cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרביה במלחמת העולם הראשונה
1915
סרביה לא הצליחה לשקם את צבאה ולגייס כוחות נוספים וצבאה עמד ב-1915 על כ-225,000 חיילים. הסיוע שהגיע מצרפת ובריטניה היה דל ומאוחר.
בראשית אוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת. ב-7 באוקטובר חצו כוחות אוסטרו-הונגרים וגרמניים את הנהרות סאווה ודרינה וב-9 באוקטובר נפלה בלגרד. ב-14 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה, אשר, עקב מלחמת הבלקן השנייה (1913), הגדירה אותה כ"אויבתה הטבעית" ותבעה תביעות טריטוריאליות בשטחה. כוחות בולגריה חדרו לסרביה בשני ראשים וכבשו את הערים ניש וסקופיה.
המרשל פוטניק הכריז על נסיגה כללית של הכוחות הלוחמים, שנסוגו דרך מונטנגרו לדורס שבאלבניה. הנסיגה התנהלה במזג אוויר חורפי, ללא מזון או ציוד מספק וכאשר לחיילים מצטרפים אלפי אזרחים חסרי-כל וכן פטר הראשון, מלך סרביה, בני ביתו וממשלתו. נוסף לתקיפות מצד האויב סבלו הנסוגים מרעב ומחלות. בסופו של דבר הגיעו לחופי אלבניה כ-155,000 איש. נוסף לכ-90,000 הרוגים במהלך הקרבות עוד כ-100,000 קרבנות נפלו במהלך הנסיגה הקשה דרך ההרים האלבניים.
הכוחות הסרבים הלוחמים חולצו במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה, ורוב הכוח הכשיר ללחימה פונה לאי קורפו.
הסרבים בחזית המקדונית
לאי קורפו הגיעו כ-125,000 סרבים במצב גופני ולוגיסטי ירוד, כשהם אינם מאומנים ואינם מצוידים ומאורגנים. לאחר ניוד הסרבים לחזית המקדונית, נפלה עיקר מטלת השיקום על הגיס הצרפתי בחזית, אשר מפקדיו פעלו לציודו, אימונו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי. בין אפריל ליוני 1916 הצליחו הסרבים לארגן מחדש 118,000 חיילים, בשתי ארמיות רגלים ואוגדת פרשים אחת, אליהם הצטרפו בראשית 1917 28,000 מתנדבים סרבים שאורגנו בשתי אוגדות. ב-17 ביולי 1917 חזר הצבא הסרבי להיות כוח לוחם ומילא תפקיד משמעותי במאמץ מדינות ההסכמה להכרעת החזית. בספטמבר 1918 השתתף הצבא הסרבי בפיקודו של ז'יוויין מישיץ' במתקפת הווארדאר שהכריעה את המערכה. הסרבים אורגנו בשתי ארמיות, הארמייה הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' והארמייה השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ'.
המשטר הצבאי בסרביה
בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו. אדולף פון רמן צו בארנספלד מונה לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז. האוסטרו-הונגרים הציבו בסרביה כוחות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגריים והגרמניים לצורך הגנת גבולות המדינה.
כוחות הכיבוש הפעילו יד קשה ואכזרית על האזרחים הסרבים. לפי ההערכות, כ-650,000 אזרחים מצאו את מותם ברעב, במגפת טיפוס הבהרות ובהתקלויות אלימות עם שלטונות הכיבוש.
תוצאות המלחמה
תוצאות המלחמה עבור סרביה היו הרסניות. הממלכה איבדה 1.1 מיליון איש מתוך אוכלוסייה בת 4.6 מיליון איש לפני המלחמה. 275,000 הרוגים נהרגו כחיילים בצבא, כ-175,000 מתו כחיילים ברעב ובמגפות והשאר אזרחים.
ממשלת סרביה גלתה למקדוניה. במהלך תקופת הממשלה הגולה חל שינוי משמעותי בשיווי המשקל של הכוחות הפוליטיים, כאשר המיליטנט הפאן-סרבי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס") (מנהיג ההפיכה ב־1903, וראש ארגון "היד השחורה" שהואשם בקשר לרצח בסרייבו) נשפט והוצא להורג ביוני 1917 בשל האשמות שקשר כנגד הממשלה המלכותית. החוגים הצבאיים מעתה נשלטו בידי הפלג המלוכני, ה"יד הלבנה" של הגנרל פטר ז'יבקוביץ', שהיה לאחר מכן ראש הממשלה (1929-1932).
בספטמבר 1918 תקפו כוחות מדינות ההסכמה את קווי מעצמות המרכז בחזית המקדונית והצליחו להבקיע אותם. ממלכת בולגריה נאלצה להיכנע והשטחים הכבושים הוחזרו לסרבים. ב־25 בנובמבר אספת העמים של וויבודינה הצביעה בעד הצטרפות לסרביה. ב־29 בנובמבר הצביעה האספה הלאומית של מונטנגרו בעד הצטרפות לסרביה, ויומיים לאחר מכן אספה של מנהיגים מהאזורים הסלאביים בדרום אוסטרו-הונגריה הצביעו גם הם להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, ממנה צמחה ב-1 בדצמבר 1918 ממלכת יוגוסלביה.
סרביה, או יורשתה ממלכת יוגוסלביה, לא קיבלו ייצוג בועידת השלום בפריז. עם זאת, חוזה ניי שנחתם עם בולגריה והסדיר את כניעתה ב-27 בנובמבר 1919 העביר שטחים מבולגריה ליוגוסלביה, במסגרת תיקוני גבול.
פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי
פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי הוא פסטיבל קולנוע ואמנות הנערך מדי שנה בחודש פברואר בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה כאשר בעבר, נערך בעיר ואגאדוגו מדי שנתיים. הפסטיבל נוסד לראשונה בשנת 1992 כמוסד ללא כוונות רווח במטרה לקדם את התרבות וההבנה בין עמים ממוצא אפריקאי באמצעות ביטוי יצירתי של הצגת סרטים ותערוכת אומנות. מאז הפך לאירוע החשוב והמרכזי ליוצרי קולנוע אפריקאים וצאצאיהם ברחבי העולם. מדי שנה, מוקרנים בפסטיבל למעלה מ-170 סרטים ממדינות שונות מרחבי העולם לצד מגוון אירועים ומפגשים עם יוצרים ידועים מאפריקה ומהעולם.
היסטוריה
הפסטיבל נוסד בשנת 1992 על ידי קבוצת פעילים (איוקו באבו, דני גלובר וג'אנט דובויז) שהייתה מודאגת מהדימוי ומהייצוג של אנשים כהי עור בתקשורת במדינה. פעילים אלו החליטו לייסד פסטיבל סרטים בינלאומי שאליו יגיעו יוצרים מרחבי העולם ויציגו תמונה מציאותית יותר. בשנה הראשונה התקיים הפסטיבל במשך שבעה ימים ובו הוקרנו 40 סרטים. כיום, הפסטיבל נערך במשך 12 ימים ובו מוקרנים למעלה מ-170 סרטים. בשנת 2013 כינה העיתון הלוס אנג'לס טיימס את פסטיבל הסרטים כ"פסטיבל הסרטים השחור הגדול ביותר" בארצות הברית.
על הפסטיבל
בפסטיבל משתתפים כ-90,000 איש, 35,000 צופים בסרטים ויותר מ-100 יוצרי סרטים ואנשי אמנות מארצות הברית, מאפריקה, מאמריקה הלטינית, מאירופה, דרום האוקיינוס השקט וקנדה. הפסטיבל מפנה זרקור לקולנוע האפריקאי, תוך קיומן של תחרויות נושאות פרסים וחשיפה של היצירה האפריקאית בפני אנשי מקצוע ועיתונאים מרחבי העולם. מגוון רחב של אירועים מיוחדים אחרים כולל פאנלים וסדנאות בהובלת אנשי מקצוע מהתעשייה העוסקים בנושאים שונים סביב יצירה, משחק, בימוי ועוד נושאים הקשורים בתעשיית הקולנוע. אחד מהסרטים שהוקרנו בפסטיבלים הוא הסרט הפנתר השחור (Black Panther) שבו מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת צ'דוויק בוזמן, מייקל בי. ג'ורדן, לופיטה ניונגו, דנאי גורירה, מרטין פרימן, לטישיה רייט, אנג'לה באסט, פורסט ויטאקר ואנדי סירקיס. עלילת הסרט מביאה את שובו של טצ'אלה למקום הולדתו כמלך ווקאנדה, אך הוא מוצא שעל הזכות מלידה שלו קורא תיגר יריב המאיים בקונפליקט בעל השלכות כלל-עולמיות. הסרט קיבל תשבחות רבות על עבודת הבימוי, עיצוב התלבושות, סצינות הפעולה, הפסקול וביצועי השחקנים ויצא לאקרנים בישראל ב-15 בפברואר 2018.
