cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרונים
אסכולות במדינת לבנון הגדולה
בהתקרב סוף שנות ה־30 ובראשית שנות ה־40, במהלך שלטון וישי ולאחר מכן הכיבוש הבריטי בלבנון, התבלטה האסכולה של אל־ח'ורי, הדוגלת בדו־קיום עם האוכלוסייה המוסלמית בלבנון ובהתנערות מרוחה של "לבנון הגדולה", אף כי לא מגבולותיה, כפי שכבר עוצבו. כל הזרמים המרונים בלבנון יצרו קשרים טובים עם ראשי היישוב היהודי בארץ ישראל והקהילות היהודיות בעולם מאז שנות השלושים. דאגתם הייתה לשמור על קיומם וחירותם בארצם והם ניסו לחפש מיעוטים אחרים נוספים בסוריה ועיראק שיוכלו להיות בני בריתם כמשקל נגד לרוב הערבי באזור. עדות לכך אפשר למצוא בארכיונים שונים בארץ שמעידים על תמיכת ארמים מרונים בזכות היהודית לבית לאומי ואף הברחה של יהודי אירופה וסוריה הנרדפים דרך לבנון אל עבר הגבול באמצעות מרונים שהתגוררו ביישובים בירעם וקלייעא. הייתה אפילו יחידה צבאית מרונית, "גב"ס" – גיוס בלתי סדירים, לא לגמרי צה"לית אבל קיבלה הדרכה, נשק ופקודות מקציני צה"ל ופעלה מאחרוי קווי האויב להברחת יהודים. הפטריארך הארמי מרוני ציין באחד הנאומים במהלך ביקורו בבית הכנסת בביירות: "היהודים הם לא רק אבותינו אלא גם אחינו, אבותיכם הם אבותינו, אנחנו בני אותו גזע ושפתנו הארמית ושפתכם העברית קרובות אחת לשנייה, אנו מתפללים שאלוהים יציל את היהודים מהרדיפות באירופה ובפלשתינה". ארכיבישוף ביירות איגנאטיוס מובארכּ הוסיף וציין: "אני רוצה להבטיח לכם בני ישראל אשר גורשתם מאירופה ולא התקבלתם בפלשתינה שיש לנו ולכם מקום בלבנון ואנו פועלים אצל הרשויות (המנדט הצרפתי) להשגת מטרה זו. הארכיון הציוני, במחקר שלו על הארמים מרונים, מגדיר אותם בפירוש כאוכלוסייה ארמית ששמרה על לאומיותה ודתיותה מאז הפלישה הערבית במאה השביעית ומציין שיש קווי דמיון בין שני המיעוטים שכנראה ימשיכו לתרום אחד לשני גם בעתיד. הפטריארך ערידה העיד בועדת החקירה האנגלו־אמריקאית, וגם הארכיבישוף מובארכּ הביע את צערו על שלא עלה בידו להופיע בפני הוועדה, ושלח תזכיר בו טען שהתנגדות השלטונות הלבנוניים לציונות נובעת מלחץ ערבי בלבד, הערבים הם כובשים ופולשים שמנסים לדכא את הזהויות המקוריות בארץ ישראל ובלבנון, הציונות אחראית להפיכת הארץ משוממה וענייה לפורייה ומשגשגת, ושיש צורך להקים בית לאומי יהודי הן מבחינה מוסרית והן מבחינת ההגנה על המיעוטים במזרח התיכון מפני הערבים והאסלאם.
וולבי סלע חדגוני
תיאור
הפרווה של הוולבי קצרה, חיוורת וחדגונית. צבעה נע בין חום-אפרפר לבז' או אפור-צפחה, כשהבטן, החזה והגרון בצבע לבנבן, אפרפר או צהבהב. הזרועות והירכיים צהבהבות, וכפות הידיים והרגליים שחרחרות. הזנב בצבע צהוב עד שמנת בבסיס, ומתכהה בהדרגה לחום-שוקולד או שחור; קצהו עשוי להיות לבנבן. הטלאי השחור בשכמות שאופייני לסוג נעדר לרוב אצל מין זה או דהוי ביותר.
מרונים
אסכולות במדינת לבנון הגדולה
במלחמת העצמאות כבש צה"ל את השטח כמעט עד נהר הליטני, לפי בקשת התושבים, אולם נסוג לאחר מכן. תוך כדי כך, גירש את תושבי בירעם המרונים מכפרם. יצחק בן צבי כתב על זה במכתב לבן-גוריון: "אין לי בעיה לעקור יישובים ערבים שנלחמו נגדנו אבל לעקור יישובים מרונים בגליל מבני בריתנו, זאת טעות מדינית. אין הבחנה בין ידיד לשונא". בן-גוריון כתב ביומנו 3 שנים אחר כך במבצע לטרון: "היינו צריכים להשקיע במרונים. יש להם שורש היסטורי בלבנט ותרבות שונה משאר ליישובי הליגה".
עצמאות לבנון
לקראת סוף שנות ה־30 הועמדה על הפרק שאלת עצמאותה של לבנון, בעיקר בגלל החלטת הצרפתים ב־1936 להפסיק את המנדט שלהם בלבנט ולהעניק עצמאות לעמים המקומיים. אמנם, ההסכם שצרפת חתמה עם סוריה ועם לבנון ב־1936 לא הביא עמו דבר, אך נוצרה בלבנון דינמיקה פנימית, שהחריפה את חילוקי־הדעות בין הנוצרים לבין מי שאינם נוצרים בעיקר בין המרונים והמוסלמים הסוניים בשאלה: מהי לבנון? האם תמשיך לבנון להתקיים כמדינה עצמאית, ואם כן – באילו תנאים? לא היה זה מקרה, אפוא, כאשר ב־1936 הוקמה תנועת הפלאנגות, שהפכה למפלגה מובילה אצל הנוצרים המרוניים. זרם זה טען, כי יש לשמור מכל משמר על קיומה של לבנון עצמאית, משום שרק כך יוכלו הנוצרים בכלל והמרונים בפרט לשמור על ייחודם. אולם גם הפלאנגות רצו לקיים את לבנון כחלק מדיאלוג או מדו־שיח עם שכניהם המוסלמיים.
וולבי סלע חדגוני
תפוצה וביולוגיה
הוולבי החדגוני אנדמי לאזור המרכז ואזור מקאי במזרח קווינסלנד שבאוסטרליה - מנהר פיצ'רוי ורוקהאמפטון בדרום עד הום היל בצפון; בנוסף, הוא מאכלס את האי ויטסאנדיי בשונית המחסום הגדולה. הטווח שלו חופף בדרום עם וולבי סלע הרברט, ובצפון עם וולבי סלע אלייד; המין הגדול והנדיר - וולבי סלע פרוסרפיני, חופף עם הוולבי החדגוני ברוב האזורים, אך מאכלס בתי גידול שונים.
מרונים
עצמאות לבנון
במקביל לפלאנגות, הוקמו תנועות דומות בצד המוסלמי של המתרס. השם "פלאנגות" לא היה מקרי. בספרד פעלה באותה שנה תנועה פשיסטית בעלת שם זהה (מלחמת האזרחים בספרד הייתה אז בעיצומה), ואין ספק שפייר ג'ומאייל, מייסד הפלאנגות ומנהיגן עד מותו, הושפע מרעיונות פשיסטיים בארצות אחרות במזרח־התיכון. ואמנם ברנרד לואיס, היסטוריון של המזרח התיכון, כינה תקופה זאת בשם: "עידן החולצות".
וולבי סלע חדגוני
תפוצה וביולוגיה
בית הגידול של הוולבי החדגוני כולל מחשופי סלע וצוקים בהרי החיץ הגדול השוכנים בתוך יערות גשם, יערות גפניים, יערות אקליפטוס פתוחים, חורש ים-תיכוני או בתה חופית, והוא מצוי גם על קירות סלע מלאכותיים דוגמת סכר אונגלה וסכר פיטר פאוסט.
מרונים
מלחמת העולם השנייה
ב־1940 התרחש הרחק מאדמת לבנון מאורע בעל השלכה על ההיסטוריה המרונית: צרפת נכבשה על ידי הנאצים, והוקמה ממשלת וישי. צרפת, בעלת־הברית, הפטרון הגדול של המרונים, הפכה בעצמה למדינה כבושה. חולשתה זאת חיזקה את הזרם של בשארה אל־ח'ורי, שכבר האמין קודם־לכן, כי המרונים טועים בהניחם את כל הביצים בסל אחד. הצרפתים הוסיפו לשלוט בלבנט, אך ברור היה כי שלטון זה עומד להסתיים.
נוסחת האמנה הלאומית של לבנון
ב־1943 נמצאה נוסחה, "נוסחת האמנה הלאומית של לבנון", שאפשרה ללבנון להתקיים עד סוף שנות ה־60 כישות פוליטית יציבה יותר ממדינות ערביות רבות אחרות, על אף ריבוי הסיעות המתחרות. נוסחה זאת התבססה ביסודה על ויתורים הדדיים: המרונים ויתרו, המוסלמים ויתרו, והוויתורים שנפגשו באמצע הדרך אפשרו למנהיגי העדות המרכזיות להקים את לבנון המודרנית.
