cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים
המערכה בגוודלקנל
היפנים השתמשו בהר אוסטן, הניצב מערבית לנהר הלונגה וכ-9.7 קילומטרים ממתחם לונגה, כעמדת תצפית על שדה הנדרסון לאורך כל קרב גוודלקנל, ועמדות ארטילריה שבנו בו הפגיזו את שדה התעופה לעיתים תכופות. ההר שימש גם עמדת הגנה על העמדות היפניות בעמק המטניקאו, וכן על דרך מרויאמה, ששימשה אותם להעברת ציוד ואספקה ללב האי. הר אוסטן היה למעשה רכס סלעי המתנשא לגובה 461 מטרים מעל הג'ונגל. לאחר התבוסה בקרב על שדה הנדרסון קיבל היאקוטאקה הוראה להקים עמדות מבוצרות על הר אוסטן כהכנה למתקפה נוספת על שדה הנדרסון. לפיכך הורה היאקוטאקה לחלק מהכוחות הנסוגים מהקרב בשדה הנדרסון לנוע להר אוסטן ולהקים בו מוצבים. הכוחות שנפרסו בהר באו בעיקר מרגימנט הרגלים ה-124 בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, וסיוע ארטילרי. מאוחר יותר הצטרפו לכוחות שרידי הרגימנט ה-230, שספגו אבדות רבות בקרב קולי פוינט ובנסיגה שלאחריה.
תגבור ואספקה
ב-5 בנובמבר, ב-7 בנובמבר וב-8 בנובמבר הביאו משחתות יפניות בגיחות טוקיו אקספרס את רגימנט הרגלים ה-228 של הדיוויזיית הרגלים ה-38, ואת הגדוד הראשון של רגימנט 229 לגוודלקנל, וב-10 בנובמבר הגיע לאי מפקד הדיוויזיה לוטננט גנרל טדיושי סאנו. היאקוטאקה שלח מיד חיילים לעמק המטניקאו כדי לעצור את המתקפה האמריקנית שם, וב-11 בנובמבר שלח את שני הרגימנט החדשים לחבור לכוחו של אוקה בהר אוסטן, ומייג'ור גנרל טקאו איטו קיבל את הפיקוד על הכוחות היפנים שם.
הניסיון להוביל לגוודלקנל את שאר חיילי הדיוויזיה ה-38 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל ב-12-15 בנובמבר, ורק 3,000-2,000 מתוך 7,000 החיילים הצליחו להגיע לחוף, לפיכך החליטו היפנים לבטל את המתקפה הבאה על שדה הנדרסון. בראשית דצמבר נתקל הצי הקיסרי היפני בקושי רב בהעברת אספקה לחיילים היפנים בגוודלקנל. התקפות כוח קקטוס במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית. במהלך המערכה העבירו היפנים לגוודלקנל כ-30,000 חיילים, אך בראשית דצמבר היו בחיים רק כ-20,000, ומאלה רק 12,000 היו כשירים ללחימה, במידה כזו או אחרת. ב-12 בנובמבר הציע הצי הקיסרי לוותר על גוודלקנל, אך נתקל בהתנגדות מצד הצבא הקיסרי. בסופו של דבר החליט הפיקוד העליון, לאחר אישור הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר, על נסיגה מלאה מהאי והקמת קו הגנה חדש במעלה איי שלמה. מבצע הנסיגה נקרא "מבצע קה" (ケ号作戦), והוא נקבע לתאריך 14 בינואר 1943.
במקביל צמחה מצבת הכוחות האמריקנים בגוודלקנל. שלושת הרגימנטים של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית — הרגימנטים ה-164, ה-182 וה-132 — הגיעו לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, ב-12 בנובמבר וב-8 בדצמבר, בהתאמה, ואילו הרגימנט ה-147, דיוויזיית הנחתים השנייה ורגימנט הנחתים השמיני נחתו באי ב-4 בנובמבר. בנוסף לתגבורות, הביאו אוניות התובלה אספקה, ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה, ויחידות עזר נוספות. עד סוף חודש דצמבר עזבה דיוויזיית הנחתים הראשונה את גוודלקנל, לאחר ששהתה מאז תחילת המערכה.
ב-9 בדצמבר החליף מייג'ור אלכסנדר פאץ' את ונדגריפט בפיקוד כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל ובטולאגי, ומשימתו הייתה לטהר את האי מנוכחות יפנית. לשם כך, הסביר למפקדיו, נדרשו לו חיילים נוספים, ומילארד הארמון, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, הורה לדיוויזיית הרגלים ה-25, שבדיוק יצאה מהוואיי, להפליג לישירות לגוודלקנל. בתוספת יחידות נחתים נוספות שהגיעו לאי בסוף דצמבר, עמד מספר החיילים האמריקנים בגוודלקנל בראשית ינואר 1943 על כ-40,000.
הר אוסטן הראשון
ב-12 בדצמבר 1942 הצליחה קבוצה של חיילים יפנים להסתנן לשדה הנדרסון וחיבלה במטוס ובמשאית דלק לפני שנמלטה בחזרה לג'ונגל. יומיים לאחר מכן נתקל סיור אמריקני ביחידה יפנית במורדות המזרחיים של הר אוסטן וחילופי אש התפתחו. ב-15 בדצמבר חדרה חוליה נוספת לשדה התעופה והשמידה מספר מטוסים.
בשל חששו מחדירות נוספות שלח פאץ' את הרגימנט ה-132 לכבוש את הר אוסטן, על אף העובדה שהרגימנט הגיע זמן קצר לפני כן לגוודלקנל והיה חסר ניסיון קרבי. גדוד הפושטים הראשון, שעבר במקום במהלך סיורו בחודש הקודם, דיווח על עמדות יפניות בהר, אך מגינים ספורים בלבד. ב-16 בדצמבר יצא ממתחם לונגה הגדוד השלישי של הרגימנט, והגדוד הראשון צעד בעקבותיו. האמריקנים מִספרו את כל אחת מהגבעות בהר אוסטן (ראו מפה), וב-17 בדצמבר החל הגדוד השלישי לטפס על המדרונות הדרומיים של גבעה 35. בשעה 09:30 ביום המחרת נתקלו היחידות הקדמיות של הגדוד השלישי בעמדות יפניות, שפתחו עליהם באש מכונות ירייה ומקלעים, וריתקו אותן למקומן למשך היום.
בבוקר המחרת פתחו כלי הארטילריה של רגימנט התותחנות ה-246 של צבא ארצות הברית ורגימנט הנחתים העשירי בהפצצת העמדות היפניות על ההר. בשעה 09:30 חצה מפקד הגדוד השלישי, לוטננט קולונל ויליאם רייט, את קו החזית כדי לסקור את העמדות היפניות ונהרג מאש מכונות ירייה. העברת הפיקוד לסגנו, מייג'ור לואיס פרנקו, התעכבה והתקדמות הגדוד כולו נעצרה בשל כך. בנוסף, במהלך כל היום הסתננו חיילים יפנים דרך קווי האמריקנים וביצעו פעולות חבלה, והארטילריה האמריקניות השיבה בהפגזת עמדותיהם בהר.
בין 20 בדצמבר ו-23 בדצמבר נסוגו היפנים מהר אוסטן, ונלסון הורה לשני הגדודים שלו לנוע מערבה לגבעה 31, ולאחר מכן לתקוף את גבעה 27 מצפון. הגדודים החלו לצעוד, וביום המחרת נעצר הגדוד השלישי למרגלות גבעה 31 בשל אש כבדה שנורתה עליו מהגבעה. האמריקנים נתקלו בעמדה היפנית המבוצרת ביותר בכל גוודלקנל, שבפי היפנים נקראה "גיפו", על שם מחוז גיפו ביפן. עמדה זו שכנה בין גבעה 31 וגבעה 27, והייתה מערכת של עמדות מוסוות ומבוצרות המחוברות ביניהן בתעלות באורך 1.4 קילומטרים, שיצרו צורת פרסה הפונה מזרחה. בכל עמדה הייתה לפחות מכונת ירייה אחת, וכן מספר רובאים, והעמדות נבנו כך שכל אחת תוכל לספק אש מסייעת לשכנותיה. בנוסף, חפרו היפנים שוחות שסיפקו הגנה נוספת, וכן עמדות מרגמות. על מתחם גיפו הגנו כ-800 חיילים מהגדוד השני של הרגימנט ה-228, והגדוד השני של הרגימנט ה-124, בפיקודו של מייג'ור טקיושי אינגאקי.
בין 25 בדצמבר ו-29 בדצמבר, הדפו היפנים את כל ההתקפות האמריקניות על מתחם גיפו. תוכנית ההתקפה האמריקנית, לפיה תקף הגדוד השלישי את המתחם חזיתית, בעוד הגדוד הראשון מאגף אותו, נכשלה בשל ארגון כושל ובמחיר אבדות רבות. עד 29 בדצמבר נהרגו 53 חיילים ונפצעו 129. ב-2 בינואר הוציא נלסון את הגדוד השני שלו מעתודה, ושלח אותו לעקוף את מתחם גיפו ולכבוש את גבעה 27 הדרומית לו, ובאותו יום העביר את הפיקוד על הרגימנט ה-132 ללוטננט קולונל אלכסנדר ג'ורג'. הגדוד השני הגיע למרגלות הגבעה בשעה 16:00, וביום המחרת כבש אותה ללא התנגדות רבה. לאחר מכן השמידו חיילי הגדוד השני עמדת תותח 75 מ"מ שהייתה באזור, ובמהלך היום הדפו שש תקפות-נגד יפניות על עמדותיהם. הגדודים הראשון והשלישי הצליחו באותו יום להתקדם לתוך מתחם גיפו, ותפסו עמדות בו תוך שהם מסבים ליפנים אבדות רבות. לאחר שאיגפו את מתחם גיפו מצפון ומדרום, החלו האמריקנים לדחוק במגינים היפנים, אך הם העמידו התנגדות עיקשת.