יחסי מקסיקו–נמיביה
היסטוריה
במהלך מלחמת הגבול הדרום אפריקאית, נמיביה (באותה תקופה כונתה דרום-מערב אפריקה) נלחמה על עצמאותה נגד דרום אפריקה שכבשה את המדינה בשנת 1915 מגרמניה. בשנת 1972 הצטרפה מקסיקו כחברה למועצה המיוחדת של האו"ם לדרום מערב אפריקה. כחברה, מקסיקו דגלה בהסגת כוחות של דרום אפריקה מנמיביה, תמכה בעצמאות נמיביה מדרום אפריקה והכירה רשמית בארגון העם הדרומי במערב אפריקה (SWAPO). בשנת 1980 הציעה מקסיקו מלגות עבור אזרחי נמיביה כדי להשלים את לימודיהם באוניברסיטה במקסיקו. בשנים 1980–1981 הייתה מקסיקו חברה בלתי-קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. בהיותה במועצה, מקסיקו הצביעה בעד החלטה 475 של מועצת הביטחון של האו"ם המגנה את ההתקפות המתמשכות על אנגולה בידי דרום אפריקה באמצעות דרום מערב אפריקה הכבושה. בשנת 1985, במהלך ישיבת האו"ם לנמיביה בווינה, קראה מקסיקו לסנקציות מלאות נגד ממשלת דרום אפריקה.
במרץ 1990 נסע אנדרס רוזנטל גוטמן, תת-מזכיר החוץ המקסיקני, לווינדהוק כדי להשתתף בטקס הכרזת העצמאות של נמיביה, שהוכרז על ידי נשיא נמיביה, סם נוג'ומה. רוזנטל העביר מסר לנשיא נוג'ומה מאת נשיא מקסיקו קרלוס סלינס. הוא חזר על הרצון של מקסיקו לכונן יחסים דיפלומטיים עם הממשלה הנמיבית החדשה בהקדם האפשרי. ב-17 באפריל 1990, מקסיקו ונמיביה כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1993 פתחה מקסיקו שגרירות בווינדהוק אותה חלקה עם ונצואלה. בשנת 2002 סגרה מקסיקו את שגרירותה בגלל מגבלות תקציב.
בדצמבר 2010 השתתף יו"ר האספה הלאומית הנמיבי תיאו-בן גוריראב והשרה לאיכות הסביבה והתיירות נטומבו ננדי-נדאיטווה (Netumbo Nandi-Ndaitwah) בוועידת האקלים של האו"ם לשנת 2010 שהתקיימה בקנקון, מקסיקו. בדצמבר 2017 ביקרה יו"ר המועצה הלאומית של נמיביה מרגרט מנסה-ויליאמס ביקור רשמי במקסיקו. במהלך ביקורה ביקרה מנסה-ויליאמס בסנאט של מקסיקו ושוחחה עם חברי הסנאט. בהודעתה לישיבת המליאה של הסנאט אמרה הגב' מנסה-ויליאמס כי נמיביה נגד בניית חומות. היא גם הזמינה חברות מקסיקניות להשקיע בנמיביה בתחומים כמו תיירות וחקלאות.
מאז כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, מזכירות החוץ של מקסיקו מציעה שתי מלגות בשנה לסטודנטים מנמיביה, ללימודי התמחות, מאסטר, דוקטורטים, שהות בפוסט-דוקטורט ומחקר ברמת המאסטר והדוקטורט.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לנמיביה
ביקורים רמי דרג מנמיביה למקסיקו
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין מקסיקו לנמיביה ב-847 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לנמיביה כולל: טרקטורים עם גלגלים; פירות מיובשים; יחידות זיכרון; מחרשות וזרעים. הייצוא העיקרי של נמיביה למקסיקו כולל: מעגלים משולבים היברידיים; יחידות זיכרון; התקני אחסון לא נדיפים; דגימות זואולוגיות; מכפילים של פלט דיגיטלי או אנלוגי של מודמים; קוראים אופטיים (סורקים); מתגים; גבישים פיזואלקטריים רכובים; טובין להרכבה או ייצור של מטוסים או מטוסי תובלה.
סיגל בן יאיר
סיגל בן יאיר (נולדה ב-23 במרץ 1970) היא משוררת ומעצבת גרפית ישראלית, זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס שרת התרבות ופרסים נוספים.
ביוגרפיה
סיגל בן יאיר נולדה בנשר, לזוג הורים מורים, ילידי אביה יליד הונגריה ואימה נולדה ברומניה. בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה. לסיגל בן יאיר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בארכאולוגיה ותואר מוסמך בספרות עברית השוואתית. בנוסף, היא בוגרת בית הספר לשירה של הליקון. היא עובדת כמרכזת חוג וכגרפיקאית באוניברסיטת חיפה.
בן יאיר גרושה ואם לשתי בנות.
פעילות בתחום השירה
שיריה פורסמו לראשונה בכתב העת “מטעם”, כמו כן תורגמו לצרפתית, לערבית ולאנגלית וראו אור באנתולוגיות בשפות אלו. בשנים 2008 ו-2009 השתתפה בפסטיבל "שער לשירה חדשה" ובשנים 2010 ו-2015 בפסטיבל "מטר על מטר" של מקום לשירה בירושלים. ב-2015 השתתפה בשער, פסטיבל השירה הבינלאומי. בן יאיר השתתפה גם בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטורגה מקדוניה.
בשיריה עוסקת בן יאיר בעיקר במציאות הכלכלית הלא קלה של מעמד העובדים הישראלי. היא עוסקת רבות בקשייה כאם חד הורית העובדת לפרנס את משפחתה. תמות נוספות כוללות התמודדות עם גירושיה ועם מחלתו ומותו של אביה, אך גם שירי אהבה.
יקב גוש עציון
יקב גוש עציון הוא יקב בוטיק משפחתי ישראלי השוכן ליד אלון שבות. בצמוד ליקב נמצא מרכז מבקרים.
היסטוריה
יקב גוש עציון נוסד בתחילת שנות התשעים כיקב משפחתי על ידי שרגא רוזנברג ואשתו תמר רוזנברג. בשנת 1995 ייצר היקב כ-5000 בקבוקים. עד אותה שנה הענבים גדלו באזור תל ערד. החל משנת 1996 הענבים כבר גדלים בגוש עציון. הכרמים ליקב ננטעו בתחילה, במורדות נחל הפירים, סמוך ליישוב אפרת ובאזור אבו כלאב.
בשנת 2005 עבר הייצור מבית הזוג רוזנברג ליקב שנחנך ליד ישוב אלון שבות - יקב גוש עציון. בסוף שנות התשעים, נטעו קיבוצי הסביבה כרמים ברחבי האזור. כיום, נטועים בגוש עציון מעל 800 דונם של כרמים. ענבים מהכרמים האלה משמשים את היקב.
מקסוול לורד
מקסוול לורד (באנגלית: Maxwell Lord) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Justice League #1 ממאי 1987, ונוצרה על ידי קית' גיפן, ג'ון מארק דמתיאס וקווין מגווייר. מקסוול לורד מתואר כאיש עסקים כוחני ומרושע, והוא שיחק תפקיד חשוב בהקמתה של ליגת הצדק בע"מ.
מקסוול לורד הרביעי הוא בנו של מקסוול לורד השלישי, איש עסקים מצליח וראש קונסורציום "צ'ימטק". מקסוול השלישי תמיד שאף לעשות את הדבר הנכון כדי להוות דוגמה טובה לבנו. כשמקסוול הרביעי היה בן 16, הוא מצא את אביו מת מהתאבדות. התברר שאביו גילה שחברתו מפתחת גורם מסרטן ולא יכול היה לחיות עם האשמה והבושה עקב כך. אמו של לורד שוכנעה בידי אביו לעסוק במשלח יד דומה, והיא שידלה גיבורים על-אנושיים לעזור ללורד. אי לכך, הוא הצית את הרעיון להביא את ליגת הצדק - אשר נותרה מפוזרת וללא מנהיגות בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים - תחת שליטתו המלאה והבלעדית. במקור, לורד פעל מאחורי הקלעים כדי להקים מחדש את ליגת הצדק ולבסס אותה כאשר היה נתון לשליטתו של מחשב מרושע שנוצר בידי מטרון מהאלים החדשים. המחשב רצה שלורד יקים ארגון שוחר שלום ברחבי העולם כחלק מתוכניתו ההגמונית לשלוט בעולם.
יקב גוש עציון
היסטוריה
היקב מייצר יין משלוש סדרות:"עמק ברכה", "האלון הבודד" ו"נחל הפירים".
מייב בינצ'י
מייב בינצ'י (באנגלית: Maeve Binchy; 28 במאי 1940, אירלנד - 30 ביולי 2012) הייתה מורה, עיתונאית, וסופרת אירית, שכתבה מספר רבי מכר. סיפוריה דיברו בין היתר, על נושאים הנחשבים רגישים כגון גירושין, בעיות נפשיות, יחסי הורה-ילד, בגידה ועוד. גיבורי ספריה היו האנשים הפשוטים בחברה. עלילות סיפוריה התרחשו בעיקר בעיירות איריות קטנות ונסובו לרוב סביב אורח חיים הדומה לחוויותיה ולסביבה שהייתה מוכרת לבינצ'י.
ביוגרפיה
מייב בינצ'י, הייתה הבת הבכורה בין ארבעת ילדיהם של ויליאם ומורין בינצ'י - עורך דין ואחות רפואית. בילדותה גרה בדאלקי, עיירה קטנה בקרבת דבלין שבמחוז דבלין, אירלנד. כשבגרה למדה באוניברסיטת דבלין.
