cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר
נישואים וצאצאים
קורות חייה של בולין לא ידועים לאשורם. משפחתה שרדה את נפילתו של פטרונם, המלך ריצ'רד השלישי, בקרב בוסוורת' ב-1485, ואת החלפתו על ידי המלך הנרי השביעי. אליזבת הצטרפה בהצלחה לחצר המלכות כנערה צעירה. במהלך שהותה שם, ככל הנראה ב-1498, נישאה לתומאס בולין, חצרן שאפתן וצעיר באותם ימים. לפי תומאס בולין, אליזבת הרתה מספר רב של פעמים בשנים שחלפו, אולם רק חמישה מהם שרדו את הלידה, ומתוכם כנראה רק שלושה הגיעו לבגרות:
בת-לוויה בחצר המלכות
בכל אותה תקופה, אליזבת שירתה כבת-לוויה (Lady-in-waiting) בחצר המלכות של הנרי השמיני, תחילה של אליזבת מיורק ולאחר מכן של קתרין מאראגון. לפי רכילות מאותם זמנים, בולין הייתה אישה נאה ומושכת בחצר המלכות. בתחילת הרומן של הנרי השמיני עם בתה אן נפוצו שמועות כי גם אליזבת הייתה פילגשו של המלך, בנוסף לבתה מרי, ואף נטען כי אן הייתה בתו של המלך. עם זאת, הנרי הכחיש זאת ומעולם לא הזכיר זאת כשביקש למסד את הקשר שלו עם אן. מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי סביר שהשמועות התחילו בבלבול בין אליזבת לבין פילגשו היותר ידועה של המלך, בסי בלאונט, או שפשטו בשל חוסר הפופולריות של המשפחה לאחר 1527.
שערוריות משפחתיות
ב-1519 התגוררו בנותיה של אליזבת, מרי ואן, בחצר המלוכה הצרפתית ושירתו כבנות לוויה את המלכה קלוד. לפי אחד מנציגיו של האפיפיור שביקר בצרפת, פרנסואה הראשון, מלך צרפת כינה את מרי "סוסתי האנגליה", ומאוחר יותר תיאר אותה כ"זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
לפי ההיסטוריון מרי לואיס ברוס פיתחו תומאס ואליזבת בולין רגשות שליליים כלפי בתם מרי. בשנים שלאחר מכן התדרדרה מערכת היחסים עוד יותר בעקבות קשריה האינטימיים של מרי עם המלך. בסביבות שנת 1520 הצליחו אליזבת ותומאס לשדך את מרי לסר ויליאם קארי, אדם מוערך ואהוד בחצר המלכות שהיה מחביבי המלך. זמן לא רב לאחר מכן הפכה מרי לפילגשו של המלך. בשל כך נפוצו שמועות בחצר המלוכה ולפיהן אביהם של ילדיה של מרי, הנרי וקתרין, היה למעשה המלך ולא בעלה ויליאם.
בניגוד למרי, בתה השנייה של אליזבת, אן, קיימה איתה יחסים קרובים כפי הנראה. אליזבת הייתה אחראית לחינוכה של אן כילדה, והיא העניקה לה השכלה במוזיקה ובדת, כמו גם רקמה, קריאה וכתיבה. ב-1525 התאהב הנרי השמיני באן. אליזבת ליוותה אותה בחצר המלוכה, ועזרה לה לעמוד בסירובה לקיים יחסים מיניים עם המלך. השתיים נסעו יחד לארמון יורק, לאחר נפילתו של אויבה הפוליטי הגדול של משפחת בולין, החשמן תומאס וולזי. ארבע שנים מאוחר יותר הוכתרה אן למלכה.
אליזבת המשיכה להתגורר בחצר המלוכה במהלך כהונתה של בתה כרעיית המלך. לפי המסורת, בתה של אן בולין מהמלך, אליזבת הראשונה, נקראה על שם אליזבת בולין. אולם, סביר יותר כי אליזבת הראשונה נקראה על שם אמו של הנרי, אליזבת מיורק, אף שלא ניתן לשלול את האפשרות שהיא נקראה על שם שתיהן. אליזבת צידדה בשאר משפחת בולין כאשר בתה הבכורה מרי גורשה מחצר המלכות ב-1535, לאחר שברחה והתחתנה בסתר עם פשוט העם ויליאם סטאפורד. מרי ציפתה בתחילה שאחותה תתמוך בה, שכן זו הייתה אשת הסוד היחידה שלה מאז 1529, אולם אן זעמה על אחותה בשל כך שלא קיבלה את רשותה כמלכת אנגליה וסירבה לקבל אותה.
שנה מאוחר יותר עמדה המשפחה בלבה של שערורייה גדולה אף יותר. שני ילדיה הקטנים של אליזבת, אן (רעיית המלך) וג'ורג', הוצאו להורג באשמת בגידה, ניאוף וגילוי עריות. עם זאת, לפי הביוגרפיות המובילות של אן בולין, אישומים אלו היו שקריים ופוברקו, בין היתר בשל רצונו של המלך להינשא לג'יין סימור. לפי היסטוריונים מודרניים אן הייתה חפה מפשע ונותרה נאמנה לבעלה עד יומה האחרון. אף על פי כן, חברי המועצה המלכותית ששפטו את אן היו נאמנים למלך, בהם דודה הדוכס מנורפוק, ודנו אותה ואת אחיה למוות. בעלה של אליזבת, תומאס בולין ואחיה, תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק, לא נחלצו לעזרת אן וג'ורג'. ג'ורג' הוצא להורג ב-17 במאי 1536, ואחותו הוצאה להורג יומיים לאחר מכן. נישואיו של הנרי לאן הוכרזו כמבוטלים על ידי הארכיבישוף מקנטרברי תומאס קרנמר, ומתוקף כך בתם, אליזבת הראשונה, הייתה לממזרה.
שאיפותיה של משפחת בולין ירדו לטמיון, ואליזבת שבה לחיי הכפר בטירת היבר שבקנט. היא מתה שנתיים לאחר שני ילדיה, ובעלה מת כשנה לאחר מכן.
פורטופינו
היסטוריה
על פי ההיסטוריון פליניוס הזקן, פורטופינו נוסדה על ידי הרומאים אשר קראו למקום "פורטוס דלפיני" (בלטינית: Portus Delphini) "נמל הדולפינים", לציון מספרם הגבוה של הדולפינים במפרץ טיגוליאן. היישוב מוזכר בתעודה משנת 986 שניתנה על ידי אדלייד קיסרית האימפריה הרומית הקדושה אשר סיפחה את המקום למנזר סן פרוטוסו די קפודימונטה (San Fruttoso di Capodimonte). בשנת 1171 סופח היישוב, יחד עם סנטה מרגריטה ליגורה, לאזור השיפוט של קהילת רפלו (Rapalloy). לאחר שנת 1229 השתייך היישוב לרפובליקה של ג'נובה. הנמל הטבעי שבמרכז היישוב איפשר לתושבי המקום להחזיק בצי סירות דיג, אולם גודלו לא איפשר מעגן קבוע לצי הסוחר של רפובליקת ג'נובה, אלא כמפלט בעיתות סערה בלבד.
בשנת 1409 נמכרה פורטופינו לרפובליקת פירנצה על ידי שארל השישי, מלך צרפת, אולם לאחר שסולק מג'נובה, השיבה פירנצה את היישוב לשליטת הרפובליקה של ג'נובה. במאה ה-15 היה היישוב בשליטת משפחות פאודליות. בשנת 1815 הפך היישוב לחלק מממלכת סרדיניה והחל משנת 1861 הפך חלק מאיחוד איטליה.
החל משלהי המאה ה-19 החלו תיירים בריטים מן המעמד האריסטוקרטי ואחריהם תיירים בני לאומים אחרים, לבקר את פורטופינו, שאליה ניתן היה להגיע בכרכרות סוסים מן היישוב סנטה מרגריטה ליגורה. הדיפלומט הבריטי אוברי הרברט (1880–1923) היה אחד מן התיירים הבריטים הראשונים אשר רכש וילה בפורטופינו. עד מהרה רכשו בריטים נוספים בתים בכפר, כדי לשמשם בחופשותיהם. בשנות ה-50 עברו לראשונה הכנסות הכפר מתיירות את ההכנסות מדיג, אשר היה עד לאותה עת ענף ההכנסה העיקרי בכפר, וקו החוף של היישוב הפך לרצף של בתי קפה ומסעדות.
יופיו של היישוב סיפק השראה לבניית חיקויים במקומות שונים בעולם. בפארק השעשועים טוקיו דיסניסי ביפן נבנה העתק של חזית הכפר הפונה לים. העתק של הכפר נבנה אף באתר הנופש יוניברסל אורלנדו בפלורידה וכן באתר נופש בניו זילנד.
שמו של המקום התפרסם גם בזכות להיטה של הזמרת דלידה ב-1959, "Love in Portofino".
יידישיזם
יידישיזם היא אידאולוגיה השואפת לקידום וטיפוח של השפה היידית ותרבותה. היידישיזם החל כדרישה להכיר בניב היהודי-גרמני כשפה בפני עצמה, והתפתח עם יצירת ספרות, תיאטרון ופעילויות נוספות ביידיש. בגילוייו המתקדמים, היה בו גם ממד פוליטי של תביעה ללאומיות.
