקפות של פצצות מרגמה וקסאם. ביום ה-50 למבצע צוק איתן ברצועת עזה נהרגו חברי הקיבוץ זאב עציון ושחר מלמד מירי פצמ"ר בעת שביצעו עבודות חשמל בקיבוץ.
כיום מונה הקיבוץ כ-400 נפש, מתוכם כ-200 חברים, עוד 100 ילדים ו-40 תושבים המתגוררים במקום ונהנים מחיי קהילה עשירים וסביבה ירוקה ופורחת. בשנים האחרונות עובר הקיבוץ תהליך של שינוי אורחות החיים, ומעבר מקהילה שיתופית לקהילה המקיימת ערבות הדדית במודל 'רשת ביטחון'. מטרתו המרכזית של תהליך השינוי: לעודד צמיחה דמוגרפית וקליטת בנים, בשאיפה להמשיך לקיים במקום קהילה רב-דורית משגשגת.
קליטה
משנת 2015 ועד 2019 נקלטו בקיבוץ כ-53 חברים חדשים. הקיבוץ עודנו קולט משפחות חדשות במעמד של חברות מלאה.
דייוויד מלפאס
דייוויד רוברט מלפאס (נולד ב-8 במרץ 1956) הוא כלכלן אמריקאי, המכהן כנשיא קבוצת הבנק העולמי מאפריל 2019. מלפאס כיהן בעבר בתפקיד סגן מזכיר האוצר בממשל דונלד טראמפ, ובתפקידים שונים בממשל רייגן ובממשל ג'ורג' וו. בוש. הוא היה הכלכלן הראשי של חברת במשך שש השנים שקדמו לקריסתה.
קורות חייו
מלפאס נולד בצפון מישיגן. סיים תואר ראשון בפיזיקה במכללה בקולורדו ספרינגס, ותואר שני במנהל עסקים ב. לאחר מכן למד כלכלה בינלאומית בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא דובר ספרדית, רוסית וצרפתית. משנת 1977 עד 1983 עבד כרואה חשבון ויועץ כלכלי בחברות פרטיות בפורטלנד ובשיקגו.
שימש כיועץ בממשל רונלד רייגן ובממשל ג'ורג' וו. בוש. בין השאר עסק בנושאי תכנון תקציבי ומדיניות חוץ, בהם תוכנית לקידום עסקים קטנים באמריקה הלטינית, ותוכנית להפחתת מיסים שיושמה בשנת 1986. שימש כאחד הנציגים של המפלגה הרפובליקנית בוועדת הכלכלה של הקונגרס בשנים 1989―1990, והיה חבר בוועדת ניהול התקציב של הקונגרס בשנים 2002–2003.
מלפאס היה הכלכלן הראשי של חברת במשך שש השנים שקדמו לקריסתה במשבר הכלכלי העולמי של 2008. החברה נמכרה לג'יי פי מורגן צ'ייס במרץ 2008 תמורת 6% מערכה.
בשנת 2010 ניסה להיבחר לנציג מחוז ניו יורק של המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית, אך לא זכה. הוא כתב טורים כלכליים עבור פורבס ועבור וול סטריט ג'ורנל, ומתארח בתוכניות טלוויזיה. כמו כן הוא ישב במועצת המנהלים במספר חברות.
תחזיות כלכליות
לפני המשבר הכלכלי העולמי (2008) פרסם מלפאס תחזיות כלכליות לפיהן בועת הנדל"ן בארצות הברית לא קיימת. בשנת 2007 כתב מלפאס בוול סטריט ג'ורנל: "שווקי הדיור והמשכנתאות אינם חלק גדול מכלכלת ארצות הברית, ואינם מייצרים הרבה מקומות עבודה ... תיקונים בשוקי הדיור והמשכנתאות יוסיפו ככל הנראה להתרחש במקביל לצמיחה כלכלית בארצות הברית."
סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית
החל מחודש מאי 2016 מלפאס השתתף בקמפיין לנשיאות של דונלד טראמפ כיועץ כלכלי בכיר. הוא הופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, ופרסם מאמר בניו יורק טיימס תחת הכותרת "למה הכלכלה שלנו זקוקה לטראמפ."
