cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תלות גומלין מורכבת
גישה זו כופרת בהנחה הריאלית כי המדינות הם השחקנים היחידים במשחק הפוליטי העולמי, וטוענת כי קבוצות על-לאומיות כתאגידים בינלאומיים ובנקים אף הם שחקנים מרכזיים במערכת הפוליטית והכלכלית העולמית. כמו כן, הגישה הורידה מחשיבותן של סוגיות ביטחון לאומי (לאור הפגיעות ההדדית) וחלקה על נחיצותו של כוח צבאי כמכשיר המעצב מדיניות היחיד בפוליטיקה העולמית.
פרחים נבלו קמלו
"פרחים נבלו קמלו" (באנגלית: Seeds of Yesterday) הוא הרומן הרביעי בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר) מאת הסופרת האמריקאית ו. ס. אנדרוז. הוא פורסם ב-1984, כשלוש שנים לאחר הספר הקודם בסדרה, "פרחים הצמיחו קוצים". ספר זה מביא את סאגת משפחת דולנגיינג'ר לסיומה, כאשר הספר שיצא אחריו, "גן של צללים", מספר את קורות משפחת פוקסוורת' טרום היוולדם של קאת'י וכריס.
עלילה
הסיפור מסופר דרך עיניה של קאת'י בת ה-52 אשר מגיעה יחד עם בעלה כריס לביתו החדש של בנה בארת, שירש את הונו העצום של סבה של קאת'י, מלקולם פוקסוורת'. הבית החדש הוא העתק מדויק של אחוזת פוקסוורת', ביתו של מלקולם, בו קאת'י ואחיה כריס (לימים בעלה) היו כלואים יחד עם אחיהם התאומים קורי וקארי. אחוזת פוקסוורת' המקורית נשרפה בסוף הרומן "עלי כותרת עפים ברוח".
בארת, אשר ירש את הונו של מלקולם לאחר שהתחבב על סבתו קורין, אמה של קאת'י ב"פרחים הצמיחו קוצים", עדיין מריר, כועס על הוריו בשל יחסיהם האסורים, ומקנא באחיו ג'ורי, רקדן הבלט המצליח. כאשר ג'ורי ואשתו מלודי, יחד עם הוריו ואחותו המאומצת סינדי שוהים באחוזה, המתח מצטבר והשהות אינה נעימה. בנוסף לכך, דמות חדשה מופיעה במפתיע בחיי המשפחה: אדם בשם ג'ואל, טוען כי הוא אחיה האובד של קורין, ובנו של מלקולם, שבמשך שנים רבות נחשב למת כאשר בפועל שהה במנזר באיטליה. בארת רואה בג'ואל דמות אב והלה מרעיל את נפשו בדיבורים קיצוניים על דת, חטא ועונש, מה שגורם לבארת להפוך למריר אף יותר.
במקביל, ג'ורי עובר תאונה והופך למשותק מהמותניים ומטה. מלודי, אשתו ההרה נעשית מתוסכלת ומתחילה ברומן עם בארת כמענה על צרכיה. היא יולדת תאומים, דארן ודירדרה, אשר בהם קאת'י רואה דמיון רב לאחיה התאומים המנוחים קורי וקארי. כאשר היא אינה עומדת בלחץ מלודי בורחת, משאירה את ילדיה ואת הטיפול בהם לג'ורי הנכה ומשפחתו. כל זאת ועוד גורמים לקאת'י וכריס להישאר באחוזה במשך שנים, על אף שהיא מזכירה להם את האחוזה המקורית בה נכלאו ועונו. באחוזה זו הסיפור מגיע לקיצו כאשר כריס נהרג בתאונת דרכים, בדומה לאביו, וקאתי מתה מצער בישיבה בעליית הגג.
לאחר תהפוכות רבות, סאגת משפחת דולנגיינג'ר-שפילד מגיעה לסיומה בגלגולו החדש של אותו בית בו הכל התחיל.
אי-הפללה
אי-הפללה (בלועזית: דה-קרימיניזציה; על פי האקדמיה ללשון: הסרת פליליות) היא מדיניות של התייחסות מקלה לעבירות פליליות מסוימות, בחוקים מסוימים, לפעמים גם בדיעבד, לפעמים בהיתרים מוסדרים.
אי-הפללה בשונה מלגליזציה בכך שהאיסור עודו קיים אך מדיניות האכיפה וההתייחסות המשפטית הן מקלות. בלגליזציה האיסור מבוטל והמעשה מותר על פי חוק.
אי-הפללה בעולם
אי-הפללה משקפת שינויים חברתיים בתפיסות מוסריות. חברה עשויה לבוא למסקנה כי מעשה שנאסר אינו מזיק וכבר אינו צריך להביא להפללה, או כבר אינו צריך להיות מטופל על ידי מערכות המשפט הפלילי. דוגמאות של סוגיות שעברו שינוי בתפיסות על אודות פליליות המעשים לאורך זמן במגוון חברות ומדינות כוללים: במדינות פדרליות אי-הפללה של מעשה יכולה להיקבע על ידי גוף אחד של הממשל, ועדיין המעשה יכול להיות נתון לענישה בידי גוף אחר. לדוגמה, אחזקת סמים שאינה מביאה להפללה בידי גוף אחד, עשויה לגרור הטלת קנס כספי על ידי גוף אחר. זה שונה מלגליזציה, אשר מסירה את כל או כל ההיבטים הלא חוקיים מהמעשה, שלפני כן היה בלתי חוקי. יצוין, כי בעוד שנקבעה אי-הפללה לגבי כמה מעשים, כגון הומוסקסואליות, ניאוף וכדומה, גברה ההפללה על מעשים אחרים, הנוגעים ליחסי מין בתוך המשפחה, כגון, גילוי עריות.
אי-הפללה בישראל
בישראל בשנת 2018 אישרה הכנסת תיקון לחוק לפיו מי שייתפס עם כמות קטנה של קנאביס בשטח ציבורי יידרש לשלם קנס כספי, ורק לאחר שיחזור על ביצוע העבירה מספר פעמים יופנה להליך פלילי. התיקון לחוק אינו קובע אי-הפללה מלאה, אלא מעניק התייחסות מקלה וסלחנית יותר לצרכני קנאביס. עוד נקבע, כי המדיניות לא תוחל על קטינים, על חיילים, על אסירים או על מי שהורשע בעבירות מסוימות חמש שנים לפני כן.החל מהראשון לאפריל 2022 חלה אי הפללה מלאה על צריכת קנאביס בידי בגירים למעט כוחות הביטחון ואסירים. המשמעות היא שלראשונה בישראל צריכת קנאביס אינה נחשבת פעילות פלילית ועישון קנאביס בציבור עלול לגרור קנס עד 1000 ש"ח ללא פתיחת הליך או תיק פלילי.
במקביל, בעניין צריכת זנות, אומצה בישראל מדיניות הפוכה, של הפללת צרכנים בחוק איסור צריכת זנות, שמטיל קנס על צריכת מעשי זנות והימצאות במקום המשמש למעשה זנות. עם זאת, העוסקות בתחום עצמן לא יופללו.
גם בישראל תחום הפוליגמיה, בייחוד בקרב האוכלוסייה הבדואית, הוא נושא שקיימת בו באופן בלתי רשמי אי-הפללה הלכה למעשה. הטענה היא כי למען שמירת המסורות החברתיות של הבדואים, יש לאפשר להם להינשא ליותר מאישה אחת, אך בגבולות המוסר הנורמטיבי של החברה הישראלית הדוגלת ביחסי שוויון בין נשים וגברים בהתאם לתפיסות מערביות. לפיכך, אף על פי ההחמרה באכיפת התופעה שהציגה בשנת 2017 שרת המשפטים דאז איילת שקד, בפועל המשטרה לא הפלילה משפחות בדואיות באורח חיים פוליגמי. זאת ועוד, ב-2018 אף אושר באופן רשמי היתר לנישואים שניים.
פפאטה
היסטוריה
העיר פפאטה הוקמה בשנת 1818 על ידי המיסיונר הבריטי ויליאם קרוק (William Pascoe Crook). בשנת 1827 העתיק המלך פומרה הרביעי (Pomare) את חצר מלכותו לעיר. בתקופה זו החלה העיר להיות מרכז מסחרי והנמל שלה החל להתפתח. בשנת 1842 נהייתה צרפת המעצמה הדומיננטית באזור ופפאטה הייתה לבירת המושבה.
בשנת 1884 אירעה שרפה שכילתה מחצית מהמבנים בעיר ומאז נאסרה הבנייה מחומרים מקומיים. ב-1906 גרמה סופת ציקלון נזק כבד לעיר. ב-22 בספטמבר 1914 הופגזה העיר על ידי שתי סיירות משוריינות של הצי הקיסרי הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מן ההפגזה אבדו לצרפתים ספינת תותחים וספינת משא ולאי נגרם נזק כלכלי רציני. לגרמנים לא נגרמו אבדות, אולם ההפגזה חשפה את מיקומם, ובנוסף, הוצאת התחמושת בעת ההפגזה השפיעה לרעה על יכולת הלחימה של ספינותיהם בהמשך דרכן. מטרתם העיקרית של הגרמנים, השתלטות על מאגרי הפחם במקום, לא הושגה, כיוון שאלה הושמדו על ידי הצרפתים עם תחילת ההפגזה.
