cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-מהדי בן ברכה
חייו
בן ברכּה נולד לפקיד ממשלתי והפך למרוקאי הראשון אשר קיבל תואר מתקדם במתמטיקה בשנת 1950. הוא הפך לחבר בעל חשיבות באופוזיציה המרוקאית, במסגרת פעילותו במפלגה הלאומנית "איסתיקלאל", אך ניתק מהם את קשריו על מנת להקים את מפלגת השמאל "האיחוד הלאומי של כוחות העם" (UNPF) בשנת 1959.
בן ברכּה נראה בפעם האחרונה בפריז ב-29 באוקטובר 1965. בפרשת חטיפתו היו מעורבים שירותי הביטחון בצרפת (SDECE) ובמרוקו (DGED), ויש הטוענים כי היו מעורבים גם המוסד וה-CIA. נראה כי נרצח, וגופתו הועלמה.
אזכורים בתרבות
בסרט הרפתקאותיו של רבי יעקב דמותו של המהפכן הערבי, מוחמד לארבי סלימאן, מבוססת באופן רופף על דמותו של בן ברכּה.
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (בספרדית: Ejército Zapatista de Liberación Nacional או בראשי תיבות: EZLN; יש להגות "ספטיסטי") היא קבוצה מהפכנית חמושה שבסיסה בצ'יאפס, אחת המדינות העניות ביותר במקסיקו. התנועה מורכבת רובה ככולה מאיכרים אינדיאנים, מבני המאיה, אך יש לה תומכים גם באזורים עירוניים, כמו גם רשת תמיכה בינלאומית.
התנועה קרויה על שמו של אמיליאנו ספאטה, התומך הפרוגרסיבי ביותר של המהפכה המקסיקנית (1910-1921); הזפטיסטים רואים בעצמם יורשים אידאולוגים שלו, ותופסים את המאבק שלהם כהמשך ההתנגדות בת 500 השנים של ילידים כנגד אימפריאליזם.
יש המחשיבים את המאבק שמקיימת תנועת הזפטיסטה כמהפכה ה"פוסט מודרנית" הראשונה: קבוצה מהפכנית חמושה שנמנעה בתחילה משימוש בנשק. הזפטיסים שרדו בגלל שהם אימצו במהירות אסטרטגיה חדשה, הודות לה השיגו תמיכה מצד חלקים בחברה האזרחית במקסיקו ובעולם. הם עשו זאת באמצעות שימוש ברשת האינטרנט כדי להפיץ את המנשרים של התנועה וכדי לגייס תמיכה מצידם של ארגונים לא ממשלתיים ושל קבוצות סולידריות. כלפי חוץ הם הדגישו שמאבקם הוא חלק מהתנועה החברתית הרחבה יותר של אנטי גלובליזציה, והתנגדות לנאו-ליברליזם, בעוד שכלפי התומכים הילידיים, המאבק הזפיטסיטי התמקד בהשגת שליטה על המשאבים שלהם, בעיקר האדמה עליה הם חיים, הזכות לנהל את חייהם בעצמם על פי מנהגיהם ושלום מכובד ללא התערבות ממשלתית. דבר זה קיים בתנועות "אנטי גלובליזציה" רבות המקיימות סולידריות בינלאומית, אולם מתמקדות בבעיות מקומיות.
הדובר של התנועה והמפקד הצבאי שלה, אם כי לא המנהיג שלה, הוא תת-המפקד מרקוס. בניגוד למפקדים זפטיסטים אחרים, תת-המפקד מרקוס אינו מבני-המאיה.
המרד בצ'יפאס
לאחר תקופה ממושכת ללא שימוש באלימות, החלו להיווצר בארגון תאים חמושים, אף על פי שייתכן שמלחמה מזוינת לא הייתה התכנון המקורי של הארגון. בשנת 1994 הכריז ארגון ה-EZLN מלחמה על הצבא המקסיקני, והצהירו שהמלחמה היא "עבור העם המקסיקני". דרישות הארגון במאבק היו להפוך את מקסיקו לאומה דמוקרטית, בניגוד ל"דיקטטורה החד מפלגתית" ששלטה לטענתם במדינה יותר מ-70 שנה. תביעותיהם המוצהרות היו "למינימום ההכרחי לפיתוח חיים הגונים: עבודה, אדמה, מחסה, מזון, בריאות, חינוך, עצמאות, חירות, דמוקרטיה, צדק ושלום".
התנועה דמוקרטית לעילא, היא תוצר ניסיון רב השנים של דיונים משותפים וקבלת החלטות קולקטיבית במסגרות שנודעו באזור מאז הקונגרס האינדיאני של 1974. ניסיון שנשאב מצד אחד מחיים בצל קסיקיזם קהילתי, הטרדות על רקע דתי וקושי לקיים פולחן שאינו קתולי ולחץ השתייכות למפלגת השלטון, כמו גם ניסיון של חיים במסגרות קהילתיות חדשות ופתוחות, הבנויות על בסיס ציבורי חדש, נטול מסורת ארגונית נוקשה, ניסיון של פעילות במסגרת תנועות איכרים בלתי תלויות מאז הקונגרס האינדיאני, של מפגש עם פעילי תנועות מחאה מן הצפון, שהביאו עמם הרגלים דמוקרטים של ארגון והשתתפות, ושל אסיפות דיון דתיות פתוחות לכל, לרבות נשים וילדים, ביוזמתם של קטכיסטים פרוטסטנטים וקתולים.
לצד הגוף הפוליטי קיימת בתנועה זרוע צבאית, זרוע זו היא שילוב של צבא פורמלי ושל תנועת גרילה. לפי דיווחי המדינה עובדת הזרוע הזו על פי תקנון של משמעת, ספרי הדרכה לשימוש בנשק, תכנון התקפות, אסטרטגיות לחימה, שיטות תקשורת - רדיו והצפנה, אמצעי משמעת ו- 15 מרכזי אימונים. בסיסי הפעולה שלהם ממוקמים באזורים קשים מאוד לגישה. אחד מהם משמש כמטה כללי.
לפי אותו מקור מאורגנת התנועה עצמה כך: בכל קהילה המשתייכת לתנועה קיימים שלושה אנשים המשמשים כאחראים פוליטיים אזוריים, העוסקים בעיקר באיסוף. מפעם לפעם הם הם מתכנסים בבתי ביטחון (casas de seguridad) כדי לדון בעניינים פוליטיים וצבאיים (לא ברור מן הכתוב האם בפורום של שלושה או בפורומים רחבים יותר). האיכרים התומכים בתנועה מאורגנים לפי "בסיסי תמיכה" (Bases de Apoyo) ולפי יחידות "מילואים", הבנויות בעיקר מנשים, זקנים וילדים, וכן "יחידות צבאיות" ( ,(Escuadras de Milicianosהבנויות מצעירים וצעירות המוכשרים לפעילות צבאית. יחידות התמך מאורגנות בקבוצות של ארבעה או חמישה איש שתפקדים להשיג מזון וציוד עבור הלוחמים. יחידות הלחימה מחולקות בנות 24 איש, המורכבות ממפקד בדרגת סמל, מפקד בדרגת רב"ט, מפעיל רדיו, חובש, ו- 20פעילים מאומנים ללחימה.
בניגוד להאשמות המדינה שהתנועה בנויה אנשי גרילה מקצועיים, וכי שהיא קשורה לארגוני שמאל רדיקלי חשאיים, לרבות גורמים בינלאומיים דוגמת קובה ומורדים גואטמלטקים, ברור מעל לכל ספק שהתנועה הנה מקומית בלבד, ושאין לה כל קשר עם תנועות חשאיות בתוך מקסיקו ומחוצה לה. יתרה מזו, לתנועה יש תכונות מקוריות ובלתי נודעות בתנועות גרילה אחרות במרכז אמריקה: היא מקבלת לשורותיה חברים מכל הסוגים, גם אם אינם חמושים או מוכנים למאבק; התנועה איננה ורטיקלית־צנטרליסטית, הייררכית ואוטוריטרית, אלא דמוקרטית, המופעלת על פי הכרעות המתקבלות ברמת הבסיס. --> <!--
טקטיקה
התנועה איננה נוקטת טקטיקות של נקמה ואלימות סתמית (ראה פרשת שחרורו ללא תנאים וללא כל נזק של מושל המדינה Absalón Castellanos). התנועה גם לא נקטה עימות צבאי רצוף עם הצבא במטרה לנסות לחלישו כדי להגיע להכרעה, אלא בטקטיקה המזכירה דווקא "מלחמת עמדות". לתנועה גם אין כוונה להשתלט על מוקדי הכוח הפוליטיים, כפי שהסביר זאת תת-המפקד מרקוס לשבועון Proceso ב-5 בדצמבר 1994:
"...somos un movimiento armado que no quiere tomar el poder, como en los viejos esquemas revolucionarios,... El problema no era la toma del poder, era abrir un espacio para que todas esas propuestas se confrontaran... para que todas las corrientes puedan expresarse, pero no en la inequidad con que hoy se manejan los medios".
[תרגום: "אנחנו תנועה חמושה שאיננה רוצה לקחת את השלטון, בדומה לתבניות המהפכניות הישנות... הבעיה לא הייתה השתלטות על הכוח, (אלא) פתיחת מרחב שבו יפגשו כל ההצעות... על מנת שכל הזרמים יוכלו לבטא עצמם, אבל לא בדרך אי-השויון שבה מנוהלים העניינים היום"]. מכאן יש להבין שהבחירה במאבק צבאי לא באה משום שהספטיסטים ראו לנגד עיניהם סיכוי לניצחון צבאי. הבחירה באה משום שראו בדרך זו אפשרות לקיים דיאלוג צודק יותר ומכובד יותר עם המדינה.
