cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינו ריזי
התחלת הקריירה הקולנועית
בשובו למולדת בתום המלחמה, סיים את בחינות הגמר ברפואה אך בחר להקדיש את עצמו לתחום הקולנועי. הפיק ריזי ב-1946 את יצירתו הקולנועית הראשונה - "Barboni" ("מזוקנים"- לפעמים מתורגם כ"הקלושארים") שהתמקדה בחיי המובטלים ודרי הרחוב של מילאנו. סרטון אחר שהופק גם הוא במילאנו ב-1947 היה Buio in sala (חושך באולם) - סיפורו של רוכל שלומיאלי ומדוכדך, שאחרי שצפה במערבון באולם קולנוע, יצא משם מחוזק והחלטי יותר. ריזי דיבר על הקולנוע כעל "מורה לחיים". הסרטון שעלה 200,000 לירות, נמכר לקרלו פונטי תמורת שני מיליון, דבר שחיזק בעצמו את המוטיבציה היצירתית של ריזי שהתיישב ברומא. עבודתו הראשונה ברומא הייתה תסריט הסרט "אנה" (1951) בבימוי אלברטו לטואדה.
דרכו בקולנוע
אחרי ניסיונו כעוזר במאי לצדם של מריו סולדטי ואלברטו לטואדה, החל ריזי לביים סרטים משל עצמו ובסרטיו נתן הזדמנות לשחקנים צעירים, לימים כוכבים, כגון ויטוריו גסמן וסופיה לורן.
שנות ה-1950
בסרטו הארוך הראשון "Vacanze col gangster" התבלט הנער בן 12 מריו ג'ירוטי, שהפך לשחקן קולנוע בשם הבמה "טרנס היל". ההצלחה של ריזי הגיעה בזכות הסרט Pane, amore e... משנת 1955, שנוצר בהשראת הסרטים Pane, amore e fantasia ו-Pane, amore e gelosia של לואיג'י קומנצ'יני ושסיפרו על עלילותיו הקומיות של המרשל קרוטנוטו (מגולם על ידי ויטוריו דה סיקה). סרט נוסף בסדרה זו היה Pane, amore e Andalusia של חבייר סטו. ב-1956 התפרסם ריזי על ידי Poveri ma belli (עניים אבל יפים) שעל אף תקציבו המוגבל, כבשה את הקהל הרחב, ואז בעקבותיה הפיק ריזי עוד שנים סרטי המשך:"[Belle ma povere (יפות אבל עניות) (1957) וPoveri milionari (מיליונרים עניים) (1957). באותה שנה הוא יצר את "Il vedovo" (האלמן), קומדיית מידות שבה שיחקו אלברטו סורדי,  ופרנקה ולרי, אחר כך ביים ריזי את ויטוריו גסמן ב"Il mattatore" (המטדור). הסרט האחרון היווה ציון דרך בקריירה של גסמן כשחקן קומדיה, אחרי משחקו שנתיים קודם לכן ב " I soliti ignoti" (עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה) של מוניצ'לי.
שנות ה-1960
ריזי קנה לעצמו שם במיוחד בשנות ה-60 כשמבקרי קולנוע השוו אותו לבילי ויילדר:זימן לסורדי תפקיד דרמטי ב  Una vita difficile לצידה של לאה מסארי וב-1962 גרם למהפך בתולדות הקומדיה הקולנועית כשבסרט " Il sorpasso " (העקיפה) ריזי חסך מהצופים את הסוף השמח ובישר את סרטי המסע האמריקאים. ויטוריו גסמן גילם בו טיפוס של כלומניק בגיל הארבעים המנסה לגלות את סודות החיים בפני סטונדט שתקן וביישן מגולם על ידי ז'אן-לואי טרנטיניאן, כשברקע איטליה של "הנס הכלכלי". גסמן כיכב יחד עם אוגו טוניאצי גם ב La marcia su Roma " (1962) אחר כך ב   I mostri  (1963). בהמשך גסמן הופיע יחד עם נינו מנפרדי גם ב"איל גאוצ'ו" ב-1964 סרט שמספר על כשלונם של כמה אנשי קולנוע איטלקים שבאו ל"כבוש" את ארגנטינה.  בסרט L'ombrelloneב-1965 יחד עם אנריקו מריה סלרנו וסנדרה מילו, בחן ריזי את  איטליה של החופשות וההתיירות, אחר כך שיתף פעולה עם מנפרדי ועם (טוטו בOperazione San Gennaro (מבצע סן ג'נארו  או "האוצר מסן ג'נארו") (1966)  ושוב עם גסמן ב Il tigre"הטיגריס"  וIl profeta (הנביא) (1968) בסרט Straziami, ma di baci saziami"   " (1968) אילץ את טוניאצי לא להוציא מילה לאורך כל הסרט, גייס את הזוג  נינו מנפרדי-פמלה טיפין ברקע הסיריאטויפים של הרומנטיזם הקליל של קומיקסים המצולמים ("fotoromanzi") ולהיטי סן רמו בסרט -סדרה Vedo nudo ""    (1969) בשנת מות אמו, התמודד ריזי עם נושא חיי המין שלאחר 1968. מנפרדי שיחק בו שבעה גבורים שונים: לפי אותו סגנון הפיק ריזי את Sessomatto (1973) עם ג'ובאני ג'אניני, לאורה אנטונלי, ו"Sesso e volentieri (מין ומתנדבים) (1982) עם השחקנים ג'וני דורלי, עם אנטונלי וגלוריה גידה
ב-1966 "האוצר מסן ג'נארו" זכה בפרס הכסף בפסטיבל הבינלאומי החמישי במוסקבה. להיטיו הגדולים היו הסרטים "Poveri ma belli (עניים, אבל יפים) ובעקבותיו - Una vita difficile (חיים קשים), Il sorpasso (בשמו תורגם גם ל"החיים הקלים"), "Opiate '67 ובגרסה מקוצרת "I Mostri" ' כמו כן Profumo di Donna (נינוח של אישה) שהופק ב-1992 מחדש בגרסה אמריקאית על ידי מרטין ברסט, בכיכובו של אל פצ'ינו
ב-2002 הוענק לו פרס "אריה הזהב" של פסטיבל הקולנוע בוונציה על מפעל חייו. שניים מסרטיו "Il giovedi" (יום חמישי) ו-  Il commissario Lo Gatto  הוצגו ברטרוספקטיבה המוקדשת לקומדיה האיטלקית בפסיטבל הסרטים הבינלאומי  ה-67 של ונציה.
דינו ליזי נפטר בשנת 1978 בגיל 91 בביתו ברומא. השאיר שני בנים - קלאודיו ריזי (2020-1948) ומרקו ריזי  (יליד 1951), שניהם במאי קולנוע.
קישורים חיצוניים
(Valerio Caprara art. Dino Risi Dizionario Biografico degli Italiani, Treccani vol. 87, 2016)
קרפיון שחור
קרפיון שחור (שם מדעי: Mylopharyngodon piceus) הוא מין יחיד בסוגו של דג השייך למשפחת הקרפיוניים.
מאפיינים
בתי גידולו של הקרפיון הם אגמים ונהרות במזרח אסיה מנהר האמור בסין עד לווייטנאם. דג זה מוכר היטב במטבח הסיני ולרפואה הסינית. הקרפיון השחור מגיע לאורך של עד 1.9 מטרים ולמשקל של עד 35 קילוגרם אך האורך הממוצע שלו הוא 60 עד 120 סנטימטרים. הקרפיון השחור ניזון בעיקר מחלזונות. הקרפיון השחור יחד עם קרפיון גדול-ראש, קרפיון כסוף וקרפיון העשב מהווים את ארבעת הדגים המפורסמים ביותר במטבח הסיני.
הקרפיון השחור בארצות הברית
תזונתו של הקרפיון השחור הובילה ליצואו לארצות הברית על מנת שיעזור לשלוט בכמות החלזונות לצורכי החקלאות הימית. החלזונות מהווים פונדקאים לטפילים ולקרציות מימיות שעלולים לפגוע בתוצרי החקלאות הימית. חוקי החקלאות של כמה מהמדינות קובעים שקרפיון שיוכנס לבריכת דגים יהיה קרפיון עקר, וכך לא יהיה סיכון שהוא עצמו יתרבה בבריכות או יצא מהן וישפיע על האיזון האקולוגי.
תהילים קי"ח
תהילים קי"ח הוא המזמור ה־118 בספר תהילים. המזמור הוא חלק מסדר ההלל.
תוכן המזמור
מזמור קי"ח מורכב מ-29 פסוקים ומחולק לחמישה חלקים:
א'-ד
בחלקו הראשון של המזמור קורא המשורר להודות לאלוהים: "הוֹדוּ לַה' כִּי טוֹב כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (א'), "יֹאמַר נָא יִשְׂרָאֵל כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (ב'), "יֹאמְרוּ נָא בֵית אַהֲרֹן כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (ג'), "יֹאמְרוּ נָא יִרְאֵי ה' כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (ד').
ה'-כ'
בחלקו השני של המזמור מתאר המשורר כי פעם הוא התפלל לאלוהים בזמן צרה והוא עזר לו: "מִן הַמֵּצַר קָרָאתִי יָּהּ עָנָנִי בַמֶּרְחָב יָהּ" (ה'), בשל כך המשורר קורא לשומעיו לבטוח באלוהים: "טוֹב לַחֲסוֹת בַּה' מִבְּטֹחַ בָּאָדָם" (ח'). המשורר מתאר כיצד מודים הצדיקים לאלוהים: "קוֹל רִנָּה וִישׁוּעָה בְּאׇהֳלֵי צַדִּיקִים יְמִין ה' עֹשָׂה חָיִל" (ט"ו), "יְמִין ה' רוֹמֵמָה יְמִין ה' עֹשָׂה חָיִל" (ט"ז). חלקו השני של המזמור נגמר בבקשת המשורר משומרי בית המקדש שיפתחו לו את השערים על מנת שיוכל להודות לאלוהים: "פִּתְחוּ לִי שַׁעֲרֵי צֶדֶק אָבֹא בָם אוֹדֶה יָהּ" (י"ט).
