cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GetItRight
הופעות חיות
ב-6 בדצמבר 2013 סיירוס ביצעה את "#GetItRight", יחד עם הסינגלים הקודמים שלה "We Can't Stop" ו-"Party in the USA", וכן גרסת כיסוי של "Summertime Sadness" של לנה דל ריי במופע הג'ינגל בל השנתי בלוס אנג'לס. ההופעה זכתה לתשומת לב תקשורתית לאחר שסיירוס ביצעה טוורק על רקדנית לבושה כסנטה קלאוס. היא גם ביצעה את "#GetItRight", יחד עם השיר "Wrecking Ball", בערב השנה החדשה בכיכר טיימס ב-31 בדצמבר. פרק בMTV Unplugged בכיכובה של סיירוס שידר לראשונה בMTV ב-29 בינואר 2014; היא ביצעה גרסה אקוסטית של "#GetItRight", לצד שירים נוספים מהאלבום. סיירוס ביצעה את השיר גם במהלך סיבוב ההופעות Bangerz Tour. ההופעה זכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים. במהלך ההופעה לבשה סיירוס בגד גוף מקושט באבני חן בצבעי אדום וכסף עם חולצה פתוחה עם נוצות תואמות ומגפיים אדומים. ההופעה הציגה את סיירוס על מיטה כחולה וורודה גדולה שרקדניות יצאו מתחתיה.
מיקומי שיא
"#GetItRight" הופיע לראשונה במקומות 125 ו-44 במצעד המוזיקה של דרום קוריאה ושירי הפופ הדיגיטליים של ארצות הברית בהתאמה.
אנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג
אנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Antoinette von Braunschweig-Lüneburg; 14 באפריל 1696 - 6 במרץ 1762), הייתה חותנתם של פרידריך השני, מלך פרוסיה ופרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
אנטוניטה נולדה בוולפנביטל ב-14 באפריל 1696 ללודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של אלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן וכריסטינה פרדריקה מווירטמברג. אחותה הבכורה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל הייתה אשתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואמה של הקיסרית מריה תרזה, ואילו אחותה שרלוטה כריסטינה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג הייתה כלתו של פיוטר הגדול.
ב-15 באוקטובר 1712 התחתנה אנטוניטה עם פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. הנישואים היו מוצלחים, ונולדו להם 13 ילדים. לאנטוניטה היו קשרים חמים עם סופיה דורותיאה, מלכת פרוסיה ובתה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, ובשנת 1733 התחתנו שתי בנותיה עם שני בניה של סופיה דורותיאה; אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן התחתנה עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1722–1780), התחתנה עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה. בשנת 1735 מת בעלה פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ובנה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל עלה לשלטון במקומו, וב-6 במרץ 1762 מתה אנטוניטה בביתה בבראונשווייג.
משפחתה
ב-15 באוקטובר 1712 התחתנה אנטוניטה עם פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
אלבום רמיקס
ישנם רמיקסים בהם משתתפים או מתארחים אמנים, פזמונאים וכדומה אשר לא השתתפו בשיר המקורי, כדוגמת השיר "Ain't It Funny" של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, אשר בגרסת הרמיקס "" שיצאה עבורו התארח הראפר ג'ה רול.
היסטוריה
אלבום הרמיקסים הראשון אשר זכה להצלחה עולמית היה You Can Dance, של הזמרת מדונה, שיצא בשנת 1987.
הישגים
נכון לשנת 2018, אלבום הרמיקס הנמכר ביותר בכל הזמנים הוא Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix של מייקל ג'קסון. אלבום הרמיקס הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים הוא You Can Dance של מדונה ואלבום הרמיקס הלטיני הנמכר ביותר בכל הזמנים הוא The Remixes של שאקירה.
רן יעקובי
רן יעקובי הוא דיפלומט ישראלי המשמש כשגריר בניו זילנד ושגריר לא תושב לאיי קוק, סמואה וטונגה מאז דצמבר 2020. לפני מינויו לשגריר בניו זילנד, כיהן יעקובי כמנהל המאבק באנטישמיות וזיכרון השואה במשרד החוץ הישראלי וכראש משלחת ישראל לברית הבין לאומית לשימור זכר השואה (2016–2020).
השכלה
יעקובי הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ולימודים אורבניים באוניברסיטת תל אביב. הוא סיים תואר שני בחקר ויישוב סכסוכים באוניברסיטה העברית בירושלים (2003). ולימודים נוספים בישראל, מלטה ופריז בנושאי מדעי המחשב, מדיה, דיפלומטיה וניהול. יעקובי הוכשר כמגשר ומוכר על ידי משרד המשפטים והנהלת בתי המשפט בישראל.
קריירה
ב-1994 הצטרף למשרד החוץ ומילא מגוון תפקידים במטה המשרד בירושלים ובאגפיו השונים, כולל אגף הכלכלה, תרבות, מדע, איחוד אירופי, דיפלומטיה ציבורית ובלשכת סגן שר החוץ.
ב-1996 מונה לסגן הקונסול הכללי בסאו פאולו, ברזיל.
בין 2003 ל-2007 שירת כסגן השגריר בסטוקהולם, שוודיה ובשנים 2010–2011 כיהן כראש תחום בכיר מדיני-ביטחוני במטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה.
בדצמבר 2020 היה לשגריר ישראל בניו זילנד. במסגרת תפקיד זה, חתם באוגוסט 2023 על כינון יחסים דיפלומטים עם ניואה, מדינת אי שמהווה חלק מממלכת ניו זילנד.
עיטורים
אות משרד החוץ הבולגרי (Golden laurel) הוענק לרן יעקובי על ידי נשיא בולגריה, רומן ראדב בעת ביקורו בישראל ב-2018, על תרומתו לקידום השלום וסיוע לבולגריה בהנחלת זכר השואה.
ציקלואלקאן
תכונות
ציקלואלקאנים דומים לאלקאנים הקוויים בתכונותיהם הפיזיקליות. טמפרטורות ההתכה, הרתיחה גבוהות יותר והצפיפות גדולה יותר אצל ציקלואלקאן מאשר באלקאן בעל אותו מספר פחמנים בשל שטח המגע הגדול בין המולקולות הגורם למשיכת ואן דר ואלס חזקה יותר. כך למשל בהשוואה בין ציקלוהקסאן להקסאן:
אנרגיית המתח strain energy
אטומי הפחמן בציקלואלקאן בהיברידיזציה sp3 ולכן זווית הקשר אמורה להיות 109° כבטטראדר. בטבעות של 3, 4 או 5 פחמנים הזווית חייבת להיות קטנה יותר (למשל 60° בציקלופרופאן בו נמצאים הפחמנים בקודקודי משולש שווה-צלעות). הסטייה הזו מזווית הקשר הטטראדרית גורמת לעלייה באנרגיה הפוטנציאלית וירידה ביציבות. המצאות אטומי המימן על פחמנים סמוכים בקונפורמציה סכוכה (eclipsed conformation) כלומר זה מול זה ("מסתירים" זה את זה בהיטל ניומן) גורמת אף היא לעלייה באנרגיה הפוטנציאלית. אנרגיית המתח (strain energy) הקרויה גם "מתח הטבעת" (ring strain) מחושבת מההפרש בין אנתלפיית ההתהוות של המולקולה לבין הערך המחושב מחוזק הקשרים. אנרגיית המתח הזו גבוהה ביותר בציקלופרופאן (הזווית הרחוקה ביותר מהזווית הטטראדרלית) ויורדת ל 0 בציקלוהקסאן בו בקונפורמציית "כיסא" המימנים אינם בקונפורמציית אקליפס והזווית בין קודקודי המשושה שווה לזווית הטטראדרית. בטבעות בעלות מספר פחמנים גדול יותר שוב נוצרת אנרגיית מתח בשל האילוץ לקונפורמציית אקליפס.
נימפית החורשף
נִימְפִית הַחֻרְשָׁף (שם מדעי: Vanessa cardui) הוא מין פרפר, מהנפוצים ביותר בכדור הארץ, המופיע גם ברחבי ישראל ברוב ימות השנה אך במספרים גדולים בעיקר באביב בעת נדידתו צפונה. צבעיו בגוני חום ושחור עם כתמים בולטים בצבע כתום עד כתום-אדמדם ונקודות שחורות ולבנות, ומוטת כנפיו היא כ-6 ס"מ. הוא ניזון מצוף, בעיקר מפרחים של בני משפחת המורכבים, החלמיתיים, הסרפדים, ולעיתים המצליבים.
השם Vanessa מקורו בלטינית ומשמעותו "של ונוס", השם נימפית בא מהמילה נימפה ומשמעותו אישה צעירה. "חורשף" הוא ארטישוק, ויחד עם קרדה ו-Carduus, מדובר בסוגי צמחים ממשפחת המורכבים, שבסביבתם נפוץ הפרפר. מין זה של פרפרים מכונה בארצות הברית גם "גבירה צבועה" או "הקוסמופוליטית".
