cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלרונד
אלרונד הוא דמות בדיונית בלגנדריום של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין. הוא מופיע לראשונה ב"ההוביט", ובעל תפקיד משני ב"שר הטבעות", וב"סילמריליון". אלרונד הוא מבכירי האלפים בארץ התיכונה, מקים ומושל ריוונדל בעידן השני והשלישי, נושא הטבעת ויליה.
הוריו, אארנדיל ואלווינג
בתחילת העידן הראשון, היו רק שלושה עמים של בני-אדם שנדדו למערב הארץ התיכונה, ופגשו באלפים וחיו ביניהם בשלום, כשרים ומצביאים תחת מלכויות האלפים. שלושת העמים ההם היו: בית באור (Beor), בית הלת (Haleth) ובית הדור (Hador).
הואור (Huor) מבית הדור, וריאן (Rian) מבית באור, נישאו, והולידו את טואור (Tuor). בתו היחידה של טורגון, בן פינגלופין מלך גונדלין, הנסיכה ידריל קלברינדל (Idril Celebrindal), התאהבה בטואור. מנישואיהם נולד אארנדיל ("ידיד-הים") (Earendil) חצי-אלף, שלימים נעשה ספן נודע.
ברן היה צאצא מבית באור, דור שביעי. ביער דוריאת, פגש ברן בנסיכה לותין (Luthien), בתם של תינגול ומליין, השניים התאהבו, ולאחר שעשו מאורעות גדולים ששינו את פני הארץ התיכונה, נישאו. מנישואיהם נולד דיור, דיור נישא לאלפית בשם נימלות, שהייתה קרובת-משפחה של תינגול. מנישואיהם נולדו שלושה ילדים: הבנים אלורד (Elured) ואלורין (Elurin), והבת אלווינג (Elwing).
בסוף העידן הראשון
לאחר משיסת גונדלין, נמלט אארנדיל יחד עם הוריו לשפכי הסיריון שם פגש את אלווינג, שאף היא נמלטה לשם לאחר חורבן דוריאת והסילמריל של ברן בידה, והם התחתנו. לאארנדיל ואלווינג נולדו תאומים - אלרונד (Elrond) ואלרוס (Elros).
בני פאנור, מיד'רוס ומגלור, לקחו בשבי את אלרונד ואלרוס, במלחמתם עם פליטי הסיריון על הסילמריל שביד אלווינג, הוריהם חששו שהומתו על ידי בני פאנור, אך מגלור באופן מוזר, אהב אותם והשאירם בחיים.
לאחר שבי בניהם, אארנדיל ואלווינג הפליגו אל ולינור, לבקש מחילה מן הולאר, שיסלחו לאלפי-הנולדור שמרדו בהם, ושיעזרו להם במלחמתם במורגות, הולאר שנענו לקריאה, דרשו שבשלב זה, הם וכך גם כל צאציהם בעתיד, יאולצו לבחור לאיזה גזע הם השתייכו, לאלפים או לבני האדם, אלווינג בחרה להימנות עם האלפים, ואארנדיל בחר גם הוא כך בעקבותיה, ושניהם נשארו לעד מחוץ לארץ התיכונה.
גם בניהם של אארנדיל ואלווינג נאלצו לבחור לאיזה גזע להשתייך. אלרוס בחר להימנות עם בני-האדם, והוא זה שייסד את שושלת אנשי-המערב, הנומנורים (הדונדאין, Dunedain), שהיה איחוד של שלושת הבתים של בני-אדם שהיו רעי האלפים, אלרוס חי 500 שנים, ומתוכם מלך במשך יותר מ-400. אלנדיל ושני בניו- אנריון ואיסילדור; מיסדי הממלכות ארנור וגונדור הם מצאצאי אלרוס.
אלרונד לעומתו, בחר להימנות עם האלפים, ועל-כך זכה לחיי אלמוות, ברבות הימים הוא נעשה לשר גדול בקרב האלפים.
בעידן השני והשלישי
בתחילת העידן השני חי אלרונד תקופה ארוכה במחוז לינדון, האזור המערבי ביותר בארץ התיכונה, לצד גיל גאלאד (Gil-Galad), המלך העליון של האלפים, נושא "ויליה" האדירה מבין שלוש טבעות האלפים, ולצד קירדן חרש-הספינות שר הנמלים האפורים.
בשנת 1695 לעידן השני, לאחר יצירת טבעות הכוח, בגד סאורון באלפים, ביצירת הטבעת האחת, וניסה לגנוב את שלוש טבעות האלפים מקלברימבור שיצר אותן לבדו. אלרונד נשלח לארגיון (ממלכתו של קלברימבור), במצוות גיל גאלאד, במטרה לסייע לקלברימבור להתגונן נגד צבאו של סאורון, אך נכשל: לאחר שארגיון נכבשה סופית, וקלברימבור נהרג, נמלט אלרונד עם שארית חיל הנולדור וייסד איתם את ריבנדל, שהייתה לימים לאחד ממשכנות האלפים המרכזיים בארץ התיכונה, העיר הוקמה בעמק בצמוד להרי האובך, תושבי העמק היו בעיקר אלפים מזרע עדת הנולדור, ביניהם היו גילדור וגלורפינדל.
במלחמת "הברית האחרונה", שבה לחמו האלפים ורעי-האלפים נגד צבאות סאורון, נלחמו אף אלרונד ואנשיו מריבנדל לצד גיל-גלאד, בקרב מול בארד דור נהרג גיל-גלאד כשלצידו קירדן ואלרונד שהיה נושא דגלו. לפני הקרב, העביר גיל-גאלאד את טבעתו לאלרונד שהחזיק בה מאז ועד עזיבתו את הארץ התיכונה, אלרונד השתמש בטבעת להגדיל את כוחה של ריבנדל.
במהלך כל העידן השלישי אלרונד סייע לדונאדין שבצפון, וביניהם לאראתרון ולבנו אראגורן. הוא שלח כוח גדול בראשות גלורפינדל לקרב בו הודברה אנגמאר, ולאחר מפלתה הסופית של ארנור הוא סיפק מקלט לפליטיה בריבנדל.
אלרונד הקים ביחד עם סארומן הלבן, גנדלף וגלדריאל את "המועצה הלבנה" - שתפקידה היה לבחון דרכים לבלום את סאורון בעידן השלישי, במועצה היו חברים גדולי האלפים והחכמים של אותו עידן.
בתום העידן השלישי אלרונד עזב אל מעבר לים לואלינור, יחד עם הטבעת "ויליה".
משפחתו
בתחילת העידן השלישי נישא אלרונד לעלמה קלבריאן, נסיכת לות'לוריין, בתם היחידה של האדון קלבורן והגבירה גלדריאל. בני-הזוג, אלרונד וקלבריאן, הביאו לעולם שלושה ילדים: אלדן (Eladan), שפשר שמו "אלף-אדם"; אלרוהיר (Elrohir), שפשר שמו "אלף-אביר"; ועלמת האלפים ארוון, שפשר שמה "עלמה מלכותית". אלדן ואלרוהיר היו תאומים זהים לחלוטין, ועל ארוון מסופר כי היא נולדה בצלם לותין, שמחלציה באה.
קלבריאן שנהגה לבקר בלות'לוריין מדי פעם לבקר את משפחתה שם, חצתה באחת הפעמים את הרי האובך, שם התנפלה עליה חבורת אורקים, ירתה בה חץ-תרעלה ולקחה אותה בשבי, אלדן ואלרוהיר, מצאו את חבורת האורקים, והצילו את אמם, אומנם אלרונד הצליח לרפא אותה מפצע התרעלה, אבל קלבריאן לא נרפאה לגמרי, היא איבדה את כל חדוות החיים בארץ התיכונה, לכן, החליטה, להיפרד ממשפחתה והארץ התיכונה ויצאה אל הנמלים האפורים, שם הפליגה לואלינור.
ארוון התאהבה בארגורן בן ארתורן, יורש איסילדור, וכדי לממש את אהבתה, בחרה ארוון לוותר על חיי האלמוות, כדי לחיות עם אהובה, כמלכת גונדור. לה ולארגורן נולד בן אחד (אלדריון, Eldarion, שפשרו "מן האלדר") ומספר בנות. היא נפרדה מכל משפחתה שעזבו לארצות האלמוות. ארוון מתה, זמן קצר לאחר מות בעלה, בארץ לותלורין הנטושה.
