cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדור הארץ
משאבי טבע
משאבי הטבע אינם מפוזרים באופן שווה על פני כדור הארץ. לדוגמה, חלק נכבד ממקורות הנפט בעולם מרוכז במזרח התיכון, בארצות כמו ערב הסעודית, איראן, עיראק ועוד.
פגיעת אסטרואידים
קיצם של החיים על פני כדור הארץ יכול להגיע מפגיעה מקבוצת אסטרואידים בשם אסטרואידי אפולו. האסטרואיד "99942 אפופיס". הראשון לקבל דרגה 4 בסולם טורינו כיוון שהיה חשד שמעבר ליד כדור הארץ ב-2029 שיגרום לשינוי מסלול שיביא להתנגשות עם כדור הארץ ב-2036. לאחר תצפיות נוספות במהלך השנים שהביאו לחישוב מדויק של המסלול התברר כי אפופיס יעבור ב-13 באפריל 2029 במרחק של כ-32,000 ק"מ מכדור הארץ, ודרגת הסיכון שלו ירדה לאפס. אסטרואיד אחר יכול לפגוע בכדור הארץ הוא האסטרואיד 29075 1950 DA שיש לו הסתברות של 1:4000 לפגוע בכדור הארץ ב-2880.
מחסור במשאבים
הרבה מדינות כיום סובלות ממחסור במים. הרבה מדינות מפתחות דרכים שונות להשגת מים, כגון טכניקות להתפלת מי ים, בניית סכרים שונים לאגירת מים, טיהור שפכים, ועוד. לפי נתוני אתרים שונים, בערך 97% מהמים בעולם הם מים מלוחים (לכן התפלת מי ים היא הדרך הזמינה ביותר). בערך 2% מהמים בעולם הם מים מתוקים הלכודים בקרחונים שבחלקים הצפוניים והדרומיים בעולם, ופחות מ-1% מהמים בעולם הם מי תהום.
אידאולוגיות כגון סביבתנות, שואפות להתמודד עם בעיית המחסור במשאבים באמצעות אחריות חברתית, אישית ופוליטית, או באמצעות מחקר ופיתוח.
דמוגרפיה
נכון למרץ 2018 אוכלוסיית כדור הארץ נאמדת בכ-7.6 מיליארד בני אדם. הצפיפות הממוצעת היא כ-50 איש לקילומטר רבוע (ללא התחשבות באנטארקטיקה).
כשני שלישים מהאוכלוסייה הם ביבשת אסיה (כ-2.6 מיליארד בסין והודו בלבד). היבשת הצומחת ביותר היא אפריקה, שקצב הגידול השנתי בה הוא כ-2.5 אחוז לשנה, ואילו באירופה שיעור הגידול הוא זניח. בישראל, לשם השוואה, שיעור הגידול עומד על כ-2 אחוזים לשנה במהלך המאה ה-20 אוכלוסיית העולם יותר משילשה את עצמה, כאשר בשנת 1900 הייתה כ-1.65 מיליארד ואילו ב-1999 כ-6 מיליארד. עד אמצע המאה ה-19 קצב הגידול של אוכלוסיית העולם היה איטי למדי, והיא הכפילה את עצמה אחת לכמה מאות שנים. במאה העשרים גבר מאוד קצב הגידול, ואוכלוסיית העולם הכפילה את עצמה מ-1927 ל-1974 (47 שנים), מ-1950 ל-1987 (37 שנים) ומ-1960 ל-1999 (39 שנים). החל משנות השבעים, במקביל לירידה בפריון, יורד קצב הגידול של אוכלוסיית כדור הארץ בהתמדה. בסוף שנות השישים הגיעה העלייה השנתית ל-2.06 אחוז לשנה, ועל פי הערכות האו"ם בשנת 2000 היא ירדה ל-1.2%, ונכון ל-2013 לכ-1.1%.
אטימולוגיה
הסימול התקני של כדור הארץ הוא צלב המוקף בעיגול. סמל זה ידוע בשם "צלב הגלגל", "צלב השמש", "צלב אודין" או "צלב האישה". בתרבויות שונות היה לסימן זה משמעויות שונות, והוא מסמל כיום את נקודות המצפן, כדור הארץ והאדמה. גרסה נוספת של הסמל היא צלב בראש העיגול בדומה ל-"Globus cruciger" סמל נוצרי לסמכות, ששימש גם כסמל אסטרונומי קדום של כדור הארץ.
דגל כדור הארץ
דגל כדור הארץ הוא דגל שעוצב על ידי הסטודנט השוודי אוסקר פרנפלדט. הדגל, לטענתו, אמור לשמש כדגל הרשמי של כוכב הלכת ארץ בעתיד. בנוסף, פרנפלט רואה בדגל סיבה לאחדות המין האנושי בדרך לחלל. החזון של יוצרי הדגל ומפיציו הוא לשגר חללית למאדים שבה יונף דגל האנושות כולה ולא דגל לאומי, וזה יהיה סימן לאחדות אנושית. פרנפלדט אמר כי "במסעות הנוכחיים לחלל החיצון משתמשים בדגלים של לאומים שונים בהתאם למדינה שמממנת את המראה. עם זאת, הנוסעים בחלל הם לא רק נציגים של מדינותיהם. הם נציגים של כדור הארץ".
בתרבות הפופולרית
הארץ התיכונה של ג'ון רונלד רעואל טולקין שוכנת בארדה שמעוצבת תחילה כאדמה שטוחה. עם זאת, לאחר שקיעתה של נומינור בסוף העידן השני, ואלינור (מקום משכנם של האלים) יוצאת מתחומי ארדה, וזו הופכת לכדור עגול.
בסדרה המדריך הטרמפיסט לגלקסיה הציע דאגלס אדמס כי כדור הארץ, כולל היצורים החיים עליו, הוא למעשה מחשב ענק שהוזמן על ידי העכברים. לאחר שקיבלו העכברים את התשובה לחיים, היקום וכל השאר היה עליהם לנסות למצוא את השאלה המתאימה לתשובה זו, ולשם כך נבנה כדור הארץ על ידי חברה לבניית פלנטות. כדור הארץ נהרס על ידי "ווגנים" משום שהוא מפריע להקמתה של אוטוסטרדה-בין חללית.
בקרב מספר סופרי פנטזיה כדור הארץ מקושר לכדורי ארץ או לפלנטות אחרות ביקומים מקבילים, ביניהם סדרת נרניה וחומריו האפלים.
בשנת 1988 כדור הארץ הנתון בסכנה נבחר לאיש השנה של המגזין "טיים".
עתיד כדור הארץ
עתיד הפלנטה קשור קשר הדוק למחזור החיים של השמש. הליום המצטבר בליבת השמש יגרום לכך שכמות הקרינה המופצת מהשמש תגדל לאיטה. כמות קרינת השמש צפויה לגדול בכ-10% במשך ה-1.1 מיליארד השנים הבאות, ובכ-40% במהלך 3.5 מיליארד השנים הבאות. מודלים אקלימיים מצביעים על כך שגידול כזה בקרינה צפוי להוביל להשפעות נוראיות על החיים בכדור הארץ, כולל לדוגמה האפשרות של אובדן האוקיינוסים.
כחלק ממחזור החיים של השמש, היא צפויה להתרחב ולהפוך לענק אדום בעוד כ-5 מיליארד שנים. מודלים מצביעים על כך כי היא תתפשט עד לכ-99% מהמרחק למסלול הנוכחי של כדור הארץ. עם זאת, עד אז מסלול כדור הארץ עשוי להתרחב עד פי 1.7 מהמסלול הנוכחי בגלל הירידה במסה של השמש. כך שייתכן שכדור הארץ לא יבלע על ידי השמש, אם כי רוב או כל החיים על פני הכדור צפויים להיכחד בגלל קרבת השמש לכדור הארץ. עם זאת מודלים מאוחרים יותר מראים כי ייתכן וכדור הארץ יבלע בשמש וייהרס בה בגלל השפעות של גאות וכבידה.
Linux.Darlloz
Linux.Darlloz היא תולעת מחשב המנצלת פגיעות בנתבים, מצלמות אבטחה, ממירי טלוויזיה, התקני IOT ועוד.
התוכנה התגלתה בשנת 2013, על ידי חברת סימנטק ומיועדת למערכות הפעלה לינוקס.
התולעת מנצלת פגיעות בשפת PHP המוכרת במזהה CVE-2012-1823, פותחת דלת אחורית לצורך הרצת פקודות עתידיות ומתחברת אל שרת שליטה ובקרה (C&C).
בחודש מרץ 2014, ביצע כרייה מטבעות מבוזרים על מחשבי הקורבנות.
המפנה התרבותי
המפנה התרבותי (באנגלית: The Cultural Turn) הוא כינוי לתנועה הכוללת סדרה של התפתחויות במדעי החברה והרוח שתחילתם בשנות ה-60 של המאה ה-20 ואשר הגיעה לשיאה בשנות ה-80 וה-90. המפנה התרבותי מדגיש את החשיבות של משמעויות וסמלים ככוחות חברתיים, לעומת הדגש שניתן בעבר על גורמים "קשים" יותר, כגון מבנים חברתיים, דמוגרפיה, פוליטיקה וכלכלה. מכאן שניתן לראות את התנועה כמאופיינת על ידי מעבר מתורת הכרה לפיה המציאות נתונה כעובדה הניתנת לחקירה מדעית וידיעה חד-משמעית, לתפיסה לפיה התרבות היא שמבנה זהויות ויחסים חברתיים. המפנה התרבותי כולל בין השאר את הפוסטמודרניזם והפוסט-סטרוקטורליזם שצמחו בתוכו, ומתקשר גם למפנה הלשוני - המעבר לתפיסת המציאות דרך השפה.