וולבי סלע חדגוני
תפוצה וביולוגיה
הוולבי החדגוני הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות היום במערות ונקיקים על מחשופי הסלע, ויוצא לתור אחר מזון באזורים נמוכים בשעות החשיכה. הוא יונק חברותי שחי במושבות קטנות או גדולות, והן מורכבות מזוגות יציבים החולקים יחדיו מקלט סלע ומטפחים זה את זה. הוולבי החדגוני נוטה להישאר בקרבת האזור הסלעי, והוא עירני וזהיר יותר מוולבי סלע אלייד. התזונה שלו מורכבת מעשבים, עשבי תיבול, זרעים ופרחים והוא מוסגל לטפס על עצים כדי להשקיף על הסביבה או לאכול עלים ופירות. הקיבה שלו מותאמת לעיכול מזון צמחי קשה.
מרונים
נוסחת האמנה הלאומית של לבנון
המוסלמים הסכימו לכך, שלבנון תמשיך להתקיים כמדינה עצמאית, והנוצרים ייהנו מעדיפות בחלוקת עוגת השלטון ומסמכויות־יתר בתחומים מסוימים. ואילו המרונים קיבלו את העיקרון, שלבנון היא חלק מן העולם הערבי ואינה מחפשת את ישועתה מחוצה לו. יתרה מזאת, ללבנון אמנם יש צביון שאינו ערבי טהור, בגלל אוכלוסייתה הנוצרית, אולם לעובדה זאת לא תהיה משמעות פוליטית. וכך, כאשר הוקמה הליגה הערבית ב־1944–1945, הצטרפה אליה לבנון כחברה מייסדת. עם זאת, נקבע כי תובטח עצמאותה של לבנון ויובטח המשך קיומה הריבוני.
וולבי סלע חדגוני
תפוצה וביולוגיה
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה מוגדרת וההיריון נמשך 30 יום; בסיומו, נולד גור יחיד המבלה את שבעת החודשים הראשונים לחייו בתוך הכיס של האם. הגור נגמל בגיל 11 חודשים ומגיע לבגרות סביבות 18 חודשים.
מרונים
נוסחת האמנה הלאומית של לבנון
הרובד השני של הפשרה עסק בתחום השלטוני הפוליטי הפנימי: נשיא לבנון, למשל, התפקיד הבכיר ביותר על־פי החוקה, חייב להיות מרוני, הגם שתנאי זה אינו מופיע בחוקה, ואילו ראש הממשלה חייב להיות מוסלמי־סוני. התפקידים חולקו באופן מדויק, תוך מתן רוב לנוצרים המרונים ושאינם מרונים גם יחד בפרלמנט הלבנוני. שילוב הנשיאות המרונית עם רוב מרוני בפרלמנט, הבטיח את המשך היתרון הפוליטי של המרונים בלבנון.
המאורעות של שנות ה־40 יצרו, בסופו של דבר, נוסחה שעד כה לא נמצא לה תחליף טוב יותר להמשך קיומה של מדינה לבנונית, המאפשרת למרונים בפרט ולנוצרים בכלל, לחוש ביטחון ויציבות בארצם. בעקבות הפשרה, נהנו המרונים מיתרון יחסי לעומת מעמדם בשנות ה־20. שוב לא הייתה כל סיבה לזהותם עם כוח חיצוני שנוא הם שלטו מתוקף הסכמה לאומית רחבה. היציבות התערערה כאשר היו חריגות מנוסחה זאת או כאשר נעשו ניסיונות לבצע חריגות. גורמים שראו עצמם נפגעים, התקוממו נגד השינויים הכפויים ולא הסכימו לקבלם.
לבנון שקעה במלחמת אזרחים ממושכת, שממנה יצאו המרונים חלשים יותר. הביטוי העיקרי לשקיעה זאת של המרונים ניכר בהגירה: מרונים רבים נוספים, כ־300–400 אלף איש, נטשו את לבנון בדרכם למדינות שמעבר לים. כיום מהווים המרונים בלבנון 23 או 22 אחוז בלבד מהאוכלוסייה. ועבורם זאת טרגדיה.
גם התערבות ישראלית במלחמת האזרחים בלבנון לא הביאה עימה שינוי מבחינת המרונים: כגודל הציפיות של מרונים רבים מכניסת ישראל ללבנון, כך גם גדול אכזבתם מתוצאותיה: המרונים האמינו כי לבנון שלהם, אך יותר ויותר התברר, שאמונה זאת מיושנת ובלתי־ריאלית. יתרה מזאת: השלכות מההתערבות הישראלית אף החמירו את הפיצול בשורות העדה המרונית, פיצול שבא לידי ביטוי באלימות פנים־עדתית בהיעדר הנהגה מרכזית מלוכדת.
הכנסייה המרונית
הכנסייה המרונית היא כיום חלק מהכנסייה הקתולית, אם כי משום שהקשר בין הכנסיות נוצר רק במאה ה־12 נהוג לכלול את הכנסייה המרונית ברשימת הכנסיות האוניאטיות (מאוחדות – הכנסיות המזרחיות שקיבלו את מרות האפיפיור בתקופה מאוחרת). היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המרונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, (שפה שהמרונים עצמם דיברו בה עד המאה ה־18). חלק גדול מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון).
האפיפיור הכריז על שלושה נזירים מרונים "קדושים של הכנסייה הקתולית", שרבל מכלוף (הוכרז קדוש ב־1977), רפקה אר־ראיס (2001) ונימטולה יוסף אל־הרדיני (2004). כמו כן הוכרזו נזירים מרונים נוספים כ"מבורכים" (קדושים זוטרים במינוח של הקתולים), ביניהם שלושה נזירים מרונים שנרצחו בטבח של 1860.
ב־1965 מינה האפיפיור פאולוס השישי קרדינל מרוני ראשון.
תפוצה
קיימות הערכות שונות על מספר המרונים בעולם. האומדנים נעים בין 7.5 מיליון ל־15 מיליון. מספר המרונים החי בלבנון כיום מוערך ב־900,000 נפש והם מהווים כ־17% מהאוכלוסייה. בסוריה חיים כ־40,000 מרונים בשלוש דיוקסיות, חלב, דמשק ולטקיה. בקפריסין קיים מיעוט מרוני המדבר ערבית בניב מרוני־קפריסאי. הם מוכרים באי כמיעוט דתי והקהילה בוחרת מתוכה נציג לבית הנבחרים. מוצאם כנראה מהמרונים שהתלוו לצלבנים.
קהילה מרונית של כ־6,700 אנשים מתקיימת בגליל, כולל קהילה מרונית משמעותית ותיקה הקיימת בגוש חלב, בת כ־1,700 נפש. כ־2,000 מהמרונים בגליל הם חיילי צד"ל לשעבר ומשפחותיהם, שברחו לישראל בשנת 2000.
קהילות נוספות נמצאות במצרים, ברזיל, ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה. בראש הקהילות הגדולות ביותר עומדים בישופים מרונים, אבל ברוב המקומות כפופה הכמורה המרונית לבישופים של הכנסייה הקתולית ובמקרים רבים נטמעים המרונים בקהילות הקתוליות המקומיות.
דגל נאורו
דגל נאורו אומץ רשמית ב-31 בינואר 1968 לאחר שהאי זכה בעצמאותו. בדומה לדגלי מדינות האזור הסמוכות, כך גם דגל נאורו מסמל את מיקומה של מדינת האי - הכוכב הלבן מתחת לפס הצהוב, שרוחבו 1/24 מרוחב הדגל, מסמל את מיקומה של נאורו דרומית לקו המשווה ובקרבתו. חלוקת הדגל לשניים מסמלת את האמונה של תושבי האי, שהם הובאו לכדור הארץ משני כוכבים אחרים. הצבע הלבן של הכוכב מסמל את הזרחה שעליה מתבססת כלכלת האי.
לכוכב 12 קצוות המסמלים את 12 השבטים המקוריים של האי.
הדגל עוצב על ידי תושב מקומי שעבד עבור חברת הדגלים האוסטרלית אוונס.
הצד השני
הצד השני הוא סרט קולנוע קצר ישראלי מ-1968 בבימויו של אורי זוהר, המספר על קבוצת אנשים התקועה על שפת מעבר החצייה באור אדום ושואפת לעבור לצד השני.
עלילה
הסרט הוא בעל אופי חדשני, בלתי קונבנציונלי לזמנו, בסגנון אוונגרדי.
הסרט מתאר ניסיון נואש ומתסכל של קבוצת הולכי רגל לחצות רחוב סואן בתל אביב, חרף "סירובם" העקשן של הרמזורים להתחלף מאור אדום לאור ירוק.
עונת 1914/1915 בסדרה השוודית
עונת 1914–1915 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל החמישית בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1914–1915. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. עונת 1914–1915 הייתה עונה שחולקה ל-2: משחקי סתיו 1914 ומשחקי אביב 1915.
"זוכת הסדרה" (Seriemästare) הייתה גטבורג, בפעם השלישית ברציפות.
קופה אמריקה 2015
תחרות הקופה אמריקה 2015 (2015 Campeonato Sudamericano Copa América) הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-44, שנערך בצ'ילה, בין 12 ביוני ל-4 ביולי 2015 בניהול קונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה (CONMEBOL).
האלופה שהגנה על תוארה הייתה אורוגוואי שזכתה בטורניר הקודם. 12 נבחרות השתתפו בטורניר, מתוכן 10 נבחרות חברות CONMEBOL, ועוד שתי אורחות - מקסיקו וג'מייקה, חברות CONCACAF, קונפדרציית הכדורגל של צפון אמריקה, מרכז אמריקה ושל מדינות האיים הקריביים. זו הפעם הראשונה שנבחרת ג'מייקה השתתפה בטורניר הקופה אמריקה.
בתחרות זכתה נבחרת צ'ילה המארחת בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה בגמר על נבחרת ארגנטינה בסיומו של דו-קרב פנדלים, בתוצאה 1–4.