ב-1961 נפתח נמל התעופה הבינלאומי של העיר. אחד המניעים לפתיחתו של נמל התעופה הייתה החלטתה של צרפת להעביר את הניסויים הגרעיניים שביצעה מאלג'יריה (שקיבלה אז את עצמאותה) לדרום האוקיינוס השקט. ב-1983 הוקמה בפפאטה הכנסייה המורמונית עקב ריבוי המאמינים שלה באי.
ב-1995 חידשה צרפת את הניסויים הגרעיניים שלה באזור. ההחלטה גרמה להפגנות בפפאטה ולהתגברות כוחם של בדלנים ששאפו לקבל עצמאות מצרפת. ההפגנות בעיר נמשכו שלושה ימים, נגרם נזק לנמל התעופה, התיירות נפגעה ונמנו כ-40 פצועים. הפגנות דומות אירעו גם ב-1987.
אקלים
האקלים בפפאטה הוא טרופי. הטמפרטורה היומית המקסימלית הממוצעת בשנה היא 29 מעלות צלזיוס, והמינימלית הממוצעת בשנה היא 22 מעלות צלזיוס. משקעים יורדים בכל השנה, אך בעיקר בין נובמבר לאפריל.
ריימונד ספרואנס
ריימונד אמס ספרואנס (באנגלית: Raymond Ames Spruance; 3 ביולי 1886 - 13 בדצמבר 1969) היה אדמירל בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ספרואנס פיקד על כוחות ימיים של צי ארצות הברית בשניים מהקרבות החשובים ביותר במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט, קרב מידוויי וקרב ים הפיליפינים. קרב מידווי היה הקרב הראשון במלחמה בו ניצחה ארצות הברית ניצחון חד משמעי, ויש הרואים בו נקודת מפנה במלחמה. ההיסטוריון הרשמי של צי ארצות הברית תיאר את תפקודו של ספרואנס בקרב כ"נהדר", וקבע כי ספרואנס יצא מן הקרב כ"אחד האדמירלים הגדולים ביותר בהיסטוריה הימית של ארצות הברית". לאחר המלחמה שימש ספרואנס כמפקד מכללת המלחמה של הצי, ומאוחר יותר שימש כשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
שנים ראשונות
ספרואנס נולד בבלטימור, מרילנד. הוריו היו אלכסנדר ואני ספרואנס. אביו היה אדם שתקן ומסוגר, ומי שגדלו את ריימונד הצעיר היו אמו ושלוש דודותיו הרווקות. הוריו עברו לאינדיאנפוליס, אינדיאנה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. ספרואנס היה נער ביישן, שהראה כישרון בכתיבת שירה, אך הוא בחר להמשיך לקריירה ימית וללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית, אנאפוליס, בה סיים את לימודיו ב-1906.
הוא שירת על אוניית המערכה איווה עד יולי 1907, ולאחר מכן עבר לאוניית המערכה מינסוטה, עליה שירת במהלך הקפת כדור הארץ של הצי הלבן הגדול. באפריל 1909 התייצב ללימודים בהנדסת חשמל בחברת ג'נרל אלקטריק. במאי 1910 שב לתקופת שירות נוספת בים, הפעם על אוניית המערכה קונטיקט, ובאוקטובר 1911 מונה לקצין החשמל הבכיר על אוניית המערכה סינסינטי. במרץ 1913 מונה לפקד על המשחתת ביינבריג', אחת המשחתות הראשונות בצי ארצות הברית. ב-1914 שב לתפקיד יבשתי ומונה כעוזר למפקח על המכונות במספנות ניופורט ניוז, בווירג'יניה.
במחצית הראשונה של 1916 היה ספרואנס חלק מהצוות שהכין את אוניית המערכה החדשה פנסילבניה, ולאחר השקתה וכניסתה לשירות שירת על סיפונה. בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה מונה כעוזר קצין המכונות במספנת הצי בניו יורק. בנוסף התמנה לתפקידים זמניים בלונדון ובאדינבורו, שם עסק בנושאים הקשורים בבקרת ירי. בתום המלחמה התמנה לסגן מפקד אוניית הנוסעים אגממנון, אוניית נוסעים גרמנית (שנקראה לפני כן א/ק קייזר וילהלם) שהוחרמה על ידי צי ארצות הברית ושימשה להחזרת חיילי צבא ארצות הברית לארצם. תפקידו הבא היה פיקוד על המשחתות ארון ווארד (USS Aaron Ward, DD-132) ופרסיבל (DD-298). ספרואנס היה אחראי להשקתן ולהכנסתן לשירות של שתי המשחתות הללו, והיה המפקד הראשון של שתיהן. ספרואנס המשיך בתפקידי פיקוד על משחתות, ובהמשך פיקד על דייל (USS Dale, DD-290; אחד ממפקדיה הקודמים של משחתת זו היה ויליאם הלסי, שמאוחר יותר יהיה אדמירל, ויהיה מפקדו של ספרואנס במלחמת העולם השנייה) ואוסבורן (DD-295).
מלחמת העולם השנייה
שייטת הסיירות החמישית צורפה לכוח משימה שאורגן סביב נושאת המטוסים אנטרפרייז, בפיקוד תת-אדמירל ויליאם הלסי. פעילות כוח המשימה כללה פשיטות "פגע וברח" על איים במערב האוקיינוס השקט שהיו בשליטת יפן. בפברואר 1942 תקף הכוח את איי גילברט ואיי מרשל, במרץ את האי וייק, ובאפריל המריאו מסיפון נושאת המטוסים (ההורנט) המפציצים שהשתתפו ב"פשיטה של דוליטל". הפשיטות לא גרמו ליפנים נזק רב, אך היו הכרחיות למוראל בארצות הברית: הן יצרו אווירה של אגרסיביות מצד מפקדים בצי ארצות הברית והקנו למלחים ולקצינים ניסיון קרבי חשוב.
קרב מידווי
במהלך השבוע השלישי של מאי 1942 גילה מודיעין צי ארצות הברית כי הצי הקיסרי היפני מתכנן לתקוף את אטול מידוויי בתחילת חודש יוני. המתקפה היפנית הייתה פרי תכנונו של האדמירל היפני איסורוקו יממוטו, ששאף להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע. בהתקפה על פרל הארבור הוטבע צי אוניות המערכה של ארצות הברית, אך נושאות המטוסים שלא היו בנמל בזמן ההתקפה לא נפגעו. יממוטו העריך שארצות הברית לא תוכל להבליג על כיבוש מידווי, העלול לסכן את הוואי, וכך ייצא צי ארצות הברית לקרב מכריע, שבו יוכרע ויובס, וכך יובטח ניצחונה של יפן. מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, אדמירל צ'סטר נימיץ, ידע שעליו ליירט את צי הפלישה היפני, וכי המפתח לניצחון יהיה בפגיעה בנושאות המטוסים היפניות בטרם יצליחו להשמיד את הכוח האווירי באי מידווי. כאמור, המודיעין האמריקני הצליח לפצח את הקוד היפני ולגלות את תוכנית ההתקפה.
הכוח העיקרי שאמור היה להילחם בצי הפלישה היפני היה אמור להיות כוח המשימה של נושאות המטוסים האמריקניות, בפיקודו של הלסי. ואולם, יומיים לפני המועד המיועד ליציאה מפרל הארבור אושפז הלסי בשל התקף של מחלת עור. הלסי המליץ על ספרואנס כמחליפו, אף על פי שלספרואנס לא היה ניסיון כלשהו בלוחמת נושאות מטוסים, ועד אותה תקופה היה, כאמור, מפקד סיירות ומשחתות. הלסי קיווה שהמטה שלו, שבראשו עמד קפטן מיילס בראונינג יסייע לספרואנס חסר הניסיון.
הכח האמריקני כלל שני כוחות משימה: כוח משימה 16 (Task Force 16), שבמרכזו היו שתי נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט, וכוח משימה 17, שהיה מאורגן סביב נושאת המטוסים יורקטאון. הפיקוד הכולל על שני כוחות המשימה היה בידי אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שפיקד ישירות על כוח משימה 17 ועל ספרואנס, שהיה מפקד כוח משימה 16. הכוח היפני שמולו ניצב הצי האמריקני היו צי שמרכזו עמדו ארבע נושאות מטוסים, אקאגי, קאגה, היריו וסוריו, בפיקוד אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, וצי פלישה. במרחק מאות קילומטרים מערבה היה עיקרו של הצי היפני, בפיקודו של יממוטו שהיה על אוניית הדגל שלו, יאמטו.
הקרב החל בבוקרו של יום חמישי, 4 ביוני 1942. מטוס סיור שהמריא ממידווי זיהה את הצי היפני המתקרב, ומטוסים אמריקניים שהמריאו ממידווי החלו בתקיפתו, ונהדפו באבדות כבדות. נושאות המטוסים היפניות הזניקו מחצית ממטוסי התקיפה שלהן כלפי שדה התעופה במידווי, והצליחו לפגוע קשות בכוח האווירי של המגינים. הזנקת מחצית מן המטוסים הייתה תורת לחימה מקובלת של הצי היפני, ונועדה לשמור על עתודה למקרה שיהיה צורך בתקיפה נוספת או לתקיפת אוניות אמריקניות, אם יתגלו.
לאחר התקיפה החלו מטוסי גל התקיפה היפני הראשון לחזור לנושאות המטוסים, כשהם עם מעט דלק וחלקם פגועים מאש נ"מ. מפקד מטוסי התקיפה דיווח לנגומו שיש צורך בתקיפה נוספת כדי לשתק את הגנת האי. ואולם במקביל זיהה מטוס סיור של אחת הסיירות היפניות את נושאות המטוסים האמריקניות, אם כי הזיהוי היה לא ברור והטעה את הפיקוד היפני. בפני נגומו עמדה התלבטות גורלית: האם להזניק את מטוסי העתודה לתקיפה שנייה על האי, או לקלוט את המטוסים הנוחתים, לחמש ולתדלק את כולם, ואז להוציא מתקפה של כל הכוח האווירי על האוניות האמריקניות שהתגלו.
