cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאולו בטיני
התקופה בקבוצת "קוויק סטפ"
על חלקה הראשון של עונת 2005 העיבה פציעה אשר מנעה מבטיני השתתפות ברוב מרוצי האביב. בג'ירו ד'איטליה הוא ניצח בקטע אחד ואף לבש במשך מספר ימים את החולצה הוורודה המציינת את המוביל בדירוג הכללי במרוץ. הוא אף ניצח בקטע נוסף, אך נפסל לאחר שנקבע כי חסם במיאוץ אל קו הסיום רוכב אחר. בוואלטה אספניה ניצח בטיני בקטע אחד והגיע לאליפות העולם שנערכה במדריד בכושר שיא. במהלך מרוץ הכביש הצטרף בטיני לבריחה במהלך שנועד, לכאורה, לשרת את הטקטיקה של נבחרת איטליה ואת מובילה, הספרינטר אלסנדרו פטאקי. בטיני הוכיח כושר מרשים והיה הפעיל ביותר בקבוצת הבריחה, דבר אשר העמיד בסימן שאלה את מידת נאמנותו לפטאקי. פטאקי לא הצליח לעמוד בקצב ההתקפות שהגיעו לקראת הסיום ובמרוץ זכה הבלגי טום בונן, וכך, למרות שאולי היה הרוכב החזק ביותר במרוץ, שוב נכשל בטיני ולא זכה באליפות העולם. שבוע לאחר אליפות העולם זכה בטיני, בפעם השנייה, באליפות ציריך, תוך שהוא מנצח בהפרש ניכר מהמקום השני ומפגין עליונות בולטת על שאר הרוכבים. לאחר עוד כשבועיים, זכה בטיני גם במרוץ סיום העונה, הג'ירו די לומברדיה. גם במרוץ זה הפגין בטיני עליונות ובצע סדרת התקפות במשך מחציתו השנייה של המרוץ, אם כי במרוץ זה נזקק לכישוריו כספרינטר כדי לזכות בניצחון. עם ניצחונו זה, הפך לרוכב הפעיל היחידי, באותה עת, אשר ניצח שלושה מתוך חמשת המונומנטים.
ב-24 בספטמבר 2006, לאחר שנים של אכזבות, הגשים את חלומו הגדול והצליח לנצח במרוץ הכביש של אליפות העולם שנערכה בזלצבורג, לאחר שגבר במיאוץ, בסיומו של מרוץ מרתק, על אריק צאבל ואלחנדרו ולוורדה. שמונה ימים לאחר הזכייה בתואר, נהרג אחיו סאורו בתאונת דרכים. בטיני הצליח להתגבר על הטרגדיה האישית והמשפחתית כאשר זכה, שבועיים אחרי מות אחיו, בפעם השנייה ברציפות, בג'ירו די לומברדיה, תוך שהוא מפגין רכיבה אגרסיבית רצופה בהתקפות. הוא חצה את קו הסיום כשהוא ממרר בבכי וזוקף את אצבעותיו לשמיים בהקדישו את ניצחונו לאחיו המת.
בחלקה הראשון של שנת 2007, נכשל בטיני ברוב מטרותיו. הוא לא הצליח לנצח שום קטע בג'ירו ד'איטליה ואף לא הצליח להגיע לאחד משלושת המקומות הראשונים באף לא אחד מהמרוצים הקלאסיים. הוא הצליח לזכות בניצחון בקטע בוואלטה אספניה ושיאה של השנה, מבחינתו, הגיע בסופה, כשהצליח לזכות בפעם השנייה ברציפות באליפות העולם במרוץ הכביש. הישג גדול זה המתיק במידה רבה את טעמה המר של השנה הלא מוצלחת.
ב-2008 צבר בטיני חמישה ניצחונות נוספים, מהם שני קטעים בוואלטה אספניה. עוד לפני מרוץ זה ניהל משא ומתן מול מנהל קבוצתו, פטריק לאפבר, אודות עתידו בקבוצה. המשא ומתן עלה על שרטון ובזמן הוואלטה אספניה, זעם בטיני כששמע שקבוצתו החתימה את הרוכב הגרמני שטפן שומכר שנחשב אז ככוכב עולה במרוצים החד-יומיים והודיע כי לא ירכב בקוויק-סטפ וכי הוא פורש מרכיבה תחרותית. בעת שניצח בצורה מרשימה בקטע ה-12 בוואלטה אספניה הוא התכופף בזמן שחצה את קו הסיום כדי למנוע מהספונסר של הקבוצה את החשיפה התקשורתית. באליפות העולם שנערכה בווארזה היה בטיני המוביל של נבחרת איטליה אך נוצר מצב בו שלושה רוכבים איטלקיים היו בקבוצה הבורחת ונמנע ממנו להתמודד על הניצחון. את הסיבוב האחרון של המרוץ חגג בטיני בנפנופי פרידה לקהל הצופים המריע לו עם פרישתו.
בטיני נישא בשנת 2000 למוניקה ונולדה להם בת. הוא מתגורר בריפרבלה המרוחקת כ-10 קילומטרים ממקום הולדתו, צ'צ'ינה.
מאפיינים כרוכב
כינויו של בטיני הוא "Il Grillo" שפירושו באיטלקית - הצרצר. הכינוי נולד בעקבות מנהגו של בטיני לשרוק לעצמו בזמן רכיבות האימון עם חבריו. בטיני נחשב כרוכב תוקפני אשר אינו מהסס לתקוף את הדבוקה גם כאשר מדובר בשלבים מוקדמים יחסית של המרוץ וגם כאשר היה נחשב כמועמד לניצחון במרוץ. ברבים מהמרוצים הוא תקף את הדבוקה וגם את קבוצות הבריחה בהן נמצא שוב ושוב. תכונה זאת, אשר הפכה את המרוצים למעניינים יותר, הקנתה לבטיני אוהדים רבים בקרב חובבי מרוצי האופניים. מנגד, נטען כלפיו בהזדמנויות שונות, כי היה אופורטוניסט שלא היה נאמן למטרות הקבוצה וחיפש את ניצחונו האישי גם כאשר הדבר עלול היה לפגוע במטרות הקבוצה.
שני יתרונות בולטים שהיו לבטיני הם יכולת ההאצה שלו תוך כדי טיפוס, אותה הוא ניצל כאמור לבריחות ויכולת ההאצה שלו במיאוצי הסיום שעלתה לרוב על יכולתם של שותפיו לבריחות והביאה לו ניצחונות רבים. תכונה נוספת אשר סייעה רבות לבטיני הייתה האקטיביות החברתית שלו בקטעים מכריעים במרוץ. בעת שהיה חלק מקבוצת בריחה, אשר כללה לרוב רוכבים יריבים, הוא עודד ושידל את הרוכבים האחרים להמשיך ולפעול למען הצלחת הבריחה המשותפת, תוך כדי הפגנת דוגמה אישית ברכיבה בקדמת קבוצת הבריחה.
סמסונג גלקסי נוט 5
סמסונג גלקסי נוט 5 (באנגלית: Samsung Galaxy Note 5) הוא פאבלט מבוסס אנדרואיד שעוצב, פותח, מיוצר ומשווק על ידי סמסונג אלקטרוניקה. נחשף ב־13 באוגוסט 2015, הוא ממשיך דרכו של ה־Galaxy Note 4 וחלק מסדרת Galaxy Note.
ה־Galaxy Note 5 קיבל תכונות חומרה ותוכנה מ־Galaxy S6, כולל עיצוב מחודש עם גב זכוכית, מצלמה משופרת וסורק טביעות אצבע. המכשיר גם כולל אפשרות להזרמת תוכן מצולם בשידור חי, כמו גם תכונות שנועדו לשימוש עם המכשיר, קפיץ סטיילוס. המכשיר יצא יחד עם ה־Galaxy S6 Edge+ של סמסונג.
המכשיר זכה לביקורות חיוביות של מבקרים, ששיבחו את איכות הבנייה המשודרגת לעומת דגמים קודמים, יחד עם שיפורים בביצועים, במצלמה ובשינויים אחרים. בדומה ל־S6, סמסונג ספגה ביקורת על כך שהסוללה של Galaxy Note 5 לא נשלפה, והסרה את היכולת להרחיב את האחסון שלה באמצעות microSD.
ה- Galaxy Note 5 הוחלף בקצרה על ידי ה־Galaxy Note 7 של סמסונג, שיצא בספטמבר 2016. עם זאת, מכשיר זה נקרא לתיקון בסופו של דבר ונלקח מהשוק לאחר תקריות חוזרות ונשנות בהן הסוללות התחממו יתר על המידה ועלו באש. ה־Note 7 שהופסק הושק בהמשך כמהדורת המאוורר של Galaxy Note ביולי 2017.
חומרה
ה־Galaxy Note 5 מאמצת עיצוב ובניה דומה ל־Galaxy S6, הכוללת מסגרת מתכתית וגיבוי זכוכית ייחודית, אם כי בניגוד ל־S6 הרגילה, החלק האחורי של המכשיר מעוגל. הוא מוצע בגימורי צבע כחול כהה, לבן, זהב וכסף. חריץ האחסון עבור עט הסטיילוס, ה־S Pen משתמש במנגנון טעון קפיץ כדי להזריק את העט.
ל- Galaxy Note 5 סוללת ליתיום-יון 3,000 mAh שאינה ניתנת להסרה ותומכת בתקן הממשק הפתוח של Qi.