היידישיזם פעל בקרב יהדות מזרח אירופה ותפוצתה משלהי המאה ה-19 ועד מחצית המאה ה-20: השמדת מיליונים מדוברי השפה בשואה וטמיעה לשונית של היתר דלדלו מאוד את שורות הדוגלים בו.
הגדרות
המונח 'יידישיזם' מעולם לא תיאר אידאולוגיה סדורה וחד-משמעית, אלא כיסה על כמה מגמות, שלעיתים אף היו מנוגדות בתחומים מסוימים:, כתבה טטיאנה סולדט-יפה, המשותף לדוגלים ביידישיזם היה הדרישה להכיר ביידיש, להעניק לה מעמד רשמי, לשמר ולפתח אותה וליצור בה תרבות.
בסופו של דבר, השפעתו העיקרית של היידישיזם הייתה סמויה יותר ממפורשת: היידישיזם התגלם בהענקת תנופה ויוקרה למתקנני השפה והמילונאים, הבלשנים והמדקדקים, ובעיקר הפעילים התרבותיים שיצרו עיתונות, ספרות, שירה, תיאטרון וקולנוע ביידיש, כמו גם אנשי החינוך שהקימו אלפי בתי-ספר שהורו בה והאתנוגרפים שחקרו את הפולקלור המסורתי שלה – כל זאת בתקופת הפריחה בין שלהי המאה ה-19 למלחמת העולם השנייה.
, כתב עמנואל גולדסמית. אך חלק מהיידישיסטים לא היו מסורים בלעדית אף לשפה עצמה: י"ל פרץ, לדוגמה, דגל בדו-לשוניות עם העברית, שלמען תחייתה פעל גם כן. מנהיגים בולטים אחרים תמכו אפילו בתלת-לשוניות עם שפת המדינה, כמו רוסית או פולנית.
פיצול אחר היה בין פופוליסטים-רומנטיקנים כמו פרץ, שהאדירו את העם הפשוט (בכפיפה אחת עם רצון לתקנו ולשפר את דרכיו) ושאפו לשמר במידה רבה את ההווייה ואת ההתייחסות החיובית למורשת, לאגף הרדיקלי שאת דרכו התווה חיים ז'יטלובסקי. הלה ביקש להפוך את השפה לבדה לבסיס לתרבות חדשה, שתנתק את יהודי מזרח אירופה ממנהגיהם המיושנים וזהותם הבדלנית הכבולים לדת ותהפכם לאומה מודרנית לכל דבר. יחסי הכוחות בין המחנות השתקפו בוועידת צ'רנוביץ ב-1908, כשהרוב דחה הצעה להעניק ליידיש את מעמד "'הלשון הלאומית" אלא ביכר לראותה כ"לשון לאומית", בלי לדחות את העברית.
היידישיזם כשלעצמו, כפי שציינו יהושע פישמן וגולדסמית, מעולם לא הפך לתנועת המונים. אף כי השפעתו עליהן הייתה חשובה, הוא שימש לרוב כלי בידי כוחות אחרים בציבור היהודי המזרח-אירופאי. מפלגת הבונד הייתה שקועה תמיד במתח בין רעיונותיה הסוציאליסטיים למעשיה בפועל שטיפחו את התרבות והשפה היידית, אותה אימצה בתחילה כאמצעי להפיץ את משנתה בקרב ההמונים. מנהיגיה, כמו אסתר פרומקין, חששו תמיד מהתגברות של יסודות שוביניסטיים על חשבון המחויבות למעמד הפועלים הבינלאומי. אברהם קאהאן, עורך העיתון "פארווערטס" בניו יורק, ניצח על פעילות ענפה בשפה כאמצעי להנגיש תוכן לקהל הרחב אך התנגד לשימורה והעדיף להקנות אנגלית לדור הצעיר. עם זאת, ליידישיזם אכן היה תפקיד מרכזי בפעילותן של כל תנועות השמאל היהודיות במזרח אירופה ושלוחותיהן מעבר לים, סוציאליסטיות וגם אנרכיסטיות, הן כאלה שביכרו סוג של הזדהות לאומית או שראו בה רק שלב מעבר בלתי-נמנע לאוטופיה. במידה פחותה, הוא היה מרכיב בחזונם של אלה שקידמו לאומיות יהודית בגולה: האוטונומיסטים, שמנהיגם שמעון דובנוב העריך את השפה אך דגל בדואליזם עם העברית, והציונות הרוחנית, שרבים מפעיליה כתבו ביידיש אך לבסוף היה בה יחס מועדף בהרבה ללשון כתבי הקודש (אחד העם היה פעיל קנאי של האחרונה). לבסוף, היידישיזם הרים תרומה מכרעת לכל התנועות שביקשו להגדיר את היהודים על בסיס חילוני. פעיליו הקיצוניים שדרשו ניתוק מהעברית, ויחד עמה מהמטען הדתי, וניסוח זהות יידית על בסיס לשוני-תרבותי בלבד, היו הראשונים ליצור אפשרות כזו.
היסטוריה
פרסומים בדיאלקט היהודי-גרמני היו קיימים עוד בימי הביניים המאוחרים. משלהי המאה ה-17 גברה הנטייה להוציא לאור תרגומים של ספרות קודש בשפה, למען המון העם ובעיקר הנשים. החסידות הפכה את היצירה בלשון לחלק חשוב מהפצת מסריה הפופוליסטיים, בחיבורים כמו "סיפורי מעשיות משנים קדמוניות" שנכתב בניב היהודי ב-1816. הם העדיפו את השפה העממית על פני לשון הקודש האליטיסטית, שמעטים ביחס ידעו לקראה בשטף. תנועת ההשכלה שהתארגנה בברלין שאפה לטוהר לינגוויסטי וראתה בדיאלקט האשכנזי ז'רגון בלול, אותו ביקשה להחליף בעברית מחודשת מחד לצרכים פנימיים ובגרמנית תקנית מאידך. משכילי מזרח אירופה המשיכו באותו הדפוס, כשהם מגנים את הניב היהודי.
אך הצורך לפנות להמון, ולו כדי לבלום את השפעת החסידות, אילץ את המשכילים להיעזר בדיאלקט. תרגומיו של מנדל לפין ספגו ביקורת קשה מעמיתיו לתנועה, אך גם לתמיכה של יעקב שמואל ביק שהפנה עורף לאידאולוגיה שלה ונעשה פופוליסט. הראשונים לכתוב בעיקר בשפה היו ישראל אקסנפלד ושלמה אטינגר. הם הפיקו כמה עשרות יצירות ששיקפו את לשון הדיבור במזרח אירופה, בניגוד ל"עברי-טייטש" הארכאית והמערבית בה נכתבו פירושי הסידור והחומש במשך מאות שנים. אייזיק מאיר דיק עלה על שניהם בכמות הכותרים שפרסם, כמאתיים, ובפופולריות העצומה שצבר.
אבי היידישיזם היה הלקסיקוגרף והבלשן יהושע מרדכי ליפשיץ (1829-1878). הוא היה חלוץ תקנון השפה, אותה סירב לראות כז'רגון נחות אלא כלשון העומדת בפני עצמה. ליפשיץ היה הראשון שכינה את הניב בשם "יידיש" באופן שיטתי, ופעל להאחידו ולהפכו לשפה תקנית באמצעות גיבוש כללי דקדוק ואיות על בסיס המבטא בחבל הולדתו ווהלין. ליפשיץ היה זה שהיטה את המשכיל הצעיר שלום יעקב אברמוביץ', "מנדלי מוכר ספרים", להתחיל לכתוב ספרות בלשון היהודית. ב-1861 שכנע את מו"ל 'המליץ', אלכסנדר הלוי צדרבוים, לפרסם מוסף יידי בשם 'קול מבשר'. צדרבוים, שכתב עד אז בעברית או גרמנית באותיות עבריות, חשש מהפגיעה במוניטין של העיתון אך השתכנע כדי להגביר מכירות. 'קול מבשר' היה ראשיתה של העיתונות היידית. ב-1863 פרסם בו ליפשיץ טור בשם "ארבע הממלכות" ('דיא 4 קלאסען', במובן של מיון עולם הטבע בימי הביניים) בו קבע כי יהודי רוסיה ופולין סיגלו לעצמם שפה משלהם, "יודיש", שאיננה ניב נשחת אלא ראויה שיטפחוה. שנה לאחר מכן, ב-1864, החל מנדלי לפרסם בהמשכים ב'קול מבשר' את "דאס קליינע מענטשעלע", היצירה הראשונה של הספרות היידית: בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ (שהיה יידישיסט חשוב גם מבחינה פוליטית) ושלום עליכם. ליפשיץ חיבר שלושה מילונים, יידי-גרמני, יידי-רוסי ורוסי-יידי, בין 1867 ל-1876. הוא הלך ונעשה רדיקל, ובהקדמת האחרון תקף בחריפות את מחיי העברית, כשהוא מבשר את העימות בין חסידי שתי הלשונות בעשורים הבאים.