שלל תכונות אלה הביאו את העיתונות הלאומית והבינלאומית לכנות את המרד הזה כגרילה הפוסט-מודרנית הראשונה. תנועה שנוטה להשתמש באלימות כמה שפחות, ושמרבה לדבר על רצון להגיע לצדק חברתי, המדברת על מאבק למען העקורים (excluidos), על הכרה, התחשבות וכבוד. זו תנועה שדורשת שקיפות של המערכת הפוליטית ושאכן הצליחה לפתוח אותה לציבור, דבר שעד כה לא הצליחו לעשות לא אינטלקטואלים ולא תנועות אזרחיות כלשהן.
מעבר לטקטיקה מסתתרת גם אמת צבאית פשוטה: לתנועה אין שום יכולת להתמודד עם צבא מקצועי. בעיניה עדיף איפוא להימנע מעימותים צבאיים מול הצבא המקסיקני ולהפוך את המאבק החמוש אך ורק ל"מכשיר לזרוז המשחק הפוליטי", לדברי אחד ממשקיפי המאבק. למעשה לסוג של משחק תיאטרון רווי מחוות לוחמניות, אך לא מלחמה ממש, ורצף אין סופי של קומוניקטים תקשורתיים, ההופכים לעקר העיסוק היום-יומי של התנועה. כל אלה מנוהלים על ידי תת-המפקד מרקוס, בעבר מרצה לתקשורת באוניברסיטה האוטונומית המטרופוליטנית של מקסיקו סיטי, המודע היטב ליעילות מלחמת הדימויים ועדיפותה על מלחמה צבאית ישירה בגיוס דעת הקהל הלאומית והבינלאומית לתמיכה בדרישות התנועה ובגינוי כל סוג של מהלך צבאי שהמדינה הייתה להוטה לעשות נגדם אך איננה יכולה. סוג מאבק שיאפשר לתנועה להמשיך ולהתקיים. סגנון זה מתאים לסגנון שהפעילו מנהיגי הגרילה של אל-סלבדור בזמנו. לדברי אלמה גיירמופריאטו:
"The only kind the EZLN can afford, a symbolic one, fought with communiques, bellicose gestures and elaborately staged theatrical events. The Shadow War springs from and plays on a native mexican tradition of ritual gesture. That is shared by warriors and audience alike, and with Marcos as stage manager, it has proved as effective as the blood shed in January..." (Guillermoprieto 1995:39:191).
התנועה הצליחה לשבור את המונופולין המוחלט של המדינה על האינפורמציה, אותו קיימה בעיקר דרך ערוץ Televisa הטלוויזיוני, על ידי פניה ישירה לעיתונות החופשית, לארגונים לא-ממשלתיים מקומיים ובינלאומיים (NEGO's) ולציבור הלאומי והבינלאומי (בשני המקרים האחרונים בעיקר דרך רשת האינטרנט). תגובות מהירות לכל דבר הנעשה בשטחם או נגדם היו לנשק יעיל ביותר. עד כדי כך הייתה תגובת הארגון מהירה ויעילה, שהיו שהאשימו את התנועה בהגזמה בשימוש בתקשורת האלקטרונית. כך או כך השיטה עובדת כך: ראשית דבר מדפיסים קומוניקטים במחשב (זה התחיל עם מכונת כתיבה); אחר כך מועבר החומר באמצעות שליחים על גבי דיסקט או תדפיס לדיאוכסה של סן קריסטובל; מכאן מועבר החומר לעיתונות, שם הוא נדפס עבור העיתונים ובמקביל מועבר ברשת האינטרנט לעולם כולו. כל התהליך לוקח מספר שעות מרגע כתיבת הקומוניקט.
פרסום המנשרים השוטף, המצדיק את המאבק, ספוג בסגנונו הנרטיבי האירוני והדיאלוגי, לשונו הפוליטית-פואטית, טרמינולוגיה שאיננה נוגעת לא במושגים השגורים בשיח של המהפכה המקסיקנית הממוסדת, לא בסטריאוטיפים של השיח האינדיחניסטי הירשמי וגם לא במינוחים של השיח המרקסיסטי שכל תנועות הגרילה באמריקה הלטינית נוטות להשתמש בהם, של תת-המפקד מרקוס. יש בקומוניקטים משהו המעורר את הדמיון האינדיאני, הפונה לקהל המקסיקני הרחב, המקיים איתו שיג ושיח ושואל שאלות. סוג של דיבור ישיר ופשוט, כן ואמיתי. "אין לנו המותרות לשקר" ציין מרקוס בקומוניקט שלו מן ה-30 ביוני 1994. העובדה שהחומר כולו מגיע מן הג'ונגל של צ'יאפס בדרך לא דרך, ושהוא נכתב, בין ביוזמה של משהו מהנהגת התנועה או ביוזמתו של מרקוס עצמו ומובא לאישור של מליאת ה- CCRI, שבלעדיה לא יפורסם, עושה את שלה להשגת אמינות, שעל רקעה כל הפרסומים הממשלתיים הרישמיים נראים לא טוב. --> <!--
השגי התנועה בשלבי המאבק הראשונים
הישג אחר של הזפטיסטים הוא בכך שהם הפכו את האינדיאנים של צ'יאפס למקסיקנים. לא עוד קבוצות נידחות, פולקלוריסטיות, מתויירות, צמודות ל- sarape ולתעסוקות האריגה והקדרות, אלא אינדיאנים פועלים ואיכרים שהם גם יודעי קרוא וכתוב, אנשים החשופים לרדיו, המהגרים למקומות אחרים במדינה ומחוצה לה, אנשים שהם חלוצי ביעור הסלבה, המשלבים דיאלקטים שונים. ובקצרה, אזרחי מקסיקו הראויים לכל זכויות ולכל תנאי האזרחות, ובמילים אחרות - סובייקטים אנושיים שלא יסכימו לשום מניפולציות.
הזפטיסטים הצליחו לקדם את ההתארגנות האינדיאנית והאיכרית העצמית והבלתי-תלויה, שהממשל עשה כה רבות כדי לחסלה. הם הצליחו לקיים מסגרות על אתניות המשלבות את האינדיאנים עם אכרים ופועלים לא אינדיאנים במקסיקו ברמות שונות של ארגון, מסגרות שמחוץ לשליטה ממשלתית. בכך הם הצליחו לפרוץ את המסגרות הארגוניות המפרידות בין אינדיאנים מכאן ואיכרים ופועלים מכאן, שהמדינה בקשה לכפות על הסקטורים העממיים של החברה, כדי להקל עליה לשלוט בהם.
הזפטיסטים עורר את דמיונם של חוקרים ואינטלקטואלים בעולם בזכות מספר דברים: קודם כל דפוס המנהיגות הדמוקרטית והפתוחה שמקיים מרקוס, שלא נודעה עד כה בתנועות גרילה אחרות; הצדקת המאבק כמוצא אחרון של ביטוי, שכל אפיקיו החוקיים נסתתמו בברוטליות בידי ממשלה מושחתת, כפייתית, אימפוזיציונית, אלימה, מניפולטיבית (ריאיון ל 24 Proceso-ביולי ;)1995 מאבק אינדיאני הירואי בחבל ארץ פרוע ונידח, שחוואים ומדינה עשו בו כל מה שרצו, ולאורך שנים רבות, תחת מטריה כבדה של אלימות; הקריאה לאומה כולה כבר בקול הקורא הראשון של הסלבה לקנדונה ( (Primer Declaración de la Selva Lacandonaלקחת את גורלה בידיה באמצעות תנועה פציפיסטית ועממית כללית, שתתבע דמוקרטיה, צדק וערבויות לנטילת חלק פעיל מצד כל המקסיקנים בהכרעות הנוגעות להם; לעובדה שכאן נולד מבנה כוח דמוקרטי באמת מלמטה כלפי מעלה, מן הרמה הקהילתית, המקומית, המחוזית ועד הארצית ולא להפך; מן הנחישות של המאבק שאיננו מוותר ולא נרפה; ממנהיגותו המיוחדת, הציורית של מרקוס; ואולי מן הקשר לדור 68, ולזכר הכישלון במאבק לדמוקרטיה וצדק מול משטר שהסתאב מזמן; אולי מן הסיכוי שתנועה זו תזעזע את המדינה, גם אם היא תקועה עמוק במחוז מרוחק ונידח.