ה־Note 5 כולל צג סופר AMOLED בגודל 14.5 אינץ' בגודל 1440p. 4GB של זיכרון RAM של LPDDR4. Galaxy Note 5 זמין עם 32GB או 64GB של אחסון ("מהדורת החורף" המיוחדת בלעדית לדרום קוריאה מציעה נפח אחסון של 128GB), ומשתמש בסוללה של 3020 מיליאמפר / שעה עם תמיכה לטעינה אלחוטית ומהירה. בדומה ל־S6, ה־Note 5 אינו מציע אחסון הניתן להרחבה או יכולת להסיר את הסוללה, שלא כמו קודמתה. בדומה ל- S6, סורק טביעות האצבע בכפתור הבית משתמש כעת במנגנון סריקה מבוסס מגע ולא מבוסס החלקה, והמכשיר תומך גם ב־Samsung Pay. המצלמה שמאחור היא בעלת 16 מגה פיקסל זהה ל־Galaxy S6, עם צמצם af / 1.9, ייצוב תמונות אופטיות, מיקוד אוטומטי של עצמים ומיקוד HDR בזמן אמת.
תוכנה
ה- Galaxy Note 5 נשלח עם אנדרואיד לוליפופ. הפונקציה החדשה "תזכיר מסך כבוי" מאפשרת להעיר את הטלפון ישירות למסך פתקים כאשר הסמל מוחלף. אפליקציית המצלמה ב־Note 5 מאפשרת גם הזרמות ציבוריות ופרטיות של תוכן מצולם בשידור חי ישירות ל־YouTube, ותומכת בייצוא של תמונות RAW.
הGalaxy Note 5 קיבל בהדרגה גם את עדכון נוגט (אנדרואיד 7.0) עם TouchWiz גרייס UX במהלך הרבעון הראשון והשני של 2017.
שחרור באירופה
ה- Galaxy Note 5 לא שוחרר באירופה, לטובת שיווק בלעדי של ה־S6 Edge+ באזור. סמנכ"ל המותג והשיווק האירופי של סמסונג, רורי אוניל, הסביר כי ההחלטה התבססה על מחקרי שוק שהראו כי צרכנים באזור רואים בעיקר בטלפונים עם מסך גדול מכוונים לבידור ולא לפרודוקטיביות.
קבלה
ה־Verge החמיא לבנייה באיכות גבוהה יותר של ה־Galaxy Note 5, ותיאר אותו כ"מכשיר יותר אנושי" בגלל הבנייה הקלה יותר שלו עם הלוחות הדקים יותר בהשוואה ל־Galaxy Note 4, יחד עם התצוגה, הביצועים וה־S-Pen הנוסף שלו. מאפיינים. עם זאת, ה־Galaxy Note 5 הותקן על כך שלא הציע סוללה נשלפת, אחסון הניתן להרחבה או דגם 128GB, בהתחשב בפיקוח זה כבלתי הולם למכשיר בסדרה ש"נועדה באופן לא אסטרטגי למשתמשים חשמליים." המכשיר תואר גם כתוצאה של סמסונג ("מעכבים את עצמם"), לאחר שהפיל את "עודף היתר הישן והבלתי מוגבל של ה־Note הישן" לטובת פיתוח מכשיר "ידידותי לצרכן" עם שדרוגים קלים בלבד ב־S6. TechRadar חלקה מידה דומה של חיוביות כלפי Galaxy Note 5 וציין כי "הקורבנות שסמסונג הרגישה שהיא צריכה לעשות כדי להגיע לעיצוב הפרימיום הזה של ה־Note 5 כיבו כמה משתמשים ותיקים. למרבה המזל, יש הרבה יותר מה לאהוב בשדרוג הטלפון הזה מאשר לא לאהוב."
לאחר שחרורו התגלה כי הכנסת העט לחריץ האחסון של ה־Note 5 לאחור עלול לגרום לנזק תמידי למנגנון הקפיץ, לגרום לסטטוס להיתקע, או לפגוע בחיישן המזהה בעת הוצאת עט ה־S; כל התרחישים הללו הופכים את הבלט לבלתי שמיש. סמסונג הייתה מודעת לנושא זה והצהירה כי היא סיפקה אזהרה מפני הכנסת עט לאחור במדריך ה־Galaxy Note 5, אך הציבה תוויות אזהרה בולטות יותר על המכשיר עצמו רק במשלוחים מאוחרים יותר. בינואר 2016 דווח כי תכנון המנגנון תוקן כדי לאפשר פליטה בטוחה של עט שהוחדר בטעות לאחור, מבלי לגרום נזק לחיישן.
מכירות
בשלושת הימים הראשונים למכירה נמכרו בדרום קוריאה מעל 75,000 יחידות של ה־Note 5 (יחד עם S6 Edge+), מעבר לשיעור המכירות של דגמי השנה הקודמת. מחקר שערך AnTuTu פירט כי סמארטפון זה היה אחד ממכשירי האנדרואיד הפופולריים ביותר במחצית הראשונה של 2016.
השפלה השווייצרית
הַשְּׁפֵלָה השווייצרית (גרמנית Schweizer Mittelland ; צרפתית Plateau Suisse) היא אחד משלושת אזורי הנוף העיקריים של שווייץ והיא חוצצת בין שני האחרים – האלפים השווייצרים מדרום-מזרח והרי היורה מצפון-מערב. השפלה מכסה כ-30% משטחה של שווייץ, נופה שטוח עד גבעי, והיא שוכנת בגבהים של 400 עד 700 מטר. השפלה היא האזור המיושב ביותר בשווייץ ושוכנות בה כל הערים הגדולות במדינה. באזור זה ממוקמים גם המרכזים הכלכליים, התעשייתיים והתחבורתיים של המדינה.
השפלה השווייצרית תחומה באופן ברור ממערב על ידי הרי היורה, אך בצידה הדרומי והמזרחי מתרוממים הרי האלפים בהדרגה יחסית, וקו הגבול אינו ברור לחלוטין. מקובל שזה עובר בסביבות קו הגובה של 1,500 מטר, והאזורים ההרריים יחסית, כמו בקנטון פריבור ובקנטון אפנצל משויכים לשפלה למרות שהם חלק מהרי הפרה-אלפים. בקצה הצפון-מזרחי של השפלה משתרע אגם קונסטנץ והריין תוחם אותה מצפון, ובצידה הדרום-מערבי היא תחומה באגם ז'נבה. עם זאת, גבולות אלה הם מדיניים בעיקרם, ומבחינה גאוגרפית השפלה ממשיכה אל תחומי צרפת בדרום-מערבה ואל גרמניה ואל אוסטריה בצפונה ובצפון-מזרחה. אורכה של השפלה השווייצרית בתחומי שווייץ הוא כ-300 ק"מ, ורוחבה הולך וגדל בהדרגה מכ-30 ק"מ סמוך לז'נבה בדרום-מערבה, ועד לכ-70 ק"מ ליד אגם קונסטנץ בצידה הצפון-מזרחי.
אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש
פעילות העמותה
בעמותת "אנוש" חברים כ-5,000 חברים המתמודדים עם פגיעה נפשית, והיא מפעילה שירותי שיקום ב-55 סניפים ברחבי הארץ. העמותה מנוהלת על ידי ועד מנהל המורכב ממתנדבים ממגוון תחומי עיסוק. העמותה מעסיקה כ-650 עובדים מקצועיים, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, מרפאים בעיסוק ובאמנות, מדריכים חברתיים ומדריכי שיקום. קבוצת מתנדבים, כ-850 במספר במגוון גילאים ומקצועות מכל רחבי הארץ, פעילה ומסייעת לעמותה.
עמותת אנוש מעניקה שירותים בתחומים השונים, בתהליך שמטרתו שיפור היכולות התפקודיות הנובעות מהתמודדות עם מוגבלות נפשית. כל זאת, על מנת להגיע לרמה מיטבית של תפקוד עצמאי בקהילה, הכרה עצמית והחלמה.
בעמותה מופעלים שירותי שיקום בתחומי החיים הבונים רצף: שיקום חברתי, תעסוקתי, מגוון פתרונות בתחום הדיור המוגן (הוסטלים, דירות קבוצתיות, דירות לוויין ועוד), השמה תעסוקתית בליווי תומך וייעוץ למשפחות.
אנוש פועלת לקידום זכויותיהם של פגועי הנפש ובני המשפחות על ידי פעולות סינגור וקידום חקיקה בכנסת וכן להעלאת המודעות לתחום בריאות הנפש באמצעות פעילויות הסברה בישראל ומחוצה לה במטרה לצמצם את הסטיגמה הקשה. העמותה מפיקה חומרים פרסומיים: עלונים, ביטאונים וכתבי עת, מפעילה אתר אינטרנט ופועלת לחשיפת הנושא באמצעי התקשורת.
מרכזי מיל"ם
אנוש מפעילה שישה מרכזי ייעוץ למשפחות מתמודדים (מיל"ם) בערים: כרמיאל, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים, אילת . בנוסף, מעניקה העמותה שירותי ייעוץ על ידי עובדי משפחות בסניפים: בית שמש, חולון, כפר סבא, כרמיאל, קרית-גת, ראשון לציון, רחובות, רמת גן, רמת השרון ותל אביב. הייעוץ מיועד להורים, לאחים, לבני זוג ולילדי מתמודדים.
מרכזי הייעוץ מיועדים לכל אחד מרשת התמיכה המקיפה את נפגע הנפש, הורים, אחים, בני זוג וגם ילדים של נפגעי נפש. בכל אחד ממרכזי הייעוץ יכולים בני המשפחה לקבל ייעוץ אישי וקבוצתי על ידי עובדות סוציאליות ופסיכולוגיות בעלות התמחות בבריאות הנפש, שיקום וטיפול משפחתי. הייעוץ כולל מתן מידע לגבי המחלה ותופעות הלוואי שלה, תרופות, לווי ועזרה בשלבי ההתמודדות, כלים ומיומנויות ספציפיות להתמודדות, כגון: תקשורת עם החולה, פתרון בעיות וקונפליקטים, מידע בנושא שירותים ומשאבים בקהילה וקבוצות תמיכה ומפגשים עם משפחות מתמודדות אחרות.