מחזור החיים
הפרפר מעדיף חום יחסי ואזורים שבהם נפוצים צמחי הצוף שלו, והוא נמצא ב"הגירה" כמעט מתמדת בחיפוש אחר אזורי מזון חדשים. ההגירה היא בדרך כלל צפונה, אך לעיתים נראים בסתיו גם פרפרים המהגרים חזרה דרומה לקראת החורף. מנגנוני הניווט שלו נסמכים על השמש. מחזור חייו הוא כ-25–40 יום, מהם הוא במצב פרפר רק כשבועיים. ההגירה צפונה באביב מתרחשת לפיכך על פני כמה דורות (להבדיל מ"נדידה" בה הפרט עצמו חוזר למוצאו) מה שנקרא נדידה בין דורית. לפרפר כושר תעופה מרשים והוא מסוגל לעוף במהירות במשך שעות עשרות ק"מ ואף יותר, תוך שהוא נעזר ברוח.
כיוון שהפרפר בהגירה מתמדת הוא נאלץ להתרבות במהלכה. לרוב בשעות אחר הצהריים שומר הזכר (הפוליגיני) על תצפית ממקום נבחר, מגרש זכרים מתחרים (על ידי מעוף אנכי), ונותן לנקבות להיכנס לאזור. הנקבה עוזבת את מעופה באופן זמני כדי למצוא צמחים מתאימים להטלת הביצים. הביצה בצורת חבית, אורכה כ-0.6 מ"מ, צבעה ירוק בהיר, לאורכה צלעות אורך ולרוחבה חריצים דקים. אחרי כ-4–6 ימים הביצה משחירה, ולמחרת בוקע הזחל ומיד מקפל על עצמו את העלה כדי ליצור מחסה מקור ומטורפים. הוא אוכל את רוב העלה ואת שאר חלקי הצמח, ועובר משם לעלה מסתור חדש. בבקיעתו אורכו 1.7–2 מ"מ והוא בצבע חום עד אפור כהה עם ראש שחור מבריק. בשיא גודלו הוא באורך של כ-35–40 מ"מ, קוצני ובעל שערות קצרות על גופו.
לאחר כשבועיים עד שלושה מוצא הזחל מקום להתגלמות, בדרך כלל עצם קשיח כמו אבן או ענף, ונתלה עליו במהופך בצורה דמוית האות J בעזרת כרית קורים דביקה. במהלך כשבועיים עובר הגולם גלגול, והפרפר מגיח דרך המעטה הסדוק.
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, נתגלה כי הנימפית היא מין הפרפר בעל אורך הנדידה הארוך ביותר, ולא הדנאית האמריקאית כפי שהיה ידוע עד אז. השינוי בהבנת הדברים הגיע מכיוון שעד אז לא נלקח בחשבון שיש פרפרים שעושים חלק מהנדידה גם חזרה דרומה. תגלית זאת נעשתה באמצעות פיתוח מכ"ם המסוגל לאתר להקות פרפרים. בנוסף התגלה, שהנימפיות עפות בגובה של בין 100 ל-300 מטר, שם הן נעזרות ברוח, גבוה מספיק בשביל שלא ישימו לב לעובדה זו עד לאחרונה.
נדידה בתחומי ישראל
בסוף חודש מרץ, ולפעמים גם בתחילת אפריל עוברים בארץ ישראל עשרות מיליוני פרפרים בדרכם לאזורים שונים בעולם, כשמרביתם מגיעים מאזור חצי האי ערב ודרום אפריקה. ניתן לראות את הפרפרים מהנגב ועד אזור הצפון, בעיקר בסמוך לחוף הים. מישראל הם ממשיכים לקפריסין לאירופה ועד סקנדינביה.
בחודש מרץ 2019 חלפו בישראל כמיליארד פרפרים, זאת בעקבות חורף גשום במיוחד במדבריות ערב אשר הביא לצמיחה רבה, ולמזון רב לזחלים אשר יהפכו לפרפרים.
ערי גלס
בגרמניה
אריך גלס נולד בשנת 1897 בברלין בגרמניה תחת השם אריך גלס. במלחמת העולם הראשונה לחם ביחידת קומנדו וכטייס קרב בצבא הקייזר. למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן ובין השנים 1919-1920 בבית הספר באוהאוס בוויימאר אצל ליונל פיינינגר ויוהנס איטן. התמחה במיוחד בעבודות הדפסים בחיתוכי עץ ובלינולאום. למד גם בבית הספר הגבוה לאמנות "הוכשולה פיר קונסטארציהונג" בברלין, ככל הנראה אצל וילי ייקל ופיליפ פרנק. הצטרף לקבוצת "ריינלנד הצעירה" Junge Rheinland ונמנה עם ידידיו של האמן אלפרד קובין. אחרי שנת 1926 עבד אריך גלס כגרפיקאי עצמאי בוויימאר ובברלין. כמו כן עסק בהוראת ציור וגרפיקה. באותה תקופה יצירתו הושפעה ממקס ליברמן.
בשנים 1932-1933, בנסיבות המאבקים הפוליטיים הגורליים שעברו על גרמניה, פנה גלס יותר אל הציור המגויס, בעיקר הסאטירי. בשנת 1933 עבד גם כצלם עיתונות. אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1934 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו והתיישב בקיבוץ יגור.
בארץ ישראל
בארץ ישראל עיברת את שמו הפרטי לערי ונעשה מעורב כ"אמן של ההתיישבות העובדת". בכל התחומים שהיה מוכשר בהם: כצייר, גרפיקאי, מאייר וצלם. השתתף בתערוכות שאורגנו סביבה - בבית פבזנר בחיפה, בשנת 1940, בתערוכות שבמסגרת הקיבוץ המאוחד. כחבר ב"הגנה" בימי המאבק לעצמאות חזר להשתמש בניסיונו הצבאי וביצע טיסות לאיסוף מודיעין.
יצירותיו הוצגו בתערוכה "קומונה מחייכת" (2006). צילומים שיצר בעזרת אשתו, זיוה, על העיר העתיקה בעכו הוצגו במסגרת תערוכה "עשור לעכו" ב-1958.
חייו האישיים ומותו
מנישואיו לאשתו השנייה, סוזנה, נולדו שלושה בנים: מיכאל, יורם וראובן.
נפטר בחיפה בשנת 1973.
המעפיל
הַמַּעְפִּיל הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר. שנת ייסוד: 1938, שנת עלייה לקרקע: 1945. היישוב הוא חלק מהמועצה האזורית עמק חפר.
הקמת הקבוצה
קבוצת "המעפיל" נוסדה בשנת 1938 בחדרה. גרעין מייסדיו היו יוצאי השומר הצעיר בגליציה, פולין, גרמניה ואוסטריה, שקיבלו את הכשרתם במרחביה, בבית זרע ובמעברות. רוב חברי הקבוצה היו מעפילים ומכאן בחרו את שם הקבוצה. בחדרה עסקה הקבוצה בעבודות מזדמנות בפרדס ובבנייה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטמצם ייצוא פרי ההדר, וכך איבדו את עבודתם. חברי הקבוצה החליטו לנדוד בקבוצות כדי למצוא פרנסה, אך ב-1941 פקדה אותם מגפת טיפוס וקדחת. המגפה הביאה את הקבוצה לנטוש את חדרה, ולעבור למפרץ חיפה, לצד בית חרושת נעמן, שם התפרנסו מעבודות סבלות בנמל חיפה. לאחר המעבר, התאחדה הקבוצה יחד עם קבוצת "נחשונים" שישבה בקריית חיים, תחת השם "המעפיל".
אדמות היישוב
האדמות אשר עליהן הוקם הקיבוץ נרכשו בשנת 1932 על ידי יהושע חנקין מידי הכפר הערבי קאקון, שהיה מגדולי היישובים הערביים בשרון בזמנו. האדמות נמכרו כחלקות בודדות לבעלי מלאכה, לסוחרים ולאנשים שונים שרצו להשקיע את כספם בפרדסים. קוני האדמות התאגדו לשם הקמת משק הדרים מרוכז במקום, ובמסגרת ההכנות חפרו באר והקימו את שכונת "מרץ ב'" שהתעתדה ליישוב עם תחילת תנובתם של מטעי ההדרים שבמקום. אולם פרוץ מאורעות תרצ"ו הפך את התוכניות, מעט התושבים שהיו בשכונה נטשוה ופורעים מהכפר הסמוך קאקון השמידו את הצריפים המעטים והבאר שבמקום. בשנת 1942 רכשה הקק"ל את האדמות מידי הבעלים שלא חפצו בהן עוד, והוחלט למסור אותן לקבוצת "המעפיל".
העלייה לקרקע והשנים הראשונות
ב-2 בנובמבר 1945, יום השנה להצהרת בלפור, עלתה הפלוגה הראשונה לאדמות אלו במסגרת מבצע העלייה של שתים עשרה נקודות ההתיישבות. עם היתד הראשונה הצטרפה קבוצת גרעין מאנגליה וקבוצות השלמה מחברות נוער שהתחנכו במקום. בשנים הראשונות להקמתו המשק סבל קשות מקרבתו לכפר הערבי קאקון, וספג יריות, צליפות והטרדות בלתי פוסקות. במלחמת העצמאות החמיר המצב והקיבוץ סבל ללא הרף מהתנכלויות, יריות וצליפות שמנעו מהחקלאים לקצור את אדמתם עד כדי כך שנצרכו לקצור לאור הירח. מתוקף היותו היישוב המזרחי ביותר בעמק חפר, הקיבוץ שימש כבסיס לכוחות צה"ל בתקיפתם את הכפרים הערביים שנותרו בשרון. חומרת האירועים הביאה לפינוי ילדי הקיבוץ לחדרה עד שוך הקרבות, ומרבית העיסוק היה סביב הלחימה. חברי המעפיל שעבדו בשדות שימשו כסיירים לחטיבת אלכסנדרוני שהובאה כתגבורת על מנת להסיג את הכוחות הערביים שישבו על גדרות היישוב. גם לאחר כיבוש קאקון, המשיך הקיבוץ לסבול מהתקפות הנגד שביצעו העיראקיים. רק עם סיום המלחמה התפנה הקיבוץ לבניין המשק החקלאי בו.
