cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנוקמות הלסביות
בליעת אש
השימוש באש ובליעת אש הפכו לסמל של הנוקמות הלסביות, והתפשטו מן הקבוצה הניו-יורקית לקבוצות רבות אחרות. ה"ניו יורק טיימס", באחד ממאמריו המעטים על הנוקמות, הסביר: "[בליעת האש] צמחה מטרגדיה. בשנה שעברה נשרפו למוות בסאלם, אורגון, לסבית והומוסקסואל, האטי מיי קוהנס ובריין מוק, לאחר שבקבוק תבערה הושלך לדירתם המשותפת. חודש לאחר מכן, בליל כל הקדושים, בערב לזכר הקורבנות בניו יורק, הגיבו הנוקמות (שרק החלו להתארגן באותה עת) על מותם. הן בלעו אש תוך כדי שהן מזמרות, כפי שהן עושות עד היום: 'האש לא תכלה אותנו, ניקח אותה ונהפוך אותה לשלנו.'" בהמשך צעדו הנוקמות ובידן לפידים מווסט וילג' אל השדרה החמישית ובמהלך הצעדה שרפו שלטים שנשאו שמות של הצעות חוק אנטי-לסביות ואנטי-הומוסקסואליות, האחראיות לדעתן לליבוי האלימות ההומופובית. במצעד הדייקיות בוושינגטון שנערך במהלך חגיגות יום השנה של הלסביות וההומוסקסואלים ב-1993, הנוקמות הלסביות בלעו באש מול הבית הלבן, מוקפות בהמון של כ -20,000 לסביות.
מצעד הדייקיות
לדברי שרה שולמן, אחת המייסדות של הנוקמות הלסביות "ב-1993 בוושינגטון, ייסדו הנוקמות הלסביות בשיתוף עם ACT-UP Women's Network את מצעד הדייקיות הראשון שהשתתפו בו 20,000 נשים, שצעדו יחדיו ללא אישור. נשים אלה הביאו אחר כך את המצעדים גם לערים ולמדינות שלהן ויצרו מסורת חדשה". ביוני 1993 התקיים שוב מצעד הדייקיות בוושינגטון, ובכך החלו הנוקמות הלסביות מסורת של קיום המצעד יום או יומיים לפני מצעד הגאווה הלהט"בי. מצעד הדייקיות הניו-יורקי השני שהתקיים במקביל ליום השנה למהומות Stonewall, המשחקים הגאים הרביעיים וכנסים בינלאומיים לזכויות אדם, היה למעשה מצעד דייקיות בינלאומי, שמשך 20,000 צועדים מכל רחבי העולם. מסורת מצעד הדייקיות ממשיכה בערים רבות, כולל מקסיקו סיטי.
סניפים
בימי השיא של הקבוצה היו לנוקמות הלסביות כחמישים וחמישה סניפים עצמאיים. לבד מן המחויבות המשותפת שלהן לנראות לסבית, רבות קיימו מצעד דייקיות בשבת לפני מצעד הגאווה הלהט"בי. בארצות הברית קמו קבוצות באטלנטה, בולטימור, בוסטון, שיקגו, סינסינטי, גיינסוויל, לאנסינג מישיגן, מיניאפוליס, נורת'המפטון, מסצ'וסטס, פילדלפיה, רוצ'סטר, סן פרנסיסקו וניו אורלינס. הסניף הבריטי של הקבוצה נוסד בשנת 1994 על ידי חברי OutRage! אחת הפעולות המפורסמות שלהן הייתה התערבות לטובתה של סנדי טוקסוויג אשר פוטרה ממופע הצדקה "הצילו את הילדים" לאחר שיצאה מן הארון. בעקבות מחאות שאורגנו על ידי הנוקמות הלסביות הוא זכה להתנצלות.
יהדות אוגנדה
יהדות אוגנדה כוללת קהילה של שבט אבאיודאיה הטוענת כי הם ממוצא יהודי. בנוסף הייתה באוגנדה, עד לקבלת עצמאותה קהילה של כ-40 משפחות. חלקם היו פקידים יהודים שעבדו עבור ממשל אוגנדה הבריטית, וחלקם היו סוחרים יהודים, יוצאי יהדות קוצ'ין. כמה מאות ישראלים התגוררו באוגנדה עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים עם המדינה בתחילת 1972. הקהילה הישראלית כללה עובדים של "סולל בונה" וחברות נוספות שפעלו במדינה, ואנשי מערכת הביטחון שסיפקו סיוע ביטחוני והדרכה לצבא אוגנדה.
אבאיודאיה
אַבָּאיוּדָאיָה היא קבוצה אתנית מגויירת במזרח אוגנדה המהווה את רוב יהדות אוגנדה. בשנת 2002 הגיעה משלחת של רבנים קונסרבטיבים מארצות הברית שערכו גיור לחברי הקהילה. נכון ל-2012, הקהילה מוכרת כיהודית על ידי רבנים מהיהדות הרפורמית והקונסרבטיבית, אך לא מהזרם האורתודוקסי, שאינם מכירים בגיור שאינו אורתודוקסי. בינואר 2021, קבע משרד הפנים שאין להכיר בקהילת יהודי אוגנדה כזכאית לעלות לישראל מתוקף חוק השבות, על אף שהיא כבר הוכרה ככזו על ידי הסוכנות היהודית ב-2016.
מינהל הביטחון הלאומי (אפגניסטן)
מינהל הביטחון הלאומי (בפאשטו: د ملي امنیت ریاست, בדארי: ریاست امنیت ملی) היה שירות המודיעין של אפגניסטן והגוף העיקרי לביצוע פעילות המודיעין משנת 2002 עד 2021.
היה מדווח ישירות לנשיא האספה הלאומית של אפגניסטן והיווה לזרוע הממשלתית לענייני ביון וביטחון. לגוף היו כשלושים יחידות טריטוריאליות ברחבי אפגניסטן והוא מנה בין 15,000 ל-30,000 איש, שהוכשרו על ידי המשרד לביטחון המולדת האמריקאי ובמרכזי ההדרכה של ברית נאט"ו. הגוף פעל בכפיפות לכוחות הביטחון הלאומיים ודיווח ישירות לנשיא אפגניסטן.
בקיץ 2021 איבד מכוחו עם כיבוש קאבול במהלך מתקפות הטליבאן. ב-26 באוקטובר 2021 משטר הטליבאן הודיע על הקמת מינהל המודיעין הכללי (בפאשטו: ریاست عمومی استخبارات), כגוף יורש למינהל הביטחון הלאומי.
ידוויגה, מלכת פולין
ידוויגה לבית אנז'ו (בפולנית: Jadwiga Andegaweńska; 3 באוקטובר 1373 – 17 ביולי 1399) הייתה שליטת פולין בין 1384 (מגיל 11) ועד למותה. ידוויגה הייתה בת לשושלת הקפטית של בית אנז'ו והייתה בתו של לאיוש הראשון מלך הונגריה ופולין ושל אשתו, אליזבתה מבוסניה. אחותה הייתה מריה מלכת הונגריה. בפולנית היא מכונה ידוויגה; במספר שפות אחרות, כולל גרמנית, הונגרית ואנגלית "הדוויג" ובלטינית הדוויגיס.
בנוסף להיותה מלכת פולין היא נחשבת מאז 1997 לקדושה נוצרייה ולפטרונית של מלכות ריבוניות (כלומר, נשים שהן עצמן שליטות, ולא נשותיו של השליט).
ידוויגה נולדה בבודה. היא נקראה על שם הדוויג מאנדכס. בגיל 11 התייתמה והפכה למלכת פולין ובגיל 13 השיאה אותה אמה, העוצרת שלה, ליוגאילה, נסיך ליטאי שהמיר דתו לקתוליות לשם כך והפך למלך פולין ובהמשך ייסד את השושלת היגלונית שתמשול על פולין וליטא. ידוויגה מתה בקרקוב בגיל 26.
יוסף קרלר
יוסף קֶרְלֶר (בכתיב יידי: קערלער; בכתב רוסי: Иосиф Керлер; 7 באפריל 1918, האיסין, פודוליה, האימפריה הרוסית – 3 בדצמבר 2000, ירושלים) היה משורר יידי סובייטי-ישראלי.
ביוגרפיה
יוסף קרלר (קערלער) נולד בהאיסין שבפודוליה, באימפריה הרוסית (כיום במחוז ויניצה באוקראינה). בשנים 1930–1934 התגורר עם הוריו בקולחוז יהודי בקרים. בשנים 1934–1937 למד בתיכון יהודי למכונאות באודסה. שם גם למד ספרות יידיש וכתיבה יוצרת. ב-1935 החל לפרסם שירה בעיתון "אָדעסער אַרבעטער". ב-1937–1941 למד בסדנה תיאטרלית שליד "גאסעט" (התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה), ובסיומו התגייס לחזית המלחמה כחייל מתנדב בצבא האדום. ב-1944 שוחרר לאחר פציעה קשה. באותה השנה התפרסם ספרו הראשון, "פאר מיין ערד", בו שולבו בעיקר שיריו מחזית המלחמה. המשורר היה חבר במערכת ביטאון הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, "אייניקייט" ("אַחְדוּת"), ובביטאון איגוד הסופרים בברית המועצות, "סאוועטיש היימלאנד" ("המולדת הסובייטית"). למד בפקולטה לפילולוגיה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה (מ.ג.או.). ב-1947 עבר לבירוביג'ן, שם עבד בעיתון "ביראבידזשאנער שטערן" ("כוכב בירוביג'ן" – כשם העיתון בשפה הרוסית ״כוכב בירוביג'ן״). ספרו השני שנמסר לדפוס לא התפרסם מעולם: באפריל 1950 נעצר משום שפרסם בעיתון מחאה על כך שהשלטונות נתנו הוראה להפסיק ללמד יידיש בבתי הספר של המחוז היהודי האוטונומי. הוא נידון לעשר שנות מאסר במחנה מהדרגה הקשה בגין פעילות "בורגנית-לאומנית", והוגלה לווֹרְקוּטָה (Воркута) שברפובליקת קומי, מעבר לחוג הארקטי.