המפנה התרבותי שינה כאמור באופן רדיקלי את הפרקטיקות והמטרות של מדעי החברה והרוח, גרם ליצירת התחום של לימודי תרבות והפיכתו לאחד מתחומי הלימוד האקדמיים הממוסדים, ופתח תתי תחומים חדשים בדיסצפלינות המסורתיות. אחד ההוגים המרכזיים בתנועת המפנה התרבותי הוא קליפורד גירץ, שספרו פרשנות של תרבויות (1973) השפיע על חוקרים בתחומים רבים ומגוונים, כגון סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה ותקשורת.
גאוגרפיה
השפעת המפנה התרבותי על תחום זה יצרה קשר בין תופעות גאוגרפיות לבין החלטות של בני אדם המושפעות על ידי תפיסות תרבותיות וחברתיות. עקבות כך נוצרו תתי תחום חדשים, כגון גאוגרפיה תרבותית עכשווית, לימודי נוף, גאוגרפיה כלכלית של עבודה, רגולציה, חדשנות, גאוגרפיה כלכלית אורבנית, ועוד.
לימודי תרבות וביקורת הספרות
אחד השינויים המרכזיים בתחומים אלה הוא הרחבתם מהדגשת חקירת הייצור התרבותי להכללת התייחסות להתקבלותם של מוצרים תרבותיים.
כלכלה
החשיבות המיוחסת לפעילויות פנאי, לתעשיות ומוצרי תרבות, ובעקבותיהם צמיחה של תחומי עיסוק הקשורים ליצירתיות, פרסום, עיצוב ומיתוג.
פוליטיקה
דמוקרטיזציה והתפתחות פוליטיקת ראווה, עליית פוליטיקה של זהויות.
== הוגים מרכזיים המשויכים לתנועת המפנה התרבותי ==
בית אומר
בית אוּמַּר (בערבית: بيت أُمّر) היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, בין חלחול לגוש עציון. לפי הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה, חיים בה 13,348 תושבים, מהם 12,461 בעיר ו-1,087 בכפר סאפא (נכון ל-2007). העיירה נמצאת בגובה של 900–970 מטרים מעל פני הים, והיא אחת העיירות הגבוהות באזור.
גאוגרפיה
העיירה שוכנת כ-10 ק"מ צפונית לחברון מערבית לכביש 60; מדרומהּ שוכנות ההתנחלות כרמי צור והעיר חלחול, מצפונה ח'ירבת סאפא וגוש עציון, מצפון-מערב העיירה צוריף, וממזרח מחנה הפליטים אל-ערוב.
ממוצע המשקעים השנתי 565 מ"מ, הטמפרטורה הממוצעת השנתית 16° והלחות הממוצעת 61%.
בבית אומר שטחים חקלאיים נרחבים, מרביתם נטועים כרמי ענבים שבהם התפרסמה. עובדה זו משפיעה גם על המטבח המקומי, בו נוכחות בולטת של עלי גפן ממולאים, וסירופ ענבים (דיבס) מתוצרת הכפר. בנוסף גדלים בסביבות הכפר גם מאות עצי דובדבן, שזיף ותפוח.
היסטוריה
בשנת 2011 התגלתה גלוסקמא בת כ-2,000 שנה, עליה חקוקה הכתובת: "מרים ברת ישוע בר קיפא כהנם מעזיה מבית אמרי". יש המשערים כי "בית אמרי" הוא יישוב יהודי עתיק שהתקיים באזור בית אומר, וכי השם הערבי משמר את שם היישוב הקדום.
התקופה העות'מאנית
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19 וכתב כי מתגוררים בו 450 איש. הוא ציין כי בכפר מסגד קטן המוקדש ל"נבי מתא", שנבנה ככל הנראה על גבי כנסייה נוצרית על שם מתי הקדוש.
המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חברון.
בשנת 1927 הוקם בסמוך לבית אומר היישוב היהודי הראשון בגוש עציון, מגדל עדר. בין שני הישובים שררו יחסי שכנות טובים, ותושבי בית אומר אף הצילו פעמיים את מתיישבי מגדל עדר ממוות: בפעם הראשונה בשלג הגדול, כאשר הם סיפקו לישוב מזון וציוד להסקה, ופעם נוספת במאורעות תרפ"ט, במהלכם תושבי הכפר פעלו כדי לחלץ יהודים, לספק להם מקום מקלט ולהציל את רכושם. עם זאת, לאחר המאורעות, היישוב היהודי במגדל עדר ננטש.
בסקר האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 נמנו בכפר 1,135 תושבים. בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסייתו ב-1,680 תושבים. לפי הסקר השתרעו שטחי הכפר על פני 30,129 דונמים, מתוכם היו 567 דונמים בבעלות יהודית.
לאחר קום המדינה
בין השנים 1966–1997 נוהל בית אומר בידי מועצה כפרית. ב-1997 מינתה הרשות הפלסטינית מועצה מקומית לניהול העיירה. ב-2005 נבחרה מועצה חדשה הכוללת 13 חברים (כולל ראש המועצה), שהעסיקה 32 עובדים בשנת 2009.
מסגד נבי מתא
במרכז הכפר נמצא מסגד א-נבי מתא. ויליבלד הקדוש שסייר באזור במאה השמינית זיהה את המקום עם קברו של מתי, אחד משנים-עשר שליחי ישו. ההיסטוריון והגאוגרף הממלוכי מוג'יר א-דין זיהה במאה החמש-עשרה את המקום עם קברו של אמיתי, אביו של יונה הנביא. לפי אחת המסורות המוסלמיות נמצא קברו של יונה במסגד בחלחול הסמוכה.
פעולות טרור נגד יהודים
בתוך תחומי הכפר עובר כביש גוש עציון–חברון שהוא הציר המרכזי שבו עוברת התנועה ליישובי דרום הר חברון. בקטע כביש זה אירעו ניסיונות פיגוע רבים. לדברי צה"ל, "מרחב הכפר בית אומר הוא מוקד מרכזי יומיומי לפעילות חבלנית עוינת ומתאפיין בזריקת מטענים, בקבוקי תבערה, בלוקים ואבנים כנגד אזרחים ישראלים וחיילי צה"ל". על פי נתוני צה"ל, בקטע הכביש העובר בתוך הכפר מתרחשים כשליש מאירועי זריקות האבנים מכלל הצירים ביהודה ושומרון. במרץ 2012 התפרסמו צילומים המתעדים עשרות מתפרעים מיידים אבנים לעבר כלי רכב ישראלים. ב-7 בדצמבר 2012 נפצעה אזרחית ישראלית מיידוי אבנים בכפר.
במהלך השנים נעצרו ונהרגו חוליות טרור בבית אומר שעסקו בין השאר בהכנה ובהפעלה של מטעני חבלה, ברצח, ובפיגוע חדירה ליישוב ישראלי.
עימותים
ב-28 ביולי 2021 ירו חיילי צה"ל למוות במוחמד אל-עלמי, בן 12, בשעה שישב במכונית עם אביו ואחיו הקטנים. המשטרה הצבאית פתחה בחקירה. למחרת, בעימותים שפרצו בהלווייתו, בסיום ההלוויה התפתחו עימותים אלימים ורחבי היקף בין מאות פלסטינים תושבי הכפר לבין כוחות הביטחון. המפגינים הפלסטינים השליכו אבנים וצינורות ברזל על הכוחות שהשיבו בירי אמצעים לפיזור הפגנות. במהלך העימותים נפצעו עשרה פלסטינים כאשר מתוכם נפצע צעיר פלסטיני בשם שווכת עווד, תושב הכפר בן 20, באורח קשה. הוא הובהל לבית חולים בחברון והוכנס לניתוח. מקורות פלסטינים מסרו כי הוא נפגע מירי כדור גומי בפלג גופו העליון. בשעות הערב הודיע משרד הבריאות הפלסטיני שהוא מת מפצעיו.
תפיסת קרקעות
במרץ 2006 הוצא צו תפיסת קרקעות ל-25 דונם סביב היישוב לצורך הקמת "שטח ביטחון מיוחד" (שב"מ) וגדר התרעתית סביב ההתנחלות הסמוכה, כרמי צור, וזאת, לטענת ממשלת ישראל, על רקע מספר רב של אירועים חבלניים שבוצעו בקרבת היישוב ובתוכו. לבעלי הקרקע הפלסטיניים הובטחה אפשרות גישה לקרקעות לצורך עיבוד חקלאי וכן תשלום פיצויים. תושבי בית אומר וחלחול עתרו לבג"ץ בטענה כי תפיסת הקרקעות פוגעת בזכויות הקניין שלהם ובזכותם לפרנסה וכי הפגיעה בהם אינה מידתית. בנוסף, טענו כי כרמי צור הוקמה בצורה בלתי חוקית, תוך השתלטות בלתי חוקית על אדמות הכפר בית אומר. העתירה נדחתה פה אחד על ידי השופטים אהרן ברק, דורית ביניש ואליעזר ריבלין שקבעו כי הטענה נגד חוקיות הקמת כרמי צור אינה רלוונטית לעתירה זאת וכי "מטרת הגדר היא להגן על חיי התושבים הישראלים מפני פעולות טרור" ולכן תועלתה רבה, ומנגד, "הפגיעה בעותרים אינה כה קשה וחמורה עד שאין היא מידתית". נגד תפיסת הקרקעות מתקיימות בכפר הפגנות של תושבי הכפר בהשתתפות פעילי תנועת אנרכיסטים נגד גדרות, ופעילים אחרים פלסטינים, ישראלים ובין-לאומיים.