לאחר ליפשיץ, תפס את מקומו מבקר הספרות יוסף יהודה לרנר כאידאולוג של השימוש ביידיש. לצדו פעלו אוהדים מתונים יותר, שהקפידו על דואליזם עם העברית, כשמעון דובנוב ויהושע חנא רבניצקי. ב-1886 פרסם אלכסנדר הרכבי מילון יידי-אנגלי בניו יורק, שבישר על תחילת היידישיזם האמריקני. שנות ה-80 וה-90 חזו בעלייתה של יצירה תרבותית נרחבת, כמו בכתבי בעל מחשבות ודומיו, ובייחוד "הספרייה הלאומית" שערך שלום עליכם תוך ביקורת חריפה על הספרות הזולה של ימיו וניסיון לתקנן את השפה. אבל התנועה קיבלה את תנופתה הגדולה מן הצורך להפיץ תעמולה סוציאליסטית בקרב ההמונים במזרח אירופה. סטודנטים יהודים אנשי השמאל, שרובם גדלו על טהרת הרוסית, נעשו מודעים ל"שאלה היהודית" ופופוליסטים יותר, בהשראת הנרודניקים. ב-1880 פרסם הגולה הפוליטי רחמיאל צוקרמן, מתלמידי אהרן שמואל ליברמן, מניפסט בז'נבה בו קרא לאינטלקטואלים לחדול מהניכור שלהם לעם הפשוט ותיאר את היידיש כשפה העממית האותנטית, בה צריך לפנות אל ההמון. ב-1893 קמה בווילנה "ועדת ז'רגון" שהייתה מקושרת עם חוגי האופוזיציה, וסניפים בהשראתה צצו בערים אחרות. ראשיהם למדו יידיש במאמץ רב ופנו להפיץ ספרות ולערוך חוגי ערב לפועלים יהודים. ב-1897 קם הבונד בווילנה: המפלגה ראתה בלשון קודם כל אמצעי לקדם את הסוציאליזם, ועמדתה בקשר לעתיד היהודים נעה בין ה"נייטרליזם" של ולדימיר מדם לאוטונומיה התרבותית שתבע ולדימיר קוסובסקי כפשרה בין התבוללות לשוביניזם לאומי. לאחר 1905, עם עליית הדור הצעיר בשורותיו, שילב הבונד אנטי-ציונות ואנטי-עבריות קיצוניות, מתוך זיהוי שתיהן כמייצגות הבורגנות, עם יידישיזם מודגש יותר. פעילות יידית דומה התקיימה בגליציה, שם קמה המפלגה היהודית הסוציאל-דמוקרטית. ב-1898 נעשה צעד חלוצי ראשון בתחום החינוך, כשפעיל צעיר בשם נח מישקובסקי הקים את בית-הספר החילוני הראשון שלימד ביידיש (שלא כמו תלמודי תורה בה שימשה כעזר לרכישת העברית) בעיירה מיר. כעבור שנה הוקם מוסד דומה בוורשה.
האידאולוג הראשון במעלה של היידישיזם הקיצוני, חיים ז'יטלובסקי, הופיע על הבמה עם הגירתו לניו יורק ב-1904. בניגוד לי"ל פרץ הרומנטיקן ודובנוב המתון, שפעלו שניהם כמותו לביסוס אוטונומיה לאומית ליהודים על בסיס היידיש כחלק מרוסיה דמוקרטית עתידית, לא היה ז'יטלובסקי בעל יחס אוהד או אפילו נייטרלי למסורת. הוא הטיף לניתוק מהדת ומהתכנים הפרטיקולריים היהודיים. לעברית הייתה חשיבות מסוימת, בעיקר היסטורית, אך החייאתה הייתה בעיניו מיזם תלוש מהמציאות. חזונו היה ביסוס לאום חילוני על התרבות והשפה היידיות, שיהפכו למגדיר היחיד של האומה החדשה ויאפשרו לה לשגשג בעולם המודרני ללא המנהגים המיושנים והמסורות הלא-רלוונטיות שפג תוקפן – אם כי אפילו ז'יטלובסקי הזהיר משלילה מוחלטת של כל הדברים הקשורים בהם, וקרא להפקיע חלק מהחגים, למשל, ללא אמונה על-טבעית אך כפולקלור חשוב וכמגבש זהות. ז'יטלובסקי היה מנהיג חשוב של שוחרי היידיש בעולם ובארצות הברית בפרט.
בין 1902 ל-1905 פנה נתן בירנבוים, מי שהיה מזכיר הקונגרסים הציוניים, לשפה היידית לאחר נתק מהאידאולוגיה הציונית. הוא השתכנע כי יהודי מזרח אירופה מהווים כבר אומה בפני עצמה. בירנבאום, שהתחנך בגרמנית, למד יידיש וניסה לארגן מפלגות יהודיות אוטונומיסטיות בגליציה ובבוקובינה המסורתיות. היה זה הוא שטבע את המילה "יידישיזם" ודחף לארגון תנועה בינלאומית שתטפח את הלשון ותבססה כשפת תרבות. הוא הצליח לכנס כשבעים פעילים מרחבי תבל, מי"ל פרץ ועד לאסתר פרומקין הבונדיסטית, לוועידת צ'רנוביץ ב-1908. הדיונים התאפיינו במתח בין היידישיסטים הקיצונים לאלה שדגלו במתינות ובדו-לשוניות עם העברית, ובהצבעה נפסלה קבלת עמדת הבונד לפיה "היידיש היא הלשון הלאומית היחידה" ותחתיה הוכרה כ"לשון לאומית." התחייבויות להקמת ארגון לקידום התרבות בלשון ניטלו אך לא התממשו. בירנבאום עזב את האידאולוגיה זמן קצר לאחר מכן, אם כי בנו שלמה היה לבלשן יידי חשוב ולאחד ממתקנני השפה.
ב-1910 נפתח בהמרצת ז'יטלובסקי "בית הספר הלאומי הרדיקלי" (נאציאנאלע ראדיקלע שולע) בלואר איסט סייד, יוזמה משותפת של הטריטוריאליסטים-סוציאליסטים ופועלי ציון והמוסד החילוני הראשון ביידיש בארצות הברית. בשלב זה פעלו כבר כמה עשרות בתי-ספר כאלו במזרח אירופה, ומוסדות דומים צצו בצפון אמריקה עבור פועלים שלא היו מעוניינים בחינוך דתי. ההכרה בהיות היהודים מיעוט לאומי בנספחים לחוזה ורסאי בקץ מלחמת העולם הראשונה סימנה תור של פריחה ליידישיזם. ב-1921 הוקמה רשת בתי-הספר ציש"א בפולין, וב-1925 כונן מוסד שקיווה להיות רשות בינלאומית לשפה, ייוו"א. הניסיון המקיף ביותר נעשה בברית המועצות. השלטונות והאינטליגנציה היהודית קיוו ליצור דגם חדש של זהות יהודית המתבססת על יידיש וערכים סוציאליסטיים ודחיקת הדת, השפה העברית והציונות כחלקים מזהים של יהודי ברית המועצות. כחלק מדיכויה, נעקר הרכיב העברי מתוך היידיש בברית המועצות. כך נכתבה "היידיש הסובייטית" ללא אותיות סופיות מיוחדות (מנצפ"ך), ומילים עבריות נכתבו בכתיבה היידית הפונטית, ולא כפי שנכתבו בעברית (למשל "כאַווער" במקום "חבר"). בשנת 1921 הוכרה היידיש וקיבלה סטטוס של "שפה לאומית" בחוקת המחוז היהודי האוטונומי (הרפובליקה של המזרח הרחוק), יחד עם פולנית, אוקראינית ורוסית.
המוטו הסוציאליסטי ביידיש היה חלק מהסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס בשנים 1926–1950. יידיש הייתה שפה רשמית ומדוברת בין יהודים וגויים בחמש קומונות בנפות יהודיות בדרום אוקראינה ובצפון קרים, עד שנת 1941.
החתירה של האינטליגנציה היידית-סובייטית לבסס לאום יידישאי בתוך מערכת הלאומים הסובייטית נתקלה בקשיים עוד בימים שהשלטון תמך בה לחלוטין. לאחר המהפכה פנו יהודי תחום המושב לטמיעה לשונית מואצת; למרות שבברית המועצות פעלו 1,100 בתי-ספר בשפה היידית ב-1930, רוב ההורים העדיפו לחנך את ילדיהם ברוסית והרשויות נאלצו להפעיל אמצעי כפייה וערמה כדי לאתר תלמידים שהסתירו במכוון את ידיעותיהם בשפה. המפלגה הסיגה את תמיכתה במיזם במהלך העשור הבא. פעיליו נפלו קרבן לטיהורים הגדולים ונרדפו במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה. צעדים אלה, בשילוב עם מעבר הדור הצעיר לדיבור ברוסית כמעט באופן בלעדי, שמו למעשה קץ ליידישיזם הסובייטי. בתי-הספר נסגרו במהרה, עד סוף שנות ה-30, והתרבות היידית הגבוהה נרדפה וחוסלה כמעט לגמרי בטיהורי סטלין אחרי המלחמה.
השמדת יהדות מזרח אירופה בשואה והגירת שרידיה חיסלו את המוסדות היידישיסטים שם. ב-1967 נסגר בית-הספר האחרון שלימד ביידיש בפולין. ב-1960 היו בארצות הברית עדיין 4,000 תלמידים ב-98 בבתי-ספר שלימדו אחר הצהריים, 22 עיתונים ביידיש עם תפוצה של 231,000 קוראים ו-33 תוכניות רדיו בשפה, אך אלו נמוגו במהירות.
נקיפה
נקיפה (בלעז: פרצסיה; באנגלית: Precession) היא שינוי של כיוון ציר הסיבוב של גוף מסתובב (הכוונה ב"שינוי" היא שינוי בכיוון מרחבי ביחס לזמן). ישנם שני סוגים של נקיפות בפיזיקה: נקיפה ללא מומנט חיצוני ונקיפה בשל מומנט חיצוני.
