cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוון במלחמת העולם השנייה
הפלישה ליוון
ממשלת מטאקסס ניסתה לשמור על נייטרליות קפדנית, אבל לבסוף החלה מלחמת איטליה–יוון. בערב 28 באוקטובר 1940 הוגש אולטימטום למטאקסס עם דרישת מעבר חופשי לחיילי איטליה על מנת לכבוש "נקודות אסטרטגיות" שלא הוגדרו, בעומק השטח היווני. מטקסס דחה את האולטימטום, באמרו "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה", אמירה שהפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת "לא" - ביוונית "Οχι" (אוחי). בתוך שלוש שעות תקף צבא איטליה את יוון. למרות הצלחה איטלקית ראשונית הצליחו הכוחות היווניים לעצור את הפלישה האיטלקית ולהדוף את החיילים האיטלקים חזרה לאלבניה, בהמשך אף התקדמו הכוחות היווניים עוד יותר וכבשו חלק ניכר משטחה של אלבניה. במצב עניינים זה מטקסס נפטר באופן פתאומי בינואר 1941. בולגריה במלחמת העולם השנייה החלה כמדינה נייטרלית. על מנת שתוכל להעביר כוחות דרומה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון, לחצה גרמניה על הונגריה, רומניה ובולגריה להצטרף לההסכם התלת-צדדי. זהו הסכם לשיתוף פעולה צבאי שיצר את ברית מדינות הציר. הונגריה הצטרפה ב-20 בנובמבר 1940, רומניה ב-23 בנובמבר 1940 ובולגריה ב-1 במרץ 1941.
בארט ורברוגן
קריירה בינלאומית
ורברוגן נכלל בסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
יוון במלחמת העולם השנייה
הפלישה ליוון
גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה (באמצעות הפלישה ליוגוסלביה) ובולגריה ב-3 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית, שלא זכתה לתמיכה של העם היווני. בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה. המלך גלה ונותר ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית. ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
שלטון זר ושחרור
ב-24 בספטמבר 1944 נחת צבא בריטי ביוון ושיחרר אותה בתוך שישה שבועות. השחרור בפועל של יוון על ידי בעלות הברית לא היה מבצע צבאי במובן הקלסי. לא נערכו קרבות גדולים לשליטה על שטח אסטרטגי ובמקרים מסוימים הכוחות הבריטים רק חיכו שהגרמנים יפנו את האזור. כוחות הברית נחתו ביוון ב-3 באוקטובר 1944, ועד אז חלקים ניכרים מהמדינה שוחררו על ידי כוחות ההתנגדות היוונים. אתונה, האזור היחיד שעדיין היה תחת כיבוש גרמני, פונה על ידי הגרמנים ב-12 באוקטובר; למחרת, ב-13 באוקטובר חיילים בריטיים נכנסו לאתונה. בסוף אוקטובר שוחררה סלוניקי וב-10 בנובמבר נסוג הכוח הגרמני האחרון מצפון יוון. חיל המצב הגרמני המשיך להחזיק מעמד באיים האגאים עד לאחר סיום המלחמה. שלטון גרמני נשאר באיי הדודקאנס. הם הועברו לשליטת יוון בפברואר 1947. בשנים לאחר השחרור הדרדרה המדינה למלחמת האזרחים היוונית.
שלמה גורפינקל
שלמה גורפינקל (30 באוגוסט 1914 – 11 ביולי 1948) היה רופא, חבר המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ורופא בחיל הרפואה שנהרג מפגיעת פגז במלחמת העצמאות.
תולדות חייו
נולד ביום ח' באלול תרע"ד (30.8.1914) בעיר יליזבתגרד באימפריה הרוסית (כיום – קרופיבניצקי, שבאוקראינה). בגיל שמונה שנים, לאחר שהתייתם מאביו, עבר עם אמו לווילנה שבליטא. הצטיין בלימודיו ובסיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה והוסמך כדוקטור לרפואה.
לאחר שחרור וילנה על ידי הצבא האדום החל ד"ר גורפינקל לעבוד במחלקת הבריאות ועלה לדרגת מנהל מדיני של המחלקה הרפואית במערך ההגנה האנטי-אווירית בליטא. בתחילת שנת 1945 יצא מווילנה, עם רעייתו ואבא קובנר, בקבוצה החלוצית הראשונה, במטרה להגיע לארץ ישראל. לאחר שקיבלו את רישיון העלייה, באוקטובר 1945, עלו שלמה ורעייתו לארץ בספינה טרנסילבניה.
ביום ד' בתמוז תש"ח (11.7.1948), באחד מגלי ההפגזות הקשים שפקדו את ירושלים, ליד קפה "אימפריאל" בירושלים, פגע בו פגז האויב והרגו. עמו נפל החובש שליווה אותו. שלמה היה בן שלושים וארבע בנפלו. נטמן בשייח' באדר א', וביום כ"ח באלול תש"י (10.9.1950) הועבר למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. הותיר רעיה – אמה.
מספר חשיב
במתמטיקה, במדעי המחשב ובלוגיקה חישובית, מספר חשיב, הנקרא גם מספר רקורסיבי, הוא מספר ממשי שאפשר לחשב אותו, בכל דיוק רצוי, בזמן סופי. החישוב יכול להתבצע על ידי מכונת טיורינג, האמורה להחזיר את הספרות של המספר בזו אחר זו. קיימות למושג הגדרות שקולות אחרות, במונחים של פונקציות רקורסיביות או תחשיב למדא. מספרים אלו הוגדרו לראשונה על ידי אלן טיורינג כחלק ממחקרו בנושא בעיית הכריעות (Entscheidungsproblem).
הגדרה
מספר \ a יקרא חשיב, אם קיימת מכונת טיורינג \ M_a שמקבלת כקלט מספר \ n ופולטת את הייצוג הבינארי של \ a עד הספרה ה-\ n. באופן שקול ניתן להגדיר מכונה העובדת בבסיס עשרוני ולא בינארי.
הגדרה שקולה מבוססת על קירוב המספר \ a בין שני מספרים רציונליים קרובים כרצוננו. בהינתן קלט \ n המכונה \ M_a תפלוט מספר \ k, כך ש.
אוסף המספרים החשיבים
אוסף המספרים החשיבים הוא שדה סדור, סגור ממשית, ולצרכים מסוימים אפשר לראות בו תחליף לשדה המספרים הממשיים. קבוצת המספרים החשיבים היא בת מנייה (משום שיש רק מספר בן מנייה של מכונות טיורינג), ולכן כמעט כל המספרים הממשיים אינם חשיבים.
עם זאת, לא קיים אלגוריתם המונה את המספרים החשיבים. ניתן להוכיח זאת בלכסון בדומה לאלכסון של קנטור: נניח בשלילה כי קיים אלגוריתם M^* שפולט את סדרת המספרים החשיבים (ליתר דיוק בהינתן n ו-m האלגוריתם פולט את m הספרות העשרוניות הראשונות של n המספרים הראשונים בסדרה כלשהי של כל המספרים החשיבים). נגדיר אלגוריתם M שבהינתן קלט n, M פולט רצף של n ספרות עשרוניות באופן הבא: לקביעת הספרה ה-k ברצף, M מריץ את M^* כדי למצוא את הספרה ה-k של a_k (נמנעים מייצוגים עם אינסוף תשעיות חוזרות). אם הספרה ה-k של a_k היא 0, אז הספרה ה-k ברצף תהיה 1, ואם הספרה ה-k של a_k אינה 0, אז הספרה ה-k ברצף תהיה 0. האלגוריתם M מגדיר מספר חשיב a שנקבע על ידי רצף הספרות ש-M פולט. עם זאת, לכל k, a נבדל מ-a_k בספרה ה-k שלו, ולכן a אינו מופיע בסדרה, בסתירה להנחה שזוהי סדרת כל המספרים החשיבים.
Nulla dies sine linea
Nulla dies sine linea הוא משפט בלטינית, שמשמעו "לא עובר יום בלי קו". הביטוי מופיע לראשונה אצל פליניוס הזקן, בידיעת הטבע XXXV, 84, בהתייחסות לצייר אפלס (Apelles) מקוס והכוונה שם היא שבכל יום הצייר מוסיף קו או משיכת מברשת בעבודתו.
משפט זה מצוטט לראשונה על ידי פולידורה וירגילי באוסף הפתגמים הלטיניים Proverbiorum Libellus (Adagia).
הסופר אמיל זולא לקח את הביטוי הזה והפך אותו למוטו, חקוק על משקוף האח במשרדו, בביתו שבמדאן. מוטו זה מופיע גם במשרדו של הסופר הפלמי סטרבלס שטיין, בביתו. ז'אן-פול סארטר מצטט זאת ב"לה מוטס": "אני עדיין כותב. מה עוד לעשות? Nulla dies sine linea. זה ההרגל שלי וזה התפקיד שלי".
המשורר פיליפ לאוטאר השתמש באופן אירוני בביטוי זה ככותרת של אחד ממאמריו האוטוביוגרפיים ב-1992. המשורר הבלגי רוג'ר פולון בחר בו עבור האקס ליבריס שלו.
כוח נורמלי
הכוח הנורמלי הוא כוח שמפעיל משטח בתגובה לכוח שמופעל עליו. מקורו של השם הוא במילה הלועזית normal אשר פירושה "ניצב" או "אנך", כיוון שכיוונו של הכוח הוא בניצב למשטח.
