cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולס (אל)
אטימולוגיה
הבעיה המרכזית בהתחקות אחר האטימולוגיה של שמה של אלוהות סלאבית זו, היא שמן המקורות ההיסטוריים ומשמות המקומות עולות שתי צורות של שם – ווֹלוֹס ו-וֶלֶס – וקשה לבסס את היחס ביניהן. המילים הפרוטו-סלאביות Velsъ (וֶלְס) או Volsъ (ווֹלְס) היו מתגלגלות שתיהן ל-Volosъ (ווֹלוֹס), אך לא ל-Velesъ (וֶלֶס). הצורה הסלאבית-המזרחית העתיקה, Велесъ (וֶלֶס), ידועה רק מסיפור משא מלחמת איגור (מסביבות 1200). הזהות בין השמות הללו ובין שמות המקומות כדוגמת Veles (וֶלֶס) המקדונית, Veles (וֶלֶס) האלבנית או Βελεσσα (וֶלֶסַה) היוונית עודה מוטלת בספק. פאסמר טוען כנגד הזיהוי של Veles ו-Volos, ושוקל קשר בין הראשון ובין המילה הבולגרית העתיקה velьjь ("גדול", "אדיר"). מהקודקס הלורנטי נראה כי ווֹלוֹס (Volosъ) עצמו הוא קדוש נוצרי (המופיע ברשימה לצד קדושים נוספים), אשר נקשר בדמותו של בלזיוס הקדוש (Βλασιος) – קשר המתחזק לאור טבעו של וֶלֶס כאל הבקר, ולאור תפקידו של בלזיוס כמגן המִקנה.
אויבו של פרון ומיתוס הסערה
הסיבה לטינה שבין שני האלים היא שוולס גנב את בנו של פרון, את אשתו, או לעיתים קרובות, את הבקר שלו. בנוסף, זהו מעשה של קריאת תִּגָּר: ולס, בצורת נחש ענקי, זוחל ממערות השאול ונכרך במעלה עץ העולם הסלאבי, לעבר ממלכת השמיים של פרון. פרון משיב לוולס כגמולו, ותוקף אותו בחזיזי הברקים שלו. ולס נמלט, משנה את צורתו לעצים, לחיות או לאנשים, ולבסוף נקטל בידי פרון. במותו הטקסי, כל שגנב ולס משוחרר מגופו החבוט בצורת גשם הנופל מן השמיים. מיתוס סערה זה, כפי שהוא מכונה בידי חוקרים בימינו, הסביר לסלאבים הקדומים את חילופי העונות שלאורך השנה: העונה היבשה פורשה כתוצאותיה הכאוטיות של גנבתו של ולס; סופות וברקים נדמו כקרב שמיימי, והגשם שלאחריהם – ניצחונו של פרון על ולס, והשבתו של הסדר העולמי על כנו.
המיתוס היה מחזורי, חוזר על עצמו שוב מדי שנה בשנה. מותו של ולס לעולם לא היה קבוע; הוא ייצור את עצמו שוב, כנחש המשיל את עורו הישן ונולד מחדש בגוף חדש. אף על פי שבמיתוס זה הוא ממלא תפקיד שלילי כמבשר הכאוס, הרי שככלל לא נתפשׂ וולס על ידי הסלאבים כאל רשע. למעשה, ברבים מסיפורי העם הרוסיים, ולס, המופיע במסווה הנוצרי של ניקולאוס הקדוש, מציל את האיכר העני ואת הבקר שלו מאליאס הקדוש, מושל הרעמים, הסוער וההרסני, אשר מייצג כמובן את דמותו העתיקה של פרון. הדואליות והקונפליקט של פרון וולס אינו מייצג את העימות הדואלי שבין טוב ורע – אלא התנגדותם של העקרונות הטבעיים של אדמה, מים וחומר (ולס) לשמיים, לאש ולרוח (פרון).
אל השאול והמתים
הסלאבים הקדומים דימו את עולמם לעץ ענקי, שצמרתו וענפיו מייצגים את משכנם השמיימי של האלים ואת עולמם של בני-התמותה, בעוד ששורשיו מייצגים את העולם התחתון. ובעוד שפרון, הנראה כעיט או כנץ היושב על הענף הגבוה ביותר בעץ, נתפשׂ כשליט השמיים (גן העדן) ועולם החיים – הרי שוולס, שנראה כנחש ענקי הנכרך סביב השורשים, היה שליט עולם המתים. עולם זה היה למעשה מקום חביב למדי, המתואר בסיפורים עממיים כעולם ירוק ולח של ערבות עשב ואביב נצחי, שבו שוכנים יצורים אגדיים, ובו משגיחות נשמותיהם של הנפטרים על עדרי הבקר של ולס. במונחים גאוגרפיים יותר, לפי אמונתם של הסלאבים, שכן עולמו של ולס "מעבר לים", וזה היה המקום שאליו עפו הציפורים הנודדות בכל חורף. בסיפורים נקראת ארץ זו וִירֵי או אִירִיִי. מדי שנה היה אל הפריון והצמחייה, ירילו, שבחורף התגורר שם גם הוא, חוזר מעבר לים ומביא עמו אביב לעולם החיים.
ולס היה שולח באופן קבוע נשמות מתים אל עולם החיים, שישמשו ככרוזיו. פסטיבלים לכבודו נערכו לקראת סוף השנה, בחורף, כאשר הגיע הזמן לקץ הסדר העולמי, הכאוס הלך וצבר עוד ועוד כוח, הגבולות בין עולם החיים ועולם המתים דהו, ונשמותיהם של האבות היו חוזרות לשהות בין החיים. זו הייתה החגיגה הפגנית הקדומה של "וֶלְיַה נוֹץ" (Velja noc; "הלילה הגדול"), ששרידיה השתמרו במנהגים העממיים של חגיגת הקולדה (Koleda) בארצות סלאביות רבות – מעין שילוב בין קרנבל וליל כל הקדושים, הנחגג בכל עת שהיא בין חג המולד וסוף חודש פברואר. גברים צעירים, המכונים קוֹלֶדַרִי (koledari) או ווּקַרִי (vucari), היו עוטים על עצמם מעילים ארוכים עשויים צמר כבשים ומסכות גרוטסקיות, והיו משוטטים בקבוצות בין הכפרים ומחוללים רעש רב. הם היו נוהגים לשיר שירים שבהם נאמר כי הם עברו דרך ארוכה וכי הם רטובים ומכוסים בבוץ – אלוזיה לעולם התחתיות הרטוב של ולס, שממנו באו כרוחות הרפאים של המתים. אדוניו של כל בית שהם ביקרו בו היו מקדמים את פניהם בחמימות, ומציעים להם מתנות. זוהי דוגמה לשמאניזם סלאבי, המעיד גם הוא על ולס כעל אל הכישוף והעושר. סביר להניח שהאמינו כי המתנות שניתנו לקוֹלֶדַרִי היו מועברות אליו (ומכאן אולי דמות הדרקון האוגר אוצרות) – וכי בכך היו מעניקיהן מבטיחים לביתם ולמשפחתם מזל טוב ועושר למשך שנה תמימה. כפי שעולה מתיאורו ברשומות הסלאביות הראשוניות, אדם שהיה מכעיס את ולס היה מוכה במחלות.
אל הכישוף והמוזיקאים
חיבתו של ולס למעשי-קונדס ולגרימת נזקים ניכר הן מתפקידו במיתוס הסערה והן ממנהגי הפסטיבל של שמאני הקולדרי. בתפקידו כאל תכסיסן הוא דומה לאל היווני הרמס ולאל הנורדי לוקי, וכמותם, נקשרה דמותו בכישוף. המילה הסלאבית ווֹלהוֹב (volhov), הנגזרת באופן ברור משמו, עודה משמשת במספר שפות סלאביות מסמנת של "מכשף". בסיפור "משא מלחמת איגור" מכונה דמותו של המכשף בּוֹיַאן "נכדו של ולס". מאחר שכישוף מקושר בתרבויות פרימיטיביות רבות למוזיקה, האמינו כי ולס הוא גם מגינם של המוזיקאים הנודדים. גם למאפיין זה של ולס נותר רמז במנהגים עכשוויים: בכמה טקסי חתונה בצפון קרואטיה, אין מתחילים לנגן בטרם החתן, בהרימו כוסית, שפך מעט יין על האדמה, ומוטב על שורשיו של העץ הקרוב. סמליות המנהג, אף אם נשכחה מזה זמן על ידי אלה המבצעים אותו, ברורה: המוזיקאים לא ישירו עד אשר ירימו כוסית לכבוד האל הפטרון שלהם.
אל העושר והבקר
תפקידו המעשי העיקרי של ולס היה להגן על עדרי הבקר של השבטים הסלאביים. הוא כונה לעיתים קרובות "סְקוֹטְיִי בוג" (skotji bog; "אל הבקר"). אחד ממאפייניו כאמור היה קרני פר או אייל, וקרוב לוודאי כי גם צמר כבשים. הביטוי הסלאבי "לטוות צמר" (presti vunu), או ליתר דיוק "לטוות צמר שחור" (crnu vunu presti) משמש אלוזיה למעשי כשף; לא מפתיע, אם נזכור כי ולס נחשב גם לאל הכישוף. בנוסף, בכמה משירי הקולדרי שהשתמרו, מושר כי הם מתקדמים ו"טווים צמר שחור".
