cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל ברונו
ביוגרפיה
מיכאל ברונו נולד בהמבורג שבגרמניה, אמו, לוטה (לאה) לבית סמסון, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, ואביו, ד"ר הנס (יוחנן) ברונו, היה רופא. אביו, שהיה סוציאל-דמוקרט בהשקפת עולמו, פתח מרפאת פועלים בשכונה בהמבורג. ב-1933, זמן קצר לפני עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל, בארץ פתח אביו מוסך ביחד עם שותף. בזמן מלחמת העולם השנייה שירת הנס ברונו כרופא בצבא הבריטי, לאחר המלחמה עבד כרופא בקיבוצים ואחרי כן היה מנהלו של בית חולים אלישע בחיפה.
מיכאל ברונו סיים את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1950, ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל. ב-1952 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית, אחרי כן עבר ללמוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים תואר ראשון במתמטיקה. בהשפעתו של ג'ון מיינרד קיינס, שבעבר לימד בקינגס קולג', זנח ברונו את תוכניותיו להיות פיזיקאי עיוני, ועשה תואר ראשון נוסף, הפעם בכלכלה. משסיים את לימודיו ב-1957 שב לישראל והחל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל. ברונו עם מנהל מחלקת המחקר, דוד כוכב, עסק בניתוח התקציב הלאומי הראשון ובתוכנית החומש, ואחרי כן כיהן כמנהל מחלקת המחקר בבנק ישראל. אחרי שכתב את ספרו "קשרי גומלין, שימוש במקורות ופיתוח המשק הישראלי" יצא לשנת השתלמות אצל פרופ' קנת' ארו באוניברסיטת סטנפורד ובהמלצתו של ארו קיבל תואר דוקטור עבור הספר. בשובו לישראל הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית. בשנת 1967 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנות השישים היה ראש צוות לתכנון כלכלי-חברתי של הוועדה לפתוח השטחים המוחזקים, המלצותיה הוגשו לראש הממשלה לוי אשכול, אולם הן לא יושמו. שימש כפרופסור אורח ב-MIT, שם פיתח ביחד עם רוברט סולו ופול סמואלסון תאוריה של צמיחה והון.
ב-1985 היה ברונו ממגבשי תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. בשנים 1977–1979 היה נשיא האגודה הישראלית לכלכלה. בשנים 1986–1991 כיהן כנגיד בנק ישראל. ב-1986 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לכלכלה. בשנים 1986–1987 היה נשיא האגודה האקונומטרית (שבה היה חבר מ-1967). ב-1992 התמנה לנשיא האגודה הבינלאומית לכלכלה. ב-1993 התמנה לסגן נשיא הבנק העולמי ולכלכלן הראשי שלו.
ברונו היה פעיל פוליטי לאורך השנים, לאחר מלחמת ששת הימים התבטא נגד מה שכונה "מדיניות הסיפוח הזוחל" השטחים וקרא להקמת תשתית למדינה פלסטינית, היה מראשוני הפעילים בשלום עכשיו, הוביל ונאם בהפגנות התנועה והשתתף בהפגנה נגד ראש הממשלה מנחם בגין ב-1980 בקריאה להקמת ועדת חקירה לבירור התערבותו בחקירת השב"כ את פרשת המחתרת היהודית. כמו כן ניהל מאבק למען שטחים ירוקים בירושלים, שהגיע עד לפתחו של בג"ץ.
נפטר בירושלים בשנת 1996. הותיר אחריו אלמנה, נטע (גרושתו של פרופ‘ יורם בן פורת), ו-3 ילדים (מאשתו הראשונה, עופרה שהייתה נשואה לפני כן לפרופ‘ גיורא חנוך): יעל, עידו ואסא. עידו מונה בשנת 2017 למנכ"ל מוזיאון ישראל.
יד הנדיב מעניקה מדי שנה פרס על שם מיכאל ברונו לחוקרים מצטיינים צעירים בעלי עתיד מבטיח.
דוד קליין
ביוגרפיה
קליין נולד בתל אביב. ב-1959 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1971 קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון.
עוד לפני תום לימודי התואר הראשון, הצטרף קליין למשרד האוצר ועבד באגף התקציבים כאחראי לתקציב משרד הדואר (כיום - משרד התקשורת). עבודתו באוצר נמשכה עד 1966, ובמהלך שנים אלו הוא הקים את צוות התכנון הרב-שנתי של תקציב המדינה, והיה אחראי לתקציב ושותף לצוות ההקמה של העיר ערד. בתקופה זו הוא צורף ככלכלן של צוות בינתחומי, בראשות אריה (לובה) אליאב, אשר נשלח לאיראן על ידי שר החקלאות, משה דיין, כדי לסייע בתכנון ובשיקום אזור קאזווין, אשר נחרב ברעידת אדמה.
בשנים 1966–1972 עבד קליין במחלקה למדיניות פיסקלית של קרן המטבע הבינלאומית. פעילותו התמקדה במחקר ובייעוץ בתכנון מדיניותן התקציבית של מדינות מתפתחות, והוא השתתף במשלחות התקופתיות של הקרן למדינות אלה. במהלך תקופה זו סייע לבנק העולמי כשהשתתף במשלחת סיוע טכני לאיראן, שמטרתה הייתה לייעץ בהקמת המחלקה לחשבונאות לאומית בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של מדינה זו.
בשובו לישראל הצטרף קליין כחבר הנהלת מכון "תבל" למחקרי מדיניות, אשר הוקם על ידי יוליוס סטולמן, תורם יהודי ואיש עסקים מארצות הברית, ביוזמת שר האוצר פנחס ספיר. במסגרת מחקריו במכון שיתף פעולה עם אגף התקציבים במשרד האוצר, ובנה עבורם מודל אקונומטרי של המשק הישראלי, שנועד לאפשר לקובעי המדיניות להעריך את ההשלכות על המשק של הרכבים שונים של תקציב המדינה.
בשנת 1976 הצטרף לבנק לאומי ועבד בו עד 1987 בתפקידים בכירים שונים: מנהל המחלקה הכלכלית וכלכלן ראשי של הבנק, יו"ר ועדת העמלות, חבר בוועדת ההשקעות של קרנות הנאמנות וקופות הגמל, משנה למנהל החטיבה העסקית, ומנהל החטיבה לתכנון אסטרטגי.
עבודתו בבנק ישראל
ב-1987, בעקבות הזמנתו של הנגיד החמישי של בנק ישראל, פרופ' מיכאל ברונו, עבר קליין לבנק ישראל ושימש כמנהל בכיר המופקד על המחלקה המוניטרית ומחלקת האשראי והפיקוח על מטבע חוץ. בתקופה זו תפקד, על פי חוק ניירות ערך, גם כנציג בנק ישראל בדירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנים 2000–2005 כיהן כנגיד השביעי של בנק ישראל.
בתקופה בה שירת בבנק ישראל, ספטמבר 1987 עד ינואר 2005, תחילה כמנהל בכיר ואחר כך כנגיד, הוביל קליין ארבעה מהלכים אשר היקנו לבנק ישראל עצמאות תפעולית מלאה שלא הייתה לו קודם לכן:
לאחר פרישתו מבנק ישראל
כיהן כיו"ר הדירקטוריון המייעץ של בית ההשקעות מיטב-דש וכדח"צ בחברת הביטוח AIG.
בשנת 2009 התפרסם ספרו "נגד הזרם; ביזור מרכזי הכח הפיננסי במשק הישראלי" (הוצאת "ידיעות ספרים"). בספר כינס מבחר מהרצאותיו אותן נשא במהלך 17 שנות שירותו בבנק ישראל. לכל אחת מהרצאות אלה צירף מבוא, דברי הסבר והערות שוליים השופכים אור נוסף על השינויים המבניים שבוצעו בניהולו בתקופה זו, במגמה לשפר את המבנה התחרותי של השווקים הפיננסיים ולאפשר ניהול תכליתי של המדיניות המקרו-כלכלית להשגת יעדי המשק.
בשנת 2014 פורסם ספרו "פרופ' סטנלי פישר, הנגיד השמיני של בנק ישראל: מה ירש ומה הוריש" (הוצאת אופיר ביכורים). הספר מנתח שישה תחומי מדיניות מרכזיים המסכמים את תקופת כהונתו של הנגיד השמיני על רקע פועלם של שני הנגידים שקדמו לו.
בשנת 2019 פורסם ספרו השלישי "סיכום אישי" (הוצאת טפר). הספר פותח ברקע אישי - ילדות, משפחה, השכלה, שרות צבאי - וממשיך ברקע מקצועי - באגף התקציבים במשרד האוצר, בקרן המטבע הבינ"ל ובהנהלת בנק לאומי. עיקר הספר מוקדש לבנק ישראל ומציג את תקופתו כנגיד השביעי של הבנק על רקע ההיסטוריה של הבנק כבנק מרכזי, החל מהקמתו ב-1954 כאשר תיפקד כשלוחו של שר האוצר בתקופת ארבעת הנגידים הראשונים, המשך בתקופתם של הנגיד החמישי עד השביעי, בה הושגה ונשמרה יציבות מחירים ועוצבה הריבית כמכשיר המרכזי של המדיניות המונטרית ונקבעה עצמאותו של הבנק, וכלה בתקופה השלישית בה כיהנו הנגידים השמיני והתשיעי בה שונה חוק בנק ישראל אשר נותן לשר האוצר מעמד דומיננטי בניהול המדיניות המונטרית ומגביל את עצמאות בנק ישראל.