במרץ 2017 הודיע הבית הלבן כי מלפאס הוא המועמד של הנשיא טראמפ לתפקיד סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית לעניינים בינלאומיים. המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-3 באוגוסט 2017. מלפאס יישם בתפקידו את המדיניות שהותוותה על ידי טראמפ, ונקט עמדה תקיפה נגד הרפובליקה העממית של סין.
נשיא הבנק העולמי
בפברואר 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מלפאס כמועמד לנשיא הבנק העולמי, לאחר שג'ים יונג קים הודיע על התפטרותו. הכרזה זו הפתיעה רבים, מכיוון שמלפאס הביע ביקורת רבה על המוסד ואמר שהוא מעוניין לבצע שינוי כולל בהתנהלות הבנק העולמי. הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-9 באפריל 2019.
עם התפשטות מגפת הקורונה בעולם הודיע כי הבנק העולמי יתמוך במדינות עניות בהתמודדותן עם המגפה. בתחילת שנת 2021 הודיע כי הבנק העולמי יממן חיסונים נגד קורונה באפריקה בסך 12 מיליארד דולר.
הוא הודיע ​​בפברואר 2023 כי הוא מסיים את תפקידו ביוני 2023, שנה לפני סוף כהונתו.
חיים אישיים
דייוויד מלפאס נשוי לאדל, פעילה במפלגה הרפובליקנית. הם מתגוררים במנהטן.
קארל פאז'יק
קָארֶל פָּאזִ'יק (בצ'כית: Karel Pařík, בבוסנית: Karlo Paržik; 4 ביולי 1857, וליש, בוהמיה, האימפריה האוסטרית - 16 ביוני 1942, סרייבו, מדינת קרואטיה העצמאית) היה אדריכל אשר נודע בתכנונם של כ-160 מבני מוסדות ציבור ואמנות בבוסניה שתחת האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת יוגוסלביה, מהם 70 מבנים בסרייבו ובכללם בית הכנסת האשכנזי הגדול של הקהילה היהודית.
קארל פאז'יק נולד בכפר וליש אשר בחבל בוהמיה. הוא רכש תואר בהנדסה אזרחית באוניברסיטת וינה. ב-1878, סיפחו האוסטרו-הונגרים את אזור בוסניה מידי העות'מאנים ופעלו לבניית תשתיות ומוסדות ציבור ואמנות בהיקף נרחב. תהליך זה לווה בהגירת אנשי מקצוע מרחבי האימפריה לבוסניה, רובם לסרייבו. ב-1884 הגיע קרל פאז'יק לסרייבו והחל בתכנון מבני ציבור שונים. בהמשך, זכה למשרה רשמית כמהנדס אזרחי במחלקת הבינוי של השלטון המקומי בבוסניה. מבין המבנים אותם תכנן ניתן למנות את המוזיאון הלאומי של בוסניה והרצגובינה(1888) ובית הכנסת האשכנזי הגדול(1902).
ב-1916 סיים את עבודתו כמהנדס אזרחי ובמשך שנים אחדות עסק בהוראה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה עסק פאז'יק באופן פרטי בייעוץ ותכנון אדריכלי ובמסגרת זו תכנן מבנים כגון בית "התיאטרון הלאומי של סרייבו"(1921). קארל פאז'יק הלך לעולמו בסרייבו ב-1942 והוא בן 84.
סלמאן זרקא
סלמאן זרקא (בערבית: سلمان الزرقا; נולד ב-1964) הוא רופא דרוזי-ישראלי המכהן כמנהל בית החולים רבקה זיו בצפת. ביולי 2021 הוחלט למנותו לראש תוכנית "מגן ישראל" ("פרויקטור הקורונה").
קורות חיים
ב-1982 החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה, במסגרת העתודה האקדמית. עם קבלת תואר דוקטור לרפואה החל את שירותו הצבאי שנמשך יותר מ-25 שנים. הוא שירת כרופא גדודי בגדוד 46 של חטיבה 401 וקצין הרפואה החטיבתי. שירת כרופא אוגדה 36 וראש ענף בריאות הצבא במפקדת קצין הרפואה הראשי. בשנת 2008 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין הרפואה הפיקודי של פיקוד הצפון בתקופת כהונתו של גדי איזנקוט כאלוף הפיקוד. במרץ 2013 הקים ופיקד על בית החולים ההומניטרי של צה"ל בגבול ישראל-סוריה לטיפול בפצועי מלחמת האזרחים בסוריה. בקיץ 2013 מונה למפקד המשר"פ (המרכז לשירותי הרפואה של צה"ל) ולראש מחלקת הבריאות בחיל הרפואה.
