cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראש פינה
גֵיא אוֹנִי
ב-1875 רכש אליעזר רוקח מצפת, יחד עם אחדים מחבריו בני היישוב הישן, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, ששכן למרגלות צפת בסמוך לדרך צפת–טבריה, וב-1878 התיישבה במקום קבוצה של משפחות יהודיות מצפת. ביקורו השביעי והאחרון של משה מונטיפיורי בארץ ב-1875, עורר בצפת שוב גל של התארגנויות לשם התיישבות, לצורך שינוי אורח החיים והרחבת מקורות הקיום. הפעם הצליחה קבוצה אחת להוציא את התוכנית מן הכוח אל הפועל. ב-1878 רכשה חבורה של 30 משפחות מבני צפת, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, כפר סמוך לצפת ששכן מזרחית לה. הם היו אשכנזים בני היישוב הישן בצפת, רובם המכריע ילידי הארץ, חלקם כבר דור שלישי, או כאלה שהגיעו לארץ בגיל צעיר מאוד. לפחות שבעה מהם ממשפחות הקשורות בממסד הרבני של העיר בראשות הרב שמואל הלר, ראש הקהילה, שתמך במהלך לצד שותפיו להנהגה.
המתיישבים קראו ליישוב החדש בשם גיא אוני, בדומה לצליל שמו של היישוב הערבי. המושבה הוקמה שבועות מספר לפני הקמת המושבה פתח תקווה בידי מתיישבים מירושלים ומכאן שהיא המושבה היהודית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל בתקופה המודרנית.
מטרת המתיישבים הייתה שינוי אורח חייהם – מהתבססות על כספי החלוקה לפרנסה מעבודת אדמה. אולם עקב בצורת, רעב, מחלות (כולל דבר שחיסל את העדר), העדר ניסיון מקצועי-חקלאי ומחסור במזומנים, נקלעו המתיישבים מהר מאוד לקשיים גדולים, ואילצו את המתיישבים לנטוש את המקום. הפניות הנואשות שלהם לעזרה כספית, שתאפשר להם לצלוח את התקופה הראשונה, לא נענו. גם קריאות פומביות לעזרה, כמו המנשר החתום על ידי 30 בתי אב של מייסדי גיא אוני, מגובים בחתימת בית הדין של צפת, שבראשו ישב הרב שמואל הלר, שפורסם בעיתונות העברית של התקופה, לא הועילו .הם נתקלו באדישות מצד הציבור היהודי ומוסדותיו מחוץ לישראל, גם אלה שהטיפו לפרודוקטיביזציה. אם כי זכו לעזרה מתושבי ג'עוני הערבים, שנתיים של ניסיונות החייאה שלא צלחו, הותירו במושבה רק משפחות צפתיות ספורות שלא ויתרו על היאחזותן באדמה. למרות כל קשיי הקדחת והבצורת נותרו שלוש משפחות – פרידמן, קלר, שוורץ. כל השאר, מיואשים, חזרו לצפת, שם זכו ליחס עוין מהתושבים בעקבות הסכסוך האידאולוגי המר שפרץ על עצם היציאה מצפת התורנית, הנסמכת על כספי החלוקה, והקמת יישוב חקלאי שאמור לחיות על תוצרתו. הם מכרו את אדמותיהם לקבוצת המתיישבים החדשה שהגיעה ממוינשט שברומניה והקימה גרסה מחודשת למושבה ואף שינו את שמה ל'ראש פינה'.
ראש פינה
בשנת 1882, לאחר קונגרס פוקשאן, הקונגרס הראשון מעולם של חובבי ציון, שהתקיים ברומניה, החליטה קבוצת 30 משפחות של חסידות בוהוש מהעיר מוינשט שבחבל מולדביה ברומניה, לעלות לארץ ישראל ולעסוק בחקלאות. הם שלחו את נציגם דוד שוב, אליו הצטרף דוד בוקששתר שהיה בעל ניסיון בעבודת אדמה, לאתר מקום מתאים להתיישבות. לאחר רכישת האדמות, בתמוז תרמ"ב (1882) הגיעה ארצה קבוצת חלוץ בת חמש משפחות, בתוכן ברוך ואביו יצחק גולדרינג, זאב בן שמעון בלום, אברהם בן שלום רוטברג וגרשון בן שבח גולדמן, שהצטרפו בצפת לדוד שוב.
המתיישבים עלו לאתר בא' בטבת תרמ"ג (11/12/1882). השלטונות הטורקיים אסרו על בניית מבנים חדשים במושבה, ולכן נאלצו העולים להמשיך ולחיות בבתים שנותרו מהכפר הערבי, ובאוהלים שהוסיפו. המתיישבים שלא היו בעלי רקע חקלאי סבלו מאוד מקשיים רבים ובנוסף גם ממצוקה כספית. המגורים נבנו בחלקה העליון של המושבה, בצפיפות גדולה בסמיכות לכפר ג'עוני, במקום הקרוי כיום 'הרחוב העליון'.
בראשית הדרך הם נתקלו בקשיים דומים, כמו קודמיהם הצפתים, ונאלצו לבקש עזרה. בניגוד לדימוי השכיח בספרות של דיכוטומיה בין היישוב הישן לאנשי העלייה הראשונה, הציונית, בצר להם גם חלוצי העלייה הראשונה לא בחלו בפנייה אל גופים אולטרה-אורתודוקסים כמו הפקידים והאמרכלים של אמשטרדם, המזוהים כל כך עם שיטת החלוקה. הפנייה הראשונה לפקוא"מ הייתה סמוך להגעתם לגליל ושנה לאחר מכן פנו שוב. גם מתיישבי ראש פינה נתמכו ברבני צפת והכסף הועבר אליהם דרך מנהיגה הקשיש של צפת, הרב שמואל הלר.
ב־1883 נחלץ הברון רוטשילד לעזרת אנשי ראש פינה, שהייתה מהמושבות הראשונות אותן לקח תחת חסותו. בתמורה להעברה לבעלותו של כל האדמות ומבני המושבה, דאג הברון להמשך קיומה ובניינה, ולתשלום כל החובות שנצברו. הברון דאג לבניית בית מגורים מרווח לכל משפחה, ולתפעול שירותים שונים במושבה, כדוגמת מורה, רופא, שו"ב ורב. ניהול המושבה היה בידי פקיד מטעם הברון. במהלך השנים הוקמו בראש פינה בית כנסת (1887), בית ספר (בית הספר העברי-לאומי הראשון בגליל) שהוקם ב-1899 על ידי יצחק אפשטיין, מפעל לייצור חוטי משי, יקב, בית בד, בית המלון הראשון בגליל, ועוד.
בראשית המאה ה-20 הייתה ראש פינה המושבה הרביעית בגודלה בארץ ישראל. בשנת 1900, בעקבות כישלון שליטת פקידי הברון, וסכסוכים רבים שהתגלעו בינם לבין האיכרים, העביר הברון את המושבה לחסות חברת יק"א, שהייתה כפופה לברון הירש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסלל כביש חדש מהמושבה לצפת (כחלק מכביש טבריה–צפת, כיום כביש 8900), שהחליף את דרך העפר שעלתה בתוואי נחל ראש פינה בשיפוע תלול למדי. סמוך למושבה נסללה דרך נוספת לכיוון דמשק, ואבן זיכרון עות'מאנית הוצבה בסמוך לצומת הדרכים בכניסה לראש פינה. אזור המושבה נכבש על ידי הצבא הבריטי בשלהי ספטמבר 1918 במסגרת המערכה לכיבוש צפון ארץ ישראל, סוריה ולבנון.
תקופת המנדט הבריטי
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עברה רמת הגולן לשליטת המנדט הצרפתי על סוריה. קו הגבול נמתח לאורך נהר הירדן, ובראש פינה הסמוכה לקו הגבול החדש נבנתה תחנת משטרה אזורית ותחנת מכס (מבנה המשטרה משמש גם כיום את משטרת ישראל). המושבה שימשה כישוב המרכזי באזור, וכמרכז אזורי של המושבות והיישובים השונים שנוסדו.
ב-1920 שימשה המושבה כבסיס הפעולה ליוסף טרומפלדור וחבריו, ובשנות השלושים פעל בה הפרופסור גדעון מר שעסק בחקר להדברת מחלת המלריה. בהמשך שימשה המושבה כבסיס להברחת יהודים מסוריה במסגרת ההעפלה מארצות המזרח. בראש פינה שהתה גם פלוגת העבודה של בית"ר ממנה יצא עולה הגרדום הראשון שלמה בן-יוסף.
ב-1924 עברה המושבה לחסות חברת פיק"א.
לאחר קום המדינה
עם הקמת מדינת ישראל מסרו הבריטים לערבים את משטרת ראש פינה ומחנות צבא נוספים באזור. ב-26 באפריל 1948 התארגן כוח מעורב של אנשי אצ"ל מראש פינה ואנשי הגנה ובפעולה משולבת השתלטו על בניין המשטרה וכן על מחנה "פילון" הסמוך (מחנה צבאי אשר שימש את חיל-הספר הבריטי). תושבי ג'עוני (שמנתה כ־1,300 תושבים, יותר ממספר תושבי ראש פינה), שחששו מנקמת יהודי ראש פינה וקיוו שהסורים יכבשו את האזור, עזבו ברובם את היישוב ונדדו צפונה. אלו מתוכם שרצו להישאר שוכנעו אף הם לעזוב את היישוב ליישובים אחרים באזור, נחשבו כנפקדים ולא התאפשר להם לחזור לבתיהם. רוב תושבי ג'עוני מצאו עצמם במחנות פליטים בלבנון. איכרי המושבה החלו לעבד את אדמות ג'עוני הנטושות והשתמשו בחלק מבתי הערבים. אל שאר הבתים נכנסו עולים חדשים וחיילים משוחררים.
