cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכותל המערבי
מעמדו המשפטי והמדיני
בסוף המאה ה-15 הפכה סמטת הכותל לרכוש הווקף. בימי השלטון העות'מאני היו הכותל ושכונת המוגרבים חלק משטח בבעלות הנהלת הווקף על הר הבית. יהודים הציעו לקנות את הכותל מידי הווקף, כדי להעבירו לבעלות יהודית. השר משה מונטיפיורי היה מעורב בניסיון רכישת שכונת המוגרבים, בשנות השבעים של המאה ה-19 (אך לא תרם לבניית נדבכי הכותל העליונים, למרות הנטען בשיר הידוע). ב-1887 ניסה הברון אדמונד דה רוטשילד לרכוש את הכותל בעת ביקורו בארץ ישראל. ליוזמה זו התנגדו רבני ירושלים, מחשש לתגובה קשה של הערבים המוסלמים בעיר. יוזמה נוספת הייתה בשנת 1914, כאשר דוד ילין פנה אל שגריר ארצות הברית באיסטנבול, הנרי מורגנטאו, וביקש ממנו לפעול להסכמת השלטונות העות'מאניים להעברת הכותל לידי "החברה להחזקת המקומות ההיסטוריים בארץ ישראל" שנוסדה בידי ילין ואחרים. ילין העריך את הסכום שיש לגייס תמורת ההעברה בכמיליון פרנק צרפתי.
בשנים 1840 ו-1911 נקבע על ידי השלטונות העות'מאניים כי אין ליהודים זכויות ברחבה שלפני הכותל, מלבד הרשות לבקר במקום לשם תפילה – אך מבלי להביא ספסלים, מחיצות וספרי תורה. אולם היהודים לא השלימו עם האיסורים הללו, ובאמצעות שתדלנות בפני מושל המחוז והממונה על הווקף, היו משיגים את הסכמתם להתפלל כדרכם ללא הפרעה. בפסח 1922 מנעו המוסלמים מהיהודים להביא כיסאות למקום התפילה. השלטונות הבריטיים התערבו והמושל רונלד סטורס קבע באותה שנה, בהתאם למצב החוקי הקיים (ולא למצב בפועל), כי אין להביא כיסאות וספסלים.
קבוצות חרדיות אנטי-ציוניות (כגון חסידות סאטמר, נטורי קרתא ובעלי השקפה דומה) נמנעות מלבקר בכותל המערבי בעקבות פסיקתו של רבי יואלי'ש מסאטמר בספרו "על הגאולה ועל התמורה" כי אין להיכנס לכותל המערבי וקבר רחל מכיוון שהם נכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים ועל כן הפך בעיניהן לאחד מסמלי המדינה והגעה אליו עשויה להתפרש כמתן לגיטימציה לה.
תעמולת 'אל אקצא בסכנה' והכחשת הקשר היהודי לכותל המערבי ולהר הבית
עם שיבת עם ישראל לארצו גברה ההכחשה של הפלסטינים והעולם המוסלמי את הקשר בין ישראל להר הבית והכותל המערבי ותעמולת 'אל-אקצא בסכנה'. על רקע החשש מפני הציונות, החלו ניסיונות רכישת הכותל על ידי היהודים להתפרש בקרב הציבור המוסלמי כתחילתה של השתלטות יהודית על הר הבית כולו. ב-1922 החל הנושא הזה להפוך למרכזי בהסברה הערבית, עם פתיחתו של מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, על ידי המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל הערבי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם.
המופתי אמין אל-חוסייני עשה שימוש במסורת המחודשת של אל בוראק, בנוסף לטיעונים משפטיים, כדי לדרוש בעלות על הכותל בתקופת המנדט הבריטי. מסורת זו נעשתה מקובלת יותר ויותר בקרב ההוגים המוסלמים במהלך המאה ה-20, ככל שגבר הסכסוך בין היהודים לערבים, ובפרט לאחר מאורעות תרפ"ט שהחלו בכותל המערבי, ומכונות לפיכך בערבית "מהפכת אל-בוראק". כיום אין מוסלמים רבים המערערים על המסורת הזו. בהקשר זה המוסלמים מכנים את הכותל חָאיִט אַלְבּוּרָאק. בתחילת המאה ה-21, הכחישו לגמרי אישי דת מוסלמיים בכירים, בהם השייח' עכרמה צברי והשייח' מוחמד חוסיין, את הקשר ההיסטורי של היהודים לכותל המערבי, וטענו כי הוא שייך לווקף המוסלמי. ארכאולוג פלסטיני טען כי מציאת המטבעות שכנראה מאוחרות מתקופת הורדוס, מתחת לכותל המערבי שהוגדר על ידו בטעות "הקיר המערבי של בית המקדש" מהווה לדעתו עוד הוכחה לטענה הכוזבת של היהודים לגבי הקיום האגדי של המקדש.
הכותל הקטן
הכותל הקטן נמצא בהמשכו של הכותל המערבי לכיוון צפון. במקום מתקיימות תפילות המאורגנות על ידי ארגון "כותלנו", מיסודה של ישיבת עטרת כהנים, זהו המקום השני בקרבתו (מחוץ להר הבית) אל המקום המקובל כמקום קודש הקודשים. במנהרות הכותל נמצא "שער וורן", אשר נמצא מול קודש הקודשים במדויק.
הכותל הקטן נמצא סמוך לשער הברזל, ולמבקרים בו מתאפשרת לרוב הצצה אל תוך הר הבית. 'רחבת' הכותל הקטן היא סמטה צרה (כ-3 מטר) המובילה לבתי מגורים פרטיים.
מעלית הכותל ורכבל הכותל
ב-2019 החלו העבודות להקמת מעלית הכותל האמורה להקל על ההגעה אליו מן הרובע היהודי. באותה שנה אושרה גם הקמת הרכבל לכותל. תוואי הרכבל צפוי להתפרס על פני כ-1.4 ק"מ והוא צפוי לכלול כ-70 קרונות נוסעים.
העלאת גירה
הַעֲלָאָת גֵּרָה היא חלק מתהליך העיכול במעלי גרה המאפשר עיכול של מגוון רחב של צמחים המכילים תָּאִית (צלולוז), שקיבת בעל החיים אינו מסוגל לעכל. וכן הוא מאפשר אכילת כמויות גדולות בבת אחת והשלמת תהליך עיכול המזון גם לאחר זמן רב במקום מוגן מבעלי חיים העלולים לפגוע בחיה.
מערכת הקיבות
מערכת הקיבות נמצאת בצדו השמאלי של חלל הבטן. מערכת הקיבות של מעלי הגרה מורכבת מארבעה מדורים:
תיאור התהליך
המזון מתערבב בכמות גדולה של רוק והבהמה בולעת אותו, מבלי ללעוס, דרך הלוע (pharynx) אל הוושט, העובר לאורך קנה הנשימה, מצדו האחורי, ולאחר מכן בין שתי הריאות, ולאחר מכן דרך פתח בסרעפת אל ההמסס. המזון מאוחסן בבית־הכוסות, שם הוא מותסס באמצעות מיקרואורגניזמים ומתפרק. לאחר מכן, הוא עולה מבית הכוסות דרך הוושט חזרה אל הפה, מתערב שוב ברוק ונלעס היטב. לאחר מכן, המזון חוזר שוב אל הכרס ובית הכוסות. התהליך חוזר על עצמו עד שהמזון מתפרק לחתיכות קטנות המסוגלות לעבור דרך הפתח הקטן המוביל אל קיבת־העלעלים, שם נספגים רוב הנוזלים שבתערובת והמזון המוצק עובר אל קיבת־המיצים. שם המזון מתערב עם מיצי עיכול ואנזימים. מן הקיבה המזון עובר אל התריסריון וממשיך בתהליך העיכול.
בעלי חיים מעלי גרה
מעלי גרה שייכים לקבוצה מעלי גירה שבסדרת מכפילי הפרסה. לקבוצה שייכים המשפחות הבאות:
ביהדות
על פי כללי ההלכה אחד משלושת הסימנים הדרושים לכשרות הבהמה הוא העלאת גרה (שני הסימנים האחרים הם נוכחות פרסה והיותה שסועה).
רפאל רוזין
רפאל (רפי) רוזין (9 בדצמבר 1936 - 14 באפריל 1985) היה רופא ישראלי, מומחה ברפואה שיקומית, ראש האגף השיקומי של בית החולים תל השומר ופרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רוזין נולד בירושלים למינה ושמואל רוזין. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962, והתמחה ברפואה שיקומית.
בפרוץ מלחמת ששת-הימים הוחלט במשרד הביטחון להקים בישראל מחלקה לנפגעי חוט השידרה, ובהמלצתו של סר לודוויג גוטמן מאנגליה, אחד מגדולי הרפואה השיקומית בעולם, מונה רוזין לעמוד בראשה, למרות גילו הצעיר. בשנת 1971 נסע רוזין לשנת השתלמות במרכזים שיקומיים בחו"ל, ובשנת 1973 הקים את המחלקה לנפגעי חוט-השידרה בבית החולים תל השומר. כאשר המחלקה הייתה בשלבי התארגנות ראשונים פרצה מלחמת יום הכיפורים. בזמן המלחמה טיפל הצוות הרפואי בפצועים הרבים שהגיעו מהחזית, במחלקה שפעלה במבנים זמניים, עם ציוד חסר ובתנאים קשים. לאורך תקופת שירותו של רוזין במחלקה, טיפל אגף השיקום בפצועי צה"ל, נפגעי פעולות תגמול ותקריות גבול וכן בפצועי מלחמת שלום הגליל.