קליין נפטר ב-25 במאי 2021.
מדליית החירות הנשיאותית
מדליית החירות הנשיאותית (באנגלית: Presidential Medal of Freedom) היא, יחד עם מדליית הזהב של הקונגרס, אחת משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית. תפקידה להכיר ב"תרומה משובחת במיוחד לביטחון או לאינטרס הלאומי של ארצות הברית, שלום עולמי, לתרבות או יוזמות ציבוריות או פרטיות אחרות".
היסטוריה
הענקת המדליה נקבעה בצו נשיאותי של הנשיא ג'ון פ. קנדי ב-1963, עת החליפה מדליית החירות הנשיאותית את מדליית החירות (1945) שהוענקה בין 1945–1961. היא מוענקת מאז פעם בשנה, ב-4 ביולי או בסמוך לו, או מעת לעת לפי שיקול דעתו של הנשיא.
מקבלי המדליה נבחרים על ידי הנשיא מיוזמתו או על פי המלצה. המקור העיקרי להמלצות היא מועצה העוסקת בפרסים על שירות ציבורי מכובד, שנוסדה בכח אותו צו של קנדי.
אדם יכול לזכות במדליה יותר מפעם אחת: אלסוורת' באנקר וקולין פאוול זכו לכבוד הכפול. ג'ון קנת גלבריית קיבל את מדליית החירות שקדמה למדליה הנוכחית, מהנשיא טרומן וחמישים וארבע שנים לאחר מכן קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון.
רשימת מקבלי הפרס ארוכה. היא כוללת אישים מכל תחומי החיים: בדרנים כבוב הופ, לוסיל בול וברברה סטרייסנד; מדענים כיונה סאלק ואדוארד טלר לצד עיתונאים כוולטר קרונקייט ואדוארד מורו וכדורסלנים כמייקל ג'ורדן ושופטים כארתור גולדברג, ואף פוליטיקאים כדיק צ'ייני והנשיא לינדון ג'ונסון. כעניין של שגרה מעניקים נשיאים את המדליה לחברים בולטים של מפלגתם. מצב שכיח אחר הוא הענקת המדליה לאישים ידועים הנוטים למות, כמו במקרה של ג'ון פוסטר דאלס. במקרים נדירים יותר היא מוענקת לאחר המוות, כפי שהוענקה למשל לנשיא קנדי עצמו ולסנאטור ג'ון צ'ייפי.
ישראלים המעוטרים במדליית החירות הנשיאותית
חמישה ישראלים עוטרו במדליית החירות הנשיאותית, מהם שניים שחיים בישראל:
מערת אום אל עמד
מערת אום אל עמד או מערת הנדבכים היא מערת קבורה מתקופת בית שני (המאה הראשונה לפני הספירה). המערה נמצאת בפארק נחל צופים שבירושלים המשתרע מתחת לשכונות רמות אשכול וגבעת המבתר.
היסטוריית המערה
מערת אום אל עמד שימשה לקבורת משפחה יהודית אמידה מתקופת בית שני וזאת על סמך עיצוב דופנות החדר ופתח המערה המובאים כחיקוי לבנייה המפוארת של חומות הר הבית מתקופת הורדוס ולבנייה היוונית בכלל.בנוסף בשני העמודים בפתחה של המערה סותתו כותרות יווניות. בתקופה הביזנטית הפך החדר הקדמי לקפלה (בית תפילה נוצרי).
תיאור המערה
מערת אום אל עמד חצובה בסלע גזית. בפתחה היו כשני עמודים עגולים ומכותרים החצובים בסלע אך כיום הם אינם קיימים. לכל אורך החזית מגולף בסלע משקוף בצורת אפריז דורי המעוטר בוורדות ומכותר בכרכוב. בצדה הדרומי של המערה נחצבה חצר ושתי דפנותיה סותתו כנדבכי אבני גזית עם שוליים, בפתחה של המערה נמצא האולם הראשון שכל דפנותיו עוצבו כנדבכים ובדופנו הצפונית נחצב פתח הכניסה. ואחריה ישנו אולם קבורה נוסף שבמרכזו נחצב בור עמידה וסביבו אצטבות, ובשלושה מדפנותיו הוצבו חמישה כוכים. יש האומרים ששני הכוכים הסמוכים בדופן המזרחית שימשו לקפלה. בדופן הצפונית הכוך האמצעי הפך לפתח אל חדר פנימי נוסף שבמרכזו נחצב בור עמידה רדוד ומסביבו כוכים כמו בחדר השני.
Mother's Daughter
Mother's Daughter (בעברית: בת של אמא) הוא שיר של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס, מתוך המיני-אלבום השני שלה She Is Coming. הסינגל יצא לאור ב-11 ביוני 2019, על ידי תקליטי RCA.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מיילי סיירוס, אנדרו ווייט ואלמה והופק על ידי טאי קית' ואנדרו ווייט. עם השיר הופיעה סיירוס לראשונה במסגרת הופעה שהתקיימה ב-BBC1, ביחד עם השירים "Cattitude" ו-"".
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
השפעה
ב-22 באוקטובר 2020 ממשלת פולין אסרה על כל סוגי ההפלות במדינה, גם במקרה של מום בעובר. בשל כך, "Mother's Daughter" הפך לוויראלי בפולין, והפך לאחד השירים המושמעים ביותר. אלפי נשים יצאו לרחובות כדי לדרוש אי הפללה כשהן נושאות כרזות עם מילים מתוך השיר. התופעה תועדה בתמונות שהופצו באינטרנט, כמו גם הופצו קטעי וידאו של המפגינות שרות את השיר. את התוכן שיתפה סיירוס ברשתות החברתיות שלה.
ממלכת אירלנד
ממלכת אירלנד (באנגלית: Kingdom of Ireland, באירית קלאסית: Ríoghacht Éireann, באירית מודרנית: Ríocht Éireann) הייתה מדינה קליינטית של ממלכת אנגליה ולאחר מכן של ממלכת בריטניה הגדולה שהתקיימה בין השנים 1542 ועד 1801. הממלכה נשלטה על ידי מלכי אנגליה ומלכי בריטניה באוניה פרסונלית עם ממלכותיהם שלהם והיא נוהלה מטירת דבלין על ידי משנה למלך שמונה על ידו. לממלכה הייתה רשות מחוקקת עצמאית (הפרלמנט של אירלנד), אצולה מקומית, מערכת אכיפה וכנסיית מדינה (הכנסייה של אירלנד).
לפני הקמת הממלכה, היה שטח האי מחולק לשטחי שליטה של ברונים נורמנים, כולם תחת שליטתם של מלכי אנגליה (שנקראו גם לורדי אירלנד), אשר השתלטו על שטחי האי לאחר הפלישה האנגלו-נורמנית לאירלנד ב-1177. עד תחילת המאה ה-16, הצטמצם שטח השליטה האנגלי באירלנד לשטח שסביב הבירה דבלין, וכונה בפיהם התחום, ורוב האי נשלט על ידי משטרי צ'יף איריים או על ידי ברונים נורמניים שהיו נאמנים רק באופן רשמי לכתר האנגלי. בשל היחלשות השליטה האנגלית באי, הכתיר את עצמו הנרי השמיני, מלך אנגליה כמלך אירלנד בדבלין ב-1542, והחל בכיבוש מחודש של שטחי האי שהושלם בשלהי המאה ה-16. מסעות המלחמה באי הובילו להתפרצות מחאות אלימות, שהידועות בהן היו מרד דזמונד ומלחמת תשע השנים. כחלק מהניסיון לדכא את התושבים האיריים בממלכה ולוודא את נאמנותם, החלו מלכי אנגליה בהליך שנקרא "יישוב אירלנד" ובמהלכו הפקיעו את אדמותיהם של התושבים המקומיים והעניקו אותן למתיישבים פרוטסטנטיים שהגיעו מאנגליה ומסקוטלנד.
הנרי השמיני, מוביל הרפורמציה באנגליה, התקשה להשיג הכרה בינלאומית לשלטונו החדש באירלנד, מאחר שאף אחת מהמדינות הקתוליות לא הסכימה להכיר בו או ביורשו אדוארד כמלכי אירלנד בשל פרישתו מהכנסייה הקתולית. לעומתם, המלכה מרי, שהייתה קתולית, הוכרה כמלכת אירלנד על ידי האפיפיור פאולוס הרביעי. האירים הקתולים, שהיו לרוב המוחלט בממלכה, הופלו בשיטתיות בכל תחומי החיים על ידי הפרוטסטנטים, שידם הייתה על העליונה במושכות השלטון. אפליה זו הייתה המניע העיקרי לפריצתם של עימותים אלימים רבים בין הצדדים לאורך שנות קיום הממלכה - מלחמות הקונפדרציה האירית (1641-1653), המלחמות הוויליאמיות (1686-1691), מהומות ארמה (1780-1800) והמרד האירי של 1798.