מטוסי הצי האמריקני גילו את נושאות המטוסים היפניות כבר בבוקר, ופלטשר הורה לספרואנס לנוע במהירות לכיוונן. לא היה ברור מתי יהיו בטווח מספיק כדי להמריא לתקיפה, וספרואנס הורה לאפשר לטייסים לנוח עד שיוחלט על ההזנקה. למרות הלחץ להתחיל את התקיפה, קיבל ספרואנס את עצתו של אחד מן הקצינים הזוטרים והמתין עד שהטווח יהיה נכון.
כאשר העריך ספרואנס שהטווח אפשרי, הורה להתחיל בהמראה, אף על פי שלא התקבלו עדיין הוראות מפלטשר, מתוך הנחה שהן תגענה בתוך זמן קצר (כפי שאכן אירע). תורת הלחימה של צי ארצות הברית גרסה שמתקפה אווירית צריכה להיות בנויה כך שמפציצי הצלילה יתקפו ראשונים, בחיפוי מטוסי קרב, ותחת מעטה זה יתקפו מפציצי טורפדו, הפגיעים בהרבה. התארגנות להתקפה כזו חייבה המראה על פי סדר מסוים וטיסה במבנה סדור, אך בשל תקלות שונות במהלך ההמראה, לחץ הזמן וההכרח לתקוף את היפנים ראשונים יצאה כל טייסת לתקיפה ברגע שהתארגנה, ללא גיבוש המבנה המסודר. כך קרה שהמטוסים הראשונים שהגיעו לתקיפה היו מפציצי הטורפדו האיטיים, שכדי להטיל את הטורפדו שלהם נאלצו לטוס טיסה ישרה ואיטית בגובה נמוך. בדרך זו היו טרף קל למטוסי הקרב היפניים, הA6M זירו, ורובם הופלו מבלי שגרמו לנזק כלשהו.
ספרואנס העריך שאם יצליח להפתיע את היפנים, העסוקים בתקיפת מידווי ונמצאים תחת מתקפה של המטוסים האמריקניים מן האי, יצליח למנוע מהם להיערך בצורה טובה לקראת מתקפה אפשרית וישיג ניצחון. ואכן, למרות אובדן מפציצי הטורפדו, השתלם ההימור של ספרואנס: מטוסי הקרב היפניים היו עסוקים בהדיפת מפציצי הטורפדו בגובה נמוך ועל סיפון נושאות המטוסים התנהלה פעילות קדחתנית לקליטת המטוסים שהשתתפו בתקיפת מידווי, חימושם ותדלוקם מחדש לקראת השלב הבא, כך שהסיפונים היו מלאים בחימוש חי וצינורות תדלוק. ברגעים אלה הופיעו מפציצי הצלילה האמריקניים והפתיעו לגמרי את היפנים. בתוך כמה דקות הצליחו המטוסים האמריקניים להטביע שלוש מתוך ארבע נושאות המטוסים היפניות, "קאגה", "אקאגי" ו"סוריו". "היריו" הצליחה להזניק מתקפה שהביאה לפגיעה קשה ב"יורקטאון" (שטובעה מאוחר יותר על ידי צוללת יפנית), אך כמה שעות לאחר מכן הצליחו מטוסים אמריקניים להטביע גם את "היריו".
בכך הסתיים למעשה הקרב. היפנים איבדו ארבע נושאות מטוסים, יחד עם צוותי האוויר והקרקע שעליהן, אובדן שממנו לא התאוששו למעשה עד תום המלחמה. מאידך, הקרב קנה לארצות הברית זמן יקר, שאיפשר למערך התעשייתי העצום שלה להתחיל בבניין הכוח הימי, שהכריע את המלחמה בסופו של דבר.
מנהיגותו של ספרואנס במהלך הקרב זכתה לשבחיו של נימיץ, והוא עוטר במדליית השירות המצוין של הצי. ספרואנס שלט במהלכיו של הקרב המורכב שבו היו הכוחות מפוזרים על פני מרחקים גדולים. הוא נטל סיכונים כשראה בכך סיכוי וסירב להסתכן כשסבר שאין טעם בכך; עם סיום הקרב דחקו בו אנשי המטה לנצל את ההצלחה ולהפליג מערבה כדי להשמיד אוניות יפניות נוספות, אך ספרואנס סירב, והורה לאוניותיו לשוב לפרל הארבור. הוא ספג ביקורת רבה על מהלך זה, אך ניתוחים מאוחרים יותר הראו שלו היה ספרואנס נוהג כעצת אנשיו היה נתקל בצי היפני העיקרי, שאוניות המערכה שלו היו עלולות לפגוע בו קשות. ספרואנס היה מוכן לקבל עצות גם מזוטרים ממנו: כאמור, השהה את הזנקת מטוסיו בעצת אחד מהקצינים הזוטרים, ולקראת סיום הקרב היה מוכן לשמוע בעצת הטייסים ולדחות את חוות דעתו של ראש המטה שלו, בראונינג.
היסטוריון צי ארצות הברית, סמואל אליוט מוריסון, כתב על תפקודו של ספרואנס בקרב:
מפקד הצי החמישי
זמן קצר לאחר קרב מידווי מונה ספרואנס לראש המטה של נימיץ, המפקד העליון של הצי הפסיפי (Chief of Staff to the Commander in Chief, בקיצור CINPAC), ובספטמבר 1942 מונה לסגנו. על תפקודו כראש המטה וכסגן זכה ספרואנס בשנית במדליית השירות המצוין (למעשה, ניתן לו כוכב זהב במקום מדליה נוספת, כפי שהיה מקובל). באוגוסט 1943 מונה ספרואנס למפקד הכוח הפסיפי המרכזי, שהוגדר מחדש ונקרא הצי החמישי של ארצות הברית. מינוי זה היה חלק מהסדר ייחודי אותו גיבש נימיץ: הפיקוד על הצי התחלף בין ספרואנס להלסי. כאשר הפיקוד היה בידיו של הלסי, נקרא הצי "הצי השלישי" ו"כוח משימה 38"; וכאשר פיקד ספרואנס על הצי, ניתן השם "הצי החמישי" ו"כוח משימה 58". מעבר לצורך בפשרה, היה בהסדר הפיקוד יתרון: ההסדר איפשר לכל אדמירל, יחד עם המטה שלו, לתכנן את המבצע הבא, כך שכאשר אדמירל אחד ניהל את המערכה היה האדמירל השני פנוי לתכנון השלב הבא במלחמה, וכך הלאה.
הפשרה שיצר נימיץ נועדה להתגבר על המתח שהיה עלול להתעורר אם היה מכריע לטובת אחד משני האדמירלים. הלסי וספרואנס היו שונים מאוד זה מזה באישיותם ובסגנון הפיקוד שלהם: הלסי היה אגרסיבי, ונכון ליטול סיכונים. ספרואנס, לעומתו, היה קר ומחושב הרבה יותר, וזהיר בהתנהלותו. למרות הבדלים אלה, השניים היו ידידים קרובים, דבר שאיפשר התנהלות טובה של ההסדר ביניהם. היה זה אחד ממאפייניו האישיים של ספרואנס: היכולת לבנות מערכות יחסים טובות גם עם אנשים בעלי אופי סוער מורכב. רוב המלחים הפשוטים והקצינים הזוטרים היו גאים לשרת בפיקודו של הלסי; רוב המפקדים הבכירים העדיפו לשרת תחת ספרואנס. אחד מן המפקדים ששירת תחת שני האדמירלים, העיד:
מספטמבר 1943 עד 1945 פיקד ספרואנס מאוניות הדגל שלו, אינדיאנפוליס או ניו ג'רזי על המערכה באיי גילברט (נובמבר 1943), איי מרשל (ינואר 1944), איי מריאנה (הקרבות בסאיפאן, גואם, טיניאן וקרב ים הפיליפינים, במהלך יוני 1944), איוו ג'ימה (פברואר - מרץ 1945) ואוקינאווה (אפריל - יוני 1945).
קרב ים הפיליפינים
ארצות הברית החלה במתקפה לכיוון יפן בסוף 1943 בנחיתה באי בטיו שבאטול טאראווה, עליו השתלטו כוחות החיל הנחתים והצבא בקרב קשה. כיבוש האטול איפשר לארצות הברית להתקדם לכיבוש איי מרשל, שנועדו להוות בסיס להסתערות על איי מריאנה. אלה האחרונים, בתורם, נועדו להיות הבסיס שממנה תותקף יפן עצמה. הצי הקיסרי היפני עדיין קיווה להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע, בו יצליח להשמיד אותו ולהביא לניצחון במלחמה. ואולם, האבדות הרבות שספגו היפנים בקרב ים האלמוגים, קרב מידוויי ובקרב גוודלקנל האטו מאוד את הכנותיהם לקרב זה.
ההתקפה על איי מריאנה החלה ב-12 ביוני 1944, ולוותה בהפגזת מטרות בחוף על ידי אוניות מלחמה אמריקניות. ב-15 ביוני נחתו הכוחות האמריקניים בסאיפאן, והחלו בקרב לכיבושו. מבחינת היפנים הייתה זו התקפה על קו ההגנה הפנימי שלהם, שכן המפציצים הכבדים החדשים של חילות האוויר של צבא ארצות הברית מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס היו יכולים להפציץ את יפן בטיסה ישירה מסאיפאן. מטה הצי הקיסרי היפני החליט שהגיעה העת לקרב המכריע ולביצוע התוכנית שנועדה להביא להתרחשותו, תוכנית שנקראה "תוכנית A-GO" או "מבצע A-GO".