ב-1976 התמנה רוזין לראש האגף השיקומי של בית החולים שיבא בתל השומר. בניית מבנה הקבע של מרכז השיקום הסתיימה רק שלוש שנים לאחר מכן. רוזין היה פעיל בכל שלבי התכנון וההקמה של מרכז השיקום בתל השומר.
ב-1977 התמנה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1985-1978 כיהן כראש החוג לרפואה שיקומית וראש החוג לריפוי בעיסוק. הוא מונה לפרופסור מן המניין לאחר ביצוע מחקרים אקדמיים רבים בנושא השיקום.
תוך כדי עבודתו בבית החולים היה פרופ’ רוזין מעורב בפעילות שיקומית ארצית נרחבת, שכללה בין השאר השתתפות פעילה בוועדות שונות מטעם משרד הבריאות, משרד העבודה והרווחה, משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי. בנוסף לכך היה מעורב בייעוץ שיקום הנכים בקיבוצים. הוא פעל בכנסת למען חקיקת תיקון לחוק למען נגישות מבני ציבור לנכים (התקבל ב-4 במאי 1982).
יזם רעיונות שונים כדי לקדם את רווחת הנכים ואת דרכי שיקומם. כך למשל יזם הכנסת טכנולוגיות מיחשוב חדישות לטובת הנכים בראשית עידן המחשב, תכנון אביזרים ומיכון המותאמים לצרכים המיוחדים של המטופלים, גיבוש גישות סוציאליות ליברליות בשיתוף גופים ומוסדות כגון משרד הביטחון והביטוח הלאומי, והבאת קופים שאולפו במיוחד כדי לסעוד את המטופלים. הוא יזם וקידם את ארגון הגג של הנכים, והיה בין מקימי המרכז למידע וייעוץ לאביזרים, בינוי ותחבורה לנכים, מילבת. כמו כן היה המנהל הרפואי של מרכז רקנטי לטיפול בנפגעי ראש, ויו"ר האגודה הישראלית לשיקום.
יזם והקים את החוג לפיזיותרפיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שבראשו עמד בשנות חייו האחרונות, והיה חבר במועצה המדעית של האוניברסיטה (בית הספר למקצועות הבריאות ע"ש שטייר). כמו כן פעל למען מעמד אקדמי למקצועות הריפוי בעיסוק והפיזיותרפיה, ויזם את הקמת בית-הספר לפיזיותרפיה במרכז הרפואי שיבא בתל-השומר.
רוזין ייחס חשיבות רבה לספורט הנכים בישראל ובמסגרות הבינלאומיות, וייצג את ישראל בוועדה הרפואית של אולימפיאדת הנכים.
פרופ’ רוזין כונה בפי מטופליו "האבא של הנכים", וזאת בשל ניסיונו לשלב יכולת רפואית עם הבנה לצרכיו הנפשיים של המטופל. זאת למרות מגבלותיו הבריאותיות.
חיים אישיים
נפטר בגיל 48 לאחר מאבק ארוך במחלת גושה קשה ממנה סבל כל חייו. נקבר בבית-הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
רוסאל
החברה הוקמה על ידי מיזוג של חברת "רוסיסקיי אלומיניי", עם נכסי האלומינה של קבוצת גלנקור השווייצרית, שהושלם במרץ 2007. החברה הייתה מאוגדת במקלט מס באי ג'רזי, אך המטה שלה נמצא במוסקבה, בפדרציה הרוסית. מניותיה של החברה נסחרות בבורסה של מוסקבה ובבורסת הונג קונג. מאז 25 בספטמבר 2020 שינתה החברה את מקום ההתאגדות שלה מג'רזי לקלינינגרד, רוסיה.
החברות שקדמו לרוסאל
השורשים של החברה נעוצים בפעילות העסקית של האוליגרך הרוסי אולג דריפסקה, שנכנס לתעשיית המתכות כסוחר סחורות וכברוקר בבורסת הסחר של מוסקבה (Moskovskaya Tovarnaya Birzha) ולאחר מכן בבורסת הסחורות וחומרי הגלם הרוסית (Rossiyskaya Tovarno-Syryevaya Birzha). כמתווך, דריפסקה עסקה במגוון רחב של סחורות, כולל אלומיניום. עבודתו כללה גם מסחר עם מפעלי היתוך אלומיניום גדולים ברוסיה.
בשנים 1991–1994, חברות שהוקמו על ידי מר דריפסקה בגיבוי האוליגרך מיכאל צ'רנוי, החלו להשקיע במניות של חברת SAZ (Sayanogorsk Aluminum Smelter), אחד ממפעלי האלומיניום החדשים והמודרניים ביותר שנבנו בימי ברית המועצות בשנים 1980–1985. בשנת 1994, דריפסקה מונה למנכ"ל SAZ.
צ'רנוי עצמו היה שותף עם האחים דוד וסימון ראובן (אנשי עסקים בריטיים ממוצא יהודי-עיראקי) בחברת "טרנס-וורלד" "Trans-World Group", חברה למסחר באלומיניום שהוקמה ב-1991. מגזר האלומיניום היה אחד הענפים שעבר תהליך ההפרטה מהיר לאחר פירוק ברית המועצות. האחים ראובן קנו אלומיניום מברית המועצות מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20. אך אחרי פירוק ברית המועצות, גילו שהם לא יכולו להשיג את המתכת המוגמרת במחירים נמוכים מתקופת ברית המועצות, ואז למכור אותם ביוקר במערב. הם גייסו את ולדימיר ליסין, שהיה סמנכ"ל בכיר במפעלי מתכת ברית המועצות, והצליחו לרכוש דרכו את גם את חומרי הגלם וגם את המוצר המוגמר. בשנת 1994, "טרנס-וורלד" כבר מכרה יותר מ-600,000 טון אלומיניום בשנה, או רבע מסך יצוא האלומיניום של רוסיה. ככל שיותר מהתעשייה של רוסיה הופרטה, "טרנס וורלד" רכשה חלקים במפעלי האלומיניום הגדולים במדינה, כדי למנוע את עלייתם של מתחרים, שגם הם עשויים להיות מעוניינים בחתימה על עסקאות לרכישת חומרי גלם.
תקופה זו קיבלה את הכינוי "מלחמות האלומיניום" בה האחים לב ומיכאל צ'רנוי פעלו לדחוק מתחרים מהשוק. ארבע שנות אלימות חריפה במגזר האלומיניום, שבמהלכן נרצחו עשרות מנהלים, בנקאים, סוחרים ומאפיונרים. הקרבות עקובי הדם ביותר התנהלו סביב השליטה במפעל האלומיניום הענק "קראסנויארסק". קבוצת "טרנס-וורלד" החזיקה ב-20% מהמפעל, אבל גם מתחרותיה, והמאפיה הרוסית, הצליחו לקנות להם דריסת רגל בחברה. בקיץ 1995 נרצח אולג קנטור, נשיא בנק שזה עתה רכש החזקה גדולה למדי בקראסנויארסק. חודש לאחר מכן נרצח פליקס לבוב מחברת "AIOC", חברת סחר מניו יורק שזכתה במכרז הייצוא של קראסנויארסק. לבוב היה נציגה של AIOC ברוסיה. אחר כך AIOC ויתרה על החוזה שלה עם "קראסנויארסק" והכריזה על פשיטת רגל.
בשנת 1997, החברות שבשליטת דריפסקה עברו ארגון מחדש, שהוביל להקמת "סיבירסקי אלומיניום" לניהול נכסי אלומיניום ואלומינה שנרכשו על ידי דריפסקה. עד שנת 2000 ניהלה "סיבירסקי אלומיניום", בין יתר הנכסים הקשורים לאלומיניום, את מפעל האלומיניום בסיאנוגורסק, מפעל בסיינאל, מפעל לייצור בסמארה, ומניות מיעוט בבית הזיקוק לאלומיניום ניקולייב באוקראינה. בנקודה זו התפצלה קבוצת Trans-World המקורית. במקביל מיכאיל צ'רנוי הסתכסך עם האחים דוד וסימון ראובן, פרש מקבוצת "טרנס-וורלד", וחבר לדריפאסקה במפעל האלומיניום "קראסנויארסק". ואילו ולדימיר ליסין דחק את האחים ראובן מהשליטה בחברת "טרנס-וורלד".
המיזוג ליצירת רוסאל
בתחילת שנת 2000 רכש האוליגרך רומן אברמוביץ' את חברת "טרנס-וורלד", תמורת 600 מיליון דולר. מיד אחר כך החל בתהליך מיזוג עם "סיבירסקי אלומיניום" של דריפסקה. באפריל 2001, רשויות הפיקוח ברוסיה נתנו את אישורם להקמת החברה הממוזגת "רוסאל", שהפכה ליצרנית האלומיניום השנייה בגודלה בעולם אחרי חברת "אלקואה" האמריקנית, שהייתה אז חברת האלומיניום הגדולה בעולם. בעלי המניות של "טרנס-וורלד" ו"סיבירסקי אלומיניום" החזיקו כל אחד במחצית מהמניות של "רוסאל". לחברה הממוזגת הייתה אז שליטה בשלושה מפעלי התכה גדולים ורישיון לרכוש רביעי. בבעלותה או בשליטתה היו גם שני מכרות עופרת האלומיניום הגדולים ביותר בשטחי רוסיה, ושמונה מפעלים המייצרים מוצרים שונים של אלומיניום. בסך הכל שלטה החברה החדשה על 70% מהתפוקה הגולמית של האלומיניום הרוסי. עם איחודה הרשמי הבטיחה "רוסאל" לפעול ליישום ניהול עסקי שקוף ומקצועי יותר. לאחר המיזוג החלה "רוסאל" לפעול גם מחוץ לרוסיה ורכשה מפעלים ומכרות באפריקה באוקראינה ואוסטרליה.