"in the forefront of the global effort to search for alternative paths of development...". ומאבקם "...represents an initial skirmish in the coming resource wars of the 21th century". (Ross 1995b:263:197)
הזפטיסטים הוכיחו, בניגוד לכל המצופה, שתנועה קטנה, המייצגת את דחויי החברה ודחוקיה, הממוקמת במסתרי הפינה הנשכחת ביותר והבלתי חדירה ביותר בכל מקסיקו ופועלת בחשאיות, מסוגלת להתארגן על מנת לבלום את ההכרעות החד-צדדיות של החזקים, ולהתייצב בלא מורא או נסיגה בפני ממשל מושחת ובלתי-לגיטימי (סלינס). בעצם לכפות סדר יום חדש על המדינה כולה (האמנם?). ובזמנים המאופיינים בחוסר אמינות ופטליזם, בין ברמה הלאומית בין ברמה הבינלאומית, מהווה מאבק זה דוגמה. לפי רוס:
אך האם התנועה תצליח? האם תצליח לשרוד את הטקטיקה הממשלתית המנסה להרוויח זמן כדי להחליש את התנועה, לפורר אותה מבפנים בשל העדר הישגים, לבודדה, להחליש את ההד התקשורתי שלה, להשכיחה מתודעת הציבור הלאומי והבינלאומי? האם תהפוך התנועה לקוריוז, כפי שטען באוגוסט האחרון (1999) שדר הרדיו הפופולרי (והשמרני) פדרו פאריס דה קון (Pedro Períz de Kon)? --> <!--
התפתחות המאבק הזפטיסטי 2001-1965
-->
נשים בצבא הזפטיסטי
נשים לקחו ולוקחות חלק פעיל ב-EZLN והיוו גורם משמעותי בעיצוב האידאולוגיה והמבנה הארגוני שלו, דבר שהתאפשר בין השאר בגלל שהחלטות ה-EZLN מתקבלות בהסכמה כללית בוועדות בהן משתתפות גם נשים, ואף ילדות. כתוצאה מכך, גורם משמעותי באידאולוגיה של ה-EZLN הוא חתירה לשוויון מגדרי ושחרור האשה. עם הקמתו חוקק ב-EZLN "חוק הנשים המהפכני" שהוא למעשה רשימה של 10 עקרונות המאגדים את זכויות הנשים בארגון, לפיהם:
פלאמלים
פלאמלים (באנגלית: Extinct) הוא סרט הרפתקאות קומי סיני-קנדי-אמריקאי בהנפשה ממוחשבת משנת 2021, אשר בוים על ידי דייוויד סילברמן וריימונד פרסי. הסרט עוקב אחר שני פלאמלים, שהם דמויי ארנב שנכחד, שמוצאים את עצמם מועברים מבית האי שלהם בשנת 1835 לשאנגחאי המודרנית.
עלילה
הסרט עוקב אחר האחים אופ ואד בהיותם פלאמלים, פלאמלים הם יצורים רכים דמויי ארנב עם חורים במרכזם, שמקורם באיי גלאפגוס. הם מנודים על ידי הקהילה שלהם, בגלל נטייתו של אופ לפורענות. רגע לפני שצ'ארלס דרווין מגלה את האי שלהם במהלך אחת ממסעותיו, קהילת הפלאמלים הענישו את אופ ואד ונלקחו ל"אבן הבדידות" שהוא סלע בים הקרוב לאי שלהם, אופ ואד מצאו דרך לברוח משם, ובעקבות זאת הם מצאו פרח גדול שמשך אותם לתוכו ושיגר אותם לשאנגחאי של ימינו, שם הם נפגשים ומתיידדים עם כלב פודל בשם קלרנס. האחים למדו שהמין שלהם נכחד כעת לאחר שדרווין מצא את האי שנהרס בהתפרצות הר געש.
קלרנס מביא אותם לחדר הזמן, הנמצא בביתו של הבעלים של קלרנס, ד"ר צ'ונג, הוא חוקר ושומר פרחים וזרעים, שיש להם תכונות של נסיעה בזמן. אופ מכניס בטעות כמה זרעים לקפסולת הזמן, מה שגורמת לה להתקלקל ושולחת את קלרנס לאנטארקטיקה של 1915, יחד עם הזרע שמוביל את אופ ואד חזרה הביתה. באנטארקטיקה, קלרנס נתפס על ידי צוות המשלחת של ארנסט שקלטון, הם צוות של כלבים שנכחדו, הכלבים מקשיבים רק לפקודות של ארנסט שקלטון וקוראים לו רק "האדון". בעקבות שיגורו של קלרנס לאנטארקטיקה – אופ ואד נוסעים בזמן בכל זרע על מנת למצוא את האחד שיכול להחזיר אותם הביתה ולהציל את קלרנס.
לאחר שהצילו את קהילת הפלאמלים, אופ ואד סוף סוף מתקבלים על ידי הקהילה שלהם, בסוף הסרט דוטי (חיה נכחדת שביחד היא ועוד שלושה חיות הם עזרו להם בהרפתקאה), היא מפתיעה את אד על ידי הטלת ביצה בצורת פלאמל. הביצה בוקעת, אך היצור שבתוך הביצה אינו ידוע.
דאגלס
{{פירושונים| אישים: אחרים:
ראו גם
}}
פרנץ קלאמר
פרנץ קלאמר (בגרמנית: Franz Klammer, נולד ב-3 בדצמבר 1953) הוא גולש אלפיני אוסטרי, אלוף אולימפי ואלוף עבר בגלישה במורד. קלאמר שלט בתחרות הגלישה במורד במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 ונחשב אחד הגולשים במורד הבולטים בהיסטוריה. הוא ניצח בקטגוריה זו בחמישה סבבי הגביע העולמי, מתוכם, ארבעה ברציפות בשנים 1975–1978 (החמישי ב-1983). הוא זכה במדליית הזהב בגלישה במורד באולימפיאדת החורף באינסברוק ב-1976. הוא ניצח במשך הקריירה שלו ב-25 תחרויות גלישה במורד שבסבב הגביע העולמי, ארבע מהן על המסלול ההנקאם שבקיצביל המהוות שיא ניצחונות על מסלול זה (בתחרויות הסבב).
רקע
נולד למשפחה שעסקה בחקלאות במוסוואלד שבקרינתיה, וכמו רבים מילדי החוות באלפים, בחורפים נהג לגלוש מדי יום בדרך לבית הספר וחזרה. הוא התקשה להשיג מקום בנבחרת הסקי האוסטרית שנשלטה באופן מסורתי על ידי גולשים ממדינות טירול וזלצבורג. הוא נטל חלק ב-13 סבבים של הגביע העולמי: מדצמבר 1972 (בגיל 19) ועד מרץ 1985 (בגיל 31).
אולימפיאדת אינסברוק 1976
קלאמר נהנה מפופולריות רבה באוסטריה באותן שנים והוביל בסבב הגביע העולמי בגלישה במורד. הקהל האוסטרי ציפה ממנו לזכות במדליית הזהב. אולם, האלוף האולימפי האיטלקי, ברנארד רוסי, שזינק שלישי מתוך 15 מתחרים, הציג יכולת גבוהה והתוצאה שקבע החזיקה מעמד עד לזינוק של קלאמר שזינק אחרון בתחרות. גלישתו הפכה לדרמה גדולה; קלאמר לקח כל סיכון אפשרי בגלישתו והיה מספר פעמים על סף נפילה. אולם, בכל נקודות הביקורת זמנו היה נחות משל רוסי. הקהל האוסטרי, שמנה כ-60 אלף צופים, יצא מגדרו בעידוד שנתן לקלאמר וזה הצליח במקטע האחרון לחלוף על פני הזמן שקבע רוסי ולנצח בתחרות.
שלהי הקריירה בסקי
לאחר ניצחונו בסבב הגביע העולמי ב-1978 ירד כושרו והוא לא הצליח לנצח באף מרוץ של הסבב עד לשנת 1981. אולם לאחר מכן חזר לנצח וב-1983 ניצח בסבב הגביע העולמי וב-1984 ניצח בפעם הרביעית בקיצביל וקבע שיא ניצחונות במסלול זה. קלאמר נבחר שלוש פעמים כספורטאי השנה באוסטריה, בשנים 1975, 1976 ו-1983.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש מסקי מקצועי ב-1985, פנה לקלאמר למרוצי מכוניות. הוא התמודד במשך ארבע עונות ב-DTM - סבב מכוניות הטורינג הגרמני. בשנה הראשונה (1985) בקבוצת אלפא רומיאו ובשנים 1986–1988 בקבוצת מרצדס. הוא זכה להצלחה מוגבלת ולא זכה בניצחון כלשהו בסבבים אלו, אם כי ניצח באליפות אוסטריה. מסוף שנות ה-80 עוסק קלאמר גם בגולף וברכיבת אופניים כחובב. במקביל, הקים קלאמר את "קרן פרנץ קלאמר" - קרן התומכת בשיקום ספורטאים שעברו פציעות קשות. קלאמר הקים את הקרן בעקבות פציעתו של אחיו בתאונת סקי ב-1977, פציעה שהותירה אותו מרותק לכסא גלגלים. ב-2003 הוציא קלאמר אוטוביוגרפיה שנקרא "goldene Jahre 50" (50 שנות זהב). ביוגרפיה נוספת אודותיו יצאה באותה שנה על ידי העיתונאי אדי קורנפלד בשם "Franz Klammer: Ein Leben wie ein Roman" (פרנץ קלאמר: חיים כמו ברומן). נכון ל-2015 משמש קלאמר כיועץ בנושאי סקי וסייע ב-2006 לקלגנפורט בבקשתה (שנכשלה) לאירוח אולימפיאדת החורף. ב-2012 הדליק קלאמר (יחד עם אגון צימרמן) את המשואה האולימפית במשחקי החורף האולימפיים לנוער שנערכו באינסברוק שבאוסטריה. קלאמר נשוי מ-1979, יש לו שתי בנות והוא מתגורר בווינה.
מגדל השארד
גובהו, ועם חנוכתו מגדל השארד היה הבניין הגבוה ביותר באירופה, אך לא לזמן רב. בשנת 2013 לקח ממנו את הבכורה מגדל מרקורי סיטי במוסקבה, הגבוה ממנו ב-29.2 מטרים. השארד הוא עדיין הבניין הגבוה ביותר בבריטניה ובמערב אירופה והמבנה השני בגובהו בבריטניה, אחרי אנטנת השידור Emley Moor transmitting station.