כ"א-כ"ד
בחלקו השלישי של המזמור מובאים דברי התודה והשמחה של המשורר על כך שאלוהים הושיע אותו: "אוֹדְךָ כִּי עֲנִיתָנִי וַתְּהִי לִי לִישׁוּעָה" (כ"א).
כ"ו-כ"ט
חלקו האחרון של המזמור נפתח בקריאות ברכה לבאים לבית המקדש: "בָּרוּךְ הַבָּא בְּשֵׁם ה' בֵּרַכְנוּכֶם מִבֵּית ה'" (כ"ו), "אֵל ה' וַיָּאֶר לָנוּ אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ" (כ"ז), המשורר חוזר ומודה לאלוהים: "אֵלִי אַתָּה וְאוֹדֶךָּ אֱלֹהַי אֲרוֹמְמֶךָּ" (כ"ח).
המזמור נחתם בקריאת המשורר שמחברת בין תחילת המזמור אל סופו: "הוֹדוּ לַה' כִּי טוֹב כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (כ"ט).
בתפילה היהודית
תהילים קי"ח הוא חלק עיקרי בקריאת ההלל. ההלל הוא חלק בתפילה היהודית הנקרא בימי חג ומועד, כדי להודות לאל ולשבח אותו. בדרך כלל הוא נאמר לאחר תפילת עמידה של שחרית.
בתרבות
בהיותו חלק ממזמורי ההלל, פסוקים וקטעים רבים במזמור זכו ללחנים רבים ומגוונים.
Grande
Grande (בעברית: גָדוֹל) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת המקסיקנית גלוריה טרווי, ביחד עם הזמרת הספרדייה מוניקה נראנחו. השיר יצא לאור ב-17 בינואר 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלושה עשר שלה, Isla Divina.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של מקסיקו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ולדימיר מוניוז, גלוריה טרווי, דיאנה מרסלה דה לה גרזה פרז ואלקובר והופק על ידי אלקובר. בתחילת השיר, מדברות טרווי ונרנג'ו על כך שלפעמים אדם ממעיט בערכו. לאורכו של השיר הן מתארות מצב הוא הוא "גדל" (כשם השיר, "Grande") והתפתח ואף מצהירות על עצמן: "(אני) מלכה שכבר עונדת את הכתר שלה".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-22 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-17 בינואר 2020, ביום יציאתו של "Grande" כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את גלוריה טרווי ומוניקה נראנחו מול מראה כשהן מביטות בעצמן. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות אנשים במעמד נמוך, שעם השנים הופכים לאנשים מהמעמד העליון לכאורה.
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-55 מיליון צפיות.
נחל נטוף
נחל נטוף הוא נחל אכזב באזור הרי אפרים והשפלה. נחל נטוף מתחיל ברכס דרום השומרון באזור עינות זרקא, עין אל בטמה והישוב טלמון ונשפך לנחל איילון סמוך לנמל התעופה בן-גוריון וכביש 1. נחל נטוף יחד עם יובלו נחל מודיעים הם מהמקורות הראשיים של נחל איילון.
תוואי
שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-250 קמ"ר. מרבית שטחו של האגן נמצא מזרחית לקו הירוק. כאשר אורך האפיק הראשי הוא כ-18 ק"מ. לאחר חציית גדר ההפרדה הנחל זורם צפונית ליער בן שמן וכביש 443, עובר ליד היישובים בית נחמיה, חדיד וכפר טרומן, חוצה את כביש 6, כביש 444 וכביש 40 וזורם מערבה עד להתמזגותו לנחל איילון.
ורד אדיר
ורד אדיר (נולדה ב–8 בספטמבר 1970) היא צלמת אמנות המתמחה בצילום על סטים של קולנוע וטלוויזיה.
נחל נטוף
תוואי
בחלקו העליון עובר הנחל באפיק הררי, בקרקעות טרה רוסה מעל מסלע הרי השומרון, בחלקו התחתון, במקטע המישורי, זורם הנחל בקרקעות טרה רוסה וחמרה חולית.
ורד אדיר
ביוגרפיה
ורד אדיר נולדה ברמת השרון, למדה לימודי סביבה בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר. בצה"ל שירתה בבה"ד החינוך בשערי אברהם ובמדרשת רופין. סמוך לשיחרורה מצה"ל למדה קורס צילום במדרשה לאמנות ברמת השרון, לימים בית ברל. בין השנים 1991–1994 למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת שפילד, אנגליה, סיימה שנת התמחות במשרד עו"ד בן-פורת פינס בתל אביב, ומסוף שנת 1995 מחזיקה ברישיון לעריכת דין. בין השנים 1997–2001 למדה לימודי תעודה במחלקה לעיצוב תקשורת חזותית ב"אסכולה לעיצוב" בתל אביב. ובשנת 2003 למדה במסגרת "השנה החמישית" בהנחיית הצלם גלעד אופיר, הפילוסוף מנחם גולדנברג והפסלת רבקה פוטשבוצקי, בקלישר, תל אביב. במקביל עבדה כעו"ד במשך 7 שנים במשרד רו"ח קוסט פורר גבאי את קסירר.
נחל נטוף
תוואי
מדרום לכפר שוקבא, במדרון הצפוני של הנחל (ואדי א-נאטוף) נמצאת מערת שוקבא, מערה קרסטית גדולה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי. במערה זו הוגדרה לראשונה התרבות הנאטופית, שכונתה כך על שם הנחל.
ורד אדיר
ביוגרפיה
בשנת 2000 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "לימבוס", ומאז הציגה בתערוכות יחיד שונות ובתערוכות קבוצתיות. בין סדרות הצילומים שהציגה, סדרת צילומי לילה במועדונים ונופים אורבניים וסדרת זוגות מתעוררים בבוקר.
בשנת 2007 צילמה סטילס לסרט העלילתי "הבודדים" של רנן שור ומאז צילמה בכ-80 סרטים עלילתיים וסדרות, מהבולטים שביניהם, "ההתחלפות", "בית לחם", "הנוער", "הנותנת", "למלא את החלל", "אילי ובן", "מוקי בוערה", "חמש שעות מפריז", "אנחנו לא לבד", "קירות", "לצוד פילים", "עמק תפארת", "התפרצות X", "וביום השלישי", "המדריך למהפכה", "אורחים לרגע", "העולם מצחיק", "לוויה בצהריים", "פרז הצעיר", "מנפאואר", "גאליס", "אבינו", "הבורר", "רביעיית רן", "הישרדות VIP" בתאילנד, "תעשה לי ילד", "מסודרים 2", "טקסי דרייבר", "המשרד", "חסמבה דור 3", "חטופים", "רד בנד", "רמזור", "30 שקל לשעה", "Tyrant", "להרוג את הסבתא". כמו כן צילמה לעטיפות וחוברות לדיסקים של מוזיקה ("30" של שגיא צורף ואלעד כהן, "אלדורדו" של יהלי סובול ורע מוכיח, אוהד בן אבי); מחול, בית הספר לכוריאוגרפיה "כלים"; לחברת תל"י – חברת התמלוגים לבמאים ותסריטאים; קליפ של שגיא צורף "שהכל נהיה בדברו" מתוך "הקו נמחק".
מבחר צילומים של אדיר מסטים של קולנוע הופיעו בספרה של הלן שומן "מילון של הקולנוע הישראלי", ההוצאה לאור קוסמופול של פטריק ארפי, צרפת.
ניהאד דג'דוביץ'
ניהאד דג'דוביץ' (בבוסנית: Nihad Đedović; נולד ב-12 בינואר 1990) הוא כדורסלן בוסני, בעל אזרחות גרמנית, המשחק בקבוצת באיירן מינכן מליגת העל הגרמנית והיורוליג. כמו כן משחק דג'דוביץ' עבור נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל.
קריירה מקצועית
דג'דוביץ' נולד בעיר וישגראד שבבוסניה והרצגובינה, אשר הייתה אז חלק מיוגוסלביה. בשנת 2005 החל לשחק כדורסל באופן מקצועי, בקבוצת בוסנה סרייבו הבוסנית.
בשנת 2007 הוחתם על ידי קבוצת ברצלונה, ממנה הושאל ב-5 השנים הבאות לקורנליה מהליגה הספרדית השלישית, לאוברדוירו מליגת העל הספרדית, ולווירטוס רומא מליגת העל האיטלקית. בין השנים 2010–2012 הפך לשחקן מוביל ברומא, וקלע במדיה 10.9 נקודות בממוצע למשחק בליגה האיטלקית וביורוליג.
הינדרשטוק
הינדרשטוק (בגרמנית Hienderstock) (נקרא הונרשטוק (Hühnerstock) במפות הטופוגרפיות של שווייץ) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,307 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
ניהאד דג'דוביץ'
קריירה מקצועית
במהלך עונת 2011/2012 שוחרר מחוזהו בברצלונה, ועבר מרומא לגלאטסראיי הטורקית.
בקיץ 2012 הצטרף לאלבה ברלין הגרמנית. קבוצתו סיימה את אותה עונה במקום החמישי בלבד בליגת העל הגרמנית, אולם הצליחה לזכות בגביע הגרמני, לאחר שגברה במשחק הגמר על רטיופארם אולם.
