cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חדשות מהארץ הקדושה
חדשות מהארץ הקדושה – The Palestine News, היה שבועון שהוקם על ידי המנדט הבריטי בראשית קיומו בארץ ישראל, ובהמשך הופרט והפך לעיתון "הארץ".
הסיבות להקמתו
הממשל הבריטי, שראה בתקשורת דרך מקשרת ומחברת בין האוכלוסיות במקומות אשר בשליטתו ובין הממשל, שאף להגיע לאוכלוסייה גדולה ורחבה ככל הניתן. על כן העיתון פנה בשפות שונות לקהלים הבולטים בארץ ישראל בתקופה זו. למרות הפנייה בשפות שונות, לא ניתן ייצוג לאוכלוסיות המקומיות. מערכת העיתון מומנה, הופעלה ונכתבה על ידי נציגי השלטון הבריטים, כאשר ליישוב היהודי ולאוכלוסייה הערבית היושבת בארץ לא ניתנו ייצוג או זכות לביטוי עצמי. הסיבה העיקרית לכך הייתה החשש הבריטי מפני סחיפת דעת הקהל לכיוון עוין לממשל, וחוסר רצונו של הממשל לתת במה לקולות שאינם עולים בקנה אחד עם המסר המאחד.
ב-4 באפריל 1918 ראתה אור בירושלים גרסתו העברית של שבועון הצבא הבריטי בארץ ישראל, "חדשות מהארץ הקדושה – The Palestine News", שנשא את כותרת המשנה "ההוצאה העברית של שבועון המשלחת הצבאית אשר למחנה הבריטי בארץ האויב הנכבשה". בהמשך פרסומו הצטרפה ההסתדרות הציונית אל הצבא הבריטי למימון הוצאת השבועון.
שינוי בעלים
כיוון שהמניע להקמת עיתון היה תעמולתי, הבריטים הבינו כי ככל שמעמדם יתבסס ויתחזק בשלטון על ארץ ישראל, כך ילך ויקטן הצורך בעיתון. בשנת 1918 הבין הממשל המנדטורי כי מעמדו ושליטתו על הארץ הם ללא עוררין, ועל כן בחר להעמיד את השבועון למכירה, ולהפסיק את פרסומו, כמו גם את פרסום גרסאותיו בערבית ובאנגלית. היישוב היהודי, שכמו האימפריה הבריטית נואש לעיצוב דעת קהל ולתקשורת אוהדת ראה בקניית השבועון נכס לאומי.
הסוכנות היהודית הבינה כי הצעה כספית גבוהה חייבת להגיע בהקדם, וחששה מפני הצעה כספית גבוהה של האוכלוסייה הערבית. איש העסקים י"ל גולדברג, שגויס לרכישת העיתון, טען כי "זהו עניין בעל חשיבות לאומית, וכישלון ברכישת העיתון תתגלה כבכייה לדורות". ההבנה כי הממשל הבריטי יאסור על הקמת עיתון נוסף, הניעה את הסוכנות היהודית להשקיע את מירב האמצעים הנדרשים לרכישת העיתון.
בעידוד הסוכנות היהודית קנה גולדברג את השבועון, וכחודשיים וחצי לאחר שנפסקה הופעתו, ב-18 ביוני 1919, החל לצאת לאור היומון "חדשות הארץ". ב-2 בדצמבר 1919 (י' בכסלו תר"פ) קוצר שמו ל"הארץ". בכך פתח גולדברג את השער לעיתונות מסחרית, בבעלות פרטית, הכתובה בעברית. מטרתו המוצהרת של העיתון המשיכה להיות מטרה שיווקית, וקבעה כי "העיתון ישמש להפצת מסרים לאומיים". "הארץ" היה עיתון בוקר, היחיד שמראשית קיומו לא השתייך למפלגה פוליטית, אם כי היה מזוהה עם החוגים ה"אזרחיים". מאוחר יותר נאמר בהלצה על השתייכותו האידאולוגית של העיתון כי "הממשלה היחידה ש'הארץ' תמך בה הייתה ממשלת המנדט הבריטי".
אייזיק שול
בית הכנסת אייזיק שוּל (או בית הכנסת איזאק. בפולנית: Synagoga Izaaka, ביידיש שׁוּל: בית כנסת) הוא בית כנסת בקז'ימייז' שבקרקוב, פולין, שהוקם ב-1644 על ידי אייזיק יעקלס (נפטר 1653), מגבירי הקהילה. בית הכנסת אייזיק שול הוא הגדול והמפואר ביותר מכל בתי הכנסיות שבקז'ימייז' העתיקה, מהיפים שבפולין בכלל, ואחד המבנים המפוארים בעיר כולה. הוא אחד משני בית הכנסת בעיר (לצד בית כנסת הרמ"א).
היסטוריה וארכיטקטורה
בית הכנסת אייזיק שול משתרע על פני שטח הפונה אל שלושה רחובות איזאקה, יַאקוּבָּה וקוּפָּה.
בשנת 1638 נבנה הבניין כבית כנסת פרטי בידי הבנקאי היהודי העשיר אייזיק יעקלס, ותוכנן בסגנון בארוק קדום בידי האדריכל האיטלקי אוליביירי ששהה באותו זמן בעיר לשם שיפוץ כנסיות. מי שהעלה את הרעיון לבניית בית כנסת זה הייתה בריינדל, אשתו של אייזיק. אישורי הבנייה הושגו מידי ובחתימת המלך ולדיסלב הרביעי ב-30 במאי 1638 (י"ז בסיוון ה'שצ"ח) והחלה בניית הבית. ממסד הכמורה, ובראשה הכומר מארצ'ין קלודזינסקי, שלא ראו בעין יפה את עיצובו של בית כנסת יהודי ברמה כל כך גבוהה, התנגדו ועיכבו את הבנייה בין השנים 1638–1640. מכתב נזיפה של הבישוף יקוב זאדשיק אל קלודזיסקי אִפשר את התקדמות הבנייה והיא הושלמה בשנת 1644 (ה'ת"ד). בבית הכנסת קיימת עזרת נשים שהכניסה אליה היא ממדרגות חיצוניות הממוקמות בחזית המבנה. מקובל לראות כי עזרת הנשים נבנתה עם בית הכנסת מראשיתו, וכך גם דעתו של ההיסטוריון מאיר בוסאק, אך קרול ה. קרינסקי  סבורה כי עזרת הנשים והכניסה אליה, הן תוספות מאוחרות יותר למבנה. הרחבה שלפני בית הכנסת שימשה גם כשוק הדגים של הקהילה היהודית עד 1939.
לאורך השנים שממלחמת העולם הראשונה ועד ראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן יצחק בנימין דים כחזן בית הכנסת. במקום הושמעו גם לחניהם של לואי לבנדובסקי, סלומון זולצר, אליעזר גולדברג (חזן) ויוסף פישר.
לאחר פלישת הנאצים לקרקוב, ב-5 בדצמבר 1939 הורה הגסטפו ליודנראט על שרפת ספרי התורה. חבר היודנראט, מקסימיליאן רלדיך, שקיבל את הפקודה סירב ונורה למוות בפתח הבניין. במהלך מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת בפקודת הגרמנים, נבזז, חולל והפך למחסן עבור להקת תיאטרון. בשלב מסוים, לאחר המלחמה, המקום פונה ונותר עזוב. ב-25 ביולי - יום יעקב הקדוש - 1947, הופיעו מספר כמרים מהכנסייה הלאומית יחד עם מספר צליינים, והשתלטו על המקום בטענה שהמקום היה לפני המלחמה כנסיית יעקוב הקדוש. הם תלו בארון הקודש את תמונתה של מריה, ותמונות קדושים נוספות לאורך כל הקירות. מעל ארון הקודש נתלה צלב, וצלב נוסף נתלה בחזית הבניין, על גבי המעקה של מרפסת הכניסה לעזרת הנשים. תפילות החלו להתקיים במקום, ובית הכנסת הפך לכנסייה. בעקבות פולמוס שהתעורר סביב הבעלות על המקום, בו השתתפו וועד הקהילה והמרכז היהודי בוורשה, ננעל המבנה על ידי הממשלה. חודשים נוספים חלפו והמקום פונה מתכולת הכנסייה הנוצרית, כשהקהילה היהודית מתבשרת על השבת הבעלות אליה. בין שנות ה-50 לשנות ה-70 שימש את אגודת הסופרים והפסלים, ולאחר מכן ננטש והפך לחורבה. שרפה שפרצה במקום ב-1981 הוסיפה גם היא להרס פנים בית הכנסת. ב-1983, עם החלת המהלכים להשבת המבנה לידיים יהודיות, עבר המקום שימור ושיפוץ במימון המועצה הממונה על שיחזור מבנים היסטוריים של קרקוב, ובמהלכם נחשפו ושוחזרו כיתובי ועיטורי הטיח שבקירות בית הכנסת, שנעשו מסטוקו צבעוני וכללו בעיקר פסוקים, קטעי תפילות ומאמרי חז"ל, עם הנצחות לתורמים. כתובות אלו מתוארכות בעיקר לתקופת המאה ה-17 וה-18. בפועל, המבנה הועבר לבעלות יהודית רק ב-1989, עם נפילת הקומוניזם.
תקרת בית הכנסת מעוטרת בתבליטים גאומטריים ודקורטיבים. בית הכנסת משופע במגוון עשיר של תשמישי קדושה, וזאת אף על פי שחלק גדול מיצירות האומנות שבו נשדדו על ידי פולשים שוודיים באזור השנים 1655-1657. בית הכנסת היה עורק ראשי בחיי הקהילה היהודית עד שלהי המאה ה-19, עת התרחבו גבולות מגורי היהודים מחוץ לרובע קז'ימייז'.