בנייתו החלה במרץ 2009, קורת השלד האחרונה (topping out) הונחה ב-30 במרץ 2012, והוא נחנך ב-5 ביולי 2012. בנייתו הושלמה באופן סופי בנובמבר 2012 וקומת התצפית שלו נפתחה לקהל ב-1 בפברואר 2013.
הבניין נבנה בעלות של 1.2 מיליארד ליש"ט, שממונו על יד רשות ההשקעות של קטר, והוא נמצא בבעלותה.
תכנון
ביולי 2002, סגן ראש הממשלה דאז, ג'ון פרסקוט, הורה על חקירה תכנונית לאחר שתוכניות הפיתוח של "מגדל השארד" זכו להתנגדות של הוועדה לארכיטקטורה והסביבה הבנויה ומספר גופי מורשת, כולל קרן הפארקים המלכותיים והמורשת האנגלית. הבירור התקיים באפריל ומאי 2003, וב-19 בנובמבר 2003 הודיעה לשכת סגן ראש הממשלה כי התוכנית אושרה.
בספטמבר 2007 החלו ההכנות להריסת מגדלי סאות'וורק שעמדו במקום. בנובמבר 2007, קבלן הבניין, חברת "מייס", קיבלה את החוזה לבניית המגדל במחיר קבוע של לא יותר מ-350 מיליון פאונד. עם זאת, מחיר זה עלה לכמעט 435 מיליון ליש"ט באוקטובר 2008, ואחר כך עלה שוב מספר פעמים במהלך הבנייה.
באפריל 2008, ההריסה של מגדלי סאות'וורק הייתה בעיצומה, ועד אוקטובר, הבניין הצטמצם באופן משמעותי בגובהו, ולא נראה עוד על קו הרקיע. ההריסה הסתיימה בתחילת 2009, והחלה הכנת האתר להקמת השארד.
מימון
גיוס המימון לפרויקט נקלע לקשיים לקראת סוף שנת 2007, לאחר שחוסר הוודאות שהתגבר בשווקים הפיננסיים העולמיים עורר חששות לגבי כדאיות בניית המגדל, והמשקיעים המקוריים של הפרויקט יצאו ממנו. עם זאת, בינואר 2008, היזם הודיע כי השיג מימון מקונסורציום של משקיעים קטארים, ששילמו 150 מיליון ליש"ט כדי להבטיח 80% מהבעלות על הפרויקט. הקונסורציום כלל את הבנק הלאומי של קטר, הבנק האיסלמי של קטר, חברת הנדל"ן של רשות ההשקעות של קטר ומשקיעים קטארים פרטיים. הם הבטיחו לספק את נתח המימון הראשון, שיאפשר להתחיל בבניית המגדל. בשנת 2009, ממשלת קטר איחדה את הבעלות שלה על הפרויקט, באמצעות רכישת המניות של המשקיעים הקטארים הפרטיים.
ארכיטקטורה
רנצו פיאנו, אדריכל הפרויקט, עיצב את המגדל כפסל דמוי צריח המגיח מנהר התמזה. הוא קיבל השראה מקווי הרכבת הסמוכים לאתר בתחנת גשר לונדון, מצריחי לונדון שתוארו על ידי הצייר הוונציאני קנאלטו בן המאה ה-18, ומתרני ספינות מפרש. העיצוב של פיאנו ספג לביקורת מארגון המורשת האנגלית, שטען שהבניין יהיה "רסיס זכוכית בלב לונדון ההיסטורית". פיאנו ראה בצורתו הדקה, דמוית הצריח, של המגדל תוספת חיובית לקו הרקיע של לונדון, כשהוא מזכיר את צריחי הכנסייה המוצגים בתחריטים היסטוריים של העיר, והאמין שנוכחותו תהיה עדינה הרבה יותר ממה שטענו המתנגדים לפרויקט. הוא הציע שימוש מתוחכם בזיגוג, עם חזיתות אקספרסיביות של זגוגיות זוויתיות שנועדו לשקף את אור השמש ואת השמיים שמעל, כך שמראה המבנה ישתנה בהתאם למזג האוויר ולעונות השנה. הבניין כולל 11,000 זגוגיות, עם שטח פנים כולל של 602,779 רגל רבוע (56,000 מ"ר).
המגדל תוכנן מתוך מחשבה על יעילות אנרגטית. הוא מצויד במפעל חום וכוח משולב (CHP), הפועל על גז טבעי מהרשת הלאומית. הדלק הופך ביעילות לחשמל, וחום מוחזר מהמנוע כדי לספק מים חמים לבניין.
לאחר הרס מרכז הסחר העולמי בניו יורק בפיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, החלו אדריכלים ומהנדסי מבנים ברחבי העולם להעריך מחדש את התכנון של מבנים גבוהים. העיצובים הקונספטואליים המוקדמים של המגדל היו בין הראשונים בבריטניה שתוקנו בעקבות פרסום דו"ח המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית (NIST) על קריסת ה-WTC. הבניין מתוכנן לשמור על יציבותו בתנאים מכבידים מאוד, עם רצפות הבטון ומרוכבים מתוחים, העמודים הנושאים עומס והצורה המחודדת המעניקים לו טווח נדנוד של 400 מילימטרים (16 אינץ').
בשנת 2014, המגדל זכה במקום הראשון בטקס פרסי גורדי השחקים של אמפוריס, בקטגוריות בניינים מעל 100 מטר שהושלמו ב-12 החודשים הקודמים. שופטי אמפוריס כינו את הבניין כ"גורד שחקים שמוכר מיד ושכבר נחשב לסמל החדש של לונדון".
שימושים
המגדל משלב, משרדים, בית מלון, מרפאה, מסעדות ודירות מגורים. אכלוס הפרויקט ומכירת הדירות בפרויקט נמשך שנים רבות. ביולי 2017 דווח כי כל עשר דירות היוקרה שבין הקומה ה-53 לקומה ה-65 של המגדל עדיין ריקות. בקומה ה-16 של הבניין שוכנים אולפני רשת אל-ג'זירה שבבעלות קטר.
פוריות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איברהים דורו
איברהים דורו (בבוסנית: Ibrahim Duro; נולד ב-26 באפריל 1970) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר ובעיקר בעמדת הקיצוני השמאלי, וזאת בשל מהירותו הרבה ויכולת הכדרור שלו.
קריירת משחק
בעונת חתם דורו במכבי חיפה שאותה אימן גיורא שפיגל. הקבוצה לא הצליחה במאבקיה בליגה ושפיגל אף פוטר במהלך העונה. אולם, תחת הדרכתו של מחליפו, דניאל בריילובסקי, זכתה הקבוצה בגביע המדינה לאחר שניצחה בגמר את הפועל ירושלים, משחק שבו דורו בישל את השער הראשון והשני בהארכה. גם עונת לא הייתה מוצלחת עבור חיפה בזירה המקומית, אולם כמחזיקת גביע המדינה, השתתפה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ורשמה קמפיין מוצלח כשהודחה רק בשלב רבע הגמר לאחר שניצחה בשלבים הקודמים את גלנטורן, ס.ו. ריד ופריס סן ז'רמן. דורו שותף ברוב המשחקים ואף כבש שער במשחק נגד ריד בקריית אליעזר. דורו נחשב לשחקן אמוציונלי המרבה להתווכח עם השופטים, ובמהלך הקדנציה בחיפה הורחק פעמיים.
ב-2001 שב לקבוצה ממנה הגיע לישראל, נ.ק. זאגרב, ובעונת זכה עמה באליפות היחידה בתולדותיה. ב-2003 עבר לשחק ברייקה וב-2004 עבר לשחק בססבטה מהליגה השנייה.
דורו רשם שתי הופעות במדי נבחרת בוסניה. בסוף שנות התשעים, כשהוענקה לו אזרחות קרואטית, כבר לא יכול היה לשחק בשורות נבחרת קרואטיה בשל ההופעות שערך בנבחרת בוסניה קודם לכן.
בריאן באבין
בריאן פיליפ באבין (באנגלית: Brian Philip Babin; נולד ב-23 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-36 של מדינת טקסס. המחוז כולל חלק גדול מדרום-מזרח יוסטון, חלק מפרווריה המזרחיים, כמו גם שטחים מהעיר אורנג' רבתי. באבין נבחר לראשונה אל הקונגרס בבחירות 2014, אחרי שפעמיים התמודד לא הצלחה אל בית הנבחרים האמריקאי בשנים 1996 ו-1998.
ביוגרפיה
בריאן באבין נולד בעיר פורט ארתור שבמזרח טקסס, ובשנת 1973 היה לבוגר אוניברסיטת למאר. לאחר מכן התגייס אל חיל האוויר של ארצות הברית שם שירת בשנים 1975–1979, והשתחרר בדרגת קפטן. במהלך שירותו הצבאי שב לאוניברסיטת למאר והשלים לימודי תואר ראשון בביולוגיה, ואחר כך נרשם אל המרכז למדעי הבריאות ביוסטון של אוניברסיטת טקסס (UTHealth) כדי לקבל תואר אקדמי ברפואת שיניים. במהלך לימודיו הגבוהים הצטרף אל המשמר הלאומי של צבא טקסס. באבין עוסק ברפואת שיניים כללית בוודוויל מאז 1979.
הוא נכנס לראשונה לחיים הפוליטיים ב-1980, בתואנה כי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ייאש אותו כשהיה מוצב מעבר לים. מתוך תחושות אלה החל להתנדב במטה הבחירות הנשיאותי של רונלד רייגן בבחירות לנשיאות ב-1980, תחילה כרכז מחוז ולאחר מכן כרכז אזורי. חיש מהר נהיה לפעיל במפלגה הרפובליקנית שבאותם ימים הייתה לאנדרדוג בטקסס הדמוקרטית. בהמשך היה פעיל במסעי הבחירות של רייגן ב-1984 ושל ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1988, ושל ביל קלמנטס וג'ורג' ווקר בוש לתפקיד מושל טקסס.