הכוח הנורמלי מסומן באופן מסורתי באות \ N. לעיתים הוא מסומן גם כ-, כאשר האות הגדולה F מסמנת כוח (Force) והאות הקטנה n מייצגת את המילה normal.
הכוח הנורמלי נוצר כתוצאה מאינטראקציות קוונטיות בין מולקולות המשטח.
דוגמה
נתבונן בגוף העומד על שולחן או כל משטח אחר. פועל עליו כוח הכובד. אנו יודעים מניסיון שגוף אשר מונח על שולחן לא זז, אך לפי החוק השני של ניוטון אנו יודעים שתאוצת כל גוף היא ביחס ישר לסכום הכוחות הפועלים עליו, ולכן אם היה פועל רק כוח הכובד, הגוף היה צריך ליפול לתוך השולחן בתאוצה g. כיוון שהדבר לא מתרחש, ניתן להסיק כי קיים כוח מנוגד בכיוונו אשר מונע מהגוף ליפול לתוך השולחן. הכוח הזה צריך להיות שווה בגודלו ל-mg והפוך לכיוונו, כיוון שסכומם הוקטורי הוא אפס. כוח זה מכונה הכוח הנורמלי, והוא מופעל על ידי השולחן בכיוון המאונך למשטח. מבחינה מתמטית: כלומר וקטורי הכוחות מנוגדים, אך שווים בגודלם ומכאן ניתן להסיק:
באופן כללי, אין שום סיבה שהכוח הנורמלי יהיה שווה לכוח הכובד המופעל על הגוף. לדוגמה, כאשר לוחצים על הגוף כלפי מטה הכוח שהגוף מפעיל על המשטח גדל ולכן בתגובה גם הכוח הנורמלי גדל, כל עוד הכוחות הפנימיים שמשמרים את מבנה המשטח חזקים מספיק והמשטח לא מתעוות.
באופן כללי, כאשר זווית הנטייה של המשטח היא \theta, הכוח הנורמלי הוא, ורכיב כוח הכובד על ציר התנועה של הגוף (במקביל למדרון) הוא.
שימושים
משום שהכוח הנורמלי מופעל על ידי גוף או משטח בתגובה לכוח שמופעל עליו, הוא משקף את הכוח הפועל בין שני הגופים או בין גוף למשטח. כתוצאה מכך הוא משמש לחישוב מקדם החיכוך - μ, המבטא את היחס בין הכוח הפועל בין שני גופים לכוח החיכוך.
פראבדה
"פְּרַאבְדָּה" (ברוסית: Правда, "אמת" או "האמת") הוא עיתון יומי ברוסיה.
בעבר היה זה העיתון העיקרי בברית המועצות ששימש כשופר הרשמי של המפלגה הקומוניסטית במהלך שלטונה החל מ-1918 ועד ל-1991 והיה העיתון הנפוץ ביותר במדינה, העיתון עדיין יוצא לאור ברוסיה כיום, כשופר של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, אך כיום זהו עיתון נטול חשיבות משמעותית ותפוצתו אינה עולה על 100 אלף עותקים. עיקר חשיבותו הייתה כביטאונה של המפלגה הבולשביקית בתקופת המהפכה, כמו גם בהבעת עמדתו של המשטר הסובייטי בתקופת המלחמה הקרה.
ב-1918, עם הפיכתה של מוסקבה לעיר הבירה של ברית המועצות, היה העיתון לפרסום רשמי של המפלגה הקומוניסטית. עובדי ציבור וחיילים היו חייבים להיות מנויים אליו.
רקע
עיתון בשם פראבדה נוסד בשנת 1903 על ידי מהנדס רכבות בשם קוז'בניקוב. בהמשך השליטה על העיתון עברה למפלגת הספילקה האוקראינית שהייתה חלק ממפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, כמפלגה אוטונומית מקומית שצדדה במנשביקים. בתקופה זאת הפראבדה היה עיתון קטן וחסר חשיבות וצבר חובות כספיים. באוקטובר 1908 הוזמן לאון טרוצקי לשמש עורך העיתון כדי להחיותו. לקראת סוף שנת 1908 משכה מפלגת הספילקה את ידיה מהפראבדה והשאירה אותו בידי טרוצקי. מחוסר באמצעים, הפראבדה יצא באופן לא סדיר. הוא הודפס בווינה והוברח לתוך רוסיה. כדי לממן את הוצאת העיתון מכר טרוצקי את ספריו, השקיע בו את דמי הסופר שקיבל מכתיבה בעיתונים אחרים ומשכן את תכשיטיה של אשתו. בשנה הראשונה יצאו רק חמישה גליונות של העיתון. בהמשך היו תקופות שהעיתון יצא באופן סדיר מדי שבועיים, למשל הודות להלוואה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, אך לאחר מכן היה שב ויוצא באופן לא סדיר. בכל שנת 1909 ניסה טרוצקי להשיג תמיכה לעיתונו מידי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית שנשלטה על ידי הבולשביקים, אולם לאור סירובו למנות עורך מטעם המפלגה לעיתון, סירב לנין לאפשר תמיכה בעיתון. אולם למרות מצבו הכספי הקשה של העיתון, הוא הצליח לעורר הדים ברוסיה ודו"ח של האוכרנה ציין את תפוצתו הרחבה. בתקופה זאת כיהן מטביי סקובלב כמזכיר העיתון ובצוות העיתון היו גם ויקטור קופפ ואדולף יופה.
ב-16 בדצמבר 1910 החל לצאת באופן חוקי בסנקט פטרבורג שבועון של הבולשביקים בשם זבזדה. בינואר 1911 החל הזבזדה לצאת פעמיים בשבוע וממרץ שלוש פעמים בשבוע. בסך הכל יצאו 63 גליונות של הזבזדה, אשר 30 מהם הוחרמו על ידי השלטונות ושמונה מהם זכו לקנסות. הוצאת הזבזדה מומנה בתרומות של פועלים וכסף רב שנאסף עבורו שימש את הוצאת הפראבדה.
ראשית ימי העיתון
בפברואר 1912 החליט לנין להוציא עיתון יומי שיהיה חוקי להפצה ברוסיה. למורת רוחו של טרוצקי הוא נתן לעיתון את השם "פראבדה" - האמת, ולא שעה לדרישותיו של טרוצקי לבחור לו שם אחר. הגיליון הראשון של העיתון יצא ב-22 באפריל 1912 בסנקט פטרבורג. סטלין היה עורך העיתון ומזכיר המערכת היה ויאצ'סלב מולוטוב. העיתון נסגר על ידי השלטונות ביולי 1913 אולם המשיך לצאת תחת שמות אחרים עד יולי 1914. הבולשביקים המשיכו את הפצת העיתון במחתרת והממשלה הצארית ניסתה למנוע את הפצת העיתון, אך עם 40,000 עותקים ורשת מפיצים מסורים הדבר היה קשה. עם זאת, העיתון לא הצדיק עצמו כלכלית ונתמך על ידי תרומות הפועלים.
העיתון פרסם מכתבים מפועלים פשוטים וליבה את זעמם במאמרי מערכת משתלהבים. היו אלו זמנים של אי שקט חברתי, כאשר 400,000 פועלים שבתו לרגל אחד במאי, והפראבדה זכה לתפוצה רבה. העיתון של אותה תקופה תואר בביוגרפיה בולשביקית של לנין כ-"אותו עיתון בולשביקים נהדר שגידל מאות אלפי לוחמי קו ראשון אמיצים למען המהפכה, מעמד הפועלים והאינטרסים של העם".
עד סגירתו ב-1914 לנין כתב 280 מאמרים לעיתון, אולם זעם על העורכים אשר מנעו פרסום מאמרים כנגד הליקווידטורים, שהיו אחת הקבוצות במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ואף הסירו ממאמריו את התקפותיו על הליקווידטורים.
מהפכת פברואר 1917 אפשרה את פתיחתו המחודשת של העיתון, וב-13 במרץ 1917 נתמנה סטלין למערכת של הפראבדה ותוך יומיים הצליח להגיע לעמדת השפעה מכרעת, יחד עם לב קמנייב ומטביי מוראנוב. בתחילה נקט העיתון בקו אוהד כלפי הממשלה הזמנית, אך קוראיו לא היו מרוצים וכך גם לנין עצמו. מערכת העיתון בתקופה זו אף סירבה לפרסם שלושה ממאמריו של לנין. החל מאפריל 1917 עקב פראבדה באדיקות אחרי הקו של לנין, והחל מגנה בחריפות את אלכסנדר קרנסקי וממשלתו כאנטי-מהפכנית. בתקופה זו נמכרו כ-100,000 עותקים של העיתון מדי יום, ובזכות תפוצתו הגדולה מילא פראבדה תפקיד חשוב במהפכת אוקטובר. ביולי 1917 נסגר העיתון בטענה שהבולשביקים מתכננים הפיכה, אולם המשיך לצאת לאור תחת שם אחר.
התקופה הסובייטית
משרדי העיתון עברו למוסקבה ב-3 במרץ 1918, והעיתון הפך לפרסום (ה"אורגן") הרשמי של המפלגה הקומוניסטית. הוא היה לצינור דרכו פורסמה המדיניות הרשמית של המשטר והשינויים בה עד 1991.