הינדרשטוק
מאז שנת 2007 ההר הוא חלק מאתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן.
ניהאד דג'דוביץ'
קריירה מקצועית
לקראת עונת עבר לשחק עבור יריבת קבוצתו הקודמת – באיירן מינכן. לאורך תקופתו במינכן זכה עם הקבוצה שלוש פעמים באליפות ליגת העל הגרמנית (2014, 2018, 2019), ופעם אחת בגביע הגרמני (2018). בסדרת גמר עונת 2019, בה גברה מינכן על אלבה ברלין בתוצאה 3–0, קלע דג'דוביץ' 15.3 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר.
הינדרשטוק
גאוגרפיה
הר ההינדרשטוק הוא חלק משרשרת ההרים התוחמת מצפון את קרחון לאוטראר וקרחון אונטראר וממוקם בין ההרים אוויגשנייהורן ממערב ובאכלישטוק ממזרח.
ניהאד דג'דוביץ'
נבחרת בוסניה והרצגובינה
מאז שנת 2007 חבר דג'דוביץ' בנבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל. ביורובאסקט 2011, אליו העפילה בוסניה לראשונה מזה 6 שנים, קלע 10.6 נקודות בממוצע למשחק, בעוד נבחרתו סיימה במקומות 17–20 (מתוך 24 קבוצות). ביורובאסקט 2013 הצטיין עם ממוצעים של 17.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק, וסייע לנבחרתו להשיג את המקום ה-13 בטורניר – תוצאתה הטובה ביותר מזה 20 שנה.
תקופת דגירה
תקופת דגירה (באנגלית: Incubation period) היא הזמן שחלף בין חשיפה לאורגניזם פתוגני, כימיקל או קרינה, ובין הופעת תסמינים. במחלה זיהומית טיפוסית, תקופת הדגירה מציינת את הזמן הנדרש לאורגניזם הפתוגני להתרבות עד הסף בו מופיעים תסמינים במארח.
לעיתים נעשית הבחנה בין תקופת הדגירה (בין ההדבקה להופעת תסמינים) לבין התקופה החבויה (או לטנטית, בין ההדבקה ליכולת להדביק אחרים). היחס בין התקופות השונות משתנה ותלוי במחלה: לדוגמה, אדם עלול להיות נשא של מחלות ולהדביק אחרים, מבלי להציג סימפטומים. כמו כן, כתלות במחלה, אדם עשוי להיות מדבק או לא מדבק בתקופת הדגירה.
בתקופת הדגירה הזיהום נחשב תת-קליני. בזיהומים נגיפיים, הנגיף משתכפל בתקופת הדגירה, להבדיל מתקופת חביון נגיפי, בו הנגיף רדום ואינו משתכפל. דוגמה לכך הנה הדבקות ב-HIV: בשלבים ראשוניים, הנגיף יכול שלא לעורר תסמינים של מחלת האיידס, אף על פי שהנגיף משתכפל במהירות במערכת הלימפה ומגיע לעומס ויראלי גדול, ואף עלול להדביק אחרים.
תקופת הדגירה פנימית וחיצונית
המונחים "תקופת דגירה פנימית" ו"תקופת דגירה חיצונית" משמשים במחלות הנישאות באמצעות וקטור פתוגני. תקופת הדגירה הפנימית מתייחסת לזמן הדרוש לאורגניזם להשלים את התפתחותו במארח העיקרי. תקופת הדגירה החיצונית מתייחסת לזמן הדרוש לאורגניזם להתפתח בוקטור הנושא את האורגניזם.
לדוגמה, טפילי המלריה נדרשים לעבור התפתחות בתוך יתוש, לפני שהם מסוגלים להדביק בני אדם. הזמן הנדרש לכך נע בין 10 ל-28 יום, כתלות במין הטפיל ובטמפרטורה. זוהי תקופת הדגירה החיצונית של אותו טפיל. אם יתוש לא ישרוד במשך זמן ארוך מתקופת הדגירה החיצונית, הוא לא יוכל להעביר הלאה טפילי מלריה.
לעומת זאת, אם יתוש מעביר בהצלחה את הטפיל לגוף אדם, הטפיל מתחיל להתפתח. הזמן שבין כניסת הטפיל לגוף האדם ובין הופעת הסימפטומים הראשונים של מלריה היא תקופת הדגירה הפנימית שלו.
גורמים המשפיעים על תקופת הדגירה
תקופת הדגירה עבור מחלה מסוימת היא תוצאה של מגוון גורמים, ובכללם:
פטריק מקאו
פטריק אנדרו מקאו (באנגלית: Patrick Andrew McCaw; נולד ב-25 באוקטובר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דלאוור בלו קואוטס.
נעורים וקריירת מכללות
מקאו נולד וגדל בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של ג'פרי ותרזה ולו חמישה אחים. למד בתיכון נוצרי-בפטיסטי ברוקוויל שבמרילנד. ב-2014 הוביל את קבוצת הכדורסל של בית הספר לאליפות התיכונים הנוצריים הארצית.
בליגת המכללות שיחק באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס במשך שתי עונות. הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה בליגת מאונטן וסט (Mountain West) ולחמישיית ההגנה של העונה במאונטן וסט.
גולדן סטייט ווריורס
ביוני 2016 נבחר בבחירה ה-38 בסיבוב השני של דראפט ה-NBA על ידי מילווקי באקס. הזכויות להחתמתו הועברו בערב הדראפט לגולדן סטייט ווריורס תמורת 2.4 מיליון דולר. בעונתו הראשונה בקבוצה שותף ב-71 משחקים ופתח ב-20 מהם. את העונה הסדירה סיים עם ממוצע של 4 נקודות למשחק. בפלייאוף הצטיין בסדרת גמר אזור המערב במשחק השני מול סן אנטוניו ספרס, הוא קלע 18 נקודות, מסר 5 אסיסטים, לקח 4 ריבאונדים ורשם שלוש חטיפות בניצחון הקבוצה. הוא זכה לדקות משמעותיות גם במשחק המכריע בסדרת הגמר מול קליבלנד קאבלירס בו קלע 6 נקודות והיה שותף לזכייה באליפות ה-NBA. בעונה העוקבת רשם ממוצעים דומים, וזכה עם הווריורס באליפות נוספת.
קליבלנד קאבלירס
בפתיחת עונת לא הצליח להגיע להסכמה עם הווריורס על תנאי חוזה חדש, וב-30 בדצמבר 2018 חתם בסופו של דבר בקליבלנד קאבלירס. לאחר שלושה משחקים בלבד בקליבלנד, במהלכן קלע 1.7 נקודות בממוצע למשחק, שוחרר מהקבוצה.
דלאוור בלו קואוטס
ב-11 בפברואר 2022 חתם בדלאוור בלו קואוטס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
מיס אינטרנשיונל (תחרות יופי)
"מיס אינטרנשיונל" היא תחרות יופי בינלאומית לנשים המאורגנת על ידי "האגודה הבינלאומית לתרבות". התחרות נוסדה ב-1960 בלונג ביץ' וזאת לאחר שנהלת ארגון תחרות מיס תבל הועברה למיאמי ביץ', מצופה מהמתמודדות בתחרות להפגין חברות, אינטליגנציה ועדינות והמטרות העיקריות של התחרות הוא לקדם שלום עולמי, שגרירות של רצון טוב והבנה בין מדינות. "מלכת החן" הזוכה במקום השלישי בתחרות מלכת היופי של ישראל מדי שנה נשלחת לייצג את ישראל בתחרות.
ישראל השתתפה כבר מהתחרות הראשונה בשנת 1960, אך פרשה מהמשך השתתפותה בשנת 2015, בשל בעיה תקציבית.
עלילת הדם בשיראז
עלילת הדם בשיראז הייתה עלילת דם שהתחוללה בשיראז שבאיראן בשנת 1910 ואורגנה בידי משפחת קוואם המומרת. בעקבות גילויו של ספר קוראן מושחת בגטו היהודי וכביכול היעלמותה של ילדה מוסלמית, הואשמו לשווא יהודי שיראז בחטיפתה והריגתה לצורכי פולחן. ב-30 באוקטובר 1910 הותקף הרובע היהודי של שיראז. 12 יהודים נרצחו בפרעות, 50 נפצעו, והרובע נשדד בידי המון הפורעים. האירוע תועד על ידי נציג כל ישראל חברים בשיראז.
רקע
מבחינה היסטורית, באיראן חייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית למשך 2,500 שנים. מעת לעת, מסיבות שונות התבצעו התקפות מסוימות אם כי בתדירות די נדירה, נגד האוכלוסייה היהודית. החל מהמאה ה-17 התבצעו מספר רציחות, פוגרומים, גירושים וכפיה להמרת דת על יהודים באיראן ובמחוז שיראז. ההיסטוריון האיראני ג'משיד סדאקט, טען כי לאורך המאה ה-19 התבצעו התקפות קבע נגד יהודים, דבר שהושם לו סוף בעקבות לחץ אירופאי. האחרון שבין ההתקפות התרחש בשנת 1910.