בנוסף לפעילותו הפוליטית במפלגה הרפובליקנית המקומית, כיהן באבין כראש עיריית וודוויל (1982–1984), כחבר מועצת העיר (1984–1989), כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז טיילר (1990–1995) ובתפקידים פוליטיים ציבוריים אחרים. הוא כיהן גם כנשיא מועצת חוקרי השיניים של מדינת טקסס בשנים 1981–1987, במועצת הממשלות של המזרח העמוק בטקסס בין השנים 1982–1984. ב-1999 מינה אותו המושל ג'ורג' ווקר בוש לחבר ברשות עמק נצ'ס התחתון, ב-2013 מונה מחדש בידי המושל ריק פרי לתקופת כהונה שתמה ב-2019. הוא התפטר בטרם השבעתו לקונגרס.
בבחירות 1996 פרש מהפוליטיקה חבר הקונגרס צ'ארלי וילסון, נציג מחוז הקונגרס השני של טקסס בבית הנבחרים האמריקאי, ובאבין התמודד להחליפו. לאחר בחירות מקדימות עיקשות בהן נגרר לסיבוב שני מול דונה פיטרסון, הפסיד באבין בבחירות הכלליות למועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ים טרנר אחרי שגרף 45.6% מקולות הבוחרים. באותן בחירות הסתבך בשערוריית כספי מימון בחירות, אחרי שקיבל תרומות בלתי חוקיות מאיש העסקים פיטר קלוירן בסך 27 אלף דולר אמריקאי שהועברו בצורת "כלי רכב" במטרה לעקוף את הגבלת התרומה האישית בת אלף הדולרים. באבין נקנס ב-20 אלף דולר והשיב למדינה 2,000 דולר בגין אי-גילוי כספי וקבלת תרומות בלתי-חוקיות. בבחירות אמצע הכהונה ב-1998 התמודד באבין פעם נוספת אל הקונגרס, אך שוב נקלע לשערורייה שהאפילה על התמודדותו. מנהל מסע הבחירות שלו, ג'ון-מארק מקדונלד בן ה-21, יצא מהארון כהומוסקסואל ויצא חוצץ נגד באבין שלטענתו החזיק בעמדות הומופוביות. באבין הכחיש את הטענות, וטען כי מקדונלד בסך הכל הועסק בתשלום כ"מתאם התנדבות". בבחירות הכלליות הפסיד בשנית לטרנר אחרי שגרף 40.75% מקולות הבוחרים.
לאחר פסק זמן ארוך מניסיונותיו להיבחר אל הקונגרס, באבין שב בבחירות 2014 להתמודד במחוז הקונגרס ה-36 של טקסס. נציג המחוז המכהן סטיב סטוקמן בחר להתמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד מושל טקסס, ובאבין זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית. בסיבוב המכריע של הבחירות הכלליות נבחר עם 57.84% מהקולות, והושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2015, עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. במהלך כהונתו קרא להדיח את הנשיא ברק אובמה, התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והציג חקיקה נגד הרחבת תוכנית הקליטה של פליטי מלחמת האזרחים בסוריה. בקונגרס ה-117 הוא חבר בוועדת התחבורה והתשתיות ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
פטר וייס
פטר וייס (בגרמנית: Peter Weiss) (8 בנובמבר 1916 נויבבלסברג ליד ברלין - 10 במאי 1982, סטוקהולם), סופר ומחזאי גרמני ממוצא יהודי למחצה. את מרבית חייו הבוגרים העביר בשוודיה, שאליה היגר מאימת הנאצים. עבודתו מושפעת בצורה עמוקה מחוויית ההגירה הכפוייה שלו ממולדתו גרמניה. בין יצירותיו המפורסמות ביותר המחזות "מארה סאד" ו"החקירה" והרומן הפוליטי עב-הכרס "האסתטיקה של ההתנגדות".
אצטדיון מסטאייה
אצטדיון מסטאייה (בספרדית: Estadio de Mestalla), ובקיצור מסטאייה (בספרדית: Mestalla), הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר ולנסיה שבספרד. מסטאייה הוא ביתה של קבוצת ולנסיה. האצטדיון מכיל 48,600 מקומות, והוא האצטדיון השמיני בגודלו בספרד.
היסטוריה
ב-20 במאי 1923 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין שתי הקבוצות של העיר, ולנסיה ולבאנטה. חנוכת האצטדיון משמעותה עבור האוהדים גם פרידה מאצטדיון הקבוצה הקודם, אלגירוס, שהיה ביתה הראשון. עם פתיחתו, כשולנסיה טרם השתייכה לליגה הבכירה, האצטדיון הכיל 17,000 מקומות. הצלחתה של ולנסיה באותה תקופה הובילה להרחבתו הראשונה ב-1927, לאחריה הכיל 25,000 מקומות, לפני שניזוק קשות במלחמת האזרחים, במהלכה שימש האצטדיון כמחנה ריכוז וכמגרש גרוטאות.
לאחר שהאצטדיון שופץ מנזקי המלחמה, הצליחה ולנסיה לזכות בתארה הראשון, גביע המלך הספרדי, ב-1941. עשור מוצלח שכלל שלוש אליפויות ושני גביעים עודד את מנהלי הקבוצה להשקיע באצטדיון ולהרחיבו. בשנות ה-50 עבר האצטדיון שינוי משמעותי כשהורחב לכמות של 45,500 מקומות, אך האצטדיון ניזוק פעם נוספת בעקבות השיטפון בוולנסיה באוקטובר 1957, שנגרם בעקבות ההצפה של נהר הטוריה. בעקבות ההצפה, האצטדיון שוחזר ואף שופר באמצעים רבים (כגון תאורה מלאכותית), שנחנכו במהלך חג מקומי ב-1959.
במהלך שנות ה-60 האצטדיון שמר על חזותו, בעוד הנוף העירוני סביבו החל להשתנות למראה המאפיין ערים אירופאיות גדולות אחרות. ב-15 בספטמבר 1961 אירחה הקבוצה המקומית את נוטינגהאם פורסט האנגלית, שהייתה הקבוצה הראשונה שאינה ספרדית המשתתפת במשחק רשמי במסטאייה. משחק זה היה תחילתה של תקופה מוצלחת עבור המועדון, שזכה פעמיים ברצף בגביע ערי הירידים האירופאי, ב-1962 ו-1963.
ב-1969 שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לואיס קסנובה", כדי לחלוק כבוד לנשיא המועדון ששירת בתפקיד 25 שנה. קסנובה עצמו הצטנע והודה כי קריאת האצטדיון על שמו היא צעד גדול מדי, וביקש להחזיר את שמו הקודם, המסטאייה, ב-1994. האצטדיון גם חזה בשורה של הצלחות בשנות ה-70, שכללו אליפות (תחת אלפרדו די סטפנו כמאמן), שתי הופעות בגמר גביע המלך, והופעות בגביע האלופות וגביע אופ"א.
כף ברקס
הכף יוצא מהקצה הצפון מערבי של רמת מקדונלד, ומהווה את הקצה המזרחי של הכניסה למפרץ הל.
אליעזר ולדמן
הרב אליעזר ליפא ולדמן (ל' בשבט ה'תרצ"ז, 11 בפברואר 1937 – ט"ו בטבת ה'תשפ"ב, 19 בדצמבר 2021) היה רב דתי לאומי מזקני תלמידי הרצי"ה קוק, מייסד ישיבת ניר קריית ארבע, העומד בראשה לאורך שנים רבות,ו בשנותיו האחרונות נשיא הישיבה. שימש כחבר כנסת בכנסות ה-11 וה-12 מטעם סיעת התחיה. עד לפטירתו היה חבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
כף ברקס
גילוי הכף
הכף התגלה לראשונה ומופה על ידי אניית צי ארצות הברית גליישר ב-31 בינואר 1962.
אליעזר ולדמן
ממובילי ההתיישבות ביהודה ושומרון וממייסדי היישוב היהודי בחברון ובקריית ארבע. כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת התחיה.
אצטדיון מסטאייה
היסטוריה
ב-1972 נחנכו משרדי המועדון, שהציגו עיצוב חדשני וחדר גביעים חדש. בקיץ 1973 הוחלף יציע שכלל 14 שורות עמידה ביציע ישיבה. בעקבות הצלחות הקבוצה והגידול במספר אוהדיה התגבשה תוכנית להעברת האצטדיון אל מחוץ לתחומי העיר, אך זו לא צלחה. באותן שנים זכתה ולנסיה ברציפות בגביע המלך הספרדי, גביע אירופה למחזיקות גביע ובסופר קאפ האירופי (כשבאותן שנים מככב בקבוצה מריו קמפס), כשהסופר קאפ האירופי אף משוחק באצטדיון המסטאייה עצמו.
אליעזר ולדמן
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה, לרב יואל ודינה ולדמן, אשר עלו ארצה בשנת 1932 ועבדו בפרדסים ובבנייה. בהיותו בן שלוש ירדה משפחתו לארצות הברית. בנערותו בארצות הברית היה פעיל בבני עקיבא, ומשם הגיע ללמוד אצל הרב יצחק הוטנר בישיבת רבי חיים ברלין, ובישיבה יוניברסיטי לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה.