ביולי 2019, פרץ סכסוך בין ראשי הקהילה היהודית בקרקוב ובין רב ופעילי חב"ד לגבי שימוש ב"אייזק שול". ראש הקהילה שכר שומרים שאסרו על הכניסה של פעילי חב"ד למקום.
אגדות על בית הכנסת
האגדה בקרב יהודי פולין רוקמת את שמו של הנדבן אייזיק יעקלס כגיבור המעשייה של האוצר מתחת לגשר. לפי אגדה זו יהודי ושמו אייזיק יעקלס מהעיר קרקוב (המזוהה עם אייזיק זה) חולם כמה פעמים שאם ייסע לעיר הרחוקה פראג, ימצא שם אוצר מתחת לאחד הגשרים הראשיים. אייזיק זה מחליט על הנסיעה לפראג הרחוקה, אך בבואו אל פראג הוא נוחל אכזבה, שכן הוא מגלה כי השמירה המלכותית האדוקה על המקום לא מאפשרת כל תנאי חפירה מתחת לגשר. הוא מתהלך לצד הגשר אנה ואנה כשהוא מהורהר בעצב. אחד השומרים שם לב ליהודי המסתובב שוב ושוב סביבות הגשר, ושואל אותו לפשר מעשיו. אייזיק מספר לו על חלומו, וכתגובה השומר לועג לו, ואומר לו שגם הוא חלם חלום, שמתחת לתנור בביתו של יהודי ושמו אייזיק, בקרקוב, (הוא אייזיק מושא הסיפור) מסתתר אוצר! הוא מוסיף את דעתו והמלצתו כי אין להאמין ולהתייחס לחלומות, ושהיהודי עשה שטות בבואו עד לפראג רק מכוח חלום. אז הבין אייזיק שמטרת בואו לפראג הייתה רק כדי לשמוע זאת, שבעצם האוצר נמצא ממש מתחת לאפו. חזר לביתו, חפר מתחת לתנור, מצא את האוצר והתעשר, ובנה בחלק מסכום האוצר בית כנסת על שמו.
אגדה נוספת נקשרה אל בית הכנסת, לפיה עם סיום בניית בית הכנסת בשנת 1644 (ה'ת"ד), באו שרים ודוכסים רבים לראותו בתפארתו. בעקבותיהם נאספו גם גויים מתושבי המקום שלטשו עיניים אחר הממון היהודי. בשבת הראשונה לפתיחת המקום, נערכה בו חגיגת חנוכת הבית גדולה ברוב פאר והדר, בה השתתפו ראשי הקהל ואנשי כבוד. במהלך החגיגה, נדחק נער נוצרי אחד בין המון העם, ניגש עד למקום בו ישב אייזיק, על יד ארון הקודש, ודיווח לו בלחישה על כך שגויי המקום רקמו תוכנית לערוך פוגרום ביהודי העיר ולשדוד את בתיהם. הדברים הובאו אל הרב יום-טוב ליפמן הלר, שהתקבל שנה לפני כן לרב ואב בית דין של קרקוב, והוא תכנן את הגנת התושבים על ידי ביום הרתעה. עם מוצאי אותה השבת ננעלו שערי הרובע קז'ימייז', וקבוצת יהודים עמדה היכון על המשמר. תושבי העיר הסתגרו בבתיהם. לקראת חצות הלילה התקרבו הפורעים אל שערי הרובע בניסיון לפרוץ אליו. בשלב זה הגיחו 26 יהודים גברתנים מעל חומת בית הקברות כשהם לבושים בתכריכים לבנים ובידיהם נרות דולקים ומקלות גדולים. הדמויות היו נראות לפורעים כרוחות רפאים או כמתים שיצאו מקבריהם, והם פתחו במנוסה מהירה מהמקום. היהודים יצאו ורדפו אחריהם עד לנהר הוויסלה, שם התפזרו הפורעים לכל עבר, וחלק מהם אף קפצו אל הנהר, כשכמה מתוכם טבעו אל מותם. המאורע הותיר את רשמו על גויי הסביבה לאורך זמן ממושך.
פעילות
בבית הכנסת אייזיק שול מתקיימים תפילות ומניינים במהלך היום, והוא פתוח בשעות היום למבקרים בתשלום סמלי. בשבתות ובחגים המקום סגור למבקרים. המקום משמש כבית חב"ד בקרקוב, ובפתח המבוא שבבית הכנסת קיימים מזנון ופינת יודאיקה ומזכרות. רב בית הכנסת נכון ל-2019 הוא הרב אליעזר גוראריה (בנו של הרב אליהו יוחנן גוראריה). ב-1 ביולי 2019 גרשו את המתפללים מהמקום והמקום נסגר בתואנה "לצורך שיפוץ".
מנזר מאולברון
מנזר מאולברון (בגרמנית: Kloster Maulbronn) הוא מנזר ציסטרציאני לשעבר, וישות שפעלה כ באימפריה הרומית הקדושה, השוכן בעיירה, במדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה. מתחם המנזר, אחד השמורים ביותר באירופה, הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 1993.
המתחם, המוקף בחומות עם צריחים ובמגדל שער, מאכלס כיום את בית העירייה של מאולברון ומשרדי מנהל אחרים, תחנת משטרה ומספר מסעדות. המנזר עצמו מכיל בית ספר פרוטסטנטי על פי המסורת של וירטמברג ופנימייה.
היסטוריה
בשנת 1138 תרם אביר בשם ולטר פון לומרסהיים (Walter von Lomersheim) אחוזה באקנווייהר (Eckenweiher, כיום מילאקר) למסדר הציסטרציאני להקמת מנזר חדש. את התרומה קיבל מנזר נויבורג (Kloster Neuburg), ששלח שנים עשר נזירים, ומספר לא ידוע של אחים חילוניים. הם הגיעו בשנת 1138, אך מצאו כי שטח אקנווייהר חסר מים ואזורי מרעה באיכות ובכמות מספקת, ונטשו את האתר כמה שנים לאחר מכן. בשנת 1147 העביר גינטר פון הנברג (Günther von Henneberg), הבישוף של שפייר, את הנזירים של אקנווייהר לאתר חדש סמוך למקורותיו של נהר זלצך. אתר זה, מאולברון, שהיה במרחק של כ-8 קילומטרים מאקנווייהר, היה אידיאלי עבור הציסטרציאנים. מאולברון, באזור סטרומברג ההררי, היה עשיר במים ומבודד, אם כי הוא היה גם ליד דרך הרומית שנמשכה משפייר ל. בניית מתחם מנזר מאולברון החלה זמן קצר לאחר מכן והושלמה ברובה בין השנים 1200–01; כנסיית המנזר הוקדשה בשנת 1178 על ידי ארנולד הראשון, הארכיבישוף של טריר.
במנזר החדש במאולברון החלה במהרה תקופה של צמיחה מתמדת בזכות מיקומו הנוח וגיבויו של הבישוף הנברג, תומך הציסטרציאנים ובית הוהנשטאופן, באותה תקופה שליטי האימפריה הרומית הקדושה. הבישוף הנברג ויתר על התחייבות של מאולברון לשלם היטלים עבור כמות היער הגדולה שנזיריו היו צריכים לברא בשנת 1148. באותה שנה העניק האפיפיור אאוגניוס השלישי לסניף מאולברון את זכות החסות. זכות זו החלה תקופה של התרחבות כלכלית עבור המנזר, שבאגרסיביות פעל לרכישת שטחים חדשים, החל מפילמנבאכר (Füllmenbacher) ואלפינגר הופס (Elfinger Hofs) הסמוכים בשנת 1152 ו-1153 בהתאמה. בשנת 1156 הוציא פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו שפטר את מאולברון מתשלום מעשר כספים והעמיד את המנזר תחת חסותו. על פי הצו של פרידריך הראשון, היה מאולברון באותה תקופה בעלים של אחת עשרה חוות, חלקים בשמונה כפרים וכרמים רבים. אחזקות המנזר אושרו שוב על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי בשנת 1177; עד אז כבר היו בבעלותו של מנזר מאולברון שבע עשרה חוות משק.
המאות ה-13 וה-14 היו תקופות של עימותים עבור מנזר מאולברון, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-13 הוא קיבל סמכות משפטית על שטחו מהאפיפיור אלכסנדר הרביעי. על פי כללי המסדר הציסטרציאני, את אדמותיו היו צריכים לעבד החילונים. עם זאת, מספר החילונים במאולברון הלך ופחת במהלך המאה ה-13, עקב סכסוך בינם לבין הנזירים, וכתוצאה מכך המנזר הסתמך יותר ויותר על עובדים שכירים שיעבדו את אדמתו. בסביבות 1236, הפך בית אנצברג (Enzberg) לפטרוניו ומגניו של מנזר מאולברון. עם זאת, היה סכסוך מתמשך עם האנצברגים, ומחלוקת אחת בשנת 1270 אף גרמה לסגירה זמנית של המנזר. האחריות על מנזר מאולברון הועברה בשנת 1372 על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לנסיכות הבוחר מפפאלץ. העברה זו גררה את המנזר למאבק הכוחות בין נסיכות פפאלץ לרוזנות וירטמברג המתרחבת, ובעקבות כך הוא בוצר.
