cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולסברג
כלכלה
כבשים מהוות גידול נרחב באזור. כבשי המרינו המגודלות באזור נחשבות למובחרות. גם סוסים מגודלים באזור העיירה ומשמשים למרוצי סוסים. בנוסף, בעיירה קיימים מספר שירותים לתושבים ולמבקרים, כמו מקומות לינה, מסעדות וחנויות קמעונאיות.
תחבורה
העיירה מחוברת לרשת הכבישים הלאומית של דרום אפריקה. כביש N1 עובר בעיירה. הוא מחבר בין קייפטאון במערב לבין בלומפונטיין, יוהנסבורג ופרטוריה בצפון־מזרח.
ספרדית בארצות הברית
השפה הספרדית היא השפה השנייה הנפוצה ביותר בארצות הברית, עם כ-41 מיליון אנשים מעל לגיל 5 שדוברים ספרדית בבית. ספרדית היא השפה הנלמדת ביותר בארצות הברית אחרי אנגלית, והיא נלמדת על ידי כ-6 מיליון תלמידים. בארצות הברית חיה אוכלוסיית דוברי הספרדית השנייה בגודלה בעולם (אחרי מקסיקו), שמונה כ-40 מיליון אנשים שדוברים אותה כשפת אם או כשפת מורשת. ישנה אקדמיה לשונית המוקדשת לשפה הספרדית שפועלת בארצות הברית.
השפה הספרדית מדוברת בשטח שהוא כיום ארצות הברית מאז המאה ה-15, לאחר תחילתה של הקולוניזציה הספרדית בצפון אמריקה. מתיישבים קולוניאליים התיישבו באזורים שמאוחר יותר ייקראו פלורידה, טקסס, קולורדו, ניו מקסיקו, אריזונה, נבדה, קליפורניה ופוארטו ריקו. הייתה נוכחות ספרדית באזורים שיהפכו להיות 42 מהמדינות העתידיות של ארצות הברית. חלקים מערביים של טריטוריית לואיזיאנה היו תחת שלטון ספרדי בין 1736 ו-1800, אחרי מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהגדילה יותר את ההשפעה הספרדית באזור.
אחרי סיפוח השטחים הללו לארצות הברית במהלך המאה ה-19, ספרדית הונכחה יותר עם תחילת השלטון האמריקאי בפוארטו ריקו בשנת 1898. גלי הגירה ממקסיקו, קובה, ונצואלה, אל סלוודור ומקומות נוספים באמריקה הלטינית חיזקו עוד את הנוכחות של השפה הספרדית במדינה. כיום, היספנים (דוברי ספרדית) הם אחת הקבוצות האתניות הצומחות ביותר בארצות הברית, מה שהוסיף לשימוש ולחשיבות של השפה ספרדית במדינה. עם זאת, נרשמה גם ירידה בשימוש בספרדית בקרב אוכלוסיות היספניות, עם ירידה מ-78% ב-2006 ל-73% ב-2015 במגמה של מעבר לשוני לאנגלית.
התיישבות ספרדית מוקדמת
הספרדים הגיעו לראשונה לשטח שכיום הוא ארצות הברית בשנת 1493, עם ההגעה הספרדית לפוארטו ריקו. חואן פונסה דה ליאון הקים את סן חואן שבפוארטו ריקו בשנת 1508 וחקר את פלורידה ב-1513. בשנת 1565 הספרדים הקימו את סיינט אוגוסטין (אז סאן אוגוסטין, San Agustín ), היישוב האירופאי הוותיק ביותר בארצות הברית היבשתית. באופן היסטורי, האוכלוסייה דוברת הספרדית גדלה בגלל סיפוח שטחים שתבעה האימפריה הספרדית, מלחמות עם מקסיקו ורכישת שטחים.
לואיזיאנה הספרדית
במהלך המאה ה-18 המאוחרת ותחילת המאה ה-19, האימפריה הספרדית תבעה ריבונות על חלק גדול מהשטח שמהווה כיום את ארצות הברית העכשווית, כולל המושבה הצרפתית של לואיזיאנה, מהשנים 1769 עד 1800. כדי להגן על לואיזיאנה אף יותר, המושל הספרדי ברנרדו דה גאלבז גייס תושבים מהאיים הקנריים להגר לצפון אמריקה. מנובמבר 1778 עד יולי 1779, כ-1600 "איסלניוס" (Isleños), מתיישבים קולוניאליים שמוצאם באיים הקנריים, הגיעו לניו אורלינס, וקבוצה נוספת בת כ-300 חברים הגיעה ב-1783. עד 1780 הוקמו ארבע קהילות של איסלניוס. כשלואיזיאנה נמכרה לארצות הברית, תושביה ממוצא ספרדי, קריאולי או קייג'ון המשיכו לדבר בספרדית או צרפתית. בשנת 1813, האקדמאי ג'ורג טיקנור הקים חוג ללימודי הספרדית באוניברסיטת הרווארד. ספרד גם הקימה יישובים לאורך נהר סבין כדי להגן על הגבול עם לואיזיאנה הצרפתית. העיירות נאקדוצ'יס ולוס אדָאֵס הוקמו כחלק מההתיישבות הזו, והתושבים שלהן דיברו דיאלקט ספרדי שמוצאו בניב כפרי של ספרדית מקסיקנית, שכיום כמעט נכחד.
סיפוח טקסס ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו
בשנת 1821, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו מול ספרד, טקסס הייתה חלק ממקסיקו כמדינת קואווילה וטחאס. זמן קצר לאחר מכן הגיע זרם של הגירה מארצות הברית. ב-1835–1836 התרחשה המהפכה הטקסנית שאחריה הוקמה רפובליקת טקסס, שהתפרקה בשנת 1846 ונכנסה לאיחוד האמריקאי כמדינת טקסס.
אחרי מלחמת העצמאות של מקסיקו שטחים בקליפורניה, נבדה, אריזונה, יוטה, מערב קולורדו ודרום-מערב ויומינג המודרניות הפכו לחלק מהטריטוריה המקסיקנית אלטה קליפורניה. רוב שטח ניו מקסיקו, מערב טקסס, קולורדו הדרומית, דרום-מערב קנזס ו"הידית של אוקלהומה" היו חלק מטריטוריית סנטה פה דה נואבו מחיקו. הבידוד הגאוגרפי וההיסטוריה הפוליטית הייחודית של הטריטוריה הזו גרמו להבדלים לספרדית המקסיקנית החדשה שדוברה באזור גם מהספרדית שדוברה בחלקים אחרים של ארצות הברית המודרנית וגם מהספרדית שדוברה בשטח המודרני של מקסיקו.
מקסיקו איבדה כמעט חצי מהטריטוריה הצפונית שהשיגה מספרד ב-1821 במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848). השטח הזה כלל חלקים מטקסס העכשווית, קולורדו, אריזונה, ניו מקסיקו, ויומינג, קליפורניה, נבדה ויוטה. השטח שאבד היה מאוכלס בדלילות אבל אלפי המקסיקנים דוברי הספרדית שחיו בו הפכו לאחר מכן להיות אזרחי ארצות הברית. הסכם גואדלופה אידלגו (1848) שסיים את המלחמה לא הזכיר שפה באופן ספציפי. הספרדית המשיכה בהתחלה להיות השפה המשומשת בבתי הספר וכשפת הממשל, אבל מאוחר יותר האנגלית החליפה אותה במעמד הזה בעקבות הגירה של אזרחים אמריקאים דוברי אנגלית.
למרות ההתחלפות של ספרדית באנגלית במרחב הציבורי, קהילות דוברות ספרדית המשיכו להתקיים בחלק נרחב מהאזור שליד הגבול, כולל רוב דרום קליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו ודרום טקסס, לפחות עד תחילת המאה ה-20.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד
בשנת 1898, כתוצאה ממלחמת ארצות הברית–ספרד, ארצות הברית החלה לשלוט על קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם כטריטוריות אמריקאיות. ב-1902, קובה זכתה בעצמאות מארצות הברית, בזמן שפוארטו ריקו נשארה טריטוריה אמריקאית. הממשל האמריקאי דרש משירותים ציבוריים להיות דו-לשוניים באנגלית וספרדית, וניסה ליצור מדיום חינוכי בשפה האנגלית, אבל הניסיון הזה נכשל.
לאחר שפוארטו ריקו קיבלה אוטונומיה ב-1948, גם בעלי תפקידים רשמיים מהיבשת שהגיעו לפוארטו ריקו נאלצו ללמוד ספרדית. למרות שלשלטון באי הייתה מדיניות רשמית דו-לשונית, היא הוסרה ב-1991 לטובת מדיניות שדוגלת בספרדית בלבד. המדיניות הזו בוטלה ב-1993.
