cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טנופוביר דיסופרוקסיל
טנופוביר דיסופרוקסיל (בלועזית:tenofovir disoproxil) הוא החומר הפעיל בתרופות אחדות ובהן: viread, truvada, atripla, eviplera, stribild. בחלקן זהו המרכיב היחיד של התרופה ובחלקן יש גם רכיבים אחרים.
זוהי תרופה נוגדת נגיפים המשמשת (לבד או בשילוב תרופות אנטי-ויראליות אחרות) לטיפול בהפטיטיס B כרוני ולמניעת וטיפול באיידס (HIV/AIDS ). טיפול מומלץ גם באנטי-רטרו-וירוסים אחרים. תרופה זו משמשת למניעת HIV/איידס בקרב אלו בסיכון גבוה לפני חשיפה, ואחרי פציעה במחט או חשיפה אפשרית אחרת. התרופה נמכרת הן בפני עצמה והן בשילובים נוספים. התרופה זמינה דרך הפה כטבלייה או אבקה.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות פריחה, בחילות, שלשולים, דיכאון וחולשה. תופעות לוואי חמורות כוללות כמות גבוהה של לקטט בדם וכבד מוגדל. אין התוויות נגד מוחלטות. ניתן ליטול אותה בהריון ונראה שהתרופה בטוחה לשימוש. התרופה עובדת על מנגנון של עיכוב רוורס טרנטקריפטאז ולכן מורידה את העומס הנגיפי בגוף.
שימושים רפואיים
Tenofovir disoproxil משמש כטיפול כרוני בהפטיטיס B ובזיהום HIV-1, טנופוביר מיועד בשילוב עם תרופות אנטי-רטרו-ויראליות אחרות לאנשים מגיל שנתיים ומעלה כאשר מדובר באיידס. עבור חולי הפטיטיס B כרוני, טנופוביר מיועד לחולים מגיל 12 ומעלה.
הפחתת סיכון ל-HIV
ניתן להשתמש בטנופוביר כמניעת ל HIV לאנשים שנמצאים בסיכון גבוה להידבקות באמצעות העברה מינית או שימוש בסמים בהזרקה. סקירת Cochrane בחנה את השימוש ב-tenofovir כטיפול מונע של HIV לפני החשיפה ומצאה שגם tenofovir לבדו הפחית סיכון להידבקות וגם השילוב של tenofovir/emtricitabine הפחיתו את הסיכון להידבק ב-HIV בחולים בסיכון גבוה. בנוסף המרכז האמריקאי לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) ערכו מחקר בשיתוף עם משרד בריאות הציבור של תאילנד כדי לבדוק את היעילות של מתן טיפל יומי של טנופוביר לאנשים המזריקים תרופות לא חוקיות, כאמצעי מניעה. התוצאות מצאו שכיחות מופחתת של 48.9% של הנגיף בקרב קבוצת הנבדקים שקיבלו את התרופה בהשוואה לקבוצת הביקורת שקיבלה פלצבו וכך הוכח שהיא יעילה.
תופעות לוואי
Tenofovir disoproxil בדרך כלל ללא תופעות לוואי חמורות ושיעורי הפסקת טיפול נמוכים בקרב אוכלוסיית HIV והפטיטיס B כרונית. אין התוויות נגד לשימוש בתרופה זו. תופעות הלוואי השכיחות ביותר שדווחו עקב שימוש ב-tenofovir disoproxil היו בחילות ושלשולים וסחרחורות. תופעות לוואי אחרות כוללות דיכאון, הפרעות שינה, כאבי ראש, גירוד, פריחה וחום. תופעות לוואי מורות יותר נרשמו כאזהרה בארצות הברית אשר מזהירה התפרצות פוטנציאלית של חמצת לקטית או נזק לכבד עקב שימוש בטנופוביר דיסופרוקסיל.
שימוש ארוך טווח ב-tenofovir disoproxil קשור נפרטוקסיסיטי ואיבוד עצם. הצגה של רעילות נפרותית יכולה להופיע כתסמונת Fanconi, ופגיעה חריפה בכליות או ירידה בקצב הסינון הגלומרולרי (GFR). הפסקת הטיפול ב-tenofovir disoproxil תוביל לרוב לריפוי הליקוי בכליות. רעילות נפרוקסימלית כנראה נגרמת מהצטברות צינוריות פרוקסימליות של Tenofovir disoproxil המובילה לריכוזים גבוהים בסרום.
פרמקוקינטיקה
טנופוביר מופרש בעיקרו דרך הכליות, על ידי סינון גלומרולרי והן על ידי הפרשה טובולרית באמצעות חלבוני טרנספורט OAT1, OAT3 ו- ABCC4.
איתור בנוזלי גוף
ניתן למדוד טנופוביר בפלזמה על ידי כרומטוגרפיה. בדיקה נעשית על מנת לנטר את טיפול ולמנוע הצטברות תרופות ורעילות אצל אנשים עם בעיות כליות או כבד.
גאבי (לבוש)
גאבי הוא שמיכה/צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי גברים ונשים באתיופיה ובאריתריאה.
בדרך כלל הגאבי עוטף באופן רופף את הראש, הכתפיים ופלג הגוף העליון. הגאבי עשוי מארבע שכבות של בד כותנה או שיפון, בניגוד לקוטה הנלבשת על ידי גברים ולנטלה הנלבשת על ידי נשים, העשויות שתי שכבות.
הגאבי לרוב בצב לבן עם פסי צבע שזורים בזהב, כסף או אדום. באזורים מסוימים באתיופיה לעיתים יהיו צבועים בחום או ירוק.
רובינסון
רובינסון (Robinson) הוא שם משפחה שמקורו באנגליה ומשמעותו בנו של רובין. {{פירושונים| אישים: אחרים:
ראו גם
}}
יוחנן השני (אפיפיור)
על פי הליבר פונטיפיקליס יוחנן קבל מתנות יקרות ערך ומשרת דת מקצועית מקיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון, הישג משמעותי בהתחשב במעמד המונופיזיטיזם באימפריה הביזנטית באותו עת.
קולובוס אנגולה
קולובוס אנגולה (שם מדעי: Colobus angolensis) הוא מין של קוף בעל פווה שחורה לבנה, החי ביערות הגשם של אפריקה.
קוף זה הוא בעל פרווה עבה ושחורה עם פסים לבנים לאורך קצה הכתפיים ומעלה עד לשערות הארוכות המקיפות את הראש הכהה. הם מגיעים לאורך 50–70 ס"מ ולמשקל 9–20 ק"ג. הזנב יכול להגיע לאורך 75 ס"מ.
תפוצה ואקולוגיה
הקולובוס חי ביערות שפילה טרופיים וגם ביערות הרים הקרובים לחוף. הפרטים החיים באזורים קרים בעלי פרוות עבות יותר. הם חיים מדרום ועד צפון מזרח נהר הקונגו במדינות סביבה: הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, דרום סודאן, טנזניה וזמביה ונמצאים גם ברוונזורי, בורונדי ואוגנדה. הם חיים גם במזרח אפריקה בהרים מבודדים מקניה עד טנזניה. הם אינם נפוצים דרומה יותר והם נדירים אפילו במדינת אנגולה, על שמה נקרא המין.
מינים אלה צמחוניים כמעט לגמרי וניזונים בעיקר מעלי עצים וגם מפירות שונים וזרעים. האוכלוסיות במזרח טנזניה אוכלות בעיקר פירות עסיסיים. הם עצמם עלולים להיטרף על ידי עופות דורסים, שימפנזות ונמרים.
בלטונפירד
בלטונפירד (בהונגרית: Balatonfüred) היא עיר על גדות אגם בלטון הנמצאת במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטונפירד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בעיר 13,520 תושבים, ובשנת 2020 רק 12,732 תושבים.
יהודי בלטונפירד
יהודי ראשון הגיע לבלטונפירד בשנת 1730 ויהודים נוספים החלו להתיישב בעיר בשנת 1746. רובם עסקו במסחר, ומיעוטם במלאכה ובמקצועות חופשיים. הקהילה נוסדה בשנת 1784. בית הכנסת נבנה בשנת 1840. כמו כן, פעלו במקום אגודת נשים, בית ספר וישיבה. הקהילה הצטרפה לזרם הקהילות האורתודוקסיות.
בתקופת "הטרור הלבן" נרצחו כמה מיהודי המקום. ובשנת 1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, נפגעה פרנסת יהודי העיירה. בשנת 1942 נשלחו צעירים לעבודות כפייה ורובם נספו.
