cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שי גולדמן
ביוגרפיה
מסרטי הקולנוע שצילם: לנגד עיניים מערביות ובסמה מוצ'ו בבימוי יוסף פיצ'חדזה; המנגליסטים בבימוי יוסי מדמוני ודוד אופק; שלוש אמהות בבימוי דינה צבי ריקליס, שעליו גם זכה בפרס אופיר לצילום; תנועה מגונה בבימוי צחי גראד; הכל מתחיל בים בבימוי איתן גרין; וההתחלפות בבימוי ערן קולירין, שאיתו גולדמן עובד בקביעות. סרטו הידוע והמצליח ביותר כצלם הוא ביקור התזמורת, גם הוא של קולירין, שזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן, בפסטיבל סרייבו, בפרס הגראנד פרי היוקרתי בפסטיבל טוקיו ובפרסים רבים נוספים בפסטיבלים בינלאומיים. גולדמן הביא לסרט המצליח איכות ויזואלית מופשטת שאפשרה ליצירה לחרוג מהמקומי ולגעת באוניברסלי וכך תרם להצלחה הבינלאומית הניכרת של הסרט.
הוגו בלאק
זכויות האזרח
בלאק גם נטה להעדיף את החוק והסדר על פני פעילות למען זכויות האזרח. גישה זו הובילה אותו לפרש את חוק זכויות האזרח פירוש צר. לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין רבים שהפכו על פיהן הרשעות בתביעות שהוגשו נגד שובתי שבת, בטענה להגבלת ההיקף של חוק זכויות האזרח. ב-1968 הוא אמר, "לרוע המזל יש כאלו הסבורים ששחורים צריכים לקבל זכויות מיוחדות על פי החוק". בלאק חש שצעדים כמו מחאה, שירה, או צעידה ל"מטרות טובות", עלולים יום אחד להוביל לתמיכה במטרות זדוניות. גיסתו הסבירה שבלאק "פחד פחד מוות" ממפגינים. בלאק התנגד לכמה ממעשיהם של מפגינים למען זכויות האדם ונגד מלחמת וייטנאם והאמין שקודם כל המחוקקים, ואחר כך בתי המשפט, צריכים להיות אחראים להקלת העוולות החברתיות. בלאק אמר פעם שהוא "מתנגד בתוקף למאמצים להרחבת חופש הדיבור על פי התיקון הראשון מעבר לדיבור עצמו".
שי גולדמן
ביוגרפיה
גולדמן מאופיין בעבודתו המוקפדת והנקייה המשלבת עידון הן בקומפוזיציה והן במשחקי אור וצל. ההעמדה האסתטית הבולטת אצלו אינה מעקרת את האלמנט הרגשי והברור מהתמונה.
הוגו בלאק
התיקון הראשון
בלאק נקט בגישה אבסולוטיסטית לפירוש התיקון הראשון לחוקה. בהאמינו שהמילים הראשונות של התיקון היו "הקונגרס לא יחוקק שום חוק..." הוא דחה את יצירת המבחנים המשפטיים לאמות המידה לחופש הדיבור, כפי שנעשה במבחנים לסכנה ברורה ומיידית, ל"נטייה לרוע", ל"כוח המשיכה של הרוע" (gravity of the evil), לסבירות, או ל"איזון" (balancing). בלאק כתב שהתיקון הראשון הוא "בכללותו, מעבר ליכולתה של הסמכות הפדרלית לקצר... אני לא מאמין שלאף אחת מזרועות הממשל הפדרלי, כולל הקונגרס ובתי המשפט, עומדת הסמכות או הרשות להכפיף את חופש הביטוי או את העיתונות למה שהם מחשיבים כאינטרסים חשובים יותר'".
שי גולדמן
ביוגרפיה
מסדרות הטלוויזיה שצילם: "13 ימים" של הבמאי ערן קולירין; "חדר מלחמה" שכתב יאיר לפיד; "פרנקו וספקטור" של עמית ליאור; "30 ש"ח לשעה" בבימוי דוד אופק ושרי עזוז, שאותה כתב יוסי מדמוני.
הוגו בלאק
התיקון הראשון
בלאק האמין שהתיקון הראשון הקים חומת הפרדה מטפורית בין הדת לבין המדינה. במהלך הקריירה שלו כתב בלאק כמה פסקי דין חשובים שנוגעים להפרדת הדת מהמדינה. הוא הקריא את פסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" מ-1947, שקבע שסעיף ההתאגדות ישים לא רק לממשלה הפדרלית, אלא גם למדינות.
שי גולדמן
ביוגרפיה
גולדמן נשוי לכוריאוגרפית ענת דניאלי ולזוג שלושה ילדים.
הוגו בלאק
התיקון הראשון
בארבעה ערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון, קידם בלאק את הטיעון ששיוכו והשקפותיו הפוליטיות של האדם, מבלי שיבצע פעולות כלשהן, לא מספיקים כדי לבסס עדות על אישיות בעלת מוסר רע. ב-1957 טען בלאק בפסק הדין "שוור נגד מועצת הבחינות של לשכת עורכי הדין של ניו מקסיקו" (Schware v. Board of Bar Examiners of New Mexico), שניו מקסיקו לא יכלה למנוע מבוגר תואר במשפטים מלהיות עורך דין בשל האפשרות של קשריו עם מטרות המפלגה הקומוניסטית. שוור, העותר בתיק, היה למעשה איש צבא מעוטר שלחם במלחמת העולם השנייה. בלאק חזר על חוות דעת זו בפסק הדין "קניגסברג נגד לשכת עורכי הדין של קליפורניה" (Konigsberg v. State Bar of California) מ-1957. רוב השופטים צידדו בבלאק, אך ב-1961, הן בעתירה חוזרת שהוגשה בתיק זה (Konigsberg v. State Bar of California - Dissent by Hugo Black) והן בפסק הדין "בעניין אנסטפלו" (In re Anastaplo, Dissent by Hugo Black), רוב שופטי ההרכב, חרף התנגדותו הנמרצת של בלאק, קבעו שאדם שסירב להשיב אם הוא היה חבר בארגון שכלול ברשימת הארגונים החתרניים של התובע הכללי, יכול להיות מסורב להסמכה כעורך דין על בסיס אישיותו השלילית.
בחוות דעת הרוב שכתב בלאק בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948 נקבע שהממשלה לא יכולה להעביר הנחיות דתיות לבתי ספר ציבוריים. בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס" מ-1961, כתב בלאק חוות דעת שאישרה שהמדינות לא יכולות להשתמש במבחנים דתיים כשיקולים למינוי למשרה ציבורית. באופן דומה הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטל" מ-1962 שבו הוכרז על אי התאימות לחוקה של דרישת המדינות לאמירת תפילות רשמיות בבתי ספר ציבוריים.
בלאק נחשב בדרך כלל כמגן המוביל של הזכויות על פי התיקון הראשון כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות. בפסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן הוא כתב בדעת מיעוט שהתיקון הראשון לחוקה מעניק הגנה אבסולוטית נגד תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית, גם כאשר הפרסום הוא שקרי במזיד. הוא סירב לקבל את הגישה שחופש הדיבור יכול להצטמצם מסיבות של ביטחון לאומי. כך בפסק הדין "חברת ניו יורק טיימס נגד ארצות הברית" מ-1971 הוא הצביע לאפשר לעיתונים לפרסם את מסמכי הפנטגון על אף טענת ממשלו של ריצ'רד ניקסון שלפרסום עלולות להיות השלכות ביטחוניות. בחוות הדעת המשלימה שלו בתיק, ציין בלאק,
בלאק דחה את הרעיון שהממשלה יכולה להעניש דיבורים של "ניבול פה". באופן דומה הוא טען שחוקי לשון הרע קיצצו בחופש הדיבור ולפיכך נגדו את החוקה. רוב שופטי בית המשפט העליון דחו את השקפותיו אלו. פירושו של בלאק לא זכה לתמיכתו של השופט דאגלס.
יותר מכך, בלאק פירש פירוש מצומצם של המילה "דיבור" על פי התיקון הראשון. מבחינתו למושג "התנהלות" לא מגיעה אותה הגנה שהמושג "דיבור" מקבל. לדוגמה, הוא לא האמין ששריפת הדגל הוא סוג של התבטאות. בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" מ-1969, הוא כתב: "עולה על דעתי שכל דבר בחוקה הפדרלית מונע ממדינה להגדיר שרפה מכוונת של דגל ארצות הברית כעבירה". באופן דומה הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה", בו פסק בית המשפט שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" (באנגלית: Fuck the Draft), היא התבטאות המוגנת על ידי התיקון הראשון. הוא הניח שהפעילות הזאת "הייתה בעיקר התנהלות, ומעט מאוד דיבור".
כשופט עליון החזיק בלאק בדעה שעל בית המשפט העליון לאכוף באופן ברור את הערובות החוקתיות, במיוחד סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון. לעיתים קרובות הוא תויג כ"אקטיביסט" בשל רצונו לבקר חקיקה שניתן היה לטעון שהיא הפרה את סעיפי החוקה. בלאק טען שהמילוליות הייתה נחוצה כדי להגביל את הסמכות השיפוטית.
