cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיבוש המדבר
המערכה בפיקודו של אלסינה
לאורך הגבול החדש שנוצר נחפרה תעלה ברוחב שלושה מטרים ובעומק שני מטרים שלאורכה הוקמו כ-80 מוצבים. התעלה, שכונתה על שמו של אלסינה (Zanja de Alsina; "תעלת אלסינה"), נועדה לשם בלימת התקפות נוספות. בפועל, יותר משהקשתה התעלה על הילידים לחדור לשטחה של ארגנטינה, היא הקשתה עליהם לחזור לשטחם עם בקר גנוב. די היה בכך כדי שחלק מהשבטים יחתמו על הסכם שלום עם הארגנטינאים, אחדים מהם אף התיישבו בשטחה, ואילו שבטים אחרים החליטו לשמור על נייטרליות. כחלק מהתמורה לשקט שסיפקו בשלב זה שבטים רבים, ובהתאם לתפיסתו של אלסינה, סיפקה להם הממשלה בקר ומוצרי מזון.
המערכה בפיקודו של רוקה
ב-1877 נפטר אלסינה, ולתפקיד שר המלחמה מונה חוליו ארחנטינו רוקה. רוקה בחר באסטרטגיה שונה משל אלסינה. בניגוד לאלסינה, סבר רוקה כי הפתרון היחידי לאיום מצד התושבים הילידים הוא לחסל, לשעבד או לגרש אותם.
לקראת סוף 1878 החל הגל הראשון של המתקפה בפיקודו של רוקה. מטרתו הייתה "לטהר" את השטח שבין תעלת אלסינה לבין הריו נגרו באמצעות מתקפות חוזרות ונשנות על ריכוזי אוכלוסייה של הילידים. לאחר שהושלמה משימה זו, החל, ב-1879, הגל השני. בתוך חודשיים הגיעו 6,000 החיילים בפיקודו לצ'ואלה צ'ואל, שנכנעה ללא קרב. כוח אחר התקדם עד לנהר נאוקן, שהפך, יחד עם הריו נגרו, לגבול הדרומי החדש של ארגנטינה. רוב אוכלוסיית המפוצ'ה באזור זה נמלטה אל מעבר להרי האנדים, והתמקמה בקורארווה ובפוקון שבצ'ילה.
ב-1880 נבחר רוקה לנשיא במקום אוואז'נדה. הוא החליט להמשיך ולספח שטחים גם מדרום לריו נגרו, וב-1881 יצא כוח בפיקודו של הקולונל קונרדו ויז'גאס למתקפה שלישית. בתוך שנה השלים ויז'גאס את כיבוש אזור פרובינציית נאוקן של ימינו (עד נהר לימאי), והקרב האחרון נערך ב-18 באוקטובר 1884. חלקה הדרומי של פטגוניה, באזורים בהן שוכנות כיום פרובינציות צ'ובוט וסנטה קרוס, היה דליל יותר באוכלוסייה ילידית. בצ'ובוט התיישבו מהגרים ולשים בהזמנת ממשלת ארגנטינה כבר ב-1865, וכעת נוצר רצף יבשתי עמם.
הגבול המערבי של ארגנטינה, עם צ'ילה, נקבע ב-1881, עוד לפני שלארגנטינה הייתה שליטה אפקטיבית במרבית פטגוניה. לפי ההסכם, תוואי הגבול בין המדינות הוא לאורך קו פרשת המים של הרי האנדים.
טונדה קבב
טונדה קבב (באודיה: ଟୁଣ୍ଡେ କବାବ, בהינדי: टुंडे कबाब; באנגלית: Tunde Kabab) היא קציצה מתובלת העשויה מבשר טחון ונחשבת לנפוצה ב אודישני.
הקציצה מוכרת גם כקבב גלוטי (Galouti Kebab) והיא מורכבת מבשר תאו טחון, כ-160 תבלינים, יוגורט, זנגביל, שום כתוש, חומץ, זעפרן, מי ורדים וסוכר.
טונדה קבב מוזכר לראשונה בשנת 1905 בעיר לאקנאו.
סטרייטוושינג
סטרייטוושינג (באנגלית: Straightwashing) הוא שמה של תופעה בה מתארים דמויות ספרותיות להט"ביות כהטרוסקסואלים או התעלמות ממידע היסטורי על נטייתם המינית של אישים היסטוריים על מנת להתאימם לאידיאלים ההטרונורמטיבים.
סטרייטוושינג נמצאת באופן בולט ביותר בסיפורת, במיוחד בטלוויזיה ובקולנוע, לפיה דמויות שהוצגו בחומר המקור כהומוסקסואליות, כביסקסואליות או א-מיניות הוצגו, באופן מכוון, כהטרוסקסואליות.
סטרייטוושינג היא מונח עכשווי יחסית אשר גדל בשימוש ובהכרה בשנים האחרונות. למרות הגברת הנוכחות וההכרה בטלוויזיה האמריקאית, דמויות קוויריות וסיפורים קווירים עדיין נתונים לדוגמאות אמפיריות של סטרייטוושינג. ההצדקות הנפוצות לסטרייטוושינג כוללות, בין היתר,
הפלישה לפי הטבעת של קרטמן
"הפלישה לפי הטבעת של קרטמן" (באנגלית: "Cartman Gets an Anal Probe"; ובתרגום חופשי "קרטמן מקבל גשוש אנאלי") הוא הפרק הראשון בעונה הראשונה של קומדיית המצבים המונפשת "סאות' פארק". זהו הפרק הראשון - לא כולל הפיילוט שלא שודר - בכל הסדרה, והוא שודר ב-13 באוגוסט 1997. הפרק הציג לראשונה את הדמויות הראשיות בסדרה, הילדים אריק קרטמן, סטן מארש, קייל ברופלובסקי וקני מקורמיק, שמנסים לחלץ את אחיו הקטן של קייל, אייק, מחטיפה חוצנית.
סטרייטוושינג
אטימולוגיה
מבחינה אטימולוגית, סטרייטוושינג נגזרת מהמונח וייטוושינג, אשר רומז ל-
הפלישה לפי הטבעת של קרטמן
בעת כתיבת הפרק, יוצרי סאות' פארק, טריי פארקר ומאט סטון, טרם חתמו על חוזה שידור עם ערוץ קומדי סנטרל. בעקבות עלויות תקציב נמוכות מאוד, היוצרים צילמו את הפרק בעזרת טכניקה של סטופ מושן בעזרת מגזרי נייר, בדומה לסרט הקצר שהקדים את הסדרה, "רוח חג המולד". עד היום, הפלישה לפי הטבעת של קרטמן הוא הפרק היחיד של סאות' פארק שלא צולם בעזרת טכנולוגיית מחשב.
סטרייטוושינג
אטימולוגיה
סטרייטוושינג שונה מ-"הוורדת פנים", כאשר משתמשים בשחקנים סטרייטים לשחק תפקידים של דמויות להט"ביות. אנה קיגנ, מ-Time Out, השוותה בין "הוורדת פנים" להשחרת פנים. פעילים להט"בים העלו דאגה מהסרט ברונו, בו השחקן הסטרייטי סשה ברון כהן גילם את תפקידו של גבר הומוסקסואלי כדי.
הפלישה לפי הטבעת של קרטמן
עלילה
בזמן שקרטמן, סטן, קייל וקני מחכים להסעתם בתחנת האוטובוס, אחיו הקטן של קייל, אייק, עוקב אחריהם עד לבית הספר. קייל אומר לאייק שהוא לא יכול לבוא איתם לבית הספר. קרטמן מספר לבנים על חלום שהוא חלם בלילה, בו הוא נחטף על ידי חוצנים. האחרים מנסים לשכנע אותו שהאירועים אכן התרחשו ושלחוצנים קוראים "מבקרים", אבל קרטמן מסרב להאמין להם. שף עוצר עם מכוניתו ליד הילדים ושואל אותם אם ראו חללית חייזרים בלילה הקודם, ובלא ידיעתו "מאשר" את חלומו של קרטמן, ומספר לילדים סיפורים על חייזרים שמבצעים בדיקות אנאליות בבני אדם (שקרטמן מכחיש שהוא עבר). לאחר ששף עוזב, אוטובוס בית הספר אוסף את הילדים והם צופים באימה בחטיפתו של אייק על ידי החוצנים. קייל מבלה את שאר הפרק בניסיונות לחלץ אותו.
בבית הספר, קרטמן מתחיל לנפוח אש וקייל מנסה, בלי הצלחה, לשכנע את המורה מר גריסון, להרשות לו לצאת מהשיעור כדי לחפש את אחיו. כששף מגלה שאחיו של קייל נחטף ורואה מכונה שיוצאת מישבנו של קרטמן, הוא עוזר לבנים לצאת מבית הספר על ידי הפעלת מתג העשן. ברגע שהם בחוץ, קרטמן מציין שוב שחטיפתו הייתה רק חלום, כאשר הוא נפגע לפתע מקורה ומתחיל לשיר ולרקוד. זמן קצר לאחר מכן, חללית מופיעה. קייל זורק עליה אבן והחללית יורה חזרה, ומפילה את קני לכביש. ברגע שהוא מנסה לקום, הוא נרמס על ידי עדר פרות, אבל שורד. לאחר מכן, ניידת משטרה דורסת אותו והוא נהרג.
סטן וקייל פוגשים את ונדי באגם סטארקס, והיא מציעה להשתמש במכונה שתקועה בתוך ישבנו של קרטמן כדי ליצור קשר עם המבקרים. כדי לפתות אותם לחזור, הילדים קושרים את קרטמן לעץ כדי שבפעם הבאה שהוא ינפח, צלחת לווין ענקית תצא מפי הטבעת שלו. חללית החוצנים נוחתת ואייק קופץ ממנה אל קייל. בינתיים, החייזרים מתקשרים עם הפרות באזור, מאחר שהם רואים אותם כגזע האינטליגנטי ביותר על הכוכב. קרטמן נחטף שוב על ידי החייזרים וחוזר לתחנת האוטובוס למחרת עם דלקת הלחמית.