Gonow GX6
Gonow GX6 הוא קרוסאובר המוגדר SUV, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית קבוצת GAC (שם רשמי: "Guangzhou Automobile Group Co., Ltd"), חברת בת של Guangzhou Automobile Industry Group אשר מיוצר משנת 2014 ועד היום בסין.
ייעוץ פוליטי
ייעוץ פוליטי הוא סוג של ייעוץ שמתמקד בעיקר בייעוץ וסיוע בניהול קמפיינים פוליטיים. אף על פי שהתפקיד החשוב ביותר של יועצים פוליטיים הוא לתפעל את מערכי תקשורת ההמונים של הפוליטיקאים, הייעוץ הפוליטי כולל פעילויות רבות אחרות, החל מחקר מתחריהם של המעסיקים, לניהול האסטרטגיה ולמאמצים לשכנוע הציבור לצאת להצביע.
יועצים פוליטיים משמשים לעיתים כאסטרטגים פוליטיים, המקדמים את בחירתם של מועמדים מסוימים או אינטרסים של קבוצות מסוימות. מטרה זו מושגת על ידי תכנון אסטרטגיות מסע הבחירות, ניהול אנשי הצוות, וארגון אירועים לפרסום מועמדים.
יועצים פוליטיים משמשים אנשי יחסי ציבור, אנשי מכירות ומנהלים. באמצעות שימוש באמצעי שיווק רבים, כולל פרסומות והודעות לעיתונות, המטרה הכללית של ייעוץ פוליטי היא לגרום לבוחרים להיות מודעים למצע המפלגה שלהם.
ייעוץ פוליטי בעולם
ככל שהייעוץ הפוליטי התרחב ברחבי העולם, החלו עיתונאים לציין את ההשפעה של ייעוץ פוליטי על מועמדים, מצביעים, נשיאים וממשלות של אומות שונות. יועצים פוליטיים אמריקאים ידועים כגון ג'יימס קארוויל, ג'וזף נפוליטן ודייוויד ה. סיירס שימשו יועצים בכמה קמפיינים פוליטיים ומייעצים לראשי מדינות ברחבי העולם. לדוגמה, נפוליטן שימש כיועץ של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, כמה מנשיאי ונצואלה, ואוסקר אריאס מקוסטה ריקה, ודיק מוריס ייעץ לקמפיין של פרננדו דה לה רואה לנשיאות ארגנטינה, חורחה באז'ה איבנייס לנשיאות אורוגוואי, למסע הבחירות של ויסנטה פוקס לנשיאות מקסיקו, ולקמפיין של רפאל טרוטמן לנשיאות גיאנה. יועצים פוליטיים רבים מאמריקה הלטינית הובילו גם הם קמפיינים פוליטיים מחוץ לארצם. דוגמה אחת לכך היא היועץ הפוליטי הברזילאי ז'ואאו סנטנה, שהוביל במקביל שלושה קמפיינים נשיאותיים מנצחים: דנילו מדינה ברפובליקה הדומיניקנית; הוגו צ'אבס בוונצואלה; וז'וזה אדוארדו דוש סנטוש באנגולה. האסטרטג הפוליטי הוונצואליאני ג'יי ג'יי רנדון (המתגורר בארצות הברית) הוכר גם הוא בעולם, על עבודתו בתור אסטרטג הראשי של הקמפיינים לנשיאות של חואן מנואל סנטוס בקולומביה, פורפיריו לובו סוסה וחואן אורלנדו ארננדס בהונדורס ואנריקה פניה נייטו במקסיקו, בין היתר.
בשל השפעתו המתרחבת של המקצוע ברחבי העולם, החלו להופיע יועצים פוליטיים גם בישראל. בין המפורסמים שבהם איל ארד, שסייע, בישראל, לבנימין נתניהו, לאריאל שרון ולאהוד אולמרט, ופועל גם ברחבי העולם; וטל זילברשטיין, שליווה מנהיגים דוגמת אהוד ברק, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו. כמו כן פועל בתחום משה קלוגהפט, שייעץ לנפתלי בנט ולתמר זנדברג, ולמתמודדים ברחבי העולם, למשל באוסטריה, בגאורגיה וברומניה.חלקם שימשו גם בתפקידים פוליטיים בעצמם, כמו מיכל שיר, חגי רזניק ורונן צור.
דייוויד פישר
דייוויד פישר (נולד כחיים דייוויד פישר בערך ב-1949) הוא אדריכל איטלקי-ישראלי שבסיסו בפירנצה, איטליה. הוא ידוע בתכנון המגדל הדינמי, גורד שחקים מסתובב שהוצע לבנייה בדובאי.
ביוגרפיה
פישר נולד בתל אביב-יפו, ישראל, בערך בשנת 1949. ב-1970 עזב את ישראל כדי ללמוד באוניברסיטת פירנצה. לאחר סיום לימודיו שימש כמרצה לארכיטקטורה והנדסת מבנים באותה אוניברסיטה.
קריירה
פישר השיקה את חברת Fiteco Ltd בניו יורק באמצע שנות ה-80, תוך שהיא מעורבת גם בפיתוח ובניית בתי מלון. הוא עיצב חדרי אמבטיה שהורכבו מראש לבתי יוקרה ולמלונות.
משתנה לתושבים. המגדל זיכה את פישר במקום ה-16 ברשימת ההמצאות הטובות ביותר של 2008 של מגזין טיים.
Lil Kim Season
Lil Kim Season (בעברית: העונה של ליל קים) הוא המיקסטייפ הרביעי של הראפרית ליל קים, אשר יצא ב-28 במרץ 2016 על ידי I.R.S Records.
רקע
על יציאת המיקסטייפ הכריזה קים לראשונה קודם לכן. כמה שעות לפניי יציאתו התראיינה קים למגזין בילבורד ואמרה כי היא התרחקה במשך תקופה מהמוזיקה בשביל לטפל בביתה אך כעת שהיר גדלה הרשתה לעצמה קים לחזור למוזיקה וטעה כי היא מה שהניעה אותה להמשיך לעשות מוזיקה.
ביקורות
המיקסטייפ קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה, תוך שחלקן היו שליליות וחלקן חיוביות. ג'ן יאמטו מ-"The Daily Beast" כתבה: "ליל קים ציינה שהיא מתכוונת לחזור בגדול ואספה לכך שיתופי פעולה אך לא בטוח שזה נראה כך".
סיווג נגיפים
סיווג נגיפים הוא תהליך שיום נגיפים, שיבוצם במערכת טקסונומית או חלוקתם לקבוצות על בסיס מאפייני יסוד.
סיווג נגיפים הוא תהליך בהתהוות, עקרונות לסיווג נגיפים נתונים במחלוקת, והצעות חדשות עולות תדיר. הסיבה לכך נובעת מכך שנגיפים הוא גופיפים לא חיים שחלק ממאפיינהם הכימיים דומים ליצורים חיים, ולכן הם אינם מתאמים למערכות הטקסונומיה הביולוגית הקלאסית.
נגיפים מסווגים בעיקר על בסיס מאפיינים פנוטיפיים, כגון מורפולוגיה, סוג הגנום, שיטת שכפול, מאכסנים, וסוג המחלה לה הם גורמים. מיון הנגיפים הרשמי נעשה על ידי הוועדה הבין-לאומית לטקסונומיה של נגיפים (ICTV). סיווג בולטימור עשוי לשמש לחלוקת הנגיפים ל-7 קבוצות על בסיס סוג הגנום ושיטת ההכפלה שלהם. שיום רשמי ומיון מסועף נעשים על ידי ה-ICTV. הוצע קטלוג של כל הנגיפים הידועים.
הגדרת מין
מינים הם יחידות הבסיס למיון ביולוגי. בעבר ה-ICTV אימצה את העיקרון שמין נגיפי הוא קבוצה פוליתטית (קבוצה שבין חבריה מאפיינים רבים משותפים אך לא כולם) היוצרת שושלת הכפלה ותופסת נישה אקולוגית מסוימת. ביולי 2013 שינתה ה-ICTV את ההגדרה של מין נגיפי: "מין הוא קבוצה מונופילטיות של נגיפים שמאפייניהם יכולים להיות מובחנים ממאפייני מינים אחרים על בסיס קריטריונים רבים". נגיפים הם ישיות פיזיות בעוד שמינים וטקסונים אחרים הם מושגים מופשטים.
מיון ICTV
הוועדה לטקסונומיה בין-לאומית של נגיפים החלה לפתח שיטה לשיום ולמיון בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, תהליך המתמשך עד היום.
ה-ICTV הוא הגוף היחיד המוסמך על ידי ההתאחדות הבין-לאומית לאגודות מיקרובילוגיות, ומטרתה לפתח, לשפר ולתחזק מערכת טקסונומית נגיפית אוניברסלית.
