cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופטיקת פורייה
קירוב פראנהופר
משום שהעצמה תלויה בריבוע ערכה המוחלט של האמפליטודה ניתן לכתוב את התמונה ביציאה כך:
קירוב זה נקרא קירוב פראנהופר ובו טמון העיקרון החשוב ביותר באופטיקת פורייה והסיבה לשמה: פונקציית היציאה מהמערכת היא התמרת פורייה של פונקציית הכניסה.
עקיפה ממפתח מלבני
. כאשר: .
והעוצמה תהיה:
עקיפה ממפתח עגול
נחשב את התמונת ביציאה מהמערכת כשהמפתח הוא מעגלי בקוטר l. פונקציית הכניסה הפעם היא:
.
כאשר
הפעם נשתמש בהתמרת הנקל לחישוב פונקציית היציאה.
כש-A הוא שטח המעגל ו- עם .
עצמת השדה ביציאה במקרה זה תהיה:
עקיפה מסריג אמפליטודה סינוסואידלי
במקרה זה פונקציית הכניסה היא סינוס עם תדירות מרחבית f_0 לאורך ציר x ועומק מודולציה m ה"רוכב" על עוצמה קבועה בת יחידה אחת:
. במקרה זה התמרת פורייה של הכניסה תיתן:
.
זוהי תוצאה שימושית מאוד - "הולדתן" של שתי פונקציות הדלתא נותנת שניתן להשתמש בסריג אמפליטודה דק כמעין מפצל קרניים - קרן נכנסת מתפצלת לשלוש קרנים: קרן אחת ממשיכה באותה דרך, קרן שנייה המוסטת ימינה וקרן שלישית מוסטת שמאלה. כדי לממש רכיב בעל פעולה דומה ההמסתמך רק על אופטיקה גאומטרית יש לתכנן רכיב עבה, כבד ומסורבל. באופן דומה, ניתן לתכנן רכיב בעל פונקציית שן-מסור שיעשה עבודה דומה (אם כי שם נקבל יותר משתי קרניים) או שן-מסור א-סימטרי, שבאמצעותו ניתן לקבל קרן חדשה אחת בלבד. זו דוגמה טובה ליתרונותיה של אופטיקת פורייה בתכנון רכיבים אופטיים, ובעיקר בתכנון רכיבים דיפרקטיביים שלא ניתן היה לתכנן באמצעות אופטיקה גאומטרית.
רכיבים דקים
בחלק הקודם עסקנו במערכת "מרחב חפשי". בחלק זה נביא רכיבים אופטיים נוספים - אל כולם נתייחס כאל רכיבים "דקים". כלומר, אין בתוכם תופעות דיפרקציה משניות. בנוסף, לשם פשטות החישובים, נתעלם מהחזרות פנימיות ומתופעות לא ליניאריות (אם ישנן). בדומה לסימונים בחישובי מערכות ליניאריות, מטרתנו היא לבטא את פעולת הרכיב כאופרטור t הפועל על פונקציית הכניסה: .
לוח דיאלקטרי
נסתכל על לוח דיאלקטרי שקוף, בעל מקדם שבירה n ועובי d. ללא המעבר דרך הלוח, היה האור צובר איבר פאזה , אך משום שהאור עובר דרך הלוח הוא יקבל איבר פאזה . לכן הפרש הפאזה ביחס לאור שהיה עובר בוואקום מכתיב שאופרטור הרכיב יהיה: . כאשר הגל פוגע בלוח בזווית \theta, אז העובי האפקטיבי של הלוח הוא בקירוב הפראקסיאלי . אם נציב זאת באופרטור הלוח נקבל: .
פריזמה
נתונה פריזמה דקה (נקראת לפעמים גם "טריז" - wedge), בעלת מקדם שבירה n ובעלת זווית ראש \alpha. נוכל לכתוב ביטוי עבור עובי הלוחית כפונקציה של y:. לכן אופרטור הפריזמה יהיה: .
עדשה דקה
נחשב את הביטוי עבור עדשה דקה בעלת עובי מרבי a, מקדם שבירה n ורדיוסי עקמומיות R_1, R_2 המצייתים להסכם הסימנים של נוסחת לוטשי-העדשות. לפי נוסחת לוטשי העדשות לעדשה כזו יהיה אורך מוקד .
באופן דומה לשני הרכיבים הקודמים, נרשום את עובי העדשה ונציב בביטוי עבור הפרש הפאזה בין אור שעבר בעדשה ובין אור שעבר בוואקום:
.
לכן פונקציית ההעברה (או ה"אופרטור") של העדשה תהיה:
קן הנשרים
קן הנשרים (בגרמנית: Kehlsteinhaus - "בית קלשטיין") הוא כינוי שניתן על ידי האמריקנים לבית נופש במתחם האירוח והשליטה ההררי של אדולף היטלר באוברזלצברג, השוכן בסמוך לעיירה ברכטסגאדן שבמדינת בוואריה בדרום-מזרח גרמניה.
אופטיקת פורייה
עדשה דקה
בביטוי זה ניתן להבחין בשני איברים: האיבר הראשון - איבר פאזה גלובלית קבוע במרחב והוא פחות מעניין מביניהם. האיבר השני - פאזה ריבועית, היוצרת גל כדורי. זהו האיבר הגורם לגל מישורי להתכנס או להתבדר, בהתאם למוקד העדשה ומרחק ההתפשטות.
שיטת האופרטורים
לאחר שמצאנו ביטויים עבור רכיבים אופטיים ועבור התקדמות במרחב חופשי, נוכל כעת להרכיב ביטויים עבור מערכות מורכבות יותר, מרובות רכיבים. כפי שניתן לצפות, הביטוי עבור מערכת מרובת מקטעים של התקדמות במרחב חופשי יכול להיות ארוך ומסורבל וידרוש פתרון אינטגרלים רבים. כדי להתמודד עם אתגר זה, נציג נוטציה שימושית: ראשית, נגדיר אופרטור מתאים לכל רכיב ולאחר מכן נציג את היחסים ביניהם. נסמן את הגדלים הבאים:
קן הנשרים
היסטוריה
משנת 1934 החלה המפלגה הנאצית בקנייה ובהלאמה של שטחים באוברזלצברג. בסופו של דבר הקיף השטח שבעה קילומטרים רבועים והוקמו בו בתי נופש לבכירי המפלגה הנאצית ומערכת מנהרות ובונקרים. כל השטח נקרא "האזור הסגור של הפיהרר" (Führersperrgebiet), והוא לא היה נגיש לציבור אלא בהיתר מיוחד.
בניגוד למה שסוברים, המבנה לא הוקם עבור היטלר כמתנה ליום הולדתו ה-50 שחל בשנת 1939. המבנה יועד לשמש מקום ארוח ומפגש לאליטה הנאצית. הבנייה החלה ב-1938 בתכנון האדריכל רודריך פיק ובפיקוחו של מרטין בורמן, ונמשכה 13 חודשים. עלות הבנייה הייתה גבוהה ביותר (כ-150 מיליון אירו במונחים כספיים של שנת 2009). למרות מיקומו האטרקטיבי והנוף המרהיב הנשקף ממנו, היטלר ביקר במבנה לעיתים נדירות בלבד, וגם בהן שהה בו לזמן קצר ביותר. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המתחם באוברזלצברג כולו מטרה מועדפת להפצצות אוויר של בעלות הברית, אך למרות זאת קן הנשרים כמעט ולא ניזוק. מעריכים כי בעלות הברית ידעו על חשיבותו המעטה להיטלר, ומיקומו הייחודי הקשה על כיוון הפצצות ומנע את חורבנו. במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, המקום נכבש ללא קרב על ידי פלוגה ה', רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101. החיילים מצאו שם בעיקר אלבומים עם תמונות פרטיות של היטלר בתקופת שלטונו. המבנה שימש אותם כעמדת פיקוד עד שנת 1960, מועד בו הוא הועבר לידי ממשלת בוואריה.
אופטיקת פורייה
אופרטור ההתקדמות בתווך חופשי
כאשר F מציין התמרת פורייה ו-F^{-1} מציין את התמרת פורייה ההפוכה.
עדשה בודדת - מישור פורייה
נתונה עדשה בודדת בעלת אורך מוקד f. נרצה לבדוק מהי הטרנספורמציה שיעבור גל שפוגע בעדשה ומתקדם מרחק של f. אופרטור המערכת הוא: . נרשום את R בצורתו המפורשת: ונציב בביטוי עבור אופרטור המערכת: . ניתן כעת לאחד את שני הQ-ים העוקבים ולבטלם. נקבל את הביטוי: . מכאן ניתן ללמוד כי לאחר שהאור עובר בעדשה ומתקדם למישור המוקד הוא מקבל איבר פאזה ריבועית (שאינו בא לידי ביטוי בעוצמה) ועובר כיווץ/הגדלה, אך הדבר החשוב ביותר הוא שהאור עובר התמרת פורייה. משום כך קוראים למישור המוקד של העדשה בשם "מישור פורייה". כפי שנראה בהמשך, עובדת היותה של מערכת זו כרכיב שמייצר טרנספורם פורייה של הגל הנכנס תהיה שימושית מאוד לצורכי עיבוד נתונים אנלוגי, למשל עבור סינון מרחבי.