בשנת 1997 התחתנה עם הסופר ושדרן ה BBC לשעבר. הזוג החזיק בתים בלונדון ובדבלין עד שהחליט להתמקם באופן קבוע בדבלין שבאירלנד.
בשנת 2002 אושפזה בינצ'י בבית החולים בעקבות בעיית לב חמורה וסביבת בית החולים היוותה לה את ההשראה לאחד מסיפוריה - Heart and Soul” (2009)".
בינצ'י נפטרה בגיל 72, ב-30 ביולי 2012.
תחילת הקריירה
עם סיום לימודיה בשנת 1961 התחילה לעבוד כמורה להיסטוריה ולטינית. ב 1963 כשעבדה כמורה בבית-ספר יהודי בעיר דבלין קיבלה במתנה טיול לישראל מהורי התלמידים. בינצ'י התחילה לעבוד בקיבוץ וכתבה להוריה מכתבים על חוויותיה באופן קבוע. הוריה שהתרשמו ממכתביה המפורטים שלחו אותם לעיתון שלהפתעתה פרסם אותם. תקרית זו היוותה את השראתה להיות סופרת.
היא המשיכה ללמד עד שנת 1968 כשבשנה זו התחילה לעבוד ככתבת, עורכת ובעלת טור בעיתון האירי היומי “Daily Irish Times” ומאוחר יותר ככתבת בלונדון עד חזרתה לאירלנד.
עבודתה ככותבת
תחילה פרסמה אוסף סיפורים קצרים בשנים 1978 ו-1980 שלאחר מכן מוזג לאוסף אחד הנקרא “Victoria Line, Central Line”.
בשנת 1982, בגיל 43, פרסמה את ספרה הראשון שהפך לרב מכר “light a Penny Candle” – אותו כתבה בזמנה הפנוי מעבודתה בעיתון. ספר זה ראה אור לאחר חמישה סירובים על ידי בתי הוצאה לאור.
ספריה תורגמו ל-37 שפות ונמכרו יותר מ-40 מיליון עותקים. כפי שאמרה בראיון לעיתון בשנת 2000 המסר שביקשה להעביר בספריה – "אני לא חושבת שאת.ה שמח אם את.ה רזה או יפה או עשיר.ה או נשוי/נשואה. את.ה חייב.ת ליצור את האושר שלך."
מחזה
Deeply Regretted By…" (2006)"
אחרים - קטעי שמע מומחזים בשביל הBBC
בנוסף לשאר יצירותיה בינצ'י כתבה שלושה אוספים של סיפורים קצרים שהוקראו בבלעדיות ברדיו ה BBC.
"The Homecoming and Other Stories" – ארבעה סיפורים
"The Homecoming", "Telling Stories", “Needy", "The Interview"
"The Garden Party and Other Stories" – ארבעה סיפורים
"The Garden Party", "The Special Sale", "The Sensible Celebration", "Dolly’s Mother"
“No Nightingales, No Snakes” – ארבעה סיפורים
The Night People Came in For Something That Was No Trouble”, “The Stepson”, “Decisions at Sea”, “The Answer Machine”, “By The Time We Get To "Clifden
העשור הראשון של המאה ה-17
העשור הראשון של המאה ה-17 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1600 והסתיים ב-31 בדצמבר 1609.
לגיטימיסטים
הלגיטימיסטים (באנגלית: Legitimists; בצרפתית: Légitimistes) הם מלוכנים שדבקים בזכויות סדר הירושה לכתר של שושלת מלכי צרפת באמצעות צאצאי ענף הבכורה של שושלת בית בורבון שהופל במהפכת יולי 1830. הם דחו את טענת המונרכיה של יולי 1830–1848 שהציבה את לואי פיליפ, מלך הצרפתים דוכס אורליאן, ראש הענף של בית אורליאן, על כס המלוכה עד שגם הוא הודח וגורש לגלות עם משפחתו. הם לא הכירו בלגיטימיות בחירה זו.
בצרפת
בעקבות תנועת האולטרה-רויאליסטים (האולטרה היו בדרך כלל חברי האצולה הגבוהה שתמכו מאוד בקתוליות כדת המדינה והדת החוקית היחידה של צרפת וגם במלוכה של בית בורבון במהלך הרסטורציה הצרפתית של 1814). הלגיטימיסטים הקימו את אחד משלושת הפלגים הימניים העיקריים בצרפת, שהתאפיין בעיקר בדעות אנטי-מהפכניות. הלגיטימיסטים מאמינים כי סדרי הירושה המסורתיים, המבוססים על החוק הסאלי, קובעים את המלך החוקי של צרפת. המלך השליט האחרון שהלגיטימיסטים מכירים בו כלגיטימי היה שארל העשירי, מלך צרפת וכאשר שושלת יורשיו נכחדה בשנת 1883, עם מותו של נכדו אנרי, רוזן שאמבור, היורש הבכיר ביותר לכס המלכות לפי הכללים המסורתיים הללו היה חואן, רוזן מונטיסון, צאצא של לואי ה-14 דרך נכדו פליפה החמישי, מלך ספרד. העובדה שכל הטוענים הלגיטימיים הצרפתיים מאז 1883 היו חברים בשושלת המלוכה הספרדית, שמוצאם הפטרילינאלי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מוטל בסימן שאלה מאז 1936, וכי פליפה החמישי ויתר על תביעות לכס המלכות הצרפתי עבורו ועבור יורשיו-הזכרים. הסכם אוטרכט, אינו רלוונטי ללגיטימיזם; עם זאת, עובדות אלו גרמו למונרכיסטים צרפתים אחרים להתמקד בתמיכה בקו אורליאן, אשר יהיה הבא בתור בענף הירושה המסורתי אם יורשיו של פיליפ יוחרגו.
הטוען הנוכחי לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים הוא לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו, הנין הבכיר של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד על ידי העדפת הבן הבכור או פרימוגנטורה שהענף שלו הוחרג מן הירושה של הכתר הספרדי.
באנגליה
במאבק הכוחות בין בית סטיוארט לבית הנובר בממלכת אנגליה, היעקוביטים, תומכי זכותם של הסטיוארטים לרשת את כס המלכות, יכולים להיחשב לגיטימיסטים.
בספרד
קרליזם (בבסקית: Karlismo, בספרדית: Carlismo) היא תנועה פוליטית ומסורתית, הטוענת לכתר הספרדי, אשר הוקמה על ידי דון קרלוס, רוזן מולינה מבית בורבון. התנועה הוקמה בעקבות מחלוקת על הירושה ואי שביעות רצון נרחבת מהתנועה האלפונסינית של בית בורבון.
בהונגריה
ב-1920 הלגיטימיסטים השתתפו בפוליטיקה הפנים-הונגרית. הם רצו לראות שוב את קרל הראשון, קיסר אוסטריה על כס המלכות של המדינה. הם היו הלגיטימיסטים, או קרליסטים. ב-23 בפברואר 1921, הרוזן דיולה אנדראשי קיבל לידיו את נשיאות מפלגת "האגודה הלאומית הנוצרית" על מנת לתמוך בשובו של קרל לכס המלכות ההונגרי. בשנת 1921 ארגנו הקרליסטים שתי הפיכות - לא מוצלחות - כדי להחזיר לקרל את כוחו השלטוני.
אליפות ברית המועצות בשחמט 1927
אחד המשתתפים הבולטים בתחרות היה מיכאל בוטביניק, שהגיע למקום השישי בהיותו בן 16 בלבד.
שלמה הכהן (רב)
הרב שלמה הכהן מווילנה (ר' שלמה'לי מווילנה; בסביבות תקפ"ח−כ"ט בכסלו תרס"ו; 1828–1905) היה רב ומו"צ ראשי בווילנה במשך למעלה מ-40 שנה. מחברם של ספרים תורניים נודעים - "חשק שלמה" על הש"ס ושו"ת "בנין שלמה". מתומכי תנועת המזרחי.
קורות חייו
נולד לרב ישראל משה שהיה דיין בבית הדין הרבני של וילנה, ונודע כעילוי מגיל צעיר. מסופר כי בגיל 16 חלה מאוד והרופאים אמרו שעליו להפסיק ללמוד תורה כי הלימוד פוגע בלבו החלש. אך הנער סירב להפסיק מלימודו באמרו שהתורה היא חייו.
הרב שלמה הכהן היה רעו של החפץ חיים ואף היה מהרבנים שה"חפץ חיים" ביקש מהם הסכמה למשנה ברורה.
אחיו הגדול, הרב בצלאל הכהן, כיהן גם הוא כדיין ומו"צ בעיר, והתפרסם כמחבר "מראה כהן" על הש"ס. הוא היה גדול בכ-10 שנים מר' שלמה והיה מרבותיו.
חיבוריו
רבי שלמה היה מחבר פורה, חיבר 37 ספרים והשיב כ 1,500 תשובות בהלכה, מספריו המפורסמים: כתבים נוספים ובהם תשובות וחידושים רבים מצויים עדיין בכתב יד.
צאצאיו
לרב שלמה הכהן היו בן אחד ושש בנות.
