cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גי דה ליזיניאן
תפיסת השלטון
תקופת שלטונו של גי דה ליזיניאן, קצרה נמהרת ועומדת באופן מוחלט בצל השואה של קרב קרני חיטין. בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד. השיא הגיע עם פעולותיו של רינו משאטיון שחזר לשדוד שיירות מוסלמיות העוברות בעבר הירדן. צלאח א-דין דרש ממלך ירושלים את חזרת השבויים ותשלום פיצוי על הנזק, אך פניית גי דה ליזיניאן לרינו משטיון נתקלה בסירוב מוחלט - בטענה כי למלך ירושלים אין כל סמכות חוקית ברוזנות של עבר הירדן.
קרב קרני חיטין
בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים ובאביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו. כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לריימון בסוף חודש מרץ 1187. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע.
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה. הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה. ונאלצו לעצור לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין. בשעת צהריים פקד המלך על רמון להיערך להתקפת נגד בראש גדודיו על מנת לפרוץ דרך לצבא הנצור לעבר מעיינות חיטין ועל ידי כך להציל אותו. טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו במקום, פקד לפתוח את השורות והפרשים עברו דרכם בלי לגרום לנזק ממשי למוסלמים. לאחר שעברו הפרשים של רמון, נסגרו השורות המוסלמיות. במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר רמון להציל את נפשו. המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
התוצאות של קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
כיבוש אשקלון
בחצי השני של חודש אוגוסט, לאחר כיבוש המצודות המקיפות את אשקלון הופיע צלאח א-דין מול חומות העיר. כדי לזרז את נפילת העיר שהייתה מבוצרת היטב הובאו מהכלא בדמשק גי דה ליזיניאן שהעיר הייתה רכושו הפרטי ומפקד מסדר הטמפלרים. בעיר לא היו חיילים כלל ובורגני העיר החליטו להתגונן. מיום 23 באוגוסט הורעשו חומות העיר על ידי כלי המצור המוסלמים ובמשך 14 ימים רצופים הופגזו חומות אשקלון ובסיכומם נפתחה פרצה בביצורים, בשלב זה ומשהוברר כי לא נותר צבא צלבני לחלץ את העיר נכנסו האשקלונים למשא ומתן ותמורת כניעתם ניתנו להם 40 יום לעזוב את העיר, גי דה ליזיניאן נכלל בהסכם והובטח כי הוא ישוחרר ביום 4 בספטמבר 1187. לאחר 35 שנים של שלטון נוצרי חזרה אשקלון לידיים מוסלמיות.
כיבוש ירושלים וסוף הממלכה הראשונה
חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, שנמשך מיום 20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ביום 2 באוקטובר. המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי ואלים, כאשר שני הצדדים מרגישים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם וסמל מרכזי בתרבותם. כיבוש העיר החזיר את ירושלים לשלטון מוסלמי לאחר 88 שנים של שלטון נוצרי. המוסלמים בראשות צלאח א-דין החלו בהפיכת ירושלים לעיר מוסלמית על ידי מחיקת עברה הצלבני. צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו מסגד אל אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים. כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי. ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים.
אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זעזעו את אירופה, גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי והביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי.
מאבק על המלוכה
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן המלך המובס של ממלכת ירושלים מהכלא המוסלמי, בהתאם להבטחת צלאח א-דין בעת המצור על אשקלון, ובתחילת שנת 1189 הופיע בלויית פמליה קטנה ובה מפקד מסדר הטמפלרים ז'ראר דה רידפור, וגיום ממונפראטו (אביו של קונרד), מול חומות צור ודרש כי קונרד יעביר את העיר לידיו, קונרד שסירב לדרישה טען כי זכויותיו של גי כמלך ירושלים אבדו עם התבוסה בקרב קרני חיטין וציווה לסגור את חומות העיר. הדים לאירוע זה נשמעים בחילוקי הדעות בין המקורות הנוצרים בעוד שאלו התומכים בריצ'רד לב הארי שהיה נותן החסות לגי דה ליזיניאן שופטים את קונרד לשבט על יחסו לגי דה ליזיניאן ומתארים בהערכה את המלך לשעבר. פרופסור פראוור מציין כי על רקע זה טופחה הטענה על בגידתו של רמון השלישי מטריפולי בקרב קרני חיטין - על מנת להסיט את האשמה על התבוסה מגי דה ליזיניאן. היסטוריונים צרפתים התומכים בפיליפ השני, מלך צרפת שנתן את חסותו לקונרד מצדיקים את מעשיו וטוענים כי לדרישתו אין כל תוקף מוסרי.
המצור על עכו
גי דה ליזיניאן חזר לטריפולי למשך החורף ובאפריל 1189 חזר והופיע מול חומות צור בלווית אשתו סיבילה, מלכת ירושלים ושוב סירב קונרד להכניס את המלך לשעבר ופמלייתו לתוך העיר. בשלב זה ובתמיכת אבירים אירופאיים שהגיעו לצור החליט גי דה ליזיניאן לצאת לכוון עכו המוסלמית במטרה לכבוש מחדש את ממלכתו. הוא יצא לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף. אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיע הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור. כאן עשה צלאח א-דין משגה טקטי ונמנע מליירט את הכוח הצלבני הקטן מתוך מחשבה כי בעת ריכוזם לפני עכו ייקל על המוסלמים להשמיד אותם. ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה. וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה. במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין, במהלך יולי 1190 נפטרו סיבילה ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו. מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית ובסוף 1190 הועבר הפיקוד רשמית לאנרי משמפן - העתיד אף הוא להחזיק לזמן קצר את כתר מלכות ירושלים.
איבוד כתר המלכות
ביום 24 בנובמבר 1190 נישאו איזבל הראשונה, מלכת ירושלים וקונרד ממונפראטו. כך זכה קונרד, בזכות ייחוס אשתו איזבל לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים, טענה שהועלתה בעבר בזכות היותו מציל שרידי הממלכה לאחר קרב חיטין. המחנה הצלבני התפלג, בעוד פיליפ השני, מלך צרפת תומך בקונראד המשיך גי דה ליזיניאן לתבוע את זכויותיו בעזרת תמיכתו של ריצ'רד לב הארי, הסכסוך התלהט והתנהל במקביל למצור הצלבני על עכו ועם כיבוש העיר הוחלט על ידי המלכים האירופיים כי גי דה ליזיניאן ישא את תואר מלך ירושלים עד מותו - ללא זכות להוריש את הכתר ובמותו יעבור התואר לקונארד או ליורשיו. לקונרד ואיזבל הובטחה אוטונומיה בצור ובביירות וצידון - לכשייפלו מחדש לידי הצלבנים. החלטות אלו היו משפטיות בלבד לאור העובדה כי לכל אורך השנים 1191- 1193 ניהל ריצ'רד לב הארי את רצועת החוף שבשליטת הצלבנים בעוד הצבאות המוסלמיים מקדישים את עיקר זמנם להרס שיטתי של ערי ומבצרי הארץ למנוע מהצבא הנוצרי אחיזה בהם.
על רקע זה, בעוד צבאו של ריצ'רד לב הארי ממשיך לדשדש בקרבות חסרי הכרעה בארץ הקודש הגיעו ביום 20 בינואר 1191 לחורבות אשקלון גדודים צלבנים והחלו להקים את חורבות ביצוריה. במהלך עבודת הביצורים נאלץ ריצ'רד להתמודד עם נטישה של הגדודים הצרפתים שתקופת שירותם תמה וגרוע מכך - עם חדשות קשות מאנגליה לפיהן אחיו ג'ון העוצר ניצב מול מרד גלוי. מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושמעה את ריצ'רד מכריז על עזיבתו. המועצה החליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
ייסוד הממלכה הצלבנית של קפריסין
לסיום נושא הכתרת השליט של ממלכת ירושלים פעל ריצ'רד להסדיר את ענייניו של גי דה ליזיניאן, והעביר לידיו את כיסא המלוכה של האי קפריסין אותו כבש ריצ'רד לב הארי בדרכו ממסינה לעכו. האי נמכר למסדר הטמפלרים אך שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, המסדר היה מעוניין לחזור בו מהרכישה והיו מוכנים להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי. גי דה ליזיניאן שילם דמי קדימה אלו למסדר הטמפלרים ובכך קנה את זכותם על האי והתחייב לשלם את שאר המחיר על האי לריצ'רד. כך עזב דה ליזיניאן את חופי ארץ ישראל ונחת בקפריסין שם ייסד את שושלת בית ליזיניאן ממנה יצאו במאה ה-13 מלכים לממלכת ירושלים הדועכת, ושלטה באי עד סוף המאה ה-15.
