cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המיספירה
חצי הכדור המערבי
חצי הכדור המערבי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת ממערב לקו גריניץ', שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ועד לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי. את חצי הכדור המערבי משלים חצי הכדור המזרחי. באופן פחות פורמלי, אך מקובל יותר, חצי הכדור המערבי הוא כינוי לחלקו של כדור הארץ הכולל את יבשת אמריקה וסביבתה ("העולם החדש"), כפי שנעשה, למשל, בשמו של מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני. במשמעות זו מוּצאים מהביטוי האזורים שבשוליו: חלקים של אירופה ואפריקה שנמצאים בשוליים המזרחיים, חלקים של אסיה שנמצאים בשוליים המערביים ואנטארקטיקה הנמצאת בשוליו הדרומיים.
להבדיל מחצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי, המופרדים זה מזה על ידי עצם גאוגרפי מהותי, קו המשווה, קו האורך 0°, המפריד בין חצי הכדור המערבי לחצי הכדור המזרחי, הוא קו שרירותי שנקבע כך שאירופה במרכז.
חצי הכדור המזרחי
חצי הכדור המזרחי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת מזרחית לקו גריניץ' שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ומערבית לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי. חצי הכדור המזרחי כולל את היבשות: אירופה, אסיה, אפריקה, ואוקיאניה. חלק זה של כדור הארץ מכונה גם העולם הישן.
המיספרות נוספות
לפי חלוקה זו שש שביעיות מסך שטח היבשה על פני כדור הארץ נמצאים בהמיספירה היבשתית לעומת שביעית בלבד בהמיספירה הימית. אף על פי שההמיספירה היבשתית כוללת את מירב השטח היבשתי האפשרי במחצית נתונה של כדור הארץ, עדיין תופסת היבשה רק 49.5% מסך שטחה של המיספירה זו.
חבקוק
חֲבַקּוּק היה אחד מנביאי המקרא, מתקופת הבית הראשון. נבואותיו של חבקוק מצויות בספר חבקוק בן שלושת הפרקים, שהוא אחד מספרי תרי עשר, והן עוסקות בשאלת צדיק ורע לו על רקע עלייתם של הכשדים – הם הבבלים.
חבקוק הנביא
כמעט דבר אינו ידוע על חייו האישיים. בניגוד למצוי אצל כמה נביאים אחרים, לא נמסר בספר על זמנו, מקומו או שם אביו. על כך כתב ראב"ע: 'הנביא הזה לא ידענו דורו ולא משפחתו'.
שמו
השם חבקוק מופיע פעמיים בספר חבקוק, ואף לא פעם אחת מחוצה לו. כמו כן, לא ידוע על תנא או אמורא בשם זה. לפי המחקר, מקור השם הוא כנראה בשמו של צמח ריחני שנקרא באכדית "Khabbaququ". המילה איננה מתועדת במקרא אלא בשם פרטי זה.
וילהלם גזניוס זיהה את שם הנביא עם הצמח הידוע בתימן בשם 'חבַקבַק' שהוראתו: 'ריחן (סוג)-אמריקאי' (למרות שמו, מקורו מאפריקה המשוונית)
ספר חבקוק
בשלושת הפסוקים הבאים (א', ב' - ה') מעלה חבקוק שאלות קשות כלפי השמים לגבי און, שוד וחמס, אך ללא ציון סיבה כלשהי וללא הסבר מהי הרעה שבשלה הוא זועק. על פי פירוש רש"י לספר ישעיהו, ישעיהו התנבא על חבקוק, שעתיד "לריב את יוצרו" ולזעוק כלפי שמים על העוול שיראה. בהמשך (א', ו' - י"א) הוא עובר לתיאור הצבא הבבלי, כיבושיו ועוצמתו, ואז (א', י"ב - י"ז) הוא שואל מדוע מצליחים הבבלים ואלוהים לא מתערב:.
בתחילת פרק ב' מתאר הנביא את תשובת ה' לשאלותיו:. ה' מספר לחבקוק שבסופו של דבר (גם ) ינצח הצדק,. הכשדים, שבעבר כבשו את העולם ושלטו בו, יהיו למשל ומליצה בפי הגויים שנכבשו. כאן מתחיל הנביא בתיאור משלי הלעג של הגויים, הנאמרים בצורת שירת-אבל אירונית בת חמישה בתים, שכל בית בה מתחיל במילת הקריאה 'הוֹי'. הבתים הראשונים עוסקים ברשעים שייענשו, כאשר דבריו מכוונים לכשדים שנהגו ברוע ורשעות כלפי העמים שכבשו. הבית האחרון (וגם הפסוק האחרון של הבית הרביעי, י"ח, שנראה כאילו איננו נמצא במקומו הטבעי, שנמצא לאחר פסוק י"ט) לועג לעבודת האלילים:.
פרק ג' (מזמור חבקוק או תפילת חבקוק) הוא מזמור הדומה מאוד במבנהו, תוכנו וצורתו למזמור תהילים, ונפתח בכותרת:. השימוש במילה 'סֶלָה' שלוש פעמים במזמור מחזק את הקשר למזמורי התהילים, בהם מופיעה מילה זו פעמים רבות; מזמור זה הוא המקום היחיד בתנ"ך מחוץ לספר תהילים שבו מופיעה המילה.
למזמור ארבעה חלקים:
חלקו הראשון הוא תיאור של עוצמת ה': מתואר כי אלוהים בא מדרום (תימן) ומלווים אותו שני בני לוויה (דבר ורשף), ובחלקו השני נקמתו בגויים הרשעים:.
באפילוג מתואר מצב של בצורת:. חלק מהפרשנים מניחים כי מדובר בארבה (הוא המוזכר בפסוק הקודם) שגרם לבצורת, אולם לא ניתן לקבוע בוודאות.
מיקום בתנ"ך וחלוקה
ספר חבקוק הוא הספר השמיני מתוך שנים עשר בקובץ תרי עשר שבנביאים. הוא מורכב מחמישים ושישה פסוקים, שחולקו לשלושה פרקים. בחלוקה היהודית של התנ"ך לסדרים, מהווה הספר את הסדר הי"ג של התרי עשר, וזה מחולק לתשע פרשיות, שש פתוחות ושלוש סתומות. מבחינה תוכנית (ראו לעיל) מחולק הספר לשלושה חלקים עיקריים: שאלתו-זעקתו של חבקוק כלפי שמים (פרק א'), תשובת ה' (פרק ב'), ומזמור תהילה, הודיה ושבח לה' (פרק ג').
זמנו של הספר
בספר עצמו לא נמסר לנו שמו של המלך שבחייו התנבא חבקוק, ועובדה זו נותנת פתח לדעות רבות בנושא. בית האחיזה העיקרי הנמצא בידינו הוא הזכרת הכשדים בספר (א', ו') ותיאור צבאם באופן חי וציורי – – אך דבר זה, מסתבר, לא נותן בידינו את האפשרות לקבוע במדויק את זמנו של חבקוק. לשונו של הספר מצביעה על זמן יחסית קדום, אך לא ניתן לקבוע על פיה הערכה בדיוק סביר של התקופה.
סגנון
סגנונו של חבקוק הוא ארכאי אף לתקופתו, ורבים בו הביטויים העתיקים והשימוש בשיטות פיוטיות עתיקות. כפי שהוא משתקף בספר, הסגנון מתאפיין בכמה מוטיבים בולטים, ובהם:
.
בנוסף, ישנן גם הקבלות למקורות חוץ מקראיים. בשירת אוגרית (AB III) יש תיאור לאויב מוכה, הדומה לתיאור בחבקוק ג', י"ג:.
גם סוסים ומים (וגם דגים) חוזרים כמה פעמים לאורך הספר בהזדמנויות שונות.
בעיית אחדותו של הספר
חלק מחוקרי מקרא סבורים שהספר איננו יצירה אחידה של נביא אחד, אלא מורכב מבסיס שעליו הוטלאו טלאים. מאידך גיסא, רואים מספר חוקרים בספר מעשה כפיו של אדם אחד.
לטענתם של המצדדים באי-אחדותו של ספר, אפשר להסיק מן הבלבול שבין פסקאות הספר (לאחר תיאור הכשדים ונפילתם מגיע שוב תיאור עושק ועיוות הדין, בפרק ב') את ההרכבה של מספר קטעים כתובים שונים (שנעשתה באופנים שונים, על פי שיטתו של כל מבקר). למשל, היה מי שטען כי תיאור הכשדים איננו מקורי, אלא תוספת מאוחרת - והיה גם מי שהסיק מכאן את ההפך: דווקא תיאור הכשדים הוא מעשה ידיו של חבקוק, ואילו תיאורי המשפט המעוות והזעקה הם הרחבות שנעשו בידי אנשים אחרים. היו גם מי שפקפקו בשייכותו של המשא בפרק ג' לחבקוק, למרות הכתובת הבאה בראשו.
בנוסף, היו שהציעו פתרונות אחרים לבעיה זו, שאינם פוסלים את האפשרות שנכתבו בידי חבקוק עצמו. כך, על פי גישה אחת הספר הוא כולו יצירה אחת, אך הסדר הפנימי שובש באופן כלשהו, או שחלקים נוספו מאוחר יותר בידי חבקוק עצמו.
המצדדים באחדות הספר טוענים כי הוא מתאפיין בעקביות לשונית, סגנונית ורעיונית לכל אורכו.