היספנים כקבוצת מיעוט בארצות הברית
ההגירה הגוברת של דוברי ספרדית לארצות הברית הגדילה את הכמות הכללית של דוברי הספרדית במדינה. הם מרכיבים את קהילות הרוב במחוזות פוליטיים רבים, במיוחד בקליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס (המדינות שגובלות במקסיקו) וכמו גם בדרום פלורידה.
מקסיקנים הגיעו לארצות הברית כפליטים לראשונה לאחר אירועי המהפכה המקסיקנית בשנים 1910–1917, ורבים נוספים היגרו מאוחר יותר מסיבות כלכליות. רוב המהגרים המקסיקנים נמצאים באזורים בדרום מערב ארצות הברית שהיו בעבר בשליטת מקסיקות בין 1942 ל-1962, "תוכנית ברסרו" סייעה להגירה מרובה של מקסיקנים לארצות הברית.
המהפכה הקובנית בשנת 1959 יצרה קהילה של גולים קובנים שהתנגדו להפיכה הקומוניסטית, שרבים מהם עזבו לארצות הברית. ב-1963, קרן פורד ייסדה את תוכנית החינוך הדו-לשונית הראשונה בארצות הברית עבור ילדים של גולים קובנים במחוז מיאמי-דייד, פלורידה. חוק ההגירה והאזרחות של 1965 הגביר את ההגירה ממדינות אמריקה הלטינית, ובשנת 1968 הקונגרס האמריקאי העביר את חוק החינוך הדו-לשוני. רוב המהגרים הקובנים התיישבו בדרום ומרכז פלורידה, וקובנים נוספים חיים בצפון-מזרח ארצות הברית; רובם דוברים ספרדית שוטפת. באופן דומה, המהפכה בניקרגואה ומלחמת הקונטראס שבאה בעקבותיה יצרו הגירה של תושבי ניקרגואה שנמלטו משלטון סנדיניסטה וממלחמת האזרחים לארצות הברית בשלהי שנות ה-80. רוב המהגרים הללו היגרו לפלורידה וקליפורניה.
ההגירה המרובה של תושבי אל סלוודור הייתה תוצאה משותפת של בעיות פוליטיות וכלכליות. גל ההגירה הגדול ביותר אירע כתוצאה של מלחמת האזרחים הסלוודורית בשנות ה-80, ובמהלכו בין 20 ל-30 אחוזים מאוכלוסיית אל סלוודור היגרה מהמדינה. כ-500,000 מאלו שנמלטו התיישבו בארצות הברית, מה שהפך את הסלוודורים לקבוצה ההיספנית הרביעית בגודלה בארצות הברית.
עד המאה ה-20 לא היה תיעוד ברור למספר תושבי ונצואלה שהיגרו לארצות הברית. בין המאה ה-18 והמאה ה-19 המוקדמת, היו מהגרים אירופאים רבים לוונצואלה שהיגרו מאוחר יותר לארצות הברית יחד עם משפחותיהם דוברות הספרדית. אנשים רבים מוונצואלה היגרו לארצות הברית כדי לרכוש השכלה טובה יותר. מאז שנות ה-80 הסיבות להגירה מוונצואלה השתנו בעקבות המצב הכלכלי הלא יציב במדינה. לפי מפקד האוכלוסין של 1990, מדינות אמריקאיות עם אוכלוסייה גבוהה של ונצואלנים-אמריקאים הן פלורידה, ניו יורק, קליפורניה, טקסס, ניו ג'רזי, מסצ'וסטס ומרילנד.
פליטים ספרדים היגרו לארצות הברית כתוצאה ממלחמת האזרחים בספרד וחוסר יציבות פוליטי במהלך שלטון פרנקו שנמשך עד 1975. רוב הספרדים התיישבו בפלורידה, טקסס, קליפורניה, ניו ג'רזי, ניו יורק, פוארטו ריקו והעיר שיקגו.
דמוגרפיה
במשאל העם של 2010, נספרו בארצות הברית 36,995,602 בני אדם בגילאי 5 ומעלה שדיברו ספרדית בבית, והיוו כ-12.8% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
פונולוגיה
ישנה השפעה פונולוגית מסוימת מצד האנגלית על הספרדית המדוברת בארצות הברית. לדוגמה, אנשים דו-לשוניים שגדלו במסילה ואלי שבדרום ניו מקסיקו הוגים לעיתים קרובות את העיצור ⟨r⟩ כעיצור מכתשי, מקיש [ɾ] בראש מילה או אחרי עיצור אחר. אפילו באמצע מילה, ⟨rr⟩ (r כפולה) מבוטאת כעיצור מקיש במקום עיצור רוטט. השימוש בעיצור רוטט נפוץ אפילו פחות בצפון ניו מקסיקו, שם מגע לשוני עם דוברים חד-לשוניים של ספרדית מקסיקנית מצוי פחות.
העיצור השפתי-שיני, חוכך, קולי [v] דווח כאלופון של העיצור דו-שפתי, סותם, קולי /b/ באזור דרום-מערב ארצות הברית, גם במילים בהן האיות המסורתי הוא ⟨b⟩ וגם במילים בהן האיות הוא ⟨v⟩, וזאת בעיקר בעקבות השפעה אנגלית. הפונמה /x/ מבוטאת בספרדית מקסיקנית כעיצור וילוני חוכך [x], אבל בספרדית אמריקאית היא מבוטאת לעיתים קרובות כעיצור סדקי חוכך [h] (כמו האות ה בעברית). בנוסף, הפונמה /d/ (עיצור מכתשי, סותם, קולי) הופכת לעיתים לעיצור חוכך בעמדת ראשית מילה.
דקדוק ואוצר מילים
אוצר המילים והדקדוק של ספרדית אמריקאית משקפים את ההשפעה האנגלית עליה. דוגמה אחת לכך היא ההעברה של משמעויות סמנטיות בין קוגנטים בין אנגלית וספרדית. למשל, המילים הספרדיות "atender" ("לשים לב") ו-"éxito" ("הצלחה") הגיעו לטווח סמנטי בספרדית אמריקאית שקרוב למילים האנגליות "attend" ו-"exit". במקרים מסוימים, מילים שאולות מאנגלית לספרדית הופכות להומונימים: "coche" רכשה את המשמעות הנוספת של "מאמן" (coach) בארצות הברית, ושומרת עדיין על המשמעות הישנה יותר של "רכב". תופעות נוספות שנצפו כוללות:
קרל פון אוברקאמפ
בריגדפיהרר קרל פרדיננד רייכסריטר פון אוברקאמפ (בגרמנית: Carl Ferdinand Reichsritter von Oberkamp; 30 באוקטובר 1893 – 4 במאי 1947) היה פושע מלחמה, מפקד בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה שהועמד לדין ונתלה בעבור פשעיו.
תחילת דרכו
אוברקאמפ נולד ב-30 באוקטובר 1893 בעיר מינכן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. בשנת 1912 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט ההוסרים ה-9 (הריין ה-2). ב-7 במרץ 1913 הועלה לדרגת פהנריך, וב-18 בפברואר 1914 קיבל דרגת לוטננט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, לחם עם הרגימנט בקרבות החזית המערבית ובכלל זה בקרב על הסום, ובהמשך גם בחזית המקדונית. ב-19 בספטמבר 1914 קיבל את צלב הברזל מחלקה שנייה, וב-6 ביולי 1916 קיבל גם את המחלקה הראשונה. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ב-19 ביולי 1919, שוחרר מהצבא, לבקשתו, בגלל מחלה.
לאחר המלחמה היה אוברקאמפ חבר בפרייקור, ובשנת 1923 השתתף בפוטש במרתף הבירה שהוביל אדולף היטלר. באותה שנה הוא נשא לאשה את סוניה גיליץ', אולם לא היו להם ילדים והם התגרשו ב-1936. לפרנסתו הוא עבר כמדריך סקי וטניס בהרים בגרמניה ובאוסטריה. ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 1.928.904. ב-6 במאי 1934 הצטרף לאס אה, וב-1 במרץ 1935 פרש ממנו והצטרף לרייכסווהר. הוא שרת כמפקד פלוגה בדרגת אובר-לויטננט ביחידות שונות. ב-1 בספטמבר של אתה שנה הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה ח' ברגימנט היגרים ה-63. ב-18 בינואר 1937 הועלה לדרגת מיור. ב-1938 השתתף באנשלוס, ומונה למפקד זלצבורג. באותה שנה נישא לפרנציסקה היימר אשר ילדה לו שתי בנות. כמו כן באותה שנה הוא פרש מהצבא, והצטרף לאס אס בדרגת שטורמבנפירר.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה אוברקאמפ מפקד גדוד שהיה חלק מרגימנט "גרמניה". הוא לחם במסגרת זו במהלך המערכה בפולין, וב-22 בספטמבר קיבל צלב הברזל דרגה שנייה נוסף. הגדוד שלו לחם כחלק מדיוויזיית אס אס "דאס רייך" במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-1 ביולי 1940 הועלה אוברקאמפ לדרגת אוברשטורמבנפירר וב-10 ביולי קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד רגימנט "גרמניה". ב-30 בינואר 1941 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר. הרגימנט שלו לחם כחלק מדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית "ויקינג" במהלך מבצע ברברוסה, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברפיהרר.