זרקא בעל תואר שני באפידמיולוגיה ובריאות הציבור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה וכן בוגר תוכנית המנהיגות של קרן וקסנר (מחזור 2017). הוא בעל שתי התמחויות: האחת בבריאות הציבור והשנייה, במינהל רפואי, שבעקבותיה שימש עוזרו של מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' רוני גמזו. בתפקיד זה הוביל את מבצע "מנוחה בכבוד", שמטרתו הייתה להביא לקבורה מכובדת של הדגימות אשר נשארו במכון לרפואה משפטית באבו כביר, ואת שדרוג שירותי הרפואה בבתי החולים נהריה, פוריה וזיו כחלק מהקמת הפקולטה לרפואה בגליל.
משמש מרצה בדרגת פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה על שם עזריאלי של אוניברסיטת בר-אילן. קודם לכן, שימש מרצה בכיר בחוג לרפואה צבאית במסלול "צמרת", המכשיר רופאים צבאיים, באוניברסיטה העברית בירושלים וכן בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה. זרקא הוא מחברם של עשרות מאמרים בתחום הרפואה ושל הספר "Complicated War Trauma and Care of the Wounded" יחד עם ד"ר אלכסנדר לרנר, שיצא לאור בהוצאת שפרינגר.
במבצע צוק איתן בתפקידו כמפקד המשר"פ עסק במענה הרפואי לחיילי צה"ל באזור המבצע, טיפול בפצועים המאושפזים בבתי החולים במסגרות "ר"מ 2" וכן הקמת בית חולים הצבאי במעבר ארז לסיוע לתושבי רצועת עזה. בדצמבר 2014, פרש משירות הקבע בצה"ל לאחר שנבחר למנהל בית החולים רבקה זיו בצפת. כניסתו לתפקיד זה לוותה בתביעה משפטית מצד הרופאים שהתמודדו מולו על התפקיד והפסידו במכרז. בתביעה נטען כי לא הייתה לנציב שירות המדינה סמכות לאשר לפרופ' זרקא הרשמה מאוחרת למכרז עקב השתתפותו במבצע "צוק איתן". התביעה התבררה בבית הדין לעבודה אשר החליט על קיום מכרז חוזר בו זכה שוב פרופ' זרקא בתפקיד מנהל המרכז הרפואי זיו.
זרקא נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 בשל פעילותו המייצגת את מחויבותה של מדינת ישראל לערכי היסוד של כבוד האדם וקדושת החיים ואת מסירותם יוצאת הדופן של אנשי הצוות הרפואי בבתי-החולים הציבוריים בישראל.
ב-8 ביולי 2020 מונה זרקא על ידי מנכ"ל משרד הבריאות הפרופ' חזי לוי לחבר ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי. בכתב המינוי ציין פרופ' לוי שעל הוועדה לייעץ ולהציע לו פתרונות בהתאם לנתונים ולמפת התפשטות מגפת הקורונה בחברה הערבית בישראל ולהכין ניירות עמדה ותוכנית פעולה לעבודה אל מול האוכלוסייה הערבית בתחומים הבאים: הסברה, קטיעת שרשרת ההדבקה, צרכים ייחודיים של החברה הערבית בכל הנוגע למגפת הקורונה ונושאים נוספים, ככל שיעלו. בספטמבר 2020 מונה פרופ' זרקא לחבר בקבינט המומחים המייעץ לממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל, פרופ' רוני גמזו.
ביולי 2021 החליט שר הבריאות ניצן הורוביץ למנות את זרקא לפרויקטור הקורונה הלאומי במקום פרופ' נחמן אש, כאשר האחרון מונה למנכ"ל משרד הבריאות. זרקא שב לנהל את המרכז הרפואי זיו בצפת במאי 2022 ומאז שימש בשני התפקידים במקביל.
זרקא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר בעספיא.
1930 בספורט
המשחקים העולמיים לנשים
המשחקים העולמיים לנשים נערכו בפראג שבצ'כיה.
