cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאבק על השחיטה הכשרה
המאבק בתקופה הנאצית
עם זאת, חברי המוסד הבינו שכדי להשקיט את קולות המתנגדים לשחיטה יש צורך בשינויים קלים המותרים במסגרת ההלכה. השינויים שהותרו הם:
דיון ארוך שנכתב על ידי הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן בעניין זה סוכם בהסבר:
לפרסום רב במיוחד זכה המאבק שניהלו הקהילות החרדיות של שלזיה עילית נגד האיסורים על השחיטה שנחקקו על ידי גרמניה הנאצית ב-21 באפריל 1933. ב-15 באוקטובר באותה שנה, הביא איחוד הקהילות היהודיות שבפרובינציית שלזיה העילית תלונה למחלקת המיעוטים של חבר הלאומים על החוק, בהסתמכו על הסכם מ-1922 בין גרמניה לפולין המבטיח זכויות דתיות של המיעוטים בחבל זה, בו היה אמור להתקיים משאל עם אם לספחו לגרמניה או לפולין. המאבק הצליח כשנחתם הסכם ב-15 באוגוסט 1934 בין גרמניה לבין איחוד הקהילות של שלזיה העילית. הסכם זה התיר שחיטה יהודית לפי הצריכה הממוצעת של האוכלוסייה היהודית.
הימום הבהמה לפני השחיטה
אחד הנושאים הבוערים בשאלת השחיטה היהודית הייתה הדרישה להמם את הבהמה בשוק חשמלי. הימום זה הונהג אז בקרב הגויים לא רק כצעד מכין להריגה אלא כאמצעי להמתת הבהמה. השלטונות לחצו על היהודים לאמץ את השיטה הזאת, ומקהילות מסוימות נשמעה הדעה ששוק חשמלי חלש שמטרתו הימום בלבד מותר הלכתית.
בעקבות זאת ניסה הרופא היהודי שלמה מנחם ליבן למצוא דרך להשכבת הבהמה על ידי שוק חשמלי שלא יגרום נזק המטריף את הבהמה. אך אחרי ניסיונות רבים הוא הסיק שאין אפשרות להשתמש בשוקר חשמלי מבלי לגרום לטרפה, והמשמעות הייתה שהדרישה להימום הבהמה באמצעות מכת חשמל כמוה כאיסור השחיטה. "המרכז לענייני שחיטה באשכנז" – שמו השני של המוסד שהקים הרב מונק – עמד בקשר עם רבנים בכמה מדינות אירופה בשאלה זו. גם ניסוי שנעשה בכמה ממדינות אירופה לבדוק את האפשרות של הרדמת הבהמה באמצעים כימיים לא צלח, והרבנים נאלצו לסגת מהאפשרות להמם את הבהמה לפני השחיטה ללא פסילת השחיטה. בהצהרת רבני ונציגי הקהילות הגרמניות מ-1887 ובהצהרת 250 הרבנים מ-1894, נכללו הודעות בעניין. גם הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, פרסם הודעה כזאת ב-7 באוגוסט 1944, וכן אגודת הרבנים של ארצות הברית ב־20 בדצמבר באותה שנה, והרב הראשי של בריטניה הרב י. הרץ ב-27 במרץ 1945. אמנם היו דעות שהתירו הימום חשמלי מסוים בטיעון שאינו מטריף את הבהמה, ועל פי היתר כזה נוהגים לשחוט עד היום בפינלנד ובשוודיה. וכן נהגו במשך תקופה מסוימת בשווייץ, אך שם הפסיקו להשתמש בהיתר לאחר מחאת הרבנים המקומיים נגד ההיתר. הרב יחיאל יעקב וינברג האריך בשאלה זו מאוד ודיונים שלו בעניין עם גדולי הרבנים מודפסים בספרו שרידי אש. הרב וינברג נטה להתיר את ההימום, אך ההתנגדות של רבני אירופה גברה על היתרו, והדבר לא הותר.
ייבוא בשר כשר לגרמניה
אחרי שנאסרה השחיטה בגרמניה, ייבאו בשר כשר ממדינות שונות, אך בתחילת 1936 אסרו השלטונות בגרמניה למכור לגויים את חלקי הבהמה הדורשים ניקור החלב כדי שלא להזדקק לניקורם, כפי שהיה נהוג עד כה, מה שהפריע לייבוא הבשר. אך, המרכז לענייני שחיטה הגיע להסכם עם בד"צ לונדון, שם כן נהוג היה לנקר, שיכשיר אנשים בניקור החלקים האלה, והם ינקרו בשביל יהודי גרמניה. אך גם פתרון זה לא עזר להרבה זמן, כי מיד בסוף 1936 כבר אסרו הגרמנים כליל ייבוא בשר כשר מחוץ לגרמניה, למעט בשר המיובא חינם. בעקבות זאת נוסדה בלונדון קרן למימון בשר כשר עבור יהודי גרמניה, ואלפי יהודים השתתפו בקרן, שסייעה לכ־83,000 משפחות וכמה מוסדות, לקבל בשר. אך, בשנת 1938 גם ייבוא בשר חינם נאסר, ובמאמץ אחרון שכנעו אנשי המרכז את השלטון הגרמני שיתיר לחלק את הבשר שכבר יובא והיה בנמל המבורג לבתי חולים, ואכן זה היה המאמץ האחרון שהצליח, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הרבנים ותשובותיהם בעניין השחיטה
נושא השחיטה היהודית באותו זמן, היה כאמור במרכז הפולמוס הציבורי והרבני. הרבנים באותו זמן החליפו מאות מכתבים בעניין, ובעיקר בעניין ההימום לפני השחיטה. התשובות רוכזו מאוחר יותר בספר "עדות נאמנה" שנתחבר על ידי הרבנים האחים אליהו מונק ויחיאל אריה מונק שעמדו בראש המרכז לענייני שחיטה, והוא גם תורגם לאנגלית.
להלן רשימה של חלק מהרבנים שהיו במרכז הדיונים בעניין השחיטה:
בנוסף התערבו גם גדולי הדור ההוא כשנדרשו לעניין:
בנוסף התפרסמו מספר גילויי דעת בעניין מכמה רבנים במדינות שונות:
השחיטה לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם השנייה התעוררה שוב השאלה בעניין השחיטה היהודית כשכמה ארגונים קמו במטרה להגן על בעלי החיים ולמניעת צער בעלי חיים. בבריטניה, ארצות הברית וקנדה נמשכים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ניסיונות לחקיקת חוקים לאסור את השחיטה ללא הימום מוקדם.
בארצות הברית ובקנדה
בארצות הברית הועלתה הצעת חוק להימום מוקדם כבר בקונגרס ה-84, אולם לפי ההצעה עצמה חובת ההימום לא חלה על שוחט המאושר מטעם רב מוסמך. ב-27 באוגוסט 1958 התקבל חוק שהתבסס על הצעת החוק של וו. ר. פואג' מטקסס לפיו אין לשחוט אלא לאחר שיתוק הרגשת הכאב, על ידי מכה או ירייה או באמצעים חשמליים או כימיים. אך החוק הוגבל על ידי תיקון לחוק שהוצע על ידי הסנטורים יעקב יעבץ וקליפורד פ. קייס, שלא יחול על השחיטה היהודית הכשרה או על הכנותיה. עם זאת, הטיל החוק על מזכיר המדינה לענייני חקלאות לעשות מחקר דו-שנתי לקביעת אמצעים הומאניים לשחיטה.
בשנת 1946 הופיע בארצות הברית ספר באנגלית בשם "Religious Freedom: The Right to practice Shehitah" (חופש הדת: הזכות לקיים את השחיטה), מאת הרבנים יצחק לוין, יחיאל אריה מונק, וירמיה י' ברמן, שדן בחוקים הבינלאומיים בענייני השחיטה ומעדכן את כל הדעות החדשות עד אותו זמן.
הארגונים היהודיים של ארצות הברית נחלקו מבחינת היקף המאבק סביב החוק וניסוחו. הארגונים הדתיים והאורתודוקסיים ניהלו מאבק להוכחה ולהכרה שהשחיטה הכשרה היא שיטה הומאנית להמתה. אך הארגונים היהודיים הפוליטיים הסתפקו בסייג המבטיח חופש לשחיטה הכשרה הנחוצה ליהודים מטעמי דת. החוק הוכנס לתוקף ב-30 ביולי 1960. בעקבות החוק הפדרלי, התקבלו חוקים להמתה הומאנית של בהמות ב-12 ממדינות ארצות הברית, וב-16 נוספות היו הצעות כאלה שעמדו על סדר היום במשך זמן רב. החוקים וההצעות כולם כוללים סעיף המגדיר את השחיטה הכשרה כשיטה הומאנית להמתה, למעט מדינת אורגון שהחוק בעניין השחיטה בה אינו ברור.
בקנדה התקבל חוק ב-1959 המחייב המתת בהמות באמצעים הומאניים. החוק מוסיף שהאמצעים ההומאניים יוגדרו בתקנות.
בבריטניה
בבריטניה נעשה ניסיון כזה ב-22 בנובמבר 1957 על ידי צ'ארלס רויל ממפלגת הלייבור, בדיון על הצעת החוק של בתי מטבחיים, אך ניסיון זה נכשל. בדצמבר 1962 הועלתה שוב הצעה כזאת בבית הלורדים על ידי הלורד סמורס, אך הוא חזר בו לאחר שהוברר לו על ידי נציג הממשלה שהצבעתו עלולה להיות מובנת כצעד אנטישמי.