מותו של גי דה ליזיניאן
בשנת 1194 מת גי דה ליזיניאן מבלי להותיר אחריו יורש ונקבר בכנסיית הטמפלרים בניקוסיה. אחיו אמלריך השני ירש את כיסא השלטון של האי שלא היה עדיין ממלכה דה יורה - שליט קפריסין יקבל את ההכרה רק בשנת 1195 עם הכתרת אימרי דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין על ידי נציגו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דמותו של גי דה ליזיניאן באמנות
גי דה ליזיניאן מופיע בדקמרון (איטלקית: Decamerone) קובץ ספרותי ידוע מהמאה ה-14 מאת המחבר האיטלקי ג'ובאני בוקאצ'ו, בסיפור התשיעי מהיום הראשון - בו הביקורת של גברת מגסקוניה מטיבה את דרכיו של גי מלך קפריסין.
בסרט "צלאח א-דין" (1963) הבמאי המצרי יוסף שאהין מתאר את גי דה ליזיניאן אדם זקן ושוחר שלום הנדחף להרפתקאה גורלית על ידי רינו משטיון.
בסרט "ממלכת גן עדן" (2005) של הבמאי רידלי סקוט מופיע גי דה ליזיניאן כנבל תככן וחבר במסדר הטמפלרים.
פאריזר פלאץ
היסטוריה
לאחר הקמת חומת ברלין בסמוך לשער ברנדנבורג הפכה הכיכר לחלק מ"רצועת המוות" שממזרח לחומה. שרידי הבניינים פונו על מנת להקל על כוחות מזרח גרמניה אשר מנעו מתושבי מזרח ברלין להתקרב לחומה.
בשנת 2005 נבנתה בסמוך לכיכר (דרומית לה) האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו.
בכיכר יש תחנה של האו באן והאס באן, הנקראת Brandenburger Tor, על שם השער; עד שנת 2009 נקרא התחנה Unter den Linden.
אורית זוארץ
אורית זוארץ (ברוסית: Орит Зуарец; נולדה ב-21 בפברואר 1967) היא פוליטיקאית ישראלית לשעבר, חברת הכנסת ה-18 מטעם סיעת קדימה וסיעת התנועה.
ביוגרפיה
נולדה בשם סבטלנה מויסייבנה צ'רניאק (Светлана Моисеевна Черняк) בסיביר שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה). היא עלתה ארצה בשנת 1971 עם משפחתה למגדל העמק. בישראל עברה תהליך גיור יחד עם אמה ואחיה, בליוויו של הרב יצחק דוד גרוסמן ורעייתו במגדל העמק.,
זוארץ, שאובחנה כמחוננת, למדה בפנימיית שטיינברג ובתיכון כצנלסון בכפר סבא. שירתה בצה"ל ביחידת ממר"ם וביחידה 8200 של חיל המודיעין, כולל שירות קבע. בעלת תואר ראשון במדעי החברה והרוח עם התמחות בניהול ופיתוח קהילתי מהאוניברסיטה הפתוחה ובית ברל, ותואר שני במזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת תל אביב.
חברת כנסת
בכנסת ה-18 הייתה זוארץ חברה בוועדה לקידום מעמד האישה וכיהנה כיושבת ראש ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים בישראל. כחלק מפעילותה בוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים קידמה את הצעת חוק "איסור צריכת זנות וטיפול בקהילה", לפיו יופללו לקוחות של שירותי זנות. הצעת החוק מאפשרת לחשודים שנתפסו בפעם הראשונה לעבור "טיפול בקהילה" שהשלמתו תביא לכך שהחקירה נגדם תיסגר בשל חוסר עניין לציבור.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרשה מ"קדימה" והצטרפה למפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני, הוצבה במקום העשירי ברשימתה ולא נבחרה לכנסת התשע עשרה.
לאחר פעילותה הפוליטית
במרץ 2018 מונתה זוארץ למנהלת תוכנית "מסלול" לזהות יהודית של קרן "טריגובוף" והסוכנות היהודית בסנט פטרבורג.
חיים אישיים
זוארץ היא תושבת קדימה-צורן. נשואה ואם לשלושה.
יחסי ברזיל–מקסיקו
יחסי ברזיל–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. יחד, ברזיל ומקסיקו נחשבות כמדינות המאוכלסות ביותר באמריקה הלטינית ולשתי המדינות יש את הכלכלות המתעוררות הגלובליות הגדולות ביותר והן נחשבות למעצמות אזוריות. שתי המדינות חברות בקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, G-20, איגוד השילוב האמריקני לטיני, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקאיות והאו"ם.
היסטוריה
הקשר הראשון בין ברזיל למקסיקו התרחש באוגוסט 1824, כאשר שתי המדינות התקשרו ביניהן באמצעות הייצוגים הדיפלומטיים שלהם בהתאמה בלונדון. שתי המדינות הרחיבו את ההכרה ההדדית כמדינות עצמאיות והחליטו לפתוח במשא ומתן להקמת יחסים דיפלומטיים. היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל למקסיקו כוננו ב-9 במרץ 1825. בשנת 1831, שתי המדינות הקימו נציגויות דיפלומטיות בבירות זו של זו בהתאמה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 שתי המדינות היו המדינות היחידות באמריקה הלטינית שנשלטו על ידי מלכים; בברזיל על ידי הקיסר פדרו השני ובמקסיקו על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון; שני הקיסרים היו בני דודים.
בשנת 1914 הצטרפה ברזיל לקבוצה אזורית בשם מדינות ה-ABC (שכללה גם את ארגנטינה וצ'ילה). שלוש המדינות הללו היוו את המדינות העשירות והמשפיעות ביותר באמריקה הדרומית באותה תקופה. באותה שנה התערבו מדינות ה-ABC בסכסוך דיפלומטי בין ארצות הברית למקסיקו שהיו על סף מלחמה בשל פרשת טמפיקו ועל הכיבוש שלאחר מכן של וראקרוס על ידי כוחות ארצות הברית. מדינות ה- ABC נפגשו עם נציגי ארצות הברית ומקסיקו במפלי הניאגרה, קנדה כדי להקל על המתח בין שתי המדינות ולהימנע ממלחמה שאכן לא התרחשה.
בין השנים 1910–1920 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל למקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית. היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש בשנת 1920, כאשר ברזיל הכירה בממשלה המקסיקנית החדשה. בשנת 1922 שודרגו המשלחות הדיפלומטיות בבירות זו של זו לשגרירויות, בהתאמה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הן ברזיל והן מקסיקו היו שתי המדינות היחידות באמריקה הלטינית שהכריזו מלחמה על מדינות הציר ושיגרו כוחות להילחם בחו"ל. ברזיל שלחה כוח משלוח להילחם באיטליה ואילו מקסיקו שלחה את טייסת הקרב ה-201 למלחמה בפיליפינים. בשנת 1960 הפך הנשיא אדולפו לופס מטאוס לראש המדינה המקסיקני הראשון שערך ביקור רשמי בברזיל. בשנת 1962 ביקר נשיא ברזיל ז'ואאו גולאר במקסיקו. מאז הביקורים הראשוניים נערכו כמה ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות.
ב-1 ביוני 2002, מקסיקו וברזיל חתמו על הסכם השלמה כלכלית (המכונה ACE 53). בהתאם להחלטתם של נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו ונשיאת ברזיל דילמה רוסף ביולי 2015, נערך סבב המשא ומתן הראשון להסכם ההשלמה הכלכלית במקסיקו סיטי, ושני המנהיגים דנו בפרמטרים של המשא ומתן ודנו ביצירת פוטנציאל גישה משופרת לשווקים; כללי מקור המוצרים והקלת סחר; כללי סחר בינלאומיים (חסמים טכניים לסחר, לכידות רגולטורית, אמצעים סניטריים ופיטוזניטריים, מדיניות תחרות, קניין רוחני, רכש ציבורי); שירותים והשקעות ופתרון סכסוכים.
שני העמים פעלו באופן קרוב בפורומים בינלאומיים על מטרות הדדיות. בשנת 2018, נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו ומנכ"ל Pemex, אמיליו לוסויה אוסטין, הואשמו בקבלת שוחד מן תאגיד רב-לאומי ברזילאי, Odebrecht באחד ממקרי השחיתות הגדולים בעולם.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מברזיל במקסיקו
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על הסכמים רבים דו צדדיים, כגון הסכם בוררות; הסכם סחר; הסכם על גרסת טקסטים על הוראת היסטוריה; הסכם הסגרה; הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני; הסכם שיתוף פעולה תיירותי; הסכם על שיתוף פעולה תעשייתי; הסכם על שיתוף פעולה בתרבות וחינוך; הסכם של שיתוף פעולה על איכות הסביבה; הסכם בדבר שירותי אוויר; הסכם של שיתוף פעולה במלחמה בסחר בסמים; הסכם להקמת מרכז אזורי ללימוד החלל מדע וטכנולוגיה אמריקה הלטינית והאיים הקריביים; הסכם למניעת כפל מס ולמניעת התחמקות ממס הכנסה; וכן הסכם של שיתוף פעולה הדדי, עזרה משפטית בעניינים פליליים.