ב-16 במאי 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הובלו 130 יהודים מהעיר לגטו שהוקם בטפולצה. וב-20 ביוני, הועברו כולם לזאלאגרסג שם רוכזו עם יהודים נוספים מהסביבה. ביולי שולחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
מסע ישראלי
עמותת מסע ישראלי (נקראה בעבר גם "מבראשית", באנגלית: I Belong Israel) היא ארגון המפעיל תוכנית חינוכית לגיבוש וחיזוק הזהות האישית היהודית, הציונית והישראלית בקרב בני נוער וחיילים ישראלים. את המסע מארגנת עמותת "מסע ישראלי". התוכנית החינוכית גובשה במשותף עם אגף של"ח וידיעת הארץ במשרד החינוך ועם חיל החינוך והנוער בצה"ל.
מהלך המסע
המסע הישראלי מתנהל במגוון אתרים הקשורים בגיבוש הזהות היהודית והציונית ומלווה בסדרה של מעגלי דיון העוסקים בזהות הישראלית והיהודית בשרשרת הדורות. המשתתפים במסע עוברים סדרת חוויות מעצבות זהות, דרך מפגשים עם אנשים, מסלולים ואתרים.
התוכנית החינוכית של המסע מבוססת על תנועה בציר גאוגרפי, מקצות הארץ עד ירושלים דרך שפלת יהודה, ובהתאמה לציר הגאוגרפי נבנה ציר רעיוני העוסק בשישה מעגלי זהות: אני, הקבוצה, החברה, העם, הארץ ומדינת ישראל. המשתתפים בוחנים את הזדהותם עם כל אחד ממעגלי הזהות. למסע קודמים מפגשי הכנה, ולאחריו נערכים מפגשי סיכום.
ששת מעגלי הזהות
ששת ימי המסע מתקדמים מן הראשוני והבסיסי אל המורכב והעמוק:
תודעתו של זנו
תודעתו של זנו (באיטלקית: "La coscienza di Zeno") הוא רומן מאת הסופר האיטלקי איטלו זבבו שנכתב בשנת 1923.
עלילה
זנו קוזיני מחליט להפסיק לעשן וכסיוע לכך מנסה להיעזר בטיפול פסיכואנליטי. בהישמעו לעצת המטפל, מעלה על הכתב את האירועים המשמעותיים בחייו: סופו הכואב של האב, אשר לאחר שפירש באופן שגוי תנועה של הבן, מרים עליו את ידו רגע קט לפני מותו; הקנאה בחברו גווידו; הנישואים עם אחת האחיות מאלפֶנטי, זו שמצאה חן בעיניו פחות; התאבדותו של גווידו; היחסים עם קרלה ג'רקו, נערה ענייה, בה מואס עד מהרה. בשורש המשותף לכל המאורעות הללו מתגלה אישיות רפת-רצון, אשר אינה מסוגלת לקחת חלק פעיל בחיים. אישיות אשר משמשת סמל למחלת ההתחמקות וההימנעות חשוכת המרפא של האדם המודרני. שורותיו האחרונות של הרומן מכילות נבואה אודות "אסון שכמותו עוד לא נשמע" אשר ישמיד, אולי, אף את שורשי החולי המזינים את האנושות ובכך יביאה לידי ישועה.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת כרמל בשנת 1988.
נטלה (לבוש)
הנטלה היא צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי נשים אתיופיות.
הנשים מתעטפות בנטלה לכיסוי הראש והכתפיים כאשר הן לובשות בגדי שיפון, במיוחד בעת ביקורים בבית הכנסת. הנטלה עשויה משתי שכבות של בד, בניגוד לגאבי העשוי מארבע שכבות. הגרסה הגברית של הנטלה היא הקוטה.
אופן לבישת הנטלה
ישנם כ4 דרכים מסורתיות ללבוש את הנטלה. הדרך הראשונה כשאשר מכפלים את 2 השכבות של הנטלה והקצוות נופלות על הכתפיים. השנייה כשאשר שניהם בצד הימין של הכתף. השלישית היא כאשר הנטלה מכסה את הכתפיים והצוואר - זהו לרוב סימן לאבל או תקופת אבלות. הדרך הרביעית היא כאשר קצוות הנטלה בצד שמאל של הכתפיים ולרוב היא מסמלת פנאי.
קישורים חיצוניים
הטקסטיל האתיופי - מידע באנגלית
סיריס
סיריס (בערבית: سيريس) היא עיירה פלסטינית בצפון השומרון. העיירה ממוקמת ממערב לעיירה טובאס, ו-13 ק"מ דרומית מג'נין, 8 ק"מ מכביש 60 המקשר בין שכם לג'נין. מספר תושביה 6,073 (נכון לשנת 2016).
גאוגרפיה
הכפר ממוקם בקצהו הדרומי של עמק סנור בסמוך לכפר גו'דידה, על מורדות הר חורייש.
מקור השם
על-פי סברה אחת, מקור השם במילה הערבית "סיריס", סירה קוצנית. ייתכן ששם המקום קשור בשם שָׁרֶשׁ, המופיע ב במסגרת רשימת הייחוס של שבט מנשה.
היסטוריה
בסקר ארכאולוגי שנעשה בסיריס לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מהתקופה הביזנטית, מימי הביניים ומן התקופה העות'מאנית.
בגרעין הימי-ביניימי של הכפר 20–25 בתים וסמטאות. בסביבות הכפר ישנן טרסות רבות.
טקסט משנת 1165 מזכיר אחוזה צלבנית בשם קאסליין סיריס שהשתייכה לפיצגרף אולריך.
התקופה העות'מאנית
על פי רישום המס העות'מאני של שנת 1596, בכפר היו אז 12 משקי בית ו-3 רווקים – כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מיסים על חיטה, שעורה, יבולי קיץ, כוורות ועיזים, בנוסף על הכנסות מזדמנות. בסך הכל שילמו תושבי הכפר כ-2,030 אקצ'ות.
אדוארד רובינסון הזכיר את הכפר בסיור שערך באזור בשנת 1838. הוא ציין כי הכפר נמצא בסמוך לעמק סנור הפורה, וכי הוא משתייך לנפת חרית'ה, הנמצאת צפונית לשכם. בשנת 1870, ויקטור גרן תיאר את סיריס ככפר מוקף במטעי זיתים. תיאור דומה של הכפר הופיע בספר סקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (בהולנדית: Verenigd Koninkrijk der Nederlanden, בצרפתית: Royaume-Uni des Pays-Bas) היה שמה המוכּר של מדינה אירופית שהתקיימה בשנים 1815–1830. היא הוקמה בעקבות קונגרס וינה ב-1815 בשטח שקודם לכן היה חלק מהקיסרות הראשונה, שכבשה אותו כחלק מאירועי המהפכה הצרפתית והתקופה הנפוליונית. שטחה של הממלכה החדשה, שבראשה עמד מלך מבית אוראנז', כלל את "שבעת המחוזות" (הרפובליקה ההולנדית לשעבר) בצפון, את ארצות השפלה האוסטריות בדרום ואת בישופות לייז'; שטחים אלה חופפים כמעט במדויק את שטחיהן של הולנד ובלגיה של ימינו. הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, כלומר, לוקסמבורג של ימינו ומחוז לוקסמבורג הבלגי של ימינו, הייתה עצמאית לכאורה, אך למעשה הייתה נתונה גם היא לשלטון מלך הולנד.
הנסיך וילם חוזר להולנד
לאחר שארצות השפלה שוחררו ב-1813 מכיבוש צרפת על ידי הצבא הרוסי והפרוסי, עגן וילם פרדריק, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי לבית אוראנז', בעיירת הנמל סכוונינגן, והמשיך משם להאג, שם הוא קיבל ב-2 בדצמבר את התואר "נסיך סוברני של ארצות השפלה" (Soeverein Vorst der Nederlanden).
החוקה הראשונה של ארצות השפלה המאוחדות נכתבה ב-1814 בהנהגתו של ראש הממשלה חייסברט קארל ון הוחנדורפ, ואומצה על ידי קבוצה חופשית של נכבדים. וילם קיבל את הפיקוד העליון על הצבא והצי, את הרשות למנות ולפטר קצינים, ואת הסמכות העליונה על הכלכלה ועל המושבות שמעבר לים, כמו גם על יחסי חוץ ומינוי שגרירים. חברי הסטאטן-חנראל (מועצת המחוזות, הגוף שהפך בסופו של דבר לפרלמנט ההולנדי) היו אמורים להיבחר על ידי הממשלות המקומיות בכל מחוז, אבל החקיקה במחוזות הייתה חייבת לקבל את אישורו של הנסיך החדש. החוקה הבטיחה חופש דת אוניברסלי.
הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
בעת קונגרס וינה ב-1815 היה ברור פחות או יותר שצרפת תצטרך לוותר על ארצות השפלה הדרומיות, שאותן כבשה בזמן המהפכה. חלוקה זו לא עברה ללא זעזועים, כיוון שווילם ניסה לסחוט לעצמו עוד ועוד הישגים. מאז שהנדריק ון דר נוט הציע ב-1789 לאחד בין ארצות השפלה הדרומיות לבין הולנד (ראו המדינות הבלגיות המאוחדות), הרעיון לא יצא מראשו של הנסיך הצעיר. תבוסתו של נפוליון סיפקה לו הזדמנות פז לנסות ולהגשים את שאיפתו.