באירופה
חוק השחיטה, שנחקק בשוודיה בשנת 1937, אוסר שחיטה ריטואלית, אלא אם כן הבהמה הייתה לפני זה בחוסר הכרה, והשחיטה היהודית תתאפשר רק על ידי הימום חשמלי לבהמה בטרם שחיטתה. אחר השתדלויות שונות לא הצליחו לבטל את החוק. באוסטריה העילית התקבל איסור על השחיטה הכשרה ב-1958, בהסתמך על החוק מ-1953 המחייב הגנת הבהמה מאכזריות. הקהילה היהודית בלינץ עשתה מאמצים רבים לבטל את האיסור בבית הדין לחוקה, בטענה שהוא נוגד את החוק הפדרלי המבטיח חופש דת. אך מאמצים אלה לא הצליחו, והאיסור עדיין קיים שם.
בגרמניה יש פסיקה מבית המשפט מ-1960, הקובע שהחוק הגרמני נגד השחיטה היהודית מ-1933 בטל בשל היותו "אמצעי כפייה נאצי". אך באותו זמן חודשה התעמולה להגבלה או איסור השחיטה הכשרה על ידי ארגונים לצער בעלי חיים וכן מצד חוגים אנטישמיים. התפרצות אנטישמית גלויה שנלוותה לתעמולה מסוג זה הייתה בוועידה השנתית של האיגוד הגרמני לצער בעלי חיים, שהתקיימה בהמבורג ב-15 בספטמבר 1962. כמו כן הופץ סרטון המראה את השחיטה היהודית בצורה מסולפת.
בבלגיה, בשתיים משלוש היחידות המרכיבות את המדינה – פלנדריה וולוניה – אסרו בחוק ב-2017 וב-2019 בהתאמה שחיטה ללא הימום קודם של הבהמה, איסור שהלכה למעשה מוציא מחוץ לחוק את השחיטות היהודית והמוסלמית. כנגד איסור זה הוגשה עתירה על ידי ארגונים יהודיים ומוסלמים לבית המשפט החוקתי של בלגיה. טענת העותרים הייתה שאיסור זה מהווה הפרה של הזכות לחופש דת המוגנת על-פי האמנה האירופית לזכויות אדם ועל-פי הצ'רטר לזכויות היסוד של האיחוד האירופי. כמו כן הם טענו להפליה בכך שהחוקים הבלגיים לא אוסרים הריגת בעלי חיים ללא הימום במסגרת אירועי ספורט או ציד, או אירועים תרבותיים אחרים. בית המשפט החוקתי העביר את השאלות להכרעת בית הדין האירופי לצדק בלוקסמבורג. בית המשפט האירופי פרסם את החלטתו ביום 17.12.2020 ובה דחה את העתירה, תוך שהוא קובע שמותר למדינות חברות להחמיר בנושא מניעת צער בעלי חיים גם מעבר לקבוע בתקנות של האיחוד האירופי. לדעת בית המשפט, הפגיעה בחופש הדת של היהודים והמוסלמים היא מידתית, באשר הם יוכלו לייבא את הבשר הכשר ממדינות אחרות שבהן השחיטה ללא הימום קודם מותרת.
בפולין
בשנת 1952 התקבל "החוק על הגנת בעלי חיים" שאסר על השחיטה הכשרה. ב-1954, בלחץ יצואני בשר, אך בניגוד לחוק שחייב אז, התיר שר החקלאות שחיטה על פי הדרישות הדתיות של היהודים ושל המוסלמים, כך שחוק זה מעולם לא נאכף. בנובמבר 2012, קבע בית המשפט הגבוה לחוקה בפולין כי שחיטה כשרה אינה חוקית. הפניה לערכאה משפטית נעשתה על ידי ארגוני זכויות בעלי חיים. זאת מפני שהשחיטה הכשרה נוגדת את החוק על הגנת בעלי חיים מ-1952. בתגובה הכריז סגן שר החקלאות הפולני, קז'ימייז' פּלוֹצקֶה, כי "שחיטה דתית קיימת בפולין מזה מאות שנים והיא מקובלת בכל העולם. במדינתנו מחייב חופש הפולחן הדתי ולכן אי אפשר לאסור אותה". לפסיקה לא הייתה משמעות רבה כי האיחוד האירופי התיר שחיטה על פי צווי הדת בכל המדינות, החל מינואר 2013. בנוסף הורה ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, על הקמת ועדה מיוחדת למציאת פתרון שיאפשר את השחיטה הכשרה בפולין, ושינוי החוק במידת הצורך. בדצמבר 2014 קיבל בית המשפט הגבוה לחוקה בפולין את עתירת הקהילה היהודית, וקבע כי השחיטה הכשרה מותרת על פי חוק המדינה. כי "חופש הדת הינו ערך עליון על פי חוקתה של פולין והאיחוד האירופי ועומד מעל כל חוק אחר".
ג'וש שפירו
ג'ושוע דייוויד שפירו (באנגלית: Joshua David Shapiro; נולד ב-20 ביוני 1973) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי המכהן כמושל ה-48 של קהיליית פנסילבניה, מאז ינואר 2023. שפירו, חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר בבחירות האמצע ב-2022 למושל המדינה. טרם כהונתו כמושל שירת כתובע הכללי של פנסילבניה בשנים 2023-2017 תחת המושל טום וולף.
ראשית חייו ותחילת דרכו הפוליטית
שפירו נולד ביוני 1973 בקנזס סיטי שבמיזורי. אביו שירת בצי ארצות הברית ובילדותו גדל שפירו בדרשר, עיירה במחוז מונטוגומרי שבפנסילבניה, מצפון לפילדלפיה.
בתור ילד הצטרף למאבק למען מסורבי העלייה מברית המועצות, בעידוד הוריו, בית הספר היהודי ובית הכנסת. הוא התכתב עם ילד בשם אבי גולדשטיין ממשפחה יהודית בטביליסי, וגייס ילדים נוספים מרחבי העולם לכתוב לו. הוריו אף נסעו לברית המועצות שם נתנו טלית לאותו ילד לקראת הבר מצווה. לבסוף כאשר המשפחה קיבלה ויזה לעלייה לישראל, הם עברו בדרך בפנסילבניה, שם גולדשטיין ושפירו חגגו ביחד בר מצווה. שפירו גם נאם בעצרות למען הסירובניקים, ופנה לנבחרי ציבור בהם הסנאטורים ארלן ספקטור וג'ו ביידן על מנת לעודד ואתם לתמוך במאסק. שפירו העיד שהשתתפותו במאבק זה גרמה לו להקדיש את חייו לפעילות ציבורית.
הוא למד בבית הספר התיכון "האקדמיה העברית עקיבא", הידועה כיום בשם "האקדמיה העברית ע"ש ג'ק מ. ברק". שפירו נרשם לאוניברסיטת רוצ'סטר, שם למד מדע המדינה והיה ב-1992 לסטודנט הראשון בשנתו הראשונה ללימודים שניצח בבחירות לנשיאות התאחדות הסטודנדטים באוניברסיטת רוצ'סטר.בשנת 1995 השלים את לימודיו הגבוהים בהצטיינות. בזמן שעבד בגבעת הקפיטול במהלך היום, למד שפירו במקביל בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון כסטודנט בלימודי ערב, וב-2002 קיבל תואר שני במשפטים.
לאחר שסיים את לימודיו ברוצ'סטר, עבר שפירו לוושינגטון הבירה. הוא התחיל את דרכו הפוליטית כיועץ פרלמנטרי עבור הסנאטור קרל לווין ממישיגן, ולאחר מכן שימש כיועץ בכיר עבור חבר הקונגרס פיטר דויטש מפלורידה. כעבור זמן מה מונה ליועץ בלשכתו של הסנאטור רוברט טוריצ'לי מניו ג'רזי. בשנים 1999–2003 היה ראש הסגל של חבר הקונגרס ג'ו האפל, שייצג בבית הנבחרים חלקים ממחוז מונטוגומרי השוכנים במחוז הקונגרס ה-13 של פנסליבניה. בשנת 2004 התמודד שפירו לבית הנבחרים של פנסילבניה כנציג מחוז הבחירה ה-153. הוא ניצח בבחירות בהפרש של כשערה אחוזים, וגבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית וחבר הקונגרס לשעבר ג'ון פוקס. הוא נבחר מחדש לבית המחוקקים המדינתי ב-2006, 2008 ו-2010.
לאחר בחירות 2006 לבית המחוקקים של פנסילבניה, היה לדמוקרטים רוב של מושב אחד בבית הנבחרים, אך המפלגה לא הצליחה להתאחד מאחורי מועמד אחד לראשות הבית. שפירו סייע בתיווך עסקה שהביאה לבחירתו של הרפובליקני המתון דניס או'בריאן ליושב ראש בית הנבחרים. בתמורה, מינה או'בריאן את שפירו לסגנו. בעודו חבר בית הנבחרים המדינתי, היה שפירו בין התומכים הראשונים במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית ב-2008. היה זה בניגוד לחלק גדול מהממסד הפוליטי בפנסילבניה, שתמך במועמדותה של הילרי קלינטון. בשנים 2006–2017 עסק שפירו במקביל בדיני תאגידים במשרד עורכי הדין "סטרדלי, רונון, סטיבנס ויאנג" שבפילדלפיה.