מסיבות אלו, היה בלאק אחד הקולות המתנגדים בתיק של ג'ורג' אנסטפלו, שלא התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי בשל סירובו לגנות את הקומוניסטים וסירב למסור עדות על דעותיו הפוליטיות. בלאק כתב:
בראיון עמו מ-1968, ששיקף את תרומותיו החשובות ביותר, מיקם בלאק את חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" "בראש הרשימה של פסקי הדין שלו, אך אז דיבר ברהיטות רבה על אחד מפסקי הדין המוקדמים שלו, "צ'מברס נגד פלורידה".
ההליכים הפליליים
בלאק אימץ פירוש צר יותר של התיקון הרביעי לחוקה בהשוואה לעמיתיו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" מ-1967, בו קבע בית המשפט שהאזנת סתר ללא צו מפרה את הסעיף התיקון הרביעי שמגן מפני חיפוש או תפישה בלתי הגיוניים. הוא טען שהתיקון הרביעי מגן אך ורק מפני חיפוש ותפישה של חפצים ממשיים. כך, הוא סיכם ששיחות טלפון אינן בתחום ההגנה של התיקון, ושהאזנות סתר ללא צו כתוצאה מכך מותרות.
בלאק האמין מלכתחילה שהחוקה לא קובעת את אי קבלתן של עדויות במשפט שהתקבלו באופן בלתי חוקי. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "וולף נגד קולורדו" מ-1949 הוא טען שכלל הפסילה  "לא היה הוראה של התיקון הרביעי, אלא... דין ראיות שנוצר באופן שיפוטי". אך בהמשך הוא שינה את דעתו והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מאפ נגד אוהיו", שיישם את הכלל הן על חקירות במדינות והן על חקירות פדרליות. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין זה הוא ציין שתמיכתו בפסק הדין התבססה על ההגנה של התיקון החמישי מפני הפללה עצמית, לא על ההגנה של התיקון הרביעי מפני חיפוש ותפישה בלתי הגיוניים. הוא כתב, "עדיין לא שוכנעתי שהתיקון הרביעי כשלעצמו יהיה מספיק כדי למנוע את קבלתה של עדות ...שנתפשה ...תוך הפרה של הוראת התיקון".
בלאק כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין החשוב "גדעון נגד ויינרייט" מ-1963, שבו נפסק שחובה על המדינות לממן שכירת עורך דין לנאשם בפלילים שידו לא משגת לממן עורך דין בכוחות עצמו. לפני פסק דין זה פסק בית המשפט העליון שכלל זה חייב אך ורק את הממשלה הפדרלית.
יישום מגילת הזכויות במדינות
אחד ההיבטים הבולטים ביותר במשנתו השיפוטית של בלאק הייתה השקפתו שמגילת הזכויות בכללותה צריכה להיות מיושמת במדינות. מלכתחילה, מגילת הזכויות חייבה רק את הממשלה הפדרלית, כפי שקבע בית המשפט העליון בפסק הדין "ברון נגד בולטימור" מ-1833. לדבריו של בלאק, על פי התיקון ה-14, שאושרר ב-1868, "שולבה" מגילת הזכויות, או במילים אחרות, חייבה גם את המדינות. במיוחד הוא התכוון לסעיף הזכויות והחסינויות שבתיקון ה-14, "לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית". הוא הציע שהמונח "זכויות וחסינויות" יכיל את הזכויות שהוזכרו בשמונת התיקונים הראשונים לחוקה.
בלאק הסביר לראשונה את השקפתו על ה"שילוב" כאשר קבע בית המשפט העליון בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" מ-1947 שההגנה של התיקון החמישי נגד הפללה עצמית לא נוגעת למדינות. באותה תקופה הפך בלאק לאחד מחסידיו של ג'ון לילבורן ושל טענתו ל"זכויות מלידה". בנספח לחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין זה, ניתח בלאק את הצהרותיהם של מנסחי התיקון ה-14, והגיע למסקנה ש"התיקון ה-14, ובמיוחד סעיף הזכויות והחסינויות שבו, היו יישום פשוט של מגילת הזכויות במדינות".
בית המשפט העליון מעולם לא קיבל את הטיעון שהתיקון ה-14 יישם את מגילת הזכויות במלואה במדינות. עם זאת, הוא הסכים שכמה הגנות "יסודיות" יושמו במדינות. על פי רוב, במהלך שנות ה-30 עד שנות ה-50, רק ההגנות של התיקון הראשון (כמו ההגנה על חופש הדת וחופש הדיבור) נחשבו בסיסיות מספיק על ידי בית המשפט העליון כדי שישולבו בחוקי המדינות.
על כל פנים, בשנות ה-60 קידם בית המשפט בנשיאותו של וורן את התהליך עוד יותר, וקבע את יישומם של כמעט כל סעיפי מגילת הזכויות במדינות. כך, אף על פי שבית המשפט לא קיבל את התאוריה של בלאק של שילוב כל חלקיה של מגילת הזכויות בחוקי המדינות, התוצאה הסופית של פסיקותיו של בית המשפט קרובה מאוד לטענותיו של בלאק. כיום, החלקים היחידים מתוך שמונת התיקונים הראשונים לחוקה שלא שולבו בחוקי המדינות הם התיקון השלישי, התיקון השביעי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, ההגנה של התיקון השמיני נגד ערבות מופרזת וההגנה של התיקון השישי, כפי שפורש, שחבר מושבעים יהיה מורכב מ-12 אנשים.
סעיף הזכות להליך הוגן
בלאק נודע בשל דחייתו של דוקטרינת "ההליך הראוי המהותי". רוב שופטי בית המשפט העליון קיבלו את הדעה שסעיף הזכות להליך הוגן כלל לא רק הגנות פרוצדורליות, אלא גם "צדק יסודי" וזכויות בסיסיות. כך נטען שההליך הראוי כלל מרכיב "מהותי" בנוסף למרכיב "פרוצדורלי".
לעומת זאת, בלאק האמין שהפירוש של סעיף הזכות להליך הוגן היה רחב ללא הצדקה. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא טען שדוקטרינת ההליך הראוי המהותי "נוטלת מהקונגרס ומהמדינות את הסמכות לחוקק את חוקיהם בהתבסס על שיפוטם העצמי שמבוסס על הגינות ותבונה, ומעביר את הסמכות לבית המשפט כמי שיקבל את ההחלטה הסופית". תחת זאת תמך בלאק בפירוש צר יותר של הסעיף. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "בעניין וינשיפ", הוא ניתח את ההיסטוריה של המונח "ההליך הראוי", והגיע למסקנה: "מבחינתי, המשמעות הנכונה היחידה של הסעיף היא שהממשלה שלנו חייבת להתנהל על פי 'חוק הארץ' - שמתבסס על הסעיפים הכתובים החוקתיים והמעוגנים בחוק כפי שפורשו בהחלטות בית המשפט העליון".
אף אחד מעמיתיו של בלאק לא היה שותף לפירוש שלו לסעיף הזכות להליך הוגן. יריבו המרכזי בסוגיה זו (ובסוגיות רבות אחרות) היה פליקס פרנקפורטר, שטען שראיה מהותית של ההליך הראוי מובססת על משפט הטבע - פרנקפורטר לא מצא שום הפרה של ההליך הראוי אם הערעור לא גורם ל"זעזוע המצפון" של השופט, או פוגע בתפישת ההגינות הבריטית. ג'ון מרשל הרלן השני הסכים באופן כללי עם פרנקפורטר, ומתח ביקורת קשה על השקפתו של בלאק, בציינו בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין וינשיפ את "תמיהתו המתמשכת בנוגע ל... התעקשותו של בלאק שההליך הראוי... לא מגלם את התפישה של הגינות בסיסית".
זכות הבחירה
בלאק היה אחד המגינים המרכזיים בבית המשפט העליון על העיקרון של קול אחד לכל אחד. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "וסברי נגד סנדרס" מ-1964, שקבע שהחוקה מחייבת את קיומם של מחוזות בחירה לקונגרס בכל מדינה שיוקצו באופן שוויוני על פי גודל האוכלוסייה. הוא הגיע למסקנה שהציווי של החוקה "שנציגים שיבחרו 'על ידי העם במדינות השונות', משמעותו שככל האפשר הצבעתו של אדם אחד בבחירות לקונגרס תהיה שוות ערך לזו של אדם אחר". באופן דומה הוא הצביע עם הרוב בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה.