ראש פינה, שמנתה כ-350 נפש במאי 1948, קלטה כ-150 תושבים נוספים במהלך 1948–1949 ומספר דומה של עולים בתחילת שנות ה-50. בשנת 1970 היו בה כ-850 תושבים. במהלך שנות ה־50 הוקמה מעברה גדולה בסמוך למושבה, שהפכה במשך הזמן לחצור הגלילית, אך למרות הסמיכות הגאוגרפית שני היישובים נפרדים לגמרי.
מושבת הראשונים
בשנות ה-80 הגיע גל נוסף של אנשי רוח למושבה ובהם איש מצפן לשעבר והמתרגם אריה בּוֹבֵּר, אלן רדנר חסידו של גורדייף ודרורה חבקין.
ב-1978 הוקמה ביוזמתו של יגאל אלון, נכדו של אלתר שוורץ ממייסדי ראש פינה, העמותה לשחזור "מושבת הראשונים", במטרה לשחזר את המושבה הישנה. מטרת העמותה – להסב את האתר למרכז חינוכי ותיירותי. בשנת 1983 הכריז שר הפנים יוסף בורג על הגרעין הישן של המושבה כאתר לאומי. התוכנית לשימור ושחזור אתר הראשונים הוכנה על ידי האדריכל קלמן כ"ץ בעבור הקרן הקיימת לישראל, החברה הממשלתית לתיירות והמועצה המקומית של ראש פינה. הוחלט לשקם את רחוב החלוצים ולשחזרו בקפידה כפי שהיה. מרבית אתר השימור הושאר בתבניתו המקורית והוא למעשה מעין מוזיאון פתוח הכולל את הרחוב העליון אשר נבנה על ידי החלוצים ומקיף את בתי הפקידות וגן הברון המפורסם. שופץ בית הרופא, נפתח מוזיאון לתולדות היישוב וההתיישבות בגליל העליון, נוסד ארכיון ראש פינה ומבנים ישנים הפכו לצימרים.
בראש פינה קיימת מדרשת טיולים העוסקת בהנחלת ההיסטוריה של הגליל ומורשתו בתקופות השונות של ההתיישבות ובלימוד סביבתי באמצעות ימי עיון, טיולים ופעילויות חינוכיות. המדרשה יושבת באתר השחזור ומתפעלות אותה בנות שירות המדריכות במושבה ובאתרים ונקודות טבע באזור.
אוכלוסייה
כיום מספר החקלאים במושבה מצומצם, והעוסקים בחקלאות שוכנים בעיקר בשכונת "הרחבה א" ו"הרחבה ב'", שהוקמו כאגודות שיתופיות. המושבה זוכה לתיירות חוץ ופנים הודות למספר רב של צימרים, חדרי אירוח ואתרי בילוי ופנאי. בכניסה למושבה ישנם מספר מרכזים מסחריים המספקים שירותים למרחב היישובים הסובב אותה.
לפי נתוני המוסד לביטוח לאומי לשנת 2019 השכר הממוצע לחודש של שכיר בראש-פינה עומד על 12,343 ש"ח (לעומת הנתון הארצי – 11,906 ש"ח) ואילו ההכנסה החודשית הממוצעת של עצמאי בראש-פינה עומדת על 7,481 ש"ח (לעומת הנתון הארצי – 10,208 ש"ח).
בראש פינה יש בית ספר יסודי לכיתות א' עד ו' הקרוי בית החינוך וילקומיץ' ללימודי שדה וקהילה על שם המורה שמחה וילקומיץ, שהיה המורה בבית הספר הראשון של המושבה. בבית הספר לומדים כ-220 תלמידים והוא בית הספר העברי הראשון שנוסד בגליל. תלמידים בגילאי חטיבת הביניים ובית הספר התיכון של ראש פינה לומדים מחוץ ליישוב, בבתי ספר מאזור אצבע הגליל: אורט-חצור הגלילית, בית הספר עמק החולה בכפר בלום, בית הספר הדמוקרטי עינות ירדן בקיבוץ עמיר ובית הספר הר וגיא שבקיבוץ דפנה.
אזכורים בתרבות
הסופרת שולמית לפיד תארה את חיי החלוצים במושבה בספרה "גיא אוני". השיר "יוצא לאור" אשר נכתב והולחן על ידי אהוד בנאי נכתב על הוואדי שנמצא במושבה ומוביל לעיר צפת.
מועצה מקומית
בינואר 2010 ביקרה במוינשט משלחת של מועצת ראש פינה על מנת לייסד קשרים ולחתום על ברית ערים תאומות.
קהילת יהודי מוהילב
קהילת יהודי מוהילב (בבלארוסית: Магiлёў; ברוסית: Могилёв; ביידיש: מאָלעוו, מאהילוב, מאגילאב, מאָהליב; לעיתים נכתבת גם בעברית מוגילב, מוגילוב, מוהילוב, מוהיליוב, מהילב) נוסדה בעיר מוהילב שבבלארוס, במאה ה-16. הקהילה התאפיינה בהיותה החשובה והגדולה ביותר במחוז שלה וכקהילה היהודית הרביעית בגודלה בבלארוס.
ראשית הקהילה
האזכורים הראשונים של חיים יהודיים במוהילב קיימים מהשנים 1522 ו-1536. קהילת יהודי מוהילב, מן הגדולות והחשובות באזור, נוסדה במאה ה-16 כשהתיישבו במקום משפחות של יהודים אשר היו גובי-מיסים. הראשון מביניהם שמוזכר בכתב, היה מיכאל יוזפוביץ' (נולד 1522). מיכאל יוזפוביץ' היה גובה מיסים עם חוזה של 3 שנים במוהילב על גביית מיסים של מפעל שעווה וכמה טברנות בעיר. בעקבות התיישבותם של היהודים במקום, נוסדו בתי כנסת רבים במוהילב במהלך המאה ה-17. בהיותם אחת הקבוצות הבולטות ביותר באוכלוסייה, היהודים עשו הרבה כדי לגרום למוהילב לצמוח, להשתפר ולרכוש את התהילה שלה כמרכז תעשייתי, תרבותי ומדעי, בעל חשיבות אירופאית.
התפתחות הקהילה
בשנת 1585, ביקשו התושבים הלא-יהודים במקום, לאסור על היהודים להתיישב בעיירה ומלך פולין (בזמן זה תחומי מוהילב היו בפולין) סטפאן באטורי נענה להם, אך הדבר לא יצא לפועל. המאבק עם הלא-יהודים נמשך במאות ה-17 וה-18. בראש השנה, שנת ת"ו (1645), תקפו המקומיים את היהודים בעידודו של ראש-העיירה, ובשנה שלאחר מכן נאסר עליהם להתגורר מחוץ לרובע היהודי בעיר.
המאה ה-17
תחת השלטון הפולני-ליטאי של 1655-1656, חידשה הקהילה היהודית במוהילב את פעילותה המעשית והדתית. היהודים הורשו שוב לקיים עסקים ומסחר, לפתח חינוך דתי ולבנות בתי כנסת. הרובע היהודי במוהילב, שקולישצ'ה, התפתח בתקופה זו. במקור, זה היה יישוב יהודי מחוץ לעיר מוהילב שהתקיים עוד מימי הביניים על הדנייפר ונהנה ממיקום נוח על נמל נהר. גם במאה התשע עשרה והעשרים, שקולישצ'ה נבנתה בצפיפות עם חנויות, בתי עץ קטנים עם מבנים חיצוניים וגנים זעירים. בתחילת המאה ה-20 היו כמה בתי כנסת וישיבה. במאה ה-21 נותר חלל מוזנח עם כמה בניינים רעועים אך היסטוריים. בשנת 1676, הורשו היהודים לבנות בתים ולסחור. ההגבלות על מגורי היהודים במוהילב הוסרו לגמרי בשנת 1678 ובשנת 1680 חנכו היהודים בית כנסת חדש בעיר.
המאה ה-18
באמצע המאה ה-18 נפתחה ישיבת מוהילב, מוסד חינוך גברי דתי גבוה באזור שקולישצ'ה. בית הכנסת הקר במוהילב נבנה בערך באותה תקופה, אולי קצת לפני.
תחילת המאה ה-19
ראש הקהילה היהודית הדתית במוהילב, אלי ג'ניליס, מציין כי בשנת 1803, נבנה בית התפילה החסידי הראשון בשקולישצ'ה שנשרף בשנת 1846. במקומו הוקם בית כנסת שפעל לאחר המהפכה של 1917. מבנים אלו שמשו לבית כנסת, מרכז יהודי, בית ספר וכו'.
הרובע היהודי שקולישצ'ה במאה ה-21
במאה ה-21, רק כמה בתים ישנים עשויים לבנים שרדו ברובע שקולישצ'ה כולל בית כנסת ברחוב.
חיי הקהילה היהודית מתחילת המאה ה-18 וסוף המאה ה-19
מצבם של יהודי מוהילב השתפר לאחר הסיפוח של בלארוס לרוסיה. ליהודים הוענקו זכויות רבות ומוהילב הוכרה כקהילה ראשית במחוז שלה. יהודי מוהילב קיימו קשרים מסחריים עם הערים: ריגה, קלייפדה, קלינינגרד והעיר החופשית דנציג. לימים, קיימו גם קשרי מסחר עם אזורים בדרום-רוסיה.
בסוף המאה ה-19, מנתה הקהילה כ-21,539 נפשות (כמחצית מאוכלוסיית העיר), רבים מהם היו חסידים ציונים, או חברי תנועת הבונד.