גביע דייוויס
נבחרת צרפת זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת ארצות הברית.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות דרום אמריקה
אורוגוואי זכתה באליפות וארגנטינה  זכתה במקום השני
שחייניות
6 במרץ בסיינט אוגוסטין, ארצות הברית - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:34.6 דקות 14 במרץ במיאמי ביץ', ארצות הברית - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.0 דקות 6 ביולי בלונג ביץ', ארצות הברית - שיא עולם חדש במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 11:41.2 דקות
שחיינים
ז'אן טאריס
צעקה (סרט, 1996)
צעקה (באנגלית: Scream) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1996 שנכתב על ידי קווין ויליאמסון ובוים על ידי וס קרייבן. בסרט מככבים דייוויד ארקט, נב קמפבל, קורטני קוקס ודרו ברימור. הסרט יצא לאקרנים ב-20 בדצמבר ועוקב אחר דמותה של סידני פרסקוט (קמפבל), תלמידת תיכון בעיירה הבדיונית וודסבורו, שהופכת להיות המטרה של רוצח מסתורי המכונה "גוסטפייס". דמויות ראשיות אחרות כוללות את חברתה הטובה של סידני והילדה הפופולרית ביותר בבית הספר, טייטום ריילי (רוז מק'גוון), החבר של סידני בילי לומיס (סקיט אולריך), חובב סרטי האימה רנדי מיקס (ג'יימי קנדי), סגן השריף דיואי ריילי (ארקט), וכתבת החדשות גייל וות'רס (קוקס). הסרט משלב קומדיה ומסתורין עם האלימות של ז'אנר האימה וצוחק על הקלישאות של ז'אנר האימה הפופולרי בסרטים כמו "ליל המסכות" ו"יום שישי ה-13". הסרט נחשב ייחודי בעת השקתו בשל דמויות שהיו מודעות לסרטי אימה אמיתיים בעולם ודנו בגלוי בקלישאות ש"צעקה" ניסה לערער.
"צעקה" החיה מחדש את ז'אנר סרטי ה"סלאשר" (Slasher) בשנות ה-90 המאוחרות, בדומה להשפעה של"ליל המסכות" היה על הסרטים בשנות ה-70 המאוחרות. לסרט יצאו 5 סרטי המשך: "צעקה 2" (1997), "צעקה 3" (2000), "צעקה 4" (2011), "צעקה 5" (2022) ו"צעקה 6" (2023).
בשנת 2015 עלתה לאוויר סדרה של MTV בשם "צעקה: סדרה". עלילתה אינה קשורה לסדרת הסרטים, אולם הנבל זהה.
עלילה
הסרט נפתח כשתלמידת תיכון, קייסי בקר, מקבלת שיחת טלפון מאדם זר. השיחה בהתחלה מתנהלת באופן ידידותי ואפילו פלרטטני והשניים דנים על סרטי אימה. השיחה מקבלת תפנית כשקייסי מבינה שהזר מהצד השני של הקו צופה בה ולכן היא מנתקת לו אך הוא שוב מתקשר ומאז השיחה הופכת למאיימת. אחרי כמה איומים ועינויים פסיכולוגיים היא מגלה שהחבר שלה, סטיבן "סטיב" אורת', מוחזק כבן ערובה בחצר ביתה, חבול, קשור לכיסא ופיו סתום. הזר אומר לקייסי שהדרך היחידה להציל את החיים של שניהם היא לענות נכון על שאלות טריוויה מסרטי אימה. קייסי עונה שג'ייסון וורהיס הוא הרוצח ב"יום שישי ה-13" אבל היא טועה- פאמלה (האמא) היא הרוצחת, וסטיב נרצח באכזריות לנגד עיניה. לאחר מכן קייסי מפסיקה לשתף עם הרוצח פעולה ולכן גם היא מותקפת ונרצחת. כשהוריה של קייסי חוזרים הביתה הם מגלים את גופתו של סטיב על הכיסא וגופתה של קייסי תלויה על עץ.