היפנים היו מודעים לנחיתותם המספרית אך ציפו לפצות עליה בכמה דרכים. ראשית, הם קיוו לתגבר את הכוח האווירי שעל נושאות המטוסים במטוסים מבסיסים יבשתיים, וכך להגיע ל-1,200 מטוסים. שנית, למטוסים היפניים היה טווח ארוך בהרבה מזה של המטוסים האמריקניים. יתרון זה נתן ליפנים את האפשרות לגלות את הצי האמריקני ראשונים, ולתקוף ראשונים. היפנים תכננו שמטוסיהם יתקפו מנושאות המטוסים שלהם במערב, וימשיכו לנחיתה בגואם, במזרח, מדרום לסאיפאן. כך יוכלו לנצל במלואו את הטווח העדיף של מטוסיהם.
ספרואנס הבין כי הוא עומד בפני קרב גדול, אך העריך שיש עדיין זמן כדי לתקוף את הבסיסים היבשתיים שבזירה. המטוסים האמריקניים הפציצו את הבסיסים היפניים בגואם ובאי רוטה, שמצפון לו, וכך צמצמו את היתרון היפני במטוסים. במקביל הורה ספרואנס לכל יחידות הצי החמישי להתרכז, וסירב להצעות של פקודיו לתקוף את הצי היפני. הוראותיו של נימיץ לספרואנס היו ברורות: הגנת כוח הנחיתה בסאיפאן הייתה בעדיפות עליונה. ספרואנס חשש ממצב שבו הכוחות היפניים ינסו להתחמק ממגע עם הצי העיקרי, כוח משימה 58, כדי לתקוף את הכוח האמפיבי ולהשמיד את הכוח הנוחת. למעשה, זו הייתה הטקטיקה אותה ניסו היפנים ליישם בקרב מפרץ לייטה, ארבעה חודשים לאחר מכן, ובגלל טעות של אדמירל הלסי כמעט והצליחו בה. ספרואנס החליט לרכז את כוחותיו ולא לתקוף.
ב-19 ביוני החל הצי היפני את התקפתו, בארבעה גלים גדולים של מטוסי קרב והפצצה שניסו לתקוף את הצי החמישי. הגילוי המוקדם על ידי המכ"ם, עליונותם של הטייסים האמריקניים והגנת הנ"מ היעילה הדפו את המטוסים היפניים והסבו להם אבדות כבדות מאוד. 429 מטוסים יפניים הופלו, לעומת 29 בלבד לאמריקנים. הקרבות האוויריים באותו יום זכו לכינוי הלא-רשמי "ציד תרנגולי ההודו הגדול של מריאנה" (Great Marianas Turkey Shoot).
למחרת, ב-20 ביוני, גילו מטוסי סיור אמריקניים את מיקומן של נושאות המטוסים היפניות. ספרואנס השתכנע עוד לפני כן שחששו מפני תרגיל הטעיה יפני, שנועד לחמוק מן הצי העיקרי ולהגיע לכוח הנחיתה, לא יתממש. הוא הורה לסגן אדמירל מארק מיטשר (מיטשר היה מפקד נושאת המטוסים "הורנט" בקרב מידווי, וקודם בחודשים שלפני קרב הפיליפינים) שהיה מפקד שייטת נושאות המטוסים המהירות בצי החמישי, לתקוף את הצי היפני. המטוסים התוקפים המריאו בשעות אחר הצהריים, ומצאו את מטרתם עם ערב. מול 230 המטוסים האמריקניים התוקפים היו ליפנים רק 35 מטוסי קרב. נושאת מטוסים יפנית אחת טובעה, ושלוש נוספות נפגעו. בשל הטווח הארוך של הגיחה, שבו רוב המטוסים האמריקניים לנושאות המטוסים עם מעט מאוד דלק. קושי נוסף שעמד בפניהם היה מציאת נושאות המטוסים, בשל החשיכה שירדה. 80 מטוסים לא הצליחו להגיע לנחיתה, אך רוב אנשי הצוות חולצו בימים הבאים.
בכך הסתיים הקרב. היפנים איבדו 750 מטוסים, ושלוש נושאות מטוסים: אחת הוטבעה, כאמור, בידי מטוסים, ושתיים נוספות הוטבעו על ידי צוללות אמריקניות במהלך הקרב. עוד שלוש נושאות מטוסים נפגעו במהלך הקרב. צי ארצות הברית איבד 130 מטוסים, ש-80 מתוכם התרסקו מחוסר דלק. זה היה הקרב האחרון בין נושאות מטוסים במלחמה (ולמעשה עד היום); הכוח האווירי של הצי הקיסרי היפני הושמד, למעשה, ונושאות המטוסים היפניות הנותרות היו חסרות תועלת. בקרב הימי הבא, קרב לייטה, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בלבד, ולא הייתה להן כל משמעות אחרת.
בקרב מידווי תקף ספרואנס מיד עם גילוי האויב, תוך נטילת סיכון גדול. בקרב ים הפיליפינים נהג ההפך: הוא ריכז את כוחו, נהג בזהירות, וסירב לתקוף ראשון. לאחר הקרב נמתחה עליו ביקורת חריפה, ונטען שהחמיץ הזדמנות פז להשמיד את הצי היפני. מבקריו טענו שזו התוצאה של מינוי אדם שאינו טייס לפקד על נושאות מטוסים. היו שטענו יש להדיח אותו מתפקידו, אך מפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל נימיץ, והמפקד העליון של הצי, אדמירל ארנסט קינג, דחו את הדרישה והביעו בו את אמונם. תומכיו של ספרואנס טענו כי מטרתו העליונה הייתה הגנה על צי הנחיתה בסאיפאן, וכי היה עליו לעמוד על המשמר מפני ניסיון של היפנים לחמוק מן הצי העיקרי ולפגוע בצי שסייע לכוחות הקרקע. טיעונים אלה נשענים גם על המהלכים היפניים בקרב לייטה, בו נקטו היפנים בטקטיקה כזו וכמעט שהצליחו להנחיל לאמריקנים תבוסה.
על תפקודו הכולל כמפקד הצי החמישי במהלך המערכה על איי גילברט זכה ספרואנס במדליית השירות המצוין בפעם השלישית.
איוו ג'ימה ואוקינווה
המערכה הבאה עליה פיקד ספרואנס הייתה המערכה על איי וולקנו וריוקיו, שתי קבוצות איים מדרום ומדרום מזרח ליפן. הקרב הראשון במערכה זו היה קרב איוו ג'ימה (מבצע "ניתוק", Operation Detachment), שנמשך מ-19 בפברואר עד 26 במרץ 1945. היה זה אחד הקרבות הקשים ביותר בזירת האוקיינוס השקט כולה, ובמהלכו נהרגו 6,812 נחתים ונפצעו למעלה מ-19,000. חיל המצב היפני הושמד כמעט כולו, ומתוך 22,060 חיילים יפניים נשבו 216 בלבד. ימים ספורים לאחר סיום הקרב, ב-1 באפריל, נחתו 4 דיוויזיות של צבא ארצות הברית ושתי דיוויזיות של חיל הנחתים באי אוקינאווה, והחל הקרב על האי, שנמשך עד 22 ביוני. בקרב זה נהרגו כ-12,000 חיילים אמריקניים ונפצעו כ-38,000; היפנים ספגו כ-110,000 אבדות, כולל אזרחים שחיו באי. רק כ-3,000 נכנעו.
ספרואנס היה אחראי על הצד הימי של הקרב. תחת פיקודו היו יותר מחצי מיליון חיילים וקצינים מהצבא, הצי וחיל הנחתים, 318 אוניות מלחמה ו-1,139 אוניות עזר. על תפקודו במערכה זכה ספרואנס לצלב הצי, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית. בתיאור מעשיו של ספרואנס נאמר, כי
לאחר מלחמת העולם השנייה
המלחמה הסתיימה ב-2 בספטמבר 1945. ב-8 בנובמבר החליף ספרואנס את אדמירל צ'סטר נימיץ בפיקוד על הצי הפסיפי. הוא שימש בתפקיד זה עד 1 בפברואר 1946, ואז מונה כנשיא מכללת המלחמה של הצי. ב-16 באוקטובר הוענק לספרואנס מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית. העיטור ניתן לו
ספרואנס היה מועמד לקידום לדרגת אדמירל צי (אדמירל חמישה כוכבים), אך קידומו עוכב מספר פעמים ולבסוף נמנע בידי חבר הקונגרס קרל וינסון, שהיה פטרונו של אדמירל ויליאם הלסי. כאשר הסתבר שלא ניתן יהיה להעניק לספרואנס את הדרגה, חוקק הקונגרס חוק חסר תקדים, שקבע כי ספרואנס ימשיך לקבל משכורת של אדמירל גם לאחר פרישתו ועד מותו.
ספרואנס פרש מהצי ב-1 ביולי 1948. ב-1952 מונה על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, כשגריר ארצות הברית בפיליפינים. הוא מילא תפקיד זה החל מ-2 ביולי 1952 עד 1 באפריל 1954. לאחר סיום תפקידו התגורר ביישוב פֶּבֶּל ביץ' (Pebble Beach), כ-100 ק"מ מדרום לסן פרנסיסקו, בקליפורניה.