עיתונים אחרים היו שופרותיהם של גופים אחרים בברית המועצות: "איזבֶסטיה", שכיסה את תחום היחסים הבינלאומיים, שויך לסובייט העליון, "סובייטסקיה רוסייה" היה ביטאון הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ה"טרוּד" - היה ביטאונם של ארגוני העובדים, "קומסומולסקאיה פראבדה" - של הקומסומול ו"פיונירסקאייה פראבדה" - של ארגון הפיונירים. לאחר שלנין לקה בשבץ סטלין מונה כנציג המפלגה שהיה אחראי על הטיפול בו. סטלין דאג להדפסת עותק מיוחד של פראבדה שניתן ללנין והוצאו ממנו ידיעות מדאיגות, כדי לא להדאיג את לנין. לאחר מותו של לנין ב-1924 הפך פראבדה לבסיס הכוח של ניקולאי בוכארין, אשר שימש כעורך העיתון והשכיל לפתח את המוניטין שלו כתאורטיקן פוליטי מעמדה זו. החל משנת 1933 קוקריניקסי היו הציירים הרשמיים של העיתון בתחום הקריקטורה. בשנת 1949 בעיתון פורסמו מאמרי המערכת שהובילו את המאבק נגד קוסמופוליטיות.
באופן דומה, מותו של סטלין ב-1953 איפשר לניקיטה חרושצ'וב להעביר את עמדת העורך לתומכיו ולהשיג יתרון תקשורתי על פני גאורגי מלנקוב, ששלט באיזבסטיה.
התקופה הפוסט-סובייטית
ב-22 באוגוסט 1991 הוציא בוריס ילצין, נשיא רוסיה, צו המפרק את המפלגה הקומוניסטית ומחרים את כל רכושה, כולל העיתון פראבדה. צוות העיתונאים לא התנגד ורשם עיתון בשם זהה כמה שבועות לאחר מכן.
מספר חודשים מאוחר יותר, העורך גנאדי סלזניוב (לימים חבר דומה) מכר את פראבדה למשפחת יאניקוס, משפחת משקיעים מיוון, שקיבלה גם את סמלו הרשום של העיתון - מדליות מסדר לנין.
באותו זמן התחולל משבר נרחב בעיתון. כ-90% מהעיתונאים הוותיקים התפטרו והקימו גרסה משלהם לפראבדה, שנסגרה מאוחר יותר בלחץ השלטונות. קבוצה זו הקימה בינואר 1999 את "פראבדה אונליין" שהיה העיתון המקוון הראשון בשפה הרוסית (יש גם גרסאות באנגלית ופורטוגזית).
עיתון הפראבדה ה"חדש" והאתר אינם מקושרים בשום אופן לעיתון פראבדה, למרות שהעיתונאים עדיין מקיימים קשרים בלתי פורמליים ביניהם. העיתון המודפס מחזיק בהשקפה שמאלנית, בעוד זה המקוון לאומני הרבה יותר.
נכון לשנת 2010 העיתון יוצא לאור 3 פעמים בשבוע בכ-100 אלף עותקים, ומהווה עיתון רשמי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
כמטבע לשון
לעיתים משתמשים במונח "פראבדה" כמטבע לשון, שמשמעותו היא "עיתון המשמש שופר של השלטון".
אלכס לונדקוויסט
אלכס לונדקוויסט (בשוודית: Alex Lundqvist; נולד ב-14 באפריל 1972) הוא דוגמן שוודי.
חייו
לונדקוויסט נולד בסטוקהולם והחל לדגמן בשנת 1996 שנפגש עם צלם האופנה ברוס וובר. הוא הופיע בקמפיין של ורסצ'ה והוביל את הקמפיין של קארל לאגרפלד באירופה ואת הקמפיין של חברת הביגוד "Guess" בארצות הברית ביחד עם הדוגמנית לטיסיה קסטה. הוא הופיע במגזינים GQ, פלייגרל, ווג וElle.
הוא עבד עבור מספר מעצבים בניו יורק ונחשב לאחד הדוגמנים המובילים בעולם. ב-1995 התראיין לתוכנית האופנה של MTV "בית הסגנון" (House of Style).
ב-2002 שיחק בסרט הטלוויזיה הצרפתי "Total Romance" ובסרט ההמשך שלו. ב-2007 הופיע בקליף לשיר "Clumsy" של פרגי.
A Dream Is a Wish Your Heart Makes
A Dream Is a Wish Your Heart Makes (בעברית: חלום הוא משאלת קסם או "חלום הוא משאלה שהלב יוצר") הוא שיר בלדת פופ מתוך הסרט "סינדרלה" של חברת וולט דיסני משנת 1950. השיר נכתב והולחן על ידי מאק דייוויד, אל הופמן וג'רי ליווינגסטון, אשר כתבו את כל השירים בסרט. השיר מושר בסרט על ידי סינדרלה שמעודדת את חבריה החיות לעולם לא להפסיק לחלום, כאשר בגרסת המקור של הסרט השיר בוצע על ידי איילין וודס, ובגרסת הדיבוב העברי הוא בוצע על ידי טל אמיר.
גרסת המקור של השיר הוקלטה בהוליווד ב-26 באוקטובר 1949, כאשר הוא שוחרר לראשונה ב-4 בפברואר 1950 כחלק מפסקול הסרט שנמכר על ידי חברת התקליטים "תקליטי RCA". התמה של השיר מזכירה את השירים "When You Wish Upon a Star" מתוך הסרט "פינוקיו" ו-"Once Upon a Dream" מתוך הסרט "היפהפייה הנרדמת".
השבת בעלי חיים לטבע
השבת בעלי חיים לטבע הוא תהליך אקולוגי של עזרה למינים בסכנת הכחדה או שנפגעו ולעיתים גם נעלמו מן בית גידולם בטבע, במטרה לשמור על המינים ועל סביבתם. לעיתים משקמים גם מינים שאינם שייכים לאזור או שאינם בסכנה עולמית, אלא רק מקומית. במקרים מסוימים מחזירים לטבע גם בעלי חיים שנלכדו במטרה לסחר בעלי חיים או אף בעלי חיים שהתקרבו לערים ומהווים סכנה בקרבתם לאדם, מה שמצריך הרחקתם לטבע.
מינים אלה מגודלים לרוב כבשבי, לעיתים בגרעיני רבייה כדי לעזור להם לשרוד עם התרבות אנושית חיונית, למשל עם הגנה מציידים, טורפים או מחלות. רק כשהאוכלוסיה שלהם גדלה מספיק הם יכולים לחזור לטבע.
אתגרי ההשבה לטבע
תהליך זה הוא תהליך מורכב וממושך, מכיוון שתנאי השטח הטבעיים תמיד קשים יותר מהתנאים המבוקרים בשבי. בעלי חיים הגדלים בשבי עוברים לעיתים גם תהליך של החתמה על בני האדם ויש למצוא לכך פתרונות יצירתיים כדי למנוע תופעה זו ולכן תהליך גידולם בשבי חייב להיות מושכל ונבון. העיקרון בהשבת בעלי חיים שנעלמו מהנוף הוא להשיב לטבע תחילה את האחרונים שנעלמו ממנה משום שהאקלים ותנאי השטח והמחיה אינם כה נבדלים מאלה שהתקיימו כאן בעבר, לעיתים רק לפני כמה עשרות שנים.
השבת בעלי חיים לטבע בישראל
משנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך השבה לטבע של בעלי חיים שנעלמו מהארץ. במסגרת התהליך הוקמו מרכזי רבייה, הידועים כחי ברים. מספר בעלי חיים מושבים לנוף הארץ:
כמו כן במטרה לחזק את האוכלוסיות השרידות הקיימות בארץ מושבים לטבע:
בחוק הנוגע להשבת בעלי חיים לטבע בישראל נאמר כי כל בעל חיים אשר ידוע שבעבר היה נפוץ בישראל הוא בר החזרה, כשיוצאי דופן הם תנין היאור והדוב החום הסורי, שבגלל מזגם והמחסור בשטח למחייתם- יש איסור לנסות ולהחזירם לנוף הארצישראלי.
משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית
משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Министерство безопасности Российской Федерации) היה הגוף המרכזי של הרשות המבצעת של רוסיה, אשר מינואר 1992 ועד דצמבר 1993 עסק בכל העניינים הנוגעים לענייני ביטחון לאומי.
היסטוריה
משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הוקם ב-24 בינואר 1992 על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 42 על בסיס סוכנות הביטחון הפדרלית ושירות הביטחון הבין-רפובליקני של ברית המועצות, שפורקו. הקמת המשרד היה תוצאה של ניסיון לא מוצלח לאחד סוכנויות ביטחון וגופי שיטור לכדי משרד ממשלתי בשם משרד הביטחון והפנים של רוסיה בדצמבר 1991. תקנות על מעמדו של המשרד אושרו בצו נשיאותי מספר 42. גופים טריטוריאליים של משרד הביטחון נקראו מינהלי משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית. הליך הקמת משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הסתיים ב-1 ביולי 1992.
במקור משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית כלל גם מחלקות לסיכול ריגול, יחידות מבצעיות, טכניות ואנליטיות שהיוו בעבר חלק מהוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות. בהתאם לצו הנשיאותי, לצד השר עבדו 8 סגנים, כולל סגן ראשון (אף שבמשך כל זמן קיומו של המשרד, משרה זו לא אוישה). ביום הקמת משרד, 24 בינואר 1992, מונו גם ראשיו: השר ויקטור בראניקוב, סגנו אולייניקוב ו-5 סגנים נוספים.