הדמיה על ידי עדשה בודדת
נתונה המערכת הבאה: עדשה בעלת מרחק מוקד f מדמה אובייקט המרוחק ממנה מרחק u לתמונה אשר נמצאת במרחק v. לפי תנאי הדימות מתקיים . אופרטור המערכת יהיה: . נרשום את האופרטורים R בצורתם המפורשת ונציב בביטוי עבור אופרטור המערכת לקבלת: . נשתמש ביחסי האופרטורים בין שני Q-ים עוקבים ובתנאי הדימות עבור שלושת הQ-ים שבמרכז: . איבר זה מתבטל. אופרטור המערכת הוא כעת: . ניתן להזיז את ה-F הראשון מקום אחד ימינה לפי היחס ולאחר מכן, להשתמש ביחס בין שתי התמרות פורייה עוקבות FF=\nu[-1] לקבלת הביטוי: . את שלושת ה \nu-ים העוקבים ניתן לצמצם ל- ולהחליף מקום בין \nu וQ לקבלת: . לבסוף, ניתן לאחד את שני הQ-ים לקבלת התוצאה הסופית: .
קן הנשרים
המבנה
קן הנשרים ממוקם על קצה הרכס, בקרבת הפסגה של ההר קלשטיין בגובה 1,834 מטר. ניתן להגיע אליו ברגל או באוטובוס, אך לא ברכב פרטי. אל המבנה מובילה דרך באורך 6.5 ק"מ המטפסת 700 מטרים מאוברזלצברג ועד החניון העליון, ועוברת בדרכה חמש מנהרות חצובות בהר. הכביש צר במיוחד ומשקיף על נוף הררי אלפיני מרהיב. בסופה של הדרך, לרגלי המצוק עליו בנוי המבנה, נחצבה מנהרה מחופה באבן גרניט אל תוך ההר, וממנה מובילה מעלית מצופה פליז, מראות, ועור, לגובה של 124 מטרים נוספים, עד המבנה.
אופטיקת פורייה
הדמיה על ידי עדשה בודדת
מסקנה: מערכת זו, בסה"כ מוסיפה איבר פאזה ריבועית, משנה את קנה-המידה של התמונה (מגדילה או מקטינה) והופכת את התמונה. איבר הפאזה הריבועית לא בא לידי ביטוי בפונקציית העוצמה (העצמה תלויה רק בריבוע ערך המוחלט).
קן הנשרים
המבנה
במבנה חמישה חדרים - לעבודה, שינה ואירוח, וכן מטבח, חדרי שירותים ומרתף גדול. חדר האורחים המרכזי רוהט בריהוט איטלקי מתנת מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני והותקנה בו אח גדולה מצופה שיש אדום. מרבית ריהוט המבנה נתרם על ידי משפחת המלחין ריכרד וגנר. חלק מהקירות חופו באבן טבעית. מסביב למבנה הוקמו מספר עמדות של הגנה אווירית.
כיום מוחזק קן הנשרים בידי קרן צדקה ומשמש בחודשי הקיץ כמסעדה וכאתר תיירות ממנו מובילים שבילי הליכה הררים.
אופטיקת פורייה
עיבוד אותות אנלוגי
טרנפורם פורייה הפועל על פונקציית כניסה מפרק אותה לרכיביה הספקטרליים השונים, כשלכל רכיב כזה יש משקל שונה. כפי שראינו, עדשה יכולה למפות גל נכנס לטרנספורם פורייה שלו במישור המוקד שלה ("מישור פורייה"). משום כך, ניתן לעשות מניפולציות שונות על רכיבי פורייה של פונקציית הכניסה במישור פורייה. למשל, ניתן להנמיך את חלקם, או אפילו לחסום לחלוטין. למשל, נחשוב על רשת שתי וערב של קווים ישרים: במישור פורייה של עדשה, נקבל את טרנספורם פורייה שלו. במקרה זה - סריג ריבועי של נקודות. על ידי הצבת צמצם אופקי נוכל לחסום את כל התדרים השייכים לרכיבי פורייה בעלי מחזוריות בכיוון y ולאפשר רק לחלק מרכיבי פורייה בעלי מחזוריות בכיוון x לעבור. כעת נציב עדשה נוספת. עדשה זו תמפה את התמונה במישור פורייה לטרנספורם פורייה שלה במישור המוקד של העדשה החדשה. כלומר, מפעילים את התמרת פורייה פעמיים וחוזרים לתמונה המקורית, אך הפעם ללא הרכיבים בעלי המחזוריות בציר y, אלא רק בציר x. כך ניתן לקבל את קווי האורך בלבד. באופן דומה, על ידי הוספת צמצם אורכי במישור פורייה, נוכל לסנן את קווי האורך ולקבל את קווי הרוחב בלבד. הטכניקה אינה מוגבלת רק לתמונות מחזוריות. ניתן לסנן באמצעותה רעשים, לחסום תדרים גבוהים (הממוקמים רחוק מהראשית במישור פורייה) או תדרים נמוכים (הממוקמים קרוב לראשית), או להעביר תחום תדרים סופי. לשם כך עלינו רק לחסום פיזית נקודות במישור פורייה.
מערכות אופטיות בעלות מפתח סופי
. כאשר P(f_x,f_y) היא התמרת פורייה של פונקציית המפתח p ו- ניתן לראות כי פעולת המערכת נותנת פונקציית יציאה שמורכבת מקונבולוציה של התמרת פורייה של פונקציית המפתח, שבמקרה של עדשה עגולה היא פונקציית בסל, עם פונקציית הכניסה לאחר שעברה כיווץ/הרחבה. ישנם גם איברי פאזה ריבועית שאותם ניתן לבטל בקלות על ידי הוספת עדשות בעלות אורך מוקד של u ו-v במישור הכניסה ובמישור היציאה בהתאמה. אם העדשה הייתה אינסופית אז פונקציית המפתח שלה הייתה מישור אינסופי, שהתמרת הפורייה שלו היא פונקציית דלתא. הקונבולוציה של פונקציית דלתא עם פונקציית הכניסה היא פונקציית הכניסה בעצמה. זו התוצאה שקיבלנו כשחישבנו את פעולת עדשה אינסופית.
הארה לא קוהרנטית
נקראת "פונקציית התמסורת הלא קוהרנטית" או "פונקציית תמסורת אופטית" של המערכת (Optical Tranfer Function - OTF) ויש לה משמעות גאומטרית: עבור שני מפתחים שאחד נמצא במיקום
והשני נמצא במקום , כאשר v הוא המרחק למישור המוקד, פונקציית התמסורת האופטית מייצגת את היחס בין שטח החפיפה של שני המפתחים ובין השטח הכולל של שניהם.
כושר הפרדה - הגבלת רזולוציה אופטית
כאמור, סופיותו וצורתו של המפתח של המערכת האופטית משפיעים על התמונה ביציאה בכך שהתמונה היא קונבולוציה של התמרת פורייה של המפתח עם פונקציית הכניסה. עובדה זו, יוצרת בעיה של הבחנה בין שתי נקודות שונות במישור הכניסה. כשהעדשה הייתה אינסופית היא הייתה יכולה למפות שתי נקודות (פונקציות דלתא) שונות במישור הכניסה לשתי נקודות (פונקציות דלתא) שונות במישור היציאה. כלומר, הייתה לצופה המתבונן בתמונה אפשרות להבחין בין שתי נקודות שונות ולייחס אותן לשתי נקודות שונות במישור הכניסה. לשם הדוגמה, נחשוב על שני כוכבים רחוקים. מערכת אופטית בעלת מפתח אינסופי הייתה יכולה למפות את שניהם לנקודות שונות על גלאי, כך שצופה היה יכול להבין כי אלו הם שני כוכבים שונים. כאשר למערכת מפתח סופי, שתי נקודות במישור הכניסה ימופו לשתי פונקציות סופיות (למשל, במקרה של מפתח עגול - לשתי פונקציות Airy). משום שלפונקציות אלה יש רוחב, אם הן יהיו "קרובות מדי" הן יכולות להראות כמו פונקציה אחת "מרוחה" על פני השטח והצופה לא יוכל להבדיל אם זהו כתם או שתי נקודות מובדלות. אם נישאר עם דוגמת הכוכבים, אז צופה לא יוכל להבחין כי אלו שני כוכבים נפרדים ויטעה לחשוב כי זהו גוף אחד גדול. בעיה זו נקראת בעיית הרזולוציה האופטית. הפיזיקאי זוכה פרס נובל לורד ריילי קבע קריטריון לקביעת רזולוציה אופטית של מערכת אופטית, הנקרא קריטריון ריילי. ריילי קבע כי שני מקורות נקודתיים הם "מופרדים" על ידי מערכת אופטית בעלת מפתח עגול בעל קוטר D כאשר המרחק בין שני שיאי תבניות Airy של שני המקורות שווה למרחק של האפס הראשון של פונקציית Airy ממרכזה.
דוגמה 1: הפרדה בין שני מקורות נקודתיים - הארה קוהרנטית
נתונה מערכת אופטית בעלת מפתח עגול ברדיוס R ושני מקורות נקודתיים וקוהרנטיים המרוחקים במרחק \Delta זה מזה. מפתח המערכת מבוטא על ידי הביטוי הבא: והתמרת הפורייה שלה היא הפונקציה: כש- . התפלגות האמפילטודה בכניסה תבוטא כך: . התמונה המתקבלת במישור פורייה של המערכת נתונה ע"י: כש- v הוא מרחק העדשה ממישור התמונה, u הוא המרחק בין האובייקט והעדשה ו-M היא ההגדלה הליניארית.