אברמוביץ' היה באותה עת שותף זוטר של האוליגרך בוריס ברזובסקי, שטען אחר כך ב"משפט ברזובסקי נגד אברמוביץ'", שהוא היה בעל המניות העיקרי במחצית מ"רוסאל", והוא העביר אותם למשמורת של אברמוביץ' בעת שברח מרוסיה. אברמוביץ' מכר בהמשך את חלקו בחברה לדריפסקה.
בדצמבר 2000, זמן קצר לפני השלמת המיזוג ליצירת "רוסאל", הוגשה בבית משפט פדרלי במנהטן, ניו יורק, תביעה אזרחית נגד מיכאיל צ'רנוי ואולג דריפאסקה על ידי שלוש חברות לסחר במתכות, שהיו בקשרי עסקים עם צ'רנוי בשנות ה-90. התובעים דרשו 2.7 מיליארד דולר על הנזקים שנגרמו להם בעטיים של מעשי צ'רנוי ושותפיו. לטענתם דריפאסקה, צ'רנוי ובעלי בריתם עשו, במישרים או בעקיפים, אין-ספור מעשים פליליים, ובכללם רצח, סחיטה, הונאה והלבנת כספים בכדי להשתלט על נכסי אלומיניום בהן חברות הסחר היו שותפות. המעשים כללו אלימות פיזית והלבנה של כספים, שהושגו כתוצאה מפעילות לא-חוקית גם בארצות הברית, כדי לקדם את המזימה. הם לא הגישו כתב הגנה וכופרו בסמכותו של בית משפט אמריקני לדון בעניינים האלה.
בסוף 2004 הגיש איש העסקים דלול חיידרוב תביעה על סך 1.5 מיליארד דולר נגד צ'רנוי ודריפסקה במדינת דלאוור, בה טען כי השניים השתלטו על מפעל שהיה בשליטתו ברוסיה בפעולות סחיטה ואיומים. המפעל הפך אחר כך לחלק מ"רוסאל".
המיזוג ליצירת יונייטד קומפני רוסאל
בקיץ 2006 נתן נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישור למיזוג בין "רוסאל" לחברת האלומיניום הרוסית השנייה בגודלה Sual (Siberian-Urals Aluminium Company), חברה זו הייתה בשליטת האוליגרך ויקטור וקסלברג, שבעקבות המיזוג החזיק 25% ממניות "רוסאל". העסקה כללה גם את נכסי האלומיניום של חברת המסחר בסחורות גלנקור, שקיבלה 13% ממניות החברה הממוזגת שהחלה לפעול בשם "יונייטד קומפני רוסאל"(United Company Rusal). המיזוג הושלם בתחילת 2007 ודריפסקה הפך לאיש העשיר ברוסיה עם הון שהוערך אז בכ-21 מיליארד דולר.
ביוני 2007 הודיעה "יונייטד קומפני רוסאל" על תוכנית לביצוע הנפקה ראשונה לציבור ב, לפי שווי שוק של כ-30 מיליארד דולר. בעקבות תוכנית זאת הגיש האוליגרך מיכאל צ'רנוי תביעה נגד אולג דריפסקה לבעלות על 40% ממניות "רוסאל" לפני המיזוג צ'רנוי טען שהוא מחזיק 13% מהמניות של "יונייטד קומפני רוסאל", אך שמו נמחק ממרשם בעלי המניות במרמה. דריפסקה ביקש להעביר את המשפט מבריטניה לרוסיה, אך בית משפט בלונדון דחה את בקשתו באוגוסט 2009. דריפסקה מצדו שכר את פעיל הימין אביגדור אסקין לביצוע האזנות סתר וניהול קמפיין שלילי נגד צ'רנוי. בתגובה צ'רנוי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד דריפסקה, ושמונה אנשים נוספים. בטענה כי דריפסקה מימן קמפיין חובק עולם, לרבות בישראל, של הכפשתו והשמצתו בעיני הציבור ובעיני רשויות אכיפת החוק, במטרה להביא לשלילת אזרחותו ולגירושו מישראל וכדי לגרום לדה-לגיטימציה שלו ולהקטין בכך את סיכויי התביעה האזרחית שהגיש נגדו. במאי 2009, הוצא נגד צ'רנוי צו מעצר בחשד להלבנת הון בספרד, של חברה בבעלותו הרשומה במדינה. דריפסקה העיד נגד צ'רנוי בתיק הלבנת הון, וטען כי שילם לצ'רנוי 250 מיליון דולר כדמי חסות בשל קשריו עם המאפיה ולא עבור מניות שהחזיק ב"רוסאל". בספטמבר 2012, פרסמו השניים הודעה קצרה לעיתונות, בה הכריזו שהגיעו להסדר וכי התביעה שהגיש צ'רנוי בבית משפט בלונדון בוטלה.
ביולי 2008 רכשה "יונייטד קומפני רוסאל", בתמורה לכ-14% ממניותה, כ-5 מיליארד דולר במזומן והתחייבויות תשלום נוספות בסך 2 מיליארד דולר, כ-50% מחברת נורילסק-ניקל, חברה לכרייה וייצור של פלדיום, ניקל, פלטינה, וקובלט, שהייתה בשליטת האוליגרך מיכאיל פרוכורוב. בעקבות רכישה זו, רכישות קודמות והמשבר הכלכלי העולמי עמדה "רוסאל ", בסוף 2009, על סף פשיטת רגל. אך הגיעה לבסוף להסכם עם 70 בנקים, לארגן מחדש את חובותיה, שעמדו על סך 17 מיליארד דולר.
הנפקת החברה בהונג קונג
באפריל 2008 הודיע דריפסקה כי הוא החליט להנפיק את החברה ב, ולא בבורסת לונדון, עקב תנאים נוחים יותר, אולם אישור ההנפקה ארך זמן רב. החברה הונפקה לבסוף בינואר 2010, וגייסה 17.4 מיליארד דולר הונג קונג (2.2 מיליארד דולר) בהנפקה ראשונה לציבור של חברה רוסית בבורסת הונג קונג. מניית "רוסאל" החלו להיסחר בבורסת הונג קונג ב-27 בינואר 2010.
בפברואר 2018 הודיעה החברה כי תמנה את סמנכ"לית הכספים שלה, אלכסנדרה בוריקו, למנכ"לית. האישה הראשונה שתמונה לתפקיד. דריפסקה הודיע כי פרש מתפקיד מנכ"ל רוסאל ונשיא קבוצת En+ כחלק מסבב מינויים כולל בחברה.
ב-9 באפריל 2018 ירדה מחיר המינה של "רוסאל" ב-50% ביום אחד, במסחר בבורסת הונג קונג, כשהמשקיעים החליטו להיפטר מהמניה לאחר שארצות הברית הודיעה כי החברה התווספה לרשימת החברות ובעליהן שעליהם הטילה סנקציות.
פעילות
מרבצי הבוקסיט הגדולים של רוסיה נמצאים באזור הרי אורל הצפוניים. המכרות המופעלים על ידי תאגיד סבאורלבוקסיטרודה (תאגיד בת של רוסאל) באזור זה מכילים כ־70% מעתודות הבוקסיט של רוסיה. משנות השישים של המאה העשרים התפתחה תעשיית אלומיניום גדולה ברוסיה בזכות האנרגיה החשמלית הזולה מהתחנות ההידרואלקטריות בסיביר ושני הכורים הגדולים בעולם להיתוך אלומיניום נמצאים ברוסיה.
חמדאן אל-כמאלי
חמדאן אסמאעיל מוחמד אל-כמאלי (בערבית: حمدان إسماعيل محمد الكمالي; נולד ב-2 במאי 1989) הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הבלם בשבאב אל-אהלי דובאי.
קריירה
ב-28 בינואר 2012 הושאל לחצי שנה לאולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית. בחצי השנה שלו בליון שיחק 8 משחקים עם קבוצת המילואים ואף כבש שער אחד, אך לא זכה לדקות משחק בקבוצה הבוגרת. בסיום העונה חזר לאל-ווחדה.
בקיץ הצטרף לשבאב אל-אהלי דובאי.
ב-27 בדצמבר 2008 אל-כמאלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות בתיקו 2-2 נגד. ב-7 ביולי 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-6 נגד. השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה 2011, גביע אסיה 2015 ובאולימפיאדת לונדון (2012).
אנדראה אנדרס
אנדראה אנדרס (באנגלית: Andrea Anders, נולדה ב-10 במאי 1975) היא שחקנית אמריקאית אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה בסיטקום של NBC "ג'ואי" בתור אלכס ובסיטקום של CBS "הכיתה".