בתחילת אוקטובר 1910, בעת ניקוי בורות ביוב בבית יהודי בשיראז, טענו המנקים כי מצאו ספר ישן, כשכמה דפים שנותרו ממנו הוכרו כחלק מהקוראן. לפי האסלאם, דין משחית ספר הקוראן הוא מוות, בין אם המשחית מוסלמי או לא. לאחר מכן, ביום הראשון של חג הסוכות, כמה יהודים שחזרו הביתה מבית הכנסת נתקלו באישה רעולת פנים עומדת בפתח ביתם עם חבילה. כשהבחינה בהם, מיהרה אותה אישה להשליך את החבילה לבור השפכים, שמוקם בסמוך לדלת הכניסה של כלל בתי היהודים, וברחה. יושבי השכונה מייד משכו את אותה החבילה, ומצאו שמדובר בעותק של הקוראן. לאחר שהודע על האירוע ועל החשש מפרובוקציות נוספות, פנה נציג כל ישראל חברים בשיראז למירזה איברהים, המולא הראשי של העיר שיראז, שהבטיח להתעלם מפרובוקציות עתידיות והבטיח להגיש עזרה במקרה הצורך.
האשמות לביצוע רצח למטרות פולחן
למחרת בערב, נכנסו כמה אנשים לבתיהם של שני הרבנים הראשיים של שיראז, מלווים בסוחר מהשוק שטען כי אחת מילדיו, ילדה בת ארבע, נעלמה בשעות אחר הצהריים ברובע היהודי, בו היא נרצחה על מנת להשיג את דמה. הרבנים נשבעו כי לא ידעו שילד להורים מוסלמים תעה אל תוך הרובע היהודי ומחו נגד ההאשמה. האנשים נסוגו לאחר שאיימו לשרוף ולהחריב את הרובע היהודי אם הילדה לא תימצא עד למחרת בצהריים. עוד באותו היום, נמצאה גופת ילד במרחק של קילומטר מהעיר, במרחק מאה מטרים מבית הקברות היהודי. היו שחשבו כי מדובר בגופת אותה הילדה המוסלמית וכי היא נהרגה על ידי היהודים. בהמשך נמצא כי הגופה המדוברת הייתה שייכת לילד יהודי שנקבר שמונה ימים קודם לכן והוצא מקברו.
תקיפת הרובע
למחרת בבוקר, קהל התאסף מול ארמון הממשלה וביקש נקמה על רצח היהודים את הילדה. המושל הזמני הורה לחיילים לתקוף את "ההמון", והקהל נע לכיוון הרובע היהודי, הגיע בו זמנית עם החיילים. האחרונים בניגוד להוראות שניתנו להם, היו הראשונים לתקוף את הרובע היהודי, דבר שנתן ליתר האספסוף אות לבזוז את הרובע. חיילים, סיידים ועוברי אורח ואפילו נשים וילדים, הצטרפו לביזה שנמשכה 6–7 שעות, ולא פסחו אפילו על בית יהודי אחד מבין 260 הבתים ברובע היהודי.
האספסוף לא הגביל עצמו לבזיזה בלבד אלא גם תקפו את היהודים. רוב היהודים ברחו עם תחילת הפרעות. המעטים שנותרו באזור נפגעו או נרצחו במהלך קרבות הרחוב.
סופו של אירוע
תקיפת הרובע והבזיזה הביאה את הרובע לחורבן. מאמצי הסיוע והשיקום אורגנו על ידי ארגון כל ישראל חברים, בסיוע הקונסול הבריטי. גם מוסלמים מקומיים סייעו דרך חלוקת מזון וסיוע כספי.
לוגנקוזאוריה
לוגנקוזאוריה (שם מדעי: Lognkosauria; מילולית: "לטאות ארוכות") היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים טיטאנוזאורים מהקבוצה ליתוסטרוטיה, אשר התקיימה בסוף הקרטיקון התחתון ובתחילת הקרטיקון העליון שלפני 101.1 עד 83.5 מיליון שנה מזמננו באמריקה הדרומית. היא הוגדרה ב-2007 בידי קלבו ועמיתיו, על סמך קשר בין הדינוזאורים הגדולים ביותר שהתגלו בארגנטינה ברובם והם בעלי אב קדמון משותף הקרוב לשאר בני קבוצת הקולוסוזאוריני ושאר הליתוסטרוטים. הם בעלי קירבה רחוקה למשפחת הסלטזאוריים או למלאוויזאורוס (Malawisaurus).
הקבוצה כוללת את הדינוזאורים הגדולים והכבדים ביותר שהלכו על פני האדמה, כשהגדולים הם הארגנטינוזאורוס, הפוארטזאורוס והפטגוטיטאן שהגיעו לאורך של 30 עד 40 מטרים ומשקל של 70 עד 100 טון. היה להם עמוד שדרה חזק מאוד, כלוב צלעות רחב ביותר וגפיים עבים מאוד. הראש שלהם היה קטן עם חוטם ונחיריים גבוהים, כרבולת קטנה מעל המצח והפה היה בעל שיניים דמויי כפיות בצורתם ששימשו ללעיסת עלי מחטניים, ציקסיים וצמחייה דומה. בתורם הם נטרפו (למרות גודלם) בידי הקרכרודונטוזאוריים, קבוצת טורפים שהתמחתה בטריפת זאורופודים.
קבוצה זו לא שרדה זמן ממושך ונכחדה לפני 83 מיליון שנה, אולי עקב שינויי אקלים גדולים שהכחידו את הצמחייה המקומית.
וישגראד (בוסניה והרצגובינה)
היסטוריה
יישוב בשם וישגראד תועד לראשונה בכתובים ב-1407, עת נשלח האזור על ידי דספוט סרבי מטעם ממלכת הונגריה. ב-1454 נכבשה וישגראד על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וישגראד בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת צבא ממלכת איטליה. באוקטובר 1943, לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הצ'טניקים על וישגראד, אך לאחר מספר חודשים כבשו הגרמנים את העיר. לאחר המלחמה נכללה וישגראד בשטחי יוגוסלביה.
ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה נרצחו לפחות 1,661 מתושבי וישגראד, בעיקר ממוצא בוסניאקי על ידי כוחות משטרה וכוחות מיליציה סרביות שהונהגו על ידי ז'לקו רזנטוביץ', במסגרת טיהור אתני שבוצע באזור. ב-1996 הועמדו לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר מספר ממפקדי השטח האחראים לטבח. מספר נאשמים הורשעו. מילאן לוקיץ' מפקד מיליציית "הנשרים הלבנים" נדון למאסר עולם ו-7 נוספים נדונו לתקופות מאסר שונות.
הקהילה היהודית
ב-1910 מנתה הקהילה 265 נפשות, וב-1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה התגוררו בווישגראד 144 יהודים שהיוו 5.8 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 110 נפשות. בזמן השלטון האיטלקי נמלטו מהעיר מקצת מבני הקהילה, חלקם לאזור מונטנגרו. חלק מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, נעצרו בני הקהילה שעדיין התגוררו בווישגראד וגורשו למחנה ההשמדה ברגן-בלזן. 46 מבני הקהילה נרצחו במחנות. לאחר המלחמה שבו לווישגראד 56 מבני הקהילה אשר שרדו את המחנות וקרבות הפרטיזנים, אך הפעילות הקהילתית לא חודשה. לאחר המלחמה הוסב מבנה בית הכנסת לתחנת כיבוי אש. בראשית המאה ה-21 עמד על תילו בית העלמין היהודי, אך הוא לא תוחזק.
הר קירקפטריק
הר קירקפטריק (באנגלית: Mount Kirkpatrick) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס המלכה אלכסנדרה בהרים הטראנס-אנטארקטיים שביבשת אנטארקטיקה. גובהו 4,528 מטרים, כחמישה קילומטרים מערבית לו, שוכן הר דיקסון שגובהו 4,120 מטרים.
שמו של ההר ניתן לו על ידי חברי משלחת נמרוד. הם קראו להר על שם אלכסנדר ברייס קירקפטריק (Alexander Bryce Kirkpatrick) איש עסקים מגלאזגו שבסקוטלנד, שתמך כלכלית במשלחתם.
מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי, 2001
ב-13 בדצמבר 2001 אירעה מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי בניו דלהי. הטרוריסטים השתייכו ללשקאר-א-טייבה (LeT) ולג'יש-י מוחמד, שני ארגוני טרור אסלאמי שבסיסם בפקיסטן. המתקפה הובילה למותם של שישה אנשי משטרת דלהי, שני אנשי שירות הביטחון של הפרלמנט ועובד גינה, והובילה למתיחות גוברת ביחסי הודו–פקיסטן, ולעימות ביניהן בשנים 2001–2002. חמשת המחבלים נהרגו מחוץ לבניין הפרלמנט.
יוסי מוסטקי
יוסף (יוסי) מוּסְטָקִי (Joe Moustaki; נולד ב-3 בינואר 1939) הוא מלחין וזמר ישראלי. התפרסם כמחבר אחד הלחנים לשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה" וכמחבר והמבצע של השיר "ים ושקיעה".
ביוגרפיה
מוסטקי נולד בקהיר שבמצרים, בן ליוצאי קורפו (הוא קרוב משפחה רחוק של הזמר הצרפתי ז'ורז' מוסטקי). מגיל חמש למד בבית ספר קתולי "סן מארק". ב-1948, על רקע פרעות ביהודי מצרים בימי מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה למחנה מעבר באוסטיה שליד רומא, וכעבור חצי שנה, לאחר תום המלחמה, עלו לישראל ב-1949. בארץ נמנתה משפחתו עם 500 המשפחות הישראליות הראשונות שיישבו את באר שבע, שם שוכנו באוהל במתחם לעולים חדשים (בשטח שבו פועל היום השוק העירוני). לאחר שסיים את שירותו הצבאי בנח"ל, היה חבר בקיבוץ רוחמה, ושם החל לחבר לחנים להנאתו למרות שחסר כל חינוך מוזיקלי. הוא פגש ברוחמה את המוזיקאים שמעון כהן ונחום היימן, ולאחר שאלו שמעו את נגינתו ולחניו, עודדו אותו להמשיך בתחום המוזיקלי. היימן, שעבד באותה עת עם הפרברים, הביא להם את לחנו של מוסטקי ל"זמר נוגה" והשיר התפרסם בלחן זה ב-1964. לאחר נישואיו עזב את הקיבוץ, שב לבאר שבע והחל להופיע ב"מאהל השייח", מועדון הלילה של מלון נאות מדבר, שנהנה באותן שנים מפופולריות.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את השיר "הם לפנינו שוב" ("בישראל של שנת שישים ושבע") ללחנו ולמילים של עמוס אטינגר. באותה השנה הלחין והקליט לראשונה ביצוע לשירה של מרים ילן-שטקליס: ואמרתי לעצב הנני, אך עקב חוסר הסכמתה של האחרונה לא הוקלט השיר כחלק מתקליט.