בשנת 2011 זכה שפירו בבחירות למועצת הנציבים של מחוז מונטוגומרי. הבחירות סימנו את הפעם הראשונה בהיסטוריה של פנסילבניה בה המפלגה הרפובליקנית איבדה את אחיזתה בשליטת המועצה. שפירו התמנה ליושב ראש המועצה מיד לאחר מכן. באפריל 2015 מינה אותו מושל פנסילבניה טום וולף לחבר במועצת המדינה לפשיעה ועבריינות. ב-2016 הצביע שפירו בעד ייקור מסים ב-11%, מה שהעלה את תשלום הארנונה המחוזית ב-66 דולר אמריקאי. במהלך כהונתו יישמה המועצה תקציב מבוסס-אפס והעבירה את השקעות הפנסיה המחוזיות מקרנות גידור לקרנות אינדקס. הדמוקרטים שמרו על הרוב במועצה גם בבחירות 2015, ושפירו כיהן שם עד 17 בינואר 2017.
התובע הכללי של פנסילבניה
בבחירות 2016 התמודד שפירו לתפקיד התובע הכללי של פנסילבניה. בעוד ששפירו עסק בעריכת דין במשרד סטרדלי רונון בפילדלפיה, וכיהן כחבר מועצת המדינה לפשיעה ועבריינות, הוא מעולם לא כתובע. שפירו ביסס את מסע הבחירות שלו על השבת הכבוד של משרד התובע הכללי לאחר התפטרותה של קת'לין קיין שהורשעה בפלילים ואף נאסרה בבית סוהר, והבטיח להיאבק במגפת האופיואידים ובעבריינות בנשק. התמודדותו זכתה לתמיכתם של הנשיא אובמה ושל המועמדות הדמוקרטית לנשיאות הילרי קלינטון, כמו גם לזו של ראש עיריית ניו יורק לשעבר מייקל בלומברג, שנמנהבין התורמים הגדולים למסע הבחירות של שפירו. באפריל 2016 נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית, ובנובמבר אותה שנה נבחר ברוב דחוק לתובע הכללי. הוא הושבע לתפקידו בינואר 2017.
לפני ששפירו נכנס לתפקידו ב-2017, משרד התובע הכללי של פנסילבניה פתח בחקירה בדבר האשמות בהתעללות מינית שבוצעו על ידי חברי הכנסייה הקתולית. שפירו בחר להתקדם בחקירה, ובאוגוסט 2018 הוא פרסם מסקנות דו"ח נרחב של חבר מושבעים גדול. הדו"ח טען להתעללות מינית ביותר מאלף ילדים בידי למעלה מ-300 כמרים. הדו"ח של משרד התובע הכללי הוביל לחקירות דומות במדינות אחרות נגד הכנסייה הקתולית, כגון חקירה שפתח התובע הכללי מיזורי ג'וש האולי. בינואר 2018 הפנה התובע המחוזי במחוז סנטר את תיק מותו של טים פיאצה, סטודנט באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה שמת כתוצאה מזובור, למשרדו של שפירו בשל העובדה שהתובע המחוזי קטורנה שימש בעבר כסנגור פלילי של אחד הנאשמים בתיק. מספר נאשמים הודו באשמה בסופו של דבר.
באוגוסט 2018 הפנה לארי קרסנר, התובע המחוזי בפילדלפיה, את חקירת הירי הקטלני של שוטר במשטרת פילדלפיה בג'פרי דניס בן ה-36 למשרדו של שפירו היות שקרסנר שימש כסנגור הפלילי של דניס קודם לכן. דניס היה במכוניתו כאשר שוטרים סמויים בכלי רכב לא מסומנים תקפו את דניס באגרופים, ושלושה שוטרים נפצעו לאחר שדניס ניסה להתחמק מהם. בדצמבר אותה שנה הכריז שפירו כי לא יוגשו כתב אישום נגד השוטר המעורב, בטענה כי "הפרות נוהל משטרתי לא תמיד עולות לרמה של כתב אישום פלילי". בעקבות זאת, משפחתו של דניס הגישה תביעה אזרחית נגד השוטר ועיריית פילדלפיה.
במהלך 2019 הוביל שפירו מאמצים להבטיח טיפול רפואי במרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג עבור בעלי ביטוח הבריאות של חברת היימארק. ההסדר אפשר ל-1.9 מיליון בעלי ביטוח להמשיך לקבל שירותי בריאות מהרופאים הנוכחיים שלהם במסגרת התוכנית, במקום להיאלץ להחליף ספק רפואי או ספק ביטוח. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 היה שפירו בין 20 חברי חבר האלקטורים מפנסילבניה שהעניקו את קולם למועמדים הדמוקרטים ג'ו ביידן וקמלה האריס. ב-2021 הכריז שפירו על הסדר אופיואידים לצד התאגיד ג'ונסון אנד ג'ונסון ושלושה מפיצי תרופות נוספים בארצות הברית, שהביא לפנסילבניה הכנסות בסך כמיליארד דולר. ההסדר פתר אלפי תביעות נגד החברות על תפקידן בהתפרצות משבר האופיואידים בארצות הברית.
היבחרו לתפקיד
כבר במהלך כונתו כתובע הכללי נחשב שפירו למועמד פוטנציאלי לתפקיד מושל פנסילבניה. ב-13 באוקטובר 2021 הכריז שפירו באורח רשמי על מועמדותו לתפקיד המושל בבחירות 2022. בינואר 2022 דיווח מטה הבחירות של שפירו כי גייס 13.4 מיליון דולר בכספי בחירות, שתואר כסכום שיא למועמד בשנת בחירות. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לא ניצב בפני שפירו אף מתמודד, וב-17 במאי 2022 נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית. יריבו הרפוביקני בבחירות היה דאג מסטריאנו, חבר הסנאט של פנסילבניה.
שפירו הגדיר את עצמו במהלך הבחירות כדמוקרט פרוגרסיבי, ובהמשך ביסס את מצעו בין היתר על הגנת זכויות הצבעה, הזכות להפיל, והעלאת שכר המינימום ל-15 דולר לשעה. מסע הבחירות של שפירו נתקל בביקורת מצד פרוגרסיבים אחדים בתוך המפלגה הדמוקרטית בגלל תמיכתו בעונש מוות על "פשעים אכזריים", כמו גם בשל התנצחויותיו הפומביות עם התובע המחוזי של פילדלפיה לארי קרסנר, והתפשרותו עם איגודי המשטרה למען העברת חקיקות לרפורמות במשטרה. עם זאת, המאמצים לגייס יריב לשפירו בבחירות המקדימות לא הניבו פרי. מאוחר יותר שינה שפירו את עמדתו, ואמר שכעת הוא מתנגד לעונש המוות ויחתום על הצעת חוק לביטולו.
עוד לפני הבחירות המקדימות, מטה הבחירות של שפירו פרסם תעמולה טלוויזיונית ברחבי פנסילבניה, המתייחסת לזכייתו האפשרית של מסטריאנו במועמדות הרפובליקנית כ"ניצחון למה שדונלד טראמפ מייצג", בהתייחס לעמדתו של מסטריאנו בדבר איסור הפלות ולמאמציו להפוך את תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. פרסום זה נועד כדי להדביק בשלב מוקדם למסטריאנו תדמית של קיצוני עליה יוכל שפירו לבסס את מסע הבחירות שלו כמועמד המתון בין השניים אם מסטראינו ייבחר, אולם גם עלו טענות שזה היה ניסיון להתערב בבחירות המקדימות במפלגה היריבה על מנת שייבחר מועמד קיצוני שסיכוייו לניצחון בבחירות הכלליות נמוך יותר. מסטריאנו זכה בפריימריז הרפובליקניים ברוב גדול ויריבו המוביל, חבר הקונגרס לשעבר לו ברלטה, אמר מאוחר יותר שהתעמולה של שפירו כנראה תרמה לניצחונו של מסטריאנו.
ביום הבחירות הכלליות, 8 בנובמבר 2022, גרף שפירו 2,973,054 קולות, שהיוו 56.2% מסך קולות הבוחרים. לפיכך, נבחר למושל פנסליבניה. יריבו מסטריאנו גרף 2,222,344 קולות, שהיוו 42% מכלל הקולות.
כהונתו כמושל
שפירו הושבע לתפקידו כמושל ב-17 בינואר 2023.
חיים אישיים
שפירו הוא יהודי קונסרבטיבי השומר כשרות. הוא מדגיש בציבור את אמונתו היהודית: בסרטון שפתח את מסע הבחירות שלו למושל הציג את ארוחת השבת המשפחתית, וכשהתראיין מביתו נראתה ברקע חנוכיה עם שמש בדמותה שלך השופטת רות ביידר גינסבורג. הוא מרבה לצטט (באנגלית) את אמירתו של רבי טרפון במסכת אבות "לא עליך המלאכה לגמור, ולא אתה בן חורין ליבטל ממנה".
מאולה
מחוז מאולה (בספרדית: Región del Maule; נהגה: [ˈmawle]) הוא אחד מ-16 מחוזות צ'ילה. הוא משתרע על פני שטח של 30,296 קמ"ר. והוא גובל במחוז או'היגינס בצפון, בפרובינציות נאוקן ומנדוסה הארגנטינאיות במזרח, במחוז ניובלה בדרום ובאוקיינוס השקט במערב. מבחינה מנהלית מחולק מחוז מאולה לארבע פרובינציות: קאוקנס, קוריקו, לינארס וטלקה שכוללות בתוכן 30 קומונות, שהבולטות שבהן הן טלקה שמשמשת גם כבירת המחוז קוריקו ולינארס. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 התגוררו במאולה 1,044,950 תושבים. שמדרגים אותו כמחוז הרביעי באוכלוסייתו בצ'ילה.