המדינה המארחת
בפברואר 2011 הכריזה קונפדרציית הכדורגל הברזילאית שברזיל תארח את הטורניר, בהתאם לשיטת הרוטציה המונהגת ב-CONMEBOL לפי סדר אלפביתי. עם זאת, בברזיל חששו שהמדינה לא תעמוד בעומס אירועי הספורט שעתידים להיערך בברזיל באותן שנים - גביע הקונפדרציות 2013, מונדיאל 2014 ואולימפיאדת 2016. נשיא ה-CONMEBOL, ניקולס לֶאוֹז, הציע להעניק למקסיקו את זכות האירוח, אף שמדינה זו אינה חברה בארגון.
לבסוף, במאי 2012 הוכרז שקונפדרציות הכדורגל הברזילאית והצ'יליאנית הגיעו להסכמה להחליף ביניהן את אירוח הטורנירים של 2015 ו-2019, כך שהוחלט לקיים את טורניר קופה אמריקה 2015 בצ'ילה.
אצטדיונים
הטורניר נערך בתשעה אצטדיונים בשמונה ערים בצ'ילה.
נבחרות
בתחילה נבחרות מקסיקו ויפן הוזמנו להצטרף לעשר הנבחרות הדרום אמריקאיות שמשתתפות בטורניר. יפן דחתה את ההצעה ונבחרת סין הוזמנה במקומה, אך גם נבחרת זו החליטה לבסוף לא להשתתף בטורניר. במאי 2014 CONMEBOL הכריזה שג'מייקה תצטרף למקסיקו ושתי הנבחרות ישחקו בטורניר.
הגרלה
הגרלת הטורניר הייתה אמורה להיערך בעיר ויניה דל מאר ב-27 באוקטובר 2014, אך נדחתה לתאריך 24 בנובמבר. ב-10 בנובמבר 2014 הודיעה CONMEBOL על החלוקה של דירוג הנבחרות. בדירוג הראשון כראשות בית שובצו המארחת צ'ילה (בית א'), ארגנטינה (בית ב') וברזיל (בית ג'). שאר תשע הנבחרות דורגו לפי מיקומן בדירוג העולמי של פיפ"א נכון ל-23 באוקטובר 2014 (מופיע בסוגריים).
סגלים
כל מדינה שלחה סגל סופי של 23 שחקנים (שלושה מתוכם שוערים) למשחקי הטורניר, שעליו הנבחרות היו צריכות להודיע עד ה-1 ביוני. מכיוון שגמר ליגת האלופות 2015 התקיים ב-6 ביוני, חמישה ימים לפני פתיחת המשחקים, הוחלט לאפשר לברצלונה ויובנטוס לשחרר את השחקנים הדרום אמריקאים לאחר הגמר, על אף שעל פי חוקי פיפ"א יש לשחרר שחקנים לפחות 14 יום לפני פתיחת משחקי טורניר בינלאומי.
השחקן האורוגוואי לואיס סוארס לא יכול היה לקחת חלק בטורניר, עקב עונש השעיה מתשעה משחקים במדי הנבחרת, לאחר שנשך את השחקן האיטלקי ג'ורג'יו קייליני במסגרת משחקי מונדיאל 2014.
מלכי השערים
4 שערים
3 שערים
מלכי הבישולים
3 בישולים
2 בישולים
מצטיינים
נבחרת הטורניר:
יעקב אבנדנה
חכם יעקב אָבֶּנדָנָה (Jacob Abendana; 1630 בקירוב – 12 בספטמבר 1695, ג' בתשרי ה'תנ"ו) היה רב הולנדי-אנגלי ממוצא ספרדי, מרא דאתרא של הקהילה היהודית הספרדית בלונדון והרב הראשי של בריטניה.
קורות חיים
נולד ליוסף אבנדנה, בנקאי נודע, יהודי ממוצא ספרדי. למד בבית המדרש ברוטרדם ובשנת 1655 (ה'תט"ו) התמנה כמו"צ של הקהילה הספרדית באמשטרדם.
בהיותו באמשטרדם שיתף פעולה עם אחיו החכם והרופא יצחק אבנדנה בהבאה לבית הדפוס של ספרים עבריים, כמו "מכלל יופי" של רבי שלמה אבן מלך לביאור מילים קשות בתנ"ך. אבנדנה הוסיף לו חיבור משלו בשם "לקט שכחה" (אמשטרדם ה'ת"ך, 1660). על הספר קיבלו האחים את הסכמותיהם של גדולי המלומדים ההבראיסטים בני זמנו, כמו יוהאן בוקסטורף הבן ואחרים.
עם היכרותו עם העולם הנוצרי, נקלע לוויכוחים עם מלומדים כמו אנטון הולסיוס מליידן, עמו התווכח בנושא "כבוד הבית השני". במסגרת ויכוח זה, תורגם ספר הכוזרי לספרדית (אמשטרדם 1663). תוכן הוויכוח פורסם בידי הולסיוס בשנת 1669.
מלבד כתביו המודפסים השאיר החכם אבנדנה אחריו, תרגום של ששה סדרי משנה לספרדית.
הולדתה של אומה
הולדתה של אומה, הולדת אומה או לידתה של אומה (באנגלית: The Birth of a Nation) הוא סרטו של ד.וו גריפית' בכיכובה של ליליאן גיש מ-1915, אשר נחשב לאחד הסרטים המפורסמים ביותר בעידן הראינוע ונחשב לשובר הקופות הראשון בהיסטוריית הקולנוע. הסרט מבוסס על ספריו של תומאס דיקסון ג'וניור "איש הקלאן"  ו"חברבורות הנמר".
מקומו של הסרט בהיסטוריה הקולנועית נקנה בשל איכותו הגבוהה ומידת ההשקעה בו, שלא היו מקובלים באותה תקופה, אך בעיקר זכור הסרט כגורם להקמתה מחדש של התנועה הגזענית האמריקאית — הקו קלוקס קלאן.
תקציר העלילה
בחלק הראשון של הסרט, אנו מכירים שתי משפחות. האחת היא משפחת סטונמן מהצפון. אבי המשפחה הוא חבר הקונגרס אוסטין סטונמן (שדמותו מבוססת על תדיאוס סטיבנס) ולו בת ושני בנים. והשנייה היא משפחת קמרון מהדרום, המורכבת מד"ר קמרון, אשתו וילדיו (שתי בנות ושלושה בנים).
בני משפחת סטונמן מגיעים להתארח אצל משפחת קמרון, ובניהם ובנותיהם מפתחים יחסי חיבה ואהבה. הסרט מציג את ה"חיים המושלמים" של הדרום לפני המלחמה.
בן קמרון (הבן ששרד), הופך בינתיים לגיבור מלחמה, אך נפצע ונלקח בשבי הצפון, שם הוא מבין שהוא עומד להיתלות. בעודו מחלים בבית החולים, הוא פוגש את אלזי סטונמן (ליליאן גיש) שעובדת שם כאחות. היא מזהה אותו, ומיידעת את אמו שהגיעה לוושינגטון כדי לבקש חנינה לבנה. גברת קמרון נפגשת עם הנשיא לינקולן, והוא נותן לבן חנינה.
לאחר רצח לינקולן (1865), שמשוחזר בסרט, מתבטלת המדיניות הפייסנית שבה הוא דגל עם סיום המלחמה. אוסטין סטונמן והפלג הרדיקלי במפלגה הרפובליקנית, החלו "להעניש" את הדרום (כפי שמציג גריפית' את תקופת השיקום).
בחלק השני של הסרט, מגיע אוסטין עם בן חסותו סילאס לינץ' (שהוא ממוצא מעורב, המוצג בסרט כגרוע יותר ממוצא שחור) לדרום. שם הם קובעים חוקים אנטי-לבנים, ועורכים בחירות בהם השחורים ממלאים את הקלפיות, והלבנים מגורשים ולא ניתנת להם אפשרות להצביע. בבחירות נבחר לינץ' לתפקיד המושל, ויחד איתו ממלאים השחורים את בית הנבחרים ומתנהגים שם באופן וולגארי וברברי.
במקביל, בן קמרון המיואש מתוצאות המלחמה, מקבל השראה מילדים לבנים שמתחפשים לרוחות רפאים ומפחידים ילדים שחורים, ומקים את ארגון הקו קלוקס קלאן. כתוצאה מכך, מתוך נאמנות לאביה, נפרדת אלזי ממערכת היחסים שלה עם בן.
מאוחר יותר, רואים את פלורה, אחותו הקטנה של בן, יוצאת ליער כדי להביא מים. שם עוקב אחריה גאס, עבד משוחרר שלחם במלחמה, והוא מגיע אליה ואומר לה שהוא רוצה להינשא לה. היא בורחת בפחד והוא רודף אחריה לקצה צוק. היא מאיימת שאם הוא יתקרב עוד היא תקפוץ מהצוק, וכשהוא מתקרב היא קופצת אל מותה. בן, שחיפש אחריה ביער, רואה אותה כשהיא נופלת, ולוקח את גופתה בחזרה לבית. הוא מכנס את הקו קלוקס קלאן, והם תופסים את גאס ומבצעים בו לינץ'. המושל החדש (לינץ') מורה לאתר ולעצור את חברי הקלאן בעקבות הרצח של גאס, והוא דואג להעביר את החוק שמתיר נישואים בין-גזעיים. אביו של בן נעצר באשמת קשר עם הארגון, אך הוא מחולץ על ידי פיל סטונמן (הבן של אוסטין ששרד את המלחמה) ועבדיו השחורים הנאמנים. יחד הם בורחים לבקתה מבודדת שבה גרים כמה חיילי צפון לשעבר שמבינים את מצבם. בכותרת נכתב "האויבים לשעבר מהצפון והדרום, מתאחדים שוב כדי להגן על זכותם כגזע ארי".