באפריל 2019, חתם ראש המנהל האזרחי על צו הפקעה ל-401 דונם מאדמות הכפרים בית אומר וחלחול לצורך סלילת כביש עוקף אל-ערוב. על פי התכנון, כביש 60 יוסט ב-150 מטר מערבה מגדר מחנה אל-ערוב. מדרום למחנה ייבנה תוואי חדש לכביש, בשולי שמורת היער אל-קרן, שיסיט את הכביש ממזרח לבית אומר.
בני גאון
בנימין (בני) דוד גאון (11 בפברואר 1935 – 10 במאי 2008) היה איש עסקים ישראלי, בעל השליטה ויו"ר דירקטוריון בחברת "גאון אחזקות" ונשיא האגודה למלחמה בסרטן.
חייו
גאון נולד בירושלים, בנם של משה דוד גאון ושרה (חכים) גאון, ולו שלושה אחים: יגאל, כלילה ערמון, והזמר יהורם גאון.
לאחר שירות סדיר ושנתיים בקבע, השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ר.
בשנות השישים עבד כתאורן בהצגות בהן הופיעה להקת התרנגולים בה אחיו, יהורם גאון, היה חבר. לאחר מכן עבר לעבוד כטכנאי מזגנים בחברת "אלקטרה". בשנת 1962 מונה למנהל מחלקת השיווק של מזגני האוויר ולאחר טיפוס בסולם הדרגות, הגיע למשרת מנכ"ל "תדיראן מוצרי צריכה". גאון למד מנהל עסקים בז'נבה. ב-1982 החל לנהל את האגודה הצרכנית קו-אופ ת"א דן השרון, שהפכה בניהולו מרשת צרכניות לחברה רווחית צומחת. גאון היה חבר נפש של מזכ"ל חברת העובדים (הסתדרות העובדים) ישראל קיסר, ובשנת 1988 הציע לו זה לנהל את קונצרן כור, אשר עמד בפני הליך פירוק. גאון, אשר הצליח לשקם את כור, כיהן בתפקיד המנכ"ל עד שנת 1998, אז התפטר מתפקידו והקים את "גאון אחזקות". בשנת 1995 זכה גאון בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת. בשנת 1997 הוציא לאור את ספרו הראשון, "רק המעז מנצח".
בשנת 1993 מונה לנשיא האגודה למלחמה בסרטן. שבע שנים לאחר מכן חלה בעצמו בסרטן הכליות, אולם נותח ונרפא. לאחר מכן חלה בלוקמיה לימפוציטית כרונית. בשנת 2007 חלה בסרטן הריאות ובפעם זו, על אף שנותח, המחלה הקשה הכריעה אותו והוא נפטר ב-10 במאי 2008 בגיל 73. נטמן בבית העלמין של מושב בית הלוי, אשר בעמק חפר. הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ובת, בהם העיתונאי והמחזאי בעז גאון והיועץ האסטרטגי משה גאון, אשר מונה ליו"ר חברת "גאון אחזקות", אותה הקים אביו.
הפולמוס ההיסטוריוגרפי על מותו של ג'יימס קוק
הפולמוס ההיסטוריוגרפי אודות מותו של ג'יימס קוק (או "ההיסטוריוגרפי-אנתרופולוגי") מתייחס לוויכוח בין היסטוריונים ואנתרופולוגים על אופן התיאור וההסבר של עובדת הרצחו של ג'יימס קוק בהוואי. הפולמוס הוא אבן דרך חשובה בהיסטוריוגרפיה המודרנית, שלאחר המפנה התרבותי. המפנה התרבותי הוא התקופה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בה החלו היסטוריונים לתת משקל וחשיבות לעובדות תרבותיות בהסבירם תופעות היסטוריות. בתקופה זו הוכנס מושג הנראטיב (סִיפֵּר) התרבותי להסבר ההיסטורי על פיו לכל תרבות יש סיפור שונה אודות האירוע ההיסטורי. ההבדלים בין נראטיבים של חברות שונות נובע מהבדלים תרבותיים ביניהן.
רקע
הימאי ומגלה הארצות ג'יימס קוק הגיע להוואי בינואר 1779. היה זה ביקורו השני באי והוא התקבל בכבוד מלכים. ימאי גרמני בשם היינריך צימרמן כתב ב-1781 שבני הוואי חשבו את קוק לאל שעלה מן הים. קוק עזב את האי אך נאלץ לשוב לאחר זמן קצר, בפברואר 1779, לשם תיקון תורן שנשבר. אולם, כאשר שב התחוללה באי התפרעות של הילידים במסגרתה נדקר קוק למות. נסיבות האירוע לא ברורות.
האנתרופולוג מרשל סהלינס (Marshall Sahlins) סיפק בספרו "איים של היסטוריה" נראטיב והסבר היסטוריוגרפי-תרבותי סדור, לפיו בתחילה ראו הילידים את קוק כאל, משום שהופיע בזמן הנכון מבחינת המחזור הפולחני. כששב לאי בפעם השנייה, כבר לא תאם העיתוי את האמונות המסורתיות והדבר יצר תסיסה ותחושת השפלה בקרב הילידים.
הפולמוס
אובייסקרה מספק הסבר רציונלי להתנהגותם של בני הוואי, אשר הופתעו משינוי היחס של קוק אליהם לרעה בעת ביקורו השני. לדברי אובייסקרה הם מעולם לא חשבו באמת ובתמים שהוא אל והרצח לא היה פולחני אלא אקט של הגנה עצמית מפני פולש. פעולתם הייתה רציונלית והגיונית ולא אימפולסיבית.
בעקבות הפרסום החלה ביקורת נוקבת על ההיסטוריוגרפיה האנתרופולוגית-תרבותית כממסד מתנשא מחד והתקפות מצד היסטוריונים ואנתרופולוגים, וסהלינס בראשם, מאידך. היסטוריונים חשובים תקפו בעיקר את חוסר מקצועיותו של אובייסקרה, אשר לא היה היסטוריון מקצועי ואף לא עסק באנתרופולוגיה של איי הוואי.
האנתרופולוג והפילוסוף קליפורד גירץ הגדיר את הפולמוס כמפנה התרבותי השני של ההיסטריוגרפיה. מעתה התיאור האנתרופולוגי חייב לקחת בחשבון ביתר רצינות את נקודת ההשקפה התרבותית החוץ-אירופית ועליו לנסות להגן עליה בכנות כצורת מחשבה והתנהגות תקפה ולא כקריקטורה. הדבר השתלב היטב עם עליית התקינות הפוליטית בכתיבה ובדיבור האקדמי של התקופה.
המתנגדים לגישה זו טוענים שהחשיבה הרציונלית היא עצמה פרי של חשיבה מערבית ועצם הניסיון להכפיף תרבויות חוץ-מערביות לסולם הערכים לפיו חשיבה רציונלית נעלה יותר מצורות חשיבה אחרות היא-היא התנשאות והדרה של צורות חשיבה.
סת' קלרמן
סת' אנדרו קלרמן (באנגלית: Seth Andrew Klarman; נולד ב-21 במאי 1957) הוא איש עסקים, מנהל קרנות גידור וסופר אמריקאי. הוא בעליו של העיתונים המקוונים The Times of Israel המתפרסם בשפות אנגלית, ערבית, צרפתית, סינית ופרסית ו"זמן ישראל" המתפרסם בעברית. קלרמן הוא גם פילנתרופ התורם מיליוני דולרים לארגונים ולמוסדות.
במאי 2019 העריך כתב העת האמריקאי "פורבס" את הונו האישי בכ-1.5 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
קלרמן נולד בעיר ניו יורק. כשהיה בן שש עברה המשפחה להתגורר בבולטימור, שבמרילנד. אביו היה כלכלן בריאות הציבור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואמו הייתה עובדת סוציאלית פסיכיאטרית. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר שעברו לבולטימור. כשהיה בן ארבע עיצב מחדש את חדרו כמו חנות קמעונאית, ושם תגי מחיר על כל חפציו, והגיש מצגת בעל פה לכיתתו בכיתה ה' על הלוגיסטיקה של קניית מניות. כשהיה בן 10 רכש את המניה הראשונה שלו, מניה אחת בג'ונסון אנד ג'ונסון (ועם הזמן שילש את ההשקעה הראשונית שלו). בגיל 12 הוא התקשר באופן קבוע לברוקר כדי לקבל הצעות להשקעה במניות.
קלרמן למד באוניברסיטת קורנל בניו יורק, תחילה למד מתמטיקה, אך בחר במקום זאת להמשיך בכלכלה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בכלכלה והיסטוריה בשנת 1979. בזמן חופשת הקיץ בשנת הלימודים הראשונה שלו עבד כמתמחה בקרן השקעות. לאחר שסיים את לימודיו, הוא חזר לאותה חברה ועבד במשך 18 חודשים לפני שהחליט ללכת לבית ספר למנהל עסקים בהרווארד.
בשנת 1983 הקים את קרן הגידור "קבוצת באופוסט", אשר ניהלה, נכון לתחילת 2014, נכסים בהיקף של 27 מיליארד דולר. מאז נוסדה ועד 2014 הניבה הקרן תשואה שנתית ממוצעת של 17% - לעומת תשואה של 11% שרשם מדד המניות S&P 500 באותה התקופה. בשנת 2007, בשיאו של משבר האשראי, רשמה באופוסט את שנתה הטובה מעולם, עם תשואה של 52%. ב-9 ביוני 2014, הקרן הרוויחה יותר מ-900 מיליון דולר ביום אחד, לאחר שיצרנית התרופות האמריקאית מרק הסכימה לרכוש את חברת איידניקס פארמה בה השקיעה.