אלדן ואלרוהיר היו מבין האחרונים שעזבו את ארץ ריבנדל, ונשארו שם מספר שנים לאחר שאביהם אלרונד כבר עזב את הארץ התיכונה. גם הם נאלצו להתמודד עם הבחירה האכזרית שנכפתה על משפחתם, לרוב משערים שהם בחרו בגורל האלדר כאביהם, ועזבו בסופו של דבר את הארץ התיכונה, ואת אחותם, בדרכם לארצות הברוכות.
הערות שוליים
Figuren in Tolkiens Welt Middle-earth characters
צבי רפופורט
צבי רפופורט (1936 – אפריל 2021) היה כימאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי תחום הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. חתן פרס ישראל לכימיה לשנת תשס"ו.
ביוגרפיה
רפופורט נולד בירושלים לאריה ולפנינה רפופורט, אנשי חינוך בשכונת בית הכרם. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה. בסיום שירותו הצבאי בנח"ל החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת לימודיו השנייה התקבל לשמש כעוזר המחקר של שאול פטאי וסייע בחקר מנגנונים של תגובות כימיות. עבודת המוסמך שכתב באותו נושא (1959, בהצטיינות יתרה) התמקדה בניסיון למציאת תרכובות שבחומרי היסוד שלהן מצוי אטום פחמן בעל מטען חשמלי. עבודת הדוקטורט שערך בנושא מנגנוני תגובות של מולקולות עם קשרים כפולים בין אטומי פחמן, בהדרכת פטאי, הורחבה במהלך השנים במאמץ אקדמי בינלאומי ופורסמה כסדרת ספרים של כ-120 כרכים: "הכימיה של קבוצות פונקציונליות".
בתום לימודיו יצא רפופורט ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1963–1965) ועסק בחקר מנגנוני תגובות של תרכובות בעלות אטומי מתכת. עם חזרתו לישראל הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית והחל בחקר תגובות כימיות שתוצריהן הם יונים ויניליים. קבוצת המחקר בראשותו הייתה מהראשונות בעולם להוכיח קיומה של תופעה זו. לאחר מכן עבר מחקרו להתמקד בהיווצרות אנולים יציבים, הרכבם ותגובותיהם. בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1974 קבל דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1986 היה לבעל הקתדרה לכימיה אורגנית על שם ווטקינס.
מחקריו ככלל עסקו בחקר תגובות של חומרים אורגניים ורפופורט היה מחלוצי מחקר הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. הוא היה שותף לכתיבתם ועריכתם של 55 ספרים ופרסם כ-300 מאמרים בכתבי עת מקצועיים, כמו גם חברותו במערכות כתבי עת בינלאומיים וחברותו בוועדות מקצועיות, דוגמת: המועצה המדעית לבחינת הכימיה האורגנית-פיזיקלית בשוודיה (1984), הוועדה לכימיה אורגנית-פיזיקלית של האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (1991–2001), וחבר ועדת ליווי המחקר בכימיה אורגנית-פיזיקלית של אוניברסיטת רומא (1995–2001). לאורך השנים הוזמן רפופורט כפרופסור אורח לאוניברסיטאות בצפון אמריקה, אוקיאניה, יפן ואירופה.
רפופורט היה חתן פרס ישראל לכימיה לשנת 2006, בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קליארי (2001) ובעל מדליית זהב מטעם אוניברסיטת מסריק (1995). בנימוקי ועדת השופטים להענקת פרס ישראל נאמר כי:
חייו האישיים
בשנת 2004 פרש רפופורט לגמלאות, והחל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי מזרח אסיה.
תחביביו כללו: גנאלוגיה (היה חבר הסניף הירושלמי של החברה הגנאלוגית הישראלית), צילום ואיסוף בולים בנושאי הכימיה כגון ההיסטוריה של הכימיה, כימאיים נודעים, פריטי ציוד בשירות הכימיה.
אחד מבניו הוא פרופ' ארי רפופורט מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית. נפטר באפריל 2021 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
העתקה קונפורמית
שמאל|250px|ממוזער|תמונת שתי מסילות (ישרות) תחת ההעתקה . ניתן לראות כי בנקודת המפגש הזווית בין המסילות המקוריות שווה לזווית בין תמונותיהן באנליזה מרוכבת, העתקה קונפורמית היא פונקציה הולומורפית המוגדרת בתחום D, השומרת על הזווית בין עקומים בתחום. תכונה זו שקולה לכך שהנגזרת \ f'(z) לא מתאפסת בתחום D, ולכן גם לכך שהיא חד-חד-ערכית מקומית (סביב כל נקודה יש כדור שבו הפונקציה חד-חד-ערכית).
לפי משפט ההעתקה של רימן, כל שני תחומים ששפתם היא מסילה פשוטה (סגורה), קונפורמיים זה לזה; כלומר - קיימת העתקה קונפורמית וחד-חד-ערכית מאחד על השני. העתקה זו היא יחידה, עד-כדי בחירה של נקודה מן השפה שתעבור לנקודה מסוימת מן השפה, ונקודה מפנים התחום שתעבור לנקודה מסוימת מפנים התחום.
תכונת הקונפורמיות ניתנת לתיאור גם במונחי מטריצת יעקובי של נגזרות חלקיות של טרנספורמציית קואורדינטות. אם מטריצת יעקובי של ההעתקה היא בכל מקום כפל של סקלר במטריצת סיבוב, אז ההעתקה היא קונפורמית.
מהיות טוב אל תקרא רע
מהיות טוב אל תִּקָּרֵא (או: תקרי) רע הוא ביטוי תלמודי. משמעות הביטוי היא שגם כאשר אדם יכול להתנהג בצורה כשרה, אם בקלות יוכל להתנהג בצורה טובה יותר, עליו לנהוג בצורה הטובה יותר. הביטוי משמש בספרות האחרונים לעיתים רבות כהמלצה לחומרא.
מקור הביטוי
אף שלביטוי זה לשון מקראית, מקורו הוא בדברי חז"ל, והוא למעשה עיבוד של הפסוק "אַל תִּמְנַע טוֹב מִבְּעָלָיו בִּהְיוֹת לְאֵל ידיך יָדְךָ לַעֲשׂוֹת". כך נאמר בתלמוד:
שימושים בביטוי
מובא בתלמוד על רב ששת ורב חסדא שנחלקו בנוגע לתפילת הדרך. לדעת רב חסדא יש לומר אותה בעמידה, ולא כשהוא מהלך, ואילו לדעת רב ששת ניתן לומר אותה גם כאשר הוא מהלך. מסופר שם שרב חסדא ורב ששת היו הולכים בדרך, קם רב חסדא, והתפלל את תפלת הדרך בעמידה. רב ששת (שהיה סגי נהור) שאל את שמשו, מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך. אמר רב ששת לשמשו: העמד גם אותי ואתפלל תפלת הדרך, וזאת משום מה שנאמר "מהיות טוב אל תקרא רע" - הואיל ואני יכול להתפלל מעומד, שהרי חבורתי עומדת, לא אקרא רע להתפלל מהלך, ואף על פי שמותר.
בספרות האחרונים, נעשה שימוש רב בביטוי זה, לרוב כקריאה לחשוש לדברי דעה יחידאית, שלא נפסקה להלכה.
שינוי לשון הפסוקים אצל חז"ל
הרש"ש רואה ביצירתו של "פסוק" זה דרך עקבית אצל חז"ל שאינם מדקדקים לצטט את לשונות הפסוקים כפי שהם במקרא, והקפדתם היא רק על התוכן, ולכן לדעתו אין טעם לתקן את לשונות הכתובים המובאים בדברי חז"ל:
המשפט בישראל
במדינת ישראל נהוגה הפרדת הרשויות, והיא בעלת שיטת משפט עצמאית, המושפעת מן המשפט המקובל, אך עם זאת בעלת מאפיינים ייחודיים משלה. לצד שיטת המשפט הישראלית מכיר הדין הישראלי במעמדו המיוחד של המשפט העברי ובמעמדן של שיטות משפט דתיות אחרות, במיוחד בתחום דיני משפחה. במדינת ישראל אין חוקה פורמלית, ועקרונות הבסיס של השיטה, במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, נלקחים מקובץ חוקי יסוד שחקיקתם טרם נשלמה, כמו גם מפרשנות החוק על פי מושגי יסוד בסיסיים הנובעים מהגדרת המדינה כ"מדינה יהודית ודמוקרטית".