חייו האישיים ומותו
ספרואנס התחתן עם מרגרט ואנס דין (13 בספטמבר 1888 - נובמבר 1988). הם נישאו ב-30 בדצמבר 1914. לזוג היו שני ילדים: אדוארד דין (24 באוקטובר 1915 - 30 במאי 1969) ומרגרט (21 בספטמבר 1919 - 28 ביוני 1996). אדוארד דין שירת גם הוא בצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה מפקד הצוללת ליונפיש (USS Lionfish) בדרגת לויטננט קומנדר. במהלך שירותו כקצין בצוללת טמבור (USS Tambor) הוענק לו עיטור כוכב הכסף. אדוארד דין נהרג בתאונת דרכים ב-30 במאי 1969.
יש הסבורים שבעקבות מותו של בנו שקע ספרואנס בדיכאון, ממנו לא התאושש. הוא נפטר כחצי שנה לאחר מכן, ב-13 בדצמבר 1969, בגיל 83, מהסתיידות העורקים (arteriosclerosis). ספרואנס נקבר בטקס צבאי מלא ליד האדמירלים צ'סטר נימיץ וריצ'מונד טרנר בבית הקברות הלאומי שער הזהב שליד סן פרנסיסקו, קליפורניה.
אישיותו
ספרואנס נודע בקור רוחו ובחשיבתו המהירה, וכונה על ידי אנשיו "המוח החשמלי". האווירה בגשר הפיקוד שלו הייתה עניינית, ללא רכילות ושיחות מיותרות, ופקודותיו ניתנו בתמציתיות ובבהירות. היסטוריון צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, סמואל אליוט מוריסון, תיאר אותו כמפקד החלטי וקר רוח בעת משימה, שידע לבצע הערכות נכונות ולהגיע להחלטות נכונות בתנאים של שדה קרב משתנה במהירות. ספרואנס ידע להיות אגרסיבי ונועז כאשר התנאים דרשו זאת, וזהיר ומחושב בתנאים אחרים.
בילדותו תואר ספרואנס כנער שקט, שגילה כישרון בכתיבת שירה. הוא נודע כאינטלקטואל שאהב מוזיקה קלאסית, שלא עישן, המעיט בשתייה חריפה והעדיף שוקו חם, אותו הכין בעצמו. לאחר שפרש מן הצי אהב בעיקר גינון, ונהג לצעוד בכל יום 10 קילומטרים; גם בגיל 70 היה רזה ובכושר גופני מעולה. מסופר עליו שזמן קצר לאחר קרב מידווי הקריא אחד מהקצינים בגשר הפיקוד ידיעה על רצח אכזרי בארצות הברית. אחד הקצינים תהה בקול מי יכול לעשות מעשה כזה. ספרואנס השיב בשקט: "מה אתה חושב שאני עשיתי כל הבוקר"?
אחת מסגולותיו המיוחדות הייתה יכולתו ליצור מערכות יחסים טובות כמעט עם כל מי שפעל איתו. לספרואנס כמעט ולא היו יריבים, ומוריסון כותב עליו:
ספרואנס היה אדם מופנם ושקט. הוא סירב להפוך לדמות ציבורית ידועה, כפי שעשו עמיתיו ויליאם הלסי ומארק מיטשר, ומפקדו, צ'סטר נימיץ. הוא סלד מאור הזרקורים והתרחק מעיתונאים. בשל כך לא זכה להכרה הציבורית לה היה ראוי. מוריסון כותב בהערת שוליים בספרו, כי לאחר שקרא את מה שכתב עליו מוריסון בתיאור קרב מידווי, ביקש ספרואנס לשנות את הכיתוב "המנצח בקרב" ל"מפקד שייטת נושאות מטוסים". מוריסון מתאר כי התעלם מהבקשה. הוא הפך למעין אגדה מעורפלת בצי: הישגיו היו ידועים, אך אישיותו הייתה נסתרת ולא ידועה. את חייו הפרטיים, תחושותיו ורגשותיו חילק רק עם מעטים.
הנצחה
המשחתת ספרואנס שהושקה ב-10 בנובמבר 1973, קרויה על שמו. זו הייתה המשחתת הראשונה בסדרה, וכמקובל כל המשחתות מסוג זה נקראו משחתות מסדרת "ספרואנס". האונייה הוצאה משירות ב-18 במרץ 2005. ב-6 ביוני 2010 הושקה משחתת נוספת בשם ספרואנס, משחתת מסדרת ארלי ברק. נכדתו של ספרואנס, אלן ספרואנס הולשר, השיקה את האונייה.
האודיטוריום הראשי בקולג' המלחמה הימי, בניופורט, רוד איילנד, נקרא על שמו. במבואה נמצאת פרוטומה של ספרואנס.
אור סולומון
אור סולומון (נולד ב-27 באוגוסט 1993) הוא כדורסלן ישראלי, גובהו 2.02 מטר. הוא התחיל את הקריירה במכבי ראשון לציון, שיחק במספר קבוצות בליגת העל ובליגה הלאומית וזכה עם הפועל באר שבע באליפות הליגה הלאומית. כמו כן שיחק סולומון במדי הנבחרות הצעירות של ישראל.
קריירת משחק
סולומון החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון. ב-2011, כאשר שיתף פעולה עם אחיו, יניב, זכה סולומון עם הקבוצה באליפות המדינה לנוער. באותה עונה נבחר סולומון על ידי האתר ספסל לשחקן העונה של מחוז הדרום של ליגת הנוער.
בקיץ 2009 שיחק בנבחרת הקדטים באליפות אירופה שנערכה בליטא וקלע 11 נקודות בממוצע למשחק. בקיץ 2011 שיחק במדי נבחרת הנוער באליפות אירופה דרג ב'. הנבחרת סיימה את האליפות במקום השביעי כאשר סולומון מוביל את הנבחרת עם 17 נקודות למשחק. בקיץ 2012 השתתף עם נבחרת העתודה באליפות אירופה דרג' ב' שנערכה בבולגריה. סולומון קלע כ-14 נקודות למשחק בעוד העתודה זכתה במקום השלישי ועלתה לדרג א'. סולמון שיחק במדי העתודה באליפות אירופה דרג א' ב-2013 שנערכה באסטוניה וקלע כ-10 נקודות בממוצע למשחק בעוד נבחרת העתודה סיימה במקום ה-15. ב-2012, לקראת מוקדמות יורובאסקט 2013, זומן סולומון לסגל המורחב של נבחרת ישראל, אך בסופו של דבר לא נטל חלק במשחקים.
את דרכו בליגת העל החל סולומון בעונת 2010/11 במכבי ראשון לציון כאשר שותף בשלושה משחקים במהלך העונה הסדירה. עונה לאחר מכן שותף סולומון ב-18 משחקים במהלך העונה הסדירה ובחלקם עלה בחמישייה הפותחת. הוא שיחק כ-7 דקות קולע 1.3 נקודות בממוצע למשחק. באותה עונה הגיע סולומון עם ראשון לציון לפיינל פור של ליגת העל וכן לגמר גביע המדינה בו הפסידה ראשון לציון למכבי תל אביב, כאשר סולומון קלע שתי נקודות במשחק הגמר.
בשתי העונות העוקבות עלו ממוצעיו של סולמון לכ-17 דקות וכ-5 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 2014/15 עבר סולומון לנס ציונה וקלע כ-4 נקודות בכ-13 דקות. עונה לאחר מכן עבר סולומון לאשדוד שם לראשונה עלה בחמישייה הפותחת ברוב משחקי העונה וקלע כ-5 נקודות בכ-22 דקות. סולומון הגיע עם אשדוד לגמר גביע המדינה וקלע 4 נקודות במשחק בו הפסידה אשדוד למכבי תל אביב.
ב-2017 הגיש סולומון תביעה בבית הדין לעבודה נגד אשדוד, על סך כ-33 אלף שקלים, בטענה כי הקבוצה לא הפרישה לו כספים לפנסיה ולפיצויים. בעונת 2016/17 שיחק סולומון במכבי קריית גת שם קלע כ-4 נקודות בכ-22 דקות משחק. קריית גת נשרה לליגה הלאומית בתום העונה.
סולומון החל את עונת 2018/19 בעירוני נהריה אך במהלך העונה הושעה על ידי הקבוצה. נהריה טענה כי סולומון ביצע הפרות משמעת וסירב לחתום על טופס היעדר תביעות. סולומון, באמצעותו של יושב ראש ארגון השחקנים, ניר אלון, איים לתבוע את נהריה וטען כי הקבוצה נמנעת מלשלם לו כספים המגיעים לו. עד השעייתו מנהריה שותף סולומון ב-8 משחקים בהם קלע כחצי נקודה בממוצע למשחק. ב-2019 הצטרף סולומון להפועל רמת גן גבעתיים מהליגה הלאומית.
אור הוא אחיו של הכדורסלן יניב סולומון.
הוטיות ענק
הוטיות ענק (שם מדעי: Heptaxodontidae) היא משפחת נכחדת של מכרסמים מקבוצת דמויי קביה אשר חיו באיים הקריביים במהלך תקופת המיוקן ותחילת הפליסטוקן. ייתכן שכמה מינים קטנים יחסית שרדו עד ההולוקן. כמה חוקרים טוענים שבני המשפחה הם פרפילטים ואינם קרובים.
ינה פויה
ינה שאנדור פויה (במקור פולק, בהונגרית: Pólya Jenő Sándor; בודפשט, 30 באפריל 1876 – בודפשט, 2 באפריל 1945 שהוא כנראה תאריך שגוי) היה רופא, כירורג יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה.