הפרלמנט האירי העביר את חוק האיחוד של 1800, אשר למעשה ביטל אותו ואת עצם קיומה של ממלכת אירלנד. החוק הועבר גם בפרלמנט הבריטי, וקבע את הקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ביום הראשון של שנת 1801, ואת איחוד הכתרים של בריטניה ואירלנד לישות אחת.
רקע
לאחר שהאפיפיור קלמנס השביעי נידה את הנרי השמיני, מלך אנגליה ב-1533, נוצרה בעיה חוקתית עם השלטון האנגלי באירלנד, מאחר שזה נוצר בסמכות וברשות הוותיקן. הנרי הכריז על ניתוקה של אנגליה מהכנסייה ומהאפיפיור ועל עצמו כראש הכנסייה האנגליקנית. הוא הוציא דרישה מהוותיקן לבטל את נישואיו הראשונים עם קתרין מאראגון, ולאחר שסורב, הוא עצמו סירב להכיר בהמשך שלטונה הסמלי של הכנסייה הקתולית באירלנד, ונודה בשנית ב-1538 על ידי האפיפיור פאולוס השלישי. חוק המאשרר את שלטונו באירלנד הועבר בפרלמנט האירי.
אירלנד תחת בית טיודור
לאחר כישלון המרד של תומאס פיצג'רלד, רוזן קילדייר העשירי בשנים 1534–1535, הצליח המשנה למלך, לאונרד גריי, להכניע מספר שבטים איריים, להשתלט על אדמותיהם ולהטיל עליהם את שלטונו. עד 1540, הייתה רוב אירלנד במצב של שלום, תחת משטרו ומנהלו של המלך מטירת דבלין.
המלך הנרי הוכרז כמלכה של אירלנד לאחר העברתו של חוק הכתר של אירלנד 1542, אך רוב מדינות אירופה לא הכירו בו, או בבנו אדוארד כמלכים הרשמיים של אירלנד. לאחר מותו של אדוארד ועלייתה לשלטון של המלכה מרי, הכיר האפיפיור בבולה אפיפיורית שהוציא ב-1555 במלכותה ושלטונה גם על אנגליה וגם על אירלנד. האוניה הפרסונלית בין שתי הממלכות אושרה בחוק קאנוני.
ב-1593, הוביל יו או'ניל, רוזן טיירון קואליציה של מנהיגים איריים וממלכת ספרד כנגד השלטון האנגלי, במה שנודע לאחר מכן כמלחמת תשע השנים. סדרת ניצחונות איריים הביאו את השלטון האנגלי באירלנד לנקודת שבירה בתחילת 1600, אך מתקפת נגד מחודשת של המשנה למלך, צ'ארלס בלונט, אילצה את או'ניל להיכנע ב-1603. עם השלמת ההשתלטות האנגלית על שטח רוזנות טיירון, הושלם הכיבוש האנגלי של אירלנד.
אירלנד תחת בית סטיוארט
בשנת 1603 הפך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד לג'יימס הראשון, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד באוניה פרסונלית. הסדר הפוליטי בממלכה החדשה הופרע במהרה עם פריצתה של מלחמת שלוש הממלכות ב-1639, אשר חלקה האנגלי נודע כמלחמת האזרחים האנגלית. המלחמה הכוללת התנהלה בין כוחות שונים משלוש הממלכות - חלקם תמכו בהקמת רפובליקה, חלקם היו נאמנים למוסד המלוכה וחלקם היו בעלי שאיפות עצמאות. בעקבות המלחמה, המלך צ'ארלס הוצא להורג ובנו צ'ארלס הוגלה, הכוחות האיריים והסקוטים הובסו והוקם ממשל רפובליקני בראשותו של ה"לורד פרוטקטור" - אוליבר קרומוול, שנמשך עד למותו בשנת 1660. לאחר מותו של קרומוול התרחשה באנגליה הרסטורציה בראשותו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, אשר השיבה את המלוכה לשלטון.
הפרלמנט של גרטן
בעקבות העברתם של סדרת שינויים חוקתיים בפרלמנט האירי ב-1782, קיבל הפרלמנט חירות חקיקתית גבוהה יותר. באותה התקופה הוא נודע בתור "הפרלמנט של גרטן", על שמו של המנהיג האירי העיקרי של התקופה, הנרי גרטן. למרות חופש החקיקה של הפרלמנט, הזרוע הביצועית המשיכה להיות בשליטת המלך והממשלה בלונדון.
פירוק הממלכה
בעקבות המרד האירי של 1798 וחבירתם של האירים לאויבת נפשה של בריטניה - צרפת, עלו דרישות במסדרונות הפרלמנט הבריטי להביא את אירלנד תחת שלטון בריטי מלא ולאחדה לתוך ממלכת בריטניה הגדולה. ואכן, בשנת 1800 עבר חוק האיחוד של 1800 הן בפרלמנט האירי והן בפרלמנט הבריטי, והביא לביטולה של ממלכת אירלנד ולאיחודה לתוך הכתר הבריטי החל מה-1 בינואר 1801 וליצירת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. הפרלמנט האירי בוטל, אך המשנה למלך נותר במושבו בדבלין עד למתן העצמאות לאירלנד בשנת 1922. הקשר בין אירלנד לכתר הבריטי נשמר, בצורה מסוימת, עד שבוטל באופן מוחלט בשנת 1949.
הפרלמנט האירי
קתולים ופורשי הכנסייה הפרוטסטנטית - בעיקר פרסביטריאנים, בפטיסטים ומתודיסטים לא הורשו להיות חברי הפרלמנט האירי החל מ-1693, וזכויותיהם האזרחיות הוגבלו בסדרת חוקים שהועברו בפרלמנט וכונו "חוקי העונשין". מעבר לזאת, נשללה מהם אף זכות ההצבעה לפרלמנט בין השנים 1728 ו-1793, עת הושבה להם, אך הקתולים המשיכו להיות מודרים מהפרלמנט וממשרות ציבוריות בממלכה. ההצדקה להדרה מהפרלמנט הייתה בחוק האנגלי, שהיה דומה לחוק ברוב מדינות אירופה באותה התקופה, שקבע שחברי פרלמנט יוכלו להיות אך ורק בעלי אדמות במדינה, ואולם גם האירים וגם פורשי הכנסייה הפרוטסטנטית נושלו מאדמותיהם עם תחילת יישוב אירלנד על ידי האנגלים.
הכנסייה של אירלנד
כשהמלך הנרי השמיני נודה על ידי הכנסייה הקתולית ב-1538, הוא הקים את הכנסייה האנגליקנית, אליה הצטרפו רוב הבישופים האיריים להקמת השלוחה האירית שנקראה "הכנסייה של אירלנד". אולם, הכמורה והמאמינים האיריים לא הלכו בעקבותיהם. הבישופים האירים לא נודו כמו המלך האנגלי, והם המשיכו לשלוט במוסדות הכמורה בכנסיית המדינה האנגליקנית החדשה. חוקי המדינה החלו להיטיב יותר עם תושביה הפרוטסטנטים ולהדיר את רגליהם של הקתולים, ועל כן, תושבי אירלנד תמכו בהכתרתה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה הקתולית ב-1553 ובניסיונותיה לשוב לחיק הוותיקן, כיוון שהאמינו שהיא תטיב איתם יותר מקודמיה.
ב-1558 עלתה לשלטון המלכה הפרוטסטנטית אליזבת, וזו שרדה את נידוי האפיפיור, וכך גם כל השליטים שהיו לאחריה, שמלבד אחד מהם, כולם היו אנגליקנים. על אף הקמתה של כנסייה רשמית פרוטסטנטית באירלנד, רובה המוחלט של האוכלוסייה נותר קתולי אדוק, על אף היתרונות הפוליטיים והכלכליים של חברות בכנסיית המדינה. על אף המיעוט המספרי של חבריה, נותרה הכנסייה של אירלנד כנסיית המדינה הרשמית עד לפירוקה ב-1871 על ידי ויליאם גלאדסטון, ראש ממשלת בריטניה שהיה תומך של תושביה הקתולים של אירלנד.
מאבקים אתניים
מורשתה של ממלכת אירלנד ממשיכה להוות סלע מחלוקת כבד ביחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת עד לימינו בשל המאבק האתני המתמיד בין התושבים האיריים הילידיים לבין המתיישבים האנגלים והסקוטים שהובאו לאירלנד והועדפו על ידי הממשל באנגליה ולאחריה בבריטניה. השלטון נתן עדיפות לתרבות האנגלית (המשפט, השפה, קוד הלבוש והדת) על פני התרבות והשפה האירית, אותם ניסו האירים לשמר בכל כוחם אך לא תמיד הצליחו (כמו למשל, במקרה של השפה אירית). האנגלים ראו והציגו את התרבות והשפה האירית כ"ברבריות" ו"פראיות", ואלה שהשתמשו בהם נתפסו על ידם כשווים פחות ודחויים. החל מהפלישה האנגלו-נורמנית לאירלנד ועד להקמת הממלכה, שמרו הברונים הנורמנים באירלנד נאמנות למלך האנגלי, גם אם כי להלכה בלבד. אולם, הממלכות האיריות העצמאיות הוסיפו להתקיים לצידם, וזאת עד להקמתה של ממלכת אירלנד - כשכל האי הובא תחת שלטון אנגלי מרכזי בדבלין. הקמת הממלכה מציינת את התחלתה של האפליה הממוסדת כנגד הקתולים ויישוב אירלנד, תוך צירופה לתחומי האימפריה הבריטית (ואכן, אירלנד מכונה רבות "המושבה האנגלית הראשונה").