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו, גול וLATAM ברזיל.
יחסי סחר
בוועידת ראשי ועידת המדינה ב-2009 העיר נשיא ברזיל לולה דה סילבה כי קיים "חוסר אמון" בין המדינות שצריך להתגבר עליו, על מנת להגדיל את הסחר, שלטענתו הוא מטרה עבור שתי המדינות. הוא הציע שיחות ברמה גבוהה נוספת שמטרתה חיזוק הקשרים בין שתי חברות הנפט הלאומיות, פטרוברז ופמקס. נשיא מקסיקו פליפה קלדרון הצהיר כי מקסיקו רצתה לגוון את הסחר שלה מהסתמכות יתר על ארצות הברית וקיוותה לסיים הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות שנמצא במשא ומתן מאז שנת 2000. זמן קצר לאחר בחירתו בשנת 2012 נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו מתח ביקורת על קיצוצים במכסות בברזיל של מכוניות מיובאות במקסיקו, והחזיר את האינטרס של מקסיקו להסכם סחר חופשי.
בשנת 2018, הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות הסתכם ב-10.1 מיליארד דולר. היצוא העיקרי של ברזיל למקסיקו כולל: סחורות לתעשיית הברזל והפלדה; כלי רכב וחלקים; עופות קפואים ועיסת גופרית. הייצוא העיקרי של מקסיקו לברזיל כולל: כלי רכב מנועיים; חלקי רכב וחומצה טרפטלית ומלחיה. בין 1999–2017, חברות ברזילאיות השקיעו 5 מיליארד דולר במקסיקו. ברזיל היא המשקיעה הישירה הזרה הגדולה ביותר מאמריקה הלטינית במקסיקו וה-13 בגודלה בעולם. במקביל, מקסיקו תרמה יותר מ־22 מיליארד דולר בהשקעות ישירות זרות בברזיל, והפכה גם למשקיעה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית במדינה. בשנת 2015 השקיעו בברזיל 128 חברות מקסיקניות. כמה חברות רב-לאומיות מקסיקניות כגון Alpek, Alsea, Movil América, סמקס, Coppel, ו-Grupo Bimbo (בין היתר) פועלות בברזיל. במקביל, 17 חברות ברזילאיות השקיעו מקסיקו וכמה חברות רב-לאומיות ברזילאיות כגון Embraer, Marfrig, Odebrecht ופטרוברז (בין היתר) פועלות במקסיקו.
נציגויות דיפלומטיות
ברזיל מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-2 קונסוליות בגוודלחרה ומונטריי. מאידך, מקסיקו מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-3 קונסוליות בבלו הוריזונטה, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
בוריס טרייקובסקי
בוריס טרייקובסקי (25 ביוני 1956 – 26 בפברואר 2004) היה הנשיא השני של מקדוניה הצפונית בשנים 1999–2004.
טרייקובסקי החל להיות פעיל בפוליטיקה של מקדוניה עם הכרזת עצמאותה בשנת 1991. הוא הצטרף למפלגת Vmro-Dpmne. טרייקובסקי מילא תפקיד חשוב בפיתוח קשרים של המפלגה עם מפלגות אחרות באירופה ומונה ליו"ר הוועדה ליחסי חוץ של המפלגה. בשנת 1998 הוא מונה לסגן שר החוץ. הוא זכה בבחירות לנשיאות בשנת 1999 לאחר שקיבל 52% קולות ובכך הפך לנשיא השני של הרפובליקה (אחרי קירו גליגורוב).
טרייקובסקי נהרג ב-26 בפברואר 2004 בהתרסקות מטוסו אשר היה בדרכו לוועידה כלכלית בבוסניה והרצגובינה, התאונה קרתה ככל הנראה עקב גשם וערפל כבדים.
חמי דורון
נחמיה (חַמִי) דורון (נולד ב-16 באוקטובר 1956) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת שינוי בכנסת ה-16, ראש האופוזיציה בעיריית ראשון לציון, ראש הוועדה הקרואה בטייבה וציר בקונגרס הציוני.
ביוגרפיה
חמי דורון נולד בראשון לציון ליואל ואסתר דורון. משפחת אמו הגיעה לראשון לציון בשנת 1906 ומאז נשארו רוב בני המשפחה ביישוב זה. למד בגימנסיה הריאלית ושירת בצה"ל במסגרת חיל החינוך. בעל תואר ראשון ותואר שני במשפטים מהמכללה למינהל. פועל כאיש עסקים, ובין היתר היה בעל משרד ביטוח בראשון לציון. מאז שנת 2012 פועל כעורך דין מן המניין, ועוסק בתחום המשפט המנהלי והציבורי, בתחום דיני השלטון המקומי. כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון ברשימת "ראשון 2000" העצמאית בין השנים 2003-1993 ועמד בראש האופוזיציה קרוב ל-10 שנים. בתקופה זו שיתף פעולה עם חבר המועצה, דב צור, שלימים יבחר לראשות העיר בתמיכת דורון. ב-1994 שימש ציר בקונגרס הציוני וחבר בוועד הפועל הציוני.
היה חבר "מפלגת צומת". בבחירות לכנסת השתים עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימה, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה במקום העשירי ברשימה, אך לא נבחר לכנסת. נמנה עם המתפלגים ממפלגת צומת עם סיעת יעוד, ובהמשך הצטרף ל"מפלגת שינוי". לקראת בחירות לכנסת החמש עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימת "שינוי" ולא נבחר לכנסת. בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם "שינוי", ובעקבות זאת חדל לכהן כחבר מועצת ראשון לציון. הוא כיהן מטעם שינוי כסגן יושב ראש הכנסת. בסיעת "שינוי" נחשב בהשקפת עולמו באגף הימני של הסיעה. לאחר התפצלות הסיעה בראשית 2006, פרש יחד עם ח"כ אברהם פורז וח"כים נוספים שהקימו את מפלגת חץ. לאחר מספר ימים התפלג שוב, וביחד עם אליעזר זנדברג הקים סיעה שנקראה "הבית הלאומי", אשר התמזגה לאחר מכן לתוך סיעת הליכוד. חמי דורון הופיע במקום ה-117 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-17. ב-2007 הקים את "תנועת הדרך הישר - תנועה למינהל תקין ברשויות", תנועה חוץ-פרלמנטרית שמטרתה להילחם בשחיתות בשלטון המקומי.
במהלך שנת 2008 הירצה ולימד במסגרת תוכנית מיוחדת המשותפת למשרד הפנים ולאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, להכשרת חברי מועצה. מטרת התוכנית הייתה להכשיר בדואים תושבי המועצה האזורי אבו בסמה כחברי וועדים מקומיים וכחברי מועצה.
ב-28 באוגוסט 2008 מונה על ידי שר הפנים מאיר שטרית ליו"ר הוועדה הקרואה בטייבה עקב התפטרותו של היו"ר הקודם שלמה טוויזר, שבתורו התמנה לתפקיד בשל הדחת ראש העירייה עבד אל-חכים חאג' יחיא על ידי שר הפנים רוני בר-און. במסגרת תפקיד זה, ניסה דורון לגבות ארנונה מכל תושבי העיר ועקב זה קיבל איומים על חייו. דורון לא הסתדר עם כונס הנכסים ובמאי 2009 ביקש כונס הנכסים לפטר גם את דורון ובעקבות שימוע במשרד הפנים הוא פוטר בספטמבר 2009.
ב-2008 התמודד בפריימריס לרשימת הליכוד בבחירות לכנסת השמונה עשרה והוצב במקום ה-58 ברשימה שזכתה ב-27 מנדטים. בבחירות לראשות עיריית ראשון לציון בשנת 2008 פעל דורון בתחילה עם דב צור, אולם לפני הבחירות התגלעה מחלוקת בין השניים ודורון פרש מפעילות פוליטית.
במהלך שנת 2012–2013 לימד דורון במסגרת המרכז ללימודים אקדמאיים באור יהודה, קורס "משפט עסקי" במסגרת בית הספר למנהל עסקים. כמו כן מרצה בתחום ניגוד העניינים לגופים ציבוריים וגופים שונים.