סטרייטוושינג
בקולנוע
בסיפורת, הנוהג של סטרייטוושינג מצוין במיוחד בתסריטים המבוססים על ספרי קומיקס. הדמות מאקס-מן, מיסטיק, מתוארת כביסקסואלית בספרי הקומיקס, אך בסרטים היא מוצגת כסטרייטית. בתוך ספרי הקומיקס שפורסמו על ידי מארוול קומיקס, הייתה למיסטיק מערכות יחסים רומנטיות עם דמויות גבריות ונשיות. מערכת היחסים הבולטת ביותר שלה הייתה עם דסטיני,. בתוך סדרת הסרטים של האקס-מן, לדמות מיסטיק, שגילמה השחקנית ג'ניפר לורנס, לא היה מערכת יחסים או עניין כלשהו בדמות נשית אחרת.
הסרט הדרמה האמריקאית מ-2015, Stonewall, הואשם בסטרייטוושינג ובנוהג הקשור ל-"שטיפת שיניים", על כך שלא כלל ייצוג של שני הפעילים השחורים והטרנסיים שגרמו למהומות סטונוול. סדרת הטלוויזיה הדרמה-מוזיקלית, Rise, ספגה לביקורת על כך ששינתה את בסיס ההפקה, בעיר נהיה פתאום לגבר סטרייט; המגזין אאוט כינה את הסדרה כ-.
במאמר "משחק החיקוי וה-'סטרייטוושינג' בסרטים" (באנגלית: "The Imitation Game and the 'straightwashing' of film"), שנכתבל סטיוארט ריצ'רד, נכתב גם הביקורת על הסרט "משחק החיקוי". באותו מאמר, ריצ'רדס קבע כי סדרת מלחמת העולם השנייה, להראות אותו כ-. הוא גם אמר שהסרט נהיה, ובו גם מתואר יחסים רומנטיים עם ג'ואן קלארק (קירה נייטלי).
בטלוויזיה
הדמות ג'ון קונסטנטין, בגילומו של השחקן מאט ראיין, מסדרת הטלוויזיה קונסטנטין, ספגה ביקורת רבה על כך שלא הציגה את אותה מיניות כמו שנכתבה במקור בסדרת הקומיקס של DC, "קונסטנטין: הלבלזר". מנהלי הטלוויזיה החליטו כי לא צריך לכלול את הביסקסואליות של ג'ון קונסטנטין בתוכנית הטלוויזיה והוא תואר כגבר סטרייט. עם זאת, כאשר ריאן חזרם לגלם את התפקיד בסדרת הטלוויזיה האמריקאית, אגדות המחר, הדמות הוצגה כביסקסואלית.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית, ריברדייל, ספגה ביקורת על תיאורם של אחת הדמויות הראשיות, ג'אגהד ג'ונס (בגילומו של השחקן האמריקאי קול ספארוס) כדמות גברית סטרייטית. בראיון ל- comicbook.com, מחבר ספר הקומיקס ג'אגהד, צ'יפ זדארסקי, הצהיר כי כתב את ג'אגהד כדמות א-מינית. אנשים רבים.
במשחקי הווידאו
משחקי ווידאו, כמו וורלד אוף וורקראפט של היצרנית Blizzard Entertainment, מתאימים לקהל הקווירי מטבעם, מאחר שבמשחק, ניתן לשנות, לפי התאמתו האישית של השחקן, את המגדר ואת הנטייה המינית של הדמות. כאן, האפשרות לשחק דמות ראשית לא סטרייטית היא התפתחותית. עם זאת, ב-2010, היצרנית היצרנית Blizzard Entertainment החלה "להפוך [חלקים רבים במשחק] לסטרייטים", על ידי הסרת רוב המכניקה החד-מינית, והוספת שני חלקי משחק לא-קווירים באותה שנה. יש הרואים בזה כהטרונורמטיביות הומופובית.
המשחק The Pioneer Trail של זינגה, הוא  זינגה מאפשרת לשחקנים ליצור משפחות וירטואליות על ידי התאמה אישית של בן/בת הזוג במטרה להקים משפחה וירטואלית. המשחק לא מגדיר ספציפית את בן/בת הזוג, ופותח מקום לאפשרות קווירית.
משחק הווידאו, אנדרטייל,, מה שהוביל ל-. ב-2016, אדמונד צ'אנג, פרופסור ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת אורגון, נשא נאום באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה שכותרתו "עורות חומות, אווטרים לבנים: מרוץ מרוצים וסטרייטוושינג במשחקים דיגיטליים" (באנגלית: "Brown Skins, White Avatars: Racebending and Straightwashing in Digital Games"). צ'אנג קבע כי משחקי וידאו כמו Assassin's Creed ו-World of Warcraft הם משחקים.
הסופרת והעיתונאית האמריקאית, היידי מקדונלד, ערכה סקר בו מיצבה סטטיסטית את BioWare כמובילה בעשיית רומנים של משחקים, גם קווירים וגם סטרייטים. נשים תמכו יותר לתוכן רומנטי קווירי מאשר גברים. עם זאת, יותר ממחצית הגברים הסטרייטים תמכו בכך.
בענייני השעה
לאחר פיגוע הירי ההמוני במועדון הלילה פולס באורלנדו, מספר פרשנים לא התייחסו לקורבנות הלהט"בים, יחד עם הכחשה של הוועדה הרפובליקנית הלאומית בטענה של. בהצהרתו של מנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, מיץ' מקונל, לא הוזכרה אף מילה על להט"בים. הפעיל הגאה, ג'ון בקר הצהיר כי כלי התקשורת להתקפה על ידי.
במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת פיונגצ'אנג ב-2018, רשת הטלוויזיה NBC לא ; הרשת אפילו לא הכירה או אפילו.
וידאו קמפיין לקידום מכירות שנוצר על ידי לשכת המסחר בפרובינסטאון, מסצ'וסטס הציג את חיי הלילה העמוסים ואת האמנים, אך ללא אזכור של הקהילה הגאה הפועלת בעיירה. הפרסומת כונתה, על פי מספר פעילים להט"בים, כסטרייטוושינג.
בשכונות הגאות בפילדלפיה, הגיי ברים, כמו וודיס, ניצבים בפני "ג'נטריפיקציה סטרייטית", והופכים למעשה את הברים ל-, שבו גברים ונשים סטרייטים שולטים. מגמה זו נגרמה בגלל הרצון של נשים סטרייטיות לפתוח מרחבים שבהם גברים סטרייטים לא יתנכלו להם, עליית אפליקציות היכרויות הומוסקסואליות כמו Grindr (שמפחיתות את הצורך ללכת למועדונים הומוסקסואליים), עליית שכר הדירה וג'נטריפיקציה, והגברת תמיכת המיינסטרים על הקהילה הגאה ועל מרחביהם. בוב סקיבה קבע כי המועדון הלהט"בי בסידני, מלון אימפריאל (באנגלית: The Imperial Hotel), הואשם בכך שהוא עושה סטרייטוושינג על ידי הסרת דגלי הגאווה לפני ביקורו של ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון. הוא נוצרי פנטקוסטלי שהצביע בעבר נגד נישואים חד-מיניים בבית המחוקקים האוסטרלי. בעוד שאמנים מקומיים וחברי הקהילה הגאה קראו להחרים את המועדון הלהט"בי, המועדון הלהט"בי הכחיש את ההאשמות.
לוטה ג'פס ביקרה את ה-"סטרייטוושינג" של מצעד הגאווה בלונדון, וקבעה כי במקום להתמקד בהכרה בזכויותיהם של אנשים קווירים, טרנסיים ולא הטרוסקסואלים, היא הפכה את אירוע הגאווה ל"חביב עבור ההמונים", ובשביל שאנשים הטרוסקסואלים שישתתפו במצעד הגאווה. לדבריה, בעוד שחברות גדולות נותנות חסות לפעילות וכוללות נושאים להט"בים בחומרי הפרסום שלהן, הן שוכרות ידוענים סטרייטים לתמוך במוצרים ומותגים לאירוע, עם מיעוט "[ב]נועזות להשתמש במילים 'גיי', 'לסבית', 'טרנס' או 'בי', כשהם מראים את תמיכתם בקהילה הגאה".
היסטוריה
בארצות הברית, ב-1930–1968, קוד ההייז של סרטי הקולנוע גרם לאולפנים גדולים לחסל דמויות גאות או הפניות מסרטים. הסרט התיעודי מ-1995, כוכבים בארון, מראה כיצד כמה תסריטאים ובמאים ניסו להציג בעדינות דמויות, תפקידים או נושאים הומוסקסואליים, מבלי ששמו לב אליו, למשל גור וידאל שהיה במערכת יחסים הומוסקסואלית בסרט מ-1959, בן חור.
קוד הפקת הסרט הביא גם לחיסול של תיאורים ביסקסואליים בגרסה הקולנועית של הנובלה ארוחת בוקר בטיפאני של טרומן קפוטה. בספר היו ל-, אך בסרט היא מוצגת רק עם הולי גולייטלי. כמו כן, הקוד הוביל לחיסול מערכת יחסים הומוסקסואלית בגרסה הקולנועית למחזה "חתולה על גג פח לוהט". בהצגה, מתואר בריק פוליט כמאהב של פטריארך משפחתי בשם סקיפר. בגרסת הסרט מ-1958, מוחלף הסיפור של מערכת היחסים הגאה בסיפור התסכול של סקיפר בגלל קריירת הכדורגל הדהויה שלו ונישואים חסרי מין הטרוסקסואליים.