מנזר מאולברון חזר להיות מנזר ציסטרציאני לדוגמה במאה ה-15, שכן הנזירוּת התחזקה בשלושים השנים הראשונות של המאה. באמצע המאה שוב נהנה המנזר משגשוג כלכלי, ושוב הושלמו פרויקטים של בנייה במנזר. הוא העלה תרומה מסיבית ל, מרכז המסדר של הציסטרציאנים, בשנת 1450, ואז שילם בשנת 1464 את חובותיו של מנזר פאירי (Abbaye de Pairis) באלזס ושילב אותו כמנזר נספח. בנוסף, השתלט מנזר מאולברון על מנזר ברונבאך (Kloster Bronnbach), מנזר מרינטל (Kloster Mariental), מנזר רכנטסהופן (Kloster Rechentshofen), מנזר ליכטנשטרן (Kloster Lichtenstern), מנזר הילסברוק (Kloster Heilsbruck) ומנזר קניגסבריק (Kloster Königsbrück). מספר הנזירים במאולברון הגיע לשיא של מאה שלושים וחמישה בשנות ה-60 של המאה ה-15 וירד מתחת למאה רק בסוף המאה. בשנת 1492 ביטל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הסמכות המשפטית של נסיכות פפאלץ על מנזר מאולברון. מקסימיליאן הראשון אסר בנוסף על ביצור נוסף של המנזר, והורה על הריסת הביצורים שבנה הנסיך הבוחר במאולברון.
בשנת 1504, במהלך מלחמת הירושה של לנדסהוט, כבש אולריך, דוכס וירטמברג את מנזר מאולברון לאחר מצור של שבעה ימים. לאחר מכן הועברה אליו הסמכות על מאולברון, ולמעשה הוא סיפח את המנזר ושטחיו לדוכסות וירטמברג. בשנת 1525 נכבש המנזר על ידי איכרים שהשתתפו במלחמת האיכרים הגרמנית והנזירים גורשו.
קלוסטראמט מאולברון
לאחר שהפך לותרני, הורה הדוכס אולריך על פירוק כל המנזרים בשטחי וירטמברג בשנת 1534 והחרים את נכסיהם. מנזר מאולברון היה היוצא מן הכלל היחיד לצו זה, שכן הוא נועד לארח נזירים שגורשו ממנזרים אחרים. בשנת 1536 הועבר אב המנזר של מאולברון למנזר פאירי, ובשנה שלאחר מכן הוא החל בהליכים משפטיים להשבה של מנזר מאולברון למסדר הציסטרציאני. בעקבות תבוסת הנסיכים הפרוטסטנטים במלחמה השמלקלדית, החליטה הדיאטה הקיסרית של האימפריה הרומית הקדושה לטובת הציסטרציאנים בצו המכונה הסדר המעבר של אאוגסבורג משנת 1548. לאחר 1555, השיב שלום אאוגסבורג את הרגיעה הדתית באימפריה, אולם כריסטוף, דוכס וירטמברג הצליח לבצע רפורמה מלאה של הדוכסות. בעקבות תוכנית שהקים היועץ, תאולוג לותרני, פירק כריסטוף את מנזר מאולברון לצמיתות בשנת 1556. אחזקות המנזר אורגנו כמחוז מנזר (קלוסטראמט) ובראשו היה עתה אב מנזר פרוטסטנטי. אב המנזר הפרוטסטנטי הראשון של מאולברון היה ולנטין ואניוס (Valentin Vannius), נזיר לשעבר ממאולברון, שנכנס לתפקידו בשנת 1558. מאוחר יותר הצטרפו למנזר מנהלים חילוניים שהקימו מרכז מנהלי במתחם המנזר. מרכז זה, העיירה מאולברון, הפך למחוז מנהלי רשמי (אובראמט) במאה ה-18. הוא קודם עוד יותר במאה ה-19 והיה אחד המרכזים המנהליים העיקריים של ממלכת וירטמברג.
במהלך מלחמת תשע השנים היה מנזר מאולברון חלק מהרשת ההגנתית של קווי אפינגן (Eppinger Linien), שנבנתה בין השנים 1695 עד 1697 על ידי לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן. מאפיית המנזר סיפקה אוכל לעובדים בזמן שעמלו על הביצורים.
סמינר פרוטסטנטי
הדוכס כריסטוף הקים סמינר פרוטסטנטי בשטח מנזר מאולברון בשנת 1556. שני כנסים לותרניים נערכו במאולברון בשנים 1564 ו-1576.
הנצחה
מנזר מאולברון נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1993. אזור "גן העדן" והלווטוריום (ראו בהמשך) מופיעים על מטבע בערך 2 אירו שהוטבע בגרמניה בשנת 2013. 30 מיליון מטבעות אלה הוטבעו בברלין, מינכן, שטוטגרט, קרלסרוהה והמבורג.
מנזר מאולברון הוא חלק ממסלול מנזרי צפון היער השחור יחד עם מנזר אלפירסבאך (Kloster Alpirsbach), מנזר הירסאו (Kloster Hirsau) ומנזר ראוטין (Kloster Reuthin).
במנזר מבקרים בממוצע 235,000 איש מדי שנה.
שטחי המנזר ואדריכלות
מנזר מאולברון נבנה בסגנון רומנסקי, שאז היה מקובל בשוואביה. מוטיבים מ"סגנון מנזר הירסאו" הם עמודים אחידים והמסגרות המלבניות סביב הקשתות הרומנסקיות. לקראת סוף המאה ה-12 הושפעה האדריכלות של הציסטרציאנים מהאדריכלות הגותית, שדרשה פחות אבן מהסגנון הרומנסקי, והמסדר החל להפיץ אותה מצפון-מזרח צרפת. אדריכל אנונימי שהוכשר בפריז הקים בגרמניה את הדוגמה הראשונה של אדריכלות גותית בגרמניה בנרתקס של מנזר מאולברון, החלק הדרומי של הקלויסטר שלו, ואת הרפקטוריום של הנזירים. הגותיקה המאוחרת הגיעה למאולברון מסוף המאה ה-13 ועד אמצע המאה ה-14, ושוב בעידן של סוף המאה ה-19.
אף על פי שמעט מאוד מהבנייה מהמאה ה-12 השתמר, כמו השער ודלתותיו המקוריות, המנזר בכללותו שרד בעיקר בגלל דוכסי וירטמברג. ההיסטוריה האדריכלית של המתחם עדיין לא לגמרי מובנת.
המנזר היה מוגן על ידי חומת אבן, גשר מתרומם וחמישה מגדלים. הכניסה למתחם היא עדיין דרך בית השער בפינה הדרומית-מערבית, אם כי הגשר כבר אינו קיים. הבניין מקורות העץ מאחורי בית השער נבנה בסביבות 1600, והגג הנוכחי הוא בארוקי, נבנה בשנת 1751. ממש מאחורי בית השער נמצא בית מרקחת, במקור פונדק הבנוי גם הוא בסגנון הבארוק. צמוד לבית המרקחת הישן שוכן ה-Frühmesserhaus (בית הבוקר המוקדם), מקום מגוריו של הנזיר האחראי על מיסת בוקר מוקדמת לאורחי המנזר. פנים המבנה מחולק לאח גדול ופתוח ולאולם הכניסה. לבית המרקחת הישן מצורף גם מהמאה ה-19, כיום מוזיאון, הניצב על גבי קפלה שנבנתה בסביבות שנת 1480. הבסיס לבית המקהלה של הקפלה הזו עדיין קיים מאחורי בית הכרכרות, כמו גם שרידי שער בסגנון רומנסקי שנהרס בשנת 1813. צינור העופרת במקום מעיד על כך שבעבר הייתה באר מים באזור. ממזרח לשער נמצא ה-Fruchtkasten ("קופסת פירות"), היום אולם קונצרטים. הוא נבנה במאה ה-13 ואז נבנה מחדש והוגדל לחלוטין בשנת 1580 לאחסון ושימוש בציוד לייצור יין.
מצפון לשער נמצאים בנייני המנהל והכלכלה של המנזר. לאורך הקיר המערבי של המנזר נמצא מה שהיה בעבר בית המלאכה של יצרן גלגלי המרכבות. מזרחית לנפחייה נמצאים בניין האורוות ומגורי הסייסים לשעבר, בית העירייה של מאולברון מראשית המאה ה-19. הבניין הוסב בשנת 1600 מהמראה הגותי המקורי שלו למבנה בסגנון הרנסאנס הנוכחי. צפונית לבניין העירייה נמצא הברקסטן (Haberkasten), ששימש כאסם, ובצמוד אליו נמצא מקום עבודתו ומעונו של האופה הראשי של המנזר. לבסוף, ישנם שלושה בנייני קורות עץ. הראשון הוא מבנה ההסעדה (Speisemeisterei), ליד המנסרה, והשלישי הוא בורסריום (Bursarium, מַעֲנָק), שנבנה בשנת 1742 כמשרד בית הקברות אך שימש כתחנת משטרה ומשרדי נוטריון החל משנת 2019. הבניין האמצעי, שנבנה בשנת 1550, היה מגורי המשרתים וכיום הוא מסעדה איטלקית.