ב-1955 זוּכּה קרלר, וחזר למוסקבה, בה יצא לאור בשנת 1957 קובץ שיריו בתרגום לרוסית: "הכרם של אבי" (ברוסית: Виноградник моего отца). חלק מן השירים בספר זה היו אלה שכתב בהיותו במחנה המעצר, והוא הסווה אותם כשירים מן הגטו הנאצי. בשנת 1965 התפרסם "רוצה להיות טוב-לב" (ברוסית: Хочу быть добрым). בהיעדר עיתונות ביידיש (כתב העת ,סאוועטיש היימלאנד" הופיע רק ב-1961) כתב קרלר קטעים פופולריים ושירים לזמרים ושחקנים ידועים. טקטסים שלו הולחנו על ידי זינובייב קומפניץ, מ. טבצ'ניקוב, ולדימיר שאינסקי ואחרים. שירים אלה בוצעו על ידי הזמרים היהודים הנודעים, בהם נחמה ליפשיץ, אנה גוזיק, מיכאל אלכסנדרוביץ', מיכאל אפלבאום וזינובי שולמאן, והופצו בתקליטים.
בשנות השישים התחיל קרלר במאבק על היציאה לישראל, פרסם שירים בגלוי, תחת שמו, בעיתון האמריקאי בשפה היידית "פארווערטס" ("קדימה"), בכתב העת הישראלי "די גאלדענע קייט" ("שרשרת הזהב"), וב"סאמיזדאט" (Самиздат) היהודיים. שירו על-אודות תחילת מלחמת ששת הימים פורסם בעיתונות הישראלית למחרת יום חיבורו. בשנת 1970 קרא קרלר בפני קבוצת עיתונאים זרים את מכתבו הפתוח לממשלת ברית המועצות ובו דרישה לאפשר ליהודי ברית המועצות חופש עלייה.
במרץ 1971 עלו יוסף קרלר ומשפחתו לישראל, ותוך זמן קצר יצא בה לאור ספרו, אשר הועבר מברית המועצות עוד קודם: "געזאנג צווישן ציין" (עם הקדמה מאת דב סדן; זכה בפרס איציק מאנגר). ספר זה כלל כמעט את כל השירים שכתב קרלר בגולאג. לאחר מכן התפרסמו הקבצים "זעט איר דאך" (1972), "צוועלפטער אויגוסט 1952" (1978; על רצח פעילי התרבות היהודית בברית המועצות), "די ערשטע זיבן יאר" (1979), "הימלשאפט" (1986), "געקליבענע פראזע" (1991), "אבי געזונט" (1993), "שפיגל כתב" (1996; קובץ השירים המשותף עם בנו, בוריס קרלוב) ו-"דווקא איצט" (2005).
את יצירתו של קרלר מייחדים כנות הרגש הקרובה לשירה העממית, בהירות הדימוי הפואטי ומתח רגשי גבוה. שיריו תורגמו לשפות עברית, רוסית, גרמנית, אנגלית, ספרדית, אוקראינית, הולנדית, פולנית ועוד. החל מ-1973 ערך קרלר שנתון בשם "ירושלימער אלמאנאך" (בשנות חייו האחרונות בשיתוף עם בנו דב בר (בוריס) קרלר). דב בר קרלר גם הוא משורר יהודי ביידיש ופילולוג (שמו הספרותי הוא בוריס קרלוב).
חירות דרמטית
חירות דרמטית (באנגלית: Dramatic license) היא מונח המתייחס בעיקר לאמנויות נרטיביות כגון: מחזאות, סיפורת ותסריטאות, ומשמעותו - החופש של מחבר היצירה לחצות את גבולות המציאות וההיגיון המוכרים לנו, ולברוא מציאות פנימית חלופית בתוך היצירה, המצייתת לחוקים אחרים.
היוצרים נהנים מחירות דרמטית הודות למוסכמת השעיית הספק, וזאת בתנאי שיהיו עקביים, יצייתו לחוקי המציאות הפנימית ביצירה ויעניקו לנמענים תמורה ראויה, בדרך כלל בדמות חוויה רגשית כלשהי.
דוגמאות:
סוג נוסף של חירות דרמטית הוא "חירות המשורר" (בלטינית: licentia poetica). מונח זה מתייחס לחופש הניתן למשוררים וסופרים לסטות ביצירתם מכללי הדקדוק והסגנון הנורמטיביים לשם השגת אפקט לשוני או מקצבי כלשהו. לדוגמה, אחת השורות בשיר "הנני כאן" של חיים חפר היא: "אני חולם וער בך בו בזמן", אף על פי שבעברית התקנית הפועל עו"ר אינו גורר אחריו מושא.
דוגמה נוספת היא ספרו של הסופר הצרפתי ז'ורז' פרק, "היעלמות" (La Disparition) (1969), שבה מושמטת בעקביות האות e. פרק היה חבר בחוג הספרותי אוליפו, שנעשה בו שימוש בשעשועי לשון כאמצעי אמנותי ואשר על חבריו נמנה גם הסופר איטלו קאלווינו.
אשקהן אגופיאן
אשקהן סרקיסובנה אגופיאן (ברוסית: Ашхен Саркисовна Агопьян; 1907 - ינואר 1986) הייתה חסידת אומות העולם ממוצא ארמני, שהצילה את אולגה, דינה ומניה רבינוביץ' בשואה.
קורות חיים
אשקהן נולדה בעיר יאלטה שבחצי האי קרים. בשנת 1942 היא התגוררה עם בעלה פארונק אגופיאן (Parunak) ועם שתי בנותיהם (צאגוי - Tsaggui, בת ה-13, ורומלה - Romella בת ה-10) בעיר אודסה שבאוקראינה, ברחוב סרובה מספר 41. פארונק התגייס לצבא האדום, ולימים התברר שהוא מת לאחר שחרור אודסה באפריל 1944. עד כיבוש אוקראינה על ידי הצבא הנאצי בשנת 1941, אולגה רבינוביץ' ושתי בנותיה הקטנות התגוררו בשכנות למשפחת אגופיאן. מכיוון שהבעלים של שתיהן שירתו בצבא, שתי הנשים נאלצו להתמודד עם קשיי פרנסה יומיומיים. לאולגה ולבעלה יעקב רבינוביץ' היו שתי בנות קטנות - דינה, שהייתה בת שלוש ב-1942, ומניה או מריה שהייתה בת חודשים ספורים. אשקהן ורבינוביץ' נהיו חברות טובות. רבינוביץ' נהגה לעיתים לשמור על ילדותיה של אשקהן, ואף בעדותה של דינה רבינוביץ' כאשר היא הייתה בת 80, היא מתייחסת לאשקהן כאל דודתה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לאחר המצור על אודסה ונפילתה של העיר לידי הצבא הנאצי, בנותיה של אולגה נכלאו ונשלחו לגטו, ואולגה בחרה לבוא איתן. אשקהן, השכנה והחברה המסורה, לא זנחה אותן. למרות הסיכון לחייה ולמרות קשייה הכלכליים והיעדר בעלה, היא מיהרה לגטו, עמדה על התנאים המזעזעים ששררו בו - רעב, מחסור באמצעים הגייניים, בתנאים סניטריים ובמקום לינה נאות. לאחר מכן נהגה לחזור אליו באופן קבוע, מצוידת בכסף שאספה ממקורביה, במזון, בשמיכה חמה ואף בחיתולים עבור מניה הקטנה. הכסף שנמסר לאולגה אפשר לה לשחד את שומרי הגטו הרומנים על מנת שיאפשרו לה לצאת מהגטו פעם בשבוע. אשקהן תמכה במשפחת רבינוביץ' באופן סדיר לאורך חודשים, ביחד עם שתי בנותיה שהיו בגיל ההתבגרות.
במהלך טרנספורט למחנה ההשמדה טרזיינשטט בקיץ 1942, אולגה הצליחה לנצל את המהומה, שיחדה את השומרים וברחה ביחד עם שתי בנותיה. לפי עדותה של דינה שהייתה בת 3, הבריחה התאפשרה באמצעות השומר הגרמני, שקיבל את השוחד מידי אולגה ובמקום להורגן, העמיד פנים שרדף אחריהן. כך הצליחו לצאת משורת המוות והוא ליווה אותם עד לביתן ברחוב סרובה מספר 41, אולם לתדהמתן גילו שנמצאו בו דיירים חדשים. אשקהן ושכן ממוצא גרמני, בשם ביליץ' (Bilich) עזרו לאולגה ולבנותיה למצוא מקלט במרתף הבניין, ששימש לאחסון פחם. מקום מסתור זה שימש כביתן במשך 18 החודשים הבאים, עד תום הכיבוש הנאצי. השכן ואשקהן ניקו חלק קטן ומוסתר מהמרתף ושמו בו מיטות מאולתרות מארגזי עץ. המרתף היה קר מאוד, לח, מאובק ומלא חולדות. בנותיה של אשקהן נהגו לרדת למרתף ולספק למשפחת רבינוביץ' אוכל ותרופות. לעיתים, כשמזג האוויר הפך למסכן חיים, אשקהן אירחה את אולגה ובנותיה בדירתה ובכך הצילה אותן פעם נוספת. אשקהן הייתה מודעת לכך, שהיא סיכנה את עצמה מאוד, מאחר שהחוק הנאצי אסר לחלוטין על עזרה ליהודים ואזרחים קיבלו עידוד להלשין ולדווח לרשויות כשגזר דין מוות מרחף מעל ראשם. אשקהן נרתמה לעזרה למרות מצבה הכלכלי הקשה שלא הספיק לצרכים הבסיסיים של משפחתה. היא סיפקה למסתתרות מזון ותרופות, וזאת בנוסף לעול הכלכלי שנבע מפציעת בתה מניה, שעינה הוסרה לאחר פציעתה על ידי חלון שהתנפץ במהלך ההפצצות.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה, יעקב רבינוביץ' חזר הביתה והתאחד עם משפחתו. בעלה של אשקהן לא חזר. השכן הגרמני נעלם מביתו לפני שחרורה של אודסה ועקבותיו אבדו. הבת דינה רבינוביץ' נישאה לאדם ממוצא ארמני, שבצירוף מקרים יוצא דופן שמו היה גם כן אגופיאן, אף על פי שלא היה לו קשר דם למשפחתה של אשקהן.