על הפרק עמדו שלושה תרחישים שונים:
שני התרחישים הראשונים הופיעו ב"מזכר בעניין הולנד" שיצא לאחר קרב לייפציג (16 - 18 באוקטובר 1813), והשלישי הוצע ב-9 בנובמבר על ידי וילם עצמו. בסופו של דבר, זהו התרחיש שנבחר ומומש באופן חלקי, אף כי התרחיש השני עתיד לשוב ולעלות בדמות "תוכנית טליראן לחלוקת בלגיה" ב-1830, בעקבות המהפכה הבלגית. התרחיש הראשון ירד מעל הפרק בעיקר משום שאוסטריה פשוט לא רצתה עוד בארצות השפלה הדרומיות, אף על פי שזה היה רצונם של נציגי ארצות השפלה בקונגרס. הצעת הפשרה לפיה תקום מדינה בלגית עצמאית בשלטון נסיך אוסטרי התקבלה בקרירות על ידי המעצמות, שחששו שמדינה כזו תהיה חלשה מכדי להוות משקל נגד לצרפת.
בסופו של דבר, לאחר התחבטויות רבות, בחרו ארבע המעצמות את האפשרות השלישית, אך בגרסה מקוצצת מעט. בעוד שהעברת השטח שבין הגדה המזרחית של המז לבין הריין לשלטונו של וילם נשארה שנויה במחלוקת, הוסכם (ב-11 בפברואר 1814) כי הוא יקבל לרשותו את הגדה השמאלית.
השטח שהוסכם עליו לבסוף כלל את האזורים הבאים:
דוכסות לוקסמבורג לא הפכה לחלק מהממלכה, כפי שדרש וילם, משום שהייתה חברה בקונפדרציה הגרמנית. על כל פנים, וילם דרש שהיא תעבור להיות תחת שלטונו, כדי לחזק ולהגדיל את החיץ בין צרפת לשכנותיה, ומשום שהיסטורית לוקסמבורג הייתה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות ושבעה-עשר המחוזות. גם לוקסמבורג נותרה אחד מסלעי המחלוקת בדיונים; בסופו של דבר היא נותרה חברה בקונפדרציה הגרמנית, אך נקבע כי וילם ישלוט בה כדוכס גדול באוניה פרסונלית.
בינתיים, ב-1 במרץ 1815, בעיצומו של קונגרס וינה, נמלט נפוליון מהאי אלבה והקים שוב צבא גדול כנגד המעצמות, בניסיון לשוב לשלטון ("מאה הימים"). הוא הובס בקרב ווטרלו בידי הבריטים והפרוסים, בסיועם של כוחות צבא מארצות השפלה בפיקודו של נסיך אורנז'. וילם, שקרנו עלתה פלאים בעקבות הקרב, לא היסס עוד והכריז על עצמו, בהסכמת המעצמות, ב-16 במרץ 1815 כעל וילם הראשון, מלך הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, לאחר שב-13 בפברואר אוחדו ארצות השפלה באופן סופי באמצעות "הטרקטאט בן 38 הסעיפים". בספטמבר נחוג בבריסל באופן טִקסי איחוד ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות. באיחוד זה הגשים וילם את חלומו של קודמו, וילם השתקן לבית אורנז', שקיווה להשיג איחוד כזה מאז 1579. המעצמות הטילו עליו את המשימה למזג את הממלכה המאוחדת למדינה אחת באופן מוחלט ומושלם. מדינה זו תהיה ריכוזית, כפי שקיווה וילם, וזאת בניגוד לרצונם של נציגי המדינות הקודמות, שקיוו לכונן מחדש את הנסיכויות הישנות גם תחת שלטון בית אוראנז'.
בינתיים החלו כבר להופיע עלונים וקונטרסים הקוראים להקמת "קונפדרציה בטאווית", מדינה פדרלית בת שני חלקים, צפוני ודרומי. וילם סבר כי ישות כזו לא תוכל להתקיים, ובכך קלע גם לדעתו של מטרניך. אף כי את מטרניך לא-ניתן להאשים בנטיות פרוגרסיביות, הוא העדיף מדינה ריכוזית על פי הדגם הצרפתי (שתוכל, הוא הניח, לעמוד טוב יותר בפני צרפת) על-פני מדינה מחולקת; מקץ 15 שנה התברר כי טעות בידו.
המשטר
החוקה (ראו לעיל) העניקה למלך כוח רב מאוד. במחוזות הצפוניים התגוררו באותה עת כשני מיליון תושבים, ובדרומיים קרוב לשלושה וחצי מיליון. בבית התחתון של הסטאטן-חנראל (הפרלמנט) היו 110 חברים, מהם 55 מהצפון ו-55 מהדרום (אף על פי שהדרום היה מאוכלס יותר). בבית הראשון היו על פי רוב בני אצולה - מן האצולה הישנה והחדשה - ורבים מהם חבו את מינוים למלך. על כוחו של המלך ניתן ללמוד מן העובדה ששמונת השרים לא היו צריכים לתת כל דין וחשבון לפרלמנט, אלא רק למלך. בפועל הם מילאו את פקודות המלך, ולא תמיד טרחו להביא אותן בפני הפרלמנט. המלך היה רשאי גם לשלוט ישירות, באמצעות צווים מלכותיים.
לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה היו שני מרכזים שלטוניים - האג ובריסל; נציגי השלטון הנדרלנדיים היו אפוא לעיתים קרובות בנסיעות. השלטון עבר פעם בשנה מעיר לעיר, ופירושו של דבר היה שכל משרתי הציבור ועובדי הממשל נאלצו לקנות או לשכור בתים בשתי הערים. המלך עמד על כך שהולנדית תהיה שפת הממשל היחידה, אבל בבית התחתון של הפרלמנט דיברו כל הנציגים הבלגיים צרפתית (שאותה הבינו גם רוב הנציגים ההולנדים). גם בבית העליון, שבו ישבו כמעט אך ורק בני אצולה, דיברו רוב הנציגים ההולנדית בצרפתית, כדי שעמיתיהם הבלגים (ובמיוחד הוולונים) יוכלו להבין אותם. מנהג זה כונה בפי ההולנדים Défendre les intérêts nationaux en langue étrangère - "הגנה על האינטרסים הלאומיים בשפה זרה."
כ-60% מהאוכלוסייה התגוררה בדרום, ושיעור דומה מבין החיילים היה אף הוא דרומי; אבל מבין הקצינים והפקידות הגבוהה היה רוב גדול להולנדים בני הצפון.
התפתחויות כלכליות וחברתיות
מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
יחסי ברזיל–ונצואלה
היסטוריה
ונצואלה רכשה 1,500 טונות של פולי קפה מברזיל ב-10 באוגוסט 2009, לאחר שהסתכסכה עם קולומביה בשל החלטתה לאפשר נוכחות מוגברת של ארצות הברית בבסיסיה הצבאיים.
ב-18 ביוני 2015, משלחת של סנאטורים ברזילאים בראשות הסנאטור. אאסיו נווס (המורכבת בעיקר על ידי מחוקקים מהאופוזיציה לנשיאה דילמה רוסף) טסה לקראקס כדי לבקר את האסיר הוונצואלי לאופולדו לופס ומשפחות של קורבנות ההפגנות נגד הנשיא ניקולאס מדורו. במרחק של כקילומטר מנמל התעופה הבין-לאומי סימון בוליבר, נמנע מהרכב שהוביל את הסנטורים להמשיך בנסיעה לאחר שנעצר והוקף על ידי מפגינים ממשלתיים. לבסוף, הסנאטורים הברזילאים החליטו לחזור לברזיל באותו יום. הבתים המחוקקים Câmara dos Deputados ו-Senado Federal של ברזיל הוציאו הצעות דחייה לאירועים כאלה. משרד החוץ של ברזיל פרסם הערה רשמית המביע את רוגזו על "מעשי העוינות הבלתי מקובלים" שאירעו באותו יום וביקש הסברים רשמיים מממשלת ונצואלה.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
התפתחויות כלכליות וחברתיות
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
יחסי ברזיל–ונצואלה
היסטוריה
במהלך שלטונו של הנשיא ז'איר בולסונארו מאז 2019, ברזיל ניתקה את היחסים עם ממשלת ונצואלה הנוכחית של הנשיא ניקולאס מדורו. ברזיל הורידה את דירוג יחסיה הדיפלומטיים עם ממשלת ונצואלה השלטת. במשבר הנשיאותי בוונצואלה, ברזיל הכירה במנהיג האופוזיציה בוונצואלה חואן גואידו כנשיא הלגיטימי של ונצואלה. באפריל 2020, ברזיל סגרה את השגרירות שלה בוונצואלה.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
התפתחויות כלכליות וחברתיות
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
יחסי ברזיל–ונצואלה
היסטוריה
בשנת 2023 ברזיל חידשה את יחסיה עם ונצואלה
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה
התפתחויות כלכליות וחברתיות
צעדים אלה הביאו לכך שהממלכה המאוחדת - ובעיקר הצפון - הרוויחה מן האיחוד, מהקלת החוב הלאומי ומהסחר עם המושבות. למרות המאמצים, עדיין נדרשו צעדים נוספים: ארצות השפלה אימצו את הישגי המהפכה התעשייתית של אנגליה. ספינת הקיטור ובתי חרושת ממוכנים הובאו לצפון על ידי פאול ון פליסינגן, ובעקבותיהם נבנו ספינות הקיטור הראשונות מתוצרת מקומית. ב-1835, לאחר החלוקה, זכה הדרום (שכבר הפך לממלכה העצמאית בלגיה) לזכות הראשונים על קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית, בין בריסל למכלן; הצפון (הולנד) חנך את קו הרכבת הראשון (בין אמסטרדם והארלם) ב-1839.