תחילת המאה ה-20
בתקופת השלטון הסובייטי, הייתה העיר אחת ממרכזיה החשובים של בלארוס. יהודים רבים היו פקידים במוסדות ממשלתיים ופועלים בבתי חרושת. רבים אחרים הוסיפו לעסוק במלאכות למיניהן בעיקר במפעלים. בראשית המאה העשרים, הגיע השיא של החיים הדתיים והחברתיים של היהודים במוהילב. על כך מעיד המידע הרשמי משנת 1911 על אודות 38 בתי כנסת, וכמה עשרות בתי תפילה (13 מהם היו שייכים לזרמים חסידיים). הייתה גם ישיבה ו-44 חיידרים. באותה שנה, העיר הייתה מרכז גדול, שוקק חיים וסחר. היו בה 219 מפעלים יהודיים שהעסיקו 667 עובדים. 92 מתוך 93 מזקקות שהיו בעיר השתייכו ליהודים וכך גם 460 דוכנים וחנויות. יהודים היו גם מנהיגים בתחום המלאכה והשירותים, היו בין היתר 244 חייטים ו-132 עגלונים. נתונים אלו מלמדים על שיא הפריחה של יהודי העיר ברמת החיים ובתעסוקה. בשנת 1917, היו 50 בתי כנסת במוהילב. חינוך היהודים התבצע בגימנסיות מיוחדות.
בין מלחמות העולם
בשנת 1920 עד 1927 בבית המשפט המקומי במוהילב, הייתה מחלקה יהודית שהתנהלה בשפה היידיש, כמו כן פעלו בעיר גם כמה בתי ספר ביידיש (אשר נסגרו בשנת 1938).
להלן, טבלה של מקומות לימוד במוהילב, נכון לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
פעילותם הפורה של אמנים יהודים בולטים כמו הסופר דוד פינסקי, אליעזר צבי צווייפל והשחקן אהרון מסקין מעידים על חיי התרבות היהודיים העשירים והפורים במוהילב. במיוחד לאורך כל שנות ה-30 של המאה ה-20, עברו החיים היהודיים במוהילב שינויים חברתיים-תרבותיים ותעסוקתיים משמעותיים, שאפיינו לא רק את יהודי מוהילב אלא את יהודי ברית המועצות בכלל. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, (ספטמבר 1939) הגיעו למוהילב 3,570 פליטים יהודים מפולין. ערב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, חיו במוהילב כ-19,715 יהודים שהיו כחמישית מאוכלוסייתה של העיר.
=== גורל יהודי הקהילה בשואה ===
כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה
בימים הראשונים לאחר פלישת הגרמנים לברית-המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, הועברה למוהילב הנהלת השלטון הסובייטי של בלארוס. ב-13 ביולי 1941 כיתר הצבא הגרמני את מוהילב. אף שהכיתור הקשה על הבריחה ממנה, הצליחו מקצת יהודי מוהילב להתפנות מזרחה לתוך ברית-המועצות. העיר מוהילב נפלה בידי הגרמנים בין ה-25-24 ביולי 1941. על-פי ההערכות, נהרגו כ-2,000 מיהודי העיר בקרבות למניעת כיבוש העיר בידי הגרמנים. לאחר כיבוש העיר, נהרגו כעוד 10,000 יהודים. הגרמנים הקימו בעיר ועד יהודי (בדומה ליודנראט) ואחד מתפקידיו של הוועד היה ספירת האוכלוסייה היהודית. בספירת היהודים שנערכה בין ה-8 ל-28 באוגוסט 1941, נמנו בעיר 6,437 יהודים, ביניהם 2,090 ילדים מתחת לגיל 15. ניתן להניח כי מספר היהודים בפועל היה גבוה יותר וכי חלק מהיהודים נמנעו מלהתפקד בספירה. השלטון הגרמני במקום, ציווה על היהודים לענוד על בגדיהם סמל של מגן דוד על החזה ועל הגב, בדומה לטלאי הצהוב.
הקמת הגטו
הגטו (גטו מוהילב) הוקם ככל הנראה כבר ב-13 באוגוסט 1941, באזור פודניקוליה (Podnikolye), סמוך לבית העלמין היהודי במקום ורוכזו בו גם יהודים מכפרים ועיירות סמוכות. על ציווי המעבר לגטו חתם ראש ממשלת בלארוס באותה תקופה.
ב-7 בספטמבר, החליטו הגרמנים להקטין את שטח הגטו. ב-25 בספטמבר 1941, על-פי צו של אוטו ברדפיש (Otto Bradfisch), מפקד איינזצקומנדו 8, הרשויות האזרחיות הבלארוסיות המקומיות הורו ליהודים לעבור לגטו חדש, מעבר לנהר דוברובנקה (Dubrovenka). האחריות לביצוע המעבר הוטלה על הוועד היהודי. הקמת הגדרות והחומות של הגטו בוצעו על ידי היהודים עצמם. היהודים הורשו להעביר את רכושם לגטו החדש. בזמן המעבר רצחו הגרמנים 113 יהודים משום שסירבו לעבור לגטו החדש. הגטו החדש הוקף גדרות תיל במהלך חודש אוקטובר 1941.
על העברת היהודים לגטו, היו עדים תושבי מוהילב. ולנטינה בלקובסקאיה, שנולדה במוהילב בשנת 1928 והתגוררה בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה, לא הייתה יהודיה והעידה מאוחר יותר:
הגטו החדש הוקף גדר ונאסר על תושביו לצאת מתחומו, אלא אם כן נשלחו לעבודות כפייה או קיבלו רישיון משלטונות העיר. הוועד היהודי ארגן שירות סדר יהודי, ואנשיו צוידו באלות והופקדו על שמירת הסדר בגטו. היהודים הואשמו באופן שגרתי בהפצת שמועות, באי ציות לפקודות הגרמנים, בכך שהם לא עונדים את הטלאי הצהוב ובסירוב לעבור לגטו. ההשלכות היו קשות. 632 יהודים נרצחו בגלל אשמות אלה. בגטו שררה צפיפות רבה ותושביו לא קיבלו אספקת מזון סדירה.
השמדת הקהילה
אנשי האיינזצגרופן וגדוד 322 של המשטרה הגרמנית, בעזרתם של שוטרים מקומיים, רצחו בין ה-2–3 באוקטובר 1941, 2,270 יהודים מגטו מוהילב ליד הכפר קזימירובקה (Kazimirovka) הסמוך לעיר.
קצין האס-אס הבכיר אריך פון דם באך-צלבסקי, תיעד את הרצח ביומן המלחמה שלו:
וולטר מטנר, שוטר שהשתתף ברצח היהודים במהלך פעולה זו, תיאר את הירי וסיפר על הרצח במכתב לאשתו:
אי בשמש
אי בשמש (באנגלית: Island in the Sun) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 1957 בהפקתו של דאריל זאנוק ובבימוי של רוברט רוסן בהשתתפותם של ג'יימס מייסון והארי בלפונטה בתפקידים הראשיים.
קהילת יהודי מוהילב
השמדת הקהילה
באקציה נוספת, ב-17–19 באוקטובר 1941, רצחו אנשי גדוד 316 של המשטרה הגרמנית, בעזרת המשטרה המקומית, כ-3,700 יהודים ליד הכפר פוליחוביצ'י (Polykhovichi).
לפני הוצאתם להורג, רוכזו היהודים לראשונה ב"מפעל דימיטרוב" שהפך למחנה עבודה. מספר קטן של יהודים שרד. ליובוב ניימרק, אחד הניצולים, העיד:
אי בשמש
עלילת הסרט מתרחשת באי הפיקטיבי סנטה מרתה והוא צולם באיים ברבדוס וגרנדה בשיטת סינמסקופ.
קהילת יהודי מוהילב
השמדת הקהילה
כמו כן, נרצחו 79 אסירים יהודים שהוחזקו בבית הסוהר של מוהילב ויהודים אחרים שהתגלו במקומות מסתור בעיר בזמן האקציות בגטו. לאחר מכן, בשנת 1943, חזרו הגרמנים למקום ושרפו את גופות היהודים שעוד נותרו. בסך הכל, נרצחו בגטו מוהילב כ-10,000 יהודים.
הניסיונות להסתיר את הרצח ההמוני ביערות או באזורים שונים היו מרושלים ולאזרחים הלא יהודים נודע במהרה מה מתרחש והשמועות החלו להסתובב. אנו יכולים ללמוד על מה שקרה במהלך הפעולה השנייה ועל האירועים סביבה מעדותה של אידה פישמן (שם נעורים ארמן, 2007-1927) שהייתה בת 14 בחיסול הגטו: גטו מוהילב חוסל ב-23 באוקטובר 1941. עוד כ-239 יהודים נרצחו והתושבים היהודים האחרונים, כ-700 בני אדם ובהם בעלי מקצוע, הועברו למחנה בשטחו של בית חרושת סמוך. כמה מהם נרצחו שם ואחרים נרצחו בדצמבר 1941 כנראה במשאיות גז.
אי בשמש
התסריט מבוסס על רב-מכר בשם זהה מאת הסופר הבריטי אלק וואו משנת 1955.
קהילת יהודי מוהילב
פרטיזנים
במקום פעלו פרטיזנים שלחמו בכוחות הגרמנים אשר ניצבו במקום. כ-1,500 פרטיזנים יהודים היו פעילים ביערות מוהילב ומאות יהודים באזור מוהילב הצליחו לשרוד ביערות.