בן אחותו, הרב אברהם קרצ'מר, היה רבה של אנטוקול והמגיה הראשי בבית הדפוס האלמנה והאחים ראם. בפרט היה אחראי על הגהת ש"ס וילנא.
היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-16 במאי 1761 בזאלבורג-אברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף ולקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן. שלא כמו אצל רוב שליטי אירופה, המספר הסודר שנוסף לשמו לא סימל שהיו כל כך הרבה שליטים עם השם הזה לפניו, אלא לפי המסורת, כל הגברים בבית רויס נקראו בשם היינריך, ומוספרו לפי סדר הלידה במשפחה באופן כללי. בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה.
בשנת 1779 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. ב-9 באפריל 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בשנת 1815 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. ב-10 ביולי 1822 מת היינריך, ובנו היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-16 באוגוסט 1791 התחתן היינריך עם הרוזנת לואיזה פון הוים, בתם של גוטהלף אדולף, רוזן הוים וסופיה אוגוסטה, רוזנת שטולברג-רוסלה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
שנות ה-90 של המאה ה-16
שנות ה-90 של המאה ה-16 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-16, החלו ב־1 בינואר 1590 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1599.
הפיגוע באלעד
הפיגוע באלעד (מכונה גם טבח הגרזנים באלעד) היה פיגוע גרזנים שאירע ב־5 במאי 2022 באלעד, מוצאי יום העצמאות ה-74 של מדינת ישראל, בו שני מחבלים פלסטינים רצחו ארבעה אזרחים ופצעו ארבעה .
רקע
הפיגוע אירע במהלך גל טרור שהחל במרץ 2022. ימים ספורים קודם הפיגוע קרא יחיא סנוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, ל"אנשינו שחיים בתוך מדינת הכיבוש בנגב במשולש בגליל בחיפה וביפו בעכו ובלוד. שכל מי שיש לו רובה שיאחז ברובה שלו ומי שאין לו רובה שיאחז בכל סכין שהוא יוכל להשיג ויצא להרוג יהודים".
ההכנות לפיגוע
על פי כתב האישום שהוגש נגד המחבלים, החליט סובחי אבו שקיר, בן 20 מהכפר רומאנה שבאזור ג'נין, לבצע פיגוע טרור בישראל על מנת למות כ"שהיד", בעקבות מות חברו בעימותים עם חיילי צה"ל. סובחי הציע לאסעד אלרפאעי, בן 19, לבצע עמו את הפיגוע, אולם אסעד סירב תחילה. בחודש אפריל 2022 או בסמוך לכך, בעקבות מות חבר נוסף של סובחי, התחזקותו הדתית של אסעד, וסברתם כי מדינה ישראל פוגעת במתפללים מוסלמים במסגד אל אקצה – גמלה בליבם ההחלטה לבצע פיגוע טרור ולרצוח אזרחים ישראלים יהודים. השניים תכננו לרכוש תת-מקלעים קרלו, ולשם כך גייסו סכום של כ-11,000 ש"ח, אולם משלא הצליחו להשיג נשק חם החליטו לבצע את הפיגוע באמצעות סכינים וגרזנים. הם בחרו כיעד לפיגוע את העיר אלעד בו הועסקו בעבר בביצוע עבודות חשמל בבית כנסת. לפני ביצוע הפיגוע, השניים העבירו לאדם בשם איברהים אעמור סכום כסף לכיסוי חובותיהם ולצדקה ואסעד מסר גם מכתב צוואה עבור משפחתו.
ב-4 במאי 2022 נסעו השניים לרמאללה, בילו את הערב במסעדה וערכו צוואות. למחרת, המחבלים ביצעו טקס "היטהרות" ורכשו שני גרזנים, שני סכינים ושני "קאטרים" לחיתוך גדר ההפרדה. סובחי רכש גם נעלי ריצה. בהמשך היום, סובחי ביקש מאדם בשם צחר והדאן שיסייע להם לחצות את גדר ההפרדה ולהגיע לעיר אלעד, בתואנה שהוא רוצה לפגוש את מעסיקו לשעבר. צחר נפגש עם המחבלים ברנתיס, הוליך אותם לאזור פרצה בגדר. מכיוון שהפרצה לא הייתה פתוחה, סובחי חתך את גדר התיל במקום, והמחבלים נכנסו לשטח ישראל והסתתרו בחורשה סמוכה. בעוד השניים ממתינים לרכב שיאסוף אותם ויסיעם לאלעד, החליטו כי אם נהג רכב האיסוף יהיה יהודי, הם ירצחו אותו בהגיעם לאלעד ויגנבו את רכבו לצורך המשך ביצוע הפיגוע.
בסמוך לשעה 17:13 צחר התקשר לאורן בן יפתח וביקש ממנו להסיע את השניים לאלעד. אורן השיב בחיוב וזמן קצר לאחר השעה 19:36 הגיע לחורשה ואסף את המחבלים ברכבו. במהלך הנסיעה לאלעד, סובחי שלח צוואה אותה ערך מבעוד מועד לקרוב משפחתו, ואסעד שלח את צוואתו לאיברהים.
הפיגוע
בשעה 20:23 לערך, במוצאי יום העצמאות ה-74 למדינת ישראל, 5 במאי 2022, הגיע הרכב לרחוב אבן גבירול פינת יהודה הנשיא באלעד. בתחילה הם רצחו במכות גרזן את אורן בן יפתח, הנהג שהסיע אותם ודחפו אותו אל מחוץ למכוניתו. לאחר שניסיונות המחבלים להתניע את הרכב לא צלחו, החליטו להמשיך בביצוע הפיגוע ברגל, המחבלים תרו ברחוב אבן גבירול בעיר אלעד בחיפוש אחר קורבנות. תחילה רדפו אחר משה פרנקל, אשר הצליח להימלט מהם לאחר שגרזנו של סובחי נשמט מידו. לאחר זאת, אסעד תקף בגרזנו את הרכב בו נסעו רות וחיה וינטרוב, ואולם האחרונה האיצה את הרכב ונמלטה מהמחבלים בנסיעה מהירה.
בהמשך, ירדו במדרגות ברחוב אבן גבירול ליד מתחם הבתי ספר לעבר האמפיפארק העירוני ותקפו בפאתי הפארק עוברי אורח, בהם שלושת הנרצחים. אחד המותקפים נפצע אנושות לעיני ארבעת ילדיו, ואחד מהנרצחים התעמת עם המחבלים ובכך הציל אנשים רבים שברחו באותו זמן שנאבק עמם.
המחבלים ניסו להמשיך את מסע ההרג ולהיכנס לתחומי הלונה פארק, שבתחומו שהו משפחות וילדים. השומר מנע את כניסתם, התעמת איתם ואף ניסה לבצע ירי. המחבלים פצעו אותו באורח אנוש ונמלטו. ב-2 בפברואר 2023 מת מפצעיו השומר, שמעון מעטוף בן 75.
כאשר המחבלים הגיעו לרחבת חניה, הבחינו ברכב בו ישבו אלחנן מאיר עלוש וצמח דוד עמרוסי. המחבלים ניפצו את חלונות הרכב בניסיון לפגוע ביושביו. אלחנן התעמת עם אסעד ומנע ממנו מלפגוע בו באמצעות גרזנו. במקביל, צמח הצליח אף הוא למנוע מסובחי מלהכותו באמצעות הגרזן. בשלב זה, המחבלים נמלטו לשטח פתוח סמוך.
בפיגוע נרצחו יהונתן חבקוק, בועז גול, אורן בן יפתח נהג רכב ההסעות והשומר, שמעון מעטוף. שלושה נוספים נפצעו, אחד מהם במצב קשה.
המצוד אחר המחבלים
מיד לאחר הפיגוע החלו כוחות הביטחון בסריקה אחר המחבלים, תוך חסימת צירי תנועה והיעזרות בכוחות מיוחדים ובמסוק משטרתי. בהמשך פרסמה המשטרה לציבור את שמות ותמונות המחבלים במטרה לקבל סיוע בלכידתם. לבקשת המשטרה הוטל צו איסור פרסום על פרטי המרדף וחקירת הפיגוע.
בבוקר 8 במאי, לאחר מצוד של כ-60 שעות, המחבלים נתפסו ונעצרו ללא התנגדות על ידי אנשי שב"כ וקצין מגלן ביער נחשונים, הממוקם בין אלעד לראש העין, קרוב לכפר הפלסטיני רנתיס (כקילומטר ממקום ביצוע הפיגוע).
בעקבות הפיגוע
ב-8 במאי 2022, כוחות צה״ל ומג"ב פעלו בכפר רומאנה הסמוך לעיר ג'נין, למיפוי בתיהם של המחבלים שביצעו את הפיגוע. המיפוי בוצע לצורך בחינת האפשרות להריסת הבית. יום לאחר מכן, כוחות צה"ל, מג"ב ושב"כ עצרו שני מבוקשים החשודים בסיוע לשני מחבלים שביצעו את הפיגוע.
ב-12 במאי 2022, לוחמי צה"ל וכוחות הביטחון פעלו בכפרים רומאנה ובורוקין ועצרו שני מבוקשים נוספים החשודים בסיוע למחבלים שביצעו את הפיגוע.