מרכזי הייעוץ מיועדים בעיקר למשפחות שזהו האשפוז הראשון של אחד מבני המשפחה, והן מתמודדות עם דעות קדומות, חוסר ידע, תחושה של אובדן, בושה והסתגרות. כמו כן ניתן במרכזי הייעוץ ייעוץ משפטי (העוסק בענייני אפוטרופסות, צוואות, הקדש וכו'). הייעוץ ניתן ללא תשלום ואין צורך בהפניה מגורם מטפל. פעם בשנה מקיימת העמותה כנס משפחות ארצי בן יומיים בבית מלון.
קו חם
ניתן לפנות לקו החם בשאלות בנושאים הקשורים בבריאות הנפש באמצעות טלפון העמותה או בדוא"ל. הפניות מועברות אל עובדת מקצועית ומנוסה המסייעת לפונים. השירות מוענק לכלל האוכלוסייה ולא רק לחברי עמותה.
מספרים ונתונים
לעמותת אנוש סניפים בכל רחבי הארץ, באמצעותם ניתנים השירותים לכ-5,000 משתקמים.
אסטרטגיה
אסטרטגיה היא תוכנית פעולה כוללת.
אברהם פולק
אברהם נחום פּוֹלַק (לעיתים פולאק; קיצר את שמו גם כאב. נ. פולק, אב"נ פולק; בכתב לועזי: A. N. Poliak וגם Polak); נולד ב-2 בספטמבר 1910, נפטר ב-5 במרץ 1970; היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה של ימי הביניים ומייסד החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. עסק בחקר ההיסטוריה היהודית, ההיסטוריה של הערבים, עמי האסלאם ואפריקה ותולדות הכוזרים.
ילדות ועלייה לארץ
אברהם פולק נולד בעיירה אוצ'קיב שלחופי הים השחור, אז בתחומי האימפריה הרוסית והיום באוקראינה. המידע על משפחתו מועט - על אביו, נחום פולק, אין כל מידע; אימו הייתה מרים מינדל פולק לבית סרברני (נולדה ב-1 באפריל 1872 בחרסון; נפטרה ב-17 בינואר 1958 בתל אביב); אחיו הבכור היה מנשה פולק (נולד בשנת 1895 ונפטר ב-6 בספטמבר 1961 בחיפה).
ילדותו של פולק הייתה בצל הכאוס ששלט אז ברוסיה. הוא לא למד בבית ספר יסודי אלא רכש השכלה אצל מורים פרטיים. בשנת 1923, בשלהי העלייה השלישית, עלה יחד עם אמו ואחיו לארץ ישראל.
המשפחה הגיעה על סיפונה של אוניית הנוסעים האיטלקית "SS Brasile" אשר הפליגה מקונסטנטינופול ועגנה בנמל חיפה ב-25 בנובמבר 1923. המשפחה השתכנה בחיפה ואת השכלתו התיכונית רכש אברהם פולק בין השנים 1924–1929 בבית הספר הריאלי שבעיר.
לימודים ופרסומים ראשונים
בשנת 1934 סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל את התואר "מוסמך למדעי הרוח" (תואר שני) עם התמחות ב"תרבות האסלאם". בשנתיים שלאחר מכן, עסק פולק בכתיבת העבודה לתואר שלישי בשם: "תולדות היחסים הקרקעיים במצרים, סוריה וארץ ישראל בסוף ימי הביניים ובזמן החדש", בהנחייתו של החוקר הבולט לאמנות וארכאולוגיה של המזרח התיכון, ולימים רקטור של האוניברסיטה העברית, הפרופסור ליאו אריה מאיר. בשנת 1936, לאחר שעמד במבחן ההסמכה, הוענק לפולק תואר דוקטור לפילוסופיה. לאחר סיום לימודיו, נשאר פולק בירושלים ובה ניהל לדבריו "עבודות מחקר באוניברסיטה ובסוכנות".
מחקרים בארץ ובעולם
עבודות מחקר של אברהם פולק הרבו להופיע גם בפרסומים זרים. כתבתו הראשונה בשם: "מהפכות עממיות במצרים בתקופת הממלוכים וסיבותיהן הכלכליות" פורסמה בשנת 1934 בכתב העת הפריזאי "המגזין ללימודים אסלאמיים" ועד שנת 1938 הופיעו בעיתון זה שלושה מאמרים נוספים פרי עטו. החל משנת 1937 היה כבר חבר ב"אגודה האסיאתית המלכותית", ארגון מדענים בריטי, ובשנת 1939 אף קיבל את פרס האגודה על מחקרו בנושא הפיאודליזם במזרח התיכון. מחקר זה פורסם באותה שנה בלונדון כספר. חברי ועדת הפרס ציינו בהחלטתם כי "...המחקר הינו מרתק ומעלה הנחות מעניינות".
בשנת 1941 התפרסם ב-"ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל" מאמר שכתב פולק בשם "התגיירות הכוזרים". עד לפרסום זה, לא היה נושא הכוזרים כלל בתחום ההתעניינות העיקרי שלו, הן מבחינת הנושא והן מבחינת האזור הגאוגרפי בו התמקדו מחקריו. המאמר היה הבסיס למחקר מעמיק יותר בנושא, ובשנת 1943 פורסם ספרו "כזריה, תולדות ממלכה יהודית באירופה". בספר טען כי הכוזרים מהווים את הגרעין הדמוגרפי של היהודים שהתגוררו במזרח אירופה בסוף ימי הביניים, אותו גרעין שממנו צמח חלק גדול של יהדות אשכנז. על ספרו זה זכה פולק בשנת 1944 בפרס ביאליק לשנת תש"ג אשר מוענק על ידי העיר תל אביב בתחום חכמת ישראל. הענקת הפרס הוסברה בחשיבותו של הספר כ"יצירה בעלת ערך היסטורי רב... המציגה באור חדש את הסוגיה של ממלכת כזריה שלא הייתה ידועה דיה והיא חשובה לתולדות היהודים והארץ". (בהמשך - הרחבה בנושא פולק והכוזרים)
שירות צבאי
ב-15 באוקטובר 1948, לאחר הקמת צה"ל, גויס אברהם פולק והוא בן 38. את שירותו הצבאי החל ב"שירות התרבות" של המטכ"ל שתוך זמן קצר שינה את שמו ל-"בסיס הסברה והשכלה". פולק התחייב לשירות קבע ביוני 1949, התחייבות שהוארכה מדי שנה למשך 10 שנים, שבמהלכן מילא תפקיד של "קצין להסברה בכתב" והחל מיולי 1957 - "קצין מטה בכיר". במהלך שירותו הוענקו לו "אות הקוממיות" ו"אות סיני". בעת שחרורו ב-31 במאי 1959 היה פולק בדרגת רב-סרן.
בחוות הדעת שכתבו עליו מפקדיו במהלך השנים הוגדר פולק כ"בעל השכלה וידיעות בהיקף רחב מאד" (1952), "איש מיוחד, בעל יכולות וכישרונות מיוחדים" (1958) וכ"איש בלתי רגיל מבחינות רבות ואינו ניתן להגדרה במונחים שגרתיים, בעל אינטלקט מעמיק וכושר אנליטי מדהים" (1959).
במהלך כל שנות שירותו בצה"ל המשיך פולק לכתוב ולפרסם ספרים רבים במסגרת ההוצאה לאור הצבאית, בהם: "גאופוליטיקה של ישראל והמזרח התיכון", "פוטנציאל ימי של מדינות ערב", "המאבק על הדרך לירושלים", "בקום מדינת ישראל", "כוחות ביטחון של פחוות יהודה" ורבים אחרים. בשנת 1955 אף הוענק לו פרס קוגל של העיר חולון בתחום מדע וחכמת ישראל, על ספרו "התנ"ך והתנועות הסוציאליות בעמים".
עבודה ומחקר באוניברסיטת ת"א ופעילות בינלאומית
עוד במהלך שירותו הצבאי, באוגוסט 1955, החל ד"ר אברהם פולק לעבוד כמרצה במכון האוניברסיטאי לתרבות ישראל ולמדעי הרוח בתל אביב, אשר כשנה לאחר מכן הפך לגרעין של הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב שהייתה בהקמה. משנת 1961 ועד 1966, שימש פולק כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים, הקים וניהל את החוג ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ובהמשך, לימד בחוג לארצות מתפתחות בפקולטה למדעי החברה והתמחה בעיקר בחקר תולדות היהודים, הערבים ועמים מוסלמים ואפריקאים אחרים.
במהלך שנות עבודתו שמר פולק גם על קשרים ענפים עם ארגונים בינלאומיים והוזמן להשתתף בכינוסים מקצועיים בכל רחבי העולם, בהם: קונגרסים של היסטוריונים (סטוקהולם 1960), מזרחנים (בריסל 1938, מוסקבה 1960, ניו דלהי 1964), באספת פרלמנט דתות העולם (כלכותה 1964) ובקונגרסים עולמיים למדעי היהדות (ירושלים 1947, 1957, 1961, 1965, 1969). כמו כן, היה פולק חבר ב"מכון הבינלאומי אפריקאי" שמושבו בלונדון.
פולק מעולם לא הקים משפחה משלו. הוא נפטר ערירי בביתו שבתל אביב ביום 5 במרץ 1970 והוא בן 59. פרופסור פולק קבור בבית העלמין בחולון.