החל מאלול תשט"ז (1957), בהיותו כבן 20, למד בישיבת כרם ביבנה, אליה הגיע במסגרת תוכנית ההכשרה של בני עקיבא, שם נקשר לראש הישיבה הרב חיים יעקב גולדוויכט, ועבד בקבוצת יבנה. בתקופת מבצע קדש חפר לצד חבריו תעלות הגנה בקיבוץ. לאחר שנת ההכשרה החל ללמוד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, אותו כינה מאז רק בתואר: "מורנו ורבנו הרב צבי יהודה". בשנת תשכ"ט אף התגורר בבית רבו, אשר נזקק לעזרה, תקופה מסוימת.
לימים סיפר, שבהיותו תלמיד של הרב הוטנר הוא חש שדבריו הם הגבוהים ביותר עלי אדמות, אך כאשר הגיע לארץ ופגש בתורת הרב קוק, השתנה אצלו קנה המידה והרגיש שהם גבוהים מכל מה שהכיר "כגבוה שמים מארץ", ובם דבק.
פועלו החינוכי
בשנת תשכ"ד היה ממיסדי הישיבה התיכונית אור עציון ושימש שם כר"מ במשך מספר שנים. בניסן תשכ"ח היה מראשי מייסדי היישוב היהודי בחברון, שם החל לרכז קבוצת לימוד, אותה ראה כסניף של ישיבת מרכז הרב, בה למד.
החל משנת 1972 שימש הרב ולדמן כראש ישיבת ההסדר ניר קריית ארבע. לאחר מספר שנים הצטרף אליו הרב דוב ליאור. שניהם שימשו במשך כ-30 שנה כראשי הישיבה, כשהרב ליאור עוסק בעיקר בתחום העיון וההלכה והרב ולדמן עוסק בלימודי אמונה על פי הגותו של הראי"ה קוק. עד פטירתו הרב ולדמן שימש כנשיא הישיבה, ובנו הרב נעם ולדמן הוא ראש הישיבה.
הרב ולדמן לימד לימודי אמונה בישיבת מרכז הרב לפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים. במקביל לעבודתו החינוכית כיהן כאחד מחברי ועד קריית ארבע.
פועלו הציבורי והפוליטי
ב-1974 הורה לחיילים שהתייעצו עמו לסרב לפקודות שתכליתן הפרעה להתנחלות בשטחים.
היה חבר המזכירות העולמית של תנועת בני עקיבא בשנת 1976, ולאחר מכן בהנהלה הארצית של בני עקיבא (1980–1986). כמו כן בשנת ה'תשל"ז (1977) שימש כרב המושב קשת ברמת הגולן, עד אשר הרב שלמה אבינר החליפו בתפקיד זה.
בשנת 1984 נעצר במסגרת פרשת המחתרת היהודית, בחשד שידע על פעולותיה. מעצרו הכה בהלם את קרובי משפחתו ותלמידיו, בעיקר בשל העובדה כי התנגד בחריפות לפעילות המחתרת וקרא לחבריה להביע חרטה על מעשיהם. הרב ולדמן הכחיש את ההאשמות ושוחרר לאחר כיומיים. הפרשה הסתיימה בלא כלום.
היה ממייסדי וראשי גוש אמונים, ממייסדי מפלגת התחיה. הוא שימש כחבר מזכירות מרכז ומועצת תנועת "התחיה" עד לפירוקה, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת ה-11 ובכנסת ה-12. הוא פרש מהכנסת בינואר 1990.
ב-1993 הצטרף לאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל שאז הוקם. לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות עבר עם תלמידי ישיבת ניר קריית ארבע ארעית וכצעד מחאה ליישוב שא-נור בצפון השומרון. באותה העת הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
בבחירות לכנסת ה-20 בשנת 2015, היה בין זקני הרבנים בציונות הדתית שקרא להצביע למפלגת הבית היהודי, ולא למפלגת יחד.
בעשור האחרון לחייו השתתף במיזם "שיח שלום", המקיים בין השאר מפגשים בין פעילי שלום לרבנים ביהודה ושומרון.
חיים אישיים
הרב ולדמן היה נשוי לרותי, ולהם 8 ילדים. ביניהם:
דעותיו
הרב ולדמן, בהיותו תלמיד של הרב צבי יהודה קוק, הורה לתלמידיו את דרכו החינוכית בעיקר על פי כתביו של הראי"ה (כדוגמת "אורות" ו"עין איה"). על פי הרב קוק בספר אורות, סבר הרב ולדמן שמדינת ישראל היא "יסוד כיסא ה' בעולם", על אף שהיא חילונית. בשיחותיו קיים דגש על הבנת תהליך הגאולה על פי משנת הרצי"ה.
כתלמיד מובהק של הרב צבי יהודה קוק יחסו למדינת ישראל היה כראשית צמיחת גאולתנו. הוא נמנה עם הזרם בציונות הדתית של מרכז הרב בהובלתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הוא נמנה עם הרבנים שקראו לחיילים שנצטוו לפנות יהודים מארץ ישראל לסרב פקודה, עם זאת קרא לתלמידיו שלא להפעיל אלימות כנגד חיילים ושוטרים שבאים לפנות.
כבר בראשית שנות ה-80 התבטא הרב ולדמן כי "תפילה של יהודי על הר-הבית צריכה להיות הדבר הטבעי ביותר של חיים יחד בארץ ישראל", ועם זאת הסתייג מפעולות נמהרות בתחום זה. הוא עודד עלייה להר הבית על פי פסיקתו של עמיתו הרב דוב ליאור ואף עלה בעצמו להר הבית. על האמירה שטרור הסכינים ב-2015 קשור לעליות בהר הבית התבטא שהיא "חוצפה".
אצטדיון מסטאייה
היסטוריה
ב-2011 הייתה אמורה ולנסיה לעבור לאצטדיון המסטאייה החדש, בעל קיבולת של 61,500 מקומות ישיבה, אולם בנייתו הופסקה עקב בעיות פיננסיות.
בשנת 2013, לציון 90 שנים לחניכת האצטדיון, החל האצטדיון לעבור מתיחת פנים שבמסגרתה הוחלפו הכיסאות באצטדיון לכיסאות בצבעים כתום, שחור ולבן כצבעי המועדון. בנוסף, הכיסאות ביציע המזרחי הונחו כך שיצרו צורה של עטלף כסמל המועדון. כמו כן, המעטפת החיצונית של האצטדיון נצבעה מחדש ועוטרה בתמונות היסטוריות של המועדון. גם אזורים מחלקו הפנימי של האצטדיון חודשו.
פריחות שקד
פריחות שקד (באנגלית: Almond Blossoms) היא סדרת יצירות שצוירו על ידי וינסנט ואן גוך בשנים 1888 ו-1890 בארל ובסן רמי, אשר בדרום צרפת. היצירות מתארות את פריחות השקד באזור שסימלו אופטימיות והתעוררות עבור ואן גוך. עבודותיו מושפעות מהסגנון האימפרסיוניסטי ומאמנות ההדפס היפנית.
הרקע ליצירה
שנת 1888 היוותה את אחת מהשנים הפוריות ביותר עבור ואן גוך. בהתייחסות לציור חוה בפרובאנס (1888), הגלריה הלאומית לאומנות מציינת,"'ואן גוך חיפש את השמש בפרובנס, האור הבוהק שמטשטש את הפרטים ומפשט צורות, מצמצם את העולם סביבו לתבניות שהכיר מהדפסי עץ יפניים. ארל לדבריו הייתה 'יפן של דרום-צרפת'. כאן, כך העריך, האפקט המשטח של קרני השמש יחזק את קווי המתאר של הקומפוזיציות ויפחית את הניואנסים שבגוונים השונים לכמה ניגודים עזים. זוגות של צבעים משלימים - אדום וירוק בצמחייה, כתום וכחול בגדרות, ורוד וטורקיז בשמיים - כמעט ורוטטים האחד כנגד רעהו.'"כשואן גוך הגיע לארל בחודש מרץ של אותה שנה, העצים בגן היו לקראת פריחה. פריחות עצי הפרי באזור, ובכללם פריחת המשמש, השזיף והאפרסק מילאו אותו במוטיבציה, ובתוך כחודש השלים ארבעה עשר ציורי עצי פרי, לפעמים אף סיים יצירה ביום. בסוף אפריל כתב לאחיו "אאלץ לחפש משהו חדש, עכשיו כשהמטעים כמעט וסיימו לפרוח".
ואן גוך שאב השראה מיצירות אומנות יפניות ובפרט מיצירתו של הירושיגה "גן השזיף בקמיידו". ואן גוך השתמש בטכניקות דומות לאלו של הירושיגה כמו שימוש בצבעים אחידים והימנעות משימוש בצלליות. למעשה, ואן גוך טבע את המונח ג'פוניזם (Japonaiserie) כדי לתאר יצירות מערביות המושפעות מאמנות יפנית. הוא אסף מאות הדפסים יפנים והשווה ביניהם ובין יצירות של אמנים מערביים כגון רמברנדט, הלס וורמיר. ואן גוך השתמש בטכניקות מהאמנות היפנית בכמה מיצירותיו, דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בהומאז'ים שלו להירושיגה משנת 1887.
הציורים היפניים של ואן גוך מייצגים את החיפוש לשלווה שלו, שתיאר במכתב לאחותו, "להיות כמה שיותר שלו, גם כשאתה יודע מעט - שום דבר - בוודאות, זו אולי תרופה טובה יותר לכל המחלות מכל מה שנמכר בבית המרקחת"." דרום צרפת והעצים הפורחים באביב שיפרו את מצב רוחו העגום של ואן גוך ונתנו לו כיוון חד וברור ליצירה, היפראקטיביות ושמחת חיים. הוא כתב, "אני עמוס עד מעל הראש כי היות שהעצים בפריחה ואני מעוניין לצייר גן פרובינציאלי של עליצות מדהימה." למרות שבעבר תקופות עמוסות שחקו אותו, הפעם העומס דווקא הפיח בו רוח חיים.