בשנת 1991 פרסם את הספר "Margin of Safety" ("מרווח ביטחון"), שזכה במהלך השנים לתואר "התנ"ך של משקיעי ערך".
מעורבות פוליטית
במשך השנים היה קלרמן תומך נלהב של המפלגה הרפובליקנית. בשנת 2012, תרם לקמפיין הבחירות לנשיאות של מיט רומני, המועמד הרפובליקאי, בתקווה להדיח מהבית הלבן את הנשיא, ברק אובמה. אך בבחירות 2016, הודיע קלרמן על תמיכה בהילרי קלינטון, המועמדת הדמוקרטית, והזהיר כי דונלד טראמפ אינו מתאים לכהן כנשיא ארצות הברית ואמר שהוא "סובל מהפרעה". באוקטובר 2017, אמר בכנס סגור של מנהלי קרנות גידור בוול סטריט כי הנשיא טראמפ הוא "סכנה לדמוקרטיה", והזהיר כי "בגרמניה הנאצית הייתה חוקה לפני שהיטלר עלה לשלטון". הכנס בו דיבר קלרמן היה סגור לתקשורת, אולם הקלטה שלו הודלפה למגזין "ניו יורק".
מעורבות בישראל
קלרמן פעיל ב-The Israel Project, קבוצת תומכים פרו-ישראלית שאוספת ומספקת מידע על ישראל לעיתונאים. הוא תרם לארגון ארבעה מיליון דולר בין השנים 2008–2010. הוא המשקיע העיקרי באתר The Times of Israel, עיתון מקוון שהושק ב-2012 בשפה האנגלית ומדווח על ישראל, האזור והעולם היהודי. כמו כן תרם לפרויקט תגלית.
פילנתרופיה
קלרמן הקים את קרן משפחת קלרמן (לה נכסים בסך 255 מיליון דולר נכון לשנת 2010) אשר תורמת למטרות רפואיות, לארגונים יהודיים (כמו הוועד היהודי האמריקני, הפילנתרופיות היהודיות המשולבות של בוסטון ואקדמיה לגאן) ולמטרות ישראליות. קלרמן הוא יו"ר חברת ההיסטוריה העומדת בפנינו ומפתח תוכניות כיתתיות למאבק באנטישמיות ובבוטות.
ויקטור קנבסקי
ויקטור יזראילביץ' קנבסקי (ברוסית: Виктор Израилевич Каневский; 3 באוקטובר 1936 – 25 בנובמבר 2018) היה כדורגלן סובייטי-יהודי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של קבוצת דינמו קייב בכל הזמנים.
קריירת שחקן
קנבסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת החובבים של מפעל "ארסנל" בקייב. בגיל 18 זומן לסגל קבוצת דינמו קייב, ושיחק בה במשך כמעט כל הקריירה. בהתחלה שיחק בקבוצת המילואים של דינמו, ובשנת 1957 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 1960 נבחר להיות הקפטן של הקבוצה ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1964. קנבסקי היה אחד החלוצים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של דינמו קייב - לזכותו 80 שערי ליגה. בשנת 1961 זכה קנבסקי עם דינמו באליפות ברית המועצות ובשנת 1964 בגביע ברית המועצות. בשנת 1965 עזב קנבסקי את דינמו קייב ועבר לצ'רנומורץ אודסה. הסיבה העיקרית לעזיבת דינמו הייתה גילו של קנבסקי - המאמן המעיט לשתף אותו במשחקים ונתן את מקומו בהרכב לשחקנים צעירים יותר. קנבסקי שיחק בצ'רנומורץ עונה אחת בלבד ולאחריה פרש ממשחק פעיל
קנבסקי זומן לנבחרת ברית המועצות בשנת 1958. הוא שולב במשחקים מעטים. קנבסקי היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962 ולקח חלק בשניים מתוך 4 משחקי הנבחרת בטורניר. לאחר המונדיאל - לא זומן יותר לנבחרת.
התקרית האנטישמית וסוף הקריירה
בשנת 1979 היה קנבסקי מועמד מוביל לאימון של נבחרת אלג'יריה. מועמדתו אושרה, אך כמה ימים לפני הטיסה לאלג'יר קיבל קנבסקי הודעה כי הנסיעה שלו מבוטלת והתפקיד הועבר למאמן אחר. לאחר כמה בירורים הבין קנבסקי שמועמדתו נפסלה על ידי ההתאחדות הסובייטית בשל יהדותו. קנבסקי סבל גם בעבר מהיחס הלא ממש אוהד של ההתאחדות ליהדותו. כך למשל, כדי לקבל את תעודת המאמן הוא הוכרח להחליף את שם האב היהודי בתעודת הזהות שלו מיזראילבץ' (בן ישראל) לאיליץ' (בן איליה), כלומר לשם שלא מבליט את יהדותו. הפעם החליט קנבסקי לא לוותר לשלטונות - כסוג של מחאה הוא הגיש בקשה להגר מברית המועצות. בקשתו נדחתה על ידי משרד הפנים. אך עצם הגשת הבקשה הפך אותו לאיש לא רצוי בקבוצות הליגה. הוא לא יכל לאמן יותר באף קבוצה, כל חבריו בעולם הכדורגל ניתקו את קשריהם איתו. שמו נמחק מההיסטוריה הרשמית של דינמו קייב. הוא אפילו נמחק מתמונת האליפות של הקבוצה משנת 1961. בכל התקופה הזאת היחיד שנשאר איתו בקשר ועזר לו היה ולרי לובנובסקי. קנבסקי עבד כפועל בניין למחייתו. בשנת 1983, בעזרתו של לובנובסקי, הצליח קנבסקי לחזור לאמן לתקופה קצרה - הוא אימן קבוצת חובבים.
בשנת 1988 הגיש קנבסקי שוב בקשה להגירה. הפעם, הודות לפרסטרויקה בברית המועצות בקשתו אושרה. הוא היגר לארצות הברית עם משפחתו. בארצות הברית עסק קנבסקי באימון קבוצות ילדים ונוער שהוקמו על ידי יוצאי ברית המועצות. ויקטור קנבסקי נפטר ב-25 בנובמבר 2018 בעיר בריסטול שבמדינת קונטיקט.
מטרופולין סנטיאגו
מחוז מטרופולין סנטיאגו גובל בצפון ובמערב במחוז ולפראיסו, במזרח בפרובינציית מנדוסה הארגנטינאית ובדרום במחוז או'היגינס. והוא המחוז היחיד בצ'ילה שאין לו גישה לאוקיינוס.
ההגירה מאירופה לאזור סנטיאגו החלה בשנת 1542. המחוז במתכונתו הראשונית נוצר בשנת 1810 כפרובינציה הצפונית של צ'ילה, והוא היה אחד משתי הפרובינציות יחד עם פרובינציית קונספסיון שהרכיבו את צ'ילה בעת הקמתה.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
למטרות ניהול פנים, מחוז מטרופולין סנטיאגו מחולק ל-6 פרובינציות, צ'קאבוקו, קורדיירה, מאיפו, מליפייה, סנטיאגו וטלגנטה שמחולקות ל-52 קומנות.
בית הכנסת בפראבור
בית הכנסת בפַּרַאבֿוּר, (באנגלית: Paravur Synagogue; בשפת מלאיאלאם: പറവൂർ ജൂതപള്ളി ) הוא אחד הגדולים והשלמים מבין בתי הכנסת היהודיים במדינת קרלה בהודו. בית הכנסת ממוקם בעיר צפון פראבור (Paravur). הוא נבנה על ידי יהודי קוצ'ין, במשך השנים הוא נהרס ושוקם מספר פעמים. מתחם בית הכנסת הנוכחי מתוארך לשנת 1615 לספירה, אך הוא נבנה על גבי בניין ישן בהרבה, שלפי ההערכות נבנה בשנת 750 לספירה או 1105 לספירה. דבר שהופך אותו לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בהודו ובחבר העמים הבריטי. נכון לשנת 2022 הוא אינו פועל כבית כנסת. הוא שופץ על ידי ממשלת קרלה והוא פתוח לציבור הרחב כמוזיאון לתולדות יהודי קרלה.
היסטוריה
יהודי קוצ'ין הגיעו למדינת קרלה מאז האלף הראשון לפני הספירה (לפי המסורת הערים "אופיר ותרשיש" בימי שלמה המלך מזוהות כערים היסטוריות במדינת קרלה בעידן המודרני) לעסוק במסחר. הקהילות שלהם התיישבו בעיקר סביב קודונגאלור של היום (שהייתה עיר נמל ומסחר בשם Muziris ) וקולאם. הם קיבלו חסות וזכויות מיוחדות ממלכי שושלת צ'רה המקומיים כמו צ'רמאן פרומל והקימו בתי כנסת ביישובים שלהם.
נוכחות היהודים במדינת קרלה תועד בלוחות הנחושת מהמאה ה-10 לספירה שנמסרו על ידי רבי ורמן למנהיג הקהילה היהודית יוסף רבן.
במאה ה-14 לספירה, לאחר מבול פריאר בשנת 1341 שנגרם מצונאמי שהיה באוקיינוס ההודי, על פי מספר מקורות, נאלצה הקהילה לעבור לעיירות סמוכות כמו פראבור, צ'נדמנגלאם וקוצ'י. העדויות מאירוע זה נשמרו במסורת שבעל פה באמצעות שירים מסורתיים בשפת המלאיאלם היהודית.