ב-1969 ראה אור בחברת CBS תקליט אריך-נגן שלו, "באר שבע עירי" ובו השיר "ים ושקיעה" שזכה להצלחה והריקוד "באר שבע עירי" על מלים של יעקב אביצוק. ב-1975, לאחר זכייתה הראשונה באליפות של קבוצת הכדורגל העירונית, הפועל באר שבע, הקליט מוסטקי יחד עם כדורגלני הקבוצה את שיר הקבוצה שחיבר, "לי הנך תבל ומלואה". מאז ועד היום ממשיך מוסטקי להתגורר בבאר שבע ומופיע בתוכנית משיריו בה הוא מלווה את עצמו בגיטרה ומלווה שירה בציבור.
בשנת 2010 זכה מוסטקי בתואר יקיר באר שבע.
בנובמבר 2012 קיבל מוסטקי פרס מפעל חיים מאיגוד אמני ישראל (אמ"י) על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
בורסת המשי בוולנסיה
בורסת המשי (בוולנסית: Llotja de la Seda בספרדית: Lonja de la Seda) או גם בשמה המקורי בורסת הסוחרים (בוולנסית: Llotja dels Mercaders, בספרדית: Lonja de los mercaderes) היא מבנה מפואר של שוק סחורות שנבנה במאה ה-15, בוולנסיה שבמזרח ספרד. המבנה מפגין את העוצמה הכלכלית של העיר בשלהי אותה מאה, שהייתה תור הזהב של העיר, ותוכנן כמקדש של מסחר. המבנה הבנוי בסגנון שוכן במרכז ההיסטורי של ולנסיה, בכיכר השוק (Plaça del Mercat) מספר 31, מול כנסיית יוחנן המטביל (Iglesia de los Santos Juanes) ו.
בורסת המשי של ולנסיה צורפה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-7 בדצמבר 1996.
רקע היסטורי
תור הזהב של ולנסיה היה שלב של התפתחות כלכלית רבה והשפעה פוליטית ותרבותית רבה, שבמהלכם הוקם בנק עירוני (Taula de canvi) שנועד לתמוך בפעולות מסחריות. התעשייה המקומית, בייחוד טקסטיל, התפתחה בצורה משמעותית, והעיר הפכה למרכז מסחרי, שאליו הגיעו סוחרים מכל רחבי אירופה. בורסת המשי, מרכז עסקים ומקדש מסחר, שנבנתה בשלהי המאה ה-15 הייתה מאפיין בולט לשגשוג זה.
באשר להשפעה פוליטית, מאז סוף המאה הארבע עשרה הלכה וגברה ההשפעה של ולנסיה בכתר אראגון עם דמויות כמו הקדוש ויסנט פרר, ואף יותר לאורך כל המאה החמש עשרה, עד כדי כך שהפעמיים היחידות בהן הוכתר בישוף ספרדי לאפיפיור היו של שני בישופים מוולנסיה: קליקסטוס השלישי, ואחיינו, אלכסנדר השישי, בני משפחת בורג'ה.
בתחום האמנות והתרבות, מלבד הבורסה, נבנו, קפלת המלכים במנזר סנטו דומינגו, קמרון המזבח הגבוה של או. בציור ובפיסול פעלו בעיר, , , , ואחרים, בספרות , , ,  וז'ואנוט מרטורל, מחבר טיראנט לו בלאנש. כתוצאה מפריחה תרבותית זו, הוקם בוולנסיה בית הדפוס השני בחצי האי האיברי, שבו הוציא האמן לאור את היצירה הספרותית הראשונה שהודפסה בספרד בשנת 1474. גם המילון הראשון בשפות רומאניות: Liber Elegantiarum, הופיע גם הוא. המחקר הראשון בנושא שחמט מודרני הוא ככל הנראה כתב של, שנדפס ופורסם בוולנסיה בסוף המאה ה-15. ב-30 באפריל 1499 הוקמה אוניברסיטת ולנסיה.
שוק השמן
בסמוך לפלסה דה לה קומפניה (Plaza de la Compañía), מאחורי בורסת המשי, היה מבנה קדום יותר, שקיומו תועד מ-1341, שכונה "שוק השמן" (Llotja de l'Oli). לדברי ההיסטוריון המודרני, היה שוק זה פתוח בחלקו, כלומר הוא נבנה בסגנון של הלוג'יה האיטלקית (בנייה פתוחה מצד אחד או יותר, נתמכת על ידי קשתות או עמודים). שוק השמן לא שימש רק לסחר במוצר זה, אלא לכל מיני פעולות עסקיות.
המשי
מקור השם שניתן למבנה בורסת המשי מהעובדה שאריגת משי הייתה התעשייה החזקה ביותר בעיר מהמאה ה-14 עד המאה ה-18. במאה הארבע עשרה היו כבר סוחרי משי מקומיים, רובם יהודים, ואחר-כך מומרים, שהתקבצו בשנת 1465 ב"אחוות הבתולה של הרחמים" (cofradía de la Virgen de la Misericordia) שתרמה להקמת קפלה בבורסת המשי שנבנתה בין השנים 1484–1486.
כאשר נבנתה בורסת המשי, כבר הייתה תעשיית משי גדולה בוולנסיה, שהתבטאה ב-293 אומני משי שנרשמו בעיר בשנת 1487. בסוף המאה ה-17, היה המשי כה חשוב בעסקאות מסחריות, עד שבורסת הסוחרים נודעה בכינוי בורסת המשי. במחצית השנייה של המאה ה-18 היה שיא הייצור של המשי: עשרים וחמישה אלף איש עסקו בתעשיית המשי בעיר, שהיו בה יותר משלושת אלפים נולים. החל משנת 1790 החלה הידרדרות בענף המשי בוולנסיה, שמעולם לא חזר למה שהיה. עם זאת, בורסת המשי שמרה על שמה המסורתי עד היום, כאות הוקרה למה שהייתה תעשייה חלוצית בוולנסיה במשך כל כך הרבה מאות שנים.
רקע
בניית שוק הסחורות בוולנסיה התרחשה על רקע השגשוג במסחר שפרח בוולנסיה במאה החמש עשרה, ונועדה לסמל את היכולת של העיר למשוך אליה סוחרים, בתקופה שבה החלו להופיע קשיים עבור הכלכלה המקומית כתוצאה מגילוי אמריקה, ועקב כך מעבר המסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
שוקי הסחורות בכתר אראגון נבנו על פי אותה תוכנית: חדר בצורת מלבן הנתמך על עמודים. לשוק הסחורות של ולנסיה קדמו שוק הסחורות של ברצלונה (Lonja de Barcelona; נבנה 1380–1392) ושוק הסחורות של פלמה דה מיורקה (Lonja de Palma de Mallorca ; נבנה 1420–1448), עם עמודים מחורצים בסלילים התומכים בקמרונות צלעות של שלוש ספינות. בין השנים 1541–1551 נבנה שוק הסחורות בסרגוסה באותה תוכנית, אך בסגנון הרנסאנס. בהתחשב בכך שהתוכנית האדריכלית הייתה תמיד זהה, התעקשה המועצה הכללית של העיר בשנת 1469, על יופיו של הבניין שיהיה: "יפה מאוד, נפלא ומפואר, כך שיהיה הכבוד והקישוט של העיר המכובדת הזו".
הבנייה
לתכנון המקורי של המבנה אחראי הבנאי האומן הקטלאני פרנססק בלדומר (Francesc Baldomar) הוא החל לפתח אותו בין השנים 1470–1471. תלמידיו ז'ואן איווארה (Joan Ivarra) ופרה קומטה (Pere Compte) קיבלו בשנת 1481, חמש שנים לאחר מותו (1476), את המנדט לסיים את בניית המבנה על פי התוכניות המקוריות המרהיבות שצייר בלדומר בשנות חייו האחרונות.
עשרים וחמישה בתים קרובים לשוק נקנו ונהרסו כדי לבנות את הבניין. העבודות החלו ב-16 בינואר 1483 בהריסת הבתים, ביישור הקרקע ובמסירת חומרים לבנאי הראשי של העיר פרנססק ביולאיגואה (Francesc Biulaygua), והעברת אבנים לסתתים ב-15 בפברואר. רשמית החלו העבודות ב-5 בפברואר 1483 וב-14 במרץ שולם השכר הראשון לפרה קומטה וז'ואן איווארה. באוקטובר 1483 סיים הבנאי הראשי של העיר ביולאיגואה את עבודתו בשדה ונעלם מכל תיעוד.