ב-30 במאי 2022, צה"ל הודיע על כוונתו להרוס את ביתו של אחד מהמחבלים, אסעד אלרפאעי. וב-9 ביוני 2022, מפקד פיקוד המרכז, יהודה פוקס חתם על צו הריסת הבית, וצה"ל הודיע על כוונתו להרוס את ביתו של המחבל השני.
ב-8 באוגוסט 2022 הרסו כוחות צה"ל את בתיהם של שני המחבלים בכפר רומאנה שבנפת ג'נין.
תגובות לפיגוע
בערים רבות ברשות הפלסטינית, הביעו תמיכה ושמחה על הפיגוע. דובר חמאס חאזם קאסם הצהיר כי הפיגוע היה מימוש האיום של ארגונו, בתגובה לפתיחת שערי הר הבית ליהודים.
נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, אמר כי "הריגתם של פלסטינים וישראלים רק מובילה לעוד הידרדרות במצב בזמן שבו כולנו משוועים להשיג יציבות ולמנוע הסלמה" והוסיף ש"יהודים צריכים להפסיק לפגוע באתרים מוסלמים ונוצריים". כמו כן אבו מאזן הזהיר מפני ניצול "האירוע הראוי לגינוי" לביצוע "התקפות ותגובות של מתנחלים ואחרים כלפי עמנו הפלסטיני".
מנהיגים בעולם, בהם נשיא צרפת, עמנואל מקרון, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן ומזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן גינו את הפיגוע והביעו את תנחומיהם.
מהומות הר הבית (2009)
מהומות הר הבית היו עימותים שפרצו בין פלסטינים למשטרת ישראל בהר הבית ב-27 בספטמבר 2009 ונמשכו עד סוף אוקטובר. האלימות התפשטה במזרח ירושלים ובחלקים ביהודה ושומרון, וכללה יידוי בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות הביטחון ואזרחים יהודים. בתגובה משטרת ישראל פתחה במבצעי מעצרים נגד מתפרעים והגבילה את הכניסה להר. כמה עשרות מתפרעים, שוטרים ואזרחים יהודים נפצעו.
הר הבית הוא האתר הקדוש ביותר ליהדות: באתר ממוקמים גם מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, והוא האתר השלישי בקדושתו לאסלאם. ישראל כבשה את הר הבית מירדן במלחמת ששת הימים ב-1967, וסיפחה אותו יחד עם שאר מזרח ירושלים לבירתה ירושלים (הלא מוכרת על ידי רוב מדינות העולם ככזו). המקומות הקדושים למוסלמים בהר מנוהלים על ידי הווקף האיסלאמי, בעוד שישראל אחראית על המינהל הכולל. מעמדו הקבוע של הר הבית נחשב בדרך כלל ככזה שיקבע על ידי משא ומתן עתידי בין ישראל לרשות הפלסטינית.
27 בספטמבר
בערב יום כיפור נכנסה קבוצת תיירים להר הבית בליווי שוטרי משטרת ישראל. כ-150 מתפללים מוסלמים התאספו סביבם, חלקם יידו לעברם אבנים. 18 שוטרים ו-17 מתפללים נפצעו באורח קל. באותו ערב, יידו פלסטינים בשכונת עיסאוויה שבצפון ירושלים בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות הביטחון הישראליים והציתו מספר עצים. חמישה שוטרים נפצעו באורח קל.
28 בספטמבר
פלסטינים השליכו שני בקבוקי תבערה לעבר בתי יהודים בשכונת סילוואן במזרח ירושלים, אך לא גרמו לנפגעים או לנזק.
4 באוקטובר
קבוצה של כ-150 פלסטינים השליכו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר כוחות הביטחון הישראליים בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
5 באוקטובר
קבוצת פלסטינים משכונת ראס אל-עמוד שבדרום-מזרח ירושלים יידו אבנים לעבר גברים יהודים חרדים שעצרו להתפלל בבית העלמין בהר הזיתים הסמוך. בהמשך היום שוב הושלכו אבנים לעבר שוטרים בתוך ראס אל-עמוד. יידוי אבנים לסירוגין וצורות אחרות של התפרעויות נמשכו במזרח ירושלים לאורך כל היום. סמוך למחסום הביטחוני בשכונת שועפאט בצפון ירושלים, צעירים פלסטינים יידו אבנים לעבר שוטרי מג"ב ופצעו שוטר אחד באורח קל. אחר הצהריים, צעיר פלסטיני דקר בצווארו של שוטר מג"ב. צעירים משועפאט החלו אז להתפרע, ויידו אבנים על שוטרי מג"ב לאורך כל הערב. בפאתי רמאללה יידו כ-50 צעירים פלסטינים אבנים ופסולת לעבר חיילים ישראלים שהוצבו בקרבת מקום.
25 באוקטובר
מתפרעים יידו בקבוקי תבערה ואבנים לעבר כוחות משטרת ישראל המוצבים בהר הבית. כוח משטרה נכנסו למתחם הר הבית ועצרו 18. תשעה שוטרים נפצעו באורח קל ו-21 מתפרעים נעצרו. עיתונאית אוסטרלית נפצעה באורח קל מסלע. שלושה גברים ערבים רעולי פנים נעצרו אחר הצהריים לאחר שיידו אבנים לעבר כוחות הביטחון הישראליים בשכונת ראס אל-עמוד שבמזרח ירושלים. בעיר העתיקה בירושלים יידו ערבים אבנים לעבר עוברי אורח ושוטרים. לא היו דיווחים על נפגעים או נזק.
בד פיקה
פיקה (Piqué) הוא סגנון אריג. בדרך כלל משתמשים ליצירתו בחוט כותנה, ואריגתו מתאפיינת בפתילים מקבילים מוגבהים ובצלעות עדינות, של כותנה בחיבור אלכסוני וכותנה עם אריגת פתיל, דהיינו אריגה של יותר מחוט אחד ביחד. בדרך כלל מראה בד הכותנה הוא פתילים או אמרות מוגבהות הנמשכים לאורך הבד.
אריג הפיקה קל לכביסה ועמיד, לכן הוא שימושי בעונות החמות. הוא משמש ליצירת שמיכות קיץ וחולצות פולו. ניתן לתפור ממנו שמלות, גופיות, בגדי ילדים, בגדי ספורט, מנשאי בד לתינוק ואביזרי אופנה.
מקור בד הפיקה באנגליה, שם הוא כונה מרסלה (marcella). חולצה לבנה מבד זה הייתה פריט לבוש בסגנון המכונה "עניבה לבנה". זהו קוד הלבוש הרשמי ביותר לערב אשר נהוג מאז המאה ה-18 באירופה. בד המרסלה הומצא במיוחד לקוד לבוש זה. הבד שימש בעיקר לחולצות לבנות מחויטות. זאת משום יכולתו להכיל יותר עמילן, מה שמבטיח את קשיחותה ונוקשותה של חזית החולצה. חולצת המרסלה באנגליה החליפה את רוב סוגי החולצות שקדמו לקוד לבוש זה ושהיו פשוטות יותר. אריגה זו פותחה על ידי תעשיות הכותנה במחוז לנקשייר האנגלי, בסוף המאה ה-18, בתקופת המהפכה התעשייתית. זו היא הטכניקה הממוכנת של אריגת בד כפול עם חוט עבה רציף בשתי וערב. בד הפיקה שימש במקור כחיקוי לשמיכות שהיו נפוצות באזור מרסיי בצרפת. ומכאן השם מרסלה.
נוביצ'וק
נוביצ'וק (ברוסית: Новичо́к, "מצטרף חדש", "טירון", "מתחיל" ) הוא קבוצה של גזי עצבים, חלקם נשק כימי בינארי שפותחו על ידי מכון מחקר כימי ממשלתי הידוע בראשי התיבות GosNIIOKhT בברית המועצות וברוסיה בשנים 1971 ו-1993. כמה גזים מסוג זה נשמרים בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ והם גז מוצק אף שיש גם גזים נוזליים.
מדענים רוסים שפיתחו את חומרי העצבים טוענים שהם מהקטלניים ביותר שנוצרו אי פעם, עם כמה גרסאות שאולי חזקות פי חמישה עד שמונה מתרכובת VX ואחרות חזקות פי עשרה מסומאן. נוסף לרוסיה, ידוע כי נוביצ'וק מיוצר על ידי מדענים "בכמה מדינות חברות נאט"ו ובאיראן."
במאה ה-21 נוביצ'וק הגיעו לידיעת הציבור לאחר שהם שימשו להרעלת מתנגדי ממשלת רוסיה, כולל סרגיי סקריפאל ובתו ושני אישים אחרים בבריטניה (2018) ובעת הרעלתו של אלכסיי נבאלני (2020).
בנובמבר 2019, הארגון למניעת נשק כימי (OPCW), שהוא הגוף המבצע של אמנת הנשק הכימי (CWC), הוסיף את נוביצ'וק ל"רשימת החומרים המבוקרים" של האמנה, במה שהיא אחד השינויים הראשונים המשמעותיים באמנה מאז שהוסכם עליה בשנות התשעים, זאת "בתגובה להרעלות 2018 בבריטניה."