וכך נחשב ולס, האל ה"צמרירי", למגינם של הרועים, מה שמצביע על מאפיין נוסף של יריבותו עם פרון; האחרון, בהיותו מוריד הגשם, היה אלם של האיכרים. עם זאת, הייתה לוולס מידה של השפעה על החקלאות, ולכל הפחות על הקציר. בקרב עמים סלאבים רבים, ובייחוד אצל הרוסים, היה נהוג בעת הקציר לכרוך את גבעול החיטה הראשון שנקצר כמעין קמע אשר יגן על הקציר מרוחות רעות. מנהג זה כונה "קשירת זקנו של ולס", מה שגם מעיד על כך שדימו את ולס לאדם מזוקן. בכמה שפות סלאביות דרומיות קיימים עוד ביטויים כגון "לתפוס אל בזקנו" (primiti boga za bradu), הרומזים למזל טוב באופן יוצא מן הרגיל ולהשגת עושר.
ולס בעת הבתר-פגנית
לאחר התנצרותם של העמים הסלאביים, התפצל ולס למספר דמויות שונות. כאל השאול וכדרקון הוא כמובן זוהה עם השטן. צדדיו הנדיבים יותר התגלמו במספר קדושים נוצריים. כמגן הבקר הוא קושר עם דמותו של בלזיוס הקדוש, אשר נודע בקרב העמים הסלאביים בשם וְלַהוֹ (Vlaho), בְּלַז (Blaz) או וְלַסִיִי (Vlasiy). בעיר ירוסלבל, לדוגמה, הכנסייה הראשונה שנבנתה במקום המקדש הפגני לאל ולס הוקדשה לבלזיוס הקדוש, הואיל ושמו של האחרון היה דומה לשמו של ולס, וכמוהו הוא נחשב לפטרונם של הרועים. כפי שהוזכר לעיל, בסיפורי עם סלאבים מזרחיים רבים הוחלף ולס בניקולס הקדוש, כנראה בשל הסיפורים הפופולריים על הקדוש, אשר תיארו אותו כמעניק עושר וכסוג של תכסיסן.
העובדה שדמותו של ולס במיתולוגיה הסלאבית הקדומה הצליחה להחזיק עד לבוא הנצרות בכל כך הרבה תכונות רב-גוניות מבלי להתפצל למספר דמויות, היא יוצאת דופן. בניגוד לו, ליריבו פרון מעולם לא סגדו כלדמות שהיא פחות או יותר מאל רעם וסערה – תחום השפעה צר מאוד ביחס לצדדיו המרובים של ולס. במיתולוגיות הודו-אירופיות אחרות, חולקו האלים הדומים לו למספר אלוהויות שונות; לדוגמה, במיתולוגיה היוונית יש לפחות ארבע דמויות שונות הדומות לוולס: הרמס (מגן העדרים והרועים, אל הסוחרים ובעלי-המלאכה, שליט הרוחות, מלוום של בני האדם אל השאול), פאן (אל הרועים והמוזיקה), האדס (אל השאול ושליט המתים) וטיפון (אויבו הנחשי של אל הרעם היווני, זאוס). רק במיתולוגיה הקלטית קיימת אלוהות דומה לוולס בתכונותיה ובמורכבותה: קרנונוס, אל הדרואידים, הטבע, בעלי החיים המקורננים והשמאנים, שסמלו היה נחש בעל ראש של אייל.
פרהאד מושירי
ארדוואן פרהאד מושירי (בפרסית: فرهاد ﻣﺸﻴﺮى; נולד ב-1955 באיראן) הוא איש עסקים ומשקיע בריטי-איראני הפועל בעיקר בלונדון. מושירי מחזיק בבעלותו מניות במספר חברות פלדה ואנרגיה בבריטניה וברוסיה.
ביוגרפיה
משפחתו של מושירי נמלטה מאיראן ב-1979. הוא למד חשבונאות באוניברסיטת לונדון, ועבד כרואה חשבון בחברות ארנסט אנד יאנג, Pannell Kerr Forster ודלויט טוש טומטצו. את הונו צבר כשייעץ לאיש העסקים אלישר אוסמנוב.
מושירי ואוסמנוב הם הבעלים במשותף של רד אנד וייט החזקות, שרכשה באוגוסט 2007 14.65% ממניות מועדון הכדורגל ארסנל שהיו שייכות לדייוויד דין, לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל.
החברה שבבעלותם הודיעה ב-18 בספטמבר 2007 כי היא הגדילה את החזקותיה בארסנל ל-21%, וב-28 בספטמבר 2007 ל-23%. שבוע אחד קודם לכן מושירי הכריז כי הוא מעוניין להגדיל את החזקות החברה ל-25% ממניות ארסנל.
בפברואר 2016 הודיע מושירי על כוונתו למכור את מניותיו בארסנל על מנת לקנות את מניות קבוצת הכדורגל אברטון. המהלך הושלם באופן רשמי ב-27 בפברואר ומושירי רכש 49.9% ממניות הקבוצה.
דגל קרוליינה הצפונית
דגל מדינת קרוליינה הצפונית מוגדר בחוק המדינה:
חוק זה התקבל במרץ 1885, והחליף את הדגל המקורי של המדינה שהתקבל בחוק ב-22 ביוני 1861, זמן קצר לאחר פרישת מדינת קרוליינה הצפונית מארצות הברית ב-20 במאי 1861.
על הדגל מופיעים תאריך הצהרת העצמאות של מקלנבורג (20 במאי 1775) ותאריך החלטת הליפקס (ה-12 באפריל 1776) המציינים את מועדי עצמאותה של המדינה מהשלטון הבריטי הקולוניאלי. שני תאריכים אלה מופיעים גם על החותם הגדול של קרוליינה הצפונית.
טיפוס הובלה
טיפוס הובלה היא צורת טיפוס הנפוצה בעיקר אצל מטפסים מנוסים, מכיוון שהיא דורשת הכנה מינימלית של המסלול עצמו, והשתתפות פעילה באבטחה. בתחילת המסלול, המטפס מחובר לחבל, שעובר דרך אמצעי חיכוך המחובר למאבטח, החבל לא מקובע אלא "רץ" דרך ראנרים - שתי טבעות מתכת המחוברות ביניהן ברצועה - המחוברים לטבעות. את הראנרים מקליפ (מחבר) המוביל לעגינות לאורך המסלול. ומעביר בהם את החבל. הראנרים מתחברים לעגינות כך שטבעת אחת מתחברת אל העגינה ובטבעת השנייה מעביר המטפס את חבל האבטחה. פעולה זאת נקראת "הקלפה".
למעשה, במקרה של נפילה, אורכה יהיה כפול מן המרחק בין המוביל לעגינה האחרונה שלה.
העגינות בטיפוס הרים, בהובלה על אבני עיגון, וברוב המסלולים הארוכים הן "אבני עיגון" מסוגים שונים, בורגי קרח או עגינות לשלג, על פי אופי המסלול. העגינות בטיפוס ספורטיבי הן "בולטים" (במלעיל), דיבלים לסלע שעל הבורג שלהם יש ״אוזן״ שאליה אפשר להקליף את הראנרים, או ברגים המחוברים לקונסטרוקציה בקיר טיפוס.
הובלה דורשת מהמטפס את היכולת לעזוב יד אחת במהלך הטיפוס על מנת לשים עגינות ו"להקליפ" (להעביר את החבל ב"ראנרים") ולעשות זאת בצורה נכונה (שכן אפשר "להקליפ" בצורה שבה בנפילה החבל עלול להשתחרר מה"ראנרים").
היתרון בהובלה הוא בכך שאין צורך בהכנה מוקדמת של המסלול, והוא אינו מוגבל לשיפועים או לקו אופקי כלשהו (כמו בטיפוס TopRope), ניתן לטפס למעלה, לצדדים או אפילו כלפי מטה כל עוד שומרים על מספר כללים בסיסיים. יתרון נוסף הוא שאין תלות באורך החבל.
קיימות מספר שיטות הובלה: בחבל יחיד, בחבל כפול ובחבל תאומים.
הובלה היא שיטה מתאימה לטיפוס מצוקים בטבע. כמו כן, בתחרויות טיפוס כמעט תמיד המסלולים הם בהובלה, למעט כאשר מדובר במקצים לגיל צעיר במיוחד או בתחרות מיוחדת כמו טיפוס מהיר (speed climbing).
כאשר מאבטחים מטפס הובלה בדרך כלל משתמשים באמצעי חיכוך לא ננעל, מכיוון שככל שהמטפס עולה יש לשחרר לו חבל ואמצעי חיכוך ננעל מקשה על הפעולה. בטיפוס ספורטיבי, עם זאת, ניתן לאבטח הובלה גם באמצעות אמצעי חיכוך ננעל.
רוברט פטינסון
רוברט דאגלס תומאס פטינסון (באנגלית: Robert Douglas Thomas Pattinson; נולד ב-13 במאי 1986) הוא שחקן, דוגמן ומוזיקאי אנגלי. תפקידו הראשון המשמעותי היה בתפקיד סדריק דיגורי בסרט "הארי פוטר וגביע האש". מאוחר יותר קיבל את תפקיד אדוארד קאלן, דמות ראשית בחמשת סרטי "דמדומים". כתוצאה מהשתתפות בסדרת הסרטים הוא זכה לפרסום עולמי וביסס את מעמדו כשחקן מצליח בהוליווד. בשנת 2010 נכנס פטינסון לרשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם" של המגזין "טיים" וכן דורג על ידי המגזין "פורבס" כאחד מ-100 הכוכבים המשפיעים ביותר. מאז סיום סדרת סרטי "דמדומים" בשנת 2012, פטינסון מתרכז בהשתתפות בסרטים עצמאיים ובנוסף בשנת 2019 נבחר לגלם את באטמן בסרט הקולנוע החדש של DC קומיקס "באטמן" ב-2022.