מחוז מאולה נחשב לגבול הדרומי של תרבות האינקה. ולאורך השנים, התגוררו במחוז סופרים ומשוררים רבים.
בשנת 2010 התרחשה רעידת אדמה בצ'ילה, אשר פגעה קשות במחוז ובכלכלתו.
חלוקה מנהלית
מחוז מאולה מחולק ל-4 פרובינציות קאוקנס, קוריקו לינארס וטלקה, שמחולקות ל-30 קומונות.
פיתוח בר-קיימא
פיתוח בר-קיימא (באנגלית: Sustainable development) הוא "פיתוח העונה על צורכי ההווה מבלי להתפשר על יכולתם של דורות העתיד לענות על צורכיהם" על פי ההגדרה של ועדת ברונטלנד שהוקמה מטעם האו"ם ב-1987 . בעוד שקיימות נתפסת בדרך־כלל כיעד ארוך טווח (כלומר, להגיע לעולם בר־קיימא), פיתוח בר־קיימא מתייחס לאמצעים ולדרכים שיובילו ליעד הזה (כמו חקלאות בת־קיימא, צרכנות בת־קיימא, מינהל תקין, חינוך וכדומה). כדי להשיג פיתוח בר-קיימא המערכות האקולוגיות של כדור הארץ צריכות להישמר במצב בריא, וניצול המשאבים צריך להיעשות בקצב המאפשר לתהליכים הטבעיים לחדש את המשאבים שנוצלו. פיתוח בר-קיימא יכול להתקיים לאורך זמן ממושך מכיוון שאינו פוגע בבסיס המשאבים עליהם הוא נשען. פיתוח זה שונה מפיתוח קונבנציונלי שלרוב פוגע ביכולת של משאבי הטבע להתחדש ועל ידי כך מסכן את איכות החיים של הדורות הנוכחיים והדורות הבאים. ללא חוסן משאבי הטבע, המערכות האקולוגיות עלולות לקרוס ואיתן גם החברה והכלכלה, כפי שאנו רגילים אליהם, מכיוון שהם תלויים באופן ישיר ועקיף במערכות אלו.
עקרונות פיתוח בר-קיימא
פיתוח בר-קיימא מושתת על המושג קיימות שמקורו בלטינית ומשמעותו יכולת נשיאה, תמיכה, קיום ושימור. המונח נטבע על ידי האנס קרלוביץ ב-1713, שהיה הראשון לנסח כללים לניהול יערנות זהיר על מנת שניתן יהיה להפיק תועלת מהיער לחימום, בנייה וכרייה לאורך זמן. פיתוח בר-קיימא מורכב משלושה עמודי תווך השזורים ונתמכים זה בזה: הגנת הסביבה, הוגנות חברתית ופיתוח כלכלי, כאשר כל חיבור בין שניים מתוך שלושת עמודי התווך יוצר אספקט שונה של קיימות.
פעילי איכות הסביבה יאמרו שפיתוח בר קיימא הוא אוקסימורון, כי כל פיתוח גורר אחריו פגיעה בסביבה. הכלכלן הסביבתי הרמן דיילי (Herman Daly) שאל "מה הטעם במנסרה אם אין יער?" מנקודת מבט זו, הכלכלה איננה אלא תת-מערכת של החברה האנושית, שהיא עצמה תת-מערכת של המערכת האקולוגית העולמית. את הגישה הזאת ניתן לייצג באמצעות שלושה מעגלים המכילים זה את זה.
שלושת עמודי התווך של פיתוח בר-קיימא
הגנת הסביבה (environmental protection): הסביבה מהווה בסיס וקרקע פורייה לשני עמודי התווך הנוספים: החברה והכלכלה. חיי האדם תלויים במשאבי הטבע עליהם הוא נשען, וללא משאבים אלו כלכלת ורווחת האנושות לא יוכלו להתקיים בצורה תקינה. פיתוח בר-קיימא דוגל בשימוש במשאבי טבע מתחדשים, כגון אנרגיה סולרית שלא מתכלה בניגוד לדלקים מאובנים הנוצרים בתהליך של מיליוני שנים. כלכלה מעגלית היא גישה רווחת בפיתוח בר-קיימא בה נוצרת מערכת סגורה של משאבים כאשר משאב המגיע לסוף חייו הנוכחיים לא הופך לפסולת אלא לחומר גלם לתהליך או מוצר אחר.
פיתוח כלכלי (economic development): פיתוח כלכלי קונבנציונלי מתייחס לערכי הטבע כסחורה בעלת ערך כלכלי המשרתת את האדם, דבר המוביל להידלדלות משאבי הטבע והדרת אוכלוסיות מוחלשות. בניגוד לפיתוח זה, פיתוח כלכלי בר-קיימא לא מתחרה על משאבי הטבע אלא פועל בסנכרון עמם במטרה להבטיח שגשוג אקולוגי והוגנות חברתית לטווח הארוך. פיתוח בר-קיימא מתבטא במציאת פתרונות לצמיחה כלכלית המספקת פרנסה ומחייה נאותה לכל עם דגש על שיפור רווחתם של אוכלוסיות מוחלשות, ומונעת את דלדול משאבי הטבע, הגרעת הסביבה, פגיעה תרבותית וחוסר יציבות חברתית.
שלושה אספקטים של קיימות - החיבורים בין שלושת עמודי התווך
נשיאה: החיבור בין הגנת הסביבה להוגנות חברתית מייצר סביבה בריאה עם כושר התאוששות גבוה המספקת שירותי מערכת שמאפשרים לה לשאת ולהכיל את תושביה. דבר זה מתבטא באפשרות הסביבה לספק לאדם חיים בריאים ובטוחים ולאפשר התמודדות יעילה עם משברים סביבתיים וחברתיים. החברה מצידה, צריכה להשתית את הגנת הסביבה על ידי חוקים ותקנות כדי לשמר את שירותי המערכת הללו שמגנים עליה (ועל יצורים חיים אחרים). אולם ללא התייחסות לעמוד התווך של הפיתוח הכלכלי, עלולה להיות פגיעה בהתפתחות וקדמה בחברה.
הגינות: בחברה הוגנת פיתוח כלכלי נתפס ככלי המאפשר חלוקה הוגנת וצודקת של משאבים בין אנשים, כך שהפיתוח תומך במתן הצרכים הבסיסיים (כמו מזון ומחסה לכל הפחות) לכלל החברה. כמו כן חברה כזו מאפשרת לאנשיה לממש את רצונם מעבר לצורכי הבסיס על ידי מגוון אפשרויות תעסוקה, תמיכה בעסקים מקומיים וכלכלה מקומית, ומתן דגש על פיתוח עצמי והכשרה תעסוקתית. אך ללא התייחסות להגנת הסביבה, משאבי הטבע ינוצלו מעבר ליכולתם להתחדש והסביבה לא תוכל להמשיך ולספק את שירותיה לאדם לטווח ארוך.
קיום: פיתוח כלכלי נשען כמעט תמיד על משאבי הסביבה (כמו מים, מינרלים, צמחייה, וכו') כחומרי גלם כדי לספק מזון, מגורים, וצרכים אנושיים נוספים. החיבור בין פיתוח כלכלי להגנת הסביבה מאפשר למשאבים הטבעיים להתחדש ולהמשיך להתקיים ולתפקד בצורה מלאה ותקינה גם בעתיד הרחוק על ידי שימוש חסכוני ויעיל במשאבי הטבע. פיתוח כזה אינו פוגע בטבע, בשירותי המערכת אותם הוא מעניק, וביכולת הסביבה להתקיים בצורה הטובה ביותר. אך כאשר הוגנות חברתית לא נלקחת בחשבון, עלולה להיווצר חברה לא-הוגנת בה הפער בין המעמדות מתרחב והאוכלוסייה שנותרת ללא משאבים גדלה.
כפי שניתן לראות, חיבור בין שני עמודי תווך מאפשר את התקיימותו של פן מסוים בפיתוח בר-קיימא, אך רק כאשר שלושת עמודי התווך מתקיימים בו זמנית בצורה מאוזנת פיתוח בר-קיימא מלא יכול להתרחש.
התהוות המושג פיתוח בר-קיימא
המשבר הסביבתי שנוצר על ידי ניצול יתר של משאבי הטבע לצד הצורך בפיתוח כלכלי עורר התעניינות ברמה בינלאומית כבר בשנות ה-70. הדבר הוביל לקיום מספר ועידות בינלאומיות של האו"ם שהחלו להגדיר את המסגרת התאורטית של המושג פיתוח בר-קיימא :
1972 – ועידת האו"ם לגבי סביבת בני האדם (ועידת סטוקהולם): בשנה זו התקיימה בשוודיה הועידה הראשונה שעסקה בבעיות סביבתיות-אנושיות ברמה הגלובלית ובהצעות לפתרונן. המשתתפים בוועידה אימצו את "הצהרת סטוקהולם" שכללה 26 עקרונות לניהול תקין של הסביבה ותוכנית פעולה להערכה וניהול הסביבה הגלובלית . ועידה זאת גם הובילה להקמת תוכנית הסביבה של האו"ם.
1987 – ועדה עולמית לסביבה ופיתוח: הוועדה הוקמה על ידי האו"ם ב-1983 כדי לענות על צורכי העולם בהתפתחות כלכלית ובה בעת למנוע את הנזק החברתי והסביבתי הנגרם מפיתוח זה. דוח הוועדה - "עתידנו המשותף" פורסם ב-1987 וכלל חשיבה מקיפה וגלובלית של הבעיות העומדות בפני העולם המפותח והמתפתח כאחד . הדו"ח נודע בשם ועדת ברונטלנד על שם ראש ממשלת נורווגיה שעמדה בראשה.