מוזיאון סורסוק
מוזיאון סוּרסוֹק (נקרא גם: מוזיאון ניקולס סורסוק) (באנגלית: Sursock Museum; בערבית: قصر سرسق) הוא מוזיאון לאמנות בעיר ביירות שבלבנון. המבנה הוקם בתחילת המאה ה-20 ושימש למגוריו של ניקולאס איברהים סורסוק (ממשפחת סורסוק) שהיה אספן אמנות. עם מותו תרם את ביתו לעיר ביירות כדי שישמש מוזיאון.
ההיסטוריה של המוזיאון
המבנה הוקם ב-1912 ברחוב סורסוק שברובע רמייל  בביירות על ידי ניקולאס סורסוק  בתור בית מגוריו. ניקולס היה אספן תמונות וחפצי אמנות שהחזיק בביתו. עם מותו ב-1952 הוריש את ביתו לעיריית ביירות כדי שתפתח במקום מוזיאון לאמנות עתיקה ואמנות מודרנית. בצוואתו ביקש להקדיש אולם תצוגה לציירים לבנונים.
בתשע השנים עד פתיחתו הרשמית של המוזיאון הפך אותו נשיא לבנון, כמיל שמעון, למשכן אירוח עבור אורחים רמי מעלה.
ב-1957, עוד לפני פתיחתו הרשמית, הציג המוזיאון תערוכה במרכז אונסק"ו בביירות, שכללה 664 רפרודוקציות צבעוניות ממוסגרות של יצירות מאסיה, אירופה ואמריקה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה ב-1975, נסגר המוזיאון מדי פעם אך הצליח להישאר פתוח רוב תקופה זו.
ב-4 באוגוסט 2020 נפגע המוזיאון בצורה משמעותית בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות. אירוע זה גרם לסגירתו של המוזיאון לתקופה ארוכה ולעבודות שימור ותיקון הנזקים ליצירות האמנות.
מבנה המוזיאון
מבנה המוזיאון מייצג אדריכלות לבנונית עם השפעות עות'מאניות ואיטלקיות (במיוחד מוונציה). המבנה הוקם באזור יוקרתי של ביירות וסביבו נבנו בתי יוקרה נוספים. המוזיאון כולל אולם תצוגה מרכזי בשם "אולם הסתיו" (Salon d'Automne). חזית המוזיאון מתאפיינת בגרם מדרגות כפול ומפואר ובחלונות מקושטים בויטראז'ים.
במהלך החידוש, שהחל ב-2008, הוגדל שטח המוזיאון מ-1,500 מ"ר ל-8,500 מ"ר, בעיקר על ידי חפירת ארבע קומות תת-קרקעיות, כדי לא לפגוע במבנה ההיסטורי. במסגרת הפרויקט נפתחו חללי תצוגה נוספים ונבנו ספריית מחקר, אודיטוריום, סדנת שחזור ומחסנים נוספים לאוספים אמנותיים, וכן חנות ומסעדה. היקף ההשקעה בפרויקט זה היה כ-12 מיליון דולר.
תערוכות ותצוגות
המוזיאון מציג מגוון של תערוכות, כשרבות מהן מתמקדות בציירים ערבים ובמיוחד לבנונים. תערוכות נוספים מציגות סוגי אמנות נוספים, כמו שטיחים, צילומים, קרמיקה, וכן סדרה של 15 הדפסי חיתוכי עץ יפניים מודרניים, שניתנו במתנה למוזיאון על ידי שגרירות יפן בלבנון. במוזיאון מוצגים הרהיטים המקוריים של ניקולאז סורסוק.
סולנום שעיר
סוֹלָנוּם שָׂעִיר (שם מדעי: .Solanum Villosum Mill), הידוע בשמו העממי "ענבי שועל", הוא עשב רב-שנתי בר ממשפחת הסולניים. המין נפוץ מאוד, וגדל כמעט בכל האזורים בישראל, בעיקר בבתי גידול עשירי חנקן, בגינות, באשפתות, בחורבות ובצידי דרכים בקרבת האדם, אך גם בבתי-גידול טבעיים. פרחיו לבנים ופניהם מוטים כלפי מטה, ומסתירים את האבקנים מעין המסתכל. במרכז הפרח בולטים האבקנים הצהובים של הצמח, אשר מקנים לו אשליה דו-גונית של הצבעים: לבן וצהוב. צבע הפרי הבשל אדום בהיר עם גוונים צהובים (לא שחורים), ואילו הפרי טרם הבשלתו ירוק ואז הוא רעיל מאוד לאדם.
סולנום שעיר שונה מסולנום שחור ומשאר בני משפחתו בעליו ובענפיו שמכוסים בשערות צפופות, ארוכות ומפושקות, ולא דלילות ומהודקות. בסולנום שעיר מספר הפרחים בתפרחת הוא 3 עד 6 פרחים לעומת 5 עד 10 בסולנום שחור.
לרוב, הפרח לבן ובצורת מחומש ודומה מאוד בצורתו לפרחי העגבנייה ותפוח האדמה. למרות דמיונו הרב לפרחיהם, הוא שונה מהם בכך שמוצאו לא מאמריקה.
מאפיינים
צמח עשבוני מסועף ושעיר על פי רוב רב-שנתי לפעמים חד-שנתי, הוא לא מעוצה ולא קוצני וגובהו 40 עד 70 ס"מ . לעיתים חלק מן הפרטים הם בני-שיח שמאריכים מעבר לשנה אחת ובסיסם מעוצה (ראה בתמונה).
הגבעולים הצעירים בדרך כלל בעלי מקצועות (לא מעוגלים). הגבעולים והעלים מכוסים בשערות פשוטות או בלוטיות, מפושקות וארוכות. מבחינה אנטומית בגבעול מצויה שיפה פנימית. בדרך כלל השיפה, שמובילה מוצרי הטמעה, היא חיצונית לעצה, שמובילה בעיקר מים. במשפחת הסולניים מצוי חלק מהשיפה גם מצדה הפנימי של העצה (כלפי מרכז הגבעול).
העלים פשוטים ומסורגים על פי רוב או נגדיים בקרבת התפרחות. העלים חסרי ריח ושעירים. הפטוטרת מכונפת ושעירה ובבסיסם אין לוואים. הטרף דמוי ביצה עד סגלגל ושעיר. השפה תמימה, או בעלת שיניים או מפרצים או אונות קהות (רדודות) ולא סדר מסוים.
התפרחות סיומיות מסוג אשכול, דהיינו עוקצי פרחיה יוצאים מנקודה אחת של הציר. האשכולות בני 3 עד 6 פרחים לבנים (5 עד 10 בסולנום שחור). התפרחות הן ללא חפים והן לא חיקיות ולא בקצות הגבעולים, אלא מחוץ לחיק (extra-axillary) או בצדו השני של בסיס הפטוטרת (leaf opposed).
הפרחים דו-מיניים, נכונים (רב-סימטריים) ללא צוף.
הכותרת לבנה (12 מ"מ) מאוחת עלים ובעלת 5 אונות וצינור קצר. צורתה גלגלית או דמוי כוכביים.
השחלה עילית, בת 2 מגורות בכל אחת מהן ביציות רבות. עמוד העלי יחיד, יוצא מראש השחלה ובולט מעט מעל האבקנים. הצלקת יחידה, קטנה ודמוית כיפה.
השיליה מורחבת, זוויתית ובעלת ביציות מרובות.
הפרי ענבה צהובה או אדומה בעלת 2 מגורות. הפרי בעל עוקץ ארוך והוא אינו חבוי בתוך הגביע אלא גלוי, והגביע המשתייר אינו מנופח (בשונה מוויתניה ובוען). המפרצים בין אונות הגביע מעוגלים. הפרי הלא בשל ירוק ורעיל מאוד.
הזרעים מרובים, לרוב פחוסים ועגולים (צורת עדשים).
הפריחה ברוב ימות השנה ובעיקר מחודש אפריל ועד ספטמבר. האבקה באמצעות חרקים הניזונים מהאבקה. ההפצה באמצעות ציפורים (למשל בולבולים) שאוכלים אותם ומפרישים אותם יחד עם קליפתו. המעבר של הזרעים במערכת העיכול מזרז את הנביטה.
מספר הכרומוזומים 48=N2 (בסולנום שחור 72).
בית גידול
סולנום שעיר גדל בבתי גידול רוויי חנקן, בשדות שלחין קיציים ולמרגלות הצמח רותם בחולות החוף או שרעול. בנוסף, הוא גדל אף באשפתות, בחורבות ובצידי דרכים. ועל כן הוא נחשב לצמח רודרלי שהוא צמח שתפוצתו קשורה להשפעת הפרעות האדם ומותאם לקיום בתנאי הפרעה. אך, חשוב להדגיש שהוא גדל גם בבתי-גידול טבעיים.