בעקבות חילוקי דעות עם מפקד הדיוויזיה פליקס שטיינר, הוא הודח מתפקידו ונשלח לברלין למלא תפקידי מטה. ב-30 בינואר 1943 הועלה לדרגת בריגדפיהרר, וב-15 במאי של אותה שנה מונה למפקד דיוויזיית אס אס הררית ה-7 "פרינץ אויגן", אשר הוצבה ביוגוסלביה ולחמה בכוחות הפרטיזנים המקומיים. עוד באותו החודש הייתה הדיוויזיה שלו מעורבת במבצע מוצלח בו כוחות הצ'טניקים בפיקודו של דראגוליוב מיכאולוביץ' נסוגו לכיוון סרביה. מיד לאחר מכן היא השתתפה במבצע "שחור" (המוכר גם בתור "המערכה האנטי פרטיזנית החמישית") ששאף לדחוף את כוחותיו של טיטו שמנו כ-20,000 פרטיזנים לכיוון הרי זלנגורה בדרום-מזרח בוסניה, בצורה של כיתור והתקדמות. במהלך 11 ימי המבצע לכוחות הגרמנים הייתה הצלחה מועטה בהשגת יעדיהם, חלק מיחידות הפרטיזנים הצליחו לחמוק מבעד לכיתור הגרמני, אך מספר יחידות הובסו, במבצע זה נהרגו 613 מחיילי הדיוויזיה. במהלך המבצע ביצעו אנשיו של אוברקאמפ מעשי זוועה שכללו ירי באזרחים וביזה. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה אל גבול איטליה וסייעה בפריקת הצבא האיטלקי מנשקו. ב-30 בינואר 1944 הודח אוברקאמפ מפיקודו על הדיוויזיה, ומילא תפקידי מטה שונים. ב-21 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס אס אס הררי החמישי, והחזיק בתפקיד עד 1 באוקטובר. באפריל 1945 שימש לתקופה קצרה כמפקד דיוויזיית אס אס ה-38 "ניבלונג".
אחריתו
עם סיום המלחמה, נכנע אוברקאמפ לכוחות של צבא ארצות הברית. הוא הוסגר ליוגוסלביה, ונשפט על פשעי מלחמה שביצע בתקופה בה פיקד על דיוויזיית אס אס הררית ה-7. הוא נמצא אשם, ונתלה בבלגרד ב-4 במאי 1947. הוא היה בן 53 במותו.
לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט
לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט (5 באפריל 1691 – 17 באוקטובר 1768) היה רוזן הסן-דרמשטאדט בין השנים 1739–1768.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-5 באפריל 1691 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולדורותיאה שארלוטה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה מרגרטה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
בשנת 1717 התחתן לודוויג עם שארלוטה מהנאו-ליכטנברג, וקיבל כנדוניה את רוזנות הנאו-ליכטנברג.
ב-12 בספטמבר 1739 מת אביו ארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון. במהלך מלחמת שבע השנים לחם לודוויג לצד בית הבסבורג, וקיבל דרגת גנרלפלדמרשל. לודוויג לא היה מוכשר במיוחד בהתנהלותו הכלכלית, ורק תמיכתה של מריה תרזה הצילה אותו מפשיטת רגל.
אווצ'ינסקי
אווצ'ינסקי (מוכר גם כאווצ'ה או הר געש אווצ'ה או אווצ'ינסקיה סופקה ברוסית: Авачинская сопка, Авача) הוא הר געש שכבתי פעיל מטיפוס סומה-וזוב השוכן במחוז קמצ'טקה ברוסיה, כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, עיר הבירה של המחוז. פסגת ההר שוכנת בגובה של 2,741 מטרים מעל פני הים. הר הגעש אווצ'ינסקי הוכרז, יחד עם הר הגעש קוריאקסקי הסמוך, כאחד מהרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), הראויים למחקר מיוחד בשל היסטורית ההתפרצויות געשיות שלהם וקרבתם לאזורים מאוכלסים.
ההתפרצות האחרונה של אווצ'ינסקי התרחשה ב-2001. הייתה זו התפרצות קטנה ביחס להתפרצות הגדולה של 1945, שעוצמתה הייתה 4 במדד ההתפרצות הגעשית.
היסטוריה גאולוגית
הר הגעש אווצ'ינסקי הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה. טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ, השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו, הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה.
אווצ'ינסקי הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בחצי האי קמצ'טקה, והחל להתפרץ בין תקופת הפליסטוקן התיכון לתקופת הפליסטוקן העליון. בתחילה הייתה המאגמה שנפלטה אנדזיטית ואחר-כך בזלתית. להר יש קלדרה דמוית פרסת סוס, שהתמוטטה לפני כ-40,000-30,000 שנים במקביל למפולת סלעים גדולה שכיסתה שטח של 500 קמ"ר דרומית להר הגעש, כולל שטחים שכיום הם מתחת לעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי. הבנייה מחדש של לוע אווצ'י, החרוט הגעשי בתוך הקלדרה, התרחשה במהלך שני שלבי התפרצות עיקריים, לפני 18,000 שנים ולפני 7,000 שנה. להר צמוד מדרום-מזרח חרוט טפיל המכונה הר קוזלסקי, שיש לו לוע גדול שבו יש פרצה מצפון מזרח.
תיאור היסטורי של התפרצות אווצ'ינסקי
בספר "יומן המסע האחרון של קפטן קוק" (Journal of Captain Cook's Last Voyage) תיאר ג'ון לדיארד (John Ledyard; 1789-1751), אמריקני שהשתתף במסע האחרון של קפטן קוק את התפרצות אווצ'ינסקי ב-15 ביוני 1779. לדיארד מתייחס בספרו להרי הגעש קוריאקסקי ואווצ'ינסקי בשמות פיטר ופול.
התפרצויות אחרונות
קיימות עדויות כתובות ל-16 התפרצויות של אווצ'ינסקי מאז 1737. רובן היו התפרצויות מתפוצצות וזרמים פירוקלסטיים ולהארים שמקורם בהן נטו לזרום בכיוון דרום-מערב, בנקודה בה קיימת הפרצה בקלדרה. ההתפרצות הגדולה האחרונה הייתה ב-1945 ומדד ההתפרצות הגעשית שלה היה 4. בהתפרצות נפלטה מאגמה בנפח של רבע קילומטר מעוקב ונוצר לוע בעל קירות תלולים שגובהו 330 מטרים ועומקו 260 מטרים. מאז היו התפרצויות קטנות ב-1991 וב-2001.
הר הגעש ממשיך להיות מקור לרעידות אדמה תדירות ופומרולות רבות פעילות בסמוך לפסגה. טמפרטורת הגזים הפלטים מפומרולות אלו עולה על 400°C. לאור ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת קרוב ל-200,000 תושבים המתגוררים בעיר הסמוכה פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, הוא הוכרז יחד עם הר הגעש הסמוך קוריאקסקי על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior ) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), הראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על אווצ'ינסקי יחד עם הרי געש נוספים כאתר מורשת עולמית בשם הרי הגעש של קמצ'טקה
I Care
I Care (בעברית: אכפת לי) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה מאלבום האולפן הרביעי שלה 4. השיר יצא כסינגל השישי מהאלבום ב-23 במרץ 2012. השיר הופק על ידי ביונסה וג'ף באסקר, ואף נכתב על ידם יחד עם צ'ד הוגו. זהו שיר מסוג R&B המכיל בתוכו גם אלמנטים של מוזיקת נשמה ומוזיקת רוק. השיר מתאר אישה פגועה במערכת יחסים שלא מקבלת תשומת לב מהמאהב שלה, אך נשארת חזקה עם כנות וכוח.
השיר קיבל שבחים ממבקרי מוזיקה עכשוויים, ששיבחו את היכולת של ביונסה להביע בקולה רגשות של עצב וטינה. כמו כן, המבקרים שיבחו גם את סולו הגיטרה בשיר ואת הכוח הקולי של ביונסה. עם זאת, חלק מהמבקרים טענו כי השיר נשמע מיושן ולא עכשווי.
בעקבות שחרורו של האלבום "4" ביולי 2011, השיר הגיע למקום ה-35 בקוריאה הדרומית. השיר נכלל ברשימת השירים שהביונסה ביצעה במיני טור שלה Revues 4 Intimate Nights with Beyoncé ו-Revel Presents: Beyoncé Live, והופיע גם בסיבוב הופעות העולמי האחרון של הזמרת The Mrs. Carter Show World Tour.