ביוגרפיה
פטינסון נולד בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית. אמו, קלייר (לבית צ'ארלטון), עבדה בסוכנות דוגמנות, ואביו, ריצ'רד פטינסון, עבד בייבוא מכוניות מארצות הברית. לו שתי אחיות גדולות, ליזי פטינסון, זמרת, וויקטוריה פטינסון. גדל בפרבר הלונדוני בארנס ולמד בבית הספר היסודי Tower House School עד גיל 12. השלים את לימודיו בבית הספר The Harrodian School.
בצעירותו, נטל חלק פעיל בתיאטרון המקומי, Barnes Theatre Company.
דוגמנות
פטינסון החל לעבוד בדוגמנות בגיל 12, אולם לאחר ארבע שנים חלה ירידה בביקוש לעבודתו. בדצמבר 2008 הוא הסביר את חוסר הביקוש לעבודתו כדוגמן במאפיינים החיצוניים הגבריים שלו. לדבריו, "כאשר התחלתי לראשונה הייתי די גבוה ונראיתי כמו ילדה, אז קיבלתי הרבה עבודות, משום שזה היה בתקופה בה המראה האנדרוגיני היה מגניב. אז, אני מניח, הפכתי לבחור יותר מדי, אז לא קיבלתי עוד עבודות. הייתה לי קריירת דוגמנות לא מוצלחת ביותר". ב-2007 הופיע כדוגמן במספר פרסומות, בהן קמפיין הפרסום לביגוד של חברת Hackett.
נכון לנובמבר 2016 פטינסון מדגמן לחברת dior.
משחק
פטינסון החל את דרכו בתחום המשחק בתיאטרון חובבים, ולאחר שצבר ניסיון מאחורי הקלעים, החל להשתתף כממלא מקום של שחקנים בתיאטרון. הוא משך את תשומת לבו של סוכן שחקנים במחזה "טס" מאת תומאס הארדי, ומאז החל להשתתף בסרטים בתפקידי משנה שונים. תחילה שיחק בתפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "קללת הטבעת" בשנת 2004. מאוחר יותר באותה שנה השתתף בסצנה בסרט "יריד ההבלים", אך הסצנה נמחקה מהגרסה הקולנועית והופיעה רק בגרסת ה-DVD.
בשנת 2005 השתתף בסרט "הארי פוטר וגביע האש" בתפקיד סדריק דיגורי; על משחקו קיבל פרס מ-Times Online. המגזין "טיימס" תיאר אותו כאחד השחקנים הבריטים המבטיחים ביותר.
ב-2008 השתתף בתפקיד אדוארד קאלן בסרט "דמדומים", המבוסס על ספרה של סטפני מאייר, בעל אותו השם. הסרט זכה להצלחה והפך לשובר קופות, ופטינסון הפך לכוכב בעקבותיו. הוא זכה במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award על תפקידו בסרט. בנוסף הופיע ב-2008 בסרט "How to Be". ב-2009 יצא הסרט השני בסדרת סרטי דמדומים, "דמדומים 2: ירח חדש", שזכה גם הוא להצלחה וביסס את מעמדו של פטינסון כשחקן מצליח; גם על תפקידו בסרט זה זכה פטינסון במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award. ב-2009 כיכב פטינסון גם בסרט "Little Ashes", בתפקיד סלבדור דאלי.
ב-2010 יצא סרטו "זכרי אותי לנצח" (Remember Me), בו כיכב לצד אמילי דה רייבין. פטינסון שימש לראשונה גם כמפיק בפועל של הסרט. בנוסף כיכב בשנה זו בסרט השלישי בסדרת סרטי דמדומים, "דמדומים 3: ליקוי חמה", וזכה במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award על תפקידו. באותה שנה דירג אותו "טיים מגזין" כאחד האנשים המשפיעים ביותר, והמגזין "Forbes" כאחד הידוענים החזקים ביותר.
ב-2011 כיכב בדרמה הרומנטית "מים לפילים", לצד ריס וית'רספון, והצטלם לסרט ההמשך בסדרת "דמדומים", "דמדומים 4: שחר מפציע (חלק 1)".
ב 2012 כיכב בסרט האחרון בסאגת דמדומים, שחר מפציע חלק 2 ובסרטים "קוסמופוליס" ו"בל אמי". בשנת 2014, הופיע בסרטים "רובר" ו"מפות לכוכבים" לצידה של ג'וליאן מור.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הביוגרפית "העיר האבודה Z", המבוססת על ספר באותו שם, לצד צ'ארלי האנם וסיינה מילר.
בשנת 2022 שיחק את באטמן בסרטו של מאט ריבס "באטמן".
מוזיקה
במקביל לעבודתו כשחקן, פטינסון מנגן בפסנתר ובגיטרה, וכותב קטעי מוזיקה ושירה משלו. הוא שר שניים מקטעי המוזיקה המופיעים בפסקול הסרט "דמדומים": "Let Me Sign" שנכתב על ידי מרכוס פוסטר ובובי לונג, ו-"Never Think", אותו גם כתב בשיתוף עם סאם בראדלי. גם בסרטו "How To Be" מבצע פטינסון שלושה שירים, שנכתבו על ידי המלחין ג'ואו הייסטינגס.
בשנת 2010 זכה פטינסון בפרס "הזמרים המשפיעים והכי פחות צפויים של הוליווד".
בשנת 2013 שיתף פעולה עם להקת ההיפ הופ האקספרימנטלית דת' גריפס בשירם "birds".
פרסים ודירוגים
פטינסון הופיע ברשימת "100 הגברים הסקסיים" לשנת 2008 ו-2009 במגזין "People". המגזין "Vanity Fair" דירג אותו כאחד ממקבלי השכר הגבוה ביותר בהוליווד, עם הכנסות המוערכות בכ-18 מיליון דולר בשנת 2009.
בשנת 2009, "Ask Men" דירג אותו כאחד מ-49 האנשים המשפיעים ביותר.
חיים אישיים
בשנת 2008, החל לצאת עם השחקנית האמריקאית קריסטן סטיוארט. סטיוארט הודתה בקיומה של מערכת היחסים לראשונה ביולי 2012, לאחר שהמגזין "Us Weekly" טען שהיא לכאורה קיימה רומן עם הבמאי רופרט סנדרס, אשר ביים את הסרט "שלגייה והצייד" בו השתתפה. לאחר מכן פורסמה התנצלותה של סטיוארט לפטינסון. לאחר פרידה קצרה של כמה חודשים השניים חזרו לזוגיות, אולם במאי 2013 פורסם כי הם נפרדו..
בספטמבר 2014 החל פטינסון לצאת עם הזמרת הבריטית FKA twigs. באפריל 2015 השניים התארסו. שנה לאחר שהוכרזו האירוסין, ביטל פטינסון את אירוסיו עם הזמרת. בספטמבר 2017 הזוג נפרד.
באמצע שנת 2018 החל לצאת עם השחקנית והדוגמנית האנגלייה סוקי ווטרהאוס. הזוג מתגורר בלונדון.
אד סדאוסקי
אדוארד אנתוני "אד" סדאוסקי (באנגלית: Edward Anthony "Ed" Sadowski; 11 ביולי 1917 – 18 בספטמבר 1990) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-NBL, ה-BAA וה-NBA בין השנים 1940–1950. לאורך הקריירה ב-BAA/NBA קלע 15.6 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק
לאחר לימודיו באוניברסיטת סיטון הול אשר בניו ג'רזי, החל סדאוסקי לשחק בשנת 1940 עבור קבוצת דטרויט איגלס מליגת ה-NBL. לאחר עונה אחת התגייס לצבא ארצות הברית, ובשנת 1945 שוחרר והצטרף לפורט ויין זולנר, אף היא מה-NBL. בפורט ויין שיתף פעולה עם שני חברי היכל התהילה לעתיד בובי מקדרמוט ובאדי ז'נט, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת עבר לטורונטו האסקיז בה שימש כמאמן-שחקן, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA). ב-1 בנובמבר 1946 לקח חלק במשחק הראשון בתולדות הליגה, בין טורונטו לניו יורק ניקס, ואף היה הקלעי המוביל במשחק עם 18 נקודות. במהלך אותה עונה הועבר בטרייד לקליבלנד רבלס. לאורך העונה קלע 16.5 נקודות בממוצע למשחק, אשר הציבו אותו במקום השלישי בליגה אחרי ג'ו פולקס ובוב פיריק.
בעונת קלע 19.4 נקודות למשחק (שלישי בליגה) כשחקן בוסטון סלטיקס, ונבחר לחמישיית העונה. בשתי העונות הבאות שיחק עבור פילדלפיה ווריורס ובולטימור בולטס, בטרם פרש ממשחק.
שבת סורו מני
על הקינה
הקינה חוברה על יסוד פסוקי מגילת איכה, כאשר כל קטע בה מתחיל במילה הפותחת את אחד הפסוקים מפרק ה', המסיימים את המגילה, החל מהפסוק "שָׁבַת מְשׂוֹשׂ לִבֵּנוּ נֶהְפַּךְ לְאֵבֶל מְחֹלֵנוּ".