הסולנום השעיר דומה מאוד לצמח ממין אחר ממשפחתו הנקרא סולנום שחור, וקשה להבדיל בניהם. לעומת הסולנום השחור, לא ידוע היכן בית גידולו הראשוני בארץ ולכן ניתן לשער שהוא התפשט בארץ בעקבות בני האדם.
תפוצה בישראל ובעולם
טיפוס התפוצה שלו מגוון: אירו-סיבירי, ים-תיכוני ואירנו-טורני בעיקר באזורים הממוזגים.
תחום תפוצתו הטבעי של סולנום שעיר בעולם הוא רחב: מקרונזיה, צפון אפריקה עד אריתריאה ומוזמביק, אירופה ועד סין, חצי האי ערב עד תת-היבשת ההודית. כיום הוא התפשט ליבשות אמריקה, אוסטרליה ואזורים נוספים באפריקה הדרומית.
סולנום שעיר גדל באזורים הים-תיכוניים, בבתות ספר וגם בערבות ובמדבריות עם העדפה לאזורים הממוזגים. בישראל וסביבותיה הוא נפוץ בבקעת כנרות, בגלבוע, בחוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל, בשרון ובדרום מישור החוף; מצוי בגולן, בבקעת החולה, בכרמל, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בשפלה, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בצפון הנגב, במואב ובאדום; נדיר בגליל התחתון, בשומרון, בערבות הירדן, בבקעת ים המלח, בהר הנגב, ובערבה; נדיר מאוד בגליל העליון, במדבר שומרון, במערב הנגב, בדרום הנגב (נחל קטורה) ובגלעד.
שימושים וסכנות
ברפואה הערבית העממית, הסולנום השעיר משמש לטיפול בפגעי עור ובטחורים. הצמח רעיל, חומרי הרעל נמצאים בכל חלקי הצמח ובעיקר בפרי לא בשל. הוא אסור לאכילה לבני אדם ואכילתו עלולה לגרום למוות. לעומת זאת, הציפורים והעטלפים דווקא נהנים מאכילת הפירות הבשלים וכך מפיצים את הצמח.
פלייליף
פלייליף (באנגלית: Flyleaf) היא להקת רוק אלטרנטיבי ומטאל שנוסדה בשנת 2002 מטמפל/בלטון, טקסס. הלהקה וחבריה ניגנו תחת כמה שמות שונים כמו: Listen, Sporos, The Grove, and Passerby. הם התפרסמו תחת השם Passerby אך בשל סיבות חוקיות הם שינו את השם לפלייליף. הם הופיעו בארצות הברית ב-2003 עד לשחרור האלבום הראשון שלהם ב-2005. האלבום נהפך לאלבום פלטינה לאחר שנמכרו יותר ממיליון עותקים. פלייליף שחררו את אלבומם השני ממנטו מורי (תרגום לעברית: תזכור שאתה תמות) ב-10 בנובמבר 2009 שדורג במקום ה-8 במצעד הבילבורד. ב-30 באוקטובר 2012 יצא לאור האלבום השלישי שלהם. ב-22 באוקטובר הודיעה לייסי על עזיבתה מהלהקה. ב-2 באוקטובר הלהקה הודיעה שקריסטן מיי הצטרפה ללהקה בתור הסולנית הבאה.
הקודאטה
היסטוריה
הקודאטה נוסדה בשנת 1454, עת הקים קגנוקאמי מסמיצ'י קוֹנוֹ בית אחוזה בכפר הדייגים אוּסוּקֶשי של בני האיינו. לאחר מותו, סולקו בנו ומשפחתו מן היישוב לכיוון אזור קמדה הסמוך במהלך מרד של בני האיינו בשנת 1512. לאורך השנים שלאחר מכן נמשכו הסכסוכים בין בני האיינו לסוחרים יפנים חמושים אשר רצו להשיג שליטה על הסחר באזור. סכסוכים אלה הגיעו לשיא במרד של בני האיינו בין השנים 1669 ל-1672 אשר דוכא.
הקודאטה שגשגה בתקופת הואאי שבראשית המאה ה-18, ומקדשים רבים נבנו בה. בשנת 1741 קיבלה העיירה דחיפה נוספת, כאשר משפחת מצומאה, אשר קיבלה כהאנים שטחים בקרבת מקום, העבירה את משכן השופט של קָמֶדָה לביתו של קונו. בשנת 1779 נטלה שוגונות טוקוגאווה שליטה מלאה על הקודאטה, והדבר עורר פיתוח מהיר באזור. הסוחר קהיי טקדאיה, אשר הקים את נמל הקודאטה, יצר נתיבי סחר דרך איטורופ אל האיים הקוריליים.
נמל הקודאטה נסקר בשנת 1854 על ידי צי אמריקני בן חמש ספינות במסגרת הסכם קנגאווה, שעליו חתמה יפן עם הקומודור מת'יו פרי. הנמל נפתח חלקית על תנאי לספינות זרות ב-1858, ושנה לאחר מכן באופן מלא. בכך היה לאחד מחמשת הנמלים ביפן שנפתחו לסחר עם מדינות זרות. פתיחתה של הקודאטה אל העולם החיצון הובילה להקמת קונסוליות זרות בעיר, בהן הקונסוליה הרוסית שבתחומיה נבנתה כנסייה אשר ממנה הפיץ ניקולאי מיפן את הנצרות האורתודוקסית במדינה.
הקודאטה מילאה תפקיד מרכזי גם במלחמת בושין בין שוגונות טוקוגאווה לקיסר מוצוהיטו. בחורף 1866 ברח המורד השוגוני אנומוטו טקאקי להקודאטה עם שרידי הצי שלו ועוזריו הצרפתים, ויחד הם הקימו את רפובליקת אזו. הרפובליקה ניסתה ללא הועיל לקבל הכרה בינלאומית. במהלך המלחמה כבשו המורדים את מבצר גוריוקאקו, שהיה למרכז ההגנה שלהם בדרום הוקאידו. המורדים נוצחו בקרב הקודאטה ב-1869.
בדצמבר 2004 הכפילה הקודאטה את גודלה כאשר סופחו אליה מספר עיירות שכנות.
גאוגרפיה
הקודאטה שוכנת במרכז חצי האי קָמֶדָה לחוף האוקיינוס השקט ומצר צוגרו. בסמוך לה מתנשא הר הקודאטה לגובה של 334 מ'. הנוף הנשקף ממנו על העיר נחשב לאחד היפים במדינה.
האקלים בהקודאטה הוא אקלים סובטרופי גשום, עם ארבע עונות שנה מובחנות, בהן חורף קר, אך לא קר כביתר אזורי הוקאידו, וקיץ חמים. ממוצע השלג השנתי עומד על 380 ס"מ.
הפארק הלאומי אגטלק
מערות הקארסט של אגטלק והקארסט הסלובקי הם אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו הכוללים 712 מערות על פני שטח גדול המשתרע בגבול שבין הונגריה לסלובקיה. אתר המורשת מורכב מתתי-אתרים שחלקם בהונגריה וחלקם בסלובקיה.
בחלק ההונגרי נמצאת מערת אגטלק שהיא מערת הנטיפים הגדולה באירופה, ואורכה כ־26 ק"מ, מתוכם 8 ק"מ בשטח סלובקיה – שם שמה דומיצה (Domica). נראה שבמערה נעשה שימוש מאז האלף השישי לפני הספירה. האזכור הראשון של המערה הוא משנת 1549 והיא אתר תיירות מאז 1920. בחלק מהמערה נעשה גם שימוש רפואי. במערה מסלולי סיור באורכים משתנים, עד 7 ק"מ, והאולם הגדול ביותר בה, אולם הענקים המרהיב, הוא באורך 125 מטר, ברוחב 55 מטר ובגובה 30 מטר. הגישה למערה היא מהכפר בעל השם הזהה, אגטלק (Aggtelek) השוכן כחמישים ק"מ מצפון-מערב לעיר מישקולץ.
אייליוס אריסטידס
פובליוס אייליוס אריסטידס תאודורוס (ביוונית: Πόπλιος Αἴλιος ᾽Αριστείδης Θεόδωρος; 117–181 לספירה) היה נואם, היסטוריון ופילוסוף יווני אשר חי בתקופת האימפריה הרומית. אריסטידס נחשב לאחת מן הדוגמאות הבולטות של הסופיסטים מהדור השני, שפרחו בתקופת נירון קיסר עד לסביבות שנת 230. מעל 50 מנאומיו וחיבוריו האחרים שרדו, והם מתוארכים לתקופת שלטונם של אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס. הצלחתו המוקדמת הופסקה בשל סדרת מחלות שנמשכה במשך עשרות שנים. הוא חיפש מרפא למחלותיו באמצעות התייחדות אלוהית עם האל אסקלפיוס, שבוצעה על ידי פירושם ועשייה כדברם של חלומות שחלם בזמן שישן במתחם המקודש של האל. מאוחר יותר תיעד את חוויותיו בסדרה של שיחות ששמן "סיפורים מקודשים" (Hieroi Logoi). בחייו המאוחרים, הוא המשיך את הקריירה שלו כנואם והשיג הצלחה בולטת כזו, שהסופיסט פילוסטרטוס הצהיר כי "אריסטידס היה מכל הסופיסטים המגוון ביותר באמנותו".