נקיפה ללא מומנט חיצוני
נקיפה כזאת נוצרת בהיעדר מומנט חיצוני המופעל על הגוף. בנקיפה ללא מומנט חיצוני, התנע הזוויתי קבוע, אבל וקטור המהירות הזוויתית (כיוון ציר הסיבוב הרגעי) משנה את כיוונו במרחב עם הזמן. מה שמאפשר תנועה כזאת הוא מומנט התמד משתנה בזמן, או ליתר דיוק טנזור התמד שרכיביו משתנים בזמן. טנזור ההתמד, שהוא מטריצה מסדר 3X3, מורכב משלושה איברים אלכסוניים המייצגים את מומנטי ההתמד של הגוף ביחס לצירי קואורדינטות נפרדים (x,y,z) ומשישה רכיבים נוספים המכונים מכפלות התמד. אם לגוף יש אסימטריה מסוימת בהתפלגות המסה שלו, אז מומנטי ההתמד שלו ביחס לצירים שונים הצמודים לגוף יהיו שונים. כאשר הגוף מסתובב האוריינטציה שלו במרחב משתנה, כך שצירי הגוף הופכים שונים מצירי מערכת המעבדה, ולכן טנזור ההתמד של הגוף יקבל צורה שונה במערכת המעבדה - זאת בעוד התנע הזוויתי של הגוף חייב להישמר. התוצאה היא שרכיבי וקטור המהירות הזוויתית של הגוף ביחס לכל ציר ישתנו בזמן על מנת לשמר את התנע הזוויתי.
קצב הנקיפה של גוף בעל ציר סימטריה בהיעדר מומנט חיצוני (שמכונה "סביבון סימטרי חופשי"), כמו דיסקה המסתובבת ביחס לציר שאינו מקביל לציר הסימטריה שלה, ניתן לחישוב ממשוואות הדינמיקה של אוילר:
כאשר ωp הוא קצב הנקיפה, ωs הוא רכיב וקטור המהירות הזוויתית בכיוון ציר הסימטריה, Is הוא מומנט ההתמד ביחס לציר הסימטריה, Ip הוא מומנט ההתמד ביחס לכל אחד משני הצירים האחרים הניצבים לציר הסימטריה, ו-α היא הזווית בין כיוון התנע הזוויתי לכיוון ההתחלתי של ציר הסיבוב (כיוון וקטור המהירות הזוויתית). כיוון ש-α וכיוון התנע הזוויתי קבועים, ציר הסיבוב של הגוף יתווה חרוט במרחב; דרך אלגנטית נוספת להראות מדוע נוצרת תנועה חרוטית כזאת של ציר הסיבוב, העושה שימוש בבנייה גאומטרית מתאימה, מתוארת בערך אליפסואיד פואנסו.
בעבור גוף מרחבי כללי ללא שום ציר סימטריה, ההתפתחות בזמן של אוריינטציית הגוף, המיוצגת (למשל) על ידי מטריצת סיבוב R המקשרת בין מערכת הקואורדינטות הפנימית של הגוף למערכת הקואורדינטות החיצונית של המעבדה, ניתנת רק לחישוב נומרי. בהינתן טנזור ההתמד הקבוע של הגוף I0 (כלומר המוגדר ביחס למערכת הצירים "הפנימית"), והתנע הזוויתי החיצוני הקבוע L, המהירות הזוויתית הרגעית היא
חישוב נומרי של R (ולמעשה של אוריינטציית הגוף) מתבצע באמצעות חלוקה של פרק הזמן בו מתבצעת הסימולציה למרווחי זמן קטנים dt במהלכם אוריינטציית הגוף משתנה בזווית קטנה ω dt:
כאשר ×[ω] היא סוג של מטריצה אנטי-סימטרית, שהיא המטריצה המייצגת של הטרנספורמציה אשר הפעלתה על הווקטור u תיתן את תוצאת המכפלה הווקטורית. עם זאת, השגיאות שנוצרות כתוצאה משימוש כזה במרווחי זמן סופיים (לא אינפיניטסימליים) נוטות להגדיל את האנרגיה הקינטית הסיבובית, וקיימות טכניקות שונות להתמודדות עם הבעיה הזאת.
נקיפה בשל מומנט חיצוני
נקיפה בשל מומנט חיצוני (לעיתים נקראת גם נקיפה גירוסקופית) היא תופעה במסגרתה ציר הסיבוב של גוף מסתובב מתאר חרוט במרחב כאשר מומנט חיצוני מופעל עליו. הדוגמה המוכרת ביותר לתופעת הנקיפה נצפית בצעצוע הסביבון, אך כל הגופים המסתובבים יכולים להפגין נקיפה. אם מהירות הסיבוב והעוצמה של המומנט המופעל קבועים, ציר הסיבוב ינוע כל העת בזוויות ישרות ביחס לכיוון שנובע "אינטואיטיבית" מהמומנט המופעל. במקרה של סביבון צעצוע, משקלו פועל מטה בנקודת מרכז המסה שלו בעוד שהכוח הנורמלי של הקרקע (כוח התגובה שמפעילה הרצפה) דוחף אותו מעלה בנקודת המגע של הסביבון עם הרצפה. שני כוחות מנוגדים אלו יוצרים מומנט אשר אמור "אינטואיטיבית" לגרום לסביבון ליפול הצידה ומטה; במקום זאת, הסביבון נופל מעט (מרכז המסה שלו יורד) ואז מבצע פרסציה. ההסבר המובא בפרק זה מתאר כיצד נוצרת תנועת הנקיפה של ציר הסיבוב של הסביבון מתוך מומנט חיצוני שאמור לגרום לו ליפול הצידה (ומטה) בלבד.
ההתקן המוצג משמאל מוצב על גימבל. מבפנים החוצה ישנם שלושה צירים של סיבוב: חישור הגלגל, ציר הגימבל, וציר המשענת האנכית. כדי להבדיל בין הצירים האופקיים, סיבוב ביחס לחישור הגלגל יכונה גלגול, סיבוב ביחס לציר הגימבל יכונה עלרוד וסיבוב ביחס לציר האנכי יכונה סבסוב.
ראשית, נניח כי ההתקן כולו מסתובב סביב הציר האנכי. לאחר מכן, נוסיף גלגול לגלגל (מסביב לחישור). נדמיין שציר הגימבל נעול, כך שהגלגל לא יכול לעלרד. על ציר הגימבל מונחים חיישנים, המודדים אם מופעל מומנט ביחס לציר זה.
באיור, קטע קשתי קטן מהגלגל כונה dm1. ברגע בזמן המוצג באיור, הקטע dm1 מצוי על ההיקף של מסלול תנועה מעגלית ביחס לציר האנכי. לקטע dm1 יש לפיכך, הרבה מהירות סיבוב זוויתית ביחס לציר האנכי, ומכיוון ש-dm1 נאלץ להתקרב לציר הסבסוב האנכי (עקב הגלגול של הגלגל), אז אפקט קוריוליס מתחיל לפעול - שכן במערכת הייחוס המסתובבת סביב הציר האנכי באותה מהירות זוויתית כמו הקטע dm1 מתווספת לקטע זה מהירות רדיאלית פנימה. כתוצאה, dm1 ייטה לנוע בכיוון המוצג כחץ השמאלי העליון בדיאגרמה. הקטע dm2 של הגלגל מתרחק מהציר האנכי, כך שמופעל עליו שוב כוח באותו הכיוון כמו שפועל על קטע dm1 (שימו לב ששני החצים העליונים מצביעים לאותו כיוון).
אותו תהליך מחשבה מוביל למסקנה הפוכה עבור חצי הגלגל התחתון, כך ששם החצים בדיאגרמה פונים לכיוון ההפוך. כאשר משקללים את סך המומנטים הפועלים על כל מקטע ומקטע בהיקף הגלגל, מתקבל מומנט שקול ביחס לציר הגימבל, השואף לגרום לגלגל לעלרד. לפיכך, החיישנים המוצבים על ציר הגימבל (הנעול) יחושו במומנט הנדרש כדי למנוע ממנו לעלרד.
במקרה של הסביבון המסתובב, כאשר הסביבון מתחיל לנטות הצידה, כוח הכבידה מתחיל להפעיל מומנט (ביחס לציר אופקי העובר דרך נקודת המגע של הסביבון עם הקרקע). עם זאת, במקום פשוט ליפול הצידה, התוצאה היא שהמומנט שמפעילה הכבידה - וגורם לתנועת העלרוד (כאן "עלרוד" פירושה שינוי בזווית של ציר הסביבון ביחס לאנך) - מפיק נקיפה גירוסקופית (במקום לגרום לסביבון ליפול הצידה) מיד כאשר מתפתחת מהירות סיבוב גבוהה של עלרוד (שבשילוב עם הסיבוב של הסביבון סביב עצמו גורמת לכוח קוריוליס משמעותי על חלקי הסביבון).