כף ברקס
מקור השם
הכף נקרא על שם סרן ארנסט ברקס (Ernest Burks) מחיל הים האמריקני, טייס מסוק בכיר על האנייה גליישר והאדם הראשון שצעד על הכף.
פריחות שקד
ענפי השקד
כחלק מסדרת פריחת השקד ואן גוך צייר שני ציורי טבע דומם של ענפי השקד. ואן גוך הגיע לארל בציפייה לפריחת האביב, אך למעשה הגיע מיד לאחר שירד שלג. היות שלא יכול היה לצייר בחוץ, במהלך השבוע הראשון שלו הוא התמקד במספר ציורים של טבע דומם. וינסנט כתב לאחיו, "הנה כאן הכפור כבד, ומחוץ לעיר הכול מושלג - יש לי ציור של הנוף המולבן על רקע העיר. וגם שתי עבודות קטנות של ענף של עץ שקד שכבר פורח למרות הכל." שתי העבודות שצייר הן ענף שקד פורח בכוס וענף שקד פורח בכוס עם ספר. כדי להדגיש את סימני בוא האביב, הצייר השתמש במשיכות מכחול עדינות ובגווני פסטל. לאחר מכן עם התחממות מזג האוויר ותחילת עונת הפריחה, ואן גוך עבר לעבוד על סדרה ענפה של ציורי מטעים פורחים: שקדים, אפרסקים, שזיפים ואגסים.
כף ברקס
לקריאה נוספת
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 194
פריחות שקד
פריחת השקד
לקראת אמצע חודש מרץ של שנת 1888 ואן גוך תיאר במכתביו את מזג האוויר האביבי ואת עצי השקד שמגיעים לשיא פריחתם, "מזג האוויר כאן הפכפך, לעיתים קרובות יש רוח חזקה ושמיים סוערים, אבל בכל זאת עצי השקד מתחילים לפרוח בכל מקום." חוקרת האומנות דברה מנקוף תיארה בספרה את ציורי הפריחות של ואן גוך,נקודת המבט של הצופה ביצירה קרובה ונגישה, נראה שהענפים ממשיכים מעבר למסגרת הציור. תאו כתב לוינסנט אחיו ב-31 בינואר 1890, כדי להודיע לו על הולדת בנו שנקרא על שם וינסנט. לציון המאורע החגיגי, וינסנט התחיל לעבוד על הציור כמתנה עבור תיאו ואשתו, אליהם היה לו קשר קרוב. ביצירה ואן גוך השתמש משתמש בפרחי עץ השקד כסימבול לחיים חדשים ולהולדתו של וינסנט התינוק. הוא תיאר את המאורע במכתב לאמו,"כמה מאושר הייתי למשמע החדשות... הייתי מעדיף שיקרא לילד על שם אבא, עליו אני חושב כל כך הרבה בזמן האחרון, במקום על שמי. אבל היות שהדבר נעשה, התחלתי מיד להכין עבורו ציור, שיוכלו לתלות בחדר השינה שלהם, ענפים גדולים של פריחת שקד לבנה כנגד שמיים כחולים.'"הקומפוזיציה ביצירה זו היא ייחודית ואינה דומה לאף ציור אחר של ואן גוך. ענפי עץ השקד נדמים כצפים מול השמיים הכחולים וממלאים את מישור התמונה. התקריב המציג את הענפים בפירוט מתכתב עם אמירתו של דלקרואה "גם חלק של השלם הוא מעין ישות שלמה בפני עצמה". קווי מתאר כהים סביב הענפים מזכירים את קווי המתאר הנפוצים בהדפסים יפנים, למשל בדמות ענף במבוק כנגד רקע חלק. הצבע הבוהק מתכתב עם יתר הציורים של ואן גוך מאותה התקופה בארל, והטרנספורמציה שעבר שם.
כף ברקס
לקריאה נוספת
• David G. Ainley, The Ad lie Penguin: Bellwether of Climate Change, P 78
• D.A. Tkacheva, E.V. Mikhalsky, N.M. Sushchevskaya, E.L. Kunakkuzin, S.G. Skublov, S.A. Sergeev, Mountain Age and Geochemistry of the Cape Burks Gabbroids (Russkaya Station Area, West Antarctica),  Geokhimiya, 2018, No. 7, 2018, DOI: 10.1134/S001670291807011X
• E. V. Abakumov, Particle Size Distribution in Soils of West Antarctica, ISSN 1064-2293, Eurasian Soil Science, 2010, Vol. 43, No. 3, pp. 297–304, DOI: 10.1134/S1064229310030075, See P. 298
רד (סרט)
עלילת הסרט
פרנק מוזס (ברוס ויליס) הוא סוכן CIA בגמלאות שחי בבדידות. הוא מעביר את זמנו בדיבורים עם פקידה משירות לקוחות שאחראית לתשלום הפנסיה שלו, שרה (מרי-לואיז פרקר). לילה אחד יחידת מתנקשים באה לביתו של פרנק במטרה להורגו. פרנק מתגבר עליהם ובורח לקנזס סיטי, לביתה של שרה. הוא בורח לשם כדי להציל אותה כי הוא חושש שעלולים לפגוע גם בה. שרה לא מאמינה לסיפור זה, ופרנק לוקח אותה איתו נגד רצונה. כאשר מנסים לחטוף אותה, היא מבינה שחייה בסכנה, ומתלווה אל פרנק.
הסוכן ויליאם קופר (קארל אורבן) מונה לחסל את פרנק. פרנק מגייס את חבריו הגמלאים לטובת המשימה. תחילה הוא מבקר אצל חברו ג'ו מת'סון (מורגן פרימן), המתגורר בבית אבות בניו אורלינס וחולה בסרטן. ג'ו מגלה לו שיחידה שהייתה אמורה להתנקש בחייו גם אחראית לרצח עיתונאית. לאחר מכן הם נפגשים עם מרווין בוגס (ג'ון מלקוביץ') שעוזר להם לברר על יחידת החיסול. הם מגלים שליחידה יש רשימת חיסול שפרנק ועוד כמה מחבריו נמצאים בה והיא קשורה למשימה בגואטמלה בשנת 1981 שהם היו מעורבים בה. מאוחר הם נפגשים עם הצלפית ויקטוריה (הלן מירן) שמצטרפת למשימתם.
הם מגיעים לאלכסנדר דאנינג (ריצ'רד דרייפוס), האדם היחיד ברשימה שלא נהרג, חוקרים אותו ומגלים שמי שעומד מאחורי ההתנקשויות הוא סגן נשיא ארצות הברית, רוברט סטנטון (ג'וליאן מקמהון), שמנסה לטייח את הסיפור של גואטמלה שבו פעל כפשע מלחמה. לאחר צאתם מביתו של דאנינג הם נקלעים למארב שבו ג'ו נהרג ושרה נחטפת.
לאחר מכן פרנק וחבריו מצליחים לחטוף את סגן הנשיא ופרנק יוצר קשר עם קופר במטרה לשחרר את שרה. קופר מגיע למפגש שבו מתבררת לו האמת, והוא מתייצב לצדו של פרנק נגד דאנינג וסטנטון, והחבורה ניצלת.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ-70% מבין 120 ביקורות שנסקרו, ציינו את הסרט לחיוב. בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-22.5 מיליון דולר, מה שמיקם אותו כסרט השני ברשימת הסרטים בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר בשבוע זה, אחרי "ג'קאס 3". נכון ל-24 בנובמבר 2010 הסרט הכניס כ-90 מיליון דולר בארצות הברית ולמעלה מ-100 מיליון דולר ברחבי העולם.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין כריסטוף בק, אשר סירב לשוב להלחין את המוזיקה לסרט ההמשך והוחלף במלחין הידוע אלן סילבסטרי.
BWA
BWA היא תוכנה המשמשת לעימוד רצפים (alignment) כנגד גנום ייחוס גדול, כמו הגנום האנושי. עימוד הרצף שהתוכנה מבצעת הוא שמרני ויאפשר התאמה רק אם היא קיימת. לתוכנה יש שני רכיבים עיקריים, אחד לקריאת רצפים הקצרים מ-150bp והשני לקריאת רצפים ארוכים יותר.
מצבי BWA
לBWA יש מצבים שונים המותאמים לאורכי רצף שונים: מיועד לקריאה של רצף Illumina עד 100bp. מיועד לקריאה של רצפים ארוכים יותר הנעים בין 70bp ל-1Mbp, בעל תמיכה בקריאה ארוכה ועימוד מפוצל. בעל תכונות דומות לBWA-SW, אך זוהי הגרסה העדכנית ביותר, גרסה זו מומלצת לשאילתות באיכות גבוה מכיוון שהיא מהירה ומדויקת יותר. ל-BWA-MEM יש גם ביצועים טובים יותר מ-BWA-backtrack עבור קריאות Illumina של 70-100bp.