מחלוקות חברתיות
האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
מחלוקות פוליטיות ודתיות
האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.
וילם קיווה שיוכל לנצל לטובתו את חילוקי הדעות בין הקתולים והליברלים בדרום, ובמשך שנים רבות הדבר עלה בידו; אך בסופו של דבר התעלו הקתולים והליברלים על המחלוקות והתאחדו נגד המלך. אבל משום שהמרידה הליברלית בצפון לא הייתה מושרשת בעם כולו - היא הונעה בעיקר על ידי רגשות אנטי-אפיפיוריים - רק בדרום התעוררה התקוממות כללית אמיתית, המהפכה הבלגית של 1830, שהובילה לפירוק הממלכה והקמתה של ממלכת בלגיה.
התפתחויות לאחר 1830
הולנד הכירה בעצמאותה של בלגיה ב-1839. רק ב-1848, בהשפעת אירועי אביב העמים, התחוללה בצפון ההתקוממות העממית נגד סמכויותיו הרחבות של המלך, שהובילה לכתיבת חוקה חדשה וליברלית בימי שלטונו של וילם השני.
ב-1860 חזרה בלגיה וניסתה להצטרף מחדש להולנד מחשש מפני סיפוח לצרפת של נפוליאון השלישי. ראש הממשלה הבלגי שארל רוז'ייה אף הציע להקים מחדש את הממלכה המאוחדת כקונפדרציה בין שתי מדינות, והכניס שינוי בהמנון בלגיה כך שיושם בו דגש על הידידות בין שני העמים.
לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה עצמאית ב-1890, לאחר שלא היה למלך וילם השלישי יורש ממין זכר שימשיך את השושלת. הכתר ההולנדי עבר אל המלכה וילהלמינה, אך על פי החוק הסאלי התקף בלוקסמבורג הייתה קדימות לאדולף, דוכס נסאו מבית נסאו, והוא הפך לדוכס-הגדול של לוקסמבורג.
יחסי אינדונזיה–אסטוניה
יחסי אינדונזיה–אסטוניה הם היחסים הדו–צדדיים בין אינדונזיה לאסטוניה.
היסטוריה
אינדונזיה הכירה באסטוניה ב-16 בספטמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו ב-5 ביולי 1993.
לשתי המדינות יש שגרירים המתגוררים בהלסינקי ובקנברה. מאז 2012, אסטוניה מיוצגת באינדונזיה על ידי שני קונסולים של כבוד.
בספטמבר 2007 נפגשו שרי החוץ של שתי המדינות במסגרת העצרת הכללית של האו"ם.
ביולי 2014 ביקר שר ההגנה האינדונזי באסטוניה.
בונבוניירה
בונבוניירה היא קופסה או חבילה המעוצבת בפאר ומכילה ממתקים. לעיתים קרובות מוענקת כמתנה. לרוב תוכן הבונבוניירה הוא מגוון פרליני שוקולד במבחר צורות, זיגוגים וטעמים, לעיתים ממולאים קרם שוקולד, וניל, פירות, קליפות הדרים או ליקר פירות.
בונבוניירות תעשייתיות עממיות הן לרוב קופסת קרטון המעוטרת בהדפס צבעוני. מוצרים יוקרתיים יותר נארזים בסלסילה המכוסה בצלופן צבעוני או בקופסת עץ או מתכת דקורטיבית. בחנויות שוקולד רבות ניתן לבחור אריזה וסוגי פרלינים למילוי הבונבוניירה בהתאמה אישית לפי הזמנה.
מקור המילה במילה הצרפתית "bonbonnière", הגזורה מהמילה "bon" שפירושה "טוב".
בתרבות
אחד מהפיליטונים הסאטיריים של אפרים קישון עוסק בבונבוניירה המוענקת במתנה מאדם לאדם ומועברת מאירוע לאירוע, עד שהיא חוזרת, ישנה ומעופשת, לאלו שהעניקו אותה לראשונה.
קוטה
קוטה היא צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי גברים אתיופים ואריתריאים.
הגברים מתעטפים בקוטה לכיסוי הראש והכתפיים כאשר הם לובשים בגדי שיפון, במיוחד בעת ביקורים בכנסייה. הקוטה עשויה משתי שכבות של בד, בניגוד לגאבי העשוי מארבע שכבות. הגרסה הנשית של הקוטה היא הנטלה.
בקהילת ביתא ישראל הקוטה משמשת בתפילות כטלית. כיום המנהג פסק עקב אימוץ היהדות האורתודוקסית על ידי רוב הקהילה.
בניטו סטפנלי
בניטו סטפנלי (באיטלקית: Benito Stefanelli; ) היה שחקן קולנוע איטלקי. הופיע ביותר מ-60 סרטים בין השנים 1955 ל-1990.
קריירה
סטפנלי מוכר בעיקר בשל התפקידים ששיחק במערבוני הספגטי בבימויו של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" (1964) "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1966). הוא הופיע גם בסרטו של לאונה "היו זמנים במערב" ב-1968.
במהלך הקריירה שלו הופיע סטפנלי בעשרות מערבונים במיוחד בין השנים 1960–1970. בנוסף לתפקידו בטרילוגיה של לאונה שימש סטפנלי גם כמתורגמן של קלינט איסטווד במהלך צילום הטרילוגיה, בשל בקיאותו בשפה האנגלית.
קוף ורווט
קוף ורווט (שם מדעי: Chlorocebus pygerythrus) הוא מין של קוף קטן מהסוג קוף ירוק החי בסוואנות של אפריקה.
מאפיינים
קופי הוורווט מגיעים לאורך של 50 ס"מ לזכרים ו-40 ס"מ לנקבות ומשקלם 3.9–8 ק"ג בממוצע. הם בעלי פרווה אפורה על הגב ולבנה מהבטן. קצה הראש חום והפנים כהות. זנבם ארוך והם משתמשים בו בשביל לטפס על עצים.
קופים אלה חיים בסוואנות וניזונים על פני הקרקע מזרעים שונים, פירות, חרקים ויצורים קטנים נוספים. הם חיים בחבורות שיכולות להגיע ל-70 פרטים ונשארים באזורי עצים למקרה שטורף יתקרב. הקופים משתמשים בשפה ייחודית בשביל להזהיר את חבריהם והם משתמשם באזעקה ייחודית לכל טורף.
לקופים ישנם טורפים רבים והם מקיימים קריאה מיוחדת לארבעה מסוגי הטורפים העיקריים שלהם: נמרים, עיטים, נחשי פיתון ובבונים. הם מקיימים קריאה מיוחדת לכל טורף האומרת גם כיצד להימלט, למשל ברגע שתוקף עיט הם נמלטים אל הענפים הנמוכים שם העיט לא מצליח לחדור. כל הקופים מבינים איש את שפת רעהו כבר מילדות והם אף פעם לא מתבלבלים בפירוש האזעקה.
מיון
ישנם 5 תת-מינים:
ברווז הבליטה
ברווז הבליטה או ברווז הכרבולת (שם מדעי: Sarkidiornis melanotos) הוא מין ברווז החי באזורים הטרופיים של אפריקה, מדגסקר ודרום-מזרח אסיה והוא בעל כרבולת ממעל למקורו.
המיון של ברווז הזה נתון במחלוקות. בהתחלה שויך לתת-משפחת Anatinae יחד עם הסוג ברווז, אך בהמשך הועבר לקבוצת Cairininae וכיום חושבים שהוא קשור לקבוצת ברווזי צדפות בה נמצאת גם הטדורנה.