חשוב לציין שבהיעדר גורם ריסון משמעותי (למשל חיכוך עם הרצפה), תנועת הנקיפה תהיה תמיד מלווה בהתנודדות של הזווית הפולרית של ציר הסיבוב, תנועה המכונה "נוטציה". הסיבה לתנודות אלו היא שלמרות שהמערכת שואפת למצב של נקיפה יציבה, תנאי ההתחלה של הסביבון הוא כזה שאין למרכז המסה שלו תנועה מעגלית, ולכן מרכז המסה של הסביבון חייב לרדת מעט על מנת "להרוויח" את האנרגיה הקינטית של מרכז המסה (על ידי המרה של אנרגיה פוטנציאלית כובדית לאנרגיה קינטית). כתוצאה, הסביבון יבצע נוטציה תמידית, בנוסף לפרסציה, תוך שמתרחשות כל העת תמורות בין האנרגיה הפוטנציאלית והאנרגיות הקינטיות הקשורות לרכיבי התנועה של מרכז המסה שלו.
התופעה ושימושיה
ניתן לתאר סיבוב של כל גוף בעזרת שלושה צירים (או שלוש זוויות - זוויות אוילר).
תופעת הנקיפה יכולה להתרחש ממספר סיבות, אך בכולן הכיוון של ציר הסיבוב של הגוף משתנה במרחב (כדוגמת הגירוסקופ המוצג באיור משמאל).
דוגמה אחת לנקיפה היא כאשר מסובבים גוף סביב ציר לא ראשי שלו, ואז ציר הסיבוב שלו משתנה במרחב.
בחיי היום יום אנו פוגשים תופעה זו לעיתים קרובות, לדוגמה גלגלי רכב מכוונים להסתובב סביב ציר ראשי (ציר הגלגל) אך לעיתים הגלגלים יוצאים מכיוון ובמהירויות גבוהות ההגה רועד, זאת כיוון שהגלגל מסתובב סביב ציר לא ראשי וכדי לשמר סיבוב זה ציר הגלגל צריך להפעיל מומנטים על הגלגל, מומנטים אלו מורגשים במכונית כרעידות (תופעה זו גדלה ככל שמהירות הסיבוב של הגלגל גדלה).
פורמליזם
הטנזור אלכסוני במערכת הצירים הראשיים. נקיפה מתרחשת כאשר הווקטור \vec \omega משנה את כיוונו המרחבי בזמן, המתמטיקה של התופעה לרוב מורכבת ודורשת קירובים על מנת לתת ביטויים אנליטיים לפתרונותיה, אחת הדוגמאות הקלאסיות היא הסביבון.
אליהו ביקרמן
אליהו יוסף ביקרמן (Elias Joseph Bickermann; 1 ביוני 1897 - 31 באוגוסט 1981) היה כרונולוג וחוקר תקופת בית שני.
ביוגרפיה
אליהו ביקרמן נולד בקישינב ב-1 ביוני 1897. גדל במשפחה יהודית חילוני. אביו, יוסף, היה עיתונאי. למד בגימנסיה הרוסית בפטרוגרד. ב-1915 החל את חוק לימודיו באוניברסיטת פטרבורג. ב-1916 גויס לצבא הרוסי, למד בבית הספר לקצינים.
ב-1922 עזב עם משפחתו לברלין. למד באוניברסיטת ברלין, הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1926, אותה עשה תחת הנחייתו המומחה לפפירולוג אולריק וילקן. נושא העבודה היה הענקת זכויות אזרח אימפריאליות בפרובינקיות הרומיות בימי הקיסר קרקלה. הוא עבד במכון הפפירולוגי של אוניברסיטת ברלין והחל לחקור בעיקר את היהדות בתקופת הבית השני, תוך התמקדות ב. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר להתגורר בפריז. ב-1933 החל לעבוד במרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la recherche) ועבד גם באקול פראטיק דה אוטז אטיד בעיר.
עם כיבוש הנאצים את צרפת נמלט ב-1943 לארצות הברית, שם חקר את תולדות עם ישראל בימי הבית השני ואת תולדות יוון ורומי. הוא היה עמית מחקר בבית המדרש לרבנים באמריקה ב-1946 וזכה במלגת גוגנהיים ב-1950 וב-1959. בשנים 1952–1967 שימש כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קולומביה. בשנות השישים עבר למחקר המקרא.
ב-1976 זכה בפרס ד"ר לאופולד לוקאס מאוניברסיטת טיבינגן. קיבל מספר תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות. ב-1977 היה חבר במכון ללימודים מתקדמים על הר הצופים בירושלים. כמו כן, השתתף במספר קונגרסים עולמיים למדעי היהדות.
נפטר בשנת תשמ"א, 31 באוגוסט 1981 בירושלים.
ספריו
ספר חשוב של ביקרמן שראה אור ב-1937 הוא "אלוהי המקבים" (Der Gott der Makkabäer, Berlin 1937; הופיע גם בתרגום לאנגלית: The God of the Maccabees, Leiden 1979) בהוצאת שוקן. בספר זה הוא טוען כי המתיוונים המקורבים למנלאוס הם אלו ששכנעו את אנטיוכוס אפיפאנס להטיל את גזרות הדת על היהודים, וכי גזרות הדת הוטלו ביהודה בלבד. הוא טוען גם כי הפולחן במקדש היה פולחן סורי ולא יווני וכי במקדש הוצב פסל אל סורי ולא אל יווני או פסלו של אנטיוכוס והללו נוצרו בהשפעת חיל המצב הסורי שהוצב שם.
ספר חשוב נוסף הוא ספרו על הכרונולוגיה של העולם העתיק (Chronology of the Ancient World, London 1968). בספר זה סוקר ביקרמן את לוחות השנה שנהגו בעולם העתיק, ומוסיף טבלאות עזר לשימושם של הכרונולוגים. ספר זה הפך לאחד מאבני היסוד בלימוד כרונולוגיה טכנית ושימושית.
מת'יו פוקס
מת'יו צ'נדלר פוקס (באנגלית: Matthew Chandler Fox; נולד ב-14 ביולי 1966) הוא שחקן אמריקאי, אשר התפרסם בשל תפקידו בתור צ'ארלי סלינג'ר בסדרה "שולחן לחמישה" ברשת FOX ולאחר מכן בשל הופעתו בתור ג'ק שפרד בסדרה "אבודים" ברשת ABC; תפקיד אשר הקנה לו מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
פוקס נולד בעיירה אבינגטון, פנסילבניה, בנם של לורטה בי. ופרנסיס ג'י פוקס. אחד מאבות אבותיו היה הקצין האמריקאי ג'ורג' מיד. אביו ממוצא אנגלי לרוב, ואילו אמו הייתה ממוצא חצי איטלקי וחצי בריטי. פוקס הוא השני מבין שלושה בנים, פרנסיס הבן (יליד 1961) ובייארד (יליד 1969). הוא עבר להתגורר בויומינג כשהיה בן שנה עם הוריו ושני אחיו. הם התיישבו בשמורת האינדיאנים של ווינד ריבר. אמו הייתה מורה, ואביו, שהיה יועץ בחברת נפט, גידל סוסים ובקר הבית, וגידל שעורה לבירה.
מתיו למד במכינה קדם אקדמית דירפילד במסצ'וסטס במשך שנה וסיים את לימודיו בשנת 1984, לאחר מכן החל לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קולומביה וסיים את לימודיו בשנת 1989. במהלך לימודיו באוניברסיטה היה חבר באחווה Phi Gamma Delta.
קריירה
הופעת הבכורה של פוקס הייתה בגיל 25, בסדרה "כנפיים" (Wings). באותה שנה כיכב גם בסדרת הדרמה "Freshman Dorm". פוקס שיחק בעיקר בתפקידי משנה בסרטים וסדרות עד שהופיע בסרט הקולנוע "My Boyfriend's Back" (1993).
בשנת 1994 התקבל פוקס לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "שולחן לחמישה", בתפקיד צ'ארלי סלינג'ר, האח הבכור מבין חמישה אחים שאיבדו את הוריהם, אשר עליו הוטלה האחריות לדאוג להם ולגדלם. בזכות תפקידו בסדרה התפרסם פוקס ברחבי העולם והופיע על גבי שערים של מגזינים רבים. ב-1996 בחר בו המגזין "פיפל" כאחד מ-50 האנשים היפים בעולם. פוקס שיחק בסדרה עד לסיומה בשנת 2000. בהמשך כיכב בסדרת הטלוויזיה "רדופים", אך הסדרה ירדה מהמסכים לאחר 11 פרקים בלבד (ו-4 פרקים שטרם עלו לאוויר).
משנת 2004 ועד 2010 כיכב פוקס בתפקיד המנתח ד"ר ג'ק שפרד בסדרת המתח והמסתורין של רשת ABC, "אבודים". פוקס, שניגש לאודישן לתפקיד "סוייר", התקבל לבסוף לתפקיד של ג'ק כיוון שהמפיקים החליטו שהוא מתאים יותר לתפקיד זה.
בשנת 2006 כיכב לצד מתיו מקונוהיי בדרמת הספורט "כולנו מארשל" של הבמאי ג'וזף מק'גינטי ניקול.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד הראשי של פטריק בסרט האימה הפוסט-אפוקליפטי "הכחדה" של הבמאי הספרדי מיגל אנחל ויואס. בהמשך אותה השנה שיחק פוקס בסרט המערבון "בון טומהוק" לצד שחקנים כמו קורט ראסל ופטריק וילסון.
חיים אישיים
פוקס נישא למרגריטה רונצ'י ב-1991, ולהם שני ילדים.