פניות לבג"ץ
בהיותו חבר מועצת עיריית ראשון לציון פנה מספר פעמים לבג"ץ כנגד פעולות של העירייה. בשנת 1997 פנה לבג"ץ כנגד מינוי סגן רביעי לראש עיריית ראשון לציון, מינוי שנעשה שבוע לפני שהחוק שאיפשר את המינוי נכנס לתוקפו, והביא לביטול המינוי. פנייה נוספת שלו לבג"ץ באותה שנה נמשכה על ידו בהמלצת השופטים. בשנת 1998 פנה לבג"ץ בעניין חלוקת כספי תמיכות ומשך את העתירה לאחר שהעירייה קבעה קריטריונים לחלוקת כספי תמיכות ונפסקו לזכותו הוצאות. בשנת 1999 עתר לבג"ץ ביחד עם דב צור כנגד ניסיון של העירייה להעניק ערבות להלוואה למחלקת הכדורסל של מכבי ראשון לציון שלא דרך מדיניות התמיכות הרגילה והצליח למנוע את הענקת הערבות. בשנת 2001 עתר כנגד העברת כספים לוועד עובדים בלא שנתמלאו התנאים הנדרשים לכך.
בשנת 2003 פנה לבג"ץ כנגד סעיף בחוק שהתיר ליו"ר ההסתדרות הכללית החדשה, והסתדרות העובדים הלאומית לכהן במקביל כחברי הכנסת, אך עתירתו נדחתה בנימוק שמדובר בעניינה של הכנסת ולא של בית המשפט.
פעילותו כחבר הכנסת
דורון שימש כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת המשנה לחקיקה ביטחונית, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים. היה חבר בשדולות למנהל תקין ברשויות המקומיות, לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם, בשדולה לפורום מזרח התיכון של הכנסת ובשדולה למען איכות הסביבה. על פעילותו למען איכות הסביבה קיבל תעודת "יקיר הסביבה" מתנועת אדם טבע ודין בשנת 2005. כמו כן עמד בראש השדולה למען פארק אריאל שרון בכנסת. היה יו"ר אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-תאילנד.
בין החוקים שהעביר חוק המחייב הקמת ועדת חינוך בכל עירייה, חוק המאפשר לחברי מועצת רשות מקומית לקבל תנאים מינימליים לפעילותם הציבורית, חוק האוסר התקשרות בין חבר מועצת עיר לעירייה בה כיהן, וכן חיוב סגני ראשי הרשות בהגשת הצהרת הון עם כניסתם לתפקיד ועם עזיבתם אותו.
ערוץ מזה
מזֶה (בגאורגית: მზე; באופן מילולי: "השמש") הוא ערוץ טלוויזיה פרטי הממוקם בטביליסי, בירת גאורגיה. משנת 2005 הוא משדר בעיקר שידורי ספורט ובידור.
היסטוריה
הערוץ נוסד באפריל 2003. המייסדים ובעלי הערוץ הראשונים היו הבנקאי ושר הכלכלה הגאורגי לשעבר, ואנו צ'חארטישווילי, ויצרן המלט חבר הפרלמנט, דוד בז'ואשווילי (אחיו של גלה בז'ואשווילי, שהיה באותם ימים ראש המועצה לביטחון לאומי של גאורגיה), שהצטרף בשנת 2004. כל אחד מהם החזיק ב-50% מהמניות.
במחצית הראשונה של 2005 נותר בז'ואשווילי הבעלים היחיד של הערוץ. בשנה שלאחר מכן, ב-4 בינואר 2006, הוא מכר 78% ממניותיו בערוץ לבעל המניות שהחזיק ב-100% ממניותיו של ערוץ הטלוויזיה רוסתווי 2, קיבר חלוואשי.
ביולי של אותה שנה, ירדה מן המרקע בגאורגיה, תוכנית הטוק-שואו הפופולרית "ארצ'בניס סר'וורקזה" ("על סף הבחירה"), לאחר שהתוכנית פקפקה בגרסה הרשמית של מותו של ראש ממשלת גאורגיה זוראב ז'ווניה. הסיבה הישירה להורדת התוכנית הייתה ביקורת שהעביר חבר הפרלמנט, גיגה בוקריה (כיום סגן שר החוץ של גאורגיה), ממפלגת השלטון בגאורגיה על אופן סיקורה את הפגנות האופוזיציה ביוני של אותה שנה. מנהלי הערוץ הודיעו על סגירת תוכנית הטוק-שואו, ופיטורי העורכים שעסקו בענייני פוליטיקה, עקב שינוי בפורמט השידורים של הערוץ, לדבריהם.
בקיץ 2006 מכר בז'ואשווילי את יתרת מניותיו בערוץ לחברת "גאורגיאן אינדסטריאל גרופ", וחלוואשי מכר את החזקותיו לחברת "גאוטרנס" ("GeoTrans"). כשהמטרה הייתה ליצור חברת החזקות לשני ערוצי הטלוויזיה מזה ורוסתווי 2. סכום העסקה נותר לא ידוע. העסקה, שהושלמה רק בינואר 2007, הייתה כי חלוואשי, שהיה חבר קרוב של איראקלי אוכרואשווילי, יחזיק ב-78% ממניות החברה החדשה ויתרת 22% יועברו לבעלות חברת "סאקצמנטי" שבבעלות דוד בז'ואשווילי. בתחילת 2007 אוחד ערוץ מזה עם רוסתווי 2 ותחנת הרדיו "סטריאו 1", תחת מטרייה אחת.
במרץ 2008 הודיעה קואליציה של ארגוני אופוזיציה בגאורגיה על החרמת ערוצי הטלוויזיה מזה ורוסתווי 2, בטענה כי דיווחיהן מוטות לטובת שלטונו של מיכאיל סאקשווילי בגאורגיה. לאקט זה של האופוזיציה קדמה אמירה מטעם הנהלת רוסתווי 2, כי יש להשעות את שיתוף הפעולה עם מנהיג האופוזיציה לבאן ג'צ'צ'לידזה עד שיתנצל על התבטאות מעליבות כלפי עיתונאים של התחנה.
כיום
כיום מחזיקה "גאורגיאן אינדוסטריאל גרופ" ב-45% ממניות החברה ויתרת המניות מוחזקות על ידי קבוצת "גאומדיה" ("GeoMedia") המחזיקה גם ברוב מניותיה של רוסתווי 2. החברה רשומה באיי מרשל.
מרים ארז
מרים ארז (נולדה ב-23 ביוני 1943) היא פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול לשעבר) בטכניון, מופקדת הקתדרה בניהול וכלכלה על שם מנדס פראנס וכלת פרס ישראל לניהול לשנת התשס"ה 2005.
ביוגרפיה
מרים ארז נולדה בחיפה. חלק מילדותה גדלה בקריית חיים, שם הקימו הוריה משק עזר בנוסף לעיסוקיהם – האב מתתיהו כמהנדס והאם נעמי כמורה. לקראת לימודי התיכון חזרה ללמוד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
עשתה את חוק לימודיה לתואר הראשון בסוציולוגיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. את התואר השני והדוקטורט ערכה בטכניון בפסיכולוגיה תעשייתית. הגישה את עבודת הדוקטורט בשנת 1972, בנושא "תגמולים וביצוע במצבי עבודה – יישום למדענים ומהנדסים", בהנחייתו של פרופסור ישעיה רים. עשתה פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה שבאוניברסיטת מרילנד. מונתה למרצה בכירה בטכניון ב-1980 ולפרופסור מן המניין ב-1993.
עבדה ברפא"ל תקופה קצרה כמ"מ ראש היחידה למשאבי אנוש וארגונים. הייתה נציגת הטכניון במרכז הארצי לבחינות והערכה, יושבת-ראש החטיבה לפסיכולוגיה חברתית-תעסוקתית של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, חברה בוועדות של המועצה להשכלה גבוהה, דיקן הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון בשנים 1996–1998. שימשה כנשיאת החטיבה של הפסיכולוגיה הארגונית ב- International Association of Applied Psychology, הייתה עורכת כתב העת Applied Psychology: An International Review (2003-1997) שהתה בשבתונים וכפרופסור אורח באוניברסיטאות אילינוי, מרילנד, אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, וברקלי. כמו כן, במזרח הרחוק – אוניברסיטת סורוגדי בטוקיו שביפן, האוניברסיטה הסינית בהונג קונג, באוניברסיטת הונג קונג למדע ולטכנולוגיה, באוניברסיטת נאניונג שבסינגפור ובאוניברסיטת פקינג בבייג'ינג שבסין. היא הכשירה קרוב לשמונים תלמידים לתוארי מגיסטר ודוקטורט. ארז מכהנת כמתאמת מעמד האישה בטכניון.