חישוב הקונבולוציה נותן:
כש- J_1 הוא פולינום בסל מסדר ראשון.
(מן הגרף המצורף, ניתן לראות כי האפס הראשון של פונקציית בסל מסדר 1 הוא בערך . העוצמה ביציאת מהמערכת תהיה אם כן- כאשר עובדים בתאורה קוהרנטית ישנה אפשרות להגביר את כושר ההפרדה. אם ניתן להוסיף איבר פאזה שרירותי לאחר המקורות, אז פונקציית העצמה תהיה: . כפי שנראה בקרוב, במקרה של הפרש פאזה \phi=\pi ניתן להגביר את כושר ההפרדה של המערכת - השדה במרכז תמיד מתאפס ולכן תמיד ניתן יהיה להבחין בין שני המקורות.
דוגמה 2: הפרדה בין שני מקורות נקודתיים - הארה לא-קוהרנטית
בהינתן אות המערכת ואותה הבעיה כמו בדוגמה הקודמת אך הפעם - עם תאורה לא-קוהרנטית, פונקציית העצמה ביציאה מהמערכת היא סכום ריבועי תבניות איירי:
השוואה בין כושר ההפרדה של מערכת עם תאורה קוהרנטית לעומת תאורה לא-קוהרנטית
הגרפים באנימציה מתארים את חתך פונקציית העצמה של תמונת שני מקורות נקודתיים המרוחקים ביניהם במרחקים שונים כפי שתיראה דרך מערכת אופטית עם מפתח סופי. המעגלים האדומים מציינים את המיקום המדויק של תמונת המקורות במערכת אידיאלית. ניתן לראות כי לפי קריטריון ריילי, דווקא תאורה לא-קוהרנטית עדיפה על תאורה קוהרנטית בכושר ההבחנה בין שני המקורות. עבור תאורה קוהרנטית, שני השיאים השייכים לשני המקורות מתאבכים לכדי שיא אחד במרחקים גדולים יותר מאשר כשהמקורות לא קוהרנטיים. בנוסף, עבור תאורה לא קוהרנטית מיקום השיאים קרוב יותר למיקמם אם המערכת הייתה אידיאלית.
הגרף התחתון מתאר שני מקורות קוהרנטיים עם הפרש פאזה של \pi בניהם. ניתן ללמוד מגרף זה שהשדה בין שני המקורות תמיד מתאפס ולכן תמיד ניתן להפריד בניהם, אולם, היתרון בכושר ההפרדה במקרה זה בא עם החיסרון של חוסר דיוק במיקום.
יוסף שנברגר
יוסף שנברגר (1912–1982) היה אדריכל ישראלי שהתמחה במיוחד בתכנון מוסדות ציבור, ישיבות, בתי חולים ובתי אבות. תכנן ובנה בתי כנסת שונים בירושלים וביישובים שונים בארץ, בנה מקוואות ברחבי הארץ, תכנן את בית החולים "מעיני הישועה" בבני ברק, וכן תכנן יחד עם האדריכל דוד אנטול ברוצקוס את הקמפוס החדש של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
חייו
שנברגר נולד בשנת 1912 בפרנקפורט-דמיין, גרמניה. גמר לימודיו באדריכלות והנדסה בדרמשטאדט בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1935. בתקופת המנדט עבד כאדריכל במ.ע.צ. בשנות ה-40 תכנן את הפנימייה של ישיבת מקור חיים ופאסאג' תעשייתי בתל ארזה עבור פאג"י.
עם קום המדינה פעל כסגן מנהל המחלקה לפיתוח ירושלים בסוכנות היהודית, ומאז שנת 1950 עבד כאדריכל עצמאי בירושלים.
בהמשך היה חבר בוועדה לתכנון ובניה בעיריית ירושלים, והיה חבר בוועדת השיפוט של תחרות לעיצוב מבנה עיריית ירושלים בשנת 1963.
הוא שיקם מבני דת ברחבי ישראל, בהם את בית הכנסת העתיק בברעם ואת בית העלמין בצפת. בשנת 1956 הוא זכה בתחרות לשיפוץ קבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
בשנת תשל"ד חיבר ספר בשם "מקואות" המשלב ידע היסטורי, הלכתי וטכני בענייני המקואות, ומתאים לאדריכלים ולמורי הוראה.
החל משנת 1970 צירף אליו את עמיתו אדריכל טוביה קץ כשותף לעסק וכחבר לעבודה.
התגורר בסוף חייו ברובע היהודי בירושלים עד לפטירתו בשנת 1982. זכרו הונצח על ידי עיריית ירושלים בקריאת רחוב על שמו בשכונת רמות.
בתו רחל (ה'תש"ב - ה'תשע"ט) הייתה נשואה לרב ישראל גנס.
הר וולטון (אנטארקטיקה)
הר וולטון (באנגלית: Mount Walton) הוא הר חד וחשוף, ברכס נונאטאקי אאוטבק, באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,460 מטרים מעל פני הים; הר וולטון הוא ההר ה-675 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם באמצע המרחק שבין מצוק אונה והר צ'דוויק.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1964.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
אוצר זכרונותי
אוצר זכרונותי הוא חיבור היסטורי על קורות יהודי ארצות הברית אשר כתב יהודה דוד אייזנשטיין. החיבור יצא לאור בניו יורק בשנת תר"ץ - 1929 והוא מקור חשוב למידע היסטורי על התפתחות הקהילה היהודית בארצות הברית בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
החיבור מכיל מספר חלקים. חלקו הראשון של החיבור מכיל סקירה של אייזנשטיין על יהודים מפורסמים בתולדות ארצות הברית. החלק השני הוא יומנו האישי של יהודה דוד אייזנשטיין, ובו תיאור של תולדות היהודים בארצות הברית לצד קורות חייו. אייזנשטיין קימץ וקיצר בתיאור קורות חייו האישיים בארצות הברית. הוא אמנם תיאר באריכות את דרכו לארצות הברית אך ביומן כמעט ואין תיאור של עסקיו הכלכליים בהם עסק בארצות הברית בטרם הקדיש את מלוא מרצו למפעליו הספרותיים. ביומן גם אין תיאור של התפתחות מפעליו הספרותיים. עם זאת יש ביומן תיאור על מצבם של בני משפחתו והחרדה שאחזה בו ובבני ביתו בעת מלחמת העולם הראשונה, עת גויסו שני בניו לצבא ארצות הברית. כמו כן יש ביומן, תיאור של שני מסעותיו לארץ ישראל.
לעומת הקיצור בחייו האישיים, היומן מכסה תחומים שונים ומגוונים: אירועים כלל אמריקאיים והשפעתם על יהודי ארצות הברית, מצבם החומרי של יהודים בארצות הברית ומספרם בתקופות שונות, אנטישמיות ועוד.
ביומנו של אייזנשטיין בולטת האיבה לרוסיה הצארית אשר באותן שנים רדפה את המיעוט היהודי בקרבה והמאבקים של יהודי ארצות הברית להשפיע על ממשלת ארצות הברית לנסות ולסייע ליהודים ברוסיה.
אוצר זכרונותי כאסופת מאמריו של אייזנשטיין
בקובץ מכונסים מאמריו של אייזנשטיין בתחומים שונים אשר התפרסמו מעל בימות שונות לאורך עשרות שנים. בין המאמרים ישנם העוסקים בהיסטוריה של הקהילות היהודיות בארצות הברית.
הר וולטון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שיר אשיר בגשם
שיר אשיר בגשם (באנגלית: Singin' in the Rain) הוא סרט מוזיקלי משנת 1952, אשר ביימו ג'ין קלי וסטנלי דונן. קלי אף משחק בתפקיד הראשי בסרט, לצד דונלד או'קונור ודבי ריינולדס.
עלילת הסרט
דון לוקווד (ג'ין קלי) הוא כוכב ראינוע אשר התחיל את דרכו כמוזיקאי, רקדן ופעלולן. ברוב סרטיו משחק לוקווד לצידה של לינה למונט (ג'ין הייגן), וכחלק מיחסי הציבור של אולפן הסרטים שלהם, מסופר במדורי רכילות בעיתונים על רומן פיקטיבי ביניהם. למעשה, דון אינו סובל את לינה, אך זו מאמינה כי באמת יש ביניהם רומן.
לאחר הצלחת הסרט זמר הג'אז, אחד הסרטים המדברים הראשונים, מחליט מנהל האולפן ר. פ. סימפסון (מילארד מיטצ'ל) כי אין ברירה אלא להפיק את סרטם הבא, "הפרש הלוחם", כסרט מדבר. שילובו של קול בסרט גורם לבעיות רבות, אשר בראשן קולה הצורמני של לינה.
לאחר הקרנת הניסיון הכושלת, מציע קוזמו בראון (דונלד או'קונור), חברו הטוב של דון, כי את הקול של דמותה של לינה תדובב השחקנית הצעירה קת'י סלדן (דבי ריינולדס), בה דון מאוהב. השלושה משכנעים את ר. פ. לשנות את "הפרש הלוחם" לקומדיה המוזיקלית "הפרש המחולל". כאשר לינה מגלה כי קולה בסרט מדובב, היא כועסת ומנסה למנוע את הרומן בין דון לקת'י. היא סוחטת את ר. פ. כך שקת'י תמשיך לדבב את קולה בסרטים הבאים, ללא קרדיט. קת'י נאלצת להסכים, מאחר שהיא תחת חוזה.