בשנת 1967 כבשה מדינת ישראל את שטחי חצי האי סיני מידי מצרים, את רמת הגולן מידי סוריה, את רצועת עזה ואת יהודה ושומרון, אך לא החילה עליהם את המשפט הישראלי. על מזרח ירושלים הוחל החוק הישראלי באמצעות שילוב של דבר חקיקה של הכנסת וצו של הממשלה עוד בשנת 1967, ואילו על רמת הגולן הוחל המשפט הישראלי בחוק רמת הגולן שהתקבל בשנת 1981. חצי האי סיני הוחזר למצרים בשנת 1982. בשטחים שעודם מוחזקים על ידי מדינת ישראל וטרם הוחל עליהם החוק הישראלי, נהוג ממשל צבאי ברוח אמנת ז'נבה הרביעית. שיטת המשפט הנהוגה בהם היא זו שהייתה קיימת טרם נכבשו בידי ישראל והיא מורכבת מעירוב של החוק העות'מאני, החוק הבריטי והחוק הירדני בנוסף לצווים שמפרסם המושל הצבאי מדי פעם. בשטחי A ו־B תקפים גם חוקי הרשות הפלסטינית. לתושבי השטחים האלה יש זכות לעתור לבית המשפט הגבוה לצדק, כיוון שזכות זו נתונה לכל אדם שיש לו עניין משפטי עם רשויות מדינת ישראל, ולאו דווקא לאזרחים או תושבים ישראלים.
המשפט העות'מאני
ארץ ישראל לא הייתה יחידה אוטונומית במסגרת האימפריה העות'מאנית, כי אם מחוז שהיה חלק בלתי נפרד מן האימפריה, שהשתרעה על פני שטחים נרחבים באירופה, באסיה ואף באפריקה. מכיוון שכך, לא הייתה נהוגה בארץ ישראל חקיקה נפרדת, והמשפט שהיה נהוג באימפריה העות'מאנית היה נהוג אף בארץ ישראל.
המשפט העות'מאני היה שיטת משפט מקיפה, בעלת סממנים מודרניים, אם כי במובנים רבים מפגרת אחר שיטות משפט מתקדמות. את הדין המהותי האזרחי הסדיר דבר חקיקה הקרוי המג'לה, בתוספת מספר חוקים שקבע הסולטאן. כמו כן נהוגים היו חוקים עות'מאניים שהסדירו את המשפט הפלילי, דיני הראיות, ההוצאה לפועל, המשפט הדיוני, ושאר התחומים המשפטיים.
בשנת 1984 חוקק חוק לביטול המג'לה, אשר ניתק את הקשר בין המשפט הישראלי למשפט העות'מאני.
כיום עדיין נהוגים במשפט הישראלי מספר הסדרים שלידתם בחוק העות'מאני, כגון סיווג הקרקעות. סעיפים 80 ו-81 לפקודת הפרוצדורה האזרחית העות'מאנית שרדו את כל גלגולי החקיקה, ועודם נהוגים במשפט הישראלי כיום. סעיפים אלו עוסקים בשאלות ראייתיות מתחום הדין האזרחי – מעמדה של טענה בעל פה אל מול מסמך בכתב, ואילו עסקאות יש להוכיח באמצעות מסמך בכתב.
המשפט הבריטי
עם כניסתו לתוקף של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922. נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב-1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתקפם, אך זאת "בהתאמה לתנאי הארץ ולתושביה".
עם זאת, קבע סימן 46 כי במקרים שאינם מוסדרים בחקיקה הטורקית, ישפטו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים. עד מהרה החלו ענפים שלמים של המשפט לשאוב מצינור זה של סימן 46 את ההסדרים המשפטיים האנגליים המתקדמים.
בנוסף, הנציבים העליונים חוקקו פקודות חדשות, שהסדירו אף הן תחומים רבים של המשפט האזרחי, כגון ו. חלק מפקודות אלו הועתקו מהמשפט האנגלי, וחלקן חודשו על ידי הנציבים. סוג נוסף של פקודות הוא קובץ חוקים שהגיע מעת לעת מאנגליה ונקרא "". פקודת הנציב העליון העניקה לקובץ מעמד של פקודה. הפקודות נכנסו לתוקף לאחר פרסומם בקובץ מיוחד (בדומה לרשומות כיום). בישראל המונח חוק מתייחס לדבר חקיקה שחוקקה הכנסת. המונח פקודה מתייחס לדבר חקיקה שנחקק על ידי גורם אחר, כגון הנציב העליון. מדובר בנורמות משפטיות בעלות תוקף שווה.
מאפיינים רבים של שיטת המשפט הישראלית לעתיד נקבעו בתקופת המנדט הבריטי. בין הבולטים שבהם ניתן למנות את העדרו של חבר מושבעים מן הדין הפלילי, ומעמדו של התקדים המשפטי המחייב. העדרו של מוסד המושבעים, למרות היותו חלק מהשיטה הבריטית, נבע מכך שהבריטים נמנעו מלכונן בתי-משפט שמבוססים על מושבעים "ילידים" במושבות הבריטיות. המתאר הכללי של מערכת בתי המשפט ובתי הדין הקיימת במדינת ישראל כיום, יסודו בתקופת המנדט. ניתן לומר שהשפעתה של שיטת המשפט הבריטית על המשפט הישראלי היא הרבה ביותר, אם כי בעשרות השנים שחלפו מאז הקמת המדינה, נעשו מאמצים מודעים להתנתק משיטת משפט זו בתחומים רבים.
הקמת המדינה
לקראת סיומו של המנדט הבריטי הוקמה מועצת העם כתשתית להקמת גוף שלטוני למדינת ישראל העתידה לקום. מועצה זו לא נבחרה, כי אם מונתה בהסכמה בין הוועד הלאומי ובין הסוכנות היהודית תוך שהיא מייצגת את גוניו הפוליטיים של היישוב. ב-14 במאי 1948 הכריזה מועצת העם על הקמת המדינה, ובמעמד זה שינתה את שמה ל"מועצת המדינה הזמנית". מעמד הכרזת המדינה יצר ישות פוליטית-משפטית חדשה, הקרויה "מדינת ישראל", וישות זו לא הייתה קשורה בכל קשר מחייב לשלטון שקדם לה. כך, ביום העצמאות, ה' באייר תש"ח, מצא עצמו היישוב היהודי בארץ-ישראל ללא הצעת חוקה מוסכמת, ללא נוסחי חוקים או קודים הממתינים למימוש, ללא מוסדות משפטיים משל עצמו, עם מסגרת חוקתית וחקיקתית קולוניאלית, ועם בתי משפט מנדטוריים שחדלו לתפקד.
עם הקמת מדינת ישראל קם אפוא הצורך בהסדרת שיטת משפט ישראלית. על מנת שלא להותיר את המדינה הצעירה ללא משפט מחייב, פורסם במעמד הכרזת המדינה מנשר, שהיווה את הבסיס עליו ניסתה המדינה החדשה לכונן את משפטה. המנשר קבע כי מועצת העם היא הרשות המחוקקת, וכי המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה נותר על כנו, בכפוף לחריגים מסוימים. בכך אימץ המנשר את המשפט הבריטי, אך קבע את הדרך לשינויו – בדבר חקיקה של הרשות המחוקקת, אשר לימים תיקרא הכנסת.
ב-19 במאי 1948 החליפה את המנשר "פקודת סדרי השלטון והמשפט", אשר חוקקה מועצת המדינה הזמנית. פקודה זו קובעת :
הסייג שבסוף סעיף 11 מאפשר לבתי המשפט לחרוג מהחקיקה המנדטורית. החקיקה המפלה, ששימשה להגבלת העלייה ולהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים, על פי הספר הלבן של 1939, בוטלה במפורש.
במחקר ההיסטורי מקובל לראות בעשור הראשון למדינת ישראל תקופה של עיצוב ההסדרים המשפטיים של המדינה. בתקופה זו נקבעו מספר מאפיינים של המשפט הישראלי: היעדרה של חוקה כתובה; עוצבה מערכת היחסים בין הרשות המחוקקת לבין הרשות המבצעת; נוצרו ההסדרים בתחומי השליטה על הקרקע והאזרחות הישראלית, שעיגנו משפטית את תוצאות מלחמת העצמאות ואת משמעות היותה של ישראל מדינה יהודית; הוקם בית המשפט העליון ונבחר דור השופטים לעשורים הבאים. זאת ועוד, בעשור זה ניתנו החלטות תקדימיות במגוון רחב של מחלוקות משפטיות ותחומי משפט. מחקריו של פרופ' רון חריס בתחום ההיסטוריה של המשפט הראו כיצד רבים מההסדרים המשפטיים שעוצבו בישראל בשנות החמישים עברו שינויים מינוריים ותוספות קלות בלבד בתקופות מאוחרות יותר בתולדות המדינה.