מקומו של ספר חבקוק בנצרות
לספר חבקוק יש מקום מרכזי בתאולוגיה הנוצרית ובמיוחד אצל שאול השליח. אחד הרעיונות המרכזיים בברית החדשה הוא שאין בקיום מצוות התורה כדי להביא ישועה לאדם, אלא האמונה באלוהים היא המצדיקה את האדם בפני האלוהים. הרעיון הזה מתבטא בין היתר בציטוט מספר חבקוק:. הפסוק הזה מפורש בברית החדשה בכך שאדם מוצדק על ידי אמונתו ולא על ידי מעשיו. מעשים של קיום מצוות שאינם מגובים באמונה אין בהם ערך. הפסוק מצוטט שלוש פעמים בברית החדשה:
מרטין לותר, מייסד הרפורמציה בנצרות, מספר שקיבל התגלות שמימית מתוך קריאת הפסוק ״צדיק באמונתו יחיה״ כפי שמופיע ברומים 1: 17. הפסוק הביא אצלו להבנה לגבי מהות האמונה באלוהים והכרה שהכנסייה הקתולית מחטיאה את מטרת הנצרות.
חבקוק במסורת היהודית
על פי אחד המדרשים (ראו למשל, ספר הזוהר, מ"ד, ב') היה חבקוק בנה של האשה השונמית מתקופת אלישע (ספר מלכים ב', ד'). על פי מסורת זו, השם הייחודי "חבקוק" נובע מחיבוקו של הילד על ידי אלישע הנביא ואמו. מסורת סותרת לזו הובאה בסדר עולם רבה, ועל פיה חי ופעל חבקוק בימי מנשה המלך, מאות שנים לאחר מכן.
תפילת חבקוק מוזכרת בחז"ל כדוגמה לתפילה תובענית (תפילתו של חוני המעגל הושוותה לזו של חבקוק, כזו המשיגה את מטרתה:
את רעיונו המרכזי של חבקוק סיכמה האמרה התלמודית הבאה:
בסיפור החיצוני בל והתנין מוזכר חבקוק כמי שהציל את דניאל – ואם כך הוא בן אותה תקופה. שם גם מצוין שם אביו, יהושע, ומסופר עליו שהוא שייך למשפחת לויים, מה שכבר הזכרנו לעיל.
במסורת של יהדות אתיופיה שמור לחבקוק מקום של כבוד, והוא נזכר פעמים רבות בתפלתם. בקרב יהודי אתיופיה מסורת עתיקת יומין, ולפיה שמו של אביו של חבקוק היה דקר.
קבר חבקוק
קבר המיוחס לחבקוק מצוי בשלושה מקומות בעולם: בשני מקומות בישראל, ובמקום אחד באיראן, בעיירה בשם טוסרקאן (הקרובה לעיר המדאן).
פשר חבקוק
באמצע המאה ה-20 התגלו במדבר יהודה מגילות מדבר יהודה, ובהן גם "פשר חבקוק" – חיבור מתקופת בית שני, המהווה מעין מדרש על ספר חבקוק. לפי הפשר, הכשדים הם ה"כתאיים" (או "כתיאים"). על פי חוקרים בני זמננו התכוונו כותבי המגילות לצבא רומא העתיקה. הפשר מספר על "כוהני ירושלים האחרונים" טרם השתלטות הרומאים, ועל המאבק בין "מורה הצדק" לבין "הכהן הרשע", דמויות אשר לא ברור מי הן בוודאות, אם כי הסברה היא שהראשון הוא מנהיג ומייסד הכת שבה התחבר הפשר והשני הוא המנהיג האזרחי של יהודה באותה תקופה, שאליו התנגדה הכת. הפשר רואה ב"מורה הצדק" נביא שהבין את דברי האל לחבקוק טוב יותר מחבקוק עצמו, ומספר על מרדף של הכהן הרשע אחרי מורה הצדק למדבר, על-מנת לכפות עליו לציין את יום-כיפור על-פי לוח-שנה אחר. פרטי-מידע אלה מתקשרים לפרטים אחרים הידועים לנו על תקופת בית שני, דוגמת הביקורת של כת מדבר יהודה על הנעשה במקדש כפי שמופיע בספר ברית דמשק ובמגילת מקצת מעשי התורה, והפולמוס על לוח השנה במגילות קומראן המופיע בכמה חיבורים במגילות מדבר יהודה וכן בספר היובלים. כאשר הפשר מצטט את השם המפורש של האל מתוך הפסוק המקראי, השם מופיע בכתב העברי הקדום, ואילו בחלקי הפירוש, השם המפורש מוחלף בתיבה "אל".
צרור (מצב ירי)
צרור (באנגלית: Burst mode או Burst fire) הוא אחד ממצבי הירי האוטומטי, המאפשר ליורה לירות מספר קבוע מראש של כדורים בכל לחיצה את ההדק (בדרך כלל 2 או 3 כדורים) ומעל 100 כדורים בנשק נגד מטוסים. מצב הצרור בדרך כלל נמצא ברובי סער, תת-מקלעים וכו'. עם לחיצה אחת על ההדק, הנשק יורה כמות קטנה של כדורים וכך גם עוזר ליורה לדייק בירי מכיוון שהוא יורה כמות של יותר מכדור אחד בכל לחיצה, אך עדיין מדייק יותר ממצב אוטומטי.
לדוגמה, ברובה M16A2 יש שלושה מצבי ירי, הראשי הוא מצב אוטומטי, השני הוא צרור והשלישי הוא מצב חצי אוטומטי, שהחליפו את המצב הירי היחיד ב-M16A1 שהוא המצב האוטומטי.
פייר בוגה
פייר בוגה (בצרפתית: Pierre Bouguer; 16 בפברואר 1698 - 15 באוגוסט 1758) היה מתמטיקאי, גאופיזיקאי, גאודזיסט, ואסטרונום צרפתי. הוא ידוע גם כ"אבי הארכיטקטורה הימית".
יצחק קיסילוב
יצחק קיסילוב, (נולד ב-1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעיקר בקבוצת במכבי חיפה.
קריירת משחק
קיסילוב עלה מקבוצת הנוער של מכבי חיפה לקבוצה הבוגרת בשנת 1963 בהיותו בן 16 ונשאר בה ברציפות עד שנת 1978. בכל השנים, למעט שנה אחת בה ירדה הקבוצה לליגה השנייה, שיחק בליגה לאומית בכדורסל שהייתה הליגה הבכירה בישראל בטרם הקמתה של ליגת העל. בשנת 1965 יצא לאליפות אירופה בסלמנקה בספרד כשחקן נבחרת הנוער של ישראל בכדורסל בהדרכתו של המאמן רלף קליין ועוזר המאמן אריה דוידסקו. בשנת 1971 השתתף כשחקן במשחק גמר גביע המדינה נגד מכבי תל אביב ושנה לאחר מכן ביחד עם קבוצת מכבי חיפה יצא למשחקים על גביע אירופה למחזיקות גביע נגד קבוצת דנאן מצרפת. נחשב לשחקן גבוה מאוד בשנים בהן שיחק - 2.01 מ' ושיחק כשחקן ציר. יצא עם מכבי חיפה לשחק בדנמרק במשחקי המכביה האירופית. זכה לשחק במשחק הפתיחה של היכל רוממה נגד מכבי תל אביב בשנת 1977. סיים לשחק במכבי חיפה בשנת 1978 כשבמאזנו 1,297 נקודות משחק בליגה הראשונה של ישראל. המשיך לשחק עוד מספר שנים בליגות נמוכות יותר ועלה ליגה בכירה יותר כשחקן וכמאמן שחקן בקבוצות מכבי טבריה, מכבי קריית ביאליק, הפועל דלית אל-כרמל ומועדון ספורט נווה שאנן.
קריירת אימון
סיים קורס מאמני כדורסל מוסמכים במכון וינגייט בשנת 1980. עבד כמאמן כדורסל שנים רבות בקבוצות בוגרים בליגה השנייה והשלישית כמו הפועל מגדל העמק, הפועל בית אלפא, חפציבה, מכבי טבריה ועוד. מאמן שנים רבות במחלקות נוער בחיפה והצפון. חזר לאמן במחלקת הנוער של מכבי חיפה בשנת 2009 והמשיך לאמן שם עד 2016. בשנת 2016 הצטרף לקבוצת מכבי קריית ים נוער.
שדה הקרח ואפטה
שדה הקרח ואפטה (באנגלית: Wapta Icefield) הוא שדה קרח הממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, בהרי הרוקי הקנדיים, בין הפרובינציות קולומביה הבריטית ואלברטה שבקנדה.
גאוגרפיה
שדה הקרח ממוקם בחלקו בשטח הפארק הלאומי באנף ובחלקו בשטח הפארק הלאומי יוהו. קרחונים רבים יוצאים משדה הקרח ובהם: ולטשר, בואו, וקרחון פיטו. מימי הקרחון הנמסים מזינים את הנהרות קיקינג הורס ובואו, וכן נחלים קטנים רבים ואגמים רבים. שדה הקרח ואפטה הוא שדה הקרח הנחקר ביותר בהרי הרוקי בקנדה. מן המחקרים ניתן לראות את התכווצות שדה הקרח, והקרחונים סביבו, בייחוד קרחון פיטו (שהתקצר וכן אבן מעוביו). בשנות ה-80 של המאה ה-20 שטחו של שדה הקרח היה כ-80 קמ"ר.