מתתיהו גלזרסון
הרב מתתיהו גלזרסון (נולד ב-1 בדצמבר 1937) הוא סופר ישראלי בתחום הספרות התורנית, ומלחין ניגונים לזמירות שבת.
ביוגרפיה
גלזרסון נולד בכפר סבא, למד במדרשיה ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים ובישיבת חברון בירושלים. ב-1963 שימש כשליח בארגון "השלשלת" בהולנד, ולאחר מכן עסק בחינוך בקהילת "עדת ישורון" ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. לאחר נישואיו בישראל חזר לדרום אפריקה ושימש כראש ישיבה עם הרב יעקב זלצר בישיבת "תורת אמת" ביוהנסבורג. לאחר מכן, לבקשת הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) המשיך את פעילותו החינוכית בישיבה קולג' ובישיבה גדולה שם, וכן בישיבתו של הרב עזריאל גולדפיין, במשך 14 שנה. עם חזרתו לישראל לימד בישיבת אור שמח ובדבר ירושלים, ובסמינר נווה ירושלים.
כתב מספר ספרים בנושא סוד לשון הקודש, גימטריאות וקודים בתורה, והוא מרצה בנושאים אלו ברחבי העולם. הוציא ספרים בנושא צפנים בתורה עם פרופסור אליהו ריפס ופרופסור רוברט הארליק בארצות הברית. ספריו תורגמו למספר שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית, רוסית, פרסית ועוד.
הלחין ניגונים לזמירות שבת, ביניהם "שלום עליכם" שהתקבל בכל תפוצות ישראל. בשנות ה-80 זכה כסגן מלחין בתחרות "מצעד הזמירות" בקול ישראל.
היה נשוי לפרדל הורביץ, שנפטרה ב-2017 ולהם חמישה ילדים.
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט (בגרמנית: George I. von Hessen-Darmstad; 10 בספטמבר 1547 - 7 בפברואר 1596) היה הרוזן הראשון של הסן-דרמשטאדט בין 1567 ל-1596.
ביוגרפיה
גאורג נולד ב-10 בספטמבר 1547 בקאסל, כבנם הצעיר של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה. לאחר מותו של אביו חולקה רוזנות הסן בינו לבין אחיו, וגאורג נטל את האזור סביב העיר דרמשטאדט, ומונה לרוזן הסן-דארמשטאדט.
גאורג נטל חלק בהגנה על הרפורמציה הפרוטסטנטית, והקפיד מאוד על הגנת הדת בארצו, ואף נטל חלק בציד מכשפות ברוזנות. גאורג היה שליט מוכשר מאוד, ובתקופתו הוכפלה האוכלוסייה במדינה.
משפחתו
ב-17 באוגוסט 1572 התחתן גאורג עם מגדלנה מליפה, בתו של ברנהרד השמיני, רוזן ליפה, ונולדו להם 10 ילדים:
ב-25 במאי 1589 התחתן גאורג עם אלאונורה מווירטמברג, ממנה היה לו ילד אחד:
קהילת יהודי קיילצה
קְיֶילְצֶה (בפולנית: Kielce; ביידיש: קיעלץ) היא עיר במרכז פולין, והיא מונה כ-204,891 תושבים (נכון ל-2009). בשנת 1852 התגוררו בקיילצה כ-100 יהודים, שהיוו אחוז קטן מאוכלוסיית העיר. לאחר הרפורמות של אלכסנדר וְיֵלְקוֹפּוֹלְסְקִי – ראש מינהל אזרחי פולין תחת שלטון אלכסנדר השני, קיסר רוסיה – בשנת 1862, קיבלו היהודים אישור להתיישב בקיילצה. ב-1868, לאחר 6 שנים, הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית.
בשנת 1873 התגוררו בעיר 974 יהודים, ובשנת 1909 מספרם הגיע ל-11,206.
החיים היהודים בקיילצה
לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילתה של המאה ה-20, הקהילה היהודית בקיילצה התפתחה במהירות רבה - הן מבחינה דמוגרפית והן מבחינה כלכלית.
החיים הכלכליים
על פי הסטטיסטיקות המקומיות, בשנת 1921 היו ליהודים 633 מפעלי תעשייה.
החיים היהודים
בקיילצה היו שני בתי כנסת - בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1902. הוקמו גם 9 בתי תפילה, בית מדרש, ויותר מ-30 חדרים ללימוד תורה בהם למדו למעלה מ-900 בנים.
מבחינה תרבותית לקהילה היהודית היו שלוש ספריות ותיאטרון יהודי קטן, עיתונים ביידיש ואגודות ספורט ״מכבי״.
ב-11 בנובמבר 1918 קיימו יהודי קיילצה עצרת ותבעו אוטונומיה פוליטית ותרבותית לכול יהודי פולין. בתגובה לעצרת, פעילים פולנים מקבוצות ימניות השחיתו חנויות ובתים רבים בבעלות יהודית, ולמחרת נרצחו עשרה יהודים ונפצעו 400 בפוגרום שערכו פולנים מקיילצה.
בין השנים 1932–1939,היגרו כ-5,000 מיהודי קיילצה לפלשתינה ולארצות הברית – בעיקר לניו יורק.
ערב מלחמת העולם השנייה, גודלה של האוכלוסייה היהודית בקיילצה היה בין 20,000 ל-25,000 תושבים, והם היוו כ-35% מהעיר.
הקהילה בזמן השואה
הגרמנים כבשו את קיילצה ב-5 בספטמבר 1939. מיד לאחר הפלישה, הטילו הגרמנים אימה על יהודי העיר, צמצמו את זכויותיהם, והשפילו אותם בפומבי.
חודש לאחר מכן החלה הרדיפה: יהודים נשלחו לעבודות כפייה, ואחדים מראשי הקהילה היהודית נעצרו. הגרמנים אסרו על היהודים לעבור ברחוב הראשי של העיר, ולשם כך הם גם החרימו חנויות ברחוב המנוהלות על ידי בעלים יהודים. למרות זאת המשיכו היהודים להתגורר בסמוך לשכניהם הפולנים.
בראשית נובמבר 1939 הוקם בקיילצה יודנראט בראשותו של הרופא משה פלץ (Pelc). בהנהגתו הציע היודנראט לגרמנים הסדרים בנוגע לשליחת יהודים לעבודות כפייה, והקים גדוד עבודה שאליו גייס אלפי יהודים עניים תמורת שכר זעום.
כל אותה עת, ובמקביל להגעתם של הפליטים, ניסה היודנראט לשפר את תנאי חייהם של היהודים בקהילה עם הקמה של בתי תמחוי, בתי מלאכה, בית אבות ומרפאה. למרות המאמצים, לא הצליחה הנהגת היהודים למנוע את מגפת הטיפוס שפרצה בתחילת 1940.
הקמתו וחיסולו של הגטו
בוצעו כמה ניסיונות לארגן תנועות מרד בתוך הגטו. בשל היעדר סיוע חיצוני – שגרם למחסור בתחמושת – נכשל הניסיון הראשון למרד. ניסיון נוסף החל אחרי תום פעילותו של הגטו ב-1943, אלא שמפקד המשטרה היהודית הכשיל אותו כאשר גילה את מעשי המתנגדים והסגיר אותם לידי הגסטפו.
הקהילה לאחר תום השואה
עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945, בין 150 ל-200 יהודים חזרו לקיילצה. רובם היו ניצולי מחנות הריכוז, ואחרים באו מברית המועצות. כשהגיעו לעיר הולדתם, רצו הניצולים לאחד מחדש את הקהילה הנעדרת של קיילצה. רוב המשפחות התאספו בבניין ברחוב פלנטי (Planty) מספר 7.
האנטישמיות הייתה עוד חזקה בשלב זה ותושבי קיילצה הפולנים ראו בעין רעה את חזרת היהודים לעיר.
בחודשים שלאחר השואה הופצו בפולין עלילות דם נגד יהודים, בעקבותיהן פרצו פוגרומים ביהודים בחלם, בז'שוב וביישובים נוספים בפולין.
ב-1 ביולי 1946 נעלם ילד פולני-נוצרי בן תשע, תושב העיר. הוא הלך לבקר חברים בכפר במרחק 25 ק"מ. הוא שב לאחר יומיים וסיפר לאביו שהוא הוחזק במרתף בניין הקהילה היהודית ורק לאחר יומיים הצליח להימלט. אחד השכנים של האב השתלט על בתים שלפני המלחמה היו בבעלות יהודים, וחשש שהיהודים יחזרו ויתבעו את בתיהם. שכן זה שכנע את האב להתלונן במשטרה על חטיפה.