פולק והכוזרים
עיקר פרסומו של פרופסור פולק נובע מספרו על תולדות הכוזרים, על אף שיצירתו המדעית העשירה לפני ואחרי פרסום ספר זה עסקה כלל בתחומים אחרים. להוציא ספר זה, חזר פולק והתייחס לנושא הכוזרים רק פעם אחת בשלהי חייו, בשנת 1969 בירושלים, כאשר נשא נאום על תולדות תושבי כזריה בפני הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
ספרו "כזריה, תולדות ממלכה יהודית באירופה" היה פורץ דרך לא רק בגלל תפיסה מקיפה של נושא ממלכת הכוזרים והדעות המופיעות בו, אלא גם ובעיקר בשל העובדה שבפעם הראשונה נעשה שימוש במקורות אסלאמיים שעד אז לא היו מוכרים ברובם בחוג המדענים של העולם המערבי. מקורות אלו אותרו על ידי פרופסור פולק במהלך מחקריו הרבים שנשענו על יצירות מימי הביניים של מחברים ערבים, פרסים, כורדים ואחרים.
פולק הציג בספרו שתי השערות חשובות אך שנויות במחלוקת - האחת מתייחסת למוצא שאינו מזרח-תיכוני, של רוב יהודי מזרח אירופה; והשנייה, הרואה את עריסתה של שפת היידיש בחצי-האי קרים ולא בגרמניה, כפי שמקובל היה להניח.
הספר קיבל בתחילה ביקורות אוהדות. המבקר הספרותי של "המשקיף" ב. לובוצקי, כתב:
"ועתה ניתן לנו על ידי "מוסד ביאליק" הספר החשוב על כזריה. הוא דן בעניין שהכל יודעים שהייתה לו חשיבות מכרעת בעיצוב דמותה של יהדות פולין ומזרח אירופה, אבל מעטים מאוד טרחו לכנס את מעט המקורות שנותרו, לעמול עליהם שנים על שנים עד שמתוך הערפל של אגדות וזיופים יתבהר ויעוצב הפרצוף האמיתי של מלכות כזריה.
ד"ר פולק עשה את הדבר ועשהו בחריצות וביסודיות. הספר עצמו, הביבליוגרפיה המצורפת אליו מוכיחים, כמה עמל הושקע כאן על ידי המחבר, שלא דילג על אף קורטוב של מקור, ובאיזה חוש היסטורי נדיר הוא ידע למצוא את אמת המידה כדי להבחין בין אמת לשקר, בין אגדה למקור, בין מסורת לסיפור עממי."
"זהו ניסיון ראשון בשפה כלשהי להביא את ההיסטוריה של מלכות הכוזרים... בדיקה שיטתית של מקורות מיד ראשונה, אפשרה למחבר לקבוע את תאריך נפילתה של מלכות כזריה לשנת 1239 ואף לקבוע שעד לנפילתה הייתה מלכות זו מדינה חזקה ועצמאית".
אף שלום בארון ובן-ציון דינור, שני ההיסטוריונים המרכזיים באותה עת של ההיסטוריה היהודית, קיבלו את עמדותיו העקרוניות של פולק. בארון הצהיר ש"מכזריה התחילו היהודים להסתנן אל ערבות מזרח אירופה הנרחבות. נדידה זו התנהלה גם בזמן פריחתה של ממלכת כוזר וגם עם שקיעתה". דינור לא היסס לאשר שכזריה הייתה "לאם הגלויות, לאם אחת הגלויות הגדולות, גלות ישראל ברוסיה, ליטא ופולין".
עם זאת, אותן הנחות חדשניות שהציג פולק בספרו ספגו גם ביקורת בחוגים שונים, בשל ההשלכות שעלולות היו להיות להן על זכותם של היהודים על ארץ ישראל. כבר ב-1944 טען אהרן זאב אשכולי: "איני יודע מה אושר וכבוד הוא מוצא לנו בייחוס טורקי מונגולי יותר מאשר במוצאנו היהודי".
הספר "כזריה" יצא בשפה העברית בשלוש מהדורות בלבד – בשנת 1943, בשנת 1944 (עם תיקון טעויות) ובשנת 1951, בתוספת נספח שכתב פולק על מוצאה של שפת היידיש.
עם חלוף השנים, נשכח פרופסור פולק מהתודעה הציבורית וספרו "כזריה" לא יצא שוב לאור בארץ, למרות שמאז פרסומו הוא צוטט כמעט בכל עבודה חשובה שפורסמה בעולם בנושא הכוזרים. עם זאת טענתו בדבר נפילת הממלכה בידי המונגולים באמצע המאה ה-13 כבר איננה מקובלת ואיננה נתמכת על ידי הראיות ההיסטוריות המוצגות כיום.
תרגום ראשון של הספר לשפה זרה יצא לאור רק בסוף שנת 2015 בשפה הפולנית. לראשונה מופיעה בו הביוגרפיה של פולק וכן רשימה ביבליוגרפית של ספריו ומאמריו.כמו כן הינו החוקר הראשון את התיאוריה כי מבנה כיפת הסלע נבנה כמקדש משותף איסלאמי -יהודי בעת התהוות האיסלאם.
ספריו במבט המחקר המודרני:
עם התפתחות המחקר המודרני תוארכה נפילת ממלכת הכוזרים בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11 כלומר סביבות 250 שנה לפני הגעת המונגולים, על ידי ממלכת רוס של קייב ושבטי הנוודים הקומנים. משלב זה הכוזרים תמו מלהיות ממלכה עצמאית ועקבותיהם נעלמו מן ההיסטוריה. ההתייחסויות המועטות שנים בודדות לאחר הכיבוש מדברות על כך שהכוזרים התאסלמו. לאור זאת חלק ניכר מההנחות המחקריות של פולק התולות את נפילת הממלכה, ובעקבותיה (לכאורה) "הגירה המונית" ממנה, בפלישת המונגולים, אינן מקובלות כיום ולמעשה אין אף היסטוריון מודרני המתמחה במחקר ימי הביניים המקבל את ההנחה שישות או זהות כוזרית מכל סוג שהיא עדיין התקיימה בתקופה זו.
רמת השרון (שכונה)
רמת השרון היא שכונה שהוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בדרום תל אביב. היא כוללת את הרחובות מקוה ישראל, החשמל, לבונטין וברזילי, וגבולותיה הם הרחובות יהודה הלוי והרכבת מצפון, דרך מנחם בגין מדרום וממזרח, ורחוב אלנבי ממערב. רחובה הראשי של השכונה נקרא בשם "רחוב החשמל" לכבוד תחנת הכוח הראשונה בארץ שהוקמה ברחוב זה.
היסטוריה
ב-1922 התארגנה קבוצה בשם "ועד קוני פרדס מודל פארם" בראשותו של יוסף רוקח, במטרה לרכוש את הקרקעות ולהקים בה שכונה עברית, בפאתי העיר תל אביב. הם רכשו את הקרקעות ממשפחת רוק, בתוספת שטחים נוספים, וקראו לשכונה שהקימו "רמת השרון", בשל מיקומה בדרך לשרונה. באותה שנה התארגנה קבוצה נוספת שהקימה את המושבה רמת השרון, מצפון לתל אביב, אך באותה העת נקראה מושבה זו בשם "עיר שלום", ורק ב-1932 נקראה אף היא "רמת השרון".
חלק מתושבי השכונה החדשה היו אמידים, והם הקימו בתים מפוארים בסגנונות המקובלים באותה העת – אקלקטי, בין-לאומי, אר דקו ואר נובו. עם תושבי השכונה נמנה משה אוקסהורן, היבואן הגדול ביותר של מוצרי מכולת בתל אביב של שנות ה-30, שביתו המפואר, בתכנונו של יוסף ברלין, שוכן ברחוב החשמל 25. ב-1933 הקים אוקסהורן בית נוסף, בתכנונו של משה קרסיק, בבניין מס' 29. ד"ר אברהם אבושדיד, מראשוני הרופאים ילידי הארץ, התגורר ברחוב לבונטין 16. היזם והיבואן צבי סטרכילביץ התגורר אף הוא בשכונה, בבית בתכנונו של זכי שלוש, ברחוב לבונטין 5, ששימש גם מרכזיית טלפונים. סטרכילביץ הקים גם את הבית הסמוך, בו הוקם בית דואר, וקומתו התחתונה הושכרה לאחים קרסו, סוחרי מכוניות ילידי סלוניקי. בשכונה גר גם היבואן יצחק לדרברג, שבנה את בית לדרברג.
במקביל להקמת השכונה, נחנכה ביוני 1923 תחנת כוח שהוקמה ביוזמתו של פנחס רוטנברג, והיא שהעניקה לרחוב החשמל את שמו. המבנה משמש את חברת החשמל גם כיום, ובסמוך לו הוקם בשנות ה-80 בניין משרדים של החברה, בן 16 קומות, בתכנונו של אברהם יסקי. החברה מחזיקה כיום גם במספר מבנים נוספים בשכונה.
אברהם סטבסקי
אברהם סטַבסקי (5 בינואר 1906 – 22 ביוני 1948) היה פעיל בבית"ר ובהעפלה. הועמד לדין באשמת רצח ארלוזורוב, וזוכה. נהרג מאש שנורתה על-ידי צה"ל על ספינת הנשק אלטלנה.