בית הכנסת פראבור הוא בין בתי הכנסת העתיקים ביותר שעדיין קיימים בקרלה והוא גם מתחם בית הכנסת הגדול ביותר. בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1615 לספירה ברחוב היהודי של פראבור וקרוב מאוד לשוק פראבור בו התיישבה הקהילה היהודית שעסקה במסחר. קיימים דיווחים במסורת היהודית המקומית המרמזים שבית הכנסת נבנה על גבי חורבותיו של בית כנסת ישן יותר משנת 1165 לספירה.
בית הכנסת בפיוטים של יהודי קוצ'ין
אף על פי שקהילת יהודי פראבור חיה בשלווה לאורך ההיסטוריה שלה בקרב המקומיים. היו גם סכסוכים עקב פלישות של זרים כמו ממלכת מייסור (בראשות היידר עלי ובנו טיפו סולטאן במהלך המאה ה-18) ומתיישבים אירופאים כמו פורטוגזים והולנדים במהלך המאות ה-16 וה-17. על פי השיר היהודי המסורתי בשפת המלאיאלם היהודית, בית הכנסת הועלה באש בשנת 1662, ככל הנראה על ידי הפורטוגזים, בערך באותה תקופה שבה נשרף גם בית הכנסת הפאראדסי ליד נמל קוצ'י.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, החלו יהודי פראבור לעלות לארץ. נכון לשנת 1949, עדיין חיו בפראבור כשלוש מאות יהודים. רובם עלו לישראל עד אמצע שנות החמישים. בשנות ה-70, התפילות בבית הכנסת נפסקו מכיוון שלא ניתן היה להעמיד מניין ובית הכנסת נותר ללא השגחה במהלך העשורים הבאים. בשנת 1988 נערכו בפעם האחרונה תפילות בבית הכנסת. על פי הדו"ח של הארגון הבינלאומי לאנדרטאות יהודיות (ISJM), הבימה המקורית וארון הקודש (כולל ספרי תורה ) הועברו לישראל בשנת 1995 ושמורים שם.
ארכיטקטורה
בית הכנסת פראבור בנוי בשילוב ייחודי של אדריכלות מסורתית של בתי כנסת יהודיים, עם סגנונות אדריכליים של קרלה. הדבר ניכר בעיקר בפתחים והשערים המקושתים לאורך השביל המוביל לבניין הראשי.
המבנה
בדומה לארכיטקטורה של בתי כנסת אחרים בקרלה, יש בבית הכנסת עזרת נשים, שהכניסה אליה, ישירות מחוץ למבנה באמצעות גרם מדרגות.
בקיר החיצוני של מתחם בית הכנסת קיים לוח אבן משנת 1616, ועליו חרוט בעברית השם דוד יעקב קסטיאל מודאליאר, המנהיג הרביעי של הקהילת יהודי קרלה, שהיה הגורם המרכזי לבנייה מחדש של בית הכנסת.
שמונת מלכי אדום
בפרשנות המסורתית
הפרשנות המסורתית מתמודדת עם קושי בהבנת התקופה אליה מתייחסת פרשה זו, מהנוסח "לפני מלך מלך לבני ישראל" נשמע כי מדובר בתקופה הסמוכה לתחילת המלכות בישראל בימי שאול המלך, בעוד שלפי המסורת נכתבה התורה בזמן משה מאות שנים קודם. לפי חלק מהפרשנים הכוונה במשפט "לפני מלך מלך" היא לתקופה שקדמה למשה רבנו שגם הוא נחשב למלך. אפשרות נוספת היא שהמילה "מלך" אכן מתייחסת למלכי ישראל העתידיים אך המילה "לפני" תתפרש זמן רב לפני ולא סמוך למלכותם. לשיטות אלו שבעה מהמלכים מלכו לפני זמן משה רבנו, והמלך האחרון (הדר) עדיין מלך בימי משה, ולכן לא מוזכרת בפרשה מיתתו. בספר דברי הימים שנכתב מאוחר יותר, מוזכרת גם מיתת המלך האחרון. שיטה אחרת בפרשנות המסורתית היא כי אכן הכוונה למלכים שמלכו בסמוך לתקופת שאול המלך, והפרשה נכתבה בתורה על פי נבואה שחזתה את העתיד.
גם פרשנים שקיבלו במקרים מסוימים את האפשרות כי מספר פסוקים בתורה לא נכתבו על ידי משה, ולא ראו בכך חריגה מאמונת תורה מן השמים, סירבו לקבל במקרה זה את האפשרות כי הפרשה היא תוספת מאוחרת מכיוון שמדובר בעניין שלם.
את הסיבה לכתיבת הפרשה מבאר הרמב"ם כי נכתבה בשביל לזרז את עם ישראל במצוות "מקרב אחיך תשים עליך מלך", לדבריו שמונה מלכים אלו הכניעו את בני עשיו והשפילום מכיוון שמוצאם לא היה מהם, ומכאן ילמדו בני ישראל להעמיד מלך רק מקרב אחיהם.
בקבלה
בקבלה היהודית תופסת הפרשה מקום חשוב ומהווה בסיס למאמר "אדרא רבא" בספר הזוהר. הרמח"ל כתב כי פרשה זו "כוללת כל שרשי ההנהגה", לדבריו הפרשה הוסתרה במכוון כסיפור פשוט על מנת שמי שאינו ראוי לא יגלה את סודותיה. גישת הקבלה מסתמכת על מאמר חז"ל כי לפני בריאת העולם אלוהים היה "בונה עולמות ומחריבן עד שברא את אלו". לפי הקבלה, שבעת המלכים הראשונים - "מלכין קדמאין", רומזים לשבעה עולמות שנבראו לפני בריאת העולם הנוכחי, ומיתתם (בלשון המקובלים "שבירה") מרמזת על ביטול של אותם עולמות. המלך האחרון - הדר, שמיתתו לא מוזכרת, מקביל לעולם הנוכחי שעדיין קיים. העולמות שנחרבו מכונים בשפת הקבלה "עולם התוהו", והעולם הנוכחי "עולם התיקון". המקובלים כתבו כי גם לגישת הקבלה אין מקרא יוצא מידי פשוטו ובוודאי "מעשה שהיה כך היה" אלא שעיקר הכוונה בכתיבתו היא לסודות שנרמזו בו.
זיהוי המלכים והמקומות
מכיוון שלא ידועים מקורות חיצוניים המספרים על שמונת המלכים, לא ניתן לקבוע בבירור את תקופתם וזיהוים. חלק מהחוקרים משערים כי "בלע בן בעור" הוא בלעם בן בעור, בגלל הדמיון בין השמות. גם בספרות הקבלה מזוהה בלע עם בלעם. את "יובב בן זרח מבצרה" יש שזיהו עם הדמות המקראית איוב. את העיר דנהבה יש המזהים עם אתר בצפון מזרח פטרה.
קווידיץ' מוגלגים
קווידיץ' מוגלגים (באנגלית: Muggle Quidditch) הוא משחק ספורט אמריקאי המבוסס על משחק הקווידיץ' הבדיוני מספרי "הארי פוטר".
ההיסטוריה של המשחק
בסתיו 2007 נערך במידלברי גביע העולם הראשון בקווידיץ' בין מכללת מידלברי לבין מכללת ואסר. לאחר התחרות התפשט המשחק בקולג'ים שונים בארצות הברית, ומאות קבוצות קווידיץ' חדשות קמו. עשרות קבוצות קווידיץ' חדשות קמו בבוסטון והפכו את העיר למוקד קווידיץ' חדש.
ב-10 במרץ 2010 הוקם איגוד הקווידיץ' הבינלאומי, וב-13 בנובמבר עד ה-14 בנובמבר 2010 נאספו 43 מכללות ושלושה בתי ספר תיכוניים לגביע העולם הרביעי בקווידיץ', מול קהל של 15,000 צופים.
הקווידיץ' כיום
כיום קיימות קבוצות קווידיץ' בכל רחבי העולם וטורנירים שונים מתקיימים בארצות שונות. באירופה יש כיום למעלה מ-50 קבוצות (מספר הקבוצות הגדול ביותר הוא בממלכה המאוחדת) ובאסיה יש עשרות קבוצות. בארצות הברית, מולדת המשחק, יש 747 קבוצות (נכון ל-7 בספטמבר 2012) ונערכו עד כה חמישה טורנירים עולמיים. הקווידיץ' הגיע גם להודו, לפיליפינים ולאוסטרליה (בה יש 30 קבוצות), וכן לאפריקה.
בישראל קיימות קבוצות בודדות לקווידיץ', ביניהן "רעמי תל אביב" (הקבוצה הראשונה בישראל), ו"סופת תל אביב".
ב-14 באפריל 2013 התקיים טורניר גביע העולם השישי של איגוד הקווידיץ' הבינלאומי ובו השתתפו קבוצות מצרפת, אוסטרליה, קנדה, מקסיקו וארצות הברית.
הבדלים בין קווידיץ' מוגלגים לקווידיץ' בספר
כאמור, מבנה וחוקי המשחק המקורי מבוססים על קסמים, דבר שלא אפשרי במשחק ריאלי. על כן יש כמה הבדלים בין קווידיץ' של מוגלגים לקווידיץ' רגיל, בעיקר לשם התאמת המשחק לעולם ללא קסם.