1992 – פסגת כדור הארץ הבינלאומית (ועידת ריו): פסגה זו התקיימה בריו דה ז'ניירו שבברזיל, וכללה יותר מ-100 ראשי מדינות שחתמו על אמנת שינוי האקלים והמגוון הביולוגי. בנוסף הם אימצו את "הצהרת ריו" בה מפורטים עקרונות של פיתוח בר-קיימא כפי שמפורט ב"אג'נדה 21".
2002 – ועידה עולמית לפיתוח בר-קיימא (ועידת יוהנסבורג): הועידה התקיימה כעשור לאחר ועידת ריו ובאה לוודא את יישום היעדים שהוצבו בוועידה זו. בדוח שפרסמה ועידת יוהנסבורג נכתב כי קיים פער ניכר בין המטרות שהוצבו בוועידת ריו לבין יישומן בפועל. על מנת לצמצם את הפער, הציעה הועידה מסמך קידום ויישום המטרות בפועל.
2012 – ועידת או"ם לגבי פיתוח בר-קיימא (RIO+20): לאחר עשור נוסף התכנסה שוב ועידת ריו לדון בפיתוח כלכלי תוך שילוב ושמירה על עקרונות הקיימות ויצרה מסגרת מוסדית לקידום פיתוח בר-קיימא.
2015 – מפגש פסגה של האו"ם לפיתוח בר-קיימא: ב-2015 אימץ האו"ם שורה של מטרות ויעדים לפיתוח בר-קיימא המכונים 2030 Sustainable Development Goals (SDG) במטרה לספק תוכנית אב לשלום ושגשוג בני האדם והטבע בהווה ובעתיד. ההמלצה, שקיבלה את השם "אג'נדה 2030", הציבה 17 יעדים גלובליים לפיתוח בר-קיימא: 1) מיגור העוני, 2) חיסול הרעב, 3) בריאות טובה ואיכות חיים, 4) חינוך איכותי, 5) שוויון מגדרי, 6) מים נקיים ותשתיות תברואה, 7) אנרגיה ירוקה בעלות סבירה, 8) תעסוקה הולמת וצמיחה כלכלית, 9) תעשייה, חדשנות ותשתיות, 10) צמצום אי-השוויון, 11) ערים וקהילות בנות-קיימא, 12) צריכה וייצור בתבונה, 13) התמודדות עם שינויי האקלים, 14) החיים במים, 15) החיים ביבשה, 16) שלום, צדק ומוסדות חזקים, ו-17) שיתופי פעולה למימוש היעדים.
חלופה לגישה הרווחת של פיתוח בר-קיימא
לפי הגישה הרווחת, משקלם של שלושת עמודי התווך של פיתוח בר-קיימא - הוגנות חברתית, הגנת הסביבה ופיתוח כלכלי – הוא שווה כאשר כל אחד עומד בפני עצמו ושטח החפיפה ביניהם מסמל פיתוח בר-קיימא. לפיכך, יש למצוא איזון בין שלושת הערכים כדי ליישם פיתוח בר-קיימא. אולם, ביקורת על גישה זו טוענת כי קיימת היררכיה בין עמודי התווך כיון שהסביבה מהווה תנאי הכרחי קודם לקיום החברה האנושית, שבמסגרתה פיתוח כלכלי נעשה. על כן, שמירה על הסביבה הטבעית ומשאבי הטבע היא המשימה הראשונה בפיתוח בר-קיימא, ועל ידי השגת מטרה זו, הוגנות חברתית יכולה להתממש, דבר שיוביל לפיתוח כלכלי שהוא בר-קיימא.
המושג פיתוח בר-קיימא מרמז שישנם גבולות כלשהם לפיתוח שמושפעים מגורמים שונים, כגון הטכנולוגיה הקיימת, הארגון החברתי של משאבי הטבע העולמיים ויכולת כדור הארץ לספוג את פעילות האדם. לפיכך, הועלתה הטענה כי המושג פיתוח בר-קיימא מכיל בתוכו ניגודים מפני שפיתוח מוביל באופן בלתי נמנע להידלדלות משאבים ולכן והם קוראים ליצירת "כלכלת מצב-יציב" במקום. טיעון הנגד הוא שפיתוח בר-קיימא יכול להיעשות על ידי "דה-קפלינג" (de-coupling), או ניתוק הקשר בין "הרעות סביבתיות" (השפעות סביבתיות שליליות) לבין "טובין כלכליים" (השפעות כלכליות חיוביות).
פיתוח בר-קיימא בהתייחסות סוציולוגית
המושג פיתוח בר-קיימא הוא קונספט חברתי מכיוון שהוא מגן על שירותי המערכת האקולוגיים המשמשים את האדם לייצור טובין כלכליים, חברתיים וסביבתיים. פיתוח בר-קיימא אף מחזק את הפן החברתי בהשוואה לפיתוח קונבנציונלי בכך שהוא מדגיש כי מטרתו העיקרית של פיתוח כלכלי היא לא הכנסות כספיות אלא שיפור איכות החיים של כלל התושבים וההכנסה היא אמצעי כדי להגיע למטרה זאת.
בשנים האחרונות התחזקה ההבנה שמאמצי הפיתוח הקונבנציונלי מיטיבים רק עם קבוצה קטנה של אנשים כאשר אי השוויון בין בני האדם ובין מדינות שונות מתעצם. עובדה זאת מחזקת את חשיבותו של פיתוח בר-קיימא להשגת צדק חברתי וחלוקת משאבים הוגנת כך שיסופקו צורכיהם הבסיסיים (לפחות) של כל בני האדם, ובמיוחד של אוכלוסיות מחוסרות יכולת ומוחלשות. גישה זו גם מכירה בכך שכאשר לאנשים אין שליטה על משאבי הטבע בסביבתם לא ניתן למנוע חוסר שוויון והרס סביבתי, וללא סביבה בריאה ומשאבים טבעיים, פיתוח מקיים לא יכול להתרחש. לפיכך, צדק חברתי מוביל להגנת הסביבה. עם זאת, יש צורך בשינוי המבנים הפוליטיים והכלכליים הרווחים וביחס של האנושות לסביבה כדי להשיג פיתוח בר-קיימא כלל עולמי. שינויים אלו כבר באים לידי ביטוי במקומות שונים בעולם על ידי דמוקרטיה ישירה ושיתוף הציבור בהחלטות הנוגעות למשאבים.
השינוי החברתי בגישה לגבי פיתוח ומטרותיו החלה בסוף שנות השישים בחברות דמוקרטיות מתועשות במערב, שהיו גם החברות שהניעו את תהליכי הפיתוח הקונבנציונלי. חברות אלו החלו להסב את התפיסה הדוגלת במדדים של חומריות כלכלית אל תפיסה פוסט-מטריאלית הדוגלת בקידום ערכים כשוויון חברתי, זכויות הפרט והגנת הסביבה, על חשבון שפע חומרי. התנועות שהזינו את התפיסה הזו היו בעיקר יוזמות חברתיות שצמחו מתוך החברה באופן ספונטני, כמו מפלגת הירוקים בגרמניה שחרתה על דגלה בין היתר את נושא איכות הסביבה וצדק חברתי. יוזמות כאלו הדגימו לא פעם את כוחה של החברה להשפיע על המרחב הפוליטי בו מתקבלות החלטות ועל ידי זה לחולל שינוי. אף על פי שכיום פיתוח בר-קיימא הוא מושג רווח ברחבי העולם בקרב ממשלות ומקבלי החלטות, הפעולות והיוזמות המגיעות מלמטה הן לרוב אלה שדוחפות להטמעת פיתוח בר-קיימא.
דוגמה ליוזמה כזאת היא שכונת ואובן (Vauban) בעיר פרייבורג שבגרמניה המונה כ-200,000 איש. שכונת ואובן מזוהה עם שילוב של שימוש באנרגיית השמש ותכנון אקלימי, שהצליחו להוריד את צריכת האנרגיה של כל דירה לכדי כעשירית מצריכת האנרגיה של דירה טיפוסית בגרמניה. תהליך זה התחיל על ידי תושבי העיר שהקימו פורום עירוני לקידום עקרונות רובע בר-קיימא וכך מיקמו את עצמם כבעלי עניין משמעותיים בתכנון העתידי. עקב כך, ובצעד תקדימי, הרשות המקומית שהייתה אחראית על הפיתוח החליטה לשלב את תושבי המקום בתהליכי התכנון המוקדמים. התושבים שהיו חלק מתכנון העיר דחפו להשקיע בתכנון חסכוני באנרגיה שהוא גם חסכוני כלכלית וגם ידידותי לסביבה. בנוסף, השכונה תוכננה לשימוש מינימלי ברכבים פרטיים כך שהרחובות שקטים ובטוחים יותר לדיירים. תכנון השכונה פורץ הדרך והצלחתו בקנה מידה עולמי הוביל את הרשות לאמץ מודל דומה המשלב את התושבים בתהליכי התכנון במקומות נוספים באירופה.