ביוגרפיה
אנדרס נולדה במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית וגדלה בעיר דפורסט, משם עברה ללוס אנג'לס. היא למדה בתיכון האזורי של דפורסט וסיימה את לימודיה בשנת 1993. היא קיבלה תואר שני באומנות יפה מאוניברסיטת ויסקונסין-סטיבנס פוינט בשנת 1997. ב-2001 היא קיבלה מאסטר באומנות יפה מאוניברסיטת ראטגרס.
וולקנודון
וולקנודון (שם מדעי: Vulcanodon; משמעות שמו: "שן וולקנית") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הזאורופודים אשר חי בתור היורה לפני 188–199 מיליון שנה. המאובנים של הדינוזאור התגלו ב-1972 ברודזיה שכיום נמצאת בזימבבואה. נמצא ממנו רק מין אחד - Vulcanodon karibaensis. לצד הדינוזאור התגלה עוד סוג - Tazoudasaurus שבעבר נחשב לשייך לסוג.
הוולקנודון היה מראשוני הזאורופודים האמיתיים וגם מהמוקדמים שבהם. הוא הגיע לאורך 11 מטר ולמשקל 3.5 טון. כמה חוקרים סוברים שהאורך שלו היה קצר יותר - רק 6.5 מטר. מאובני שיניים שנמצאו באזור והיו דקים ומחודדים גרמו לחוקרים לחשוב שהיה שייך לקבוצה הקדומה פרוזאורופודה שהיו אוכלי כל אך נראה שהשיניים השתייכו לתרופוד נכחד לא-מזוהה אשר ניזון מנבלת הוולקנודון. לא ברור איך נראתה הגולגולת והשיניים האמיתיות.
כמו שאר בני משפחת הוולקנודוניים, סוג זה היה פרימיטיבי יחסית והיה בעל כמה תכונות שנעדרו מזאורופודים מאוחרים יותר. ייתכן שהוא היה יכול גם לעמוד זקוף ולא נצרך להשתמש ב-4 רגליים תומכות כמו המינים הענקיים המאוחרים. הגפיים והצוואר היו קצרים יותר.
עדנה פשר
עדנה פשר היא יועצת לניהול, מייסדת ומנהלת קבוצת ד"ר עדנה פשר ושות' - יועצים לניהול בע"מ, שותפה-מייסדת של "סטטוס" ויו"ר עמותת "המכון הישראלי לערים חכמות".
ביוגרפיה
פשר היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב (1966), תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1977) ותואר שלישי בתקשורת ארגונית מאוניברסיטת ניו יורק בתוכנית Media Ecology בהנחיית פרופ' ניל פוסטמן (1981). בשנת 1978 ייסדה את חברת ד"ר עדנה פשר ושות' - יועצים לניהול בע"מ, והיא עומדת בראשה עד היום. החברה עוסקת בייעוץ ארגוני וייעוץ אסטרטגי בישראל, בארצות הברית ובאירופה. החברה מפרסמת גם את כתב העת האלקטרוני "מזווית אחרת" בנושאי ניהול.
במשך שנים הייתה מורה לספרות בבית הספר דנמרק בירושלים.
בשנת 1991 ייסדה פשר את "סטטוס - הירחון לחשיבה ניהולית". כתב העת, שהפך לדיגיטלי בעריכת ד"ר ירון פשר, עוסק בהיבטים תאורטיים ומעשיים של ניהול וסוקר מחקרים אקדמיים בתחומים אלה. עד יוני 2008 פורסמו כ-200 גיליונות של כתב העת. במשך שנים רבות פרסמה טור בסטטוס בשם "להיות עשר", ובו עשר עצות קצרות בנושא ניהולי מסוים (כגון "להיות עשר בפיתוח יכולת אסטרטגית בארגון").
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת Wiley ספר שכתבה יחד עם ד"ר טוביה רונן ששמו "The Complete Guide to Knowledge Management".
בשנת 2015 יסדה את "המכון הישראלי לערים חכמות" (ע"ר) והיא יושבת הראש שלו. במכון חברים מומחים לפתרונות ומערכות חכמים, המשפרים את איכות החיים של התושבים. פשר פעילה בתחום מאז 2001 כשבקבוצת חלוצים בתחום ניהול ידע וחדשנות Entovation, שהיא פעילה בה מ-1995, נוצרה תובנה שהעיר הופכת לפלטפורמה המרכזית לחדשנות.
קישורים חיצוניים
אתרי גופים שייסדה הרצאות
מאמרים נבחרים
מונדיאל 1962
מונדיאל 1962 נערך בצ'ילה בין ה-30 במאי ל-17 ביוני. הנבחרת הזוכה הייתה ברזיל שזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שניצחה במשחק הגמר את נבחרת צ'כוסלובקיה.
רק שלוש מדינות התמודדו על אירוח המונדיאל: גרמניה המערבית, ארגנטינה וצ'ילה. אף על פי שארגנטינה הייתה עדיפה, נבחרה צ'ילה לארח את הטורניר, שנתיים לאחר רעידת האדמה שפקדה אותה. צ'ילה בנתה אצטדיונים חדשים לכבוד אירוח הטורניר.
מבנה הטורניר נשאר כפי שהיה במונדיאל 1958. 16 נבחרות העפילו לטורניר לאחר טורניר מוקדמות, וחולקו לארבעה בתים של ארבע נבחרות בכל בית. שתי הנבחרות הטובות ביותר מכל בית העפילו לשלב רבע הגמר.
בשלב הבתים איבדה נבחרת ברזיל את שחקנה החשוב ביותר, פלה, שהספיק לשחק שני משחקים בלבד לפני שנפצע, ובאחד מהם אף כבש שער. הפציעה של פלה הובילה לכך שגארינצ'ה הפך למנהיג החדש של ברזיל בטורניר. אף על פי שנולד נכה, עבר גארינצ'ה בילדותו מספר ניתוחים שבזכותם קיבל את היכולת ללכת. בהתחשב בהישגיו המרשימים בחייו האישיים ובעולם הכדורגל הפך גארינצ'ה לאגדה.
בית א'
בבית א', ברית המועצות ויוגוסלביה סיימו לפני אורוגוואי וקולומביה שהודחו.
בית ב'
בבית ב' הפסידה נבחרת שווייץ את כל משחקיה בשלב הבתים וסיימה במקום הרביעי והאחרון, בזמן שנבחרות גרמניה המערבית וצ'ילה סיימו במקומות הראשונים בהתאמה, ואיטליה במקום השלישי שממנו הודחה. בבית זה נערך אחד המפגשים האלימים ביותר בטורניר, בין הנבחרת המארחת לבין איטליה, שבסיומו היו צריכות הנבחרות ליווי משטרתי כדי לעזוב את האצטדיון.
בית ג'
ברזיל סיימה את בית ג' במקום הראשון לפני צ'כוסלובקיה שסיימה שנייה, ולפני מקסיקו וספרד שהודחו.
בית ד'
בבית ד' העפילו נבחרות הונגריה ואנגליה לשלב רבע הגמר, כשסיימו לפני נבחרות ארגנטינה ובולגריה שהודחו.
רבע גמר
באופן מפתיע, ניצחה נבחרת צ'ילה בשלב רבע הגמר את ברית המועצות, והעפילה לשלב חצי הגמר נגד המנצחת במשחק בין ברזיל לאנגליה. במשחק זה ניצחה ברזיל בתוצאה 1–3, תוך משחק נהדר של גארינצ'ה, שהבקיע צמד. במקביל ניצחונות בתוצאה 0–1 של נבחרת יוגוסלביה על גרמניה המערבית ושל נבחרת צ'כוסלובקיה על הונגריה, הובילו את שתי הנבחרות הסלאביות למפגש ביניהן בשלב חצי הגמר.
חצי גמר
רק כ־6,000 צופים חזו במשחק חצי הגמר בין נבחרות צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שבו ניצחה צ'כוסלובקיה בתוצאה 1–3.
במקביל חזו 76,000 צופים במשחק חצי הגמר השני בין הנבחרת המארחת, צ'ילה, לבין ברזיל. במשחק ניצחה ברזיל בתוצאה 2–4, ושלחה את צ'ילה למשחק על המקום השלישי נגד יוגוסלביה, שבו ניצחה המארחת בתוצאה 1:0.
גמר
לאחר 15 דקות של משחק הוביל מסופוסט את צ'כוסלובקיה ליתרון 1:0, לאחר שהשתלט על כדור רוחב שנבעט לעברו ודחק אותו פנימה.
כמו בגמר המונדיאל הקודם, שבו חזרה ברזיל מפיגור, גם כאן הצליחה לחזור מפיגור לאחר שער של אמרילדו, לאחר שתי דקות בלבד. הברזילאים לא עצרו, ושערים של זיטו וואוה הובילו אותה ליתרון 3:1, שממנו כבר לא יכלו לחזור הצ'כוסלובקים.
המשחק הסתיים בתוצאה 3:1, והוביל את ברזיל לזכייה שנייה ברציפות בתואר, הפעם בלי כוכבם שהוביל אותם לזכייה במונדיאל הקודם, פלה, שראה את נבחרתו מגנה בהצלחה על הגביע.
מצטיינים
נבחרת הטורניר:
החלטה 2068 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 2068 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-19 בספטמבר 2012. ההחלטה הכריזה על נכונות מועצת הביטחון של האו"ם להטיל סנקציות על ארגונים חמושים תוך הפרה של זכויות האדם של ילדים, הכוללת התעללות בילדים ושימוש צבאי בילדים ובנערים בפרט.