מקורות המשפט
מאז הקמת המדינה חוקקה הכנסת חוקים שהחליפו את החקיקה הבריטית (חריגים בולטים הם פקודת הראיות, פקודת הנזיקין ו, אך גם לאלו ניתן ניסוח ישראלי מודרני בשפה העברית - "נוסח חדש").
במקביל ביצעה הכנסת חקיקה נרחבת נוספת, מחוקקי המשנה (ובמיוחד משרדי הממשלה) חוקקו תקנות, כללים וצווים, וכיום ניתן לראות במרבית תחומי המשפט כתחומים המוסדרים בדבר חקיקה ישראלי מקורי ועצמאי.
בתי המשפט הישראליים יצרו תקדימים אשר סייעו במתן האפיון הישראלי לחקיקה, הן לחקיקה המנדטורית והעות'מאנית שנותרה בתוקף, והן לחקיקה הישראלית שלאחריה. כך למשל, על המבנה הבסיסי של הוראות הרשלנות המופיעות ב, שהיא חיקוק מנדטורי משנת 1928 המבוסס על חקיקה קפריסאית, יצר בית המשפט העליון את מבנה העל הישראלי המודרני של "חובת זהירות מושגית" ו"חובת זהירות קונקרטית" בסדרת פסקי דין שתחילתה בשנות ה-70. ההסתמכות על התקדימים האנגלים שהייתה רבה מאוד בשנותיה הראשונות של המדינה, פסקה כמעט, וההסתמכות על שיטות משפט זרות (כגון המשפט האנגלי והמשפט האמריקני) היא לצורך השוואה בלבד, ולא כמקור מחייב.
בשנת 1984 אישרה הכנסת את החוק לביטול המג'לה, שביטל את תוקפה של המג'לה במדינת ישראל. עם זאת, החוק לא ביטל חוקים עות'מאניים שנותרו עדיין בתוקף ומקורם לא היה מהמג'לה. חוק יסודות המשפט, שהתקבל בשנת 1980, ביטל את ההוראה להזדקק לחוק האנגלי במקרה של לאקונה. חוק זה גם העניק מעמד מיוחד כמקור משפטי מחייב למשפט העברי.
המשפט הישראלי מכיר במקרים מסוימים אף בתוקפן של הוראות מן המשפט הבינלאומי, הכלולות, בין היתר, באמנות בינלאומיות אשר ישראל היא צד להן.
המקורות מהם שואב המשפט הישראלי את תכניו הם אם כן דברי החקיקה של הכנסת ושל מחוקקי המשנה, תקדימי בתי המשפט הישראלים, דינים מנדטוריים ועות'מאניים שעודם בתוקף, וכן המשפט העברי, וכללי המשפט הבינלאומי אם המשפט הישראלי הפנימי מכיר בהם.
המשפט הישראלי והמשפט הבינלאומי
מדינת ישראל, כחברה בקהילה הבינלאומית ובארגון האומות המאוחדות, מכבדת אף את כללי המשפט הבינלאומי המנהגי (כללי המשפט הבינלאומי הנהוגים והמוכרים על ידי כל מדינות העולם, בניגוד למשפט הבינלאומי הפומבי המסתמך על אמנות בינלאומיות, החל רק על המקבלים אותו מרצונם) ואלו חלים בשטחה, אף מבלי שיאומצו בדבר חקיקה של הכנסת, כל עוד אינם סותרים חקיקה של הכנסת.
על מנת להחיל בשטח המדינה כללים חדשים במשפט הבינלאומי יש לאמצם בדבר חקיקה נפרד. מכאן שבמישור הבינלאומי, כלפי גורמי חוץ, מחויבת מדינת ישראל על פי כל האמנות שהיא צד להן, אך במישור הפנימי חלים רק כללי המשפט הבינלאומי המנהגי, וכן כללים שאומצו בחקיקת הכנסת. מכאן שקיימות אמנות בינלאומיות שישראל היא צד להן, אך אין להן תחולה מבחינת המשפט הישראלי הפנימי.
דוגמה לתחולת המשפט הבינלאומי המנהגי היא הכרת המדינה באמנת האג משנת 1907 לעניין הלוחמה היבשתית המוכרת והנאכפת בשטחה של מדינת ישראל, אף מבלי שתאומץ בדבר חקיקה של הכנסת.
דוגמה לתחולת המשפט הבינלאומי ההסכמי היא הכרת המדינה באמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים משנת 1980. אמנה זו, העוסקת במקרים בהם חטף הורה את ילדו אל מדינה זרה במסגרת סכסוך על משמורת עם ההורה השני, וקובעת הסדרים להשבת הילד אל המדינה ממנה נחטף, היא דבר חקיקה בינלאומי חדש. ישראל הצטרפה אל האמנה, וצירפה אותה למשפטה הפנימי בחוק של הכנסת משנת 1991. בתקופת הביניים שבין הצטרפות ישראל לאמנה ובין קבלתה על ידי הכנסת, לא הייתה לאמנה תחולה במשפט הפנימי הישראלי.
דוגמה לדבר חקיקה בינלאומי הסכמי, שישראל היא צד לו, אך אינו חל במשפט הפנימי של המדינה, הוא אמנת רומא, שנכנסה לתוקף בשנת 2002 והקימה את בית הדין הפלילי הבינלאומי. על אף שישראל הייתה בין יוזמות האמנה ואף חתמה על האמנה, לא אשררה הכנסת את האמנה, ומאוחר יותר ישראל אף הודיעה כי אין בכוונתה לאשררה. ב-2019 בית הדין אף פתח בחקירה כנגד ישראל בחשד שהאחרונה ביצעה פשע מלחמה.
המשפט המקובל מול המשפט הקונטיננטלי
המשפט המנדטורי הבריטי, אשר היה המשפט הנוהג במדינה עם הקמתה, פעל על פי עקרונות המשפט המקובל. עיקרם של עקרונות אלו הוא כי השופט הוא לבה של המערכת המשפטית. השופט מיישם את הגיונו ואת היכרותו עם המערכת המשפטית ליצירת תקדים. התקדים הוא לבה של שיטת המשפט המקובל, ובתי המשפט באנגליה רואים עצמם כפופים לתקדימי בית המשפט העליון באנגליה. חקיקה של הפרלמנט יכולה לשנות או להפוך את התקדים, אך התקדים הוא הבסיס למערכת המשפטית, והוא חובק כל.
כך, למשל, אין באנגליה חוק של הפרלמנט האוסר על רצח, משום שהמדובר בעבירה מן המשפט המקובל, שמקורה הוא סמכותו החוקית של בית המשפט הנובעת מהחלטותיו מקדמת דנא. אך בעוד שהעונש על פי המשפט המקובל על עבירה זו הוא עונש מוות, הרי שחקיקה של הפרלמנט קבעה כי העונש על עבירה זו יהיה מאסר עולם.
שיטה זו נהוגה, בשינויים מסוימים (אם כי רבי משמעות) בארצות הברית ובמדינות דוברות אנגלית נוספות, כמו גם במדינות שהיו תחת השפעה בריטית חזקה.
אל מול מערכת משפטית זו קיימות מערכות משפטיות המבוססות על המשפט הקונטיננטלי הנהוג במדינות אירופה כצרפת וגרמניה. המשפט הקונטיננטלי מייחס לתקדים חשיבות פחותה, והמקור הראשוני בו מוצא השופט הקונטיננטלי את התשובה לשאלה המשפטית העומדת בפניו הוא קובץ חוקים הקרוי "קוד", האמור בשל פירוטו הרב לספק תשובה למרבית השאלות, בדומה לתקדים הבריטי.
שוני נוסף בין שיטת המשפט המקובל ובין שיטת המשפט הקונטיננטלי, הוא כי ארצות המשפט המקובל נוקטות בשיטה האדברסרית בה אין לשופט כל תפקיד במציאת העובדות. השופט הוא פסיבי, ועליו להסתפק בראיות אותן מביאים הצדדים בפניו כבסיס להכרעתו. בניגוד לכך, במדינות המשפט הקונטיננטלי קיימת השיטה האינקוויזיטורית, לפיה לשופט (הקרוי לעיתים "שופט חוקר") חלק במציאת הראיות, ותפקיד פעיל בהרבה במהלך המשפט.