אי בשמש
מלקולם ארנולד הלחין את המוזיקה אבל מה שהתפרסם הוא השיר "אי בשמש" שחובר על ידי בלפונטה והולחן על ידי אירווינג בורגס. השיר הפך ללהיט בביצועים רבים כמו של בלפונטה, חוזה קאררס, קטרינה ולנטה ועוד.
קהילת יהודי מוהילב
סיום המלחמה
ב-28 ביוני, כבשו כוחות הצבא הסובייטי את מוהילב מידי הגרמנים וכתוצאה מכך, מוהילב חזרה לידי ברית המועצות.
אי בשמש
הסרט מעלה בעיות של גזענות ויחסים בין גזעיים ועורר ויכוחים רבים בארצות הברית. בכמה ערים לא הקרנו אותו בגלל איומים מצד הקו קלוקס קלאן.
קהילת יהודי מוהילב
לאחר השואה
ביום השחרור היו במוהילב פחות מ-10,000 תושבים שאינם יהודים. אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בעיר ולקחו חלק גדול ופעיל בשיקומה. כשגייסו כוח אדם לתפקידי ניהול בעיר, מוצאו היהודי של המועמד לא היה מכשול ניכר. יהודים היו פקידים, מנהלי בנקים, מנהלי מוסדות חינוך, ראשי מחלקות חינוך ובריאות ציבורית ומנהלי ארגונים ומוסדות למיניהם.
אי בשמש
תקציר העלילה
הסרט נפתח בצילום רחב של אי בקריביים ומראה את אזרחי האי עובדים בשדות ובנמל. קול קריין ברקע מסביר שהאי, סנטה מרטה, היה בעבר קולוניה צרפתית וכעת נמצא בשליטת בריטניה, ורוב תושבי האי הם שחורים או ממוצא מעורב.
קהילת יהודי מוהילב
לאחר השואה
להלן טבלה שמציגה את מס' העובדים במקצוע מסוים ואת מס' היהודים העובדים במקצוע, נתונים ממחוז מוהילב, 1944. בשנת 1945, היו 13 יהודים בקרב מנהיגי מחוז מוהילב מתוך 777 אנשים.
בית הכנסת האחרון בעיר נסגר בפקודת השלטונות בשנת 1959 והמבנה נעשה למועדון ספורט. בשנת 1976 התגוררו במוהילב לפי האומדן כ־10,000 יהודים. בשנת 1989, הוקמה הקהילה מחדש על ידי מיכאל שולמן. כיום מתגוררים בעיר מוהילב כ-3,000 יהודים. מאז אוקטובר 2005, פתחו מאפיות כשרות במוהילב.
אי בשמש
תקציר העלילה
בפתיחת הסרט, עיתונאי אמריקאי בשם בראדשו (הארטלי פאוור) מגיע לסנטה מרטה כדי לחקור את הנעשה באי ואת המתחים הגזעיים המתחזקים עם הבחירות הקרבות.
קהילת יהודי מוהילב
יהודי מוהילב היום
נכון לשנת 2021, מתגורר בית השליח מטעם חב"ד, מנחם מנדל אלפרוביץ' הפועל מטעם "איגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים". הוא פועל לקירוב יהודים ליהדות, מפעיל בית ספר יהודי, בית כנסת, בית תמחוי ומחייה מחדש את החיים היהודיים בעיר.
מחוז מוהילב
בטבלה שלהלן מוצגת דמוגרפיה של מחוז מוהילב, המכיל עשרות עיירות וכפרים קטנים.
אי בשמש
תקציר העלילה
מקסוול פלורי (ג'יימס מייסון), בן לשושלת בעלי מטע באי, מגלה סיגריה מצרית אקזוטית במאפרה שלו ומתחיל לחשוד שאשתו, סילביה (פטרישיה אוונס), בוגדת בו. מקסוול, סילביה וג'וסלין (ג'ואן קולינס), אחותו הצעירה של מקסוול, מגיעים למסיבה בבית המושל לכבוד יואן טמפלטון (סטפן בויד), בן המושל, שמבקר באי בדרכו לאוקספורד. למסיבה מגיעים גם דייוויד בויאר (הארי בלפונטה), פעיל שחור המתכנן להתמודד בבחירות הקרובות לבית המחוקקים, ומרגוט סיטון (דורותי דנדריג') המלווה אותו לאירוע אף על פי שאינה מרגישה בנוח.
קהילת יהודי מוהילב
העיר מוהילב
בטבלה שלהלן מוצגת הדמוגרפיה של העיר מוהילב. בטבלה זו ניתן לראות כי קיימת ירידה משמעותית בכמות היהודים בעיר בין השנים 1979-1989 זה נובע מאסון צ'רנוביל שהתרחש בשנת 1986. אך אסון צ'רנוביל הוא לא הגורם היחיד להפחתה המשמעותית בכמות היהודים. מחקר משנת 1999 מראה את טווח השנים בהם יהודי בלארוס עלו לארץ ישראל וזה הגורם השני לירידת האוכלוסייה לא רק במוהילב, אלא בכל רחבי ערי בלארוס.
אי בשמש
תקציר העלילה
במהלך המסיבה, יואן נמשך אל ג'וסלין ודניס ארצ'ר (ג'ון ג'סטין), עוזרו של המושל, נמשך למרגוט, ואחותה של סילביה, מייוויס נורמן (ג'ואן פונטיין), מתחברת לבויאר. כאשר בויאר מודיע על כוונתו להתמודד בבחירות, מיוחסי האי דוחקים במקסוול לרוץ נגדו כדי לא לאבד את הדומיננטיות שלהם באי. לאחר מכן, מקסוול מבחין שהילרי קרסון (מייקל רני), גיבור מלחמה בדימוס, מעשן את אותו סוג סיגריות מצריות שמצא קודם לכן במאפרה שלו. בדרכם הביתה עם סילביה, מקסוול רותח מכעס וקנאה, מאשים את סילביה בבגידה ואונס אותה.
קהילת יהודי מוהילב
פלך מוהילב
פלך מוהילב היה חלוקה מנהלית של האימפריה הרוסית, שמרכזה ובירתה הייתה העיר מוהילב. בטבלה מוצגות העיירות שהיו חלק מפלך מוהילב. חשוב לציין שכיום העיירות שמוזכרות הן עיירות בפני עצמן. הן היו חלק מהפלך של מוהילב שהתפרק בשנת 1919 ולאחר מכן הפכו לערים או עיירות. חשוב לציין גם שהעיירות שמוזכרות בטבלה, חלקן שייכות לרוסיה וחלקן שייכות לבלארוס כיום. הריבועים הריקים משמעם שלא ידועים הנתונים.
תרגום חלק מהראיון עם נחום סורקין
"סורקין: אני סורקין נחום גרשקוביץ', נולדתי בשנת 1923 בעיר מוהילב. אבי היה גרשוק דוידוביץ' סורקין. אמי ואבי נולדו בשנת 1882. סבא שלי גר אצלנו. אני זוכר שלפני המלחמה, כשסבא הלך הביתה מבית הכנסת, הוא החליק, נפל ושבר את רגלו. הוא נשאר כל הזמן כרוך במיטה, שוכב במיטה בביתנו. הוא היה מורה לשפה היהודית [יידיש]. לא היו בתי ספר. בתי הספר היהודיים נסגרו. הוא עבר מבית לבית בכל מקום שהוזמן ולימד את השפה היהודית לילדים."מראיין: איזה סוג בית ספר למדת?"סורקין: הלכתי לבית הספר במוהילב מספר 11. זה היה בית ספר טוב מאוד שנבנה בשנת 1939 - המכונה 'בית ספר סטלין' באותה תקופה. לא רחוק מהבית. שלושת אחיותי גם למדו בבית הספר הזה."מראיין: האם זה היה בית ספר בבלארוסית?"סורקין: זה היה בית ספר בבלארוסית אבל לא ייחסנו שום חשיבות לאיזה סוג בית ספר זה היה. לא היה אכפת לנו. למדנו שפות בלארוסית, רוסית וגרמנית וכן תחומי חינוך כלליים אחרים."מראיין: היו בעיר בתי ספר יהודיים?"סורקין: בית ספר יהודי היה שם כנראה עד 1936 או 1937."
אי בשמש
תקציר העלילה
ג'וסלין ויואן מדברים בחוף הים וג'וסלין מביעה כמיהה לעזוב את האי. במקביל, דניס מבקר את מרגוט בבית המרקחת שבו היא עובדת בתור פקידה ומזמין אותה לנשף אצל המושל. מקסוול, שעדיין חושד בסילביה, נוסע העירה לחפש אותה ומגלה שהיא הלכה לקניות עם קרסון, מה שמגביר את זעמו. לאחר הנשף דניס לוקח את מרגוט הביתה וחושף את רצונו להיות סופר.
קהילת יהודי מוהילב
בית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי במוהילב המכונה "בשמיים", קיים מאז שנת 1745 אך נפתח לקבורה בשנת 1809. הוא ממוקם בין רחוב "Olchinskaya", רחוב "Darwina" ורחוב "Pereulok Natsionalnyi Spusk". הכניסה הראשית ממוקמת ברחוב Pereulok Natsionalnyi Spusk.
באתר השתמרו 200 מצבות, שראשיתן מראשית המאה ה-20. המצבות השמורות ביותר נמצאות בחלקו הקדמי של בית העלמין שנמצא משמאל לכניסה, בשורה הראשונה.
אי בשמש
תקציר העלילה
מקסוול מודיע להוריו שהוא מתכנן לרוץ לבית המחוקקים. אביו, ג'וליאן (בייזיל סידני), מביע ספק שמקסוול יוכל לנצח, ומקסוול מאשים את הוריו בכך שהם מעדיפים את בנם ארתור, שמת כגיבור מלחמה, ולאחר מכן אומר שמוטב היה לו היה נולד שחור.