הנושא העיקרי שהיה במחלוקת היה הגעה למנדט של מועצת הביטחון להגן על ילדים בסכסוך מזוין. נקבעו גם אופני ההגנה מסוג זה ויעילותם או התאמתם של אפשרויות שונות. ההחלטה גם מציגה רשימה של מדינות בהן מופרות זכויות הילדים, עם תיאור של מצבם של ילדים בכל אחד. מטרת "רשימת הבושה", כפי שהיא מכונה, היא להפנות תשומת לב ובכך למנף לחץ על מדינות בהן נפגעים ילדים.
השומרים (סדרת טלוויזיה)
השומרים (באנגלית: Watchmen) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת גיבורי-על, המבוססת על הרומן הגרפי Watchmen מבית DC Comics שנכתב על ידי אלן מור ואויר על ידי דייב גיבונס. הסדרה נוצרה ופותחה על ידי המפיק דיימון לינדלוף עבור רשת "HBO", כאשר לינדלוף משמש כמפיק ותסריטאי בכיר. העונה הראשונה כוללת תשעה פרקים. הסדרה עלתה לשידור ב-20 באוקטובר 2019. בינואר 2020 דווח כי הסדרה לא תשוב לעונה שנייה עקב עזיבתו של לינדלוף.
בזמן שהסדרה עברה תהליכי הפקה ראשוניים, לינדלוף חשף בפוסט ארוך באינסטגרם כי הסדרה לא תהווה עיבוד ישיר לרומן המקורי, אלא תהווה "רמיקס"; מתוך כוונה לספר סיפור חדש לחלוטין בעולם בו התרחשו אירועי הסיפור המקורי. הסדרה גם תציג נקודות מבט שונות, כאשר הדמויות היחידות מהסיפור המקורי שהופעתן בסדרה אושרו עד כה הן דוקטור מנהטן, סילק ספקטר ואוזימנדיאס.
בישראל, הסדרה משודרת ב-yes, ב-HOT וב-סלקום tv. הסדרה זכתה בפרס אמי למיני סדרה הטובה ביותר.
תקציר העלילה
כמו ברומן הגרפי עליו היא מתבססת, גם הסדרה מתרחשת במציאות מודרנית חלופית בארצות הברית, בה גיבורי-על ופורעי חוק רעולי פנים הוצאו מחוץ לחוק בשל שיטותיהם האלימות, אך בעוד חלקם מתאספים כדי להתחיל מהפכה, אחרים מנסים לעצור אותה לפני שיהיה מאוחר מדי. למרות הפילוג שהמהפכה יוצרת בקרב האזרחים, שאלה אחת עולה ומטרידה את כולם: מי שומר על "השומרים"?
פיתוח
ב-20 ביולי 2019, במהלך כנס הקומיק-קון השנתי בסן דייגו, נחשף כי הסדרה עתידה לעלות לשידור במהלך אוקטובר 2019.
ליהוק
על אף שמועות כי את תפקיד הנשיא רוברט רדפורד - יגלם רוברט רדפורד, בסופו של דבר הדבר לא קרה מכיוון שהנשיא אינו מופיע בפרקי העונה.
צילומים
צילומי הפיילוט החלו ב-1 ביוני 2018 באטלנטה, ג'ורג'יה. לאורך החודש הצילומים התקיימו גם בערים ועיירות נוספות בג'ורג'יה, בהן מייקון, פייטוויל, נינן, פלמטו, ברוקס וטאקר. באוקטובר 2018 החלו צילומי ההמשך עבור שאר העונה הראשונה. המקומות בהן הצילומים התרחשו באותו החודש כללו את פלמוטו, ברוקאבן, פיטרי סיטי, דקטור ותחנת MARTA בצ'מבלה. בנובמבר 2018, הצילומים התקיימו ביישובים כמו פלמטו, קמבלה, מקדונו ותחנת MARTA בווסט לייק. בדצמבר 2018, הצילומים התקיימו מחוץ ליוניון סיטי, ניונן ומרכז הקונגרס העולמי בג'ורג'יה.
פיילוט
דקות ארוכות מפרק הפיילוט מוקדשות לתיאור הטבח הגזעי בטלסה משנת 1921. מפיק הסדרה, דיימון לינדלוף, קיבל השראה לפתוח את הסדרה בתיאורי המהומות ולבסס את הסדרה על מתחים גזעיים לאחר שקרא את מאמרו של קואטס בנושא. היבטים רבים של עלילת הסדרה מתבססים על המאורעות בטלסה כבסיס היסטורי לאלימות הגזעית לאורך הסדרה.
חביב אלקאניאן
חביב אלקאניאן (בפרסית: حبیب القانیان; 1909 – 9 במאי 1979, י"ב באייר תשל"ט) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי-איראני. כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית באיראן במהלך שנות ה-60 וה-70. אלקאניאן היה היהודי הראשון שהוצא להורג לאחר המהפכה האיראנית.
קורות חייו
עוד באותה שנה נבחר לראשונה ליושב ראש הקהילה היהודית באיראן, תפקיד שעתיד היה למלא ברציפות עד מותו, בשנת 1979.
יחד עם אחיו ומספר אנשי עסקים נוספים מהקהילה, הקים אלקאניאן עמותה שייעודה לגייס תרומות. על אף העובדה כי מרבית התרומות יועדו לקהילה היהודית, פעל אלקאניאן לגיוס תרומות גם לשאר חלקי האוכלוסייה.
הוא נהג לבקר בישראל לעיתים קרובות. בשנת 1968, אלקאניאן ואחיו רכשו את מגדל שמשון במתחם הבורסה ברמת גן וכן בניין אשר ישמש בהמשך כמקום מושבה של השגרירות האיראנית בישראל.
בשנת 1978, במהלך המהומות באיראן נגד שלטונו של מנהיג איראן השאה, שהה אלקאניאן בארצות הברית במסגרת עסקיו. למרות הפצרות מצד בני משפחתו ומכריו, החליט לחזור לאיראן בראשית 1979.
נסיבות מותו
לאחר ששהה במשך חודשיים במעצר, החל משפטו של אלקאניאן ב-8 במאי 1979. המשפט ארך כ-20 דקות בלבד. אלקאניאן טען בפני בית הדין כי איננו ציוני, וזאת חרף העובדה כי את מפעל הפלסטיק שלו בנתה חברה ישראלית וכי היו לו קשרים ענפים עם ישראל, כולל השקעות שונות במדינה. על אף טענותיו בפני בית הדין, הוא הורשע ונידון למוות.
ב-9 במאי 1979 הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בטהראן, היהודי הראשון ומן האזרחים האיראנים הראשונים שהוצאו להורג בטהראן של אחרי המהפכה.
הממשלה האיראנית סירבה לבקשת משפחתו של אלקאניאן לקבל את גופתו למען קבורתו. לאחר מסכת לחצים של מנהיגי הקהילה היהודית במדינה, דוגמת הרב הראשי של איראן ידידיה שופט, הסכימה איראן להעביר את הגופה למשפחה, אשר קברה את אלקאניאן בקבר לא מסומן בבית הקברות היהודי של טהראן, וזאת בהשתתפות מספר מצומצם של אנשים, בשל החשש כי פרסום הטקס יוביל למהומות נוספות. בהמשך, הוקמה מצבה בצמוד לקברו של אלקאניאן, אך לא נחרט עליה כל פרט בנוגע לנסיבות מותו.
בעקבות הוצאתו להורג נדחה טקס חנוכת בניין חדש לבורסת היהלומים הישראלית ברמת גן שנבנה בידי משפחת אלקאניאן.
השלכות מותו
זמן קצר לאחר הוצאתו להורג, עברה בסנאט האמריקאי החלטה הקוראת לגנות את הוצאתו להורג של אלקאניאן ושל יהודים אחרים, וכי יש לראות במעשים אלו הפרה של זכויות האדם באיראן.
מותו של אלקאניאן גרם להלם ופחד בקרב הקהילה היהודית באיראן. קרוב ל-75% מקרב יהודי איראן בחרו לעזוב את המדינה בזמן המהפכה וזמן קצר אחריה. מתוך קהילה של 80,000 - 100,000 איש, נשארו במדינה רק 8,756 יהודים (נכון למפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-2011).
בעקבות פרשת התולעת סטקסנט, אשר נטען כי נוצרה על ידי גוף ממשלתי לשם פגיעה במתקני הגרעין של איראן, עלתה השערה על ידי מומחי אבטחת מידע של חברת סימנטק כי מספר מסוים שהוכנס לקוד ונועד לסמן מחשבים אשר יהיו מוגנים מפעולת התולעת (19790509) אינו מקרי וייתכן שהוא מרמז על תאריך הוצאתו להורג של אלקאניאן. עם זאת, המומחים ציינו כי אין להסיק מכך על זהות המדינה שיצרה את סטוקסנט.
המיזם למיגור העישון
המיזם למיגור העישון (או בשמו המלא המיזם הרב מגזרי למיגור העישון), אשר נוסד ב-2016 על ידי אבינועם ערמוני, ד"ר מיכל חמו לוטם ושירה כסלו, הוא ארגון חברתי שמטרתו מניעת עישון בקרב בני נוער וצעירים בישראל. הארגון הוא חלק מקואליציה של ארגונים חברתיים העוסקים במאבק בעישון, ומתמקד בעיקר בזווית השפעה על הרגולציה, כמו שינויים של חוקים או תקנות בנושא העישון.