מאפיינים
אורכו של הברווז 56-76 ס"מ, מוטת הכנפיים 116-145 ס"מ ומשקלו 1.03-2.9 ק"ג. הוא בעל גוף לבן עם כנפיים וזנב שחורים וראש מנומר באפור על לבן. קצה המקור השחור בעל כרבולת מעליו אצל הזכרים והנקבות, הקטנות יותר, חסרות אותו. צווארן גם פחות מנוקד מצוואר הזכרים. הברווזים הצעירים אפורים יותר ואפשר להתבלבל בינם לבין ברווזים כמו ברווז שורק פולווס (Dendrocygna bicolor). הם שתקנים יחסית ולא פולטים קריאות רועשות למעט במפגש בין שני זכרים יריבים. יש חוקרים הטוענים ששני התת-מינים צריכים להפוך למינים עצמאיים.
הברווז חי באגמים ונהרות באזורים הטרופיים ברחבי העולם והוא חי בלהקות גדולות של עד 100 פרטים בעונה היבשה, אם כי ברטובה חי בבדידות יחסית. הם שוחים במים ומחפשים דגים קטנים, חסרי חוליות, זרעים וצמחי מים. הם גם עולים ללקט זרעים משדות ועלולים לגרום לנזקים כלכליים גדולים. הברווזים מצויים בירידה קלה במספרם אך היא לא משפיעה על האוכלוסייה העולמית. זהו מין מוגן בכל מדינות תפוצתו.
הקינון חל בדרך כלל בעונת הגשמים אם היא מספיק רטובה. הקן נבנה בין חורי עצים או בעשב גבוה והוא מורכב מעשבים, בוץ, קני סוף ונוצות. הזכרים אינם מטפלים בגידול הצאצאים או הקן כלל.
בעבר ברווז זה היה המין היחיד בסוג ברווז כרבולי אך תת-המין הדרום אמריקאי הפך למין עצמאי - ברווז בליטה אמריקני (Sarkidiornis sylvicola).
שמס אל-דין אלתותמש
שמס אל-דין אלתותמש (شمس الدین التتمش, שלט בשנים 1211–1236), נקרא גם אלתמאש, או בתוארו המלא אלתותמש אלבארי שמס אל-דוניה ואל-דין אלמלכ אלמוט'אפר נאיב אל ח'ליפת ע'סול אללה סולטאן, היה הסולטאן השלישי בשושלת הע'לאם, ומייסד הסולטנות של דלהי דה פקטו.
אלתותמש היה עבד תורכמני (ע'למאן) משבט אלבאר. הוא היה עבד צבאי חשוב ואהוב בחצרו של סולטאן לאהור (ומי שנחשב לעיתים למייסד סולטנות דלהי) קטב אל-דין איבכ והיה חתנו של קטב אל-דין. לאחר מותו של קטב אל-דין עלה לשלטון אראם שאה ואלתותמש היה מושל בודאון. אולם אצילי הסלטאנות קראו לאלתותמש להתערב והוא ניצח את אראם שאה והוכתר סולטאן ב-1211.
בתחילת שלטונו, התמודד עם בעיות עם שליטים שכנים שניסו לנגוס בממלכתו, ממלכות הינדיות שהרימו ראשן וכבשו שטחים בתחומו, פלישה מונגולית לגבולו וכך הלאה. עם עלייתו לשלטון עמדו בפני אלתותמש שורת בעיות מפנים אך בעיקר מחוץ: שליטי מולטאן וע'זנה השכנות, תבעו בעלות על העיר לאהור. לאחר תקופה קצרה בה הודה באדנותו של סולטאן ע'זנה, ילדז, יצא אלתותמש למאבק נגדו וניצח אותו בקרב טראין. הוא גם הביס את שליט מולטאן אך נמנע מלחדור לשטחו עקב סכנת המונגולים, וכדרך הזאת נהג וסירב לתת מקלט לג'לאל אל-דין מח'וארזם מפני המונגולים ובכך נמנע מריב עמם.
הוא אף הצליח להחזיר לסולטנות שטחים שאבדו לה לטובת ממלכות הרג'פוט ההינדיות בתקופת אראם שאה. לאחר מכן העביר את בירתו מלאהור לדלהי באופן רשמי ואף השיג את אשרור הח'ליפה העבאסי לשלטונו באזור, ועל כן נקרא "נאיב אלח'ליפה" (עוזר לח'ליף). אחר כך, קיים שורת מסעות צבא נגד ממלכות הרג'פוט ההינדיות, במהלכן כבש את מבצר רנתמבור. הוא גם כבש והחזיק בבנגאל הרחוקה שבמזרח והעמיק את כיבושיו עד גבול טיבט ממש.
בתקופתו, הנהיג אלתותמש שינויים, בהם יישום מסודר של שיטת האקטאדירי להחכרת קרקעות לשרי הצבא (בדומה לפאודליזם), העברת השלטון לדלהי וקיום מפעלי בנייה בהיקף נרחב בתוכה, בהם השלמת המנהארט של קטב אל-דין ומאגר המים האוץ'-י שמסי הקרוי על שמו ששימש עד לתקופה המוגולית. לאחר מותו ב-1236 נקבר במאוזלאום שנבנה מכספי הקדש לצד מדרסה.
אלתותמש אף הצליח להעמיד שושלת אחריו, שנקראים לעיתים האלבארי על שם מוצאו. ארבעה מצאצאיו, בהם בתו, רצ'יה, שלטו אחריו ברצף למשך תקופות קצרות, כאשר אחד מפיל או יורש את משנהו. הקמת השושלת, העברת הבירה לדלהי והשגת הכרת הח'ליפה העבאסי בו - הם שהביאו לאלתותמש את המוניטין של המקים בפועל של סולטנות דלהי.
הסולטנות לפניו
במחקר נהוג לייחס את הקמת הסולטנות של דלהי לסולטאן קטב אל-דין איבכ. הוא היה עבד צבאי (ע'לאם) של הסולטאן הע'ורי האחרון (ששלט בלאהור), מחמוד ע'אזי. לאחר ההתנקשות בחייו של מחמוד שהיה חשוך ילדים, התחלקה ממלכתו בין עבדיו, ובהם איבכ שקיבל את דלהי ולאהור. אף על פי שמשל אף בדלהי ודאג לטפחה והקים בה את בסיסו של המנהארט הקרוי על שמו, אך שלט נומינלית בעיר לאהור, בה גם נפטר בתאונת פולו ואף נקבר. כמו כן, סולטנותו של איבכ לא הוכרה על ידי הח'ליפה העבאסי הנחשב לפטרון הפוליטי-דתי של השליטים המקומיים השונים ברחבי העולם המוסלמי.
סולטנות דלהי הייתה מראשיתה סולטנות של ע'למאן, עבדים צבאיים, ומבנה זה (שהתקיים גם בסולטנות קהיר הממלוכית) הקשה על קיום שלטון יציב וארוך ימים ורוב שליטי השושלת משלו אך שנים ספורות בטרם אצולת הע'לאמן (שהתארגנה כמועצה של ארבעים איש - צ'האלע'אני) החליטה להפילם או להחליפם בשליט אחר מסיבה זו או אחרת. אלתותש היה לאחד השליטים היחידים שקיימו בידם שלטון יציב, ארוך ואף הצליחו להעביר את השלטון ליורשים משאריהם.
הסולטנות של דלהי אף התמודדה עם בעיות מחוץ. הלא היא עצמה הייתה רק אחת מני מספר סולטנויות שהוקמו עם נפילת הע'ורים. סולטנות אחרת קמה בע'זנה, ושלט בה אחד ילרז. במולטאן שלט סולטאן נוסף. אפילו כל סולטנות לעצמה הייתה בעלת מבנה קונפדרלי שאיפשר לכל אמיר ששלט במחוז או עיר להקים לעצמו בסיס כוח עצמאי. כל זה הקשה על קיום שלטון חזק ו"ריכוזי" ואף הוביל למלחמות על שליטה.
שנותיו המוקדמות ועלייתו לשלטון
אלתותמש נולד לשבט האלבאר השייך לקונפצדרצית השבטים התורכמנית של הקפצ'ק. הוא נשבה ונמכר במחיר גבוה בשל מראהו הנאה. הוא היה עבד צבאי (ע'לאם) חשוב בחצרו של מחמוד ע'אזי ועבר אחר כך למרותו של קטב אל-דין איבכ, סולטאן לאהור. הוא היה העבד האהוב על איבכ, וזה מינה אותו לתפקיד, החשוב בזמנו, של ראש הצידה - האחראי על מסעות ציד (וכן על כלבי הציד וכלל הסידורים הקשורים בכך). מסעות ציד היו בבחינת "סמל סטטוס" חשוב לשליטים הבינימים (בעיקר על פי המסורת הפוליטית הפרסית ששליטי העולם האסלאמי, בחלקו המזרחי בפרט, היו שטופים בה) ומכאן חשיבותו של מעמד זה. בהמשך אף מונה למושל (מקטע) של העיר בדיאון ונחשב למצביא חזק.