חייו
אריסטידס נולד בהדריאני בצפון מיסיה (צפון-מערב אסיה הקטנה). אביו, בעל אדמות עשיר, סידר עבור בנו את החינוך הטוב ביותר שניתן להשיג. בהתחלה למד אצל אלכסנדר מקוטיאיום (מאוחר יותר מורו של מרקוס אורליוס) בסמירנה, ואז נסע לערים שונות כדי ללמוד מהסופיסטים הבולטים ביותר של זמנו, כולל ביקור באתונה, כדי לשמוע את הרודס אטיקוס. בשנת 142 ביקר במצרים. בדרכו החל את הקריירה שלו כנואם, בקוס, בקנידיס, ברודוס ובאלכסנדריה. נסיעותיו במצרים כללו מסע במעלה הנהר בתקוה למצוא את מקור הנילוס, כפי שתיאר מאוחר יותר ב"נאום המצרי". כאשר חלה, שב הביתה לסמירנה וניסה לרפא את עצמו בפנייה לאל המצרי סרפיס, כפי שמתואר בנאום המוקדם ביותר שנשמר, "בנוגע לסרפיס".
בתקווה להתקדם בקריירה שלו כנואם, נסע אריסטידס בסוף שנת 143 לרומא, אולם שאיפותיו סוכלו על ידי מחלה קשה והוא שב לסמירנה. בחיפושו אחר מרפא, הוא פנה בסופו של דבר לאל אסקלפיוס, ונסע למקדשו של האל בפרגמון, שהיה אחד מאתרי המרפא העיקריים של העולם העתיק, שם היה עליו לישון על רצפת המקדש ולתעד את חלומותיו על מנת למצוא מרשמים למרפא מהאל. עבור אריסטידס, הם כללו צום, דיאטות לא רגילות, הקזת דם, חוקנים, הקאה והימנעות מרחצה או רחצה בנהרות קרים.
למרות התקפי מחלה חוזרים ונשנים, בשנת 147 אריסטידס כבר המשיך בקריירה שלו כסופר וכמרצה, אולם ביקש חסינות חוקית מחובות אזרחיות ודתיות שונות, המצופות מאזרח במעמדו. בשנת 154 כבר הרגיש טוב מספיק להמשיך בקריירה שלו בהיקף מלא, כולל מסעות-הרצאה ליוון ולרומא. בנוכחות בית המשפט האימפריאלי ברומא, הוא נשא את מה שהפך לנאומו המפורסם ביותר, "בנוגע לרומא". הוא גם לימד תלמידים, שהמפורסם ביניהם היה הסופיסט דמיאנוס.
בשנת 165 נכנע אריסטידס למה שמכונה "המגפה האנטונינית", שזרעה חורבן באימפריה הרומית. הוא שרד, אך נעשה פחות פעיל וחידש את התמסרותו לאסקלפיוס. בשנת 171 הוא החל בכתיבת "הסיפורים המקודשים", בהם תיעד את האותות והתובנות הרבות שקיבל מאסקלפיוס בחלומותיו במשך תקופה של כמעט שלושים שנה.
הצלחתו הגדולה ביותר בקריירה הגיעה בשנת 176, כאשר מרקוס אורליוס ביקר בסמירנה ואריסטידס נשא נאום שעשה על הקיסר רושם רב. הצלחתו האזרחית הגדולה ביותר הגיעה בשנת 177, כאשר רעידת אדמה הרסה את סמירנה. אריסטידס כתב בקשה למרקוס אורליוס, שהייתה כה חיונית להבטחת התקציב האימפריאלי לבניית העיר מחדש, שפילוסטרטוס כתב מאוחר יותר: "לומר שאריסטידס הקים את סמירנה אינו הספד מפאר בלבד, אלא צודק ביותר ונכון". פסל ברונזה של אריסטידס הוקם בכיכר השוק של סמירנה ועליו הכיתוב: "עבור טוב לבו ונאומיו".
אריסטידס בילה את שנותיו האחרונות בבידוד באחוזה הכפרית שלו במיסיה, ומת בשנת 181. הרופא המפורסם ביותר של העת העתיקה, גלנוס, שחי בדור שאחרי אריסטידס, כתב: ובאשר לאלה שנשמותיהם חזקות באופן טבעי וגופיהם חלשים, ראיתי רק מעטים מהם. אחד מהם היה אריסטידס... [ש]השתייך לדרגה החשובה ביותר של הנואמים. וכך זה קרה לו, מאחר שהיה פעיל בלימוד ונאום במשך כל חייו, עד שכל גופו התנוון".
חיבוריו
יצירתו הספרותית המגוונת של אריסטידס הפכה אותו לענק כבר בימיו. היא כללה נאומים באירועים ציבוריים ופרטיים, מאמרים פולמוסניים, דקלומים על נושאים היסטוריים ושירים בפרוזה לכבוד אלים שונים. כל אלה קיבעו אותו כדמות מרכזית בהעברת מסורת ההלניזם.
בניגוד לסופיסטים רבים, אריסטידס לא אהב לנאום ללא הכנה. לדברי פילוסטרטוס, "מאחר שכישרונו הטבעי לא היה במסגרת אמנות הדיבור ללא הכנה, הוא חתר לדיוק קיצוני...הוא היה בהחלט מחונן ביכולת מולדת וזיקק את סגנונו מכל מילוליות ריקה". כאשר פגש את מרקוס אורליוס בסמירנה והקיסר ביקש ממנו לדקלם, השיב לו אריסטידס: "הצע את הנושא היום ומחר בוא לשמוע אותי, כי אני מאלה שאינם מקיאים את נאומיהם אלא מנסה שיהיו מושלמים".
ישנם חמישה חיבורים ששרדו מאת אריסטידס הנוגעים לעיר סמירנה. "נאום סמירניאני" הוא מעין סיור מודרך בעיר לביקורו של בעל תפקיד בכיר, ומספק את התיאור הטוב ביותר של סמירנה העתיקה שקיים בידינו. חיבורים אחרים מתארים את העיר לפני ואחרי רעידת האדמה ההרסנית של שנת 177, ובהם "מכתב לקיסרים בנוגע לסמירנה". כאשר פנייה זו לעזרה הוקראה לו, מרקוס אורליוס כל כך התרגש עד שהזיל דמעות ממש על הדפים.
החיבור "לאפלטון: להגנתם של הארבעה" הוא כתב הגנה על ארבעת האתונאים הגדולים – פריקלס, קימון, מילטיאדס ותמיסטוקלס – כנגד ההאשמה שכנראה הופנתה נגדם על ידי אפלטון.
הנאום המפורסם ביותר שלו היה "בנוגע לרומא", אותו נשא בפני בית הקיסר ברומא ובו הוא מהלל את האימפריה הרומית ואת הרעיון שמאחוריה, ובמיוחד את "השלום הרומאי", ומצייר תמונה מרשימה של ההשג הרומאי. פסקת השיא משווה את יצירת העולם הרומאי עם יצירתו של עולם מסודר ומציג את העולם הרומאי כמצב המושלם שבו האלים יכולים להתענג, משום שהוא מוקדש להם. נאום זה הפך לבסיס העיקרי של פסק הדין ההיסטורי החיובי בנוגע לקיסרים האנטונינים.
"הסיפורים המקודשים" כוללים שישה ספרים. הם מתעדים את ההתגלויות שהופיעו לפני אריסטידס בחלומותיו על ידי האל המרפא אסקלפיוס והם בעלי חשיבות גדולה, מאחר שהם מהוים עדות לטקסים והמנהגים הקשורים ברפואה המקדשית, וגם משום שהם הדיווח המלא ביותר בגוף ראשון של חוויות דתיות אישיות ששרד מאת סופר פגאני. המחקר המודרני כולל תאוריות רבות לגבי אופיים של מחלותיו של אריסטידס (האמתיות או המדומות) ולגבי משמעותן של חוויותיו הדתיות. מספר חוקרים אף השתמשו בתאוריות פסיכואנליטיות כדי לבחון את "הצגתו העצמית" של אריסטידס והגיעו למסקנות שונות.
אריסטידס על ארץ ישראל והיהודים
אריסטידס מתייחס גם ל"סוריה פלשתינה" בנוגע לתופעת טבע שעליה שמע: שאגם ליד המקום שבו גדלו התמרים והבלסם המפורסמים הראה את גאותו השנתית של הנילוס. אין ספק כי התכוון לים המלח. הוא חוזר לדבר על האגם כדי להסביר מדוע הוא נקרא "ים", אולם במקרה זה הוא מגדיר אותו כים שממוקם בסוריה בקרבת פיניקיה. הוא מציין בדבריו שביקר בעיר סקיתופוליס (בית שאן).
סטנגה
סטנגה (מגרמנית: Stange - מוט, יידיש - שטאַנג, רוסית Штaнгa - קורה), הוא משחק ילדים דמוי כדורגל המיועד לשני שחקנים. למשחק מספר גרסאות ומספר משחקים קרובים לו. המשותף לכל המשחקים הוא כי לכל שחקן מותר ליצור מגע עם הכדור רק פעם אחת בתור. הנקודות נספרות לפי ביצועי השחקן אל מול "שער" היריב. הטיפול בכדור נעשה בראש או ברגל, כפי שנעשה בכדורגל. המשחק משוחק בכל סוג כדור שנמצא בסביבה (ולפעמים מתפשרים גם על הדרישה שיהיה זה כדור).