בכיבוש הר אוסטן ספג הרגימנט ה-132 182 אבדות, ו-131 לקו במחלות. האבדות הרבות נבעו, מלבד מהלחימה, ממחלות טרופיות, ומהקושי הרב לפנות נפצעים בשל תנאי השטח והג'ונגל בו נערכה הלחימה. בשל האבדות הרבות איבדו הגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט ה-132 את יכולת הלחימה האפקטיבית שלהם, ולכן נותרו במקום כדי להגן על העמדות שתפסו במתחם גיפו ובסביבתו, בעוד הגדוד השני המשיך בפעילות המבצעית.
הגעת תגבורות אמריקניות
עם הגעתן של הדיוויזיה ה-25 ודיוויזיית הנחתים השנייה לגוודלקנל ב-2 בינואר, נכנסו כל כוחות בעלות הברית באי תחת גיס XIV בפיקודו של פאץ', שב-5 בינואר מסר לפקודיו את תוכניתו לטיהור גוודלקנל מכוחות יפנים. על פי התוכנית, תתקדם דיוויזיית הנחתים השנייה לאורך החוף מערבית למטניקאו, בעוד שהדיוויזיה ה-25 תטהר את שאר הגבעות בהר אוסטן, ואת העמדות היפניות במעלה עמק המטניקאו. דיוויזיית אמריקל תישאר במתחם לונגה ותגן עליו. הגאיות הצרים שחצו את מעלה עמק המטניקאו חילקו את זירת הפעילות של הדיוויזיה ה-25 לשלושה אזורים שונים: הר אוסטן שכן מזרחית למטניקאו, מערבה משם יצרו גבעה 43 וגבעה 44 את רכס "סוסון הים" במוצא המטניקאו, וצפונית-מערבית לשם שכנה הגבעה "הסוס הדוהר".
היפנים צפו מתקפה אמריקנית מכיוון שידעו על הגעת התגבורות האמריקניות. לפיכך הורה היאקוטאקה לחייליו במטניקאו ובמתחם גיפו להתכונן ולהחזיק מעמד בכל מחיר. היפנים קיוו שלאחר שיתפרסו האמריקנים בגבעות שבעמק המטניקאו, קרבתן של העמדות היפניות תמנע מהאמריקנים את השימוש בארטילריה כבדה ובאש מטוסים. היפנים אף תכננו להסתנן מבעד לקווי האמריקנים במהלך הלילות, ולשבש את נתיבי האספקה שלהם במטרה למנוע מהחיילים בחזית לקבל אספקה ותחמושת שתאפשר להם לתקוף. היפנים לא שאפו לסלק את האמריקנים מהר אוסטן, אך רצו לעכב את התקדמותם עד הגעת תגבורות יפניות נוספות לגוודלקנל.
הסוס הדוהר
במבט על נראית גבעת הסוס הדוהר כשמה. גבעות 54 ו-55 יוצרות את רגליו האחוריות, וגבעה 57 את הקדמיות. גבעות 50, 51 ו-52, הנמתחות ממזרח למערב, יוצרות את גופו של הסוס, וגבעה 53 היא ראשו. על האזור הגנו כ-600 חיילים מהגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-228, בפיקודו של מייג'ור הרוקה נישיאמה. מפקד הרגימנט ה-27, קולונל ויליאם מקקולוך, הורה לגדוד הראשון שלו לתקוף את גבעה 57, ולגדוד השלישי שלו לתקוף את גבעות 51, 52 ו-54.
ההתקפה האמריקנית נפתחה בשעה 05:50 ב-10 בינואר עם הפגזה של שישה גדודי ארטילריה ומטוסים מכוח אוויר קקטוס על עמדות יפניות בעמק שבין גבעה 57 ונקודת הפתיחה של הגדוד הראשון. הגדוד עצמו החל להתקדם בשעה 07:30, ועד השעה 11:40 כבש את גבעה 57. במקביל, פתח בשעה 06:35 הגדוד השלישי במתקפה, ותוך זמן קצר כבשו חייליו את גבעה 51. עם הגעתם לגבעה 52 נפתחה עליהם אש מכונות ירייה מעמדה על הגבעה, אך לאחר תקיפה מהאוויר והפגזה ארטילרית המשיך הגדוד בהתקדמותו, וכבש גם את גבעה 52 עד השעה 16:25, תוך שהוא מחסל עמדת מכונות ירייה והורג כ-30 חיילים יפנים.
ב-11 בינואר בשעה 09:00 התקדם הגדוד השלישי לגבעה 53. אש יפנית כבדה ממכונות ירייה וממרגמות עצרה את התקדמותו והסבה לו אבדות. בשלב זה של הקרב הייתה בעיה בהעברת מי שתייה לחזית, וחיילים אמריקנים רבים סבלו מהתייבשות, דבר שתרם למספר האבדות הגבוה, ובאחת הפלוגות רק 10 חיילים נותרו לאחר שהשאר איבדו את הכרתם בשל התייבשות. ביום המחרת הכניס מקקולוך את הגדוד השני שלו לקרב, ושלח אותו לתקוף את גבעה 53 במקום הגדוד השלישי. הגדוד הצליח להתקדם, אך נעצר מעט לפני שהצליח לכבוש את הפסגה, ובמהלך הלילה הסתננו חיילים יפנים מבעד לקווים ופגעו בקווי התקשורת בין הגדודים. ב-13 בינואר חידשו האמריקנים את התקדמותם אך שוב נעצרו לאחר שאש מכונות ירייה ומרגמות ניחתה עליהם.
סוסון הים
בשבוע האחרון של דצמבר 1942 נשלח רגימנט הרגלים ה-35, בפיקודו של קולונל רוברט מקלור, לכבוש את רכס סוסון הים, ולטהר לחלוטין את מתחם גיפו ממגנים יפנים. הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-182, בפיקודו של לוטננט קולונל רוי גוגין, ויחידת המודיעין הקרבי של הדיוויזיה ה-25 הסתפחו לרגימנט ה-35 למבצע זה.
מקלור הורה לגדוד השני שלו וליחידת המודיעין הקרבי של ה-25 לצעוד לגיפו ולתפוס את מקומם של חיילי הרגימנט ה-132 בקווים, ולהתמיד בלחץ על עמדות היפנים. על הגדוד השלישי שלו הורה מקלור לנוע מגבעה 27 (דרומית לגיפו) לכיוון דרום מערב ולכבוש את גבעות 43 ו-44, שתי בליטות מחוברות שיצרו את רכס סוסון הים. הגדוד השלישי של הרגימנט ה-182 נשלח לנוע מצפון לאורך גיא ששכן מערבית לגיפו, ולתקוף את רכס סוסון הים בצוותא עם הרגימנט ה-35.
ב-12 בינואר המשיכו שני הגדודים של הרגימנט ה-35 לתקוף מערבה לעבר רכס הסוס הדוהר, אך נהדפו על ידי עמדה יפנית ששכנה על רכס צר על ציר התקדמותם. נדרשו לאמריקנים יומיים שלמים, והרעשה ארטילרית כבדה כדי לנטרל את העמדה היפנית, ובצהרי 15 בינואר הגיעו לרכס הצופה על יובלו המערבי של המטניקאו. באותו הלילה הצליחו חיילים יפנים רבים לחמוק מבעד לקווי האמריקנים ולחזור לקווים היפנים מערבית לשם.
הר אוסטן השני
ב-9 בינואר החליף הגדוד השני של הרגימנט ה-35, בפיקודו של לוטננט קולונל ארנסט פיטרס, את שלושת הגדודים של הרגימנט ה-132, והתכונן לתקוף את גיפו. במהלך הימים הבאים למדו האמריקנים את מבנה המתחם, ואילו היפנים הטרידו את האמריקנים על ידי הסתננויות ליליות לקוויהם. משכבשו האמריקנים את רכס סוסון הים, היו החיילים היפנים במתחם גיפו מנותקים מנתיבי האספקה שלהם, שהגיעה אליהם לאחרונה ב-13 בינואר. מפקד הכוח היפני אף סירב לפקודה ממפקדת הארמייה ה-17 לסגת מהמתחם, ונשאר להילחם עד אחרון החיילים.
הגדוד השני ערך מתקפה כנגד היפנים בגיפו ב-15 בינואר, אך זו נהדפה, ובתגובה הדיח מקלור את פיטרס, ובמקומו מינה את מייג'ור סטנלי לארסן למפקד הגדוד. לארסן החליט לנסות להפגיז את גיפו בהתקפה ארטילרית מסיבית, ואז לכתור אותו לגמרי מכל צדדיו. בשעה 14:30 ב-17 בינואר פתחו 50 תותחי 155 מ"מ ו-105 מ"מ בהרעשה ארטילרית כבדה שנמשכה תשעים דקות, ובמהלכה שיגרו 1,700 פגזים לתוך שטח בגודל 910 מטרים רבועים. אולם בשל השעה המאוחרת בה נפתחה המתקפה, נאלצו האמריקנים לדחות את המתקפה הקרקעית ליום המחרת, ובכך איפשרו ליפנים להתאושש ולהיערך. ב-18 בינואר תקפו האמריקנים את האגף המערבי של מתחם גיפו והצליחו להתקדם, תוך שהם משמידים עמדות יפניות, אך ההתקדמות נעצרה יומיים לאחר מכן, בשל גשמים.