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Original Screenplay) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לתסריטאי על תסריט לסרט קולנוע, אשר לא מבוסס על חומר שפורסם קודם לכן, והוא מייצג את ההכרה שהתסריט המקורי הוא יוצא מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע
בטקס האוסקר ה-1 (1928) לא הוענק פרס לתסריט המקורי הטוב ביותר, אלא פרס כללי לתסריט שנקרא פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר. בטקס האוסקר ה-13 (1940) פתחה האקדמיה את פרס התסריט המקורי, ובטקס האוסקר ה-30 (1957) שולבו שני הפרסים תחת קטגוריה זו.
בשנת 1948 לא ניתן הפרס והוא שולב בפרס לסיפור הטוב ביותר. הפרס נפתח מחדש בשנת 1949 תחת שם אחר – הסיפור והתסריט הטובים ביותר, אך שמו שונה חזרה לשמו הנוכחי בשנה שאחרי כן. בשנים מסוימות לאחר מכן נקראה הקטגוריה בשמות אחרים: בשנת 1969 – הסיפור והתסריט המקוריים הטובים ביותר, בשנת 1976 – התסריט המקורי הטוב ביותר שנכתב עבור סרט קולנוע ובשנת 1978 – התסריט הטוב ביותר שנכתב עבור סרט קולנוע.
מוג'יר א-דין
ביוגרפיה
א־דין נולד בירושלים וחי בה כל ימיו. הוא סייר בארץ ישראל וכתב ספרי מסע על ירושלים, חברון, רמלה והשפלה. ספריו מהווים מקור היסטורי חשוב לתקופה. הוא נטה לתאר מבנים בפירוט ובדיוק רב ושם דגש על הסברים היסטוריים וגאוגרפיים. כך, למשל, תיאר את אתרי הר הבית וירושלים בכלל, רמלה על שווקיה, וכן אתרים קדושים כגון קברי נכבדים רבים בכל רחבי הארץ (למשל: סידנא עלי, בלאד א-שייח' (נשר) ועוד). כמו כן ניתן למצוא בספריו סיפורי קדושים ונביאים ואנקדוטות כגון הגעת הבננה מהודו אל ארץ ישראל (הוא משווה את סהר הבננה לסהר האסלאם ואומר שאכילת בננה בצל הסהר של מסגד אל-אקצא מהווה שילוב של הנאה רוחנית וגשמית) או תיאור שלג כבד בירושלים. כתאולוג, הוא מהווה מקור חשוב להבנת תהליך התקדשותה של ירושלים במהלך המאה ה-14 באסלאם. מוג'יר א-דין חוזר ומדגיש את חשיבות הישיבה בירושלים, התפילה בה והעלייה לרגל (זיארה) אליה. כקאדי (שופט), הוא נחשב למייצג נאמן של האסכולה החנבלית במשפט המוסלמי.
קברו נמצא מעט מדרום לקבר מרים, בדרך יריחו.
על שמו נקרא רחוב בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים המזרחית.
ספרו על ירושלים
בין השנים 1495–1496 כתב מוג'יר א-דין את ספרו החשוב "תולדות ירושלים וחברון" (בתעתיק מדויק מערבית: אלאנס אלג'ליל בתאריח' אלקדס ואלח'ליל, בערבית: الأنس الجليل بتاريخ القدس والخليل). הוא מדווח בדיוק רב על הטופוגרפיה של ירושלים, על המוסדות שפעלו בה, בנייניה המרכזיים, רחובותיה ושווקיה. בנוסף הוא מתבל את דבריו במסורות, אגדות ואמונות שרווחו בתקופתו. לעיתים הוא מביא דברים מכלי שני, אך תמיד מוסר את מקורותיו. בעיקר חשוב למוג'יר א-דין לבסס את קדושתה של העיר דרך סיפורים על קדושים וחכמי דת שפעלו בה. הספר חשוב ביותר להכרת חיי הרוח והמבנה הפיזי של ירושלים בתקופה הממלוכית, עם זאת יש בו כדי לתת תמונה מעוותת בקשר למעמדה של ירושלים באותה התקופה. לפי גודש המידע, ניתן להבין כי ירושלים הייתה העיר החשובה ביותר בארץ, ולא היא.
הספר נודע לראשונה במערב כאשר חלקים ממנו תורגמו לראשונה לצרפתית ב-1876 על ידי אנרי סובר, במסגרת ספרו "ההיסטוריה של ירושלים וחברון מימי אברהם אבינו ועד סוף המאה ה-15" (Henri SAUVAIRE, Histoire de Jérusalem et d'Hébron depuis Abraham jusqu'à la fin du XVe siècle, Paris 1876).
קטעים מהספר המתארים את רחובות ירושלים ושווקיה תורגמו לעברית על ידי דוד ילין בשנת תרצ"ו.
פלאולוקסודון קפריסאי
פלאולוקסודון קפריסאי (שם מדעי: Palaeoloxodon cypriotes) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון, אשר חי בקפריסין במשך הפליסטוקן שלפני 780,000 עד 9,000 שנה לפני זמננו. ממצאי פיל קדום זה התגלו בידי החוקרת הבריטית דורות'יאה בייט ב-1902 בגבעה בקירניה שבצפון קפריסין וכמה ממצאים התגלו באזורים דרומיים יותר. ממצאים אלה כללו בעיקר שרידי שיניים טוחנות, אך גם שריד לעצם ירך גדולה וכמה חטים. המין תואר ב-1904 בידי בייט, אשר קראה לו על שם הימצאו בקפריסין.
מין זה עבר גמדות איים בדומה לכמה מיני פילאים נוספים מהים התיכון כמו פלאולוקסודון מנאידריינסיס, פלאולוקסודון פלקונרי, כמה תת-מינים של פיל ישר-חט, ממותת כרתים גמדית, ממותה למרמוראי וכן לצד מיני היפופוטמיים ואיילים שעברו גמדות דומה.
ייתכן שפילים אלה אף שולבו במיתולוגיה היוונית בדמות הקיקלופים בעלי העין האחת, מאחר שהגולגולת שלהם כללה חור עבה במרכז המצח.
צבי סלטון
צבי סלטון (נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא קריין חדשות ישראלי. עבד בקול ישראל למעלה מארבעים שנה, וכן היה שחקן ופיזיקאי.
ביוגרפיה
צבי סלטון נולד בעיראק, ועלה לארץ בגיל 4. בוגר הטכניון, הוא בעל תואר שני בהנדסת חומרים ועבד בקריה למחקר גרעיני. לאחר מכן עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים לקראת תואר דוקטור, ובמהלך הלימודים עשה הסבה לתקשורת.
סלטון סיים קורס קריינים בקול ישראל בשנת 1974. יחד איתו סיימו את הקורס מנחם פרי, עודד בן-עמי, ענת שרן ודן עופרי. כעבור שנים, התמנה למנהל מחלקת הקריינים בקול ישראל, תפקיד שבו שימש מספר שנים. הוא בוגר קורסים למשחק בתיאטרון ובקולנוע ולעיתים משתתף כשחקן ביצירות ובערבי שירה. כיום, הוא מעביר קורס בתחום המדיה במכון הטכנולוגי חולון.
בשנים 1993-1992 היה קריין חדשות בתוכנית יומן בערוץ הראשון.
שיחק בסרט הקולנוע הישראלי "אחות זרה" שיצא לאקרנים בשנת 2000, בסרט הקולנוע הישראלי "חוכמת הבייגלה" שיצא לאקרנים בשנת 2002 ובסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי.
בת זוגו היא העיתונאית נורית קנטי.
חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הישראלי, או בשמו הרשמי "זרוע הָאוויר והֶחלל", הוא הזרוע האווירית של צבא הגנה לישראל. חיל האוויר הישראלי הוא מרכיב עיקרי בעוצמתו של צה"ל, והוא נחשב לחזק ביותר במזרח התיכון, ולאחד מחילות האוויר הטובים והמתקדמים ביותר בעולם. בראש זרוע האוויר עומד קצין בדרגת אלוף. מפקדו הנוכחי של החיל הוא אלוף תומר בר.
מבנה חיל האוויר
מפקדת חיל האוויר כוללת את מטה החיל, המפקדות המקצועיות וגופי הפיקוח והבקרה.
מטה חיל האוויר
מטה חיל האוויר שוכן במחנה רבין (הקריה) בתל אביב. המטה נחלק לשבעה להקים. בראש כל להק עומד קצין בדרגת תת-אלוף, הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר. המבנה ההיררכי של הלהקים, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מטה חיל האוויר מורכב מהלהקים הבאים:
מפקדות מקצועיות
מפקדות מקצועיות הפועלות במסגרת חיל האוויר:
מינהלי פיקוח ובקרה
גופי הפיקוח והבקרה הפועלים במסגרת חיל האוויר:
מינהל תקציב ובקרה (מת"ב) - אחראי על ניהול תקציב ובקרת התקציב. בראש מת"ב עומד קצין בדרגת אלוף-משנה הכפוף לרמ"ט.
בסיסי טיסה
בסיס טיסה של חיל-האוויר הוא שדה תעופה צבאי בו מוצבות טייסות.
קיימים שני סוגי בסיסי טיסה:
בסיסי הטיסה הם (מהצפוני ביותר לדרומי): רמת דוד (כנף 1), פלמחים (בח"א 30), תל נוף (בח"א 8), חצור (כנף 4), חצרים (בח"א 6), נבטים (בח"א 28), רמון (כנף 25), עובדה (בח"א 10).
טייסות טיסה
טייסות הטיסה הן הטייסות המפעילות את כלי הטיס של החיל. מפקד טייסת טיסה הוא איש צוות-אוויר בדרגת סגן-אלוף, ולצידו משרתים סגני מפקד הטייסת: סמ"ט א' וסמ"ט ב' בדרגת רס"ן. לכל טייסת כינוי, למשל "טייסת העטלף", ומספר ייחודי, לרוב בן שלוש ספרות (יוצאת מן הכלל היא טייסת 69).