צאגוי, בתה של אשקהן אגופיאן, דיווחה ליד ושם כי אמה הצילה יהודייה נוספת, בשם פולינה שמיס, אליה התוודעה במהלך ביקוריה בגטו אצל אולגה. פולינה היגרה לארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20, ועקבותיה נעלמו לאחר שהקשר שלה עם משפחת אגופיאן נותק.
הכרה והנצחה
ב-17 בינואר 2010, יד ושם הכיר באשקהן אגופיאן כחסידת אומות העולם בעקבות פנייתה של דינה רבינוביץ' בשנת 2009, בה תמכה צאגוי אגופיאן. באותו הזמן, דינה עדיין התגוררה באותו הבניין בו הסתתרה בתקופת השואה.
Barbie Tingz
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-25 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מיאנז' וג'רמי ריד והופק על ידי אותם השניים גם כן. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מחצי מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אהרן טורקניץ
אהרן טוּרקֶניץ (תרל"ג, 1873 – תש"ד, 28 בפברואר 1944) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי הפועל הצעיר, חבר הוועד המרכזי שלה, ועורך עיתון "הפועל הצעיר" בדפוס בשנתו הראשונה, ומחנך עברי בגליל.
ביוגרפיה
אהרן בן חנה דבורה וישראל טורקניץ נולד בשנת 1873 בעיירה פינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא), וגדל בחצר של חסידות קרלין. התחנך בחדרים ובתלמודי תורה, ולמד בישיבה, אך בגיל 18 הסיר מעליו כל סימן לדת. התמסר ללימודים עצמיים בספריות פינסק, העמיק בפילוסופיה, במדעי המתמטיקה והאסטרונומיה, רכש השכלה רבה בספרות ושירה רוסית, טולסטוי ופושקין, מאפו, מיכ"ל ומנדלי מוכר ספרים העבריים. נישא לגאולה. ב-1903, בטרם הגיעו לחוף יפו, התעכב באודסה ולמד באוניברסיטת אודסה קורסים מזורזים במקצוע שהתברר לו כדרוש בארץ ישראל - רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד במקצועו. ישב בקובל שבווהלין. בשנת 1904 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. גם בהגיעו ארצה המשיך להתפרנס כרופא שיניים מביתו שבנווה שלום, אך עיקר מרצו הופנה לפעילותו הציבורית.
ב-1905, זמן קצר לאחר עלייתו, היה מהגרעין המייסד של מפלגת הפועל הצעיר. ב-1907 נוסד עיתון "הפועל הצעיר". על רקע ידיעתו את השפה העברית על בוריה, התמנה כעורך העיתון עם הופעתו בדפוס, לצד זאב סמילנסקי: טורקניץ ערך את גיליונות א', ד', ו', ז' ו-ח'. בגיליונות אלה גם פרסם מאמרים משלו, אך משהפסיק לערוך, לא פרסם עוד. נהג לחתום, כמקובל בעיתון אז, בשם העט "נץ", האותיות האחרונות של שמו הפרטי ושם משפחתו. הוא מחברו של המאמר הראשי בגיליון הראשון: "העבודה הריאלית בא"י" (גיליון 1; ללא חתימה) באותו גיליון פרסם עוד שני מאמרים: "בנין וסתירה" (בחתימת "נץ"), ו"התחלה קשה" (בחתימת "אבי-ברק").
כעבור זמן קצר עבר לשפיה ואחר כך לראש פינה, ושם שימש כמורה לצד שמחה וילקומיץ. הם הקפידו על הוראת עברית מוקפדת ב"ניב הגלילי" לפי שיטת יצחק אפשטיין.
טורקניץ לימד בבית הספר לבנות בנווה צדק ובאופן ייחודי נהג להעביר חלק משיעוריו בגאוגרפיה, מתמטיקה או הנדסה בחצר בית הספר או במגרש סמוך, תוך שהוא ממחיש ומסביר הלכה למעשה את אופן מדידת השטח והחומר העיוני.
בתו יפה, גננת, נישאה לברוך בן-יהודה, שהיה מורה בבית הספר של אביה בראש פינה (בתם השלישית הייתה נתיבה בן-יהודה); בנו ישראל טורקניץ נישא ללולה; ובתו שולמית נישאה ב-1931 לזאב שיפמן.
טורקניץ נפטר בפברואר 1944, בגיל 70 משברון לב לאחר ששמע על שואת יהודי אירופה. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. אלמנתו גאולה נפטרה ב-1959, ונקברה לצדו.
פאפוס
פאפוס (ביוונית: Πάφος; בטורקית: Baf ובעבר: بافا) היא עיר חוף בחלק הדרום-מערבי של קפריסין ובירת מחוז פאפוס. פאפוס נחשבת למקום הולדתה המיתולוגי של האלה אפרודיטה. בתקופה היוונית-רומא העתיקה הייתה פאפוס עיר גדולה ומרכזית, ושימשה כבירת האי כולו. כיום נותרו בה שרידים ארכאולוגיים רבים, והיא מפורסמת בשל ארמון המושל הרומאי המצוי בה, בו קיימים פסיפסים רבים המהווים מוקד משיכה תיירותי. בשנת 1980 העניק אונסק"ו לעיר מעמד של אתר מורשת עולמית והעיר אף נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2017.
מיתוס ההקמה
שמה של העיר, לפי מיתוס הקמתה, קשור לאפרודיטה כיוון שפאפוס הייתה בתם (בגרסה אחרת של הסיפור: בנם) של פיגמליון וגלתיאה שהוקמה לתחייה על ידי האלה. מחבר הביבליותקה, שהיא האנציקלופדיה ההלניסטית המיוחסת בין השאר לאפולודורוס מאתונה, מתאר את הגנאלוגיה. פיגמליון היה מסור מאוד לאפרודיטה עד כדי כך שהוא העביר את הפסל שהוא יצר לארמונו והושיב אותו על הספה. בנוסף לפאפוס, גלתיאה ילדה לפיגמליון בת בשם מתארמה. קינייראס, ככל הנראה בנו של פאפוס או מי שהיה המחזר של מתארמה, הקים את העיר בחסותה של אפרודיטה ובנה בה מקדש גדול לכבודה. לפי אגדה נוספת שהשתמרה על ידי סטראבון, העיר הוקמה על ידי האמזונות. כאשר מנסים להתאים את קו הזמן של המיתוס לקו הזמן הכרונולוגי הרגיל, נובע שהעיר הוקמה באמצע האלף ה-2 לפנה"ס.
היסטוריה
בתחום חקר העתיקות יש שני מקומות הנקראים פאפוס: פאפוס הישנה (או פאפוס העתיקה) ופאפוס החדשה. העיר המודרנית שוכנת באתר הקרוי פאפוס החדשה.
לפי ממצאי הארכאולוגים, האתר שבו שוכנת פאפוס היה מאוכלס מאז תקופת האבן החדשה. האתר היה מרכז של קבוצה שסגדה לאפרודיטה ולאלוהויות קדם-הלניות אחרות. מקום הלידה המיתולוגי של אפרודיטה היה על האי, שבו הקימו המיקנים מקדש לכבודה במהלך המאה ה-12 לפנה"ס. שרידי הווילות, ארמונות, תיאטראות, מבצרים וקברים מהתקופות הקלאסית, הרומית וההלניסטית מקנות לאתר חשיבות היסטורית ואדריכלית גבוהה. הפסיפסים של נאה פאפוס (Nea Paphos) נחשבים לחלק מהפסיפסים היפים ביותר בעולם.
מבצר פאפוס נבנה על ידי ניקוקלס, המלך האחרון של פאפוס, בתקופת אלכסנדר הגדול. המבצר הפך את פאפוס לעיר הבירה של קפריסין בתקופה ההלניסטית במקום סלמיס, כיוון שאחד מיורשיו של אלכסנדר, תלמי הראשון, העדיף שבירת האי תהיה קרובה ככל האפשר לאלכסנדריה, בירת ממלכתו. התיאטרון המתוארך למאה ה-4 לפנה"ס נחקר על ידי אוניברסיטת סידני מאז 1995: חוקרי האוניברסיטה חשפו חלקים מהתיאטרון כגון שורות המושבים.