ב-22 בינואר נעו טנקים קלים אמריקנים לאורך נתיב האספקה שכבשו החיילים והתושבים המקומיים בג'ונגל, ובשעה 10:20 חדר כוח שריון ורגלים למתחם גיפו והשמיד מספר עמדות מבוצרות. לאחר מכן המשיך הכוח בדרכו וחצה את המתחם, תוך שהוא משמיד עמדות נוספות ויוצר מרווח ברוחב 180 מטרים בקווים היפנים. לאחר הטנקים נכנסו החיילים ואיישו עמדות במרכז מתחם גיפו. באותו לילה ערכו 135 החיילים היפנים האחרונים בגיפו, כולל המפקד אינגאקי, מתקפת בנזאי על הקווים האמריקנים, שהסתיימה תוך זמן קצר במותם של כמעט כל החיילים. ביום המחרת טיהרו החיילים האמריקנים את מתחם גיפו לגמרי.
לאורך החוף
במקביל להתקפת צבא ארצות הברית בפנים האי, תקפה דיוויזיית הנחתים השנייה, בפיקודו של בריגדיר גנרל אלפונס דה קאר, עמדות יפניות לאורך החוף הצפוני של גוודלקנל ושפך נהר המטניקאו. באזור פוינט קרוז, אליו נעו הנחתים, התרכזו שאריות דיוויזיית הרגלים השנייה היפנית, בפיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, וכן הגדוד הראשון של הרגימנט ה-228, בפיקודו של מייג'ור קיקואו היקאווה.
ב-13 בינואר פתח רגימנט הנחתים השמיני בהתקפה לאורך החוף, והרגימנט השני תקף מעט דרומית לו, לכיוון פנים האי. הנחתים נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד היפנים, בשתחפרו בגאיות ובגבעות באזור החוף, ויום לאחר מכן החליפו נחתי הרגימנט השישי את הרגימנט השני. ב-15 בינואר חידשו הנחתים את המתקפה, והרגימנט השישי הצליח להתקדם כ-1,400 מטרים מערבה ואיים לאגף את הכוחות היפנים שעמדו מול הרגימנט בחוף. בשעה 17:00 הורה מרויאמה על נסיגה לקווי שהוכנו מראש, כ-1,200 מטרים מערבית לשם.
בבוקר המחרת, בעוד חייליו של מרויאמה נסוגים, פנה הרגימנט השישי צפונה והתקדם אל החוף, ולכד את הכוח היפני בינו לבין הרגימנט השמיני. בשעות הצהריים של 17 בינואר השמידו הנחתים את כל הכוחות היפנים באזור, וספרו 643 גופות יפנים, לעומת חמישה הרוגים בצד שלהם, בנוסף ל-33 פצועים.
תוצאות הקרב
ב-14 בינואר הגיעו לגוודלקנל נציגים של הצי הקיסרי היפני בגיחת טוקיו אקספרס כדי להודיע להיאקוטאקה אודות החלטת הפיקוד העליון לסגת מהאי, וב-18 בינואר נמסרה תוכנית הנסיגה לכל הכוחות היפנים באי, לפיה על הדיוויזיה ה-38 לנתק מגע עם האויב ולסגת לכיוון כף אספרנס בקצה צפון מערבי של גוודלקנל החל ב-20 בינואר. על נסיגה זו תחפנה הדיוויזיה השנייה ויחידות נוספות, שיצעדו בעקבות הדיוויזיה ה-38 לאחר שזו תעבור אותם לכיוון מערב. לאחר שייאספו כל הכוחות בכף אספרנס, תכנן הצי הקיסרי לפנות אותם במהלך הימים האחרונים של ינואר ובשבוע הראשון של פברואר. האמריקנים המשיכו בהתקפה על עמדות היפנית מערבית למטניקאו. ב-21 בינואר נעו הרגימנטים ה-27 וה-161 מערבה מרכס הסוס הדוהר, והופתעו משלא נתקלו בכל התנגדות יפנית. בשל כך התקדמו האמריקנים במהירות וביום המחרת כבר היו בעמדה נוחה לכבוש את הכפר קוקומבונה ששכן בחוף הצפוני של גוודלקנל, והיה מקום מושבה של מפקדת הארמייה ה-17. בתגובה פינו היפנים את קוקומבונה במהירות, והאמריקנים כבשו את הכפר ב-23 בינואר. אף על פי שמספר יחידות יפניות נלכדו בין הכוחות האמריקנים, מרבית הדיוויזיה השנייה הספיקה לסגת מערבה.
במהלך השבוע שלאחר מכן הצליח חיל המאסף היפני לעכב את התקדמות הכוחות האמריקנים בצורה מספקת כדי לאפשר למרבית הכוחות היפנים להיאסף בכף אספרנס. ב-1, ב-4 וב-7 בפברואר פינו אוניות הצי הקיסרי היפני מעל 10,000 חיילים מגוודלקנל, ויומיים לאחר מכן הכריזו האמריקנים על טיהור האי.
מספר היסטוריונים העבירו ביקורת על פיקוד בעלות הברית, ובעיקר על הלסי ועל פאץ', על כך שלא ניצלו את העליונות המוחצת של האמריקנים כדי למנוע את פינוי החיילים היפנים. על אף זאת, היה כיבוש האי גוודלקנל להישג בעל חשיבות אסטרטגית רבה עבור בעלות הברית, וממנו הן המשיכו במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט, עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945.
כפכפים
כפכפים הם סוג של נעלי אצבע פתוחות שהשימוש בהן נעשה בעיקר בשל הנוחות שבנעילתן.
ישנם כמה סוגי כפכפים – ההבדל המשמעותי ביותר הוא בצורתם. קיימים שלושה סוגים נפוצים: כפכפי אצבע, כפכפים פתוחים, וכפכפים סגורים. כפכפי האצבע הם ברובם בעלי סוליה ורצועה החוצצת בין הבוהן לאצבע, ומתפצלת לשני חלקים המתחברים לסוליה באמצע כף הרגל משני הצדדים. לעומתם, הכפכפים הפתוחים דומים בצורתם, אך רצועתם מעוצבת בצורה שונה מעט - היא מתחברת לסוליה בשני צדי כף הרגל במספר רצועות המשתנה מדגם לדגם. הכפכפים הסגורים שונים בעיצובם - הם פתוחים רק בצד האחורי של הכפכף כדי לאפשר הכנסה של כף הרגל לכפכף.
הכפכפים מיוצרים מגומי, מעור, מבד, מעץ ואף מחומרים נוספים.
כיום ישנם שימושים שונים לכפכפים: כפכפי האצבע משמשים, בין השאר, כנעליים נוחות להליכה בחוף הים ובבריכה. הכפכפים הפתוחים והכפכפים הסגורים יכולים להיות נוחים להליכה בבית או ברחוב. הנוחות של הכפכפים מתבטאת בטווח המחירים הגמיש המתחיל ממחירים זולים מאוד, ובקלות נעילתם.
חיתוך אלכסוני
במתמטיקה ובתורת הקבוצות בפרט, חיתוך אלכסוני היא פעולה המוגדרת על סדרות מסוימות של קבוצות.
אם סודר ו-  סדרה של תת קבוצות של  אז החיתוך האלכסוני שלהן המסומן על ידי
,
מוגדר להיות:
.
כלומר, לכל סודר מתקיים  אם ורק אם הוא שייך ל-  האיברים הראשונים של הסדרה.
המאה ה-32 לפנה"ס
המאה ה-32 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 3200 לפני הספירה והסתיימה בשנת 3101 לפני הספירה. זוהי המאה ה-32 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
גבולות הזמן
סוגיית גבולות הזמן היא סוגיה פילוסופית מדעית חשובה, העוסקת בתכונותיו הלוגיות של הזמן כביטוי כמותי. שתי הפנים העיקריות לסוגיה זו הן שאלת גבולותיו החיצוניים של הזמן (תחילתו וסופו), ושאלת רציפותו וחלוקתו הפנימית.
אינסופיות/סופיות הזמן
אחד המאפיינים הפילוסופיים של הזמן, הוא חוסר היכולת האנושי לדמיין לזמן "תחילה" ו-"סוף". רוב הדתות מתארות את בריאת העולם כאירוע המתרחש "בתחילת הזמן", אולם ההשגה האנושית מסוגלת לתאר כי היו התרחשויות גם לפני כן.
גישות פילוסופיות
אינסופיות הזמן תלויה בעיקר בשאלת הגישה הבסיסית לזמן.
לעומת זאת, גישה סובייקטיבית טהורה, התולה את משמעותו של הזמן רק עבור תודעה החשה בו, מעמידה את אינסופיות הזמן ביחס לתודעה, כלומר- הזמן אינסופי רק אם התודעה מסוגלת לתפוס את הזמן כביטוי ללא גבולות. השאלה האם התודעה מסוגלת לתפיסה שכזו, נתונה לפרשנות פילוסופית.
גישה סובייקטיבית טהורה פחות, מתארת את תחילתו וסופו של הזמן כתחילתו וסופו של מושג התודעה.
גישות מדעיות
סטיבן הוקינג, תאורטיקן שהתייחס להיווצרות היקום ועתידו, ניסח תאוריה המעמידה את מושג אינסופיות הזמן בצורה שונה לחלוטין. על-פי תאוריה זו, צורת המרחב-זמן סגורה, כך שליקום, הפרוס על פני המרחב-זמן, צורה המתארת כדור (בעל יותר משלושה ממדים, שכן הזמן הוא מימד נוסף בתיאור זה).