בינתיים עוזב אוסטין את האזור, כדי שלא יקשרו אותו לסנקציות שהטיל לינץ'. בתו אלזי, ששומעת על מעצרו של ד"ר קמרון, פונה אל לינץ' כדי לבקש את שחרורו. אולם הוא תופס אותה, ומנסה לאלץ אותה באלימות להתחתן איתו, מה שגורם לה להתעלף. בינתיים חוזר אוסטין, ולינץ' אומר לו שהוא החליט להתחתן עם אישה לבנה. אוסטין מגיב בשמחה, אולם כשמתברר לו שמדובר בבתו – הוא מתעצבן וכועס. מרגל של הקו קלוקס קלאן מזהה את אלזי הכלואה אצל לינץ', והוא מזעיק את חבריו. הם מסתערים בהנהגתו של בן המקום, תופסים את לינץ', וחוגגים את ניצחונם ברחבי העיר. במקביל, מקיפים חייליו של לינץ' את הבקתה שבה מסתתרת משפחת קמרון. הקו קלוקס קלאן ממהרים, ומצילים אותם ברגע האחרון.
בבחירות החדשות שנערכות, אנשי הקלאן מונעים מהשחורים להצביע, ו"הסדר מוחזר על כנו".
הסרט מסתיים בחתונה כפולה, של מרגרט קמרון עם פיל סטונמן, ושל אלזי סטונמן עם בן קמרון. צילומי החתונה משתלבים בסופראימפוזיציה עם דמותו של ישו.
השפעות פוליטיות
עם יציאת הסרט החלה בארצות הברית התרפקות על זכרונות העבר, שתרמה, בין השאר, להקמתו מחדש של הקו קלוקס קלאן, כ־50 שנה לאחר דיכויו בידי הנשיא יוליסס ס. גרנט.
נשיא ארצות הברית באותה תקופה, וודרו וילסון, אשר ציטוט מספרו מוצג בתחילת החלק השני הסרט, היה חבר קרוב של דיקסון, מחבר הספר עליו התבסס הסרט. הסרט הוצג מול הנשיא בבית הלבן (והיה לסרט הראשון שהוקרן שם אי פעם). כתב הוליוודי הפיץ לאחר מכן ידיעה כי הנשיא תומך בסרט, כשלמעשה הרגיש וילסון כי דיקסון רימה אותו, והכריז שהסרט אינו לטעמו. בזמן המלחמה הוא אסר על הקרנתו.
בתרבות הפופולרית
קטעים קצרים מתוך הסרט שולבו בסרטים רבים ובתוכניות טלוויזיה.
בסרט "אוכפים לוהטים" של מל ברוקס, משנת 1974, הוא משחזר ומגחיך את הסצנות מהסרט בהן מתוארים אנשי הקו קלוקס קלאן.
בשנת 2016 ראה אור סרט בשם זהה, "הולדתה של אומה", של הבמאי נייט פארקר. הוא הסביר שבחר לנכס את שם הסרט מתוך מטרה להיאבק בגזענות ובעליונות לבנה, וכאנטי תזה לסרט המקורי, שהביא לשפיכות דמים.
בשנת 2018 יצא סרטו של ספייק לי "שחור על לבן", אשר סיקוונס הפתיחה שלו, הכולל הופעת קמאו של אלק בולדווין, משלב קטעים מתוך הסרט "הולדתה של אומה". כמו כן, במהלך סרטו של לי נראית התכנסות של אנשי קו קלוקס קלאן בקולורדו הצופים בסרט "הולדתה של זאוס" ומריעים.
רוג'ר צ'אפי
רוג'ר ברוס צ'אפי (באנגלית: Roger Bruce Chaffee; 15 בפברואר 1935 – 27 בינואר 1967) היה קצין וטייס ב חיל הים של ארצות הברית, אסטרונאוט של נאס"א בשהיה מעורב בצוות הקרקעי של תוכנית ג'מיני, והתאמן להיות חלק מתוכנית אפולו. נספה בשריפה שפרצה בעת בדיקת מערכות של אפולו 1, במרכז החלל ע"ש קנדי, פלורידה.
בצעירותו
צ'אפי נולד בגרנד רפידס, במישיגן ב-5 בפברואר 1935. הילד השני של דונלד לין צ'אפי ושל בלאנש מאי (מייק). אחותו, דונה, נולדה שנתיים קודם לכן. אביו עבד כמפקח על ייצור תחמושת צבאית במפעל דולר ג'רביס.
אביו של צ'אפי היה טייס, שגם השתתף בתחרויות והטיס נוסעים כעבודה צדדית. הוא הנחיל לצ'אפי את האהבה לטייס, והם בילו יחדיו רבות בבניית מודלים של מטוסים שונים.
צ'אפי היה פעיל מאוד בתנועת הצופים האמריקאית, והוא השיג במהירות ובהתמדה אותות הצטיינות, עד שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר Eagle Scout.
במהלך לימודי התיכון, התעניין במדעים ואלקטרוניקה. וסיים את לימודי התיכון בשנת 1953, כשציוניו מעמידים אותו בחמישית העליונה של כיתתו. הוא זכה במלגה של עתודת הכשרת קצינים בחיל הים ללימודים במכון הטכנולוגי של אילינוי. במסגרת המלגה והעתודה, בקיץ 1953 הוא הוצב ל-8 שבועות על אוניות המערכה מסדרת איווה "ויסקונסין" (BB-64), במהלכם הספינה נפרסה לאנגליה, סקוטלנד צרפת וקובה. עם חזרתו לארצות הברית, הוא שימש כאיש צוות קרקעי. בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת פרדו כדי ללמוד בתוכנית הנדסת האווירונאוטיקה. במקביל החל ללמוד לרישיון טייס אזרחי, אותו קיבל ב-24 במאי 1957.
במהלך לימודיו באוניברסיטת פרדו צ'אפי עבד במקביל, ונשכר בתור עוזר הוראה במחלקת המתמטיקה. צ'אפי השלים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה בשנת 1957.
ב-24 באוגוסט 1957 התחתן עם מרתה לואיס. לזוג נולדו שני ילדים.
בחיל הים האמריקאי
לאחר שסיים את התואר הראשון, בשנת 1957, צ'אפי השלים את הכשרתו כקצין בחיל הים, וקיבל דרגת סג"ם (Ensign). הוא הוצב על נושאת המטוסים לייק שמפליין למשך שישה שבועות, ובאוקטובר 1957 התחיל הכשרה כטייס של חיל הים בבסיס האווירי של חיל הים בפנסקולה, פלורידה. במסגרת הכשרתו, הוא למד להטיס את ה-T-28, . בפברואר 1959 הועבר לבסיס האווירי של חיל הים בקינגסוויל טקסט, כדי להתאמן על מטוסי גראמן F-9 קוגאר. הוא קיבל את כנפי הטיסה שלו ב-1959 והוצב בג'קסונוויל, פלורידה. במסגרת תפקידיו הוא היה אחראי על תיקון מטוסי הסיור מדגם . מטוסים אלו הוטסו בדרך כלל רק על ידי טייסים מדרגת לוטננט קומנדר ומעלה, אולם עקב בקיאותו הרבה במטוס הוא הפך לאחד הטייסים הצעירים ביותר להטיס אותו. צ'אפי הצטרף לטייסת התקפה VA-44 ב-1959. בין אוקטובר 1959 ומרץ 1960 הוא התאמן יחד עם טייסת מטוסי הצילום הכבדים RVAH-3.
צ'אפי הוצב בבסיס ג'קסונוויל כקצין איכות ובטיחות של טייסת מטוסי הסיור הכבדים 62 (VAP-62), והקדיש זמן רב לטיסות סיור. הוא כתב מדריך מקיף לבקרת איכות לאישור טיסות סיור. בצירוף מקרים, הוא היה חלק מהטיסה שטסה מעל כף קנוורל לבחירת אתרי שיגור.
בין אפריל 1960 ואוקטובר 1962, צ'אפי טס 82 טיסות סיור וריגול מעל קובה, כולל במהלך משבר הטילים בקובה. לעיתים הוא טס עד שלוש טיסות ביממה, והשיג למעלה מ-100 שעות טיסה בחודש. חלק מהטיסות כללו הטסה הלוך ושוב של שלושה אנשים מבסיס חיל הים במפרץ גואנטנמו, כולל הטייס, טייס המשנה והצלם. על טיסותיו בתקופה זו הוענקה לו מדליית האוויר.
צ'אפי המשיך לאימוני טיסה על נושאת המטוסים "סרטוגה" שם ביצע טיסות יום ולילה. במקביל, למד לתואר שני בהנדסת אמינות במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו.
במהלך שירותו בחיל הים צ'אפי צבר למעלה מ-2,300 שעות טיסה מתוכם יותר מ-2,000 שעות טיסה במטוסי סילון. ב-1 בפברואר 1966, הוא הועלה לדרגת לוטננט קומנדר.
אימונים
צ'אפי הגיש מועמדות לקבוצת האסטרונאוטים של נאס"א תוך כדי לימודי התואר השני ב-1962. הוא נבחר סופית לקבוצה השלישית של אסטרונאוטים, שהוכרזה באוקטובר 1963. במהלך האימונים האסטרונאוטים קיבלו הרצאות והכשרה גאולוגית. כיוון שהם היו אמורים לבצע גם ניסויים מדעיים על הירח, האימונים כללו גם הכשרה על תצורות סלע גאולוגיות בגרנד קניון, אלסקה והוואי.