סוגי פיתוח בר-קיימא
פיתוח בר-קיימא הוא מושג כללי שיכול להיטמע בהרבה תהליכים, מגזרים, ופעולות פיתוח שונות, ולכן ישנם סוגים רבים של פיתוח בר-קיימא. הבולטים שבהם הם:
אנרגיה מתחדשת: צורת האנרגיה הרווחת בעולם כיום אינה בת-קיימא מפני שנעשה שימוש בדלקים מאובנים (fossil fuels) – נפט, פחם וגז – שאין באפשרותם להתחדש. פיתוח אנרגיה בת-קיימא רותמת מקורות אנרגיה שאינם מתכלים, כגון אנרגיה סולרית, אנרגיית רוח, ואנרגיית גלים. שימוש במקורות אנרגיה מתכלים יכולים גם להיחשב כאנרגיה מתחדשת כל עוד התכלותם איטית יותר מיכולתם להשתקם ומאפשרת התחדשות משאבים לצריכה חוזרת, כגון שימוש בביו-מסה של מוצר לוואי.
תחבורה בת-קיימא: מספר הרכבים הממונעים המתניידים ברחבי העולם גדל בצורה משמעותית ונמצא במגמת עלייה מתמשכת. התחבורה הקונבנציונלית יוצרת בעיות סביבתיות ובריאותיות רבות כגון זיהום אוויר, מים ויבשה מפליטת חומרים רעילים, הכחדת בתי גידול טבעיים לבניית תשתיות תחבורה ועוד. פיתוח תחבורה בת-קיימא, הכולל פיתוח כלי רכב חסכוניים המונעים על ידי אנרגיות נקיות מתחדשות ופיתוח תשתיות יעילות ואפקטיביות, יכול לתת מענים לדרישה הגוברת לתחבורה שהם ידידותיים לסביבה ולחברה. בנוסף לפיתוחים אלו, מימד מרכזי באימוץ תחבורה בת-קיימא הוא שינוי דפוסי ההתנהגות התחבורתיים ודרך התניידותם של אנשים. לדוגמה מעבר מנסיעות ברכבים פרטיים לתחבורה ציבורית, נסיעה משותפת, נסיעה מופחתת, ושימוש ברכבים חשמליים או היברידים עם פחות פליטות מזהמות.
בנייה ירוקה: אחד התחומים הנרחבים ביותר בפיתוח בר-קיימא הוא בנייה ירוקה וזה מכיוון ש"מבנים מהווים גורם מרכזי בפליטת מזהמים לאוויר וצריכה של משאבי טבע ואנרגיה". בנייה ירוקה מכילה בתוכה את מכלול שלבי הבנייה: בחירת מיקום המבנה נעשה בצורה מחושבת כך שלא יגרם נזק בלתי הפיך לסביבתו (ועדיף אף שיטיב עימה); חומרי הגלם הם ידידותיים לסביבה ואינם מזהמים או מזיקים לבריאות; עיצובו של המבנה מעודד חיסכון באנרגיה, מים ומשאבים נוספים; ותחזוקת המבנה שומרת על עקרונות הקיימות (כמו השימוש בחומרי ניקוי ללא רעלים). השימוש בחומרים שאינם מזיקים, הנגישות לתאורה ואוורור טבעיים, והטמעת אלמנטים אקולוגיים נוספים כגון צמחייה, נוף, וכו' הופך את הבנייה הירוקה לבריאה יותר, לא רק לסביבה אך גם לדייריה. בגלל היתרונות הרבים של מבנים ירוקים הביקוש שלהם גדל מאוד ואיתם גם התקנים העולמיים לבנייה ירוקה, ביניהם LEED (ארצות הברית), BREEAM (אנגליה), Green Star (אוסטרליה), ותקן 5281- התקן הישראלי לבנייה ירוקה.
פיתוח בר-קיימא בישראל
כבר ב-2003 העבירה הממשלה את החלטה מס' 246 בנושא "תוכנית אסטרטגית לפיתוח בר-קיימא", המשלבת שימוש מושכל במשאבי הטבע, הגנה על המערכת האקולוגית ומתן שוויון הזדמנויות לכל. ההחלטה נפתחת כך: "מחליטים (פה אחד): מדיניות ממשלת ישראל תתבסס על עקרונות של התנהלות פיתוח בר-קיימא המשלבים: כלכלה דינמית, שימוש מושכל במשאבי טבע, הגנה על מערכות אקולוגיות ומתן שוויון הזדמנויות לכל. זאת - על מנת לענות על הצרכים של הדור הנוכחי וצורכי הדורות הבאים..." .
בשנת 2009 קבעה הממשלה ליישם פעולות לשם השגת התייעלות ברמת הצריכה הכללית של משרדי הממשלה על בסיס עקרונות פיתוח בר-קיימא, כגון שימוש ברכבים בעלי צריכה נמוכה של דלק, צמצום שימוש בנייר, חשמל, מים, כלים חד פעמיים ועוד. בעקבות צעדים אלו פותחה בשנת 2011 "תוכנית לאומית לצמיחה ירוקה" שמטרתה היא לרתום את התועלת הכלכלית שיכולה לנבוע ממעבר לכלכלה ולתעשייה ירוקות.
בהמשך לכך, המשרד להגנת הסביבה ומשרד הכלכלה שילבו ידיים כדי לגבש יחדיו מדיניות לאומית לצמיחה ירוקה. משרד הכלכלה פרסם מדריך מפורט לעסק בר-קיימא, אשר מציג את המרכיבים המרכזיים בתוכנית הלאומית לצמיחה ירוקה העתידה לתרום הן לפיתוח המשק והן לשמירה על הסביבה בעת ובעונה אחת.
פרסום אג'נדה 2030 על ידי האו"ם ב-2015 היוותה מעין "דחיפה" בישראל ובעולם להיצמד להשגת 17 המטרות לפיתוח בר-קיימא. בעקבות כך, בשנים 2018- 2019 עברו בכנסת מספר החלטות חשובות הקשורות לקידום ושיפור תהליכים לתכנון בר-קיימא, ופורסם דוח הטמעת יעדי פיתוח בר-קיימא בישראל . הדוח מקביל לדוחות של מדינות או"ם נוספות ונועד לשתף בהצלחות, לקחים ואתגרים ביישום היעדים שהוצגו באג'נדה 2030.
יש הטוענים כי פיתוח ממשלתי בר-קיימא נשאר על הנייר בלבד ו"הממשלה נטשה את נתיב הקיימות הן במישור ההצהרתי והן במישור הביצועי". למרות זאת, ניתן לראות את התעצבות תחום זה בישראל, וישנם מספר הולך וגדל של תהליכים ופרויקטים של פיתוח בר-קיימא הראויים לציון:
אחת הדוגמאות בישראל לפיתוח אנרגיה מתחדשת היא הקמת תחנת הכוח הסולרית באשלים. התחנה מייצרת חשמל נקי מאנרגיית השמש ומפחיתה פליטות מזהמות באמצעות שלוש שיטות: שריפת גז, תחנה תרמו סולארית ופוטו וולטאית. דוגמה לרתימת אנרגיית רוח בישראל בקנה מידה ארצי הוא פרויקט "בראשית" הצפוי להיבנות ברמת הגולן על ידי חברת אנלייט אשר השלימה את כל הדרישות לפיתוח הפרויקט לרבות ההיתרים להקמתו, ופרויקט חוות הרוח עמק הבכא שהוקם אף הוא על ידי אנלייט.
בנייה ירוקה: ב-2005 הושק התקן הישראלי לבנייה ירוקה (ת"י 5281) ועבר עדכונים שונים במהלך השנים. התקן "נועד לצמצם את ההשפעות השליליות של תהליך הבנייה ושל השימוש במבנים על הסביבה" . ב-2020 אושרה תקנה המחייבת בניית מבנים חדשים על פי התקן, פעולה שעתידה לצמצם את צריכת החשמל בכ-30%, את פליטת גזי החממה ואת כמות הפסולת המיוחסות למבנים. השימוש במוצרים יותר ידידותיים לסביבה ולאדם גם יעלו את רמת איכות החיים למשתמשים במבנים אלו.
כבר היום ישנם מבנים ירוקים מצטיינים בארץ, ביניהם גן הילדים מאופס האנרגיה בחדרה, המייצר יותר אנרגיה ממה שהוא צורך על ידי עיצוב פסיבי, התקנת מערכות אנרגיה מתחדשות, שימוש חסכוני באנרגיה, ומעורבות פעילה של הילדים והצוות. בית החולים רפפורט לילדים ברמב"ם משלב חיסכון באנרגיה ומים, טיפול מקומי בפסולת ובכביסה, ומיקום נגיש לאמצעי תחבורה חליפיים, והוא אחד מהמבנים הרפואיים הראשונים לקבל את תו התקן הישראלי לבנייה ירוקה. גם פרויקט המגורים שבנווה עוז הירוקה שבפתח תקווה תוכנן עם חשיבה בת-קיימא המשלבת תכנון פאסיבי לחיסכון בחשמל, אסטרטגיות ומערכות לחסכון במשאבים וחומרים ירוקים ובריאים. כשהושלם, פרויקט זה זכה לדירוג הגבוה ביותר בתקן הישראלי למבנה מגורים.
אינדאלסיו פרייטו
אינדיקיו פרייטו (Indalecio Prieto Tuero; 30 באפריל 1883 - 11 בפברואר 1962) פוליטיקאי ספרדי, ממנהיגי מפלגת העובדים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) לפני ובמהלך ימי הרפובליקה הספרדית השנייה.