על פי תאוריה זו, יחס הזמן לצורת ה"כדור", הוא כיחס הציר "צפון-דרום" לכדור הארץ. במובן זה, קיימת נקודה מסוימת המתארת את ראשית הזמן, שבה אין רלוונטיות לשאלה, מה היה לפניה (ובהתאמה: נקודת סיום לזמן), שכן שאלה זו מקבילה לשאלה, איזו נקודה צפונית לקוטב הצפוני.
בעייתיות גבולות הזמן
מבחינה פילוסופית-פסיכולוגית, אינסופיות הזמן בעייתית, שכן היא הופכת את התודעה לבטלה ביחס לטבע. בעייתיות מסוימת היא כישלון תיאור קיום האדם באופן פילוסופי, בהתחשב באינסופיות הזמן.
בעייתיות אחרת היא פסיכולוגית בטבעה, ובאה לידי ביטוי בכך שהאדם חש בלתי-משמעותי ביחס לאינסופיות הזמן. הפילוסוף בלז פסקל התייחס לסוגיה זו כמניע מרכזי לאמונה באל.
לעומת בעיית האינסופיות, ניתן לתאר גם את בעיית סופיות הזמן. על-פי גישה סובייקטיבית, סופיות הזמן נגזרת ממותה הצפוי של התודעה. סופיות הזמן עבור התודעה, נחשבת למצוקה פילוסופית-פסיכולוגית ידועה.
בעייתיות אחרת בסופיות הזמן, היא סופו הצפוי של החיים, באופן כללי. קיימות תפיסות המתארות את שאיפת האדם המרכזית כרצון לטבוע חותם באינסוף. אם התודעה מנמקת את מעשיה בחתירה לאינסופיות מעשיה, אזי סופיות החיים מציבה בפניה מצוקה פילוסופית.
מצוקה כזו מתוארת בנימה היתולית בספר האיגיון המסעדה שבסוף היקום, של דאגלס אדמס. בספר זה, נשלחות קבוצות תיירים לעתיד, לחזות בסוף היקום. מנחה האירוע משבח את קהלו על כך שהוא אמיץ דיו לצפות במחזה זה, אך לחזור לאחר מכן לעבר ולהילחם עבור הטוב שלו.
רציפות הזמן
סוגיית רציפות הזמן היא סוגיה חשובה נוספת במסגרת הדיון סביב גבולות הזמן. במסגרת סוגיה זו, נשאלת השאלה האם הזמן ניתן לחלוקה אינסופית, ומה ההשלכות של תכונה זו.
רוב הפילוסופיות מציגות את הזמן כניתן לחלוקה אינסופית, אך הפילוסוף היווני זנון הציג בפרדוקסים שלו את הבעייתיות הלוגית של היותו של הזמן רציף, מחד, אך מורכב מפרקי זמן בני חילוץ, מאידך. ניתן לנסח בעייתיות זו בכך שכל פרק זמן מורכב מאינסוף קטעי זמן קטנים, ועל כן, מבחינה לוגית, אינו יכול להיגמר לעולם.
גישה מדעית מודרנית מתארת "חלקיק זמן": יחידת הזמן הקטנה ביותר, אותה לא ניתן לחלק ליחידות קטנות יותר. חלקיק זמן, כפי שחושב על ידי תאורטיקנים, מכונה זמן פלאנק.
יאנוס
יאנוס (בלטינית: IANVS) הוא אל השערים במובנם המורחב במיתולוגיה הרומית, ובכלל זה התחלות וסיומים, לידה, נמלים – שער למסחר או למסעות, ועוד.
דמותו
שני הפנים מייצגים הרהורים על אירועי השנה החולפת בצד ציפייה לשנה הבאה. תפיסה זו נובעת מהמחשבה שדלתות ושערים פונים לשני כיוונים בו זמנית. יאנוס נחשב גם לאחראי על התחלות חדשות, מכיוון שהכניסה למקום חדש כרוכה במעבר דרך דלת או שער. ברומא העתיקה, היה יאנוס פטולקיוס שם האל הממונה על פתיחת דלתות בבטחה, ויאנוס קלוסיביוס שם האל הממונה על סגירת הדלת.
בתקופה המוקדמת הרומאים האמינו שיוכלו להבטיח לעצמם סופים טובים אם יתחילו תקופות משמעותיות בתפילה לאל יאנוס. תחילת כל יום לוותה בתפילה ליאנוס, ציינו את שמו בתחילת כל חודש, בראשית עונות הנטיעה והקציר ובאירועים חשובים בחיי האדם המסמנים התחלות חדשות, כמו לידה ונישואים. הרומאים קראו לחודש הראשון בשנה על שמו – ינואר, כציון להתבוננות בשנה שחולפת ובשנה החדשה.
אחת האגדות המתארות את מוצאו של יאנוס מספרת שהוא היה בן תמותה, שליטה של לאטיום, ושהעניק מקלט לסאטורן כאשר זה ברח מיופיטר. מסופר שיאנוס דאג לתקופת שפע גדולה לנתיניו, הידועה בכינוי "תור הזהב", בה השתמשו לראשונה בכסף ועיבדו לראשונה אדמה.
יאנוס נחשב לשולט בכל הדברים שיש להם שני קצוות בחיים, ואף מייצג את המעבר בין פרימיטיביות לציוויליזציה.
דמותו של יאנוס כאל זכתה לכבוד רב מהרומאים הקדומים, ודמותו בעלת שתי הפנים חקוקה בשערי הכניסה לרוב הערים וכן על גבי המטבע הרומי.
הביטוי "פני יאנוס" פירושו דו פרצופיות. במחזה "אותלו" של שייקספיר, נשבע יגו, הנבל הרמאי, בשמו של יאנוס.
שייח' שעלה
אליהו הנביא מכונה בפי הערבים גם בשם "נביא האש". משמעות השם שעלה, "בעל השלהבת" בערבית, מרמזת למסורת המקומית המייחסת לכאן את אירוע האש שירדה ושרפה את שליחי אחזיה מלך ישראל שבאו אל אליהו הנביא.
האירוע המדובר מתואר בספר מלכים ב':
קנגה
קנגה (באנגלית: Kanga) היא דמות בדיונית בסדרת ספרי וסרטי פו הדב מאת אלן אלכסנדר מילן. קנגה היא נקבת קנגורו ואמו המסורה של רו. השניים מתגוררים בבית ליד חלקת החול בחלקו הצפון-מערבי של היער. קנגה היא הדמות הנקבית היחידה המופיעה בספרים. דמותה מבוססת על צעצוע בובה ממולאת שהייתה שייכת לבנו של מילן, כריסטופר רובין מילן.
בעת הגעתם של קנגה ורו ליער, בפרק השביעי של הספר פו הדב, סבורים כולם שקנגה היא חיה פראית, אך עד מהרה מגלים שאין זו האמת ומתיידדים איתה. בספרי פו הדב, כאשר מגיע טיגר ליער, היא מקבלת אותו בברכה לביתה, מנסה למצוא עבורו מזון החביב עליו ומתירה לו לחיות יחד איתה ועם רו. לאחר מכן מתייחסת קנגה לטיגר באותו אופן בו היא מתייחסת לבנה.
קנגה היא טובת לב, נינוחה, סבלנית וצייתנית. היא אוהבת שהדברים נקיים ומסודרים ומעניקה עצה אימהית ומזון לכל מי שמבקש זאת ממנה. היא מגינה על רו ופונה אליו במילים טובות ומקפידה על המשמעת שלו בצורה עדינה. היא גם בעלת חוש הומור, כפי שמסופר בפרק השביעי של הספר, כאשר ארנב חוטף את רו ומשאיר את חזרזיר במקומו וקנגה מעמדיה פנים כאילו היא לא הבחינה בכך שחזרזיר אינו רו וממשיכה לרחוץ אותו באמבטיה של רו, לדאבונו הרב של חזרזיר.
בסרטי וולט דיסני נותרה אישיותה של קנגה ללא שינוי בהשוואה לספרים, אם כי היא נוהגת יותר בהגיון ומאפשרת לרו יותר עצמאות, אך היא ממלאה תפקיד משני יותר בעלילות הסרטים ולא מופיעה בהם לעיתים תכופות יותר כמו רו. בנוסף, בסרטים מתגורר טיגר בבית משלו ולא בביתם של קנגה ורו, אם כי הוא מבקר אצלם לעיתים קרובות. קנגה גם מחבבת גזר.
במשך השנים דובב קולה על ידי ברברה לאדי (1977-1966), ג'ולי מק'ווירטר (1983), פטריסיה פריס (1991-1988), טרס מק'נייל (1999), קת' סוסי (2010-2000) והחל משנת 2011 מדובב קולה על ידי קריסטן אנדרסון-לופז.
בגרסה העברית לסרט הרפתקאותיו של פו הדב דובב קולה של קנגה על ידי שפרירה זכאי ובסרט פו הדב משנת 2011 דובב קולה על ידי מיכל צפיר.
קרב ליסה (1866)
קרב ליסה הוא קרב ימי שנערך ב-20 ביולי 1866 בין הצי האוסטרי לצי האיטלקי (ה-Regia Marina) סמוך לאי ליסה (Lissa, כיום ויס, Vis) שבים האדריאטי. היה זה הקרב הימי הגדול הראשון בו השתתפו אוניות קיטור מחופות שריון, ואחד האחרונים בו נעשה שימוש מכוון בניגוח אוניות היריב. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצי האוסטרי.