ב-12 ביוני 1992 על בסיס הכוחות של הוועדה להגנה על גבולות המדינה של ברית המועצות, שהוקם באוקטובר 1991, הוקם משמר הגבול של רוסיה, שאורגן כחלק ממשרד הביטחון. בהקשר זה, מספר סגני השר גדל ל-9 אנשים. ב-15 ביוני, לתפקיד סגן שר הביטחון של הפדרציה הרוסית — מפקד משמר הגבול של הפדרציה הרוסית מונה אלוף שליאטין (ב-8 בנובמבר 1992 הוא קודם לדרגת קולונל-גנרל). ב-27 ביולי 1993, לאחר עימותים על גבול טג'יקיסטן-אפגניסטן, שליאטין שוחרר מתפקידו ובאוגוסט תפס את מקומו קולונל גנרל ניקולאייב.
ב-18 בספטמבר 1993 צו של הנשיא ילצין אישר את מינוי גולושקו לשר. עם זאת, זה היה מינוי שלא אושר על ידי המועצה העליונה של הפדרציה הרוסית, כפי שנדרש על פי החוקה באותו זמן (חוקת 1978).
ב-21 בדצמבר 1993 משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית בוטל על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 2233, המשרד הוחלף בשירות הפדרלי למודיעין מסכל. ממלא מקום שר הביטחון ניקולאי גולושקו וסגנו, סרגיי סטפאשין, המשיכו לכהן בתפקידיהם גם במסגרת הגוף החדש. משמר הגבול הפך לגוף נפרד, כשב-30 בדצמבר 1993 הוקם שירות משמר הגבול הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
הארגון המחודש של משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הפדרלי היה הרפורמה המבנית האחרונה בגופי ביטחון הפנים של רוסיה. לאחר מכן, כל השינויים נעשו בהדרגה, גם בזמן ייסוד שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית ביוני 1995 שהיווה בפועל שינוי שמו של השירות הפדרלי לסיכול ריגול ללא ביצוע שינויים מבניים במנגנון ובמצבת כח האדם.
לינדזי גרהאם
לינדזי אולין גרהאם (באנגלית: Lindsey Olin Graham, נולד ב-9 ביולי 1955) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, המשמש כסנאטור הבכיר מדרום קרוליינה משנת 2003, ויושב ראש ועדת המשפט של הסנאט מינואר 2019.
ביוגרפיה
נולד בדרום קרוליינה. אמו נפטרה כשהיה בן 21 ואביו כ-15 חודשים לאחר מכן מהתקף לב. הוא בוגר האוניברסיטה של דרום קרוליינה בשנת 1977. קיבל תואר J.D מבית הספר למשפטים באוניברסיטה בשנת 1981. שירת בפרקליטות חיל האוויר האמריקאי בשנים 1982–1988. לאחר שחרורו המשיך לשרת בכוחות משמר הלאומי של חיל האוויר בקרוליינה הדרומית ובכוחות המילואים של חיל האוויר עד 2015. הוא השתחרר בדרגת קולונל, במהלך שירותו עוטר בכוכב הארד. עבד כעורך דין פרטי לפני שנבחר לבית הנבחרים של דרום קרוליינה בשנת 1992, שם כיהן קדנציה אחת משנת 1993 עד 1995. לאחר מכן כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, כמייצג השלישי של מחוז דרום קרוליינה בקונגרס משנת 1995 ועד 2003.
גרהם מוביל מדיניות חוץ ניצית. הביע פעמים רבות תמיכה בממשלת ישראל. ידוע בנכונותו לשיתוף פעולה דו-מפלגתי עם הדמוקרטים בארצות הברית בנושאים כמו שינוי האקלים, רפורמה במס ורפורמת הגירה. הוא גם מבקר של תנועת מסיבת התה, בשאיפה למפלגה רפובליקנית רחבה יותר.
בשנת 2016, במהלך המשא ומתן בין ישראל וארצות הברית לגבי חבילת הסיוע הביטחוני לשנים הבאות, ניסה לקדם הצעה בקונגרס שתוסיף עוד כסף לסכום המתבקש (תוספת של 3.4 מיליארד דולרים).
בספטמבר 2022 הודיע על כוונתו לחוקק חוק נגד ביצוע הפלה מלאכותית לאחר השבוע ה-15 בכל מדינות ארצות הברית.
מארג מזון
דוגמה למארג מזון: עלים המשמשים כמזון לצרצרים, ארנבים ומכרסמים. הארנבות נטרפות על ידי עופות דורסים, תנים ושועלים. המכרסמים נטרפים על ידי שועלים, תנים ונחשים. בדוגמה זו ניתן לראות את הקשר בין מספר שרשרות מזון היוצרות רשת סבוכה של קשרי גומלין בין נטרפים וטורפים שונים.
בטבע כמעט ואין דוגמאות לשרשרות מזון, אלא רוב הדוגמאות הן של מארגי מזון. פגיעה ברמה טרופית כלשהי היא בעלת השלכות על מגוון היצורים החיים השייכים לאותו מארג מזון. בדוגמה שמובאת לעיל, ירידה פתאומית בגודלה של אוכלוסיית הארנבים (עקב מחלות, פיזור רעלים וכו') תגרום לטורפים הניזונים מהם לחפש מזון אחר. כך שפתאום גם אוכלוסיית המכרסמים בסכנה, לאור העובדה שהם מהווים את עיקרי התפריט כעת. ייתכן גם מצב שבו אוכלוסיית התנים, מאחר שאינה מצליחה לטרוף ארנבים, תיאלץ להגר לסביבת חיים אחרת. עזיבת התנים עשויה לגרום לשינויים רבים גם בסביבה בה היו וגם בסביבה החדשה אליה יגיעו. כלומר כל שינוי עשוי להשפיע בקנה מידה רב על מגוון גדול של יצורים חיים, הנמצאים באיזון מתמיד בנישה האקולוגית שלהם.
לעיתים מתערבים בני האדם במערכות האקולוגיות ומפירים את איזונן. התערבות זו מסוכנת ובעלת השלכות כבדות, הן על בעלי החיים והן על האדם. ניתן למצוא דוגמאות רבות שבהן האדם פוגע בנישות אקולוגיות שונות, הורס את מרקמן העדין, מכחיד חלק ממארגי מזון ולעיתים נפגע גם הוא. בשנות השבעים אירעו אחד המקרים המפורסמים, כאשר מוסדות בריאות בארצות הברית גילו שהשומנים בגופם של האמריקאים הכילו כמויות רבות של רעל בשם די-די-טי, וגם בחלב אם של אמריקאיות רבות נמצא רעל זה בשיעור גבוה. לתופעה לא הייתה השפעה מסכנת לטווח הקרוב, אך כמויות גדולות של הרעל עשויות לגרום לבעיות במערכת הנשימה. כשחיפשו מהו מקורו של הרעל גילו ששימש להדברת חרקים שונים, כגון עש הצמר. חומר זה הפך לנפוץ מאוד בחקלאות. בניגוד לחומרים מסוימים, שלעיתים משתנים ומתפרקים בגוף החי, רעל זה בעל מבנה קבוע שאינו משתנה, ולכן קל לזיהוי. כאשר חקרו כיצד הגיע הרעל לבני אדם הועלו מספר השערות. אחת ההשערות הייתה ששדות אספסת רוססו ברעל, הפרות ניזונו מהאספסת, הרעל הגיע לכל חלקי גופן (באמצעות מערכת הדם) ובני אדם, הניזונים מבשר פרות וכן משתמשים רבות בחלב פרות (כחלב או כבסיס להכנת גבינות ומוצרים שונים) ספגו את הרעל, שהתפשט לכל חלקי גופם בעזרת מערכת הדם.
בהשאלה משתמשים בביטוי "שרשרת המזון" כדי לתאר מעמד חברתי.
מכון יונתן לחקר הטרור
מכון יונתן לחקר הטרור היה מכון מחקר, שהוקם בשנת 1976 על ידי בנימין נתניהו, לימים ראש ממשלת ישראל, לזכר אחיו יונתן נתניהו שנפל במבצע אנטבה. המכון פעל בישראל ובארצות הברית.
רקע ומטרות
ביולי 1976 נפל סא"ל יונתן נתניהו במבצע אנטבה לשחרור חטופי מטוס אייר פראנס. כחלק מהנצחתו, יזמה משפחתו ובפרט אחיו בנימין נתניהו, הקמת מכון מחקר שנושאי עיסוקו יהיו "קרובים לליבו של יוני", והמכון הוקם בספטמבר 1976. מטרותיו העיקריות של המכון, כפי שהוצהר עליהן באותה התקופה, היו:
הנהלת המכון
בחלק מתקופת פעילותו, שימש דוד בר-אילן נציג המכון בארצות הברית.
הוועד הציבורי
עם הקמתו של המכון, הוקם לצדו גם ועד מנהל ציבורי שתמך בפעולתו ואשר הורכב מדמויות בעלות שיעור קומה.