הניו יורק טיימס פרסם לא יותר משני מאמרים בעמוד הראשון בשנה, שהפנו כל סוג של התייחסויות להומואים מסוף מלחמת העולם השנייה ועד ל-1965. הפרסום לא השתפר הרבה גם ב-20 השנים שלאחריהם. רוב הפרסומים היו שליליים, וראו בהומואים איומים ביטחוניים בתקופת המלחמה הקרה. גרוס (2001) הצביע על חוסר נראות של הומואים בפרק זמן זה, יחד עם דאגותיהם שלא נכללו בפומבי.
ב-1981, משבר האיידס בארצות הברית, זכה לתשומת לב תקשורתית מועטה, אפילו עם העלייה המהירה בשיעורי התמותה. הניו יורק טיימס לא הזכיר את המילה איידס עד ל-1983. אלווד (1996), קינסלה (1989) ושילטס (1987) הגיבו על שתיקת העיתון ביחס לנושאים הלהט"בים, במיוחד בזמן משבר האיידס. הניו יורק טיימס פרסם, לעיתים רחוקות, דיווחים בנושא האיידס עד לאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, שלאחריה עלה באופן דרמטי. נראה כי שינוי זה בתקשורת משקף את השינויים בחברה. מותו של השחקן האמריקאי, רוק הדסון, הצהרותיו של רונלד רייגן על איידס ב-1987, והצעת הקמפיין של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ב-1992 ודיון הקונגרס המוקדם ב-1993 על האיסור שירות צבאי של לסביות והומואים, הגבירו את הדיווחים של הניו יורק טיימס בנושאים להט"בים.
השלום של טראמפ
השלום של טראמפ – הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון הוא ספר עיון של העיתונאי ברק רביד. הספר, בעריכתה של יפעת גבעון, יצא לאור ב-12 בדצמבר 2021 על ידי הוצאת "משכל". אורכו של הספר 367 עמודים ברוטו ו-333 נטו, והוא מחולק ל-14 פרקים נוסף על פתח דבר ועל סוף דבר. את עטיפת הספר, שבה מוצגת מפת המזרח התיכון כשערו האדמוני של טראמפ, יצר המעצב הגרפי פיני חמו.
תוכן הספר עוסק בכהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בין 2017 ל-2021 בכל הנוגע אל המזרח התיכון בכלל ומדינת ישראל בפרט, החל מן המשא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות "עסקת המאה" ועד לנורמליזציה והשלום בין מדינת ישראל למדינות המפרץ באמצעות "הסכמי אברהם". המידע בספר מתואר באמצעות ריאיונות נרחבים עם בכירי ממשל טראמפ וממשלות ישראל השלושים וארבע והשלושים וחמש בתקופה המתוארת לעיל, והוא כולל בו פרסומים ראשונים ובלעדיים בדבר פעילויות חשאיות של משרד החוץ הישראלי והתרחשויות פרטיות בבית הלבן.
הספר זכה לסיקור נרחב בתקשורת הישראלית, זאת בעיקר לאור תוכן הריאיון של טראמפ עם רביד בו זה הראשון דיבר בגנותו של ראש ממשלת ישראל לשעבר בנימין נתניהו. הספר זכה לשבחי הביקורת בעיתונות הישראלית.
המאייר אדל רודריגז, שעובד כפרילנסר עבור מגזין Time, האשים את רביד וחמו בגנבה ספרותית והפרת זכויות יוצרים של העטיפה.
פאול מאירהיים
פול פרידריך מאירהיים (בגרמנית: Paul Friedrich Meyerheim; 13 ביולי 1842 – 14 בספטמבר 1915) היה צייר וגרפיקאי גרמני.
בתחילת דרכו האמנותית נסע פול מאירהיים מספר פעמים לפריז ולברביזון כדי להשתלם בציור נוף. הכישרון המיוחד שלו היה בתיאור בעלי חיים. הוא גם עשה לעצמו שם כצייר פורטרטים והצליח כמאייר עם חיתוכי העץ והליטוגרפיות שלו.
משפחה
מאירהיים היה בנו של הצייר פרידריך אדוארד מאירהיים, אחיו הגדול היה הצייר פרנץ מאירהיים. הציירים הרמן וילהלם מאירהיים היו דודיו מצד אביו.
ביוגרפיה
מאירהיים קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו (יחד עם אחיו) מאביו. בין השנים 1857–1860 למד מאירהיים באקדמיה לאמנות בעיר הולדתו ברלין. מאוחר יותר ערך כמה נסיעות לימוד לשווייץ, בלגיה והולנד ושהה בפריז שנה. לאחר מכן חזר לברלין, שם היה ראש החוג לציור בעלי חיים באקדמיה לאמנות בברלין כבר בשנת 1883. משנת 1887 היה מאירהיים פרופסור באקדמיה לאמנות, שם הכשיר את פריץ גרוטמאייר, שמאוחר יותר היה חבר בסנאט.
יצירה
את כישוריו של מאירהיים בתחום ציור הנוף ניתן לראות רק בציורים כמו "סוחר העזים בכפר", שעשה עשרים שנה קודם לכן. דיוקנאות ותמונות מהחיים העממיים המשיכו להיות חלק בלתי נפרד מעבודתו. האחרון נע בין טבע דומם פשוט לסצנות הומוריסטיות, בהן קישט חדרי אירועים וחדרי אוכל שונים.
בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1912 היו שבע תמונות ענק שצייר פול מאירהיים על נחושת בין השנים 1873 - 1876 מטעם אלברט בורסיג. סצנות אנקדוטיות ממתקני ייצור של בורסיג, הרכבה של קטר רכבת, ותיאור פסטיבל הקציר בשדות משפחת בורסיג. הציור קישר בין מפעל התעשייה החשוב להיסטוריה המשפחתית בורסיג. לעבודה זו הייתה תרומה חשובה לציור בברלין בשלב התיעוש המוקדם.
כמה ציורים נמצאים כעת ברשותם של מוזיאון מרקישס בברלין-מיטה והמוזיאון הטכנולוגי הגרמני.
הפיתול הרקתי העליון
הפיתול הרקתי גובל באזורי המוח הבאים:
בפיתול הרקתי העליון מספר מבנים חשובים של המוח, כולל קליפת השמע אזורי ברודמן 41 וגם 42, קליפת המוח (הקורטקס הסרבריאלי), ואזור ורניקה האחראי על הבנת והבניית הדיבור.
יחסי נמיביה–שווייץ
יחסי נמיביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נמיביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת נמיביה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים שבין שתי המדינות הם חמים וידידותיים ועשויים לצמוח אף יותר בעתיד.
תהליך קבלת העצמאות של נמיביה שנשלטה על ידי דרום אפריקה החל משנת 1920 התרחש בז'נבה תחת הפיקוח של האומות המאוחדות ובתמיכה שווייצרית. המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה במדינה החדשה והצעירה מיד לאחר שזו זכתה בעצמאותה בשנת 1990.
נפתח משרד שיתוף פעולה שווייצרי בווינדהוק בשנת 1989 שלאחר העצמאות הפך לקונסוליה כללית. הקונסוליה נסגרה בשנת 1996 ונפתחה מחדש ב.
סימיטר (רק"מ סיור)
ה-FV107 סימיטר (באנגלית: Scimitar; על שם חרב הסימיטר) הוא רק"מ סיור כחלק מסדרה רחבה של כלי רק"מ, אשר בפיתוח ובשירות הצבא הבריטי. פותח על ידי חברת אלביס ומשרת בצבא הבריטי החל משנת 1971 בתפקידי סיור משוריין כחלק מיחידות השריון. הסימיטר דומה בצורתו לסקורפיון אך כולל תותח 30 מ"מ במקום תותח 76 מ"מ של קודמו, אותו הוא כיום מחליף. הסימיטר הוא כלי משוריין קטן יחסית ובעל עבירות טובה בשדה הקרב, הוא משרת ברגימנטים המשוריינים הבריטים בעיקר בפלוגות הסיור המורכבות מחמש מחלקות של 8 כלים כל אחת.
הסימיטר שייך למשפחת רכבי הסיור המשוריינים הבריטיים; (T)CRV, עם זאת, לעיתים נחשב הסימיטר טנק קל.
זאב בוקר
זְאֵב בּוֹקֵר הוא דיפלומט ישראלי אשר כיהן עד אוגוסט 2020 כקונסול ישראל בבוסטון. בעבר כיהן גם כשגריר ישראל באירלנד בשנים 2015–2018 וכשגריר ישראל בסלובקיה.
ביוגרפיה
בוקר נולד ובילה את ילדותו בקיבוץ אפק. הוא סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה בהצטיינות במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
משרת במשרד החוץ מנובמבר 1987. בשנים 1990 - 1993 היה מספר 2 בשגרירות ישראל בפראג ובשנים 1997 - 2003 היה מספר 2 בשגרירות ישראל בהולנד.
בשנים 2006–2010 כיהן כשגריר ישראל בסלובקיה. בוקר שירת גם כסגן שגריר בפראג ובהאג.
ב-25 בנובמבר 2015 הגיש בוקר את כתב ההאמנה שלו לנשיא אירלנד, מייקל היגינס. כיהן כשגריר התושב השישי באירלנד.
לאחר פרישתו מתפקידו שגריר ישראל באירלנד, מונה בוקר לקונסול ישראל בבוסטון.
באפריל 2022 מונה בוקר לשגריר נייד בסלובניה ובמלטה.
בוקר נשוי לטלי ואב לשלושה ילדים.