רקע היסטורי
בתחילת העשור השביעי של המאה ה-19, קיוותה האימפריה האוסטרית להמשיך ולשלוט בגרמניה דאז, בעיקר בגלל גישתן של מספר מדינות מקומיות (states) שהעדיפו מנהיגות אוסטרית חלשה על שליטה פרוסית הדוקה. אף על פי כן, באמצע 1864 הבין קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון שמלחמה נגד פרוסיה היא בלתי נמנעת, אם אוסטריה אכן מעוניינת להמשיך ולהחזיק במחוזות אלה. המניע המיידי לפרוץ המלחמה האוסטרו-פרוסית היה רצונה של ממלכת פרוסיה לספח את דוכסות הולשטיין (Holstein). אוסטריה ופרוסיה לחמו קודם לכן יחדיו נגד דנמרק במערכה קצרה ב-1864, להבטחת עצמאותן של דוכסויות שלזוויג (Schleswig) והולשטיין, ובאורח זמני עד להחלטה סופית בעניינן של דוכסויות אלה ניתנה השליטה על שלזוויג לפרוסיה, והשליטה על הולשטיין ניתנה לאוסטריה.
המלחמה האוסטרו-פרוסית, שנודעה גם כמלחמת שבעת השבועות, התרחשה בשנת 1866 בין האימפריה האוסטרית לממלכת פרוסיה, על השליטה באזורי גרמניה ובעיקר סיפוח דוכסות הולשטיין, והסתיימה בניצחונה של פרוסיה ובהשתלטותה על כל שטחי הקונפדרציה הגרמנית דאז.
באפריל שנה זו נכרתה ברית צבאית בין איטליה לפרוסיה, בתיווכו של נפוליאון השלישי קיסר צרפת. איטליה ראתה במצב זה הזדמנות להצטרף למלחמה ולמאבק באימפריה האוסטרית, ולזכות בשחרור מחוז ונטו הצפוני שהיה בשליטה אוסטרית. חלקה של איטליה היה לוחמה קרקעית נגד האוסטרים בחזית הדרומית, וכן איום על הצי האוסטרי בים האדריאטי, בעיקר באזור החוף הדלמאטי, תוך השענות על עליונות מספרית של הצי האיטלקי.
עם הכרזת המלחמה עם איטליה ביוני 1866, הצי האוסטרי לא היה מוכן לה כלל. שיתוף הפעולה הזמני עם פרוסיה שנתיים קודם לכן יצר באימפריה האוסטרית אווירה של רגיעה ו'סיום כל המלחמות', והתחושה הייתה שגם אם יש היגיון בטיפוח מוגבל של צבא קרקעי, ההוצאות הכספיות העצומות הכרוכות בבניית צי צבאי הן בבחינת בזבוז כספים משווע. אשר על כן, רוב הספינות האוסטריות היו במצב מוכנות חלקי, ובאמצעם של תהליכי שיפוץ וחימוש שונים שנעצרו. בנוסף, מספר תותחים ימיים כבדים שהוזמנו ממפעלי קרופ הפרוסיים נעצרו ולא סופקו לאוסטרים, כתוצאה מאמברגו צבאי של פרוסיה.
במהלך חודש יולי זכו האיטלקים במספר ניצחונות קרקעיים נגד האוסטרים, אך אלה הועמו כנגד התבוסה המחפירה בקרב קוסטוצה היבשתי, ובקרב ליסה הימי. כללית, הצטרפותה של איטליה למלחמה לא היוותה סיוע משמעותי לפרוסיה, ומנגד איפשרה לכוחות האוסטריים לנחול הצלחות צבאיות מול כוחות איטלקיים עדיפים בגודלם.
הציים ומקום הקרב
הצי האיטלקי יצא מנמל אנקונה (Ancona) בצפון החוף האדריאטי בצד האיטלקי, והפליג מזרחה לכיוון האי ליסה, ואילו הצי האוסטרי יצא מנמל פסאנה (Fasana) שבצפון קרואטיה של היום, והפליג דרומה. שני הציים התבססו על שילוב של אוניות מפרשים לא-משוריינות מונעות בקיטור ואוניות מחופות שריון, אף הן בעלות הנעה במפרשים ובמנוע קיטור גם יחד.
השייטת האיטלקית מנתה 12 אוניות משוריינות ו-17 אוניות לא משוריינות, בעוד השייטת האוסטרית כללה 7 אוניות משוריינות ו-11 לא-משוריינות. האוסטרים נפלו מיריביהם גם במספר תותחי אוניותיהם (276 לעומת 121) ובמסת הנשק הכוללת שלהן (53,236 טון לעומת 23,538). אוניית צריח אחת בלבד נטלה חלק בקרב - "אפונדטורה" (Affondatore) האיטלקית.
בראש השייטת האיטלקית עמד הרוזן בן ה-60 קרלו די פרסאנו (Carlo di Persano), יליד חבל פיימונט (Piedmont) בצפון איטליה, ואילו על השייטת האוסטרית פיקד וילהלם פון טגטהוף (Wilhelm von Tegetthoff) בן ה-39.
תוכנית הקרב
שלוש הפלגות נערכו בתבנית של שלושה טריזים ("V"), האחד מאחורי השני. הפלגה הראשונה, בפיקודו של אדמירל-משנה טגטהוף, הייתה ממוקמת בחזית הכוח האוסטרי. מאחוריה הפלגה השנייה הלא-משוריינת בפיקודו של קומודור אנטון פון פץ (Anton von Petz), ובחלק האחורי הפלגה השלישית המורכבת מהספינות החלשות ביותר.
הצי האיטלקי מצידו, על אף עליונות במספר כלי השיט וכוח האש הפוטנציאלי, לא היה כלל במצב של מוכנות לקרב. האיטלקים היו עסוקים בהערכות לנחיתת כוחות על האי ליסה עצמו, כשהגיעה אליהם הידיעה על התקדמות הצי האוסטרי לכיוונם, במגמת עימות וקרב ימי. פרסאנו, המפקד האיטלקי, ביטל את העגינה והנחיתה והורה לצי להיערך בחזית ישרה ספינה לצד ספינה לקראת העימות. מאוחר יותר שינה דעתו וביטל פקודה זו, ופקד על הערכות ב-3 פלגות מסודרות בטור עורפי, הערכות שהייתה מקובלת בקרבות הימיים בעידן ספינות המפרש.
קרוב למועד פרוץ הקרב עצמו, פרסאנו גרם לבלבול נוסף בצי האיטלקי בכך שהעביר את דגל הפיקוד שלו לאפונדאטורה. הפלגה השנייה והשלישית האטו את מהירות התקדמותן כדי לאפשר לרה ד'איטליה להוריד סירות למים ולאפשר למפקד לעבור לאונייה אחרת, אך הפקודה להאט את המהירות לא הגיעה לפלגה הראשונה שהמשיכה בשיוט קדימה במלוא המהירות, ובכך נוצר רווח בקו המערכה האיטלקי. החרפה נוספת במצב נגרמה מכך שאדמירל פרסאנו לא העביר כלל את ההודעה על העברת דגל הפיקוד, ובמשך כל הקרב המפקדים האיטלקיים צפו לעבר ספינת הדגל הוותיקה "רה ד'איטליה" לקבלת פקודות, במקום לעבר "אפונדאטורה".
10 בבוקר – ההערכות ותחילת הלחימה
תוך התעלמות מאזהרות על "ספינות חשודות באופק" שהגיעו אליו מהצופים באוניות, אדמירל פרסאנו איפשר למעשה לצי האוסטרי להיערך בעמדת מארב, ולתקוף את הצי האיטלקי עוד במהלך הערכותו. טגטהוף, בהבחינו ברווח שנוצר בקו המערכה האיטלקי בין הפלגה הראשונה לשנייה, הניע את כוחותיו לכיוון רווח זה והתמקד בהדיפת הספינות האיטלקיות וניגוחן. הוא איפשר לצי האיטלקי להיות בעמדה שבה האחרון יכול היה לעשות חציית T, ולירות על ספינותיו מכל התותחים האיטלקיים – הקדמיים והאחוריים, כל זאת לצורך השגת מגע ומרחקי ניגוח במהירות האפשרית. ואכן, עם התקרבות הצי האוסטרי, פתחה הפלגה האיטלקית הראשונה בפיקוד ואקה באש כבדה על הספינות המתקדמות. האוסטרים יכלו להשיב אש רק באמצעות תותחי החרטום הקלים.
מאחר שפרסאנו היה בעיצומו של מהלך העברת הדגל שתואר לעיל, לא ניתנה כל פקודת קרב מסודרת למפקדים האיטלקיים. הפלגות השנייה והשלישית לא הצטרפו ללחימה, והצי האוסטרי הצליח לחצות את 'אזור המוות' של אש הפלגה הראשונה תוך ספיגת נזקים רציניים, אך ללא אבדות בספינות. הספינה "דרָכֶה" (Drache) בכנף הימנית הקיצונית של הפלגה האוסטרית הראשונה נפגעה 17 פעמים מפגזים כבדים, איבדה את התורן הראשי ואף איבדה זמנית את כושר ההנעה שלה. ראשו של מפקד ה"דרָכֶה" קפטן פון מול (von Moll) נערף מפגיעת פגז, אך המשנה לפיקוד קרל וייפרכט (Karl Weyprecht) השתלט על הספינה והחזיר אותה למצב לחימה.