פאפוס העתיקה
פאפוס העתיקה, שכיום שוכן בה הכפר קוקליה (בטורקית: קוקלה - Kukla, או קונוקליה - Konuklia), שכנה על גבעה, במרחק של כ-10 סטדיות מהים. העיר הייתה קרובה לצוק זפיריום ומוצא הנהר הקטן בוקארוס. קוקליה היתה אתר האב של העיר פאפוס, כאשר בסוף תקופה הברונזה שינתה העיר את מיקומה, כמו ערים אחרות בקפריסין.
אפרודיטה בפאפוס
לפי המסורת היוונית אפרודיטה הגיעה לחוף פאפוס לאחר שהגיחה מהים. לפי פאוסניאס, מקור פולחן אפרודיטה בסוריה ומשם הגיע לפאפוס, ככל הנראה באמצעות הפיניקים. בתקופת הנוכחות הפיניקית בעיר, נעבדה מקבילתה הפיניקית של אפרודיטה עשתרת במקום, ומקדש אפרודיטה בעיר יוחס לאציל צורי בשם כנירַס. פולחן אפרודיטה נוסד לפני תקופתו של הומרוס (סביבות 700 לפנה"ס), כיוון שהחורשה והמזבח של אפרודיטה מוזכרים באודיסיאה. לפי הארכאולוגים, הקפריסאים סגדו לאלת פוריות לפני הגעת היוונים, במסגרת פולחן ששילב מאפיינים אגאיים ומזרח תיכוניים. צלמיות של נשים וקמעות שנמצאו באתר מתוארכים עד לתחילת האלף ה-3 לפנה"ס. הטמנוס (המתחם המקודש בו רוכזו כמה מקדשים ומזבחות) הוקם זמן מה לפני שהוקמו המבנים הראשונים בתקופת הברונזה המאוחרת: "הייתה המשכיות של פולחן אפרודיטה מימי קדם ועד שנת 391 כאשר הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון אסר לקיים את כל הפולחנים הפגניים והמקדש התדרדר למצב שבו הוא נמצא כיום.
פאפוס החדשה
פאפוס החדשה, שהיא העיר המיושבת כיום, הוקמה על חוף הים בקצה המערבי של קפריסין, והיה בה נמל ימי חשוב. העיר שוכנת כ-12 קילומטרים צפונית-מערבית לפאפוס העתיקה. גם לפאפוס החדשה יש מיתוס הקמה: לפי האגדה העיר הוקמה על ידי אגאפנור, מנהיג הארקאדיאנים במלחמת טרויה, שלאחר כיבוש העיר הגיע לחופי קפריסין בשל סופה שפגעה בצי היווני. אדם בשם אגאפנור מוזכר כמלכם של הפאפיאנים בקופלט יווני שהשתמר באנתולוגיה מקומית; גם הרודוטוס מזכיר בכתביו את קיומה של מושבה ארקאדיאנית בקפריסין. בדומה לפאפוס העתיקה, גם פאפוס החדשה אופיינה בסגידה לאפרודיטה, והוקמו בה מספר מקדשים מרשימים לכבודה. עם זאת, העיר העתיקה נחשבה לבכירה יותר, וסטראבון מוסיף ומספר שהדרך המובילה אליה מפאפוס החדשה הייתה עמוסה בעולי רגל מפאפוס החדשה ואף מערים אחרות בקפריסין.
במאה ה־8 לפנה"ס היתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני שלל צור. בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, ובינהם איתואנדר (אטוואנדרוס, שם יווני) מלך פפוס, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
כאשר סנקה כותב שפאפוס כמעט נחרבה ברעידת אדמה, לא ברור אם התכוון לעיר החדשה או לישנה. דיו קסיוס מציין שהעיר שוקמה על ידי אוגוסטוס, ונקראה בשם "אוגוסטה" לכבוד הקיסר; אף כי השם אוגוסטה מוזכר בכתובות עתיקות, השימוש בו היה מועט מאוד בהשוואה לשימוש בשם פאפוס.
על פי המסופר בספר מעשי השליחים בברית החדשה, לאחר ששאול התרסי וברנבא נחתו בסלמיס שבמערב קפריסין והכריזו על דבר האל בבתי הכנסת, הם נסעו לאורך החוף הדרומי של האי עד שהגיעו לפאפוס. המושל הרומי של קפריסין, סרגיוס פאולוס, שישב בפאפוס, המיר את דתו לאחר ששאול התרסי גרם למכשף אלימאס ללקות בעוורון זמני בגלל התנגדותו להשמעת בשורתו של ישו. החל ממאורע זה נודע שאול התרסי בשם פאולוס. טקיטוס תיעד ביקור של טיטוס הצעיר בפאפוס, לפני עלייתו לשלטון, ואת שאלותיו על ההיסטוריה והעתיקות של העיר. טקיטוס תיעד את העיר פאפוס הישנה והחדשה כאחת וציין כי השריד היחיד של האלה הוא אבן בצורה פירמידה, שמקורה ככל הנראה פיניקי. שרידים רבים של פאפוס החדשה מצויים במרחק כ-3 קילומטרים מהים. בולטים בהם שרידיהם של שלושה מקדשים שהוקמו על גבי תלים מלאכותיים.
היסטוריה פוסט-קלאסית
פאפוס איבדה במהירות את מעמדה הרם, בייחוד לאחר הקמת העיר ניקוסיה. העיר והנמל שלידה המשיכו להידרדר במהלך ימי הביניים ושלטון האימפריה העות'מאנית, וזאת במקביל לפריחתם של נמלי ניקוסיה ולרנקה.
העיר והמחוז סבלו מהגירה שלילית גם בתקופת שלטונה של האימפריה הבריטית, ורוב התושבים המקומיים עברו לערים אחרות כגון לימסול וניקוסיה, או היגרו אל מחוץ לקפריסין. האי והמחוז היו החלק הפחות מפותח של קפריסין עד 1974.
פאפוס המודרנית
לאחר 1974 החלה פעילות כלכלית מוגברת בעיר בכל התחומים, ובייחוד בתיירות. הצטמקותה של אוכלוסיית העיר והמחוז נעצרה, ובתקופות מסוימות האוכלוסייה אף גדלה. הממשלה השקיעה כספים רבים בסכרי השקיה ובתשתיות מים ודרכים. בנוסף, הממשלה תמכה בהקמתו של נמל התעופה הבינלאומי פאפוס שהוא נמל התעופה השני בגודלו בקפריסין. היוזמות הפרטיות התמקדו במלונאות, דיור, בניית בתים פרטיים והקמת תשתיות בידור.
פאפוס נבחרה להיות בירת התרבות של אירופה לשנת 2017, לצד העיר אורהוס שבדנמרק.
גאוגרפיה
פאפוס שוכנת לחופי הים התיכון, בדרום-מערב האי קפריסין. העיר כוללת שני חלקים עיקריים: פאפוס העיר בנויה על רמה נמוכה במרחק מה מהים, ובה נמצאים מרכז העיר, העיר הישנה ומרבית שכונות המגורים. קאטו פאפוס - פאפוס התחתית, הממוקמת ליד הנמל והים, כוללת את רוב האתרים הארכאולוגיים, המלונות והאטרקציות התיירותיות. שני הרבעים מחוברים על ידי שדרת פאולוס הקדוש שאורכה כ-2 קילומטרים, והיא הרחוב העמוס ביותר בעיר. השדרה מתחילה בכיכר קנדי שבמרכז העיר ומסתיימת מחוץ לנמל העתיק.
אתרים ידועים
ליד הנמל נמצא מבצר פאפוס שנבנה במקור כמבצר ביזנטי על מנת להגן על הנמל, ובמאה ה-13 שוקם על ידי הלוסיגנאנים, ופורק ב-1570 על ידי הוונציאנים שלא הצליחו להגן עליו מול האימפריה העות'מאנית. לאחר כיבוש האי על ידי העות'מאנים הם שיקמו וביצרו מחדש את המבצר. סאראנטה קולונס שליד הנמל היא טירה שנבנתה בשנים הראשונות של שלטון הלוסיגנאנים (תחילת המאה ה-12), במקום שבו שכנה ככל הנראה הטירה הביזנטית. טירה זו נחרבה, בדומה למבצר פאפוס, במהלך רעידת אדמה שהתרחשה ב-1222.
המורשת ההיסטורית של המקום היא כה חשובה עד כדי כך שאונסק"ו העניק מעמד של אתר מורשת עולמית לכל העיר. בין האוצרות שנמצאו ניתן למנות את הפסיפסים מבתי דיוניסוס, תזאוס ואיון, שהשתמרו בצורה טובה לאחר שהיו קבורים באדמה במשך 1,600 שנים. בנוסף, ישנה חשיבות רבה למערות ולקטקומבות, קברי המלכים, העמוד שאליו כביכול נקשר פאולוס לפני שהצליפו בו, התיאטרון האודאני, המוזיאון הביזנטי והמוזיאון הארכאולוגי המחוזי הכולל אוסף עתיקות קפריסאיות המתוארכות לתקופה המתחילה בתקופת האבן החדשה ומסתיימת בתחילת המאה ה-18. ליד התיאטרון נמצאים שרידי חומות העיר העתיקה, האגורה ובניין המוקדש לאל הרפואה אסקלפיוס.
רצפות הפסיפס של המבנים הללו מתוארכות לתקופה שבין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-5 והן נחשבות לדוגמאות טובות מאוד במזרח התיכון. בפסיפסים מתוארות בעיקר סצנות מהמיתולוגיה היוונית.
בעיר יש קטקומבות רבות המתוארכות לתקופה הנוצרית המוקדמת. הקטקומבה המפורסמת ביותר היא כנסיית סולומון הקדוש, שבה השתמרו כמה פרסקואים מהמאה ה-12. בכניסה לכנסייה גדל עץ קדוש הנחשב כמביא מזור לאנשים חולים התולים מתנות על ענפיו.