הארכיטקטורה
מבנה שוק הסחורות מורכב מארבעה חלקים, שהם: המגדל, בו יש צינוק לתוכו הושלכו גנבי המשי והסוחרים הרמאים עד שהגיעו הרשויות הרלוונטיות לטפל בהם, אולם הקונסוליה של הים (Sala del Consulado del Mar), החצר המכונה "פטיו דה לוס נארנחוס" (Patio de los Naranjos) ואולם החוזים או אולם העמודים. שטח המונומנט עולה על 2,000 מטרים רבועים, בנויים ובלתי בנויים. המבנה שוכן על חלקה מלבנית, בדרום הוא פונה לפלסה דל מרקדו, במערב לכיוון רחוב דה לוס קורדייאטס (Calle de los Cordellats), בצפון לכיוון רחוב לה לונחה (Calle de La Lonja) והחלק המזרחי לכיוון רחוב פרה קומטה (Calle de Pere Compte). מול החזית שוכנים כנסיית יוחנן המטביל (Iglesia de los Santos Juanes) ו.
כפי שנראה מכיכר השוק, הצד הימני של הבניין הוא החלק העיקרי במבנה, המכונה גם אולם החוזים או אולם העמודים (נבנה 1483–1498); משמאלו נמצא המגדל המרכזי (נבנה 1483–1498), שבו קפלה (הקומה התחתונה) וכלא (שתי הקומות העליונות). החלק השמאלי כולל את שלוש הקומות של קונסולית הים, שנוספה בהמשך (נבנתה 1498–1548). הפטיו דה לוס נארנחוס משלים את הצלע האחורית של המונומנט.
שוק הסחורות של פלמה דה מיורקה, שהוקם ב-1448 שימש מודל לשוק הסחורות של ולנסיה, אבל השוק בוולנסיה גדול ומעוטר יותר ממנו. השוק בוולנסיה בולט בעושר העיטור הסגנון הגותי הלוהב על החלונות, בשערים המונומנטליים עם קשתות מחודדות, הפסלים הקטנים ועשרים ושמונה הגרגוילים, רובם מייצגים מצבים סאטיריים או ארוטיים. בנוסף, יש בו שפע רב של שלטי אצילים עם ארבעת הפסים של מלך אראגון, שביניהם בולט השלט על אבן הראשה בקמרון המרכזי של אולם החוזים, ובעיקר אלה שנמצאים בפינות הבניין מוקפים במלאכים.
אולם העמודים
אולם העמודים (Salón Columnario) או אולם החוזים (Sala de Contratación) הוא אולם פנימי גדול שבו רצפת שיש איטלקי, עם שלוש ספינה אורכיות (ברוחב כולל של 21.4 מטרים) וחמש ספינות רוחביות (עומק כולל של 35.6 מטרים), שתקרתם מקבץ של קמרונות צלעות, בגובה 17.4 מטרים, הנתמכים על 8 עמודים דקים מחורצים בחריצים לולייניים ושישה עשר פילסטרים מאותו סגנון התומכים בקמרונות. מהעמודים בגובה אחד עשר מטרים מתפצלים כמה צלעות המשתרעות על מקטעים מרובעים באותו גובה ויוצרים קמרונות כמעט כדוריים. גאומטריה כדורית זו מאפשרת צלעות ואבני ראשה מרובים, תשעה לכל מקטע.
הגישה לאולם החוזים היא דרך שערים של קשתות מחודדות המסודרים בין צריחונים ארוכים, השוכנים בחזית הראשית (פלאסה דה מרקדו), כמו גם בחזית האחורית (פלאסה דה לונחה). ישנן גם שתי דלתות צדדיות, האחת נפתחת לרחוב פרה קומטה והשנייה לפטיו דה לוס נארנחוס. החזיתות מעוטרות בשינות.
המבנה תוכנן כמקדש למסחר והאולם אמור לסמל את גן העדן, בו העמודים מייצגים גזעי עצי דקל והכיפות מייצגות את כיפת השמים, אשר במקור נצבעה כחול עם כוכבי זהב. העירייה התקינה כאן את הבנק (canula de canvis), שנוצר בשנת 1407 כזיכיון שהוענק לעיר על ידי מרטין הראשון, מלך אראגון, לבצע פעולות בנקאיות במאה ה-15, שם נערך שטר החוב הראשון. תוך חמש עשרה שנים בלבד (1483–1498) הם הצליחו לסיים את אולם החוזים, הגוף העיקרי של הבניין. לאורך החלק הגבוה ביותר מבין ארבעת הקירות, הגובלים בקמרונות, יש כתובות בלטינית שנעשו בזהב על רקע כהה, המזכירות לסוחרים את תפקידם כסוחרים ונוצרים טובים שלא לעסוק בהלוואות בריבית קצוצה בעסקיהם, במטרה להשיג חיי נצח. הכתובת משוכפלת, פעם אחת על הקירות הדרומיים והמערביים ופעם שנייה על אלה של החלק הצפוני והמזרחי.
המגדל
מגדל הבורסה, שנבנה באותו זמן כמו אולם העמודים, הוא ריבועי ובערך גבוה בשליש משאר הבניין. הפסל ז'וזפ איישה (Josep Aixa) הוסיף למגדל שינות, בין 1885 ל-1902, כהעתק של השינות שהיו לאולם העמודים וקונסולית הים.
מאולם העמודים יש גרם מדרגות לולייני לגישה למגדל. בגלל חוסר במעקה, לא ניתן לבקר גם בגרם המדרגות, יצירה של וירטואוזיות רבה, בה מודגשת השליטה בטכניקות אדריכליות. גרם המדרגות המפואר הזה מורכב מסליל פתוח כשהמדרגות מחוברות לקיר המעגלי. דרכם ניגשים לחדרי המגדל העליונים. במקור היו מאה ועשר מדרגות, אך בשיקום שבוצעו על ידי הפסל ז'וספ איישה והאדריכל אנטוני פרר, נוספו שלושים ושתיים נוספות, שכן המגדל נחשב כלא גמור. גובה גרם המדרגות של המגדל הוא עשרים ושישה מטרים, ולכן יש לו בסך הכול מאה וארבעים ושתיים מדרגות בגובה שמונה עשרה סנטימטרים. הקומות העליונות של המגדל שימשו כבית כלא לסוחרים שהשתמטו מתשלום חובות.
קומת הקרקע של הבניין הייתה הקפלה, שנבנתה בשנים 1484–1486, המיוחסת לחואן גואס (Juan Guas), שיש בו קמרון מצולע שבזיזים שלו יש הייצוג של ארבעת המבשרים. חואן דה קורדובה (Juan de Córdoba) קיבל חמישה עשר ליברות במאי 1484 עבור "תשלום עבודות שבוצעו בקפלה של שוק הסחורות". העיצוב של קמרון הצלעות בקפלה, שלא היה מוכר עד אז בוולנסיה, מרמז כי חואן זה היה למעשה חואן גואס, האדריכל הראשי של המלך פרננדו השני, מלך אראגון, אשר השתמש באותו עיצוב בבניין בסגוביה. קמרון זה מורכב משמונה אבני ראשה קטנים עם שלטי אצילים של העיר ומלאכים עם כלי נגינה המקיפים תבליט של הבתולה של הרחמים, הקדושה המגינה של אחוות יצרני המשי, שנמצאת באבן הראשה המרכזית. לקפלה שתי כניסות, האחת מעוטרת יותר בדמותו של הבורא ובקישוטים גותיים, והשנייה דרכה נכנסים לקונסוליה עם שלט האצילים של העיר במרכזו.
פטיו דה לוס נארנחוס
אלמנט נוסף בבורסה הוא הגן שלה, המכונה פטיו דה לוס נארנחוס (Patio de los Naranjos), אליו ניגשים דרך דלת מאולם החוזים, המלא בפרטים פיסוליים. המקום הוא מרחב רגוע ומרגיע שיש בו עצי תפוז וברוש שונים ומזרקה מרכזית מתומנת. מסביב, ישנם כמה ספסלי אבן למנוחה תוך התבוננות בגרגוילים הסאטיריים, בפרטי החזית המערבית של אולם החוזים ואלה בדלת של בקונסוליה של הים, שאליהם ניתן להגיע מאותה חצר אל דרך גרם מדרגות אבן חיצוני רחב. לדברי ז'ואן פוסטר אי אורטלס, נערכו בחצר זו מסיבות וטקסים כשהגיעו מלכי השושלת האוסטרית.
הקונסוליה של הים
בצד השמאלי של הפטיו דה לוס נארנחוס נמצאת הקונסוליה של הים (Consulado del Mar), מוסד שנוצר בשנת 1238 בו קיימו שופטים או קונסולים למסחר משפטים בעניינים הקשורים לסחר ולחוק הימי. את המבנה התחיל פרה קומטה. לאחר מותו בשנת 1506, המשיך את העבודה ז'ואן קורברה (Joan Corbera), והיא הושלמה בשנת 1548 על ידי הבסקי דומינגו אורטיאגה (Domingo Urtiaga). תוכנית הקונסוליה הזו מלבנית והיא בסגנון הרנסאנס והייתה מחוברת לקיר המערבי של שוק הסחורות המקורי.
בקומה הראשונה, המקום בו נמצא החדר המוזהב, אליו ניתן להגיע דרך גרם מדרגות אבן מונומנטלי, מפטיו דה לוס נארנחוס. חדר זה מעוטר בגג עץ שנעשה בין 1418 ל-1445, שאת התחלתו ניהל הבנאי הראשי של העיר ז'ואן דל פויו (Joan del Poyo; 1418–1428), הגג חולץ מבית בעיר העתיקה בעת הריסתו במהלך המאה ה-19. הוא הוטמע באופן משביע רצון מאוד בחדר המוזהב בסביבות שנת 1921. תקרה זו, העשויה מעץ רב גוני, נחנכה על ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון במיקומה המקורי, יש בה מאות חלקים של גלגל המזלות, סצנות מלחמה, דמויות גרוטסקיות, צמחים, כלים מוזיקליים ושלטי אצולה כמו שלט האצולה של העיר ולנסיה, החוזר על עצמו עשרות פעמים.