באותה תקופה לא האמין בלאק שסעיף הייצוג השווה הפך את מס הגולגולת לנוגד את החוקה. במהלך המושב הראשון שלו על כס השיפוט, הוא השתתף בהצבעה פה אחד על החלטה שאישרה את תאימותו לחוקה של חוק מס הגולגולת של ג'ורג'יה בפסק הדין "ברידלאב נגד סאטלס". 29 שנים לאחר מכן, כתב בלאק חוות דעת מיעוט בפסק הדין "הרפר נגד ועדת הבחירות של וירג'יניה" מ-1966, שפסל את השימוש במס הגולגולת כתנאי למימוש זכות הבחירה. בלאק מתח ביקורת על בית המשפט בשל הרחבת "סמכותו המוגבלת לפרש את המשמעות המקורית של סעיף ההגנה השוויונית" ובשל "מתן משמעות חדשה לסעיף זה שהוא מאמין שהוא מייצג מדיניות ממשלתית טובה יותר". הוא גם הצטרף לחוות דעת מיעוט בפסק הדין "קרמר נגד בית הספר המחוזי המאוחד החופשי מספר 15" מ-1969, בו פסק הרוב על פסילת חוק שאסר על מצביעים רשומים מלהשתתף בבחירות למועצות חינוך מחוזיות במקומות מסוימים אלא אם כן הם היו בעלי בתים או שכרו בתים בתחומי המחוז, או אם הם היו הוריהם או האפטרופוסים של ילדים שלמדו בבתי ספר ציבוריים בתחומי המחוז.
סעיף ההגנה השוויונית
בסוף שנות ה-40 האמין בלאק שסעיף ההגנה השוויונית של התיקון ה-14 היה למעשה איסור בחוקה נגד כל צעד של ממשלות המדינות להפלות על בסיס גזעי באופן פוגעני או גחמני. בלאק ראה רק במוצא הגזעי ובמאפיינים של הזרות כקטגוריות מפוקפקות שהיו קשורות להגנה השוויונית והגנו עליה. הוא האמין שסעיף ההגנה השוויונית לא יכול היה לשמש כאמצעי לפסילת צעדים של המדינות, אלא אם כן צעדים אלו היו כרוכים באפליה גזעית, אפליה נגד זרים, או מפרים את העיקרון של קול אחד לכל אחד. בלאק החזיק בדעה זו עד ליומו האחרון, באומרו שטיעונים נגד אפליה על רקע גזעי או נגד זרים זכו לבדיקה קפדנית בבית המשפט, ממש כמו היחס לעקרון של קול אחד לכל אחד, בעוד שטיעונים אחרים בנוגע להתנהלות המדינות לא זכו ליחס זהה.
במהלך המושב המלא האחרון שלו על כס השיפוט, השתתף בלאק בהצבעה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גרהאם נגד ריצ'רדסון", שבו נפסלו חוקים שהגבילו את הטבות הרווחה למהגרים חוקיים אך לא לאזרחי ארצות הברית. בפסק הדין נכתב, "זרים כמעמד הם דוגמה מעולה ל'מיעוט נבדל ומבודד' שעבורו יוחד טיפול משפטי ברמה כה גבוהה".
פרישתו ומותו
באוגוסט 1971 התאשפז בלאק במרכז הרפואי הלאומי של הצי שבבת'סדה, מרילנד, ובעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש מכהונתו בבית המשפט העליון ב-17 בספטמבר אותה שנה. הוגו בלאק הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1971 לאחר שיומיים לאחר פרישתו לקה בשבץ מוחי.
טקס ההלוויה של בלאק התקיים בקתדרלה הלאומית של וושינגטון בנוכחות אלף איש. על פי בקשתו, ארון הקבורה היה "פשוט וזול". בלאק נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הוא אחד מתוך 14 השופטים שנטמנו בבית קברות זה.
בתחילה שקל הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות במקומו של בלאק את הרשל פריידיי, אך נמלך בדעתו לאחר שלשכת עורכי הדין של ארצות הברית מצאה את פריידיי בלתי כשיר למינוי. בסופו של דבר מינה ניקסון את לואיס פאוול, שמינויו אושר על ידי הסנאט.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות
זמן קצר לאחר מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, כתב ריי ספריגל מהעיתון Pittsburgh Post-Gazette, סדרה של מאמרים, שעליהם הוא זכה בפרס פוליצר, ובהם נחשפה מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן. במאמרים תוארה התפטרותו של בלאק מהארגון בתור "הצעד הראשון במסעו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה". ספריגל כתב ש"בלאק ומנהיגי הקלאן החליטו שתהיה זו אסטרטגיה פוליטית טובה עבור בלאק להתמודד על מושב בסנאט מבלי שחברותו בקלאן תפריע לו, אך תוך כדי גיבוי מכוחו של הקלאן. התפטרות זו הוגשה במהלך מסע הבחירות, אך מעולם לא הגיעה לידיעת הדרגים הגבוהים בארגון ונשמרה בסודיות ברשומות הארגון באלבמה...".
הנשיא רווזולט הכחיש שידע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן.
בהצהרה שמסר בשידור רדיו ב-1 באוקטובר 1937, אמר בלאק בין השאר, "אני יכול למנות בין ידידי רבים שהם אנשי הגזע השחור. כמובן שהם זכאים להגנה המלאה של החוקה והחוקים שלנו...". בלאק גם אמר, "אכן הצטרפתי לקלאן. מאוחר יותר פרשתי. מעולם לא הצטרפתי אליהם מחדש. ...לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן. אין לי שום עניין איתם מאז. נטשתי אותם. כל קשר שלי עם הארגון נפסק לחלוטין. מעולם לא חידשתי אותו ואין אני צפוי לעשות כן". ה-Pittsburgh Post-Gazette דיווח ש"חמישים מיליון מאזינים שמעו את הנאום חסר התקדים".
בערוב ימיו אמר בלאק שההצטרפות לקו קלוקס קלאן הייתה שגיאה: "הייתי מצטרף לכל קבוצה אם זה היה מסייע לי להשיג קולות".
ביוגרפים משנות ה-90 בחנו את השקפותיו של בלאק בנושאי דת. האוורד בול ציין בנוגע לקו קלוקס קלאן שבלאק "גילה אהדה לאמונות של הארגון בנוגע לכלכלה ולהשקפותיהם נגד הקתולים". לדבריו של רוג'ר ניומן, בלאק "סלד מהכנסייה הקתולית וממוסדותיה" ונשא נאומים אין ספור נגד הקתולים במסע הבחירות שלו ב-1926 באסיפות של הקו קלוקס קלאן ברחבי אלבמה. על כל פנים, ב-1937 דווח בעיתון הרווארד קרימסון שבלאק מינה עוזר משפטי יהודי, בציינו שהוא "מינה קודם לכן את העלמה אנני באט, קתולית באמונתה, כמזכירתו, ושבית המשפט העליון מינה את לאון סמולווד, שחור וקתולי, כשליח בלשכתו". בשנות ה-40 גילה בלאק עניין בכתביו של פול בלנשרד, סופר שגם הוא היה מבקר של הנצרות הקתולית.
ת'ורגוד מרשל ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך
בלאק היה אחד מתשעת השופטים בבית המשפט העליון שב-1954 פסקו פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים נוגדת את החוקה. העותרים בתיק יוצגו על ידי ת'ורגוד מרשל. 13 שנים לאחר מכן, ב-2 באוקטובר 1967, היה מרשל לאפרו-אמריקאי הראשון שמונה לבית המשפט העליון, והוא שירת לצד בלאק עד לפרישתו ב-1971.
ארצות הברית נגד פרייס
בפסק הדין "ארצות הברית נגד פרייס", הואשמו 18 חברי הקו קלוקס קלאן ברצח ובקשירת קשר לרציחתם של ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר, אך ההאשמות בוטלו על ידי בתי המשפט. שופטי בית המשפט העליון, כולל בלאק, הפכו את הזיכוי על פיו והורו על המשך ניהול המשפט. שבעה מהנאשמים נמצאו אשמים בפשע, שמונה מהם זוכו ונגד שלושה אחרים לא הוגש כתב אישום.
מורשתו והנצחתו
בלאק הופיע פעמיים על שער המגזין טיים: ב-26 באוגוסט 1935, כאשר כיהן בסנאט, וב-9 באוקטובר 1964 כאשר כיהן בבית המשפט העליון.
ב-1986 הופיעה דמותו של בלאק בסדרת הבולים של האמריקאים הגדולים של שירות הדואר של ארצות הברית. בלאק ואוליבר ונדל הולמס הבן היו השופטים העליונים היחידים שהופיעו על בולים עד להופעתם על בולים של ת'ורגוד מרשל, ג'וזף סטורי, לואי ברנדייס, פליקס פרנקפורטר וויליאם ברנן. ב-1987 העביר הקונגרס חוק שקידם חבר בית הנבחרים בן ארדרייך, שעל פיו ניתן השם לבניין בית המשפט החדש של בית המשפט הפדרלי של המחוז הצפוני של אלבמה בברמינגהאם, "בית המשפט של ארצות הברית על שם הוגו ל. בלאק".
אוסף נרחב של מסמכיו האישיים של בלאק, מתקופת כהונתו בסנאט ומתקופת כהונתו בבית המשפט העליון מצוי בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס. בספריית בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה מוצג מיצג לזכרו של בלאק. הספרייה מחזיקה אוסף מיוחד של ספרים על שמו.