הקינה בנויה בסגנון כפילת אותיות האלף-בית שש פעמים, כנגד כפילת אותיות האלף-בית שש פעמים במגילת איכה. בשל כך, הכפילה הראשונה (לדוגמה: "סורו") היא המילה שבה מתחיל הפסוק המייצג את האות המסוימת בפרק ד', שלוש הכפילות הבאות (לדוגמה: "סחי", "סכותה" "סכות") הן המילים שבהן מתחילים הפסוקים המייצגים את האות המסוימת בפרק ג', הכפילה החמישית (לדוגמה: "ספקו") היא המילה שבה מתחיל הפסוק המייצג את האות המסוימת בפרק ב' והכפילה השישית (לדוגמה: "סילה") היא המילה שבה מתחיל הפסוק המייצג את האות המסוימת בפרק א'.
הקינה מתחילה מכפילת האות סמך, שהיא האות ה-15 באלפבית העברי, כשם שהפסוק "שָׁבַת מְשׂוֹשׂ לִבֵּנוּ" הוא הפסוק ה-15 בפרק החמישי שבאיכה. בתום כפילת האותיות מופיע אקרוסטיכון של שם מחבר הקינה, אלעזר.
יו סיימון
יו סיימון (באנגלית: Hugh Simon) (נולד ב-1950) שחקן בריטי הידוע בעיקר מתפקידו כמלקולם וין-ג'ונס בסדרת הריגול "ספוקס". בין שאר תפקידיו בטלוויזיה היו הסדרה "Shackleton" של ערוץ 4 הבריטי, "Attachments" של ה-BBC ששודרה בין 2000 ל-2002, הדרמה הקומית "רגליים קרות", הסדרה "North Square" של פיטר מופאט, בסדרת הדרמה "Big Bad World" ובפרק "Unusual Suspects" מתוך הסדרה "Highlander".
על הבמה הופיע ב-2005 בהפקה מחודשת של המחזה "אפיטף לג'ורג' דילון" מאת ג'ון אוסבורן. בקולנוע השתתף בסרט "מכתבי אהבה" (Possession) עיבוד לרומן של א. ס. בייאט.
בשית
בשית או בשיט (בערבית بشّيت) היה כפר ערבי במישור חוף יהודה בין גדרה לקיבוץ יבנה, בגובה 66 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
מקור השם הוא בקבר עתיק, אשר לפי המסורת הערבית, הוא קברו של נבי שית (שת, בנו של אדם הראשון). בדורות קודמים נקרא הכפר בית-שית ואחר כך אוחדו המילים ל-בשית. המקום מוזכר לראשונה בכתביו של הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי, שחי במאה ה-13.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי קרקעותיו היו 18,553 דונם ובשנת 1945 מנה 1620 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע ברק ב-11 במאי 1948 הכפר נכבש ותושביו ברחו או גורשו.
ב-1938 במהלך המרד הערבי הגדול תקפו חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה את עובדי חברת החשמל הארצישראלית ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה.
בתחילת מלחמת העצמאות שהו בבשית לוחמים עיראקים שאימנו את צעירי הכפר וארגנו את השמירה בו. ערביי בשית תקפו את התחבורה היהודית באזור.
חטיבת גבעתי שפעלה באזור, תכננה מבצע צבאי שכונה מבצע השמד. מטרתו של מבצע זה הייתה לפגוע בתחבורה הערבית בכביש יבנה-איסדוד ולהשמיד את התגבורות הערביות שיבואו מכפרי הסביבה. חלק מהכוחות מוקמו על גבעות ממערב לבשית למנוע התערבות של תגבורות מכפר זה. הכוחות יצאו מקיבוץ יבנה בליל ה-30 במרץ 1948. המבצע לא עלה יפה. המארב נתגלה על ידי הערבים שהפסיקו מיד את התחבורה בכביש. לשמע היריות הוחשה תיגבורת של 150 לוחמים מבשית להתקיף את כוחות גבעתי. כוח אחד כמעט כותר אך הצליח לסגת לקיבוץ יבנה לאחר שנפלו שלושה לוחמים חברי קיבוץ גבעת ברנר. שני הרוגים נשארו בשטח והוחזרו למחרת על ידי המשטרה הבריטית. גופה אחת הייתה ערופת ראש וניכרו עליה סימני התעללות של ערביי בשית. במבצע נהרגו כ-30 ערבים מקומיים, אך לא מתנדבים מ"צבא ההצלה" אשר בהם התכוונה הפעולה לפגוע.
במסגרת מבצע ברק, שאחת ממטרותיו הייתה לגרום לגירוש תושבי הכפרים מהאזור, הותקפה בשית ב-11 במאי 1948 על ידי כוחות מגדוד 52 ו-54 של חטיבת גבעתי. לאחר קרב קשה הכפר נכבש ובתיו פוצצו. בקרב נפלו ארבעה מלוחמי גבעתי.
על אדמות בשית הוקמו יישובי "מועצה אזורית גדרות": עשרת, כפר מרדכי, שדמה, משגב דב, כפר הנוער כנות, גן הדרום, כפר אביב, ומישר. 1200 דונם בקרבת גדרה חולקו על ידי הקרן הקיימת בין תושבי גדרה. במרכז המושב עשרת נותר מסגד הכפר. בשולי גבעת המסגד נמצא "גן דוד", אתר הנצחה לנופלים במערכות ישראל מישובי גדרות. הגן על שם דוד מרכוס.
ארץ ישראל (יהדות)
ארץ מובטחת וארץ הקודש
אברהם אבי עם ישראל מצווה לעקור ממקומו וללכת אל ארץ ישראל. גם כאשר הוא כבר מתגורר בארץ, הארץ מובטחת לזרעו מספר פעמים, ולכן כאשר הוא מחפש כלה לבנו יצחק, הוא מזכיר עניין זה, כהסבר לאי עזיבתו של יצחק את הארץ. בזמן התמודדות קשה עם רעב, יצחק מצווה שלא לעזוב את הארץ, וההסבר הוא שהארץ מובטחת לזרעו: "כִּי לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אֶתֵּן אֶת כָּל הָאֲרָצֹת הָאֵל". כאשר יעקב בורח מאחיו עשיו לחרן הוא מתבשר על כך שהארץ תנתן לצאצאיו: "הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַתָּה שֹׁכֵב עָלֶיהָ לְךָ אֶתְּנֶנָּה וּלְזַרְעֶךָ". משה מצווה בגאולת מצרים להעלות את עם ישראל אל ארץ ישראל, בהתאם לשבועה האלוהית לאברהם ליצחק וליעקב. בעקבות חטא המרגלים, שבו ישראל חוששים לעלות לארץ ישראל ומחליטים לשוב למצרים, נגזר עליהם לבלות ארבעים שנה במדבר. כאשר אנשי שבט ראובן וגד רוצים להתיישב בעבר הירדן, משה נוזף בהם באופן חמור: "וְהִנֵּה קַמְתֶּם תַּחַת אֲבֹתֵיכֶם, תַּרְבּוּת אֲנָשִׁים חַטָּאִים, לִסְפּוֹת עוֹד עַל חֲרוֹן אַף ה' אֶל יִשְׂרָאֵל".
קדושת ארץ ישראל
- קדושת ארץ ישראל לעניין מצוות התלויות בארץ, שהן רוב המצוות שבגידולי הקרקע, ובכללן ביכורים, שתי הלחם, שמיטה, ותרומות ומעשרות חלה רק בחלק מהתקופות ההיסטוריות, ורק בחלק מהארץ המובטחת, לפי כיבוש הארץ וההתיישבות בה. - מלבד המצוות התלויות בארץ, חלות בה מצוות פולחניות. עבודת הקורבנות מתקיימת אך ורק בארץ ישראל, בירושלים, במקדש שעל הר המוריה, שהוא בית האלוהים – המקום שבו שוכן האל. משחרב בית המקדש, פסקו בעת ובעונה אחת עבודת האל השלמה וכן הממלכתיות היהודית. שכן, מנקודת מבט תורנית, אין היהודי יכול להגשים את יהדותו אלא בארץ ישראל – וזאת רק לאחר שבית המקדש ייבנה שוב. חז"ל הפליגו ואמרו: "כל הדר בארץ ישראל, דומה כמי שיש לו אלוה; וכל שאינו דר בארץ ישראל, אין לו אלוה (בבלי, כתובות קי, ע"ב).
- קדושת הארץ באה לידי ביטוי גם בכך, שהיא מענישה את תושביה – למשל בבצורת, אם אין הם מקיימים את מצוות האל ונוהגים בצדקה ומשפט. בעוד שמצרים ובבל ניחנו בנהרות גדולים, והיו אם כן אדונים לארצם כביכול, עם ישראל מצטייר כתלוי בחסדי הבורא: 'למטר השמים תשתה מים' (דברים יא יא) - או ליתר דיוק, תלוי בקיום המצוות שבין אדם למקום והמצוות שבין אדם לחברו. מהתנ"ך עולה כי לכתחילה, הגלות נתפסה בבחינת עונש על חטאי העם בארצו. בדיעבד ומכורח הנסיבות, חז"ל יצרו כלים שאפשרו לסגת מתפיסה זו ולתת ליהודים לגיטימציה לשבת בגולה - תוך הנצחה בזיכרון הקולקטיבי את דיוקן ארץ ישראל, והפיכתה לסמל לאומי מרכזי. כמו בהכן, חלה אידיאליזציה של ארץ ישראל - אשר באה לידי ביטוי בהפיכתה למקום דמיוני ומיתי, שאליו ישוב עם ישראל עם הגאולה ועם קץ הימים.
מעלותיה החומריות של ארץ ישראל
לארץ ישראל תכונה שאינה מקבלת את אויבי עם ישראל, לכן לא תמצא ארץ טובה ורחבה שהייתה נושבת ושוממת עד שבאו עם ישראל, אפרוחיה לתוכה.