יחסי אסוואטיני–רוסיה
היסטוריה
ב-5 בספטמבר 1968, יום לפני שאסוואטיני קיבלה את עצמאותה מבריטניה, ברית המועצות שלחה מברק לממשלת אסוואטיני על הכרה בממלכה, והציעה לכונן יחסים דיפלומטיים. ב-1970, דיפלומטים סובייטים שהיו מוסמכים במוזמביק נסעו לאסוואטיני באופן לא רשמי, והעלו את השאלה של כינון יחסים רשמיים בין המדינות. המלך סובאוזה השני, תחת לחץ של ממשלת דרום אפריקה, סירב ליצור יחסים כאלה.
ב-3 במאי 1995, נשיא רוסיה, בוריס ילצין פרסם צו נשיאותי המורה על משרד החוץ של רוסיה להכין את הצורך ביחסים דיפלומטיים עם הממלכה. ב-19 בנובמבר 1999, רוסיה ואסוואטיני כוננו באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים, כאשר השגרירים של שתי המדינות למוזמביק נפגשו במפוטו, והחליפו הערות מדיניות.
יחסים כלכליים
בשנת 2008, הסחר בין המדינות הסתכם בכ-1 מיליון דולר אמריקני, עלייה מ-2007 של 644,000 דולר.
יחסי חינוך
עד 2009, 20 אזרחים מאסוואטיני קיבלו השכלה גבוהה ברוסיה תחת תוכנית המלגות של ממשלת רוסיה.
נציגויות דיפלומטיות
שגריר רוסיה במוזמביק מוסמך במקביל אף לאסוואטיני, ומתגורר במפוטו. לאסוואטיני אין ייצוג הדיפלומטי לרוסיה.
אברהרד השני, דוכס וירטמברג
אברהרד השני, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Eberhard II.; 1 בפברואר 1447 – 17 בפברואר 1504) היה אציל גרמני. הוא היה רוזן וירטמברג-שטוטגרט מ-1480 עד 1496 בתור אברהרד השישי, ולאחר מכן דוכס וירטמברג מ-1496 עד יוני 1498 בתור אברהרד השני.
ראשית חייו
אברהרד נולד ב-1 בפברואר 1447 בלינדנפלס, והיה בנם של אולריך החמישי, רוזן וירטמברג ואליזבת מבוואריה-לנדסהוט. הוא בילה חלק ניכר מנעוריו בחצר הבורגונדית. בשנת 1461 השתתף בהכתרת לואי האחד עשר, מלך צרפת בריימס. בשנת 1462 הוא חזר לווירטמברג. בין השנים 1465 ו- 1467 הוא התחתן עם אליזבת מברנדנבורג, בתו של אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ירושה ושלטון
כבר ב-1477 הסכם משפחתי הבטיח לו את הירושה בווירטמברג-אורך, שבה שלט הרוזן אברהרד החמישי, שכונה "המזוקן", שלא הותיר צאצא לגיטימי. בשנת 1480 הוא ירש את השלטון מאביו הרוזן אולריך החמישי. בשנת 1482 הוא חתם על הסכם מינסינגן עם אברהרד החמישי. חוזה זה איחד את וירטמברג על ידי העברת השלטון מאברהרד השישי לאברהרד החמישי מווירטמברג-אורך. בתמורה הוענקה לאברהרד השישי זכות הירושה לאברהרד החמישי. כך משנת 1482 ועד מותו של אברהרד החמישי, הוא היה ריבון נומינלית, אך למעשה הוא היה חסר אונים. עד מהרה הוא נלחם נגד שלילת הכוח הזו, אבל לא יכול היה לעשות דבר נגד יריבו המבוגר. בשנת 1489 זכות הירושה שלו, בעבר על כל וירטמברג, אף הוגבלה על ידי אברהרד החמישי לווירטמברג-שטוטגרט בלבד. עם זאת, לאחר מותו של אברהרד, שקיבל את התואר הדוכס אברהרד הראשון ב-1495, הוא השיג ריבונות על כל השלטון בווירטמברג כולה כדוכס אברהרד השני.
הדחה, גלות ומוות
אך עד מהרה הוא נקלע לצרות עם האצולה, שהוציאה ממנו את כוחו, ועבדה בשיתוף פעולה הדוק עם המלך ההבסבורגי מקסימיליאן הראשון. אברהרד ברח לאולם ומכיוון שלא מצא תמיכה, הוא קבל את הבוררות של הורב ממקסימיליאן הראשון ב-1498. הוא קיבל פנסיה שנתית של 6,000 בתמורה להדחתו ולגירושו. במקומו שלטה מועצת אחוזות הממלכה בסמכות מלכותית. מצב זה לא השתנה עד שאחיינו אולריך, בנו של אחיו היינריך, הוכרז בטרם עת כמבוגר בשנת 1503 וקיבל את השלטון כדוכס וירטמברג. אברהרד קיבל מקלט על ידי פיליפ. הוא מת בגלות בטירת לינדנפלס בפפאלץ ב-17 בפברואר 1504. הוא נקבר בכנסיית היידלברג.
שאטו פטרוס
שאטו פטרוס (בצרפתית: Château Pétrus) הוא יקב הנחשב אחד היקבים המובילים בעולם, המייצר יין אדום יוקרתי באותו שם, הנמנה עם היינות היקרים בעולם. היקב נמצא בכפר פומרול שבאזור בורדו, בדרום-מערב צרפת.
פטרוס היא אחוזה בת 115 דונם (28.2 אקרים). היבול הממוצע הוא 3.6 הקטוליטר לדונם וצפיפות הגידולים היא 650 גפנים לדונם. הם יכולים להתיישן במשך עשרות שנים.
דרך עשיית היין
היין מיוצר מתשעים וחמישה אחוזים ענבי מרלו וחמישה אחוזים קברנה פרנק, כשבבצירים המשובחים ובעיקר בשנים האחרונות, מכיל מאה אחוזים ענבי מרלו. גיל הגפנים הוא 35 שנים בממוצע, ומיוצר בתסיסה ומסמוס של עשרים עד עשרים וארבעה ימים במכלי בטון מבוקרי טמפרטורה. היין הוא בעל יכולת התיישנות של עשרות שנים. היינן הראשי הוא ז'אן קלוד ברו, שלמד בקליפורניה.
היקב מפיק 25,000 עד 30,000 בקבוקי יין מדי שנה, הנמכרים במחיר התחלתי של 600 דולרים ומאמירים לעיתים בבצירים משובחים ויינות נדירים למחירים של עשרות אלפי דולרים.
הבצירים המשובחים ביותר של היקב הם: 1921, 1929, 1945, 1947, 1948, 1950, 1961, 1970, 1971, 1975, 1989, 1990, 1998, 2000, 2003.
הסיבה לאיכות היין ולמחיר היינות
הטרואר: הכרם שוכן על ה"לולאה" של פטרוס - תל בגובה 40 מטר מעל פני הים, ושאינה אופיינית ליקבים בסביבה. פעולת המים והרוחות יישרו וחספסו אותו במשך מיליוני שנים, ויצרו קרקע קשה לעיבוד. בבורדו הכרמים הטובים ביותר ממוקמים, בדרך כלל, בגבעה מעל פני השטח (מדובר בגובה של עשרות מטרים).
אדמת השאטו מורכבת מחרסית בחלק העליון, המעורבת עם אבנים וברזל ורוויה במינרלים, תרכובת אידיאלית עבור ענב המרלו, העדין בדרך כלל ופה בזכות הקרקע מתמלא בעוצמה. פטרוס נמצא במרכז אזור חצץ שחופף את אזור סנט אמיליון, ואחראי לאיכותם של היינות. הניקוז בקרקע הוא מושלם. פומרול הוא אזור רגיש לקפאון, והדבר מצמצם את פוטנציאל היבול בגפנים, ויוצר יינות בעלי ריכוז גבוה יותר מהרגיל. הגפנים מוגבלות לשמונה נבטים בכל גפן, ונגזמות אם יש צורך בכך. גוזמים גם אשכולות בריאים ביולי אם יש צורך בכך, על מנת לשמור על ריכוז הפרי, דבר שאינו מקובל בדרך כלל ביקבים אחרים.
גיל הגפנים הגבוה מפיק מחד תפוקה כמותית נמוכה יותר, אך מאידך, מוסיף לריכוז הפרי בענב. בחורף קשה מצפים גפנים צעירות בכיסוי פלסטיק להגן עליהם, דבר שלא עזר בכפור העז של שנת 1991, עת נהרס כל היבול.
הבציר נעשה על ידי צוות מיומן של 180 קוטפים, העובדים אצל מואיז, שנשמרים במיוחד עבור שאטו פטרוס. ביום שהענבים הגיעו לבשלות מושלמת וישנו איום של גשם, כל הצוות מטפל אך ורק בפטרוס. הם קוטפים רק אחרי הצהרים, עת החמה אידתה את הטל, והענבים חמים ויבשים, אחרת ריכוז הפרי ידלדל.
התסיסה נעשית בטמפרטורה גבוהה של 29 עד 32 מעלות צלזיוס, המעלה את רמת הפקת הצבע מקליפת הענב. התסיסה נעשית במשך עשרים עד עשרים וחמישה ימים במכלי בטון, המלווים במערכות לוויסות והורדת חום התסיסה. מוספות אף בקטריות לקטיות בתסיסה האלכוהולית הראשונית, על מנת לסיים את התסיסה השנייה. היין מטוהר, אך לא מסונן. יישון היין נעשה במאה אחוזים של חביות עץ אלון חדשות במשך 18 עד 22 חודשים.