אזכורים של סרטים אחרים
מספר סצינות בסרט, בעיקר הקשיים וההתמודדות עם המעבר מראינוע לקולנוע, מהוות אזכור לסרטים אחרים:
הצלחת הסרט
הסרט זכה להצלחה מזערית בשנת צאתו, עם הכנסות של כ־120,000 דולר בלבד בארצות הברית. הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר, על מוזיקה (המועמד היה לני הייטון, המנהל המוזיקלי), ועל שחקנית משנה (ג'ין האגן), אך לא זכה באף אחד מהם. בפרס גלובוס הזהב, זכה דונלד או'קונור בפרס השחקן הטוב ביותר בסרט מוזיקלי.
עם זאת, הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות, אשר שיבחו את עלילתו המשעשעת, את השירים המשובחים ואת הכוריאוגרפיה המושקעת. בשנת 1998, בחר מכון הסרטים האמריקני בסרט כסרט העשירי הטוב ביותר אי פעם. בשנת 2004 בחר המכון את שיר הנושא של הסרט כשיר השלישי הטוב ביותר בהיסטוריית הקולנוע, ובשנת 2006 זכה הסרט מהמכון לתואר הסרט המוזיקלי הטוב ביותר בהיסטוריה. הסרט נמצא באופן קבוע ברשימת "250 הגדולים" של אתר IMDb, המבוססת על דירוג גולשי האתר.
אזכורים בסרטים אחרים
הסרט זכה לאזכורים רבים בסרטים אחרים, כולל פארודיות לא מעטות. רוב האזכורים והפרודיות היו של שיר הנושא של הסרט, עם ריקודו המפורסם של ג'ין קלי. אחד המפורסמים ביותר שבהם הוא בסרטו של סטנלי קובריק "תפוז מכני", בו שר אלכס את השיר בסצינות שונות בסרט. אזכור נוסף היה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות", בו מזמזם את השיר קרי גרנט בעודו מעמיד פנים שהוא מתקלח. בסרט לאון, בחיקוי של ג'ין קלי, שרה נטלי פורטמן הצעירה את השיר, בסיטקום הילדים המצליח "החיים היפים של זאק וקודי" נעשה פרק מיוחד לסרט "היי סקול מיוזיקל" שבו מעלים את הסרט בתור הפקה בית ספרית. ובסרט המצויר רובוטס, הרובוט פנדר שר את השיר בשם "בשמן אני שר". בסדרת הטלוויזיה "גאליס" יולי מזיזה את שפתיה בחזית כאשר רונה אחותה שרה באמת מאחורי וילון.
ויליאם סטרונג
ויליאם סטורנג (באנגלית: William Strong; ) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, משרה לה מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט. הוא גם היה חבר "הוועדה האלקטורלית" שפסקה בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו
ויליאם סטרונג נולד בסומרס, קונטיקט ובהמשך עברה המשפחה לפנסילבניה. הוא היה הבכור מבין 11 ילדיהם של ויליאם לייטברן סטרונג, צאצא של ג'ון סטרונג, שהיגר במאה ה-17 מאנגליה, ושל רעייתו, הארייט (לבית דמינג) סטרונג. הוא היה אחיו של ניוטון דמינג סטרונג, עורך דין וחבר בית הנבחרים של אילינוי ודודנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ת'רון ר. סטרונג מניו יורק. ויליאם סטרונג התחנך באקדמיית מונסון שבמסצ'וסטס וב-1828 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא. לאחר סיום לימודיו הוא לימד בבית ספר בברלינגטון, ניו ג'רזי, ובמקביל למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של גארט וול והשלים את השכלתו המשפטית בקורס של חצי שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא פתח משרד עורכי דין ברדינג, פנסילבניה, שהיה פעיל בשנים 1832–1857. ב-1866 נבחר סטרונג כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1846 נבחר סטרונג כדמוקרט מתנגד העבדות לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה והיה יושב ראש ועדת הבחירות של הבית בתקופת כהונתו השנייה. בבחירות של 1850 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש ושב לעיסוקו בעריכת דין.
קריירה שיפוטית
ב-1857 נבחר סטרונג מטעם הדמוקרטים כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה. זמן קצר לאחת תחילת כהונתו הוא עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית. ב-1868 הוא התפטר מכהונתו כדי לשוב לעיסוקו בערכית דין בפילדלפיה, שהכניסה לו יותר כספים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בפסק הדין "בליו נגד ארצות הברית" הוא פסק לטובת זכויות המדינות ונגד, שהתיר לאפרו-אמריקאים להעיד בבתי משפט נגד לבנים.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד גיבן" (United States v. Given), תיק שסטרונג דן בו בשבתו כשופט פדרלי מחוזי, הוא אישר את תקפותו של כתב אישום שהוגש על פי חוק האכיפה של 1870, כאשר פקידי בחירות מנעו משחורים מלהצביע. סטרונג פסק שתיקוני החוקה של תקופת השיקום אפשרו לקונגרס לחוקק חוקים לענישת יחידים כאשר המדינות כשלו בהגנת זכויות חוקתיות. סטרונג כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" מ-1879, שהיה אחד מפסקי הדין הראשונים שעסקו ב"סעיף ההגנה השוויונית", הסעיף הראשון של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
סטרונג היה אחד מחמשת שופטי בית המשפט העליון שהיו חברי "הוועדה האלקטורלית", שמונתה כדי לקבוע את תוצאות ההצבעה בבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת. הוא הצביע יחד עם עמיתיו הרפובליקנים, שהחזיקו ברוב בוועדה, להעביר את כל הקולות השנויים במחלוקת למועמד הרפובליקני רתרפורד הייז, וכך הבטיחו את בחירתו לנשיאות.
סטרונג כיהן על כס השיפוט עד 14 בדצמבר 1880, כאשר הוא פרש על אף בריאותו הטובה, בין השאר כדי לשמש דוגמה לכמה שופטים שלא היו בקו הבריאות וסירבו לוותר על תפקידם. לאחר פרישתו הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו שימש סטרונג כבורר בסכסוך בינלאומי בין האיטי ובין ארצות הברית. שני אזרחים אמריקאים טענו לנזקים שנגרמו להם עקב התנהלותה של ממשלת האיטי. סטרונג מונה כבורר ליישוב התביעות על פי הסכם מ-1884 בין שתי המדינות והגיש את החלטתו ביוני 1885.
נכדו של סטרונג, לוטננט ויליאם סטרונג הבן, התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה בצבא קנדה. הוא היה תושב וושינגטון הראשון שהתנדב לשירות צבאי במלחמה. לוטננט סטרונג נפטר ב-1919 בפסדינה, כאשר היה בהחלמה מסיבוכים של חשיפה לנשק כימי בשדות הקרב של איפר ורכס וימי.
דרוגו הקדוש
דרוגו (1105–1185) הוא קדוש נוצרי צרפתי. שמו מאוית Drogo, Dreux, Drugo, ואף Druron. דרוגו נולד בסבורג. יום חגו הוא ה-16 באפריל.
קורות חייו
נולד בסבורג, שהייתה חלק מחבל ארץ נור-פה דה קאלה (כיום או-דה-פראנס, סמוך לגבול בלגיה). אביו מת עוד טרם לידתו, ואימו מתה בלידתו, והוא גדל אצל קרובי משפחה. בגיל עשר שמע את סיפור לידתו והייסורים והקורבן שהקריבה אימו בלידתו, ואירועים אלה ייסרו אותו קשות.
בהגיעו לבגרות נפטר מכל רכושו, על מנת להתקרב לאידיאל העוני של ישו, כפי שהוא מסופר בבשורה על פי מתי, יט, 21: 21 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֵלָיו אִם־חֶפְצְךָ לִהְיוֹת שָׁלֵם לֵךְ מְכֹר אֶת־רְכֻשְׁךָ וְנָתַתָּ לָעֲנִיִּים וְהָיָה לְךָ אוֹצָר בַּשָּׁמָיִם וְשׁוּב הֲלֹם וְהָלַכְתָּ אַחֲרָי׃
22 וַיְהִי כִּשְׁמֹעַ הַבָּחוּר אֶת־הַדָּבָר הַזֶּה וַיִּתְעַצֵּב וַיֵּלַךְ כִּי נְכָסִים רַבִּים הָיוּ לוֹ׃
23 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֶל־תַּלְמִידָיו אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם קָשֶׁה לֶעָשִׁיר לָבוֹא אֶל־מַלְכוּת הַשָּׁמָיִם׃
24 וְעוֹד אֲנִי אֹמֵר לָכֶם נָקֵל לַגָּמָל לַעֲבֹר בְּנֶקֶב הַמַּחַט מִבֹּא עָשִׁיר אֶל־מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃
במשך כמה שנים עבד אצל אישה צדיקה בשם אליזבת דה-אייר כרועה הצאן שלה. בעיסוק זה יכול היה להיות פנוי לחיי התבודדות ותפילה, והתפרסם בין הכפריים כרועה מיומן, אדם נעים הליכות שמוכן תמיד לעזור ולחלוק את הידע שלו. את הכסף והמתנות שקיבל מהכפריים בעבור עזרתו, נתן לעניים ולא שמר אצלו אלא את ההכרחי לקיום. על פי המסורת הנוצרית, אמונתו העניקה לו יכולת לבילוקציה, כלומר, היכולת להיות בשני מקומות בה בעת (בשדה ובשעת תפילה).