קייסי וסטיבן הם חברי כיתתה של סידני. העיתוי של הטרגדיה קשה לסידני, המנסה להתמודד עם יום השנה לרצח אימה, מורין פרסקוט. בלילה הבא, הרוצח שרצח את קייסי וסטיב, מתקשר אליה ומתגרה בה בטלפון ולאחר מכן תוקף אותה בביתה. סידני בורחת ממנו ונועלת את עצמה בחדרה ומזעיקה את המשטרה. כשהרוצח נעלם, החבר שלה, בילי לומיס, נכנס לחדר דרך החלון בטענה שהוא שמע אותה צורחת. מיד לאחר מכן נופל טלפון נייד מכיס המעיל שלו וסידני חושדת שהוא הרוצח. בנוסף, המשטרה מוצאת את מסכת ה-"גוסטפייס" (אשר משמשת את הרוצח להסתרת פניו) מחוץ לביתה של סידני. בתגובה לכך סידני מאשימה את בילי כרוצח והוא נלקח למעצר על ידי דיואי ריילי, אחיה השוטר של טייטום ריילי, הילדה הכי פופולרית בבית ספר והחברה הכי הטובה של סידני.
כשסידני, טייטום ודיואי עוזבים את תחנת המשטרה סידני פוגשת את כתבת הצהובונים גייל ות'רס והצלם שלה קני ג'ונס. גייל כתבה ספר המזכה את קוטון וירי, האיש שנחשד כרוצח אימה של סידני וקוראת לסידני שקרנית מכיוון שהאשימה את קוטון ברצח. גייל נוהגת בחוסר רגישות ואומרת שהיא תשלח לסידני עותק של הספר פרי עטה. סידני מאבדת שליטה ומכה את גייל.
דיואי וגייל נכנסים למסיבה על מנת להודיע לסידני שאביה לא נמצא וכשאף אחד לא שם לב, גייל משתילה מצלמה קטנה על אחת השידות. לאחר מכן דיואי מקבל הודעה שמכונית התגלתה ביער הסמוך והוא הולך לחקור אותה יחד עם גייל. רנדי מקבל שיחת טלפון על מותו של המנהל, שנשתל במגרש הפוטבול וקרביו הוצאו. רוב אורחי המסיבה נוסעים לבית הספר. סידני, רנדי, גייל, דיואי, קני, סטו ובילי הם היחידים שנשארים מאחור. כשסידני ובילי לבד בחדר של הוריו של סטו, הרוצח מפתיע אותם ורוצח את בילי ולאחר מכן הוא מתחיל לרדוף אחרי סידני אשר בורחת למכונית של גייל ושם היא פוגשת את קני, שאחרי זמן קצר הרוצח הורג אותו. בנשימותיו האחרונות, קני מראה לסידני דלת סתרים ברכב ובכך מאפשר לסידני לברוח. בינתיים, דיואי וגייל מגיעים למכונית ודיואי מזהה שזו מכוניתו של מר פרסקוט והשניים ממהרים לבית. דיואי נכנס לבית בעוד גייל מחכה בחוץ. מיד לאחר מכן גייל מבחינה שהיא עומדת בשלולית של דם והיא נכנסת לרכב שלה ומתחילה לנסוע. גופתו של קני נופלת על השמשה וגייל כמעט מאבדת שליטה על הרכב. לאחר שגופתו של קני נופלת, גייל כמעט דורסת את סידני ולכן היא סוטה מהכביש, מתנגשת בעץ ומאבדת את הכרתה.
סידני חוזרת לבית ומגלה שדיואי נדקר בגבו ומיד לאחר מכן הרוצח מגיע וסידני נועלת את עצמה בתוך הניידת. כשהרוצח נעלם סידני חוזרת לבית ונתקלת בסטו ורנדי והם מאשימים אחד את השני ברציחות. סידני לוקחת את האקדח של דיואי ונועלת אותם מחוץ לבית.