פרייטו נולד באוביידו שבאסטוריאס, אזור מכרות בצפון ספרד. הוא התייתם מאביו בגיל שש ועבר עם אמו לבילבאו בשנת 1891. מגיל צעיר עבד כמוכר עיתונים ובהמשך נהיה סטנוגרף בעיתון יומי. בשנת 1899 הצטרף ל- PSOE וכעיתונאי היה לדמות מרכזית בתנועה הסוציאליסטית בארץ הבסקים. באוגוסט 1917 היה ממנהיגי השביתה הגדולה, ולאחר דיכוייה בידי הצבא נמלט לצרפת מחשש שיעצר, שם נשאר עד אפריל 1918, עת נבחר לבית הנבחרים הספרדי (Congreso de los Diputados de España). בפרלמנט הוא דיבר בחריפות נגד התנהלות הצבא בצפון אפריקה. בתקופת שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה שלל כל שיתוף פעולה עם הממשלה הרודנית, בראותו ברפובליקה ערך בפני עצמו. בעקבות זאת הוא הגיע לעימותים חריפים עם פרנסיסקו לרגו קבלרו. למרות התנגדות בתוך מפלגתו, השתתף פרייטו במפגש סן סבסטיאן ועם הקמת הרפובליקה היה לשר האוצר בממשלה הזמנית של אלקלה סאמורה.
הזחה
הֲזָחָה (או אִינְדֶּנְטַצְיָה, על פי המקור הלועזי) היא הרחקה של שורה כתובה מהשוליים. הזחה נהוגה בדפוס ובתכנות מחשבים.
הרווח בין השוליים לתחילת השורה הכתובה נקרא זִיחַ. בתוכנות רבות, המקש Tab, משמש להזחה.
בדפוס
בסלנג של אנשי הדפוס העבריים קרויה הזחה "אַבְּזָץ" (מהמילה הגרמנית: Absatz - פסקה).
בטקסטים מודפסים נהוג להתחיל פסקה חדשה בהזחה, המבהירה לקורא שלפניו פסקה חדשה. משקל גדול יותר יש להזחה כאשר היא משמשת לתת ביטוי ויזואלי למבנה הלוגי של מסמך כתוב. אחת הדוגמאות הנפוצות היא רשימת סעיפים ותתי-סעיפים, כמו בדוגמה הבאה:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> הסיבות הנפוצות לעריכה בוויקיפדיה הן: כפי שניתן לראות, ההזחות, אותן הרחקות מהשוליים, מאפשרות לקורא לראות בצורה קלה מה המבנה הלוגי של הסעיפים הכתובים כאן.
בתכנות מחשבים
בתכנות מחשבים משתמשים בהזחה באופן נרחב. ברוב שפות התכנות נהוג להזיח כל מבנה מקונן הזחה גדולה במעט מזו של המבנה העוטף אותו. משתמשים בהזחות בתיכנות כאשר כותבים בלוק חדש, למשל אחרי הצהרת פונקציה או מחלקה, בתוך לולאה או תנאי. בתכנות, ההזחה היא בדרך-כלל לצורך שיפור הקריאות של הקוד הנכתב, שכן רואים היכן נמצאת תחילת שיגרה, ובדיוק מתחתיה (בהפרש של כמה שורות), סופה. עם זאת, קיימות שפות תכנות, כגון פייתון, שההזחה היא חלק מרכזי בהן והיא משפיעה על משמעות הקוד עצמו (ואינה משמשת לאסתטיקה בלבד).
דוגמה לשימוש בהזחה בשפה ויז'ואל בייסיק:
קישורים חיצוניים
Indentação
נחל גובתה
נַחַל גּוּבְתָה (בערבית: "ואדי ג'ובתא") הוא נחל היורד מן החרמון בין שלוחת שׂריון לבין כתף חרמון, מקבל בהמשכו את מימיו של נחל חזורי, ונשפך אל נחל חרמון כ-300 מ' ממערב לעין בניאס.
הצומח של נחל גובתה ויובליו אופייני לחורש של מרגלות החרמון. זאת ביסודה חברת הצומח של אלון מצוי ואלה ארצישראלית, עם הרבה ער אציל. בקטע שמתחת למצודת נמרוד גדל גם מעט אדר סורי, ונמוך יותר – גם חרוב מצוי ודולב מזרחי. לאורך ערוץ הנחל שולט הרדוף הנחלים, ואילו פטל קדוש דליל יותר, ושיח אברהם חסר כליל. צמחים מיוחדים בנחל הם שרכיה אשונה במדרון תלול במפנה צפוני, בקעצור בקירות-סלע במפנה צפוני, ובשולי האפיק – מישויה פעמונית ואורנין ההרים.
לנדאו
לנדאו (Landau) היא עיר בגרמניה, ששמה (לעיתים בווריאציות לנדא/לנדה או לנדוי) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי נפוץ. קהילות יהודיות התקיימו לפחות בשני יישובים בגרמניה תחת שם זה - בצפון הסן (כיום שכונה בעיר באד ארולסן) ובריינלנד-פפאלץ. {{פירושונים|
לנדאו
לנדוי
לנדא
ראו גם
}}
שליש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גשר אוברבאום
גשר אוֹבֶּרבָּאוּם (בגרמנית: Oberbaumbrücke) הוא גשר דו-מפלסי החוצה את נהר השפרה בברלין, ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר. הוא מקשר בין שכונת פרידריכסהיין לקרויצברג, שהיו מופרדות בעבר בידי חומת ברלין, ועל כן הפך הגשר לסמל חשוב של אחדות ברלין. בעבר היה אחת מנקודות המעבר בין מזרח ברלין למערב ברלין.
היסטוריה
הגשר נבנה בגבול הישן בין האזור העירוני של ברלין לפאתי המטרופולין הכפריים, באזור בו הוקמה חומת מס ב-1737. גשר מתרומם מעץ נבנה כחלק מהחומה, ושימש שער הכניסה לעיר. השם Oberbaumbrücke מקורו בגזע עץ כבד, מכוסה בדורבנות מתכת, ששימש כמחסום לנהר בשעות הלילה למניעת הברחות. "באום" משמעו בגרמנית עץ או קורת עץ, ועל כן משמעות השם היא פחות או יותר "גשר העץ העליון". בקצה המערבי של העיר המודרני היה מחסום גזע-עץ נוסף, קרוב לרחוב Unterbaumstraße של היום (שמשמעו מילולית: "רחוב העץ התחתון").
עד שנת 1879 השתנה הגשר משמעותית לעומת הקמתו. הוא הגיע עד לאורך של 154 מטר ובכך היה לגשר הארוך בברלין, ועם זאת לא הספיק עוד להיקף התנועה בו. לפיכך החלו להיכתב תוכניות לבניית הגשר מחדש כגשר אבן. חברת Siemens & Halske, שתכננה את בניית הרכבת התחתית של ברלין (האו באן), התעקשה שבצורתו החדשה יתאים הגשר למעבר כלי רכב, הולכי רגל וקווי הרכבת החדשה. הגשר החדש נפתח ב-1896 לאחר שנתיים של בנייה, בדיוק בזמן לתערוכה העולמית בברלין. האדריכל ואיש הממשל אוטו שטאן (1859-1930) תכנן אותו בסגנון גותיקת הלבנים הצפון-גרמני, כגשר עירוני משופע אלמנטים דקורטיביים, כגון קשתות מחודדות, קמרונות צולבים ושלטי אצולה. שני המגדלים בגשר שאבו השראה ממיטלטורטורם - "מגדל השער האמצעי" (Mitteltorturm) בעיר פרנצלאו במדינת ברנדנבורג בגרמניה. אף על פי ששימשו בעיקר לצורכי אסתטיקה, הם היוו תזכורת לכך שהגשר היה בעבר שער הכניסה לעיר ברלין.
ב-1902 נפתח המקטע הראשון של האו-באן. נסיעת הבכורה שלו, שהסיעה 19 נוסעים, החלה בתחנת שטראלאואר טור (Stralauer Tor), שנבנתה בקצה המזרחי של הגשר, וסיימה את נסיעתה בכיכר פוטסדאם. תחנת שטראלאואר טור נסגרה ופורקה לאחר שהופצצה בהתקפה אווירית ב-1945, אך ארבעת עמודי התמיכה שלה עדיין קיימים.
לאחר שהצטרפו בשנת 1920 מספר יישובים למטרופולין ברלין, הפך גשר אוברבאום לנקודת המעבר בין שכונות פרידריכסהיין לקרויצברג. באפריל 1945 פוצץ הוורמאכט את החלק האמצעי של הגשר כדי לנסות למנוע מהצבא האדום לחצות אותו. לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה, ברלין חולקה לארבעה אזורים. גשר אוברבאום חצץ בין האזור האמריקאי לאזור הסובייטי. עד לאמצע שנות ה-50, יכלו הולכי רגל, כלי רכב והחשמלית של ברלין לחצות את הגשר ללא בעיה מיוחדת.
מעבר הגבול
כשהוקמה חומת ברלין בשנת 1961, הגשר הפך לחלק מהגבול בין מזרח ברלין למערב ברלין. מכיוון שכל מימי נהר השפרה היו חלק מגבולות פרידריכסהיין, הביצורים המזרח גרמניים הגיעו עד לחוף של הגדה בקרויצברג. כתוצאה מכך, קו האו-באן במערב ברלין נאלץ לסיים את נסיעתו בתחנת שלזישס טור (Schlesisches Tor). החל מ-21 בדצמבר 1963 שימש גשר אוברבאום כתחנת מעבר גבול להולכי רגל עבור תושבי מערב ברלין בלבד.