השיטה בישראל
שיטת המשפט הישראלית אינה שיטת משפט מקובל טהורה, כי אם תערובת של שיטת המשפט המקובל עם שיטת המשפט הקונטיננטלית, ולה מספר מאפיינים ישראליים ייחודיים. אמנם בלידתה נשענה השיטה הישראלית בראש ובראשונה על המשפט האנגלי, וכפועל יוצא מכך, מאפיינים רבים של המשפט המקובל היו חלק מהותי מן השיטה הנהוגה בישראל. אולם, התפתחויות פסיקתיות וחקיקתיות שחלו לאורך השנים הביאו את ישראל לסטות מן המשפט המקובל הבריטי. הגל הגדול של חקיקה ישראלית מקורית החל בשנת 1962 והקיף את תחומי דיני הקניין, החוזים, הירושה ועוד. מהלך חקיקתי אינטנסיבי זה הביא להיעלמותה של החקיקה העות'מאנית מהשיטה הישראלית ולהחלפה מוגבלת של החקיקה המנדטורית, והוא נמשך עד לראשית שנות השמונים. לפיכך, שיטת המשפט המקובל אינה נוהגת בישראל כיום.
שיטת המשפט הישראלית בת זמננו דומה יותר לשיטות המשפט של לואיזיאנה, של קוויבק ושל סקוטלנד, בהן מתקיים עירוב של המשפט המקובל עם המשפט הקונטיננטלי.
מאפייני השיטה הישראלית:
בשנת 1968 החל מאמץ לבצע האחדה ("קודיפיקציה") של המשפט האזרחי בישראל וליצירת "קובץ דיני ממונות" בדומה לקודים האזרחיים הנהוגים בארצות המשפט הקונטיננטלי. קובץ זה עודו בהליכי חקיקה ורחוקה הדרך מקבלתו.
בתי המשפט
חוק יסוד: השפיטה, אשר נתקבל בשנת 1984 קובע כי ישנן שלוש ערכאות של בתי משפט: בית המשפט העליון, בית משפט מחוזי (6 בתי משפט) ובית משפט השלום (28 בתי משפט).
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984, קובע את המקרים שבהם תדון כל ערכאה. באופן בסיסי נדונות תביעות אזרחיות בסכומים גבוהים, וכתבי אישום בעבירות שעונשן חמור בבית המשפט המחוזי, ותביעות בסכומים נמוכים וכתבי אישום בעברות קלות נדונות בבית משפט השלום. כל ערכאה דנה אף בערעור על הערכאה הנמוכה ממנה.
בתי המשפט בישראל מחולקים למחוזות, ונדרשת סמכות מקומית כדי שבית משפט ידון בתביעה. כך, למשל, בעבירה חמורה שנעברה באילת, הסמכות העניינית תהיה לבית המשפט המחוזי, ואילו הסמכות המקומית תקבע כי בית המשפט המחוזי שידון בעניין יהיה בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בתי משפט מיוחדים
במקביל לשלוש מערכות בתי משפט הרגילים (שלום, מחוזי, עליון), פועלות מספר ערכאות נוספות, הנחשבות לחלק מן המערכת המשפטית:
בתי דין
בתי דין אלו דנים על פי מערכת חוקים המיוחדת להם (כך, למשל, בית הדין הרבני דן על פי המשפט העברי), והדיינים היושבים בהם הם בעלי הכשרה והשכלה ייחודית בנוגע לעניין בו הם דנים.
רוב המקרים שבהם דנים בתי הדין הם מקרים שבהם יש להם סמכות ייחודית הגוברת על סמכותו של בית המשפט (ולמשל עניינים הנוגעים להסכם קיבוצי הם בסמכותו הייחודית של בית הדין לעבודה) קיימים מקרים שבהם ישנה סמכות מקבילה. בית הדין הרבני מוסמך לדון כבורר בהסכמת הצדדים, אף בסכסוכים אזרחיים המובאים בפניו, כאשר לוּ אלו היו מובאים בפני בית המשפט, אף לוֹ הייתה הסמכות לדון בכך.
גוף נוסף בעל סמכות שיפוט ייחודית הוא המפקח על רישום המקרקעין, הפועל במסגרת הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין של משרד המשפטים. לגוף זה סמכות שיפוט בתביעות הנוגעות לניהול בתים משותפים.
מעמדו של המשפט העברי
לצדה של מערכת החוקים, המנהגים והתקדימים אשר התקבלו מן המערכות העות'מאניות, הבריטיות, ועמים אחרים, הרי שבעם היהודי נהוגה מזה אלפי שנים שיטת המשפט העברי. המדובר בשיטת משפט מורכבת ומשוכללת, בעלת הסדרים מהותיים ופרוצדורליים המסדירים את כל תחומי המשפט. רבים ביקשו להביא מאפיינים ותכנים ממשפט זה אל המשפט הישראלי. במיוחד ידועים בכך שופט בית המשפט העליון בדימוס מנחם אלון והפרופסור נחום רקובר.
בשני תחומים נהוגה שיטת המשפט העברי במשפט הישראלי, בתחום המעמד האישי, ובהסתמכות בתי המשפט על המשפט העברי על פי חוק יסודות המשפט.
המעמד האישי
בתקופת המנדט קבע, כי הדין החל בענייני המעמד האישי הוא הדין הדתי של העדה שאליה משתייך האדם, וכי סמכות השיפוט בעניינים אלו תהיה לבית דין דתי, שיפעל על פי חוקי הדת. כך במקביל לבית הדין השרעי ובתי הדין של העדות הנוצריות, פעל בית הדין הרבני.
המחוקק הישראלי השאיר על כנו הסדר זה, וב, קבע המחוקק כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה, יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי הדין הרבניים".
על הסדר משפטי זה נמתחה ביקורת רבה בטענה כי דיני האישות של המשפט העברי, על פיהם דן בית הדין הרבני, אינם תואמים את המציאות הקיימת כיום במדינת ישראל, ואת מערכת הערכים על פיה חיים רבים בציבור היהודי החילוני, ומתן סמכות חובה למערכת זו, היא בבחינת כפייה של מערכת הערכים הדתית, על פיה פועלים בתי הדין, על ציבור גדול שאינו חש מחויב על פיה. מצדדי הסדר זה טוענים שעקב חומרתו של איסור עריות, גירושין שלא על פי הדין הדתי יביאו לפיצול תושביה היהודים של מדינת ישראל לשתי קבוצות זרות, שבני האחת אינם רשאים לפי אמונתם להינשא לבני השנייה.
חוק יסודות המשפט
בשנותיה הראשונות של המדינה ראו רבים משופטי בית המשפט העליון את המשפט העברי כמקור מנחה להכרעה משפטית, וזאת מבלי שהדבר היה מעוגן בחקיקה כלשהי. במיוחד היה ידוע בכך השופט חיים כהן. על מנת לתת עיגון חוקי לנטייה זו, ולאפשר שימוש ראוי במאגר החוכמה והידע המשפטי שנצבר בעם ישראל במהלך הדורות, אף בשיטת המשפט הישראלית, קיבלה הכנסת בשנת 1980 את חוק יסודות המשפט, אשר ההוראה העיקרית בו קובעת כי:
חקיקה זו עוררה מחלוקת בבית המשפט העליון. הזרם שאותו הנהיג השופט מנחם אלון ראה בכך משום היתר להשתמש בעקרונות המשפט העברי בפרשנות החוק במקרים רבים, וזאת כמקור השראה חשוב, ואילו זרם מצמצם יותר, בהנהגתם של משה לנדוי ואהרן ברק, ראה בחוק משום הוראה כי רק במקרה של קיומו של חסר בחוק (לאקונה), הרי שיש להשתמש במשפט העברי.
שאלה נוספת הנוגעת ליישומו של החוק היא מהם "עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל". האם כתביו של ברוך שפינוזה, למשל, נכללים בהם? ומצד שני, האם נכללות בעקרונות אלו הוראות מהותיות מפלות כנגד נשים המצויות בתלמוד, שהוא מקור ראשון במעלה למשפט העברי?
ככל שהייתה מטרת חוק יסודות המשפט לשלב את המשפט העברי ולהפוך אותו למקור השראה מקובל בפסיקת בתי המשפט, הרי שהצלחת החוק הייתה חלקית.