ארז זכתה בפרס על המאמר הטוב ביותר בהתנהגות ארגונית מטעם האקדמיה האמריקנית לניהול, וכן בפרס הסימפוזיון החדשני ביותר בכנס השנתי של האקדמיה האמריקנית לניהול, יחד עם סינטיה לי. כמו כן, זכתה בפרס על מאמר שכתבה יחד עם מיטשל, הולטון ולי מטעם האיגוד הבינלאומי לפסיכולוגיה יישומית. ב-1998 זכתה לאות הוקרה במסגרת הצדעה לנשים מצטיינות בחיפה, מעיריית חיפה ומהארגון הבינלאומי של הסורופטימיסטים. ב-2002 קיבלה פרס על תרומתה המחקרית מטעם האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה תעשייתית (IAAP). היא חברת כבוד (Fellow) באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה תעשייתית ארגונית, חברת כבוד באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, חברת כבוד באקדמיה האמריקנית לניהול ואף כיהנה שלש שנים כחברה במועצת המנהלים של האקדמיה האמריקאית לניהול.
בשנת 2008 נבחרה למועצת העיר חיפה.
תיאור מחקרה
מרים ארז חוקרת שלושה תחומים: האחד הוא מוטיבציה לעבודה, השני הוא הבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית, פה היא גם עסקה בהשפעת הגלובליזציה על ההתנהגות הארגונית ונושא שלישי הוא חדשנות. מחקריה נעשים רובם ככולם בשיתוף פעולה עם תלמידיה ועמיתיה.
מוטיבציה לעבודה
התחום הראשון אותה החלה לחקור ארז הוא מוטיבציה לעבודה, שעוסק בשאלות של איך מגבירים מוטיבציה למטרה של הגברת פריון וגם למטרה של שביעות רצונם של העובדים. במיוחד הנחתה אותה התאוריה הצבת יעדים, שלפיה ככל שמציבים יעד גבוה יותר וברור יותר – כך מגיעים לתוצאות טובות יותר, אותה ניסח פרופסור אד לוק מאוניברסיטת מרילנד בספרו משנת 1990. ארז פיתחה תאוריה זו של הצבת יעדים בכך שקבעה שני תנאים הכרחיים לקיום ההשפעה של יעדים על הביצוע: התנאי האחד הוא מחויבות ליעד, שרק אם היא קיימת תימצא השפעה של יעד גבוה על ביצועים גבוהים. מחקרים אלו פורסמו ב-Journal of Applied Psychology וב-Academy of Management Review בין השנים 1977–1988.
התנאי השני הוא המשוב – מתן משוב על הביצוע הכרחי על מנת שאכן יעדים יביאו לביצועים גבוהים.
שאלה נוספת אותה בדקה ארז היא: אם מחויבות היא דבר חשוב, אז כיצד יוצרים אותה ? הדרך שבחרה לבדוק היא דרך שיתוף בהצבת יעדים ואכן נמצא שאנשים וגם צוותים שמשתפים אותם יותר בתהליך הצבת יעדים, הם בעלי רמת מחויבות גבוהה יותר וגם ביצועים טובים יותר.
מאמרה בנושא (Resolving scientific disputes by the Antagonists) זכה בפרס המאמר הטוב ביותר של האקדמיה לניהול. המאמר הוא ייחודי מאמר בכך ששני חוקרים שמצאו בעבר תוצאות מנוגדות לגבי השפעת השיתוף ביעדים על מחויבות וביצוע שיתפו פעולה על מנת להבין את הסיבות להבדלים בממצאים שקיבלו.
הבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית
נושא שני אותו התחילה לחקור בעקבות חקר המוטיבציה עוסק בהבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית. היא גילתה ששיטות מוטיבציה שמצליחות בתרבות אחת אינן בהכרח מצליחות בתרבות אחרת ועניין אותה מהי הסיבה לכך. כתוצאה מכך החלה בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים בחקר הבדלי תרבות בהנעה לעבודה. היא כתבה שני ספרים וערכה שני ספרים בנושא וכן פרסמה מספר מאמרים.
תרבות, זהות עצמית ועבודה
ספר זה כתבה מרים ארז ב-1993 יחד עם כריס ארלי, שהיה סטודנט שלה וחקר יחד איתה את הנושא.
הספר מסביר כיצד משפיעה התרבות על ערכי האדם וכתוצאה מזה מה חשוב לו ומה אינו חשוב לו. כתוצאה מכך מסביר הספר למה אותם גורמים שמניעים אנשים בתרבות אחת, אינם חשובים בתרבות אחרת. למשל במזרח הרחוק ישנו דגש על הערך קולקטיביזם, לפיו חשוב לאנשים להיות שייכים לקבוצה ומטרות הקבוצה חשובות ממטרות הפרט. לעומת הצד השני של המטבע, שהוא אינדיבידואליזם הרווח בתרבות המערב, שלפיו חשוב לאנשים להיות יחידים שונים ולפיו מטרות היחיד חשובות ממטרות הקבוצה. מכאן אם יוצעו לאנשים בחברות קולקטיביסטיות תגמולים אישיים, הדבר לא ייתפש בחיוב, אבל אם תציע תגמולים ברמת צוות – הדבר ייתפש באופן חיובי. ערך אחר הוא ערך של מרחק כוח, שאומר שבתרבות של מרחק כוח גדול יש הבדל בין דרגים שונים בהיררכיה החברתית ובהיררכיה הניהולית והחברה מקבלת את ההבדל הזה כקיים. זאת לעומת חברה עם מרחק כוח קטן, בה יש הבדלי כוח מועטים בין רמות שונות בהיררכיה החברתית. הערך הזה רלוונטי בארגון לגבי המשמעות של קבלת הוראות מלמעלה, לעומת שיתוף בקבלת החלטות. בתרבות של מרחק כוח גבוה, רגילים לקבל הוראות מן הממונה, בעוד שבמרחק כוח נמוך מעדיפים להיות שותפים להחלטות.
גלובליזציה
בשנים האחרונות עובדת ארז על גישה קצת אחרת שמושפעת מתהליך הגלובליזציה המשנה את סביבת העבודה. אנשים העובדים בסביבה גלובלית חולקים במערכת של משמעויות משותפות המתבטאת בתרבות הגלובלית, שהיא מעבר לתרבויות הלאומיות מהן באים העובדים. התרבות הגלובלית מהווה את הדבק החברתי הקושר בין עובדים הבאים המסביבות תרבותיות שונות ועובדים יחד בארגונים הרב-לאומיים. מאמר בנושא התפרסם בכתב העת Applied Psychology and International Review בשנת 2004. בנוסף, פורסמו מספר פרקים בנושא בין השנים 2006–2008, כפי שניתן לראות באתר הבית שלה. לאחרונה, כתבה ארז יחד עם מישל גלפנד וזיינפ אייקן מאמר מסכם של הספרות שהתפרסמה בעשר השנים האחרונות בנושא של הבדלי תרבות בהתנהגות ארגונית
חדשנות
בנושא של תרבות ארגונית מצאה ארז עד כמה היא חשובה לתוצאות חדשניות. למשל יכולים להיות אנשים מאוד חדשניים, אבל אם הם עובדים בסביבה שאינה תומכת בחדשנות, הם לא יגיעו לאותן תוצאות כמו אנשים שיעבדו בסביבה של תרבות ארגונית התומכת בחדשנות. ארז מצאה שעל מנת להצליח בחדשנות חשוב לא רק להיות יצירתי, אלא גם להיות בעל יוזמה, ושאנשים חדשניים יודעים לקדם את הרעיונות שלהם.
ארז יחד עם תלמידיה, פיתחה שיטה להגברת חדשנות. השיטה הבנויה על שני עקרונות: האחד הוא שחברי הצוות יידעו מה המשאבים של כל אחד מחברי הצוות, במה הוא יכול לתרום ואם יודעים ומבהירים את נקודות החוזק של כל אחד – הם יכולים לנצל טוב יותר את המשאבים האישיים של חברי הצוות. השני הוא התבוננות של הצוות על עצמו. הכוונה היא לכך שהצוות עושה פסק זמן בתוך תהליך העבודה שלו ומנתח את תהליכי הצוות. עד כמה הצוות מכוון ופועל בתהליכי המטרה ועד כמה ניצלו את משאבי הצוות. ארז ותלמידתה ניסו זאת באחד הארגונים בארץ במסגרת סדנה שבדקה את שני התהליכים ומצאה שקבוצות שהיו מודעות למשאבים השונים של חברי הצוות וכמו כן, ביצעו התבוננות עצמית על תהליכי הצוות, הגיעו לביצועי חדשנות יותר גבוהים.