ננוצלולוז
ננוצלולוז, או צלולוז מיקרופיברילי הוא ביופולימר המורכב ממיקרופיברילות של צלולוז בגודל ננומטרי. רוחבו הממוצע נע בין 5–20 ננומטר ואורכו נע בטווח רחב שבין עשרות ננומטרים ועד למיקרונים בודדים. חומר זה הוא פְּסֵאוּדוֹ-פלסטי ומכך תצורותיו הן מגוונות. ניתן לייצרו כקצף, אירוג'ל, כשכבות ננוצלולוז קשיחות וחזקות וכפולימרים גבישיים בלתי חדירים לגז. לצלולוז מיקרופיברילי תכונות דומות לסוגים של ג'לים וזורמים הנוטים להיות צמיגיים בתנאים נורמלים, ונוזליים במאמץ גזירה. כאשר הכוחות המופעלים עליו בטלים, החומר חוזר למצבו ההתחלתי. צלולוז מיקרופיברילי הוא חומר ביו-מתכלה והמיקרופיברילות המרכיבות אותו מקורן מחומרים שונים המכילים צלולוז, לדוגמה סיבי עץ. מיקרופיברילות אלו מתקבלות על ידי תהליך של המגון תחת לחץ, טמפרטורה ומהירות גבוהים. שיטה נוספת ליצירת מיקרופיברילות היא על ידי הידרוליזה של חומצה. משיטה זו מתקבל צלולוז ננו-גבישי (באנגלית: Cellulose nanowhiskers) בעל מיקרופיברילות גבישיות וקשיחות, הקצרות יותר באורכן (בין מאות לאלפי ננומטרים) לעומת המיקרופיברילות המתקבלות בתהליך המגון. חומר זה בעל פוטנציאל להוות כחומר גלם עבור מגוון רחב של יישומים בתחומים כמו מזון, היגיינה, תרופות, טכנולוגיה ועוד. בזכות תצורותיו המגוונות ניתן להתאים לו את תכונות החומר הרצויות (תכונות כימיקליות, ביולוגיות, מוליכות ועוד) לתפקוד הנבחר עבורו ובכך לייצר ממנו חומרים ננומטריים שונים ומגוונים בעלי יעילות גבוהה.
היסטוריה
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במונח צלולוז מיקרופיברילי הייתה בשנות ה-70 המאוחרות במעבדות של חברת ITT Rayonier בניו ג'רזי, ארצות הברית. כוונתם הייתה לתאר תוצר ג'ל שהתקבל מניסוי בו הוכנסו סיבי עץ למכונה המשמשת להמגון חלב תחת תנאים של לחץ, טמפרטורה ומהירות גבוהים. המונח צלולוז מיקרופיברילי פורסם לראשונה לציבור הרחב בתחילת שנות ה-80 כאשר יצאו לאור מספר פטנטים ופרסומים של החברה אודות החומר. בעבודה נוספת שהתפרסמה מספר שנים מאוחר יותר, תיארה החברה כיצד ניתן להכין את החומר גם כאבקה יבשה. באמצע שנות ה-90 גם מספר חברות יפניות החלו לעסוק במחקר אודות שימושים אפשריים של החומר. למעשה, עד היום ישנו מחקר מקיף ומאמצים לפיתוח התחום ברחבי העולם.
שיטות ייצור
ניתן לייצר צלולוז מיקרופיברילי מחומרים שונים המכילים צלולוז, אך לרוב נעשה שימוש בסיבי עץ. המיקרופיברילות של הצלולוז מבודדות מסיבי עץ על ידי תהליך של המגון בלחץ גבוה הגורם להפרדת דופן התא של הסיבים לקבלת פיברילות בגודל ננומטרי. צלולוז ננו-גבישי (באנגלית: Cellulose nanowhiskers) בעל מיקרופיברילות גבישיות קצרות וקשיחות מיוצר על ידי הידרוליזת חומצה של סיבי צלולוז נטיביים בעזרת מלח אנאורגני מרוכז, לרוב חומצה הידרוכלורית או גופרתית. לאחר ההידרוליזה, ניתן לאסוף את הגבישים מהתמיסה החומצית על ידי צנטריפוגה.
מבנה
המבנה של הצלולוז נחקר בטכניקות כמו מיקרוסקופ אלקטרונים חודר (Transmission Electron Microscope, TEM), מיקרוסקופ אלקטרונים סורק (Scanning Electron Microscope, SEM), מיקרוסקופ כוח אטומי (Atomic Force Microscope,AFM), פיזור ועקיפה של קרני רנטגן ותהודה מגנטית גרעינית (NMR,(Nuclear Magnetic Resonance. בעזרת השילוב של טכניקות אלו נמצא כי רוחבן הממוצע של המיקרופיברילות נע בין 5–20 ננומטר ואורכן נע בטווח רחב שבין עשרות ננומטרים ועד למיקרומטרים בודדים. את אורכן המדויק של המיקרופיברילות קשה מאוד לקבוע, זאת בעקבות המבנה הסבוך שלהן, ועקב הקושי לזהות את 2 הקצוות של כל מיקרופיברילה בודדת. ננוצלולוז המצוי בתרחיף אינו תמיד הומוגני, ולעיתים רכיביו מצויים במבנים שונים כמו צברים של ננופיברילות.
שימושים
התכונות המגוונות של הננוצלולוז (תכונות מכניות, סידור בשכבות, צמיגות ועוד) מייעדות את החומר למגוון רחב של שימושים.
נייר וקרטון
עקב עלותו הזולה ובזכות תכונותיו כחומר דק, חזק וגמיש קיים פוטנציאל ליישום של ננוצלולוז בתחום של ייצור נייר וקרטון. ננוצלולוז יכול לחזק את הקשרים שבין הסיבים, ובכך לחזק את מוצרי הנייר השונים. בנוסף, ננוצלולוז יכול לשמש כחסם עבור ניירות עמידות לשמן וכחומר סופח יבש או נוזלי.
יצירת חומרים מרוכבים
התכונות של הננוצלולוז מאפשרות להשתמש בו כחומר מחזק גם למוצרי פלסטיק. נמצא כי ננוצלולוז משפר את התכונות המכניות של מוצרים רבים כמו שרפים תרמוסטים, תווכים מבסיס של עמילן, לטקס (גומי טבעי) וסיבים סינתטיים.
מזון
השימוש בג'ל ננוצלולוז בתחום המזון זוכה להתעניינות רבה בזכות התכונות הראולוגיות של החומר. חומר זה משמש כתחליף דל קלורי לתוספים פחמימתיים המשמשים לעיבוי, כבסיס של חומרי טעם וכמייצבים במגוון מוצרי מזון. חומר זה שימושי לייצור של מרקים, רטבים, מילויים, אפיפיות, צ'יפס, פודינג ועוד.
שימושים רפואיים, פרמקולוגים וקוסמטיים
ישנם מספר שימושים פוטנציאלים בננוצלולוז עבור תחום הרפואה והקוסמטיקה. חומר זה יכול לשמש כאירוג'ל סופח נוזלים (בפדים, טמפונים, תחבושות וחיתולים), כחומר ציפוי עבור מוצרי קוסמטיקה שונים, כשכבת חסם אנטימיקרוביאלית, כחומר מוצק בטבלייה שנועדה לטיפול בבעיות מעיים, כאבקה בלתי פעילה בתרכובת תרופתית, כמרכיב של פילטר לתאי דם במהלך עירוי דם ועוד.
שימושים נוספים
מכיוון שננוצלולוז הוא חומר מוליך חשמל, ניתן לעשות בו שימוש כמרכיב של רכיבי מחשב או חומר לחיזוק ממברנה של רמקולים וחומרים מוליכים נוספים. בנוסף, בזכות היותו חומר קל משקל וחזק מאוד, חומר זה יכול לשמש כחומר להרכבת רהיטים ואף לשמש לאמצעי לחימה כמרכיב להכנת שריון וזכוכית משוריינת.
אדלהייד, ארכידוכסית אוסטריה
ביוגרפיה
אדלהייד נולדה ב-3 בינואר 1914 בארמון הצנדורף שבווינה, לקרל, ארכידוכס אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. סנדקיה היו מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה וסיסטו, נסיך בורבון-פארמה. ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואביה של אדלהייד עלה לשלטון במקומו כ"קרל הראשון". במהלך מלחמת העולם הראשונה, התלוותה אדלהייד הצעירה אל אביה ואל אחיה הגדול אוטו בביקורים אצל חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית. עם תום המלחמה בנובמבר 1918 ויתר אביה על השלטון, והמשפחה יצאה לגלות בשווייץ, ולאחר מכן באי מדיירה השייך לפורטוגל. בשנת 1920 חזרה הונגריה להיות ממלכה, כשמיקלוש הורטי משמש כעוצר, אולם קרל לא חזר לכהן כמלך הונגריה.
ב-9 במרץ 1922 יצאה אדלהייד עם אביה ועם אוטו כדי לקנות צעצועים ליום הולדתו של אחיה קרל לודוויג. בדרכם חזור תפסה אותם סערה ואביה לקה בדלקת שממנה מת ב-1 באפריל. בעקבות מותו, עברה המשפחה לספרד ולאחר מכן לבלגיה. ב-1935 קיבלה אדלהייד לבדה אישור מיוחד לחזור לאוסטריה, חרף החוק ההבסבורגי שאסר על בני הבסבורג להיכנס למדינה. ב-1938 היא עזבה לבלגיה עקב האנשלוס. היא השלימה דוקטורט באוניברסיטת לוון, לפני שהיגרה יחד עם שאר משפחתה לארצות הברית ולקנדה בעקבות הקרב על בלגיה. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת פורדהם.