קהילת יהודי מוהילב
בית הקברות היהודי
בית הקברות נהרס בכיבוש הגרמני בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנות השישים והשבעים נלקחו בסתר מצבות העשויות מחומרים יקרים ושימשו לייצור מצבות בבתי קברות שונים. בית הקברות חדל להיות בלעדי ליהודים בשנת 1979. הוא הפך פתוח לכל תושבי העיר ללא קשר לדתם.
בשנת 2001, הקימה קהילת יהודי מוהילב חומת בטון חדשה סביב בית העלמין, לאחר שקיבלה תמיכה כספית מתורמים מארצות הברית. להלן רשימת התורמים: מארק ג'טלר, דוד שמנו ורפאל רייכנברג. שער מעוטר בסמלים יהודיים הוצב בכניסה. הקהילה גם בנתה חדר למאבטחים וחיברה אותו לרשת החשמל במקום. כמה עשרות מצבות נחפרו מהקרקע והוצבו באתרים המתאימים להן. שרידי אדם שהוצאו מהקברים נאספו ונקברו מחדש.
אי בשמש
תקציר העלילה
בויאר לוקח את מייביס אל כפר הדייגים שבו נולד והעיר מתכוננת לקרנבל. ג'וסלין ויואן נוסעים אל ביתו של מקסוול ודמות לובשת מסכה צופה בהם. לאחר שהייה קצרה בבית הם מתכוננים לנסיעה הביתה, ומגלים שמישהו גנב חלק מהמנוע של המכונית, ולכן הם נאלצים לבלות את הלילה ביחד. למחרת בבוקר, יואן לוקח את ג'וסלין הביתה ומציע לה נישואין. גברת פלורי מעודדת את הקשר, אך ג'וסלין מהססת. העיתונאי בראדשו מפרסם כתבה על כך שסבתו של ג'וליאן פלורי שחורה. ג'וסלין מרגישה נבגדת וחוששת שילדיה יהיו שחורים.
קהילת יהודי מוהילב
בית הקברות היהודי
בשנת 2002, הוועד המנהל במוהילב חילק את בית העלמין לשני אזורים - הישן והחדש. נאסרה הכניסה לחלקו העתיק של בית העלמין על מנת להגן על קברי היהודים הישנים מפני ונדליזם. קודם לכן, בשנת 1995, בית הקברות כולו נסגר לקבורה חדשה. נכון לעכשיו, יהודים שנפטרו רשאים להיקבר רק בקברי קרוביהם.בקיץ 2013 הקהילה היהודית במוהילב ערכה מלאי של בית הקברות. מאגר אלקטרוני של קברים נוצר והועמד בשפה הרוסית והאנגלית. כמה ממנהיגי החסידות הבולטים בעיר שנקברו בבית העלמין הם: שלמה זלמן בן שמחה בונים מייזליש ושמחה הלוי סאלוויציג.
אי בשמש
תקציר העלילה
בלילה, מקסוול מתעמת עם קארסון ברחוב והם מגיעים לביתו של קארסון. מקסוול דורש שקארסון יניח לסילביה, קארסון בתגובה מעליב את מורשת הגזע של מקסוול, ומקסוול תוקף אותו וחונק אותו למוות. בניסיון לגרום לרצח להיראות כמו שוד, מקסוול לוקח את ארנקו של קארסון ומשליך אותו מרכבו בדרך. הקצין הממונה על החקירה, הקולונל וויטינגהם (ג'ון ויליאמס), מדבר עם מקסוול בקצרה מספר פעמים ומתחיל לחשוד בו. הקולונל רומז למקסוול כי הוא מאמין שמקסוול רצח את קארסון.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת הקר
בית הכנסת המכונה בית הכנסת הקר (מכיוון שהוא לא מחומם בחורף), שנחשב בעבר למקום התפילה היהודי החשוב ביותר במוהילב, נוסד בערך בשנת 1680. הוא היה ממוקם בסמוך לצומת רחוב "ויאליקאיה הרמדזיאנסקיה" ורחוב "פרבונברז'אניה", ברובע היהודי "שקולישצ'ה". האתר מסומן היום בחנוכיה סמלית (בחלק האחורי של בית הכנסת שקולישצ'ה המשומר). בית הכנסת היה בניין מעץ, מכוסה בגג גבוה מאוד, שנבנה על פי תוכנית הנדסית גדולה. הפנים כוסה כמעט כולו בעיטורים וציורים מפוארים, שצוירו בשנת 1745 על ידי האמן חיים בן יצחק הלוי סגל, סבא רבא של מארק שאגאל. מאז תחילת המאה העשרים, ציורים אלה זכו למוניטין בחוגים אמנותיים ברחבי העולם. בשנת 1918 הוחלט כי בית הכנסת יזכה להגנה חוקית על ידי השלטונות הבולשביקים. זו הייתה אחת הפעולות המשפטיות הראשונות שהוכנסו בבלארוס הסובייטית. עם זאת, בית הכנסת נסגר בשנת 1938 ואז נהרס על ידי השלטונות.
בית הכנסת צוקרמן
בית הכנסת צוקרמן היה בית הכנסת הראשי במוהילב. הוא שופץ זמן מה לפני 1900 במבנה נאו-קלאסי שהוקם בשנות השמונים של המאה העשרים, ושימש כמקום מגורו של סטניסלב בוהוש-סיסטרנצ'ביץ' מאז 1827. זהו בניין מלבני בן שתי קומות. במחצית השנייה של המאה ה-19, הבניין נקנה על ידי סוחר יהודי ששמו ברוך צוקרמן ששיפץ את בית הכנסת לקראת 1900. בית הכנסת נפתח בשנת 1900 ושימש כמעונו של רב העיר. בשנת 1925 הוא נסגר. מאז שנת 1929 היה בו בית קולנוע, ומאוחר יותר שימש איגודים מקצועיים.
אי בשמש
תקציר העלילה
מקסוול מגיע לעצרת פוליטית כדי להציג את המצע שלו בהתמודדות לבית המחוקקים. סילביה מגלה למקסוול שקארסון הגיע לביתם כדי לשאול על תרומה צדקה, ומקסוול מבין שחשדותיו היו מופרכים. מקסוול מתחיל לנאום ומדבר על המורשת השחורה שלו, והקהל בז לו. מקסוול מתפרץ וצועק "מעולם לא רציתי להיות אחד מכם." באותו לילה, ג'וסלין מגלה לאמה שהיא בהריון אך מסרבת להתחתן עם יואן בגלל הדם השחור שלה. גברת פלורי מגלה כי ג'וליאן הוא לא אביה האמיתי, ולכן, היא טהורה מבחינה גזעית.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת ברובע "Shkolishche"
בית הכנסת ברובע "Shkolishche" הוא בית כנסת חסידי שקיים ברובע היהודי "Shkolishche" שבמוהילב. בית הכנסת נוסד בראשית המאה ה-18. הוא ממוקם קרוב לגדת נהר הדנייפר, בסמיכות למרכז ההיסטורי ולגשר הראשי המחבר בין חלקים שונים של העיר. בתקופת הסובייטים הוחרם הבניין והפך לתחנת שאיבה ששאבה מים מנהר הדנייפר. בתחילת המאה ה-21, הקהילה היהודית במוהילב, בראשות היו"ר אלימלך גניליס, עושים מאמצים כדי לקחת בחזרה את הבניין לרשות היהודים. הוא זכה לתמיכת הרשויות העירוניות וראש העיר מוהילב, ויקטור שוריקוב. מועצת העיר תמכה ביוזמה והשבת הרכוש שאושרה בסופו של דבר על ידי נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו. נכון לשנת 2018, השלב האחרון של השיפוץ הכללי של הבניין הסתיים. מתוכנן לשחזר את הבניין במלואו ולהשיב את תפקידיו הקהילתיים והדתיים חזרה.
אי בשמש
תקציר העלילה
מקסוול שוקל להתאבד אך לא מצליח, והולך לחפש את הקולונל כדי להודות בפשעו.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת של הסוחרים
בית הכנסת של הסוחרים במוהילב נבנה בערך בסביבות שנת 1900. זהו בניין עשוי לבנים בן קומה אחת ובתוכה אולם ראשי המואר בחמישה חלונות גדולים. בית הכנסת פעל עד שנות העשרים של המאה העשרים ואחר כך הוחרם מהקהילה היהודית. כיום נמצא בו מועדון האיגרוף בבעלות ספרטק.
אי בשמש
תקציר העלילה
בסיום הסרט, דניס מתפטר מתפקידו ומבקש ממרגוט להתלוות אליו ללונדון. ג'וסלין ויואן נישאים ועולים על מטוס לאנגליה. מייביס מציעה לבויאר שגם הם ייסעו לארץ אחרת ויתחתנו. בתגובה, בויאר קובע שאנשיו לעולם לא יבינו מערכת יחסים עם אישה לבנה, ושהוא חייב להיות שם בשבילם, והם נפרדים.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת "בית יוסף"
בית הכנסת "בית יוסף במוהילב הידוע בשמו Bejs Jozif, ממוקם ברחוב אולג'אנו-קרופסקה מס' 45 ליד תחנת הרכבת המרכזית.
בית הכנסת "אפרון"
בית כנסת אפרון במוהילב (ביידיש: די-אפרונה שול במוגילב) הוא בית כנסת הממוקם במוהילב על נהר הדנייפר.