בשלב השני של האימונים האסטרונאוטים עברו אימוני השרדות בג'ונגלים בפנמה ובמדבר בנבדה. הם הוצנחו לאזור עם ערכת השרדות והיו צריכים למצוא לעצמם אוכל ולשרוד מספר ימים. בשלב השלישי הם קיבלו הכשרה על הציוד והמכשור הנדרש, אימון בהליכה חוץ רכבית מתחת למים, הכרת חליפות החלל וביקור במפעלים בהם מיוצרים הטילים והחלליות כדי להכיר את החומרה והמכשורים.
תוכנית ג'מיני
במרץ 1965, במסגרת תוכנית ג'מיני, צ'אפי שימש כאיש הקשר של האסטרונאטים מול תחנת הקרקע (CAPCOM) במסגרת משימת ג'מיני 3.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא שימש שוב כ CAPCOM, יחד עם וירג'יל גריסום ו יוג'ין סרנן במהלך משימת ג'מיני 4, שבה אד וייט ביצע את הליכת החלל הראשונה שבוצעה על ידי אמריקאי. במסגרת תפקידו כ-CAPCOM הוא היה אחראי על תעבורת המידע בין אנשי הצוות ומנהל חדר הבקרה, כריס קראפט. כיוון שלא הוצב למשימה בחלל במסגרת תוכנית ג'מיני, הוא הוצב לעבוד על נושאי בקרת הטיסה, התקשורת ומערכות בקרת המסלול של חלליות אפולו. במהלך תקופה זו, הוא הטיס גם מטוסים בגובה בין 30–50 אלף רגל (9.1-15.2 ק"מ) שעקבו וצילמו מהאסטמופירה את שיגור וטיסות טילי סטורן IB.
אפולו 1
צ 'אפי קיבל את ההצבה למשימה הראשונה שלו בחלל בינואר 1966, כאשר נבחר לטיסה המאוישת הראשונה של תוכנית אפולו שנקראה בהתחלה AS-204. הוא הצטרף לוירג'יל גריסום ואד וייט, והחליף את דון אייסל שנפגע בכתף ונאלץ לעבור ניתוח.
ההכרזה על צוות המשימה הייתה ב-21 במרץ 1966. מטרת משימת אפולו 1, אשר הייתה אמורה להמשך שבועיים, הייתה לבדוק את מערכות החללית ואת המערך הקרקעי. צ'אפי, שטרם ראה באופן אישי את החלליות בזמן בנייתן, טס שלושה ימים לאחר שנבחר למפעל נורת' אמריקן אוויאיישן שבקליפורניה, כדי לראותן מקרוב.
ב-27 בינואר 1967, גריסום, וייט, וצ'אפי השתתפו בתרגיל הכנה לקראת שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל לקראת השיגור שתוכנן להתבצע ב-21 בפברואר. צ'אפי ישב מימין תא הפיקוד, כיוון שתפקידו היה לשמור על הקשר מול תחנת הקרקע. האסטרונאוטים נכנסו אל החללית בשעה אחת בצהריים באותו יום. הבעיות צצו מיד. הראשונה הייתה ריח מוזר בו הבחין גאס גריסום לאחר שחיבר את חליפת הלחץ שלו לאספקת החמצן. הצוות דגם את החמצן במערכת, אך הוחלט להמשיך בבדיקה.
הבעיה הבאה הייתה זרם חמצן גבוה מדי, שהפעיל את האזעקה מדי פעם. הצוות העלה את הנושא בפני אנשי בקרת הסביבה, אך אלה שיערו שהסיבה היא תנועות של חברי הצוות. בעיה שלישית צצה בתחום התקשורת. תחילה היו בעיות בתקשורת בין גריסום לחדר הבקרה. הצוות ביצע התאמות נדרשות. מאוחר יותר, הבעיה התרחבה והפכה לבעיה בתקשורת בין בניין הפעולות והבדיקות והמבנה בקומפלקס 34 (כן השיגור). בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40 (זמן מקומי). בשעה 18:30:55 (23:30:55 GMT) זוהתה עליית מתח, ככל הנראה קצר חשמלי בצד השמאלי התחתון של התא. בשעה 18:31:04 ( 23:31:04 GMT), אחד האסטרונאוטים, ככל הנראה צ'אפי, אמר "אש, אני מריח אש". שתי שניות מאוחר יותר, קולו של וייט היה החלטי יותר: "אש בקוקפיט!".
טכנאי החללית מיהרו אל תא הצוות, אך לפני שהגיעו, התא נפרץ ותמרות עשן סמיך ולהבות עלו ממנו. רבים חששו שהאש תצית את מערכת המילוט שבראש הרקטה, וזאת תצית את כל מודול השירות. חלק מן המחלצים נמלטו כדי לא להילכד באש, אך אחרים נשארו כדי לנסות להציל את האסטרונאוטים. פתח התא היה מורכב משלוש דלתות. החיצונית בהן לא הייתה סגורה לחלוטין, עקב כבלים שחוברו דרכה לצורך הבדיקה. למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה. העשן הכבד הפריע לפעולות החילוץ ועל פתיחת דלת זו. לפי נוהל החירום, גריסום, שישב בצד ימין של תא הפיקוד, היה צריך לשחרר את הלחץ כדי לפתוח את הדלת הפנימית שנפתחה כלפי פנים, אולם הלחץ והחום הרב בחללית הקשו על האסטרונאוטים לפתוח ולהיחלץ. לאחר 30 שניות של אש בסביבת חמצן טהור, אחד מקירות תא הפיקוד נפרץ בצד ימין בשעה 18:31:19 (23:31:19, 15 שניות מקריאת האש הראשונה), והאוויר המעורב עם חנקן גרם לייצור כמויות גדולות של עשן, אשר גרמו למות האסטרונאוטים. צ'אפי איבד את הכרתו, כאשר הוא חווה דום לב. הוא מת מחנק עקב שאיפת העשן והגזים הרעילים, עם שילוב של הכוויות מהאש.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך עד שהצליחו להגיע אליהם, היה מאוחר מדי. כוחות הכיבוי הגיעו תוך שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם. הבדיקות הרפואיות קבעו שהאסטרונאוטים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני, וכוויות כגורם תורם. האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השריפה.
בעקבות האסון
זמן קצר לאחר תאונת AS-204, הכריז סגן מנהל נאס"א למשימות מאוישות בחלל, ד"ר ג'ורג' מילר, כי המשימה תוגדר רשמית בתוך אפולו 1. תא הפיקוד של החללית עבר שדרוג משמעותי, ושונה מרכיב האוויר בתוך תא הצוות ל-60% חמצן, ו-40% חנקן במקום 100% חמצן. חליפות החלל של האסטרונאוטים שונו מניילון לבד שאינו דליק.
צ'אפי וגריסום נקברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בעוד וייט נקבר בבית הקברות וסט פוינט. אלמנתו של צ'אפי קיבלה 100,000 דולר. כחלק מההסכם פרסום שהאסטרונאוטים חתמו כדי להעניק זכויות בלעדיות על הסיפורים והצילומים של האסטרונאוטים ומשפחותיהם במהלך הטיסה.
לאחר מותו
לאחר מותו הוענקה לו מדליית אוויר נוספת.
הנצחתו
זכרו של צ'אפי מונצח במספר רב של דרכים, באתרים, מקומות ומלגות. בין ההנצחות לזכרו:
סויוז 4
סויוז 4 (ברוסית: Союз 4, "ברית 4") הייתה חללית הסויוז הרביעית בתוכנית סויוז ששוגרה לחלל. החללית המריאה ב־14 בינואר 1969 כשעל סיפונה הקוסמונאוט ולדימיר שאטלוב, בטיסת הבכורה שלו. מטרת הטיסה היא לבצע עגינה עם סויוז 5, לבצע העברת צוותים (שני אנשי צוות מסויוז 5 יעברו לסויוז 4) ולחזור חזרה לכדור הארץ. שלוש משימות הסויוז הקודמות ניסו לבצע את הפעולה אך כולן נכשלו מסיבות שונות.
שתי החלליות התחברו ב־16 בינואר 1969, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטיסות לחלל ששתי חלליות מאוישות עגנו יחדיו בחלל. אחרי כשעה אלכסיי יליסייב ויבגני חרונוב עברו לסויוז 4 תוך פעילות חוץ רכבית. שתי החלליות התנתקו אחרי 4 שעות ו־35 דקות. ב־17 בינואר סויוז 4 כבר הייתה בדרך חזרה וביום למחרת גם סויוז 5 חזרה בשלום.
המבצע הוכיח כי ניתן לבצע עגינה בחלל ולהחליף צוותים בחלל. המשימה הייתה אבן דרך חשובה בחקר החלל, האמריקאים שיחזרו את הפעולה בחודש מרץ אותה השנה במשימת אפולו 9.
הצוות
צוות שנחת:
ג'ון קומרפורד
ג'ון קומרפורד, באנגלית: John Comerford (1770–25 בינואר 1832) היה צייר מיניאטורות.
ביוגרפיה
ג'ון קומרפורד נולד בקילקני בסביבות 1770, אביו היה סוחר פשתן מקומי. לאחר שרכש ידע מסוים באמנות מהעתקת התמונות באוסף של המרקיז מאורמונד בטירת קילקני, הוא נסע מוקדם בחייו לדבלין, ונכנס כתלמיד לבתי הספר לאמנות של אגודת דבלין. בשנת 1790 קבל תעודה מבית הספר המשבחת את "כישרונו יוצא הדופן בציור". הוא זכה במדליה על ציור הדמות שלו ב-1791.