בלאק כיהן בבית המשפט העליון 34 שנים, ובכך היה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון. הוא היה ותיק השופטים במשך תקופה חסרת תקדים של 25 שנים, ממותו של נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון ב-22 באפריל 1946, ועד כאשר הוא עצמו פרש ב-17 בספטמבר 1971. כוותיק השופטים באותה תקופה, הוא שימש כממלא מקום נשיא בית המשפט בשתי הזדמנויות: ממותו של סטון ועד להשבעתו של פרד וינסון ב-24 ביוני 1946; וממותו של וינסון ב-8 בספטמבר 1953 ועד להשבעתו של ארל וורן ב-5 באוקטובר אותה שנה.
ספרות ארמניות
ספרות ארמניות הן הסימנים בהם משתמשים ליצוג מספרים בעת כתיבה בארמנית. בשיטה הישנה לא הייתה הספרה 0 והיא נוספה לאחר מכן. השיטה דומה לספירה העברית ולספירה היוונית. כיום בארמניה משתמשים בספרות ערביות. הספרות הארמניות משמשות בארמניה כמו שמשתמשים בספרות רומאיות בארצות הברית מבחינת התדירות.
כדי לספור יותר מ-9,000 כותבים את המספר של עשרות האלפים ומסמנים עליו קו (לדוגמה 10,000= ). שיטת הכתיבה היא משמאל לימין (לדוגמה 2345= ՍՅԽԵ).
אורוז'יני (מרכז עסקים)
מרכז עסקים "אורוז'יני" (ברוסית: Многофункциональный комплекс Оружейный) הוא מרכז עסקים הממוקם ברובע טברסקוי במחוז המרכזי של העיר מוסקבה.
סגנון הבניין יורש את מסורת גורדי השחקים של סטלין, גורד השחקים הפך לדומיננט אדריכלי נוסף בעיר. הבנייה החלה בשנת 2006, שנתיים לאחר מכן היא הוקפאה בגלל המשבר, העבודות הסתיימו בשנת 2016. מאז 2017, חברת מגאפון מחזיקה במחצית ממרכז העסקים.
אלכסנדר דובצ'ק
אלכסנדר דובצ'ק (בסלובקית: Alexander Dubček; 27 בנובמבר 1921 – 7 בנובמבר 1992) היה מדינאי סלובקי ושליטה של צ'כוסלובקיה במהלך האביב של פראג.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1921 בסלובקיה להורים קומוניסטים. בשנת 1925 היגר עם הוריו לברית המועצות והוא גדל בפרונזה שבקירגיזסטן בקומונה של מהגרים צ'כוסלובקיים. לאחר מכן עבר עם משפחתו לגורקי, בה למד בתיכון במגמת מסגרות מכונות. בשנת 1938 שבה המשפחה לצ'כוסלובקיה. דובצ'ק הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה פעיל במחתרת נגד השלטון הפשיסטי. בשנת 1944 הוא נטל חלק במרד הסלובקי, בו נפצע קשה. לאחר המלחמה, בשנים 1945–1949 הוא עבד בבית חרושת לשמרים בטרנצ'ין. בסוף שנות ה-1940 ובתחילת שנות ה-1950 צבר כוח במפלגה. בשנת 1963 הוא מונה למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסלובקית. בשנת 1967 התעוררה תסיסה בקרב האינטלקטואלים בצ'כוסולובקיה, נגד מזכ"ל המפלגה, אנטונין נובוטני, שהיה שריד מהתקופה הסטליניסטית. דובצ'ק צידד בדרישות לליברליזם, ודרש מנובוטוני לאפשר את הוצאתו של ספרו של לדיסלב מניאצ'קו לאור.
מנהיג צ'כוסלובקיה
בסוף 1967 אולץ נובוטני להתפטר ובינואר 1968 הפך דובצ'ק למזכ"ל המפלגה ולשליט צ'כוסלובקיה בפועל. אחרי שהפך לשליט המדינה דאג לשיקום העיתונות החופשית, זכויות האזרח, ושחרור חברי המפלגה שנאסרו או הוגלו במהלך השנים. עם זאת, הבטיחו מנהיגי צ'כוסלובקיה כי הם דבקים בקומוניזם. ליברליזציה זו, שנודעה כ"האביב של פראג" וסוציאליזם עם פנים אנושיות, עוררה דאגה רבה במוסקבה. נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב ודובצ'ק נפגשו, ובשל התעקשותו של דובצ'ק להנהיג בצ'כוסלובקיה "סוציאליזם בדרך הצ'כוסלובקית" נכשלה הפגישה. ב-20 באוגוסט 1968 החלה הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה במטרה לשים קץ לליברליזציה ולהפיל את שלטון דובצ'ק.
דובצ'ק נלקח בחטף למוסקבה ושם נחקר, אולם לאור המחאות בצ'כולובקיה ובעולם הוא הושב לצ'כוסלובקיה ואל תפקידו כמזכיר המפלגה. הנהגת ברית המועצות ראתה בכך ויתור זמני שיתוקן בהמשך. דובצ'ק ניסה להלך בין הטיפות. מצד אחד הזהיר את בני עמו שיתרחקו מקיצוניות וכי להתגרות בברית המועצות יהיה מחיר כבד ומצד שני הצהיר שצ'כוסלובקיה צריכה להתפתח על פי דרכה. ב-28 במרץ 1969, בעקבות ניצחון נבחרת צ'כיה על נבחרת רוסיה בהוקי קרח, אירעו בפראג מהומות אנטי סובייטיות שהרגיזו את שליטי ברית המועצות. בעקבות זאת, הושבה הצנזורה בצ'כוסלובקיה. ב-15 באפריל 1969 יצא דובצ'ק למוסקבה לשכנע את הנהגת ברית המועצות שננקטים צעדים מספקים למניעת מחאות אנטי-סובייטיות, וב-17 באפריל 1969, בעקבות אולטימטום של שר ההגנה של ברית המועצות, הוא הודח ממשרת המזכיר הראשי של המפלגה ובמקומו מונה השמרן גוסטאב הוסאק.
לאחר הדחתו
ב-1989 היה חבר פעיל ב-מהפכת הקטיפה וב-28 בדצמבר נבחר לכהן כיו"ר האספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה. באותה שנה זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה. לאחר הפילוג של צ'כיה וסלובקיה היה ליו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סלובקיה. דובצ'ק נפצע בתאונת דרכים בספטמבר 1992 (שעוררה תאוריות קשר) ומת מפצעיו בתחילת נובמבר.
דוקטור פוסטר
בישראל, הסדרה שודרה ב-yes.
עונה ראשונה
ד"ר ג'מה פוסטר היא רופאה ראשית במרפאה בעיר פרמינסטר שבאנגליה. היא נשואה כ-14 שנים ליזם הנדל"ן סיימון פוסטר, ולהם בן בגיל 11, טום. ג'מה מגלה שערה בלונדינית ארוכה על הצעיף של סיימון, וחושדת שהוא בוגד בה. במרפאה היא מביאה לפרישתו של הרופא הזקן ג'ק ריינולדס, שהפך לאלכוהוליסט. כאשר מטופלת שלה, קרלי, מגיעה אליה עם חבלות שספגה מבן זוגה, היא מאיימת עליו שיעזוב את ביתם, ובתמורה מגייסת את קרלי למעקב אחר סיימון. ג'מה מגלה שהמאהבת של סיימון היא קייט פארקס בת ה-23, וכאשר קייט מגיעה למרפאה לבדיקה, ג'מה מגלה שקייט בהריון. ג'מה מתעמתת עם סיימון על הרומן, אך הוא מכחיש את קיומו. אמו של סיימון, השוכבת על ערש דווי, מגלה לג'מה שהרומן של סיימון נמשך שנתיים. ג'מה פונה לאנוואר, עורך דין שהוא גם מטופל שלה, כדי להתחיל בהליכי גירושים. הוא מציע לה לברר את מצבה הכספי, שנוהל כולו בידי סיימון. ג'מה נענית לחיזוריו של ניל בייקר, מנהל החשבונות של סיימון, ושוכבת אתו, ולאחר מכן סוחטת ממנו מידע מלא על מצבו הכספי של סיימון, שמתגלה כבעייתי ביותר, ושהוא תלוי במשקיע אלמוני המכונה וייט סטון. אמו החולה של סיימון מתאבדת בבליעת כדורי שינה, וג'מה מבטלת את הליך הגירושים מרחמים על סיימון, ומתוך הנחה שהרומן הסתיים לאחר שקייט עברה הפלה מלאכותית.
המשטרה חושדת בג'מה שהייתה מעורבת במות חמותה, פוסטים שליליים על עבודתה מתפרסמים באינטרנט, ואדם מתלונן שאיימה עליו. כל אלה מביאים להוצאת של ג'מה לחופשה כפויה. ג'מה מגלה שסיימון ממשיך ברומן עם קייט ומחליטה להתאבד בטביעה, אבל מתחרטת ברגע האחרון. ג'מה יוזמת ארוחת ערב בבית הוריה של קייט, שבה משתתפים ג'מה וסיימון, קייט, אחיה והוריה. בארוחה חושפת ג'מה את הרומן שבין סיימון וקייט, והוריה של קייט מופתעים לשמוע זאת. ג'מה מבינה שקייט ממשיכה בהריון, ושאביה של קייט הוא המשקיע המסתורי במיזם של סיימון, העושה זאת תוך ניגוד עניינים. ג'מה סוחטת ממנו הבטחה שלא ישקיע יותר במיזם של סיימון. בביתה היא יוצרת רושם שרצחה את טום, ועקב כך סיימון מכה אותה עד זוב דם. בעקבות זאת ג'מה וסיימון מתגרשים, וסיימון וקייט עוברים ללונדון.