כאשר נפטר קטב אל-דין בתאונת פולו בלאהור, ירש אותו אדם מהוהה ששלט בתואר אראם שאה. הוא נחשב לשליט קיקיוני. הוא לא אחז היטב את מוסרות השלטון ואיבד שטחים רבים לממלכות הרג'פוט ההינדיות, בעיקר לשושלת צ'ואן שכבשה מחדש את רנתמבור. גם עיר הקודש ההינדית בנארס נכבשה מחדש, וגם לב לבה של הסולטנות נכפף לסולטנות מולטאן הסמוכה.
לא יצאה שנה בטרם קרא קול מאת אצולת הע'למאן (מועצת הארבעים) לאלתותמש להציל את הסולטנות. ב-1211 הוא קרא תיגר על מרותו של אראם שאה על ידי שהכריז על עצמו סולטאן (עצמאי במשמע) של דלהי ובכך למעשה מרד במלכות אראם שאה, שמשל בלאהור. הם נפגשו בקרב נטוי במישור ג'וד הסמוך לעיר דלהי, שם נחל אלתותמש ניצחון מוחץ והרג את אראם שאה. על מנת להתנתק ממרכז הכוח של קודמו, העביר אלתותמש את בירתו לדלהי.
ראשית שלטונו
את שנותיו הראשונות בשלטון העביר בתיקון הבעיות שהתעוררו מעיקרן בתקופת קודמו. היה עליו להתמודד עם שלושה שליטים נוספים שהתחרו על השלטון באזור: נאצר אל-דין קבאצ'ה, שליט מולטאן; ע'יאת' אל-דין ח'לג'י, מושל גאודה שכבש מאראם שאה את מחוז ביהאר, וטאג' אל-דין ילדז שמשל בע'זנה. יתרה מזאת, הן נאצר אל-דין והן טאג' אל-דין, תבעו את השלטון על לאהור ובכך התחרו עם אלתותמש על השליטה בעיר המרכזית הזאת.
מאבקי השלטון
שמס אל-דין בנה את כוחו, ובה בעת הכיר נומינלית באדנותו של ילדז ובסמלי שלטונו, התרבוש ומטה הצ'טר. בינתיים, באו האמירים של מחוזות הסולטנות ומרדו בו והחמירו את המצב, אך הוא הצליח להדבירם בקרב בשדה ג'וד ואיחד חזרה את כל שטחיו, לרבות הערים בדיאון ובנארס. כך הצליח להקים צבא חזק ויציב שאיפשר לו לעמוד מול אדונו-לכאורה טאג' אל-דין.
גורם נוסף שהביא לנפילת טאג' אל-דין היה ההתפשטות של שליט ח'וארזם, עלאא אל-דין, שכבש את כל פרס ובתוך כך גם את ע'זנה, לאחר שהביס את טאג' אל-דין. דבר זה החליש את טאג' אל-דין ודחק אותו מעירו לתוך הפנג'ב, תוך שהוא מבקש את דלהי כדי לכונן בה מחדש את כסו. מצב זה הכריח את שמס אל-דין ובה בעת המציא לו שעת כושר, לצאת למלחמה גלויה על אדונו לשעבר, וכך נצחו בשדה טראין ב-1216. לאחר הקרב נכלא ילדז ולאחר זמן מה הוצא להורג. בתנופת ניצחונותיו, צבא שמס אל-דין גם על נאצר אל-דין שליט מולטאן, וניצח אותו וכבש את עירו, אך נמנע מלכבוש את כל הפנג'אב ביראתו מפני המונגולים.
ההתמודדות עם המונגולים
שמס אל-דין הכיר מלכתחילה באיום הנשקף מן המונגולים וגם לאחר ניצחונו של שמס אל-דין על נאצר אל-דין, נמנע מלרדוף אחרי קבאצ'ה לתוך חבל הפנג'ב מחשש מהכוחות המונגולים שהגיעו שמה. חששו מהמונגולים הביאו גם לסרב לתת מקלט לג'לאל אל-דין מנגאבארני, יורש שושלת ח'וארזם שאה. מדיניות זו של הסולטאן שמס אל-דין, אפשר שהצילה את הסולטנות שלו מחורבן שהיה נכון לה אילו יצאה לקרב נטוי מול הצבא המונגולי של הח'אן.
ג'לאל אל-דין היה היריב הגדול של המונגולים במזרח, ולאחר שנחל ניצחון ראשוני על כוח מונגולי קטן, ניגף מפני ג'נגיס ח'אן בקרב על נהר האינדוס ב-1221. צבאו של הח'אן חדר לתת היבשת ובזז את מולטאן ולאהור, אך לא העמיק בדרכו לתוך הודו בשל קשיי מזג אוויר וכן כיוון שחזה בקרנף, שאותו דימו המונגולים (על פי אמונתם האנימיסטית) כרוח רעה. ג'לאל אל-דין, שכבר שלט על חלקים מהפנג'ב, ביקש מקלט בדלהי, אך הושב ריקם ושמס אל-דין אף נאלץ לנהוג באלימות כלפי שליחיו לצאת לקראו בראש צבא כדי למנוע את כניסתו. אחרי מות החאן הגדול, ג'לאל אל-דין נטש את נחלותיו בהודו ושב לע'זנה ופרס, תוך שהוא מותיר אדמה חרוכה מאחוריו.
הרחבת הסולטנות
שמס אל-דין אף סיפח מחדש את ביהאר וגאודה מיד עיאת' אל-דין ח'לג'י והפך את סולטאן בנגאל לוסל שלו (זאת עד עלית השושלת הח'לג'ית אחרי שושלת הע'למאן). אחרי מות צ'נגיס ח'אן ב-1227, ניצל שמס אל-דין את המבוכה במחנה המונגולי כשעת כושר לחדור למולטאן שכבש נחלשה מכיבושי המונגולים ומסעות המלחמה של ג'לאל אל-דין הח'וארזמי, וכבש את כל שטח מלכותו בסינד ומולטאן ומינה להם אמיר משלהם מטעמו.
הוא כבש את מצודת רנתמבור העזה ב-1226, לאחר שבני שושלת צ'ואן האיתנה כבושה מידי אראם שאה. הוא כבש את דשפור במחוז מאלוה המרוחק שנה לאחר מכן. נכבשו גם ביאנה, אג'מר, סמבהאר, נגאור וגואליור, וכן בידאון, בנארס, קנאוג' ורוכילח'נד. ב-1235, שמס אל-דין כבש, חילל והחריב את מקדש מהאקלה באוג'אין. הוא ניגף אך ורק בג'וג'אראת שנותרה בלתי כבושה מתחילת כיבושי האסלאם ועד ימי עלאא אל-דין, שהלך בדרכי שמס אל-דין ממש במסעותיו הצבאיים לג'וג'אראת ורנתמבור (שחזרה למרוד במלכות אחרי מות אלתותמש).
הוא פרש את שלטונו גם על ממלכת בנגאל הרחוקה, שנשלטה על ידי ע'יאת אל-דין עואג' שאה אל-ח'לג'י (שמשושלתו עתיד לקום ג'לאל אל-דין אלח'לג'י, הסולטאן הח'לג'י הראשון של דלהי). עואג' שאה כבר הובס על ידי אלתותמש עצמו כאשר ניצל את עלייתו של זה לשלטון כדי להשתלט על ביהאר. ב-1224 ניצח אותו אלתותמש, ועואג' שאה הפך לווסל שנאלץ להטביע את שמו של אלתותמש על מטבעותיו, להקריא את שמו בדרשה (ח'טבאא) בתפילת יום השישי, ולהעלות לו מס עובד של כסף ופילים. אפס מיד עם נסיגת כוחותיו הצבאיים של אלתותמש, מרד עואג' שאה במלכותו.
אלתותמש לא קפא על שמריו אלא שלח מיד את בנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד, שר אודה, לדכא מרד זה. נאצר אל-דין ושר צבאו, עלאא אל-דין ג'אני, כבשו את בנגאל לעצמם, ונאצר אל-דין קיבל מאביו את התואר "מלך אלשרכ" - מלך המזרח. נאצר אל-דין המשיך את התפשטות האימפריה של אביו מזרחה וב-1228 כבש את אסאם, חבל הארץ המזרחי ביותר בהודו, השוכן למרגלות ההימלאיה, בשאיפתו להוסיף לסולטנות את ממלכת טיבט כולה ולהגיע עד סין וממלכת הקמר. הוא מת כעבור שנה וחצי בשלטון, כנראה ברצח פוליטי, שכן מיד אחריו עלה סולטאן ח'לג'י נוסף, מלך בלח'ה, ב-1229. אך בשלב זה שב אלתותמש ופלש לבנגאל והביס את שליטה זו הפעם השלישית והמליך עליה את עלאא אל-דין ג'אני, אך גם הוא משל רק מספר חודשים בטרם מת בלא עת ואחריו עלה סיף אל-דין איבכ, ששלט עד שמלאו ימי אלתותמש. בנגאל נותרה נאמנה לשושלתו של אלתותמש עד סופה.