ניתן להגיע לשדה הקרח בטיפוס הן בחודשי הקיץ והן בחודשי החורף. מטיילים נוהגים לחצות את שדה הקרח, ולשלב את מסלול החציה עם חציית שדה הקרח ואפוטיק הנמצא מדרום לו.
בקתות
בשטח שדה הקרח ישנן חמש בקתות אשר משמשות את מטפסי ההרים על שדה הקרח, ואשר מופעלות על ידי המועדון האלפיני של קנדה:
מקור השם
שם שדה הקרח "ואפטה" הוא בשפת הקרי ומשמעו "מים זורמים", וזאת בהתייחס למפלי טאקאקו שמקור מימיהם בשדה הקרח.
פלשתינה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המכתב שהגיע בזמן
המכתב שהגיע בזמן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999, המבוסס על ספר מאת יהודית הנדל.
עלילה
הסרט נפתח באיה ותאיה, שתי אחיות המתמודדות עם מותו של אביהן, מומחה לגאולוגיה, הן גם מתמודדות עם היחסים הטעונים עם מיכאלה, אשתו השנייה של אביהן. הן חושדות במניעיה הנסתרים של מיכאלה שכן במהלך ההלוויה היא לא הוזילה דמעה וכבר ביום הראשון של השבעה הבית נראה מסודר ומדוגם. בשבעה מדובר רבות מצד האורחים על נושאים בגאולוגיה אותם נהג אביהן לחקור, במהלך השבעה עולה הבזק תוך כדי שהן נזכרות על איך שאביהן הודיע לאימן שהוא כבר לא אוהב אותה יותר ושהוא עוזב אותה עבור המאהבת שלו, לאחר הפרידה נסעה אימן לטיול שבמהלכו החליטה לשים קץ לחייה כשנכנסה בעץ שהיה בצד הכביש. כשאביהן הודיע להן על נישואיו החדשים הבנות התקשו לקבל זאת.
רגשותיהן כלפי מיכאלה נהיים עוד יותר קשים כאשר לאחר השבעה היא מודיעה שהיא נוסעת לאירופה לבקר את אמה. מספר ימים לאחר שצוין חודש למותו של אביה, מקבלת איה מכתב ממיכאלה בו היא רשמה לה שהיא מקווה שמכתב זה הגיעה בזמן, לא מוקדם מדי ולא מאוחר מדי, שהיא תכננה הכול מדויק ובסדר ושהמפתח מתחת לשטיח, היא מספרת זאת לאחותה ומבלי שהן מבינות בדיוק למה כוונתה הן מגיעות לבית שלה ושל אביהן, שם הן מגלות שהיא מספרה כל אחד מהחפצים בבית וביניהם גם הפריטים באוסף המאובנים של אביהן, לפתע הן מגלות בבית מכתב נוסף ממיכאלה בו היא מצהירה שכל פרטי הבית מיועדים להן, כל החפצים בעלי המספרים הזוגיים מיועדים לאיה והאי-זוגיים לתאיה, הן חושבות בתחילה כי מיכאלה היגרה לחוץ לארץ והשאירה להן את החפצים אשר היא לא מעוניינת בהן, אך פתאום הן נכנסות לחדר השינה ומגלות כי מיכאלה התאבדה על ידי כדורים. אחרי כן הן מגלות דף נוסף בו כתבה כי את הדברים שרצתה להשאיר לאמה היא כבר העבירה לה אותם במהלך נסיעתה, ולשם כך נסעה, היא גם כתבה להן שהיא העבירה את הדירה על שמן עוד מלפני חודשיים.
מקהלת עדי
עדי - מקהלה ישראלית צעירה שליד האנסמבל הקולי הישראלי היא מקהלה עצמאית המורכבת מזמרים וזמרות בשנות העשרים והשלושים לחייהם. המקהלה היא אחת היחידות בארץ שאינה ממומנת על ידי מוסד כלשהו ועם זאת זמריה אינם נדרשים לשלם על השתתפותם. זאת מתוך אמונה כי יש לאפשר לצעירים מוכשרים להתפתח מוזיקלית במסגרת מקצועית ללא תלות במצבם הכלכלי. המקהלה מתקיימת כלכלית מהכנסות עצמיות מהופעות, דבר המחייב שמירה על רמה מקצועית גבוהה.
המקהלה מונה כ-25 זמרים צעירים, בוגרי מקהלות ילדים, מגמות מוזיקה ואקדמיות, לצד מספר קטן של זמרים ללא ניסיון אשר מקבלים הזדמנות להתמקצע. המקהלה מקיימת חזרות על בסיס קבוע בגבעתיים, ומופיעה בכל רחבי הארץ.
המקהלה הוקמה בשנת 2006 על ידי ישי שטקלר וגוני בר סלע. בשנת 2009 נערכו שינויים מנהלתיים וכיום עובדת המקהלה תחת ניצוחו וניהולו המוזיקלי של עודד שומרוני, ותחת חסותו של האנסמבל הקולי הישראלי בניהולו של יובל בן עוזר.
מנצחים וניהול מוזיקלי
עודד שומרוני משמש כמנצח ומנהל מוזיקלי למקהלת עדי. שומרוני הוא בוגר תואר שני בניצוח מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. את העיסוק בניצוח החל בגיל 17 כאסיסטנט מנצח המקהלה בסדנא הבינלאומית לאופרה בת"א. מאז שימש כמנצח הבית של אנסמבל זמרי מורן, מנהלה המוזיקלי וזמר הבריטון של ההרכב הקולי רביעיית תלמוס, מנהלה המוזיקלי של מקהלת זמרי אורטוריו ירושלים ומנהלו המוזיקלי של הפרויקט "קונצרט פתוח". עודד ניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הקאמרית הישראלית, והוא מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
רות עלון משמשת עוזרת מנצח. עלון היא בוגרת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במקצוע ראשי קומפוזיציה. עלון למדה אצל מיטב המורים בארץ, והשתתפה בסמינרים וכיתות אמן עם מלחינים מרחבי העולם. יצירותיה מוזמנות ומבוצעות בקונצרטים ופסטיבלים שונים בכל העולם וברשת קול המוסיקה, והיא זכתה במענק מקרן רבינוביץ' ומלגה ממשרד התרבות והספורט.
סגנון מוזיקלי
‫רפרטואר המקהלה כולל מגוון יצירות מן הרנסאנס ועד מוזיקה בת זמננו, כששירת א-קפלה עומדת בראש סולם‬ העדיפויות שלה. המקהלה השתתפה בפרויקטים רבים עם תזמורות ומקהלות מהארץ ומחו"ל לצד אינספור קונצרטים של שירת אקפלה.
המקהלה שרה בטכניקה ווקאלית הנהוגה בשירה קלאסית. לכן, הסגנון הקלאסי נשמר הן בביצוע יצירות קלאסיות של ממש והן בשירים מודרניים.
בת מצווה לעדי
בתחילת עונת הפעילות 2017-8 חגגה המקהלה "בת מצווה" - 12 שנים להיווסדה. האירוע צוין בשני מישורים: הראשון מיתוג מחודש, והשני קונצרט גאלה חגיגי בהשתתפות אמנים אורחים רבים. קונצרט הגאלה נערך בת"א בדצמבר 2017, לציון 12 שנות פעילות - דבר אשר אינו טריוויאלי כלל למקהלה בעלת מודל כלכלי ייחודי כמו של עדי. בקונצרט הופיעו בהתנדבות אמנים רבים בשירה יחד עם המקהלה ובשירה לבד: איה כורם, רביעיית תלמוס, זמרת האופרה נועה הופ וכן האנסמבל הקולי הישראלי. בקונצרט נערך גם ביצוע בכורה לעיבוד מקהלתי של "חיבת ציון" מאת משה זורמן.
הופעות
בשנת 2018 הוזמנה המקהלה לסרביה כנציגת ישראל בפסטיבל מוזיקה. זוהי נסיעתה השנייה של המקהלה למדינה, לאחר ביקור קודם בשנת 2014. בדצמבר 2018, השתתפה המקהלה בפסטיבל לבנדובסקי בברלין.
מיתוג מחודש
הערכים מאחורי הלוגו המחודש, הם ניקיון ודיוק באלגנטיות קלאסית - אשר מיוצגים בעיצוב מסודר ולא מקושקש. זאת ליד היותה של המקהלה צעירה - אשר מיוצג בצבעוניות. מאחר שמדובר במקהלת מבוגרים (בני 18+) נבחרו גוני פסטל, ולא צבעים "חיים" יותר אשר יכולים לשדר ילדותיות.
פן מעניין בלוגו הוא ההקשר ההיסטורי. לאור צמיחת המקהלה תחת חסות האנסמבל הקולי הישראלי, הרי שהלוגו החדש משקף קשר עמוק עם האנסמבל. מצד אחד נעשה שימוש בלוגו המחודש בדומה לאנסמבל בקווים צבעוניים ומקבילים כמוטיב מרכזי, מצד שני הכיווניות אחרת (אופקי לעומת אנכי) והסגנון שונה (ישר לעומת גלי). בהשוואה בין שני הלוגואים ניתן לגלות גם כי צבע אחד שונה - בלוגו של האנסמבל מופיע כתום והוא אינו מופיע בלוגו של עדי. זאת, כיוון שכתום הוא צבע יסוד במיתוג של האנסמבל, וכך למשל אתר האנסמבל מופיע כולו בצבעי אפור וכתום בלבד.