מערכת המיון חולקת מאפיינים רבים עם המערכת הקלאסית למיון אורגניזמים. אולם מערכת הנומנקלטורה שונה מאורגנזימים אחרים במספר נקודות.
אחד ההבלים הקטנים הוא שבמערכת למיון נגיפים, שמות הסדרות והמשפחות נכתבים בכתב נוטה, בשונה מהנהוג במערכות המיון של האצות והפטריות ומהקוד הבין-לאומי לנומנקלטורה זואולוגית.
מיון נגיפי מתחיל בטקסון Realm (תחום) וממשיך כך:
שמות המינים נגזרים, לעיתים קרובות, בתבנית שם מחלה + סיומת virus, לדוגמה: Ebolavirus מורכב מ: (גם שמות המינים בעברית מבוססים לעיתים קרובות על "נגיף" + שם מחלה. לדוגמה: נגיף הכלבת. נגיף + כלבת).
רוב משפחות הנגיפים אינם ממוקמות בעץ ההיררכיה הטקסונומית. נכון ל-2018 יש רק תחום (realm) אחד, 4 סדרות תחת טקסון ללא מקור, 46 משפחות תחת טקסון ללא מקור, ו-3 סוגים תחת טקסון ללא מקור.
סיווג בולטימור
סיווג בולטימור. מתבסס על בסיס סוג הגנום ושיטת ההכפלה.
סיווג הולמס
הולמס (1948) השתמש במערכת הנומנקלטורה הדו-שמית של קארולוס ליניאוס לשיום ולסיווג תחת הסדרה Virales ל-3 קבוצות על בסיס המאכסן:
מערכת LHT לסיווג נגיפים
מערכת LHT לסיווג נגיפים מבוססת על מאפיינים פיזיקליים וכימיים כגון סוג הגנום (DNA או RNA), סימטרייה, קיומה של מעטפת, קוטר הקפסיד ומספר הקפסומרים.
ביקורת על מערכת LHT
היו שמתחו ביקורת על המדעיות של שיטת LHT וטענו שהיא באה רק לפתור את הבעיה המעשית של נומנקלטורה וזיהוי, שיש בה מן השרירותיות, ושהיא אינה מביאה בחשבון קשרים אמיתיים בין חברי הטקסון.
העשור השני של המאה ה-19
העשור השני של המאה ה-19 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1810 והסתיים ב-31 בדצמבר 1819.
בעשור זה מספר תהליכים בולטים, כמו תחילת גל של דה-קולוניזציה באמריקה הלטינית והשתחררות מהאימפריות האירופאיות, וסיומן של המלחמות הנפוליאוניות בהפסד צרפתי וקונגרס וינה, שמגדיר מחדש את יחסי הכוחות באירופה, בניסיון לבלום את מגמת הליברליזציה שקידמה צרפת של אחרי המהפכה הצרפתית.
נחל אמציהו
הנחל מתאפיין בפיתולים שתוחמים אותם מצוקים גבוהים של תצורת חוואר הלשון.
שמו הערבי הקודם של הנחל הוא ואדי קוצייב. הוועדה לשמות עבריים בנגב, שהקים בן-גוריון לאחר "מבצע עובדה", העניקה לו במאי 1950 את שמו של אמציה מלך יהודה – שלפי ההשערה עבר כאן מסעו הצבאי לכיבוש ארץ אדום. בזכות אמציהו הוענקו לנחלים הסמוכים, והמתנקזים אליו, שמות בני משפחתו – נחל יואש, על שם אביו (שזכה בעוד נחל יואש, גם בהרי אילת), נחל יכליה, על שם אשתו, ונחל ירושא, על שם כלתו – אשת בנו עוזיהו.
לאורך הנחל, בעיקר בחלקו העליון, צומחים עצי שיזף גדולים, ולעיתים גם עצי שיטה סלילנית ושיחי אשלים המעידים על מי תהום עליונים. לאורך חלקו הדרומי של ערוץ נחל אמציהו גדלים שיחי רותם ועצי שיטה היוצרים יחדיו נוף סוואנה מדברי. הצל שמטילים ענפי השיטה מגן על היצורים החיים המתקיימים בסביבתה מפני קרינת השמש החזקה. העץ מהווה מחסה ומזון עבור בעלי חיים מדבריים כגון צבאים, ציפורים, לטאות ומכרסמים ומכאן חשיבותו האקולוגית הגבוהה.
בנובמבר 1948, במסגרת "מבצע לוט", לאחר שהשתלט על תחנת המשטרה בעין אל חוצוב (עין חצבה) עבר בנחל אמציהו כוח של צה"ל בדרכו לסדום שהייתה נצורה באותה עת ושחרר אותה. במרץ 1949 ירד כח של חטיבת גולני ממעלה עקרבים ועבר לא רחוק מהנחל בדרכו לכיבוש אילת, תוך חניית לילה במחנה הבריטי הנטוש בעין חצבה.
דנילה חוטולב
דנילה דמיטרייביץ' חוטולב (ברוסית: Данила Дмитриевич Хотулёв; נולד ב-1 באוקטובר 2002 באורנבורג) הוא שחקן כדורגל רוסי, המשחק בעמדת המגן בזניט סנקט פטרבורג.
מועדונים
הוא שיחק בבית הספר של מועדון הכדורגל גזוביק אורנבורג, בה שיחק אביו דמיטרי אנטולייביץ'. בהמשך המשפחה עברה לטוליאטי שבמחוז סמרה ושיחק באקדמיית קונופליוב.
נבחרת
הוא משחק בנבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19, כשאת הופעת הבכורה שלו בה ערך ב-18 באוגוסט 2017 והוא שיחק 12 משחקים.
היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף
היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף (בגרמנית: Heinrich XXIV. Reuß zu Ebersdorf; 22 בינואר 1724 - 13 במאי 1779), היה רוזן רויס-אברסדורף בין השנים 1747–1779.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-22 בינואר 1724 באברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף ולסופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף. שלא כמו אצל רוב שליטי אירופה, המספר הסודר שנוסף לשמו לא סימל שהיו כל כך הרבה שליטים עם השם הזה לפניו, אלא לפי המסורת, כל הגברים בבית רויס נקראו בשם היינריך, ומוספרו לפי סדר הלידה במשפחה באופן כללי. בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה.
בשנת 1747 מת אביו היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. למרות שהוריו היו מאמינים נלהבים של הכנסייה המורבית היינריך פחות התעניין בדת, ולא התעניין בפייטיזם כמותם.
ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים. ב-13 במאי 1779 מת היינריך באברסדורף, ובנו היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ג'ניפר ברטלט
ג'ניפר לוש ברטלט (14 במרץ 1941 – 25 ביולי 2022) הייתה אמנית אמריקאית. הייתה ידועה בציורים והדפסים ששילבו את האסתטיקה מבוססת המערכת של אמנות קונספטואלית עם הגישה הציורית של הנאו-אקספרסיוניזם. רבות מיצירותיה בוצעו על גבי לוחות פלדה קטנים, מרובעים ומצופים באמייל, ששולבו בצורת רשת ויצרו עבודות מונומנטליות.
ביוגרפיה
בארטלט נולדה בשם ג'ניפר לוש בשנת 1941 בלונג ביץ', קליפורניה, אחת מתוך מארבעה ילדים. אביה היה בעל חברת בנייה ואמה הייתה מעצבת אופנה שעזבה את המקצוע כדי לגדל את ילדיה. היא גדלה בפרברי לונג ביץ', קרובה מספיק לאוקיינוס כדי לפתח זיקה למים שתופיע שוב בעבודתה הבוגרת. היא למדה בקולג׳ מילס באוקלנד, קליפורניה, וסיימה תואר ראשון באמנות בשנת 1963. במהלך שנות הקולג' היא הכירה את אליזבת׳ מוריי שהפכה לחברתה למשך החיים. לאחר מכן עברה לניו הייבן ללמוד בבית הספר לאמנות ואדריכלות ייל בתקופה בה המינימליזם היה הסגנון הדומיננטי. היא למדה אצל יוזף אלברס, ג׳ק טוורקוב, ג'ים דיין וריצ'רד סרה וסיימה תואר שני באמנות בשנת 1965.
ברטלט תיארה את חוויית הלימודים בייל כהשפעתה הרחבה ביותר: "נכנסתי לחיי". בראיון שנערך בשנת 2005 עם הפסלת אליזבת' מוריי, היא מסרה רשימה זו של דברים שלדבריה חשבו עליה כסטודנטית בשנה הראשונה לאמנות:
בין ההשפעות המוקדמות של ברטלט היו הציירת ארשיל גורקי, פיט מונדריאן וסול לוויט.
לאחר שהתחתנה עם אד בארטלט, אז סטודנט לרפואה, בשנת 1964, היא עברה לעבודה בין מחוז סוהו בניו יורק לניו הייבן, שם לימדה באוניברסיטת קונטיקט. לאחר גירושיה בשנת 1972, עבר בארטלט לניו יורק והחלה ללמד במשרה מלאה בבית הספר לאמנות חזותית. בשנת 1983 נישאה לשחקן הגרמני מתייה קארייר, איתו ילדה את ביתם, אליס; הם התגרשו בתחילת שנות התשעים.