בשעה 10:43 בבוקר הצליחו האוסטרים להגיע לעמדות מגע קרובות עם הצי האיטלקי. הספינות "סלמנדר" (Salamander), "הבסבורג" (Habsburg) ו"קייזר מאקס" (Kaiser Max) מהאגף השמאלי של הפלגה האוסטרית הראשונה העסיקו את ספינות הפלגה האיטלקית הראשונה, ואילו ספינות האגף הימני "דרָכֶה", "דון חואן" (Don Juan) ו"פרינץ אויגן" (Prinz Eugen) לחמו בפלגה האיטלקית השנייה. פרסאנו, ממוקם על ה"אפונדאטורה", הספינה החזקה ביותר בצי האיטלקי, הקפיד בשלב זה להישאר מחוץ לטווח לחימה.
רגעי ההכרעה – התקפות הניגוח
בהבחינו במהלך הקרב שנטה לרעת האיטלקים, פרסאנו אזר אומץ ונכנס בעצמו לקרב, בניסיון לנגוח את ספינת העץ מונעת-המדחף "קייזר", במקום את אחת האוניות המשוריינות שלחמו בפלגה האיטלקית השנייה במרחק קטן ממנו. הקייזר הצליחה להתחמק מהאפונדאטורה. בראותו זאת, ניסה מפקד ה"רה די פורטוגאלו" להניע את ספינתו לכיוון ה"קייזר" תוך ירי אש כבדה לעברה. ברגע האחרון, קפטן פון פץ סובב את ה"קייזר" לכיוון הספינה התוקפת. ה"קייזר" נגחה בחוזקה בצידה של ה"רה דה פורטוגאלו", וחלקה הקידמי נקרע ונשאר תקוע בגופה של הספינה האיטלקית. האיטלקים ניצלו את ההזדמנות להמטיר אש כבדה על ה"קייזר", תוך הרס התורן הראשי וארובת העשן. העשן שהיתמר מהקייזר היה כה כבד, עד כי בתימרון לקראת נגיחה נוספת שתי הספינות איבדו קשר עין האחת עם השנייה וההתמודדות ביניהן הסתיימה.
בערך באותו זמן, טגטהוף תקף בספינת הדגל שלו, ה"ארצרצוּג פרדיננד מאקס", את ספינת הדגל האיטלקית המקורית, "דה ד'איטליה" ואחריה את ה"פלסטרו". בשתי המתקפות אירעו פיצוצים שגרמו נזק ניכר לאיטלקים – במיוחד ל"פלסטרו", שהחלה לעלות באש.
תוך מפגן אומץ לב ראוי לציון, קפטן קפליני (Cappellini) מפקד ה"פלסטרו" הורה לאנשיו על נטישת הספינה, אך הודיע להם כי הוא נשאר על הספינה וכי ינסה לכוון אותה אל מחוץ לשדה הקרב. הצוות הנאמן סירב לנטוש ולהשאיר את הקפטן לבד, וה"פלסטרו" התפוצצה בסופו של דבר בשעה 2:30 אחר הצהרים. רק 19 ניצולים שרדו מהצוות המקורי בן 230 הלוחמים.
בינתיים, ספינת הדגל "ארצרצוּג מאקס" איגפה את ספינתו של קפטן-ראשון פאה די ברונו "רה ד'איטליה", תוך ירי אש כבדה ואחריו ניגוח יעיל של הספינה האיטלקית. סייעה למהלך זה החלטה אומללה של צוות ה"רה ד'איטליה" להניע את מדחפי האוניה לאחור ברגע הקריטי, מתוך ניסיון להימנע מלחלוף מול חרטום הספינה האוסטרית. חור בגודל 6 מטר נוצר מתחת לקו המים של "רה ד'איטליה", דגלי הכניעה הונפו, והספינה טבעה בתוך מספר דקות. מסופר שהקפטן האיטלקי ירה בעצמו מיד לאחר הפקודה להנפת דגלי הכניעה.
"ארצרצוּג פרדיננד מאקס" הפגועה נסוגה לאחר שנפגעה מ-3 ניגוחים שלה עצמה בספינות איטלקיות. "אנקונדה" האיטלקית סגרה עליה בניסיון תקיפה וניגוח. התותחנים האיטלקיים הנרגשים קיבלו הזדמנות ירי מצוינת, כשצידה המלא של הספינה האוסטרית נחשף לפניהם בטווח כינון ישיר, אלא שמתוך התרגשות, טענו את התותחים באבק שרפה בלבד ושכחו את הפגזים עצמם.
לאחר ההתמודדות עם ה"רה דה פלסטרו" בשלב המוקדם יותר של הקרב, והתחמקות מ"מריה פיאה" מהפלגה האיטלקית השלישית, קומודור פון פץ על הקייזר מצא עצמו חשוף בטווח קרוב ל"אפונדאטורה" על אף היותה מטרה אידיאלית לניגוח, קייזר שרדה בסופו של דבר כאשר אדמירל פרסאנו פקד להפנות את "אפונדאטורה" לאחור.
תוצאות הקרב
הקרב בין "קייזר" ו"אפונדאטורה" היה האירוע המשמעותי האחרון בקרב. לאחר טביעתן של שתי אוניות משוריינות, הצי האיטלקי נסוג וניצחון הצי האוסטרי היה ברור, למרות חילופי אש ארטילריים מטווחים ארוכים שנמשכו בין הצדדים במשך מספר שעות נוספות. לוחמיו של טגטהוף, רובם ככולם ממחוז ונציה (צפון מזרח איטליה של היום) ומאזור קרואטיה, הריעו לניצחון על האיטלקים וצעקו "ויווה סן מרקו!" (Viva San Marco), קריאת הקרב והניצחון האופיינית של הרפובליקה הוונציאנית. בדרך מקרה, קרב זה היה הפעם הראשונה והאחרונה שה"אפונדאטורה" השתתפה בפעילות מבצעית עד לפירוקה בשנת 1907.
אדמירל פרסאנו חזר לאיטליה והכריז על ניצחון גדול, שעורר התרגשות וחגיגות שמחה מוקדמות, עד שפורסמו תוצאות הקרב האמיתיות. הוא הועמד למשפט צבאי בעוון פחדנות בשדה הקרב, וסולק מהצי האיטלקי. לעומתו, טגטהוף חזר למולדתו כגיבור, קודם לדרגת תת-אדמירל ונחשב עד היום כאחד מגדולי המפקדים הימיים בהיסטוריה האוסטרית.
פרשנים מודרניים טוענים כיום כי קרב ליסה התרחש במהלך תקופת התפתחות צבאית ימית, בה השריון היה חזק משמעותית מהתותחים הימיים המצויים. מציאות זו השתקפה מרמתה הנמוכה של התותחנות בצי האיטלקי, ומהתופעה בצד האוסטרי לפיה מספר ספינות (כולל "פרדיננד מאקס") אולצו לצאת לקרב ללא שריון וחימוש מלא כתוצאה מהאמברגו הפרוסי.
יורו 1984
בטורניר השתתפו שמונה נבחרות. המארחת בטורניר העפילה אוטומטית, ואליה הצטרפו שבע נבחרות מטורניר המוקדמות.
אל משחק הגמר העפילו צרפת ו, והוא הסתיים בניצחון המארחת 2-0 משני שערים במחצית השנייה של מישל פלאטיני וברונו בלון, שהעניקו לה את הזכייה הראשונה בתולדותיה בתואר.
שערו של פלאטיני בגמר היה התשיעי שלו בטורניר. בכך הוא הפך לשיאן השערים בטורניר אחד, וכן למלך שערי הטורניר בכל הזמנים, על אף שלא השתתף בטורנירי יורו נוספים. הוא כבש בכל אחד מחמשת משחקיה של צרפת בטורניר.
מוקדמות
הגרלת מוקדמות יורו 1984 התקיימה ב-8 בינואר 1982 בפריז. 32 הנבחרות החברות באופ"א התחלקו לשבעה בתים בני ארבע או חמש נבחרות כל אחד, והנבחרות שסיימו כראשי בתים הצטרפו ל המארחת לטורניר הגמר.
ההעפלה האוטומטית של צרפת סימנה עבורה את החזרה לטורניר לאחר שכשלה להעפיל לחמשת טורנירי היורו הקודמים, ולמעשה השתתפה בו רק פעם אחת, בטורניר היורו הראשון ב-1960, שגם אותו אירחה. נבחרות ו העפילו להופעת הבכורה שלהן בטורניר אליפות אירופה.
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
אצטדיונים
טורניר הגמר נפרש על פני שבעה אצטדיונים בשבע ערים שונות ברחבי המדינה. חמישה מהאצטדיונים המארחים שופצו או הורחבו לקראת הטורניר, כמו סטאד ולודרום במרסיי שהפך לגדול מבין האצטדיונים המארחים, ושני אצטדיונים נבנו לקראת הטורניר. בעוד סטאד דה לה בוז'ואר בנאנט נבנה במיקום חדש לחלוטין, סטאד דה לה מיינו בשטרסבורג נהרס ונבנה מחדש כדי להכיל 40,000 צופים בבנייה מודרנית ומחודשת. אצטדיון פארק דה פראנס בפריז נבחר לארח את משחק הפתיחה ואת משחק הגמר של הטורניר.
בית א'
המארחת הגיעה לטורניר כאחת המועמדות הבולטות לזכייה, לאחר היכולת שהציגה במונדיאל 1982, וסיימה את שלב הבתים במאזן מושלם. מישל פלאטיני הוביל את הנבחרת עם השער היחיד בניצחון 1-0 על, ופעמיים שלושער - מול (5-0) ומול  (3-2). דנמרק, שבעצמה רשמה הופעה מצוינת בניצחון 5-0 על יוגוסלביה, הגיעה למחזור האחרון מול בלגיה כשלשתיים מאזן זהה של שתי נקודות, אך עם יתרון בפער השערים. בלגיה עוד הובילה בתוצאה 2-0 ונראה היה כי תעפיל לחצי הגמר, אך הדנים השלימו מהפך, ניצחו 3-2 והצטרפו לצרפת בשלב הבא. יוגוסלביה סיימה את שלב הבתים ללא נקודות.