הוטיות ענק
מינים אלו דמו במראם לקפיבארה אך היו קרובים יותר למשפחת ההוטיים החיים כיום באיים הקריביים. מינים אלה היו גדולים בהרבה מקרוביהם החיים ואחד ממיני המשפחה, האמבליריזה מאנגווילה וסן מרטין הגיע למשקל 50-200 ק"ג, בדומה לדוב שחור אמריקאי והיה מגדולי המכרסמים בעולם, אם כי קטן יותר ממכרסמים קרובים כמו הג'וספורטיגסי, הגדול שבמכרסמים מעולם.
ינה פויה
ביוגרפיה
ינה פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב פויה (במקור פולק) ושל אנה דויטש. אביו היה כלכלן וסופר בעל שם. הצעיר מבין ארבעת אחיו הוא המתמטיקאי המפורסם בעולם ג'ורג' פוליה.
במהלך הקריירה שלו כמנתח פרסם פויה עבודות מדעיות רבות ערך בכתבי עת הונגריים וזרים, תוך התעמקות בתחומי ניתוחי הבטן, הפלסטיקה והנוירוכירורגיה, כמו גם באנטומיה כירורגית. עבודותיו ומחקריו הותירו חותם מתמשך במקצוע הכירורגיה בהונגריה. אחד הסוגים הנפוצים ביותר של ניתוח מעקף קיבה נקרא עדיין ניתוח פויה (ניתוח רייכל–פויה או ניתוח גסטרקטומיה) ברוב העולם. למרות הלחץ של משפחתו, הוא נשאר בממלכת הונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה. כבר בפנסיה, הוא כתב את עבודתו על תולדות המדע, "רומן הרפואה" (1942).
עקבותיו אבדו בחורף 1944/1945, בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ, וההנחה היא שנורה לתוך הדנובה בגלל מוצאו היהודי. תאריך הפטירה הפיקטיבי שלו (2 באפריל 1945) נקבע על ידי בית המשפט.
הניתוח של פויה
הידוע גם בשם ניתוח רייכל-פויה, זהו סוג של גסטרואנטרוסטומיה אחורית שהוא שינוי של ניתוח בילרוט השני שפותח על ידי ינה פויה ופרידריך פול רייכל. הניתוח כרוך בכריתה של 2/3 מהקיבה עם סגירה עיוורת של גדם התריסריון ואסטומוזיס גסטרו-המעי הריק רטרוקולית.
מלחמת מכמש
מלחמה זו, היא המלחמה הראשונה המתוארת בתנ"ך, בה נלחם צבא קבע עברי בפיקודו של מלך כנגד צבא זר.
רקע וסדר הכוחות
לאחר מינוי שאול למלך על ישראל הוקם לראשונה בישראל צבא קבע, שחולק לשתי חטיבות - האחת מנתה 2000 לוחמים ומפקדה היה המלך שאול, והחטיבה השנייה - בפיקודו של יונתן בן שאול - מנתה 1000 לוחמים. מטרת הצבא הייתה להאבק בכיבוש הפלישתי של הארץ, שהטיל עול ומס כבד על אזור שפלת ההר.
הפעולה המלחמתית שפתחה את המלחמה הייתה התנקשות של יונתן בנציב פלשתים שהוצב בגבע בנימין, עיר בשטח שבטו של שאול. ההתגרות נחשבה להכרזת מלחמה, וצבאות גויסו משני הצדדים, אולם כאשר ראו הישראלים את סדר הכוחות הפלישתי - שכלל, על פי המתואר, 30,000 רכב, 6,000 פרשים, ו"עם כחול אשר על שפת הים לרב" - נסוגו הישראלים ובהם גם רבים מאנשי צבא הקבע. עוד מתואר, כי באותה תקופה לא היו לישראלים כלל חרבות או חניתות מקצועיות, בשל מעין סנקציה על החימוש שהטילו הפלשתים על ישראל, ועל כן כלי הנשק היחידים (מלבד שתי חרבות שהיו בידי המלך שאול ובנו יונתן) היו כלי עבודה חקלאית, כמו את או מחרשה, שהוסבו לשימוש צבאי.
הישראלים, אם כן, נסוגו מההר מזרחה, בזמן שהפלשתים עלו אל ההר ונאספו במכמש.
תקופת ההמתנה
בזמן שהכוחות הפלשתים נאספו לקרב, נעצר שאול בגלגל - יישוב הממוקם הרחק מזרחה, סמוך לנהר הירדן - ושם המתין לבואו של הנביא שמואל, שהבטיח להגיע אחרי שבעה ימי המתנה על מנת להקריב קרבנות לאל ולתת הוראות למלך הטרי. בזמן ההמתנה המשיכה העריקה מן המחנה, עד שביום השביעי שאול איבד את הסבלנות והקריב את הקרבנות, כשבכוונתו לצאת מיד לאחר מכן לקרב.
שמואל, שהגיע מיד לאחר הקרבת הקרבנות, תקף את שאול, ביקר את כך שלא קיים את ציוויו, והכריז על עונשו - העברת המלוכה ממנו אל אדם אחר.
לאחר מכן פקד שאול על מי שנותר בפיקודו, כ-600 לוחמים בלבד, לעלות אחריו לגבע, מול מכמש. פלשתים, מולו, פיצלו את כוחותיהם לשלושה ראשים, שמטרתם הייתה להשחית את הארץ ולפגוע בכפרים ובתושבים.
מעשה יונתן ונערו
יונתן בן שאול היה באותה עת עם נושא כליו מול מכמש. ביחד עם הנער, הוא ערך בחינה של מצבם הפסיכולוגי של הפלשתים - הוא פסע בוואדי תלול בשעה שחיילים פלשתים חנו בראש הצוק. הנחתו של יונתן הייתה, כי אם הפלשתים יראו תוקפנות וירדו אל הוואדי על מנת לפגוע בהם, סימן שהם בעלי מוטיבציה חזקה, אבל אם הפלשתים ידרשו מהישראלים הפוסעים בוואדי לעלות אל הצוק - סימן שהם בטוחים בעצמם יתר על המידה וכתוצאה מכך יש בקרבם שאננות ואלוהים יעזור ליונתן ונערו לנצח אותם. והפלשתים אכן ביקשו מיונתן לטפס אליהם.
כשהגיע יונתן אל ראש הצוק, החל להכות את הפלשתים בחרבו, בסיוע נושא הכלים. התקיפה המפתיעה והאגרסיבית גרמה לחרדה במחנה פלשתים, והם החלו לנוס. את המנוסה זיהו אנשי שאול, ניצלו את המצב והחלו לרדוף אחר הפלשתים.
המקרא מציין כי "הָעִבְרִים הָיוּ לַפְּלִשְׁתִּים כְּאֶתְמוֹל שִׁלְשׁוֹם אֲשֶׁר עָלוּ עִמָּם בַּמַּחֲנֶה סָבִיב", כלומר הפלשתים נעזרו במלחמתם גם באנשים מבני ישראל. עם זאת, גרסת תרגום השבעים היא "עבדים" במקום "עברים". כך או כך, המשך הפסוק מספר כי גם עברים (או עבדים) אלה הצטרפו לצד הישראלי כשראו כי הוא מנצח.
יהונתן ויערת הדבש
שאול החליט לנצל את המנוסה הפלשתית, והשביע את הלוחמים לשמור על יום צום - על מנת שהלוחמים יקדישו את כל כולם למלחמה, ולא יעצרו אפילו כדי לאכול. הפקודה החריגה לא הייתה ידועה ליונתן, שבמהלך המרדף טעם מעט דבש, וכאשר העירו ליונתן בעקבות השבועה, יונתן הגיב ששבועה זו לא טובה. בתום חלקו הראשון של המרדף, הלוחמים הרעבים עצרו על מנת לאכול מן השלל - בהמות המשא הפלשתיות שנותרו מאחור - ועשו זאת בתחילה שלא על פי הלכות השחיטה, עד ששאול עצר אותם וניהל את הזבח באופן הראוי.
שחזור המערכה במלחמת העולם הראשונה
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917, עבר קו החזית בין הכוחות הבריטיים לכוחות העות'מאנים בין ירושלים לרמאללה, ובסמוך לאזור המערכה העתיקה. בפברואר 1918, פקד הגנרל אלנבי על הדיוויזיה ה־60 הבריטית להתקדם לעבר יריחו. צעד מקדים לקראת ההתקפה היה כיבוש הכפר מכמס. אחד ממפקדי המשנה הבריטיים זיהה את הדמיון בין היישוב הערבי ליישוב העתיק מכמש המוזכר בקרב זה, והציע למפקדו לנסות לפעול באופן דומה ליהונתן בקרב הקדום - איגוף מפתיע באמצעות כח קטן. כח סיור שנשלח לבדוק את האזור מצא נקודה שהתאימה לסיפור המקראי, שהייתה בה נוכחות צבאית עות'מאנית חלשה. המפקד הבריטי שלח פלוגה שחצתה בחשאי את נחל מכמש, הכתה את הכח העות'מאני הקטן שעמד בדרכה, והשתלטה על הרמה ממזרח למכמס, הגבוהה מהכפר ושולטת עליו. בעקבות התקפה זו התמוטט מערך ההגנה העות'מאני באזור, והכפר נכבש במהירות ובמחיר נמוך.