ניתן למתוח את המשחק למספר שחקנים רב יותר, אך מעבר לארבעה שחקנים קשה לעקוב אחר חילופי התור.
סוגי הסטנגה הם: שער בדרך "מספרת" מקנה 5 נקודות, שער עם עקב הרגל מקנה 4 נקודות, אך בעיטה לתוך הרווח של 2 רגלי השוער מקנה 10 נקודות - בעיטה המכונה גם "בין הרגליים".
שליחות קטלנית: יומני שרה קונור
שליחות קטלנית: יומני שרה קונור (באנגלית: Terminator: The Sarah Connor Chronicles, תרגום: "המחסל: הכרוניקה של שרה קונור") היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית אמריקאית ששודרה ברשת פוקס החל מ־13 בינואר 2008 ועד ל-10 באפריל 2009. הסדרה מבוססת על סדרת סרטי הקולנוע "שליחות קטלנית" וממשיכה את העלילה של הסרט "שליחות קטלנית 2" ומתעלמת לחלוטין מהסרטים האחרונים. הסדרה ירדה מהמסך ב-2009 אחרי העונה השנייה בשל אחוזי צפייה נמוכים.
הסדרה זיכתה את סאמר גלאו בפרס סאטורן לשחקנית המשנה בסדרת טלוויזיה לשנת 2007, בנוסף למועמדות לשחקנית ראשית (לנה הידי).
תקציר העלילה
העלילה אשר מתחילה בשנת 1999, עוקבת אחר שרה קונור ובנה ג'ון אשר מנסים כעת להתחיל חיים חדשים. אף על פי שהם מאמינים בתחילה כי הם הצליחו לשנות את העתיד ולמנוע מיום הדין מלהתרחש אי פעם, במהרה הם מגלים כי כעת הם נרדפים שוב על ידי מכונות מן העתיד. בדומה לסרטי הקולנוע, גם הפעם הם מגלים כי אחד הרובוטים הוא בן ברית שנשלח מהעתיד על מנת להגן עליהם. במהלך הפרק הראשון של הסדרה, הדמויות נוסעות בזמן לשנת 2007, בה מתרחשת שאר עלילת הסדרה.
גבולות מדינת ישראל
גבולות מדינת ישראל מגדירים את השטח הנתון לריבונותה של מדינת ישראל, ושעליו חל המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה.
מדינת ישראל גובלת בארבע מדינות: לבנון, סוריה, ירדן ומצרים, וכן ברצועת עזה ובאזור יהודה ושומרון, שבו נחלקות הסמכויות השלטוניות בין הרשות הפלסטינית וישראל. לישראל גם שלושה גבולות ימיים, בים התיכון, בים המלח ובים סוף, בהם יש חשיבות לגבול המים הטריטוריאליים ולגבול המים הכלכליים של ישראל.
מדינת ישראל לא הצהירה על גבולותיה במגילת העצמאות. הגבולות נקבעו בתהליך הדרגתי, שראשיתו בהסכם סייקס–פיקו בין מעצמות ההסכמה כ-30 שנה קודם להכרזת המדינה, המשכו בכתב המנדט, עבור בתוכנית החלוקה, מלחמת העצמאות, פקודת שטח השיפוט והסמכויות, תש"ח-1948 שחוקקה מועצת המדינה הזמנית, ובהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לאורם נקבע הקו הירוק, שהיה גבולה בפועל של ישראל עד למלחמת ששת הימים. במלחמה זו כבשה ישראל שטחים נרחבים מהשטחים שהיו בשליטת שכנותיה - סוריה, ירדן ומצרים, ומתוכם הכריזה ישראל על שטחי ירושלים והגולן כשטחים ריבוניים שלה.
בנובמבר 1967 החליטה ממשלת ישראל, בישיבתה כוועדת השרים לענייני ביטחון, לסמן במפות את גבולות מדינת ישראל בקווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים: שטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן תחת אלו של הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות - הקו הירוק.
הסכם השלום בין ישראל למצרים, במסגרתו חזר חצי האי סיני לשליטת מצרים, הביא להסכמה על גבול ישראל-מצרים. הסכם השלום בין ישראל לירדן הביא לייצוב קו הגבול בין ישראל לירדן, תוך הסכמה על שינויים זעירים בו.
על הגבול היבשתי בין ישראל ללבנון קיימת הסכמה, למעט שטח קטן של חוות שבעא. הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון ב-2022 קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין שתי המדינות כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם לשמר את מעמדם בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 התקיים מעת לעת משא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית בנוגע להקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון.
אירועים ותהליכים היסטוריים
בדומה לאזורים אחרים שהיו נתונים לשלטון קולוניאלי, גם הגבולות הנוכחיים במזרח התיכון הושפעו במידה רבה מהסדרים בין המעצמות ששלטו באזור. גבולותיה של ישראל החלו להתעצב בהסדרים בין המעצמות של ראשית המאה ה-20. הסכמי שביתת הנשק, הסכמי השלום והסדרים בתיווך בינלאומי אישרו מחדש, בדרך כלל, את התוואי שנקבע בהסדרים הבין-מעצמתיים. במקרים שבהם נקבע תוואי גבול חדש, הוא נקבע על-פי רוב בעקבות מלחמה, בדרך כלל לאורך קו החזית האחרון. ברוב המקרים שבהם נקבע תוואי גבול חדש הוא נותר שנוי במחלוקת וזמני.
בתום מלחמת העצמאות ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לשכנותיה - לבנון, סוריה, מצרים וירדן, אולם אלה לא הכירו בישראל באופן רשמי, וסירבו לדון על גבולות בינלאומיים קבועים, אך נקבע בהם הקו הירוק כקו שביתת הנשק. קו זה שימש כגבולה בפועל של ישראל עד למלחמת ששת הימים. בשנים 1949–1967 התקיים שלטון צבאי מצרי ברצועת עזה, ושטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים סופחו לירדן, סיפוח שזכה להכרה בינלאומית פורמלית ולא-פורמלית מצד בריטניה, ארצות הברית, פקיסטן, עיראק ומדינות נוספות.
בתום מלחמת ששת הימים ב-1967 נקבעו קווי הפסקת האש, שבהם כבשה ישראל שטחים נרחבים שהיו קודם לכן בשליטת שכנותיה:
מתוך שטחים אלה, על שטחי מזרח ירושלים הוחלה ריבונות ישראל עם תום המלחמה ביוני 1967. שאר השטח נותר תחת פיקוד צה"ל כשטח בתפיסה לוחמתית. כפועל יוצא, ריבונות ישראל וחוקיה אינם חלים ישירות בהתנחלויות, אך דה-פקטו הוחלו חלקים של החוק הישראלי באמצעות צו אלוף על ההתנחלויות או על תושביהן.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973 כבש צה"ל שטח נרחב מאדמת מצרים שממערב לתעלת סואץ, והגיע עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. בסוריה כבש צה"ל שטח של 400 קמ"ר שכונה המובלעת הסורית. בשנת 1974 נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות - עם מצרים ועם סוריה. לפי הסכמים אלה נסוגה ישראל מהשטחים שכבשה במלחמת יום הכיפורים, וכן נסוגה בסיני למרחק 20 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ ונסוגה ברמת הגולן משטח של 25 קמ"ר שכבשה במלחמת ששת הימים. הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה הוא ההסכם הטריטוריאלי האחרון שנחתם בין שתי המדינות, ולכן הוא מגדיר את גבול ישראל-סוריה הנוכחי ואת ההסדרים הצבאיים הנלווים.
בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמסגרתו השיבה ישראל לשליטת מצרים את חצי האי סיני כולו ואת האיים טיראן וסנפיר.
ב-14 בדצמבר 1981 אישרה הכנסת את חוק רמת הגולן, שקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
באוגוסט 2005, עם ביצוע תוכנית ההתנתקות, נסוגו כוחות צה"ל מרצועת עזה, תוך המשך השליטה הביטחונית המלאה על המרחב האווירי והימי של הרצועה.
מעמדם המשפטי של הגבולות
מעמדם החוקי של גבולות ישראל מגוון. גבולותיה של ישראל עם מצרים וירדן מוכרים בינלאומית בעקבות הסכמי שלום. הגבול הישראלי-לבנוני מקובל על ידי הקהילה הבינלאומית, אך לא על ידי לבנון עצמה. בגבול הסורי קיים קו הפסקת אש שהחוק הישראלי מכיר בו כגבול סופי אך רוב הקהילה הבינלאומית אינה מקבלת אותו. עם רצועת עזה יש קו שבאופן מעשי הוא כמו קו הפסקת אש, שמקובל בעולם אך אינו מגובה בחוק. ואילו ההפרדה בין מדינת ישראל לבין השטחים המאוכלסים בפלסטינים ביהודה ושומרון מוכרת כגבול זמני, למעט באזור ירושלים ששם החוק הישראלי מכיר בהפרדה כסופית.