בכל טייסת טיסה קיים גף טכני, מפקדו הוא הקצין הטכני ולצידו קצין חימוש וקצין אחזקה ולעיתים גם קצין חמ"מ וקצין ממ"ס. הגף הטכני מאויש על ידי טכנאי צוות קרקע במקצועות: ממ"ס (מכונאי מטוסים), חָמָ"מ (חשמלאי מכשירן), חמש (טכנאי מערכות חימוש). הגף הטכני משמש כדרג א' של תחזוקה ופעילותיו כוללות: בדיקה יומית לכלי הטיס, בדיקה לפני טיסה, חימוש ותדלוק ותחזוקה קלה.
טייסות מטוסי קרב
טייסות מטוסי קרב מפעילות מטוסים ליירוט ולתקיפה (אוויר-קרקע). רוב טייסות חיל האוויר הישראלי משתייכות לקטגוריית טייסות קרב. ישנם מטוסי קרב שאותם מטיס טייס בודד, ואחרים (מטוסים דו-מושביים) שאותם מטיסים שני אנשי צוות: טייס ונווט קרב.
טייסות הקרב בחיל האוויר הישראלי מפעילות את המטוסים הבאים:
למרות ההתפתחויות הטכנולוגיות המואצות בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים (כטב"מ), בכוונת ישראל להמשיך לרכוש מטוסי F-35 ולשדרג את המטוסים במערכות אוויוניקה ישראליות.
מטוס הקרב הראשון של חיל האוויר היה אוויה S-199 ("סכין"). לאחריו נכנסו לשירות מטוסי ספיטפייר, P-51 מוסטנג, בופייטר, B-17 מבצר מעופף (מפציץ כבד, ולא מטוס קרב כשאר המטוסים ברשימה זו), ומוסקיטו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להיכנס לשירות מטוסי סילון; הראשון שבהם היה המטאור, ואחריו החלה "התקופה הצרפתית" בחיל האוויר, שבה היוו מטוסי קרב צרפתיים את עמוד השדרה של מערך הקרב. הראשון שבהם היה האוראגן, ואחריו באו ווטור, מיסטר, סופר מיסטר (סמב"ד), ומיראז' 3. זה האחרון היה המטוס הראשון שזכה לכינוי עברי - "שחק". לאחר המיראז' נכנס הסקייהוק, "עיט", שהיה המטוס הראשון מתוצרת ארצות הברית. אחריו הגיע לחיל האוויר ה-F-4 פנטום שכונה בחיל האוויר "קורנס" והיווה קפיצת מדרגה ביכולות מטוסי הקרב של החיל. במקביל, קלט חיל האוויר מטוסים מתוצרת התעשייה האווירית לישראל; הראשון שבהם היה הסער, מטוס סופר מיסטר שעבר השבחה. אחריו קלט חיל האוויר את מטוס הנשר והכפיר. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החל חיל האוויר לקלוט את מטוסי ה-F-15 ו-F-16 לסוגיהם, ואלה מהווים עד היום את עיקר כוחו.
טייסות מסוקים
מערך המסוקים בחיל האוויר הישראלי הוקם בשנות החמישים. מפקד טייסת המסוקים הראשון היה אורי ירום. תחילה כלל מסוקים קלים בודדים כגון: ההילר 360 מתוצרת "סיקורסקי" והאלואט II. טייס המסוקים הראשון בחייל היה קרול זבדי שהחל במאי 1951 קורס הסבה למסוקי הילר, ומכונאי המסוקים הראשון היה היטר טיבור (טיבי).
רק בסוף שנות החמישים נקלטו מסוקי תובלה מדגם סיקורסקי S-55 שהתגלו כלא אמינים ומאוחר יותר הסיקורסקי S-58 שרשם פרק מפואר במלחמת ששת הימים.
עידן המסוקים הכבדים נפתח בהקמת טייסת הסופר פרלון ("צרעה"), טייסת 114, מסוק תובלה כבד מתוצרת צרפת בעל יכולות אמפיביות. מסוקים אלו התפרסמו בין השאר בחילוץ ניצולים מהמשחתת אח"י אילת שטובעה סמוך לחוף רומני בחצי האי סיני. מסוקי הבל 206 ("סייפן" לדגם הקצר, "סייפנית" לדגם הארוך) היוו את שדרת מסוקי התובלה הקלים בחיל האוויר ושימשו לרוב משימות ההטסה של בכירי צה"ל. כמו כן שירת בעבר בחיל האוויר מסוק קל בל 47 שכלל טייס אחד ונוסע לידיו ושימש בשנות השישים לתעבורת מפקדים בשדה.
בעשור השני של המאה ה-21, ה-CH-53 סי סטאליון ("יסעור") הוא מסוק התובלה הכבד בחיל האוויר. מסוק התובלה החדיש ביותר בחיל האוויר הוא ה-UH-60 בלק הוק ("ינשוף") שנכנס לשירות בחיל-האוויר ב-1994, והחליף בהדרגה את הבל 212 ("אנפה"). את עידן מסוקי הקרב פתחו בשנות השבעים ה-MD500 דיפנדר ("להטוט") וה-AH-1 קוברה ("צפע") אליהם הצטרף בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ה-AH-64 אפאצ'י ("פתן") מתוצרת בואינג שנחשב מסוק הקרב המשוכלל בעולם בזמנו. בשנת 2005 נרכשו מסוקי AH-64D אפאצ'י לונגבו המכונים בחיל "שרף", שנחשבו למתקדמים ביותר בעולם בזמנם. ב-2014 יצאו מסוקי הקוברה משירות ואילו מסוקי ה"פתן" שודרגו לרמה קרובה לזו של ה"שרף". מערך המסוקים יורה מגוון טילי אוויר-קרקע וטילי נ"ט בהם ה-AGM-114 הלפייר והתמוז - טיל ישראלי ארוך טווח שהיה מסווג במשך שנים רבות.
מסוק העטלף של ח"א פועל מעל גבי ספינות הטילים מסוג סער 5 של חיל הים. מסוק זה החליף את קודמו הדולפין.
מסוקי ח"א השתתפו במלחמות ישראל החל ממלחמת ששת הימים. מלבד חילוץ פצועים וטייסים שנטשו מעבר לקווי האויב השתתפו מסוקי הסער במשימות רבות שהתפרסמו: מבצע הלם בנגע חמאדי (סופר פרלון), מבצע תרנגול 53 - חטיפת המכ"ם הרוסי (יסעור), הנחתת סיירת הצנחנים בעומק סוריה במלחמת יום הכיפורים (יסעור) ועוד. מסוקי הקרב של חיל האוויר ביצעו אלפי תקיפות כנגד קיני מחבלים והשמידו אלפי מטרות אויב בלבנון ובשטחי יהודה, שומרון ועזה. באינתיפאדה השנייה ביצעו המסוקים סיכולים ממוקדים כנגד פעילי וראשי ארגוני טרור פלסטינים.
טייסות תובלה, בקרה ומודיעין
מערך התובלה של חיל האוויר אחראי על תובלה צבאית וכן על תובלה במבצעים מיוחדים (כגון מבצע אנטבה והעלאת יהודי אתיופיה).
מערך התובלה מפעיל מטוסים מדגמי C-130 הרקולס ("קרנף"), C-130J סופר הרקולס ("שמשון") בואינג 707 ("ראם") ובוננזה A36 ("חופית") מתוצרת ביצ'קראפט, שהחליף את הTB-20 טרינידאד ("פשוש"). מטוסים קלים רבים שירתו בחיל האוויר עוד לפני הקמתו הרשמית, ובהם אוסטר אוטוקרט ("פרימוס"), ביצ'קראפט בוננזה, גראמן G-44 וידג'ן, מיילס איירוואן M-57, ריפבליק RC-3 סי-בי (מטוס ימי), R.W.D. 13, R.W.D. 15, ועוד. כמו כן שירתו בחיל מטוסי תובלה גדולים יותר, ובהם דראגון רפיד, לוקהיד הדסון, נורדואין UC-64A נורסמן, וכן מטוסי תובלה כבדים יחסית כמו קרטיס C-46 קומנדו, לוקהיד 18 לודסטאר, לוקהיד קונסטליישן, PBY קטלינה, דאגלס DC-3 דקוטה ו-C-54 סקיימאסטר. מטוסים אלה נרכשו בשנותיה הראשונות של המדינה מכל הבא ליד; חלקם הגדול שירת שנה או שנתיים בלבד ואז הוצא משירות, אם כתוצאה מבעיות טכניות או מאי התאמה למטרות החיל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 רכש חיל האוויר את מטוס התובלה נורד 2501 נוראטלס, ובשנות ה-70 נוסף לחיל מטוס הבואינג 377 סטרטוקרוזר שכונה בחיל האוויר "ענק". באותן שנים רכש חיל האוויר גם מטוסי קישור קטנים יותר: פילטוס PC-6A טורבו-פורטר, דורניר Do 27 (דרור), צסנה 180 ו-205, ואירוספסיאל סוקאטה ראלי. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעיל חיל האוויר את הביצ'קראפט B-80 "קווין אייר", שכונה בחיל האוויר "זמיר", ומטוסי "ערבה" מתוצרת התעשייה האווירית. באותן שנים נכנסו לשירות גם ה"קרנף" וה"ראם".