הפקה
הסדרה הוזמנה על ידי שארלוט מור ובן סטיבנסון. המפיקים בפועל היו רואנה בן, גרג ברנמן, ג'וד ליקנטסקי, ומתיו ריד. הצילומים נערכו בגרין ליין, קרוקסלי גרין שבהרטפורדשייר, קופס ווד ויי, נורת'ווד, לונדון, אנפילד ובכיכר השוק בהיצ'ין שבהרטפורדשייר. לצילומי המרפאה שימש מרכז רפואי צ'ס בצ'סהם שבבקינגהאמשייר, ששמו שונה בסדרה ל"מרכז רפואי פרמינסטר". תחנת הרכבת המופיעה בסדרה היא תחנת אנפילד צ'ייס.
בסיום העונה הראשונה של הסדרה פורסם שתהיה עונה שנייה בהשתתפות סוראן ג'ונס וברטי קארוול. בטקס חלוקת פרסי הטלוויזיה הלאומית הכריזה ג'ונס על מועד תחילת הצילומים בספטמבר 2016.
העונה השנייה של הסדרה החלה ב-5 בספטמבר 2017 והסתיימה ב-3 באוקטובר 2017.
בטונייר
בטונייר (הלחם הבסיסים "בטון" + "נייר", באנגלית: Papercrete, דהיינו Paper + Concrete) הוא חומר בנייה הדומה לבטון, רק שבמקום חצץ יש בו סיבי נייר (לרוב נייר ממוחזר). דהיינו צמנט, מים, חול ונייר.
Desiderata
דזידרטה (מלטינית, דברים שמשתוקקים או נכספים אליהם) הוא פואמה בפרוזה אודות השגת האושר בחיים. זכויות היוצרים עליה נרשמו ב-1927 על ידי מקס ארמן.
השיר זכה לתפוצה רחבה בשנות השישים ללא ייחוס לארמן, כשנטען שנמצא בכנסיית סיינט פול בבולטימור שבמרילנד, ונכתב ב-1692 (שנת ייסודה). טענה זו התגלתה כאגדה עירונית כיוון שארמן שמר כמה מגרסאותיו לשיר. גרסה בקולו של לס קריין הגיעה למקום השמיני לפי דירוג המגזין "בילבורד" בסוף שנת 1971.
בטונייר
אחד מחסרונותיו של הבטונייר, נכון לשנת 2015, הוא שאין תקינה לתכנון מבנים מבטונייר והניסיון בבנייה בו מועט. אולם, קיים ניסיון כזה.
הבטונייר נרשם לראשונה כפטנט בשנת 1928 בארצות הברית על ידי ממציאיו, אריק פטרסון (Eric Patterson) ומייק מקיין (Mike McCain), אולם הרעיון נזנח מאז ו"הומצא מחדש" בשנות השמונים של המאה ה-20.
Desiderata
מקטעים
Go placidly amid the noise and the haste:,
and remember what peace there may be in silence:.
...
You are a child of the universe:,
no less than the trees and the stars:;
you have a right to be here:.
And whether or not it is clear to you:,
no doubt the universe is unfolding as it should:.
…
With all its sham, drudgery, and broken dreams:,
it is still a beautiful world:.
Be cheerful. Strive to be happy:
... …
זכויות יוצרים
ב-1927 רשם ארמן את זכויותיו בשיר (סימון מספר 962402). עם מותו, עברו זכויות אלו לאלמנתו, ברטה, וב-1962 ירשן אחיינה. ב-1971 נמכרו הזכויות להוצאה לאור קרשנדו, בבעלות רוברט בל. עם זאת, ארמן לא הוסיף את סימן זכויות היוצרים לכמה עותקים שהופצו באופן חופשי. נושא זכויות היוצרים נדון בבית המשפט במקרה Bell v. Combined Registry Co בו קבע בית המשפט כי מאחר שארמן שחרר לרשות הציבור את היצירה, הרי שוויתר למעשה על זכויות היוצרים. משרד זכויות היוצרים האמריקני ציין את החלטת בית המשפט בדוחות השנתיים של 1976 ו-1977 באומרו: "ההפקעה קרתה עקב פרסום רשמי של עותקים ללא הסימון ההולם".
הקלטות נוספות
היצירה הוקלטה גם כמחשבות ספוק באלבום "שני צדדיו של לנרד נימוי" ב-1968 על ידי לנרד נימוי (כדמות ספוק) בליוויו המוזיקלי של צ'ארלס ר. גרין. במסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת, בתחילת הסרט, כשספוק משוחח עם הולרים על השתנות הסביבה הפוליטית הוא מנסח מחדש את השורה אודות היקום: "היקום יתגלה כפי שנועד". קיימות הקלטות במספר שפות נוספות, רובן משתמשות באותה מוזיקת רקע ואף בפזמון האנגלי.
לשיר חוברו מספר פרודיות, בהן: דטריוראטה של הנשיונל למפון, וגרסה קלינגונית -דיסאינטגרטה.
בישראל
בישראל מוכרת היצירה בעיקר בזכות השמעתה התדירה של גרסתה האנגלית בקול השלום. דגימה משידור כזה מופיעה בשירו של ברי סחרוף, 77'.
ספר השירים בו היא מופיעה תורגם לעברית בשם "כיסופים: מילים לחיים", בהוצאת כנרת.
הלגיון השני פלביה וירטוטיס
הלגיון השני פלביה וירטוטיס (בלטינית: Legio II Virtutis Pacis) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ככל הנראה הוא היה בתחילה לימיטאני אולם בהמשך הפך ללגיון עצמאי. הלגיון היה חלק מסדרת לגיונות שהוקמה יחד וכללה את הלגיון הראשון פלביה פאקיס והלגיון השלישי פלביה סאלוטיס. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים את הלגיונות. יש הסבורים שהיה זה קונסטנטינוס הראשון אולם הרוב מאחרים את ההקמה וסבורים שהיה זה קונסטנטינוס השני. כך או כך, שני הקיסרים נקראו "פלאביוס" מה שמסביר את שמו של הלגיון. השם "וירטוטיס" משמעו "האמיץ". הלגיון שרת במושבות המזרחיות, אולם לא ידוע בדיוק היכן. לצד הלגיון השני ארמניקה והלגיון השני פרתיקה, הוא הוצב בעיר זביידה (ג'יזרה). שלושת הלגיונות לא הצליחו למנוע את נפילת העיר לידי האימפריה הסאסאנית בשנת 360 ונלכדו בקרבות רחוב קשים.
פרדי איתן
פרדי איתן (נולד ב-20 בינואר 1947) הוא דיפלומט ושגריר ישראלי, סופר ועיתונאי. פרסם 20 ספרים בשפות שונות. מ-2006 מכהן כחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה (JCPA).
ביוגרפיה
איתן גדל במושב ניר יפה שבעמק יזרעאל לעוזי ורותי, ניצולי שואה. בתום לימודיו התיכוניים התגייס לצה"ל, ושירת באגף המבצעים של פיקוד צפון. בתום מלחמת ששת הימים ושירות קבע הוא מונה לצנזור צבאי לתקשורת ושירת במלואים כקצין עיתונות ביחידת דובר צה"ל.
אחרי לימודים לתואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, המשיך את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת פריז. שם התמחה במדעי התקשורת והיה הישראלי הראשון שקיבל תואר הסמכה לעיתונאות. במקביל ללימודיו שירת איתן במשך ארבע שנים בשגרירות ישראל בפריז והיה ממונה על ענייני הסברה ועיתונות.
את צעדיו הראשונים בעיתונות עשה איתן בגלי צה"ל ובידיעות אחרונות.
ב-1976 מונה לכתב קול ישראל בפריז. במשך חמש שנים דיווח כתבות וידיעות לרדיו ולעיתונות הישראלית. הוא סקר אירועים היסטוריים. בין דיווחיו הבלעדיים: חטיפת מטוס אייר פרנס לאנטבה, פרשת אבו דאוד והכור הגרעיני בבגדאד. איתן גם ראיין את מנהיגי ישראל וצרפת. הוא היה העיתונאי האחרון שראיין את משה דיין, ימים ספורים לפני מותו, באוקטובר 1981; הריאיון הבלעדי פורסם במלואו ב"ידיעות אחרונות".
ב-1981 מונה איתן לראש דסק החוץ ולעורך ומפיק היומן הבינלאומי של קול ישראל. בתום שלוש שנים בתפקיד מונה למנהל מחלקת החדשות לחו"ל ולעולים ברשות השידור. איתן גם לימד עיתונאות ודוברות באוניברסיטת בר-אילן ובבית ספר "כותרת" וכן את תולדות הסכסוך הערבי–ישראלי באוניברסיטה העברית.