גבול הצפון - סוריה ולבנון
. ההתיישבות היהודית בצפון הגליל העליון התחדשה בסוף המאה ה-19 (מטולה הוקמה ב־1896), התעבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה ונודעה בשם אצבע הגליל. שטח זה, יחד עם חלק ניכר מהגליל התחתון יועד לפי הסכם סייקס-פיקו מ-1916 להיות תחת שליטה צרפתית בסדרים החדשים שיונהגו במזרח התיכון לאחר תום המלחמה. בפועל, לאחר שהכוחות הבריטים נסוגו ממנו בראשית 1919, הצרפתים לא קיימו בו נוכחות צבאית מתמדת. הלאומנים הסורים שאפו לספחו לממלכה הערבית של סוריה ושבטים מקומיים גם הם בחשו בקדירה. האזור היה לשטח הפקר ומריבה עד לסימונו הסופי של הגבול לפי הסכם ניוקומב-פולה מ-1924 (קו כחול) והוא התוואי המוכר מאז כגבול הבינלאומי בין ישראל, סוריה ולבנון
המאבק על אצבע הגליל
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נוצר מצב שבו לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם, ולעומת זאת, מדיניותה הרשמית, המוצהרת בהצהרת בלפור צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. בוועידת השלום של פריז, בינואר 1919, דרשה התנועה הציונית את השטח עד לנהר ליטני (כולל הגולן והחורן), שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את האזור הכולל את מקורות נהר הירדן, שכלל רצועה מעבר הירדן. הבקשה שהופקדה ונרשמה, זכתה לתמיכתם של המלך פייסל (תחת הסתייגות) ושל נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
ההסכם אושר מחדש ב-15 בספטמבר 1919 כהסכם שנחתם בין לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה, לבין ז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת. לפי הסכם זה פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בחולה (מעט צפונה מאיילת השחר של היום), ובשטח שמסרה אנגליה לרשות המנדט הצרפתי על סוריה היו ארבע נקודות יהודיות מבודדות - תל חי, מטולה, כפר גלעדי וחמארה.
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור זה ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צידון. את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי (ולהמליך את פייסל הראשון על סוריה), ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור שלהם נתנה צרפת את חסותה. כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה אירע במרץ 1920 הקרב על תל חי. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על מיקומו של הגבול.
סימון הגבול המנדטורי והבינלאומי
בוועידת סן רמו באפריל 1920 אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל. על פי החלטות הוועידה השטח שהוקצה למנדט הבריטי היה 118,000 קמ"ר.
ב-23 בדצמבר 1920 הושגה הבנה בין בריטניה לצרפת. צרפת ויתרה על מקצת משטחי הגליל, והותירה בידיה את הנהר ליטני, את מקורות הירדן, את מרבית רמת הגולן ואת החרמון. הנימוק הצרפתי היה שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צדי הליטני.
הגבול נמתח מצמח, חצה את הכנרת, עלה ברמת הגולן עד לאזור עין זיוון וקונייטרה משם עד לבניאס. משם פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט, וירד דרומה עד סמוך לקיבוץ סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה עד ראש הנקרה. התוצאה הייתה הכללתה של אצבע הגליל, על שלושת יישוביה, מטולה, תל חי וכפר גלעדי, בתחום המנדט הבריטי לאחר שבמשך ארבע שנים וחצי הייתה שטח הפקר בין המנדטים הצרפתי והבריטי. רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי.
באפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבינלאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי הגבול כפוף לשינויים בעקבות מדידות מפורטות שתערכנה. את המדידות ערכה ועדה צבאית בראשות הצרפתי פולה (Paulet) והבריטי ניוקומב (Newcombe). הוועדה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922. כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות לבנונית) גם תושבי שבעת הכפרים המתואלים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, כמו גם תושבי מטולה וכפר גלעדי. בוועדה זו דרשו הבריטים את מוסול שבכורדיסטן העיראקית שהתגלה בה נפט, והתקזזו עם הצרפתים שקיבלו בתמורה את הגולן שבכתב המנדט היה שייך לתחום הבריטי. ב-7 במרץ 1923 חתמו צרפת ובריטניה על הסכם ניוקומב-פולה.
רק בשנת 1924 קיבל הגבול את צורתו הסופית. צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן. גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הפך לגבול הבינלאומי המוכר בין המדינות הריבוניות ישראל, סוריה ולבנון. קטע הגבול בין ארץ ישראל לסוריה ברמת הגולן נקבע תוך התחשבות בשיקולי מקורות מים. כך נקבע כי הגבול עובר במרחק 10 מטרים מחוף הכנרת בחלקה הצפון מזרחי, קביעה דומה נעשתה לגבי עין דן, וכן נקבע כי מימי הבניאס שייכים לארץ ישראל ולא לסוריה (אף על פי שהמעיין לכאורה בשטחה).
הגבול עם לבנון לאחר הקמת מדינת ישראל
בין ישראל ללבנון לא נחתם הסכם שלום ואין גבול בין-לאומי מוסכם ביבשה. קו הגבול הזמני שבתוקף בין ישראל ללבנון הוא "הקו הכחול" שנקבע באו"ם בשנת 2000 לצורך נסיגת צה"ל מלבנון, והוא חופף לקו הסכמי שביתת הנשק 1949 ולקו הגבול הבינלאומי עליו הסכימו הצרפתים והאנגלים ב-1923, הסכם ניוקומב-פולה, למעט האזור שנכבש מסוריה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים - חוות שבעא. נכון לשנת 2023, ישנן 14 נקודות, שטחן קטן יחסית, לאורך גבול ישראל-לבנון השנויות במחלוקת בין הצדדים.
מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא לבנון לתחום ארץ ישראל המנדטורית (בצפון השטח שהוקצה על פי החלטת האומות המאוחדות למדינה הערבית) ואף החזיק בראש הנקרה. במבצע חירם, באוקטובר 1948, כבש צה"ל את מרכז הגליל העליון וחלקים מן הגליל התחתון, ובכך השתלטה ישראל על כל שטחו של הגליל. צה"ל לא נעצר בקו הגבול הבינלאומי עם לבנון. חטיבת כרמלי בפיקודו של משה כרמל חצתה את הגבול, והצליחה לתפוס 14 כפרים ולהשתלט על שטחים המגיעים עד לנהר ליטני. במסגרת הסכמי רודוס, בשנת 1949, נדון גם קו הגבול בין שתי המדינות. השיחות בין ישראל ללבנון התקיימו בראש הנקרה במהלך חודש מרץ 1949. בסיום השיחות הוסכם על נסיגת הכוחות ועל סימון הגבול על פי קו הגבול המנדטורי, הוא קו הגבול המוכר מבחינה בינלאומית. ישראל נסוגה מן הגליל הלבנוני, ואילו לבנון נסוגה מראש הנקרה.
מעבר ארגוני הטרור הפלסטינים מירדן ללבנון ומלחמת האזרחים
לבנון לא נטלה חלק פעיל במלחמות שהתקיימו בשלושת העשורים הראשונים לקיום המדינה: מבצע סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. לאחר אירועי ספטמבר השחור בשנת 1970, החלו ארגונים פלסטינים להתבסס בלבנון ושלטו על אזורים שונים (לדוגמה פתחלנד).
עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 נוצר קשר בין המרונים בדרום לבנון לבין ישראל בעקבות שותפות האינטרסים ביניהם כנגד אש"ף, והחל מ־1977 התאפשרה כניסתם לעבודה בישראל. ישראל גם סייעה בייצוא תוצרת מדרום לבנון דרך נמל חיפה. לאורך הגדר הוקמו שש תחנות רפואה שכונו "תחנות הגדר הטובה" שבהן ניתן לתושבי דרום לבנון הנוצרים טיפול רפואי על ידי רופאים מישראל. מעבר הגבול המרכזי בו התקיים סחר ומעבר עובדים היה מעבר פאטמה ליד מטולה, וזאת מכיוון שבמעבר ראש הנקרה ישבו חיילי יוניפי"ל. הגדר הטובה חדלה להתקיים עם נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000.
מבצע ליטאני ומלחמת לבנון הראשונה
בשנת 1978 החליטה הממשלה על יציאה למבצע ליטני, לאחר אירוע "אוטובוס הדמים", שתוכנן ובוצע מהאזורים שבשליטת הפלסטינים בלבנון. צה"ל החזיק בשטח שכבש במבצע ליטני במשך כשלושה חודשים, אך גם לאחר מכן המשיך לקיים אחיזה צבאית בדרום לבנון באמצעות צבא דרום לבנון. אחיזת צה"ל באזור זה התחזקה בעקבות מלחמת לבנון הראשונה. לאחר נסיגת כוחות צה"ל מרוב שטחה של לבנון ב-1985 הוקמה רצועת ביטחון בלבנון, שהשתרעה מספר קילומטרים לעומק לבנון (מדרום למה שכונה "הקו האדום"), ואשר התקיימה עד נסיגת צה"ל באופן חד צדדי ב-24 במאי 2000. עם זאת, במהלך כל התקופה המשיכה מדינת ישראל להכיר בגבול ולא יישבה שם את אזרחיה.