בקומת הקרקע של הקונסוליה, המשמשת לתערוכות ותצוגות אורקוליות, יש תקרה מעניינת בסגנון הרנסאנס. ניתן להגיע אליו מהפטיו דה לוס נארנחוס או מהקפלה.
פיסול
האלמנטים המפוסלים של בורסת המשי, המוצגים על הדלתות, החלונות והגרגוילים של הבניין, עדינים ומפגינים חוש הומור. פורטיקו הכניסה של הבורסה נקרא "שער החטאים" מכיוון שחטאיו המקוריים של האדם המיוצגים על ידי דמויות עירומות שונות המגולפות בו. בעמוד המרכזי יש ייצוג של כשפים, ומעליו בחלקו העליון, תמונה של הבתולה עם הילד, המסמלת את הכוח שיש לה על חטא הכישוף. משני צידי דלת זו חלונות גדולים בסגנון גותי ועליהם שלט האצולה של העיר.
הקומה העליונה של חזית מבנה הקונסוליה של הים מורכבת מגוש של שמונה חלונות, שאחד מהם אטום, עם קשתות מחודדות. הקישוט של אזור זה נמצא מתחת לכל חלון עם שלט האצולה של העיר, כאשר בחלק העליון של כל חלון ישנו אפריז בצורת מדליונים המייצגים מלכים, קיסרים ודמויות אחרות. כאן אפשר לראות את השפעת הרנסאנס, הגדרת הבניין כמקדש של "תהילה", רעיון שתחילתו מהתקופה הקלאסית והחיקוי שלה ברנסאנס. בקצה האפריז ניצבות שינות מעוטרות בכתר המלכותי ובגרגוילים. 28 הגרגוילים הגותיים הם גם אלמנט אופייני. בפועל הם קצה המרזבים ומשמשים לניקוז גשם מהגגות, הם מייצגים בעלי חיים, מפלצות ואנשים פנטסטיים בגישה סאטירית שלכאורה אינה הולמת.
פאקו אדום בטן
פאקו אדום בטן (שם מדעי: Piaractus brachypomus) היא מין של דג מים מתוקים ממשפחת הפיראניים החי בנהרות אמריקה הדרומית (ובייחוד בברזיל) לרבות האמזונאס והאורינוקו ובעתות ההצפה גם ביערות הגשם המוצפים שסביבם. הוא קרוב משפחה של דג הטמבקוי.
למרות המראה, הדג צמחוני וניזון בעיקר מפירות ומזרעים שנפלו למי האמזונאס. להקה של דגי פאקו תתחרה על פירות שנופלים למים ואף תעקוב אחרי קופים שקוטפים פירות ליד המים. בצעירותם דגים אלה ניזונים מזואופלנקטון ויצורים קטנים כמו סרטנים ודגים קטנים, כך הם גם עושים בעונת היובש.
קראטוס
קראטוס (יוונית עתיקה: Κράτος, תרגום לעברית: כוח, חוזקה) היא דמות במיתולוגיה היוונית, המהווה את התגלמות הכוח והעוצמה. קראטוס היה בנם של פאלאס וסטיקס, ואחיהם של ניקה (ניצחון), ביה (כוח) וזלוס (קנאה). יחד עם אחיו ואחיותיו, קראטוס נמנה עם בני הלוויה הקבועים של זאוס, ראש האלים במיתולוגיה היוונית, לאחר שהם ואמם עמדו לצדו במלחמתו נגד הטיטאנים.
בגרסה אחת של המיתוס, זאוס הציב את קראטוס וביה כזקיפים בפתח ארמונו. בגרסה אחרת, קראטוס היה טיטאן שקשר את פרומתאוס בהוראתו של הפייסטוס.
קראטוס הוא גם שמה של הדמות הראשית בסדרת משחקי הפעולה הממוחשבים "אל המלחמה". בדומה לקראטוס המיתולוגי גם גיבור המשחק הוא לוחם רב-כוח שמשרת (בתחילה) את האלים. אך בניגוד אליו הוא גיבור בן-תמותה, ולא טיטאן.
וילהלם שטוקרט
ד"ר וילהלם שטוקרט (בגרמנית:  Wilhelm Stuckart; 16 בנובמבר 1902 – 15 בנובמבר 1953) היה משפטן נאצי ששימש כמזכיר המדינה (מנכ"ל) של משרד הפנים בימי השלטון הנאצי. שטוקרט היה ממנסחי חוקי נירנברג והועמד על כך לדין במשפט המיניסטריונים שנערך כחלק ממשפטי נירנברג. הוא הורשע, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר.
ראשית חייו
שטוקרט נולד ב-16 בנובמבר 1902 בעיר ויסבאדן, בירת מדינת הסן, למשפחה נוצרית אדוקה. אביו היה עובד רכבת. הוא היה אקטיביסט ימני-קיצוני כבר מצעירותו ובשנת 1919 הצטרף למיליציית הפרייקור והיה שותף בהתנגדות לכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר. בשנת 1922 החל ללמוד משפטים וכלכלה-פוליטית באוניברסיטאות מינכן ופרנקפורט. בדצמבר של אותה השנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית בה היה חבר עד לפירוקה לאחר הפוטש במרתף הבירה ב-1923. שטוקרט סיים את לימודיו בשנת 1928 וקיבל תואר דוקטור על עבודתו בנושא: "הסברים לציבור, במיוחד בנוגע לרישום למרשם המסחר" (במקור: Erklärung an die Öffentlichkeit, insbesondere die Anmeldung zum Handelsregister), שנתיים לאחר מכן הוא הוסמך לעורך דין והחל לשמש כשופט.
המפלגה הנאצית
עקב עבודתו כשופט הייתה אסורה עליו חברות במפלגה מסוימת ולכן אימו נרשמה עבורו כחברת המפלגה הנאצית מספר 378144. בשנת 1932 עזב שטוקרט את משרת השופט לטובת משרת עו"ד במחלקה המשפטית של האס אה, והוא הצטרף לארגון כחבר מן המניין. להמלצת הימלר שטוקרט הצטרף לאס אס ב-16 בנובמבר 1933 (מספר חבר: 280,042) והוא טיפס בסולם הדרגות עד להגיעו לדרגת אוברגרופנפיהרר בשנת 1944. התקדמותו המהירה של שטוקרט בסולם הדרגות הייתה נדירה יחסית לאדם בעל עבר צנוע כשלו, אך מסירותו האדוקה לערכי המפלגה קידמו אותו בדרכו האישית.
ב-4 באפריל 1933 שטוקרט מונה לראש עיירית שצ'צ'ין וכן נבחר לפרלמנט של פרוסיה. ב-15 במאי מונה ליועץ המשפטי של משרד החינוך הפרוסי, וב-30 ביוני קודם למנהל המשרד. מחלוקות עם הממונים עליו הביאה לעזיבתו את המשרד והוא עבר לדרמשטאדט שם כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי. ב-7 במרץ 1935 החל לעבוד במשרד הפנים, מחלקה I, שתחום אחריותה היה משפט חוקתי, אזרחות וחוקי הגזע. כחלק מתפקידו הוטלה עליו, יחד עם ברנהארד לוזנר ופרנץ אלברט מדיקוס, לחוקק את "החוק להגנת הדם והכבוד הגרמני" הידוע בכינוי חוקי נירנברג. החוק אושר ברייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. ב-18 באוגוסט 1938 חתם שטוקרט על צו סודי על "חובת הדיווח על תינוקות מעוותים", מה שהיה בסיס להמתת חסד נרחבת שביצעו הנאצים בילדים נכים ובעלי מוגבלויות. שנתיים לאחר מכן, אחד מילדיו של שטוקרט שנולד עם תסמונת דאון, הפך לקורבן במבצע זה. שטוקרט הפך לאחד המשפטנים החשובים והפורים בנושא חוקי הגזע והוא עסק בהוצאות צווים רבים וכינוס ועדות שונות לטיהור הדם הארי.
מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1939 הוטל על שטוקרט לחקור צורת המבנה המנהלי של המדינה ולייעל אותה. השינוי נצרך עקב ריבוי מנהלי השטח בעת המלחמה. שטוקרט הציע כי יש לשלב את המדינה והמפלגה באופן פעיל בתפיסה כוללת של הרייך, ליצור שיתוף פעולה ברמות הגבוהות ביותר של כוח, כך שניתן יהיה לפתור את החיכוך בין מוסדות השטח באמצעות התייחסות מגבוה. המהפך של תפקיד המנגנון הממשלתי, ממנגנון טכני ליישום נורמות למרכז של מנהיגות פוליטית, היה הרעיון המרכזי במודל של שטוקרט. המבנה המנהלי של הרייכסגאו, שבו שולבו המפלגה ורשויות המדינה, והגאולייטר היה בעל סמכויות כמעט דיקטטוריות על הממלכה שלו, שיקף את התאוריה של שטוקרט.