פיקוח על תכולת החומרים במוצרי עישון
בשנת 2017 הגיש הארגון בקשת חופש מידע למשרד הבריאות, שחשפה שבידי משרד הבריאות אין את הנתונים על תכולת החומרים המשמשים את חברות הסיגריות לייצור הסיגריות, ולא יוכל לדעת אם יוכנסו אל הסיגריות חומרים מסוכנים ורעילים. חשיפה זו גררה ביקורת על משרד הבריאות מצד מבקר המדינה, שראה בכך חיזוק להנחה שעל משרד הבריאות מופעלים לחצים גדולים מצד חברות הטבק.
בעקבות חשיפה זו, הוגשה הצעת חוק על בסיס נייר עמדה של המיזם למיגור העישון, בדבר חיוב חברות הטבק לפרסם את רכיביהן ואת מידת רעילותם.
בנובמבר 2018 לקח הארגון חלק במהלכים שגרמו לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת לאשר הגבלת כמות ניקוטין בסיגריות אלקטרוניות, ולהצהיר שבכוונתם לאסור סיגריות אלקטרוניות בטעמים.
הגבלות ומיסוי על סיגריית אייקוס
במהלך 2017 עתר הארגון לבג"ץ, לצד העמותה לדמוקרטיה מתקדמת, בדרישה לחייב את שר האוצר משה כחלון לחתום על הצו למיסוי סיגריית ה-אייקוס, מוצר טבק על בסיס חימום של חברת הטבק פיליפ מוריס . עתירה זו הוגשה בעקבות החלטה להחריג מוצר עישון זה מהמיסוי הנהוג על שאר מוצרי הטבק. עתירה זו הייתה חלק מקמפיין במטרה ללחוץ על שר האוצר, שיקבל את עמדת משרד הבריאות בעניין. בינואר 2018 חתם שר האוצר כחלון על צו המיסוי, המשווה את המס על סיגריית האייקוס למס על סיגריות, ובמרץ 2018 הצו אושר בוועדת הכספים ובכנסת.
איסור פרסומת והגבלת השיווק של מוצרי טבק ועישון
באפריל 2018 סייע הארגון לח"כים יהודה גליק, איתן כבל ואיל בן ראובן בהכנת הצעת חוק נוספת להגבלת השיווק והפרסום של מוצרי טבק. בדצמבר 2018 אושר החוק בסיוע ובליווי הארגון, אולם לאחר מאבק בבג"ץ הוחרגה העיתונות המודפסת מהגבלות אלו.
השוואת המס על טבק לגלגול למס על סיגריות רגילות
באוקטובר 2018 עתר הארגון לבג"ץ כנגד שר האוצר ומשרד הבריאות, בדרישה להשוות את המס על טבק לגלגול וסיגריות. העתירה הוגשה על ידי עו"ד אפי מיכאלי, והצטרפה אליה האגודה למלחמה בסרטן. ההסתדרות הרפואית הצטרפה במעמד ידיד בית המשפט. לאחר שהנושא לא טופל במשך מספר חודשים, בינואר 2019 קיבלה המדינה את עתירת הארגון לבג"ץ, והנחתה את שר האוצר, משה כחלון, להשוות את המס על הטבק לגלגול כפי שהוחלט. חודש לאחר מכן הוציא בג"ץ צו בנושא זה למשרד האוצר.
בג"ץ נענה לעתירת המיזם למיגור העישון והורה לשר האוצר להשוות את המס על הטבק לגלגול לזה המוטל על סיגריות רגילות. הצו החתום בידי שר האוצר נכנס לתוקף ב 21 בפברואר 2019.
השתתפות בדו"ח GGTC
בשנת 2021 כתב הארגון את הפרק על ישראל בדו"ח העולמי של המרכז העולמי לממשל תקין בפיקוח על טבק.
מיסוי סיגריות אלקטרוניות ונוזלי מילוי
בנובמבר 2020 עתר הארגון לבג"ץ באמצעות עו"ד אפי מיכאלי, בדרישה לחייב את שר האוצר ישראל כ"ץ לעשות שימוש בסמכותו ולהטיל מס על סיגריות אלקטרוניות (מוצר עישון אלקטרוני המבוסס על אידוי). ערב הגשת העתירה לא הוטל מס כלל על הסיגריות האלקטרוניות והעתירה ביקשה להטיל מס כלשהו על המוצרים. משרד הבריאות בעמדתו בנושא שנמסרה לשר האוצר, קבע כי אין לקיים הבחנה בנוגע למיסוי מוצרי עישון, והמליץ על הטלת מס על סיגריות אלקטרוניות בדומה למס המוטל על סיגריות, טבק לגלגול וסיגריית IQOS.
בנובמבר 2021, בסמוך למועד הדיון בעתירה, חתם שר האוצר ליברמן על צו המיסוי המטיל על סיגריות אלקטרוניות מס שווה לאלו של מוצרי העישון האחרים.
הכרה בינלאומית עבור הפעילות
המיזם זכה בפרס הוקרה World No Tobacco Day 2019 מטעם ארגון הבריאות העולמי –World Health Organization, לצד אנשי מקצוע וארגונים נוספים ברחבי העולם, עבור תרומתו למאבק למיגור העישון. זוהי פעם ראשונה שארגון ישראלי זוכה בפרס זה.
אונס (פירושונים)
אונס הוא פעולה הנעשית בניגוד לרצון החופשי.
משה בארקי
רבי משה בארקי (סביבות ה'תקפ"ט, 1829 - ד' בסיוון ה'תרע"ג, 9 ביוני 1913) היה רבה של איזמיר.
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תקפ"ט לערך באיזמיר, לאימו קלארה ג'וייא ולאביו, רבי רפאל אברהם בכור בארקי, שהיה בן למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלוניקי וממנה עברו לאיזמיר.
למד בישיבת "בית הלל" באיזמיר אצל רבי חיים פלאג'י ובעיקר אצל בנו רבי אברהם פלאג'י, אשר הביא בספריו לא אחת מתורתו של רבי משה, והיה בקשרי ידידות עם רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י.
כבר משנת ה'תר"ט ישנן עדויות על כך שהיה בעל מעמד חשוב בקהילת איזמיר, והיה חתום לצד ר' חיים פלאג'י על מינוי חברה קדישא. בשנת ה'תר"ל, כבר כיהן כדיין בבית דינו של ר' אברהם פלאג'י. בשנת ה'תרל"ו כינה אותו ר' אברהם בתואר "הרב הכולל", כלומר האחראי על גיטין וקידושין באזור איזמיר.עם פטירת ר' אברהם בשנת ה'תרס"ז התמנה תחתיו לראש רבני איזמיר, לצד החכם באשי רבי יוסף בן סיניור.
נפטר בד' בסיוון ה'תרע"ג. נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות החדש באיזמיר.
משפחתו
בסביבות שנת ה'תר"ט נשא את קאדין מלכה (נפטרה בגיל 73 בשנת ה'תרס"ז), וידועים לנו שבעה ילדים שלהם.
תורתו
היה כותב פורה של תשובות הלכתיות וחידושי תורה. מתואר שבשעת הלווייתו הניחו על יד מיטתו ארגז גדול מלא בחידושיו. עם זאת, רוב כתבי היד אבדו.
רבות מתשובותיו שרדו בכתבי חבריו ורבותיו, רבי חיים פלאג'י, רבי אברהם פלאג'י, רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י, רבי אליהו בכור חזן, רבי יצחק אבולעפיה ועוד.
בשנת ה'תשס"ג הדפיס אחד מצאצאיו, הרב יעקב בצלאל חרר, את הספר "מזכרת משה" ובו כלל את תשובותיו שהודפסו בכתבי חכמי דורו, וכן תשובות נוספות מכתב ידו, בתוספת חידושים על הלכות שבת ועל עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, הלכות גיטין וכן סדרי הגיטין שחתם עליהם בבית הדין.
יוסף דרורי
חייו
נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית אצל הפרופסורים מאיר יעקב קיסטר, דוד איילון ואליהו אשתור. למד בחוגים לערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של ארצות האסלאם. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "סוגיות בקורות הפאטימים בסוריה". דרורי קיבל את הדוקטורט בשנת 1984 תחת הנחייתו של דוד איילון.
מלמד בחוג לתולדות ארץ ישראל ובמחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן. היה ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה. לימד קורסים על צלאח א-דין ומלחמותיו, הביוגרפיה של צלאח א-דין או כשלים בביוגרפיה שלו. העביר קורסים על תולדות הארץ בתקופה הממלוכית, על חברון, רמלה וצפת. מאמריו האקדמיים עסקו בנושא הערבים והצלבנים, גאוגרפיה, הצלבנים בארץ ישראל, שליטים ערבים. שימש כחבר בצוות הישראלי של "מוזיאון ללא גבולות" MWF מפעל כלל ים-תיכוני ביוזמת האיחוד אירופי, שחיבר ספר על כל ארץ.
פרסם מאמרים רבים בספרות הפופולרית כמו דפים למורי דרך ובביטאונים דוגמת "דרך ארץ" ו"טבע וארץ". מאמריו עסקו בעניינים מוסלמיים, היישוב האסלאמי בארץ, מנהגיו וחגיו, העלייה לרגל לנבי מוסא ומנהגי חתונה. היה מורה דרך בחברה להגנת הטבע.
היה נשוי לפרופסור רינה דרורי, חוקרת האסלאם.