גם לאחר כמה שנים כרועה, לא פסקו יסוריו על חלקו במות אימו. הוא חש שעליו לקבל מחילה על כך והחליט לעלות לרגל לרומא. בדרכו סייר באתרים קדושים ברחבי צרפת ואיטליה. הוא עשה את המסע תשע פעמים, ולאחר כל מסע חזר לסבורג לתקופה קצרה. הוא מעולם לא זכה להתקבל אצל האפיפיור.
במסעותיו וחיי הנדודים הקשים, הוא לקה בבקע ששיווה לו מראה מעוות וגרם לבריות להתרחק ממנו. הוא שב לסבורג, והקדיש את עצמו לחיי נזירות כ"אנקוריט", נזיר שחי חיי פרישות ותפילה בתא סגור בצמוד לכנסייה, שאותו הוא נודר שלא לעזוב לעולם. מחלון אחד בתאו, יכול היה לראות את הטקסים בכנסייה ומחלון שני, לקבל לחם ומים מכפריים שבאו לבקש ברכה או עיצה. הוא נחשב כ"קדוש חי" בעיני בני קהילתו וחי בתאו במשך עשרות שנים עד מותו.
השראה וניסים
ניתן לראות בחייו שלוש תחנות: רועה, עולה רגל, ונזיר אנקוריט. כל אחת מתחנות אלה קירבה אותו יותר לחיי קדושה.
בנוסף לנס הבילוקציה, מסופר על שריפה שפרצה בכנסייה וכילתה אותה ואת התא של דרוגו שהיה צמוד אליה, אולם לא פגעה בדרוגו עצמו שהתפלל כל אותה עת. נס שלישי אירע על פי המסופר לאחר מותו של דרוגו, כאשר קרובי משפחתו בקשו להביא אותו לקבורה בעיר הולדתו. ארונו נעשה כבד יותר ויותר ככל שהתרחק מהכנסייה, עד שלבסוף העגלה לא יכלה לנוע יותר. לבסוף הא נקבר בסבורג והמקום שבו נעצרה העגלה סומן בצלב שאליו היו עולים לרגל.
נוי פדלון
נוי פדלון (נולדה ב-25 בפברואר 1994) היא זמרת, פזמונאית, מלחינה ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
ביוגרפיה
פדלון נולדה בפרדס חנה-כרכור, לאושרה ואילן. היא החלה את דרכה המוזיקלית בשנת 2012 כאשר החלה להעלות לאתר יוטיוב גרסות כיסוי לשירים שונים. ב-2013 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הכוכב הבא", אך לא עברה את השלבים המתקדמים.
בין השנים 2017–2018 פעלה פדלון כזמרת ליווי של הזמר איתי לוי. ב-2017, כתבה את להיטו "שתישרף האהבה", לצד עדן חסון. כמו כן, כתבה פדלון שירים נוספים לזמרים כגון עומר אדם, משה פרץ ופאר טסי.
הסינגל השני שלה, "גלגל ענק" יצא ב-2019. במהלך אותה שנה הוציאה סינגלים נוספים, בהם "אין לך סוף", "סכינים" ו-"התגעגעתי", אשר זכו להצלחה, אך לא הצליחו לשחזר את הצלחת השיר הראשון. בפברואר 2020 הוציאה את השיר "אל תגיד", שהגיע למקום ה-29 במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל.
ב-25 בפברואר 2021, הוציאה את הסינגל "הרסת לי שירים". ביולי, הוציאה את השיר "מה יש לך?", יחד עם להקת טיפקס.
ב-30 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "בלילות".
ינון (שם פרטי)
יִנּוֹן הוא שם פרטי יהודי. על פי מסורת חז"ל, אחד מארבעת שמותיו האפשריים של המשיח. מקור השם בספר תהילים:
משמעות השם
משמעות הפסוק על פי הקשרו היא ברכה כי שמו של המלך בו עוסק המזמור "ינון כמו שמש" אך המילה ינון כשלעצמה היא מילה יחידאית והוראתה קשה. לפי רש"י, ינון משמעותו "ימשול ויגדל". לפי פירוש רד"ק ינון הוא מלשון נין, בעתיד נפעל - יִנּוֹן - יזכר, יתקיים. בלשון המקרא נין שימש לציון צאצאיו של אדם.
ייחוס השם למשיח
בגמרא מופיע שתלמידי רבי ינאי היו אומרים ששמו של המשיח ינון, שם הדומה לשם רבם ינאי (סנהדרין צח ב). הפיוט "עת שערי רצון להפתח" מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
על פי הקבלה, ינון מיוחס למשיח משום שהוא הכפלה בעשר (ספירת מלכות) של השם המפורש: י'ה'ו'ה / י'נ'ו'ן - ה = 5 בגימטריה, נ = 50, מכאן שי'ה'ו'ה בכתר = י'נ'ו'ן במלכות.
שימוש בשם
אין עדויות לשימוש בשם בעת העתיקה וימי הביניים, ונראה שהשם נכנס לשימוש בין היהודים רק במאות האחרונות. השם הפך נפוץ בין יהודי תימן בתקופה שסביב הקמת מדינת ישראל ועלייתם אליה.
קרל גוסטב יונג
קרל גוסטב יונג (בגרמנית: Carl Gustav Jung; 26 ביולי 1875 – 6 ביוני 1961) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי שווייצרי, מבכירי תלמידיו של זיגמונד פרויד ומי שהיה אמור לרשת את כיסאו. נמנה עם קבוצת מניחי היסודות לפסיכולוגיה המודרנית. בצד פרויד ואלפרד אדלר, היה יונג ממנסחי אחת התורות הפסיכולוגיות החשובות ביותר, אשר הטביעו את חותמן לא רק על תחום הפסיכותרפיה, אלא לא פחות מכך על הפילוסופיה, על האמנות, על פרשנות ההיסטוריה ועל מדעי ההתנהגות לתחומיהם.
ביוגרפיה
קרל גוסטב יונג נולד ב-1875 בקסוויל, תורגאו שבשווייץ, לפאול אכילס יונג שהיה כומר שווייצרי, ולאמילי פרייסוורק. ליונג הייתה אחות צעירה ממנו בתשע שנים, יוהאנה גרטרוד. כשהיה יונג בן ארבע עברה המשפחה להתגורר בבזל. משפחתו הייתה בעלת אמצעים דלים ואמו טענה כי יכלה לתקשר עם ישויות מיסטיות. המשפחה הייתה דתית, ומדי שבוע יונג הלך להתפלל בכנסייה השייכת לזרם הכנסייה המתוקנת השווייצרית, אשר התפצלה מהכנסייה הלותרנית בנצרות הפרוטסטנטית. יונג היה ילד שקט ומופנם שרוב זמנו התבודד והרבה בניתוחי צורות ההתנהגות של הסובבים אותו, בעיקר הוריו. בילדותו המוקדמת פיגר בלימודיו והתמרמר על בית ספר, עד אשר כמעט לקה בנוירוזה ולא פעם התעלף במהלך שיעורים. עם הזמן, כאשר אביו החל להביע דאגה מפני ביצועיו, שינה יונג את גישתו והרבה לשקוד על הלימודים, בעיקר, בקריאה ממושכת באופן עצמאי. יונג מצא בעת קריאתו עניין מיוחד בפילוסופיה וכתבים דתיים. בסיום לימודיו בבית הספר התיכון, ולאחר שהחליט שאינו מעוניין להמשיך בדרכה של משפחתו בחיי דת, החל יונג ללמוד רפואה באוניברסיטת בזל. בהמשך עבר ללמוד באוניברסיטת ציריך וב-1902 סיים את חוק לימודיו וניתנה לו תעודת הסמכה רפואית. יונג החל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי שנוהל בידי הפסיכיאטר אויגן בלוילר, מאבות חוקרי ההפרעות הנפשיות, שהיה בנוסף לכך גם המנחה של יונג בעבודת הדוקטורט. בעבודתו בבית החולים, יונג שם לב כיצד מילים מסוימות השפיעו על התגובות המנטליות של המטופלים, ומתוך כך העריך את הקיום של השפעות תת-מודעות שמתגלות בהקשר לנושאים שונים. כעבור מספר שנים של עבודה בחסות בלוֹילר, יונג פתח קליניקה עצמאית בראשותו והחל להתפרסם בעבודתו המקצועית עם מטופלים. יונג החל לקרוא בעבודותיו של זיגמונד פרויד, ולאחר חליפת מכתבים קצרה ביניהם נפגשו השניים בווינה. פרויד היה פסיכולוג ונוירולוג יהודי-אוסטרי, אבי הפסיכואנליזה ואחד ההוגים החשובים ביותר בתחום תורת האישיות. בפגישתם הראשונה ב-1907 התדיינו השניים במשך 13 שעות רצופות. הקשר ביניהם התהדק, ולאחר זמן קצר בחר פרויד ביונג כממשיך דרכו. חלק מהתלהבותו של פרויד מיונג נבעה מפרסומיו המדעיים, שבהם טען כי עבודתו ומחקריו הקליניים הביאו אותו למסקנה כי יש אמת רבה ברעיונותיו של פרויד בדבר תהליכים נפשיים לא מודעים. יונג היה נשיאו הראשון של "איגוד הפסיכואנליטיקנים הבינלאומי". השניים נהגו להיפגש לעיתים קרובות, יצאו למסעות מסביב לעולם והרצו ביחד ובנוסף גם ניסו לפענח את החלומות האחד של השני והתדיינו על פיתוח המחקרים שלהם.