קורות חיים
סטבסקי נולד לאיטה ואהרן-צבי, במשפחה בת חמישה ילדים בברסט ליטובסק (בריסק) שברוסיה הלבנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, ובין שתי מלחמות העולם בתחומי פולין). בבית הוריו קיבל חינוך מסורתי וציוני. עם תום לימודיו התיכוניים בשנת 1923, ניסה לעלות לארץ-ישראל כמעפיל, אולם נתפס בנמל גאלאץ שברומניה, וגורש על ידי השלטונות הרומניים לפולין. כעבור זמן קצר גויס לצבא הפולני, שבו הגיע לדרגת קצין. לאחרי סיום שירותו הקדיש עצמו לפעילות בתנועת בית"ר. בשנת 1933 יצא שוב ללא אשרת עלייה לארץ-ישראל, אולם, הפעם קיבל רישיון-עלייה במשרד הסוכנות היהודית במרסיי. משם עלה לארץ ישראל על סיפון האניה "שמפוליון" והשתלב בפעילות בית"ר וברית הבריונים בהנהגת אב"א אחימאיר.
רצח ארלוזורוב
חיים ארלוזורוב היה מראשי תנועת העבודה וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1933 היה מעורב בארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל. הדבר גרר ביקורת חריפה מצד החוגים הרוויזיונסטיים; ארלוזורוב זכה לכינוי "ערל-זה-רב" (לשון נופל על לשון), ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר". המסע נגדו הגיע לשיאו במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".
ב-16 ביוני 1933 נרצח ארלוזורוב מיריית אקדח בחוף הים בתל אביב. החשד העיקרי ברצח נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, לאור התנגדותם לפעילות ארלוזורוב. כחשודים במעשה נעצרו על ידי משטרת המנדט סטבסקי וצבי רוזנבלט, איש התנועה הרוויזיוניסטית אף הוא. כשנה לאחר הרצח הורשע אברהם סטבסקי ברצח ונדון למוות. הוא נמצא אשם על פי עדות ראייה של סימה, רעייתו של ארלוזורוב, ורוזנבלט זוכה מאשמה. בראש המערכה לזיכויו עמד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ישראל, שאף ספג ביקורת קשה על פעילותו זאת. בערעור בבית המשפט העליון המנדטורי, שהתקיים ב-20 ביולי 1934, זוכה אף סטבסקי, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אובייקטיבי שקשר את סטבסקי לרצח.
הרוחות בעם לא נרגעו במשך עשרות שנים. מחד, האמינו אנשי תנועת העבודה למפלגותיהם בכך שהמדובר ברצח פוליטי ובאשמת סטבסקי ורוזנבלט, שלדעתם זוכו בגלל פרט משפטי טכני. מאידך, האמינו אנשי המחנה הרוויזיוניסטי למפלגותיהם, שהטלת האשמה על סטבסקי ורוזנבלט הייתה עלילה.
ב-1982, בימי כהונת ראש הממשלה מנחם בגין, איש התנועה הרויזיוניסטית הראשון שהגיע לעמדת הנהגה לאומית, הקימה ממשלת ישראל ביזמתו ועדת חקירה ממלכתית, בראשות שופט בית המשפט העליון לשעבר, דוד בכור.ב 1985 קבעה ועדת החקירה פה אחד כי אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, אך מאידך קבעה הוועדה כי אינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי. החלטה זו לא שמה קץ למחלוקת בשאלת רצח ארלוזורוב, והיא ממשיכה לרחוש עד היום.
לאחר הזיכוי
לאחר זיכויו חזר סטבסקי לפולין ובמסגרת הפעילות בבית"ר ובצה"ר סייע בתחילה בהפצת העיתונים היידים "אונזער וועלט" ("עולמנו") ו"די טאט" ("המעש"). לאחר מכן היה פעיל במפעל ההעפלה של הצה"ר, בית"ר והאצ"ל. ערב מלחמת העולם השנייה היה בין מארגני אוניית המעפילים "אסתיר", ואחריה "פאריטה", שמספר מעפיליה היה הגדול ביותר עד לאותו מועד. עם פרוץ המלחמה הצליח לברוח מפולין, אולם שלטונות המנדט לא אפשרו את כניסתו לארץ והוא שהה בזמן המלחמה בארצות הברית. לאחר המלחמה חזר לאירופה והיה אחד ממארגני הפלגת אוניית המעפילים "בן הכט", שהגיעה לארץ במרץ 1947.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה ממארגני אוניית הנשק והעולים "אלטלנה", וסטבסקי נהרג מאש שנורתה על ידי צה"ל לעבר האונייה. סטבסקי מצא את מותו סמוך למקום בו נחשד שרצח את חיים ארלוזורוב כ-15 שנה לפני כן. הוא נטמן בבית העלמין בנחלת יצחק בחלקה הצבאית. הניח אחריו אישה.
איתן רף
איתן רף (נולד ב-31 באוגוסט 1941) הוא החשב הכללי לשעבר ויושב ראש הדירקטוריון של בנק לאומי לשעבר.
ביוגרפיה
רף סיים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1965 ובשנת 1967 סיים תואר שני במנהל עסקים. הוא החל לעבוד במשרד האוצר בשנת 1970 כחשב עסקות מטבע חוץ. לאחר שניהל את המחלקה לעסקות מטבע חוץ, מונה בשנת 1974 ליועץ כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון. בתפקידו זה עסק בבקשות הסיוע הכלכלי של ישראל מארצות הברית, בבקשת מילוות מקרן המטבע הבינלאומית ומהבנק העולמי ותיאום תוכנית חירום לאספקת דלק לישראל. באוגוסט 1979 מונה לחשב הכללי. רף מונה לתפקיד החשב הכללי בשלהי כהונתו של שמחה ארליך. הוא כיהן תחת יגאל הורוביץ ומנכ"לו יעקב נאמן ויישם את מדיניות ה"אין לי" של הורוביץ, במטרה לצמצם את הדפסת הכסף. לצורך כך הוא העמיק את הבקרה של החשב הכללי על משרדי הממשלה האחרים, תוך קביעת תקרות הוצאה חודשיות לכל משרד והקפאת הוצאות גדולות. כן לווה כספים מהבנקים כדי לצמצם את הדפסות הכסף. כחשב כללי הוא גם המשיך לעסוק בבקשות סיוע מארצות הברית. רף המשיך לכהן בתפקיד תחת יורם ארידור, אז נחשב לאיש החזק במשרד, לאחר המנכ"ל.
במאי 1983 עזב רף את תפקיד החשב הכללי והתמקד בתפקידו כיו"ר פז, שהייתה חברה ממשלתית. בתפקידו זה התנגד לרפורמה במשק הדלק שהוביל משה שחל, ובעקבות זאת לא חודשה כהונתו בחברת פז ובשנת 1987 עבר רף לעבוד עבור האחים מאיר.
בשנת 1995 החל לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי, תפקיד בו כיהן עד 2010. בדצמבר 2014 חתם בנק לאומי על הסכם כופר בסכום עתק מול רשויות המס בארצות הברית על כך שסייע לאזרחים אמריקאים להעלים מיסים. בספטמבר 2016 אושר הסדר פשרה שבו חויב איתן רף, יחד עם מנכ"לית הבנק גליה מאור וראש החטיבה הבינלאומית צבי איצקוביץ' להחזיר חלק מהבונוסים שקיבלו בסכום של 5.1 מיליון ש"ח.
לאחר מכן מונה ליועץ במורגן סטנלי ודירקטור בחברה לישראל ובאפריקה ישראל להשקעות.
רף מכהן בוועד המנהל של מרכז מציל"ה ושל אחריי!, ובדירקטוריון של קרן אלרוב מיסודו של אלפרד אקירוב.
רף הוא אביהם של הבמאי גידי רף ("חטופים") ושל הצלמת אורית רף.
פרויקט פיוניר-ונוס
פרויקט פיוניר־ונוס הייתה תוכנית חלל של נאס"א לחקר כוכב הלכת נוגה שכללה שני שיגורים ב־1978. בשיגור הראשון שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 1 (מקפת פיוניר־ונוס) ואחריה שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 2 (פיוניר־ונוס מולטי־פרוב) שהייתה מורכבת מ־5 גשושיות ש"התאבדו" על קרקע נוגה וחקרו את סביבת הכוכב במהלך הנפילה אל פניו. הפרויקט הופעל על ידי מרכז המחקר איימס של נאס"א כחלק מתוכנית פיוניר שכללה גם את פיוניר 10 ופיוניר 11.
מקפת פיוניר־ונוס
מקפת פיוניר־ונוס הוכנסה למסלול אליפטי סביב נוגה ב־4 בדצמבר 1978. המקפת הייתה בצורת גליל בקוטר 2.5 מטרים ובגובה 1.2 מטרים. כל הכלים המדעיים ושאר המערכות מוקמו על צדו הקדמי של הגליל חוץ מהמגנטומטר שהוצב בקצה מוט באורך 4.7 מטרים שהזדקר מהמקפת. לוח סולארי כיסה את היקף הגליל וסיפק אנרגיה חשמלית בהספק של 312 ואט. אנטנה בקוטר 1.9 מטרים סיפקה תקשורת בתדר S ובתדר X עם כדור הארץ. המקפת יוצרה על ידי חברת יוז איירקראפט.
מהכניסה למסלול ועד ליולי 1980 עמד פריאפסיד המסלול בין 142 ל־253 ק"מ כדי לבצע מדידות ינוספריות ורדאריות של כוכב הלכת. אפואפסיד המסלול היה 66,900 ק"מ וזמן ההקפה סביב נוגה היה 24 שעות. מיולי 1980 הונח לפריאפסיד לעלות (עד למקסימום של 2,290 ק"מ) ואז הורד על מנת לחסוך בדלק. ב־1991 הופעל רדאר המקפת מחדש במטרה למפות אזורים בחלקו הצפוני של הכוכב שלא היו ניתנים למיפוי לפני כן, יחד עם הגשושית החדשה שנכנסה למסלול סביב נוגה - מגלן). במאי 1992 החל השלב האחרון במשימה בו נשמר הפריאפסיד בגובה של בין 150 ל־250 ק"מ עד שדלק המקפת אזל והיא נשרפה בעת חדירתה לאטמוספירה באוגוסט אותה שנה.