מחקרו
את מרב שנות פעילותו כחוקר הקדיש יוסף דרורי לנושא עברה האסלאמי של ארץ ישראל. בתחום רחב, אך לרוב בלתי מוכר זה כתב ופרסם מאמרים רבים שיש בהם משום חידוש וראייה מקורית.
במה שקשור לתקופה המוסלמית הראשונה ולעידן הכיבושים פרסם מאמר בשם "היכן הייתה המגפה?" ובו הוא קובע כי האתר עמואס, המזוהה במסורת המוסלמית כמקום ריכוזם של הלוחמים שכבשו את ארץ ישראל ובו נספו בכירי הלוחמים במגפה קטלנית, אין לראותו במערב הירדן (סמוך ללטרון של ימינו, בכפר שנשא שם זה ושנתקיים עד מלחמת ששת הימים), כי אם ממזרח לירדן במקום הנושא שם דומה. המיקום המוצע על ידי דרורי תואם את נתיב תנועת הכוחות, מסתייע במיקומם הסמוך של מאהלי שבטים ותיקים, בקברי לוחמים נודעים ובשמו שנשכח במידה מסוימת של המקום (עמתא). מסקנה זו מעלה תמונה אחרת של נתיבי הכיבוש הערבי והצלחותיו (המהוססות, המוגבלות והאטיות) בחדירה לפנים הארץ המיושבת.
לגבי סוף התקופה הערבית המוקדמת פרסם יוסף דרורי לקט של כארבעים קטעים המפוזרים בכמה חיבורים פרי עטו של נוסע ספרדי בשם אבן אלערבי. הספר על אבן אלערבי, המתעד האחרון של התקופה המוסלמית לפני נפילת הארץ לידי הצלבנים, משרטט את דמותו של מלומד משכיל מימי ביניים, מוריו, עמדותיו הרעיוניות, אבחנותיו ותצפיותיו ומעמיד תמונה עשירה ומקורית של אופי החיים בערי הארץ (טבריה, אשקלון, חברון, ירושלים) בסוף המאה האחת-עשרה.
תרומתו של יוסף דרורי לחקר התקופה האיובית, מלבד תרגום איגרת הניצחון של צלאח אלדין, אחרי כיבוש ירושלים הוא התווית דמותם של שני נסיכים מוכרים, אך שלא זכו מעולם למונוגרפיה. הכרת קורותיהם של נסיכים אלה אלמלכ אלאפצ'ל (בנו של צלאח אלדין) ואלנאצר דאוד (בנו של אלמעט'ם עיסא) מאפשרת היכרות עם היבט מכריע של התקופה והשלטון האיובי, שניווט את דרכו בין מרחבים עצומים (מתימן עד מסופוטמיה), לחצים צבאיים ממערב וממזרח, ופיצול פוליטי רב שעיקר את האפשרות לשרוד מול יריבים צבאיים כישרוניים. מנגד, בחצרות השליטים התפתחה תרבות מוסלמית חילונית (שירה, דקדוק, אגרות, היסטוריה) שהוכרה כבעלת יוקרה.
עיקר עניינו המחקרי של יוסף דרורי הוא בהעמקת קווי המתאר של היישוב בארץ ישראל בתקופה הממלוכית שלא נהנתה לפנים מעיון מזרחני נמרץ. פרק פרוגרמטי עוסק בשאלת רישום שלטון הממלוכים בארץ (הישגיהם וכישלונותיהם) ומאמר אחד מתאר את תרומת המקורות הממלוכיים להכרת הארץ. למאמר שנכתב לפני שלושים שנה והוא עדיין רב חשיבות נוספו זה לא מכבר השלמות ועדכונים. המאמרים העיקריים עוסקים בדמותו וברישום מעלליו של נביא הבית של הסולטאן ביברס - תוך ניצול מקורות שומרוניים-, בכיבושה של צפת והפיכתה - בהחלטה מחושבת של ביברס, הכובש, לעיר ראשה בגליל העליון לראשונה בתולדותיה. צפת הממלוכית נבנתה ואוישה על ידי הממלוכים ומשכה אליה מאוחר יותר אף את היישוב היהודי שראה בה עיר קודש. באופן דומה כתב דרורי על ירושלים, מתארה הפיזי, מושליה, צורת הממשל בה והפעילות החינוכית שהונהגה במוסדות הלימוד שלה, שחלקם קיים עד ימינו. במאמר אחר הוא הצביע על תרומת הממלוכים לחברון והפיכתם אותה מאתר המרוכז בלעדית סביב מתחם הקודש, לעיר שיש לה שכונות, תושבים ופרנסות נוספות.
שניים ממאמריו של דרורי בהם הוא עושה שימוש רב במקורות הממלוכיים הענפים, הם על דמויות ארצישראליות נודעות במאה הארבע עשרה, האחד אבן ארסלאן חסיד ובעל מופתים יליד רמלה, שאף ליכד סביבו חבורת מעריצים שהבליטה את עמדותיה בענייני דיומא, והאחר ברהאן אלדין אבן ג'מאעה, שופט ירושלמי שנקרא לכהן בקהיר, אך גילה - באופן יוצא דופן - יכולת עמידה מול לחצי השליטים ולא נעתר לגחמותיהם.
בתחום הממלוכי הרחב פרסם יוסף דרורי מאמרים על נסיך ממלוכי בשם אלנאצר אחמד, שמאן לשלוט מן הבירה בקהיר וטען לזכותו למשול מעיר שדה מדברית, ועל השדרוג בתפקיד הדואדאר, לכאורה, כך נאמר בספרי היעץ, לבלר בשרות משרד האגרות הממשלתי, אך בפועל עוזר בכיר, דיפלומט ויועץ צבאי בשדה הקרב לשליטים הממלוכים המאוחרים.
ניתן לסכם ולראות את יצירתו של יוסף דרורי בנושא תולדות הארץ בתקופה המוסלמית ובתקופה הממלוכית במיוחד בקידום ניכר של ידיעותינו בתחום מבחינה אורבנית וניהולית; הערכת תרומת הערבים והשליטים הממלוכים לערי הארץ ולחיי הרוח שלהן, תוך ניצול מסיבי של מגוון המקורות הכתובים העומדים לרשותנו, העשרתם ומיון מעלתם.
יוסף דרורי נמנה עם עורכי "ספר ירושלים בתקופה הממלוכית".
ואדי אל-עראיס
ואדי אל-עראיס (בערבית: وادي العرايس) הוא כפר פלסטיני הממוקם 10 ק"מ מזרחית לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם בצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,169 תושבים באמצע שנת 2006. שירותי הבריאות העיקריים מתקבלים בעובידייה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, אוכלוסיית ואדי עראיס הייתה 357 נפש. מאז מלחמת ששת הימים ב -1967, הכפר נמצאת תחת שליטה ישראלית. האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 501 תושבים.
סקוטלוזאורוס
סקוטלוזאורוס (שם מדעי: Scutellosaurus; מילולית: "לטאה מגוננת קטנה") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף מקבוצת התיראופורה.
מאפיינים
דינוזאור זה חי לפני 196 מיליון שנה באזור של אריזונה, ארצות הברית של תור היורה הקדום. הוא היה מאבותיהם של הסטגוזאורוס ושל האנקילוזאורוס וכמותם היה מכוסה במעין לוחיות עצם לאורך גבו ופלג הגוף העליון. הוא היה קטן מאוד - הגיע לאורך עד 1.2 מטר, לגובה 50 ס"מ ולמשקל 10 ק"ג והוא היה דו-רגלי זריז שאולי הסתמך יותר על זריזות מאשר על שריונו. ככל הנראה הוא היה אוכל צמחים.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים!.
אילנרמון (אסטרואיד)
אילנרמון (שם מלא: 51828 אילנרמון) הוא אסטרואיד שממוקם בחגורת האסטרואידים.
האסטרואיד התגלה במצפה הכוכבים פאלומר על ידי "Near-Earth Asteroid Tracking Program" (התוכנית למעקב אחרי אסטרואידים שקרובים לכדור הארץ) ב-20 ביולי 2001 ונקרא "51828". לאחר מכן שונה שמו של האסטרואיד ל"51828 אילנרמון" על שם האסטרונאוט אלוף-משנה אילן רמון, שנספה באסון מעבורת החלל קולומביה יחד עם שאר חברי הצוות של המשלחת ב-1 בפברואר 2003. כהנצחה לאסון, כל אחד מחברי המשלחת קיבל אסטרואיד על שמו.
חנא
{{פירושונים|אישים:
אחר:
ראו גם
}}
פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה
פרדיננדו השני דה מדיצ'י (באיטלקית: Ferdinando II de' Medici) (14 ביולי 1610 - 23 במאי 1670) היה הדוכס הגדול של טוסקנה בין השנים 1670-1621.
ביוגרפיה
פרדיננדו נולד ב-14 ביולי 1610, והיה ילדם השני ובנם הבכור של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ומריה מגדלנה מאוסטריה. אביו מת כשהיה בן 11, ואימו משלה בטוסקנה כעוצרת עד הגיעו לבגרות בשנת 1628.
פרדיננדו השני נודע באופיו הנוח ומזגו הטוב, תכונות אשר הקנו לו את אהדת נתיניו, אך היו לו לרועץ במהלך מילוי תפקידו. הוא נכשל בנסיונותיו לשמור על עצמאות טוסקנה מפני כוחות זרים ומפני הכנסייה. בשנת 1630 פרצה מגפה בפירנצה שגרמה למות 10% מהאוכלוסייה, ופרדיננדו ואחיו השתדלו לסייע בטיפול בחולים ובמיגור המגפה.