חברי הוועד:
פעילות המכון
המכון עסק בחשיבה ובגיבוש מדיניות נגד טרור, ועיקר פרסומו בא לו מקיום כנסים בינלאומיים בנושא זה:
הכנס הראשון
התקיים ב-2 עד 5 ביולי 1979 במלון הילטון בירושלים. נושא הכנס היה "טרור כנשק בפוליטיקה הבינלאומית". הכנס הורכב משבעה מושבים, ובין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה מנחם בגין וראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חברי פרלמנטים ממדינות מערביות כגון ארצות הברית, בריטניה, הולנד ואירלנד, ואנשי אקדמיה מהארץ ומהעולם. הנאומים בכנס אוגדו על ידי בנימין נתניהו לכדי ספר ששמו Internation Terrorism: Challenge and Response, ואשר לא ראה אור בעברית.
הכנס השני
התקיים ב-24 עד 26 ביוני 1984 במלון "ארבע העונות" בוושינגטון די.סי.. בין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ ושגרירת ארצות הברית באו"ם ז'אן קירקפטריק. כשנתיים לאחר הכנס, הוציא נתניהו את ספרו "הטרור: כיצד יוכל המערב לנצח" (שראה אור לראשונה באנגלית), והכנסותיו הוקדשו אף הן לפעילות המכון.
בשלב מסוים עבר כלל פעילות המכון לוושינגטון הבירה, והוא פעל ככל הנראה עד לשנת 1993. פעילותו מומנה בעיקרה מתרומותיהם של פילנתרופים יהודים-אמריקאיים. בשנת 1996 הוקם המכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה, אשר תחומי עיסוקו חופפים לאלה של מכון יונתן.
השפעות
מספר עיתונאים ובהם בן כספית (בספרו נתניהו: ביוגרפיה) ויונתן שם-אור טוענים כי מכון יונתן היווה פלטפורמה לקידומו של בנימין נתניהו כ"מיועד" החדש של משפחת נתניהו להנהגת מדינת ישראל לאחר מותו של האח הבכור יוני, בדומה לייעודו של ג'ון קנדי לנשיאות ארצות הברית לאחר מות אחיו ג'ו במלחמת העולם השנייה. עוד טוען שם-אור כי מדובר היה ב"מכון של איש אחד". אכן במסגרת פעילות המכון קשר נתניהו קשרים הדוקים עם משה ארנס, ובשנת 1982 מינה האחרון את נתניהו לציר ישראל בוושינגטון ובהמשך לשגריר ישראל באו"ם. בשנת 1988 נבחר נתניהו לכנסת, ובשנת 1996 היה לראש ממשלת ישראל.
בתחקיר של עינת ברקוביץ׳ ובירנית גורן שפורסם בעיתון "כל העיר" בשנת 1996 מתוארות שתי פניות של המכון לרשם העמותות במטרה לקבל פטור ממסים מבלי להסביר את מקור ההכנסות. שתי הבקשות נדחו. המכון, בניגוד לחוק, לא טרח מעולם להגיש דו"חות כספיים לרשם העמותות. באופן דומה, לא מונתה ועדת ביקורת שתפקח על תנועת הכספים.
במרץ 1988 פנה רשם העמותות במכתב לעו"ד שייצג את המכון והודיע לו שהמכון מפר את חובתו באי הגשת הדו"חות הכספיים כאמור. מכתבו לא נענה מעולם: לא נשלחו דו"חות, לא מונתה ועדת ביקורת.
אילנה ברקוביץ'
אילנה ברקוביץ' (נולדה ב-28 בנובמבר 1977) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה ומעצבת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה
ברקוביץ' נולדה בכפר האמנים עין הוד שבחוף הכרמל, וגדלה בתל אביב כאחת משלוש אחיות. אמה טינה, מטפלת אלטרנטיבית, נולדה בגרמניה למשפחה נוצרית עם רקע נאצי והגיעה לישראל על-מנת להתנדב כאחות עם פצועים. אחר כך התגיירה ובחרה בשם העברי אלישבע. בארץ הכירה טינה את שלמה, קבלן במקצועו והם התחתנו. סביה מצד אמה היגרו מגרמניה לנמיביה והקימו שם בית ספר.
קריירת משחק והנחיה
בילדותה, שיחקה אילנה ברקוביץ' בסדרת סרטי הקולנוע, "אבא גנוב", בתפקיד אפרת רשף, לצד יהודה ברקן, אלונה קמחי ובן ציון. בין השנים 2000–2004 שיחקה את גלי בסדרה "הבורגנים", במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2. ב-2001 שיחקה את אלינור בדרמת הטלוויזיה "כוכב זורח מעל הלב" ששודרה ב-HOT.
ברקוביץ' הנחתה בטלוויזיה בין היתר את התוכניות: "תוצרת הארץ" בערוץ 1, "הכספת" לצד ארז טל בערוץ 2, את התוכנית "הרוב קובע" לצד רן תלם, ואת העונה הראשונה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ששודרה ב-Yes ב-2003. ב-2005 הנחתה את "מדד הכוכבים", את "המצעד", וב-2006 את "בית ספר לסלבריטאים", לצד איריס אברמוביץ', כולם בערוץ הוט בידור ישראלי.
בשנת 2005 שיחקה ברקוביץ' בדרמת הטלוויזיה "ירח של זאבים", בבימוי שי כנות ששודרה ב-YES, והנחתה את תוכנית ההכנות על השטיח האדום לקראת טקס פרס מסך הזהב בשידורי "קשת" בערוץ 2.
בשנת 2009 השתתפה כחברה בפאנל התוכנית ""מה ש'תה שומע"" בערוץ 24, והתחילה להנחות את השעשועון "מונית הקצב" באותו הערוץ. כמו כן הייתה מנחה בתוכנית "Y בערב", ששודרה ב-yes stars ובערוץ 2. באותה שנה שיחקה את שרון בסדרה "מגדלים באוויר" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2012 הגישה לצד אילנית לוי וימית סול את התוכנית השבועית "שישי עד הגג" בערוץ 2.
בשנת 2013 ברקוביץ' הנחתה לצידו של ג'ייסון דנינו-הולט את התוכנית "פלייליסט" בערוץ 24.
פרסים והוקרה
בשנת 2001 זכתה בפרס מסך הזהב, בקטגוריית שחקנית המשנה בסדרה קומית או דרמטית, על תפקידה בסדרה "הבורגנים".
קריירת אופנה
ב-2009 הובילה ברקוביץ' קמפיין כפרזנטורית עבור "אופנת אמה".
ב-2012 החלה לעצב בגדים יחד עם מעצב האופנה נתיב יוחאי-מאור, אחר כך השיקה מותג אופנה הנושא את שמה, היא שכרה קומת מרתף ברחוב דיזנגוף בו פתחה סטודיו־בוטיק של בגדים שהיא עיצבה.
חיים אישיים
ב-4 באוגוסט 1996 התחתנה עם הזמר-יוצר אביב גפן. גפן כתב עליה את שירו "אילנה" ב-1993. אחדים ראו בשיר פרפרזה על "הו, יוקו" של ג'ון לנון. ב-1994 כתב עליה שיר נוסף, "האם להיות בך מאוהב", שהפך ללהיט. במרץ 1998 השניים התגרשו.
לאחר גפן, הייתה בזוגיות עם המוזיקאי אוריה גזית, ממנו נולד לה בן ראשון ב-2006.
ב-2009 נישאה בשנית, לכדורגלן העבר ושחקן נבחרת ישראל, אריק בנדו, ולזוג נולד בן. ב-2016, השניים התגרשו.
אוסקר בוב
אוסקר בוב (בנורווגית: Oscar Bobb; נולד ב-12 ביולי 2003 באוסלו שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
בוב גדל במחלקות הנוער של לין ווולרנגה. בשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
קריירה בינלאומית
בוב נכלל בסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
בת הארץ (ספר)
בת הארץ (באנגלית: Daughter of Earth (1929)) הוא רומן אוטוביוגרפי של הסופרת והעיתונאית האמריקאית אנייס סמדלי. הרומן מתעד את שנות ילדותה הסוערת של מארי רוג'רס, מאבקיה ביחסים עם גברים (הן פיזית והן רגשית), וכן פעילותה עם המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית ומעורבותה בתנועה לעצמאות ההודית.
מבוא
האופי הבדיוני של מארי רוג'רס שואב השראה מחיי הסופרת - אנייס סמדלי. בעוד הרומן הוא בדיוני, התוכן הוא בעיקר אוטוביוגרפי. בהתייחסות לנושא בשנת 1987, אומרת אליס ווקר בהקדמה למהדורה חדשה של הספר:"... זה הסיפור האמיתי (להוציא כמה שינויים קלים) של חיי אישה אחת. מארי רוג'רס, ״בת הארץ״ היא אנייס סמדלי". ב-1973, דן פול לאוטר שמתייחס לחייה של סמדלי שהיו מלאי מאבקים וקשיים וכן לטיפולים שעברה: "הפסיכואנליזה ... לא הייתה לה תחביב אלא תרופה אחרונה".
הספר הפך ליצירת מופת בספרות הפרולטרית האמריקאית, בגלל ההתמקדות במאבקים של מעמד הפועלים.