בית ב'
הגרלת הבית הפגישה בין בעלת הסגל המוכשר,  המוכשרת אך חסרת הניסיון,  שהגיעה כאלופה המכהנת מיורו 1980 וכפינאליסטית מונדיאל 1982 שנתיים קודם לכן, ו שהדיחה במוקדמות את  החזקה. הבית נותר פתוח כמעט לחלוטין לקראת מחזור הנעילה, אליו הגיעו ספרד ופורטוגל עם שתי נקודות, כשלספרד יתרון בשערי זכות, בעוד גרמניה מעליהן עם שלוש ורומניה מתחתיהן עם נקודה. במחזור הנעילה הדרמטי גברה פורטוגל 1-0 על רומניה לאחר שכבשה תשע דקות לסיום, וספרד גברה על גרמניה באותה תוצאה משער בדקה האחרונה, ובכך העפילו השתיים על חשבון גרמניה לחצי הגמר.
מלך השערים
9 שערים
3 שערים
2 שערים
יספר סלין
יֶסְפֵּר סָּלִין (בשוודית: Jesper Salén; נולד ב-5 בדצמבר 1978) הוא שחקן עבר ורופא שוודי.
ביוגרפיה
סלין נולד בלידינגו שבמחוז סטוקהולם.
ב-1993 שיחק בסרט "Kådisbellan", הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של הסופר רולנד שוט (Roland Schütt), הוא גילם שם ילד יהודי המהגר לשוודיה וחווה אנטישמיות והתנכלויות בבית ספרו.
ב-1995 שיחק בסרט השוודי-דני "Pensionat Oskar".
בין 1996–1997 שיחק בארבעה פרקים באופרת הסבון "Skilda världar" אודות שתי תאומות שהופרדו ונפגשים לראשונה בגיל 20.
בין 1997–1998 שיחק באופרת הסבון "Vita lögner" של TV3.
ב-1999 שיחק בסרט הילדים "En liten julsaga" העוסק בילדה את הדוב צעצוע שלה.
ב-2000 היה בתפקיד קטן בסרט "Naken", סרט לולאת זמן על אדם המוצא עצמו עירום במעלית ביום חתונתו.
ב-2001 שיחק בסרט "פסטיבל" בן זוגה של נערה ההולכת לפסטיבל ארביקה, פסטיבל מוזיקה השוודי בניגוד לרשות אמה.
ב-2003 שיחק בסרט רוע כתלמיד בבית הספר בו לומדות הדמות הראשית של אנדראס וילסון.
ב-2004 גילם נער גאון מתמטיקה הלומד בפנימייה בסרט האימה "Strandvaskaren".
לאחר מכן עזב את תחום המשחק והחל ללמוד רפואה במכון קרולינסקה, כיום הוא רופא מוסמך.
דיבייט
דִּיבֵּייט (מַעֲמָת, על פי האקדמיה ללשון העברית; באנגלית: debate, debating) הוא ויכוח תחרותי, שבו קבוצות אחדות (סגנון הדיבייט מכתיב את מספר הקבוצות ואת גודלן) מגנות על נושא מוסכם או תוקפות אותו. העמדות שמציגים המשתתפים נקבעות על פי כללי התחרות ולא על פי עמדתם האידאולוגית. ברוב סגנונות הדיבייט הדגש אינו מושם על ידע, נושא הדיון מוצג למתמודדים זמן קצר לפני הפתיחה ונאסר על המתחרים להשתמש באמצעים אלקטרוניים או אחרים לאיסוף מידע נוסף. הלוגיקה, הקוהרנטיות של הטיעון ותמיכת המסקנה, ולעיתים גם סגנון ההופעה (בחירת השפה, שפת הגוף, קשר העין וכיוצא באלו) הם אלו שעומדים לשיפוט. מי שמשתתף במעמת קרוי מתעמת.
מרבית המתחרים בדיבייט הם תלמידי תיכונים וסטודנטים באוניברסיטאות ברחבי העולם. ברוב המדינות שבהן יש מועדוני דיבייט פעילים (כולל בישראל) פועלות ליגות ארציות, שאחראיות על התיאום בין המועדונים. התיאום העולמי של פעילות הדיבייט במוסדות להשכלה גבוהה מופקד בידי מועצת הדיבייטינג העולמית לאוניברסיטאות (World Universities Debating Council), האחראית על. מועצת הדיבייטינג העולמית לבתי-ספר (World Schools Debating Council) מתאמת את.
היסטוריה
בצורתו המודרנית התפתח הדיבייט במאה ה-18, ב"מועדוני ויכוחים", ציבוריים ופרטיים, שהיו נפוצים בבריטניה, בעיקר בלונדון.
הנושאים שנידונו היו מגוונים, ממדיניות ועד אהבה ונישואין – וכך גם המשתתפים: גברים ונשים, מכל קצוות המדרג החברתי, רבים מהם עובדי כפיים, מן המעמדות הנמוכים. במועדון רובין הוד, למשל, היו מתכנסים, החל בשנות ה-30 של המאה ה-18, עשרות אנשים, מעלים נושאים, ולכל מי ששילם את דמי הכניסה הייתה זכות נאום בנושא למשך שבע דקות (ממש כמו רבים מסגנונות המשחק היום) שלאחריהן היה היו"ר מכה בפטיש, להפסקה.
לקראת סוף המאה ה-18 דעכו מועדוני הדיבייט, בעיקר לנוכח המהפכה הצרפתית וההרגשה של השלטונות בבריטניה שהוויכוחים, שהיו לא פעם פוליטיים, עלולים להמריד את ההמונים.
מועדוני הדיבייט באוניברסיטאות של בריטניה החלו להתפתח דווקא בשנים שבהן נעלמו מועדוני הדיבייט העממיים. מועדון הדיבייט של טריניטי קולג' האירי היה החלוץ והוקם כבר בשנת 1770, ואחריו – המועדון של האוניברסיטה של סנט אנדרוז (1794). התאחדות הדיבייט של אוניברסיטת קיימברידג', שהוקמה ב-1815, היא המועדון היחיד שפועל ברציפות מאז ועד היום. גם מועדון הדיבייט הראשון במה שתהיה לימים ארצות הברית של אמריקה, באוניברסיטת פרינסטון, הוקם בימים ההם. לאורך המאות ה-19 וראשית ה-20, צבר המשחק תאוצה בעיקר בארצות דוברות אנגלית.
התחרות על גביע העולם בדיבייט לאוניברסיטאות (WUDC) נערכה לראשונה בשנת 1981. שבע שנים אחר כך, ב-1988, החלו גם משחקי אליפות עולם לבתי הספר (WSDC).
ההשתתפות הראשונה של ישראלים בתחרויות על גביע העולם בדיבייט נרשמה בשנת 1994.
סגנונות דיבייט
ישנם סגנונות דיבייט רבים שנהוגים בחלקי עולם שונים ובמוסדות שונים.
דיבייט פרלמנטרי בריטי
דיבייט פרלמנטרי בריטי כולל ארבע קבוצות בנות שני חברים כל אחת, שתיים בתפקיד "ממשלה", שתומכות בהצעה לסדר היום ("motion") המוכתבת מראש, ושתיים בתפקיד האופוזיציה, שמתנגדות לה. ההצעה לסדר היום מוצגת למתמודדים כרבע שעה לפני תחילת ההתמודדות.
הסגנון הפרלמנטרי הבריטי הוא ההליך המקובל בתחרות על גביע העולם לאוניברסיטאות.
דיבייט אוסטרל-אסייתי
דיבייט אוסטרל-אסייתי כולל שתי קבוצות בנות שלושה חברים, אחת "ממשלה" ואחת "אופוזיציה". דומה לסגנון הפרלמנטרי, הנושא מוצג חצי שעה לפני תחילת ההתמודדות.
דיבייט בתי ספר
דיבייט בתי ספר דומה לסגנון האוסטרל-אסייתי, וכולל שתי קבוצות בנות שלושה חברים. זהו הפורמט שבו מתנהלת אליפות העולם לבתי-ספר בדיבייט. אחדים מן הנושאים, אך לא כולם, מוצגים למשתתפים זמן רב לפני הדיון.
אליפות העולם לאוניברסיטאות (מתנהלת בסגנון פרלמנטרי בריטי)
בכל סיבוב משתתפות ארבע קבוצות, שכל אחת מהן מונה שני משתתפים. 15 דקות לפני תחילת הסיבוב מקבלות הקבוצות את נושא הדיון – ה"הצעה לסדר היום". אם מילה או מונח שמופיעים בהצעה אינם מובנים, המשתתפים מורשים לפנות לשופט ולבקש הבהרה. פרט לכך, במהלך זמן ההכנה אסור למתמודדים להתייעץ עם אנשים מחוץ לקבוצה, או להשתמש באמצעים אלקטרוניים לקבלת מידע. מותר להשתמש בחומר מודפס.