עזריאל נבו
עזריאל נבו (נולד ב-7 בינואר 1948) הוא תת-אלוף במילואים, כיהן כמזכיר הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה: מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס ויצחק רבין.
ביוגרפיה
נבו נולד בגדרה בן להורים ניצולי שואה, פרטיזנים מקבוצת האחיים ביילסקי - אביו היה לוחם ואמו שימשה כתומכת לחימה. הזוג נישא ביער ובשנת 1946 עלו לישראל. אביו היה מלוחמי האצ"ל ושירת במשטרת ישראל. נבו למד בבית ספר מקצועי, ב-1966 התגייס לקורס טיס ממנו נשר לאחר מספר חודשים. עבר לחיל החימוש ושירת כמכונאי טנקים. במלחמת ששת הימים היה בקורס קצינים ולחם בשלוש גזרות. לאחר המלחמה השתחרר ובמילואים מילא תפקיד קצין חימוש בחטיבת שריון, עימה לחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע, עבר לחיל המודיעין ושירת בתפקידי מחקר. ב-1977 מונה לעוזרו הצבאי של עמיחי פאגלין בעת שכיהן כיועץ ראש הממשלה לענייני טרור. בהמשך מונה לעוזרו של אפרים פורן שכיהן כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה מנחם בגין.
באוקטובר 1981 מונה למזכיר הצבאי של בגין וליווה אותו בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש מזכירם הצבאי של שלושה ראשי ממשלה נוספים, יצחק שמיר (בתקופת כהונתו הראשונה והשנייה) שמעון פרס ויצחק רבין (בתקופת כהונתו השנייה) וליווה אותם בשורה של אירועים ביטחוניים ומדיניים מרכזיים בתולדות המדינה בהם חיסול אבו ג'יהאד, פרשת איראן-קונטראס (נבו היה חבר הוועדה שבחנה את הקשר הישראלי וריכז בהנחיית שמיר את החומר הנוגע למכירת הנשק לאיראן), העלאת יהודי אתיופיה במבצע משה ובמבצע שלמה, הפצצת מתקני אש"ף בתוניסיה, פרשת פולארד, פרשת קו 300 ומלחמת המפרץ. כמזכיר צבאי התקדם בדרגות מסגן-אלוף לאלוף-משנה ולתת-אלוף. לאחר סיום תפקידו ב-1993 מונה לנספח צבאי בבריטניה ובאירלנד.
כמזכיר צבאי של שמעון פרס, ארגן את ביקורו הרשמי בגרמניה להזמנת הקנצלר הלמוט קוהל. נבו עורר סערה זוטא, כשסטה מפרוטוקול קבלת הפנים הרשמית, כשבסקירת משמר הכבוד, לא הצדיע בעת השמעת ההמנון הגרמני.
נבו בוגר תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידי ניהול במשק הישראלי, בהם דירקטור בחברת החשמל, דירקטור בבזק (תחילה מטעם כייבל את ווירלס ואחר כך מטעם הממשלה) ובפלאפון, יו"ר הדירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, חבר הנהלת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, דירקטור בעמיגור, ב, בנמל אשדוד, תדיראן מערכות, יו"ר דירקטוריון מכללת לוינסקי לחינוך.
Dipsiz Kuyum
Dipsiz Kuyum (באנגלית: My Bottomless Pit) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הטורקייה אליינה טילקי, ביחד עם הדיג'יי הטורקי אמרה קאראדומן. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2018, כסינגל הראשון מתוך האלבום, BombarDuman.
הקליפ שיצא עבור השיר הפך לאחד מ-20 הקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אמרה קאראדומן, אנונים ומבלנה והופק על ידי קאראדומן גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ. שיתוף פעולה זה הוא השלישי בין קאראדומן לטילקי, כשהקודמים לכך הם; "Cevapsız Çınlama", ו-"Yalnız Çiçek".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של Netd Müzik ב-3 בספטמבר 2018. בתחילת הקליפ ניתן לראות באר מים ובתוכה כדור דיסקו. בהמשך, ניתן לראות את טילקי כשהיא לובשת מסכה. כמו כן, בקליפ יש אזכור לשיר "Yalnız Çiçek".
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-214 מיליון צפיות.
הנשים היפות
הנשים היפות הוא ספרה של מעין קרת שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003.
אודות
"הנשים היפות" מאגד ארבעה עשר מונולוגים של נשים מפורסמות - דוגמניות, שחקניות ורקדניות שסובלות או סבלו מהפרעות אכילה. זהו המסע של הכותבת ביניהן, בו היא שוזרת את סיפורה, (אנורקטית ודוגמנית מצליחה בעבר) כמארג בתוך הסיפורים האחרים. הספר מחולק למונולוגים של כל אחת מן הנשים בהם הן מספרות את סיפורן בעילום שם. כל מונולוג מתואר מנקודת מבט של אותה האישה בצורה אישית, אינטימית ולא שיפוטית.
אין בספר אסמכתה רפואית או פסיכולוגית אלא רק תיאור אישי של המחלה, ב"גובה העיניים" של החולות, עם האהבה והשנאה שלהן למחלת הבולימיה או האנורקסיה.
המחברת מעוררת מעין הזדהות ותחושת "חלק" מכל אחת מהן, דרך האמפתיה והשיתוף אותם היא רוחשת לנשים. מה שמחדד את המאפיינים של המחלות הללו - מחלות שנחשבות כמדבקות אך אינן ויראליות אלא כסוג של "העתקה", מעין סוג של מראה אחת של השנייה בחברה בה כולן רוצות להיראות אותו הדבר. כך שאופן הכתיבה הוא מעין תיאור גם בתוכן וגם בצורה של מרכיביהן השונים של הפרעות האכילה.
הספר נפתח בסיפורה האישי של מעין קרת כמה שנים אחרי, בגיל 26, אמא לילד, מספרת על עברה כדוגמנית בבירות העולם שם נחשפה למחלה. היא מתארת את נקודת הפתיחה, את הדרך, את ההתפכחות ואת תהליך היציאה מהמחלה. מיד אחר כך ישנה קפיצה בזמן להיום, לרגע בו מביטה היא במראה ונראית לעצמה שמנה, ומשם, כמו רצף בלתי נשלט, היחס לילד משתנה, וכך גם היחס לבית, לחיים שלה, לשגרה שלה, הכל משתנה בלי שליטה עד להתבהרות חזרה בשיחה עם בן זוגה שבה חוזרת לה הפרספקטיבה ומשם חזרה להיותה בחורה חובבת אוכל, אנורקטית לשעבר.
בפרק השני מסופר סיפורה של איילה, דוגמנית כבת שמונה עשרה וחצי, אותה פוגשת קרת בבית קפה פריזאי שוקק חיים בו כולם נראים אופנתיים. המונולוג מתאר את השתתפותה של איילה כנערה צעירה בתחרות יופי, את הרצון העז לרזות בעקבות כך, את הדיאטות השונות שהובילו לאט לאט להפחתת הקלוריות, את תגובת הסוכנות, ההורים, ואת האשפוז. בהמשך מספרת איילה על חוסר היכולת אחרי האשפוז לעמוד קרוב מדי לאנשים שכאילו רוצים לחדור לטריטוריה שלה, על דוגמניות אחרות שפגשה שגם הן חיות על יוגורט ותפוחים ועל יחסים עם גברים, יחסי אהבה ואינטימיות אותם היא בקושי יכולה לנהל שהרי אין היא יכולה לנהל אותם עם עצמה.
כל פרק מתחיל בתיאור המפגש בין המחברת והאישה איתה היא מדברת. המפגש מלווה בהרהורים של מעין כמעין "הכנה" לאספקט שאותה בחורה מביאה מהמחלה. עם זאת התחושה בתור דוגמנית שאת חסרת טריטוריה, כמעין קולב, בובה שכולם יכולים לגעת בה ולהעיר לה. עם זאת קיימת בה הכמיהה לעדינות נשית והדחקה של כל דבר "חייתי" או וולגרי, אם זה הרצון להתאים את עצמה לאמא שלה כילדה, ויותר מאוחר לאנשים אחרים, לבגדים, הרצון לרצות, לבטל חלקים בעצמך רק כדי למצוא חן בעיני אחרים, אם זה הריגוש הממכר כשאת על הבמה או לפני המצלמה והריקנות מיד אחר כך ועוד. למעשה כל בחורה מביאה בעדותה אספקט נוסף של המחלה על כל צורותיה ודרכיה, וכך נוצרת תמונה כללית של אנורקסיה ובולימיה ברמה האישית והפרטנית ביותר.
הספר מתאר תופעה תרבותית בה הרזון הפך לסמל סטטוס לאישה, לחברה בה הכמיהה להיות רזה הפכה להיות הכמיהה הנשגבת ביותר לכל אישה. חברה בה הכמיהה היא להיראות כמו דוגמנית או שחקנית. הספר מביא בגוף ראשון את אותה הקרבה אותה עושות הדוגמניות והשחקניות כדי להמשיך לספק את האשליה ואת הפנטזיה, את המחיר הכבד אותו הן משלמות על ידי תיאור מצב חווייתי-תודעתי של נערות ונשים שמייצגות בגופן גם תופעה חברתית.
דני האלם
במקביל לפורמולה 1 התחרה גם באליפות הקנ-אם וזכה באליפות הנהגים פעמיים ובאליפות הקבוצתית חמש פעמים. לאחר הפרישה מהפורמולה 1 המשיך להתחרות באליפויות טורינג באוסטרליה. לאורך הקריירה התחרה במספר מרוצים ידועים דוגמת: מרוץ 24 השעות של לה מאן, אותו ניצח בשנת 1961, מרוץ 24 השעות של דייטונה ומרוץ באת'ורסט 1000.