בשנות ה-80 החל מערך הבקרה והמודיעין של חיל האוויר להפעיל מטוסי בקרה, שליטה והתראה מוקדמת מסוג E-2C הוקאי שכונה "דיה" וכן מטוסי גראמן OV-1 מוהוק, "עטלף", ומטוסים מסוג "ביצ'קראפט קינג אייר", וכן דגם מתקדם יותר של המטוס שזכה לכינוי "צופית" ונכנס לשירות בשנות ה-90. כמו כן הפעיל חיל האוויר הישראלי מטוסים מסוג סי-סקאן ("שחף") תוצרת התעשייה האווירית, לצורך משימות סיוע אווירי עבור חיל הים, וכן מטוסי סיור ותצפית דורניר DO-28 "עגור".
בשנת 2005 החל חיל האוויר לקלוט את מטוסי ה"נחשון", מטוסי מנהלים מסוג גאלפסטרים V שהוסבו לתצורת איסוף מודיעין אותות (סיגינט) שזכה לכינוי "שביט", ולתצורת בקרה אווירית, שזכה לכינוי "עיטם".
אחזקת מטוסי הבואינג 707 ("ראם"), ה-C-130 הרקולס ("קרנף") והגאלפסטרים V ("נחשון") נעשית על ידי התעשייה האווירית, זאת בניגוד לשאר כלי הטיס בחיל האוויר שאחזקתם נעשית על ידי החיילים בגפים הטכניים.
ב-2021 הזמין חיל האוויר 4 מטוסי תדלוק מדגם בואינג KC-46 פגסוס.
טייסות כלי טיס מאוישים מרחוק
מערך כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם) (בעבר נהוג היה להשתמש במושג כלי הטיס הבלתי מאויש - כטב"ם, ובמושג מזל"ט), שפועל מאז שנת 1971 מפעיל כלי טיס בלתי מאוישים למגוון רב של מטרות. מערך הכטב"ם של חיל האוויר הישראלי זכה לפרסום רב באינתיפאדה השנייה עקב מעורבותם הגבוהה של הכטב"מים בהספקת מודיעין, איתור חוליות קסאם וסיוע בביצוע סיכולים ממוקדים בפעילי טרור. בעבר הפעיל חיל האוויר הישראלי כטב"מי מטרה (שמדמים מטוסים וטילים) וצילום אוויר מתוצרת אמריקנית, אך פרט לכך כל הכטמ"מים של חיל האוויר הישראלי הם מתוצרת התעשיות הביטחוניות הישראליות. משרתים במערך הכטמ"ם ההרון 1 ("שובל") וההרמס 450 ("זיק") ומזל"ט טקטי סקיילייט ("עפרוני") למשימות סיור ואיסוף מודיעין, כמו גם ציון מטרות עבור נשק מונחה לייזר. כן משרת במערך ההארפי ("שיאון"), כטב"ם אוטונומי "מתאבד" למשימות דיכוי הגנה אווירית. כמו כן, מפעיל חיל האוויר כטב"מי תקיפה חמושים. לטענת כתב העת אוויאיישן וויק אנד ספייס טכנולוג'י כטב"מים אלו הם למעשה כטב"מי הרמס 450 שצוידו במשגרי טילים. ב-2008 נקלט בחיל ההרון TP ("איתן") - מטוס ללא טייס ארוך טווח. ב-2014 נקלט בחיל ההרמס 900 בשם "כוכב", והוא נטל חלק במבצע צוק איתן במהלך תהליך כניסתו לשירות, וב-2015 הוכרז כמבצעי. ב-2022 נקלט בחיל האורביטר 4 בשם ניצוץ.
מערך ההגנה האווירית
בצה"ל, כוחות ההגנה האווירית (לשעבר נ"מ) כפופים לחיל האוויר. כוחות אלה אחראים על הפלת כלי טיס עוינים, רקטות ארטילריות וטילים בליסטיים באמצעות ירי מהקרקע ומתן חיפוי נגד-מטוסים לכוחות היבשה של צה"ל. בהתאם לדוקטרינת הגנת שמי המדינה המערבית, נסמך חיל האוויר הישראלי בעיקר על מטוסי יירוט ככלי להשגת עליונות אווירית, כאשר מערך הנ"מ מהווה את קו ההגנה האחרון מפני איומים אוויריים. לוחמי הנ"מ מפעילים אמצעים שונים, ביניהם: טילי הכתף FIM-92 סטינגר ("ברקן"), סוללות טילי MIM-23 הוק וסוללות טילי MIM-104 פטריוט ("יהלום"), שרשמו הפלות בכורה עולמיות בשירות ישראל.
בנוסף לטילי נ"מ מפעיל מערך ההגנה האווירית את מערך ההגנה הרב-שכבתית נגד ארטילריה רקטית וטילי קרקע-קרקע. המערך כולל בשכבתו הגבוהה ביותר סוללות טילי "חץ 3" שמיועד ליירט טילים בליסטיים מחוץ לאטמוספירה, מתחתיו סוללות טילי "חץ 2", המיועדים ליירוט טילים בליסטיים בעת מעופם ומתחתם מערכת "קלע דוד" ליירוט טילי קרקע-קרקע לטווח בינוני וארוך ורקטות לטווח ארוך, טילי שיוט וכלי טיס. מתחת לקלע דוד נמצאות סוללות "כיפת ברזל" המיועדות ליירוט רקטות ארטילריות קצרות טווח. כיפת ברזל נקלטה בחיל ב-2011 ומאז זכתה להצלחה חסרת תקדים ויירטה אלפי רקטות שירו מחבלים פלסטינים על ישראל.
מערך האחזקה
מערך האחזקה מעניק למטוסי חיל האוויר את הטיפול הטכני שבלעדיו לא ימריאו. המערך מתפקד ברמות שונות:
לכל מטוס וציוד מנוהל מעין תיק אישי ובו פירוט כל רשימת התקלות שלו וכל פעולות האחזקה שבוצעו בו.
מערך הבקרה
מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי אחראי על בניית התמונה האווירית, מערכת המכילה את כל כלי הטיס הנמצאים במרחב האווירי של מדינת ישראל וסביבתה. המערך ממונה על פיקוח ובקרה על התנועה האווירית בכל המרחב האווירי של ישראל, וכן על גילוי וזיהוי ניסיונות חדירה למרחב האווירי של מדינת ישראל, והכוונת מטוסי הירוט של החיל אל עבר מטרות אוויריות.
המערך כולל יחידות בקרה אזוריות (יב"א) בהר מירון ובמצפה רמון, יחידת גילוי בבעל חצור ויחידות בקרה מקומיות, דוגמת זה שבבסיס חיל האוויר בעובדה, הפרוסות ברחבי הארץ ומספקות כיסוי של המרחב האווירי של מדינת ישראל וסביבתה באמצעות מכ"מים. על כל יב"א מפקד קצין בדרגת סגן-אלוף. בראש מפקדת יחידות הבקרה (מיח"ה 517) עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
כנף כוחות האוויר המיוחדים (כנף 7)
הכוחות המיוחדים של חיל האוויר כוללים את היחידות הבאות:
יחידות טכנולוגיות
הזרוע מכילה מספר יחידות טכנולוגיות אשר מטרתן לחזק את כוחה ולהעצים את היתרון הטכנולוגי האווירי שבבעלותה לעומת אויביה במערכה. מרבית מן האסטרטגיה ובניין הכוח העתידי של הזרוע מושתתים על התוצרים של יחידות אלו.
טייסות הניסויים
בזרוע האוויר קיימות שתי יחידות ניסויים:
מערך ההדרכה
הכשרה למקצועות הדרושים בחיל האוויר נעשית בדרך כלל באחד מבתי הספר של החיל, ולאחריו הכשרה תוך כדי עבודה ביחידה מבצעית. חלק מהמקצועות המיוחדים בחיל האוויר עוברים את ההכשרה במלואה בבסיסי שטח, כגון טכנאי בדיקות לא הורסות (אל הרס) המוכשרים ביחידת האחזקה האווירית של חיל האוויר. מערך ההדרכה של חיל האוויר הישראלי כולל שבעה בתי-ספר עיקריים:
סמל החיל
הסמל הראשון של החיל נקבע בתקופתו של לסקוב בין השנים 1951–1953. הסמל עוצב על פי תווית של כנפי נשר ישראלי שהתגלתה בעתיקות בית שאן.
מדי החיל
כומתת החיל היא בצבע אפור כהה עם סמל חיל האוויר כסוף.
דרגות החיל
דרגות החיל בתחילתו היו שונות מהנהוג בחילות היבשה. להלן טבלה משווה. עם הזמן אוחדו שמות הדרגות וסימניהן עם אלה של כוחות היבשה, כדי ליצור אחידות.
מפקדי חיל האוויר
ספירת מפקדי חיל האוויר הרשמית מתחילה בישראל עמיר, אך למעשה לפניו מונו שני מפקדים: יהושע אייזיק (אשל), שהיה מפקד "המועצה הכללית לתעופה" ומפקד שירות האוויר של ההגנה עוד בטרם שינה זה את שמו ל"חיל האוויר" ואלכס זילוני, ששירת כמוביל בחיל האוויר המלכותי של בריטניה, אשר החליף אותו זמן קצר לאחר מכן. דרגי הפיקוד של חיל האוויר לא הכירו בשניהם, ומבחינה מעשית, לא הכירו גם בפיקודו של ישראל עמיר, ונמנעו משיתופו בקביעת מדיניות והחלטות שונות. הפיקוד התייצב רק לאחר שמונה אהרן רמז כמפקד החיל. מינויו של מפקד חיל האוויר, נדון במטה הכללי ומתקבל על ידי הרמטכ"ל תוך אישורו של שר הביטחון.