אי בשמש
הפקת הסרט
הרומן של אלק וואו יצא לאור בהרחבה ב- Ladies' Home Journal במאי 1955 תחת הכותרת "Sugar Baron". בסוף סיפורו של וואו, מקסוול מתאבד. דמותו של בויר בסרט מורכבת ממנהל העבודה של וואו ועורכי דין שחורים מאותו הזמן.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת "עין יעקב"
בית הכנסת עין יעקב במוהילב ממוקם ברחוב Wierbowa מס' 21. בניין העץ הזה שעמד ברחוב Wierbowa (כיום סאדובאיה) נהרס בשנות השלושים של המאה העשרים. הוא ניצב 50 מטרים מנהר דוברובנקה.
בית הכנסת ג'רצ'יוב
בית הכנסת ג'רצ'יוב הוא בית כנסת שכבר לא קיים. פעם הוא היה פעיל ברחוב Pierszamajska מס' 71. זהו בית אבן בן שתי קומות. הוא בנוי במורד הרחוב.
אי בשמש
הפקת הסרט
דריל זאנוק קנה את הזכויות לרומן של וואו לפני פרסומו. "אי בשמש" הייתה ההפקה העצמאית הראשונה של זאנוק עבור Twentieth Century-Fox לאחר שסיים את כהונתו כסגן נשיא האולפן. על פי החומרים הכלולים ברשומות המחלקה המשפטית בספריית UCLA, דנה וינטר הוצגה במקור כג'וסלין וג'ואן קולינס הייתה אמורה לשחק את סילביה. הסרט צולם בברבדוס ובטרינידד באיי הודו המערבית, וצילומים סגורים צולמו באולפני MGM ליד לונדון, אנגליה.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת "פול צדק"
בית כנסת פול צדק נבנה בתחילת המאה ה-20. הוא ממוקם ברחוב Makowieckij Piereułok.
אי בשמש
תגובות לנושא הגזענות
בסרט מוצגים מספר רומנים בין-גזעיים, ועולה הנושא של "דם לבן טהור" מול דם "מעורב" במשפחתו של מקסוול. הרומנים הבין-גזעיים היו לא מקובלים באותה התקופה, והסרט קיבל ביקורת מעורבת עם יציאתו למסכים.
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת "סגל"
בית הכנסת סגל, ביידיש, סאגאל, ממוקם ברחוב ביוצ'וסקה מס' 6. ב-17 בפברואר 1930, הוחרם הבניין על ידי השלטונות הסובייטים והפך למחסן.
בית הכנסת "שפרה"
בית הכנסת שפרה היה פעיל ברחוב בוואלה ארצ'ייארסקי (כיום Miliciejskij Piereułok ליד רחוב בולדינה). בית הכנסת נחנך בראשית המאה ה-20.
אי בשמש
תגובות לנושא הגזענות
אף על פי שהמידע על הסרט באוספי הספריית האקדמיה האמריקאית לקולנוע מצביע על כך שלא התעוררו שום התנגדויות בנוגע לתיאור של רומן בין-גזעי, הסרט עורר מחלוקת רבה עם יציאתו למסכים. לפי מאמר שפורסם ביולי 1957 בעיתון DV, "אי בשמש" נאסר בממפיס, טנסי, בגלל התיאור המפורש של נישואי תערובת ועבירה על סטנדרטים מוסריים, ולא טוב ללבנים או כושים".
קהילת יהודי מוהילב
בית הכנסת "תנ '' ך"
בית הכנסת תנ '' ך היה פעיל מהמאה ה-18 עד למאה ה-20. הוא היה ברחוב ילנסקה, כיום בפינת לזרנקו ודוברוביינקה. בשנת 1942 הוצף בניין העץ על ידי נהר הדנייפר ולכן נהרס. כיום אין בו שימוש.
אי בשמש
תגובות לנושא הגזענות
ב-1 ביולי 1957 בניו-אורלינס, פתח הלגיון האמריקאי בקמפיין לא מוצלח להפסקת הקרנת הסרט בטענה כי הוא תורם למטרה של המפלגה הקומוניסטית ליצור חיכוך בין הגזעים. במיניאפוליס, מינסוטה, הושק קמפיין נוסף לביטול ההקרנות. אף על פי שהמאמץ לא צלח, תיאטראות רבים של מיניאפוליס קיבלו שיחות ומכתבים שהתנגדו להקרנת הסרט, על פי מאמר שפורסם ביוני 1957. כפי שצוין עוד ביוני 1957 בעיתון DV, ג'ואן פונטיין ששיחקה את מייוויס נורמן קיבלה מבול של דואר שנאה מכיוון שדמותה הייתה מעורבת ברומן בן-גזעי עם הדמות ששיחק בלאפונטה. על פי אוספי ספריית האקדמיה האמריקאית לקולנוע, החשש היחיד של יוצרי הסרט היה כי הדמויות של מרגוט סיטון ודניס ארצ'ר לא יוצגו כבעלות רומן.
קהילת יהודי מוהילב
פרויקטים לזיכרון הקהילה
אלכסנדר ליטין ואידה זנדרוביץ' הכינו מצגת המספרת את חייהם של היהודים במחוז מוהילב על ידי תמונות של יהודים ממחוז מהוהילב. המצגת נוצרה במאי 2012 במסגרת הפרויקט: "Dziedzictwo żydowskie na Białorusi i Ukrainie. Dobre praktyki: ochrona, edukacja, popularyzacja".
החולה המדומה
"החולה המדומה" (בצרפתית: Le Malade imaginaire) היא קומדיה מאת מולייר, והמחזה האחרון שכתב, שהוצג לראשונה ב-1673. מולייר התמוטט על הבמה בהצגה הרביעית של המחזה (17 בפברואר 1673), בעת ששיחק בתפקיד הראשי, ומת מספר שעות לאחר מכן. הכיסא עליו התמוטט מולייר במהלך ההצגה ניצב עד היום בכניסה ל-Francaise, התיאטרון הלאומי של צרפת.
תקציר העלילה
הדמות הראשית במחזה היא ארגן ההיפוכונדר. הוא מציית בסבלנות להוראות הרופא שלו. ארגן רוצה שבתו אנז'ליק תינשא לרופא שבקש את ידה, מסיבות ברורות - אם יתחתנו, יהיה הרופא תמיד זמין לטפל בו. אנז'ליק מאוהבת בבחור בשם קליאנט, שאינו רופא. בעצה אחת עם טואנט, המשרתת של ארגן, אחיו בראלד מנסה לרפא את ארגן מן הקיבעון שלו בדבר רופאים. יחד, הם משכנעים את ארגן להעמיד פני מת, כדי לוודא מי אוהב אותו באמת ובתמים. ביצוע התוכנית מעלה שאשתו השנייה של ארגן מעוניינת בכספו בלבד, בעוד שבתו אוהבת אותו מאוד. אחרי שארגן "שב לחיים" הוא נותן את הסכמתו לנישואי אנז'ליק עם קליאנט, בתנאי שקליאנט יהיה רופא. קליאנט מסכים, אך בראלד מציע לארגן להיות רופא בעצמו. ארגן מסכים, ובראלד אומר כי הוא מכיר אנשים המסוגלים ללמד את ארגן להיות רופא בו בערב.
תרגומים לעברית
המחזה תורגם מצרפתית לעברית כמה פעמים ויצא לאור בהוצאות שונות:
הועלה לראשונה בעברית ב-1925.
הועלה בתיאטרון "האהל" בשנת 1953 ובשנת 1965.
הועלה בעיבוד מקוצר על ידי תזמורת הבארוק ירושלים עם ששון גבאי ושבעה זמרים בשלוש הופעות שונות במרץ 2012. עיבוד זה כולל את המוזיקה המקורית שכתב למחזה מלחין הבארוק הצרפתי מארק-אנטואן שרפנטייה.
שירות בתי הסוהר הממלכתי (קירגיזסטן)
שירות בתי הסוהר הממלכתי של הרפובליקה הקירגיזית (בקירגיזית: Жазаларды Аткаруу Мамлекеттик Кызматы; ברוסית: Государственная Служба Исполнения Наказаний) הוא גוף ציבורי, של ממשלת הרפובליקה הקירגיזית האחראי על ניהול ואחזקת בית סוהר, מוסדות כליאה ומערכות המאסר של הרפובליקה כולה. הגוף אינו כפוף לאף משרד ממשלתי, אף על פי שהוא עובד בשיתוף פעולה הדוק עם משרד הפנים ומשרד המשפטים כדי להגן על המדינה. ראשי התיבות GSIN נובעים משם הארגון בשפה הרוסית והוא משתף פעולה עם המקבילה הרוסית, שירות בתי הסוהר הפדרלי (FSIN).
היסטוריה
גוף בתי הסוהר הראשון ברפובליקה הקירגיזית נוסד בשנת 1918, כאשר קומיסריון המשפטים העממי של רפובליקת טורקיסטן אישר להקים שלושה בתי סוהר ושני מחנות עבודה באזור. ב-1920, הוקם מחנה הריכוז הסובייטי הראשון בקירגיזיה ועוד כמה נוספים נפתחו מאוחר יותר בתקופת שלטונו של סטלין. כמה מאתרים אלה הופיעו במהלך הזמן הזה כדי לדכא את מתנגדי המשטר. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, אסירים ושבויי מלחמה הועברו לשם ממחנות ריכוז אחרים.
אחרי המלחמה, משנת 1954 עד 1969, מערך הכליאה ברפובליקה הובא תחת פיקוד המינהל הכללי למקומות מעצר שהיה כפוף למשרד הממשלתי להגנה וסדר וציבורי.
לקראת סופה של ברית המועצות, בין 1989 ל-1990, פרצו הפגנות ברחבי בתי הכלא השונים בברית המועצות בכלל ובקירגיזסטן בפרט, אלה דרשו שינויים שנועדו לשפר את רווחת האסירים. לאחר קבלת העצמאות הקירגיזית ב-1991, המחלקה שמרה על שמה כמינהל ממלכתי למתקני מעצר והובאה תחת פיקודו של שר הפנים.