מכללה
מכללה הוא התרגום לעברית של המושג "קולג'", המקובל בהגיות שונות בשפות שונות. משמעותו של המונח נגזרת מההקשר במדינה שבה נעשה בו שימוש. בשפה הרווחת בישראל, "מכללה" היא מוסד להשכלת המשך או השכלה גבוהה שלא במסגרת אוניברסיטאית.
סטיב קוקס
סטיבן קוקס, (באנגלית: Stephen Cox; נולד ב-11 במאי 1958 בשרבפורט, לואיזיאנה) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל קוקס באוניברסיטת ארקנסו. לאחר שסיים את לימודיו נבחר על ידי קליבלנד בראונס בדראפט של שנת 1981 כבועט וכמרחיק עבור הקבוצה. ב-1985 עבר קוקס לוושינגטון רדסקינס שם שיחק עד שפרש ב-1988. יחד עם הרדסקינס זכה בסופרבול XXII.
מכללה
מכללות בישראל
בישראל, מכללה היא מוסד להשכלת המשך או להשכלה גבוהה שלא במסגרת אוניברסיטאית. בנוסף, גופים שונים מוסיפים את המילה מכללה לשמם, בעיקר לצורך איצטלא אקדמית וכאמצעי שיווק.
סטיב קוקס
קוקס נודע כאחד הבועטים האחרונים בליגת ה-NFL שהשתמש בשיטת "סטרייט א-האד" - שיטה בה הבועט מתרחק כמה צעדים מהכדור ובועט בו בקצות אצבעותיו. ב-21 באוקטובר 1984 הכניס קוקס שער שדה ממרחק 60 יארדים. באותה עת זה היה השער השני הרחוק ביותר. מאז רק שבעה בועטים הצליחו להכניס שער שדה ממרחק זה או רחוק יותר.
מכללה
מכללות בישראל
על פי "חוק המועצה להשכלה גבוהה" (מל"ג), תשי"ח-1958, רק מוסד להשכלה גבוהה שקיבל את אישור המועצה להשכלה גבוהה יהיה רשאי להשתמש בכינוי "מכללה אקדמית". בישראל כ-20 מכללות אקדמיות מתוקצבות, כ-10 מכללות אקדמיות שאינן מתוקצבות וכ-22 מכללות אקדמיות לחינוך.
זוכי פרס ישראל
פרס ישראל הוא פרס יוקרתי שמעניקה מדינת ישראל לתושביה או לארגונים שונים, כהוקרה על פעילותם, במגוון רחב של תחומים. הענקת הפרס נערכת מדי שנה במוצאי יום העצמאות בירושלים בטקס ממלכתי בהשתתפות ראשי המדינה, אך שמות הזוכים מתפרסמים חודשים אחדים קודם לכן. הענקת הפרס החלה בשנת 1953 ביוזמתו של שר החינוך, בן-ציון דינור.
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
ארוקה 516
ארוקה 516 הוא גשר תלוי להולכי רגל בסמוך לעיירה ארוקה שבצפון פורטוגל. הגשר הוא באורך 516 מטרים, והוא נמצא בגובה של 175 מטרים מעל נהר פאיווה שאותו הוא חוצה. הגשר עשוי מתכת והוא גשר תלוי שנתמך על ידי שני עמודי בטון דמויי האות V הנמצאים בקצותיו. חציית הגשר נמשכת כעשר דקות.
בניית הגשר החלה במאי 2018 והסתיימה באפריל 2021. בבנייתו הושקעו כ-2.3 מיליון אירו. ב-29 באפריל 2021 נפתח הגשר להליכתם של תושבי ארוקה, וב-2 במאי הוא נפתח לציבור כולו כאטרקציה תיירותית.
הגשר היה הארוך ביותר בעולם בקטגוריה "גשר תלוי להולכי רגל" (גשר בגלונג פארבט שבנפאל ארוך יותר (567 מטר), אך הוא גשר תלוי פשוט). במאי 2022 נחנך בצ'כיה]] גשר סקיי ברידג' 721 הארוך משניהם.
שושנת הרוחות
שושנת הרוחות היא תרשים רוחות השמים: צפון, דרום, מזרח ומערב. השרטוט מורה גם את כיווני הביניים צפון-מזרח, דרום-מזרח, דרום-מערב, וצפון-מערב.
לעיתים יש שושנות רוחות המראות כיוונים משניים נוספים, הנותנים מידע אודות זווית בקפיצות של 22.5 מעלות או 11.25 מעלות. למעשה צורתו של המצפן האנלוגי היא בצורת שושנת הרוחות.
שושנת הרוחות היא כלי גרפי המשמש מטאורולוגים כדי להציג באופן תמציתי את מהירות וכיוון הרוח במיקום מסוים. מבחינה היסטורית, שושנת הרוחות קודמת לשושנת המצפן, שכן לא היה הבדל בין הכיוון הקרדינלי לרוח שנשבה מכיוון זה. באמצעות רשת של מערכת קואורדינטות קוטבית, תדירות הרוחות על פני תקופה מסומנת לפי כיוון הרוח, עם פסי צבע המציגים טווחי מהירות הרוח. כיוון החישור הארוך ביותר מציג את כיוון הרוח בתדירות הגבוהה ביותר.
היסטוריה
שושנת הרוחות בעלת 16 הכיוונים, היא פרי המצאתו של טימוסתנס מרודוס, ספן ומלומד שחי במאה השלישית לפנה"ס. תלמי השני, מלך מצרים מינה אותו לנתב ראשי בצי האוניות שלו, מכיוון שתלמי אהב מאוד טכנולוגיה ומדע, ובימיהם התקדמה מצרים בתחומים רבים בצעדי ענק, וביניהם הניווט.
טימוסתנס חיבר ספר של הוראות שיט לטובת הצי המצרי. בנוסף לכך היו בספר הנחיות לניווט, שהתבססו על שושנת הרוחות בעלת 16 כיוונים. בעקבות ספר זה יצאו במשך השנים עוד ועוד ספרי שיט, שנהיו חיוניים לספנים וליורדי הים.
שושנת הרוחות בימי הביניים
לפני פיתוח שושנת המצפן, שושנת הרוחות נכללה במפות על מנת ליידע את הקורא באילו כיוונים נשבו 8 הרוחות העיקריות (ולפעמים 8 חצאי רוחות ו-16 רבעי רוחות) בתצוגת התוכנית. לא נעשה הבדל בין כיוונים קרדינליים לבין הרוחות שנשבו מאותם כיוונים. הצפון הוצג באמצעות פלר דה ליס, בעוד המזרח הוצג כצלב נוצרי כדי לציין את כיוון ירושלים מאירופה.
השימוש
שושנת הרוחות המודרנית, המוצגת בפורמט מעגלי, מציגה את תדירות הרוחות הנושבות מכיוונים מסוימים לאורך תקופה מוגדרת. אורך כל "חישור" מסביב למעגל קשור לתדירות שבה הרוח נושבת מכיוון מסוים ליחידת זמן. כל מעגל קונצנטרי מייצג תדר שונה, הנובע מאפס במרכז לתדרים גדלים במעגלים החיצוניים. תצוגת שושנת הרוחות עשויה להכיל מידע נוסף, בכך שכל חישור מחולק לרצועות המקודדות בצבע ומציגות את טווחי מהירות הרוח. בשושנת הרוחות יש בדרך כלל ב-16 כיוונים קרדינליים, כגון צפון (N), NNE, NE וכו', למרות שהם עשויים להיות מחולקים ל-32 כיוונים. מבחינת מדידת זווית במעלות, צפון מתאים ל-0°/360°, מזרח ל-90°, דרום ל-180° ומערב ל-270°.
אחד הצעדים המקדימים שננקטים בבניית מסלולי המראה בשדה התעופה הוא היעזרות בשושנת הרוחות, מכיוון שלמטוסים יכולה להיות מהירות קרקע נמוכה יותר גם בנחיתה וגם בהמראה כשהם פונים נגד הרוח.
שושנת הרוחות בתנ"ך
מנקודת מבטו של אדם הניצב ופניו קדימה אל כיוון זריחת השמש במזרח.
ובגבו הים התיכון, הנקרא לעיתים גם הים האחרון, ייתכן מלשון אחורי.
בנקודת מבט זו, בה הפנים למזרח והגב למערב, התקבעו גם הכיוונים בהתאמה ימין (=תימן) ודרום ושמאל וצפון
ויטושה
ויטושה (בבולגרית: Витоша) הוא רכס הרים בפאתי סופיה, בירת בולגריה.
ויטושה הוא אחד הסמלים התיירותיים של סופיה והאתר הקרוב ביותר לטיולים רגליים, טיפוס הרים וסקי. אל ההר ישנם קווי אוטובוס ורכבלים נוחים ההופכים את ההר לנגיש בקלות. להר ויטושה יש קווי מתאר של כיפה עצומה. השטח של ההר כולל את הפארק הלאומי ויטושה, המכיל את האזורים המוכרים והמתויירים ביותר. למרגלות ההר שוכנים רובעי הנופש של סופיה; ברובע Knyazhevo יש מעיינות מים מינרליים.