רקע: הניסיון לקבוע חוקה לישראל (1958-1948)
בנובמבר 1947 הוקמה המועצה המשפטית של "ועדת המצב", שתפקידה היה להכין חקיקה לקראת הקמת המדינה. בדצמבר 1947 הטילה הנהלת הסוכנות היהודית על יהודה (ליאו) כהן לנסח חוקה למדינה היהודית שבדרך. אולם, היערכות זו לא הושלמה, וערב הקמת המדינה לא הייתה בנמצא הצעת חוקה מגובשת ומוסכמת. מנסחי ההכרזה על הקמת מדינת ישראל היו מודעים להיעדרה של הצעת חוקה וכן לתאריך שנקבע בהחלטת החלוקה של האו"ם, לכן קבעו את יום 1 באוקטובר 1948 כתאריך יעד לקביעת החוקה לישראל. ואולם תאריך זה חלף, תוך כדי מלחמת העצמאות, ללא התקדמות. ב-16 בפברואר 1949 חוקקה האספה המכוננת את חוק המעבר, שעיקרו היה הסדרת המעבר הסבוך ממועצת המדינה הזמנית לאספה המכוננת ולכנסת הראשונה. מיד לאחר התכנסות מוסד "האספה המכוננת" שונה שמו ל"כנסת הראשונה", וזאת מבלי למלא את חובתו לחבר חוקה, על פי הטווייתה של הכרזת העצמאות. במסגרת חקיקת חוק המעבר, הכנסת הראשונה לא הטילה על עצמה במפורש את התפקיד של קבלת חוקה, וכך לא הייתה מחויבת במפורש - בהגדרת סמכויותיה על פי חוק - לחוקק חוקה. עם זאת, לאור תפיסתה את עצמה כסמכות מכוננת ומחוקקת, קיבלה הכנסת הראשונה החלטה, הקרויה "החלטת הררי" על שמו של חבר הכנסת יזהר הררי. הייתה זו פשרה פוליטית, תולדה של תשע ישיבות כנסת עתירות מחלוקות בין פברואר 1949 ויוני 1950, אשר במסגרתה הוחלט שלא להחליט בשאלת החוקה. מליאת הכנסת נקראה מעתה "ועדת חוקה, חוק ומשפט" להבדיל מ"ועדת חוקה", ונקבע כי היא תנסח את החוקה בפרקים-פרקים, אשר ייקראו חוקי יסוד.
חוק היסוד הראשון נחקק בשנת 1958, ונקרא "חוק יסוד: הכנסת". במדינת ישראל לא התקבלו אפוא חוקה ואף לא חוק יסוד בודד אחד במהלך כל העשור הראשון לקיומה. אף על פי כן, המחקר ההיסטורי רואה בשנים 1951-1948 את התקופה המעצבת בתחום המבנה החוקתי-המוסדי של השלטון בישראל. מבנה מוסדי זה התפתח במהירות, בלא תכנון מלא מלכתחילה ובלא דיון מקיף על כמה ממרכיביו החשובים ביותר.
חוקי יסוד במדינת ישראל
חוקי היסוד המוקדמים נמנעו מלעסוק בשאלות של זכויות האדם, דת ומדינה, ועוד. מעמדם ביחס לחוקים רגילים היה שנוי במחלוקת. בית המשפט העליון, בעשורים הראשונים להקמת המדינה, ראה עצמו כמיישם "עקרונות היסוד של השיטה" הנובעים מהיות מדינת ישראל מדינה יהודית ומדינה דמוקרטית. לפיכך, בפסקי דין תקדימיים, ובהם "בג"ץ קול העם", עיגן בית המשפט העליון את זכויות האדם והאזרח של תושבי המדינה, מבלי שתהיה תחת ידו חוקה פורמלית אשר מכוחה יכול היה לעשות כן. בית המשפט העליון ראה עצמו כמיישמה של "חוקה מטריאלית" – עקרונות חוקתיים בסיסיים בלתי כתובים, שיש בידם לגבור על אי קיומה של חוקה פורמלית.
בתחילת שנות ה-90 חל מפנה, המכונה "המהפכה החוקתית". במרץ 1992 נחקקו חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. פרשנותו של בית המשפט העליון לחקיקה זו הייתה כי עם חקיקתם של חוקי יסוד אילו "חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל", וכי הן הפכו לזכויות חוקתיות אשר ניתן להן מעמד חוקתי על חוקי. חקיקה רגילה אינה יכולה לפגוע בזכות אדם מוגנת אלא אם כן מתקיימות הדרישות הקבועות בחוקי היסוד. אי קיום הדרישות החוקתיות הופך את החוק הרגיל לחוק לא חוקתי. זהו חוק שנפל בו פגם חוקתי. בית המשפט עשוי להכריז על בטלותו.
מכוחה של "המהפכה החוקתית" בית המשפט העליון הוסמך להכריז על בטלות דבר חקיקה של הכנסת בשל סתירה לחוק יסוד, דבר שנחשב לבלתי אפשרי לפני שנת 1992. מדובר בשינוי מהותי במערכת היחסים שבין רשויות הממשל בישראל.
עם זאת, שאלות רבות וחשובות עדיין אינן מוסדרות בחוקי היסוד, ובמיוחד כך הדבר בכל הנוגע ליחסי דת ומדינה. מעת לעת עולה הצעה לכינונה של חוקה אשר תסדיר את השאלות החוקתיות באופן מקיף, אך זו עדיין לא התקבלה.
הפרדת הרשויות
עיקרון בסיסי של שיטת המשפט הישראלית הוא עקרון הפרדת הרשויות. על פי עיקרון זה תעסוק הכנסת בחקיקה, בתי המשפט יעסקו בשפיטה, ואילו הממשלה במנהל ובביצוע.
בנוסף, מבנה המשטר הנוהג בישראל מעניק השפעה ניכרת לממשלה על הכנסת. השילוב בין הרוב שיש לקואליציה בקרב חברי הכנסת לבין עיקרון המשמעת הסיעתית מאפשר לממשלה להשפיע באופן ניכר על דרך עבודתה של הכנסת. על רקע האמור אף הועלתה הטענה כי נוהג בישראל משטר של "התכת רשויות" בין הרשות המבצעת לבין הרשות המחוקקת.
בשנים האחרונות התפתחה גישה הנקראת אקטיביזם שיפוטי, אשר בין התומכים והמפתחים העיקריים שלה נמצא נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק. על פי גישה זו, אל לו לבית המשפט להימנע מלהתערב בעניינים המובאים לפתחו בכל תחום שהוא, ולהגביל את פסיקותיו לתחום צר של הכרעות משפטיות פורמליות. על פי התומכים בגישה, לבית המשפט העליון תפקיד חשוב בעיצוב פני החברה הישראלית, ועליו להתערב, להשפיע ולהכריע בכל סוגיה המובאת בפניו, גם אם זו נוגעת לעניינים פוליטיים, או לענייני דת ומדינה. ישנם רבים המתנגדים לגישה זו, ורואים בה הפרה בוטה של עקרון הפרדת הרשויות, וחדירה של בית המשפט לתחומים שאין לו ההכשרה או ההסמכה לעסוק בהם.
המשפט ביהודה שומרון, ורצועת עזה
בשנת 1967 כבשה מדינת ישראל את חצי האי סיני מידי מצרים, את רמת הגולן מידי סוריה, את רצועת עזה ואת יהודה ושומרון. עוד באותה שנה החילה הכנסת בתיקון לפקודת סדרי השלטון והמשפט, ובצו, את המשפט הישראלי על מזרח ירושלים. בשנת 1982 הוחזר חצי האי סיני למצרים ובמקביל, בחוק, הוחל המשפט הישראלי על רמת הגולן.
ביהודה ושומרון וברצועת עזה מעולם לא הוחל המשפט הישראלי, ונותר בתוקף הדין שחל בהם בעת שנכבשו על ידי ישראל בשנת 1967.
מבחינת הסדרת הפעילות המנהלית, הצבאית והשלטונית הישראלית בשטחים, חלו דיני המשפט הבינלאומי העוסקים ב"תפיסה לוחמתית". מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי ביהודה שומרון ועזה חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן למעצמה הכובשת על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים, השונים מן הדין הירדני החל, בתחומים אזרחיים רבים כגון ביטוח רכב, או תמרורי תנועה.
במקביל לבתי המשפט המקומיים שפעלו באזורים אלו, והמשיכו בפעולתם, קמה מערכת של בתי משפט צבאיים שדנו את התושבים על עבירות ביטחוניות.