ב-1989 שב איתן לשירות החוץ בתפקיד ממונה על ההסברה והעיתונות בשגרירות ישראל בבריסל ולאיחוד האירופי. במסגרת תפקידו סייע בהקמת תחנות יהודיות לרדיו וטלוויזיה, סוכנות ידיעות יהודית אירופית, וכן שדולה ישראלית בפרלמנט האירופי.
ב-1996 מונה איתן לראש מטה ההסברה המדינית בלשכת שר החוץ ולדובר ויועץ בכיר לשר. הוא כתב וערך נאומים וחיבר מכתבים רשמיים של שר החוץ. השתתף בכל השיחות הדיפלומטיות בארץ ובבירות העולם. כן היה דובר של משלחת ישראל לשיחות השלום עם הפלסטינים.
מ-2006 מנהל איתן את פרויקט אירופה ב"מרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה" וכן את אתר המרכז בצרפתית. הוא גם פרשן בכיר קבוע בתחנות השידור השונות באירופה ובקנדה.
חיים אישיים
פרדי איתן נשוי לנירה, מתרגמת ומעצבת פנים. להם שלושה בנים: רונן - איש טלוויזיה וקולנוע, אורן - איש מוזיקה, וערן - מאמן באקדמיה לכדורסל במכון וינגייט.
אונור אייר
אונור אייר (בטורקית: Onur Air Taşımacılık AŞ) היא חברת תעופה שבסיס הפעולה המרכזי שלה נמצא באיסטנבול, טורקיה. החברה מפעילה טיסות שכר ליעדים רבים באירופה, וכן לאיחוד האמירויות הערביות מנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק. החברה נמצאת בבעלות משותפת ובחלקים שווים של ג'אנקוט בגאנה (Cankut Bagana, המנכ"ל הקודם שלה), היאיירי איצ'לי (Hayri İçli, המנכ"ל) וטולבנטצ'י אונסל (Tülbentçi Unsal).
החל מדצמבר 2021, היא נאלצה להשעות את כל הפעילות עד להודעה חדשה והוכרזה כפושטת רגל באפריל 2022.
תולדות החברה
אונור אייר הוקמה ב-14 באפריל 1992 וחודש לאחר מכן החלה להפעיל טיסות לנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ליד לפקושה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין באמצעות מטוס איירבוס A320 שכור. תוך 11 חודשים נוספו לחברה עוד כ-3 מטוסים ועד סוף שנת 1995 הפעילה תשעה מטוסים. בין השנים 1996-1999 פקדו קשיים כלכליים את החברה ומספר המטוסים צומצם. לאחר מכאן גדל צי החברה שוב, וכיום הוא מונה 30 מטוסים.
החברה התבססה בעיקר על מטוסים חכורים. כחלק מפשיטת הרגל של החברה, אונור אייר החזירה את כל צי המטוסים לחוכרים.
פעילות החברה בישראל
בעבר החברה ביצעה 17 טיסות שכר שבועיות מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מטורקיה בוצעו במטוסי האיירבוס A321 והאיירובוס A330 של החברה.
הכוחות להגנה כימית, ביולוגית וגרעינית (רוסיה)
היסטוריה
הכוחות הוקמו לראשונה בזמן מלחמת העולם הראשונה בשם "הכוחות הכימיים" (Химические войска) ונועדו להגן מפני מתקפות גז. לקראת סוף 1916 כבר פעלו ב 15 יחידות להגנה כימית שהתקיימו עד 1918, עת פורקו על ידי הסובנרקום.
ב-13 בנובמבר 1918 הוקמו מחדש כחלק מהצבא האדום ועד 1993 נקראו בשם "הכוחות הכימיים". בשנת 1989 הם לקחו חלק פעיל בטיפול באסון צ'רנוביל.
ב-7 במאי 1993 עם הקמת משרד ההגנה של רוסיה כיורש למשרד הסובייטי, הפכו הכוחות ל"כוחות ההגנה הכימית, הביולוגית והגרעינית".
במרץ 2020 נרתמו הכוחות לסייע לרשויות המדינה במאבק במגפת הקורונה ובהוראת שר ההגנה של רוסיה נשלחו מספר מיחידותיו לסייע למשרד ההגנה באיטליה במאבק בהתפרצות נגיף הקורונה באיטליה. כך, מ-22 עד במרץ 2020, לעזרת איטליה, רוסיה שלחה 15 מטוסים מדגם איליושין Il-76 לבסיס פרקטיק דה מארה (30 ק"מ מדרום מערב לרומא) ובהם מאה מומחים צבאיים לוירולוגיה, שמונה גדודי חיטוי, רופאים ואחיות, שנפרסו בברגמו, בחבל לומברדיה, שבה מספר הנדבקים הגבוה ביותר במדינה. יחד איתם הובא ציוד לנמל התעופה אוריו אל-סריו, הכולל מרכז אבחון נייד, ציוד רפואי ומכלי חמצן, שהחלו את עבודתם ב-27 במרץ.
משימות
המשימות העיקריות של חיילי הכוחות כוללות: הכוחות מאורגנים ומתנהלים בשיתוף פעולה עם כלל זרועות הכוחות המזוינים הן בהתנהלות פעולות איבה בהתמודדות מפני מתקפה בנשק גרעיני, ביולוגי וכימי ובלעדיהן וכוללות:
הכוחות פועלים ככוח ייעודי כפול, המסוגלים לפתור משימות הן בתקופת מלחמה והן בתקופת שלום, בעקבות תאונות ואסונות במתקנים תעשייתיים המסוכנים באופן קרינתי, כימי וביולוגי.
חלון לים התיכון
חלון לים התיכון (על עטיפת הסינגל נכתב: חלון לים התיכון (דצמבר 1950)) הוא שיר עברי שכתב יעקב גלעד והלחין יהודה פוליקר, ועובד ביחד על ידי שניהם. את השיר ביצע במקור פוליקר באלבום "אפר ואבק" (1988), שנוצר בשיתוף פעולה עם גלעד.
תוכן השיר והרקע לכתיבתו
לימים, מקץ שני עשורים, נשאל יעקב גלעד על הנסיבות שבהן נכתב השיר. הוא השיב כי הסיפור דמיוני, אבל הוא מבוסס על הסיפורים שאביו של יהודה פוליקר, ז'אקו פוליקר (פּוליקארי), ניצול השואה מיוון, ואמו של גלעד, הלינה בירנבאום, ניצולת השואה מפולין, ששניהם שרדו את אושוויץ, סיפרו לו. גלעד כתב אז:
ביצוע השיר בפי פוליקר
השיר הופיע לראשונה באלבום "אפר ואבק" שיצא לאור בשנת 1988 בהוצאת CBS. האלבום היה אלבומו השלישי של הזמר יהודה פוליקר, שיצר אותו בשיתוף פעולה עם יעקב גלעד, שהפיק וכתב את מרבית השירים. פוליקר וגלעד שילבו בו שנים עשר שירים הנוגעים בחייהם כבני הדור השני לשואה, שגדלו בישראל בצל הטראומה שחוו הוריהם. הלחן לשיר אותו כתב פוליקר, שגדל על ברכי המוזיקה היוונית, הוא יווני באופיו, ופוליקר מלווה את השירה בנגינה בבוזוקי. פרט לבוזוקי מנגן פוליקר בשיר גם בגיטרה, באס וקלידים, והוא מלוּוה בז'אן פול זימבריס (תופים וכלי הקשה) ובאיתי הבר (קלידים).
השיר הגיע למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-16 בפברואר 1988 וצעד בו במשך 13 שבועות, מתוכם שבוע אחד (29 במרץ 1988) בראש המצעד. במצעד השנתי תשמ"ח-1988 דורג השיר במקום ה-35 (השיר היחידי מהאלבום שהגיע ל-50 המקומות הראשונים).
השיר בביצועו של פוליקר הופיע בכמה אלבומים נוספים: באלבום "הופעה חיה בקיסריה" של יהודה פוליקר (1997); באלבום "המיטב" של יהודה פוליקר (2003); באלבום "שישים שנה ושיר - שיר לכל שנה 1948–2007" (2008); ובהוצאה המחודשת של האלבום הכפול של "אפר ואבק" משנת (2008), במלאת 20 שנה לאלבום המקורי – כל האלבומים בהוצאת NMC.
וידאו קליפ
השיר זכה לווידאו קליפ. בקליפ נראה פוליקר בדירה מרוהטת בצניעות המשקיפה לים, כותב מכתב ושר כשהוא מביט דרך החלון לים. המכתב מגיע לאישה (שאותה משחקת אתי אנקרי) המטפלת בתינוק (שאותו שיחקה תינוקת), והיא אורזת מזוודה ויוצאת מביתה כשהתינוק בידיה ונראית פוסעת לאורך חוף הים.