לעיתים נעשה שימוש במשאבים רבים כדי להבטיח את איכות היין. כך למשל בשנת 1988 בזמן הבציר ירד גשם זלעפות באזור פומרול ומשפחת מואיז בעלת היקב הזמינה מסוקים שירחפו נמוך באוויר, מתוך הנחה שזרם המדחפים ייבש את הכרמים, שהבוצרים עמלו בקטיפתם.
ההיסטוריה של האחוזה
למרות שפטרוס זכה במדליית זהב בתחרות היין הבינלאומית בפריז ב-1878, וצוין לטובה על ידי חברת היין הלונדונית ב-1893, הוא לא זכה לתשומת לב בינלאומית רבה, עד שמאדאם לובה, שהייתה אשתו של הבעלים של מלון לובה בליבורן, רכשה את היקב בשנת 1925 והעלתה אותו לגדולה. תרמו לכך בעיקר הבצירים של שנות ה-40, מהשנים 1945, 1947 ו-1950.
מסופר שבעת נישואי הזוג המלכותי האנגלי הנסיך פיליפ והנסיכה אליזבת ב-1947, שלחה לובה לחתונה בקבוק "מגנום" של פטרוס וקיבלה הזמנה לחתונה. בלונדון היא הלכה למסעדה "מיראבל" וכשהגיע החשבון, לא היה לה מספיק כסף לשלם, היא נתנה במקום זאת למסעדה תריסר בקבוקים של פטרוס משנת 1945.
מאדאם לובה מכרה 49% מן היקב בשנת 1961 למשפחת הנגוסיאנים מואיז השולטים בה עד לימינו אנו. לילי לקוסט, אחותה של גברת לובה מכרה את אחזקתה ביקב למשפחת מואיז בשנת 1969 ובשנת 2002 מכרה את זכותה לרווחים מהיקב וכיום הם בעלים של 100% מהיקב.
אבי המשפחה ז'אן פייר מואיז (Jean Pierre Moueix, 1913-2003) היה בעל תרומה מכרעת לשיפור איכות היין בעולם ולהעלאת קרנו של שאטו פטרוס עד טיפוסו לפסגת היינות בתבל, בד בבד עם שיפור תדמית פומרול ככלל והוא היה גם איש שיווק טוב.
מואיז ייסד את הפירמה בעיר ליבורן. בשנת 1937, כשהשוק העיקרי שלו היה בלגיה וצפון אירופה. הצלחתו אפשרה לו לרכוש יקבים נוספים-טרוטנוי ולה פלר פטרוס בשנת 1953, מגדליין ב-1954.
כיום נשלטת האחוזה על ידי שני בניו - ז'אן פרנסוא מואיז ואחיו הצעיר ממנו בשנה כריסטיאן מואיז, שמופקד על עשיית היין, והקים בתחילת שנות השמונים (בציר ראשון ב-1983) את היקב דומינוס בעמק הנאפה בקליפורניה. המשפחה מעורבת כיום בעשרים וארבעה יקבים, רובם בבעלותם וחלקם הם מנהלים או משווקים.
האחוזה המקורית בת 12 האקרים הורחבה ב-1969, על ידי הוספת חלק משאטו גאזין, שהגדילה את אחוז המרלו שבה, ומ-1977 עלה המרלו לתשעים וחמישה אחוזים. מבנה האחוזה הוא צנוע ושופץ בשנת 2004.
Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104
היסטוריה
קנטטה זו הייתה השלוש עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 67.
ב-1869 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 17 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת פטרוס הראשונה המעמידים את ישו כדוגמה למאמין, ופסוקים מהבשורה על-פי יוחנן בהם ישו מתאר עצמו כרועה הטוב. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. היא נפתחת בפסוק מתהילים פ': "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה! נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף, יֹשֵׁב הַכְּרוּבִים" וממשיכה בתיאור התלות של המאמין ברועה. החלק האחרון הוא פרפרזה על תהלים כג.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שני אבובי ד'אמורה, אבוב טנור, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שישה פרקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 27 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1978), הלמוט רילינג (ב-1979), טון קופמן (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
פליס פזנר מלכין
פליס פזנר מלכין (1929 – יולי 2022) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
פזנר מלכין נולדה בשנת 1929 בפילדלפיה, ארצות הברית. בשנת 1949 עלתה לישראל. הסטודיו הראשון שלה היה בירושלים, בשכונת בית הכרם, שם ציירה ואיירה ספרים. ב-1950 למדה בסורבון שבפריז וציירה בסטודיו בבלוויו.
בשנת 1953 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה. בשנות מגוריה בתל אביב השתתפה בתערוכות במוזיאון תל אביב ויצרה את כרזות התיאטרון המצוירות הראשונות בישראל עבור תיאטרון הבימה, הקאמרי, ו"המטאטא".
אלבום הציורים שלה בהשראת שיר השירים פורסם בספר "יונה ג'ונס ושיר השירים" (חיפה 1996).
בשנים 1957-1956 שבה מלכין לפריז, שם למדה ציור ועיצוב תיאטרון עם הבמאי ז'אן-מארי סֶרוֹ. כמו כן המשיכה בעבודת הסטודיו שלה וציירה שורה של פורטרטים בכפר שאון-סיר-לאק בהרי היורה.
בחיפה השתתפה פליס פזנר מלכין בייסוד מרכזי התרבות והקהילה בית רוטשילד והמרכז הערבי-יהודי בית הגפן. היא יסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות של בית רוטשילד (ציור, קרמיקה ופיסול). בתקופה זו כרמלה כהן הייתה בין תלמידיה ואחר כך הן ערכו תערוכות משותפות.
ב-1971 הקימה וניהלה את מרכז האמנויות הערבי-יהודי ליד מרכז בובר של האוניברסיטה העברית עד שנת 1975.
הציגה תערוכות יחיד בירושלים והשתתפה בתערוכות בלונדון, פילדלפיה, ובאוסף הקבוע של ג'יימס מיצ'נר באוסטין, טקסס. סדרת ציוריה "אמנות כאהבה" התפרסמה בשנת 1976 בשלושה אלבומים בהוצאת מסדה ובספר "אמנות כאהבה" המשותף לה וליעקב מלכין. כמו כן ערכה יחד עמו את לקסיקון האמנויות "ציור, פיסול, מוזיקה, תיאטרון, קולנוע", בהוצאת מסדה בשנת 1975. סדרת הפורטרטים המקיפה שלה "אנשים בירושלים" (1975–1981) הוצגה במרכז תרבות אמריקה והתפרסמה בהוצאת מוסד ביאליק. ב-1993 פרסמה סדרת רישומי נופים של פאריס בספרו של יעקב מלכין "ונקבן": רומן קולנועי בהוצאת "מסדה".
פליס פזנר מלכין הגתה, חקרה ועיצבה את התערוכה הדוקומנטרית "אמנות פיגורטיבית יהודית: שלשת אלפים השנים הראשונות" המוצגת מאז 1996 בדטרויט, במרכז היהדות החילונית ההומניסטית של ארצות הברית ונוסף על כך הוצגה בבתי ספר ובמכללות ברחבי ישראל.
בשנת 2000 פזנר מלכין הציגה תערוכה נרחבת ובה פריטים רבים מעבודותיה בגלריית "מבט" בת"א. לקראת תצוגה זו הופיע ספר המוקדש ל-85 מיצירותיה בהוצאת איקן-מס מדיה, ירושלים.
חיים אישיים
בשנת 1950 נישאה ליעקב מלכין, והתאלמנה ממנו ב-2019. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל להיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
פזנר מלכין נפטרה ביולי 2022. התגוררה בירושלים.
גינס (בירה)
גינס (באנגלית: Guinness) היא בירה כהה מסוג סטאוט המבושלת במבשלת סנט ג'יימס גייט בדבלין, אירלנד, על ידי חברה בעלת אותו שם שנוסדה על ידי ארתור גינס, בשנת 1759. בירה גינס מכילה חנקן, בנוסף לפחמן דו-חמצני, במטרה להפחית את טעמה החומצי של החומצה הפחמתית, תוצר ההמסה של הפחמן הדו-חמצני במים. בזאת שונה גינס מבירות "אקסטרה סטאוט" אחרות.
למרות התדמית של "ארוחה שלמה בכוס" שהודבקה לעיתים לבירה גינס, היא מכילה רק 198 קלוריות לפיינט (כחצי ליטר), פחות מאשר חלב רזה או מיץ תפוזים.
החברה נמצאת כיום בבעלות יצרנית האלכוהול הבריטית דיאג'יו, שמאפשרת גם לזכיינים בארצות אחרות לייצר אותה, אך מבקרים רבים טוענים כי במקרים אלו טעמה שונה. ניגריה היא השוק השלישי בגודלו, והצומח מהר מכולם, בו משווקת בירה גינס.
בשנת 2017 המבשלה שינתה את הדרך בה היא מסננת את השמרים מהבירה. לפני כן, הסינון היה נעשה בעזרת "דבק דגים" (מעיים של דגים). השיטה החדשה נעשית בעזרת קרניים אולטרה-סגולות ואיננה כוללת שימוש בבעלי חיים.