הסכם אוסלו והתהליכים ההיסטוריים שהתחילו בשנת 1993 בנוגע למעמדם של יהודה שומרון ועזה, הביאו לשינוי חשוב. הסכמי הביניים בין ישראל והפלסטינים הקימו את הרשות הפלסטינית בשורת הסכמים (הסכם אוסלו ב-1993, הסכם קהיר ב-1994 והסכם וושינגטון ב-1995) אשר קיבלו עיגון בחוק הכנסת חוק יישום הסכם הביניים בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה". נמסרו לרשות הפלסטינית סמכויות חקיקה ושיפוט בחלק גדול מן השטח, פרט לשטח שהוגדר כ"שטח C", בו נותרה על כנה מערכת דיני "התפיסה הלוחמתית".
נראה כי גם לאחר קריסת ההבחנה הביטחונית בין "שטח A", "שטח B" ו"שטח C" בעקבות האינתיפאדה השנייה, לא חל שינוי במעמדם החוקי של ההסכמים, וכי מקום שבו ניתנה לרשות הפלסטינית סמכות שיפוט וחקיקה, זו נשמרה גם עם שובו של צה"ל לשטחים אלו.
אולג פרוטאסוב
פרוטאסוב שיחק גם בנבחרת ברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות שיחק פרוטאסוב ביוון וביפן. מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות ביוון, בקפריסין וברומניה. בעונת 2008 אימן פרוטאסוב את הקבוצה הרוסית קובאן קרסנודאר. בסיום העונה עזב את התפקיד בשל מחלוקת בנושא השכר עם הנהלת המועדון. לאחר מכן אימן את הקבוצות רוסטוב, אסטנה ודינמו מינסק.
סרנסק (כדורגל)
סרנסק (ברוסית: ) היא קבוצת כדורגל רוסית מהעיר סרנסק, מורדוביה שמתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית, החל מעונת 2021/2022.
כמועדון חובבני
סרנסק הוקמה לראשונה בשנת 2017 כמועדון חובבני אך התקיימה שנה אחת בלבד והתמודדה באליפות העיר סרנסק במסגרת הליגה הרביעית.
בליגות המקצועניות
במאי 2021 ממשלת מורדוביה יזמה את הקמת המועדון מחדש כמועדון מקצועני והקבוצה נרשמה להשתתפות בליגה המקצוענית, השלישית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל ברוסיה, כמחליפתה של מורדוביה סרנסק בתור הקבוצה העיקרית של רפובליקת מורדוביה. המועדון הוקם ביוזמת ממלא מקום ראש הרפובליקה של מורדוביה, ארטיום זדונוב שאמר כי הקבוצה תתבסס על משקיעים פרטיים ולא יוקצו לה כספים מתקציבה של מורדוביה. ירוסלב מוצ'אלוב מונה למאמן הראשי עם איגור לזרב כעוזרו. נשיא פדרציית הכדורגל של מורדוביה, אלכסנדר יגורוב, מונה למנכ"ל הקבוצה.
המועדון החדש שיחק את המשחק הרשמי הראשון שלו ב-14 ביולי 2021 במסגרת הגביע הרוסי וניצח את זניט פנזה בתוצאה 1:0. המשחק הראשון באליפות רוסיה היה במסגרת בית 3 בליגה הלאומית השנייה, כשהקבוצה שיחקה ב-18 ביולי עם קבוצת הנוער של "חימקי" וגם ניצחה בתוצאה 1:0. שני המשחקים נערכו במורדוביה ארנה ללא צופים בשל ההגבלות במסגרת המאבק במגפת הקורונה ברוסיה. הקבוצה התמודדה בשלב הבתים של הגביע הרוסי בכדורגל 2021/2022.
אצטדיון הקבוצה
מאז הקמתה הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון מורדוביה ארנה, אצטדיון כדורגל שנבנה לקראת מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה. האצטדיון שנבנה כדי לארח כמה ממשחקי המונדיאל משמש כמגרשה הביתי של קבוצת סרנסק ומכיל 43,958 מושבים. האצטדיון נמצא בניהול ממשלת מורדוביה ובעבר נוהל על ידי חברת "Sport Engineering". הקבוצה מארחת את משחקיה במסגרת הגביע הרוסי בכדורגל והליגה הלאומית השנייה.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בבית הספר לספורט אולימפי של האתלטיקה בעיר סרנסק.
ריקי-טיקי-טאבי
ריקי-טיקי-טאבי (באנגלית: Rikki-Tikki-Tavi) הוא סיפור מאת רודיארד קיפלינג שנכלל באסופת הסיפורים המפורסמת שלו, ספר הג'ונגל, שראתה אור בשנת 1894. הסיפור קרוי על שמו של בן-נמיות עז-רוח ובקורותיו הסיפור עוסק.
הסיפור אהוב במיוחד על מעריצי כתבי קיפלינג, נודע בנימתו הרצינית והמבעיתה וחורג מהנוסחה הרגילה של גיבור-מביס-נבל בין היתר בשל סגנונו הפרוזאי הגבוה והשירים על הגיבור. הסיפור הופיע פעמים רבות באנתולוגיות בנפרד מהאוסף המקורי ואף יצא לאור כספר בפני עצמו. הסיפור זכה לעיבוד למדיום הטלוויזיוני במסגרת תוכנית אנימציה שיצר האנימטור צ'אק ג'ונס בשנת 1975 בקריינותו של אורסון וולס. באותה השנה הסיפור עובד גם לסרט אנימציה קצר בברית המועצות, בשינויים קלים בהתאם לתקינות הפוליטית הסובייטית.
עלילה
משפחה אנגלית שעברה לבונגלו בקנטון סוגאולי הבריטית במדינת ביהר שבהודו, מצילה בן-נמיות צעיר שכמעט טבע למוות בסערה, ומחליטה לגדלו כחיית מחמד. הם קוראים לו ריקי-טיקי, וכשהוא מתאושש וצובר כוחות מחודשים הוא מתחיל להסתובב ברחבי האחוזה ועד מהרה מתעמת עם זוג נחשי קוברת המשקפיים מאיימים וקטלניים, נאג (המילה ההינדית לקוברה) ובת-זוגו הנוראה ממנו נאגאינה, שמשלו בכיפה בגן לפני שהבית אוכלס. לאחר מפגשו הראשון בקוברות, נאלץ ריקי להילחם לראשונה בנחש חולות זעיר (קרייט), המסכן את הנער טדי. אף שריקי צעיר וחסר ניסיון, ואילו הנחש מסוכן מהקוברות בשל קוטנו וארסו, מצליח ריקי לגבור עליו ולהורגו.
במקביל, חוששת נאגאינה לשלום צאצאיה העומדים לבקוע מביציהם, ביודעה שמשמעות נוכחותה של נמייה בוגרת באזור היא מוות לה ולמשפחתה. היא דוחקת בנאג להרוג את המשפחה כדי לרוקן את הבית מיושביו ולאלץ את ריקי לחפש מקום מגורים אחר. היא מזכירה לו שהביצים תבקענה בקרוב והצאצאים יזדקקו למרחב מחיה שלו. נאג מסתנן אל תוך הבית באישון ליל ומציב בשירותים מארב לאבי המשפחה שצפוי להיכנס לפנות בוקר. ריקי מתנפל עליו מאחור ונאחז בשיניו בחלקו האחורי של צווארו של נאג מבלי להרפות בעת שהאחרון משתולל ומקים מהומה בשירותים, המעירה את אבי המשפחה שבוצעו לשניים בירי רובה ציד וכמעט פוגע גם בריקי. נאג מושלך לערימת האשפה שם נאגאינה מתאבלת עליו ונשבעת לנקום את דמו.
הוג'איזם
הוג'איזם הוא זרם אידאולוגי-קומוניסטי מרקסיסטי-לנינסטי, אנטי-רוויזיוניסטי, הקרוי על שם המנהיג של אלבניה בשנים של לאחר מלחמת העולם השנייה, אנוור הוג'ה, אשר הגה את עיקריו. ההוג'איזם התפתח בסוף שנות השבעים, לאחר שנוצר קרע בתנועה המאואיסטית, בעקבות מחלוקת אידאולוגית בין המפלגה הקומוניסטית של סין לבין מפלגת העבודה האלבנית.
נדין סיירה
נדין סיירה (באנגלית: Nadine Sierra; נולדה ב-14 במאי 1988, בפורט לודרדייל), היא זמרת סופרן אמריקאית ששרה בבתי אופרה מובילות וזכתה במספר פרסים. היא ידוע בשל שירה ב"לוצ'יה די למרמור" ו"ריגולטו".