בשנת 1992 לקה בליבו במהלך מרוץ באת'ורסט 1000 ומת.
קריירת מרוצים
האלם נולד בחוות טבק במוטואקה, ניו זילנד. אביו, קלייב, קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על השתתפותו בהקרב על כרתים בשנת 1941. האב לימד את דני לנהוג על משאית בגיל צעיר, כשהילד יושב על ברכיו. בגיל 6 כבר נהג בעצמו. בגיל 15 הוא עזב את בית הספר ועבד במוסך. בכסף שהרוויח רכש מכונית מדגם MG TF עימה התחרה במרוצי טיפוס-גבעה. בהמשך רכש לו אביו מכונית מדגם MG MGA. לאחר שצבר מספר הצלחות רכש מכוית פורמולה 2 מתוצרת קופר-קליימקס. יחד עם ג'ורג' לאווטן נבחרו השניים לייצג את ניו זילנד במרוצי פורמולה ג'וניור ופורמולה 2 ברחבי אירופה. בשנת 1960 ניצח את גרנד פרי פסקארה בקטגוריית הג'וניור. לקראת סוף אותה שנה חווה טרגדיה כשלאווטן נפגע בתאונה שאירעה במהלך מרוץ בדנמרק ומאוחר יותר מת בזרועותיו של האלם שחש לעזרתו.
בשנת 1961 שכר מכונית קופר בעלת מנוע 2.5 ליטר, הצטרף לאליפות ניו זילנד גולד סטאר וזכה בתואר. באותה שנה התחרה עבור קבוצת אברת' במרוץ 24 השעות של לה מאן, ניצח את הקטגוריה בה התחרה (S850) וסיים במקום ה-14 בדירוג הכולל. בעקבות ההצלחות הוזמן על ידי קן טירל להתחרות בקבוצות הפורמולה ג'וניור והפורמולה 2 כממלא מקומו של טוני מאגס, בעת שזה התחרה בפורמולה 1.
האלם עבר להתגורר בלונדון ועבד כמכונאי במוסך של ג'ק ברבהאם והחל לפלס לעצמו נתיב התקדמות בעולם הספורט המוטורי. ברבהאם איפשר לו להתחרות במכוניות שלו בקטגוריית רכבי הספורט והמכוניות החד-מושביות. בעונת 1963 ניצח שבעה מרוצי פורמולה ג'וניור וקיבל זימון מברבהאם להתחרות עבורו בקבוצת הפורמולה 2 שלו לצידו. השניים סיימו בשני המקומות הראשונים בעונת 1964 של גביע צרפת (ברבהאם ראשון והאלם שני), הישג עליו חזרו שוב בעונת 1966. במהלך התקופה האלם ניצח שלושה מרוצים בסבב, ומספר נוסף של מרוצים שלא נכללו באליפות.
במקביל לתחרויות בקטגורייות החד-מושביות, האלם התחרה גם ברכבי סאלון. בשנת 1963 ניצח את מרוץ 6 השעות של ברנדס האטץ', שהיה חלק מאליפות אירופה למכוניות תיור.
פורמולה 1
1965–1967: ברבהאם
אחרי שהתחרה במהלך עונת 1964 במספר מרוצי פורמולה 1, שלא נכללו באליפות, קיבל את ההזדמנות להתחרות באליפות בגרנד פרי מונקו של עונת 1965, שמחליפו של דן גורני, שהתחרה באותו הזמן באינדי 500. בהמשך העונה התחרה בחמישה מרוצים נוספים. את נקודות הבכורה באליפות צבר בגרנד פרי צרפת, אותו סיים רביעי. בסיום העונה עזב גורני את הקבוצה והאלם תפס את מקומו לקראת עונת 1966. ברבהאם זכה באליפות, האלם סיים את העונה במקום הרביעי עם ארבעה פודיומים וסייע לקבוצה לזכות באליפות היצרנים.
המאבק בין צמד נהגי ברבהאם נמשך לאורך עונת 1967. האלם רשם את ניצחון הבכורה במונקו והוסיף ניצחון נוסף בגרנד פרי גרמניה. שישה פודיומים נוספים סייעו לו להקדים את בן קבוצתו ובהעלים של הקבוצה בקרב על אליפות הנהגים וזיכו את הקבוצה באליפות יצרנים שנייה ברציפות.
1968–1974: מקלארן
לאחר הזכייה באליפות עבר לקבוצת מקלארן, אותה ניהל חברו הניו זילנדי ברוס מקלארן. השניים שיתפו פעולה בהצלחה רבה באליפות ה-Can-Am החל משנת 1966, אך לא הצליחו לשחזר את ההצלחה בתחילתה של עונת הפורמולה 1 בשנת 1968. למרות שני ניצחונות רצופים בגרנד פרי איטליה וקנדה האלם נשאר מחוץ לקרב האליפות שהתקיים גרהאם היל וג'קי סטיוארט ולא הצליח להגן על תוארו.
חוסר ההצלחה נמשך גם בעונה הבאה. במרבית העונה נאבק בבעיות אמינות של המכונית. למרות ניצחון במרוץ סיום העונה, דורג רק במקום השישי באליפות הנהגים. גם עונת 1970 לא הביאה לשיפור בהישגים. בנוסף, מקלארן עצמו נהרג במהלך העונה בתאונה שאירעה בעת שבחן מכונית חדשה לאליפות ה-Can-Am. במהלך האימונים לקראת מרוץ האינדי 500 נכווה בידיו ממתנול ונאלץ להחמיץ את גרנד פרי הולנד. למרות כל הקשיים את העונה סיים במקום הרביעי. עונת 1971 נפתחה בצורה מבטיחה. בהקפות הראשונות של גרנד פרי דרום אפריקה הוביל האלם בביטחה, אך לאחר מספר הקפות נאלץ לעצור לטיפול וסיים את המרוץ רק במקום השישי. לאורך כל העונה לא הגיע לפודיום ובסיומה דורג במקום התשיעי.
שינוי במגמה חל לקראת העונה הבאה. חברת הטיפוח Yardley הפכה לספונסרית של קבוצת מקלארן והעניקה להאלם דיבידנד נאה. את העונה פתח עם פודיום (מקום שני) בארגנטינה וניצחון בדרום אפריקה. את העונה סיים עם רצף של ארבעה פודיומים ודורג במקום השלישי. דרום אפריקה המשיכה להאיר לו פנים גם עונה לאחר מכן בה השיג את הפול פוזישן הראשון והיחיד בקריירה. בגרנד פרי שוודיה השיג את הניצחון היחיד בעונה, כשהצליח לעקוף את אמרסון פיטיפלדי ורוני פטרסון, הקפה אחת לסיום המרוץ.
פטר רבסון היה שותפו לקבוצה במשך שתי עונות, במהלכן הפכו לחברים קרובים. ההחלטה של רבסון לעזוב את מקלארן בסיום עונת 1973 ולעבור לקבוצת Shadow איכזבה את האלם. במרץ 1974, במהלך נסיעות מבחן במסלול קיילאמי, נשבר המתלה הקדמי במכוניתו של רבסון והוא הוטח במעקה הבטיחות. האלם נחלץ לעזרתו וניסה להציל את חייו, אך ללא הצלחה. בעקבות התאונה הודיע על פרישה מהאליפות בסיום העונה. בגרנד פרי אוסטריה סיים שני, הפודיום האחרון בקריירה. לאחר הפרישה חזר לניו זילנד.
מרוצים נוספים
Can-Am (1966–1972)
בשנת 1966, במקביל לפעילות הפורמולה 1 בקבוצת ברבהאם, התחרה בעונת הבכורה של אליפות ה-Can-Am, אך ללא הצלחה יתרה. בשנת 1967 חבר לברוס מקלארן וסיים את האליפות כסגנו. שנה לאחר מכן שוב היו צמד הנהגים הניוזילנדים בראש הטבלה, רק כהפעם היה זה האלם שסיים כאלוף. קבוצת מקלארן המשיכה לשלוט באליפות גם ב-1969. האליפות הורחבה ל-11 מרוצים בעונה, מתוכם ניצח חמישה. את ששת המרוצים הנוספים ניצח מקלארן, שזכה שוב באליפות.
מקלארן מצא את מותו בתאונה שאירעה במהלך מבחנים לקראת עונת 1970. האלם היה לנהג המוביל של הקבוצה, ניצח שישה מתוך עשרה מרוצים, וזכה באליפות בפעם השנייה. בעונת 1971 הצטרף לקבוצה פטר רבסון, שלקח את האליפות, בעוד האלם מסיים כסגנו. 1972 הייתה העונה האחרונה בה השתתף באליפות וגם אותה סיים במקום השני, עם שני ניצחונות.
מרוץ 24 השעות של לה מאן (1966)
בשנת 1966 התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן עבור קבוצת שלבי אמריקן. האלם חלק את מכונית הפורד GT40 עם קן מיילס, בעוד במכונית השנייה של הקבוצה התחרו ברוס מקלארן וכריס אמון. בחצי השעה האחרונה של המרוץ נסעו 2 המכוניות של הקבוצה זו לצד זו, כחלק מתוכניתו של הנרי פורד השני, ששתי המכוניות יחצו ביחד את קו הסיום. שופטי המרוץ קבעו שמכיוון שהאלם ומיילס קבעו זמן טוב יותר בדירוג וזינקו מעמדה קדמית יותר, הרי שמקלארן ואמון עברו מרחק גדול יותר באותו הזמן ועל כן הם המנצחים.
אינדי 500
האלם השתתף במרוץ האינדי 500 ארבע פעמים: ב-1967, 1968, 1969 ו-1971. בשנתיים הראשונות סיים פעמיים במקום הרביעי, הישגו הטוב במרוץ. בשנת 1970 לא השתתף במרוץ לאחר שנכווה בידיו ממתנול בוער במהלך האימונים לקראת המרוץ.