בשנת 1588, בנה לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג ארמון נופש מעל מרתף הבניין הקודם, ככל הנראה בית אב המנזר. במהלך קיומו של מחוז מנזר מאולברון היה ארמון הנופש של לודוויג השלישי המשרד המנהלי שלו. בקרבת מקום נמצאים חורבות פפרינדהאוס (Pfründhaus, "בית המוטבים"), שם התגוררו תורמים שרכשו קצבה לכל החיים מהמנזר. המבנה הוקם בשנת 1430 ושימש כבית מגורים לעניים (Armenhaus) במאה ה-19 עד שנהרס בשריפה בינואר 1892. בפינה הדרומית-מזרחית של המתחם נמצא הפאוסטורם (Faustturm), המגדל בו התגורר לכאורה בעת ששהה במנזר בשנת 1516.
על מנת להפעיל את המנזרים שלהם הורשה המסדר הציסטרציאני להחזיק ברכוש כמו גופי מים, כרמים ויערות. בראשית המאה ה-12 הקיפו את מנזר מאולברון 17 חוות של המנזר (Grangie), שהופעלו על ידי האחים החילוניים.
בגנים סביב המנזר, בקלויסטר שלו וממזרח לכנסייה, גידלו פירות וצמחי מרפא.
המנזר
במרכז מתחם המנזר נמצא המנזר, שם גרו והתפללו הנזירים והחילונים. במנזר הייתה חלוקה קפדנית בין שתי הקבוצות. זה היה כך אפילו בכנסייה, המחולקת לחלקים עבור הראשונים והשניים על ידי קיר בית המקהלה. ישנם שתי, מעוטרות בקרפדות, לטאות וגולגולות ומספר יצירות מימי הביניים משני צידי קיר בית המקהלה. מול קיר זה בצד החילוני יש דמות גדולה של ישו הצלוב, שגולפה בסביבות 1473 מגוש אבן יחיד. בסוף נמצא העוגב, שהותקן על ידי גרהרד גרנצינג (Gerhard Grenzing) בשנת 2013. בבית המקהלה המדונה והילד של מאולברון (Maulbronner Madonna), שנוצרה מתישהו בין השנים 1307 עד 1317. במקום המקודש למטה יש סט של דוכני מקהלה ל-92 נזירים וכיסא אב המנזר מהמאה ה-15. הם גולפו על ידי אומן לא ידוע, אולי האנס מולטשר (Hans Multscher), שכיסה אותם בסצנות תנכיות ויצורים מיתולוגיים. ציורי הקיר בתוך הכנסייה מתארים את סגידת שלושת האמגושים, והכניסה של מייסד מנזר מאולברון ולטר פון לומרסהיים למנזר כאח חילוני. כמו כן נוכחים שלטי האצולה של האצילים שתרמו לבניית המנזר. קפלות התורמים והקמרון הגותי המקומר, שהחליפו את גג העץ השטוח המקורי, נוספו עם שיפוץ הכנסייה בסוף המאה ה-15. המזבח, ככל הנראה מתוצרת דרום גרמניה, מתאר את הפסיון של ישו היה פעם מוזהב וצבוע. החלקים שנותרו הוצבו מאז 1978 על גבי לוח אבן בקפלה.
הנרתקס של הכנסייה הוא הדוגמה העתיקה ביותר בגרמניה לאדריכלות הגותית, הוא מכונה "גן העדן" (Paradies) ונבנה בסביבות 1220. השער אל כנסיית החילונים מכיל את הדלתות המתוארכות העתיקות ביותר בגרמניה, מעוצבות מעץ אשוח משנת 1178. הדלת הייתה מעוטרת עם ברזל יצוק וקלף שהיה מודבק על הדלת ונצבע באדום. מצפון לכנסיית המנזר נמצא הקלויסטר, שחלקו הדרומי נבנה על ידי בית המלאכה של האומן של "גן העדן" בין השנים 1210 עד 1220. האחים החילונים היו יכולים להיכנס או לעזוב את הקלויסטר ממסדרון בצדו המערבי. הוא מוביל למדרגות למעונותיהם, ולרפקטוריום בקומת הקרקע. הקמרונות הצולבים נתמכים על ידי שבעה עמודים דקים כפולים שהותקנו בשנת 1869. ממול למסדרון אל הקלויסטר מהרפקטוריום של החילונים, נמצא חדר האחסון (Cellarium), כיום יש בו תצוגה של כלי העבודה של סתתי האבן.
בצד הצפוני של הקלויסטר נמצא הלווטוריום, שם שטפו הנזירים את ידיהם לפני הארוחות או השתמשו בו להיטהרות של כל הגוף. מרבית חלקי המזרקה שבפנים מתוארכים לשנת 1878; רק קערת הבסיס מקורית. חמשת החלונות הגותיים התווספו בין השנים 1340 עד 1350 ומבנה קורות העץ מעל הלוואטריום נבנה בסביבות 1611 בסגנון דומה לזה של היינריך שיקהרדט (Heinrich Schickhardt). הקמרונות של הלוואטריום צוירו בתיאור המיתוס המכונן של מאולברון. מול בית המזרקה נמצא הרפקטוריום של הנזירים, שם אכלו האחים את ארוחותיהם והאזינו לקריאת הביבליה. ייתכן שבניין זה נבנה גם על ידי האומן של גן העדן, כפי שמעידים האלמנטים הגותיים המוקדמים של פנים הבניין. צלעות הקמרונות נצבעו באדום במאה ה-16. המטבח שסיפק אוכל לשני הרפקטוריומים ממוקם ביניהם, אך הוא אורגן כך שהרחיק עשן וריחות משאר המנזר.
למרכז הצד המזרחי של המנזר מצורף בית המועצה, בו הנזירים יכלו לשבור את שבועת השתיקה שלהם. שלושה עמודים מחזיקים את קמרונות הכוכבים של החדר, עטויים בציורי קיר אדומים משנת 1517. אחד מבסיסי העמודים מתאר באופן חריג שמונה עייטים. אבני הראשה של הקמרונות מתארים את ארבעת המבשרים, את שה האלוהים, ומלאך שתוקע בחצוצרה. בפינה הדרומית-מזרחית של בית המועצה נמצאת קפלה קטנה בחלון גזוזטרה.
גרם מדרגות בצד המזרחי של הקלויסטר מוביל למעונות הנזירים.
מסדרון בצד המזרחי של הקלויסטר מוביל לבניין מקשר בסגנון גותי מאוחר, שנבנה על ידי האח החילוני קונרד פון שמי (Conrad von Schmie), המוביל לבית החולים של המנזר, המכונה אפורט (Ephorat). הבניין המקשר מעוטר בציור קיר המתאר את בנדיקטוס מנורסיה וברנאר מקלרבו כורעים על ברכיהם לפני הבתולה. מהסמליות, חושבים שהמרחב הזה שימש כקפלה המוקדשת למרים, כסקריפטוריום או כספרייה. לאחר שמאולברון נרכש על ידי הדוכסים מווירטמברג, שופץ בית החולים כבית המגורים של אב המנזר וזכה לשמו בתואר אב המנזר, "אפרוס" (Ephorus).
מערכת המים
כמקובל במנזרים ציסטרציאניים ניצב מתחם מנזר מאולברון בראש מערכת ניהול מים מתוחכמת. על ידי ניקוז שטחי הביצות שמסביב למנזר וחפירת סדרת תעלות, יצרו הנזירים כ-20 בריכות ואגמים. נחל מקומי, זלצך (Salzach), הופנה לזרום מתחת למנזר כדי לפנות את הביוב שלו. ניתן היה לשלוט על מפלסי המים באגמים אלה, מה שאפשר לנזירים של מולברון להפעיל את טחנת המים שלהם, אך גם לגדל דגים וצלופחים. באחת הבריכות הללו, האלקישטנזה (Aalkistensee), היו הנזירים יכולים לגדל עד 5,000 קרפיונים. חלק ניכר מהמערכת עדיין בשימוש והיא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו. מערכת המים נחקרה במשרד לשימור מונומנטים בבאדן-וירטמברג (Landesamt für Denkmalpflege Baden-Württemberg) מאז 1989.
מוזיאונים
החבתן, ליד בית השער, הוא מרכז המבקרים. בקומת הקרקע נמצאת דיורמה של מתחם המנזר ובקומה השנייה חדר מוזיאוני המפרט את החיים שלאחר פירוק המנזר במאולברון. בבניין Frühmesserhaus הסמוך יש תצוגה בשלושה לוחות שהכינו נזירי מאולברון המתעדת את יסודה ואת הנסיבות הקשורות אליה.
בתוך מתחם המנזר נמצא מוזיאון ספרות בן שלושה חלקים, "Besuchen-Bilden-Schreiben", המופעל על ידי מדינת באדן-וירטמברג. הראשון מביניהם, "ביקור" (Besuchen), מציג את דמותו של מנזר מאולברון בספרות. הבא הוא "לימוד" (Bilden), המוקדש לשימוש המנזר כסמינר פרוטסטנטי, ומתמקד בבוגרים בולטים כמו יוהאנס קפלר, פרידריך הלדרלין והרמן הסה. לבסוף, "כיתוב" (Schreiben), מציג את עבודות הנזירים במאולברון וספרייה המשתרעת על פני 800 שנה ו-50 סופרים.
במחסן המנזר נמצא ותערוכה המפרטת את שיטות הבנייה באבן בהם השתמשו במאולברון.
הלמה של גרנוול
במתמטיקה, הלמה של גרנוול (על שמו של המתמטיקאי השוודי תומאס ה. גרנוול - Grönwall) היא אי-שוויון, המשמש בין היתר להוכחת היחידות במשפט הקיום והיחידות עבור הפתרונות של משוואה דיפרנציאלית רגילה.
ניסוח הלמה
תהי פונקציה רציפה ואי-שלילית, המקיימת עבור קבוע \ A ועבור \ x > x_0 את האי-שוויון הבא: אזי פונקציה זו היא בהכרח פונקציית האפס -.