לאחר המלחמה חזרה אדלהייד לאירופה והתגוררה בגרמניה. היא ביקרה מספר פעמים באוסטריה. היא נפטרה ב-2 באוקטובר 1971 בעיר פקינג שבבוואריה, ונקברה ליד אינסברוק. במותה היא הייתה בת 57. היא לא נישאה מעולם.
שיתוק על שם בל
שיתוק על שם בל (מכונה גם שיתוק פנים, פציאליס ובלס פלסי; באנגלית: Bell's palsy) הוא הפרעה עצבית, המתבטאת בחולשה או שיתוק של שרירי הפנים. צד הפנים הפגוע עלול להיראות נפול או נוקשה. השיתוק נקרא על שמו של צ'ארלס בל, מנתח סקוטי שב-1829 תיאר את תפקודם של עצבי הפנים.
במקרה שעצב הפנים מגורה מסיבה כלשהי, נוצרת בצקת הפוגעת בהולכת דחפים עצביים מהמוח לחלקי הפנים, ולשיתוק על שם בל. מחצית מהפנים נראות קפואות, צד הפה שמוט ורפוי ועין אחת תישאר פקוחה.
שיתוק על שם בל יכול להופיע באופן מהיר יחסית. לעיתים טועים לחשוב ששיתוק על שם בל הוא סימן לשבץ מוחי.
פרוגנוזה
85% מהאנשים יתחילו להראות סימנים ראשונים להחלמה בתוך 6 שבועות, בהנחה והם מקבלים טיפול תרופתי (סטרואידים). בדרך כלל יחלימו באופן מלא תוך 3 חודשים. ללא טיפול סטרואידי אחוזי ההחלמה המלאה הם בערך 65%-70%.
עבור כ־15% מהאנשים לא תתחיל ההחלמה בתוך 6 שבועות עקב נזק משמעותי יותר לעצב. עבור קבוצה זו ההחלמה מתחילה בערך 3–6 חודשים מרגע הופעת השיתוק והם צפויים להחלמה חלקית בלבד הכוללת לעיתים סיבוכים כמו סינקיניזס או לגופתלמוס.
הסיבה לכך שחלק מהאנשים מחלימים באופן מלא (85%) לעומת אלה המחלימים באופן חלקי (15%): מדובר על שתי פגיעות עצביות בחומרה אחרת. 85% מהאנשים סובלים מפגיעה בדרגה קלה, נוירופרקסיה, לעומת ה-15% אשר סובלים מפגיעה בדרגה בינונית, אקסונטומזיס.
ההחלמה מפגיעה עצבית מסוג נוירופרקסיה היא מלאה ושיפור מתחיל בתוך 3–6 שבועות.
לעומת זאת, פגיעה של אקסונטומזיס דורשת צמיחה של העצב מחדש, תהליך אשר לוקח בערך 3 חודשים (במהלכו יש שיתוק מוחלט שכן אין חיבור בין המוח לבין שרירי הפנים) עד אשר העצבים מתחברים מחדש לשרירים והתנועות מתחילות לחזור.
תסמינים
תסמיני שיתוק על שם בל עשויים להופיע בהדרגה או בו זמנית:
הגורמים לשיתוק על שם בל
לרוב, הסיבה לשיתוק על שם בל אינה ידועה (אידיופטית). אך ייתכנו לשיתוק מספר גורמים, כגון:
מישו דולגרו
מישו דולגרו (ברומנית: Mișu Dulgheru; 16 בינואר 1909 – 11 באפריל 2002) היה פעיל קומוניסטי ואיש ביטחון יהודי-רומני, קולונל בסקוריטטה, שהוביל בשנות הטרור הסטליניסטי ברומניה חקירות בעלות תהודה רבה, כמו חקירת לוקרציו פטרשקנו.
מישו דולגרו, בשם המלא "מיכאיל דולגרו", נולד בשם מויסה דולברגר (Moise Dulberger) בטקוץ', כבנם של הסוחרים היהודים סאקה ואולגה דולברגר. הוא סיים בית ספר תיכון מסחרי במינכן, גרמניה והחל מ-1927 עבד בבנק Banque de Belgique pour l´Étranger. בהמשך עבד בהנהלת חשבונות אצל דוד שלו, שהיה סוחר דגנים. הוא שירת בצבא בחיל הפרשים. לאחר השחרור עבר לבוקרשט, שם עבד תחילה אצל בן דוד שלו ובהמשך היה מחסנאי בבית המלאכה למשי Royal.
ב-1938 נשא לאישה את ליזה מרקוזון, מנהלת חשבונות ובאותה שנה איבד את מקום עבודתו בגלל החקיקה האנטישמית. בשנים 1938 - 1939 בני הזוג התקיימו ממכר מגבות ובהמשך מבית מלאכה לקונפקציה של לבנים לגברים. ב-1940 התקבלו בני הזוג לעבודה בנציגות המסחרית של ברית המועצות בבוקרשט, הוא כנהג והיא כקלדנית-מזכירה. ב-1941, לאחר פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות, הם נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בטרגו ז'יו.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 היה דולגרו לחלק מהבירוקרטיה הקומוניסטית וב-6 במרץ 1945, בתמיכתו של פעיל קומוניסטי, איתו התיידד במחנה הריכוז, קיבל מינוי של מפקח בשירותי המודיעין (גוף הבלשים) ושינה את שמו לשם בעל צליל רומני. ב-1947 היה חבר בוועדת ההחזרה למולדת (מגרמניה). ב-1948, עם הקמת הסקוריטטה, מונה בדרגת קולונל לראש מנהלת 5 של החקירות הפליליות והיה גם ראש לשכתו של תאוהרי ג'אורג'סקו.
בשנים 1949 - 1952 דולגרו היה חבר במנהלת הארגונית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. דולגרו הוביל את חקירת לוקרציו פטרשקנו ויתר העצורים ב"מקצה פטרשקנו", השתתף בחקירות חשודי "מקצה הפיננסים הגדולים" והיה מעורב בהכנת משפטי תעלת דנובה-הים השחור. ב-16 באוקטובר 1952 הודח מתפקידיו ונעצר כחשוד בהיותו חבר ב"קבוצת" אנה פאוקר, וסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו. כעבור שנתיים שוחרר ממעצרו ונפסקה חקירתו, הוא לא שב לתפקידו והורד לדרגת חייל פשוט.
ב-1955 נשפט לשנתיים מאסר באשמת רשלנות.
דולגרו מצא עבודה במפעל למספריים ואולרים וב-1984 עלה לישראל, שם התגוררה אחת מבנותיו. הוא לא נשאר בישראל, אלא היגר לקנדה, שם התגוררה בת אחרת.
באפריל 1948 נעצר ברומניה גבר בשם אלצ'יביאדה דיאמנדי (Alcibiade Diamandi) בעקבות הלשנה אנונימית ונחקר שלושה חודשים עד מותו במעצר. 47 שנים מאוחר יותר, אלמנתו ובנו הגישו בקשה להעמדתם לדין באשמת הריגה של קפטן ניקולאה זוטסקו ושל מפקח לשעבר מישו דולגרו. הבקשה נדחתה בגלל התיישנות, אך ערעור שהוגש על דחיית הבקשה התקבל על בסיס אי ספירת שנות השלטון הקומוניסטי במניין ההתישנות וב-2009 הוחלט לפתוח בהליכים משפטיים נגד דולגרו.
המדיניות הפיסקלית והמוניטרית של יפן
מדיניות מוניטרית מתייחסת לפיקוח, לנגישות ולעלות של אשראי, בעוד שמדיניות פיסקלית מתייחסת להוצאות הממשלה, למסים ולחוב ציבורי. משרד האוצר אחראי על פיקוח והקצאת המשאבים, על חלוקת ההכנסה בקרב האזרחים, על ייצוב כלכלת יפן ועל קידום צמיחה כלכלית ורווחה.
משרד האוצר מילא תפקיד מרכזי בצמיחה הכלכלית של יפן בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. המשרד נקט בגישת "צמיחה תחילה", לפיה חלה הגבלה על הוצאות הממשלה ומרבית המשאבים הופנו לצבירת הון. כך ניתן היה לשמור על מיסים נמוכים ולצמצם את הגירעון בתקציב המדינה, ותוך כך היה מספיק הון להשקעות פרטיות.
תקציב המדינה
המדיניות הפיסקלית של יפן מתבססת על התקציב הלאומי, כפי שנקבע על ידי משרד האוצר. לשכת התקציב במשרד מכינה תקציב לשנת הכספים בהתאם לדרישות משרדי הממשלה השונים, ולשכת המס אחראית לחישוב ההכנסות.