גרסאות כיסוי והתייחסויות תרבותיות
עם השנים בוצעו לשיר גרסאות כיסוי רבות, בהן: יזהר כהן, באלבום "אגדה ישראלית, חלק ב'", 2000; גליקריה באלבום Far Away שרה חלק ממנו ביוונית; גבי ברלין, בתקליט "שירים הם חברים"; רון שובל; וביצוע כֵּלי של שלישיית אדלר.
בשנת 2013 נכלל עיבוד באנגלית לשיר באלבום All Is One של להקת האוריינטל מטאל הישראלית אורפנד לנד תחת השם "As I Stare at the Ocean Alone".
להקת ההיפ הופ העברית-ערבית-רוסית מיפו "סיסטם עאלי" ביצעה גרסת כיסוי הפותחת במילים: "אחרי שהגעתי ליפו / תקוות נולדו מתוך ייאוש / מצאתי לי חדר וחצי / על גג של בית נטוש", וברגע שמבוטאת המילה "נטוש" צורח נטע וינר, אחד מחברי הלהקה, "נטוש!?" – והשיר עובר לראפ בעברית וערבית הדן באופן מורכב הן בנכבה והן בקיבוץ גלויות, כאשר הסיום הוא שוב חזרה מלודית לשורת הסיום של שירו של פוליקר: "ואולי מרחוק איזה אושר מתגנב אל החלון", הנטען במשמעות חדשה. בריאיון לבן שלו אמר וינר: "השיר של פוליקר הדהד חזק כשהתחלנו את הלהקה. 'אפר ואבק' הוא חלק מהדנ"א האישי-זהותי-מוזיקלי שלי. יש בי הרבה אהבה למקור, אבל היה גם רצון להוסיף את הנדבך הזה. מה חלק מהסיפור ומה לא חלק מהסיפור. זה מאוד מרגש לשיר אותו כך. זאת לא תוכחה ובטח לא ציניות. ההתרגשות מהשיר של פוליקר נמצאת שם והיא לגמרי כנה, אבל היא לא מבטלת את הצורך להביא לו כאפה".
הערכה
לדעת ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר, השיר מבטא יחס אישי מאוד, ולא לאומי, למולדת החדשה: "טרגדיה פרטית, סיפור אהבה פרטי וניסיון פרטי מאוד לשרוד בעוני ובייסורים.
מבקר המוזיקה עינב שיף כתב כי "לפני ש'חלון לים התיכון' הוא שיר מדהים על ניצול האסון הגדול בהיסטוריה, הוא שיר אהבה אולטימטיבי: גבר שמנותק מאהובתו שולח לה מכתב מרגש ונטול אשליות שמתאר את חייו של המהגר ביפו בשנות ה-50, כשהרגש המרכזי שעוטף אותו הוא לא טראומה או חרדת מוות, אלא געגוע [...] המשפט הזה, הלא ייאמן בפשטותו מחד והכוח שלו מצד שני – 'יש פה מיטה מתקפלת, אם נרצה שלושתנו לישון' – מנותק לגמרי מהגיהנום ממנו נמלטו מאות אלפים", וכי לדעתו זהו אחד משירי האהבה העבריים הגדולים ביותר.
קישורים חיצוניים
גרסאות כיסוי:
ז'יל מאסנה
ז'יל מאסנה (בצרפתית: Jules Massenet; 12 במאי 1842 – 13 באוגוסט 1912) היה מלחין אופרה צרפתי.
יצירתו
מאסנה חיבר 27 אופרות, 3 באלטים, 7 סוויטות תזמורתיות, אורטוריות, קנטטות, מוזיקה קאמרית, רקוויאם, ושירים.
מאסנה היה מפורסם מאוד בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-19. רוב האופרות שלו נשכחו. אלה ששרדו את מבחן הזמן הן:
הקטעים התזמורתיים המפורסמים של מאסנה הם:
אננסון
אננסון (שם מדעי Cleidopus gloriamaris), הוא מין של דג במשפחת המגינוניים, והמין היחיד בסוג Cleidopus. באנגלית הוא מכונה בעיקר "דג האננס" (pineapplefish), וגם "דג האביר" (knightfish) או "דג שריון הקשקשים" (coat-of-mail fish), בשל הקשקשים דמויי השריון המכסים את גופו, וגם "דג אורות ימין ושמאל" (port-and-starboard light fish), בשל זוג פוטופורים המזכירים אורות ניווט על ספינות. סיומת שם המין (gloriamaris) היא מלטינית, gloria ו-maris, שפירושם "תהילת הים".
תפוצה ובית גידול
האננסון חי במי החופים מול קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ואוסטרליה המערבית. הוא מצוי בעומקים שבין 6 ל-200 מטרים בשוניות ומעגנים.
ביולוגיה ואקולוגיה
בשל סנפיריו הקטנים והשריון הנוקשה שלו, האננסון הוא שחיין חלש. האננסון הוא מין הפעיל בלילה, ובמהלך היום הוא מצוי בתוך מערות ותחת מדפי סלע. בשמורה הימית "פארק פליי פוינט הליפקס" ( Fly Point Halifax Park Aquatic Preserve) שבניו סאות' ויילס תועדה קבוצה קטנה של אננסונים תחת אותו מדף סלע במשך לפחות 7 שנים, וקבוצה אחרת מתחת למדף אחר במשך 3 שנים. בלילה יוצא מין זה אל מישורי החול על מנת להיזון, כשהוא משתמש באיברי התאורה שלו על מנת להאיר חסילונים קטנים. ייתכן שהאור משמש גם לתקשורת עם בני מינו. האור של האננסון מופק ממושבות סימביוטיות של החיידק Vibrio fischeri בתוך הפוטופורים שלו. V. fischeri מצויים גם באופן חופשי במי הים ומשתחררים באופן טבעי מהפטוטפורים של האננסון. עם זאת, האור שלהם מתעמם תוך שעות ספורות מהרגע ששוחררו למי הים. מין זה חי בשביה עד עשר שנים.
האננסון והאדם
האננסון נפוץ למדי במים עמוקים, אך בשל נטייתו להיחבא במהלך היום, הוא היה מוכר בתקופה שלאחר גילויו רק מדוגמאות של דגים שהושלכו לחוף בסערות. דג זה נאסף לפעמים במכמורתנים מסחריים, והוא פופולרי בין מגדלי דגי נוי. הדג עמיד למדי, אך חייבים לספק לו מקומות מחבוא סלעיים ואוכל חי.
קרחון דנטון
קרחון דנטון (באנגלית: Denton Glacier) הוא קרחון תלוי הנמצא על מדרונותיו הצפונים מערביים של הר ניואול, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את מדרונותיו הצפונים מערביים של הר ניואול, ומסתיים בדופן הדרומית של עמק רייט.
גובהו של הקרחון 1,105 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הגאולוג האמריקאי רוברט ניקולס, אשר קרא לו על שם ג'ורג' ה. דנטון, שהיה עוזר גאולוג של ניקולס בתחנת נקודת מארבל הסמוכה, בעונת המחקר בין השנים 1959–1958.
לקריאה נוספת
• A.R. Stumpf, M.E. Elwood Madden, G.S. Soreghan, B.L. Hall, L.J. Keiser, K.R. Marra, Glacier Meltwater stream chemistry in Wright and Taylor Valleys, Antarctica: Significant roles of drift, dust and biological processes in chemical weathering in a polar climate, Chemical Geology 322–323 (2012) 79–90, on P 84
• Y. J. Joo, R. Funderburg, G.S. Soreghan, and M.E. Elwood Madden, CHEMICAL WEATHERING IN CONTRASTING CLIMATES: PRELIMINARY RESULTS AND IMPLICATIONS FOR INTERPRETING PALEOCLIMATE ON MARS, 46th Lunar and Planetary Science Conference (2015)
• Arjen Stroeven, The Cenozoic history of the Antarctic ice sheet
• Jane G. Ferrigno, Kevin M. Foley, Charles Swithinbank, and Richard S. Williams, Jr., Coastal-Change and Glaciological Map of the Ross Island Area, Antarctica: 1962–2005, U.S. Geological Survey, Reston, Virginia: 2010
• J.G. Bockheim, M. McLeod, Soil formation in Wright Valley, Antarctica since the late Neogene, Geoderma 137 (2006) 109–116
היכן שהוא בזמן
היכן שהוא בזמן (באנגלית: Somewhere in Time) הוא סרט קולנוע משנת 1980 בכיכובו של כריסטופר ריב. הסרט זכה בשלושה פרסי סאטורן בקטגוריות המוזיקה, התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1980.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש, למעשה, במספר תקופות. העלילה מספרת על ריצ'רד קולר, תסריטאי אשר סיים את לימודיו בשנת 1972. בזמן מסיבת הסיום במלון "גראנד הוטל" המפואר והעתיק, בשיא ההמולה, לפתע משתתק האולם בעוד אישה מבוגרת וחמורת סבר ניגשת אליו, נועצת בו מבט נוקב, תוחבת דבר-מה לידו ולוחשת לו בקריצה, "חזור אליי". נפעם, מגלה הוא שתחבה היא לידו שעון כיס מוזהב. 8 שנים לאחר מכן ריצ'רד יוצא את משרדו על מנת לקבל השראה ובצומת הדרכים מחליט לשים פעמיו אל עבר ה"גראנד הוטל". שם הוא פוגש במר ארתור בייל, אשר מלווה אותו אל חדרו ומספר לו שהוא כבר עובד במקום משנת 1910, מגיל 5. אביו היה מקבל-הפנים של המלון, ובדרך כלל נהג לגעור בו על ששיחק בכדור בלובי המלון. כאשר ריצ'רד נפרד מארתור לשלום הוא שואל אותו האם הם נפגשו בעבר. ריצ'רד המבולבל מבטל את דבריו וטוען שמעולם לא ראהו.