המנהל שעובד מחוץ לגבולות התרבות שלו, בתרבות אחרת
ספר זה
כתבה ארז ביחד עם כריס ארלי והוא ראה אור בשנת 1997. הספר דן במנהל של אנשים שלא מאותה תרבות, החי בסביבה שונה ולה כל מיני קודים תרבותיים השונים מאלה הנהוגים בתרבות שלו וגם ההתנהגויות שבתרבות המארחת, שונים מאלו שבתרבות שלו. הספר טוען כי על מנת להכיר תרבויות אחרות על המנהל קודם כל להכיר היטב את התרבות שממנה הוא בא ולהבין מהן שיטות הניהול התואמות את תרבותו. רק לאחר מכן יוכל ללמוד ולהבין תרבויות אחרות, ולהתאים את שטות הניהול למערכת הערכים שבהן.
מחקרה העכשווי
המחקרים העכשוויים של ארז עוסקים בשני התחומים של הסביבה הגלובלית ושל החדשנות, בהקשר לסביבה הגלובלית ארז חוקרת כיצד עובדים וכיצד ארגונים מסתגלים לסביבה הגלובלית. עובדים מפתחים זהות גלובלית המאפשרת להם להרגיש שייך לסביבה זו, גם אם איננה סביבת התרבות המקורית שלהם. ארגונים מפתחים תרבות ארגונית גלובלית, המאפשרת להם לאזן בין אינטגרציה גלובלית של הפונקציות הארגוניות השונות מעבר למדינות השונות בהן הם פועלים, לבין התאמה לתרבות הלוקלית – לערכי העובדים ולמערכת העדיפויות של הצרכנים, השונים מתרבות לתרבות.
טרפז
טְרָפֶּז הוא מרובע אשר לו זוג צלעות נגדיות מקבילות. ההגדרה המרחיבה אינה מטילה כל תנאי על הצלעות האחרות (אם הן מקבילות זו לזו, הרי שהטרפז הוא מקבילית). במקורות רבים מוגדר הטרפז בצורה מצמצמת, כ"מרובע אשר לו זוג אחד בלבד של צלעות מקבילות" (ראו הרחבה בהמשך ערך זה), ולפי הגדרה זו המקבילית אינה טרפז.
בטרפז שאינו מקבילית, שתי הצלעות המקבילות נקראות "בסיסי הטרפז" (לפעמים קרויה "בסיס" רק הצלע הארוכה יותר), ושתי האחרות "שוקי הטרפז". בטרפז כזה ניתן להמשיך את שוקי הטרפז עד שהן ייפגשו בנקודה, ובצורה זו נוצר משולש המכיל את הטרפז. זוג הזוויות הסמוכות לכל אחד מהבסיסים נקרא זוויות הבסיס.
קטע אמצעים בטרפז, הוא קטע אשר מחבר בין אמצעי שוקי הטרפז. קטע האמצעים בטרפז מקביל לבסיסי הטרפז ואורכו הוא ממוצע האורכים שלהם.
מרובע הוא טרפז אם ורק אם יש לו שתי זוויות סמוכות שסכומן 180 מעלות.
אטימולוגיה
מקור המונח "טרפז" במונח היווני τραπέζιον, טרפזיון, שמשמעותו "שולחן קטן". זוהי צורת ההקטנה של τράπεζα, טרפזה, שמשמעותו "שולחן". גם המילה "טרפזה" מורכבת משתי מילים: τετράς, טטרס (ארבע) ו-πέζα, פזה (רגל), כלומר "טרפזה" משמעו "בעל ארבע רגליים".
הגדרה מצמצמת לטרפז
מקורות רבים העוסקים בגאומטריה (ובהם האנציקלופדיה העברית והאתר של משרד החינוך בישראל), מגדירים טרפז כ"מרובע שבו יש זוג יחיד של צלעות המקבילות זו לזו" (או, "מרובע אשר לו זוג אחד בלבד של צלעות מקבילות"). הגדרה זו מוציאה את המקבילית ממשפחת הטרפזים, ויש לה מספר חסרונות בולטים:
עם כל זאת, יודגש שאין משמעות לשאלה איזו הגדרה "נכונה" יותר. הגדרות (המנוסחות כראוי) אינן יכולות להיות נכונות או שגויות - הגדרה נבחנת בכך שהיא מפשטת את הדיון במונחים שאליהם היא מתייחסת.
שטח
את שטח הטרפז ניתן לחשב כמכפלת המרחק בין שתי הצלעות המקבילות (זהו גובה הטרפז) והממוצע החשבוני של אורך הצלעות הללו. כך ניתן להגיע לנוסחה הידועה של שטח משולש, כאשר אנו מחשיבים את המשולש כטרפז בו אחת הצלעות המקבילות מכווצת לנקודה בודדת (כלומר בעלת אורך 0). נוסחאות לחישוב שטח טרפז כלשהו (כאשר a,b מציינים בסיסים; ו-c,d מציינים צלעות): כאשר a,b,c,d צלעות טרפז.
טרפזים מיוחדים
טרפז נקרא שווה-שוקיים אם זוויות הבסיס שלו שוות. בטרפז שווה-שוקיים שתי השוקיים שוות באורכן ושני האלכסונים שווים. טרפז שבו שתי השוקיים שוות באורכן הוא טרפז שווה-שוקיים או מקבילית. כל טרפז החסום במעגל הוא שווה-שוקיים משום שסכום הזוויות הנגדיות בכל מרובע החסום במעגל שווה ל-180 מעלות.
אפרת אביב
אפרת אביב (נולדה ב-20 בינואר 1982) היא שחקנית ישראלית, חברה בקבוצת "אנסמבל ציפורלה".
ביוגרפיה
בשנת 1994 אביב גילמה את דמותה של מרגלית בסרט הקולנוע "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש".
אביב היא בוגרת הסטודיו למשחק של ניסן נתיב. במהלך השנים השתתפה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ישראליות.
היא השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "החבר'ה הטובים" בה גילמה את דמותה של מישמיש.
ב-2002 השתתפה בסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס".
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של שחר סגל, "צעד קטן", בו גילמה את דמותה של יעל. באותה שנה שיחקה בסרט "הללויה" את הדמות מילי.
בשנת 2004 עשתה את תפקידה בסרט הקולנוע "סוף העולם שמאלה". במהלך אותה שנה, השתתפה בסדרת הנעורים "כל שבת שנייה", בערוץ הילדים. בשנת 2008 השתתפה בסרט "חורבה", המבוסס על רצח אסף שטיירמן. בשנת 2009 לוהקה לסדרת הדרמה "שירות חדרים", בערוץ 2.
בין השנים 2011–2012 שיחקה בסדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה", פרי עטם של נעה רוטמן ושחר מגן. בשנת 2012 שיחקה בסרט "חיותה וברל".
היא השתתפה בתיאטרון הבימה במחזות "הכבש השישה עשר", "חברון" ו"דיבוקים". כמו כן, היא שיחקה במחזות "הדיבוק" ו"אמא קוראז' וילדיה" שהוצגו בפסטיבל עכו. בשנת 2015 השתתפה בסרט הקולנוע "פרחים של מרציפן". בשנת 2016 השתתפה בסרט הקולנוע "גאליס - קונקט".
מינואר 2018 מגלמת את צביה, המחנכת של נועה קירל, בסדרת הנעורים "כפולה". באותה שנה שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה "הרמון".
ב-2018 השתתפה בסדרת הרשת "לא הכל ורוד" בתפקיד מרכזי בתור הקופאית.
בשנת 2020 כיכבה בסדרת החגים "משפחה באוטו" שמשודרת בכאן חינוכית בתור אם המשפחה.
רונן שמיר
רונן שמיר (נולד ב־1957) הוא פרופסור בדימוס ולשעבר ראש החוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רונן שמיר סיים את חוק לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1984 וקיבל תואר שני בסוציולוגיה, גם הוא מאוניברסיטת תל אביב. עבודת התואר השני שלו הייתה בנושא "תפקידו הפוליטי של בית המשפט הגבוה לצדק: ניתוח סוציולוגי", היא הוגשה בשנת 1988 ונעשתה בהדרכתם של הפרופסורים חנה הרצוג ויונתן שפירא. העבודה ביססה טענה לפיה פסיקות בית המשפט בענייני השטחים הכבושים תורמות ללגיטימציה של הכיבוש בעיני החברה היהודית בישראל. שמיר קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1992, העבודה הייתה בנושא יחס עורכי הדין הבכירים כלפי תוכנית הניו דיל בארצות הברית. הרצה באוניברסיטאות שיקגו ונורת'ווסטרן, והתקבל כמרצה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב החל מ-1996. ב-2001 מונה לפרופסור חבר ובשנים 2007 - 2010 כיהן כראש החוג. שמיר שהה בשבתונים כפרופסור אורח וכעמית מחקר וכמרצה במכון הבינלאומי לסוציולוגיה של המשפט באוניאטי בספרד, במכון המחקר שליד לשכת עורכי הדין של ארצות הברית, באוניברסיטה האירופאית בבודפשט שבהונגריה, באוניברסיטת סבנג'י שבאיסטנבול שבטורקיה, ובאוניברסיטת ויטס ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
בעקבות קשר אסור שקיים עם סטודנטית ב-2008 הועמד לדין משמעתי והורשע בהתנהגות שאינה הולמת איש סגל אקדמי, ונדון לנזיפה, מניעה מלכהן במשך 5 שנים בתפקיד ניהולי אקדמי והשעיה על תנאי. בשנת 2018 פרש מסגל החוג.