אליפות הספורטקאר הבריטית (1965–1969)
בשבועות בהם לא התחרה בפורמולה 1 השתתף מדי פעם במרוצי אליפות הספורטקאר הבריטית. במהלך חמש השנים בהן לקח חלק באליפות הצליח לנצח 12 מרוצים.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש מהפורמולה 1 בסיום עונת 1974 חזר לניו זילנד והתחרה מדי פעם במרוצי טורינג. בשנת 1982 חזר להתחרות בצורה סדרה כנהג חובב בקבוצה שהקים ריי סמית'. בשנת 1984 סיים במקום השני בקטגוריה במרוץ באת'ורסט 1000. בשנת 1986 חזר להתחרות באירופה כשהשתתף במרוץ ה-RAC Tourist Trophy. הניצחון במרוץ היה הרביעי של האלם בקריירה והראשון לאחר 18 שנים של הפסקה מהזכייה הקודמת. ב-1987 השתתף בשלושה מרוצים במסגרת אליפות העולם למכוניות טורינג. בשנת 1988 הגיע לפודיום במרוץ גביע דרום אוסטרליה, הפודיום האחרון בו זכה. בשנת 1990 היה אחד המארגנים והמתחרים באליפות ניו זילנד למשאיות, כשהוא מתחרה במשאית מתוצרת סקניה.
יהושע אהרן צבי ויינברגר
הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר (תקע"ה, 1815 - כ"ח בכסלו תרנ"ג, 1892) נודע בכינוי מהריא"ץ (מורנו הרב יהושע אהרן צבי), היה מתלמידיו של החת"ם סופר בשנותיו האחרונות, כמו גם ידידו הטוב, הרב הלל ליכטנשטיין. הוא התפרסם כרבה של מרגיטה, תפקיד שאותו מילא לאחר הרב ליכטנשטיין.
תחילת דרכו
ויינברגר נולד לרב משה ויינברגר, ראב"ד ססובר (שוסבורג בפי היהודים שבה כיהן גם הרב מרדכי בנט). להוריו לא היו ילדים במשך זמן רב, וגם לאחר שנולד בנם בכורם הוא נפטר בילדותו. ויינברגר נודע בילדותו כברוך כישרונות ובעל מידות טובות ובגיל 10-9 אמו, שהייתה דור שנים-עשר למהר"ל מפראג, לקחה אותו לאביה, הרב אהרן משה אריה גידונג, אב"ד פזינג שילמדו תורה. ויינברגר למד עם סבו העיוור במשך כמה שנים, והיה קורא בקול את שלמדו. לאחר כמה שנים כשהיה כבר בקי בש"ס ופוסקים, נסע לישיבת הרב בנימין וולף לעוו בורבו. לאחר זמן לא רב נסע לישיבת הרב משה סופר בפרשבורג. כבר בימים הראשונים לבואו נודע כעילוי גדול בבקיאות ובחריפות.
הוא נישא בתקצ"ו ליוטא, בתו של הרב יעקב דוב פלדמן מהכפר פֶטְרָה הקרוב למרגיטה. לזוג נולדו חמישה ילדים. חותנו הגיע לישיבת החת"ם הסופר לבחור לו חתן לבתו זו והחת"ם סופר המליץ על "הרשל שויסבורג", כינויו של המהריא"ץ בישיבה. רעייתו נפטרה בדמי ימיה ובתרל"ה נישא בשנית, ללאה-יוטא, בתו של הנגיד נחמיה רוזמן.
במשרת הרבנות
בשנת תר"ה הוצע לרב ויינברגר לכהן כרב בהקהילה היהודית במרגיטה, אך הוא סירב בגלל שחותנו ביקש מחתניו שלא יקבלו עליהם משרת רבנות בחייו. בני הקהילה נתנו את לו כתב הרבנות שייתן אותו למי שירצה. ויינברגר מסר את כתב המינוי לרב הלל ליכטנשטיין שבאותו זמן למד תורה בגלנטה בעוני, לאחר שבירר שהמינוי לא יעורר התנגדות בקהילה. לאחר שהרב ליכטנשטיין עבר לכהן כרבה של קלוז', שוב פנו יהודי מרגיטה לוויינברגר שיאות לכהן כרבם, אך הוא עדיין סירב בגלל רצון חותנו ושוב פעל לשכנע את אנשי הקהילה לקבל את הרב ליכטנשטיין שנאלץ לעזוב את קלויזנבורג, שמונה שוב בשנת תרי"ט לרבנות מרגיטה והסביבה. בשנת תרכ"ז נפטר חותנו של הרב ויינברגר, והרב ליכטנשטיין, שראה שחברו זקוק למשרת רבנות לפרנסת משפחתו, נסע לסיקסו לפעול לבחירת ויינברגר כרב העיירה. משראשי הקהילה אמרו שהם רוצים אותו עצמו כרב, הסכים הרב ליכטנשטיין והעביר בתרכ"ב לרב ויינברגר את משרת רבנות מרגיטה והסביבה.
בשמשו כרבה של מרגיטה התפרסם כאחד מגדולי הפוסקים ומכל טרנסילבניה ואף מכל רחבי הונגריה, נשלחו אליו שאלות הלכתיות סבוכות, וגם מגדולי הרבנים של הדור שלפניו. בין גדולי הרבנים שעימם נשא ונתן בהלכה נמנו: הרב משה צבי פוקס מגרוסוורדיין, הרב עמרם בלום מברטיא-אויפאלו (התפרסם בעיקר כרבה של חוסט), הרב משה שמואל גלזנר מקלויזנבורג, הרב אליהו קליין מהאלמין, הרב צבי הירש שפירא ממונקץ', הרב יעקב משה שוורץ מקראסנא, הרב חיים יוסף דוב הלר מקראסנא והרב ברוך בנדיט ליכטנשטיין מקראסנא. כן התפרסם כצדיק וקדוש ופועל ישועות. מגדולי המקובלים באותו הדור שהיכירוהו העידו עליו שהוא בקי גם בתורת הנסתר שבה עסק בלילות.
היה עמוד התווך בין רבנים שפעלו בדרך תקיפה כמו הרב הלל ליכטנשטיין והרב חיים סופר (רב במונקץ' ובודפשט) לבין רבנים שפעלו בדרך מתונה יותר כמו הרב יצחק אהרן לנדסברג מגרוסוורדיין, הרב צבי שלמה שיק והרב מאיר פרלס.
חיבוריו
הרב ויינברגר לא העלה על הכתב את השאלות הרבות שנשאל ולא חשב להדפיסם, נכדו הרב מרדכי בריסק הביא לדפוס את הספר 'שאלות ותשובות מהריא"ץ' חלק ראשון על או"ח ויו"ד. המשך הכתב יד של ספר השו"ת הזה נקטע בגלל השואה, ויש לפנינו רק את החלק הראשון כשכתב היד של החלק השני שעמד לצאת לאור נעלם בזמן השואה. כן יצא לאור  'לקוטי מהריא"ץ'  - ליקוט חידושים של המהריא"ץ על התנ"ך, חידושי אגדות הש"ס (מה ששמעו מפיו), הדרכות רוחניות ושו"ת של שאלות ותשובות מהמהריא"ץ שלא נדפסו לפני כן. בהוצאת "זיכרון - מפעל להנצחת יהדות הונגריה", בני ברק תשס"ג (2003) בליקוט מכתבי תלמידיו וצאצאיו ועריכה של משה אלכסנדר זושא קינסטליכר. הדפסה שנייה לאחר תש"ס {2000).
בנוסף הופיע  'חידושי מהר"ץ'  (כך השם במקור) שבו חידושים של המהריא"ץ בסוגיות בסדר נשים בתלמוד הבבלי בתוך "קובץ עטרת אבות" שערך הרב משה אלכסנדר זושא קינסטליכר. בהוצאת "זיכרון - מפעל להנצחת יהדות הונגריה", בני-ברק תשס"ד (2004).
לאחר שחיבור של חידושי תורה על מסכת כתובות מהתלמוד הבבלי נשרף, הפסיק לכתוב חידושי תורה. חידושי אגדה לא כתב כלל מלכתחילה. חידושי הלכה ואגדה מפוזרים בספרי תלמידיו. וכן מובאים חידושים כאלו בהקדמות ל'שאלות ותשובות מהריא"ץ' חלק א' ול"דרשות מהר"ם בריסק" שהרב מרדכי בריסק קרא להן "פתח עיניים", ובספר "שארית יוסף" של הרב יוסף אריה גרוס, נכד המהריא"ץ. הרב גרוס, בן חתנו של המהריא"ץ, הרב מרדכי גרוס מצ'נגר, למד עם סבו בשנותיו האחרונות.
הרב מרדכי בריסק הוסיף מדברי הרב ויינברגר חידושים לתנ"ך, לאגדות הש"ס והדרכות רוחניות. מחידושי התנ"ך הביא בעיקר את החידושים לתורה. הוא הספיק לפרסם את הדברים על חומש בראשית ב'שו"ת מהריא"ץ', את הדברים על חומש שמות בראש 'דרשות מהר"ם בריסק' וחלק מהדברים על חומש ויקרא כהקדמה ל'שו"ת מהר"ם בריסק' חלק ג'. וכן הוסיף לזה את 'חדושי מהרש"ז' - חידושים על התנ"ך והש"ס ושו"ת מאת הרב שמואל זלמן ויינברגר, בנו של המהריא"ץ ויורשו ברבנות מרגיטה והגליל.