מדי שנה מגיש משרד האוצר לדיאט שלושה סוגי תקציבים: התקציב הכללי כולל את מרבית ההוצאות השוטפות הממשלה. התקציבים המיוחדים, המונים כארבעים, כוללים תוכניות ממשלתיות מיוחדות או מוסדות שחשוב להכלילם, למשל יזמות ציבורית, קרנות פנסיה ופרויקטים ציבוריים. הסוג האחרון כולל סוכנויות הקשורות לממשלה, כגון מוסדות בנקאות ושירותים ציבוריים. ההשקעות הממשלתיות בתשתית ובהלוואות למגזר הציבורי והפרטי עומדות על כ-15% מהתל"ג. מיסים מהווים 46.8% מהכנסות המדינה
לאחר התפוצצות הבועה הכלכלית בראשית שנות ה-90 עמדה המדיניות המוניטרית של יפן בפני רפורמה. מכיוון שיפנים רבים הפקידו את חסכונותיהם בבנק הדואר, שהיה בבעלות המדינה, קרא ראש ממשלת יפן דאז, ג'וניצ'ירו קואיזומי, ב-1995 להפרטת הבנק, מכיוון שטען שהחסכונות יסייעו לחיזוק מגזר הבנקאות הפרטי.
תהליך קביעת התקציב
לשכת התקציב במשרד האוצר עומד בלב תהליך קביעת התקציב, ומכיוון שכך הוא מהווה מוקד תשומת לב לקבוצות אינטרסים ולמשרדי ממשלה אחרים, המתחרים על משאבים. תהליך קביעת התקציב מתחיל לרוב מעט לאחר תחילת השנה הכספית, המתחילה ב-1 באפריל. משרדי הממשלה וגורמים אחרים מכינים רשימת דרישות תקציב, ולקראת הסתיו בוחנים אותם אנשי לשכת התקציב, בעוד שבכירי משרד האוצר משרטטים את קווי המתאר הכלליים של התקציב. בחורף מפרסם המשרד את טיוטת התקציב, ולאחריו פונים חברי דיאט ומשרדי ממשלה אליו בבקשה לשינוי ההקצאות. לקראת סוף החורף, ולאחר התייעצות בקרב הקואליציה, עובר התקציב את אישור הדיאט.
יחסי לוב–מקסיקו
יחסי לוב–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת לוב למדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
באפריל 2008 ערך שר החוץ הלובי עבד אל-רחמן שלע'ם ביקור רשמי במקסיקו ונפגש עם שרת החוץ המקסיקנית פטריסיה אספינוסה קנטיאנו. ביקור שר החוץ שאלגם היה הביקור הראשון ברמה הגבוהה במקסיקו על ידי נציג לובי. במהלך הביקור דנו שני שרי החוץ בהערכת מצב היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות והדגישו את הפרספקטיבות לחיזוקו באמצעות דיאלוג פוליטי ושיתוף פעולה כלכלי, מסחרי, תרבותי וחינוכי. יתרה מזאת, הם הדגישו במשותף את החשיבות של קידום שיתוף פעולה דו-צדדי באזורים ספציפיים כמו משאבי מים, שימור אתרים ארכאולוגיים ומדבור, כמו גם חילופי חוויות בנושאים נדידים וקונסולריים. כתוצאה מהביקור, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות להקמת מנגנון התייעצות בנושאים הדדיים בין שתי המדינות.
בחודש יוני 2009, השגריר המקסיקני באדיס אבבה שבאתיופיה השתתף בפסגת האיחוד האפריקאי שהתקיימה בסירת שבלוב. באוגוסט 2009 ביקרה מנכ"לית אפריקה והמזרח התיכון במזכירות החוץ של מקסיקו שרה ואלדס בטריפולי כדי לחגוג את ההתייעצות הראשונה בנושאים הדדיים בין שתי המדינות. בפברואר 2011 חוותה לוב את מלחמת האזרחים הראשונה שלה. במהלך המלחמה פינתה מקסיקו את אזרחיה מהמדינה. ביולי 2011 סיכלו הרשויות במקסיקו תוכנית להברחת בנו של קדאפי, אל-סעדי קדאפי, ובני משפחת קדאפי נוספים למקסיקו.
ממשלת מקסיקו מציעה מדי שנה מלגות לסטודנטים מלוב המבקשים ללמוד תואר שני או דוקטורט באוניברסיטה מקסיקנית. בדצמבר 2016 הוקמה קבוצת הידידות מקסיקו-לוב בבית הנבחרים המקסיקני.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מלוב למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו ללוב
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין לוב ומקסיקו ב-9.2 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של לוב למקסיקו כולל: כבלי צמד תרמי (או כבלי הארכה שלהם) וקופות רושמות. הייצוא העיקרי של מקסיקו ללוב כולל: שמיכות העשויות מסיבים סינתטיים (למעט חשמליים); תכשירים לסתימות שיניים על בסיס שרפים אקריליים; חומר תפר כירורגי (המורכב ממחט עם חוט); ואטמים. בין השנים 1999–2017 הסתכמו ההשקעות הלוב במקסיקו בשני מיליון דולר. ההשקעות מלוב למקסיקו היו בייצור, מסחר, תחבורה, סניפי דואר, אחסנה, שירותי נדל"ן והשכרת נדל"ן במדינות באחה קליפורניה, מקסיקו סיטי, קינטנה רו ויוקטן.
וילהלם בוהנשטדט
וילהלם בונשטדט (בגרמנית: Wilhelm Bohnstedt; 5 באוקטובר 1888 – 11 באוגוסט 1947) היה גנרל גרמני בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שפיקד על דיוויזיית הרגלים ה-32.
ביוגרפיה
בוהנשטדט נולד ב-5 באוקטובר 1888 בשמארזו, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של אברהרדט בוהנשטדט. במרץ 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-52 (קוטבוס), שם שירת במשותף עם ולטר מודל, ולחם בשורותיו כקצין במלחמת העולם הראשונה. בספטמבר 1914 הוא נפצע ובתחילת 1915 חזר לחזית עם רגימנט המילואים ה-270, שם הועלה לדרגת אובר-לויטננט ב-25 בפברואר 1915. ב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת האופטמן, ומקיץ 1918 הוא שימש גם ביחידות שונות אחרות.
לאחר המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוגוסט 1933 מונה למפקד גדוד ההדרכה של רגימנט הרגלים ה-8 (הפרוסי) בליגניץ. ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באוקטובר 1934, מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-51 בגלוגוב, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד בוהנשטדט על רגימנט הרגלים ה-51, ולחם עימו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-15 ביוני 1940 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-32. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך מבצע ברברוסה, ובתחילת קרב דמיאנסק. באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ובאותו חודש, הוא החליף את אוטו שפונהיימר כמפקד דיוויזיית הרגלים ה-21. במאי 1942 מונה למפקח חיל הרגלים ב-OKH אצל ראש החימוש של הצבא ומפקד ארמיית המילואים (Chief H Rüst u BdE) בברלין. ב-25 בינואר 1945 הוא הועבר מתפקיד זה לעתודת המילואים.
בסוף המלחמה נפל בשבי ושהה בו עד מותו ב-11 באוגוסט 1947 בהמלין.
ארגון הצופים והצופות הפרוטסטנטים בגרמניה
ארגון הצופים והצופות הפרוטסטנטים (בגרמנית: Verband Christlicher Pfadfinderinnen und Pfadfinder) הוא ארגון גרמני פרוטסטנטי לצופים וצופות. לפי ה-VCP, הארגון מונה כ-47,000 חברים.
הארגון חבר בהתאחדות הצופים של גרמניה ("Ring deutscher Pfadfinderverbände", RdP), ובכך חבר בארגון הצופים העולמי (WOSM), וחבר בהתאחדות הצופות של גרמניה (Ring Deutscher Pfadfinderinnenverbände, RDP), ובכך חבר באגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS).
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 1973 באמצעות מיזוג של שלוש אגודות פרוטסטנטיות:
בשנת 1976 עזבו כמה קבוצות צופים מסורתיות והקימו ארגון נפרד, בשם הקודם "Christliche Pfadfinderschaft Deutschlands".
שנתיים לאחר מכן, ה-VCP ערך את הג'מבורי הראשון שלו. מאז, בערך כל ארבע שנים, נערך ג'מבורי לאומי:
בשנת 1990, לאחר נפילת חומת ברלין, נוצרו הקבוצות הראשונות של צופים וצופות פרוטסטנטיים בגרמניה המזרחית. כיום ה-VCP קיים בכל המדינות הפדרליות בגרמניה.
תוכנית חינוכית
הארגון מחולק לשלוש קבוצות גיל:
יש גם פעילות מיוחדת למבוגרים בצופים, "Erwachsenenarbeit", שמכוונת לכל החברים מעל גיל 21, כולל מדריכים וכאלה שאינם מדריכים. הם עונדים עניבות עם פסים סגולים.
כמו רוב ארגוני הצופים בגרמניה, ה-VCP מדגיש את מנהיגות הנוער. מרבית מדריכי הקבוצות מתחילים בגיל 16 ורוב מרכזי וראשי השבטים עד רמת המחוז הם צעירים עד גיל 25.
הבטחה
ל-VCP אין הבטחת צופים נפוצה. חוקת הארגון מציעה את הטקסט הבא, אך ניסוחים אחרים אפשריים:
מרכזי צופים
ה-VCP מנהל שני מרכזי צופים לאומיים:
כמו כן מספר מרכזי צופים אזוריים המוחזקים ברובם על ידי האגפים התת-לאומיים.