קריירה
הוא בילה את החלק המוקדם של הקריירה שלו בקילקני ובמחוזות שכנים, אבל הוא עבד גם בדבלין. העבודות הראשונות שלו היו דיוקנאות של בני משפחה והזמנות דומות. עבודתו המוקדמת הומשלה לעבודתו של צייר הדיוקנאות האמריקאי גילברט סטיוארט, שחי בדבלין מ-1787 עד 1793, אך הוא הושפע מאוחר יותר מהאמן יליד אנגליה ג'ורג' צ'ינרי. קומרפורד פגש את צ'ינרי ב-1799, ובשנת 1800 עבר קומרפורד לבית משפחתו של צ'ינרי ברחוב דאם 27. במשך 15 השנים הבאות, התגורר קומרפורד עם צ'ינרי כאשר ביקר בדבלין. הכללתו של צ'ינרי את עבודתו של קומרפורד בתערוכת 1800 של אגודת האמנים באירלנד סייעה להפיץ את שמו של קומרפורד בדבלין. בהתייחסו לשתי המיניאטורות שלו של העלמות וורן, הגיב ה-Hibernian Journal "הנה אמן שמעולם לא ראינו או מעולם לא שמענו עליו. התדהמה שלנו מהתמונות שלו חייבת להסביר את נימת ההערצה הזו". הוא הציג שוב עם אגודת האמנים בבית הפרלמנט בשנים 1801 ו-1802, וביסס את עצמו כמיניאטוריסט.
קומרפורד מונה לסגן נשיא אגודת האמנים ב-1811, והציג בדבלין עד 1814. הוא הציג בלונדון באקדמיה המלכותית בשנים 1804 ו-1809, זכה להצלחה רבה וצבר מוניטין רב כצייר מיניאטורות בדבלין, והיה ביקוש רב ורווחי ליצירותיו. הוא הצטיין במיוחד בדיוקנאות הגברים, שעוצבו בקפידה, בצבעים שקטים. הוא המשיך לבקר בקילקני, וצייר 11 דיוקנאות של שחקנים מהתיאטרון הפרטי של קילקני בשנת 1808. אלה נחרטו לאחר מכן עבור התיאטרון (1825). הוא היה אמן פופולרי, וקיבל עמלות מהאמנים האיריים, הצבא ואנשי הדת, כמו גם דמויות בולטות יותר מהחברה האירית. רבים מהפורטרטים הללו שוחזרו כתחריט במגזין היברניאן. דיוקנו של אוקונל נחרט ופורסם בלונדון ב-1825, שבו השתמש קומרפורד מאוחר יותר בפרסומת שלו ב-Freeman's Journal.
בשנת 1819, אגודת האמנים של דבלין, שנקרעה במשך כמה שנים במחלוקות פנימיות, הגישה בקשה ליצירת התאגדות. לכך היו מתנגדים פעילים, בראשם עמד קומרפורד שכתב לסר רוברט פיל, שהיה המזכיר הראשי של אירלנד באותה העת, להסביר את הסיבה להתנגדות. המחלוקת הסתיימה בתבוסה של קומרפורד וחבריו, והחברה השיגה את האמנה שלה ב-1821. משערים שקומרפורד ניסה להגן על המונופול האמנותי ממנו נהנה בדבלין. לאחר מכן הוא מעולם לא הצטרף או הציג באקדמיה המלכותית היברניאן.
קומרפורד צייר דיוקנאות של מספר חבריו הקרובים ביותר. הוא גם לימד מספר אמנים, כמו ג'ון דויל ותומאס קלמנט תומפסון, והשפיע רבות על סמואל לאב. קומרפורד פרש עם הון של 16,000 פאונד.
מוות ומורשת
קומרפורד סבל מהתקף אפופלקטי, ומאוחר יותר מת ב-25 בינואר 1832 בביתו ברחוב בלינגטון 28.
הייתה לו בת אחת, מרי, לה הותיר קצבה של 500 פאונד.
כמה דוגמאות לעבודותיו הוצגו בתערוכה המיוחדת של מיניאטורות ב-1865, כולל דיוקנאות של ליידי שרה לנוקס, מר בורגיין ומר ויליאם פלטשר, האחרון בלבוש קולג'. יש מיניאטורה שלו של קצין צבא אנגלי במוזיאון דרום קנזינגטון.
מס בולים
מס בולים (באנגלית: Stamp duty) הוא מס המוטל על מסמכים רשמיים, לרבות חוזים, המחאות, קבלות, רישיונות, אשרות וכו'. באופן היסטורי, בול הכנסה שימש להוכחת תשלום המס והופעתו על מסמך היוותה תנאי לתוקפו המשפטי. גרסאות מודרניות של המס אינן דורשות עוד חותמת בפועל.
היסטוריה
על פי ההערכה, החובה שמקורה בוונציה בשנת 1604, הוצגה (או הומצאה מחדש) בספרד ב-1610, הולנד בשנות ה-20 של המאה ה-20, בצרפת בשנת 1651, בדנמרק ב-1657, בפרוסיה בשנת 1682 ובאנגליה בשנת 1694. בממלכה המאוחדת וארצות הברית מס הבולים שנגבה על מסמכי רישום בעלות של נדל"ן הפך למס רכישה על נדל"ן, הנגבה כאחוז מערך הנדל"ן שנרכש.
בישראל
מס בולים הוטל עד שנת 2008 מתוקף חוק מס הבולים על מסמכים התשכ"א – 1961. המס הוטל על ביול מסמכים שונים המפורטים בחוק כגון: התחייבויות, הסכמים וחוזים, איגרות חוב ערבויות, שטרות, שטרי נאמנות, הסכמי ביטוח, דו"ח על הקצאת מניות וכו'. שיעור המס נע בין 0.4% ועד 3% בהתאם לסוג המסמך.
בהתאם לחוק היה צורך לבייל מסמך מיד עם החתימה עליו, מסמך שסכום המס עליו גבוה מ-500 שקלים היה צורך לבייל באחד מהמשרדים האזוריים בתל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע או אילת, לא יאוחר מ-30 יום לאחר חתימתו.
בנקים, תאגידים ומוסדות אשר צורכים בצורה שוטפת את שירותי הביול, קיבלו היתר לבייל בעצמם מסמכים שהם צד להם.
ביטול המס
בעקבות תוכנית של רשות המיסים להרחיב את גביית מס הבולים בשנת 2004 עלתה ביקורת קשה ונטען שהדבר יביא לעליית מחירים שנתית של 1% בכלל המשק ועלייה של מס החברות ל-48.2%. הדבר גרר מאבק ציבורי אשר הוביל פורום CFO, אשר כלל בין היתר עתירה לבג"ץ. כתוצאה ממאבק זה התקבלה החלטה בוועדת הכספים של הכנסת בדצמבר 2004 לשים תקרה לגביית המס בשנת 2005 בגובה של 600 מיליון ש"ח.
המאבק הגיע להכרעה עם פרסום צו תיקון למס הבולים על מסמכים, שבו בוטלה החבות בביול מסמכים שנחתמו החל מ-1 בינואר 2006 ובהדרגה הגבייה של המס בוטלה עד שסופית לא נגבה החל מתחילת שנת 2008.
גנגולפוס
גנגולפוס מבורגונדי (Gangulphus; קרוי גם גנגולף, Gangolf בצרפתית ושפות אחרות; מת ב-11 במאי 760) הוא קדוש נוצרי אשר נחשב למרטיר בכנסייה הקתולית. גנגולפוס היה איש חצר מבורגונדיה, אשר העדות ההיסטורית היחידה על קיומו היא תעודה שפרסמה חצרו של פפין הגוץ ב-762, בה נכתב כי גנגולפוס היה בעל אדמות רבות ומשפחתו שלטה על האזור.
גנגולפוס נרצח בלאנגר ב-760. יום חגו הוא ה-11 במאי והוא נחשב לקדוש המגן של הסוסים; כמו גם למגינם של הסובלים ממחלות עיניים, עור ופרקים. הוא מוצג בדרך כלל כאביר על סוס, עם חרב ומגן; לעיתים גם עם מטה, דגל וצלב.
משמר המולדת
משמר המולדת הוא חיל מתנדבים שהוקם ביישוב בתקופת סכנת כיבוש ארץ ישראל על ידי הנאצים.
משמר המולדת הוקם במסגרת ארגון ההגנה בשנת 1942, בתקופת מאתיים ימי החרדה, בהם עמד היישוב בפני סכנת פלישת הצבא הנאצי, שהתקדם בצפון אפריקה לכיוון תעלת סואץ.
המשמר הורכב ממתנדבים, בעיקר תושבי תל אביב, שהיו מעבר לגיל הגיוס לצבא הבריטי או בעלי כושר גופני נמוך, אשר עברו אימון בסיסי בנשק בפרדסי השפלה והשרון, במחזורים מקוצרים בני 7 ימים, כשבסיומם נערך מטווח ברובים וברימוני יד.
המשמר מנה למעלה מ־5,000 איש.
המשמר פורק עם חלוף הסכנה ליישוב לאחר ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942 ואנשיו השתלבו ברובם במסגרות אחרות של ארגון ההגנה.
יחד (שיר של חלב ודבש)
יחד הוא פזמון שכתבה שמרית אור, הלחין קובי אשרת וביצעה להקת חלב ודבש. השיר יצא לאור בשנת 1980.
רקע
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ם (1980) דורג השיר במקום ה-23.