ריצ'רד משוטט במלון ונכנס ל"אולם ההיסטוריה", אשר מלא בתמונות ובמזכרות שזוהו עם היסטוריית המלון. הוא שם לב לתמונה בה משתקפת דמותה של בחורה מחויכת, אותה הוא מרגיש כי פגש בעבר. ארתור מספר לריצ'רד כי שמה של בחורה זו הוא אליז מק'קנה, שחקנית אשר הופיעה בהצגה בתיאטרון בית המלון "גראנד הוטל" בשנת 1912. לאחר מחקר בספרייה ריצ'רד מגלה כי זו האישה שנתנה לו את שעון הכיס המוזהב.
ריצ'רד מגלה היכן אליז מתגוררת וממהר לבקרה. בביתה הוא נתקל באישה אחרת המספרת לו שאליז נפטרה וכי שעון הכיס אבד לה ביום מותה. בחדרה של אליז ריצ'רד מוצא ספר על מסע בזמן אשר נכתב על ידי מרצו מימי האוניברסיטה.
ריצ'רד חוזר לאוניברסיטה בה למד על מנת לגלות יותר. הוא מאתר את הפרופסור אשר לא מספק לו מידע יתר על המידה, אך בהחלט נותן לו רמיזות עבות בנוגע לשאלתו - האם מסע בזמן אפשרי. הוא מספר לו שניתן לנסוע בזמן, אך יש ליצור אווירה וסביבה מתאימה ולנתק את הווייתך מכל קשר להווה. ריצ'רד רוכש לעצמו חליפה ומקטורן ארכאיים ומספר מטבעות ישנים, מסתפר ונשכב על מיטת המלון בחדר במטרה להפנט את עצמו על מנת להשתכנע שהוא אכן חי בעבר.
לאחר שלא הצליח ריצ'רד מצליח לאתר בעזרת ארתור את חתימתו בספר האורחים של המלון משנת 1912. הוא מנסה שוב והפעם מצליח להתעורר בעבר. לאחר חיפוש הוא מאתר את אליז ואף נתקל באמרגנה של אליז, מר ויליאם הנדלר רובינסון, אשר מאיים להרחיקו מהמלון אם לא יתרחק מאליז. על אף האיומים ריצ'רד מצליח להקסים את אליז והשניים מתאהבים. אליז נוטשת את צוות התיאטרון ומתמסרת לריצ'רד. בעוד הם שוכבים במיטתם ריצ'רד שולף בטעות מטבע עדכני משנת 1979 ובמהרה חוזר להווה.
ריצ'רד נשאר שבור לב ונופל לתרדמת. ארתור מגלה אותו ומזעיק עזרה, אך ריצ'רד מת ומצטרף לאליז במעין גן עדן שמיימי שלאחר המוות.
הצלחת הסרט
הסרט יצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 1980 וקיבל ביקורות די חיוביות. מאוחר יותר היו הביקורות נוקבות, בייחוד עקב משחקו של ריב. ביקורת אחת ציינה כי ריב נראה כמו מישהו שבלע בלון הליום, בעוד אחרת ציינה כי הוא היה מגושם ואנימטורי מדי בשביל תפקיד זה. ההקרנות המסחריות של הסרט היו מועטות, יחסית.
במרוצת השנים, לעומת זאת, הסרט קיבל תחייה מחודשת כאשר החלו להפיצו בחנויות הווידאו ובערוצי הטלוויזיה. בשנת 1990, כ- 10 שנים לאחר הקרנת הבכורה של סרט זה, הקים ביל שפרד את אגודת INSITE (the International Network of "Somewhere in Time" Enthusiasts) כתגובה לעניין המחודש שלפתע התגלה בקרב המעריצים. אגודה זו מפיצה עיתון-רבעוני ואף מקיימת כנסים שנתיים באי מקינאק.
סנטרם
{{פירושונים|* סנטרם (ברזיל) – עיר בצפון ברזיל, סמוך למפגש הנהרות אמזונאס וטפז'וס
יסעור קורי (סוג)
יסעור קורי (שם מדעי: Calonectris), הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת היסעוריים החיים באוקיינוסים הפתוחים וחלק מהמינים גם מעל הים התיכון. הם דומים מאוד לבני הסוג יסעור ובעבר נכללו בו.
מאפיינים
עופות אלה עפים מעל האוקיינוסים ומחפשים להקות דגים הקרובות לפני המים, לפעמים בזכות עבודה של דגים טורפים או דולפינים. הם עטים בלהקות על הדגים ויכולים לצלול עד 10 מטר במרדף אחרי הדגים.
כמו רוב בני משפחתם הם מקננים על איים שונים, חלקם בים התיכון.
הלגיון השלישי פלביה סאלוטיס
הלגיון השני פלביה סאלוטיס (בלטינית: Legio III Flavia Salutis) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ככל הנראה הוא היה בתחילה לימיטאני אולם בהמשך הפך ללגיון עצמאי. הלגיון היה חלק מסדרת לגיונות שהוקמה יחד וכללה את הלגיון הראשון פלביה פאקיס והלגיון השני פלביה וירטוטיס. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים את הלגיונות. יש הסבורים שהיה זה קונסטנטינוס הראשון אולם הרוב מאחרים את ההקמה וסבורים שהיה זה קונסטנטינוס השני. כך או כך, שני הקיסרים נקראו "פלאביוס" מה שמסביר את שמו של הלגיון. השם "וירטוטיס" משמעו "ישועה" או "הצלה". הלגיון שרת באפריקה, אולם לא ידוע בדיוק היכן.
משה ליסק
משה לִיסָק (9 ביוני 1928 – 10 ביולי 2018) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב.
ביוגרפיה
מששבו לישראל התגוררו בשכונת נווה צדק בתל אביב. משה ליסק החל ללמוד בבית הספר על שם אחד העם בתל אביב ומורהו הנערץ היה הסופר יהודה בורלא. למד בתיכון חדש. היה חבר בתנועת "המחנות העולים". בגיל 16 הצטרף להגנה, ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת כפר גלעדי של התנועה המאוחדת. בשנת 1947 הקים עם חברי ההכשרה את קיבוץ מעיין ברוך.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח. הוא לחם בקרבות בלטרון, נבי יושע, מעיין ברוך ורמלה-לוד. לאחר המלחמה חזר למעיין ברוך, גר שם כשנתיים, ואז עבר לירושלים.
בשנת הלימודים של 1952-1951 החל ללמוד היסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. החל משנת הלימודים השנייה עשה עבודת שדה בת שנתיים במושבים של עולים מתימן, במסגרת סמינר של שמואל נח אייזנשטדט שנסובה על קליטת העלייה במושבי עולים.
במהלך עשרות שנים שבהן לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ליסק העמיד דורות של תלמידים, ביניהם פרופ' ברוך קימרלינג, פרופ' דניאל ממן ועוד.
היה פעיל בחוג 77 של מפלגת העבודה.
היה נשוי לימימה (1930–2003). לזוג נולדו שלושה ילדים, מיכל, גדי ומיכאל. בתו של ליסק, מיכל, נהרגה בתאונת דרכים כשהייתה בת אחת עשרה.
נפטר ב-10 ביולי 2018.
מחקרו
משה ליסק סיים דוקטורט ב-1963. נושא הדיסרטציה שלו היה: "מגמות בבחירת מקצוע בקרב נוער עירוני בישראל". הוא עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בנושא תפקיד אנשי הצבא והצבא בתהליכי המודרניזציה של העולם השלישי, עם התמקדות בדרום מזרח אסיה ואפריקה ומאוחר יותר פרסם ספר בנושא שנסוב על שתי מדינות: בורמה ותאילנד.
החל מ-1964 לימד בחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטה העברית. ליסק כתב מספר מחקרים ביחד עם פרופסור דן הורוביץ שהיה ידידו מנוער.
מחקריו עסקו בניתוח היישוב של טרום המדינה ובמדינת ישראל לכל אורך שנות קיומה. הוא חקר את החברה הישראלית כחברה מודרנית. ליסק עשה בחילון ובהתנערות מהמסורת, עם חיזוק מבנה האידאולוגיה המפלגתית שבא במקומה. בעליה מארצות האסלאם עסקו שני ספריו: "מצוקות באוטופיה: ישראל חברה בעומס יתר", "מישוב למדינה: יהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהילה פוליטית".
זירקוניום
זירקוניום (Zirconium) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Zr ומספרו האטומי 40.