תוכנית-האב למערב
ב-14 ביוני 1940 כתב שטוקרט תזכיר העוסק בסיפוח אזורים מסוימים במזרח צרפת אל שטחי הרייך. המסמך מציג תוכנית לצמצום צרפת לגבולותיה בימי הביניים המאוחרים עם האימפריה הרומית הקדושה והחלפת האוכלוסייה הצרפתית בשטחים אלו במתיישבים גרמנים. תזכיר זה היווה את הבסיס ל"קו הצפון-מזרחי" (הנקרא גם "הקו השחור" או "קו הפיהרר") שצויר בשטחי צרפת הכבושה בהסכם שביתת הנשק השני בשמפן. הקו נמתח משפך נהר הסום עד להרי היורה (ראו מפה). כחלק מתהליך הגרמניזציה של האזור מובא בתזכיר שמות ערים ואזורים שישנו את שמם לשם מתאים בגרמנית, למשל העיר נאנסי תהפוך לנאנציג. ההיסטוריון הגרמני פטר שטלר מייחס תוכנית זו כהקבלה מערבית לתוכנית-האב למזרח. בסוף 1940 מונה שטוקרט למזכיר המדינה (מנכ"ל) משרד הפנים של הרייך.
ועידת ואנזה
שטוקרט זומן להשתתף בועידת ואנזה, שהתרחשה ב-20 בינואר 1942, כנציגו של שר הפנים וילהלם פריק. רשמית היינריך הימלר היה כפוף למשרד הפנים אף על פי שבפועל הס"ס פעל באופן עצמאי לחלוטין והמשרד ויתר באופן מעשי על השליטה בו. אך שטוקרט, שכיהן כמנהל המשרד, התעקש על נושא מסוים עליו לא רצה לוותר: הסמכות בדבר בני התערובת, המישלינג. שטוקרט, שכבר ידע על רצח היהודים, היה בטוח שכינוס הוועידה הוא למטרת דיון בנושא זה, מעמד המישלינג בסוגיית הפתרון הסופי. בחוקי נירנברג קיבלו בני התערובת מעין הגנה ממסדית ושטוקרט ראה בתחום זה כסמכות בלעדית של המשרד, דבר המראה על יוקרתו, ועל כן הוא היה מוכן להאבק בס"ס בנושא זה. ב-24 בנובמבר שוחח שטוקרט ארוכות עם הימלר. לשיחה זו אין תיעוד מסודר אך ביומנו של הימלר הוא רשם בקצרה "השאלות היהודיות שייכות לי", ואכן מיום זה שטוקרט החל לשתף פעולה עם הס"ס. בחודש זה קודם שטוקרט לדרגת אובר-גרופנפיהרר (רב-אלוף) בס"ס.
לפי פרוטוקול הוועידה, שטוקרט אכן שינה את עמדתו באופן משמעותי. בעוד שמשרד הפנים רצה להגן באופן מלא על בני התערובת שטוקרט הציע עיקור כפוי על כל בני התערובת. בנוסף הוא הקצין בהצעתו לטיפול בסוגיית נישואי התערובת. שטוקרט הציע להכריז על כל הנישואים המעורבים כמבוטלים וכך לאפשר גירוש של בני הזוג היהודים ואף חלק מצאצאיהם. ייתכן ושטוקרט סבר שהדרך היחידה להחזיר לעצמו את השליטה במשרדו הייתה להיות קיצוני יותר מהקיצונים. שתי ההצעות של שטוקרט נדחו.
לאחר המלחמה
שטוקרט תפקד למשך זמן קצר כשר הפנים בממשלת פלנסבורג של קרל דניץ, בין ה-8 ל-23 במאי 1945.
לאחר המלחמה נעצר שטוקרט על ידי בעלות הברית ונידון במשפט השגרירים על חלקו בניסוח חוקי הגזע ועבודתו למימושם. בית המשפט אפיין אותו כאנטישמי נלהב וכבעל יכולת לממש קמפיין אנטישמי עקב הביטחון בעבודתו המשרדית. ברנהארד לוזנר, עובד-שותף לשטוקרט במשרד הפנים, העיד עליו כי היה מודע לרצח היהודים אף לפני ועידת ואנזה. שטוקרט טען להגנתו שתמיכתו בעיקור בכפייה של המישלינג (אזרחי תערובת) נועד כדי למנוע או לדחות תוצאות הרסניות יותר. בית המשפט לא הצליח להוכיח את חלקו ברדיפת היהודים ושטוקרט נידון לתקופת מאסר של כמעט 4 שנים, אותה ביצע מכליאתו ועד מתן גזר הדין.
לאחר שחרורו החל שטוקרט לשמש כגזבר העיר הלמשטדט ולאחר מכן שימש כמנהל המכון לקידום הכלכלה של סקסוניה התחתונה. בשנת 1951 הוא נידון בבית משפט, כחלק מדה-נאציפיקציה של בעלות הברית בגרמניה, הוא הוגדר כשותף למשטר הנאצי ונקנס ב-500 מארק.
מותו
שטוקרט נהרג בתאונת דרכים ליד הנובר ב-15 בנובמבר 1953. ישנה תאוריה כי התאונה לא הייתה מקרית והיא בוצעה בזדון על ידי מתנגדי המשטר הנאצי, או על ידי המוסד.
דמותו של שטוקרט הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס.
יורו 2024
יורו 2024 הוא טורניר אליפות אירופה בכדורגל, שעתיד להיערך ביוני וביולי 2024 בגרמניה.
תהיה זאת הפעם השנייה שגרמניה מארחת טורניר גמר גדול בכדורגל, אחרי שאירחה בעבר את מונדיאל 2006, כאשר לפני איחוד גרמניה אירחה מערב גרמניה את מונדיאל 1974 ויורו 1988.
ההחלטה לבחור בגרמניה כמארחת יורו 2024 התקבלה ב-27 בספטמבר 2018 בקונגרס אופ"א שנערך בניון, וזאת לאחר שהצעתה של גרמניה גברה על ההצעה של טורקיה לארח את המשחקים.
אירוח
במרץ 2012 נודע כי הולנד (שאירחה יחד עם בלגיה את יורו 2000) מעוניינת באירוח יורו 2024. בדצמבר 2012 דווח כי אסטוניה מנהלת משא ומתן על הצעת אירוח לטורניר יחד עם רוסיה (שזכתה באירוח מונדיאל 2018). באוקטובר 2013 הצביע הוועד הפועל של פדרציית הכדורגל הגרמנית בעד הגשת הצעת אירוח ליורו 2024. באפריל 2014 הודיעה התאחדות הכדורגל הטורקית כי לא תגיש הצעת אירוח לחצאי הגמר והגמר של יורו 2020, אלא תגיש הצעה לאירוח יורו 2024. במרץ 2016 הודיעה התאחדות הכדורגל הדנית על הצעת אירוח משותפת של ארבע המדינות הנורדיות (דנמרק, נורווגיה, שוודיה ופינלנד) ליורו 2024 או 2028. למרות זאת, התוכנית לאירוח יורו 2024 ננטשה בפברואר 2017.
התאריך האחרון להגשת הצעה היה ב־3 במרץ 2017, וב־8 במרץ אישרה אופ"א כי רק גרמניה וטורקיה הגישו הצעות לאירוח הטורניר. בגרמניה נרשמו 18 אצטדיונים, כולל כל 12 המארחים של מונדיאל 2006, בבקשה לארח משחקים בטורניר. הצעתה של דרזדן נפסלה בעקבות מצבו הגרוע של האצטדיון, פרייבורג, קרלסרוהה וקייזרסלאוטרן משכו את הצעתן לפני שהחל שלב הסינון, כך שנותרו 14 מועמדים לאחר התאריך האחרון להגשת ההצעות.  בספטמבר 2017 בחרה הפדרציה את 10 המקומות הסופיים לאירוח הטורניר: ברלין, מינכן, דורטמונד, גלזנקירכן, שטוטגרט, המבורג, דיסלדורף, קלן, לייפציג ופרנקפורט. הצעותיהן של נירנברג, הנובר, מנשנגלדבאך וברמן נדחו.  באוקטובר 2017 פרסמה ההתאחדות הטורקית את הצעת האירוח המפורטת, שכללה את הערים הבאות: איזמיט, איסטנבול (2 אצטדיונים), אנטליה, אנקרה, אסקישהיר, בורסה, גזיאנטפ, טרבזון וקוניה. ההגשה הרשמית של שתי ההצעות המלאות בוצעה באפריל 2018.
בחירת המארחת נעשתה בהצבעה חשאית של הוועד הפועל של אופ"א, ב־27 בספטמבר 2018 במטה אופ"א שבניון, שווייץ. נציגי גרמניה וטורקיה היו מנועים מהצבעה, נציג נוסף נעדר עקב מחלה, מה שהותיר 17 קולות חוקיים מתוך 20. במקרה של תיקו, קולו של נשיא אופ"א, אלכסנדר צ'פרין, יכריע. גרמניה המערבית אירחה בעבר את יורו 1988 ומונדיאל 1974. כמו כן, מונדיאל 2006 נערך בגרמניה המאוחדת.
העפלה
כמארחת, גרמניה העפילה באופן אוטומטי. 23 המקומות הנותרים יוכרעו בטורניר מוקדמות; 20 הנבחרות שסיימו בשני המקומות הראשונים ב-10 הבתים בשלב המוקדמות יעפילו לטורניר, שלושת המקומות הנותרים יוכרעו בפלייאוף. המקומות בפלייאוף יוענקו לנבחרות הטובות ביותר בליגת האומות שלא העפילו דרך טורניר המוקדמות הראשי.
אצטדיונים
עשר ערים נבחרו לארח את הטורניר:
הגרלה
הגרלת שלב הבתים תתקיים בדצמבר 2023 באלבפילהרמוני בהמבורג, גרמניה. הנבחרות ידורגו לפי הדירוג הכללי של מוקדמות יורו 2024. , מארחת הטורניר, תוגרל באופן אוטומטי לבית א'.
שלב הבתים
אופ"א פרסמה את לוח הזמנים של הטורניר ב-10 במאי 2022. שעות המשחקים לא פורסמו, מלבד משחק הפתיחה, חצאי הגמר והגמר.