תלמידיו
מבין תלמידיו היו רבנים חשובים שמהבולטים בהם היו:
ילדיו
כל חמשת ילדיו היו מאשתו הראשונה:
בובי סנדס
רוברט ג'ררד "בובי" סנדס (אנגלית: Robert Gerard "Bobby" Sands, ידוע גם בשמו המאומץ האירי: Roibeárd Gearóid Ó Seachnasaigh, רוֹבַּארְד גֶ'רוֹיְיד אוֹ'שַׁאכְנֶסִי; 9 במרץ 1954 – 5 במאי 1981) היה חבר "הצבא האירי הרפובליקני הזמני", הידוע בשל מותו במהלך שביתת רעב במחאה על תנאי הכליאה של הרפובליקנים הצפון-אירים בבתי-הכלא הבריטיים.
שנים ראשונות
סנדס נולד באבוטס קרוס שבעיירה ניוטונאבי מצפון לבלפסט, לג'ון ורוזלינד סנדס. שני הוריו היו קתולים, אם כי סבו מצד אביו היה פרוטסטנטי, ושם משפחתם מרמז על מוצא סקוטי. הצלצול הלא-גאלי של השם אפשר למשפחה הקתולית להשתלב בקלות יחסית ברובע האמיד, שהיה מאוכלס כמעט אך ורק בפרוטסטנטים. בובי היה הבן הבכור, והיו לו שתי אחיות ואח צעירים: מרסלה, ברנדט וג'ון. לקראת סוף שנות ה-50 החלה המשפחה לסבול הטרדות משכניהם על רקע דתם, שנחשפה לבסוף. ב-1961, לאחר הצקות ואיומים, נאלצו לעבור מביתם לראת'קול, שיכון אחר בניוטונאבי שבו היוו הקתולים 30% מהאוכלוסייה.
באמצע העשור הלך והחמיר המתח בצפון אירלנד: למול קריאת הקתולים להפסיק את האפליה נגדם, הקימו קיצונים פרוטסטנטים את כוח המתנדבים מאלסטר ב-1966. התנגשויות בין שני הפלגים התחוללו ברחבי הצפון, ובאוגוסט 1969 הן הגיעו לשיאן בגל של מהומות שגבה מאות פצועים והביא לשיגור צבא בריטניה לאזור. במקביל למאורעות אלו, סבל סנדס הצעיר מהתנכלות שכניו. הוא ואחיותיו הוכו על ידי ילדים אחרים לעיתים תכופות. ב-1970 עזב בובי את בית-הספר, בגיל חמש-עשרה, ומצא עבודה כמתלמד במפעל להרכבת אוטובוסים. הוא עזב את המשרה ב-1972, לאחר שהוכה ואוים ברצח מספר פעמים על ידי העובדים האחרים. ביוני אותה שנה הותקף בית הוריו על ידי אספסוף, והמשפחה עזבה לרובע קתולי במערב בלפסט.
הצבא האירי הרפובליקני
זמן קצר לאחר המעבר הצטרף סנדס ל"צבא האירי הרפובליקני הזמני" (Provisional IRA), ארגון שפרש מהצבא האירי הרפובליקני (IRA) בדצמבר 1969 בדרישה לנקוט יד קשה בצפון. כחלק ממחויבותו ללאומנות האירית אימץ לעצמו שם גאלי, רובארד ג'רוייד או'שאכנסי. בתחילה הקים בעצמו תא פעילים קטן וחובבני, אליו גייס כמה מחבריו. שלושה מהם נהרגו כשניסו להרכיב פצצה מאולתרת. לאחר מכן עבר אימונים מסודרים ביותר בנשק מטעם הצאר"ז והצטרף לתא הארגון בפולס רוד שבבלפסט. הוא השתתף במספר פעולות שוד ובהברחות אמל"ח. באוקטובר 1972 נעצר לאחר שארבעה אקדחים נתפסו בבית ששהה בו. בעודו במעצר נשא לאישה את חברתו ההרה, ג'רלדין נואד. באפריל 1973 הורשע ונגזרו עליו חמש שנות מאסר בבית-הכלא מייז. בעודו במאסר זכה לתנאי 'מעמד מיוחד'. אלה הוענקו ביולי 1972 לכל העצירים שעברו עבירות הקשורות לסכסוך הפוליטי, ולמעשה נתנו להם זכויות של שבויי מלחמה. בשהותו בכלא קרא סנדס את כתבי ג'יימס קונולי, קרל מרקס וצ'ה גווארה ונעשה סוציאליסט. באפריל 1976 הוא שוחרר ושב להתגורר עם אשתו ועם בנו, ג'ררד.
סנדס המשיך לתמוך בשין פיין ובצא"ר. הוא הוציא לאור עלון רפובליקני והקים שירות מוניות באזור. ב-14 באוקטובר 1976 היה חבר בחוליית צאר"ז בת תשעה אנשים שהשליכה מטען על חנות לממכר רהיטים בבלמורל. לאחר מכן הם ניהלו קרב יריות עם המשטרה. סנדס ושלושה אחרים נמלטו והתחבאו ברכב, אך נמצאו לבסוף ונעצרו. ברכבם נתפס רובה. אשתו הפילה עובר זמן קצר לאחר מכן והתגרשה ממנו בעקבות זאת, בטענה שההפלה נגרמה בגלל הלחץ שחוותה. במרץ 1977 הוא זוכה על ידי שופט מהשתתפות באירועי הלילה מחוסר ראיות, אך הואשם באחזקת כלי-נשק שלא כדין ונגזרו עליו ארבע-עשר שנות מאסר.
המעמד המיוחד בוטל ב-1 במרץ 1976, והרשויות הבריטיות חזרו לנהוג בלאומנים האירים כפושעים פליליים רגילים. הם איבדו את זכויותיהם להתאגד בכלא לצורך פעילות חברתית, ללבוש בגדים אזרחיים ולהיות פטורים מעבודה. כבר ב-1976 החלו חברי הצא"ר בכלא למחות על צעד זה; בתחילה סירבו ללבוש מדי אסירים והתעטפו בשמיכות. במרץ 1978 סירבו הכלואים להתקלח או לפנות את סירי הלילה שלהם.
שביתת הרעב
עם זאת, תוך זמן קצר התברר שרשויות הכלא לא עמדו בהבטחתם. סנדס החליף את יוז כ"קצין המפקד" והחליט על שביתה נוספת. ב-1 במרץ 1981, ביום השנה החמישי לביטול המעמד המיוחד, הוא סירב לאכול ודרש את השבת הזכויות שנלקחו ב-1976. אסירים נוספים הצטרפו אליו במרווחי זמן שנקבעו מראש. ב-3 במרץ הודיע מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, המפרי אטקינס, כי לאסירים לא יינתן מעמד של שבויי מלחמה. ב-5 במרץ מת לפתע חבר הפרלמנט של מחוז פרמנה ודרום טיירון, פרנק מגווייר, מהתקף לב, ונקבעו בחירות מקומיות כדי להחליפו. ב-26 במרץ, השין פיין החליטו להריץ את סנדס כמועמד כדי להבטיח לו חסינות פרלמנטרית; מהלך דומה בוצע באותו מחוז ב-1955 עם אסיר הצא"ר פיליפ קלרק, שזכה ברוב הקולות אך נפסל על ידי בית-משפט.
מועמד הסוציאל-דמוקרטים אוסטין קורי ומועמד הלייבור נואל מגווייר ביטלו את התמודדותם כדי לא לפגוע בסיכוייו של סנדס, ויריבו היחיד שנותר היה נציג היוניוניסטים, הארי ווסט. בהצבעה שנערכה ב-9 באפריל זכה סנדס ב-30,492 קולות למול 29,046 שניתנו לווסט, ונבחר לפרלמנט. בתגובה להצלחתו נקבע תיקון לחוק שמנע מאסירים להתמודד בבחירות, אם כי זה לא חל עליו בדיעבד. הוא היה לצעיר מבין החברים בפרלמנט, אם כי מעולם לא יצא את הכלא ותפס את מקומו בו וגם לא הושבע לתפקיד. ב-21 באפריל 1981 הודיעה ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר כי לא תדון במצב האסירים עם חברי פרלמנט מאירלנד העצמאית, והצהירה: "איננו מוכנים לשקול מעמד מיוחד לכלואים המרצים את עונשם. פשע הוא פשע, הוא אינו פוליטי." ב-28 באפריל ביקר את סנדס שליחו המיוחד של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ג'ון מאג'י, וניסה לשכנעו לחדול מהשביתה. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן הודיע כי לא יתערב בענייני בריטניה אך מסר כי הוא "מודאג מאוד." באותו היום הודיע אטקינס כי "אם מר סנדס מעוניין להתאבד, זוהי בחירתו. הממשלה לא תכפה עליו טיפול רפואי".
בשעה 01:17 לפנות בוקר, ב-5 במאי 1981, מת סנדס לאחר שישים ושישה ימי צום. גל של מהומות התחולל בצפון אירלנד עם מסירת ההודעה. אריק ודזמונד גיני, אב ובנו שעסקו בהובלת חלב, מתו לאחר שרכבם נרגם באבני מתפרעים באותו היום והם התנגשו בקיר. למחרת, שיגרה הממשלה תגבורת של שש מאות חיילים לאזור. הפגנות פרצו ברחבי העולם; הקונסוליה הבריטית בגנט הותקפה על ידי המון זועם. איגוד הסוורים בחוף המזרחי של ארצות הברית הכריז על חרם בן 24 שעות על ספינות בריטיות. אליפות הבית הבריטית, שנועדה להיערך בצפון אירלנד באותו החודש, בוטלה משיקולי ביטחון. ב-7 במאי נקבר סנדס בבלפסט, בליווי משמר-כבוד רעול פנים של הצא"ר, ומאה אלף איש השתתפו בהלווייתו.