שביט היילי ב־1986
למקפת פיוניר־ונוס היה "מושב קדמי" כאשר שביט היילי היה פחות או יותר מוסתר מאחורי השמש בפברואר 1986. ספקטרומטר העל־סגול שלה צפה באובדן הים כאשר השביט היה בפריהליון ב־9 בפברואר 1986.
פיוניר־ונוס מולטיפרוב
פיוניר־ונוס מולטיפרוב הייתה גשושית שהורכבה מ־5 תת־גשושיות: בסיס הגשושית (Bus) - שהיווה גשושית בפני עצמו, גשושית גדולה ושלוש גשושיות קטנות. לאף אחת מגשושיות אלו לא היו מצלמות ואף אחת מהן לא תוכננה לבחינת קרקע נוגה. הגשושיות אפילו לא תוכננו לנחיתה רכה על נוגה. הגשושית הגדולה (Large probe) נשאה מצנח שהאט אותה עד לגובה מסוים ואז ניתק ממנה, בעוד לגשושיות הקטנות לא היה מצנח כלל. שרידת ההתרסקות על אדמת נוגה הייתה אפשרית (ואכן אחת הגשושיות שרדה מעט זמן לאחר ההתרסקות) ונחשבה כ"בונוס" למשימה. כל הגשושיות שרדו את החדירה לאטמוספירה לפחות עד להתרסקות אבל רק גשושית אחת שרדה זמן משמעותי (יותר משניות בודדות) לאחר ההתרסקות.
הגשושית הגדולה (Large probe) שוחררה ב־16 בנובמבר 1978 ושלוש הגשושיות הקטנות שוחררו ב־20 בדצמבר. כל 4 הגשושיות חדרו לאטמוספירת נוגה ב־9 בדצמבר 1978 ובעקבותיהן חדרה הגשושית הראשית (ה־Bus).
Bus
הפיוניר־ונוס באס היה החלק המרכזי של המולטיפרוב שנשא את 4 הגשושיות הקטנות יותר. הגשושית חדרה לאטמוספירת נוגה בזווית קטנה ושידרה מידע עד להתפרקותה באטמוספירה. מטרת הגשושית הייתה לחקור את הרכב ומבנה האטמוספירה של נוגה עד לפני הקרקע, את הרכב העננים המכסים את נוגה, את שדה הקרינה ותחלופת האנרגיה באטמוספירה התחתונה, ואיסוף מידע על דפוסי הסירקולציה של האטמוספירה באזור החדירה.
הבאס הייתה גוף גלילי בקוטר 2.5 מטרים ובמשקל 290 ק"ג והייתה היחידה שהעבירה מידע אודות האטמוספירה העליונה של נוגה, בעוד הגשושיות הקטנות יותר החלו למסור תשדורות רק לאחר שהאטו והיו באטמוספירה התחתונה.
לבאס לא היו לא מגיני חום ולא מצנח אלא רק שני כלים באמצעותם ביצעה מדידות: הכלים מסרו מידע עד לגובה של כ־110 ק"מ מעל פני הקרקע של נוגה עד שב־9 בדצמבר 1978, בשעה 20:22:55 UTC אבד הקשר עם הבאס.
Large probe
הפיוניר־ונוס לארג'־פרוב נשא עליו 7 כלים מדעיים שהוכנסו לתוך גופו הכדורי והמדוחס של הגשושית: הגשושית הכדורית והמדוחסת אוחסנה בתוך מגן חום חרוטי ומגן אחורי. לאחר ההאטה בחדירה לאטמוספירה והגעה למהירות של כ־11.5 ק"מ לשנייה ולגובה של כ־47 ק"מ מפני הקרקע, על יד קו הזמן שמפריד בין יום ללילה בנוגה, נפרש מצנח הגשושית והושלך מגן החום הקדמי. קוטרו של הלארג'־פרוב היה 1.5 מטרים וקוטרו של הגוף הכדורי היה 73.2 ס"מ.
Small probes
שלוש הגשושיות הקטנות היו זהות. קוטרן היה 80 ס"מ ושלושתן היו בעלות צורה כדורית ומדוחסות כמו הלארג'־פרוב. אבל שלא בדומה לו, להן לא היה מצנח, ומגיניהן לא הופרדו במהלך הנחיתה.
כל גשושית קטנה נשאה נפלומטר וחיישני טמפרטורה, לחץ ותאוצה, יחד עם רדיומטר, על מנת למפות את תפוצת מקורות ומשקעי קרינת האנרגיה באטמוספירה. אותות הרדיו שהתקבלו מהגשושיות הקטנות שימשו גם לאפיון הרוחות, המערבולות ותהליכי ההתפשטות באטמוספירת נוגה.
קידוש בכורות
ביהדות, מצוות קידוש הבכורות היא מצווה שניתנה לבני ישראל ביציאת מצרים ועיקרה הוא הקדשת בכורות האדם והבהמה לאל. המקור למצווה הוא : "קדש לי כל בכור פטר כל רחם בבני ישראל, באדם ובבהמה, לי הוא".
משמעות ההקדשה
משמעות ההקדשה משתנה בין הבכורות השונים:
מדיני בכור בהמה טהורה
כיוון שמעיקר המצווה בכור הבהמה צריך לעלות לקורבן בבית המקדש, מה שלא ניתן לביצוע בימינו, מצווה זו נוהגת כעת באופן שונה. יש אומרים שצריך לסלק את בכור הבהמה מהבית משעה שהוא יכול להעלות כקורבן (30 ימים בבהמה דקה ו50 ימים בבהמה גסה), ויש אומרים שהבכור יישאר בבית הבעלים וימתין לבניין המקדש, ואז יעלה לקורבן.
טעמי המצווה
שורשי המצווה לפי ספר החינוך הם לחזק את ההבנה של האדם שכל רכושו שייך לקב"ה, ולכן דווקא את הבכור שבו מושקעת הכי הרבה עבודה צריך החקלאי להקדיש לקורבן לה'. הסבר נוסף (בהתאם למיקום הציווי) הוא שמצווה זו באה להזכיר לנו את נס מכת בכורות בפרט ואת יציאת מצרים בכלל.
דת ברוסיה
הדת ברוסיה מגוונת, כאשר הנצרות, במיוחד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, היא האמונה הנפוצה ביותר, אך קיימים ברוסיה גם מיעוטים משמעותיים של אנשים לא דתיים ומאמינים באמונות אחרות. חוק דת משנת 1997 מכיר בזכות לחופש המצפון ואמונה לכל האזרחים, בתרומתה הרוחנית של הנצרות האורתודוקסית להיסטוריה של רוסיה, ובכבוד ל"נצרות, אסלאם, בודהיזם, יהדות ודתות ואמונות אחרות המהוות חלק בלתי נפרד מהמורשת ההיסטורית של עמי רוסיה", לרבות דתות אתניות  או פגאניזם. על פי החוק, כל ארגון דתי יכול להיות מוכר אם הוא כבר היה קיים לפני 1982, וכל קבוצה דתית חדשה שנוסדה צריכה לספק אישורים ולהירשם מחדש מדי שנה למשך חמש עשרה שנה, וכן, בינתיים עד להכרה בסופו של דבר, הישארו ללא זכויות.
הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, אף על פי שהשפעתה דלה בחלקים מסוימים של סיביר ודרום רוסיה, שם חלה התעוררות ניכרת של הדת הקדם-נוצרית, היא השלטת ברוסיה. כמה כנסיות פרוטסטנטיות שכבר היו קיימות לפני המהפכה הרוסית לא הצליחו להירשם מחדש, ועל הכנסייה הקתולית נאסר לפתח תחומי שיפוט טריטוריאליים משלה. על פי כמה משקיפים מערביים, הכבוד לחופש הדת על ידי השלטונות הרוסיים ירד מאז סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. לדוגמה, פעילותם של עדי יהוה אסורה כיום ברוסיה. על פי International Christian Concern, במהלך שנת 2021 "התקיפות נגד חופש הדת התגברו ברוסיה".
מאז פירוק ברית המועצות ב-1991 חלה התעוררות והתפשטות של השמאניזם הסיבירי והופעת ההינדואיזם ותנועות דתיות חדשות  ברחבי רוסיה. חלה "עלייה אקספוננציאלית בקבוצות דתיות חדשות וברוחניות אלטרנטיביות", דתות מזרחיות ונאו-פגניות, אפילו בקרב "נוצרים". רוסיה הוגדרה על ידי המלומד אליוט בורנשטיין כ"דרום קליפורניה של אירופה" בגלל פריחה כזו של תנועות דתיות חדשות, והאחרונות נתפסות על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית כמתחרות. עם זאת, ריבוי הדתות ברוסיה הוא מרכיב מסורתי של הזהויות הרוסיות במשך מאות שנים, התורם לפלורליזם אתנו-תרבותי ותיק.
באחד מהתיקונים לחוקת רוסיה (2020) יש התייחסות חוקתית לאלוהים.