מדרשת לינדנבאום
מדרשת או"ת לינדנבאום (בעבר נקראה מדרשת ברוריה) היא מדרשה תורנית לנשים בשכונת ארנונה בירושלים הפועלת תחת רשת אור תורה סטון. המדרשה היא אחת המסגרות הגדולות בישראל ללימוד תורה לנשים, והראשונה שהתקיים בה לימוד גמרא לנשים בסגנון ישיבתי. תוכנית הלימודים במדרשה כוללת גמרא, מדרש, תנ"ך, מוסר, חסידות ומחשבת ישראל.
הקמת המדרשה
מדרשת לינדנבאום החלה את דרכה בשנת 1976, אז כונתה על שם מייסדה וראשה הרב חיים ברבנדר, אשר עמד במקביל בראש ישיבת המבתר. שמה הרשמי היה "מדרשת ברוריה", על שם ברוריה, אשתו הלמדנית של רבי מאיר, אחד מחכמי המשנה הבולטים. את שמה הנוכחי קיבלה מדרשת לינדנבאום בשנות התשעים, על שם זוג הנדבנים בלדה ומרסל לינדנבאום המעורב במפעלים פמיניסטיים ותורניים.
המדרשה נחשבת כחלוצת המדרשות התורניות לבנות, במקביל למדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן. המאפיין המובהק ביותר של חדשנותה הוא כניסתן של התלמידות ללימוד גמרא, תחום ישיבתי מרכזי שהיה עד אז נחלתם של מוסדות ישיבתיים לגברים בלבד.
בהתחלה הייתה המדרשה בעלת זיהוי אנגלוסקסי מובהק, אך בחלוף השנים התחזק אופיו הישראלי של המקום.
תוכניות לימוד וצוות המדרשה
במדרשה מתקיימות תוכנית לבנות מישראל ותוכנית לבנות מחו"ל. תוכנית הדגל של המדרשה היא תוכנית "הדס" המשלבת לימודים במדרשה עם שירות צבאי מלא. הבנות לומדות שנה לפחות במדרשה בתנאי פנימייה ואחר כך מתגייסות לצה"ל, בעיקר לשירות בחילות החינוך, המודיעין או האוויר.
במדרשה ישנן גם תוכניות לנשים אחרי שירות לאומי או צבאי. תוכנית אחת היא תוכנית ברוריה המיועדת לנשים מיד לאחר השירות ולפני הלימודים האקדמאים או תוך כדי אותם לימודים. בתוכנית השנייה, המכון למנהיגות הלכתית, לומדות המשתתפות גמרא והלכה באינטנסטיבות במשך חמש שנים, ונבחנות במבחנים המקבילים למבחני ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית.
התוכנית לבנות חו"ל היא מהוותיקות שבמדרשות בישראל. בתוכנית מושם דגש על לימודי גמרא והלכה בצד לימוד תנ"ך ומחשבת ישראל. התוכנית שמה דגש על חינוך ציוני. בנות חו"ל מגיעות לשנת לימודים בארץ, חלקן נשארות לשנת לימוד שנייה ומיעוטן עולות לארץ מיד או בתום לימודיהן האקדמיים בחו"ל. התוכנית כוללת בעיקר בנות מאמריקה הלטינית (בתוכנית מיוחדת שנקראת "אמל"ט") ומאמריקה הצפונית.
הרב שלמה בראון הוא ראש תוכנית חו"ל, הרבנית נעמי ברמן ראש בית המדרש של תוכנית חו"ל והרב אהד טהרלב הוא ראש התוכנית הישראלית. עד תשע"ח כיהנה הרבנית חנה גודינגר (דרייפוס) כראש בית המדרש. נכון ל-2021 משמשת הרבנית בילי רבינשטיין כראש בית המדרש. מלמדים במדרשה פרופ' הרב דניאל אפשטיין, הרב שוקי רייך, הרב ברוך גיגי (ראש ישיבת הר עציון), הרב אביה הכהן, הרב ד"ר דוד בן זזון, הרב חיים נבון ועוד.
זוויירצ'ה
זוויירצ'ה (בפולנית: Zawiercie; בגרמנית: Warthenau) היא עיר בפרובינציית שלזיה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
תחילתה של העיר בשני כפרים סמוכים, שהיו בבעלות משפחות אצולה. בשנת 1847 צורף היישוב המאוחד למסילת הברזל שחיברה בין ורשה ווינה, והדבר הביא לפיתוחו, ולהפיכת היישוב למוקד תעשייה. בשנת 1926 הוענק ליישוב מעמד עירוני.
יהודי זוויירצ'ה
קהילה יהודית מאורגנת התקיימה ביישוב מסוף המאה ה-19, ויהודי המקום נטלו חלק מרכזי בפיתוחו התעשייתי של היישוב. בתקופה זו התקיימו ביישוב מספר בתי כנסת וישיבה.
טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, אשר בעקבותיה נערכו פרעות ביהודי המקום. בשנים 1919 ו-1921 נערכו ביהודי היישוב שני פוגרומים, בם נרצחו מספר יהודים. כמו כן, סבלו יהודי העיר מחרם על עסקיהם. בין מלחמות העולם התגברה בעיר הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות. בשנים אלה נמנו בעיר כ-7,000 יהודים, כרבע מתושביה.
בין רבני העיר היה הרב אריה צבי פרומר. בעיר כיהנו באדמו"רות רבי אברהם פנחס שלום משושלת אפטא ורבי מנחם מנדל לנדא נכדו של רבי אברהם מטשכנוב, ורבי נתן נחום הכהן רבינוביץ האדמו"ר מקרימילוב.
בשואה
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה והחרמת עסקים, וזאת תוך מעשי התעללות שונים. באפריל 1940 הובאו לעיר כ-600 פליטים יהודים מאזור צ'שין.
בספטמבר 1941 רוכזו כל יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר מעת לעת רצחו בו הגרמנים יהודים. תוך זמן קצר הצטרפו לגטו יהודי קרומולוב. באמצע שנת 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס ושוטרים פולנים, ושילחו כ-2,000 מיושביו לאושוויץ. בסוף 1942 החלה לפעול בגטו שבעיר מחתרת יהודית של חברי השומר הצעיר, אשר סייעה בניסיונות הברחת יהודים מהגטו למעבר הגבול של סלובקיה. במהלך השנה הובאו לגטו יהודי לאזי הסמוכה.
באוגוסט 1943 גירשו אנשי ס"ס ושוטרים פולנים את כ-6,000 עד 7,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיר לאושוויץ, תוך רצח אנשי היודנרט במקום. כ-500 עובדי כפייה שהושארו בגטו שולחו לאושוויץ ב-18 באוקטובר 1943.
קרחון הריסון
קרחון האריסון או קרחון הריסון (באנגלית: Harrison Glacier) הוא קרחון הממוקם בפארק הלאומי גליישר במדינת מונטנה שבארצותהברית.
קרחון הריסון ממוקם על רכס הפונה לכיוון דרום -מזרח מיד בסמוך דרומית להר ג'קסון, והוא הקרחון הגדול ביותר שנותר בפארק הלאומי גליישר,
נסיגת הקרחון
בשנת 2005, היה שטחו של הקרחון 1.89 קילומטקים רבועים. למרות שמומחים רבים קבעו כי כל הקרחונים בשטח הפארק עשויים להיעלם עד שנת 2030, קרחון הריסון איבד רק 9 אחוזים משטח הפנים שלו בתקופה של 40 שנה בין 1966 ל -2005. בהשוואה לרבים מהקרחונים הנסוגים בפארק הלאומי גליישר, אזור ההצטברות של קרחון הריסון נמצא בגובה גבוה בהרבה- 2,700 מטרים מעל פני הים, הדבר מאפשר לקרחון הריסון לשמו על איזון במאזן מסת הקרחונים שלו.
השוואות של תמונות הקרחון שצולמו בשנת 1913 עם תמונות משנת 2009 מצביעות על כך שהקרחון נסוג.
דעה קדומה
דעה קדומה היא עמדה נלמדת, לרוב שלילית, כלפי נושא מטרה כלשהו, עוד בטרם התקיימה עמו אינטראקציה חברתית, כל זאת על סמך השתייכותו החברתית של הפרט. בעוד שסטריאוטיפ הוא הכללה נמהרת הנוגעת למאפיינים של קבוצה חברתית, והדבקת מאפיינים אלה על כל חבר באותה קבוצה איתה האדם בא במגע, דעות קדומות נוגעות ליסוד הנפשי שבחוויה זו. מדובר, לרוב, ברגשות שליליים כלפי קבוצה חברתית וכל מי שחבר בה.
ההגדרה הקלאסית של "דעה קדומה" מקורה בעבודתו של גורדון אולפורט, "טבעה של דעה קדומה", משנת 1954. לפי גורדון, יש לדעה קדומה שני מרכיבים, יחס ואמונה, והיא באה לידי ביטוי ברמות הולכות וגדלות של אינטנסיביות: לשון הרע, הימנעות, אפליה, אלימות והרס פיזיים (ראו סולם אולפורט).
קשר בין עמדה פוליטית לבין דעה קדומה
מחקרים פסיכולוגיים שהוצגו בינואר 2017 בכנס השנתי של "האגודה לפסיכולוגיה חברתית ולפסיכולוגיה של האישיות" (SPSP), הראו כי גם שמרנים וגם ליברלים לוקים במידה שווה בדעות קדומות כלפי בעלי השקפות אחרות.