חביבות ארץ ישראל
חכמים הפליגו מאוד בחביבותה של ארץ ישראל, ובכלל במעלה לחיות בה.
גדולי החכמים היו מנשקין על תחומי ארץ ישראל, ומנשקין אבניה, ומתגלגלין על עפרה, וכמו שנאמר: "כִּי רָצוּ עֲבָדֶיךָ אֶת אֲבָנֶיהָ וְאֶת עֲפָרָהּ יְחֹנֵנוּ". וכן כתב הרמב"ם:
בתורה ארץ ישראל מוזכרת כמה פעמים בכינוי: "הארץ הטובה", וכן בשם: "אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ". ועוד אמרה התורה על ארץ ישראל:
ובמדרש מוזכרת חביבותה של ארץ ישראל על ידי הקב"ה:
החרדה מארץ ישראל
בצד המשיכה והכיסופים לארץ ישראל, התפתחה במסורת היהודית לדורותיה גם תחושה של רוממות, יראה וחרדה מכוח תביעותיה הדתיות ומעוצמה המטפיזית הטמונה בה. חשיבותה כ"פלטין של מלך" יצרה רתיעה והכנה רוחנית רבה לבאים במחיצתה, פחד מפני החטא ועונשו, והפחד מפני המקום הקדוש. "שאם יחטא שם בארץ-ישראל יענש יותר מכל עבירות שיחטא בחוצה לארץ, כי השם דורש אותה תמיד ועיני השם בה והשגחתו תדיר, ואינו דומה המורד במלכות בפלטין למורד במלכות מרחוק חוץ לפלטין".
בקרב בעלי התוספות קיימת דעה שאין בימנו מצווה לדור בארץ ישראל בגלל קושי קיום המצוות התלויות בארץ והרתיעה מעונשים. דעה זו פרדוקסלית בכך שהמצוות התלויות בארץ שמעודדות עלייה לארץ ישראל - הן שמעכבות בעדה. רבים דחו דעה זו, ואף יש שהכחישו את האותנטיות שלה. דעות אחרות אף הפליגו ומנעו מלהגיע לארץ ישראל אלא רק עד "שיבוער היצר הרע מן הארץ, וקול מבשר ואומר: "מהרו בניך" (ישעיהו מט, יז)".
ניטרולה הפיזי יצר תפישות סמליות או רוחניות כלפיה, ואיפשר מימוש דתי גם מחוץ לארץ ישראל. תופעה זו אנו מוצאים מתקופת פילון האלכסנדרוני ועד החסידות החדשה. "כל מקום שחכמה ויראת חטא מצויות - דינו כארץ ישראל". "שהצדיקים אמיתיים יורשים ארץ ישראל שזוכין שבמקום גניזתם [קבורתם בגלות] הוא קדוש בקדושת ארץ ישראל ממש". אך מנגד, נמתחה ביקורת נוקבת על מהלך זה: "דעות כמה טפשים, ששמעתי אומרים כי כל עיר ועיר, מדינה ומדינה אשר גרים בה, הן הנה כהיום אדמת קודש כערי ישראל ויהודה".
ההתנגדות החרדית לתנועה הלאומית בעת החדשה, התרכזה תחילה בצביונה החילוני של התנועה ומנהיגיה אך גם נרתעה מחילונה וחילולה של הארץ. ויש מי שסובר שכל מי שמצליח להתקיים בארץ ישראל נחשב כצדיק, ועליו התכוון הפסוק: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו" (תהילים קיח, כ) כי יש ביכולת סגולתה לסלק את הרשעים מתוכה: "ותקיא הארץ את יושביה" (ויקרא יח, כה) ולא סולק.
ארץ ישראל בהגות היהודית בימי הביניים ובעת החדשה
על פי רבי יהודה הלוי, ארץ ישראל נמצאת על הגבול שבין החומרי לרוחני, ומחברת בין שתי הספירות. היא מרכז היקום, בריאת העולם התחילה ממנה. רק שם שורה הנבואה, ורק שם נשמעות התפילות. לפיכך, ממנה מודדים מרחבים ועתים. כיוון שטבעם של ארץ ישראל ושל עם ישראל מתאימים זה לזה; רק כאשר העם הנבחר נמצא בארץ קודשו, מתגלות בשלמות סגולות שניהם. לפיכך ריה"ל דגל בעלייה לארץ ישראל; ושלא כרמב"ם, הוא עצמו עלה לארץ ישראל, בתקווה שבכך הוא יחיש את הגאולה.
בניגוד לריה"ל, נקודת השקפתו של רמב"ם היא הלכתית ואין הוא מייחס לארץ ישראל סגולות על-טבעיות. לשיטתו, קדושת ארץ ישראל נובעת מהמצוות המתקיימות בה, כאשר עם ישראל יושב על אדמתו ומתנהג על פי התורה. לדידו, ארץ ישראל התקדשה בגלל מאורעות היסטוריים, כגון ברית בין הבתרים, עקדת יצחק, כיבושי יהושוע שקידשו את הארץ לזמנם, והתנחלות עולי בבל שקידשה את הארץ לדורות. לדידו, מצוות הישיבה בארץ ישראל חלה רק כאשר היא תחת שלטון יהודי-תורני.
על פי הקבלה, ארץ ישראל מזוהה עם ספירת המלכות – בדומה לכנסת ישראל. נמצא אם כן, שאלוהים המתגלה דרך הספירות, התורה שהסמלים נגזרים ממנה ועם ישראל – הם אחד, וארץ ישראל נכללת באחדות זאת ומשלימה אותה.
ביחסה לארץ ישראל – אשר עם הזמן הפכה למזוהה עם מדינת ישראל, הציונות העלתה ספר שאלות מאתגרות:
דני פישמן
דניאל דייוויד פישמן (אנגלית: Daniel David Fiszman; 9 בינואר 1945 - 13 באפריל 2011) היה סוחר יהלומים ודירקטור במועדון הכדורגל ארסנל.
ביוגרפיה
פישמן היה בנם של זוג בלגים שברחו מפני הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. את הונו הוא עשה בתעשיית היהלומים. פישמן היה הבעלים של קבוצת סטאר דיאמונדס שבסיסה בלונדון, שוויה הוא כשמונים מיליון לירות שטרלינג והיא סוחרת בעיקר ביהלומים גולמיים. חברת היהלומים מחזיקה גם ב-16% מהמניות של חברת אביקרסט שלקוחותיה הגדולים ביותר הם חברת ארגוס וחברת אסדה.
השווי של החזקותיו האחרות של פישמן היה כ-236 מיליון לירות שטרלינג. הוא נמצא במקום ה-348 ברשימת העשירים של הסאנדיי טיימס. הדירוגים הקודמים שלו היו 207 (2004), 305 (2005), 273 (2006) ו-351 (2007).
פישמן היה גם דירקטור לא-ביצועי והשני ברשימת בעלי המניות במועדון הכדורגל ארסנל. הוא החזיק בבעלותו 15,000 מניות המהוות 24.11% מכלל מניות ארסנל, ועד ל-27 בספטמבר 2007 הוא החזיק בבעלותו את מספר המניות הגדול ביותר. ב-28 בפברואר 2008 רכשה חברת רד אנד וייט החזקות מספר מניות שהובילו אותה למקום הראשון ברשימה. חלק מהמניות של פישמן נרכשו מהדירקטור דייוויד דין, כולל 2,840 מניות ב-1999. פישמן היה ממובילי פרויקט הבנייה של אצטדיון אשברטון גרוב, הידוע מאז כאצטדיון האמירויות בעקבות החסות של חברת אמירטס.
על מנת שגורם כלשהו יוכל לשלוט בארסנל הוא ייאלץ לרכוש את חלקו של פישמן. אולם, פישמן הכחיש בעבר כי בכוונתו למכור את מניותיו. במרץ 2007 הוא מכר לתשלובת הספורט של סטן קרונק 659 מניות, תמורת 3.9 מיליון לירות שטרלינג. למכירה זו הייתה משמעות רבה כיוון שהיא הפחיתה את חלקו בארסנל לפחות מ-25%, וכתוצאה מכך הוא איבד את זכות הווטו על שינויים עתידיים במעמד חברת הניהול של ארסנל. ב-23 ביולי 2007 פישמן הצהיר כי החלטתו שלא למכור את מניותיו עומדת בעינה.
הוא התגורר בסמוך לז'נבה שבשווייץ.
לעיתים
לעיתים הוא שיר שכתב והלחין ג'וני שועלי וביצעה להקת "רעש". השיר יצא כסינגל מאלבום הבכורה של הלהקה, "רעש רק רעש. ק.", שיצא לאור ב־1994.
השיר היה מלהיטי שנות ה־90, והלהיט הגדול ביותר של הלהקה. הוא זכה להשמעות רדיו מרובות, ובאופן מיוחד בגלגלצ, שבה נכלל (כמו גם "עכשיו" של שועלי) ברשימת 20 השירים המושמעים בתחנה בכל הזמנים, רשימה שהתפרסמה במלואת חצי יובל לתחנה.
ב־1998 ביצע שלמה ארצי גרסת כיסוי לשיר במסגרת הפרויקט "עבודה עברית". גרסתו הגיעה למקום ה־32 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'. שנתיים אחר כך כלל ארצי את השיר באלבומו "אהבתיהם".