מחלף שער מוריה
מחלף שער מוריה הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 333 בירושלים. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלו עבודות לסלילת תוואי חדש לכביש 1 דרך צפון ירושלים ששמו "דרך יצחק שמיר", בעוד התוואי הישן משמש ככניסה למרכז העיר. פיצול התוואי הישן מהתוואי החדש נבנה כמחלף "T" חלקי בסמוך למחלף מוצא המקורי. גשר ארוך וגבוה מקשר אל התוואי הישן, בעוד הכניסה לתוואי החדש עוברת מתחת לגשר. המחלף נפתח לתנועה בשנת 2007. בעבר נחשב כחלקו המזרחי של מחלף מוצא, למרות שהוא מרוחק כקילומטר מזרחה ממחלף מוצא.
בסמוך למחלף זה עובר ערוצו של נחל שורק, באזור המכונה עמק הארזים.
במהלך 2021 שונו הסדרי התנועה במחלף שער מוריה, כך שהנתיבים השמאליים מובילים לתוואי עמק הארזים, והנתיבים הימניים מפנים לשדרות בן-גוריון, שסומן בתור כביש 333. נתיב התחבורה הציבורית שנבנה במחלף נשאר בצידו השמאלי של הכביש, ומחובר ישירות לשדרות בן-גוריון.
אלפרד צוף
אלפרד צוף (בגרמנית: Alfred Zoff; 11 בדצמבר 1852 - 12 באוגוסט 1927) היה צייר נוף פוסט-אימפרסיוניסטי אוסטרי.
ביוגרפיה
אביו היה רופא שהגיע במקור מקרינתיה. אלפרד נולד בגראץ. הוא החליט להיות אמן כבר בגיל צעיר, אף שהחל בלימודי רפואה, בשנת 1869 הוא למד שיעורים באקדמיה הממלכתית לציור בגראץ אצל צייר הנוף הרמן פון קניגסברון.
בשנת 1880 הוא החליט על אמנות כקריירה ונרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל אדוארד פיתנר פון ליכטנפלס. לאחר מות אביו בשנת 1882 עברה אמו לקלגנפורט ולעיתים קרובות הוא ביקר שם כדי לצייר. המקום נשאר כמועדף למשך שארית חייו. הוא ערך גם נסיעות לאיטליה ובלגיה.
את לימודיו סיים בשנת 1890 באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, עם גוסטב שנלבר, שהכיר אותו בבית הספר ברביזון לציור נוף. לאחר מכן התגורר במינכן ובקרמס אן דר דונאו.
החל משנת 1907 היה פרופסור לציור נוף ודומם באקדמיה בגראץ, שם היה מעריץ של הסגנון הווינאי אימפרסיוניסטי.
הוא קיבל פרסים רבים, כולל מדליית ארד בתערוכה העולמית (1900). בשנת 1927, זמן קצר לפני מותו, הוא קיבל אזרח כבוד (Bürgerrechte) על ידי העיר גראץ.
עבודתו מצאה קונים ואספנים רבים במהלך חייו. הוא אפילו קיבל את ההכרה הגבוהה ביותר מחצר הקיסריות בווינה באמצעות רכישת מספר עבודות.
נופי הים שלו זכו לפופולריות מיוחדת.
פריניב
פריניב בע"מ היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייצור מיצים סחוטים. החברה הוקמה בשנת 1994 במושב דבורה שבחבל התענך על ידי משפחת יניב.
בעבר התפרנסה משפחת יניב מחקלאות, אך בעקבות משבר בענף החקלאות עזבה את החקלאות, ובשנת 1994 הקימה את המפעל לייצור מיצים סחוטים. שמה של החברה הוא הלחם של המילים "פרי" ושל שם המשפחה, יניב. תחילה מכרו בני המשפחה את המיצים הסחוטים למסעדות ולקייטרינגים באזור מגוריהם. לאחר כ-15 שנות פעילות החליטו להיכנס לשוק הקמעונאי ולמכור את מוצריהם בכל רחבי ישראל.
בשנת 2014 הועבר המפעל ממושב דבורה לאזור התעשייה מבואות הגלבוע. במפעל מועסקים קרוב ל-100 עובדים.
בשנת 2015 החלה חברת זוגלובק להפיץ את מוצרי פריניב, והחל מאוגוסט 2017 הם מופצים על ידי תנובה.
המגנים (סדרת טלוויזיה)
המגנים (באנגלית: Marvel's The Defenders) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס "דפנדרס" מבית מארוול קומיקס. הסדרה מופקת על ידי חטיבת הטלוויזיה של מארוול בשילוב עם אולפני ABC וחברת Goddard Textiles ומופצת בידי רשת הזרמת המדיה נטפליקס כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול. את הסדרה פיתחו דאגלס פטרי ומרקו רמירז, ומככבים בה צ'ארלי קוקס, קריסטן ריטר, מייק קולטר, פין ג'ונס, סיגורני ויבר ואלודי יאנג בתפקידים הראשיים.
אל הסדרה הובילו הסדרות "דרדוויל" בכיכובו של צ'ארלי קוקס, "ג'סיקה ג'ונס" בכיכובה של קריסטן ריטר, "לוק קייג'" בכיכובו של מייק קולטר ו"איירון פיסט" בכיכובו של פין ג'ונס. הסדרה היא חלק מן היקום הקולנועי של מארוול, ועונתה היחידה עלתה לשידור ב-18 באוגוסט 2017 בשירות ההזרמה נטפליקס.
בישראל, הסדרה שודרה בנטפליקס.
תקציר העלילה
חודשים ספורים לאחר אירועי עונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל", וכחודש לאחר אירועי הסדרה "איירון פיסט", פורעי החוק דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט מתאחדים כדי להילחם באויב משותף: ארגון "היד".
דמויות אורחות
סטן לי מופיע בהופעת קמע על פוסטר כאירווינג פורבוש, קפטן במשטרת ניו יורק.
פיתוח
באוקטובר 2013, אתר Deadline דיווח כי אולפני מארוול מפתחים ארבע סדרות דרמה ומיני סדרה שיופצו בשירותי VOD וכבלים, וכי רשתות נטפליקס, אמזון ו-WGN America מביעות בהן עניין. כמה שבועות לאחר מכן, אולפני מארוול ודיסני הודיעו כי אולפני אולפני ABC וחטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול יפיקו ארבע סדרות לייב אקשן המבוססות על דמויותיהם של דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט, שיובילו למיני-סדרה על קבוצת דפנדרס ויופצו בצפיית סטרימינג בשירות נטפליקס. בנובמבר 2015, העורך הראשי של מארוול קומיקס ג'ו קסאדה אמר כי מארוול לא חוששים לשנות את הרכב חברי הקבוצה המוכר בקומיקס - דוקטור סטריינג', הענק הירוק, נאמור והגולש הכסוף - היות שהקבוצה לא מוכרת, וניתן לשנות אותה עבור היקום הקולנועי. נוסף לכך, הוא אמר כי לאולפנים יש "רעיון נפלא" להיווצרות הקבוצה לשמה ביקום הקולנועי.
באפריל 2016 הודיעו אולפני מארוול כי מרקו רמירז ודאגלס פטרי, ששימשו כמפיקים בפועל בעונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל", ישמשו כמפיקים בפועל של "המגנים" יחד עם יוצר הסדרה "דרדוויל" דרו גודארד. ביולי 2016, ראש חטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול ג'ף לואב אמר כי המיני-סדרה היא אירוע חד פעמי של עונה בעלת שמונה פרקים, וכי פטרי ורמירז מתייעצים עם מליסה רוזנברג, צ'או הודרי קוקר וסקוט באק - יוצרי הסדרות "ג'סיקה ג'ונס", "לוק קייג'" ו"איירון פיסט" בהתאמה - בנוגע לתגובת הדמויות לסיטואציות מסוימות. נוסף לכך, שלושת המפיקים קראו את תסריט הסדרה וייעצו בנוגע לדמויותיהם. לואב השווה את שיתוף הפעולה לגישתו של ג'וס וידון לקרוס-אובר הדומה "הנוקמים", בה וידון שיתף פעולה עם יוצרי סרטי השלב הראשון של היקום הקולנועי, אבל הפך את הסרט ל"דבר משלו".
פטרי התפטר מתפקידו כמפיק בפועל בתחילת שלב הצילומים באוקטובר 2016. לואב הסביר כי לאחר סיום כתיבת התסריט, האולפנים רצו להמשיך לעבוד עם רמירז, ופטרי החליט לעזוב כדי להתמקד בפרויקטים אחרים.
כתיבה
בסוף מאי 2016, רמירז ופטרי סיימו לכתוב תסריט למיני-סדרה, המבוסס על "מבנה רופף" מאת לואב. זה האחרון תיאר את הסיפור השלם כ"אפי", ואמר כי לכל אחת מהדמויות "יש תפקיד גדול... שבו כולם מרגישים כאילו הם מספרים עוד מסיפורם האישי". כוונת הכותבים הייתה שהמיני-סדרה תרגיש כמו עונה בין עונות סדרות הסולו של הדמויות. לואב השווה את הדינמיקה בין הדמויות למשחקים האולימפיים, בהם "אתה מכיר את כל האתלטים בנקודות שונות בקריירה שלהם, כשלאחר ארבע שנים הם מתאחדים ומתחרים זה בזה". קוקר השווה את הסדרה להיווצרות האקס-מן, וולטרון והוו טאנג קלאן. גודארד דיבר על הז'אנר של הסדרה, היות שכל אחד מהסדרות שונה מהשנייה בדרכה שלה, והרגיש כי כולן יוצרות "ז'אנר משלהן". רמירז אמר כי יצירת הטון של הסדרה הייתה "אחד החלקים המאתגרים והמרגשים ביותר בפרויקט הזה", וכי "מיזוג כל האלמנטים מהסדרות הקודמות יוצר טון אחד שונה".