הפסיכולוג מארק ברנדט (מאוניברסיטת טילבורג) הראה במחקרו שבארצות הברית קיים דפוס קבוע של דעות קדומות לפי תפיסה פוליטית; לשמאלנים יש נטייה לדעה קדומה שלילית כלפי שמרנים, נוצרים פונדמנטליסטים, עשירים, אנשי תנועת מסיבת התה, חברות ענק, נוצרים מאמינים, מורמונים, אנשי צבא, קתולים, שוטרים, רפובליקנים ודתיים. במקביל, לימניים יש נטייה לדעה קדומה שלילית כלפי ליברלים, להט"בים, פמיניסטיות, אתיאיסטים, נזקקי רווחה, מהגרים בלתי-חוקיים, שחורים, מדענים, היספנים, איגודים מקצועיים, בודהיסטים, מוסלמים, היפים, היפסטרים, תומכי המפלגה הדמוקרטית, פאנקיסטים, מהגרים ובעלי הכנסות נמוכות.
בשנת 2016 התראיין ברדיו ד"ר ג'ון מייטון (John Mighton) וסיפר על ניסוי שבו הראו לשתי קבוצות נבדקים בעלי דעות פוליטיות מנוגדות שני סרטונים. בסרטון הראשון הם ראו אדם מהמפלגה שהם משויכים אליה כשהוא סותר את דברי עצמו, ובסרטון השני אדם מהמפלגה המנוגדת להם עושה זאת. ממצאי המחקר הראו כי שתי הקבוצות לא ראו את הכשל כשהיה מדובר בחבר המפלגה שהם השתייכו אליה, מה שהעיד על הטיה קוגניטיבית שקשורה לדעה הקדומה שיש להם על המפלגה האחרת.
דעה קדומה במרחב הווירטואלי
ההשפעות ההדדיות שבין המרחב הווירטואלי לבין שיח ציבורי והתנהגות חברתית הולכות וגדלות. ההתנהגות החברתית מושפעת בין היתר על ידי נטיות אימפולסיביות וקישורים אסוציאטיביים, כגון סטריאוטיפים, ולכן עלולה להוביל להתנהגות מפלה, באופן לא מכוון. כיום כנורמה חברתית, מקובל להוציא את הדעות הקדומות מהתרבות ומהחברה, אך למרות זאת עדיין ניתן לראות אותן כחלק מהנוף. דעה קדומה, שלעיתים מובילה להתנהגות אימפולסיבית, עלולה להתבטא בדרכים שונות, למשל הימנעות ושמירת מרחק. מכיוון שההתנהגות האימפולסיבית של בני האדם אינה מבדילה בין המציאות למרחב הווירטואלי, הדעות הקדומות עלולות לעצב את שני המרחבים.
מספר מחקרים עסקו בנושא, לדוגמה מחקרם של דוטש וויגבולדוס, שפורסם בשנת 2008, אשר התנהל במרחב הווירטואלי באמצעות אוואטרים בעלי צבעי עור שונים. במחקר זה הוכח כי הדעה הקדומה שברה את ההפרדה בין המציאות למרחב הווירטואלי והשפיעה על המשתמשים. המשתתפים במחקר היו מודעים לכך שהאוואטרים הם וירטואליים, אך עדיין מבלי כוונה התנהגותם הושפעה מהאימפולסיביות הנובעת מדעה קדומה, והם שמרו על מרחק רב יותר מהאווטארים הכהים, לעומת מאלה הבהירים. על כן, לנוכח קישורים אסוציאטיביים לא מכוונים, דעות קדומות עלולות לזלוג מהמציאות למרחב הווירטואלי, ולהפך. בהמשך לכך, גורמים קיצוניים עלולים לנצל זאת ולקדם דעות קדומות והתנהגות מפלה במרחב הווירטואלי, דבר שעלול להשפיע על המציאות, השיח הציבורי ועל החברה.
תאוריות
ישנן מספר תאוריות המציעות הסברים לדעות קדומות. ההסבר הראשון אישיותי, והשלושה האחרים סוציולוגיים-חברתיים.
קציר התבואה
"קציר התבואה" (1565) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב. הציור מוצג כיום בטירת לובקויץ (Lobkowicz) שבצ'כיה. הציור הוא חלק מסדרה של שישה ציורים המתארים תקופות שונות במהלך השנה, מהן נשארו כיום חמישה ציורים. מקובל להניח כי היצירה קציר התבואה מאפיינת את החודשים ספטמבר אוקטובר.
בקדמת הציור, מתוארת איכרים אשר עוסקת בפעולות שונות - נשיאת סלי פירות, נשיאת מגרפות ועוד. ברקע התמונה מופיעה קבוצת פועלים נוספת העוסקת באיסוף והעמסה של תבואה. הקומפוזיציה הפשוטה של התמונה מוליכה את העין של המתבונן אל צידו הימני של הציור, בכך תחושת העומק של הציור מועצמת.
ביצירה "קציר התבואה", כמו ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה, נמצאים ברקע צוקים שאינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה. ייתכן כי חלק מתיאורי ההרים מבוסס על רישומים שעשה ברויגל בעת ששהה באיטליה בשנת 1553, אך סביר להניח כי מקורם של נופים אלה הוא בדמיון היוצר של האמן.
רונאן המאשים
רונאן המאשים (באנגלית: Ronan the Accuser) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #65 מאוגוסט 1967, והיא נוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי. למרות שהוא משמש בעיקר כאויבם של ארבעת המופלאים ושומרי הגלקסיה, רונאן הפך בהמשך לדמות אצילית יותר.
רונאן נולד בכוכב הלכת הלה שבאימפריית הקרי, בענן מגלן הגדול. הוא חבר בחיל המאשימים, שמשמשים כמקביליהם החייזרים של מושלים צבאיים ומושבעים ארציים. עם הזמן הוא עלה בסולם הדרגות והפך לשלישי בעוצמתו באימפריית הקרי. האינטלקט העילאי (Supreme Intelligence) העניק לו את התואר "המאשים העליון של אימפריית הקרי". רונאן נשלח לכדור הארץ כדי לחקור את תבוסתו של רובוט שמירה של אימפריית הקרי מידי ארבעת המופלאים. הקבוצה מביסה את רונאן, מה שמוביל את גזע הקרי לשלוח לכדור הארץ משלחת של תצפיתנים, ובהם קפטן מאר-וול. הוא מנסה בהמשך לתפוס פיקוד על אימפריית הקרי ולהפיל את האינטלקט העילאי, אך זה האחרון מחזיק אותו תחת רסן.
רונאן מצליח לשבור את אחיזתו של האינטלקט העילאי מעליו ונלחם בקפטן מאר-וול, שבגד בגזע שלו והצטרף לצד גיבורי העל. במהלך מלחמת קרי-סקרול השנייה, רונאן מוציא להורג מתחזה סקרול של הגולש הכסוף. בתחילת אירועי "השמדה", רונאן מואשם בבגידה והוא מגלה שהופלל בידי חבר בכיר בבית המלוכה של הקרי. לאחר שהגן על אימפריית הקרי מפני גל ההשמדה של אניהילוס, רונאן מטהר את שמו והורג את הבוגד, לא לפני שזה האחרון מחבל באינטלקט העילאי. במעשה של חסד, רונאן הורג את האינטלקט העילאי והופך לשליט של אימפריית הקרי. במהלך שליטתם של גזע הפלנקס על הקרי באירועי "השמדה: כיבוש", רונאן עוזר לבני עמו להשתחרר מהכיבוש. רונאן מחזיק בכוח ובמהירות על-אנושיים, ובאמצעות השימוש בשלד חיצוני מקבל יכולת תעופה והקרנת אנרגיות.
את דמותו של רונאן בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"קפטן מארוול" מגלם השחקן לי פייס.
אברהם מוריץ רומנו
הרב אברהם מוריץ בן משה רומנו (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Avraham Moric Romano; 1894 ביילינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – סוף מרץ 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) היה הרב הראשי האחרון ליהודי ביטולה וכיהן בתפקידו מ-1931 ועד לתקופת השואה.
קורות חייו
אברהם רומנו נולד בביילינה במשפחה בת 7 נפשות. אחיו סלומון ושלוש אחיותיו: בלאנקה, מטילדה ואסתר. למד בישיבה בסרייבו ובה הוסמך לרבנות. אחיינו של אברהם רומנו, אשר כיהן ברבנות בסרייבו טרם מלחמת העולם הראשונה. הוא נישא ללאה לבית לוי (1898 סרייבו - 1942 סמדרבו) ולזוג נולדו שני בנים אברהם ב-1919 ומוריץ ב-1921.
בין 1919 – 1923 כיהן כרב בקהילת ביילינה. בהמשך ועד 1931, כיהן בקהילת דוברובניק.
ב-1931 התמנה לרב הראשי ליהודי ביטולה. בעת שמונה נתונה הייתה קהילת ביטולה במצב כלכלי וחברתי קשה. מ-1928 לא כיהן רב ראשי בקהילה והייתה הגירת פנים משמעותית מהעיר לקהילות מבוססות יותר. הרב פעל בקרב יהדות יוגוסלביה במטרה לעזור לקהילה ולשקמה. הוא פרסם מספר מאמרים על הקהילה בעיתונות היהודית בכללם בעיתון " Jevrejskom glasu" (בסרבו-קרואטית: הקול היהודי). בהמשך, ערכו ליאון קמחי ראש הקהילה והרב רומנו מסע בקרב הקהילות היהודיות במטרה לעורר את הנהגת יהדות יוגוסלביה לנקוט בצעדים מידיים כדי לחלץ את הקהילה ממצוקתה. עוד פעל לעודד את צעירי הקהילה לעלות לארץ ישראל. ב-1939 ביקר בארץ ישראל לבחינת חלופות עלייה ליהודי ביטולה.