בשנת 2019 שימש השיר בפרסומת של ההסתדרות החדשה. בשנת 2020 שימש השיר בפרסומת של חברת אמישראגז שבוצע על ידי שייקה לוי.
וולבי סלע כף-יורק
וולבי סלע כף-יורק (שם מדעי: Petrogale coenensis) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לחצי האי כף יורק בקווינסלנד שבצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1992 על ידי צמד זואולוגים אוסטרלים, וקודם לכן נחשב לחלק מאוכלוסיית וולבי סלע גודמן. וולבי כף-יורק שייך לקבוצה של כ-7 מינים בסוג וולבי סלע אשר זהים כמעט לחלוטין זה לזה ותפוצתו היא הצפונית ביותר מביניהם. המין צולם לראשונה בטבע בשנת 2011 וידוע עליו מעט מאוד.
תיאור
לוולבי כף-יורק מאפיינים פיזיים אופיינים לסוג: מבנה גוף עגלגל ומוצק, זנב ארוך וגליל, ראש משולש ואוזניים גדולות. הגפיים הקדמיות קצרות מהאחוריות, ובכפות הרגליים סוליות מחוספסות המשמשות לאחיזה בסלעים. אורך ראשו וגופו של מין זה 44–56 סנטימטרים ואורך זנבו 47–54 סנטימטרים; משקלו 4–5 קילוגרם. הנקבות קטנות במעט מהזכרים. לוולבי כף-יורק פרווה קצרה וגסה. צבעה הכללי חום-אפרורי בחלק העליון וחום בהיר, צהבהב או חולי בחלק התחתון. לאורך הגב יש פס שחרחר דקיק שמסתיים באזור המצח, וטלאי שחור דהוי נמצא מאחורי הזרועות. על הפנים החיוורות יש פס שחרחר דהוי בין העין לאף ופס לבן או צהבהב על הלחיים. הזנב כהה יותר משאר הגוף ובסופו מברשת שעירה ושחורה; במקרים רבים קצה הזנב כסוף.
תפוצה וביולוגיה
וולבי כף-יורק אנדמי לחצי האי כף יורק בצפון-מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה, מנהר מוסגרבה בדרום עד נהר פסקו בצפון; התפוצה שלו נמצאת בפלך קוק ופלך נהר לוקהארט באזור הצפון הרחוק, ו-70 ק"מ מפרידים בינו לבין וולבי סלע גודמן ובתוכם מחסום טבעי בדמות נהר האן; בכך, וולבי כף-יורק הוא המין היחיד שלא חופף עם וולביי סלע אחרים.
בתוך הטווח, התפוצה שלו מקוטעת ואינה סדירה, ומקבילה למחשופי הסלעים לאורך חורשים ויערות הגשם בפארקים הטרופיים של קווינסלנד. סך הכול, ישנם 3 מקבצים עיקריים של מושבות מבודדות; התנועה בין מושבה למושבה מתרחשת לפרקים אך אינה נפוצה כל כך. בית הגידול של וולבי כף-יורק נמצא בשפלות נמוכות עד לגובה 400 מטר מעל פני הים, וכמות המשקעים בו גבוהה מן הרגיל.
במהלך היום הוולבי נמצא במערות ונקיקים בסלעים, ואחר הצהריים יוצא לתור אחר מזון על קרקעית היער וכרי דשא סמוכים עד עלות השחר. הרבייה מתרחשת בכל השנה, וגור אחד נולד בתום תקופת היריון של חודש. הגור שוהה בכיס עד 7 חודשים, ונגמל 3 חודשים לאחר מכן. שני הזוויגים מגיעים לבגרות בסביבות שנתיים. תוחלת החיים הממוצעת היא 6 שנים.
מצב
וולבי כף-יורק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), כיוון שטווח התפוצה שלו משתרע על פחות מ-20,000 קילומטרים רבועים וישנה ירידה מתמשכת באיכות בית הגידול שלו כתוצאה מרעיית יתר של בקר הבית שעשויה לגרום לו להעפיל למצב פגיע (VU). איומים אחרים מגיעים מצד שינויים במשטרי האש, וטריפת וולבים צעירים על ידי חתולים משוטטים. המין נמצא במספר אזורים מוגנים. ארגון השימור IUCN ממליץ לעשות סקרים נוספים כדי לקבוע את טווח התפוצה המדויק שלו, ולבצע מחקרים אודות הביולוגיה של המין בשביל להקים תוכנית שימור מתאימה.
Ironic
Ironic הוא שיר שנכתב על ידי אלאניס מוריסט והולחן על ידי מוריסט וגלן באלארד. השיר נכלל באלבומה Jagged Little Pill (יוני 1995) והוא הסינגל השלישי מתוכו, אשר יצא בארצות הברית בפברואר 1996 ובאירופה כחודשיים לאחר מכן.
סגנון ונושא
השיר, שבחלקו מתייחס להתרסקות מטוס, נאסר להשמעה בחלק מתחנות השידור בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001.
ב-2015, במלאת 20 שנה לאלבום, הציגה מוריסט גרסה עדכנית למילות השיר בלייט נייט שואו עם ג'יימס קורדן.
ביקורות
מרצים רבים לשפה האנגלית תקפו את מוריסט והשיר, מכיוון שהוא מייצג מצבים שמוריסט מתארת כאירוניים, אך הם אינם אירוניים. רבים טוענים שהמצבים שמוריסט מספרת עליהם הם מצבים של ביש-מזל או חוקי מרפי, אך אינם אירוניים כלל כמו "זבוב שחור ביין לבן". מוריסט בעצמה טענה שהיא מודעת לכך שהדוגמאות שהביאה אינן מצבי אירוניה וכוונתה הייתה שהאירוניה הגדולה בשיר הוא שאין בו שום אירוניה. "לא כתבתי את השיר בכבדות רצינית מידי, לא חשבתי שמילות השיר יבחנו מתחת למיקרוסקופ של 30 מיליון אנשים".
הצלחה מסחרית
הקליפ שליווה את צאת הסינגל שוחרר בינואר 1996, וקיבל מיד זמני שידור בתדירות גבוהה ב-MTV ו-VH1. ההייפ שהיה סביב מוריסט ואלבומה באותו זמן רק תפחו בזכות השיר. Ironic נהפך במהרה לאחד השירים המצליחים של אותה שנה ובעשור כולו.
הקליפ היה מועמד לשישה פרסי MTV Video Music Awards ב-1996, וזכה בשלושה: "הקליפ הנשי הטוב ביותר", "פריצת השנה" ו-"העריכה הטובה ביותר". השיר היה מועמד לשני פרסי גראמי ב-1997 תחת הקטגוריות "קליפ השנה" ו-"שיר השנה", אך הפסיד בשתי המועמדויות.
בישראל נבחר השיר לשיר השנה של גלגלצ לשנת 1996, ולמקום השני במצעד השנתי של רשת ג' הלועזית. במצעד העשור של גלי צה"ל, הגיע השיר למקום ה-16.
נעמי פרומוביץ'
נעמי פרומוביץ'-פנקס (נולדה ב-12 באפריל 1971) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי.
קורות חייה
נולדה וגדלה בבאר שבע, להורים שעלו מארגנטינה ומרומניה. בילדותה למדה מוזיקה. בגיל 13 קיבלה מאביה גיטרה והתחילה לשיר בחיק משפחתה. בין השנים 1984–1989 עסקה באתלטיקה.
בצה"ל שירתה בלהקת פיקוד מרכז, שם עבדה עם יאיר רוזנבלום ואיקה זהר, כעבור שנתיים וחצי השתחררה מהצבא עם רצון לעבוד בתחום המשחק.
בין השנים 1993–1995 למדה משחק בבית הספר למשחק "בית צבי", במהלך לימודיה הכירה את אופירה הניג ולאחר לימודיה החלה לעבוד לצידה. ב-1995 שיחקה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביימה אופירה הניג בבית צבי. הצגה זו הועלתה גם בפסטיבל הבינלאומי בשטרסבורג.
בתיאטרון
בתיאטרון הספרייה: ב-1996 שיחקה בהצגה "הנס של אנטוניו הקדוש" מאת מוריס מטרלינק שביים מיטקו בוזקוב.
בנימין פוקס
בנימין בן ברוך פוקס (שועל) (ה'תרכ"א,1861 – ט"ו בניסן תרצ"ג, 11 בנובמבר 1933) היה חבר תנועת ביל"ו מהקבוצה הראשונה של הביל"ויים שעלו ארצה מניקולייב בשנת 1882, ממייסדי המושבה גדרה.
קורותיו
נולד בחרסון (אוקראינה) לברוך פוקס. בילדותו קיבל חינוך מסורתי אצל הוריו הדתיים, למד ב"תלמוד תורה" ולאחר מכן קיבל חינוך תיכוני. בבגרותו היה חבר של המשורר שמעון פרוג והושפע מאוד ממנו. הוא הצטרף לתנועת ביל"ו והגיע ליפו בשנת 1882 (תרמ"ב), התגורר בבית אנטון איוב שבקרבת יפו ומשם היה הולך יום יום עם יתר חבריו לעבודה במקווה ישראל. הוא השתתף באסיפות בהן חובר תקנון התנועה ששימש אחד הגורמים להרחקת הביל"ויים ממקווה ישראל. הוא זכה להיות בין השבעה שעלו לאדמת קטרה ב-14 בדצמבר 1884 בחג החנוכה וייסדו את גדרה.