פיתוח תורה עצמאית
בראשית דרכו נטה יונג למדעים המדויקים, אך במאמציו להבין את הנפש ובמיוחד את נפשו שלו, הוא הסיק כי בחקר נבכי נפש האדם לא תצלח המתודה המדעית הקלאסית. בתוך כך נוצר קרע עמוק בינו לבין פרויד. הקרע בין השניים הושפע גם מעצם הפרש הגילאים והניסיון שלהם, שהובילה להתפתחות מערכת יחסים המזכירה אב ובן או מחנך ותלמיד, דבר שיונג התקשה לקבל, במיוחד בהתחשב בעליית פרסומו וניסיונו בתחום, שקירב אותו למעמדו של פרויד. בשנת 1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא-מודע", שבו הוא פירש בצורה שונה מזו של פרויד את הפסיכואנליזה. פרסום זה גרם לקרע עם פרויד, ולפיתוח גישה עצמאית שמכונה "פסיכולוגיה אנליטית". ליונג נראתה מצומצמת למדי דבקותו של פרויד בתאוריה המינית, במודל הסדור והמובנה של הנפש ותהליכיה. לבסוף הקרע ביניהם גרם לניתוק היחסים ב-1913.
הנתק מפרויד הוביל לכך שרוב ההוגים הפסיכיאטרים גם כן נמנעו מליצור קשר עם יונג, וב-1914 הוא פרש מאיגוד הפסיכואנליטיקנים הבינלאומי. יונג ביקר בממלכה המאוחדת ונאם בכנסים של אגודת הפסיכיאטרים בלונדון שנערכו לאורך מספר חודשים. בעקבות הנתק עם פרויד, יונג סבל ממשבר פסיכולוגי בין 1913 ל-1918. במשך אותה העת הוא בילה זמן רב בהתבוננות פנימית במטרה להבין את נפשו שלו וברישום ניסויים נפשיים שביצע על עצמו במטרה לחקור את הלא-מודע. אותה התקופה למעשה עיצבה את התאוריה של יונג כעצמאית מזאת של פרויד ושאר בני התקופה, ותרמה לביסוס מעמדו כהוגה רפואי עצמאי. עיקר רשמיו מאותה התקופה פורסמו רק לאחר מותו בדמות "הספר האדום".
אחד מהמונחים המקצועיים המוקדמים שטבע יונג, ואשר על בסיסו המשיך לקדם ולפתח את עבודתו, היה מופנמות ומוחצנות, מתחום הפסיכולוגיה של האישיות, והקטגוריזציה של האוכלוסייה בין השניים. באותה העת גם פרצה מלחמת העולם הראשונה, שלדבריו חזה את פריצתה העתידית במשך סדרת חלומות שחלם חודשים ספורים טרם רצח פרנץ פרדיננד. במהלך המלחמה נותרה שווייץ מדינה נייטרלית, אך מחשש לזליגת המלחמה לתוך גבולותיה הוכרז על גיוס כללי ואולריך וילה מונה לגנרל. גם יונג גויס לצבא שווייץ ושירת כקצין עתודה.
בהתבסס על עבודתו וניסיונו, יונג ייסד את אסכולת הפסיכולוגיה האנליטית. המטרה של גישה זו היא לסייע לאדם למצוא משמעות בחייו ולהיות מסוגל לתרום לחייו ולשפר את עצמו באופן טוב יותר. ב-1919 ביסס יונג את התיאוריה שלו לגבי ארכיטיפים, דפוסים שאדם רוכש מהלא-מודע הקולקטיבי, מונח שגם אותו יונג טבע, שמהותו התייחסות לאופן שבו המוח מארגן את חוויותיו מהחוויות של אבותיו וסביבתו של האדם. גם לארכיטיפים וגם ללא-מודע הקולקטיבי עלולה להיות השפעה דרמטית על נפשו של אדם ללא קשר לשאלה אם הוא מודע לכך או לא. הלא מודע הקולקטיבי הזה אינו אמפירי באופיו, אלא עובר בתורשה באופן דומה ל-DNA. בסופו של דבר, המטרה של הגישה היונגיאנית לפסיכולוגיה היא לעזור לאדם לחוות מימוש עצמי ולהפוך לאדם טוב יותר, פרודוקטיבי ובריא יותר, נושא המקובע בתוך תאוריית ה"אינדיבידואציה".
עליית הנאצים ומלחמת העולם השנייה
יחסו של יונג לכמה מרעיונות התקופה בנוגע לתחייה לאומית היו מורכבים. הוא התפעם מן הניסיון לחדש את האמונה במיתוסים הגרמניים הקדומים, תפיסה שהייתה מקובלת בתנועה הנאצית בראשית דרכה, אך סלד מאופייה הטוטליטרי, ובסופו של דבר, פעל בחשאי נגד המשטר הנאצי.
בטרם עליית הנאצים, יש הטוענים כי זיגמונד פרויד האשים את יונג - אמנם בחצאי רמיזות - בנטיות אנטישמיות. ב-1933 שימש יונג כנשיא האגודה הבינלאומית לפסיכותרפיה בברלין. ביקורת נמתחה על יונג כי לא העז למחות בפומבי בזמן השלטון הנאצי כנגד היחס ליהודים, אף שרבים ממקורביו היו יהודים, כמו המטופלת הראשונה שלו סבינה שפילריין, תלמידו הבכיר אריך נוימן ומזכירתו האישית אניאלה יפה.
בשנת 1934 כתב יונג על תכונות הנפש הגרמנית והיהודית: "היהודי, שהוא כמין נווד, עדיין לא יצר צורה תרבותית משלו וככל הנראה לא ייצור לעולם, מאחר שהאינסטינקטים והכישרונות שלו זקוקים כולם לאומה תרבותית פחות או יותר שתהיה פונדקאית להתפתחותם... התודעה ה'ארית' בעלת פוטנציאל גבוה יותר מן התודעה היהודית; זה יתרונם וחסרונם של נעורים [של התודעה הארית] שעדיין לא נגמלו לגמרי מהברבריות. לדעתי, שגיאה גדולה שגתה הפסיכולוגיה הרפואית שהחילה קטגוריות יהודיות... בלא הבחנה על הנצרות הגרמנית והסלאבית. משום כך הוסבר האוצר־הגנוז היקר ביותר של העמים הגרמניים - מעמקי היצירה והאינטואיציה של נשמתם - כבִיצה של אינפנטיליות בנאלית, ואילו קולי המתריע בשער נחשד עשרות בשנים באנטישמיות. חשד זה מקורו בפרויד. הוא לא הבין את הנפש הגרמאנית יותר משהבינו אותה חסידיו הגרמאנים. האם התופעה האדירה של הנציונל־סוציאליזם, שכל העולם צופה בה עתה בהשתאות, לא אילפה אותם בינה?" בעניין חקר אישיותו של אדולף היטלר, יונג העריך כי היטלר מייצג את התת-מודע של 78 מיליון גרמנים שללא תמיכתם הוא היה חסר כל.
בשנת 1938 חזר בו מעמדתו שהנאציזם נושא בחובו רוח חדשה ורעננה, וכתב בגנותו של אדולף היטלר. לאחר המלחמה הבהיר יונג כי מעולם לא ראה עצמו כתומך בנאציזם וכי ציטוטים שהובאו לכאורה כדי להוכיח זאת הוצאו מהקשרם.
שנים מאוחרות
בעוד מערכת היחסים ביניהם נקטעה בשל המלחמה, הם החלו במערכת יחסים ישירה יותר לאחר חזרתו של פאולי מארצות הברית, מה שהוביל לחקירה משותפת שלהם על טיב הקשר בין הנפש לעולם החומר בצורה של תורת הסינכרוניות של יונג. תרומתו של פאולי לעבודתו המאוחרת של יונג הייתה מהותית ומכרעת, שכן פאולי היה אחד האנשים הבודדים שאיתם יכול היה יונג לעבוד בשיתוף פעולה מלא בנושאים כה עמוקים כמו האחדות של הנפש והחומר. שיתוף הפעולה נקטע עקב מותו של פאולי מסרטן ב-1958, אבל יחד הם הגדירו תחום מחקר שממשיך לערב פסיכואנליטיקאים מהאסכולה היונגיאנית ופיזיקאים העוסקים במכניקת הקוונטים.
בשנותיו המאוחרות הרבה יונג לצאת למסעות מסביב לעולם במטרה לחקור תרבויות זרות, בראש ובראשונה בהודו, בה מצא עניין רב בתורתו של ראמנה מהארשי. יונג כתב ופרסם עבודות רבות על ממצאיו ועל פיתוח תורתו ומחקרו, ועד מותו פרסם מעל 200 עבודות שונות, בהן "האדם המודרני", "החיפוש אחר הנשמה" ו"האני הלא נודע". במקביל, יונג החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת בזל ובמכון הטכנולוגי של ציריך. עבודותיו של יונג השפיעו על מספר רב של תחומים ועודן משפיעות גם היום, כולל ארכאולוגיה, חקר דתות, ספרות ואף תרבות פופולרית. יונג קיבל פרסים והכרה על פועלו לאורך חייו, התמנה לעמית זר של החברה המלכותית לרפואה; חבר של כבוד באקדמיה השווייצרית למדעי הרפואה; פרס ציריך לספרות ועוד.