רקע
"לעיתים", הלהיט הגדול ביותר של הלהקה, היה קרוב להיגנז. הלהקה קיימה הצבעה דמוקרטית, והרוב החליט לא לכלול את השיר באלבום הבכורה. בסופו של דבר דני רכט מחברת התקליטים התנגד להחלטה והתנה את פרסום האלבום בכך שהשיר יהיה חלק ממנו. הלהקה נאלצה להסכים.
ביקורת
באתר סרוגים וברדיו סול תיארו את השיר במילים "להיט נצחי". חיים לרוז כתב ב־ynet ש"לעיתים". עינת ברזילי מ"מקור ראשון" כתבה ששיריו של שועלי "עכשיו" ו"לעיתים".
גרסת הכיסוי של שלמה ארצי, 1998
ב־1998 ביצע שלמה ארצי גרסת כיסוי לשיר במסגרת הפרויקט "עבודה עברית". שנתיים אחר כך כלל ארצי את השיר באלבומו "אהבתיהם".
הצלחה
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־15 בפברואר 1998, צעד 9 שבועות, עד 26 באפריל 1998, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום הרביעי, ב־8 במרץ 1998. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ח) הוא דורג במקום ה־32.
דייוויד אולני
דייוויד צ'ארלס אולני (באנגלית: David Charles Olney; 23 במרץ 1948 – 18 בינואר 2020) היה זמר-יוצר אמריקאי.
קריירה
בשנת 1971 הקים יחד עם בלנד סימפסון את להקת "סימפסון". השניים הקליטו אלבום אחד בניו יורק, אבל בשנת 1972 עבר אולני לאטלנטה.
בשנת 1973 עבר אולני לעיר נאשוויל, כדי לנסות למכור את שיריו לחברות תקליטים. הוא הקים את להקת "X-Rays", איתה הוציא שני אלבומים יחד עם חברת התקליטים "Rounder Records". הלהקה אף הופיעה בתוכנית טלוויזיה כלהקת חימום לאלביס קוסטלו, והתפרקה בשנת 1985.
אולני הופיע כזמר-יוצר משנת 1971, ובין השנים 1986–2017 הוציא כשלושים אלבומי סולו. כמו כן הוא היה פעיל של "פסטיבל שייקספיר" בנאשוויל, וסייע בכתיבת שירים ובשירה.
מותו
ב-18 בינואר 2020 הופיע אולני במסגרת ה-"30A Songwriter Festival" בסנטה רוזה ביץ' שבפלורידה. במהלך השיר השלישי בהופעה, עצר אולני את השיר באמצע, התנצל בפני הקהל ועצם את עיניו, תוך שהוא ממשיך לשבת זקוף על כסאו. רק לאחר זמן קצר הבינו חבריו על הבמה כי הוא נפטר, כנראה בשל התקף לב.
Sea Launch
זהו מיזם משותף לארבע חברות, ובעת הקמתו הייתה חלוקת הבעלות בין ארבע החברות כך: בסוף שנת 2011, בעקבות קשיים כלכליים שעברה החברה, השתלט תאגיד אנרגיה על 95 אחוזים מכלל החברה, כשבעלות שאר החברה בידי חברת בואינג.
טיל השיגור
מיזם Sea Launch עושה שימוש בדגם מיוחד של משגר הלוויינים זניט, בעל שלושה שלבים. הטיל מיוצר על ידי חברת יוז'נוי האוקראינית, וכולל שלב עליון מתוצרת רוסית.
אסדת השיגור
מיזם Sea Launch הוא במהותו שיגור של משגר לוויינים מהים. על מנת להשיג את היציבות הנדרשת מכן השיגור, וכן את הנפח הגדול של ציוד ותשתיות הדרושות למשגר הלוויינים זניט, נבנתה אסדת השיגור "אודיסיאה" על בסיס של אסדת קידוח נפט. ההסבה בוצעה על ידי החברה הנורווגית Aker Kværner בשיתוף עם חברת יוז'נוי מאוקראינה, יצרנית המשגר.
לאסדת השיגור כושר הפלגה עצמית בים ובאוקיינוס, ובסיס הקבע שלה, שם היא עוברת טיפולי תחזוקה תקופתיים, מצוי בלוס אנג'לס. לצורכי שיגור נוצל משגר לוויינים וחלליות מדגם זניט-2 שהיה מיוצר באוקראינה.
מרכז הבקרה הימי
אוניית חברת Sea Launch המכונה Sea Launch Commander נושאת את המשגר והלוויין, הדלק והמחמצן, אנשי הצוות ומרכז בקרה. באוניה מגורים לנציגים מטעם החברות שהלוויינים בבעלותן עתידים להיות משוגרים, מרכז מעקב וטלמטריה, מסוק, ציוד תקשורת מתקדם ומאגר חלקי חילוף לשם טיפול ותיקון במשגר.
צוות האוניה מונה 240 איש. אורך האוניה: 220 מטר. הדחק: 34,000 טון.
פירוק
ב-22 ביוני 2009 ביקשה החברה סעד משפטי לפי סעיף 11 האמריקני, המקנה לה הגנה מנושים, בטרם הליך פירוק. המצב הקשה אליו נקלעה חברת השיגורים נבע בעיקר מתקלת השיגור בשנת 2007, שהביאה לעיכובים משמעותיים בשיגורים וממעבר של לקוחות שהזמינו שיגור באמצעות החברה לספקי שיגור אחרים.
באוקטובר 2010 יצאה החברה ממשבר החובות שלה וחזרה לפעול. תאגיד "אנרגיה" רכש את מרבית מניות החברה, כש-5% בלבד ממניות החברה נשארו בידי חברת בואינג.
בשנת 2017 נרכשו מניותיה של אנרגיה על ידי תאגיד החלל S7 Space.
מרא אלעמי
מרא אלעמי הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 17 (אריות הגולן) וכמפקד חטיבת ירושלים.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ אלעמי בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה. במלחמת ששת הימים שימש כקצין אג"ם חטיבת כרמלי. במלחמת ההתשה, בשנים 1969–1971, פיקד על גדוד 17 (אריות הגולן). במלחמת יום הכיפורים שימש כסגן מפקד חטיבת המילואים של הצנחנים 317, שלחמה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, בקרב ההבקעה לסוריה ובכיבוש החרמון הסורי. בשנים 1976–1977 פיקד על חטיבת ירושלים.
ליקו ווילינגהאם
ליקו ווילינגהאם (באנגלית: Le'coe Willingham; נולדה ב-10 בפברואר 1981) היא כדורסלנית אמריקאית לשעבר ומאמנת כדורסל בהווה. ווילינגהאם, המתנשאת לגובה 1.83 מטרים, זכתה בשתי אליפויות ליגת ה-WNBA (בקבוצות פיניקס מרקורי וסיאטל סטורם) ובגביע יורוקאפ נשים אחד במדי אליצור רמלה.
מאז שנת 2014 שימשה ווילינגהאם כעוזרת מאמן בקבוצות שונות בארצות הברית. בין היתר באוניברסיטת טנסי, אינדיאנה פיבר ודאלאס וינגס. בתחילת עונת 2022 - 2023 החלה לאמן את קבוצת מכבי בנות אשדוד מליגת העל הישראלית.
פאולה היברניאנס
פאולה היברניאנס או מועדון הכדורגל היברניאנס (באנגלית: Hibernians Football Club) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר פאולה. המועדון הוקם בשנת 1922 בשם "מועדון הכדורגל קונסטיטושנלס" (באנגלית: Constitutionals Football Club), ולאורך רוב שנות קיומו משחקת קבוצתו בליגת העל המלטזית. למועדון 11 אליפויות, כשהאחרונה שבהן הושגה בעונת. הקבוצה זכתה 10 פעמים בגביע המלטזי (בפעם האחרונה בעונת 2012/2013), ושלוש פעמים בסופר קאפ המלטזי.
השנים הראשונות: הפירוק והמעבר למקצוענות
הקבוצה הוקמה בשנת 1922 בשם "מועדון הכדורגל קונסטיטושנלס" (באנגלית: Constitutionals Football Club) והייתה לקבוצה המייצגת של המפלגה החוקתית של מלטה (באנגלית: Maltese Constitutional Party), שהוקמה שנה קודם לכן. הקבוצה שיחקה בליגת הכדורגל החובבנית במלטה, ונשיאה הראשון היה כרמלו גאוצ'י. מאז כיהנו כ-15 חברי הנהלה בכירה של הקבוצה בתפקיד. לאחר עונתה הראשונה הקבוצה התפרקה, וחזרה לפעילות בעונת 1927/1928. בעונת 1930/1931, לאחר שזכתה באליפות הליגה החובבנית, החליטו מנהלי הקבוצה לעבור לליגה המקצוענית, וכחלק מתהליך ההתחדשות והניתוק מעברה הפוליטי של הקבוצה, הוחלט לשנות את שם הקבוצה ל"מועדון הכדורגל היברניאנס". הקבוצה המשיכה לשחק בשנתיים שלאחר מכן בליגה החובבנית, כיוון שלא התפנה מקום בליגה המקצוענית.
משחקה הראשון של הקבוצה תחת השם החדש הסתיים בניצחון 2-1 על קבוצת אנטלופה. בינואר 1933 הצטרפה הקבוצה לליגה הבכירה, שממנה לא ירדה עוד (נכון לשנת ). הקבוצה ניצחה את משחקה הראשון בליגה הראשונה של מלטה (ששינתה את שמה בשנת לליגת העל המלטזית) נגד סלימה ריינג'רס בתוצאה 3-1.