במרחק מספר קילומטרים מהעיר נמצא "סלע אפרודיטה" (Petra tou Romiou, מכונה גם "האבן של היוונים"). לפי האגדה אפרודיטה הגיחה מתוך גלי הים בנקודה זו. השם היווני, Petra tou Romiou, קשור לדיגניס אקריטאס, מגן הגבולות האגדי מהתקופה הביזנטית, שעיכב את הערבים על החוף. לפי האגדה הוא הרים סלע גדול (פטרה) באחד הקרבות וזרק אותו על אויביו. באזור של הסלע התרחשה בעבר תנופת פיתוח כאשר הוקם לידו אתר נופש בשם "גבעות אפרודיטה" ובו מגוון מתקנים כגון מסלול גולף ומגרשי טניס. "גבעות אפרודיטה" זכו לאזכור במגזין פורבס כאחד מחמשת מקומות הנופש הטובים ביותר בעולם כאשר נערכה ההצבעה על מקום הנופש הפופולרי ביותר בעולם.
ליד "סלע אפרודיטה" נמצאת פאפוס העתיקה שהייתה אחד מאתרי העלייה לרגל החשובים ביותר בעולם היווני העתיק, ובעבר גם עיר ממלכה בקפריסין. במקום זה נמצאים הריסותיו של מקדש אפרודיטה המפורסם, שהעתיקות מביניהן מתוארכות למאה ה-12 לפנה"ס. המקדש היה אחד ממקומות הסגידה והעלייה לרגל החשובים ביותר בעולם עד לאזור המאה ה-3 - המאה ה-4. המוזיאון, הנמצא באחוזה הלוסיגנאנית, הוא מוזיאון קטן יחסית, אך מכיל בתוכו ממצאים חשובים מהאזור.
ירוסקיפו הוא כפר השוכן במרחק קצר מהאזור המטרופוליטני של פאפוס, והוא מפורסם בשל כנסיית איה פאראסקבי בעלת חמש הכיפות, מוזיאון אמנות הסלע והרחת לוקום המיוצר בה במשך שנים רבות.
אקלים
האקלים בפאפוס הוא ים-תיכוני טרופי, כאשר כמויות המשקעים הגדולות ביותר יורדות בין אמצע נובמבר למרץ. בדרך כלל לא יורד גשם בקיץ, ובייחוד בחודשים יולי ואוגוסט שבהם הלחות מגיעה עד ל-85%.
בעיר כמעט ולא יורד שלג, ובדרך כלל הדבר מתרחש אחת ל-10 שנים, והכמויות שיורדות כמעט ואינן גורמות לשיבוש כלשהו בחיי היומיום. הפעם האחרונה שבה ירד שלג בכמות משמעותית הייתה בחורף 2001.
כל עונות השנה נחשבות כמתאימות לביקור באתרים התיירותיים ופעילויות חוץ אחרות. לעיתים, הקיץ עשוי להיות חם ולח מאוד. גלי חום נפוצים מאוד ורובם מתרחשים ביולי ואוגוסט, כאשר אוויר חם מגיע לקפריסין ממדבר סהרה. רק בימים הללו הטמפרטורה עולה מעל ל-35°C.
תחבורה
בעבר התנועה בפאפוס הייתה חופשית. אולם, לאחר תהליך העיור והגידול באוכלוסייה המצב השתנה. הבעיה העיקרית היא במרכז העיר, היכן שהדרכים הכפריות הקטנות לא מסוגלות למלא את תפקידן. הבעיות נובעות בעיקר מחיבורי כבישים שנותרו על הנייר, וכוללים את: החלק השני של הכביש העוקף הצפוני, הכביש העוקף המערבי, הכביש המוביל לשדה התעופה ושדרוג הדרך בין פאפוס לבין מפרץ האלמוגים.
התחבורה הציבורית בפאפוס מבוססת רק על אוטובוסים, המופעלים על ידי חברת אסטיקה לאופוריה פאפואו (יוונית: האוטובוסים העירוניים של פאפוס).
פאפוס לא הייתה מחוברת לכביש מהיר כלשהו עד שנת 2001. כיום ניתן להגיע אל העיר דרך הכביש A6 המחבר את פאפוס עם לימסול. ישנה תוכנית כי עד לשנת 2013 תושלם סלילתו של הכביש A7, המתחבר לפוליס, כך שעומס התנועה בפרוורים יוקל.
נמל התעופה
נמל התעופה הבינלאומי פאפוס (יוונית: Διεθνής Αερολιμένας Πάφου) שוכן במרחק 16 קילומטרים מהעיר, והוא נמל התעופה השני בגודלו במדינה (לאחר נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה). בנוסף לתפקידו כנתיב הגעה לפאפוס, הנמל משמש גם כנתיב הגעה לאתרי תיירות פופולריים, בעיקר בתקופת החגים, כגון לימסול ומפרץ האלמוגים.
במאי 2006 חכרה חברת נמלי התעופה הרמס בע"מ את הזכויות על בניית, פיתוח ותפעול נמלי התעופה של לרנקה ופאפוס לתקופה של 25 שנים. לפי התוכניות אמורה להסתיים בנייתו של טרמינל חדש עד סוף שנת 2008.
בכל שנה עוברים בנמל כ-1.5 מיליון אנשים.
ישנן תוכניות לבנות כביש בעל 4 נתיבים שיחבר את פאפוס ונמל התעופה, כך שהנוסעים והצוות לא יצטרכו לנסוע בכבישים B6 ו-E603, שבדרך כלל עמוסים מבחינה תחבורתית.
בשנת 2017 החלה חברת ריינאייר להפעיל קו טיסות יומי בין תל אביב לנמל התעופה בעיר. בנוסף לחברת ריינאייר החלו לפעול חברות נוספות המפעילות קו טיסות אם כי לא על בסיס יומי, בין החברות ניתן למצוא את חברת Tus Airways, Cyprus Airways ועוד.
הנמל הימי
נמל פאפוס, שתכולתו היא 300 סירות, משמש כמרינה קטנה וכמקום כינוס לדייגים. בנמל יש מסעדות ובתי קפה רבים, והוא אחת האטרקציות התיירותיות החשובות ביותר בעיר. החל מ-1998 נערך בכיכר הטירה פסטיבל לכבוד אפרודיטה בכל ספטמבר. ספינות מטען ושיט משתמשות בנמל לימסול הנמצא במרחק 60 קילומטרים. ישנן תוכניות לבנות מארינה בעלת תכולה של 1,000 סירות במרחק 10 קילומטרים בכיוון צפון, ליד חוף האלמוגים בקיסונרגה.
בתי חולים ומרכזים רפואיים
בפאפוס יש רק בית חולים כללי אחד, הנמצא באנאוורגוס במרחק 3 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז העיר. בית החולים נבנה על מנת להחליף את בית החולים הישן, ששכן בבניין ישן שנהרס זמן קצר לאחר פינויו. ישנן תוכניות להפוך את בית החולים למרכז אוניברסיטאי, כאשר תיפתח אוניברסיטת נאפוליס (Neapolis). בבית החולים יש ארבע קומות, שטחו הכולל הוא 25,000 מ"ר והוא מספק למטופליו מגוון שירותים החל מעזרה ראשונה ועד סריקת MRI. כאשר בית החולים נפתח ב-1992 הוא נחשב לאחד המרכזים הרפואיים הטובים ביותר במזרח התיכון, אך מאז התדרדר מעמדו. על מנת להתמודד עם אוכלוסיית העיר ההולכת וגדלה, חלק מהחצרות הפנימיות הוסב לחללים סגורים, וישנן תוכניות להרחבת בית החולים לכיוון שטח נוסף הסמוך אליו ומצוי בבעלותו. בבית החולים יש אודיטוריום המכיל 200 מקומות ישיבה, ובסמוך אליו נמצא מנחת מסוקים.
ספורט
לפאפוס יש היסטוריה עשירה בתחום הספורט, ובעיקר בכדורגל, כדורסל וכדורעף. מועדון ההתעמלות הפאפיאני נקרא קוריווס, והוא הבעלים (באמצעות ארגון האתלטיקה הקפריסאי) של האצטדיון המקומי הנקרא פאפיאקו ושל אולם הכדורעף והכדורסל הנקרא אפרודיטי. קבוצת הספורט המצליחה ביותר בפאפוס היא קבוצת הכדורעף, פאפיאקוס, שזכתה באליפות קפריסין שלוש פעמים (האחרונה ב-2006). מועדון הכדורגל העירוני נקרא AEP פאפוס. הקבוצה הוקמה בשנת 2000 ומשחקת בליגה הראשונה של קפריסין, כאשר את משחקי הבית שלה היא עורכת באצטדיון פאפיאקו ואת אימוניה במגרש בכפר בשם ירוסקיפואו. בשנת 2006 נערכה בעיר אליפות טנפין בבאולינג של חבר העמים הבריטי.
האתלט הפאפיאני המצליח ביותר בכל הזמנים הוא ככל הנראה סטיליאנוס קיריאקידס (1910–1987) (יוונית: Στυλιανός Κυριακίδης) שהיה רץ מרתון, וזכה במרתון בוסטון בשנת 1946. לפי הדיווח העיתונאי, לקראת סוף המירוץ הוא רץ ליד ג'ון קלי, כאשר אדם זקן שהיה חלק מהקהל צעק לעברו "עבור יוון, עבור הילדים שלך!" ונתן לו השראה להגביר את מאמציו ולנצח במירוץ.