נעמי פרומוביץ'
בתיאטרון החאן
בשנת 2000 גילמה את נינה בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביימה אופירה הניג. ב-2001 גילמה את פטרה בהצגה "קריפס" מאת לוץ היבנר שביים גדי ענבר. ב-2002 גילמה את נעמי בהצגה "מילה של אהבה" שכתב וביים מיכאל גורביץ'.
בנימין פוקס
קורותיו
פוקס שינה שם משפחתו ל"שועל", ובשם זה הוא חתום על כמה תעודות היסטוריות מהימים ההם בגדרה. גם ברישיון שנתנו השלטונות הטורקיים לבניית בתים בגדרה נזכר שמו. הוא השתתף ברוב המשלחות של בני המושבה למקומות שונים בארץ. ב-29 ביולי 1885 צעד יחד עם מוגילבסקי אל פטרונם יחיאל מיכל פינס בירושלים. ב-25 באוקטובר באותה שנה צעד אליו בשנית וב-6 בנובמבר צעד לעזה יחד עם יעקב שלמה חזנוב ויוסף לייב ליס, לפי הזמנת השלטונות לרגל הקמת האורווה הידועה בגדרה ללא רישיון ממשלתי.
נעמי פרומוביץ'
בתיאטרון בית ליסין
ב-2002 שיחקה בהצגה "מכתב לנועה" מאת גורן אגמון שביים איציק ויינגרטן. לאחר משחקה בהצגה זו טסה לטייל בהודו. כששבה לישראל, חזרה לשחק בבית ליסין וב-2005 גילמה את ג'וזי בהצגה "פלדה" מאת רונה מונרו שביים מיכה לבינסון; וגילמה את סופי, בחורה החולה בנרקולפסיה וכתוצאה ממנה היא מרבה להירדם במהלך היום בצורה המשבשת את שגרת חייה, בהצגה "ריגוש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. על תפקידה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2005.
בנימין פוקס
קורותיו
פוקס זכור כאיש הגפן. הגפן היה לדידו לא רק מכניס לצורך החיים, אלא גם לאח ורע ממש קודש. ככל מייסדי גדרה ובוניה במשך כל השנים נפלו בחלקו תלאות וייסורים רבים. הוא מת מהתקף לב ב-11 בנובמבר 1933 (טו ניסן ה'תרצ"ג) ונטמן בגדרה.
נעמי פרומוביץ'
בתיאטרון אנסמבל הרצליה
ב-2003 שיחקה בהצגה "ים, יבשה, ים" שכתב וביים אייל דורון והייתה הפקה משותפת לתיאטרון צוותא ולאנסמבל הרצליה. ב-2007 גילמה צעירה יפנית בהצגה "גשם שחור" שכתב וערך שמעון בוזגלו ועיבדה, ערכה מוזיקלית וביימה אופירה הניג - הצגה זו הייתה קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה. ב-2009 שיחקה בהצגה "עירם של האנשים הקטנים" - עיבוד של אייל דורון ואופירה הניג - שגם ביימה - לקובץ סיפורים קצרים מאת שלום עליכם בעל אותו השם שתרגם וערך בני מר. הצגה זו הייתה גרסה מחודשת עם שחקני אנסמבל הרצליה להצגה שהועלתה ב-2006 בתיאטרון החאן, והועלתה בתיאטרון העירוני בהיידלברג-גרמניה, ובמרכז האמנויות ברביקן, לונדון. באותה שנה גילמה את איפיגניה בהצגה "איפיגניה באוליס" מאת אוריפידס שביים יוסי יזרעאלי. ב-2010 גילמה את מַרְגָרִיטָה אִיבָנוֹבְנָה בהצגה "המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן שביים אורי פסטר, ואת נטשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביימה אופירה הניג. ב-2011 גילמה את פאולה בהצגה "דצמבר" מאת גווילרמו קלדרון שביים בן לוין. באותה שנה שיחקה בהצגה "איש ואישה אחת" שכתבו יוספה אבן-שושן, שמעון בוזגלו, ח'ליפה נאטור וטאהר נג'יב וביימה אופירה הניג. הצגה זו הועלתה בשיתוף תיאטרון חיפה והועלתה בפסטיבלים בינלאומיים בציריך, בזל ובליכטנשטיין. ב-2012 גילמה את יעל הזונה בהצגה "אברם" מאת דוד לוין שביים עודד קוטלר.
בנימין פוקס
משפחתו
פוקס היה נשוי למינצה פוקס בת הרב מרדכי ניימן, מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה. פוקס ואשתו השתקעו בעקרון וביתם נעשה בית לא רק לאנשי המקום אלא גם לבני גדרה, שחיו חיי בדידות עד שנת 1885. לאחר הולדת הבת תמר פלר, עברו לגור בגדרה. הותיר אחריו שלושה בנים - אמוץ, ירמיהו וצבי ושלוש בנות - לאה, הדסה ותמר (שנישאה למחנך יצחק פלר).
נעמי פרומוביץ'
בתיאטרון אנסמבל הרצליה
בתיאטרון תמונע שיחקה בהצגות: ב-2006 גילמה טכנאית בתחנת רדיו בהצגה "שיחות לילה" שכתב (יחד עם צוות השחקנים) וביים עמיר קליגר. ב-2009 ב-"סנטוריום" - תיאטרון פיזי ללא מילים המגוללת את אורחותיו של בית מרפא על רופאיו, אחיותיו, ואלו אשר באו להבריא בו - שכתב וביים עופר עמרם. הצגה זו הועלתה גם ב פסטיבל עכו.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2006 גילמה את רינה בהצגה "שמונה בעקבות אחד" שעיבדה דפנה אנגל וביים רפי ניב. הצגה זו עלתה בשיתוף תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער. ב-2008 שיחקה בהצגה "בן יהודה" שכתבה דפנה אנגל וביים ישראל גוריון. הצגה זו הועלתה שיתוף תיאטרון המדיטק.
בתיאטרון חיפה: ב-2011 גילמה את אשת הפרקליט בהצגה "יוליסס על בקבוקים" מאת גלעד עברון שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון הבימה: ב-2014 גילמה את דניאלה בהצגה "זרעים של שתיקה" מאת רובי פורת שובל שביים משה קפטן.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1998 גילמה את שלומית בסרט "דשאים סגולים" שכתבה שירלי רם עמית (ע"פ סיפור מאת סביון ליברכט וביימה דינה צבי ריקליס), ובנוסף גילמה את דמותה של רונה - חברתו הנכה של עידו המ"פ (אקי אבני) - בסדרת הטלוויזיה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. ב-2001 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "המכון" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש, ושיחקה במיני סדרה "רצח מצלמים" שביים רם לוי וכתבו בתיה גור, אסף צפור ורם לוי. ב-2005 גילמה תפקיד אורח בסדרה "מילואים" של האחים ברבש. ב-2008 גילמה את נועה - מפיקת טלוויזיה המתאוששת מטיפולים נגד סרטן ויוצרת בצוותא עם בעלה (נתי רביץ) תוכנית בישול שתקרב בין העמים ובה יבשלו שפית פלסטינית (קלרה ח'ורי) ויהודית (אורנה פיטוסי) - בסדרת הטלוויזיה "כוונות טובות" שכתבו רונית ויס ברקוביץ, ארז קו-אל ודקלה קידר וביים אורי ברבש. ב-2013 גילמה את ליהי וקסלר בסדרת הטלוויזיה "אבודים באסיה" שביים יובל שפרמן. ב-2014 גילמה את חווה בסדרה "מי נתן לך רישיון?" שביימו ירון שילון ומיכל ויניק בערוץ הראשון, ושיחקה בסרט "ערבים רוקדים" שכתב סייד קשוע וביים ערן ריקליס. ב-2019 גילמה את מנדי, אשתו של היועמ"ש, בעונה השלישית של הסדרה "השוטר הטוב".
פרסים
זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשנת 1997 בקטגוריית שחקנית מבטיחה בהצגה "אנטיגונה" ופרס התיאטרון לשנת 2005 בקטגוריית שחקנית בתפקיד המשנה בהצגה "ריגוש".
חיים אישיים
מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה. הן מגדלות יחד תאומים.
מיכאל גורודין
ביוגרפיה
בין השנים 2013–2016 שימש כיו"ר העמותה למשחקי תפקידים בישראל. למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ומלמד מתמטיקה והיסטוריה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
משמו נגזרה המילה "גורודיניה" - סוגת משחקי תפקידים.
אלן מאטורו
אלן אגוסטין מאטורו רומרו (בספרדית: Alan Agustín Matturro Romero; נולד ב-23 במרץ 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בגנואה.
קריירה
מאטורו נולד במונטווידאו למשפחה ממוצא איטלקי, החל את קריירת המשחק שלו כחלוץ בקבוצת הנוער של דפנסור ספורטינג. הוא הוסב לעמדת הבלם, ובעונת 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת. בתום העונה העפיל עם קבוצתו לליגת העל האורוגוואית. ב-21 בדצמבר 2022 חתם בגנואה האיטלקית, כאשר ההעברה הושלמה רשמית בינואר 2023.
קריירת נבחרות
במאי 2023 שיחק עם נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע. בתום הטורניר זכה בפרס "כדור הכסף", הפרס המוענק לשחקן השני בטיבו בטורניר, כסגנו של צ'זארה קזאדיי.
ג'ון ריית'
ג'ון ריית' (באנגלית: John Wraith) הוא דמות בדיונית של מוטאנט שהופיע בחוברות הקומיקס וולברין ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Wolverine Vol.2 #60 מספטמבר 1992 ונוצרה על ידי הכותב לארי האמה והמאייר דייב הובר.