במהלך תחילת מלחמת העולם השנייה (סוף שנות ה-30 של המאה ה-20), הכדורגל במלטה המשיך להיות משוחק ונקלטו בליגה שחקנים זרים רבים, בעיקר פליטים יהודים מהשואה. הזרים, שנקלטו גם בהיברניאנס, שינו את פני הליגה והעלו את רמתה. היברניאנס ביססה את מעמדה בשלב זה כמועדון השלישי בטיבו באי, אחרי סלימה וונדררס ופלוריאנה. הזר הבולט ביותר בקבוצה היה השוער הצ'כוסלובקי אלכסנדר סבודובה.
שנות ה-40: ההשעיה והאיחוד
בתחילת עונת 1946/1947 הוחלט על איחוד שלושה מועדונים באזור פאולה-טרקסיין, במחוז הדרום-מזרחי במלטה, עקב חוקי ההתאחדות החדשים שקבעו כי מותרת קבוצה אחת מכל אזור בכל ליגה, כולל זו הבכירה. היברניאנס התאחדה עם "מועדון הכדורגל טרקסיין ריינבואוס" (באנגלית: Tarxien Rainbows Football Club) מהליגה המלטזית השנייה ועם "היברניאנס הקטנה" מהליגה המלטזית השלישית. מטרת האיחוד - חוץ מן העניין הפרקטי, באם אחת מהקבוצות האחרות תעלנה לליגה הראשונה (או שהיברניאנס תרד ליגה) - הייתה חיזוק רמת הכדורגל באזור, על ידי הקמת מסגרת משותפת לכל קבוצות האזור כדי לחזק את העניין המקומי במשחק.
האיחד התאפשר בסופו של דבר בזכות נשיא היברניאנס דאז, סראפינו זוארב, שגישר בין הצדדים עד להשגת ההסכם. האיחוד יצא לפועל על אף היריבויות המקומיות בין שלוש הקבוצות. למרות הפשרה שהושגה, היו עדיין רבים בצד הטרקסייני שהתנגדו לאיחוד, כיוון שטענו שהיברניאנס מנסה לקחת מהריינבואוס את האוטונומיה שלה ולהפוך את הריינבואוס למועדון חסות שלה. האיחוד התפרק שנתיים לאחר מכן, בשנת 1949, והריינבואוס חזרו ונוסדו בליגה השלישית. כיום טרקסיין ריינבואוס משחקת בליגת העל המלטזית.
שנות ה-50: הבצורת והמשבר
במהלך שנות החמישים המשיכה הקבוצה לתחזק את מעמדה כאחת הקבוצות הבכירות במדינה, ואף הצליחה לשים את ידה מדי פעם בפעם על שחקנים מוכשרים במיוחד. למרות יציבות מסוימת, במהלך העשור נקלעה הקבוצה למשבר כלכלי חמור, שבעקבותיו נאלצה למכור כמה שחקני מפתח, כגון אדווין שמברי. הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים במשך כל העשור, כששיא הישגיה בתקופת העשור ה-6 של המאה ה-20 היו סגנות האליפות בעונת 1950/1951 וגמרי הגביע בעונות 1950/1951 ו-1951/1952.
אסון פייס-גראסו
העשור היה טרגי במיוחד מצד היברניאנס עקב אסון פייס-גראסו בשנת 1952. בגביע המלטזי של עונת 1951/1952, כאמור, הגיעה הקבוצה לגמר, תוך שהיא מנצחת ברבע הגמר את סט. פטריק ובחצי הגמר את ולטה. בגמר שיחקה הקבוצה נגד סלימה וונדררס, ושני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו: המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 3-3, והמשחק השני, שנערך לאחר שישה ימים, הסתיים בתוצאה 1-1. המשחק השלישי שוחק ב-8 ביוני, ובו ניצחה סלימה בתוצאה 1-0 משער יתרון במחצית השנייה. לאחר מכן התפוצצו זיקוקים שהיו על משאית אמפיבית בסמוך לאצטדיון שבו נערך המשחק, אשר נועדו לחגיגות שלאחר הזכייה בגביע. מהפיצוץ נהרגו שני אוהדי היברניאנס מפאולה, ויקטור פייס והארי גראסו, שהיו בני 26 ו-20 בהתאמה. מגרש הספורט שרייבר בפאולה נקרא על שמם לאחר מכן, אך משנת 2012 הוא מתוכנן להריסה, ובמקומו מתוכנן מרכז קהילתי שיאגד מרכז בריאות, מרכז נגישות, חניון תת-קרקעי ושטח פתוח ציבורי שיכלול פארק ומגרשי ספורט.
שנות ה-60: השנים הפוריות
שנות השישים היו השנים הפוריות ביותר בהיסטוריה של המועדון, שפתח את העשור בסגנות האליפות בעונת 1959/1960, באליפות ובגמר גביע בעונת 1960/1961, ובגביע בשנת הארבעים להיווסדו, בעונת 1961/1962. אמנם בחלוף שנתיים מאז האליפות הקבוצה סיימה במקום השני בארבע עונות מתוך שלוש הבאות, אך האליפות הבאה הגיעה רק בעונת 1966/1967, ושנתיים לאחריה האליפות השלישית באותו עשור - בעונת 1968/1969. חוץ מהשנה שאחרי הגביע הראשון בעשור, הקבוצה הגיעה לגמר הגביע גם בעונות 1965/6-1967/8, וזכתה בו בעונת 1969/1970. הקבוצה גם זכתה בגביע קסר בעונות 1961/2-1962/3, בגביע העצמאות של מלטה בעונות 1967/8-1968/9 ובגביע בני מלטה בעונת 1969/70. בסך הכל זכתה הקבוצה ב-12 תארים בעשור הנ"ל (כולל הגביע האולימפי ומגן שמברי בעונת 1962/3).
שנות ה-70 וה-80: אי-יציבות
בשנות ה-70 המועדון אמנם שמר על עקביות בזירה המקומית, אך לא הצליח לזכות בתארים משמעותיים בתוך מלטה, למעט אליפות אחת. לעומת זאת, המועדון נחל הצלחה יחסית בזירה האירופית, עם תוצאת תיקו מאופס מול מעצמת הכדורגל ריאל מדריד בגביע המחזיקות, ומעבר שלב באותו מפעל בשנה לאחר מכן מול פראם רייקוואייק, בקמפיין שהסתיים בהדחה משער עצמי בדקה האחרונה של ההארכה מול סטיאווה בוקרשט.
לקראת סוף העשור המזל התחיל לשחק שוב לטובת הקבוצה, ושחקנים ותיקים ומזדקנים פינו את מקומם לכוכבים חדשים וצעירים. הקבוצה סיימה במקום השני בליגה בעונת 1977/78, ובארבע העונות שלאחר מכן זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעים ועוד מספר תארים משניים, כולל דאבל היסטורי בעונת 1981/82. בתקופה הנ"ל השלימה הקבוצה רצף ארוך של משחקים ללא הפסד - 37 משחקים על פני שלוש עונות, שיא מלטזי.
לאחר מכן הקבוצה חוותה ירידה מתמשכת ביכולת, דרך רצף של עונות כושלות שהסתיימו כולן ללא תואר ואף במאבק נגד ירידת ליגה. שיאו של רצף זה היה בעונת 1988/89, בה הקבוצה ניצלה מירידה לראשונה בתולדותיה רק דרך ניצחון במשחקי פלייאוף הירידה.
שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21: היציבות חוזרת
פאולה חזרה ובנתה את מעמדה בליגה באופן יציב אך איטי ומתמשך, ולקראת אמצע שנות ה-90, עם מינויו של המאמן האנגלי בריאן טלבוט, עלתה על דרך חדשה של ניצחונות עם שתי אליפויות רצופות, בעונות שהסתיימו בשנים 1994 ו-1995. מאז ועד היום הטווסים לא עמדו בסכנת ירידה, כשהם מסיימים כמעט כל עונה בארבעת המקומות הראשונים, במשך תקופה של כ-20 שנה. יציבות זו עזרה לשלב שחקנים צעירים ממחלקת הנוער וביסוסה של זו כאחת הטובות במדינה. הקבוצה זכתה באליפות נוספת בעונת 2001/02, תחת המאמן מייקל וודס ועוזרו רוברט גאט. בעונה זו המועדון חגג 80 שנים להיווסדו, והיא הייתה העונה ה-25 במספר של טוני בזינה כנשיא המועדון, תפקיד בו הוא מחזיק עד היום. בעונה לאחר מכן עברו הפאוליסטים את שלבורן האירית בסיבוב הראשון של מוקדמות ליגת האלופות, אך הפסידו בשלב הבא לבואבישטה הפורטוגלית. לאחר מכן עברה הקבוצה חמש עונות שבהן היא אמנם לא זכתה באליפות אך הוסיפה לארון הגביעים שני תוארי גביע ותואר סופרקאפ אחד, אחרי עונת 2006/07.
בתחילת עונת 08/2007 נוצחה הקבוצה פעמיים במוקדמות הליגה האירופית על ידי וויבודינה נובי סאד, בהפרש כולל של 1-7 לטובת הקרואטים. הקבוצה סיימה בעונה זו במקום השביעי המאכזב, וגם בגביע לא נחלה הצלחה יתרה כשהפסידה לוולטה בתוצאה 1-2. לקראת העונה הבאה מונה לאימון הקבוצה המאמן האנגלי מארק מילר, ובעונת 2008/09 רשמה הקבוצה עונה היסטורית: המשחק המכריע של העונה, נגד ולטה, הסתיים בתוצאת תיקו מאופסת, וכתוצאה מכך זכו ההיברנים באליפות העשירית בתולדותיהם. בגביע הקבוצה הודחה ברבע הגמר פעם נוספת, הפעם בידי סלימה וונדררס. השחקנים הבולטים בפאולה בעונה זו היו אנדרו כהן, טרנס סקרי וקלייטון פאילה.