בהתייחסות להשוואה ל"נוקמים", לואב אמר שהמטרה ב"המגנים" הייתה לנסות לעשות את התהליך שונה, ואמר ש"ראינו איך הנוקמים התאספו, וזה [דפנדרס] לא ילך בצורה חלקה כמו שתרצה". הוא הוסיף כי "לדפנדרס אין אות מייצגת על החגורה או מגדל", ושצוות התסריטאים הסכים מההתחלה שבסוף הסדרה הדמויות יכולות להיפרד בטעם רע. לואב המשיך ואמר, "השמיים לא ייפתחו וחייזרים לא יצאו החוצה, זה תפקידם של הנוקמים, זו העבודה שלהם. גיבורי הרחוב באים ממקום מאוד אמיתי". בנוגע לאנטגוניסט, רמירז אמר כי הצבת הדפנדרס מול איום חייזרי כמו ב"נוקמים" לא הייתה אופציה מעולם, היות שהעלילה תמיד הייתה על רמת הרחוב בניו יורק. בנוסף, היה זה אתגר ליצירת דמות אנטגוניסטית, היות שארבעת הדפנדרס הוצגו כ"אנשים מאוד חזקים" בסדרותיהם, ונבל המיני-סדרה צריך להציע אתגר לארבעתם ביחד. ליצירת שיתוף-הפעולה, רמירז אמר כי כל דפנדר מתחיל בחקירת תעלומה בנפרד, וארבעתם מגיעים לאותו המקום בעקבות "שביל פירורי הלחם".
צפון הודו
אזור צפון הודו (בהינדי: उत्तर भारत) כולל ארבעה ממדינות הודו: הריאנה, הימאצ'ל פראדש, פנג'ב וראג'סטאן וכן את שטחי האיחוד צ'אנדיגאר, דלהי, ג'אמו וקשמיר ולדאק.
גאוגרפיה
אזור צפון הודו שימש בימי קדם כמרכז השלטון של האימפריה המוגולית, של סולטנות דלהי ושל האימפריה ההודית הבריטית. אזור זה מאופיין בתרבות מגוונת, וכוללת בין היתר את מרכזי העלייה לרגל ההינדואיים של צ'אר דהאם, הארידוואר, ורנאסי, איודיה, מאתורה, פריאגראג' (לשעבר אללהאבאד), ואישנו דווי ופושקר, את מרכזי העלייה לרגל הבודהיסטים של סרנת' וקושינאגר, את מקדש הזהב הסיקי וכן מספר אתרי מורשת עולמית כגון השמורה הביוספרית ננדה דווי, מקדשי חאג'ורהו, מבצרי הגבעה של רג'סטאן, ג'אנטר מנטאר, קוטב מינאר, המבצר האדום, מבצר אגרה, פאטהפור סיקרי והטאג' מאהל.
אזור צפון הודו מכיל ברובו אזורים כפריים, אך אוכלוסיית האזור העצומה כוללת גם כמות גדולה של אנשים הנמצאים באזורים עירוניים בהם אנשים החיים במטרופולין הגדול של דלהי, ובערים לוקנוב, פטנה, קאנפור, אלאהבאד, מירוט, ג'איפור, צ'אנדיגאר, אמריצר, בופאל ואינדור.
הינדואיזם היא הדת הדומיננטית באזור צפון הודו.
השפה הדומיננטית ביותר באזור צפון הודו היא הינדית. השפות בעלות מעמד רשמי באחת או יותר מהמדינות וטריטוריות האיחוד הממוקמות בצפון הודו הן הינדית, אורדו, פנג'אבי, קשמירית, דוגרי ואנגלית.
ערים בולטות באזור צפון הודו כוללות בין היתר את דלהי, דרמסאלה, לה, אגרה, ואראנסי וג'האנסי.
אליאס
אליאס הוא שמו היווני של אליהו הנביא.
{{פירושונים| אישים: מקומות:
ראו גם
}}
תרשים לבדיקת ראייה
במהלך הבדיקה, התרשים ממוקם במרחק סטנדרטי מהנבדק. הנבדק מתבקש לזהות את הסמלים המופיעים בתרשים, החל מהסמלים הגדולים ביותר ועד הקטנים ביותר שהוא מסוגל לזהות. חדות הראייה נקבעת על פי הסמלים הקטנים ביותר שהנבדק מצליח לזהות.
החוק מגדיר מה חדות הראייה בה לקויי ראייה מוגדרים עיוורים, והיא עומדת על 3/60.
תהליך הבדיקה
בתרשימי בדיקת הראייה מוצגות מספר שורות של סמלים סטנדרטיים לבדיקת ראייה. הסמלים המשתמשים לבדיקת הראייה יכולים להיות אותיות, ספרות או צורות גאומטריות. כל שורה בתרשים מציגה סמלים בגודל שונה. בדרך כלל הסמלים הגדולים ביותר נמצאים בשורה העליונה והם הולכים וקטנים בהדרגה עד לתחתית התרשים.
לפני הבדיקה הנבדק מתבקש להסיר עזרי ראייה כמו משקפיים או עדשות מגע. את הבדיקה אפשר לבצע בישיבה או בעמידה, כאשר הנבדק מוצב במרחק סטנדרטי מתרשים הבדיקה. במהלך הבדיקה, הנבדק מתבקש לזהות את הסמלים המופיעים בתרשים, החל מהסמלים הגדולים ביותר ועד הקטנים ביותר שהוא מסוגל לזהות. חדות הראייה של הנבדק נקבעת על פי הסמלים הקטנים ביותר שהנבדק מצליח לזהות.
כל אחת מהעיניים נבדקת בנפרד, כאשר העין השנייה מכוסה. ניתן לכסות את העין שלא נבדקת באמצעות כף היד של הנבדק, פיסת נייר או כל כיסוי אטום אחר.
לאדם המשתמש בעזרי ראייה כמו משקפיים או עדשות, ניתן לעשות בדיקה נוספת עם עזרי הראייה כדי לוודא שהם אכן מתקנים את חדות הראייה שלו למצב התקין.
פענוח תוצאות הבדיקה
למעשה ניתן לבדוק חדות ראייה מכל מרחק (הגורם המכריע הוא הגודל הזוויתי אותו תופס האובייקט על רשתית העין), אך כמוסכמה עושים את הבדיקה ממרחק של 6 או 3 מטרים. הנבדק צריך להגיד מה הוא רואה בשורה, כל עין בנפרד, ואחר בשתי העיניים יחדיו. התוצאה היא שקלול של שלוש הבדיקות. התוצאה היא שבר פשוט (ישנן עוד שיטות למתן התוצאה (LogMAR, שבר עשרוני), אך הן מבוססות על אותה בדיקה), המכונה “השבר של סנלן”. המונה קבוע (בד”כ 6) ומציין את מרחק הבדיקה במטרים ממנו מזהה הנבדק עצם כלשהו. המכנה מבטא את המרחק בו יצטרך לעמוד אדם שראייתו טובה ותקינה על מנת לזהות את אותו העצם. 6/6 מוגדרת כראייה תקינה, והיא אומרת שהנבדק מזהה אובייקט ממרחק 6 מטרים בדיוק כמו אדם בעל ראייה תקינה שיזהה את האובייקט ממרחק 6 מטרים. 6/15, הנבדק מזהה אובייקט ממרחק של 6 מטרים, שאותו יזהה אדם בעל ראייה תקינה ממרחק 15 מטרים. ז"א, ככל שמנה השבר יותר קטן, חדות הראייה של האדם יותר לקויה, והוא מוגדר כבעל קוצר ראייה.
אפשרויות חלופיות
במקרים שבהם ילדים צעירים מתקשים לשתף פעולה עם בדיקת הראייה, הבודק יכול להעריך את חדות הראייה באמצעות תשאול ההורים. למשל, האם הילד נוטה להחזיק חפצים קרוב לפנים כדי להתמקד בהם.
אליאנץ ריביירה
האליאנץ ריביירה הוא אצטדיון שממוקם בעיר ניס צרפת ומשמש בעיקר לאירוח משחקי הבית של מועדון כדורגל ניס וכן לאירוח משחקי הבית של מועדון הרוגבי טולון, והופעות. האצטדיון בעל תכולה של 35,624 איש ועם סיום בנייתו החליף את אצטדיונה הקודם של העיר, סטאד דה ריי. בנייתו החלה בשנת 2011 והושלמה כעבור כשנתיים, עת שנחנך ב-22 בספטמבר 2013 במשחק בין מועדון כדורגל ניס מול ואלנסיין בו ניצחה ניס בתוצאה 4-0.
במקור, תוכנן האצטדיון להיחנך בשנת 2007, אך הפרויקט התעכב עקב העדר מימון. הפרויקט יצא לבסוף לפועל כחלק מאירוח טורניר יורו 2016 בצרפת.