בתום זמן ההכנה מתחילה התחרות, בין שתי קבוצות (ממשלה א' ואופוזיציה א') שמכוּנות "בית ראשון" ושתיים (ממשלה ב' ואופוזיציה ב') – בית שני. כל הקבוצות מתחרות זו בזו, ללא קשר עם התפקיד שקיבלו (ממשלה ב' מתחרה בממשלה א' לא פחות משהיא מתחרה בשתי האופוזיציות). כל אחד משמונה המשתתפים נושא נאום בן 7 דקות. סדר הנאומים הוא סירוגי: פותח המתמודד הראשון מצד הממשלה ("ראש הממשלה"), מגדיר את הנושא ומעלה טעונים לקידום ה"הצעה לסדר", השני בסדר המשתתפים הוא "ראש האופוזיציה", שתפקידו להתנגד להצעה ולהעלות טעונים טובים יותר לדחייתה, אז – אמור נציג הממשלה השני (וחברו לקבוצה של הראשון) לחזק את התמיכה, תוך הבאת טעונים חדשים, ונציג האופוזיציה השני להתנגד לה – גם הוא תוך שימוש ברעיונות נוספים.
הנציג הראשון של ממשלה ב' אמור לחשוב מלכתחילה על כמה שיותר טעונים, כך שיוכל להרחיב את התמיכה בהצעה בטעונים שלא נשמעו בממשלה א'. הנציג השני של ממשלה ב' הוא המסכם, אסור לו להעלות טעונים חדשים, אלא רק להדגיש את יתרונה של ההרחבה שהעלה שותפו, ביחס לטעוני שאר הקבוצות בדיבייט.
תפקידי אופוזיציה ב' זהים כמעט לתפקידי ממשלה ב': נציג ראשון – להרחיב כמה שיותר את ההסתייגות מן ההצעה, נציג שני – לסכם.
במהלך כל נאום מותר לצד שכנגד לקרוא קריאות ביניים, שהנואם יכול להגיב עליהן או לבחור שלא להגיב עליהן, אבל עליו להגיב לפחות לאחת, עדיף לשלוש. הדקה הראשונה והשביעית של הנאום הן דקות מוגנות, שבהן אסור לקרוא קריאות ביניים.
לכל סיבוב דיבייט ממונה יושב ראש שתפקידו להכריז על הדוברים ולדאוג שחוקי המשחק יישמרו.
אליפות העולם לבתי ספר
הקבוצות המתחרות יכולות לכלול עד חמישה חברים, אבל מתוכן רק שלושה אמורים לשמש דוברים. שאר החברים יכולים להשתלב בהכנת הטעונים והנאומים.
הנושאים באליפות העולם לבתי ספר נחלקים לשתי קטגוריות. הקטגוריה הראשונה כוללת נושאים שנמסרים למשתתפים זמן רב מראש ואליהם צריך להתכונן. בנושאים אלו גם התפקידים (ממשלה או אופוזיציה) מוחלטים מראש, וכל קבוצה מתכוננת בהתאם. הקטגוריה השנייה כוללת נושאים אחרים שנמסרים למשתתפים שעה לפני תחילת סיבוב הדיבייט. במהלך שעה זאת מותר להשתמש במילון אנגלי-אנגלי או במילון דו-לשוני ובכרך אחד של אנציקלופדיה. אסור להשתמש בחומר מודפס נוסף או באמצעים אלקטרוניים.
בכל סיבוב מתחרות שתי קבוצות בנות שלושה משתתפים, כל קבוצה מקבלת תפקיד כממשלה או כאופוזיציה, ועליה להגן או לדחות "הצעה לסדר" בהתאם לתפקידה. שישה דוברים, שלושה דוברי ממשלה ושלושה דוברי אופוזיציה, נואמים באופן סירוגי (דובר הממשלה - דובר האופוזיציה ושוב דובר ממשלה וכן הלאה), ולכל אחד מהם מוקצבות 8 דקות. לכל אחד מהמשתתפים יש תפקיד מוגדר: הדובר הראשון, נציג הממשלה, אמור להגדיר את נושא ההצעה לסדר - להסביר במה בדיוק עוסקת ההצעה, לפרט את הטעונים שהממשלה עומדת להעלות, להודיע מי מדוברי הממשלה יטפל בטעונים השונים ולהעלות טעונים ראשונים.
הדוברים השניים (ממשלה ואופוזיציה) אמורים להמשיך להגדיר את הנושא, אם נחוץ, לענות על הטענות שעלו מן הצד שכנגד, ובעיקר – להרחיב ולהוסיף טעונים לטעונים הראשונים.
תפקידם של הדוברים השלישיים (ממשלה ואופוזיציה) הוא בעיקר להפריך את הטעונים שהעלו הדוברים שכנגד.
השלב הבא הוא שלב נאומי התשובה. בשלב זה משתתף רק נציג אחד מכל קבוצה - דובר מספר 1 או דובר מספר 2. לרשות המתמודדים 4 דקות בלבד, וסדר הדוברים מתחלף: האופוזיציה מתחילה והממשלה מסיימת. תפקיד הנציגים הוא לשכנע את חבר השופטים מדוע הקבוצה שלהם גברה על האחרת ומה בטעוניה מצדיק שתנצח.
שפת התחרות
רוב תחרויות הדיבייט הבינלאומיות נערכות בשפה האנגלית, בשתיים עד שלוש קטגוריות: אנגלית כשפת אם (EPL), אנגלית כשפה שנייה (ESL) ובאליפויות העולם (גם לבתי ספר וגם לאוניברסיטאות) נכללת גם אנגלית כשפה זרה (EFL).
בקטגוריה "אנגלית כשפה שנייה" יכולות להתמודד רק קבוצות שחבריהן לא גדלו בבית דובר אנגלית כשפה ראשונה, ממדינות שאנגלית אינה השפה הרשמית בהן, ולא שפת הלימוד העיקרית.
בקטגוריה "אנגלית כשפה זרה" יכולות להתמודד רק קבוצות שחבריהן לא גדלו בבית דובר אנגלית כשפה ראשונה, ממדינות שאנגלית אינה השפה הרשמית בהן, ולא שפת הלימוד העיקרית, ושלא בילו לפחות שלושה חודשים בגיל בית הספר בארץ דוברת אנגלית ומעולם לא למדו במוסד שבו חלק מן הלימוד התנהל באנגלית.
בסיבובים המוקדמים של התחרות, הקבוצות מכל קטגוריות השפה מתחרות יחד ללא הפרדה. סיבובי הגמר נערכים בנפרד על פי קטגוריות שפה, ובשיאו של כל מקצה מוכרזת הקבוצה האלופה, שזוכה בגביע (וכך, מוכתרות מדי שנה שלוש קבוצות כאלופות העולם בקטגוריות השפה השונות).
כל קבוצה שהעפילה לשלבי הגמר ולא הצהירה מראש על סטטוס השפה שלה, מתחרה בשלבי הגמר הפתוחים. גם קבוצה שהצהירה על סטטוס שפה נמוך, יכולה להתמודד בקטגוריה גבוהה יותר של שפה, אם צברה די ניקוד בסיבובים המוקדמים. כלומר, כל קבוצת ESL שצברה ניקוד גבוה יכולה להתחרות במקצה הפתוח, וקבוצת EFL שצברה ניקוד גבוה יכולה להתחרות במקצה ה-ESL, או במקצה הפתוח.
מוסדות להשכלה גבוהה
ארגון הגג של המועדונים הללו הוא ליגת הדיבייט הישראלית. הליגה מנוהלת על ידי ההתארגנות החופשית "מועצת ליגת הדיבייט הישראלית" המורכבת מנציגי המועדונים הקבועים בה. בכל שנה מקיימת הליגה חמש תחרויות קבועות: נציגי המוסדות האקדמיים של ישראל תופסים מקום של כבוד בתחרויות בינלאומיות. ב-11 השנים שבין 2010 ל-2021 ניצחו הישראלים בתחרות שבע פעמים בקטגוריית "אנגלית כשפה שנייה". ב-2018 דורגה קבוצה ישראלית במקום הראשון הכולל, בתום הסיבובים המוקדמים.
בתי-ספר תיכונים
בשנת הלימודים תשע"א, יצאה לדרך אליפות ישראל בדיבייט לתיכונים - תחרות של "שיח ושיג". התחרות היא יוזמה משותפת של המרכז הישראלי להעצמת האזרח (ע"ר), משרד החינוך ומרכז יוני כהן-אידוב לדיבייט ורטוריקה. במסגרת התוכנית, מורים מכל רחבי הארץ עוברים הכשרה מקצועית ומקיפה בתחום דיבייט ומקימים מועדוני דיבייט בית ספריים. בהמשך הקבוצות מכל רחבי הארץ מתחרות האחת בשנייה בנושאי דמוקרטיה, אזרחות, חינוך ופוליטיקה. תוכנית "שיח ושיג" מעניקה לתלמיד כלי לפיתוח יכולת הרטוריקה האישית שלו. באמצעות תוכנית זו, יכולים התלמידים לשפר באופן משמעותי את כושר השכנוע שלהם ואופן עמידתם מול קהל. כמו כן, נושאים כגון: החשיבה המסודרת, ההקשבה הביקורתית ותרבות הדיון, נלמדים באופן שאינו מועבר באופן ישיר במסגרת הבית-ספרית הפורמלית. במקביל לתוכנית זו, השיקו הגופים תחרות דיבייט מקבילה בשפה האנגלית המיועדת לכיתות ט'.
פעילויות דיבייט נוספות בבתי ספר תיכונים בארץ מתקיימת כחלק מפעילות אגודת שיח ושיג, האגודה הישראלית לתרבות הדיון.
בתי ספר רבים מקיימים פעילות בלתי מקושרת (בדרך כלל בהדרכת בוגרי המועדונים הסטודנטיאליים), לעיתים קרובות בתמיכה עירונית או בתמיכה של ארגונים וולונטריים.