מריה בבק
מריה בבק (בבלארוסית: Мария Бабак) הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, אשר הצילה מספר יהודים במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
חלק קטן מהניצולים חזרו להלוסק והשאר עברו להתגורר בערים אחרות בשטח ברית המועצות. הניצולים הקפידו להפגש מדי שנה בהלוסק על מנת להודות למריה על אומץ לבה ועל תרומתה להצלתם.
הכרה והנצחה
ב-2006 פנה מנדל רובינסון במכתב ליד ושם וביקש להכיר במריה בבק כחסידת אומות עולם. ב־6 במאי 2007, זכתה מריה בבק בתואר על תרומה להצלה של עשרת היהודים. טקס הענקת המדליה התקיים בשגרירות ישראל בבלארוס, ובנה של מריה קיבל את המדליה בשמה. שמה של מריה נחרט על קיר הכבוד של יד ושם.
דברי איוב
דברי איוב הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך המיוחס לאיוב, ששלח אותו כביכול לעתידים לגלות לבבל. בספר 53 פרקים קצרים למדי. הספר הוכרז כאפוקריפה ולכן לא נכלל בקאנון הכנסייתי.
שפת המקור וזהות המחבר
החוקרים סבורים כי הספר נכתב במקורו בעברית או ארמית, אולם אבד ונשמר רק בתרגום לקופטית מן המאה ה־5. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי, "מראשונים שבבעלי אגדה היה ומנכבדיהם". זמן חיבורו של הספר אינו ברור והוא כנראה במאה הראשונה לפני הספירה או במאה הראשונה לספירה. ישנם רמזים לקיומו של הספר בתלמוד.
תוכן הספר ומשמעותו
הספר מכיל זכרונות של איוב שהשמיע לבניו ובנותיו קודם פטירתו והעלה אותם על הכתב נריה. איוב מספר שהוא מדורו של אברהם, מצאצאי עשו, שמו האמיתי יובב, והוא מלכה של עוץ. נריה מוסיף סיום לדברי איוב המתאר את חלוקת רכושו לבניו ואת הסתלקותו המופלאה.
איוב היה מלך ממלכי אדום ועבדו של השטן. יחד עם זאת היה צדיק גדול במה שנוגע להתנהגות שבין אדם לחברו. כאשר הגיע לתובנה של אמונה באל אחד הלך וניתץ את פסלו של השטן. על כך נקם השטן באיוב כאשר קיבל מהאל רשות להכות את איוב ומשפחתו - רכושו כלה, בניו מתו, הוא הוכה בשחין ואשתו הפכה לשפחה. לאחר שעמד בניסיון, נשא אשה חדשה, שהיא, על פי הספר, דינה בת יעקב. ממנה העמיד איוב שבעה בנים ושלוש בנות שהיו כולם צדיקים גדולים. על בנותיו שרתה השכינה והן אמרו שירה לאלוהים בשיח מלאכי עליון.
על פי הספר הייתה הסתלקותו מופלאה מזו של כל צדיק אחר: בניו ובנותיו ראו במו עיניהם את היושב במרכבה הגדולה נוטל את נשמתו של איוב בידיו "וייקח את נפשו ויחבקנה בזרועותיו ויביאה אל המרכבה ויעף קדמה: וגוויתו עוטפה ותובא אלי קבר: ושלוש בנותיו הולכות בראש אזורות ואומרות שירה לאב".
דמיון לספרות אחרת
חלק מן העניינים המופיעים בספר מופיעים גם באגדות חז"ל. כך לדוגמה הסיפור על דינה שהייתה אשתו השנייה של איוב, או הסיפור על ארבעת הפתחים שעשה איוב בביתו כדי לקיים את מצוות הכנסת אורחים.
תקופת הספר
בספר דברי איוב אין שום ביטוי או אמרה המתאר את תקופת הזמן הוודאית. לפי הוצאת קורן סיפור איוב מתרחש בזמן תקופת אברהם ויצחק. לפי דבריהם הבינו זאת מהמקומות הנזכרים בספר זה.
עמירם לוין
ביוגרפיה
לוין נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן, אביו היה המחנך גדעון לוין.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בקיסריה.
שירותו הצבאי
התגייס לצה"ל בשנת 1965, ולאחר טירונות צנחנים החל מסלול לוחם בסיירת מטכ"ל בצוות בפיקודו של גיורא זורע ונחשב ללוחם הבולט בצוות. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר הפך למפקד צוות. בין חייליו היו הצייר מיכאל קובנר (בנו של אבא קובנר) ובנימין נתניהו. הוא נפצע מירי סורי ב-1966 ונכווה באורח קשה ב-1968 בתאונת אימונים. בהמשך שירת כמפקד פלגה ביחידה ולחם במלחמת ההתשה, ופיקד בין היתר על מבצע בולמוס 3. באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בביירות כמפקד חוליית אבטחה אשר פגעה בשומרי ראשו של יוסוף א-נאג'ר. במלחמת יום הכיפורים השתתף כסגנו של מפקד הסיירת גיורא זורע במבצע זנבר, בו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים ופגעו בשדה התעופה כותמיה. בהמשך המלחמה נפצע לוין ושבר את שתי רגליו במהלך פעילות היחידה בשדה התעופה פאיד שבמצרים, אף על פי כן לאחר חצי שנה בלבד פיקד על כוח היחידה שכבשה את שיא החרמון. לימים טען לוין כי הקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל אך סיפורו נבלע בשל מלחמת יום הכיפורים.
באסון מעלות במאי 1974 היה ראש החוליה הפורצת לשחרור בני הערובה, לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
בפיגוע במלון סבוי הגיע לאירוע וצורף לתכנון הפעולה לחילוץ הוא היה אחד ממפקדי הכוחות של היחידה שפרצו למלון. מאוחר יותר שימש כאחראי לתכנונים מבצעיים של סיירת מטכ"ל בענף המבצעים המיוחדים של אמ"ן (בדרגת רס"ן). בתפקיד זה נשלח ב-1976 לפריז לאחר חטיפת מטוס הנוסעים של חברת אייר פראנס על מנת לחקור את בני הערובה ששוחררו והעביר מידע שאפשר את התקדמות הכנות מבצע יונתן. לאחר מותו של יונתן נתניהו במבצע, החליפו כמפקד סיירת מטכ"ל, תפקיד בו נשא עד 1978. סופר על לוין שבפגישתו הראשונה עם הרמטכ"ל מוטה גור ועם ראש אמ"ן שלמה גזית הניח לפניהם כדור גלובוס קטן, ואמר כי יביא מודיעין מכל מקום שיסמנו עליו. כהונתו כמפקד היחידה נחשבה למוצלחת במיוחד.
בהמשך עבר לוין הסבה לשריון ומונה למפקד גדוד 74, אותו הוביל במלחמת לבנון הראשונה. במלחמה נפצע לוין ונפגע בעינו במהלך הקרב על כפר סיל. על האופן בו פיקד על גדודו בקרב עוטר לוין בצל"ש אלוף. בהמשך פיקד על חטיבה 670, על חטיבה 188, על עוצבת נתיב האש ועל עוצבת געש. שירת כראש מטה פיקוד הצפון, במרץ 1992 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני, באותה שנה מונה על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק כ"פרויקטור" למבצע של סיירת מטכ"ל לחיסול סדאם חוסיין שהסתיים באסון צאלים ב'. ב-1993 מונה לממלא מקום עוזר ראש אג"ם.
אלוף פיקוד הצפון
בתפקידו האחרון בצה"ל היה מפקד פיקוד הצפון, בין השנים 1994–1998. בתקופת פיקודו, בגיבוי הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק, החל צה"ל להתייחס ללחימה בחזבאללה כאל מלחמה לכל דבר ולתפוס את הארגון כארגון גרילה. בתקופתו הוקמה יחידת אגוז כיחידה מותאמת ללחימה בגרילה ובוצעו מבצעים מיוחדים רבים, ברצועת הביטחון ומעבר לה, לפגיעה במחבלים בדרום לבנון, ובהם מבצע שירת הצפצפה, מבצע טרף קל, מבצע נוף פראי ומבצע מרכבות האלים. באפריל שנת 1996 הוביל את יחידות הפיקוד במבצע ענבי זעם. תחת לוין בפיקוד הצפון שירתו מספר רב של קצינים ואישים בולטים, ובהם משה תמיר ונפתלי בנט, שהעידו כי למדו ממנו רבות.
לאחר שירותו הצבאי
לאחר שחרורו מצה"ל מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו למשנה לראש המוסד. בעת שירותו במוסד נוצרה יריבות בין לוין לראש המוסד אפרים הלוי, ולבסוף פרש לוין מתפקידו לאחר שהבין כי לא ימונה לראשות המוסד.
לאחר פרישתו מהמוסד כיהן בהתנדבות כיושב ראש החברה הלאומית לדרכים בישראל, ולאחר פרישתו כיהן כמנהל עסקים פרטיים בתחומי הטכנולוגיה והאבטחה. במלחמת לבנון השנייה ערך לוין ביקור בפיקוד הצפון וסייע לתא"ל ארז צוקרמן לתכנן את תוכנית התקיפה של אוגדתו כנגד מוקדי שיגור הרקטות שבליטני. לאחר המלחמה מונה לוין לחקור את תפקוד פיקוד הצפון במלחמה, במסקנותיו זיהה לוין כשלים בכל הדרגים הבכירים, ומתח ביקורת חריפה על הרמטכ"ל דני חלוץ. בשנת 2015 הביע תמיכה פומבית בארגון "שוברים שתיקה".