בשנת 2002, משרד המשפטים לקח לידיו את הפיקוד על המחלקה, כמו גם את הפיקוח על כמויות גדולות של כוח אדם לשעבר. זאת כדי לספק ולהבטיח סביבה אנושית בתוך בתי הכלא ובקנה אחד עם דרישות התקינה הבינלאומית לתנאי מאסר.
ב-22 באוקטובר 2009, צו נשיאותי של נשיא קירגיזסטן, הורה על הקמת שירות בתי הסוהר הממלכתי כמחלקה עצמאית בממשלה שנועדה לפקח על בתי הסוהר, מוסדות כליאה וכוח האדם האחראי לאבטחתם. הצו אושרר מאוחר יותר גם בצו ממשלתי מ-18 בדצמבר באותה שנה והחלה בנייתם של מתחמי כליאה ועבודות של שדרוג תשתיות קיימות.
אחריות
האחריות של שירות בתי הסוהר, כוללת :
מבנה
שירות בתי הסוהר מחולק למספר חטיבות, אלה כוללים:
המצעד השווייצרי
המצעד השווייצרי (בגרמנית: Schweizer Hitparade) הם מצעדי המכירות המוזיקליים העיקריים של שווייץ. במצעדים מדורגים הסינגלים והאלבומים הנמכרים ביותר בסוגות המוזיקליות השונות בשווייץ.
המצעדים השווייצרים כוללים את:
מאז 2010 הקימו מטעם מדיה קונטרול, שני מצעדי המבוססים על נתונים מחבל רומנדי בשווייץ – חבל דוברי הצרפתית במערב המדינה:
שני המצעדים מתעדכנים מדי שבוע בימי ראשון, ומפורסמים בפומבי בבוקר יום רביעי הקודם לו.
נחל זקסטן
נחל זקסטן (בגרמנית: Sextner Bach, באיטלקית: Rio Sesto) הוא נחל באורך 16 ק"מ בדרום טירול באיטליה, אחד מיובלי הדראווה, אליו הוא זורם בגובה 1170 מטר מעל פני הים. אגן הניקוז של הנחל נקרא עמק זקסטן (בגרמנית: Sextental, באיטלקית: Val di Sesto). מוצא הנחל בקרויצברגפאס בגובה 1,636 מטר. אגן הניקוז כולל פסגה בגובה 3,145 מטר, הדריישוסְטֶרשפיצֶה. נחל זקסטן נשפך לדראווה בעיירה אינישן (Innichen / San Candido) ליד מנזר פרנציסקני. היובלים החשובים של הזקסטן הם הפישליינטאל והאיקסן. מקומות חשובים נוספים לאורך הנהר הם זקסטן ומוס.
פראואנקירכה (דרזדן)
פְרַאוּאֶנְקִירכֶה (בגרמנית: Frauenkirche; מילולית: כנסיית גבירתנו) היא כנסייה לותרנית בעיר דרזדן שבגרמניה. הכנסייה נבנתה במהלך המאה ה-18, נחרבה בהפצצת דרזדן ב-1945, והוקמה מחדש בין 1994 ל-2005.
היסטוריה
במקום שבו שוכנת כיום הכנסייה, הוקמה כנסייה קודמת כבר במאה ה-11. כנסייה זו, שנבנתה בסגנון רומנסקי, שכנה מחוץ לחומות העיר, בסמוך לבית הקברות. בתחילה הייתה הכנסייה קתולית, ולאחר הרפורמציה במאה ה-16 אומצה בה הנצרות הפרוטסטנטית. בראשית המאה ה-18 הפכה הכנסייה קטנה מדי לקהל המתפללים, וב-1726 היא נהרסה לשם הקמת כנסייה חדשה במקומה.
הכנסייה החדשה, בסגנון הבארוק, תוכננה בידי האדריכל המקומי גאורג בהר, ונבנתה במשך 17 שנים, עד 1743. ב-25 בנובמבר 1736 הוצב בה עוגב מעשה ידיו של גוטפריד זילברמן, וב-1 בדצמבר הוא נחנך ברסיטל של יוהאן סבסטיאן באך. גולת הכותרת של הכנסייה הייתה כיפתה העשויה אבן חול, שהתנשאה לגובה של 96 מטרים, ושקלה 12 אלף טונות.
ב-1760, במהלך מלחמת שבע השנים, ירו לעבר הכנסייה כוחותיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה כמאה פגזי תותחים, אך בשל חוזקו ועוצמתו של המבנה הוא לא ניזוק. במאי 1849, כחלק מאירועי אביב העמים, התבצרו בכנסייה מורדים בממלכת סקסוניה, והיא הוקפה בבריקדות. רק לאחר מספר ימי לחימה נכנעו המורדים.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, ב-13 בפברואר 1945, הפציצו מטוסי בעלות הברית את העיר, וזרעו בה הרס רב. הכנסייה לא ניזוקה באופן ישיר מההפצצה, אך כתוצאה מההפצצה נוצרה סופת אש רבת עוצמה, שהטמפרטורה שלה הגיעה לכ-1,000°C. העמודים שתמכו בכיפת הכנסייה לא עמדו בעומס החום, וב-15 בפברואר היא קרסה. רק חלקים מעטים מהכנסייה שרדו, בהם המזבח. כן שרד פסל של מרטין לותר שניצב בחזית הכנסייה מאז 1885.
השלטון הקומוניסטי ששלט בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה הותיר את עיי החורבות כפי שהם, וב-1966 הם הוכרזו רשמית כ"אנדרטה נגד המלחמה", בדומה לשרידי קתדרלת קובנטרי בבריטניה. תוכניות לפנותם ולהפוך את המקום למגרש חניה נגנזו. ביום השנה להפצצה ב-1982 הגיעו למקום כ-400 מתושבי העיר להפגנה שקטה בה אחזו בפרחים ובנרות, כחלק מתנועת המחאה שהחלה להתפתח נגד שלטונות גרמניה המזרחית.
שיקום הכנסייה
החלטה ראשונה בדבר שיקום הכנסייה התקבלה ב-1985, עוד בתקופת גרמניה המזרחית. השלטונות החליטו להתחיל בשיקום לאחר השלמת העבודות במצודת דרזדן. לאחר איחוד גרמניה, החלה התארגנות מקומית של תושבים באיסוף כספים למען שיקום הכנסייה. למאמץ נרתם גם חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה גינתר בלובל, שכנער היה עד להפצצה, ותרם כמעט את כל כספי הפרס למען שיקום הכנסייה ולשם הקמת בית כנסת. במקביל, החלו אדריכלים, מהנדסים והיסטוריונים בסימון האבנים, כדי שניתן יהיה להשתמש בהן באופן מדויק ככל הניתן.
ב-1994 הוחל בסופו של דבר בבנייתה מחדש של הכנסייה, בתכנונו של האדריכל אברהארד בורגר. כוונת היוזמים הייתה לסיים את השיפוצים עד יום השנה ה-800 לייסודה של דרזדן, ב-2006. מבין מיליוני האבנים שמהן הייתה בנויה הכנסייה, שרדו בשלמותן רק כ-8,500, ובכ-3,800 מהן השתמשו בבנייה המחודשת. ככל הניתן, הן הוצבו במקום המשוער בו היו בבניין המקורי. לשם כך, נעזרו המתכננים בצילומים ישנים, בזיכרונותיהם של באי הכנסייה, ובתוכנת מחשב להדמיה. באופן דומה שוחזרו גם דלתות הכנסייה העשויות עץ אלון. הצלב המוזהב בראש הכיפה נוצק בידי צורפים בלונדון, שהשתמשו בשיטה דומה ככל הניתן לטכנולוגיה בה השתמשו במאה ה-18.
מאז שיקומה, הפכה הכנסייה למוקד משיכה לתיירים, ובשלוש השנים הראשונות לאחר פתיחתה מחדש ביקרו בה כ-7 מיליון בני אדם.
תומאס דין
תומאס "טום" דין (באנגלית: Thomas "Tom" Dean; נולד ב-2 במאי 2000) הוא שחיין בריטי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
2017
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה במכון וינגייט, נתניה בתחילת יולי 2017 זכה דין בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:01.02 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:20.20 דקות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דנקן סקוט, קאלום ג'רוויס וג'יימס גאי בשיא לאומי חדש של 7:02.04 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.10 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.95 דקות, אחרי דנס רפשיס מליטא שקבע שיא אליפות ושיא לאומי חדש של 3:33.20 דקות ולפני גבריאלה דטי מאיטליה (3:38.06 דקות). נוסף לכך, הוא סיים בשלב המוקדמות במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.32 דקות, השלישית בטיבה מבין הבריטים ולכן לא זכה להמשיך לשלב חצי הגמר ובמקום שביעי בשלב המוקדמות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:54.84 דקות, גם כן השלישית בטיבה מבין הבריטים ולכן לא זכה להמשיך לשלב חצי הגמר.
2020
בספטמבר 2020 נמצא דין חיובי לנגיף קורונה ושהה בבידוד כשלושה שבועות ובכך נמנע ממנו להשתף בליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL. לאחר מכן, בתחילת 2021 הוא חלה בקורונה, אותה הוא מתאר כ"חמורה מאוד". ושוב הוא לא שחה במשך שלושה שבועות ואז היה לו עוד 3 שבועות לבנות מחדש את כוחו.