פרדיננדו סייע רבות לגלילאו גליליי במחקריו, ומינה את פאולו בוקונה לתפקיד בוטנאי החצר שלו.
ב-23 במאי 1670 מת פרדיננדו משבץ, ובנו קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1634 התחתן פרדיננדו עם דודניתו,, אך נישואיהם לא היו מאושרים והשניים חיו שנים רבות בנפרד.
לפרדיננדו וויטוריה נולדו שני ילדים:
בלהה מנהיים
בלהה מנהיים (1929 – ספטמבר 2022) הייתה פרופסור בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון וכלת פרס ישראל בחקר הסוציולוגיה לשנת ה'תשס"ג.
ביוגרפיה
בלהה מנהיים נולדה בקלן שבגרמניה, ועלתה לארץ ישראל ביחד עם משפחתה בהיותה בת שבע. גדלה בתל אביב עד גיל 17. למדה בגימנסיה בלפור, עשתה שנת שירות בקיבוץ מנרה ואחר כך החלה ללמוד באוניברסיטה העברית. בנובמבר 1947 עזבה את הלימודים וגויסה להגנה בירושלים בפלוגתו של יהושפט הרכבי, ממנה יצאה מחלקת הל"ה. שרתה במצור בירושלים, עד שגויסה לצה"ל עם הקמת המדינה. גויסה בצה"ל לח"ן (חיל נשים) והייתה טלפנית בגדוד של משה דיין. ב-1949 שוחררה יחד עם בני מחזורה ללימודים. ב-1951 נסעה בעקבות חברה חיים מנהיים ללימודים בארצות הברית, שם נישאו ונולדה לה בתם מיכל. את התואר הראשון סיימה באוניברסיטת קנזס, ואת והתואר השני באוניברסיטת אילינוי באורבנה. התואר השני היה בקרימינולוגיה, ונושא התזה היה התארגנות קהילתית למניעת עבריינות נוער. תואר שלישי קבלה בפסיכולוגיה חברתית במסגרת המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אילינוי. עבודת הדוקטורט עסקה בקבוצות קטנות ובדימוי העצמי והיא ראתה אור כספר.
מששבו לישראל בשנת 1957 הרצתה במכון לפריון העבודה והייצור ובבית הספר לעבודה סוציאלית בקריה. פרופסור ינאי טאב גייס אותה לטכניון בשנת 1959, ושם כיהנה במחלקה ללימודים כלליים ובהמשך בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול. ב-1981 מונתה כמופקדת הקתדרה על שם יגאל אלון למדעי האדם בעבודה בטכניון עד לפרישתה לגמלאות כפרופסור אמריטה ב-1997. ב-1984 הייתה האישה הראשונה שכיהנה כדיקן של הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון. לימדה גם כמורה מן החוץ באוניברסיטת חיפה, ושהתה בשבתונים כעמיתת מחקר וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברקלי, ראטגרס, מישיגן ובאוניברסיטה לטכנולוגיה בסידני שבאוסטרליה. שימשה כחברת מערכת של כתבי העת סוציולוגיה ישראלית, Sociology of Work and Occupations Publication Series of the Israel Sociological Society, חברה ורווחה. כיהנה כמרכזת מעמד האישה בטכניון בשנים 1987–1991, וזה היה המינוי הראשון מסוגו במוסד להשכלה גבוהה במדינת ישראל. כשפרשה מהטכניון כיהנה כאומבודסמן – נציבת תלונות הסטודנטים בטכניון בשנים 2001–2003. כיהנה בוועדות מרכזיות רבות בטכניון.
מבין תלמידיה הבולטים ניתן למנות את פרופסור דני יעקובסון מאוניברסיטת תל אביב, פרופסור נעמי כרמון מהטכניון, פרופסור יצחק סמואל מאוניברסיטת חיפה, ד"ר זהבה רוזנבלט מאוניברסיטת חיפה ועוד. הייתה חברה במשך תשע שנים (1999–2008) בוועדה למינוי פרופסורים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה. כיהנה פעמיים כנשיאת האגודה ליחסי עבודה, בשנים 1986–1988 ובשנים 1994–1999, והייתה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה בשנים 1996–1998. כן כיהנה במספר ועדות ציבוריות בנושאים של יחסי עבודה והדרכת עובדים.
מנהיים הייתה פעילה במועצה האקדמית במכללת יזרעאל בשנים 1997–2006 ובמכללת רופין בשנים 1999–2001. החל מ-2003 הייתה פעילה בוועדות הפיתוח ובמועצות האקדמיות של מכללת אורט בראודה בכרמיאל, ובמכללת כנרת בעמק הירדן. הייתה חברת אגודת הסוציולוגים האמריקנית, פי קאפה פי (אחוות סטודנטים מצטיינים), האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה, האגודה הסוציולוגית הישראלית, האגודה הסוציולוגית הבינלאומית. מאז שפרשה מהטכניון ועד למותה הייתה פעילה באגודה למען העיוור בחיפה. זכתה בתואר "אשת מופת" בחיפה.
בלהה מנהיים הייתה נשואה לחיים מנהיים (1927–2013), שהיה פרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון. נולדו להם שלושה ילדים.
נפטרה בספטמבר 2022, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
תחומי מחקריה
מחקריה של מנהיים התפרשו על מספר תחומים: פסיכולוגיה חברתית של הדימוי העצמי, סוציולוגיה עירונית, השפעת הטכנולוגיה על העובד, פרישה מן העבודה, המערכת הארגונית של עבודה, עמדות לעבודה, ובעיקר – מרכזיות תפקיד העבודה.
השפעת קבוצות התייחסות וקבוצות השתייכות על הדימוי העצמי
ספר זה, on the Self Image The Influence of Reference Groups, שראה אור ב-1957 בהוצאת אוניברסיטת אילינוי, הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של מנהיים. הספר מנסה לבדוק כיצד תופס האדם את עצמו ואת ההשפעה של הקבוצות אליהן הוא שייך ואליהן הוא מתייחס.
הגורם האנושי בעבודה
ספר זה כתבה מנהיים ביחד עם פרופסור ינאי טאב מהטכניון והוא יצא לאור בשפה העברית בשנת 1965 בהוצאות דביר ועם עובד. הספר היווה את הבסיס לתחום המקצועי הזה בישראל. מנהיים השתמשה בתאוריות של סוציולוגיה ופסיכולוגיה חברתית כדי לטפל בזיקה בין האדם לארגון בו הוא עובד. הספר עוסק בגורמים החברתיים של הארגון, מהו הארגון הפורמלי, כיצד מתבצעת חלוקת העבודה בתוך הארגון ואיך היא מושפעת מסוג המשימות. פה השתמשה מנהיים בתאוריה הסוציולוגית של מערכות חברתיות והסתמכה על הוגים כמו מקס ובר. היא ניתחה את הקשר בין אדם לארגון מנקודת ראות פסיכו-חברתית, ובחנה באילו אמצעים משתמשים על מנת ליצור מחויבות ארגונית. היא בחנה את המערכת של חלוקת עבודה ושל המבנה הארגוני הפורמלי ואת תפקודה ההנעתי של מערכת התגמולים החומרית והבלתי-חומרית. כן נבדקו קבוצות וקטגוריות בארגון, כגון המדרג הניהולי, קטגוריות מקצועיות, קבוצות לחץ. היא שמה דגש על תקשורת בארגון, כולל כשלים, חסמים ועיוותים בתקשורת. תשומת לב מיוחדת ניתנה לממד הבלתי-פורמלי של הארגון, ולהיבטים הבלתי-מתוכננים המתהווים בו.
הדימוי העצמי
בהמשך לתאוריה שהוצגה בעבודת הדוקטורט, חקרו מנהיים ונעמי כרמון את הדינמיקה של שינוי הדימוי העצמי בקרב סטודנטים לאדריכלות. המאמר הראה שהאדריכלים שבאים לטכניון מגיעים עם דימוי עצמי של אמנים ובתום ארבע השנים של לימודיהם בטכניון, הדימוי העצמי משתנה לכיוון דימוי הנדסי.
מחקרים בסוציולוגיה של מגורים
מנהיים ערכה מחקר על ואדי סאליב שהיה מועמד להריסה ובדקה את מבנהו הדמוגרפי ואת תפקודיו החברתיים. במחקר זה נחשף המערך החברתי של שכונת עוני, והועלה הצורך באספקת מגורים זולים לאוכלוסייה במעמד סוציו-דמוגרפי נמוך. היא ערכה מחקר ראשון בארץ על בניינים רבי-קומות. מנהיים חקרה ביחד עם תלמידים לאדריכלות את פרויקט רמת הדר, שהיה הבניין רב-הקומות הראשון בישראל. כן בדקו כרמון ומנהיים את המשמעויות החברתיות של מדיניות האכלוס הישראלית בעיירות פיתוח.
יחסי עבודה
היחסים והקשרים בין בעלי פונקציות ניהוליות ומערכת יחסי העבודה בארגונים היוו מוקד לסדרת מחקרים בתעשייה הישראלית. במחקרים אלה נבדקו הבדלים בעמדות של מנהלים, מנהלי עבודה ופעילי האיגוד המקצועי בהתאם לממדים מבניים וסקטוריאליים בארגונים.