סוציולוגיה היסטורית
הוא פרסם מאמרים נוספים בתחום זה.
סוציולוגיה פוליטית
בתחום הסוציולוגיה הפוליטית מנסה שמיר לאפיין את היחסים בין שוק וחברה בסדר הגלובלי. הוא חוקר את ההתפתחות של עליית כוחו של השוק, לא רק במונחים חומריים, אלא מבחינת העוצמה הפוליטית של השוק. הוא חוקר את הציפייה הציבורית הגוברת שתאגידים ומעסיקים יטלו על עצמם כל מיני סוגים של אחריות חברתית שבעבר הייתה ציפייה שהמדינה תיקח על עצמה. שמיר פיתח תזה שלפיה עברנו לחיות בעולם שבו האזרחים נתפשים יותר ויותר כ"מנהלי סיכונים". לשוק יש תפקיד גדול בבנייה של קוסמוס של ניהול סיכון ושמיר מנסה לבדוק מה המשמעות של התהליך למושגים כמו מוסר, אחריות, סמכות וכיוצא בזה.
הסוציולוגיה של היום-יום
שמיר פרסם מאמר בשם "על הפנים" ובו הוא מנסה לבחון מהו מבט פנים אל פנים ומהי משמעות הפנים בעולם המודרני, במיוחד לגבי טכניקות של זיהוי, למשל לגבי שומרים במועדונים וקציני ביטחון.
ברתה טירק
ברתה טירק (בהונגרית: Türk Berta; וינה, 22 באפריל 1888 – סידני, 29 באפריל 1960) הייתה זמרת קברט, שחקנית יהודייה-הונגרייה ילידת וינה.
ביוגרפיה
ברתה טירק נולדה במשפחה יהודית-הונגרית כבתם של דיולה טירק ושל ארז'בט ריינר. היא הופיעה על במות וינה כבר בילדותה והחלה את דרכה כשחקנית ילדה בתיאטרון לוסטשפיל (Lustspiel Theater)
ימיה בווינה
היא שרה בהרבה מסיבות וינאיות ולאט לאט הפכה מילדה קטנה ומסנוורת לשחקנית יפהפייה ומדהימה, זמרת שאנסון ושחקנית צמד. בשנת 1907 הופיעה בפארק "Veneding in Wien" של וינה, שהוא מעין פארק שעשועים לווינאים. אז היה בפארק יריד שעשועים בשם "Bijou" שבו יום אחד הופיעה ברתה טירק כחברה חדשה. במקום הופיע באותה תוכנית גם בעלה לעתיד, "הליצן" הדגול שאנדור רוט. הם הופיעו ביחד כצמד. טירק שרה בחלק הגרמני, בעוד רוט שיחק גם בתוכנית ההונגרית בנוסף לתוכנית הגרמנית. לאחר סדרת ההופעות, טירק נשארה בווינה, רוט חזר לבודפשט.
המעבר לבודפשט
חייה התפתחו כך שהיא קיבלה חוזה באמצעות סוכן וינאי ב-Folis Caprice בבודפשט כזמרת שאנסון וצמד. את התיאטרון ביים שאנדור רוט, שזיהה אותה בתור הילדה היפה מ-"Bijou" בווינה שנתיים קודם לכן. הם מתאהבים ונישאים ב-1910. היא הופכת במהירה לאם לארבעה ילדים. טירק ממשיכה לשיר על הבמות בעודה מגדלת את ארבעת ילדיה.
היא הופיעה אז גם:
הגירה
ברתה היגרה מהסוציאליזם לאוסטרליה, לבתה, קאטו רוט, שם הופיעה בכמה הצגות הונגריות. הפופולריות שלה גדלה על ידי שיריה הפיקנטיים שבוצעו בגרמנית. מאוחר יותר, המשיכה את הז'אנר הזה בהונגרית, אבל עם מבטא.
היא הייתה שחקנית פופולרית מאוד של הקברט ההונגרי, המראה המרשים שלה וההומור שלה משכו מעריצים רבים.
ב-31 במאי 1910 היא נישאה לשחקן שאנדור רוט בבודפשט.
ברת'ולומיו גוסנולד
ברת'ולומיו גוסנולד (אנגלית: Bartholomew Gosnold; 1572 - 22 באוגוסט 1607) היה עורך דין, מגלה ארצות ופריבטיר אנגלי, ממייסדי חברת וירג'יניה הלונדונית והישוב ג'יימסטאון שבוירג'יניה, הנחשב ליישוב הקבע האנגלי הראשון בצפון אמריקה. גוסנולד נחשב גם כאירופאי הראשון שגילה את קייפ קוד. החברה ההיסטורית של וירג'יניה (Preservation Virginia) רואה בו את ה"כוח המניע" להקמת קולוניית וירג'יניה.
ג'מדט נאסר
ג'מדט נאסר (בערבית: جمدة نصر) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא במחוז באבל שבעיראק, וממוקם דרומית לבגדאד, ממערב לחידקל ומצפון-מזרח לבבל ולכיש. באתר נמצאה תרבות אשר על שמה נקראה תקופת ג'מדט נאסר. תרבות זאת מתוארכת לשנים של 3200–2900 לפנה"ס, התקופה המקבילה לסופה של תקופת ארך במסופוטמיה, המייצגת את השלב האחרון לפני כניסת תקופת השושלת הקדומה של שומר. בארץ ישראל זו תקופת הברונזה הקדומה ובמצרים תקופת הממלכה הקדומה שושלות 1-6.
מאפייני התקופה
בתקופה זו החלה התפשטות הכתב באזור והגיע עד לפרס. נמצאו סימני כתב וספרות הדומים למסופוטמיה באתרים ג'ודין טפה ושושן. זו התקופה שהחל בה השימוש בחותמות גליל. תקופה זו מתאפיינת במהפכה האורבנית כאשר ערי מדינה קטנות הפכו לערים גדולות. בג'מדט נאסר הגיעה האוכלוסייה ל-50,000 תושבים.
השלטון והכלכלה
השלטון הוא של הכהנים (המלכים נכנסו בתקופה מאוחרת יותר), הכח היה בידי המקדש אשר ניהל את העיר, ניהל את חלוקת המזון, ההשקיה, מסחר חיצוני. הכלכלה הייתה מרוכזת בידי הכוהנים. פירמידת המעמדות הייתה: כוהנים, סופרים, עוזרי כוהנים, אוּמנים. התקופה הייתה של סחר בינלאומי. נעשה ייבוא של חומרי גלם, זפת, אבן, מותרות. מאפגניסטן ייבאו אבן כחולה בשם לאפִיס לאָזולי אשר שימשה לקישוט. ייבאו נחושת ובדיל. במקביל ייצאו תוצרת חקלאית, ידע ותעשייה.
ארכאולוגיה
האתר נחקר לראשונה בשנים 1926 ו-1928 על ידי צוות ארכאולוגים אנגלים ואמריקאים בראשות סטיבן לנגדון (Stephen Langdon). החפירה נוהלה (גם בסטנדרטים של תקופת החפירה) בצורה לא מספקת. כמעט ולא נעשה תעוד, גם ניתוח הממצאים ופרסומם לא היה מספק. חפירה נוספת בוצעה בשנים 1988 – 1989 על ידי רוג'ר מתיוז. בחפירות גילה מבנה אשר הכיל ארכיון עם טקסטים בכתב יתדות קדום, כולל טביעות חותם כן נמצאו חותמות גליל. מתיוז מעריך שתקופת ג'מדט נאסר ארכה כמאה שנה בלבד. גם בארך נמצאה בחפירות שכבות המייצגות את תרבות תקופת ג'מדט נאסר.
ברת'ולומיו גוסנולד
הוא נודע בתמיכתו בהרחבת האימפריה הקולוניאלית האנגלית ברחבי העולם החדש ב-1602 הוא הפליג יחד עם עוד 32 אנשים מפלימות' שבאנגליה לעבר צפון אמריקה. במאי אותה שנה הגיע אל ניו אינגלנד (מאוחר יותר האזור יהפוך לחלק ממדינת מיין). הוא גילה את האי מרתה'ס ויניארד (אותו קרא על שם אחותו). לאחר כחצי שנה באזור, החליטה הקבוצה לחזור לאנגליה מחשש מפני חוסר אמצעים שיאפשרו להם להעביר את החורף במקום.