עלילה
הרומן מתחיל בשנות ה-90 של המאה ה-19, עם משפחת חקלאים במיזורי בשם רוג'רס. אף על פי שהם עניים, מארי, גיבורת הספר, אינה מודעת לכך ונהנתה לרוב מילדות רגילה. היא סובלת התעללות פיזית בידי אמה שמאמינה כי מארי משקרת. נישואי הוריה של מארי אינם מאושרים; אבא שלה רצה להרוויח יותר כסף על ידי עזיבת החווה על מנת להשיג עבודה בעיבוד עצים. המשפחה עוברת הלוך ושוב בין מקומות עבודותיו הזמניות של ג'ון רוג'רס לבין החיים בחווה.
הדודה של מארי, הלן, באה לגור עם המשפחה ועובדת ככובסת עבור נשים עשירות. כאשה עובדת, היא נתפסת כדמות מכובדת באותה רמה כמו ג'ון רוג'רס. מארי לומדת בבית הספר באופן קבוע והופכת לאחת התלמידים הטובים בכיתה. כאשר היא משתתפת במסיבת יום ההולדת של אחד התלמידים העשירים, מארי נעשית מודעת להבדל במעמדות החברתיים. היא רואה שלא כולם חיים כפי שהיא חיה, והיא מרגישה מושפלת.
אנני מתה כמה שנים מאוחר יותר. ג'ים, אחד האנשים שעובדים עבור ג'ון, מציע נישואים למארי והיא מסכימה. מארי בת חמש-עשרה. ג'ון ואלי מסבירים לה את השלכות הנישואים למארי, והיא מפסיקה את האירוסין. בשל בעיות כלכליות, המשפחה ממשיכה לחפש עבודה.
כנערה, מארי הופכת להיות מורה ועוברת לניו מקסיקו. היא מתכתבת עם רוברט המפטון. מארי מעריצה אותו על השכלתו ועל המעמד הכלכלי הגבוה יותר, שההשכלה העניקה לו. מארי עוזבת את עבודת ההוראה כשהיא מגלה שאמה חולה ונטה למות, וחוזר הביתה להיות איתה.
מארי משנה את מקצוע, והופכת לסוכנת נוסעת. כך היא מגלה כי אביה ואחיה חיים בזוהמה. היא מוציאה את הכסף שהרוויחה, מאכילה ומלבישה את אחיה הקטנים. מארי נתקעת בניו מקסיקו בלי עבודה ובלי כסף. בזמן שהיא גוועת ברעב וחולה בבית מלון, היא מגלה ששני גברים אנסו אישה שהם חשבו בטעות שהיא מארי, כי יצא לה (למארי) שם של זונה. המוזג בבר, אחד האנסים, טיפל במארי והיא הבריאה. כאשר הוא מגלה שהיא בתולה ולא זונה, הציע לה נישואים. מארי נעלבה מאוד ועזבה את העיר.
היא מתאחדת מחדש עם ביג באק, גבר שנהג לעבוד במחנות הכרייה עבור אביה. הוא טיפל בה בזמן שהיא מחלימה ומציע לשלם לה עבור לימודים בבית הספר, במשך שישה חודשים. הוא גם מציע לה נישואים, היא דוחה את ההצעה.
בעודה בבית הספר באריזונה, מארי פוגשת את שני האחים קארין ונוט לארסון. האחים מרתקים את מארי כי הם צעירים משכילים. מארי מנהל רומן עם נוט. נוט וקארין מחליטים לעבור לסן פרנסיסקו. באותה העת, מארי מקבלת מכתב מאחיה ג'ורג' כי אביהם שלח אותם לעבוד בחוות חקלאית אצל אדם שמתעלל בהם. מארי קרועה בין הרצון לעזור למשפחתה לבין השלמת השכלתה. היא שולחת לג'ורג' את הכסף שיש לה ועוברת לסן פרנסיסקו. מארי ונוט החליטו להתחתן בהבנה כי הנשואים יהיו שותפות מלאה. כאן היא נחשפת לרעיונות הסוציאליזם באמצעות ידידיה של קארין. מארי נכנסת להריון ומבצעת הפלה.
ביאטריס, אחותה הצעירה, עוברת לגור איתה. מארי מזהה כמה קשים היו החיים עבור אחיה הצעירים. מארי נכנסת להריון ושוב מפילה את התינוק. באותה העת, נשואיה של מארי ונוט מגיעים לנקודת שפל, היא לא מסוגלת להמשיך לקבל את פקודותיו כבעלה לאשתו ונישואיהם מסתיימים.
בניו יורק, מארי מתגוררת עם קארין ועובדת כקצרנית. מארי נהיית מעורבת יותר ויותר בתנועה הסוציאליסטית, אם כי עדיין מרגישה קשר רגשי קטן לנושא. היא מקבלת מכתב מג'ורג' אחיה המבקש עזרה כספית. הוא נמצא בכלא על גנבת סוס. מארי שולחת לו כסף. זמן לא רב לאחר מכן, היא מקבלת מברק מדן מודיע לה כי ג'ורג', אשר שוחרר מהכלא בגלל גילו הצעיר מת במערה נידחת. מארי הרגישה רגשי אשמה על מות אחיה. דן עצמו, שאינו מסתדר כלכלית, החליט להצטרף לצבא ולהילחם במלחמת העולם הראשונה. מארי דואגת לו כל הזמן.
מארי, שעדיין למדה וגם עבדה במרץ כעיתונאית פגשה הודי בשם סרדאר רנג'יט סינג. באמצעותו היא הופכת להיות מעורבת ב״תנועה לעצמאות הודו״. טלוואר סינג, הודי נוסף, מבקש ממנה להסתיר עבורו רשימה של כתובות. חואן דיאז, חבר אחר של התנועה, פורץ לדירתה של מארי. כשהיא מגיעה הביתה, הוא חוקר אותה על מקום הימצאו של טלוואר סינג. מארי טוענת שאינה יודעת. חואן דיאז אונס את מארי. מארי מנסה להתאבד ומאושפז. לאחר שחזרה לביתה, היא נעצרת ונחקרה על מעורבותה בתנועת העצמאות ההודית. כאשר מארי מסרבת לשתף פעולה היא נכלאת.
לאחר שחרורה, היא פוגשת גבר נוסף אנאנד מנווקאר, השניים מתאהבים ונישאים. מארי מוצאת אושר בנישואים אלה, אבל עד מהרה קנאתו של אנאנד על עברה המיוחד של מארי הופכת לבעיה. נישואיה של מארי ועבודתה עם התנועה נהרסים כאשר חואן דיאז הודיע לבעלה שהוא ומארי מקיימים יחסי מין.
בסוף הספר מארי מתחננת שאנאנד יעזוב אותה כי הם לעולם לא יהיו מאושרים, והיא תהיה בקשר איתו רק בענייני עבודה.
מארי יושבת לבדה בדירתם, נישואיה ועבודת החיים שלה נהרסו.
ביקורת וניתוח
שני הנושאים המרכזיים בספר ״בת הארץ״ הם מגדר ומעמד. ברברה פולי טוענת שתשוקתה של מארי לשוויוניות מינית קשורה במאבקה ליצירת עולם טוב יותר. לדעתה, יכולתה של מארי לחוש תשוקה כלפי אנאנד היא סימן לאמון שלה כלפיו כחבר פוליטי. ברגע שהיא מבינה כי הוא אינו עומד על האידיאלים בהקשר של שוויון מגדרי, היא עוזבת אותו.
סונדרה גוטמן טוענת כי סוגיות המגדר, הגזע והמעמד מתמזגות, ומפריעות להתקדמות זו לזו. המאבק בין גברים ונשים למען שוויון מונע על ידי האתגרים של חיי המעמד הבינוני, אשר לעיתים קרובות גורם לגברים להרגיש לא מספיק חזקים ולנשים להרגיש חסרות אונים. גברים ונשים מתנגשים זה בזה על ידי הקפיטליזם כדי לשמור על מעמד הפועלים מפני התחזקות.
התרבות המושאבית
התרבות המוּשָאבִּית (גם מֻשַאבִּית) היא תרבות ארכאולוגית לבנטית בת התקופה האפיפלאוליתית של ציידים־לקטים. אתריה נמצאים בחצי האי סיני, בנגב ובדרום ירדן. בני התרבות המושאבית יצאו ממצרים, כפי הנראה מדלתת הנילוס, והגרו לסיני. נהוג לתארך את ימי התרבות לשנים 14,500 עד 11,000 לפני ימינו, ולה שני שלבים. בנות זמנה של התרבות המושאבית הן התרבות הכבארית הגאומטרית (עד 12,800 לפני ימינו) והתרבות הנאטופית המוקדמת. התרבות קרויה אחר ואדי מושאבי והבסיס לזיהויה כצפון אפריקנית טמון בצורת כלי הצור האופייניים לה, הלהבונים הקמורים וחודי לַה מוּעִילָה (Arched-back Bladets; La Mouillah Points), כמו גם אופן הכנתם, טכניקת הנקר המיקרוליתי (Microburin Technique). נוסף לאלו, מיקרוליתים משולשיים שוני צלעות נמצאו באתרים מושאביים. המושאבים הגיעו לסיני בעת של נוחות אקלימית שהתאפיינה בריבוי משקעים והתחממות מתונה. נינוחות זאת הובילה, אולי, לריבוי אוכלוסייה. אי לכך, המושאבים, כמו תרבויות אחרות, ניסו לנצל את האזורים אשר מזג האוויר החדש אפשר את יישובם. בהגיעם לסיני ולנגב, פגשו בני התרבות המושאבית בכבארים הגאומטריים. נמצאו דוגמאות לאתרים מושאביים שנבנו על גבי אתרים כבאריים ולהפך. הרקע המושאבי האפריקני הקנה להם, כפי הנראה, את יכולות ההישרדות לנוכח הקשיית התנאים האקלימיים בתקופת הדריאס הצעיר. התחרות על מקורות המזון אשר פחתו גם כך בגין המשבר האקלימי, כנראה הביא להכחדת הכבארים הגאומטריים בדרום. בזמן שהכאברים נעלמו גם מהנוף הצפוני של הארץ, המושאבים והשפעתם הוסיפה לשרוד. לתרבות הרַמוֹנִית, לדוגמה, קשר חזק למושאבים. הרמוניים, כך נראה, אמצו מאפיינים אזוריים. מנגד לאבותיהם המושאביים, הם נהגו להתגורר באזורים גבוהים, וסגלו לעצמם כלי צור חדש, החוד הרמוני (Ramonian Point). להם אופייניים גם הלהבונים המשובררים הקטומים אלכסונית וסהרוני חֶלְוַואן (Helwan Lunates).