יונג נפטר ב-6 ביוני 1961, בגיל 85, בביתו בקיסנאכט, בפרברי ציריך. חמשת ילדיו ומשפחתו המורחבת הגדולה היו בסביבתו בערוב ימיו. המורשת של יונג מורכבת, ובמובנים רבים נותרה לא מוגדרת עד תום. השפעתו על התפתחות הפסיכותרפיה, ואפילו על הפסיכואנליזה של פרויד, נרחבת מאוד. ההשפעה התרבותית שלו הייתה עמוקה, במיוחד בהתחשב בכך שהתיאוריה שלו לגבי אישיות באה לעצב לא רק את הפרקטיקה של הפסיכותרפיה אלא גם, באמצעות מערך של מחקרים פסיכומטריים, מנהיגות וניהול ארגונים. אוצר המילים של הדימויים הלא מודעים והארכיטיפיים הקולקטיביים שזור בין שורותיהם של ניתוחי הספרות, הקולנוע והאמנות. הדגש שנתן יונג למימד הרוחני של נפש האדם ותפקידה בהתפתחות הפסיכולוגית שלו היה יוצא דופן ב'נוף' התפיסות הפסיכולוגיות באותה עת. בעקבות כתביו והגותו הוקמה האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית.
משפחה וחיים אישיים
ב-1903 יונג נישא לאמה ראושנבאך, שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים ובת למשפחת תעשיינים עשירה ממזרח שווייץ. בבעלות אביה של אמה, הייתה, בין היתר, חברת IWC. לאחר פרישת האב מעסקים, אחיה של אמה, ארנסט הומברגר, הפך לבעלים הראשי של החברה, אך הזוג לבית יונג החזיקו כל חייהם בהשקעות במניות החברה. לזוג קרל ואמה יונג היו חמישה ילדים והם נותרו נשואים עד לפטירתה של אמה ב-1955. כשאמה נפטרה ב-1955, כתב יונג במכתב שהאובדן קשה מנשוא, ושבגילו (בן 80) לא היה קל להתאושש. אולם שנתיים לאחר מכן, הוא החל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, אותה הקדיש למזכירתו האישית אניאלה יפה. ליונג היה קשר מחוץ לנישואים עם המטופלת הראשונה שלו סבינה שפילריין, שבהמשך הדרך הייתה גם לתלמידה שלו. בשנים 1905–1909, בשלביה המוקדמים של אסכולת הפסיכואנליזה, המשיכה שפילריין לקיים מערכת יחסים ספק טיפולית-אינטלקטואלית ספק ארוטית-רומנטית עם יונג. מערכת היחסים הלא מקובלת בין השניים תרמה בעקיפין לפיתוח הפסיכואנליזה, שכן הם העלו על הכתב את צורות ההתנהגות שלהם וניסו להסיק מסקנות מדעיות מתוך הקשר ביניהם. לפי הביוגרף של יונג, רונלד היימן, "יהדותה של שפילריין הטרידה והלהיבה את יונג, בעוד שהיא הוקסמה מהמראה הטבטוני שלו, שלא דמה כלל לחזות שהכירה אצל הרוסים והיהודים".
לאחר שהקשרים ביניהם התגלו, החלה חרושת שמועות אנונימיות - אפשר שהופצו על ידי אשתו של יונג - על 'חציית הגבול הטיפולי' ביניהם, שאף עלתה ליונג במשרתו באוניברסיטת ציריך. יונג החל להחליף מכתבים עם מורהו ומדריכו פרויד, ונועץ בו על ההשלכות של היחסים ביניהם. תכתובת זו היוותה לאחר מכן את הבסיס ל"אנליזה לימודית", שיטה שלפיה על כל סטודנט להיות מטופל בעצמו בטרם יטפל בחולים. בנוסף הביאה מערכת היחסים האינטנסיבית בין השניים לפיתוחם של כמה ממושגי היסוד החשובים ביותר של הפסיכואנליזה, כגון אנימה, העברה נגדית, ו"אינסטינקט המוות". בשנת 1909, לאחר ששמע הקשר הגיעה לאוזניה, נסעה אמה של שפילריין לציריך על מנת להיפגש עם יונג, אך הלה סירב להיפגש עמה. זמן קצר לאחר מכן הופסק הטיפול של יונג בשפילריין. בנובמבר 1910 ניהלו שוב השניים מערכת יחסים רומנטית לתקופה קצרה. לאחר שסיימה את לימודיה בפברואר 1911 עם עבודת דוקטורט, שהתה שפילריין זמן מה במינכן ולאחר מכן בווינה, שם פגשה בפרויד, שעודד אותה להתנתק מיונג ולהגיע לווינה, והצטרפה לאגודה הווינאית לפסיכואנליזה.
פרסום ספרים לאחר מותו
חלק מכתביו של יונג יצאו לאור רק לאחר מותו.
"הספר האדום" נכתב על ידי יונג בשנים 1913–1928, ונמסר לקריאה רק לאחדים מעמיתיו. יונג דחה את פרסומו, כי חשב שעדיין אינו מתאים לרוח הזמן, והשאיר ליורשיו את ההחלטה אם להוציאו לאור. בשנת 1994 שכנע העורך הראשי של יוניברסיטי קולג' לונדון סונו שמדסאני (Sonu Shamdasani) את משפחתו של יונג לפרסם את הספר ובשנת 2009 יצא הספר לאור בפורמט מעוצב הדומה לכתב היד המקורי. הספר כתוב באותיות גותיות ומכיל איורים ועיטורים, מלווים בדיאלוגים שערך יונג עם דמויות דמיוניות בניסיון להבין את התת-מודע שלו. התהליך שתועד בספר הניב תובנות שהן הבסיס לתורתו.
ב-2020 פורסמו "הספרים השחורים", רישום של שבע מחברות פרטיות שבהן כתב יונג בין 1913 ל-1932.
תאוריית אישיות וה"אינדיבידואציה"
לפי יונג, קיים שיתוף פעולה ממושך בין המודע והתת-מודע, שיתוף שמתוכו נוצרת הדמות המלאה והמוחלטת של הנפש. עיקר תהליך זה נעשה ללא הבנת התודעה ומחוץ לתחום ההבנה המיידי. לפי כך, חלק נרחב מאישיותו, אופיו, פעולותיו ואהבותיו של האינדיבידואל מבוססים על תחום שהבנתו אינה בהישג יד של אותו האינדיבידואל. לשם ההבנה הזאת קיים תהליך ה"אינדיבידואציה", שנועד לעזור לאינדיבידואל לבצע אינטגרציה בין המודע והתת-מודע.
הרכב הנפש לפי יונג
הרכב הנפש לפי יונג מושפע מזה של פרויד אך פותח מעבר לכך באופן עצמאי. בעיקרון, ישנו המודע, התת-מודע והתת-מודע הקולקטיבי. המודע הוא התחום של המודע העצמי איפה שהתודעה מבינה ומזוהה באופן מוחלט עם פעולותיה ואופייה. בלב המודע נתון האגו המעניק לאדם את ההבנה של הבדלה פרטית שלו עצמו מהסביבה ויוצר את התודעה של האדם לפי איך שהוא רואה ומבין את עצמו (על בסיס המודל הסטרוקטורלי של מודל הנפש הפרוידיאני). פעולה זאת של האגו מבוטאת דרך הפרסונה, התדמית שעוטה אדם כלפי הסביבה ובה נמצא מרכיב של זיוף (ראו לעיל מפורט בפסקה ארכיטיפים). בשביל לשמר את התדמית שאדם רוצה לייצר עבור עצמו ביחס לסביבה, האגו מסנן חוויות שונות והשפעות שלהן על האינדיבידואל בין לקרבם או להרחיקם מהמודע. התנהגויות, חוויות ופרטי אישיות שאין האגו רוצה לשמר ולהביע דרך הפרסונה, הוא מדחיק ומרחיק מן המודע אך אינו יכול להעלים אותם, שכן הם נשמרים במסגרת התת-מודע. מהלך שמבדיל את יונג באופן חד-משמעי מחוקרים שונים בני דורו היא העובדה שבתוך מודל הנפש, בין המודע לתת-מודע, הוא מפצל את רעיון התת-מודע בין תת-מודע פרטי ותת-מודע קולקטיבי, כאשר התת-מודע הפרטי תואם את התת-מודע לפי עקרונותיהם של פרויד ופסיכולוגים אחרים. בעקבות חלום על בית רב קומות שבו יש מרתף, ובמרתף יש פתח למערה שמתחתיו, פיתח יונג את מושג הלא מודע הקולקטיבי, הכולל בתוכו את מאגר החוויות המשתמרות מדור לדור. יונג מצא קשר נרחב בין תוכני החלום לבין המיתוסים של תרבויות הקדם, וחידש בעקבות כך את מושגי הארכיטיפ ותת המודע הקולקטיבי. הופעתם החוזרת של אותם דימויים בתרבויות שונות היוותה לדעתו הוכחה לכך שהלא מודע הקולקטיבי אכן קיים. את אותם דימויים הוא כינה בשם ארכיטיפים (ראו בהמשך). הארכיטיפ הוא תמונה כלל אנושית קמאית שמגיעה מתת המודע הקולקטיבי שמכיל זיכרונות ותכנים כלל אנושיים. יונג הסיק שהיחיד בחלומו מתחבר אל אוצר זיכרון קולקטיבי, ושללא הכרת מורשת התרבות הטבועה במעמקי הלא-מודע של האנושות, לא ניתן להבין את עולמו הפנימי של היחיד על רבדיו השונים. דימויים ארכיטיפיים אלו מהווים כוח דוחף לאישיות ומימושם. יישומם במציאות, קרוי בפי יונג קומפלקס.