בעונת 2009/10 איכזבה הקבוצה כשסיימה במקום השישי בליגה, והפסידה בגמר הגביע בפנדלים לקורמי לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 1-1 לאחר הארכה.
העשור השני של המאה ה-21
בעונת ערכה הקבוצה שינויים נרחבים בסגל, כשהיא מצרפת מספר שחקנים ברזילאים, וגם מביאה לשורותיה את קלייטון פאילה, שעבר מסלימה אחרי שנתיים. בסיום העונה הבוצה סיימה במקום השני בליגה, אחרי ולטה. בעונה הבאה הקבוצה סיימה שוב במקום השני, וגם הפסידה בסופר קאפ לולטה (הזוכה בדאבל בעונה שעברה). לעומת זת, בגביע נחלה הקבוצה הצלחה בעונה זו, כשהיא זוכה בתואר העשירי שלה במפעל זה. בעונת זכתה פאולה באליפות ה-11 שלה, כשהיא מעפילה למוקדמות ליגת האלופות. שניים משחקניה הברזילאים, אדיסון וג'ורג'יניו, היו מלכי השערים בעונה זו עם 25 שערים שהובקעו על ידי כל אחד. במוקדמות האלופות הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב מישראל. בעונת סיימה הקבוצה במקום השני, עם 4 נקודות פחות מהאלופה ולטה.
את עונת פתחה הקבוצה בצורה לא טובה, עם ניצחון אחד בשבעת משחקיה הראשונים בבית, אך אחרי פתיחה זו הציגה הקבוצה יכולת טובה, וסיימה את העונה במקום הראשון - האליפות ה-12 במספר להיברניאנס. בשתי העונות הבאות לא זכתה הקבוצה באף תואר.
תארים
אליפות ליגת העל המלטזית (14):
1960/61, 1966/67, 1968/69, 1978/79, 1980/81, 1981/82, 1993/94, 1994/95, 2001/02, 2008/09, 2014/15,, 2022
1961/62, 1969/70, 1970/71, 1979/80, 1981/82, 1997/98, 2005/06, 2006/07, 2011/12, 2012/13
הסופר קאפ המלטזי (3):
1994, 2007, 2015
הופעות באירופה
תוצאות המסומנות ב-* הן תוצאות משחקי הבית של הקבוצה.
פריץ פון שולץ
פריץ פון שולץ (בגרמנית: Fritz von Scholz; 9 בדצמבר 1896 – 28 ביולי 1944), היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון שולץ נולד ב-9 בדצמבר 1896 בפילזן, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון שולץ לצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פון שולץ בשנת 1921 לפרייקור ולחם עמו בשלזיה, ובשנת 1932 הצטרף לסניף האוסטרי של המפלגה הנאצית. בשנת 1933 ברח פון שולץ לגרמניה, לאחר שהיה מעורב בקטטה אלימה, ובשנת 1937 הצטרף לאס אס.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד פון שולץ על רגימנט האס אס "דר פיהרר", ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת. לאחר מכן מונה פון שולץ למפקד הרגימנט "נורדלנד", אשר בשנת 1941 צורף לדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שולץ עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, ואף פיקד עליו בכיבוש טרנופול. על פעולותיו בקרבות קיבל פון שולץ ב-22 בנובמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-18 בינואר 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בתחילת 1943 מונה פון שולץ למפקד חטיבת האס אס ה-1, אשר הייתה יחד עם חטיבת האס אס ה-2 תחת פיקוד קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 במאי 1943 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה שבפיקודו לקרואטיה, שם פעלה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, ובדצמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בגזרה הצפונית. פון שולץ לחם עם הדיוויזיה בקרב נארווה, וב-12 במרץ 1944 קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף יולי 1944 נסוגה הדיוויזיה אל מעבר נהר נארווה, כתוצאה מהתמוטטות קבוצת ארמיות מרכז במבצע בגרטיון, וב-27 ביולי נפצע פון שולץ אנושות מפגיעת מטח ארטילרי. פון שולץ לא שרד את הפציעה ומת למחרת, ולאחר מותו הוענק לו ב-8 באוגוסט 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
אה"מ פרינס אוף ויילס (1860)
אה"מ פרינס אוף ויילס הייתה אוניית קו מן הדרג הראשון בעלת 121 תותחים, מונעת במדחף, שהייתה בשירות הצי המלכותי הבריטי. האונייה הייתה אחת משש אוניות מאותה סדרה, והושקה ב-25 בינואר 1860. ב-1869 הוחלף שמה, והאונייה נקראה מחדש אה"מ בריטניה. תחת שמה החדש עגנה האונייה בדרטמות', שם שימשה כאוניית אימון לקדטים עד 1905.
היסטוריה
אוניית הקו פרינס אוף ויילס תוכננה תחילה כאוניית קו מן הדרג הראשון, הנושאת 120 תותחים, בעלת תפוסה של 3,186 טון. עבודות בניית האונייה החלו בפורטסמות' ב-10 ביוני 1848, אם כי ההזמנה הרשמית נמסרה רק כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-29 ביוני, והאישור הסופי לתכנון ניתן רק ב-28 ביולי באותה שנה.
ב-1849 החל הצי המלכותי הבריטי להכניס לשירות אוניות קו מונעות במדחף. באותה שנה הוזמנה האונייה אה"מ אגממנון, שהייתה בעלת מערך תרונה מלא ומנוע קיטור. נראה שבניית "פרינס אוף ויילס" הושהתה, שכן אוניות שהוחל בבנייתן אחריה הושלמו לפניה. שמונה שנים לאחר תחילת בנייתה שונתה ההזמנה הרשמית של הצי, והאונייה תוכננה מחדש כאוניית קו מונעת במדחף, בעלת 121 תותחים. מנוע הקיטור שהותאם לאונייה היה בעל שני צילינדרים וייצר כ-800 כוחות סוס.
הסבתה של "פרינס אוף ויילס" להנעה בקיטור הייתה חלק ממרוץ חימוש שהתנהל בין בריטניה לצרפת. האונייה הושלמה לקראת סופו של השלב הראשון בתחרות זו, שלב שבו היו האוניות לא משוריינות, ובשלב זה היה מספר אוניות קו המונעות בקיטור בשירות הצי הבריטי גדול מהמספר שהיה דרוש לצי בעתות שלום. ב-1861 השיקה בריטניה את אה"מ ווריור, האונייה מחופת השריון הראשונה, אוניית קו שהייתה מוגנת כולה בשריון מברזל מחושל. "ווריור" סימנה מהפכה בבניית אוניות מלחמה, והצי הבריטי הפסיק להזמין אוניות לא משוריינות והתמקד בתכנון החדש. עם זאת, עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 עדיין היה ערך באוניות הקו הלא משוריינות, וכמה מהן (שבנייתן החלה עוד לפני כן) הוכנסו לשירות במהלך שנים אלה.
ב-1867 פורקו מנועי הקיטור מהאונייה והועברו לאונייה מחופת השריון ריפאלס. ב-1869 הוחלף שמה של "פרינס אוף ויילס", והיא נקראה מחדש בריטניה. האונייה הועברה לדרטמות' ושם החליפה אונייה קודמת באותו שם. האונייה עוגנה במקום, תרניה הוסרו למעט התורן הקדמי, והיא מילאה את תפקידה של האונייה הקודמת, כאוניית אימון לקדטים.
בספטמבר 1905 נפתח על היבשה בדרטמות' הקולג' המלכותי הימי בריטניה שהחליף את בסיס האימונים על האונייה. בדצמבר 1904 הושקה אוניית מערכה חדשה בשם בריטניה, ואוניית העץ הישנה הוצאה רשמית משירות בספטמבר 1909. ב-23 בספטמבר 1914 נמכרה האונייה לפירוק, וביולי 1916 החל הפירוק עצמו.
חיים פרס
חיים פְּרֵס (פרעסס; י"ב בחשוון תר"ד, 1843 - כ"ט באדר א' תרנ"ד, 1894) היה ממשכילי ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19, ממחיי השפה העברית ועורך כתב העת "שערי ציון".
קורות חיים
נולד בביאליסטוק, בנו של ישעיהו פרעס. בשנת 1850, בהיותו בן שש, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים. אביו היה כורך ספרים ואמו מיילדת. למד לימודים תורניים. בשנת 1860, בהיותו בן שבע עשרה, נישא לשרה, בת יעקב הכהן, חסיד חב"ד ממשפחת רבי מנחם מנדל מוויטבסק. לאחר נישואיו התגורר בדרום הרובע המוסלמי, בחצר ר' נחום משקלוב ברחוב הכרי, סמוך לחצר רייסין.
פרס היה ממחיי השפה העברית בארץ ישראל. היה בקי בתורת הדקדוק העברי ועסק בחקר הלשון העברית ובהוראתה. בלוח ארץ ישראל (ט"ז) כתב עליו אברהם משה לונץ:
פרס נמנה עם הכותבים הקבועים בעיתון "חבצלת". פרסם מאמרים בחקר הלשון העברית במוסף הספרותי-מדעי של העיתון, "פרחי החבצלת". בשנת 1873 יצא בשליחות העיתון למזרח אירופה כדי לגייס מנויים לעיתון.
בשנת 1873 נמנה עם מייסדי חברת תפארת ירושלים, וכעבור שנתיים נמנה עם מייסדי הספרייה על שם מונטיפיורי.