למחרת בבוקר, 4 ביולי, התלונן האב במשטרה כי יהודים חטפו את בנו וכלאו אותו במרתף בניין הקהילה היהודית כדי להשתמש בדמו לשם אפיית מצות – ביולי, כשלושה חודשים לאחר חג הפסח – אך הילד הצליח להימלט. שוטרים ניגשו לבניין הקהילה היהודית עם הילד, כדי לזהות בעזרתו את היהודי החשוד בחטיפה ולעצור אותו. עם הגעת השוטרים לבניין התברר שבבניין אין מרתף. עקב כך שינה הילד את גרסתו מספר פעמים. בינתיים התפשטה בעיר הידיעה על 'החטיפה' לכאורה, והחל פוגרום ביהודים. בפוגרום השתתפו רבים מתושבי העיר, מאות פועלים ממפעל הפלדה בעיר, וכן שוטרים וחיילים, כולל כאלה שנשלחו להגן על היהודים.
היהודים נורו, נדקרו והוכו באבנים, בקרשים, בקתות רובים ובמוטות ברזל.
בפוגרום נרצחו 42 יהודים וכ-80 נפצעו.
למחרת הפוגרום נפתחה חקירה משטרתית, בעקבותיה הועמדו לדין כארבעים מהפורעים. תשעה מהם נדונו למוות והוצאו להורג.
בעקבות הפוגרום, היהודים ששרדו עזבו את קיילצה, רובם לישראל.
קהילת יהודי נובה זמקי
הקהילה היהודית בנובה זמקי (בסלובקית: Nové Zámky, בהונגרית: Érsekújvár, בגרמנית: Neuhäus[e]l, בעבר :ארשקויוור או נייהזייל) נמצאת בדרום מערב סלובקיה, וממוקמת על יד הנהר המפורסם דנובה. נובה-זמקי נוסדה ב-1561 ושמשה כעיר מבצר הונגרית בזמן המלחמות נגד הטורקים. באמצע המאה ה-19 התחדשה על ידי יהודים שרובם מהעיירה הסמוכה שוראני. העיר ממוקמת על צומת רכבות, באזור גידולי טבק. עד 1918 הייתה בבעלותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואחר כך, עד 1993, לרפובליקה הצ'כוסלובקית. בעיירה פעלו ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר. הקהילה הייתה מורכבת משתי קהילות: אורתודוקסית ונאולוגית כתוצאה מהקרע ביהדות הונגריה ב-1871. בין הקהילות בסלובקיה ובניהם נובה זמקי, היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת השכלה.
הקהילה לפני השואה
באמצע המאה ה-19 הגיעו לנובה זאמקי קבוצת אנשים רובם מהעיירה הסמוכה נאג'שוראן, והקימו בנובה זאמקי קהילה יהודית. בעשר השנים הראשונות להקמת הקהילה היהודית בנובה זאמקי השתייכה הקהילה לרבנות נאג'שוראן.
אחרי מתן האמנציפציה ליהודי הונגריה לקראת סוף המאה ה-19 ואחרי קונגרס יהודי הונגריה הוכרה קהילת נובה זאמקי כקהילה נאולוגית וכבר לא הייתה שייכת לרבנות נאג'שוראן. ב-1872 הפכה הקהילה לקהילה עצמאית ולאחר כמה שנים אף נבנה בית כנסת.
בתחילה, רב הקהילה היה ר' איגנאץ קרמר עד שנבחר במקומו ר' יוסף ריכטר. לאחר שנפטר ר' יוסף מונה לרב הקהילה הרב שמואל קליין. בשנת 1926 עלה הרב קליין לארץ ישראל ושימש כמורה לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית.
אחריו נשיא הקהילה היה ד"ר אויגן גוט.
בתחילה היה רק בית ספר יסודי שמנה ארבע כיתות וב-1927 הוקם בית ספר חדש לכיתות ביניים. בעיר הייתה גם קהילה אורתודוקסית שהוקמה ב-1870. הרב של הקהילה האורתודוקסית היה ר' בנימין זאב גרוסמן. אחריו היה הרב הרניק זוננקלאר ואחריו כיהן הרב יוסף טיגרמן שכיהן כרב הקהילה במשך 43 שנים. הקהילה האורתודוקסית כמו הנאולוגית הקימה בית ספר יסודי בן 5 כיתות ובהמשך גם תלמוד תורה. הרב טיגרמן גם הקים ישיבה ועמד בראשה ובשנות שלושים למאה העשרים הוקם גם בית ספר לבנות "בנות יעקב".
משנת 1884 נוהל פנקס הקהילה. ה"חברה קדישא" הייתה שייכת ל-2 הקהילות - הנאולוגית והאורתודוקסית עד 1923. בהתחלה רק ה"חברה קדישא" עסקה בפעולות צדקה ובהמשך גם "אגודת נשים" התעסקה בעניינים אלו.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היו בעיקר סוחרי תבואה וסוחרי סוסים והם תרמו רבות להתפתחות הכלכלית של המקום. בסוף המאה ה-19 התחילו יהודי המקום להתעסק גם במקצועות חופשיים כמו עורכי דין, רופאים מורים ומהנדסים.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, לאחר המלחמה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות והפכו למעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית.
בקהילה פעל חוג ציוני בו השתתפו 2 הקהילות. נובה זאמקי אף שימשה לזמן מה כמרכז של הפעילות הציונית. גם תנועת הנוער "מכבי" הייתה פעילה בעיר והוקמה אגודת תרבות לנוער וחגים ללימודי היסטוריה יהודית ועברית. בעיר פעלו גם "השומר הצעיר", "אגודת ישראל" ו"המפלגה היהודית", ו"בני עקיבא".
למפלגה היהודית היו אף נציגים במועצת העיר
הקהילה בשואה
יהדות צ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה) הייתה החשובה ביותר במזרח אירופה. עם התפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית ותום מלחמת העולם הראשונה קמה צ'כוסלובקיה והייתה למדינה קטנה אך משגשגת עצמאית ודמוקרטית. העם הצ'כוסלובקי אהב והעריך את היהודים ובשנת 1867 ניתנו ליהודי צ'כוסלובקיה שוויון זכויות מלא. בסתיו 1938 כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח חלק מדרום סלובקיה ונובה זמקי בתוכו להונגריה בניגוד להסכם מינכן.
החוקים האנטישמיים חלו גם על יהודי נובה זמקי שהיו חלק מהשטחים המסופחים של הונגריה. יהודים הורחקו מחיי קהילה והוגבלו בתחום הכלכלי, הגברים היהודים נלקחו על ידי הצבא לעבודות כפייה ויהודים שלא היו בעלי אזרחות הונגרית גורשו. כך חיו היהודים במשך כמה שנים כאשר הם מוגבלים בחוקים אנטי יהודיים ובביטחון יחסי. הונגריה, בהנהגת האדמירל מיקלוש הורטי, הצטרפה לגרמניה הנאצית במלחמה בברית המועצות ביוני 1941 ,ובדצמבר 1941 הכריזה מלחמה על ארצות הברית.
בשנת 1942 הגיעו לנובה זמקי פליטים יהודיים מסלובקיה בעקבות פרסום תוכנית לגירוש יהודי סלובקיה.
תושבי הונגריה שהיו בגיל צבא גויסו לשירות העבודה (munkaszolgálat kisegítő קישגיטה מונקאסולגלאט בראשי תיבות KMSz) ונשלחו למחנות עבודה שם העסיקו אותם בתנאים קשים בבירוא יערות, סלילת כבישים, תחזוקת תשתיות צבאיות ובתעשייה הצבאית. כמו כן, חויבו העובדים היהודים לענוד סרט צהוב על הזרוע.
ב-19 במרץ 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה מתוך חשש שהונגריה תפרוש מהברית איתם וכך כבשה גרמניה הנאצית גם את הונגריה ויהודי הונגריה חויבו בענידת סרט זרוע צהוב ורכושם הוחרם. על פי מפקד שנעשה בשבוע השני של אפריל 1944 נמנו עם הקהילה האורתודוקסית של ארשקויוור 1,144 יהודים, ועם הקהילה הנאולוגית – 964 יהודים. בתחילת מאי 1944 הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמדו ינוש ברנפלד וליאו הורבט שהייתה אחריאת על העברת היהודים לגטו.
ב-15 במאי 1944 רוכזו יהודי נובה זמקי בגטו בעיר במס בתים סביב בית הכנסת שם הקימו בית חולים כללי בית חולים למחלות מידבקות ובית יולדות שרות סדר יהודי ומכבי אש.
ואחר כך נלקחו היהודים ללא שום הכנה מראש, זקנים ילדים נשים וגברים הליכה של כמה קילומטרים עד שהגיעו למבנה בית החרושת ללבנים אדומות טגלגיאר (Téglagyár).