היסטוריה
לפני המאה ה-10, רוב הרוסים האמינו בדת הסלאבית. לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה, הנצרות האורתודוקסית הפכה לדת של רוס של קייב בשנת 987 על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב, שבחר בה מכיוון שזו הייתה דת האימפריה הביזנטית. מאז, דת, מיסטיקה וממלכתיות נותרו מרכיבים שזורים זה בזה של רוסיה. הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שנתפסה כדבק המגבש את האומה, ליוותה את התרחבות האימפריה הרוסית במאה ה-18. האידאולוגיה של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שבמסגרתה הגיעה האימפריה להיקף הרחב ביותר, הכריזה על "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ואומה" כיסודותיה. הדומיננטיות של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית נחתם בחוק, וכאשר האימפריה שילבה עמים בעלי אמונות אלטרנטיביות, הדתות היו קשורות למוצא אתני כדי לעקוף כל סוגיה של אינטגרציה. עד 1905, רק הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית יכלה לעסוק בפעילות מיסיונרית להמרת אנשים לא-אורתודוקסים, וכפירה טופלה כעבירה שדינה עליה עונש. הכנסייה הקתולית, האסלאם ודתות אחרות הותרו רק בקרב עמים חיצוניים, אך נאסר עליהם להתפשט בקרב הרוסים.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה של רוסיה הקדומה והאימפריאלית היו תנועות דתיות שהציבו אתגר למונופול של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והציגו עמדות של חופש מצפון, אדוקי האמונה הישנה - שנפרדו מהכנסייה הרוסית האורתודוקסית לאחר עידן הפטריארך. הרפורמה של ניקון ב-1653 (הרסקול), והנצרות הרוחנית. הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית עצמה מעולם לא אסרה על התנסות דתית אישית ומיסטיקה ספקולטיבית, ואלמנטים גנוסטיים הוטמעו בנצרות האורתודוקסית מאז המאה השישית, ולאחר מכן התחזקו על ידי הפופולריות של הגותו של יאקוב במה ובתי מדרשות אורתודוקסים מהמאה ה-17.
מאז התמוטטות ברית המועצות בשנים 1987–1991, נאבקה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית להחזיר לעצמה את המונופול הקודם על החיים הדתיים. במהלך התקופה הסובייטית התנפצו מחסומים דתיים, שכן הדתות לא היו קשורות עוד למוצא אתני ולמסורת משפחתית, והתרחשה עקירה נרחבת של עמים. זה, יחד עם ההתפתחות המהירה המתמשכת יותר של התקשורת, הביאו לערבוב חסר תקדים של תרבויות דתיות שונות.
גישות
בחקר הדתות ברוסיה, "העיקרון האתני" מבוסס על ההנחה שכל מספר האנשים המשתייכים לקבוצה אתנית מסוימת הם חסידי הדת המסורתית של אותה קבוצה. עיקרון זה משמש לעיתים קרובות כדי להעריך את גודלן של קבוצות קטנות מאוד, למשל הלותרניות הפינית ב-63,000, בהנחה שכל 34,000 הפינים ו-28,000 האסטונים ברוסיה מאמינים בדתם ההיסטורית; או הלותרניות הגרמנית ב-400,000, בהנחה שכל הגרמנים ברוסיה מאמינים בדתם ההיסטורית. עם זאת, בין אם מדובר בקבוצות קטנות או גדולות יותר, גישה זו עלולה להוביל לטעויות גסות.
לעיתים נעשה שימוש לרעה בעיקרון האתני כדי לנפח בכוונה את השכיחות של דתות מסוימות, במיוחד הגדולות יותר, למטרות פוליטיות. למשל, מנהיגים איסלאמיים ואורתודוקסים טוענים באופן שגרתי שלדתותיהם יש 20 מיליון ו-120 מיליון חסידים ברוסיה בהתאמה, על ידי ספירת כל הפרטים המשתייכים לקבוצות האתניות שהשתייכו היסטורית לדתות אלו. על ידי יישום העיקרון האתני, אנשים אדישים לדת או אתאיסטים גלויים, אלו שהמירו אמונה שונה מזו שנקבעה על ידי לאום, ואנשים המשתתפים בדתות אשר היסטורית לא נקשרו לקבוצות אתניות ספציפיות. ברוסיה - כלומר מאמינים ותיקים, מומרים רוסים חדשים לפרוטסטנטיות, קתוליות ודתות מזרחיות ואחרים - אינם נכללים אוטומטית מהחישובים.
קריטריון נוסף לספירת אוכלוסיות דתיות ברוסיה הוא זה של "שמירה על מצוות דת". בהתבסס על עיקרון זה, מעט מאוד רוסים יהיו דתיים. נמצא שבין 0.5% ל-2% מהאנשים בערים הגדולות משתתפים בחגיגות חג הפסחא, ובסך הכל רק בין 2% ל-10% מכלל האוכלוסייה (3 עד 15 מיליון איש) מקיימים באופן פעיל חיים נוצרים אורתודוקסים. שיעור המוסלמים הנוהגים בקרב קבוצות אתניות שהן היסטורית אסלאמיות גדול יותר, 10% עד 40% בהתאם לקבוצה, ועם זאת קטן מכל הנחה המבוססת על העיקרון האתני. הקריטריון המדויק ביותר לספירת אוכלוסיות דתיות ברוסיה הוא זה של "הזדהות עצמית", המאפשר לספור גם את אותם אנשים המזהים עצמם עם דת מסוימת אך אינם נוהגים בה בפועל. עיקרון זה מספק תמונה של עד כמה רעיונות והשקפות נתונים נפוצים בקרב האנשים. אף על פי כן, צוין שאנשים שונים לרוב נותנים משמעויות שונות לאותם סמני זהות. למשל, אחוזים גדולים של אנשים שמזהים את עצמם כ"אורתודוקסים" נמצאו כמאמינים שאלוהים הוא "כוח חיים", מאמינים בגלגול נשמות, קשרים אסטרליים ורעיונות ניו-אייג'ים אחרים.
שיטה נוספת ששימשה לעיתים כדי לקבוע את גודל הדתות ברוסיה היא לספור את מספר הארגונים הרשומים שלהן. אולם קריטריון כזה מוביל להנחות לא מדויקות מסיבות שונות. אין אותו קשר אריתמטי בין מספר הארגונים המקומיים של הדתות למספר המאמינים בהן, שכן לדתות שונות יש מבנים ארגוניים שונים. יתרה מזאת, לדתות שונות יש גישה שונה לרישום הארגונים שלהן, ורשויות חילוניות רושמות חלקן ללא קשיים בעודן מעכבות את הרישום של אחרים. למשל, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית להוטה לרשום את הקהילות שלה כשהן עדיין בשלב העובר, ורבות מהן למעשה אינן פעילות; המאמינים הישנים באופן מסורתי אינם רואים ברישום חיוני, וחלק מהענפים דוחים אותו באופן עקרוני; ולכנסיות פרוטסטנטיות יש את המספר הגדול ביותר של קהילות לא רשומות, כנראה בסביבות עשרת אלפים, רובן קבוצות קטנות ביותר, ואף על פי שזרמים רבים מונעים רישום, לעיתים קרובות הן מתמודדות עם נטייה שלילית מצד הרשויות החילוניות.
דמוגרפיה
באוגוסט 2012 פורסם הסקר הגדול והמיפוי הראשון של דתות ברוסיה המבוסס על זיהוי עצמי בארנה אטלס, הרחבה של מפקד האוכלוסין של 2010, עם נתונים על שבעים ותשעה מתוך שמונים ושלושה מהנושאים הפדרליים של רוסיה. על סך אוכלוסייה מעוגלת של 142,800,000 מצא הסקר כי 66,840,000 אנשים, או 47.4% מכלל האוכלוסייה, היו נוצרים. ביניהם, 58,800,000 או 41.1% מהאוכלוסייה היו מאמינים בכנסייה הרוסית האורתודוקסית, 5,900,000 או 4.1% היו נוצרים ללא כל עדה, 2,100,000 או 1.5% היו מאמינים בנצרות האורתודוקסית מבלי להשתייך למיעוט כלשהו או לכנסייה קטנה יותר (למיעוט). כנסיות לא-רוסיות אורתודוקסיות (כולל ארמנית וגיאורגית), 400,000 או 0.2% היו מאמינים ותיקים אורתודוקסים, 300,000 או 0.2% היו פרוטסטנטים, ו-140,000 (פחות מ-0.1%) היו קתולים. בקרב הלא-נוצרים, 9,400,000 או 6.5% מהאוכלוסייה היו מוסלמים (כולל האסלאם הסוני, האסלאם השיעי, ורוב המוסלמים שאינם קשורים לאחד מהם ), 1,700,000 או 1.2% היו עובדי אלילים, דתות שמאניות טורקו-מונגוליות ודתות חדשות), 700,000 או 0.5% היו בודהיסטים (בעיקר מבתי הספר הטיבטיים), 140,000 או 0.1% היו הינדים, ו-140,000 היו יהודים דתיים. בקרב האוכלוסייה הלא דתית, 36,000,000 אנשים או 25% הצהירו כי הם "מאמינים באלוהים (או בכוח עליון)" אך "אינם דוגלים בדת מסוימת", 18,600,000 או 13% היו אתאיסטים, ו-7,900,000 או 5.5% לא הצהירו כל אמונה דתית, רוחנית או אתאיסטית.
נצרות
הנצרות הייתה הזיהוי העצמי הדתי של 47.1% מהאוכלוסייה הרוסית בשנת 2012. סקרים אחרים נותנים תוצאות שונות: באותה שנה 2020 העריך מרכז לבדה כי 63% מהרוסים היו נוצרים; בשנת 2020 העריכה קרן דעת הקהל כי 63% מהאוכלוסייה היו נוצרים; בשנת 2011 העריך מרכז המחקר פיו כי 71% מהרוסים היו נוצרים. בשנת 2011 העריך Ipsos MORI כי 69% מהרוסים היו נוצרים. ובשנת 2021 העריך המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל (VCIOM) כי 67% מהרוסים היו נוצרים.