ביולי 2017 התמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות, אך כשבועיים לפני מועד הבחירות הסיר את מועמדותו והודיע על תמיכתו באבי גבאי. בינואר 2019 בתחילת מערכת הבחירות לכנסת ה-21 הסיר את תמיכתו בגבאי ועזב את מפלגת העבודה.
בשנת 2023 השתתף במחאה נגד הרפורמה המשפטית. בראיון שנתן באוגוסט 2023 אמר כי ביהודה ושומרון יש אפרטהייד וכי צה"ל מתחיל להיות שותף בפשעי מלחמה.
עג'מי (סרט)
עג'מי (בערבית: عجمي) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009 מאת ירון שני וסכנדר קובטי, שעלילתו מתרחשת בשכונה היפואית עג'מי. כל שחקני הסרט, שחלקם תושבי שכונת עג'מי במציאות (כולל הבמאי-שחקן סכנדר קובטי), הם חסרי ניסיון קודם במשחק. עלילת הסרט מבוססת על אירועים שהתרחשו במציאות. הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר, בהם בפרס הסרט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא זכה. שני וקובטי הכירו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים שם עשו פרויקט קצר משותף על שכונת עג'מי, בעקבותיו עבדו יחד יותר משבע שנים על כתיבת התסריט ובימוי הסרט, כולל סדנאות משחק והכנה לצוות השחקנים הלא מקצועיים.
עלילה
עלילת הסרט בנויה מחמישה פרקים ושוזרת באופן מורכב מספר סיפורים מקבילים, שמקום התרחשותם המרכזי הוא שכונת עג'מי שביפו. הגיבורים הם ברובם צעירים מוסלמים ונוצרים. בסרט יש הצצה על החברה הערבית רוויית הפשיעה האכזריות והשקרים. בני השכונה שקועים עד צוואר במעגלי פשעים אלימים, סחר בסמים ונקמת דם.
קו העלילה העיקרי מתאר את סיפורו של עומר, צעיר יפואי מוסלמי שבן משפחתו פצע בן למשפחת פשע מהדרום בעת שהאחרון פרץ למסעדתו, ודרש דמי חסות, והפך אותו לצמח. כתוצאה מכך נקלעת משפחתו למעגל דמים עם המשפחה הבדואית על רקע נקמת דם, ונדרשת לשלם כופר כדי להינצל. הוא בוחר לממן את הכופר על ידי ביצוע עסקת סמים. עומר מאוהב בבתו של מסעדן נוצרי עשיר, אבו אליאס, בעל מהלכים בעולם הפשע. מסיפור זה מתפצלים קווי עלילה מקבילים שגיבוריהם הם מאלֶכּ, נער פלסטיני תושב השטחים, שעובד במסעדתו של אבו אליאס, ונזקק לסכום כסף גדול לצורכי טיפול באמו החולה; דנדו, קצין משטרה יהודי הנאבק בפשיעה ביפו, ובמקביל מתמודד עם היעלמותו של אחיו החייל; ובינג' (בגילומו של הבמאי סכנדר קובטי), טבח המבקש לעזוב את השכונה ולעבור לנווה צדק עם חברתו היהודייה, אך מסתבך גם הוא בפרשות סמים ורצח.
חלקים מן הסרט מובאים מנקודת המבט של נסרי, אחיו הצעיר של עומר, כעלילת-קומיקס מצוירת (אשר צוירה על ידי אמן הקומיקס מיש רוזנוב) שבהם מתועדות הדמויות הראשיות ברגעי מפתח בעלילה.
סיפורי הדמויות שזורים זה בזה, ומובאים בדילוגים קדימה ואחורה בזמן, שבאמצעותם מתגלים דברים מפתיעים וסצנות שכבר נצפו (אך הן מאוחרות יותר בזמן העלילה) מוארות באור חדש. האווירה בסרט טעונה במתח ובאלימות, אך גם בחסד אנושי ואמפתיה בלתי רגילים.
תגובות
"עג'מי" התקבל באהדה רבה מצד מבקרי הקולנוע בישראל. מאיר שניצר הגדירוֹ כ"הישג מופלא ומפתיע" ושיבח את כל מרכיביו: התסריט, הבימוי, הדיאלוגים והצילום. שניצר, וכמוהו גם המבקר שמוליק דובדבני (ynet), השוו את הסרט לסרטיו המוקדמים של פייר פאולו פזוליני שהתרחשו אף הם באזורי מצוקה, ושיחקו בהם שחקנים לא מקצועיים. הסרט הושווה גם לסרטי הפשע "עיר האלוהים" ו"גומורה" על רקע עיסוקו בנושא הסחר בסמים ביפו.
זהו הסרט דובר הערבית הראשון שנשלח מטעם ישראל להתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מאז "אוונטי פופולו". זהו גם הסרט השני שהועמד לזכייה בפרס שהשפה העיקרית בו היא ערבית, כאשר הראשון היה "גן עדן עכשיו" שייצג את הרשות הפלסטינית.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, ובמהלך הקרנתו בבתי הקולנוע בישראל צפו בו כ-165,000 צופים. בכך הפך לשני ברשימת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בשנת 2009, אחרי "סיפור גדול".
ליל ויין
דווין מייקל קרטר ג׳וניור (באנגלית: .Dwayne Michael Carter, Jr; נולד ב-27 בספטמבר 1982), המוכר בשם הבמה ליל ויין (Lil Wayne), הוא זמר וראפר אמריקאי. קרטר הוציא את אלבומו הראשון בשנת 1997 יחד עם ההרכב "Hot Boys". שיר הסולו הראשון שלו יצא בשנת 1999.
ביוגרפיה
קרטר גדל ונולד בשכונת הוליגרוב שבעיר ניו אורלינס. הוא נולד כאשר אמו הייתה בת 19. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים. ליל ויין סיפר ששמו המקורי הוא דוויין (Dwayne), אך הוא החליט להשמיט את האות D משמו מכיוון שהוא נקרא על שם אביו, שלא היה חלק מחייו מעולם ולכן לא רצה להיקרא על שמו וקיצר את שמו ל-Wayne.
בגיל 12 הוא ירה לעצמו בחזה, תקרית אותה הסביר בתחילה כירי בשוגג ומספר עשורים לאחר מכן כניסיון התאבדות.בגיל 14 הוא נשר מהלימודים, ובגיל 15 נולדה הראשונה מבין ארבעת הילדים של קרטר מארבע בנות זוג שונות. בתו הראשונה נולדה מאהבת נעוריו טויה ג'ונסון, שאחר כך הפכה לכוכבת ריאליטי. בנו הראשון נולד בשנת 2008, בנו השני נולד מהשחקנית לאורן לונדון בשנת 2009, וילדו האחרון נולד גם הוא בשנת 2009 מהזמרת ניוואה.
בנעוריו היה דוויין חבר בהרכב "Hot Boyz". בשנת 1997 הוא הוציא את אלבומו הראשון יחד עם ההרכב. הוא הוחתם על ידי קאש מאני רקורדס, וכאשר יצא אלבום הסולו הראשון שלו, Tha Block is Hot, בשנת 1999, האלבום זכה להצלחה גדולה.
הצלחתו הגדולה של ליל ויין הגיעה בעת הוצאת האלבומים Tha Carter, Tha Carter II ו-Tha Carter III. הראשון מביניהם יצא בשנת 2004, השני יצא ב-2005 והשלישי, אשר מכר יותר ממיליון עותקים כבר בסוף השבוע הראשון, יצא בשנת 2008.
באוקטובר 2007 ייסד את חברת התקליטים יאנג מאני ביחד עם בירדמן, שגם גר איתו באותו בית משותף. בטקס גראמי בשנת 2008 זכה ליל ויין בארבעה פרסים. בטקס ה-VMA, שנערך בספטמבר 2008, זכה בפרס קליפ ההיפ הופ הטוב ביותר לשיר "Lollipop".
ליל ויין ידוע בקעקועיו הרבים ובמיוחד אלו שעל פניו (הזהים לקעקועי פניו של הראפר בירדמן, שותפו המקצועי), ביכולות האלתור שלו, ובקרבתו אל מוזיקת הרוק. אלבומו "Rebirth" היה מעין מחווה לרוק, והוא שילוב בין ראפ לרוק.
בשנת 2011 שבר ליל ויין את שיא ההורדות בממשק המוזיקה האינטרנטי של התוכנה iTunes, כאשר הגיע בקירוב ל-400 אלף הורדות עם אלבומו Tha Carter IV בסוף השבוע הראשון ליציאתו. באותה השנה השתתף ברמיקס של השיר "Just In Love" של ג'ו ג'ונאס.
ב-3 בספטמבר 2016 הכריז ליל ויין בחשבון הטוויטר שלו על פרישתו מעולם המוזיקה.
ב-28 בספטמבר 2018 הוציא ליל ויין את האלבום החמישי בסדרת אלבומי Tha Carter, שנקרא Tha Carter V. הוא עבד על האלבום כבר מ-2012 והוא היה אמור לצאת במהלך 2014, אך עקב סכסוך עם חברת התקליטים בה הוא היה חתום האלבום יצא רק ב-2018.
ב-20 בינואר 2021, ביומו האחרון של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית, ליל קיבל חנינה נשיאותית על כל האישומים הפליליים שהופנו נגדו.
בריאותו
ב-29 במרץ 2013 חשף ליל ויין בראיון כי הוא סובל ממחלת האפילפסיה. בראיון סיפר כי הוא סבל מרצף של התקפים, והוסיף כי הם נבעו מ"לחץ, חוסר מנוחה ועודף עבודה".
צ'אק פלאניוק
צ'אק פלאניוק (באנגלית: Chuck Palahniuk - מבוטא פָּאלֶנִיק; נולד ב-21 בפברואר 1962 בפסקו שבוושינגטון) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, מחבר הספר "מועדון קרב".