מבשלת גינס
המבשלת נוסדה על ידי ארתור גינס שחכר מבשלת שיכר קטנה בדבלין, ב-1759, והתמחה בבירות ales ו-porter. בשנת 1886 הנפיקו בני הדור השלישי את החברה בבורסת לונדון,
בשנות ה-50 של המאה ה-20, מבשלת ארתור גינס החלה לייצר גם סוגי בירה ומשקאות אלכוהוליים אחרים כבירת הלאגר "הארפ", הבירה האדמדמה "סמית'וויקס" והבירה "קילקני". ב-1955 הושק ספר השיאים של גינס. בשנות ה-70 של המאה ה-20 רכשה גינס יותר מ-200 עסקים בתחומי המזון, המשקאות והמסעדנות.
חובבי הבירה יכולים לבקר במחסן הכשות הישן של המבשלה בדבלין, שהוסב למרכז מבקרים, המתואר לעיתים כ"דיסנילנד של חובבי הבירה". מרכז המבקרים מציע חוויה אינטראקטיבית המספרת את סיפור ייצור הבירה וההיסטוריה של גינס ואפוף בריח לתת קלוי הנישא למרחוק.
סמלה של גינס הוא הנבל של הגיבור האירי בריאן בורו, בן המאה ה-11, השמור עד היום בטריניטי קולג' שבדבלין. נבל זה הוא גם סמלה של אירלנד מאז ימי הנרי השמיני (המאה ה-16). הרפובליקה של אירלנד היא המדינה היחידה שסמלה הוא כלי נגינה. גינס משתמשת בסמל הנבל משנת 1862, אך בסמלה הוא מופנה שמאלה ולא ימינה כבסמל המדינה.
בשלהי חודש דצמבר 2009, נשרף כליל מפעל גינס בדבלין, עקב סיבוך בעבודות תחזוקה שגרתיות. במהלך התקנת גג באחד מ-12 המחסנים במפעל, מסיבה שאינה ברורה, התלקח המחסן - ומייד אחריו עלו באש המחסנים האחרים. אלפי ליטרים של הבירה התאדו בשמי דבלין. לאחר פרסום הדבר, נרשמו מספר אירועים חריגים בקרב אוהדי הבירה בעולם: התקיימו אספות הזדהות ואף פורסמו כמה שירי קינה.
מזיגה והגשה
טמפרטורת ההגשה המיטבית של גינס נחשבת ל-13°C, גבוהה בהרבה מהמקובל לבירות אחרות. עם זאת, העדפה זו אינה מחייבת ויש הנוהגים למזוג גינס בטמפרטורה של 4 עד 7 מעלות צלזיוס.
יש למזוג את בירת הגינס באיטיות, שני שלישים נמזגים והכוס מונחת "להרגע", אז מוסף השליש האחרון. מסע הפרסום של גינס טוען ש"פיינט מושלם נמזג ב-119.5 שניות", אך במדינות כארצות הברית לרוב מתעלמים מכך ומוזגים את הכוס כולה בבת אחת.
בנוסף למזיגה האיטית, רבים מאמינים כי זו מסורת אירית לסיים את המזיגה בתנועה היוצרת דמות עלה תלתן בקצף שבראש הכוס, ואכן מוזגים רבים נוהגים כך. מיתוס אחר טוען שגינס מבושלת במים מנהר הליפי שבדבלין, הסמוך למבשלת סנט ג'יימס. למעשה המים מגיעים ממעיינות באזור ויקלו שמדרום לדבלין.
הבועות השוקעות מטה
ידועה התופעה המעניינת של הבועות השוקעות מטה בכוס. תופעה זו נחשבה לבלתי אפשרית מבחינה מדעית ולאשליה הנובעת משתייה מרובה מדי של גינס.
מחקרים שנערכו בעזרת מצלמה במהירות גבוהה מוכיחים כי אכן הבועות בכוס גינס שוקעות מטה.
תופעה זו מוסברת בכך שנוצר גרר בין הבירה הסמוכה לדופן הכוס לדופן עצמה, ולכן הבועות באזור זה עולות מעלה לאט יותר מאלו שבמרכז הכוס. הבועות העולות שבמרכז הכוס סוחפות עמן נוזל ונוצר "עמוד" של בירה הנעה מעלה במרכז הכוס, מהר יותר מאשר בשוליים. תנועה זו גורמת לנוזל בשולי הכוס "להשאב" מטה ולקבל תנועה בכיוון ההפוך, מה שמתגבר על נטיית הבועות בשולי הכוס לצוף וגורם לתנועה שלהן מטה. בשל היות בירה גינס כהה ואטומה למדי, הצופה מבחוץ מבחין רק בבועות היורדות מטה הסמוכות לשולי הכוס.
פרסום
לגינס היסטוריה ארוכה של פרסום, החל מפרסומות טלוויזיה זוכות פרסים עד לפוסטרים ותחתיות לכוסות הבירה.
סדרת פרסומות ידועה במיוחד היא אוסף של מודעות משנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, רובן נוצרו על ידי האמן ג'ון גילרוי ונשאו סיסמאות כגון: "יום נפלא לגינס" - "Lovely Day for a Guinness", "אלוהים אדירים הגינס שלי" - "My Goodness My Guinness", "גינס לכוח" - "Guinness for Strength","גינס עושה אותך חזק" - "Guinness Makes You Strong", "גינס טובה עבורך" - "Guinness is Good For You"
רבות מן התמונות הציגו בעלי חיים שונים כאשר הבולט בהם הוא הטוקן שמופיע במספר מודעות וציורו מזוהה עד היום עם הבירה, לא פחות מאשר סמל הנבל.
מבחר הבירות
בירת גינס זמינה במספר סוגים:
גינס בישראל
הבירה משווקת בישראל על ידי מבשלות בירה ישראל בע"מ מקבוצת החברה המרכזית למשקאות קלים (קוקה קולה ישראל) ביחד עם המותגים קרלסברג וטובורג. בשנת 1997 אף הודיעה שתייצר את בירה גינס בישראל, אך הדבר לא יצאה לפועל והבירה עדיין מיובאת לישראל מאירלנד.
אחד ממנהלי החברה בעבר, היה וולטר גינס, הברון הראשון ממוין, הידוע כלורד מוין שנרצח בקהיר על ידי חברי הלח"י.
קרב טנרו
קרב טנרו (באנגלית: Battle of the Tenaru, נקרא גם קרב נהר אילו וקרב נחל אליגטור) היה קרב בין הצבא היפני הקיסרי וכוחות בעלות הברית שהתרחש ב-21 באוגוסט 1942 באי גוודלקנל, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. קרב זה היה הראשון בסדרת מתקפות יפניות כנגד האמריקנים במהלך קרב גוודלקנל.
רגימנט "איצ'יקי", בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, נשלח לגוודלקנל בתגובה לנחיתות בעלות הברית, ומטרתו הייתה כיבוש מחדש של שדה התעופה, אשר נכבש על ידי הנחתים האמריקנים בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט ב-7 באוגוסט 1942, והדיפת בעלות הברית מהאי. במהלך הקרב הדפו הנחתים, אשר הקימו קו הגנה סביב שדה הנדרסון, מתקפה של "האלמנט הראשון" של רגימנט איצ'יקי.
מספר הנחתים ששהו בגוודלקנל באותה עת היה כ-11,000, אולם היפנים המעיטו במספרם וביכולת הלחימה שלהם, וביצעו מתקפת לילה חזיתית לאורך קו החזית בנחל אליגטור, מזרחית לשדה התעופה. ההתקפה נהדפה תוך שהיפנים סופגים אבדות רבות, ועם שחר ערכו הנחתים התקפת-נגד כנגד הכוחות היפנים הנותרים. רק 128 מתוך 917 חיילי האלמנט הראשון של רגימנט איצ'יקי שרדו את הקרב.
הקרב היה אחד משלוש התקפות קרקעיות גדולות שערכו היפנים בקרב גוודלקנל. אחרי קרב טנרו התחוור לפיקוד העליון היפני שהיקף כוחות בעלות הברית באי גדול בהרבה משציפו, ובהתאם לכך החלו לשלוח אליו כוחות נוספים במטרה לכבוש את שדה הנדרסון.
רקע
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. במהלך אותו היום תקפו מטוסי קרב ומפציצים יפניים מרבאול את כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, ובמהלך הלילה תקף כוח סיירות יפניות, בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, את אוניות בעלות הברית שסיירו באזור. כוחו של מיקווה טיבע סיירת אוסטרלית אחת ושלוש סיירות אמריקניות, והסב נזק לשתי משחתות נוספות, מבלי לאבד אף אונייה, במה שנודע כקרב האי סאבו. בשל חששו מהתקפות יפניות נוספות, הסיג אדמירל ריצ'מונד טרנר, מפקד צי הנחיתה, את ציו ממימי גוודלקנל בצהרי 9 באוגוסט, מבלי שאוניות התובלה הספיקו לפרוק את כל האספקה והאנשים שעליהן.
עם עזיבת הצי, החלו 11,000 הנחתים בגוודלקנל לעסוק בסיום בניית שדה התעופה ובהקמת קו הגנה מסביב למתחם שנקרא לונגה, שכלל בתוכו את שדה התעופה. בתוך ארבעה ימים הספיקו הנחתים לסיים את שדה התעופה, ושינו את שמו לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי. בנוסף, הם העבירו את כל הציוד והאספקה מחופי הנחיתה, וכן אספקה יפנית שמצאו בסביבה, וחילקו אותם בין מצבורים שונים ברחבי מתחם לונגה. עם זאת, מצב האספקה היה ירוד והספיק לשישה שבועות בלבד, ולפיכך הורה ונדגריפט על הקצבת שתי ארוחות בלבד ליום.