עבודותיה
ברטלט הייתה ידועה בעיקר בזכות ציוריה והדפסיה שבהם נושאים מוכרים - החל מבתים וגנים ועד לאוקיינוסים ושמים - בוצעו בסגנון ששילב אלמנטים של אמנות ייצוגית ומופשטת כאחד; ואכן, היא הגיבה שאינה מקבלת על דעתה את ההבחנה בין אמנות פיגורטיבית לאמנות מופשטת. לעיתים קרובות היא עבדה בצורה סדרתית או יצרה פוליפטיכות, ולעיתים קרובות היא תכננה מערכות שלטוניות שהנחו את הווריאציות בתוך קבוצת יצירות נתונה, שדרשו מאיתנו להתמקד ב"תפיסה, בתהליך, בהשפעה של שינוי פרספקטיבה - וכן הקפיצות המתרחשות במוחנו לא משנה כמה אנו רציונליים לחשוב שאנחנו". בסוף שנות השישים, בהשפעת עבודתו של ג'ון קייג', היא החלה להכניס אלמנטים מקריים ליצירתה.
פסטיבל יוצרים יוצאים
פסטיבל יוצרים יוצאים הוא פסטיבל שאורכו שבוע ונערך בחיפה משנת 2005 עד 2012.
הפסטיבל הוקם ונערך על ידי מועצת הנוער העירונית של חיפה, שהיא הגוף הרשמי והמייצג של בני הנוער בעיר, הפועלת תחת גלגל המועצות של מועצת התלמידים והנוער הארצית בבימויו והפקתו של גדי בכר. הפסטיבל התקיים בחודש מרץ, בהפקה גדולה וחגיגית על ידי מרכזי הנוער בעיר או על ידי להקות הנוער השונות בחיפה (מפגשים ברכס, להקת הנוער הלאומי, להקת הנוער הייצוגית של קריית חיים, הכרמלים ועוד). המופע התקיים באודיטוריום בשכונת מרכז הכרמל.
פסטיבל "יוצרים-יוצאים" היה יוזמה ייחודית לחיפה, שאפשרה לבני נוער וצעירים לבטא את עצמם במסגרת חיי התרבות בחיפה. את הפסטיבל יזמו רשות הנוער והצעירים בחיפה אשר לקחו חלק פעיל בהפקתו תוך רצון לפיתוח הכישרונות הצעירים בעיר במגוון תחומי האמנות: תיאטרון, שירה, גרפיטי, רוק, מחול, נגינה, צילום, קולנוע, פיסול ועוד. הפסטיבל נועד לעודד יצירה בקרב בני הנוער, לאפשר הכרה וחשיפה של כישרונות צעירים ולעלות את צריכת התרבות באזור. אירועי הפסטיבל כללו הפקות של נוער וצעירים, מופעים ותחרויות כישרונות צעירים בתחומים שונים.
במיוחד לפסטיבל נכתב והולחן על ידי רונן ויליאמס "שיר הפסטיבל" |1.
תחרויות הנערכות בפסטיבל
במסגרת פסטיבל התמודדו בני הנוער מרחבי חיפה במסגרת תחרויות שונות. למקומות הראשונים הוענקו פרסים כספיים ואף מלגות לימודים. התחרויות שהתקיימו בפסטיבל:
בית אליעזר
בית אליעזר היא שכונה הנמצאת במזרח העיר חדרה, היא שכונתה הגדולה ביותר ומונה כ-25,000 תושבים, נכון לשנת 2010.
היסטוריה
הקמת השכונה החלה בשנת 1951, עבור חיילים משוחררים, פועלים ועולים חדשים, והיא תוכננה במקור כיישוב בעל אופי חקלאי עם בתים צמודי קרקע שלצידם משקי עזר, עבור 1,300 משפחות, על שטח 2,500 דונם. התושבים הראשונים היו עולים מתימן, מרוקו ורומניה. באוגוסט 1952 הוחלט לקרוא לה על שמו של אליעזר קפלן, ששימש כשר האוצר הראשון של מדינת ישראל ונפטר ביולי 1952. בסוף 1952 היו בשכונה 450 משפחות והיא חוברה לראשונה לרשת החשמל. עם הקמתה סופחה השכונה לחדרה, למרות שבאותה עת לא היה בינה לבין המושבה הוותיקה רצף בנוי.
בהמשך הורחבה השכונה ונבנו בה שכונת נווה אליעזר ובשנת 1973 "שיכון יוגוסלבי", שהורכב מבתים מתועשים שהובאו מיוגוסלביה.
בשנות ה-90, בעקבות גל העלייה הגדול מברית המועצות, נבנה אזור נוסף בשכונה, הנמצא ממערב לרחוב יקותיאל אדם, המכונה כיום "בית אליעזר החדשה" - שכונה הכוללת בתי דירות של עד שלוש קומות, בה אוכלסו בעיקר עולים חדשים. בנוסף, בשכונה קוטג'ים דו-משפחתיים, בהם השתכנו משפרי דיור. שמות הרחובות בבית אליעזר החדשה קרויים ברובם על שם משפחות מייסדי חדרה.
באמצע שנות ה-90 נבנתה תת-שכונה הצמודה לבית אליעזר בצפונה שסמוכה לכניסה הצפונית לשכונה, ״אחוזת דניה״.
עד תחילת שנות ה-2000 לא היה רצף בנוי בין שכונת בית אליעזר לשאר חדרה. בקיץ 2000 אושרה הקמתה של שכונת "הפארק", בה 7,300 יחידות דיור, בשטח החקלאי שבין בית אליעזר לשאר חדרה.
בשלהי שנות ה-90 וראשית שנות ה-2000 נבנה במזרח בית אליעזר אזור בסגנון "בנה ביתך".
חינוך
עם הקמתה הוקם בשכונה בית ספר יסודי ממלכתי ובית ספר יסודי נוסף עבור חינוך ממלכתי דתי.
השכונה כוללת בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון המהווה שלוחה של תיכון חדרה. בשכונה קיים גם מתנ"ס בית אליעזר. מאז שנת 2009 קיים שבט בצופים בשכונה ״שבט אילן״.
תחבורה
בעבר הייתה השכונה מחוברת לחדרה באמצעות כביש אחד בלבד, אך עם התפתחות השכונה משנות ה-90 חוברו אליה צירי תחבורה נוספים. בשנת 2008 נפתח לתנועה כביש המחבר בין בית אליעזר ושכונת דניה לשכונת יוספטל שבעיר, ובספטמבר 2013 נחנך כביש בין בית אליעזר לשכונת ניסן המחבר את רחוב ביאליק ממערב לרחוב הפרדס במזרח, העובר דרך שכונת הפארק שהוקמה דאז. החל מ-2016 נבנה כביש ״דרך יוליאינה״, שיחבר בין בית אליעזר ושכונת דניה לרחוב צה״ל בכניסה הצפון-מזרחית של העיר. מפתיחתה, דרך יוליאנה מהווה צוואר בקבוק לרכבים בשעות הבוקר והערב. דרך נוספת המשמשת כהמשך לדרך יוליאנה היא דרך שיקמונה שמקטעה יהווה המשך וחיבור נוסף לשכונת בית אליעזר. לציין כי דרך יוליאנה נסללה על חלק מדרך רומית עתיקה שמוצאה מאנטיפטריס וסיומה- קסריה.
באוגוסט 2015 נחנך כביש שמעון פרס, המוביל מפאתי השכונה אל כביש 9, המחבר אותה לכביש מספר 4 (חיפה-תל אביב הישן) ולכביש 6, וכן ליישובי עמק חפר המזרחיים.
הפועל בית אליעזר
בשכונה פועלת קבוצת כדורגל, הפועל בית אליעזר, שבשיאה שיחקה בליגה א', הליגה השלישית בחשיבותה בכדורגל בישראל.
תוכניות בנייה עתידיות
ממזרח לשכונה מתוכננת בנייה של 6000 יחידות דיור המקודמות באמצעות הותמ"ל. לתוכנית הביעו התנגדות תושבי השכונה בתואנה של חוסר תשתיות לאכלוס אוכלוסייה גדולה ובשל פגיעה בטבע.
בנוסף לתוכנית הוותמ"ל מתוכנן לקום שדה תעופה במסגרת הוות"ל, דבר שיפגע באיכות חיי התושבים בשכונה המזרחית, יפגע במארג שמורת הטבע המשמשת כריאה ירוקה בין גן שמואל לעמק חפר ובירידת הערך הנדלני של בעלי הנכסים בשכונה.
לורנס ויינר
לורנס ויינר (באנגלית: Lawrence Weiner; 10 בפברואר 1942 – 2 בדצמבר 2021) היה אמן יהודי-אמריקאי שהתפרסם כנציג זרם האמנות המושגית שהתפתח בשנות ה-60 מן המינימליזם. יצירותיו שהיו משתמשות תכופות בטקסטים עם אותיות דפוס מוצבות תכופות על קירות בהקשר אמנותי של עיר או של נוף ומעבירים דרכם מסרים בעלי ממד הומניסטי, אוניברסלי ופוליטי. ויינר חילק את זמנו בעיקר בין ניו יורק ואמסטרדם.
ראשית חיים
לורנס ויינר נולד בשנת 1942 ברובע ברונקס של ניו יורק כבן לבעל חנות ממתקים יהודי. אחרי שסיים בגיל 16 את התיכון סטייווסנט עבד בעבודות שונות: על מכלית נפט, כסוור בנמל, בפריקת קרונות רכבת. למד פחות משנה במכללת האנטר ואחר כך טייל בטרמפים ברחבי צפון אמריקה. בדרך בנה מבנים קטנים אותם נטש בשולי הדרך.