2021
במבחנים הבריטים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו בלונדון ב-18 באפריל 2021 סיים דין במקום שני במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:44.58 דקות, תוצאה המהווה את התוצאה השנייה בטיבה בעולם לשנת 2021, התוצאה העשירית בטיבה בעולם בכל הזמנים והתוצאה השנייה בטיבה בממלכה המאוחדת בכל הזמנים, אחרי דנקן סקוט (1:44.47 דקות) שקבע שיא בריטי חדש ואת תוצאת השנה בעולם לשנת 2021. נוסף לכך, הוא סיים במקום שני במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:47.48 דקות ובמקום שלישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 48.51 שניות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה דין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:44.22 דקות, לפני דנקן סקוט (1:44.26 דקות) ופרנדדו שפר מברזיל (1:44.60 דקות).
מקסים דלוגי
מקסים דלוגי (ברוסית: Максим Длуги) (נולד ב-29 בינואר 1966 במוסקבה) הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
מקסים דלוגי נולד במוסקבה, למד לשחק שחמט אצל סבו ובחוג פיונירים. בשנת 1977 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניויורק.
בשנת 1984 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנת 1985 הוא זכה באליפות העולם לצעירים והיה חבר נבחרת ארצות הברית באליפות העולם לנבחרות עד גיל 26 (זכתה במקום השני).
בשנת 2010 קידם, יחד עם גארי קספרוב, את מועמדותו של אנטולי קרפוב לנשיא פיד"ה.
דלוגי משתתף מפעם לפעם בתחרויות שחמט מהיר.
מקסים דלוגי באולימפיאדת השחמט
בשנת 1986 השתתף דלוגי באולימפיאדת שחמט:
המצעד הלבנוני
המצעד הלבנוני (בערבית: لائحة أفضل 20 أغنية في لبنان) הם מצעדי המכירות המוזיקליים העיקריים של לבנון. במצעדים מדורגים הסינגלים והאלבומים הנמכרים ביותר בסוגות המוזיקליות השונות בלבנון מדי שבוע. דירוג הסינגלים נקבע על פי כמות הפעמים שהושמע השיר בתחנות הרדיו הלבנוניות, בעוד שדירוג האלבומים נקבע לפי מכירותם. המצעד הלבנוני הוקם על ידי ג'ון סעד, אישיות טלוויזיה ורדיו לבנונית. המצעד מופץ בחמשת כלי התקשורת הגדולים בלבנון.
אלזירה
אלזירה (Alzira) היא אופרה עם פרולוג ושתי מערכות, מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת סלבטורה קמאראנו, המבוססת על מחזה בשם Alzire, ou les Américains מאת וולטר. הופעת הבכורה נערכה ב-12 באוגוסט 1845 בתיאטרון סן קרלו בנאפולי. האופרה התקבלה בתגובות מעורבות, ובסבב ההופעות הראשון הוצגה רק 4 פעמים.
האופרה לא זכתה לביצועים רבים, בארצות הברית הועלתה לראשונה רק ב-1968 (בהפקה קונצרטנטית), ובלונדון רק ב-1970. האופרה כמעט ואינה מוצגת כיום, למעט בפרויקטים מיוחדים המציגים את כל עבודותיו של ורדי. למרות זאת, קיימות בשוק מספר הקלטות מלאות של האופרה.
פרולוג
ילידים פרואנים גוררים את המושל הספרדי אלווארו, אל הככר במטרה להוציאו להורג. לפתע מופיע זאמורו, מנהיג אחד השבטים ודורש מהם לשחרר את אלווארו, הם נענים לדרישתו. זאמורו מספר לילידים כי גוזמאנו, בנו של אלווארו, שבה ועינה אותו עד שחשבוהו למת. אוטומבו מספר לזאמורו כי אהובתו אלזירה נשבתה עם אביה אטאליבה על ידי ספרדים, הוא קורא לילידים להתקומם.
מערכה ראשונה
אלווארו מודיע כי עקב גילו המבוגר וחולשתו, הוא מעביר את השלטון לבנו, גוזמאנו. זה האחרון מכריז כי הדבר הראשון שיעסוק בו הוא עשיית שלום עם הילידים. אטאליבה תומך בגוזמאנו, והשניים מסכמים כי אלזירה תינתן לגוזמאנו כחלק מהסכם השלום. אטאליבה אומר לגוזמאנו כי אלזירה אינה מוכנה עדיין להיות לו לאישה. גוזמאנו מבין כי אהבה מהעבר עדיין מקננת בה, ולוחץ על אטאליבה לשכנע אותה להנשא לו. כשאביה נכנס, מתעוררת אלזירה אך עדיין בהשפעת החלום שחלמה על זאמורו, למרות שהיא חושבת כי הוא מת, היא מאמינה כי הוא עדיין אוהב אותה. היא נזכרת בחלום אחר, בו ברחה מפני גוזמאנו בסירה. אטאליבה מנסה לשכנע את אלזירה להנשא לגוזמאנו, אך ללא הצלחה, כשלפתע נכנס זאמורו. בחושבה כי הוא מת, בטוחה אלזירה כי היא רואה את רוח הרפאים שלו, אך עד מהרה היא מגלה כי אהובה מעולם לא מת. השניים מתאחדים ונשבעים אמונים זה לזה. גוזמאנו מגיע ורואה את השניים יחד, הוא מורה לאסור את זאמורו ולהוציאו להורג באופן מיידי. הילידים מכריזים התקפה על לימה, ואלווארו מספר לגוזמאנו כי זאמורו הציל אותו ממוות בטוח. גוזמאנו משחרר את זאמורו, ואומר לו כי ייפגשו בשדה הקרב.
מערכה שנייה
זאמורו, שהוביל מתקפה נגד הכובשים הספרדים, נשבה ומובא בפני גוזמאנו. הלה גוזר את דינו שוב למיתה. אלזירה מתערבת ומתחננת כי ירחם עליו. גוזמאנו מסכים לחון את זאמורו אם אלזירה תסכים להנשא לו. אלזירה מסכימה בחוסר רצון. הילידים המובסים חשים מושפלים ומדוכאים, אך הם שמעו כי זאמורו הצליח לברוח בתחפושת של חייל ספרדי. זאמורו מופיע, אך חש מושפל ומבוזה. כשהוא שומע כי אלזירה הסכימה להנשא לגוזמאנו, הוא נשבע לנקום ויוצא בחמת זעם אל עבר הארמון. ברגע בו החתונה עומדת להתחיל, חייל ספרדי גוחן ודוקר את גוזמאנו. להפתעתה של אלזירה, זהו זאמורו. בכוחותיו האחרונים מספר גוזמאנו לזאמורו כי אלזירה הסכימה להנשא לו רק כדי להציל אותו, וכי הוא מוחל לזאמורו על מעשהו ומברך את הזוג. גוזמאנו מת כשאביו מברך אותו.
בית סוהר פרטי
בתי הסוהר הפרטיים כנורמה
בראשיתם, היו בתי הסוהר באירופה בבעלות פרטית, ודווקא בתי הסוהר הציבוריים הם חידוש יחסי. בימי הביניים, נוהלו בתי הסוהר על ידי קבלנים פרטיים, ופעולתם מומנה בידי האסירים עצמם, שחויבו באגרת כניסה לכלא ובתשלום עבור השירותים שסופקו להם. כפועל יוצא מכך, תנאי הכליאה של בעלי הממון היו טובים משל העניים. באותה העת, בה הפיאודליזם היה השיטה המקובלת, שימשו בתי הכלא גם לגביית חובות ולפגיעה במתחרים ובמתנגדים.
גם בארצות הברית רווח השימוש בבתי סוהר פרטיים, הן בעת היותה תחת שלטון בריטי והן לאחר עצמאותה. בארצות הברית נוסף אלמנט נוסף לבתי סוהר אלה - השימוש באסירים ככוח עבודה, על מנת להניב רווחים נוספים למפעילי בתי הסוהר. בבתי הסוהר בארצות הברית החלו לראשונה להפריד בין אסירים פליליים לבין אסירים אזרחיים (מי שנכלאו עקב חובות).
מעבר לבתי סוהר ציבוריים
במהלך המאה ה-19 החל תהליך של הקמת בתי הסוהר ציבוריים במקומם של בתי הסוהר הפרטיים. באנגליה הולאמו בתי הסוהר הפרטיים, וב-1877 נחקק חוק המסדיר את ניהול מערך הכליאה בידי המדינה (1877 Prisons Act). בארצות הברית הסתיים תהליך דומה בראשית המאה ה-20.
חזרה למגמת הפרטה
באמצע שנות ה-80, החלה ארצות הברית להפריט בתי סוהר בתחומה, מתוך התפיסה האופיינית לתומכי ההפרטה, לפיה הדבר יעיל וחסכוני יותר. ההפרטה יושמה בהדרגה בכל מערכות הכליאה בארצות הברית - הפדרלית, המדינתית והמקומית. בשנת 2000, כבר שהו כ-120 אלף אסירים ב-158 בתי סוהר פרטיים ברחבי ארצות הברית, שהיוו כ-6% מכלל האסירים באותה שנה.
מדינות רבות אחרות הלכו בדרכה של ארצות הברית, ובהן בריטניה, צרפת, ניו זילנד, דרום אפריקה ופרו, וכן כמה ממדינות אוסטרליה וגרמניה.
מודלים של הפרטה
המודל שבו ההפרטה היא הרחבה ביותר הוא מודל DCFM (ראשי תיבות של Design, Construct, Finance, Manage), שבו מופרטים כל הפרמטרים, אם כי ייתכנו הבדלים במידת העצמאות של הגוף הפרטי וברמת הפיקוח של השלטון המרכזי. מודל זה מקובל בארצות הברית, בבריטניה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.