בת הארץ (ספר)
ביקורת וניתוח
הדיכוי שמארי רואה כילדה הוא מגדרי בעיקרו, אבל כשהיא מגיעה לבגרות - דיכוי המבוסס על המעמד והגזע הופכים להיות פופולריים יותר. זירת האונס של מארי נתפסת לא כאונס של אישה על ידי גבר, אלא כאישה לבנה על ידי הודי, מה שמסבך את יחסי הגזע והמין.
התרבות המושאבית
בתרבות המושאבית קשורות מספר סברות. אחת מהן, סברה אשר טוענת כי הם למעשה פיתוח של התרבות הניצנית האזורית, מטילה ספק ברקע הצפון אפריקני. סברות אחרות קושרות אותם לצמיחת הנאטופים, ומאוחר יותר הגירה חוזרת לתוך מצרים, היכן שהם עמדו מאחור התרבות הבדרית. סברה אחרת גורסת כי הם ייבאו את אבני ההשחזה לתוך הלבנט.
בת הארץ (ספר)
ביקורת וניתוח
אנדרו סיירקס טוען כי ״בת הארץ״ בולטת בספרות של שנות השלושים שנותרה סקסיסטית בתיאורי הנשים שלה. אנדרו מטפל בהיפוך המגדרי ברומן. מארי היא גברית ללא תנאי, בעוד שהיא חושפת יותר ויותר את הפנים הנשיות של הגברים. הוא מאחד את אהבתה של מארי לאנאנד עם אהבתה להודו, וטען כי אנאנד והודו הם למעשה זהות אחת.
באופן דומה, פולה רבינוביץ מעריכה את ״בת הארץ״ בניגוד לספרות הפרולטרית האחרת שעוסקת בתפקידים מגדריים בנישואין, במשפחה ובמיניות שנכתבה על ידי גברים. היא מסבירה כי סמדלי וסופרות אחרות מציגות נשים המורדות נגד הסטריאוטיפים של שיפור מעמד הנשים על ידי הנישואים, משפחה והטרוסקסואליות. רבינוביץ מקבלת את הטיעונים של וולטר רידאוט שאמר כי המיניות בספרות הפרולטרית נראית בריאה. רבינוביץ מציינת שספרות פרולטרית שנכתבה על ידי נשים תציע אמת אחרת, כנראה משום שהיא מביטה במיניות מנקודת המבט של נשים במקום של גברים.
רומנים כמו ״בת הארץ״ מתארים פעילות מינית כמדכאת את הנשים. דיכוי המיניות הנשית במעמד הפועלים דומה לדיכוי המעמדות בארצות הברית. מעמד הפועלים נתפס כגברי, אך הוא זקוק לנשים כדי להצליח ליצירת אחדות בתוך המעמד. לכן, סוגיית המיניות יוצרת סכסוך באחדות מעמד הפועלים.
יירקס מציין שהפסיכואנליזה הפרוידיאנית של סמדלי גרמה לה להיות מודעת מדי לפילוסופיה. סמדלי משתמשת במודע בפסיכואנליזה שלה כשהיא פונה לסוגיות המגדריות בספר ״בת הארץ״. כילדה, מארי חשה שנאה קיצונית לאמה שלה, והרגישה שאבא שלה לא יכול לטעות.
הספר מתאר תמונות של אמהות באור כה שלילי, ומארי רוג'רס נדרה להימלט מהנישואין. ג'ודית קגן גרדינר מפרטת את תפקיד האמהות בספר, כחיבור בין תפקידים נשיים מסורתיים לבין שאיפתה של הגיבורה להשתחרר. מותה של האם מסמן קץ הניסיון לחבר ביניהם.
אלמנט נוסף שנדון בהרחבה בספר הוא ההקשר שבו הוא נכתב והתבנית שלו. ישנה הסכמה רחבה כי הרומן הוא אוטוביוגרפיה. בשנת 1973, פול לאוטאר מציין את קווי הדמיון בין חייהם של מארי לסמדלי. בעיקרו של דבר, הם זהים פרט לשינויים בעיקר בגאוגרפיה ובשמות. לאוטר מסביר שסמדלי כתבה את הרומן תוך כדי חיפוש עצמה בתהליך של טיפול נפשי. הרומן נועד למעשה להיות תרגיל טיפולי.
תאודור רוזוולט (אי)
האי תאודור רוזוולט (באנגלית: Theodore Roosevelt Island) הוא אנדרטה לאומית אמריקאית הממוקמת על אי בנהר הפוטומק במחוז קולומביה בארצות הברית. האי קרוי על שם תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית.
התושבים המקוריים של האי (האינדיאנים) קראו לאי "אנאלוסטן". במאה ה-19 היה האי בבעלות משפחת מייסון ואחד מבניה, ג'ון מייסון, בנה באי בית אחוזה גדול. בני המשפחה עזבו את האי בשנת 1831, לאחר שדרך שנבנתה סביב האי הפכה את המים בו לבלתי ראויים לשתייה.
בשנת 1932 נקנה האי על ידי אגודת הזיכרון של תאודור רוזוולט במטרה לבנות במקום אנדרטה לתאודור רוזוולט. בשנת 1960 הקצה הקונגרס האמריקאי את התקציבים לאנדרטה ובשנת 1967 הושמה אבן הפינה. האנדרטה תוכננה על ידי אריק גוגלר והיא כוללת פסל בגובה 5.1 מטרים של הפסל פול מנשיפ.
בזיל רת'בון
פיליפ סנט ג'ון בזיל רת'בון (באנגלית: Philip St. John Basil Rathbone; 13 ביוני 1892 – 21 ביולי 1967), הידוע יותר בשם בזיל רת'בון, היה שחקן קולנוע אנגלי. נודע בעיקר בזכות תפקידיו כשרלוק הולמס בסדרת סרטים משנות ה-30 וה-40 וכסר גאי בסרט "הרפתקאות רובין הוד".
ביוגרפיה
פיליפ סנט ג'ון בזיל רת'בון נולד ב-1892 בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה להורים בריטים אמו הייתה כנרית ואביו היה מהנדס כרייה וצאצא למשפחת רת'בון הכללה בתוכה אנשים מפורסמים כגון ג'קסון רת'בון שחקן, ידוע בעיקר בגילום דמותו של ג'ספר וויטלוק בסדרת הסרטים דמדומים, אלינור רת'בון הייתה פמיניסטית פעלה למען זכויות הנשים, הנרי רת'בון ישב ליד הנשיא לינקולן בעת ההתנקשות בחייו וניסה למנוע מהמתנקש לברוח מהמקום אך המתנקש דקר אותו ופצע אותו קשה.
קריירה קולנועית
ב-1921 שיחק בסרטו הראשון "חף מפשע" הוא שיחק גם בסרטים כמו: קפטן בלאד, הרפתקאות רובין הוד, רומיאו ויוליה, בנו של פרנקנשטיין וכו'. אבל פריצתו הגדולה הייתה כאשר גילם את הבלש הפרטי שרלוק הולמס בסדרת סרטים שנמשכה מ-1939 עד 1946 וכללה כ-14 סרטים.
דב סיני
דב סיני (גראד) (1922 – 1 באפריל 2008) היה קצין בצה"ל בדרגת סגן-אלוף ששירת כדובר צה"ל (1959–1963) ודיפלומט.
קורות חיים
דב גראד נולד בשנת 1922 בעיר ביאליסטוק שבפולין. במלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא אנדרס, ויצא לחזית איטליה, לאחר שחצה את המזרח התיכון דרך איראן וארץ ישראל. בשנת 1944 חמק מצבא אנדרס ועלה לארץ ישראל. עִברת את שם משפחתו לסיני, על שם אחיו שנספה בשואה. עבד ב"סולל בונה", בסלילת כביש טבריה-צמח. הצטרף לש"י, שירות המודיעין של "ההגנה". לאחר מלחמת העצמאות שירת בקהילת המודיעין. ב-1952 החליף את אלי זעירא כקצין קישור לכוחות האו"ם. לאחר מכן שהה בשליחות בלונדון ובברזיל. עם שובו לישראל נתמנה ב-1957 לראש ענף נספחים צבאיים. בפברואר 1959 נתמנה לדובר צה"ל.