אסלאם
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה ברוסיה אחרי הנצרות האורתודוקסית. זוהי הדת השלטת היסטורית בקרב כמה קבוצות אתניות קווקזיות (בעיקר הצ'צ'נים, האינגושים והאדיגים), וכמה עמים טורקים (בעיקר הטטרים והבשקירים ).
בשנת 2012, המוסלמים ברוסיה היו 9,400,000 או 6.5% מכלל האוכלוסייה. בקרב המוסלמים הללו, 6,700,000 או 4.6% מכלל אוכלוסיית רוסיה לא היו מזוהים עם זרמים ואסכולות באסלאם כלשהם. מי שאינם קשורים הם בעיקר מוסלמים סונים. מוסלמים שאינם קשורים אלו מהווים אחוזים משמעותיים של למעלה מ-10% בקברדינו-בלקריה (49%), בבשקורטוסטן (38%), קאראצ'אי-צ'רקסיה (34%), טטרסטן (31%), ימאליה (13%), מחוז אורנבורג (11%), אדיגיאה (11%) ומחוז אסטרחאן (11%). ברוב האזורים של סיביר יש אוכלוסייה מוסלמית בלתי מזוהה של 1% עד 2%.
האסלאם הסוני היה דתם של 2,400,000 מהמוסלמים, או 1.6% מכלל אוכלוסיית רוסיה. היו לו עוקבים משמעותיים של יותר מ-10% מהאוכלוסייה רק בדאגסטן (49%) ובקאראצ'אי-צ'רקסיה (13%). אחוזים גבוהים מ-2% נמצאים בקברדינו-בלקריה (5%), יוגרה (חנטיה-מנסיה) (5%), ימאליה (4%), מחוז אסטרחאן (3%), מחוז צ'ליאבינסק (3%) ומחוז טיומן (2%). ביקוטיה הייתה אוכלוסיית סונים שנעה בין 1% ל-2%. לנתינים פדרליים רבים אחרים הייתה אוכלוסייה מוסלמית של 0.1% עד 0.9%. האסלאם השיעי, אחרת, היה ענף של 300,000 אנשים, או 0.2% מכלל אוכלוסיית רוסיה. הוא היה מיוצג בעיקר בדאגסטן (2%), ואדיגיה (1%), קאראצ'אי-צ'רקסיה (1%), קברדינו-בלקריה (1%), מחוז נובגורוד (1%), מחוז פנזה (1%), טטרסטן (1%) %) ויוגרה (1%).
הנתינים הפדרליים של רוסיה עם רוב מוחלט אסלאמי – יותר מ-50% – היו צ'צ'ניה, אינגושטיה, דאגסטן (82.6%), קברדינו-בלקריה (55.4%) וטטרסטן (55%). אחוזים משמעותיים (מעל 5%) נמצאו בקאראצ'אי-צ'רקסיה (48.0%), בשקורטוסטן (38.6%), ימליה (17.4%), מחוז אסטרחאן (14.6%), אדיגיאה (12.6%), מחוז אורנבורג (13.9%) ויוגרה (10.9%).
יהדות
בשנת 2012 היו ברוסיה 140,000 יהודים דתיים, בעוד שמספר היהודים האתניים היה גדול משמעותית. אכן, רוב היהודים האתניים ברוסיה אינם יהודים לפי דת, היהדות היא דתם רק של מיעוט מהיהודים האתניים. רובם אתאיסטים ולא דתיים, רבים נוצרים, וחלק ניכר מהם בודהיסטים. בשנת 2012, רק 13% מהיהודים האתניים האמינו ביהדות, 13% היו נוצרים אורתודוקסים, 4% פשוט נוצרים, 27% אתאיסטים, 25% מאמינים אך אינם מזוהים עם דת מאורגנת, 4% בודהיסטים ו-3% עובדי אלילים. יהודים דתיים התרכזו בעיקר בקמצ'טקה (חבל מנהלי) (0.4%), סנקט פטרבורג (0.4%), קורסק (מחוז) (0.4%), חברובסק (חבל מנהלי) (0.3%), סטברופול (חבל מנהלי) (0.3%), בוריאטיה (0.2%), המחוז היהודי האוטונומי (0.2%), קלמיקיה (0.2%) וקברדינו-בלקריה (0.2%).
כיום חיים ברוסיה כ-156,000 יהודים רשומים ברשויות הפנים במדינה ויש מספר לא ידוע של יהודים, המוערך בכמיליון, שאינם יודעים על יהדותם או שאינם מצהירים עליה (במידה רבה בעקבות חששם לגילויי אנטישמיות כנגדם). "איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה", אשר בראשו עומדים הרב הראשי לרוסיה, בערל לזר, ואיל ההון הישראלי לב לבייב הוא מהארגונים היהודיים הגדולים במדינה, ברשות הארגון תקציבים של מיליוני דולרים ובזכות עובדה זו, מימן הארגון הקמת בתי כנסת, בתי ספר, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ומוסדות נוספים ברחבי רוסיה וברית המועצות לשעבר. בינואר 2016, במהלך הקונגרס היהודי-אירופי, קרא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ליהודים הסובלים מאנטישמיות באירופה – להגר לרוסיה.
חופש דת
בשנת 2017, דו"ח מהוועדה האמריקנית לחופש דת בינלאומי קבע כי: "ממשלת רוסיה רואה בפעילות דתית עצמאית איום מרכזי על היציבות החברתית והפוליטית, גישה שעברה בירושה מהתקופה הסובייטית". לפיכך, לראשונה, ה-USCIRF סיווג את רוסיה כאחת המפירות הקשות בעולם של חופש הדת, "מדינה מדאיגה במיוחד" במסגרת חוק חופש הדת הבינלאומי . הדו"ח גם אישר כי רוסיה "היא המדינה היחידה שלא רק שהעצימה ללא הרף את דיכוי חופש הדת... אלא גם שהרחיבה את מדיניות הדיכוי שלה.... מדיניות זו, החל מהטרדה מנהלית ועד למאסר שרירותי ועד הוצאה להורג ללא משפט, מיושמת בצורה שיטתית, מתמשכת ובעלת חרדה". מדינות רבות אחרות וארגונים בינלאומיים התבטאו על ההתעללות הדתית של רוסיה.
משפט בהגווד גיטה
בשנת 2011, קבוצה הקשורה לכנסייה הרוסית-אורתודוקסית דרשה לאסור את הבהגווד-גיטה, ספרה של האגודה הבינלאומית לתודעה קרישנה, במחוז טומסק, באשמת קיצוניות. התיק נדחה בסופו של דבר על ידי השופט הפדרלי ב-28 בדצמבר 2011.
השגריר הרוסי אלכסנדר קדאקין גינה את "המשוגעים" שביקשו את האיסור, והדגיש כי רוסיה היא מדינה חילונית. כדי למחות על ניסיון האיסור, פנו 15,000 הודים במוסקבה, וחסידי האגודה הבינלאומית לתודעה קרישנה ברחבי רוסיה, לממשלת הודו בבקשה להתערב כדי לפתור את הבעיה. המהלך עורר מחאות חריפות של חברי הפרלמנט של הודו שרצו שהממשלה תנקוט עמדה חזקה. הדיון האחרון בבית המשפט בטומסק נקבע אז ב-28 בדצמבר, לאחר שבית המשפט הסכים לבקש את חוות דעת היועמ"ש של טומסק לזכויות אדם ושל אינדולוגים ממוסקבה וסנט פטרסבורג.
יחסי וייטנאם–יפן
יחסי וייטנאם–יפן (ביפנית: 日越関係, בוייטנאמית: Quan hệ Nhật Bản - Việt Nam) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין יפן. היחסים הראשוניים בין היפנים לווייטנאמים בני יותר מאלף שנים. מקורם של יחסי המסחר בין העמים מוערכים לפחות במאה ה-16. היחסים המודרניים בין המדינות מבוססים על הכלכלה המתפתחת של וייטנאם ועל תפקידה של יפן כמשקיע חשוב וחיוני לכלכלה הווייטנאמית.
בין המאה ה-16 למאה ה-17
כבר במאה ה-16 הגיע הקשר בין יפן לווייטנאם בצורה של סחר וסחר חליפין. יחד עם סיאם (תאילנד) ומלזיה, ספינות החותם האדומות היפניות פקדו את נמלי וייטנאם. מהרישומים הווייטנאמים עולה כי כאשר נמל חאיי אן נפתח על ידי הלורד נגוין הונג בראשית המאה ה-17, מאות סוחרים יפנים כבר התגוררו בו.
סוחרים וייטנאמים קנו כסף, נחושת וברונזה מיפן בתמורה למשי, סוכר, תבלינים ואלגום וייטנאמי, שהשיגו רווח עצום ביפן. כדי לטפל בזרם הסוחרים הוקם בווייטנאם מחוז יפני.
שתי המדינות נהנו מיחסי ידידות חמים. שנגון טוקוגאווה אייאסו החליף עם הלורד נגויאן מכתבים חביבים. בנו של הלורד, התחתן עם בתו הנסיכה של נגוק קואה לאראקי שוטארו, סוחר יפני בולט. סוחרים מיפן תרמו לעיתים קרובות כסף למקומיים הווייטנאמים וטופלו היטב על ידי היפנים. יפנים רבים התיישבו בווייטנאם והוטמעו במהירות בסביבתם החדשה.