כך כתבה אתל (אסתר) שפייזר (שהייתה תושבת נובה זמקי והועברה יחד עם כולם לבית החרושת ללבנים) לבנה הבכור רפאל שהיה במחנה העבודה:
היו ביניהם בודדים שבדרך נס זכו להינצל. כך מספר אברהם גרשון בינט, ניצול שואה מנובה זמקי:
אחרי השואה
ב-1945 אחרי השואה חזרו לנובה זמקי כ-400 יהודים ששרדו את השואה.
הם מצאו עיר חרבה, בית הכנסת הנאולוגי היה הרוס וכמו כן מבנים קהילתיים אחרים. הניצולים שחזרו לנובה זמקי התאספו בבית הכנסת האורתודוקסי כיוון שבתיהם היו חרבים. עם חזרתם התארגנה קבוצה שדאגה לכל מי שחזר לאוכל ואף הכינה רשימה בה הם כתבו איפה אפשר לעזור ולמי לעזור.
הניצולים שחזרו חלמו על מדינה לעם היהודי בארץ ישראל לשם כך קוימו כינוסים ופגישות בהם השתתף גם הנוער ואף הוקמה בעיר נובה זמקי תנועה בשם "דרור" שריכזה את הנוער העברי עם תקווה להקמת מדינת ישראל בארץ ישראל.
החיים הקהילתיים החלו להתפתח מחדש והמבנים שופצו הפכו לשימושיים ונפתחו מחדש, ביניהם היה בית הכנסת האורתודוקסי, המקווה, אטליז כשר, בית אבות, וחדר תרבות.
בעיר הוקמה אנדרטנה לזכר חללי נובה זמקי ומקצתם זכו אף להקבר בנובה זמקי בקבר אחים.
ב-1948 ו-1949 יהודים רבים עזבו את העיר, רבים מהם עלו לארץ ישראל וחלקם היגרו לארצות מעבר לים.
ב-1970 שופץ בית הכנסת על ידי השלטונות וב-1986 כאשר הגיעו מבקרים למקום הם מצאו את בית הכנסת תקין אך נעול בבריח.
ב-1990 היו בתי העלמין הנאולוגי והאורתודוקסי שלמים ובבית הכנסת התאסף מניין בעיקר בחגים ובשבתות.
בשנים 1991–1992 שופץ בית הכנסת שיפוץ יסודי.
קוהיי אוצ'ימורה
קוֹהֵיי אוּצִ'ימוּרָה (ביפנית: 内村航平; נולד ב-3 בינואר 1989) הוא מתעמל מכשירים יפני בעבר, אשר היה פעמיים ברציפות אלוף אולימפי בתחרות הקרב-רב אישי (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), בעל 7 מדליות אולימפיות (מתוכן 3 מדליות זהב), 6 פעמים ברציפות אלוף העולם בקרב-רב אישי, אלוף עולם בתרגיל הקרקע, במקבילים, במתח וכחבר נבחרת.
ביוגרפיה
בשנת 2007 צורף לראשונה לסגל הנבחרת היפנית, בתחרות במסגרת גביע העולם שנערכה בפריז. באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק באותה שנה זכה במדליות זהב בתרגיל הקרקע ועם הנבחרת בתחרות הקבוצתית, ובמדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אוצ'ימורה בשתי מדליות כסף, בתחרות הקבוצתית ובתחרות קרב-רב אישי. נוסף לכך סיים במקום חמישי בתרגיל הקרקע.
באליפות העולם שנערכה בלונדון ב-2009 זכה לראשונה באליפות העולם בקרב-רב. הוא העפיל לגמר גם בתרגילי הקרקע והמתח, וסיים במקום הרביעי והשישי, בהתאמה. באליפות שנערכה ברוטרדם ב-2010 שמר על תוארו, וגם זכה במדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל הקרקע ובמדליית ארד במקבילים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה אוצ'ימורה בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ביחד עם יוסוקה טנקה, ריואי קאטו, קוג'י יאמאמורו וקנזו שיראי בתוצאה של 274.094 נקודות לפני רוסיה (271.453 נקודות) וסין (271.122 נקודות) ובתחרות הקרב-רב אישי בתוצאה של 92.365 נקודת, לפני אולג ורניאייב מאוקראינה (92.266 נקודות) ומקס ויטלוק מבריטניה (90.641 נקודות) ובכך הגן על תוארו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל הקרקע בתוצאה של 15.241 נקודות.
לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020) התמקד אוצ'ימורה בתרגיל המתח, מתוך תקווה להביא להישג שיחתום את הקריירה שלו. עם זאת בביצוע, לאחר שלושה תרגילי אוויר מוצלחים, איבד אחיזה במוט ונפל על המזרן. בעקבות זאת הודיע על פרישתו: "כבר אין לי את היכולות שהיו לי. עברתי את השיא, אני פשוט צריך לקבל זאת בשלווה".
ב-11 בינואר 2022 הודיע אוצ'ימורה על פרישה.
חיים אישיים
אוצ'ימורה נשוי ולו שתי בנות.
חוק הלורדים הרוחניים (נשים) (2015)
חוק הלורדים הרוחניים (נשים) (באנגלית: Lords Spiritual (Women) Act 2015) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי. החוק קובע כי במהלך עשר שנים מכניסת החוק לתוקף, כל מושב של לורד רוחני שהתפנה, יתפס על ידי אשה בעלת הסמכת בישוף, העומדת בתנאי הכהונה לתפקיד לורד רוחני, אם ישנה לפחות אחת כזאת.
הארי האריס
הארי בינקליי האריס (באנגלית: Harry Binkley Harris; נולד ב-4 באוגוסט 1956) הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. מיולי 2018 עד ינואר 2021 כיהן כשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית.
ביוגרפיה
האריס נולד ביוקוסוקה שביפן, בן לאם יפנית ואב ששירת בצי ארצות הברית. הוא גדל בטנסי ובפנסקולה שבפלורידה.
חוק הלורדים הרוחניים (נשים) (2015)
החוק נחקק לאחר כניסתה לתוקף של תקנת הבישופים (קידוש והסמכת נשים) (2015), אשר אפשרה מינוי נשים לתפקיד בישופה בכנסייה האנגליקנית.
הארי האריס
ביוגרפיה
ב-1978 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת הסיף של המוסד.
האריס התגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, אך מכיוון שהיה קצר ראייה לא יכול היה להיות טיס והוכשר כאיש צוות אוויר. הוא שירת כאיש צוות במטוסי P-3C אוריון בטייסת הסיור VP-44, שימש קצין טקטי על נושאת המטוסים "USS Saratoga" בתקופה שהשתתפה בתקרית חטיפת "אקילה לאורו" ב-1985 ובתקיפה האמריקאית בלוב ב-1986. במלחמת המפרץ שימש קצין מבצעים בטייסת VP-4 שהוצבה במפרץ הפרסי. הוא פיקד על טייסת הסיור VP-46, פיקד על בסיס התעופה של הצי באי וידבי שבמדינת וושינגטון ופיקד על כנף סיור אווירי 1 של הצי במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-2002 מונה לקצין מבצעים של הצי החמישי ועסק בתכנון פעילותיו לקראת מבצע חופש לעיראק. ב-2004 הוצב במטה הצי כקצין תכנון לנושא הגנה מפני פעולות טרור.
בשנים 2006–2007 שימש מפקד כוח המשימה המשותף בבסיס גואנטנמו. בתקופת פיקודו התאבדו שלושה עצירים זרים שהוחזקו במתקן המעצר בבסיס, האריס טען שההתאבדות הייתה מעשה מלחמתי נגד ארצות הברית, ולא נבעה ממצוקה. בשנים 2007–2008 שירת כקצין מבצעים של פיקוד דרום של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כסגן ראש המבצעים הימיים במחלקת ההגנה.
בנובמבר 2009 מונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2011. במסגרת זו פיקד על כוחות הצי במהלך התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (מבצע שחר האודיסאה). בתפקידו הבא שימש עוזר לראש המטות המשולבים. באוקטובר 2013 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט.
במאי 2015 מונה למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הפיקוד הגדול ביותר במחלקת ההגנה, הוא שירת בתפקיד במשך שלוש שנים, עד מאי 2018.
במהלך הקריירה הצבאית שלו צבר למעלה מ-4,400 שעות טיסה, כולל כ-400 שעות טיסה במשימות סיור קרביות. הוא היה הקצין הוותיק ביותר בצי מקרב אנשי צוות האוויר ועל כן נשא את התואר "הינשוף האפור" ("Gray Owl").
בפברואר 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי בחר בהאריס לכהן כשגריר ארצות הברית באוסטרליה, בעקבות ההתפתחויות ביחסי ארצות הברית-קוריאה הצפונית, הוחלט על מינויו לשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית והוא נכנס לתפקידו ביולי 2018 וסיים את כהונתו בינואר 2021.