כלותאר השני
כלותאר השני (בצרפתית: Clotaire II, בלטינית: Chlotarius II; מאי 584 – 18 באוקטובר 629) ידוע בכינויים "כלותאר הצעיר" ו"כלותאר הגדול", היה מלך האימפריה הפרנקית מהשושלת המרובינגית בין השנים 613–629. כלותאר היה בצעירותו מלך נויסטריה ונשא בתואר של מלך פריז. לאורך חייו נאבק בנחלותיהם של בני אצולה אזוריים ואיחד את פרנקיה לכדי אימפריה מאוחדת. בשונה ממלכים פרנקים רבים אחרים, כלותאר נודע בכך שהיה פעלתן והיה מעורב רבות בענייני המדינה. הוא המלך הפרנקי היחיד, מלבד קרל הגדול, שנשא בתואר "הגדול".
אביו, המלך כילפריך הראשון מנויסטריה נרצח בעוד היה כלותאר בן פחות משנה ועל כן הוא הוכתר בתור מלך נויסטריה ומלך פריז אך בפועל היה נתון לשלטון העוצרות של אמו, המלכה האלמנה פרדגונד. לאחר מות אמו ירש כלותאר את חלק מסמכויות השלטון ובשנת 613, לאחר סדרת מאבקים ממושכים בבני משפחתו על ירושת שטחים הדיח את דודו, סיגברט השני, מכס העוצרות ואיחד את ממלכותיו עם בורגונדיה ושאר נחלותיו של סיגברט לכדי האימפריה הפרנקית.
כלותאר השלים את קוד החוקים הפרנקי ובשנת 617 הפך את מוסד המאיורדומוס לתואר שנושא אדם לאורך כל חייו, דבר שהחל להעלות את ההשפעה של התפקיד על גבי הסמכות של המונרך ובסופו של דבר הביא לכך שהמאיורדומוס הוא השליט בפועל של האימפריה הפרנקית. בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך נחלות אוסטרזיה במזרח פרנקיה ואת פפין הזקן (אבי השושלת הקרולינגית) למאיורדומוס.
רקע ועוצרות (584–592)
יציבות פנימית נשמרה עם ירושתו של כלותאר הצעיר אך יריבים מחוץ השתמשו בכך כהזדמנות להפיל את נויסטריה. כילדברט השני, מלך אוסטרזיה, מבין נכדיו של כלותאר הראשון ולשעבר יריבו הפוליטי המרכזי של כילפריך הראשון, השתמש במצב במטרה לפלוש אל תוך שטחי נויסטריה ולספחם לנחלותיו. ללא ההנהגה הצבאית והפוליטית של כילפריך נפלה נויסטריה לפלישה האוסטרזית. המלכה פרדגונד מצידה, לקחה עמה את אוצרות המדינה ונמלטה ביחד עם בנה כלותאר לעיר פריז, שם, בקתדרלה העירונית, ניתן להם מחסה מידי גונתרם, מלך בורגונדיה, שהייתה החזקה ביותר בנחלות הפרנקיות לצד אסטורזיה.
מלחמות נויסטריה (592–613)
לאחר שכבש את נויסטריה, כילדברט השני חילק אותה בין שני בניו, תאודברט השני ותאודריק השני. בשנת 592 נפטר גונתרם מלך בורגונדיה וירש אותו אחיינו כילדברט, שבאותה העת שלט על נויסטריה, אוסטרזיה ובורגונדיה. פרדגונד ביצעה סדרת ניסיונות כושלים להתנקש בחייו של כילדברט ולהוריש את נחלותיו לבנה כלותאר השני. תחת שלטונו של גונתרם, ניתנו לכלותאר השני ולאמו נחלות מינוריות בבורגונדיה. עם עלייתו של כילדברט לשלטון הוא הורה על פלישה לנחלות אלו. כילדברט השני היה אז בן שמונה בלבד, אך צבא תומכיו ותומכי אמו הצליח להדוף את המתקפה של כילדברט. הנחלות של כלותאר נותרו שלמות ומנקודה זאת והאלה לא הוציא כילדברט משלחות נוספות נגד כלותאר.
בשנת 595 נפטר כילדברט ונחלותיו חולקו בין שני בניו, כאשר תאודברט השני (הבכור) ירש את אוסטרזיה ובירתו בעיר מץ ותאודריק השני ירש את נויסטריה שבירתה באורליאן. כלותאר השני השתמש במותו של כילדברט כהזדמנות פז לכבוש את נחלותיו. ישר עם מותו של כילדברט יצא כלותאר בראש משלחת צבאית לכבוש את העיר פריז. עם כיבושה מונה למלכה של פריז. בסדרת מערכות צבאיות הצליח כלותאר השני לכבוש במהלך המשך השנה את נויסטריה מידי תאודריק השני. תאודריק, בתמיכת צבאו של אחיו, תאודברט, הורה לצבאו להתחיל במתקפת נגד שהביא להפלתו של כלותאר מהשלטון בנויסטריה במהלך שנת 600.
מלכות פרנקיה (613–629)
בשנים הבאות נותרו אסטורזיה ונויסטריה נחלותיהם של בני כילדברט ואלו היו במאבק ממושך נגד כלותאר ונחלותיו בצפון בורגונדיה. מאבקים אלו לא הביאו להתקדמות נרחבת במהלך השנים והמצב הגאו-פוליטי הסתכם בסטטוס קוו ממושך. בשנת 613 נפטרו שני האחים והיה על סיגברט השני, בנו של תאודריק השני, לרשת את אסטורזיה ונויסטריה יחדיו. עם ירושתו של סיגברט השני החל מאבק סמכות בין חצר המלוכה שתמך בטענתו לכתר לבין ברונהילדה מאוסטרזיה (אמו של כילדברט השני וסבתא רבתא של סיגברט) שטענה לכתר מצידה.
מאבק ירושה זה הסתכם במלחמה על ירושת הכתר. כלותאר ראה זאת כהזדמנות לרשת את הכתר של אסטורזיה ונויסטריה ויצא במערכה צבאית מרכזית שבמהלכה צלח בכיבוש שתי הממלכות הנפרדות ואיחודן תחת שלטונו. המשבר הפנימי בנוגע לירושת הכתר של אסטורזיה הוביל בסופו של דבר לכך שהצבא לא יכול היה להוות התנגדות ממשית להתקדמות כוחותיו של כלותאר השני. לאחר כיבוש אסטורזיה ונויסטריה השיג כלותאר השני את ההגמוניה על בורגונדיה שקודם לכן אחזו בה כילדברט ויורשיו. עם הכיבוש של אקיטן ללא התנגדות נרחבת, הצליח כלותאר לאחד את כל פרנקיה והיה הראשון לעשות זאת מאז סבו, כלותאר הראשון. באיחודה של הממלכה הוכתר כלותאר בתור מלך האימפריה הפרנקית החדש.
כלותאר השני נהנה לאורך כל שלטונו מהערצה רבה שבאה מצדם של כמרים ושאר אנשי הדת. לאורך שלטונו שמר על רכושה של הכנסייה במקומה ופעל ליישב סכסוכים דתיים כפי שנראה בצו פריז משנת 614. צו פריז כלל גם ויתורים שנתנו לידי האצולה האסטורזית ופעל להקים חוקי יסוד למערכת המשפטית שנועדו לשמור על תקינותה גם בעיתות של אי יציבות שלטונית ואף מלחמות אזרחים. הצו נכתב במקור על ידי מספר בישופים אשר נבחרו אישית על ידי כלותאר השני במטרה שרישומיהם יבוצעו כרצונו, פעולה שגררה אחריה קריאות אכזבה והתנגדות מצד הנהגת הכנסייה אשר פעלה להיות עצמאית לגמרי בפועלה.
כלותאר השני העביר כספים למיסיונרים אירים במטרה שיפיצו את הנצרות הקתולית באירלנד, הורה על בניית המנזר הנוצרי בלוסיול ושמר על יציבות השלטון באימפריה הפרנקית וויתר על התפשטות והתפתחות צבאית אל מעבר לגבולותיה. מאז שנת 613, שלטונו של כלותאר השני נודע בשגשוג ושלום יחסיים. כלותאר לא ביטל את החלוקה הפנימית של פרנקיה בין אקיטן, בורגונדיה, אסטורזיה ונויסטריה עם עלייתו לכס ושמר על ההפרדה המנהלית שלהן.
בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך אסטורזיה שהיה משני לו. באותה השנה מינה את פפין הזקן, אבי השושלת הקרולינגית, לתפקיד מאיורדומוס. הסמכויות של תפקיד מנהלי זה הועשרו לאורך שלטונו של כלותאר ובסופו של דבר הפך תפקיד המאיורדומוס לזה של שליטה בפועל של האימפריה הפרנקית, דבר שהיה מרכזי בעלייתה הסופית של השושלת הקרולינגית לשלטון בפרנקיה. כלותאר השני נפטר בשנת 629 ובנו דגוברט ירש אותו. שלטונו של כלותאר השני היה רב ערך להתפתחותה המדינית של פרנקיה לכדי ישות מאוחדת בעל ממשל ריכוזי.
ריק ומורטי - דמויות
ריק ומורטי היא סדרת טלוויזיה אמריקנית מונפשת למבוגרים משנת 2013, שנוצרה על ידי ג'סטין רוילנד ודן הרמון. גיבורי הסדרה הם ריק סנצ'ז, מדען אלכוהוליסט מבוגר ונכדו הצעיר מורטי סמית' המצטרף אליו להרפתקאות מוזרות ומסוכנות ברחבי היקום, וביקומים חלופיים. להלן רשימת דמויות מסדרת הטלוויזיה "ריק ומורטי".