בשנת 2012 רכש תאגיד הביטוח אליאנץ את הזכות לשם האצטדיון למשך 9 שנים, תמורת 2.2 מיליון דולר אמריקני מדי שנה. אולם בשל תקנוני חסות האצטדיון קרוי בשם 'סטאד דה ניס' באירועיה הרשמיים של אופ"א ובכללם יורו 2016.
משחקי יורו 2016
האצטדיון נבחר להיות אחד ממתקני יורו 2016 והוא אירח את המשחקים הבאים:
מרכז הודו
אזור מרכז הודו (בהינדי: मध्य भारत) כולל שתיים ממדינות הודו: מאדהיה פרדש וצ'האטיסגאר.
ערים בולטות באזור מרכז הודו כוללות בין היתר את אינדור (העיר הגדולה ביותר באזור מרכז הודו), רייפור, בופאל, גוואליור, אגרה, דהראדון, ולאקנאו.
אזור מרכז הודו חולק מאפיינים לשוניים ותרבותיים רבים עם אזור צפון הודו, כולל הדומיננטיות של השפה ההינדית.
מזניאראד
מזניאראד (בהונגרית: Mezőnyárád) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מזניאראד קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,816 תושבים בשנת 1990 עד 1,590 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-12%).
במזניאראד חיו מעט יהודים.
אינה מארי אריקסן סוריידה
אינה מארי אריקסן סוריידה (בנורווגית: Ine Marie Eriksen Søreide; נולדה ב-2 במאי 1976) היא פוליטיקאית נורווגית שכיהנה כשרת החוץ של נורווגיה מאוקטובר 2017 עד אוקטובר 2021, האישה הראשונה בתפקיד זה. בשנים 2013–2017, כשרת ההגנה. היא הייתה האישה החמישית שכיהנה בתפקיד זה. סוריידה חברת סטורטינג מטעם המפלגה השמרנית הנורווגית מאז שנת 2005.
ביוגרפיה
אינה מארי אריקסן סוריידה נולדה ב-2 במאי 1976 במחוז לורנסקוג. הוריה של סוריידה התגרשו כשהייתה צעירה. אביה היא חשמלאי ואמה חייה על קצבת נכות. בשנת 1995 החלה את לימודי המשפטים באוניברסיטת טרומסה. במהלך לימודיה באוניברסיטה היא הצטרפה למפלגה השמרנית והייתה פעילה בפוליטיקה המקומית. בשנת 2000 היא הייתה לחברה במרכז המפלגה השמרנית ובהמשך התמנתה ליושבת ראש ארגון "הצעירים השמרנים של נורווגיה".
סוריידה עבדה במשך תקופה קצרה כמפיקה בערוץ הטלוויזיה "Metropol TV". לאחר סגירתו של הערוץ, סוריידה החלה לעבוד כמתמחה בעריכת דין. ב-2006 נישאה לחבר המפלגה השמרנית, אוסטיין סוריידה.
קריירה פוליטית
בבחירות הכלליות שנערכו בנורווגיה ב-2005 נבחרה לראשונה לסטורטינג, הפרלמנט של נורווגיה. עם בחירתה לסטורטינג סוריידה הייתה חברה בוועדת החינוך של הפרלמנט. בשנת 2009 היא נבחרה מחדש לסטורטינג. מ-2009 עד 2013 כיהנה סוריידה כיושבת ראש ועדת החוץ החוץ והביטחון בסטורטינג.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-9 בספטמבר 2013 זכתה המפלגה השמרנית ב-30 מושבים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה לאחר מפלגת הלייבור שזכתה ב-64 מושבים. לאחר שארנה סולברג הצליחה להקים את ממשלה, מונתה סוריידה לתפקיד שרת ההגנה. בזמן כהונתה כשרת ההגנה, היא הגדילה את תקציב הביטחון, נרווגיה קנתה נשק אמריקני, צוללות מגרמניה ובנתה בסיסים צבאיים בצפון. בעקבות משבר קרים ב־2014, קראה סוריידה להגביר את מאמצי החימוש של כל מדינות נאט"ו ובמקביל להמשיך את הדיאלוג ושיתוף הפעולה עם רוסיה.
ב-2016 קראה סוריידה לנשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ לאמץ מדיניות ברורה מול רוסיה, זאת לאחר חששה של נורווגיה מפעילותה הצבאית של רוסיה באזור הארקטי.
ביוני 2018, כתב דונלד טראמפ לראשת ממשלת נורווגיה, ארנה סולברג, שנורווגיה היא המדינה היחידה בנאט"ו, הגובלת ברוסיה, שאין לה תוכנית ארוכת טווח להשקיע שני אחוזים מהתמ"ג בהגנה. ביולי, לאחר ועידת נאט"ו, ביקר בנורווגיה, ג'יימס מאטיס, שר ההגנה האמריקאי, נפגש עם סוריידה והדגיש את מקומה החשוב של נורווגיה בברית נאט"ו ובשמירה על הגבול עם רוסיה.
סוריידה מובילה מדיניות ידידותית כלפי האיחוד האירופי ומאז היבחרה לשרת החוץ מקדמת שיתוף פעולה כלכלי וביטחוני עם האיחוד. באוקטובר 2021 סיימה את תפקידה כשרת החוץ. בפברואר 2022
עלה שמה של סוריידה כאחת המועמדות לתפקיד מספר שתיים במפלגה השמרנית, עם פרישתו של יאן תור סננר אולם היא הודיעה שהיא אינה מעוניינת בתפקיד
שלגיה (סרט, 2024)
שלגיה (באנגלית: Snow White) הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי בבימויו של מארק וב, עם תסריט מאת גרטה גרוויג. הסרט הוא עיבוד מחודש בלייב אקשן לסרטם של אולפני וולט דיסני, "שלגיה ושבעת הגמדים" משנת 1937, המבוסס על מעשייה בעלת אותו שם מאת האחים גרים. בסרט עתידות לככב רייצ'ל זגלר בדמותה של שלגיה וגל גדות בדמותה של המלכה הרעה.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-22 במרץ 2024.
פיתוח וקדם הפקה
ב-31 באוקטובר 2016, נמסר על ידי "וראייטי" כי אולפני וולט דיסני שוקדים על פיתוח עיבוד מחודש בלייב אקשן לסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", וכי התסריטאית ארין קרסידה וילסון מנהלת עימם משא ומתן על כתיבת התסריט. ב-30 במאי 2019, נמסר כי מארק וב מנהל משא ומתן על בימוי הסרט, וב-29 בספטמבר 2019, אושר רשמית כי וב יהיה אמון על בימוי הסרט, וכי התסריט ייכתב על ידי קרסידה וילסון. ב-29 במאי 2021, דווח כי וב עדיין עתיד לביים את הסרט, אך העבודה עליו לא תתחיל עד לשלב מאוחר יותר באותה שנה בשל לוח הזמנים של וב. בנובמבר 2021, נמסר כי גרטה גרוויג תחליף את קרסידה וילסון בכתיבת התסריט.
ליהוק
ביוני 2021, נמסר על ליהוקה של רייצ'ל זגלר לגילום דמותה של שלגיה. בנובמבר 2021, נמסר על ליהוקה של גל גדות לגילום דמותה של המלכה הרעה. ב-12 בינואר 2022, נמסר על ליהוקו של אנדרו ברנאפ לדמותו של ג'ונתן, גנב דמוי-רובין הוד ודמות מקורית אשר נוצרה עבור הסרט, אשר תשמש כמושא אהבתה של שלגיה. ב-3 ביולי 2022 נודע כי מרטין קלבה יגלם את הגמד רטנוני.
צילומים
צילומי הסרט התעתדו להתחיל במרץ 2020 בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. עם זאת, הצילומים נדחו בעקבות מגפת הקורונה. ב-22 ביוני 2021, הוכרז שהצילומים יחלו בשנת 2022. באוגוסט 2021, הוכרז שהצילומים יתקיימו בבריטניה. שריפה פגעה בסט ההפקה ב-15 במרץ 2022, באולפני Pinewood ; הבמה הייתה בבנייה כאשר לפי הדיווחים עלה עץ, והוביל ללהבה ענקית. כמו כן, מקור דיסני אישר כי "לא בוצעו צילומים". לוח הצילומים גם הוגדר מחדש על מנת שזגלר תיסע ללוס אנג'לס כדי להציג בטקס פרסי אוסקר ה-94 ב-27 במרץ 2022, לתמיכה בעמיתיה לסרט "סיפור הפרברים". בזמן שזגלר נכחה בטקס, גדות החלה לצלם את הסצנות שלה. במהלך ראיון פודקאסט לפורבס, חשפה גדות כי היא תשיר ותרקוד בסרט. ב-22 באפריל 2022, גדות אישרה כי השלימה את צילומי הסצנות שלה. ב-13 ביולי 2022, חשפה זגלר שצילומי הסרט הסתיימו.
מוזיקה
כותבי השירים באנג' פאסק וג'סטין פול, שכתבו בעבר את המילים לשני שירים חדשים לעיבוד המחודש של אולפני וולט דיסני משנת 2019, "אלאדין", עתידים לכתוב שירים חדשים עבור הסרט.
הפצה
במסגרת אירוע D23 שהתרחש בשנת 2022, נמסר כי הסרט יעלה לאקרנים בשנת 2024. ב-15 בספטמבר 2022 נודע כי הסרט ייצא לאקרנים ב-22 במרץ 2024.