כוחות ההגנה של אתיופיה
כוחות ההגנה של אתיופיה (באמהרית: የኢፌዲሪ መከላከያ ሠራዊት) הם הכוחות הצבאיים של אתיופיה והאחראים על הגנת המדינה. הם כפופים למשרד ההגנה. הצבא כולל צבא היבשה וחיל האוויר. בעבר, כאשר לאתיופיה הייתה מוצא לים הוא כלל גם חיל הים שפורק סופית בשנת 1999.
היסטוריה
הכוחות המזוינים היו מופקדים על הגנת אתיופיה מפולשים מבחוץ. בשנת 1579 אימפריה העות'מאנית פלשה לתחומי המדינה במהלך מלחמת טורקיה–אתיופיה ללא הצלחה יתרה. הצבא הצליח להביס את מצרים בשנת 1876. בשנת 1896 במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה הם ניצחו בקרב עדווה ובכך הבטיחו המשך קיום מדינה עצמאית. בשנת 1899 בעזרת קצין רוסי ניקולאי לאונטייב הוקמו יחידות ראשונות בסגנון צבאות אירופה. עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה כ-40 קצינים קיבלו הכשרה צבאית במוסדות לימוד בתחומי האימפריה הרוסית. בתקופת היילה סלאסי, קיסר אתיופיה מודרניזציה של הצבא נמשך. בשנת 1929 נרכשו מטוסים ראשונים.
בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. האיטלקים הצליחו לכבוש את המדינה, אך המאבק מזוין נמשך. בשנת 1941 איטלקים הובסו בעזרת כוחות מבריטניה ודרום אפריקה. בשנת 1944 הצבא חזר לפיקוד של משרדה ההגנה האתיופי ולא היה כפוף יותר לבריטים.
יחידות מאתיופיה השתתפו במלחמת קוריאה. לקוריאה נשלחו מעל ל-3,500 חיילים מהם 121 נהרגו. היינץ לודוויג ארמן שהקים מערך הרפואה האתיופי היה חלק של משלחת הצבא לקוריאה.
בשנת 1960 יחידות כוחות ההגנה נשלחו לקונגו כחלק מכוחות האומות המאוחדות. בשנת 1966 פרץ סכסוך גבול עם סומליה שבסופו הגבול נותר ללא שינוי.
בשנת 1974 השליטה במדינה עברה לחונטה הצבאית. בהדרגה הקשרים עם מדינות המערב הוקפאו וצבא התחיל להסתמך על עזרת ברית המועצות וקובה. תקופה ארוכה הצבא היה מעורב בקרבות עם מורדים בתוך המדינה ובמלחמת אוגדן עם סומליה. בשנת 1988 כוח אדם הגיע לכ-388 אלף אנשים. כמו כן במדינה הייתה נוכחות משמעותית של יועצים מקובה שמספרם הגיע ל-17 אלף בשנת 1978. למרות הגודל של הצבא ועזרה מברית המועצות ומקובה הצבא ספג מספר הפסדים בלחימה באריתריאה והממשל נאלץ להכיר בעצמאותו של החבל. כתוצאה מכך אתיופיה איבדה גישה לים.
בשנת 1993 בעקבות השינויים בשלטון הצבא פוזר והשלטון החדש הסתמך על כוחות מזוינים של המיליציות של הארגונים שהגיעו לשלטון. בשנת 1996 הוחלט על הקמה מחדש של הצבא תחת פיקוד ופיקוח של משרד ההגנה. בעקבות כך הקצינים המקצועיים בהדרגה הוחזרו לשרות ולמדינה הגיעו יועצים מארצות הברית. בשנת 1998 פרצה מלחמה עם אריתריאה בעקבות כך הקצינים המקצועיים בהדרגה הוחזרו לשרות. בשנת 2000 כ-25% משטח אריתריאה היו כבושים. בהמשך של אותה שנה נחתם הסכם שלום שהביא לשינויי גבול לא משמעותיים ורובם לטובת אריתריאה.
בשנת 2006 הצבא פלש לסומליה ולחימה שם נמשכה עד לשנת 2009.
בשנת 2020 החלה מלחמת תיגראי. במרץ 2022 הוכרז על הפסקת אש זמנית.
בנושא איסוף מודיעין הצבא נעזר בשירות הביון והביטחון הלאומי של אתיופיה.
צבא יבשה
צבא יבשה מחולק ל-4 פיקודים אזוריים. לרשות הצבא עומדים כ-135 אלף חיילים (2021).
הוא מצויד בנשק שנרכש בתקופות שונות. קיים נשק רב מתוצרת ברית המועצות שהגיע למדינה ברובו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. זה כולל כ-650 טנקים מדגמים T-55/54, T-62 ו-T-72 כמה מאות נגמ"שים מדגם BTR-60. כמו כן בשרות נמצאים מאות תותחים גם הם מתוצרת ברית המועצות.
חיל האוויר
לרשות חיל האוויר עומדים מטוסים מדגם מיג-23 (8 יחידות), סוחוי Su-27 (8 יחידות), מסוקים מיל מי-24 (18 יחידות) ומיל מי-8 (12 יחידות)/ בשנת, 2020 סופקו מערכות S1 פנציר רוסית. כמו כן קיימות עדויות של שימוש במל"טים מתוצרת איראן.
עונת 2007 בגביע ליברטדורס
עונת 2007 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-48 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-24 בינואר 2007 והתחרות הסתיימה ב-20 ביוני 2007. בתחרות השתתפו 38 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון ומקסיקו.
התחרות הסתיימה בניצחון של בוקה ג'וניורס, וזאת בפעם השישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילה 12 קבוצות (1 מכל המדינות המשתתפות ו-2 מברזיל) התחרו על 6 מקומות במשחקי הבתים. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלב השני. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים שלאחר הבתים החל להיות מיושם חוק שערי חוץ. כמו כן, הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני. במידה ולא הושגה הכרעה לאחר 120 דקות, הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין.
רובי מקיואן
חבר רוברט "רובי" מקיואן (באנגלית: Robbie McEwen; נולד ב-24 ביוני 1972) הוא רוכב אופני כביש אוסטרלי בעבר, וכיום עיתונאי ופרשן בענף. מקיואן נחשב לאחד הרוכבים האוסטרלים הגדולים בכל הזמנים, ובתקופת שיאו בקריירה נחשב לאחד הספרינטרים החזקים בעולם. הוא ניצח שלוש פעמים בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס ו-12 קטעים במרוץ. בנוסף לכך, ניצח ב-12 קטעים גם בג'ירו ד'איטליה ו-7 קטעים בטור דה סוויס. במהלך הקריירה שלו ניצח בלמעלה מ-100 מרוצים מקצועיים.
ביוגרפיה
מקיואן נולד ב-24 ביוני 1972, בבריזביין שבקווינסלנד.
רבובנק (1996–1999)
הקבוצה המקצוענית הראשונה של מקיואן הייתה רבובנק אליה הצטרף בשנת 1996. ב-1997 השתתף לראשונה בטור דה פראנס. ב-1998 השתתף שנית בטור דה פראנס וסיים שני בקטע בודד, מקיואן השתתף לראשונה בוואלטה אספנייה ולא בלט. ב-1999 ניצח לראשונה קטע בטור דה פראנס כשהוא מקדים את אריק צאבל בספרינט רב משתתפים.
2000 - 2001
ב-2000 הצטרף לקבוצת "פארם - פריטס". הוא השתתף לראשונה בג'ירו ד'איטליה אך לא בלט, בטור דה פראנס, סיים שני בקטגוריית הנקודות, כשמקדים אותו אריק צאבל. הוא סיים שני גם בקטע ה-20, כשמקדים אותו צאבל, מקיואן השתתף באולימפיאדת סידני וסיים במקום ה-19. ב-2001 עבר לקבוצת " דומו - פארם פריטס", אך לא הגיע להישגים בכירים.
הניצחונות בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס
ב-2002 עבר לקבוצת לוטו (שינתה את שמה הרבה במהלך השנים) ורשם בעונה זו הצלחה רבה, כשהוא מנצח את מרוץ "אטואל דה בסז'" ומסיים רביעי באומלופ הט פולק. הוא ניצח שני קטעים בפריז - ניס ואת מרוץ סכלדפרייס. מקיואן הוסיף ניצחון בשני קטעים בג'ירו ד'איטליה, למרות ההישגים האלו, ההצלחה הכי גדולה שלו בעונה זו הגיעה בחודש יולי - כאשר ניצח את קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, מקדים את אריק צאבל וסטיוארט אוג'ריידי ומנצח שני קטעים נוספים במרוץ. לאחר מכן ניצח את מרוץ "פריז–בריסל" וזכה במדליית כסף באליפות העולם, כשמקדים אותו מריו צ'יפוליני.