ויטושה הוא הפארק הלאומי הוותיק ביותר בבלקן. ההרים נוצרו כתוצאה של פעילות געשית ולאחר מכן עוצבו על ידי הקיפול האיטי של שכבות סלע הגרניט וסדרה של התרוממויות הדרגתיות של האזור. במבט הראשון הוא נראה ככיפה מעוצבת, אבל ההר, שאורכו 19 ק"מ ורוחבו 17 ק"מ, למעשה מורכב ממישורים חשופים קונצנטריים המונחים בשכבות אחד מעל השני.
ויטושה מופרד לארבעה חלקים עיקריים שהראשי מביניהם מכונה Cherni Vrah ("פסגה שחורה"). זוהי הנקודה הגבוהה ביותר של ההר, המגיעה לגובה של 2290 מ', והיא אחת מתוך 10 פסגות ההר שגובהן מעל 2000 מ'.
האי הצפוני
האי הצפוני (מאורית: Te Ika-a-Māui, אנגלית: North island) הוא הצפוני מבין שני האיים הגדולים של ניו זילנד. הוא מצוי בין ים טסמן לדרום האוקיינוס השקט כ-2000 ק"מ דרום מזרחית מאוסטרליה. האי הצפוני הוא האי ה-14 בגודלו בעולם ומשתרע על 113,729 קמ"ר. כ-76% מאוכלוסיית ניו זילנד מתגוררת באי הצפוני ורוב הערים המרכזיות ממוקמות בה. בהן אוקלנד, העיר הגדולה ביותר בניו זילנד שנמצאת בצפון האי ועיר הבירה, ולינגטון, בקצה הדרומי של האי.
מקור שמו המאורי של האי ,Te Ika-a-Māui (הדג של מאווי), הוא האגדה המאורית על היווצרותה של ניו זילנד. על פי האגדה שט האל מאווי בקנו עם אחיו והעלה דג גדול בחכתו. כשמאוי לא שם לב, התקקוטטו האחים על הדג וחבטו בו בעוצמה. הקנו הפך לאי הדרומי והדג הפך לאי הצפוני, כאשר העמקים וההרים שבאי הם תוצאותיה של מריבת האחים. שמו האנגלי של האי North island ניתן לו כיוון שהוא הצפוני מבין שני האיים הגדולים של ניו זילנד.
האי הצפוני מחולק לשמונה חבלים (Regions) המנוהלים על ידי מועצות אזוריות - נורת'לנד, אוקלנד, ואיקטו, ביי אוף פלנטי, הוקס ביי, טראנאקי, מנוואטו-ונגנאוי, ולינגטון. חבל נוסף מנוהל על ידי המועצה העירונית גיזברן.
בשנת 1843 בדרום האי התרחשה רעידת אדמה משמעותית. רעידות קלות נמשכו עד לשנת 1845.
חוף תשעים המיילים בחלק הצפוני של האי שימש בשנת 1932 מסלול המראה למטוסי שרות אוויר לאוסטרליה.
גד לובנשטיין
גד לובנשטיין (17 בפברואר 1929 - 18 בפברואר 2018) היה וירולוג, פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב החל מ-1973, פרופסור אורח באוניברסיטת ברמינגהם באנגליה בשנים 1974–1975 ופרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית ברחובות. כיהן כמנהל המכון להגנת הצומח במרכז וולקני, בין השנים 1967 ל-1975. כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי וכמדען הראשי של משרד החקלאות, בין השנים 1981–1986. יזם את הקמת 'החברה הפיטופתולוגית הישראלית' (העמותה הישראלית למחלות צמחים) וכיהן כנשיאה הראשון. זוכה פרס רוטשילד לחקלאות (1982).
הקים את המחלקה לווירולוגיה ופתולוגיה במכון להגנת הצומח.
תחום התמחותו העיקרי היה וירולוגיה של צמחים. בין היתר, התמחה במחלות וירוס בגידולים שריבויים בצורה וגטאטיבית. הוא התעניין בפיזיולוגיה של מחלות הווירוס. במיוחד בתופעת העמידות הטבעית למחלות וירוס, במעכבי ריבוי של וירוסים הקשורים לעמידות וביצירת חומרי תנגודת.
ביוגרפיה
גד לובנשטיין נולד בברלין שבגרמניה, למשה (מוריץ, עסק במסחר של מתכות ומריה לובנשטיין. אח להנס מיכאל לובנשטיין. עלה עם משפחתו לישראל ב-1939, לאחר ליל הבדולח.
היה חבר בפלמ"ח, שירת בצה"ל בחיל רגלים והגיע לדרגת סגן-אלוף.
את מחקר הפוסט דוקטורט ערך בשנת 1963 באוניברסיטת קורנל, שבמדינת ניו יורק.
קריירה מחקרית ואקדמית
פרופ' לובנשטיין היה מחלוצי המחקר בווירולוגיה של צמחים בישראל. התחיל להרצות באוניברסיטת תל אביב ב-1967, וב-1973 מונה לפרופסור למיקרוביולוגיה. ב-1979 מונה לפרופסור בפקולטה לחקלאות. כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ברמינגהם באנגליה בשנים 1974–1975. תחומי המחקר העיקריים שלו היו: וירולוגיה של צמחים; וירוסים של בטטה ושל תפוחי אדמה; מנגנוני עמידות טבעיים בצמחים לווירוסים; ווירוסים בפרחים. ניסה להתמודד עם בעיית וירוסים צמחיים, באמצעות הנדסה גנטית. יחד עם תלמידיו ושותפיו למחקר מצא שצמחים, שמודבקים על ידי וירוס, מייצרים חומרים מעכבי וירוסים. מאוחר יותר התברר להם שמדובר בחלבון המעכב את התרבות הווירוס, עקב אחר החלבון ובודדו. המחקר עבר לרמה המולקולרית, והוליך אחר כך לחיפוש הגן בתוך ה-D.N.A של הצמח, המקודד לחלבון זה, ולשבטו בצמחים, כדי לחסנם נגד התקפה של וירוסים.
שימש כעורך כתב העת המדעי הבינלאומי Phytoparasitica: Israel journal of Plant Protection Sciences, אשר עד 1992 יצא לאור על ידי מינהל המחקר החקלאי במכון וולקני. כיהן כמנהל המכון להגנת הצומח במרכז וולקני, בין השנים 1967 ל-1975. כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי וכמדען הראשי של משרד החקלאות, בין השנים 1981–1986. בין יתר הישגיו, יזם את הכנסת המיקרוסקופים האלקטרוניים למינהל המחקר. כמדען הראשי של משרד החקלאות, הדגיש תמיד את החשיבות באיזון בין מחקר בסיסי לבין מדע שימושי בשדה. הדגיש כי יש לערוך תצפיות של יבולים וצמחים אין סיטו (באתר), כדי להשיג הבנה הוליסטית של הביולוגיה והאפידמיולוגיה של מחלות צמחים, בזמן שאספקטים "ביולוגיים" של הגנת הצומח, כמעט ונדרסו על ידי גישות "ביוכימיכליות".
לובנשטיין שהה בשבתון ב-1975 במחלקה למיקרוביולוגיה שבאוניברסיטת ברמינגהם, וב-1988 במשרד החקלאות האמריקאי שבמרילנד.
לאחר פרישתו לגמלאות, הקים קרן מלגות לסטודנטים בתחום הווירולוגיה.
הקים את "החברה הפיטופתולוגית הישראלית" (לימים העמותה הישראלית למחלות צמחים) בשנת 1969 ושימש כנשיאה הראשון.
שימש כיועץ משלחת הבנק העולמי לניגריה, ובנוסף, היה חבר במשלחת מדעית לקזחסטן. לובשטיין היה מנכ"ל חברת הביוטכנולוגיה "סרום-טק" בשנים 1995–1998 וחבר מועצת המנהלים של חברת "יכין-חק"ל" ב-1995–2000.
לובנשטיין נישא ב-1954 לאסתר אופלטקה. בשנת 1978, לאחר פטירת אסתר, נישא לד"ר נילי סדן-לובנשטיין, מרצה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן. לאחר פטירתה של נילי הוא חי בזוגיות עם תלמה אלעזר (אלמנתו של רא"ל דוד אלעזר). לאחר פרידתם, נישא ללודמילה מרצ'וקובה, ולאחר פטירתה, נישא לנטליה פוזדניקובה. ללובנשטיין היו ארבעה ילדים.
נפטר ב-18 בפברואר 2018 ונקבר בבית הקברות ברחובות.
הוקרות ופרסים
על פעילותו המחקרית זכה לובנשטיין להוקרה בישראל ומחוצה לה:
פרסומים עיקריים
גד לובנשטיין כתב וערך 8 ספרים על וירולוגיה בצמחים ופרסם כ-250 פרסומים מדעיים נוספים.
וירולוגיה של צמחים - עקרונות ויישום
לובנשטיין כתב את הספר בעברית וירולוגיה של צמחים : עקרונות ויישום, שיצא לאור על ידי הוצאת המחלקה לפרסומים מדעיים, מרכז וולקני, בשנת 1993. (ISBN 9654630001, ISBN 9789654630009), הספר הוא היחיד הקיים בתחום בעברית.