בילי מתגלה כחי ונופל במורד המדרגות, ומאפשר לרנדי להיכנס לתוך הבית. רנדי טוען כי סטו השתגע, ובילי משיב כי "כולנו יוצאים קצת מדעתנו לפעמים" (מצטט שורה של נורמן בייטס מפסיכו) ויורה ברנדי. סטו נכנס לבית והוא ובילי מספרים לסידני ששניהם הרוצחים, ושהם השתמשו במכשיר משנה קול כדי שיישמעו כמו אדם אחד מעבר לטלפון. הם גם מגלים כי הם רצחו את אמה של סידני בשנה הקודמת ואז הפלילו את קוטון וירי על הפשעים. המניע של בילי הוא שמורין, אימה של סידני ניהלה רומן סודי עם אביו - דבר אשר הוביל להוריו להתגרש ולעזיבתה של אימו אשר אותה אהב. השניים מגלים לסידני שאביה מוחזק כבן ערובה והם מתכננים להפליל אותו במסע הרציחות שלהם על ידי שתילת ראיות על גופו. לאחר מכן הם דוקרים אחד את השני כדי ליצור את האשליה כי הם הותקפו על ידי אביה של סידני. בילי בוגד בסטו אשר מתחיל לגסוס.
גייל מתגלה כחיה ומנסה להציל את סידני ואת אביה. מכיוון שהיא אינה מצליחה לשחרר את נצרת האקדח, בילי מצליח לתקוף אותה ולגרום לה לאבד הכרה שוב. עם זאת, התערבותה של גייל משמשת כהסחה המאפשרת לסידני לברוח. היא מתגרה ותוקפת את בילי וסטו אשר מנסים להרוג אותה; היא מפילה על סטו טלוויזיה אשר מחשמלת אותו למוות ופוצעת את בילי אנושות. רנדי חוזר להכרתו לאחר ששרד את פצע הירייה שלו, אבל הוא נחבט לאחר מכן על ידי בילי. בדיוק כאשר בילי עומד להרוג את סידני, גייל מתעוררת ויורה בבילי וכך מצילה את חייה של סידני. סידני, רנדי וגייל מעיפים מבט אחרון לעבר גופתו של בילי שלכאורה מת. בילי קם לתחייה עוד פעם אחת, אבל סידני הורגת אותו סופית באמצעות ירייה בראשו.
בסוף הסרט, דיואי מתגלה כחי ומועבר על גבי אלונקה וגייל מעבירה דוח חדשות מאולתר על אירועי הלילה הקודם בעוד הרשויות מגיעות.
התייחסות לז'אנר סרטי האימה
הסרט מציג כמה בדיחות פנימיות והתייחסות לסרטי אימה אחרים. שתיים מן ההפניות הנפוצות ביותר הן לסיוט ברחוב אלם ולבמאי וס קרייבן. פרד, שרת שמשוחק על ידי קרייבן, לובש תלבושת הדומה לזו של פרדי קרוגר. מאוחר יותר בסרט, טייטום אומרת לסידני כי היא "מתחילה להישמע כמו איזו גיבורה בסרט של וס קרפנטר", שם בדיוני שנוצר מהרכבת שמו של וס (הבמאי) ושל ג'ון קרפנטר, הבמאי של "ליל המסכות".
בנוסף לבמאי שלה, "ליל המסכות" מצוינת פעמים רבות לאורך הסרט. שם משפחתו של בילי, לומיס, זהה לדמותו של דונלד פלזנס ב"ליל המסכות", אשר בתורו היה שמו של מאהבה של מריון קריין בפסיכו. באופן דומה למריון קריין (ג'נט לי), הכוכבת דרו ברימור מתה בתחילת הסרט.
בנוסף להזכרת כמה סרטי אימה לאורך כל הסרט, דמויות משנה רבות גולמו על ידי שחקנים שעבדו עם וס קרייבן לפני וגם הופיעו בסרטי אימה בולטים. לינדה בלייר, ששיחקה את רייגן במגרש השדים משחקת גם כתבת מרגיזה שניגשת לסידני כשהיא חוזרת לראשונה לבית הספר לאחר שהותקפה על ידי הרוצח. ג'וזף וויפ, שמשחק את שריף ברק בצעקה, שיחק גם סגן שריף בסיוט ברחוב אלם.
ביקורות
רוג'ר איברט העריך את "הבדיחות הפנימיות והדמויות המודעות עצמית", אך היה מבולבל בשאלה אם רמת האלימות "נוטרלה על ידי דרך האירוניה שהסרט השתמש בזה ומעיר על זה." ניו יורק טיימס אומר "לא הרבה ב'צעקה' כל כך מגעיל", אבל מציין כי קרייבן "רוצה דברים לשני הכיוונים, ומנצל חומר מזעזע תוך ערעור זה בלעג הומור."