מפעלי בניה
אלתותמש הקים מספר מפעלי בנייה שמטרתם הייתה לפאר את שמו וכן להיות בעלי שימושים פרקטיים עבורו ועבור העם, כמו גם לשרת מטרות דתיות ורוחניות. בתוך כך יש להכליל את קברו המפואר, את הקבר בעל צורת המשושה שנבנה לבנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד. הוא גם השלים את בנייתו של המנהארט של קטב אל-דין איבכ, על ידי כך שסיים לבנות את קומותיו העליונות. אבל המבנה המפואר ביותר של שמס אל-דין מאגר המים האוד' י-שמסי, שנבנה על בסיס חלום שחלם שמס אל-דין ובו נגלה אליו הנביא מחמד והורה לו לבנות מאגר מים באותו אתר. האמונה בכוחם של חלומות בימי הביניים הייתה גדולה והובילה בין השאר את אחמד אבן טולון לבנות את המנהארט של המסגד שלו בקהיר בצורה הייחודית לו (ולמנהארט בסאמראא) וכן במקרים אחרים. על כל פנים, שמס אל-דין מצא בו במקום סימן שאותו פירש כחתימת רגלו של רכובו של הנביא (הוא הבוראק) ולכן הקים שם פביליון, וכן את מאגר המים שהזין גן פרסי נאה. המים שבו נחשבו בחזקת מים קדושים. שליטים אחרי אלתותמש הרחיבו את המתחם. בזמן שושלת לודי נבנה מולו פונדק מפואר לעוברי אורח ושמו ג'אהז מאהל, אכבר שאה השני בשושלת המוגלית הרחיבו אותה גם הם.
מותו ומורשתו
אלתותמש נפטר ב-1236, אחרי שלטון מוצלח של 25 שנות שלטון. הוא נקבר באחוזת קבר גדולה שנבנתה מכספי ההקדש (וקף) שלו לצד מדרסה גדולה. את בנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד, שליט בנגאל, שכל אלתותמש עוד בחייו, ולכן מינה לאחר מותו את בתו, רצ'יה, לסולטאן. אשתו של אלתותמש, שאה תורכאן, חמסה את השלטון לטובת בנה, פירוז, אך שניהם הוכחו כחסרי יכולת לשלוט והופלו על ידי האצולה כעבור חצי שנה, ורצ'יה הוכתרה לסולטאן. היא הייתה שליטה מוצלחת, והאישה הראשונה ששלטה באופן רשמי בסולטנות מוסלמית, אך גם היא לא האריכה ימים בשלטון, ואחריה שלט בן נוסף של אלתותמש, בהראם, ואחריו נכדו של אלתותמש, מסעוד. אחריו שלט בן הזקונים של אלתותמש, הקרוי על שם בנו הבכור שנפטר, מחמוד. אחרי מותו עלה לשלטון שר צבאו, אדם בשם בלבן, ושם קץ לשושלתו של אלתותמש.
SolidWorks
SolidWorks היא תוכנת תיב"ם (CAD) תלת־ממדית מבית חברת SolidWorks Corporation (כיום חברת בת של חברת דאסו סיסטמס). בישראל משווקת התוכנה על ידי חברת סיסטמטיקס, חברה ישראלית שהוקמה ב-1979, וחברת סולידקם, חברת CAM ישראלית. ומשווקת פתרונות מחשוב ותוכנות שרטוט וניהול לשוק הישראלי. התוכנה יצאה לשוק בשנת 1995, וכיום היא אחת התוכנות המובילות בתחום השרטוט המכני, והיא מערכת התכנון המכני הנמכרת ביותר בישראל.
מוצרים:
הקבינטים של ארצות הברית בממשלי גרובר קליבלנד
שני קבינטים נשיאותיים כיהנו בממשלי הנשיא גרובר קליבלנד, במהלך שתי תקופות הכהונה הנשיאותיות הנפרדות שלו, בשנים 1885-1889 ו-1893-1897.
הקבינט הראשון
הקבינט הראשון של קליבלנד כיהן מה-4 במרץ 1885 ועד 4 במרץ 1889.
הרכב הקבינט
הקבינט כלל שמונה בעלי תפקידים. כיהנו בהם 11 גברים. איש מהם לא היה חבר בקבינט הראשון של קליבלנד. ארבעה מהם מילאו את תפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
שחרור מושהה
שחרור מושהה היא טכנולוגיה שבה משתחררים כימיקלים כלשהם באופן הדרגתי ולאורך זמן רב. השימושים העיקריים הם בחקלאות ובתעשיית התרופות. בחקלאות משתמשים בטכנולוגיה לשמירה על ריכוז קבוע למדי של דשנים (או של חומרי הדברה) בקרקע, כך שאפשר להוריד את תדירות הדישון. בתעשיית התרופות טכנולוגיה זו מאפשרת שליטה בריכוז התרופה בגוף לאורך זמן רב יחסית.
בתעשיית התרופות הצורך העיקרי שהטכנולוגיה עונה עליו הוא שמירה על ריכוז קבוע של החומר הפעיל בתרופה בגוף האדם, מבלי צורך בנטילת התרופה פעמים רבות במועדים קבועים. בעיית נטילת התרופות והמינונים עולה כסף רב למדינות המפותחות. ההערכות הן שבארצות הברית נטילת תרופה במינון שגוי היא הגורם ל-25% מהפניות לבתי חולים. לכן תחום זה מקבל תנופה רבה בשנים האחרונות, בד בבד עם התפתחות הנדסת הפולימרים.
השמירה על ריכוז קבוע של חומר פעיל מושגת על ידי שימוש בפולימרים שמתכלים ומתמוססים בגוף האדם (בדרך כלל נפלטים בשתן) בקצב איטי. לכידת החומר הפעיל בתוך הפולימר גורמת לשחרור החומר הפעיל בקצב שבו מתפרק הפולימר, וכך נשמר ריכוז יחסית קבוע (אך לא קבוע לגמרי) של החומר הפעיל בגוף.
בתרופות החדישות ביותר שבהן משתמשים בשחרור מושהה, מסיסות החומר הלוכד את החומר הפעיל משתנה בהתאם להימצאותם של חומרים מסוימים בסביבה (בדרך כלל מערכת הדם). לדוגמה, פולימר שלוכד בתוכו אינסולין עבור חולי סוכרת, כאשר מסיסותו של הפולימר הלוכד יורדת כאשר ריכוז האינסולין מסביבו עולה. באופן זה קצב שחרור האינסולין דווקא אינו קבוע אלא הוא משתנה בזמן, באופן ששומר על ריכוז קבוע של החומר בדם.
דוגמה לשימוש חקלאי היא הדברת הפטרייה בוטריטיס שתוקפת ענבים וירקות שונים. כדי להילחם בפטרייה מפזרים את המלח סודיום מטאביסולפיט. כאשר המלח סופח בהדרגה מים מהלחות שבאוויר הוא מתפרק ופולט לאיטו גופרית דו-חמצנית שמונעת את התפתחות הפטרייה.
צ'רלי וחצי
צ'רלי וחצי הוא סרט-קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 1974, השייך לסוגת סרטי-הבורקס. נחשב לאחד מהסרטים הישראלים המפורסמים בכל הזמנים: בשעתו, מכר "צ'רלי וחצי" 698,000 כרטיסים במדינת ישראל.
עלילה
צ'רלי בן-חנניה (יהודה ברקן) הוא נוכל קטן משכונת מצוקה, המתפרנס מרמאויות וניהול הימורים בלתי-חוקיים ומסתייע במיקו (דוד שושן) הקטן והמופרע. מיקו הוא ילד יתום, המתגורר בבקתה עלובה עם אחותו הגדולה לילי (גאולה נוני), שהחבר שלה שוהה בארצות-הברית.
צ'רלי מתאהב בגילה זהר (חיה קציר), נערה בלונדינית יפהפייה, בת להורים עשירים מצפון תל אביב, שהוריה מנסים לשדך לה את רוברט דיאמנשטיין (טוביה צפיר), בנו החנון של בנימין דיאמנשטיין, אחד משותפיו לעסקים של מר זהר בחו"ל. גם היא מואסת בנער השעשועים האמריקאי, שמתעניין בעיקר במוזיקה קלאסית, גולף וכדומה. צ'רלי וגילה מוצאים כל פעם דרך להתחמק מרוברט ולבלות בלעדיו.