אירועי התקופה גרמו לביקורת רבה של התקשורת על צה"ל. אחת מדרכי התגובה החריגות של סא"ל סיני הייתה פרסום חמשיר ב"ידיעות אחרונות" ובו הבעת תודה לאנשי צבא הקבע, תוך עקיצה לעבר מקצוע העיתונות. על פעילותו כדובר צה"ל זכה למכתב הוקרה מהרמטכ"ל, רב-אלוף צבי צור.
באוגוסט 1963 סיים דב סיני את תפקידו כדובר צה"ל ונתמנה לקונסול ישראל ביוהנסבורג. ב-1965 עבר לכהן כקונסול ישראל במונטריאול.
עם שובו לישראל, ב-1969, התמנה דב סיני לשגריר לתפקידים מיוחדים ועסק בגיוס תרומות לפרויקט שיקום השכונות. אחר כך עבד שנים רבות במגבית בניו יורק.
היה נשוי לפרופ' יהודית סיני לבית גולדבלום, חוקרת במכון הביולוגי בנס ציונה (גיסתו של יחיאל די-נור (פיינר), "ק. צטניק") בני הזוג היו הורים לשתי בנות: ד"ר תמרה סיני, פסיכיאטרית, ורותי סיני, עיתונאית. נישא בשנית למישל סיני.
דב סיני נפטר ב-1 באפריל 2008, והוא בן 86.
ג'ויס דידונטו
ג'ויס דידונטו (באנגלית Joyce DiDonato; נולדה ב-13 בפברואר 1969) ילידת ארצות הברית, היא זמרת מצו סופרן קולטורה לירית. נחשבת לאחת הזמרות הטובות ביותר כיום בתחום האופרה והשיר האמנותי. מופיעה תחת שרביטם של גדולי המנצחים והתזמורות המפורסמות ביותר בעולם. הקליטה עשרות תקליטורים וזכתה בפרסים ועיטורים רבים.
ביוגרפיה
דידונטו נולדה ב-13 בפברואר 1969 ב-Prairie Village, קנזס, בשם ג'ויס פלהרטי (Flaherty). אביה, דונלד פלהרטי, היה אדריכל עצמאי שתכנן בתים באזור. ניצח על המקהלה בסנט אן, הכנסייה הקתולית המקומית, שם פגש את אמה של דידונאטו, קלייר, שהייתה נגנית העוגב של הכנסייה. דידונאטו הייתה השישית מתוך שבעה ילדים. אביה נפטר ב-2006, אמה ב-2007. דידונטו למדה באוניברסיטת וויצ'יטה סטייט, במטרה להכשיר עצמה להוראת מוזיקה. עם סיום לימודיה ב-1992 בחרה להתרכז בקריירה אופראית ונרשמה לאקדמיה לאומנויות ווקאליות בפילדלפיה ולהכשרה נוספת באמצעות תוכניות זמרים בלהקות האופרה בסן פרנסיסקו, סנטה פה ויוסטון.
קרירה מוזיקלית
הקרירה המוזיקלית של דידונטו נעצרה כאשר הצטרפה לתוכנית הזמרים באופרת סנטה פה (1992) ולתוכנית האומנים הצעירים של יוסטון גראנד אופרה. במשך שלוש שנים היא עסקה בשינויי טכניקה ובשיפור קולה. לאחר שסיימה את לימודיה ביוסטון, ניסתה לקבל חוזה באחד מבתי האופרה בעולם ורק בפריז הצליחה. הופעתה הראשונה במטרופולין בניו יורק הייתה בהיותה בת 35 וגם את חוזה הקלטות הראשון קיבלה רק בהיותה בת 33. פריצת הדרך האמנותית שלה התרחשה בין השנים 1999 ל-2002, במהלכן התקדמה מאלמוניות מוחלטת למעמד של כוכבת בינלאומית והפכה לאחת המצו-סופרן הקולורטורה המבוקשות ביותר של תחילת המאה ה-21.
מ-1999 ועד היום, הופיעה דידונטו בבתי אופרה חשובים רבים, ביניהם המטרופוליטן אופרה, לה סקאלה, יוסטון, האופרה של פריז, התיאטרון הלאומי בטוקיו, בית האופרה המלכותי בקובנט גרדן בלונדון, התיאטרון הגדול בז'נבה ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם. הופעתה ב-2009 בתפקיד רוזינה באופרה של רוסיני "הספר מסביליה" באופרה המלכותית בלונדון, זכתה לפרסום רב, לאו דווקא מוזיקלי. דידונטו שברה את רגלה במערכה הראשונה, אך למרות הכאבים העזים המשיכה בהופעתה עוד שלוש שעות עד סיום האופרה ורק אז התפנתה לטיפול בבית חולים.
כמה מהצלחותיה הגדולות ביותר היו ברפרטואר הבארוק, במיוחד האופרות של הנדל, ביניהן אלצ'ינה, אריודנטה, דג'נירה (הרקולס), אלמירה (פלורידנטה), וססטו (ג'וליו צ'זארה), ובבל קנטו באיטלקית. הביקורות תיארו את הופעותיה כבולטות בטוהר קול הנוצץ, הטכניקה מעולה ויכולת דרמטית בעחת עוצמה רבה. בנוסף לרפרטואר הברוק דידונטו מצטיינת גם בתפקידים של קלילות והומור, כגון הגיבורות בקומדיות של רוסיני. היא גם שרה תפקידים רבים של מוצרט, ביניהם כרובינו (נישואי פיגארו) ודונה אלווירה (דון ג'ובאני), ובעוד היא התרחקה מוורדי ופוצ'יני. הרפרטואר שלה כולל גם את ברליוז, בליני ומלחינים עכשוויים כמו מייקל דאוג'רטי וג'ייק הגי (האחות הלן ב"איש מת מהלך"). דידונטו גם בעלת רפרטואר רחב בשדה השיר האמנותי. הרסיטלים שלה כוללים מגוון יצירות, מדואטים של הנדל לשירים ספרדיים, לידר של שוברט, שירים של פורה, שירים מאת ברנשטיין ושירים אמריקאים אחרים.
דיסקוגרפיה
דידונטו מרבה להקליט בחברות חשובות, בהן - Virgin Classics, EMI, Hyperion, Naxos, Avie, Archiv, דויטשה גרמופון TDK ועוד. הדיסקוגרפיה הרחבה שלה כוללת שבעה אלבומי סולו, בנוסף להקלטות עם אמנים אחרים.
במהלך הקריירה שלה הקליטה דידונטו כ-30 תקליטורים בהם הייתה סולנית או השתתפה עם זמרים אחרים. כן השתתפה בארבע קלטות וידאו ובשני אלבומים המוקדשים רק לה. בין הקלטותיה החשובות נמצאות אופרות מאת הנדל, מוצרט, ויוואלדי, ברליוז וג'ק האגי. במסגרת השיר האומנותי הקליטה בין השאר את מסע החורף מאת שוברט בלווי יניק נזה סגין, שירים מאת פאיה, גרנדוס ואחרים, שירי עם אמריקניים ויצירות מאת ברנשטיין וקופלנד , שירים מאת רוסיני וקנטטות מאת היידן, בלווי עם המלווה אנטוניו פפאנו ועוד.
פרסים
להלן רשימת חלק מהפרסים בהן זכתה:
פרס ARIA (פרסים להכרה באמנות אינדיבידואלית), אשר ניתן מדי שנה ל"אמנים ווקאליים אמריקאים בעלי יכולת יוצאת דופן והבטחה שאין להכחישה"
2002: פרס ריצ'רד טאקר
2003: פרס הבכורה של האופרה העירונית של ניו יורק של ריצ'רד גולד
2006: פרס הזמר, חלק מפרסי המוזיקה השנתיים של האגודה הפילהרמונית המלכותית.
2007: פרס בוורלי סילס של מטרופוליטן אופרה
2010: פרס ECHO Klassik לזמר השנה
2010: פרס גרמופון לרסיטל השנה לרוסיני: קולברן, המוזה
2010: פרס גרמופון לאמן השנה
2012: היכל התהילה של גרמופון
2012: פרס גראמי לסולו הווקאלי הקלאסי הטוב ביותר עבור הקלטת הסולו שלה
2013: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר ג'וליארד לשנת 2014
פרס ההצטיינות של Mu Phi Epsilon לשנת 2014
זוכה פרסי המוזיקה הקלאסית הבינלאומית לשנת 2015 לרסיטל ווקאלי
2015 המגזין Limelight עבור "הקלטת השנה באופרה"
2015: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
2016: פרס גראמי לסולו הקולי הקלאסי הטוב ביותר
2017: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
2017: פרס גרמופון לרסיטל השנה: במלחמה ושלום: הרמוניה באמצעות מוזיקה
2018: פרס לורנס אוליבייה על הישג יוצא דופן באופרה.
חיים אישיים
ג'ויס פלהרטי נישאה בגיל 21 לאלכס דידונאטו, זמר אופרה, ממנו קיבלה את שם משפחתה, בגיל 21. הם התגרשו לאחר 14 שנות נישואים. בעלה השני היה המנצח האיטלקי לאונרדו ורדוני, אותו הכירה בפסטיבל האופרה של רוסיני ב-2003. הם נישאו באוגוסט 2006 והתגוררו בקנזס סיטי, קנזס. נישואיהם הסתיימו ב-2013.