הקריירה האמנותית
ויינר היה אוטודידקט. נחשב לאחד ממייסדי האמנות המושגית הפוסטמינימליסטית, לצד אמנים כמו דאגלס הובלר, רוברט בארי, ז'וזף קוסוט וסול לוויט.
ויינר החל בקריירה האמנותית שלו בימי שיאו של האקספרסיוניזם המופשט. בגיל 19 הציג את יצירתו הראשונה: Cratering Piece (חפץ מכתשי). זאת הייתה "יצירת פעולה" מורכבת מחומרי נפץ TNT שפוצצו בו זמנית בארבע פינות של שדה בעיר מיל ואלי על יד סן פרנסיסקו, במחוז מרין של קליפורניה. בהמשך בשנות ה-1960 המוקדמות יצר ויינר למשך שש שנים מספר מכתשים כאלה כפסלים אינדיבידואליים בעזרת פיצוצים בנוף הקליפורני. ב-1964 בניו יורק גילה האמן חוסר עניין הולך וגובר בציור כחפץ יחיד, וביצע שורת ציורים שחיקו את מוטיב אות הכוונון של הטלוויזיה. קרא להם "ציורי פרופלור" ויצר אותם בפורמטים ובטכניקות מגוונות מאוד. בתערוכה בגלריה של סת זיגלאוב בניו יורק ב-1964 תמחר אותם באותו מחיר. מה שעניין אותו הייתה האידיאה של ציור ולא הציור כחפץ.
הוא החל ליצור סדרת יצירות שבהן חוסר עניינו בחפצים בלט עוד יותר. אלו נקראו "Removals" (הסרות). "על מנת ליצור תמונה מתוך בד, הספיק לי לקחת מלבן, להסיר מלבן מתוך הבד, בדרך כלל בפינה, מה שנראה לי הכי נוח, אחר כך להעביר אותו בתרסיס צבע, ולשים עליו רצועה אחת למעלה ואחרת למטה.... אחר כך ביקשתי מהלקוח לבחור בצבע, בגובה, בממדי המלבן שגזרתי, מכיוון שאלו דברים ללא חשיבות אמיתית. עם שיטה חדשה זו התפקידים התבהרו: ויינר הציע מבנה והלקוח בחר בצורה הסופית של הציור.
בסוף אפריל 1968 הוזמן ויינר יחד עם רוברט בארי ועם קרל אנדרה להשתתף בתערוכה משותפת במכללת וינדהם בפאטני במדינת ורמונט. ויינר הציג "מהדקים, יתדות, חבל, דשא". הסטודנטים זעמו על אי הבנת הפסל והרסו אותו. ויינר קיבל בהבנה את תגובתם. הוא שם לב ששכח די מהר, במה החליף את החלקים ה"מוסרים".
כשסול לוויט ניסח ב-1968 את "הסעיפים על האמנות המושגית", גם ויינר שהחליט לא להעמיד את עצמו בעמדה דומיננטית, כתב "הצהרת הכוונות" משלו.
מכאן ואילך הציג ויינר, בלי שיהיה לא משנה, או את הפסל, שיצר הוא עצמו (או מישהו אחר) או את ה"מבע" (énoncé ) שלו. הטקסט המוצג על ידי ויינר איננו לדבריו ה"מבע" של מיזם, אלא הצורה הטקסטואלית של יצירות שכבר התגשמו. הטקסט הופך בעיני ויינר לצורה המיטבית, מכיווין שהיא היחידה המבטיחה ללקוח שיגשים מחדש או לא, את מה שתואר.
הטקסט הפך לחומר הגלם עצמו של העבודה של ויינר, וכל דבר שעליו ניתן להדביק טקסט הפך לכשיר להצגה בפני הקהל. ברוח הדברים האלה, הספר הפך אצל ויינר לאחד השיטות העיקריות להצגת עבודתו. בשנת 1968 יצר את ספרו הראשון "Statements" (משפטים), ספר קטן בכריכה רכה בן 64 עמודים ובו תיאור העבודות שביצע ויינר בעבר. הוא הוצא בהוצאה לאור לואי קלנר וסת זיגלאוב. ויינר השתתף בזירוקסבוק Xeroxbook שהוצא לאור גם הוא על ידי זיגלאוב בשנת 1968. החל מתחילת שנות ה-1970 המדיום הראשי של אמנותו היו העתקים על הקירות של ה"מבעים" שלו. עם זאת הוא עבד גם עם וידאו, קולנוע, ספרים, פסקולים, פיסול, מיצג, אינסטלציה ורישום יצירותיו מוצגות בגלריות לאו קסטלי בניו יורק ואיבון לאמבר בפריז. כיום הוא מיוצג על ידי גלריית מריאן גודמן
חיים פרטיים
במשך שלושים שנה התגורר לורנס ויינר עם אשתו לאליס ברחוב בליקר בניו יורק. מאוחר יותר עברו לדירה וסטודיו בווסט וילג'.
נפטר ב-2 בדצמבר 2021.
יצירות
(המרכז הלאומית לאמנויות ולתרבויות) בגרנובל (מונח) על נקודה קבועה (נלקח) מנקודה קבועה מס. 717 - אינסטלצית-קיר באותיות לבנות מאפוקסי שנקנתה בשנת 2000 על ידי ממשלת צרפת ונמצאת בפריז, בגני טווילרי
תערוכות
(ספר רישומים)
פרסומים
2012 : Brest, Zédélé éditions collection Reprint. (מהדורה ראשונה : ג'ק ונדלר, לונדון 1972.)
זאלאגרסג
זאלַאֶגֶרסֶג (בהונגרית: Zalaegerszeg; בגרמנית: Egersee; בסלובנית: Jageršek) היא עיר במערב הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובניה ואוסטריה, כ-220 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ מערבית לאגם בלטון. העיר ממוקמת על גדות הנהר זאלה, ומשמשת גם כבירת מחוז בשם זהה (מחוז זאלה).
היסטוריה
השם אֶגֶרסֶג מופיע בכתובים לראשונה ב-1293. ב-1266 בלה הרביעי, מלך הונגריה העניק את העיר לדיוקסיה של וספרם, והיא הפכה לנכס של הכנסייה הקתולית. המרחק בין אגרסג לווספרם גרם לכך, שלעיתים קרובות, מסי העיר לא הגיעו לבעלים אלא לידי משפחות אצילים מקומיים.
במאה ה-14 הייתה אגרסג העיר הגדולה באזור. בין 1368 ל-1389 היא שבה להיות עיר מלכותית לתקופה קצרה. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מעניק אותה למשפחת האצילים קניז'אי, שבעסקת חליפין מחזירים אותה לידי הדיוקסיה של וספרם, שתחזיק בה עד 1848. ב-1381 נבנתה בעיר כנסיית האבן הראשונה. ב-1421 קיבלה מעמד של עיר שדה עם זכויות יתר. כתוצאה מכך, האוכלוסייה בעיר גדלה בקצב מהיר ובמאה ה-16 היא הפכה למרכז מחוז זאלה דה פקטו.
ב-1530 התפתחות העיר נעצרה. בעלי האחוזות בסביבה, שניצלו את חולשתו של המלך, תקפו תכופות את העיר. העות'מאנים החלו להשתלט על חלקים מהונגריה. החל מ-1568 העיר בוצרה ונבנתה בה מצודה. העות'מאנים החלו לתקוף את העיר החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-16 אך לא הצליחו לכובשה. לאחר כיבושה של העיר קניז'ה בידי העות'מאנים, גדלה חשיבותה האסטרטגית של אגרסג, אך מצודתה נפגעה בשנת 1616 ואף נפלה לידי העו'תמאנים לתקופה קצרה ב-1664. אזרחי העיר סבלו לא רק מהקרבות אלא גם מנטל המיסים הכבד וממגיפות.
למרות מיקומה של אגרסג בפריפריה של המחוז, היא הפכה לבירתה במאה ה-18 משתי סיבות: א) ישיבות המועצה כבר נערכו בה עקב חשיבותה בתקופה העות'מאנית, ב) בניגוד לערים אחרות במחוז זאלה היא לא הייתה שייכת לאציל מקומי. בניין מועצת המחוז נבנה בין 1730 ל-1732 בסגנון בארוק, ובמשך תקופה ארוכה היה זה המבנה החשוב היחידי בעיר. ב-1760 נבנו כנסייה גדולה וקסרקטין. רוב אזרחי עדיין גרו בבתי עץ וטיט ועד 1826, בה החלו לבנות בתי מגורים מאבן, שריפות שפרצו מדי פעם כילו את בתי התושבים.
עד תחילת המאה ה-19 היו בעיר מעט מאוד סוחרים ובעלי מקצוע עקב משטר המיסים של הבישופות – בעלי העיר. גם הגירה מסיבית של יהודים לעיר בשנות ה-30 של המאה לא הביאה להאצת התפתחותה הכלכלית. מסיבה זו, למרות היותה העיר המרכזית מבחינה אדמיניסטרטיבית, לא הייתה לה חשיבות מבחינה כלכלית ותרבותית. ב-1870 איבדה זאלאגרסג את מעמדה כעיר וזכתה בה שוב ב-31 במאי 1885. ב-1890 היא חוברה לרשת מסילות הברזל של המדינה. ב-1895 נבנו בעיר מבני ציבור חדשים בתי ספר ובית חרושת ללבֵנים. למרות זאת, העיר פיגרה בתחומים רבים בהשוואה לערי המחוז האחרות.