צ'רלי מנסה להסתיר את עיסוקו האמיתי, ומספר לגילה שאביו הוא "ייבואן משקאות". האב, זכי (אריה אליאס), נוהג לשתות משקאות חריפים, ובעיקר עראק.
צ'רלי עסוק גם במשחקי-כוח עם אויבו ששון נגרין (זאב רווח), השומר על מכונית מטופחת, ומנסה כל הזמן להתחיל עם אחותו של מיקו (השומרת אמונים לחבר שלה). ששון מתקשה להביא ילד לעולם עם אשתו (נורית כהן), ופונה לפלורה (עדנה פלידל) מגדת העתידות, אמו של צ'רלי, לייעוץ. היא קוראת לו בקפה, ורואה שם משהו גבוה, שעל ששון לתלוש שיער ממנו, ועל ידיו תבוא לו ולאשתו הישועה.
גילה פוגשת בצ'רלי באקראי כשהוא מנהל משחקי מזל, ומבינה שרימה אותה. היא חוזרת הביתה נסערת ומסתגרת בחדרה. צ'רלי מצלצל אליה, אך היא מסרבת לדבר איתו. בלילה מגיע מיקו ומשכנע אותה שצ'רלי אכן אוהב אותה, ומזמין אותה לבוא איתו אל ביתו של צ'רלי. השניים מתפייסים.
גילה מביאה את הוריה לפגוש את הוריו של צ'רלי. הם באים ומעמידים פנים כמשתפי פעולה, אולם הם כמובן מסרבים לקבל את צ'רלי הצ'חצ'ח: הם לא מבינים מה-מצאה בתם ב"פרא-אדם" הזה.
בינתיים, מפרש זכי לששון את פשר חזונה של פלורה: הדבר הגבוה הוא ג'ירפה. על ששון לתלוש שתי שערות משפמה. ששון עושה זאת, ואשתו נכנסת להיריון. הוא בא להודות להם. גם לילי מקבלת מהחבר שלה כרטיסי טיסה לחו"ל לה ולמיקו. בעיצומה של השמחה, מגיע צ'רלי. הוא מנשק את לילי מרוב שמחה. גילה רואה אותו, חושבת שהוא בוגד בה ונמלטת מהמקום. צ'רלי מנהל אחריה מרדף עם מכוניתו של ששון, ובמהלך המרדף הוא סוטה מהדרך והרכב נופל לתהום. מיקו מתקשר לגילה, מסביר לה מה-קרה ("הוא פצוע קשה, לא יודעים מה יש לו!") והיא ממהרת לבית החולים.
הסרט מסתיים בשדה-התעופה, שם נפרדים לשלום גילה וצ'רלי שנישאו בינתיים מלילי ומיקו. צ'רלי מנשק שוב את לילי, וסצנת-הפרידה שלו ממיקו היא אחד מרגעי-השיא בסרט. לילי ומיקו עולים למטוס, וצ'רלי ואשתו פונים לירח-הדבש.
רקע
הסרט הופק על ידי חברת "פילמאור" שבבעלות האחים זבולוני. שמחה זבולוני נולד באיראן, גדל והתחנך בארץ ושירת בצה"ל. בגיל 24 הוא שב לאיראן והצטרף לחברת ההפקות "סינאפילם" בטהראן, שהייתה בבעלות אחיו. הרעיון לסרט מבוסס על סוגת סרטי ה"לוטי" שהייתה בזמנו בשיא הצלחתה באיראן. חלק מסרטים אלה הפיקה "סינאפילם" בעצמה. בסוגה זו לוטי, גיבור העלילה, הוא מעין "בחור קשוח" ועבריין שכונתי מן המעמד הנמוך המייצג סתירה לבני המעמד הגבוה וסגנונם המערבי. כאשר בת-עשירים מתאהבת בו נמצאים שני העולמות בקונפליקט. זבולוני החליט להפיק סרט ישראלי על בסיס אותו רעיון ופנה לעיתונאי אלי תבור כדי שיתאים את התסריט לקהל הישראלי.
מוזיקה
את מוזיקת הרקע לסרט חיבר יאיר רוזנבלום. את שיר הנושא ביצע אורי רווח, אחיו של זאב רווח למילים שחיבר יהונתן גפן. מנגינת הסיום, אשר מופיעה בחלקה גם במהלך הסרט עובדה לשיר בלילה על הדשא שביצעה להקת פיקוד הצפון למילים שהוסיפה אסתר ניצב.
צילומים
הסרט צולם בשייח מוניס (היכן שהיום שוכנת אוניברסטת תל אביב). חלקו הראשון של הסרט צולם בחודשים שקדמו למלחמת יום כיפור, כך עד לסצנה שבה גדליה דורך על ידו של צ'רלי במרכז המסחרי (בכפר שמריהו), כשצ'רלי מפעיל משחקי הימורים. שחקני ומפיקי הסרט היו מגויסים למלחמה, איש איש ליחידתו, והמשכה הידוע צולם רק כמה חודשים, לאחר תום המלחמה.
דנדרובטס צהוב-פסים
דנדרובטס צהוב-פסים (שם מדעי: Dendrobates leucomelas) הוא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים החיה ביבשת דרום אמריקה. זוהי צפרדע רעילה ומסוכנת ביותר, הרעל שעל גופה יכול להרוג בנגיעה אחת וקטלני גם לבני אדם. שמם הידוע יותר של כלל המינים במשפחה, צפרדעי חץ רעילות, נובע מן העובדה ששבטי האינדיאנים נהגו למרוח את חיציהם ברעל הצפרדע.
הצפרדעים חיות בדרום אמריקה, באזור גיאנה, ונצואלה וקולומביה. הצפרדע נמצאת בדרך כלל בנהרות אשר ביערות גשם טרופיים. מזונה העיקרי מורכב מחרקים אותם, ככל הצפרדעים, היא תופסת בלשונה הארוכה. הדנדרובטס הוא יחידני, וחי בגפו.
הטלת הביצים של הדנדרובטס מתרחשת על עלה, והזכר מטפל בהן במסירות מרגע הטלתם. לאחר בקיעת הראשנים הזכר מעביר אותם לבריכת מים על גבו.
זהו אחד ממיני הדנדרובטס הגדול ביותר. אורכו הממוצע כ-4 ס"מ ומשקלו כ-100 גרם. הזכרים בדרך כלל גדולים יותר מהנקבות. גבו של הדנדרובטס בדרך כלל צהוב עם כתמים שחורים, אך לעיתים הצהוב משתנה לכתום. רגליו מותאמות לטיפוס על עצים ומבנהם המיוחד מאפשר לרגל להידבק למקום הטיפוס. הלשון שלהם דביקה גם היא, ומאפשרת תפיסה יעילה של חרקים, שהם המזון המועדף עליהם. גובה המחייה הממוצע שבו חי הדנדרובטס הוא 5–86 מטר.
אדוארד אולמן
אדוארד לואיס אולמן (באנגלית: Edward Louis Ullman; 24 ביולי 1912 – 1976) היה בנו של המלומד הקלאסי ברתולד אולמן, היה גאוגרף שהתמחה בנושא תחבורה. עיקר הקריירה שלו היה באוניברסיטת וושינגטון, והיה מראשוני הדוחפים למהפכה הכמותית בגאוגרפיה.
קריירה
אולמן הוכשר כגאוגרף באוניברסיטת שיקגו, שם הושפע מהדגש האורבני והכלכלי במדעי החברה. בעקבות עבודת הדוקטורט שלו, הוא החל קריירה של לימודי התחבורה. הוא התגייס בזמן מלחמת העולם השנייה, והיה מומחה לשירותי תחבורה אסטרטגית בצבא ארצות הברית. אחרי המלחמה הוא שירת במילואים כקצין בצי ארצות הברית והיה הכלכלן של הוועדה הימית של ארצות הברית. הוא גם ערך מחקר לפיקוד המטות המשותפים בפנטגון ובמחלקת המדינה. לאחר המלחמה הוא התקבל לעבודה במחלקה לגאוגרפיה אנושית באוניברסיטת הרווארד ומשנסגרה המחלקה הוא עבר מערבה לסיאטל.
בשנת 1951 הוא החל את עבודתו האקדמית במחלקה לגאוגרפיה, אוניברסיטת וושינגטון ושם השתלב בצוות המחלקה ובצוותי מחלקות אחרות בנושאים הקרובים לליבו. באמצע שנות החמישים, הוא קיבל מלגת פולברייט ויצא לרומא ולישראל, והשלים מחקרים גם בגרמניה. אולמן העמיד את כישוריו גם ליחידות אחרות של ממשלת ארצות הברית, כמו הוועדת לפיקוח על הגרעין וכן נתן ייעוץ לחברת הרכבות אמטרק שנהנתה משירותיו בשנותיו המעצבות.