הספר הביא לראשונה בעברית מושגי יסוד בעקרונות הווירולוגיה-מבנה הווירוסים, התרבותם ודרכי העברתם במעבדה ובשדה ובצדדים היישומים של אבחון וזהוי, ודרכי המניעה של מחלות הווירוס. נכללו בו גם פרקים על מחלות הווירוס החשובות בגידולי החקלאות העיקריים בארץ. הספר סיכם את הניסיון שצבר פרופ' לובנשטיין במשך עשורים במחלקה לווירולוגיה של מינהל המחקר החקלאי, והוא מבוסס על הרצאותיו באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, בפקולטה לחקלאות שברחובות. הספר נועד לסטודנטים בתחומי הגנת הצומח והבוסתנאות ולמורים לביולוגיה במגמה זו, וכן לאנשי השדה - חקלאים, שתלנים ומדריכים.
פרסומים נבחרים בעברית
בנוסף לספרו "וירולוגיה של צמחים - עקרונות ויישום" שפורסם ב-1993, השתתף, בין היתר, מאז פרישתו גם בפרסומים הבאים:
אנתוני קיוואן
אנתוני סיירוס קיוואן (באנגלית: Anthony Cyrus Keyvan; נולד ב-13 באוגוסט 2000) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של רחים בסדרת הטלוויזיה "באהבה, ויקטור".
ביוגרפיה
קיוואן נולד בלונג ביץ', קליפורניה, להורים ממוצא פיליפיני ואיראני.
מטול שקפים
מטול שקפים, בדומה למקרן, הוא מכשיר אופטי המשתמש באור כדי להציג תמונה מוגדלת על מסך. מדובר במכשיר אופטי אשר מייצר אור, ומרכז אותו באמצעות עדשה. מעל העדשה מונח שקף, ובאמצעות עדשה נוספת ומראה, האור שעבר את השקף מוקרן על-גבי מסך.
מקור התמונה הוא בשקף, יריעת פלסטיק שקופה מודפסת או כתובה בכתב יד. השקף מונח על משטח הזכוכית של המטול, אשר מתחתיו ישנו מקור אור ומעליו מערך מראות ועדשות המעביר את האור לעבר המסך או הקיר.
מערכת אופטית
המטול דומה למקרן שקופיות, שבו מקור אור מאיר שקופית ליצירת תמונה על מסך. למרות זאת ישנו שוני בגודל השקף המוקרן וחשיבות הנחת השקף בכיוון המתאים (ההקרנה יוצרת אפקט מראה לעומת מקרן שקופיות בו מוצגת התמונה באופן ישר).
לעומת מקרן וידאו, מערכת האור במטול פשוטה מאוד ומורכבת לרוב מנורת הלוגן בעוצמת 750 או 1000 וואט. מנורה זו פולטת חום רב וכמו כן, היא מופעלת בעוצמה גבוהה יותר מנורת הלוגן רגילה, דבר הגורם לשריפתה לאחר פחות מ-100 שעות פעולה ולכן היא מהווה את החלק היקר ביותר לתחזוקה במקרן. מקרן וידאו מודרני מכיל נורת כספית בלחץ של 200 אטמוספירות שנצילותה החשמלית גבוהה יותר ומאפשרת אלפי שעות פעולה.
המטול מכונה לעיתים בלשאצר, על שם משתה בלשאצר מספר דניאל בו הופיעה כתובת על הקיר.
היסטוריה
מקרנים עתיקים ובהם פנס קסם נחשבים כאבות מטול השקפים. ב-1645, תיאר אתנסיוס קירכר בספרו "Ars Magna Lucis et Umbrae", את המראה הסטגנוגרפית: מערכת הקרנה פרימיטיבית המורכב מעדשות מרכזות ותמונות או טקסט שצוירו על מראה קעורה, המאפשרת תקשורת למרחקים ארוכים. ב-1853, הפיזיקאי הצרפתי אדמונד בקרל (Edmond Becquerel) פיתח את מערכת המטול הראשונה. ב-1866, המפתח והממציא, ג'ולס דובסק, הציג אותה לראשונה.
השימוש הראשון בשקפים השקופים היה בצבא ארצות הברית שהחל להשתמש בה במלחמת העולם השנייה באקדמיה הצבאית.
בשנות ה-50 וה-60, חברות כקודאק ו-3M ייצרו מכשירים מסחריים שזכו לתפוצה רבה.
מטול השקפים זכה לפופולריות רבה בכיתות לימוד ובהוראה.
בעקבות פיתוח המקרן הדיגיטלי, המצגות והלוחות החכמים, פחת השימוש במטול השקפים.
שלמה ברזניץ
שלמה (יוראי) ברזניץ (נולד ב-3 באוגוסט 1936) הוא פסיכולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה וחבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת קדימה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1936 במשפחה יהודית בברטיסלאבה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה. בימי מלחמת העולם השנייה הועברו הוא ואחותו יהודית לבית יתומים במנזר הקתולי וינצנט בז'ילינה, לשם הצלתו. אביו נרצח באושוויץ. בתחילת 1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער. גם אמו ואחותו, ששרדו את השואה, עלו לישראל.
ברזניץ שרת בצה"ל כחוקר מודיעין בחיל האוויר.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור מטעמה בשנת 1965. הדוקטורט שלו, שנעשה בהדרכת פרופ' שלמה קוגלמס, נושא את השם "השפעתו של רווח הזמן שבין איום בגירוי מפחיד לבין התגשמותו על תגובת הפחד אצל בני אדם". מחקריו עוסקים בעיקר בהתנהגות במצבי לחץ, והוא ממקימי המכון לחקר הלחץ הפסיכולוגי באוניברסיטת חיפה, וכיהן כרקטור האוניברסיטה בשנים 1979-1977.
הוא מייסד חברת התוכנה קוגניפיט, העוסקת בניתוח ובשיפור של היכולות הקוגניטיביות (התעמלות המוח).
שלמה ברזניץ מתגורר בחיפה. היה נשוי לפרופ' תמר קרון ולפרופ' צביה ברזניץ ז"ל ואב לשלושה ילדים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 התבקש על ידי אהוד אולמרט, יו"ר מפלגת קדימה, להצטרף לרשימת מועמדיה. הוא הוצב במקום ה-21 ברשימת קדימה ונבחר לכנסת, והושבע ב-17 באפריל 2006.
כחבר הכנסת היה ברזניץ חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת המדע והטכנולוגיה, הוועדה לפניות הציבור והוועדה לענייני ביקורת המדינה. בקרב שדולות הכנסת היה חבר בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, השדולה למען ניצולי השואה, השדולה לקידום החינוך, השדולה למען חיפה והגליל, השדולה לגדר הפרדה ביטחונית ובשדולת פורום העם היהודי.
ב-25 בספטמבר 2007 התפטר מהכנסת בגלל רצונו לשוב לעבוד בחברה שהקים העוסקת בפיתוח יכולות שכליות של אנשים מבוגרים.
ספריו שפורסמו בעברית
הוא פרסם כ-60 מאמרים מדעיים.
זיקוק נפט
זיקוק נפט הוא כלל התהליכים שבהם הופכים את הנפט הגולמי למוצרי הצריכה השונים. תהליכי הזיקוק הראשונים פותחו ברוסיה הצארית ובארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה נעשתה התקדמות בתחום הזיקוק והחלו לפרק את המולקולות הארוכות של הנפט למולקולות קטנות יותר על ידי חימום בלחץ חום.
פרקציות הזיקוק
כיוון שהנפט הוא תערובת של חומרים רבים בעלי טמפרטורת רתיחה שונה ישנן מספר פרקציות (פריטה לקבוצות חומרים) גדול, שכל אחת מכילה תערובת חומרים בעלי נקודת רתיחה קרובה. הפרקציות העיקריות:
המשקע שנשאר משמש כאספלט לכבישים, זפת, שמני סיכה, שעווה, גריז ועוד.
מתקני הזיקוק העיקריים
תהליך הייצור כולל מספר מתקנים עיקריים:
איכות תהליך הזיקוק
תהליך הזיקוק נבחן לפי מספר רב של אינדיקטורים הנבדקים על ידי מעבדה מיוחדת ובעזרת כלים מיוחדים. המדדים העיקריים הם:
פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה
פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה (11 ביולי 1657 - 25 בפברואר 1713) היה בן לבית הוֹהֶנצוֹלֶרן, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג (בשנים 1688–1713, כ"פרידריך השלישי") ודוכס פרוסיה באוניה פרסונלית כ"פרידריך השני". את תואר הדוכס שלו שדרג פרידריך לתואר מלוכה, והכריז על עצמו ב-1701 כמלכה הראשון של פרוסיה, תואר שבו המשיך להחזיק עד יום מותו. מ-1707 הוא שלט באוניה פרסונלית גם על נסיכות נשאטל.
שנותיו המוקדמות (1657-1674)
פרידריך נולד בקניגסברג ב-11 ביולי 1657 והיה בנו השלישי של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג מנישואיו הראשונים ללואיזה הנרייטה מנסאו, הבת הבכורה של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ושל אמליה מזולמס-בראונפלס. בן דודו מצד אימו היה ויליאם השלישי, מלך אנגליה. ב-29 ביולי 1657 הוטבל פרידריך לנצרות בטירת קניגסברג. פרידריך היה תינוק חולני שסיכוייו לשרוד נחשבו לנמוכים. נוסף לכך, בשנתו הראשונה הפילה אותו המיילדת שלו, והוא סבל כל חייו מכתף פגועה (דבר שזיכה אותו לימים בכינוי "פריץ הכפוף" בקרב תושבי ברלין). ב-1662 הופקד אוטו פון שוורין על חינוכו של פרידריך, והמשיך בתפקיד זה עד ל-20 ביוני 1676. גם אברהרד פון דנקלמן היה שותף למשימה, ושימש כמורה של פרידריך. ב-23 במרץ 1664 החליט אביו של פרידריך להעניק לו את דוכסות הלברשטאדט כנחלה. ב-1670 התמנה פרידריך כקפטן של "פלוגת פרשים", אך מעולם לא שירת בתפקיד, בשל נכותו. זו נשארה דרגתו האחרונה.