שיגיונות זיגפלד
שיגיונות זיגפלד (באנגלית: Ziegfeld Follies) היו סדרת מופעי רביו שהפיק פלורנץ זיגפלד בברודוויי בין השנים 1907 עד 1931, עם עונות נוספות ב-1934 ו-1936 (לאחר מותו של זיגפלד, בהרשאת אלמנתו). המופעים הועלו כניסיון לשחזר את מופעי הבורלסקה של מועדון הפולי ברז'ר הפריזאי, תוך התאמתם לרוח הקהל האמריקאי וזכו להצלחה גדולה. המופעים שילבו מופעי וודוויל בדגש מוזיקלי, שירים, קסמים, להטוטנות ומופעי רקדניות-שורה מרהיבים, בתלבושות ססגוניות. הרקדניות נבחרו בקפידה לפי מראן החיצוני ונקראו "נערות זיגפלד".
עם האמנים שהחלו את דרכם בשיגיונות נמנים וו. סי. פילדס, אדי קנטור, ז'וזפין בייקר, פאני ברייס, ריי בולג'ר, סופי טאקר ורבים אחרים. עם הכותבים למופעים נמנו, בין השאר, ג'רום קרן, ורנון דיוק, אירווינג ברלין וג'ורג' גרשווין. עם "נערות זיגפלד" נמנו בצעירותן כוכבות הקולנוע פולט גודארד וברברה סטנוויק.
בשנת 1927 פתח זיגפלד את "תיאטרון זיגפלד" בפינת רחוב 54 והשדרה השישית במנהטן. עונת 1931 של ה"פולי'ס" הועלתה על בימתו של תיאטרון זה (שנהרס ב-1966).
תוכנית הרדיו
התוכנית "The Ziegfeld Follies of the Air" (שיגיונות זיגפלד באוויר) שודרה ב-CBS מדי יום א' בערב בשנת 1932. לאחר מותו של זיגפלד הופסק שידור התוכנית והיא התחדשה לכחצי שנה ב-1936. במעבר למדיו החדש התבססה התוכנית על קטעי מוזיקה ומערכונים שהמוצלח בהם היה "בייבי סנוקס", דמות פעוטה כביכול (בגילומה של פאני ברייס) שניהלה דיאלוגים שנונים בטון ילדותי עם "אביה" (בגילומו של אלן ריד) והפכה ללהיט. הדיאלוגים כללו סדרת שאלות "תמימות" שהובילו את האב למבוכה ולהסתבך בלשונו, דבר שגרר עוד פרץ שאלות, שהציגו את המוסכמות החברתיות באור מגוחך. כמו כן הופיעו בתוכנית כוכבים אורחים כפרנק סינטרה, בינג קרוסבי, בוב הופ, תזמורתו של פול וייטמן ועוד.
סרטים
שיגיונות זיגפלד הגיעו למסך הגדול פעמיים. בשנת 1936 הופק הסרט "זיגפלד הגדול", ביוגרפיה מוזיקלית של זיגפלד. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את לואיז ריינר (בתפקיד אשתו הראשונה אנה הלד) בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ואת רוברט לאונרד בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
פעם נוספת הופיע המופע בקולנוע בסרט "שיגיונות זיגפלד", שהיה סרט רביו מוזיקלי בבימויו של וינסנט מינלי עם שלל קטעי הופעה בכיכובם של ג'ין קלי, פרד אסטר, ג'ודי גרלנד, ריי בולג'ר, פאני ברייס, אסתר ויליאמס, לוסיל בול, קתרין גרייסון ועוד.
נעמי סמילנסקי
נעמי סמילנסקי (22 בדצמבר 1916 - 13 במרץ 2016) הייתה ציירת, תחריטאית ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה
סמילנסקי נולדה בקרקוב שבגליציה, לרחל וליעקב וולמן, בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל.
עוד בהיותה תלמידה החלה לעזור למשפחתה במתן שעורים פרטיים. למרות מצבם הכלכלי ראו בעצמם בני משפחתה כבני תרבות, יוצאי נחלת ספר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. כבר בילדותה בקרקוב נהגה אמה לקחת אותה לתערוכות, ובירושלים לימדה אותה לקרוא ולכתוב שירה בגרמנית, לכן נחשבה בבית הספר מוזרה ו"אחרת".
ב-1932, בגיל 16, החלה ללמוד בסמינר למורים בבית הכרם, שם גם הכירה את בעלה, הסופר יזהר סמילנסקי (ס. יזהר), והשניים היו לזוג. בשנת 1933, לאחר שסיימו את לימודיהם, עבר יזהר ללמד במושבה יבנאל והיא עברה ללמד בקבוצת גבע. לאחר מכן, בשנים 1937–1941 למדה ציור ורישום אצל מרדכי ארדון ותחריט וחיתוך עץ אצל יוסף בודקן בבצלאל.
בשנת 1942 נולד בנם ישראל, בשנת 1944 נולדה בתם הלה ובשנת 1954 נולד זאב.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מ"קרן פורד" ושהתה ארבעה חודשים בסדנה "תמרינד" בלוס אנג'לס. כשהייתה כבת שבעים, לימדה תחריט בבצלאל.
ד"ר חיים גמזו ראה בה אחת מאמני התחריט החשובים בישראל.
בראיון שראיינה אותה נרי ליבנה לעיתון הארץ, היא מספרת שהייתה צריכה להילחם על אמנותה. "קודם כל יש העניין של מקום. כדי לכתוב צריך שולחן וזהו, אבל לאמנות צריך מקום, לתחריטים במיוחד. צריך גם חדר חושך וצריך חומצות, שאגב הרסו לי גם את הריאות...". לשאלתה של נרי ליבנה, האם יזהר העריך ואהב את האמנות שלה, עונה סמילנסקי: "מנין לי לדעת? הוא לא אמר שום דבר רע, אז אני מניחה שכן. גם לא את הכל הראיתי לו". בסטודיו שהיה לול יצרה תחריטים בעזרת המכבש שקיבלה במתנה מנחום גוטמן ואחר כך במכבש שקנתה בעצמה.
סמילנסקי כתבה משך שנים רבות סיפורים לילדים ולמבוגרים, אך מעולם לא פרסמה אותם, מלבד הסיפור "נעילה" העוסק בהלוויית אמה, שאותו פרסמה בכתב העת פרוזה.
האוצרת עדה נעמני, בת רחובות, כתבה על העבודות של נעמי: "...את דיוקנו של הסופר ס. יזהר, עמו חלקה את חייה, ציירה פעמים אין ספור... בתקריבי הפנים ובתנוחות הביתיות ניכר הניסיון למסור עדות על יזהר, אישיות ידועה ונערצת, מתוך מבט קרוב ואינטימי מאוד, מבט על יזהר בנעלי בית... המבט הנוקב והבלתי מתפשר ביותר מצוי דווקא בפורטרטים העצמיים של נעמי, בהם היא מוסרת עצמה ללא כחל ושרק. שם נבחין קודם כל בעיניים, בנוכחותו החדה והסקרנית של המבט. זהו מבט היוצר את הקשר הראשוני בינה לבין המודל שמולה, סדרת דיוקנאות עצמיים אלו מצטרפת לגלריה גדולה ומעניינת של ציורים בהם מתבוננים ציירים בעצמם ומוסרים על כך עדות כנה ובלתי מתפשרת."
היא חיה ויצרה במושב מישר, עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים, אוספים פרטיים ובמוזיאונים ברחבי העולם.
אדה קוק
ביוגרפיה
קוק נולדה באמסטרדם. אחותה הגדולה, גרטה היא שחיינית אולימפית שסיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה באולימפיאדת רומא (1960).
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג מזרח גרמניה בשנת 1962 זכתה קוק במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.9 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:42.9 דקות.
פאול גוסטב פישר
פאול גוסטב פישר (בדנית: Paul Gustav Fischer; 22 ביולי 1860 – 1 במאי 1934) היה צייר ריאליסטי יהודי-דני.
אדה קוק
שיאנית עולם
בתחרות שחייה שנערכה בסאוסטדונן שבהולנד ב-1 בספטמבר 1963 קבעה קוק במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש ראשון של 1:06.1 דקות, שיפור לשיא הטרי של קתי אליס מארצות הברית שנקבע שבועיים לפני כן (1:06.5 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה קוק בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.6 דקות, אחרי שרון סטודר שקבעה שיא עולם חדש של 1:04.7 דקות ולפני אליס 1:06.0 דקות, שתיהן מארצות הברית ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:37.0 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 4:33.9 דקות ולפני ברית המועצות (4:39.2 דקות).
פאול גוסטב פישר
קורות חיים
השכלתו האמנותית הפורמלית נמשכה זמן קצר בלבד באמצע שנות העשרה שלו, כשלמד שנתיים באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות בקופנהגן. פישר החל לצייר עוד כשהיה צעיר, בהדרכת אביו. הוא עבד בשנים 1878–1888 במפעל של האב, והציג באופן קבוע בתערוכת האביב של שרלוטנבורג בשנים 1884–1902.
אדה קוק
שיאנית עולם
בתחרות שחייה שנערכה בליידן הולנד בתחילת אוגוסט 1965 קבעה קוק במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי הראשון במשחה זה בתוצאה של 2:25.8 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט הונגריה היא החזירה לעצמה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר והעמידה אותו על 1:04.5 דקות, שיא זה החזיק מעמד 5 שנים עד שנישבר על ידי אליס ג'ונס מארצות הברית (1:04.1 דקות). שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בכרונינגן הולנד היא שיפרה שוב את השיא העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:25.3 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוטרכט הולנד בשנת 1966 זכתה קוק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.6 דקות והגנה על תוארה ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.4 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:48.7 דקות.