שלושה אירועים קצרים של פתיחת הגשר להולכי רגל התרחשו עד קיץ 1966. פתיחה קבועה של הגשר למעבר הולכי רגל החלה ב-1972 עם חתימת הסכמי כינון יחסים בין הצדדים. מטה בקרת הגבולות של מזרח ברלין הוקם בדיוק בגדה המזרחית של השפרה, מעבר לרחוב של הגשר. החלק של הגשר למעבר הרכבת התחתית החוצה את שדרות שטראולאר (Stralauer Allee) נהרס לחלוטין. המגדלים נהרסו בשנות ה-70. מאחר שהגבול בצד של קרויצברג עבר דרך השפרה, היו מספר מקרי טביעה של ילדים מקרויצברג על גשר אוברבאום מכיוון שכוחות החילוץ בצד המערבי לא יכלו להגיע אליהם, ומעבר הגבול היה אסור מבחינת הצד המזרחי. בשל כך, נחתם ב-29 באוקטובר 1975 הסכם בנושא פעולות חילוץ במקרה של תאונות בגבול הימי של ברלין. ב-1976 הותקן בקצה הדרומי של הגשר מתקן לאזעקת כוחות במקרה חירום של טביעה.
לאחר נפילת החומה
מאז 1997 מעטרת את הגשר עבודת מיצב מאורות ניאון בשם "אבן - נייר - מספריים" מאת תורסטן גולדברג. בעבודה צורות של שתי ידיים המשחקות משחק חוזר ושב של אבן, נייר ומספריים, המסמל את האקראיות הכרוכה בהחלטות הגירה, הן במהלך המלחמה הקרה והן בהגירה של היום אצל מבקשי מקלט ומהגרים מסיבות כלכליות.
מאז ייסוד הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג בשנת 2001, גשר אוברבאום כבר לא מהווה מעבר בין מחוזות מנהליים. הגשר היווה חלק מסמל פרידריכסהיין מאז 1991, ונכלל גם בסמל של הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג.
בתרבות
הגשר מהווה לוקיישן בולט בסרט הפולחן "ראן לולה ראן" משנת 1998 המתרחש ברחבי ברלין.
Headstrong
מיקום במצעדים
במצעד הבילבורד האמריקאי, מוקם האלבום במקום החמישי עם מכירות של יותר מ-64,000 עותקים הנמכרו בשבוע הראשון למכירה. לעומת זאת במצעדי מכירות האלבומים בממלכה המאוחדת התברג האלבום אל המקום ה־155. בכל העולם עד היום, מכר האלבום מיליון עותקים בכל העולם והגיע למעמד אלבום זהב.
סינגלים
1."Be Goog To Me"
2."Goin' Crazy" ( רק ברדיו דיסני)
3."We'll Be Toghether" (פרומו סינגל להיי סקול מיוזיקל: המופע)
4." He Said She Said"
6."Suddenly"
7."So Much For You"
קליפים מהאלבום
1."Be Goog To Me" הקליפ מראה את אשלי בהופעה בהיי סקול מיוזיקל: המופע. ערוץ דיסני ערך את הקליפ הזה כי הוא לא הסכים לשדר את "He Said She Said" בגלל שהקליפ לא מתאים לילדים.
2." He Said She Said"
3."Not Like That"
4."Suddenly"
טיסדייל אמרה בראיון שהיא רצתה לצלם עוד 3 קליפים ל"So Much For You","Headstrong" ו- "Goin' Crazy".
הדיוויזיה ה-112 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-112 (בגרמנית: 112. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד פרידריך מית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-35 כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה, עמה לחמה בקרב קייב. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה בקרב הקשה על טולה. לאחר קרב קורסק לחמה הדיוויזיה במתקפת בלגורוד-חרקוב כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחמה בקרב דנייפר בו ספגה אבדות כבדות, ובעקבות כך פורקה הדיוויזיה בנובמבר 1943.
בית הכנסת עמנו-אל
בית הכנסת עמנו-אל (באנגלית: Temple Emanu-El of New York (1930)) הוא בית כנסת רפורמי ("טמפל") בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בית הכנסת היה בית הכנסת הרפורמי הראשון שפעל בעיר, והוא ידוע ביופיו וחשיבותו. מאז שנוסד בית הכנסת, בשנת 1845, הוא נחשב לבית הכנסת הרפורמי המוביל. המבנה הממוקם בשדרה החמישית ייחודי בסגנונו האדריכלי - סגנון התחייה הרומנסקי. בית הכנסת נחשב לאחד הגדולים בעולם: גובה המבנה המרכזי הוא 31.4 מטרים ושטחו 30.5 על 53.3.
היסטוריה
קהילת עמנו-אל נוסדה על ידי 33 משפחות של מהגרים יהודים שהגיעו מגרמניה באפריל 1845. הקהילה התכנסה באולם שכור במפגש הרחובות גראנד וקלינטון שבאזור הלואר איסט סייד של מנהטן. באותה עת, הקהילה התפללה בסגנון האורתודוקסי. עם הגידול במספר חברי הקהילה, ושיפור מצבם הכלכלי, עבר בית הכנסת מספר מבנים.
באוקטובר 1847 עברה הקהילה להתפלל במבנה ששימש קודם לכן ככנסייה מתודיסטית ברחוב כריסטי והקהילה שכרה את האדריכל לאופולד אידליץ לתכנן את שיפוץ המבנה והפיכתו לבית כנסת. במקביל נערכו שינויים בסגנון התפילה ובנוסחה בהתאם לתפישת היהדות הרפורמית האמריקאית: בשנת 1848 שונתה שפת רוב הסידור מעברית לגרמנית, בשנת 1849 הותקן עוגב בבית הכנסת, וב-1853 בוטל הנוהג של העלייה לתורה ורק רב הקהילה קרא בתורה.
בשנת 1857 נפטר הרב מרצבכר (Merzbacher) מייסד הקהילה, וחברי הקהילה מינו את הרב שמואל אדלר, כמחליפו.
ביוזמת הרב אדלר, הוקם בשנת 1868 מבנה ייעודי לבית הכנסת. המבנה, שתוכנן בסגנון תחיה מורית בתכנונם של לאופולד אידליץ והנרי פרנבאך, הוקם במפגש רחוב 34 עם השדרה החמישית בעלות של 650,000 דולרים. בעת בנייתו, היה זה בית הכנסת הגדול ביותר בארצות הברית.
בשנת 1873 התמנה ד"ר גוסטב גוטהייל ממנצ'סטר שבאנגליה לרב הקהילה, והיה הרב הראשון דובר האנגלית של הקהילה. בשנת 1888 התמנה הרב ג'וזף סילוורמן לרב הקהילה, והיה הרב הראשון יליד ארצות הברית שכיהן כרב הקהילה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 נערכו שינויים נוספים בנוסח התפילה - הופסק הנוהג של לבישת כיפה על הראש במהלך התפילה, בוטלו טקסי בר המצווה המסורתיים, ובשנת 1895 אומץ "סדר תפילות ישראל", סידור התפילה האחיד של איחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי. בסוף שנת 1920 מונה זבולון קוורטין לחזן הראשי של בית הכנסת בשכר של 12,000 דולר לשנה, השכר הכי גבוה שניתן לחזן אי פעם. בשנת 1924 מונה לזר סמינסקי למנהל המוזיקלי של בית הכנסת, והפך את בית הכנסת למרכז למוזיקה יהודית מודרנית. סמינסקי הזמין במיוחד יצירות מוזיקלית אשר נכתבו במטרה לשמש כחלק מהתפילה בבית הכנסת.
ב-11 באפריל 1927 מוזגה הקהילה עם קהילת בית-אל, וב-1929 עברה הקהילה למבנה הנוכחי, הממוקם במפגש בין רחוב 65 והשדרה החמישית. המבנה שהוקם באתר, תוכנן על ידי רוברט כהן באתר בו היה ממוקם קודם לכן בית האחוזה של ג'ון ג'ייקוב אסטור. האולם נבנה על מנת להכיל 2,500 מושבים למתפללים (יותר מאשר קתדרלת פטריק הקדוש הסמוכה).
ג'ואן מוריס
ג'ואן מוריס (באנגלית: Joan Morris; נולדה ב-10 בפברואר 1943) היא זמרת מצו-סופרן, מחצית הדואו המוזיקלי המפורסם בולקום ומוריס. שותפה המוזיקלי ובעלה הוא המלחין/פסנתרן ויליאם בולקום.
השניים מתמחים בשירים פופולריים ישנים, בעיקר מן המחצית הראשונה של המאה ה-20 (אבל גם מעבר לתקופה זו - שירי קברט עכשוויים ושירים מתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית). ג'ואן מוריס מקפידה על דיוק היסטורי בביצועי שיריה ורק לעיתים נדירות היא חורגת מן הגרסאות המקוריות של שירים למען התקינות הפוליטית. שירתה מצטיינת בבהירות, המאפשרת כמעט תמיד הבנה מדויקת של המילים.
פיל נייט
פיליפ (פיל) המפסון נייט (באנגלית: Philip Hampson Knight, נולד ב-24 בפברואר 1938) הוא איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי. אחד משני המייסדים של חברת נייקי, בה שימש בעבר כיושב ראש ומנכ"ל. פורבס העריך את הונו בנובמבר 2021 במעל 63 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
נייט נולד בפורטלנד, אורגון, ארצות הברית. אביו, ביל נייט, היה עורך דין שהיה המוציא לאור של העיתון "אורגון ז'ורנל". הוא גדל בשכונת איסטמורלנד בעיר ולמד בתיכון קליבלנד. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת אורגון ובשנת 1959 סיים את לימודי התואר בעיתונות. במהלך לימודיו התחרה בריצה למרחקים בינוניים. הישגו הטוב ביותר היה 4 דקות ו-10 שניות בריצת מייל.