שנותיו כנסיך בוחר (1674-1688)
ב-7 בדצמבר 1674 מת אחיו הבכור של פרידריך קרל, נסיך הכתר של ברנדנבורג, שהיה אמור לרשת את תואר הנסיך הבוחר, ממחלה, ופרידריך הפך ליורש התואר של אביו. כדי להכין אותו לקראת התואר שיירש בבוא היום שיתף אותו האב בקרבות בפומרניה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה ב-1675 וב-1678, ובלחימה כנגד הצבא הפולש של שוודיה בחורף של 1679. פרידריך נפל למחלה ממושכת בעקבות קרב זה, ולאחר שהחלים נשא לאישה בפוטסדאם ב-13 באוגוסט 1679 את אליזבת הנרייטה מהסן-קאסל, שלה היה מאורס מאז 1673. ב-1680 עבר הזוג להתגורר בארמון קופניק, על אף שבנייתו עדיין לא הושלמה. באותה שנה נולדה בתם היחידה של פרידריך ואליזבת - לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה. ב-7 ביולי 1683 מתה אליזבת הנרייטה, בגיל 25 בלבד, בברלין-קולן. פרידריך נישא מחדש ב-1684 לסופיה שרלוטה מהנובר, ומנישואים אלה נולד ב-1685 פרידריך אוגוסט, שמת שנה לאחר מכן, וב-15 באוגוסט 1688 פרידריך וילהלם, יורשו לעתיד של פרידריך.
יחסיו של פרידריך התערערו בשנותיו האחרונות של האב, ובייחוד לאחר שנשא לאישה את סופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ב-1668 ששאפה לקדם את בניה שלה בתור לירושה על פניו של פרידריך. פרידריך חשש כי שלטונו של האב יתחלק בינו ובין ארבעת בניה של דורותיאה, ולכן דרש מאביו להצהיר בפומבי על כך ששלטונו יועבר אליו בשלמותו. ב-7 באפריל 1687 מת אחיו הצעיר של פרידריך מנישואיו הראשונים של אביו, לודוויג, וחששותיו של פרידריך מפני הדחתו מהירושה לטובת בניה של דורותיאה גברו. פרידריך, שבאותה העת היה בחופשת מרפא בקרלסבד חשש כי דורותיאה הרעילה את לודוויג, ובמקום לשוב לברלין יצא אל לייפציג, הנובר וקאסל. האצילים המבוגרים דרשו כי יחזור לברלין והבטיחו כי ישמרו על שלומו האישי, ובתיווכו של דנקלמן הסכים פרידריך לשוב לברלין בתום היעדרות של שישה חודשים, בנובמבר 1687. מאבק הירושה נמשך בברלין, אך בתקופה זו כבר השתתף פרידריך לראשונה בישיבה של מועצת המלך, ושני הצדדים הסכימו, למרות החשדות ההדדיים ביניהם, כי אין טעם בהמשך המאבק, לאור מצב בריאותו המידרדר של האב.
הנסיך הבוחר פרידריך השלישי (1688-1701)
פרידריך וילהלם הלך לעולמו ב-9 במאי 1688. שבוע לאחר מותו נפגשה לראשונה מועצת המלך בראשותו של פרידריך השלישי, תוארו החדש של פרידריך, לקריאת צוואתו של פרידריך וילהלם. ועל פי המקובל בבית הוהנצולרן מאז 1473 הייתה אמורה הירושה להתחלק שווה בשווה בין פרידריך ובין ארבעת אחיו למחצה. לאחר דיונים משפטיים ארוכים, בהם השתתף בין היתר דנקלמן, מורו הוותיק של פרידריך, הוחלט כי עד 1692 יישאר השלטון בברנדנבורג בידי פרידריך בלבד, כדי לשמור על שלמות הממלכה. בניגוד לאביו, שנהג לקבל את כל החלטות הממשלה בעצמו, מינה פרידריך ב-20 במאי 1688 את דנקלמן לראש ממשלה תחתיו.
על אף שהיה מרקיז, נסיך בוחר ודוכס, ביקש פרידריך לעצמו את התואר היוקרתי מלך, ומ-1696 החל במאמצים לשדרוג תואר האצולה שלו לתואר מלכות. רצון זה לא היה מונע רק ממניעים אישיים, אלא גם כחלק מניסיונו של פרידריך לאחד מחדש את המדינה של שושלת הוהנצולרן. מדינתו נודעה בשם ברנדנבורג-פרוסיה, היות שנכסיה העיקריים של המשפחה היו מרקיזות ברנדנבורג של קיסרות רומי הקדושה, ודוכסות פרוסיה שלא הייתה חלק מהאימפריה, אך על פי החוק הגרמני של תקופתו לא יכלו להתקיים ממלכות בשטחה של קיסרות רומי הקדושה, למעט ממלכת בוהמיה. ראש הממשלה דנקלמן ובכירים אחרים בממשל התנגדו למהלכיו של פרידריך, ולכן ב-20 בדצמבר 1696 הורה פרידריך לכלוא אותם במצודת שפנדאו, שם הוחזקו עד 1707. הסיבה היחידה למאסר הייתה חוסר יכולתו של פרידריך להתנגד למורו לשעבר, ומינה לתפקיד במקומו את יריבו של דנקלמן יוהאן קזימיר קולבה פון ורטנברג. בעצתו של ורטנברג מינה פרידריך מועצה מצומצמת שמנתה שלושה יועצים מלבדו, וניהלה את ענייניה של פרוסיה עד ל-1712. המועצה הפכה עד מהרה למוקד שחיתות וכוח שלטוני וזכתה לכינוי ממשלת שלושת הדוכסים.
ב-1 בנובמבר 1700 מת קרלוס השני, השליט ההבסבורגי האחרון של ספרד, ואירופה נגררה למלחמת ירושה על כתרו. פרידריך הפך לבן ברית חשוב לבית הבסבורג במאבק על הכתר מול לואי ה-14, מלך צרפת, וב-16 בנובמבר 1700, בתום דיונים חשאיים בארמון שונהאוזן, הסכים לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאפשר לפרידריך, הנסיך הבוחר הפרוטסטנטי להפוך את פרוסיה לממלכה בראשותו, כל עוד יוכתר על שטחים שמחוץ לקיסרות רומי הקדושה, שעליהם החוק הגרמני בעניין אינו חל. בנוסף התחייב פרידריך להעמיד לרשות לאופולד והצבא האוסטרי 8,000 חיילים פרוסים, לטובת מלחמת הירושה הספרדית, ושילם 2 מיליון דוקאטים ללאופולד, ו-600 אלף דוקאטים נוספים לכנסייה, שמתוכם קיבלו הישועים 20 אלף טאלרים.
המלך פרידריך הראשון (1701-1713)
לאחר קבלת אישורו של לאופולד יצא פרידריך בשיירה ארוכה מברלין לקניגסברג, בירת פרוסיה, ב-13 בדצמבר 1700. טקס ההכתרה נערך ב-18 בינואר 1701, ובמהלכו הניח פרידריך את הכתר על ראשו בעצמו, ולאחר מכן הכתיר את סופיה שרלוטה. באותה הזדמנות ייסד את מסדר העיט השחור ומינה את עצמו ואת רעייתו לריבוני המסדר. האפיפיור מעולם לא הכיר בתואר המלכות של פרידריך, היות שפרוסיה הייתה לותרנית מאז 1525, ואביו של פרידריך תמך בפרוטסטנטים נגד האפיפיור בשלום וסטפליה. כדי להבהיר שמלכותו של פרידריך מוגבלת לתחומי פרוסיה ואינה מאיימת על שלטונו של לאופולד בתחומי הקיסרות הקדושה, בחר פרידריך בתואר "פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה" ולא בתואר "פרידריך הראשון, מלך פרוסיה".
ב-1702, לאחר מותו של ויליאם השלישי, ירש פרידריך את השלטון גם במחוזות לינגן ומוארס. פרידריך, שהיה קלוויניסט, נבחר גם כנסיך נשאטל ב-1707, תואר שכן זכה להכרה בינלאומית במסגרת הסכם אוטרכט מ-1713. ב-27 בנובמבר 1708 נשא פרידריך, שהיה כבר בן 51, את הנסיכה סופיה לואיזה ממקלנבורג-שוורין, שטרם מלאו לה 24. הנישואים היו פוליטיים בעיקרם, היות שלפרידריך היה רק בן אחד. לשניים לא נולדו ילדים, אך סופיה המשיכה לחיות גם לאחר מותו בברלין ב-1713. נכדו של פרידריך, פרידריך השני, היה הראשון שנטל לעצמו את התואר "מלך פרוסיה" באופן רשמי, לצד הכינוי "פרידריך הגדול".