בצד התכנים האפלים וההרסניים של הלא-מודע האישי, גילה יונג את כוחה המרפא של הנפש ואת מגמות ההתפתחות והאינטגרציה הטבועות בה ממאגר הלא מודע הקולקטיבי, שמהווה שכבה עמוקה יותר. תת-המודע הפרטי קרוב יותר לעולם המודע מאשר תת-המודע הקולקטיבי. שניהם משפיעים על המודע ועל ההתנהלות של האדם על שלל גווניה. לתת-המודע הקולקטיבי גוון אוניברסלי הנוגע להשפעה של תרבויות העולם עלי אדמות לאורכם של דברי הימים על מוחו ואישיותו של הפרט. לדברי יונג:
בעקבות יונג הוקמו קבוצות שדגלו בשיטתו ברחבי העולם. חברות אלו שמטרתן היא הפצת הפסיכותרפיה בשיטת יונג, מקבלות אליהן חברים בעלי הכשרה אקדמית מתאימה, לאחר הסמכתם לפי תקנון החברה לאנליטיקאים יונגיאניים.
ארכיטיפים
ארכיטיפ הוא אבטיפוס. אדם, אובייקט או מצב שבו האנושות, על תרבויותיה השונות, חוותה תדיר והוא נשמר כמשקע בזיכרון האנושי. הפרט החווה את חייו הפרטיים חשוף תמיד הן להתרחשויות ההווה שהוא שותף להן, והן לאותם דימויים קדומים מעברה של משפחת האדם.
ארכיטיפים נוספים הם: דמות האם, הגיבור, הילד, אלוהים, אמא אדמה, בעלי חיים, הזקן החכם ועוד.
הלא מודע של יונג מכיל את הלא מודע האישי של פרויד, שיונג אינו כופר בקיומו, אך גם את הארכיטיפים, הלא מודע הקולקטיבי. לצד הארכיטיפים מודחקים גם קומפלקסים כושלים, ניסיונות עבר לא מוצלחים לממש ארכיטיפים. קומפלקסים נוירוטיים אלו יחפשו ביטוי. למשל, גבר שניסה לממש את האנימה שלו, הרצון לפגוש בת זוג, באישה בעלת אופי קר מזג, עלול לשוב ולהתאהב בכל פעם בנשים בעלות אופי כזה.
מורשת ותלמידיו
MBTI - שיטת להערכת אישיות פותחה על בסיס רעיונות של יונג. ווייס דיאלוג היא שיטת טיפול שפותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על בסיס רעיונותיו של יונג. בהתאם למחקר שפורסם בשנת 2002, יונג נמצא במקום ה-23 לפי היקף הציטוטים של הפסיכולוגים
בין תלמידיו ניתן לציין:
ענולה שמיר
ענולה שמיר (נולדה ב-1949) היא יוצרת קולנוע ותיאטרון ומחלוצות הקהילה הלהט"בית בישראל.
ביוגרפיה
נולדה ב-1949 לסופר (ולימים חבר הכנסת) משה שמיר ולצביה שמיר, ביתו של השל פרומקין, חבר הכנסת הראשונה וממייסדי ההסתדרות. דודה הוא הכלכלן פרופסור דן מרום
הוריה קראו לה ענולה על שם הפסוק "אָז יָשִׁיר יִשְׂרָאֵל אֶת הַשִּׁירָה הַזֹּאת עֲלִי בְאֵר עֱנוּ לָהּ" מספר במדבר. לימים הכו על חטא על השם יוצא הדופן, ולאחותה הצעירה של ענולה קראו יעל.
בתחילת שנות ה-70 זכתה בתחרות לסרטים קצרים וקיבלה פרס בסך 5000 ל"י, שבו השתמשה כדי להירשם לבית הספר לקולנוע בלונדון ועברה לגור בלונדון למשך שנתיים.
במסגרת הלימודים חברה למיכאל לב-טוב, נפתלי אלטר, אלן רוזנברג ושלמה בן בסט, והקבוצה הפיקה במהלך לימודיהם שישה סרטים.
לאחר שובה לארץ נישאה ב-1974 לג'יימסון גולדנר, במאי דוקומנטרי ומרצה לקולנוע מקליפורניה , אותו הכירה במהלך שנת שבתון שלו בישראל ב-1970. לשניים נולדה בת אחת, נעמי.
ב-1990 עברה עם ביתה לסן פרנסיסקו להתגורר בסמוך לבעלה לשעבר, ומאז חילקה את זמנה בין ישראל ובין ארצות הברית.
פעילות בקהילה הגאה
שמיר יצאה מהארון כלסבית לאחר גירושיה בשנות ה-80. בעקבות יציאתה מהארון עלו יחסיה עם אביה על שרטון.
קונפדרציית המדינות של אמריקה
קונפדרציית המדינות של אמריקה (נקראת גם בקיצור הקונפדרציה; באנגלית: Confederate States of America) הייתה איחוד שהקימו מדינות דרום ארצות הברית שפרשו מאיחוד המדינות על רקע ניצחונו של אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות ב-1860. לינקולן ומפלגתו התנגדו להתפשטות העבדות בטריטוריות המערביות, דבר אשר יכול היה להפר את האיזון בקונגרס האמריקני לטובת מתנגדי העבדות. המדינות הפורשות השתלטו על מבצרי ובנייני הממשל הפדרלי שבתחום שיפוטן, ובכך החישו את פריצת מלחמת האזרחים האמריקנית. הקונפדרציה התקיימה בשנים 1861–1865, שנות מלחמת האזרחים.
ענולה שמיר
פעילות בקהילה הגאה
רק לאחר יציאתה מהארון גילתה כי דודתה של אמה, לאה ברלין, הייתה בקשר עם אישה, ג'סי־ישע סמפטר, ומערכת היחסים ביניהן הייתה בסיס למחקר של פרופסור יפה ברלוביץ וכן לספרו של משה שמיר "יונה בחצר זרה"
קונפדרציית המדינות של אמריקה
בניגוד למדינות הברית, אשר האמינו בליברליזם ובזכויות האדם, הקונפדרציה בעיקר האמינה בשמרנות, עבדות, דמוקרטיה נוצרית, פופיוליזם ימני, וזכויות המדינות.
בחירת לינקולן ופרישת מדינות הדרום מהברית
ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן (וקודם להשבעתו כנשיא ב-4 במרץ 1861), הודיעה דרום קרוליינה על פרישתה מן האיחוד. מנהיגי דרום קרוליינה חיכו זמן רב לאירוע שיוכל להביא לאיחודו של הדרום אל מול הכוחות המתנגדים לעבדות. ברגע שתוצאות הבחירות היו ודאיות, הכריזה האספה של דרום קרוליינה, כי "האיחוד, שהיה קיים עד עתה בין דרום קרוליינה ובין מדינות אחרות, תחת השם 'ארצות הברית של אמריקה' מבוטל בזאת". עד 1 בפברואר 1861 שש מדינות דרומיות נוספות הלכו בעקבות דרום קרוליינה.
ענולה שמיר
פעילות בקהילה הגאה
שמיר החלה לכתוב מחזות שעסקו במערכות יחסים לסביות, והייתה הראשונה בישראל שהעזה לעסוק בנושא זה במסגרת התיאטרון הממוסד.
ב-1993 השתתפה בישיבה הראשונה בכנסת שעסקה בקהילה הגאה בישראל, במסגרת ועדת משנה למניעת אפליה בשל העדפה מינית בוועדה לקידום מעמד האשה שבראשה עמדה יעל דיין, וב-1995 הפיקה וערכה את פסטיבל הסרטים ההומו-לסבי הראשון בישראל "זן נדיר".
קונפדרציית המדינות של אמריקה
בחירת לינקולן ופרישת מדינות הדרום מהברית
לאחר פחות מחודש, ב-4 במרץ 1861, הושבע אברהם לינקולן לכהונת נשיא ארצות הברית. בנאום השבעתו, הוא הצהיר כי החוקה היוותה איחוד מושלם יותר מאשר הקונפדרציה הרופפת שקדמה לקבלת החוקה, וכי המדינות שקיבלו את החוקה קיבלו מסמך מחייב, ולפיכך פרישת שבע מדינות הדרום "בטלה מבחינה משפטית". הוא הכריז כי אין לו כל כוונה לפלוש למדינות הדרום, אך הוא ישתמש בכוח על מנת לשמור על רכוש פדרלי במדינות אלו. הוא סיים את נאומו בפניה נרגשת לחידוש הברית.
מדינות הקונפדרציה
בזמן הקמתה מנתה הקונפדרציה שש מדינות: אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ודרום קרוליינה. טקסס, שפרשה מהאיחוד בטרם הוקמה הקונפדרציה, הצטרפה אליה באופן רשמי כעבור כחודש, ובעקבות קריאתו של הנשיא לינקולן לדיכוי המרידה הצטרפו גם וירג'יניה, ארקנסו, טנסי וצפון קרוליינה. שתי מדינות נוספות: קנטקי ומיזורי אמנם לא הצטרפו באופן רשמי, אך פלגים באותן מדינות ביקשו להצטרף, ובדגל הקונפדרציה הופיעו כוכבי שתי מדינות אלה.