ב-2003 ניצח את מרוץ דווארס דור פלנדרן, ושני קטעים נוספים בג'ירו ד'איטליה. מקיואן ניצח קטע אחד בטור דה סוויס. בטור דה פראנס, סיים שני בקטגוריית הנקודות, כשמקדים אותו בן מדינתו, ביידן קוק בהפרש של 2 נקודות בלבד, באחת התחרויות הצמודות ביותר בהיסטוריה. את עונת 2004 פתח עם ניצחון ב-2 קטעים בטור דאון אנדר. הוא ניצח קטע אחד בג'ירו ד'איטליה ושניים בטור דה סוויס. בטור דה פראנס שיחזר מקיואן את הצלחתו במרוץ מ-2002, כשניצח בפעם השנייה בקטגוריית הנקודות כשהוא מקדים את תור הוסהובד. בנוסף לכך, ניצח מקיואן בשני קטעים במרוץ. מקיואן השתתף באולימפיאדת אתונה באותה שנה, וסיים שביעי במרוץ הכביש.
ב-2005 ניצח מקיואן את אליפות אוסטרליה באופני כביש, לאחר מכן ניצח בשלושה קטעים בטור דאון אנדר וקטע אחד בטור של קטר. מקיואן המשיך להצליח בג'ירו ד'איטליה, כשניצח שלושה קטעים. הוא ניצח עוד קטע אחד בטור דה סוויס ושלושה בטור דה פראנס, כשהוא מסיים שלישי בקטגוריית הנקודות. בספטמבר ניצח בתוך יומיים שני מרוצים חד צרפתיים, הראשון מביניהם היה פריז–בריסל והשני, למחרת, גרנד פרי דה פורמייה. בסוף העונה סיים במקום הרביעי בפריז–טור.
בעונת 2006 ניצח מקיואן קטע אחד בטור דה רומאנדי ושלושה בג'ירו ד'איטליה ובטור דה פראנס, כשבאחרון הוא גם מנצח את קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, ומציב את עצמו ליד שמות כמו אדי מרקס, דיאמולידין אבדוז'אפארוב, יאן ינסן ופרדי מרטנס בתור רוכבים שניצחו 3 פעמים בקטגוריית הנקודות. הוא ניצח את פריז–בריסל וסיים חמישי באליפות העולם. ב-2007 ניצח קטע בטור דאון אנדר, ובטירנו - אדריאטיקו. הוא סיים רביעי במילאנו - סן רמו ושישי בגנט - וולגם. מקיואן ניצח קטע בטור דה רומאנדי, בג'ירו ד'איטליה, ובטור דה סוויס. הוא ניצח בקטע גם בטור דה פראנס אך נטש את המרוץ לאחר שלא עמד במגבלת הזמן בקטע ה-8. הוא ניצח בקטע באנקו טור ושוב את מרוץ פריז–בריסל.
בעונת 2008 ניצח קטע בטור דה רומאנדי ושני קטעים בטור דה סוויס. הוא התחרה בטור דה פראנס, סיים שני בקטע ה-13 ושמיני בקטגוריית הנקודות. מקיואן ניצח את המרוץ החד יומי הגרמני, קלאסיקת ואנטפול ואת פריז–בריסל בפעם הרביעית ברצף.
קטיושה (2009 - 2010)
ב-2009 עבר לקבוצת קטיושה הרוסית. ב-2010 סיים מקיואן ארבע פעמים במקום ה-4 בטור דה פראנס, וסיים חמישי בקטגוריית הנקודות. לאחר מכן, ניצח קטע באנקו טור.
רדיושק (2011)
ב-2011 עבר לקבוצת רדיושק. ניצח קטע אחד בטור דה וואלני, וניצח את "טור דה וואלני פיקארדי".
אוריקה גרין אדג' (2012)
בעונה האחרונה הקריירה שלו רכב עבור אוריקה גרין אדג', הוא לא הרבה להתחרות בעונה זו ולאחר הטור של קליפורניה במאי, פרש מרכיבה תחרותית.
לאחר הפרישה שימש כמנהל הקבוצה (אוריקה גרין אדג') בעונת 2012 ו-2013.
סגנון ספרינט
מקיואן נודע כספרינטר ערמומי ובעל יכולת טקטית. בשעה שקבוצות רבות יישמו את טקטיקת ה"רכבת" להובלת הספרינטר שלהם במטרה להביאו לעמדת ניצחון, השיג מקיואן חלק נכבד מניצחונותיו בסיוע של רוכב מוביל בודד או גם ללא כל סיוע קבוצתי בקילומטר האחרון במרוץ. הוא הצליח למצב עצמו בקדמת דבוקת הספרינטרים סמוך לקו הסיום על ידי רכיבה אינטליגנטית ואגרסיבית שנשענה על ניצול ה"רכבות" של קבוצות הספרינטרים החזקות.
חיים אישיים
מקיואן הוא פרשן ועיתונאי בענף. יש לו שני אחים ושלושה ילדים. הוא קיבל אות כבוד ממסדר אוסטרליה, בדרגת "חבר".
מיזורי
מיזורי (באנגלית: Missouri ) היא מדינה בארצות הברית. במקור חלק משטח שארצות הברית רכשה מצרפת במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803.
במלחמת האזרחים האמריקנית היא הייתה בין מדינות האיחוד, אך המשיכה להתיר עבדות.
היסטוריה
עמים ילידים התיישבו באזור לפני לפחות 12,000 שנים.
המתיישבים האירופים הראשונים במיזורי היו קנדים צרפתים שהגיעו מאזור אלינוי והתיישבו במערב מיזורי בשנת 1750. עד מהרה ההתיישבות האירופית הפכה למרכז חקלאי משגשג.
עיר הבירה של מיזורי, סנט לואיס, נוסדה בידי סוחרי פרוות צרפתים בשנת 1764. בשנים 1764–1803 שלטו הספרדים באזור.
באותן השנים, סנט לואיס הפכה למרכז של סחר אזורי בפרוות. סנט לואיס סיפקה סחורות לאינדיאנים ואף לאירופה. התחבורה והמסחר לאורך נהר המיסיסיפי היוו תרומה חשובה לכלכלת המדינה. כעיר הגדולה הראשונה של האזור, סנט לואיס התרחבה מאוד לאחר המצאת אוניית הקיטור.
בשנת 1800 צרפת בהנהגתו של נפוליאון בונפרטה קנתה את האזור. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1803 ארצות הברית קנתה את מיזורי כחלק מרכישת לואיזיאנה. אזור סנט לואיס היה נקודת המוצא והסיום של משלחת לואיס וקלארק.
טריטוריית מיזורי, שנקראה על שם נהר מיזורי, הופרדה מטריטוריית לואיזיאנה ב-1812, כדי להבחינה ממדינת לואיזיאנה.
ב-1819 נפרדה ממנה טריטוריית ארקנסו. בשנת 1821 מיזורי הפכה למדינה ה-24 בארצות הברית כחלק מפשרת מיזורי, וחמש שנים לאחר מכן בירת המדינה עברה מסנט צ'ארלס לג'פרסון סיטי.
בשנת 1838–1839 התקיים סכסוך בין מיזורי לאיווה (שגבלה בצפון מיזורי ולא הייתה מדינת עבדות). הסכסוכים הובילו למתיחות רבה ולהתייצבות מיליציות משתי המדינות לאורך הגבול.
בשנים 1830–1860 האוכלוסייה במיזורי גדלה מאוד, וכמעט הכפילה עצמה בכל עשור. רוב המהגרים למיזורי היו אמריקאיים, אך היו מהגרים רבים גם מאירלנד, ומגרמניה. מהגרים אלו, שהיו קתולים, הקימו מוסדות דת משלהם (במדינה שהייתה מאוד פרוטסטנטית). הסיבות העיקריות להגירה מאירופה היו תהפוכות מדיניות בגרמניה ורעב המוני באירלנד. רבים מהמהגרים התיישבו בערים. המהגרים הגרמנים פיתחו את תעשיית היין לאורך נהר המיזורי ובסנט לואיס עצמה.
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, שיעורם של העבדים הוערך בקצת פחות מ-10% מאוכלוסיית מיזורי הכללית. עם תחילת המלחמה ופרישת מדינות הדרום מהאיחוד, האספה המחוקקת של מיזורי הצביעה בעד הישארות באיחוד. במהלך השנים שלאחר מכן, התקיימה בעיקר מלחמת גרילה בין כוחות האיחוד לבין צבא הקונפדרציה.
בין סיום מלחמת האזרחים ועד סוף מלחמת העולם השנייה הכלכלה של מיזורי הפכה מכלכלה חקלאית לתעשייתית.