פלאניוק כתב את הספר "מועדון קרב" (באנגלית: Fight Club) אשר מתאר את מאבקם האלים של בני דור ה-X בקיום הריקני של העולם המודרני. הספר עובד לסרט שנקרא גם הוא "מועדון קרב" בבימויו של דייוויד פינצ'ר, שהיה לסרט פולחן מצליח. הספר נכתב בהשראת תקופה בחייו של פלאניוק בה עבד כנהג עבור חברה שסיפקה לקבוצות תמיכה שירותי הסעה. פלאניוק מספר כי מאחר שרבים מהנוסעים היו חולים סופנית, התרגל שאחת לתקופה נעלם במפתיע נוסע קבוע והסיבה - כך השכיל לגלות, הייתה כמעט ללא סייג - פטירתו של הנוסע. בעקבות עבודתו החל לסבול מקשיי שינה ומסהרוריות - מה שהוביל אותו בסופו של דבר, לכתוב את הספר. בשנת 2010, 14 שנים לאחר שיצא באנגלית, תורגם "מועדון קרב" לשפה העברית.
בדומה למועדון קרב, כל ספריו מדברים על אדם בודד המנסה למצוא דרך לתקשר עם שאר האנשים בעולם
מכל ספריו של פלאניוק רק "רדופים" ו"מועדון קרב" תורגמו לעברית.
במאי 1999 אביו של פלאניוק ובת זוגו, ריטה, נרצחו על ידי הגרוש שלה. פלאניוק התבקש לסייע בקביעת עונשו של האיש שהרג את אביו; הוא ביקש עונש מוות.
פלאניוק הוא הומוסקסואל ומתגורר עם בן זוגו לחיים בסמוך לונקובר שבמדינת וושינגטון.
היאחזות נח"ל
היאחזות נח"ל היא יישוב, שהוקם באמצעות חיילים המשרתים בנח"ל ועל-פי החלטה של ממשלת ישראל, על מנת לקדם את ההתיישבות היהודית ברחבי ארץ ישראל. ההיאחזות הייתה שילוב של יחידה צבאית ויישוב אזרחי-חקלאי כבסיס ליישוב עתידי.
ההיאחזות הנח"ל הראשונה הייתה ניר אליהו, שהוקמה ב-1950. בשנת 2001 נסגרה נח"ל משכיות, שהייתה להיאחזות הנח"ל האחרונה. רוב ההיאחזויות אוזרחו והפכו לקיבוצים ומושבים, חלקן ננטשו, חלקן הוסבו לבסיסי צה"ל ויש שהפכו לחוות.
התיישבות ביטחונית טרם קום המדינה
התיישבות וביטחון הן שתי סוגיות השלובות זו בזו עוד משחר ימיו של העם היהודי. כבר בימי השופטים המקראיים משמעות ההתיישבות בארץ ישראל הייתה הגנת הארץ ומניעת חדירתם של פולשים אליה, על ידי העם ובהנהגת השופט. בני העלייה הראשונה הקימו את המושבות הראשונות על ארץ ישראל וחידשו את הרעיון בעת המודרנית. באזורי הספר בהם התיישבו העולים היה השלטון הטורקי ששלט בארץ רופף ויד הערבים הייתה על העליונה וכך נאלצו המתיישבים להגן על עצמם. ההגנה על היישובים הייתה פעמים רבות משולה להגנה על גבולה העתידי של מדינת ישראל ומכאן החשיבות לשמירה על כל נקודת התיישבות באותה תקופה. עדות לכך היא ההתיישבות בתל חי, שהגנתה ושמירתה למרות איומי הערבים, הביאו להכללת אצבע הגליל בתחום שטח המנדט הבריטי ובהמשך בתחומה של מדינת ישראל. עם תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל קיבלה ההתיישבות היהודית חשיבות נוספת – פוליטית מדינית. התיישבות חומה ומגדל, שיטת בזק להקמת יישוב מבוצר באזורי ספר, היא דוגמה למצב החדש שנוצר והצורך בהגנה. בימי מלחמת העולם השנייה החל הצבא הבריטי בארץ ישראל לגייס את בחוריה של הארץ לשורותיו והמצב הביא את הנהלת הקרן הקיימת לישראל לחפש אחר עתודות כוח אדם לצורכי התיישבות. יוסף ויץ, חבר הנהלת הקרן הקיימת, כתב על כך ביומנו:
בשלהי 1944 סוכם בין הפלמ"ח לבין המחלקה להתיישבות, הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל על העלאת מתיישבים-פועלים למקומות המיועדים ועל התנאים הכלכליים הצפויים. כך עלתה על הקרקע באוקטובר 1944 בית קשת - היאחזות הפלמ"ח הראשונה ובהמשך עוד חמש היאחזויות של הפלמ"ח: רמות נפתלי, ביריה, חוקוק, עין זיתים והחושלים. מדיניות ההתיישבות של הפלמ"ח, ביחד עם מבצעי צה"ל שהוקם ברבות הימים, קבעו יחד את גבולות שביתת הנשק של מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
התיישבות ביטחונית לאחר קום המדינה
עד קום המדינה הייתה חשיבותו של מפעל ההתיישבות הציונית בחלוציות שמשמעה השתלטות על חלקיה השונים של הארץ, זאת במסגרת אסטרטגיה התיישבותית. אסטרטגיה זו הייתה האופציה הטובה ביותר ליצירת הישגים טריטוריאליים. עם קום המדינה והחלת ריבונותה על השטח הגאוגרפי, ירדה החשיבות של האסטרטגיה ההתיישבותית, ומשימת כיבוש הטריטוריה עברה לידי הכוחות הצבאיים המוסדרים. לאחר מלחמת העצמאות החל מסתמן מפנה בשיקולים להקמת יישובים יהודיים חדשים ועיקר תשומת הלב בנושא הייתה נתונה ליתרונות הכלכליים והחברתיים שתביא עימה ההתיישבות החדשה. למרות זאת, בשנות החמישים נותרה על כנה התפיסה המייחסת חשיבות לאחיזה בשטח פריפריאלי או באזור גבול.
ב-1949 נחקק חוק שירות ביטחון ונכלל בו (סעיפים 21 ו-22) אפשרות להקצות שנה משירותו של חייל לשם הכשרה חקלאית, והסדרת שמירה על שלמותם של גרעינים התיישבותיים, המסדירים את הנח"ל. ראש הממשלה דוד בן-גוריון ראה בהכשרה החקלאית שירכוש הנוער בהתיישבויות הללו שתי מטרות נעלות; האחת, צבאית והשנייה, חקלאית. בן-גוריון האמין כי על המדינה למלא את צבאה בתכנים חלוציים בוני-עם ומכאן חשיבות ההכשרה החקלאית ביישובים אלו. אותם רעיונות היו בבחינת עקרון בלבד באותם ימים ולא הביאו לפעולות מעשיות, עד לשנת 1950.
תנועות הנוער החלוציות כגורם עיקרי להקמת הנח"ל
תנועות הנוער החלוציות שפעלו בישוב היהודי עוד טרם קום המדינה קמו מתוך צרכיו של הנוער עצמו ושייכו עצמן להתיישבות החלוצית. בוגרי התנועות הקימו יישובים חלוציים ברחבי הארץ במסגרת הקרויה "גרעין". החל משנת 1944 החלו גרעיני תנועות הנוער להצטרף להכשרה המגויסת שהתקיימה באחד מקיבוצי הפלמ"ח, זאת למטרת אימונים ועבודה. בתחילת ימי מלחמת העצמאות שונתה מתכונת ההכשרה והבנים הופרדו מבנות הגרעין ונשלחו לחזית. המצב החדש העלה חשש בתנועות הנוער מפני התפוררות סופית של הגרעינים וחוסר יכולת לשקם את המוסד לכשתסתיים הלחימה. בתוך כל זאת הוקמה מדינת ישראל, הלחימה בחזיתות גברה והפלמ"ח, שניהל את הלחימה, לא מסוגל היה לשנות את המצב וגרר ביקורת גוברת מולו מצידן של תנועות הנוער. ה-11 ביוני 1948 היה יום גורלי. ביום זה אישרה הממשלה הזמנית גיוס של בני 17 לאימונים בני כחודשיים, לצורך עתודה אם יחמיר המצב בחזית. ההיענות של בני הנוער הייתה עצומה ואלו התאמנו בתחילה במחנה הצבאי שבכפר יונה ולאחר מכן במחנה 80 שבפרדס חנה. הנהגת תנועות הנוער חזתה בחניכיה, אותם חינכה להתיישבות וחלוציות, פונים אל הלחימה והקימה ועדת חירום שתעסוק בשמירה על שלמות הגרעינים. התנועות העלו הצעה לפיה אותם מגויסים בני 17 יתאמנו בקיבוצים ויהיו בחסות הפלמ"ח. הצעה זו כונתה הח"ץ – הכשרה צבאית חלוצית. הבקשה הועברה לידי בן-גוריון ונותרה על שולחנו.
ב-10 באוגוסט באותה שנה שלחו ראשי תנועות הנוער החלוציות מכתב לראש הממשלה הזמנית, דוד בן-גוריון, ולגורמים ממשלתיים שונים וביקשו כי: "תוקם מסגרת מיוחדת לגרעינים, שאינה קשורה לחטיבה צבאית כלשהי, פרט לאימונים, ולתבוע את הוצאת הגרעינים למשקי ההתיישבות ביחד עם הבנות, לשמור על שלמות הגרעינים ולא לפרקם להתמחויות צבאיות בחטיבות השונות".