החל מ-1920 שוב הורגשה תנופת פיתוח בעיר. נבנו תחנת הרכבת, בניין הדואר, בניין המשטרה ומבני ציבור נוספים. מלחמת העולם השנייה לא פגעה קשות בעיר. הפגיעה העיקרית הייתה סגירתם של 1,221 יהודי העיר בגטו ושליחתם לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ (ראה בהרחבה להלן בפסקה על השואה).
החל מ-1950 חלו שינויים משמעותיים בעיר. היא קיבלה מאפיינים של עיר תעשייה עם בניית בתי חרושת חדשים וגילוי נפט באזור. מחסור בדירות מגורים אילץ רבים מהעובדים שהגיעו לעיר להתגורר בכפרים הסמוכים. החל מ-1960 חל גידול מואץ במספר התושבים. הוקמו שכונות מגורים חדשות, ורבים מן הכפרים הסמוכים סופחו לעיר. בניגוד לערים אחרות בהונגריה, השינויים במשטר ב-1990 לא השפיעו עליה לרעה והיא המשיכה להתפתח.
עד סיום מלחמת העולם הראשונה
היהודים הראשונים התיישבו בעיר בתחילת המאה ה-18. ב-1820 נפתח בית ספר יהודי וב-1868 הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי. ב-1904 נחנך בית כנסת גדול ומפואר בנוסף לבית הכנסת הישן. אוכלוסיית היהודים גדלה מ-349 ב-1840 לשיא של 1,659 (כ-12.5% מכלל האוכלוסייה) ב-1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויסו 205 מחברי הקהילה לחזית. 33 מהם נפלו בקרבות.
בין שתי מלחמות העולם
בהתקפות הטרור הלבן שפרצו בשנים 1919 עד 1921, נרצחו עשרה מיהודי העיר. ביוני 1922, 215 מיהודי הקהילה כולל נשים וילדים, הוכנסו למחנה ריכוז והוחזקו בו בתנאים קשים. למרות העזרה שהקהילה ניסתה לתת להם, רבים מהם סבלו מקור ורעב בחודשי החורף הקרים. גם לאחר שהמחנה נסגר ב-1923, האווירה האנטישמית נמשכה בהנהגתו של הכומר המקומי יוז'ף מינדסנטי, שהפך לאחר מלחמת העולם השנייה לקרדינל ולארכיבישוף של הונגריה. למרות זאת, היהודים השתלבו היטב בחיי הכלכלה והמסחר בעיר. ב-1929 נמנו בעיר 188 סוחרים יהודים, 3 סיטונאים, 13 רופאים, 12 עורכי דין, 6 בעלי בתי חרושת, 3 מהנדסים, 41 פקידים, 17 פקידי ממשלה ובעלי מקצועות נוספים. בין המפעלים בבעלות יהודית היו מפעל לצביעת בדים, בית חרושת ללבֵנים וטחנת קמח ממוכנת.
השואה
ב-1941 כל הגברים היהודים בגיל גיוס גויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפייה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. רובם נהרגו שם. חלק מהמגויסים נשלחו לבור שבסרביה ולמקומות נוספים. במאי 1944, לאחר שהגרמנים פלשו להונגריה, כל יהודי זאלאגרסג יחד עם יהודי הסביבה רוכזו בגטו שהוקם ברובע הצוענים שבעיר בתנאי צפיפות קשים. בחודש יוני, כל הגברים שהיו עדיין כשירים, גויסו לפלוגות העבודה ורק זקנים, נשים וילדים נותרו בגטו. בין ה-15 ל-24 ביוני רוכזו 1,221 היהודים (375 משפחות) מהגטו בעיר יחד עם יהודי גטאות נוספים מהאזור בשני בתי חרושת ללבנים וב-5 ביולי הועלו כל 3,209 היהודים שרוכזו לרכבת ונשלחו לאושוויץ.
לאחר השואה
רק כ-100 יהודים ששרדו את מחנות ההשמדה ואת עבודות הכפייה שבו לעיר עם סיום המלחמה. הקהילה ניסתה להתארגן מחדש. ב-1947 הוקמה מחדש החברה קדישא ובאותה שנה נחנכה גם אנדרטה לזכר הנספים בשואה. ב-1949 מספר חברי הקהילה הגיע ל-196. אחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 רבים מיהודי העיר עזבו את הונגריה ומספרם בשנת 1962 ירד לכ-30. מבנה בית הכנסת הגדול נפגע במלחמה ובשנת 1960 העירייה רכשה אותו מהקהילה. המבנה שופץ ב-1983 ומשמש כיום כאולם קונצרטים וגלריה.
נתונים דמוגרפיים
===קבוצות אתניות===
ספורט
זלאגרסגי ט.א. היא קבוצת כדורגל מהעיר, מהוותיקות בהונגריה, שמשחקת בליגת העל ההונגרית. היא זכתה באליפות הונגריה בעונת 2001/02.
נעמה לזימי
ביוגרפיה
נעמה לזימי נולדה וגדלה במגדל העמק לאבי, מנהל בית ספר וסגן ראש העיר מגדל העמק לשעבר, ולאתי, בעלת עסק עצמאי לקוסמטיקה. היא בוגרת בית הספר המקומי 'רוגוזין' ועם תום לימודיה התגייסה לצה"ל. בשירותה הצבאי הייתה לזימי קצינה במשרד הביטחון ובהמשך סרן במילואים בפיקוד העורף. היא בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, ובוגרת התוכנית "מנהיגות בעולם היהודי" מאוניברסיטת חיפה. בהיותה סטודנטית שימשה סגנית יושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה, ובהמשך עבדה בהתאחדות הסטודנטים בתור מלוות אגודות סטודנטים.
פעילות סטודנטיאלית
במסגרת תפקידה כסגנית יו"ר אגודת הסטודנטים, השתתפה לזימי בפעילויות שונות, כמו איסוף סלי מזון והתנדבות במועדוניות נוער. המחאה החברתית של 2011 הייתה מפנה שדחף להגברת הפעילות האקטיביסטית והפוליטית של לזימי.
בהמשך קידמה קריטריון שמשנה את זכאותם של משרתי מילואים למלגה ל-21 ימי מילואים במקום 35 ואף השתתפה בדיון בוועדה בכנסת בנושא. קידמה תקנות ונהלים שיטיבו עם קהל הסטודנטים כמו מבנה מבחן זהה גם במועדי ב' וג', ומתן מועד ג' כאשר מבחנים שני קורסי מבוא מתקיימים ברצף. לראשונה צירפה את האגודה למאבק להעסקה ישירה בקמפוס.
פעילות חברתית וציבורית
בין המאבקים שהיא מזוהה עמם:
לזימי, בוגרת מחזור ב' של תוכנית 120 של מכון שחרית לטוב משותף, מזוהה עם פעילות המרכז הפמיניסטי בחיפה 'אשה לאשה' שבמסגרת שיתוף פעולה שלו ושל קרן ברל כצנלסון הנחתה תכנית בשם "נשים וכלכלה".
בהמשך, כחברת מועצה וחברת כנסת הובילה מאבקים חברתיים אשר נהיו מזוהים איתה, בפרט בתחום הדיור וזכויות העובדים.
קריירה פוליטית
בשנת 2016 שימשה יועצת פרלמנטרית של ח"כ שלי יחימוביץ'. בשנת 2017 הקימה את המרכז להכשרה מדינית ולפתרון הסכסוך "חזון" במסגרת ארגון "שלום עכשיו".
לזימי עבדה כיועצת תחום הצפון בקרן קיימת לישראל, וניהלה בעבר שיתוף פעולה בין הטכניון לבין המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה מטעם אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בנובמבר 2018, נחתם הסכם בין עינת קליש-רותם לראש מפלגת העבודה אבי גבאי, לפיו הוצבה לזימי במקום השלישי ברשימתה של קליש-רותם. בבחירות זכתה הרשימה בארבעה מנדטים ובראשות העיר, ולזימי נבחרה לחברת מועצת העיר.
לזימי נבחרה ליו"ר דירקטוריון חברת מוזיאוני חיפה, ולחברה בוועדות התכנון והבנייה, הביקורת והרווחה בעיריית חיפה. בנוסף, שימשה כחברה בדירקטוריון "שיקמונה" לדיור ציבורי.
פעילותה כחברת מועצה
לזימי דחפה להעסקתן הישירה של עובדות הניקיון בעירייה, כך שיועסקו בהעסקה ישירה ולא באמצעות חברות כוח אדם. על רקע משבר הקורונה, דאגה לזימי לתוספת תקציבית למוזיאוני חיפה, שבישרה את החתימה המתבקשת על הסכם קיבוצי לעובדי המוזיאונים לשיפור בתנאי העסקתם. היא הקימה את תוכנית "חממת האמנים", פרויקט קהילתי ראשון מסוגו בארץ, בו יגישו אמנים הצעות בתחומי האמנות ליצירה בקהילה וקידמה את חזון "עיר לכולן" שכבר החל להיות מיושם בתוכניות העבודה של מנהל החינוך ומחלקת הביטחון.