יחסו ליהודים
ב-28 באוגוסט 1703 הורה ליהודים למחוק את המילים. וחייבם לומר את התפילה בקול כדי לוודא שאינם אומרים זאת. המשפט נשמט מסידורים רבים שנדפסו באירופה. זאת משום שהמשפט "שהם משתחווים להבל וריק" מתריס באמונה הנוצרית, שהרי "וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".
נשים בירוק
תנועת נשים בירוק ("נשים למען עתיד ישראל") היא תנועת ימין, אשר הוקמה על ידי מיכאל ורות מטר בשנת 1993, בעקבות הסכמי אוסלו. המוטו של התנועה הוא: "אהבה, מסירות ונאמנות לארץ ישראל". לתנועה סניפים בישראל, בארצות הברית ובקנדה. מנהיגות התנועה הן רות מטר, נדיה מטר ויהודית קצובר. התנועה נקראה "נשים בירוק", בשל הקמפיין של חבריה בשנות התשעים נגד החזרה לקו הירוק במסגרתו חבשו כובעים ירוקים.
פעילות
פעילויות התנועה כללו הפגנות מחאה נגד הסכמי אוסלו, החתמה על עצומה נגד הקמת מדינה פלסטינית והפצת סטיקרים וחומר הסברה לציבור. במהלך "מבצע חומת מגן" ולאחריו, התנדבו פעילות הארגון לעודד את חיילי צה"ל מול פעילות ארגון מחסום ווטש.
לאחר חטיפת שלושת הנערים, הובילה התנועה את הקמת שמורת עוז וגאו"ן.
לחוביצ'ה
לחוביצ'ה (בבלארוסית: Ляхавічы, ליאחביצ'י; בפולנית: Lachowicze; ברוסית: Ляховичи, ליאחוביצ'י; ידועה גם כלאחוביץ) היא עיר קטנה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לחוביצ'ה נזכרת לראשונה במאה ה-16 ובתקופה זו נבנתה בה טירה בצורה. במאה ה-17 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי לחוביצ'ה
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,600 יהודים, אשר היוו כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. פעילויות אלו נאסרו עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה זו הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-26 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת מסירת דברי ערך, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. עד יולי 1941 נרצחו בעיר כ-90 יהודים.
באוקטובר 1941 רוכזו כ-3,500 יהודי העיר בגטו קטן שהוקם בה, בו נורו למוות לאחר זמן קצר כ-2,000 יהודים לאחר סלקציה. לאחר מכן צומצם שטח הגטו, והתפתחו בו תנאי רעב ומגיפות, שהפילו חללים רבים.
ב-10 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר כוחות גרמניים ובלארוסיים, וחברי מחתרת יהודית בו ניסו למנוע את כניסתם, תוך הרג כ-50 מחברי המחתרת וכן המפקד הגרמני של הגטו. לאחר מכן, נרצחו כ-1,200 מיושבי הגטו.
ב-25 ביוני 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה שוב התנגדו היהודים, והציתו את בתיהם. באקציה זו רצחו הגרמנים את אחרוני יהודי העיר.
אפרוואסי גהאט
אפרוואסי גהאט (Aapravasi Ghat) הוא קבוצת בניינים בפור לואי, בירת מאוריציוס, אשר נותרה ממספר מבנים, אשר שימשו כמחנה מעבר של עובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מדרום מזרח אסיה והודו, ואשר כונו קולים. מהגרים אלה הגיעו לאי בין 1834 ל-1920 ושוכנו במחנה המעבר עד ששובצו לעבודה, בעיקר במטעי קנה הסוכר, ובמשך תקופה זו עברו דרכו כ-450,000 איש. המבנה הניצב בנמל פור לואי, הוכרז בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית.
רקע היסטורי
ב-1833 עבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ואושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833. החוק נכנס לתוקף שנה אחר-כך וחל בכל רחבי האימפריה הבריטית, וגם במאוריציוס שהייתה חלק ממנה. החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים, ומשום כך הוחלט לעכב את מועד תחולת החוק באי בחצי שנה נוספת, והעבדות בוטלה במאוריציוס רק ב-1835.
כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס, והודו היוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים. לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה לארצם. בפועל הייתה זו עבדות בשם אחר - היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות. עובדים שניסו לברוח נענשו במאסר ורבים מבעלי האחוזות נהגו להכות את עובדיהם.
נראה כי בשלב הראשון, בין 1834 ל-1849, לא היה באי מחנה קליטה אחד, ולפחות חמישה מבנים בסביבת הנמל שימשו לקליטת המהגרים. אחד מחמישה מבנים אלה היה בניין אשר הוקם למטרה זו ב-1840 ומאוחר יותר היה לבית חולים לחולי אבעבועות שחורות. מיקומו של מבנה זה אינו ידוע. עוד ידוע כי "מבנה אבן ישן" נוסף שימש לקליטת מהגרי העבודה, וזה מזוהה כחלק מבית החולים הצבאי שנבנה באי בשנות הארבעים של המאה ה-18.
תולדות המתחם
בשנת 1849 נבחר מבנה שנבנה בתקופת השלטון הצרפתי באי ולפני 1775, כמחנה הקליטה העיקרי של מהגרי העבודה. סביב מבנה זה קמו לפי התוכנית האדריכלית, שלא ברור אם אכן יצאה לפועל, שישה מבנים נוספים שניצבו סביב חצר. המתחם היה צמוד לגרם ובו 14 מדרגות אשר הובילו אל רציפי הנמל, דרכן עלו כל מהגרי העבודה אל המחנה ואל חייהם החדשים. על כן נחשבות המדרגות כסמל לכניסת המהגרים אל האי וכסמל השיטה כולה. המתחם לא יכול היה להעניק מענה להיקף המהגרים שדרו בו ואשר מנו אלף איש בכל זמן נתון, ובשנות החמישים של המאה ה-19 הוא הורחב. ב-1857 כבר נוצל כל שטח המתחם, ואדמה נוספת נרכשה לשם הקמת מבנים חדשים אשר הושלמו עד 1859.
ממלכת קרואטיה (925–1102)
ממלכת קרואטיה הייתה מדינה עצמאית בימי הביניים, אשר אוחדה בשנת 1102 עם ממלכת הונגריה, ובשנת 1526 הוכפפה לשלטון בית הבסבורג, עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
הגירת הקרואטים (600–620)
בדיקות DNA מראות כי מקורם של הקרואטים במרכז אסיה לפני 10,000 שנה בערך. הפעם הראשונה ששמם הועלה על הכתב, היה בממצא ארכאולוגי בחצי האי קרים. באבן, שנקראה "אבן טנאיס" על שם האתר שבו היא נמצאה, כתובה המילה כורואתוס. האבן תוארכה לשנת 200 לפנה"ס בערך. האבן שמורה במוזאון הארכאולוגי, בסנקט פטרבורג, רוסיה.
אין שום ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה על הנושא. במקום זאת, ההיסטוריונים סומכים על ממצאים כתובים כמה מאות לאחר מכן, למרות שסביר להניח שהם מבוססים על סיפורי עם. כנראה שמקורם של הקרואטים המודרניים בפולין של היום או מערב אוקראינה. על פי מקורות כתובים מעטים מהמאה ה-10, הקרואטים ישבו בגליציה ובמישור הפאנוני (אזור הונגריה של היום). כאמור, הם הוזמנו במאה השביעית לשבת בדלמטיה על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס כדי שילחמו בברברים שאיימו לפלוש לאימפריה.
באחד המקורות הללו נאמרים דברים שונים: כי הקרואטים לא הוזמנו בידי הרקליוס, אלא הובסו בידי הברברים ויישבו מרצונם החופשי במזרח קרואטיה. מקור זה נכתב במאה ה-13, 600 שנה לאחר הגירת הקרואטים.
התנצרות הקרואטים והתקופה הקארולינגית (620–925)
התנצרות הקרואטים החלה זמן קצר לאחר בואם במאה השביעית. השבטים הקרואטים התארגנו לשתי דוכסויות: דוכסות פאנוניה בצפון ודוכסות דלמטיה בדרום, בדומה לפרובינקיות הרומיות, אם כי עם גבולות שונים. בשנת 640 שלח האפיפיור יוחנן הרביעי לשם כומר כדי שישלם כופר לשחרור אסירים ולחילוץ שרידים של קדושים מעונים. זו ועוד מיקומם בקרבת הערים הרומיות העתיקות הביאו את הנצרות על הקרואטים מהר יחסית. ההתנצרות הושלמה במאה ה-9.
הקרואטים בראשית ימי הביניים התמקמו בין ארבע ישויות גדולות: האימפריה הביזנטית, שחפצה בשליטה על האיים האדריאטים וערי החוף; הפרנקים, שמטרתם הייתה לשלוט בצפון וצפון-מערב; המדיארים ומדינות חדשות שאיימו לפלוש; והסרבים והבולגרים, שעל אף שלא היוו איום ממשי על הקרואטים, עדיין רצו באדמתם.
דוכסות פאנוניה הפכה לקארולינגית כשהדוכס ווינומיר (Vojnomir) החליט לצדד בפרנקים, בשנת 796. השליטה הפרנקית סייעה להתפשטות הנצרות באזור. שלוש שנים לאחר מכן, פלש קרל הגדול לחלק הדלמטי של קרואטיה וסיים את הכיבוש ב-803. הדוכס ששלט בדלמטיה באותה העת היה וישלאב (Višeslav).