הקמת חברת וירג'יניה והקמת ג'יימסטאון
מספר שנים לאחר שובו לאנגליה, החליט גוסנולד להקים חברה להתיישבות נרחבת יותר וקבועה באמריקה. לאחר אישורו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה הוא הקים את "חברת וירג'יניה" להתיישבות ברחבי קולוניית וירג'יניה. ב-1607 התיישבו הנוסעים באי ג'יימסטאון (אז היה האי עדיין מחובר ליבשה, ולפיכך היה חצי אי), למרות התנגדותו של גוסנולד, שחשב שהמיקום הוא "לא בריא".
חודשים ספורים לאחר הגעתם, ב-22 באוגוסט אותה שנה, מת גוסנולד מדיזנטריה. ב-2003 הכריזה הקרן לשימור וירג'יניה כי חשפה את קברו של גוסלנד, אולם ניסיונות לאשר את הממצאים באמצעות בדיקות DNA של קרובי משפחה לא צלחו.
אולם אליס טאלי
הקשר ובנייה
לפני בניית אולם אליס טאלי, התקיימו רוב מופעי המוזיקה הקאמרית בניו יורק באולם העירייה ברחוב 43 מערב, שנבנה בשנת 1921. מייסדי מרכז לינקולן רצו באולם מוזיקה קאמרית בתשלובת הבניינים של המרכז, משום שהיה עדיין צורך במקום שייוחד לתכלית זו. לפני תחילת הבנייה במרכז לינקולן, שקלו האדריכלים את האפשרות להקים אולם מוזיקה קאמרית בקומת המרתף של אולם הפילהרמונית (ששמו שונה מאז לאולם דייוויד גפן, לשעבר אולם אייברי פישר). ואולם, בהתחשב בכך, שבית הספר ג'וליארד היה זקוק לאולם קונצרטים בגודל מתאים לאולם מוזיקה קאמרית, החליט מרכז לינקולן לבנות קולן בבניין ג'וליארד. העבודה בבניין ג'וליארד החלה בשנת 1965 – על מגרש במרחק רחוב אחד צפונית לתשלובת מרכז לינקולן המקורית ועל חלקה, שיועדה לשיפור כחלק מהתחדשות עירונית. מחירו של האולם למוזיקה קאמרית נאמד ב-4.2 מיליון דולר, סכום שאת כולו תרמה אליס טאלי, פטרונית מוזיקה קאמרית תושבת ניו יורק וזמרת בעברה.
את אולם טאלי תכנן האדריכל פייטרו בלוסקי ועמו האדריכלים הנלווים אדוארדו קאטאלאנו והלגה וסטרמן. מומחה האקוסטיקה הנודע היינריך קיילוהולץ תכנן את האקוסטיקה באולם. לאליס טאלי היה חלק חשוב בעיצוב האולם. "היא הייתה קפדנית ומדויקת מאוד בבחירת הצבעים ופרטים אחרים שרצתה באולם שיישא את שמה," אמר פטריק מקגיניס, לשעבר ממונה על התפעול ומנהל אולם אליס טאלי, בראיון משנת 1992. טאלי עמדה גם על השארת רווח נכבד בין שורות המושבים, "לאפשר למאזינים בכל גובה לשבת בנוחיות."
פתיחה, שימוש ושיפוץ
אולם טאלי נפתח ב-11 בספטמבר 1969. בליל הפתיחה ניתן קונצרט הראשון של אגודת המוזיקה הקאמרית החדשה שח מרכז לינקולן. הניו יורק טיימס שיבח את העיצוב הפנימי המאופק והאלגנטי, בעץ תרזה, שטיחים בצבע לבנדר כהה ומושבים בצבע פטל," ומילדרד שמרץ מ"ארכיטקטורל רקורד" כתבה, שאולם אליס טאלי והאולמות האחרים בניין בית הספר ג'וליארד "מוכיחים, שאפשר ליצור אולמות אלגנטיים במונחים מודרניים בלי לחפש מוצא בשחזור דל ונוסטלגי של עיטורי הזהב, הגבס והבדולח של אולמות העבר הגדולים. מאז פתיחתו, מארח אולם אליס טאלי אירועים רבים מספור, בהם "בעיקר מוצרט, מבצעים דגולים", פסטיבלי הסרטים של ניו יורק, ו"ג'אז במרכז לינקולן". ב-1975 הותקן באולם עוגב תואם-קתדרלה, בן 4,192 צינורות.
באפריל 2004 גילה מרכז לינקולן את התוכניות לשלב הראשון של מיזם פיתוח ההתחדשות שלו, שכללו את הרחבת בניין ג'וליארד ועיצוב מחדש של אולם אליס טאלי. התוכנית אושרה והעבודות החלו במרץ 2006. מבקרי אדריכלות רבים שיבחו את התוכנית, אבל הייתה גם ביקורת מצד תומכי שימור, שרצו לשמר את בניין בלוסקי המקורי ללא שינוי. הצעה משנת 2005 למעמד של אתר לשימור הוצעה ונדחתה על ידי הוועדה לשימור אתרים. "דוקומומו אינטרנשיונל", ארגון הפועל להגנת בניינים ואתרים מודרניסטיים מן המאה ה-20 היה בין מובילי ההתנגדות לחידוש. המחלוקת התמקדה בעיקר בשינויים שנעשו בחלקים אחרים של מרכז לינקולן, בשלב השני של מיזם הפיתוח.
הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה
הקונסיסטוריה הווסטפלית המלכותית לבני ישראל (בגרמנית: Königlich Westphälisches Konsistorium der Israeliten, בתעתיק לעברית בן התקופה: קאֶניגליך וועזטפֿאלישז קאָנזיזטאָריום דער איזראַעליטען) הייתה הוועד המרכזי והמפקח על יהודי ממלכת וסטפאליה הנפוליאונית, שפעל מ-1808 עד 1813. הקונסיסטוריה נועדה לקדם מודרניזציה של היהודים כך שיהיו אזרחים מועילים, והייתה חלוצת הרפורמות בתחומי המשטר הקהילתי, החינוך, הדת ועוד שעברו על יהדות גרמניה בעידן האמנציפציה ליהודים.
הקמה
בנובמבר 1807, בהתאם לתנאי חוזה טילזיט, נוסדה ממלכת וסטפליה כמדינת לוויין צרפתית. אחי הקיסר, ז'רום בונפרטה, הוכתר כמלכה ובירתה הייתה קאסל. המדינה נועדה לשמש כמופת נפוליאוני: היא הייתה הראשונה בנסיכויות הגרמניות בה בוטלה לחלוטין הצמיתות, ניתנה חוקה כתובה, התקיים שוויון לכל בפני החוק, והוקם משטר ריכוזי. הוחלה גם המדיניות הצרפתית כלפי היהודים, שמנו 16,000 נפש. מלבד אמנציפציה מלאה (למעשה היה מצבם טוב מבצרפת, שם נאכפה 'הפקודה המחפירה' במרץ 1808), הם נדרשו להקים גוף מפקח שייצגם בפני השלטון, בדומה לקונסיסטואר, שישמש מכשיר למודרניזציה ותרבות שלהם, כדי להפכם לאזרחים מועילים ומשולבים בחברה.
יעקבסון עצמו היה פעיל קדמה בולט, ופתח ב-1801 בית-ספר משולב ליהודים ונוצרים. הוא בחר בפרנקל להיות אחד מחמשת ראשי הקונסיסטוריה לצדו. עורך "שולמית" ביקש להפוך את הוועד למכשיר להגשמת חזונו אודות רפורמה חינוכית מקיפה, עידון ואסתטיזציה של סדרי בית-הכנסת, פרודוקטיביזציה כלכלית ומקצועית ועוד תיקונים, שכולם נועדו להקרין על יתר יהודי גרמניה ואירופה בכלל. פרנקל היה חדור באידאולוגיה של מה שדוד סורקין כינה "החוזה האמנציפטורי" הלא-כתוב: תביעה כנה להתחדשות ושיפור פנימיים של היהודים, ברוח הנאורות, שנדרשו כדי להתאים לעידן החדש – ולחלופין ובמשלים, במודע ושלא במודע, התבטלות בפני ערכי הנוצרים כדי לשכנעם שהיהודים ראויים עתה לשוויון. יעקבסון, מצדו, דרש ששוויון יינתן ליהודים באופן בלתי-מותנה, לפני כל תיקון מצדם, ושכל שינוי במסורותיהם ייעשה ביוזמתם שלהם בלבד ולצורך עצמם. כך אכן נעשה בווסטפליה, בניגוד מודגש לאמצעי הכפייה הקשים שהפעילו השלטונות בנסיכויות דוגמת פרנקפורט, עליהם מחה יעקבסון.