החלטה תקדימית שהובילה לזימי היא הנפקת תעודת משפחה לידועים בציבור, ללא קשר למינם. בכך נתנה מועצת העיר לראשונה תוקף להכרה בזוגות חד-מיניים כתא משפחתי. הישג משמעותי נוסף הוא השבת שטח מוזיאון העיר חיפה, שנמסר על פי הפרסומים לחברה הפרטית "נצבא" לבניית מלון ומנעה הפקעת אסורה של שטח ציבורי של כ-200 מ"ר.
יזמה והובילה את אירועי 60 שנה למרד ואדי סאליב חיפה, במסגרתם נערך אירוע ציבורי בשכונה והתקיימה תערוכה ראשונה מסוגה במוזיאון העיר חיפה.
הכנסת העשרים וארבע
בפברואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, נבחרה לזימי בפריימריז למקום התשיעי ברשימת מפלגת העבודה, שזכתה בבחירות בשבעה מנדטים.
כחברת כנסת הפכה מזוהה עם מספר מאבקים חברתיים: במרץ 2022 נמנתה חברת הכנסת לזימי עם חברי הכנסת שהגישו ליו"ר הכנסת התנגדות לצו המפחית את המס על הפירות והירקות.
לזימי ייסדה והצטרפה למספר שדולות, בהן: השדולה לאיזון חיי עבודה ובית בישראל, השדולה להצלת מפרץ חיפה, השדולה למיגור תאונות בניין ועבודה, השדולה לחיזוק מעמד הרשויות המקומיות, השדולה למיגור הנשק במרחב הציבורי, שדולת עובדות הצווארון הוורוד, השדולה לקידום שוויון בערים מעורבות ועוד.
בכהונת הכנסת ה-24, לזימי העבירה בקריאות שונות תשעה חוקים. ביניהם, תיקון חוק שיזמה והעבירה בקריאה שלישית – תיקון לחוק "דמי מחלה לחולי סרטן" שלפיו עובדים שחלו במחלה ממארת או במחלה שמצריכה טיפול בדיאליזה, ונעדרו מעבודתם לשם טיפול תקופתי או בדיקה, יהיו זכאים לקבל מהמעסיקים תשלום דמי מחלה כבר מהיום הראשון להיעדרות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, נבחרה למקום הראשון ברשימת המפלגה, וכך, שובצה במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת. מכהנת כיושבת-ראש הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים וחברת ועדת הכספים.
נבחרה לרשימת "40 מתחת ל-40" לשנת 2022 על ידי אתר "אייס".
חיים אישיים
באוגוסט 2023 כתבה לזימי שהיא עוברת עם משפחתה לחולון, לאחר שנים רבות בהן התגוררה בשכונות קריית אליעזר והדר בחיפה. היא נשואה לאברהם (אבי) מוטהדה, מורה בבית ספר תיכון, זוכה פרס שרת התרבות על ספר ביכוריו. מוטהדה חוקר את יהדות איראן באוניברסיטת חיפה והיה בעבר חבר במועצה האזרחית של מפלגת ש"ס. לזוג שני ילדים.
הטור של בריטניה
הטור של בריטניה (באנגלית: Tour of Britain; שם רשמי: OVO Energy Tour of Britain) הוא מרוץ אופני כביש שנערך בבריטניה משנת 1945 ומאז שמו והמתכונת שלו השתנה מספר פעמים. המרוץ הוא בדרג 2.פרו בסבב ה-UCI ProSeries, וביסס את מעמדו כמרוץ הקטעים הבכיר ביותר בבריטניה.
היסטוריה
המרוץ החל בשנת 1945 במתכונת חובבנית, אז ניצח בו רוברט באטו הצרפתי. המרוץ החליף את שמו פעמים רבות, הוא נקרא בשם "ברייטון–גלאזגו" בשנים 1946–1952 בשל המסלול שלו שהתחיל בברייטון והסתיים בגלאזגו.
נעמה לזימי
חיים אישיים
לזימי מזדהה כ"פמיניסטית, סוציאל-דמוקרטית, מזרחית ומסורתית".
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
הטור של בריטניה
היסטוריה
ב-1958, חברה של שיווק, בקרת ייצור והפצה של חלב נכנסה כספונסרית החדשה של המרוץ. בעקבות כך המרוץ נקרא "Milk Race" משנת 1958 עד שנת 1987. בחלק מהשנים התקיים המרוץ פעמיים בשנה, כשלעיתים אחת הגרסאות הייתה חובבנית והשנייה חצי מקצועית. המהדורה המקצועית הראשונה של המרוץ התרחשה ב-1987 תחת השם "Kellogg's Tour", המרוץ נוצח על ידי ג'ואי מק'לאפלין המקומי. המרוץ המשיך להתקיים בגרסה המקצועית שלו בשם זה, עד 1998–1999, כשבשנים אלו נקרא "PruTour".
לאחר שלא התקיים בשנים 2000–2003, חזר המרוץ בשנת 2004 לפעילות וכלל הפעם רק את המרוץ המקצועני. ב-2014, עלה לדרג ה-HC בסבב האירופי של ה-UCI, ב-2020, הפך המרוץ לחלק מסבב ה-UCI ProSeries, שהחליף את סבב ה-HC. משנת 2017 עד היום ספונסר המרוץ הראשי היא חברת "OVO Energy".
קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג
קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג (בגרמנית: Karoline Ernestine von Erbach-Schönberg; 20 באוגוסט 1727 – 22 באפריל 1826), הייתה סבתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, וסבתא רבתא של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, לאופולד השני, מלך הבלגים ופרננדו השני, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה
קרולינה ארנסטינה נולדה ב-20 באוגוסט 1727 בגדרן שהשתייכה לרוזנות שטולברג-גדרן, לגאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ולפרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, בתם של לודוויג כריסטיאן, רוזן שטולברג-גדרן וכריסטינה, נסיכת מקלנבורג-גיסטרוב.
ב-28 ביוני 1754 התחתנה קרולינה ארנסטינה עם היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף, ממנו נולדו לה 7 ילדים. בשנת 1779 מת בעלה היינריך, ובנה היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו. ב-22 באפריל 1796 מתה קרולינה ארנסטינה בביתה באברסדורף.
משפחתה
ב-28 ביוני 1754 התחתנה קרולינה ארנסטינה עם היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
העוגן
העוגן (הָעֹגֶן) הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השייך למועצה אזורית עמק חפר.
היסטוריה
גרעין קיבוץ העוגן נוסד בשנת 1939 על ידי עולים יוצאי צ'כוסלובקיה. הגרעין שהה כ-8 שנים במחנה ליד גן חיים, על הדרך בין כפר סבא לרמת הכובש. בשנת 1944 מנה הקיבוץ 137 נפש, בהם 17 תינוקות. באוגוסט 1945 הצטרפו לקיבוץ 10 מגולי מאוריציוס.
הקיבוץ עלה על הקרקע ב-28 באוגוסט 1947. מקור השם סמלי: "הטלנו עוגן במולדת". לקיבוץ הייתה חשיבות בתקופת מלחמת העצמאות שפרצה כמה חדשים לאחר מכן, בהיותו נקודת משמר על כביש השרון, שהיה אחד מעורקי החיים החשובים של היישוב היהודי דאז.
מפעלים
בשנותיו הראשונות הקיבוץ הקים מפעל לחידוש צמיגים ועבודות גומי. לאחר קום המדינה הורחב הייצור לצינורות וצמיגי אופניים והוקמה מעבדה למחקר ופיתוח. הקיבוץ היה הבעלים של מפעל "העוגנפלסט" המייצר יריעות PVC, המשמשות בין היתר לאיטום בריכות מים וגגות, לריצוף, לציפוי דלתות פלדה ופרופילי אלומיניום לחלונות, ועוד. בדצמבר 2021 נמכר המפעל לחברת קאפ הגרמנית 150 מיליון ש"ח, מהם קיבל הקיבוץ 63 מיליון ש"ח על חלקו בבעלות.
ב-1984 הוקם בקיבוץ אולפן הקלטות.
מערת אקאין
מערת אקאין (בספרדית: Cueva de Ekain, בבסקית: Ekaingo leizea) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית חבל הבסקים בצפון ספרד. מערת אקאין היא חלק מהאזור הפרהיסטורי של, והתגלו בה ציורי מערות המשויכים לתרבות המגדלנית של התקופה הפלאוליתית העליונה. ביולי 2008 נכללה המערה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
מיקום ומקור השם
מערת אקאין שוכנת בגבעה באותו שם, במועצה העירונית דבה ובעמק גולציבר (Goltzibar), נחל השייך לאגן הניקוז של הנהר, כ-1,500 מטרים מהעיירה ססטואה (Zestoa). הנחלים גולציבר ובליוסורקה (Beliosoerreka) מתמזגים מול פתח המערה ויוצרים את הנחל ססטריין (Sastarrain), הזורם לאורולה הסמוך.
בהתחשב בשבריריות הציורים וכדי להבטיח את שימורם, הוקם בססטואה בסמוך למיקום המערה המקורית העתק מדויק של המערה והציורים במבנה המכונה אקאינברי (Ekainberri), "אקאין החדשה" בבסקית.