פקודות BWA-MEM
יצירת תיקייה ומעבר אליה: יצירת האינדקס: דוגמת הרצה:
שורת ההרצה מכילה את הפרטים הבאים :
אייבי + בין
אייבי + בין" (באנגלית: Ivy + Bean') היא סדרת ספרים לילדים שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית אנני ברוז (Annie Barrows) ואוירה על ידי המאיירת סופי בלקול. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2012 בתרגומה של עטרה אופק, בהוצאת כתר. הסדרה מתארת את עולמן של אייבי ובין- שתי נערות דעתניות שלא מסתדרות, ובכל זאת משהו מחבר ביניהן והופך אותן לבלתי נפרדות. יחד הן חוות הרפתקאות שונות, מסתבכות בצרות ושומרות אחת על השנייה. עד עתה יצאו לאור שנים עשר ספרים וספר בונוס אחד. הספרים כוללים איורים, אך אינם ספרי תמונות; רמת הקריאה מתאימה לקוראי בית ספר יסודי. נכון לינואר 2022, ישנם שנים עשר ספרים בסדרה.
ספר הבונוס נקרא "אייבי + בין + אני - ספר השלימו את החסר", בו ישנן שאלות וניתן למלא פרטים אישיים.
תקציר העלילה
בסיפורים, אייבי (ילדה שקטה ואינטלקטואלית) ובין (ילדה סוערת ופרועה) הופכות במהירות לחברות טובות למרות השוני ביניהן וחוסר הרצון הראשוני שלהן לחבב זו את זו. שתיהן ילדות בנות 7 שמתגוררות ברחוב ללא מוצא בסביבה פרברית ברחבת פנקייק, בעיירה ששמה לא מוזכר. בכל ספר הן נקלעות להרפתקאות פרועות חדשות עם שאר הדמויות בשכונה.
עיבודים
בשנת 2020 הוכרז כי נטפליקס תעבד את הספרים לסרט לייב אקשן. בסרט יככבו ג'סי טיילר פרגוסון (Jesse Tyler Ferguson), ג'יין לינץ' (Jane Lynch), סשה פיטרס (Sasha Pieterse), ניה ורדלוס (Nia Vardalos), ג'ייסי דוטין (Jaycie Dotin), גארפילד ווילסון (Garfield Wilson) ומארסי טי האוס (Marci T. House). שלושה סרטים יצאו בשנת 2022.
סבב ה-WTA
סבב ה-WTA הוא סבב טניס ברמה עולמית לנשים המאורגן על ידי התאחדות טניס הנשים (ה-WTA). הסבב בדרג השני אחריו הוא סבב ה-WTA צ'לנג'ר והסבב בדרג השלישי הוא סבב הטניס העולמי של ה-ITF לנשים. סבב הגברים המקביל הוא סבב ה-ATP.
תחרויות
טורנירים בסבב ה-WTA מחולקים למספר דרגות, בהתאם לכמות הנקודות המחולקת בהם: WTA 1000 (WTA 1000 tournaments), WTA 500 (WTA 500 Tournaments) וWTA 250 (WTA 250 Tournaments). בנוסף, ה-WTA גם אחראי על סבב הצ'לנג'ר (WTA Challenger Tournaments), עבור טניסאים שמדורגים נמוך מכדי להתקבל לטורנירים בסבב ה-WTA. טורנירי גראנד סלאם, טורניר הטניס האולימפי, גביע דייוויס, גביע הופמן וסבב הטניס העולמי של ה-ITF לנשים (רמה מתחת לסבב הצ'לנג'ר - נקרא גם "טורניר הפיוצ'ר") אינם מאורגנים על ידי ה-WTA, אלא על ידי ה-ITF או הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC).
עונת התחרויות בסבב WTA מתחילה בראשית ינואר ומסתיימת באמצע נובמבר. בתקופה שבין אמצע נובמבר ותחילת ינואר אין טורנירי ATP אך יש טורנירי צ'לנג'ר וטורנירי פיוצ'ר. במהלך העונה יש שבוע ללא טורנירי ATP, כי בו מתקיימים משחקים בגביע דייוויס. בשבועות שבהם מתקיימים טורנירי מאסטרס לא מתקיימים טורנירי ATP נוספים, אך בשאר השבועות יש לרוב 2–3 טורנירים במקביל.
שמונת הטניסאים ושמונת הזוגות שזכו במירב הנקודות במהלך השנה, מוזמנים לשחק בטורניר האחרון בעונת הטניס של סבב ה-WTA, גמר ה-WTA.
צמרת דירוג ה-WTA
להלן עשר הטניסאיות בצמרת הדירוג (נכון ל־16 בינואר 2023) :
ישראליות בסבב ה־WTA
לאורך ההיסטוריה השתלבו ישראליות רבות בסבב. שיאנית המדורגות לנשים היא שחר פאר, שבשיאה דורגה במקום ה-11 בעולם בסבב היחידים - שהוא דירוג שיא של כל הזמנים לדירוג יחיד בקרב שני המינים, כמו כן העפילה לשלב רבע הגמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם, והישראלית היחידה שהעפילה לגמר הזוגות בנשים בגראנד סלאם. שחקניות בולטות נוספות הן אנה סמשנובה שדורגה במקום ה-15 ביחידות, ציפי אובזילר שדורגה בשיאה במקום ה-75 ליחידות ויוליה גלושקו שדורגה בשיאה במקום ה-79 ליחידות ו-109 בזוגות.
טנסיאיות פעילות בדירוג
נכון ל-11 באוקטובר 2022.
היסטוריית הגראנד סלאם
נספר רק מתחילת עידן התחרויות הפתוחות כמות הופעות בגמר ובחצאי הגמר של הגראנד סלאם לנשים: סטטיסטיקות של כמות ניצחונות ואחוז ניצחונות בטורנירי הגראנד סלאם בסבב ה-WTA:
המאה ה-3 לפנה"ס
המאה ה-3 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 300 לפני הספירה והסתיימה בשנת 201 לפני הספירה. זוהי המאה השלישית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
במהלכה הופצה התרבות היוונית ברחבי העולם ההלניסטי, שצמח על האימפריה האדירה שכבש אלכסנדר הגדול, ונוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה.
מאבקים רבים התרחשו בעולם ההלניסטי המפולג, כשמקביל התגבשה רומא ככוח החזק באיטליה וכמעצמה אזורית אימפריאליסטית.
במאה זו שגשגה האימפריה המאורית, האימפריה הגדולה הראשונה של דרום אסיה. רעיונות תרבותיים שנבעו באזור הודו במאות הקודמות, כמו הבודהיזם (מהמאה ה-6 לפני הספירה) וערכים ברהמינים שונים, מופצים בתקופה זו וזוכים להשפעה על אנשים ומקומות רבים.
דרגון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
א-זאהר
אַ-זאהִר בִּאַמְר אללַּהּ אַבּוּ א-נַּסר מֻחַמַּד בְּן אַחְמַד א-נַּאסר (בערבית: الظاهر بأمر الله, أبو النصر محمد بن أحمد الناصر; תרגום הלקב: הנגלה במצוות האל; 1176–10 ביולי 1226) היה הח'ליף העבאסי השלושים וחמישה.
א-זאהר היה בנו של הח'ליף א-נאצר ומונה להיות יורשו בשנת 1189. בהמשך שינה א-נאצר את דעתו וקבע כי בנו הצעיר עלי יירש אותו, אולם משנפטר עלי בשנת 1215 לערך, ובהיעדר בנים זכרים אחרים, חזר א-זאהר להיות היורש המיועד. ההיסטוריון אבן אל-אתיר מתאר כי בעת היותו יורש העצר, הושם א-זאהר תחת השגחה ושמירה, כך שלא עלה בידו לעשות דבר בעצמו.
א-זאהר עלה לכס הח'ליפות בשנת 1225 ושלט כתשעה חודשים עד מותו. בהיסטוריוגרפיה האסלאמית הוא התאפיין במוסר גבוה, עת תואר כירא אלוהים, אדיב, צודק ועדין. יחד עם זאת, מבחינה פוליטית הוא לא מילא תפקיד חשוב ולא הייתה לו השפעה ראויה לציון. ירש אותו בנו, הח'ליף אל-מסתנצר הראשון.
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי (באנגלית: The Court of Justice of the European Union, בראשי תיבות: CJEU, בצרפתית: La Cour de justice de l'Union européenne, בראשי תיבות: CJUE; נקרא בעבר "בית הדין האירופי לצדק", באנגלית: The European Court of Justice, בצרפתית: la Cour de justice des Communautés européennes), הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי. בית הדין הוקם ב-1952 ומקום מושבו בלוקסמבורג. הוא הסמכות העליונה לפירושן של אמנות האיחוד האירופי ושל חקיקת המשנה של האיחוד ובכך הוא מבטיח את יישומן האחיד בקרב המדינות החברות. תפקידו של בית הדין הוא להבטיח שהמדינות החברות ומוסדות האיחוד ימלאו את חובותיהם על-פי משפט האיחוד האירופי, וכן שמוסדות האיחוד לא יחרגו מסמכותם וגם לא יפגעו בזכויות היסוד של אזרחי האיחוד.
רקע
בראשית דרכו, בשנת 1952, בית הדין שימש כבית המשפט של קהילת הפחם והפלדה האירופית. בשנת 1957, עם הקמתן של קהילת האטום והקהילה הכלכלית האירופית, הוסכם שבית הדין ישרת את שלוש הקהילות גם-יחד. בכך קיבל את סמכויותיו הרחבות יותר וההכרה בו כבעל השפעה ויכולות אכיפה.
סקירה
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, על סמכויותיו הנרחבות כלפי המדינות החברות, מוסדות האיחוד ואזרחיו, מהווה תופעה ייחודית בזירת המשפט הבינלאומי, אשר מייצגת אולי יותר מכל את ההבדל הגדול שבין האיחוד האירופי לבין הסכמים וארגונים בינלאומיים אחרים.