הוג'איזם
הוג'ה התנגד לתפיסת "שלושת העולמות" של הסינים, וכן להנהגתו של מנהיג סין דנג שיאופינג. תומכי ההוג'איזם ממשיכים את המורשת של יוסיף סטלין, ואת שיטות הארגון של רוסיה הסובייטית בתקופת סטלין, ורואים בתפיסות קומוניסטיות אחרות כ"רוויזיוניסטיות". הוג'ה התנגד להתערבות של ברית המועצות, סין ויוגוסלביה בענייני מדינות קומוניסטיות אחרות, וכינה התערבות מסוג זה כ"סוציאל-אימפריאליזם", ותמך בזכות של עמים ומדינות להגיע לסוציאליזם בדרכים שונות, בהתאם לתנאים של המדינה.
בשנת 1978 הכריז הוג'ה כי אלבניה היא המדינה היחידה שממשיכה נאמנה את מסורת המרקסיזם-לניניזם. אלבניה בהנהגתו הצליחה לסחוף אידאולוגית חלקים גדולים מהתנועה המאואיסטית, בעיקר באמריקה הלטינית, ביניהן המפלגות הקומוניסטיות בברזיל, באקוודור ובקולומביה.
נדין סיירה
ביוגרפיה
נדין סיירה נולדה בפורט לודרדייל, פלורידה. היא למדה בבית ספר מאנס למוזיקה. בגיל 14 היא החלה לשיר באופרה של וסט פאלם ביץ'. תוך זמן קצר נדין סיירה התחילה להופיע בפינלנד, איטליה, טורקיה ויוון. בהמשך היא הופיעה גם בברודוויי. בשנת 2011 נדין סיירה הופיע בבוסטון ובאופרה של סן פרנסיסקו.
בשנת 2016 נדין סיירה הופיע בהופעת ראש השנה בוונציה בלה פניצ'ה ואחר כך בלה סקאלה באופרה "ריגולטו" לצד לאו נוצ'י. בשנת 2017 היא שרה במטרופוליטן אופרה.
בשנת 2017 נדין סיירה חזרה לאירופה ושרה באופרה הלאומית של פריז לצד אנדראה בוצ'לי.
במהלך השנים נדין סיירה זכתה במספר רב של פרסים בארצות הברית ובאירופה.
זסלון (יחידה)
יחידת "זסלון" למטרות מיוחדות (ברוסית: Отряд специального назначения «Заслон»; רשמית מכונה בשם "מחלקה 7 של שירות ביון החוץ של רוסיה") היא יחידת עילית בסוכנות הביון הרוסית שהוקמה במרץ 1997 על פי צו נשיאותי חשאי של בוריס ילצין שהסמיך את ראש המודיעין להפעיל יחידת עילית מעבר לגבולות המדינה.
רקע
אין מידע רב זמין על אופי היחידה והיא ידועה כחשאית מאוד אך מהמעט שפורסם ידוע כי היחידה החלה לפעול בשנת 1998 והיא כפופה למרכז לביטחון פנים של סו"ר ובין מטרותיה מהווים: אבטחת נציגויות דיפלומטיות של רוסיה בחו"ל, אבטחת דיפלומטים ואישים בכירים בעת ביקורם באזורי סכסוך ומבצעי פינוי אזרחים רוסיים משטחי מחלוקת.
זאת יחידת עילית רוסית העוסקת בטיפול במצבי בני ערובה רגישים מחוץ למדינה, תגובה להשתלטויות עוינות על מתקנים ממשלתיים מחוץ לרוסיה וכאמור אבטחת בכירים בביקור באזורי סכסוך. היחידה מהווה ליורשת יחידת זניט של הקג"ב שפעלה במלחמת אפגניסטן בשנת 1979 ויחידת וימפל, שפעלה בעבר תחת הקג"ב וביצעה משימות חשאיות בחו"ל החל משנת 1983 ועד לשנות ה-90, עת הוכפפה לפס"ב.
פרנצ'סקו טאמאניו
פרנצ'סקו טאמאניו (באיטלקית: Francesco Tamagno; 28 בדצמבר 1850, טורינו - 31 באוגוסט 1905, וארזה) היה זמר אופרה איטלקי.
ביוגרפיה
טאמאניו, הטנור הדרמטי המפורסם ביותר בזמנו, נודע בעוצמה היוצאת מן הכלל של קולו - בעיקר ברגיסטר העליון - עד כדי כך, שלא פעם השוו את קולו לחצוצרה. הסוגה המיוחדת של קולו נקראת "טנורה רובוסטו".
טאמאניו נודע בעיקר כאותלו הראשון של ורדי, בהצגת הבכורה בלה סקאלה, מילאנו, בשנת 1887. כמו כן היה גבריאלה אדורנו הראשון בגרסת 1881 של "סימון בוקאנרה", תפקיד לירי פי כמה. עוד אופרות חשובות שבהן שר בביצועי הבכורה היו "הבן האובד" ו"מריון דלורמה" של פונקיילי. כמו כן התפרסם בהופעותיו כראדאמס באאידה, בתפקיד הראשי ב"פוליוטו" וכארנולד בוילהלם טל של רוסיני.
הפריצה הראשונה של אמאניו הייתה בהופעתו הסנסציונית כריקרדו בנשף המסכות של ורדי, בפאלרמו, בשנת 1874. כעבור שלוש שנים הופיע לראשונה בלה סקאלה. במהלך שתים-עשרה השנים האחרונות של המאה ה-19 הופיע טאמאניו לא רק באיטליה, חצי האי האיברי ודרום אמריקה אלא גם בניו יורק, שיקגו ולונדון. בהופעותיו הציב אמת מידה לשירה, שעודנה תקפה גם כיום. מבין הטנורים האיטלקים בעלי הקול ההרואי, שביצועיהם השתמרו על גבי תקליטים, הוא נחשב גם כיום לגדול מכולם. בריאותו התערערה בראשית המאה ה-20 בגלל בעיות בלבו והוא פרש מן הבימה.
פרנצ'סקו טאמאניו נפטר בגיל 54.
הקלטות
מכלול הקלטותיו של טאמאניו יצאו לאור בתקליטורים בחברת פרל/אופאל (cd 9846). התקליטים המקוריים נעשו בחברת גרמופון & טייפרייטר בשנים 1903 ו-1904 לאחר פרישתו של טאמאניו. הם כוללים קטעים מתוך אותלו.
יחסי נאורו–שווייץ
יחסי נאורו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת נאורו כוננו ב-2003 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
נאורו מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת נאורו, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מנאורו יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
הכנסת אורחים
הכנסת אורחים היא ערך חשוב בתרבויות שונות, הנוגע לאירוח אדם שהזדמן לבית או מקום שאינו שלו. להכנסת האורחים יש משמעויות שונות במקומות שונים בעולם ובתקופות שונות בהיסטוריה.
הכנסת אורחים כמקור אטימולוגי למילים אחרות
בשפות הודו-אירופיות, קיים קשר אטימולוגי בין הכנסת אורחים (באנגלית: Hospitality) ובין הטיפול בחולים (בית חולים באנגלית הוא hospital), ומאותו מקור נגזרות גם המילים עבור המונחים: מרכז לטיפול תומך (Hospice), ואכסניה (Hostel)(Hospital). מקור המילים הוא מן המילה hospes שמשמעה 'אורח', וגם 'זר' ו'מארח'. יש הסוברים שמקורן במילה הפרסית aspanj, ובאמצעות הפרסית חדרה מילה מאותו מקור גם לארמית, אף שאינה שפה הודו-אירופית, כך שאורחים מכונים בה "אושפיזין". בארמית תלמודית המילה אושפיזא פירושה אכסניה או בעל אכסניה. מאותו מקור ארמי, ועל בסיס אותו קשר אטימולוגי, נגזר מינוח מחודש בעברית בשם אשפוז.
הכנסת אורחים ביהדות
ביהדות, הכנסת אורחים היא מצווה חשובה שהוקדש לה בתורה פירוט מיוחד ושעליה נאמר בתלמוד: "גדולה הכנסת אורחים מקבלת פני שכינה". במקרים מסוימים ניתן אף לחרוג מההלכה הרגילה לשם הכנסת אורחים.
סיפור אברהם
בסיפור שלושת המלאכים בבית אברהם, בספר בראשית מתואר אברהם היושב בפתח אוהלו בשעות החום של היום. על פי המדרש הסיבה שהמתין, אף על פי שהיה חלש בגדר חולה, מאחר שהיה ביום השלישי למילתו הייתה מתוך ציפייה לאורחים. על פי המסופר בתורה, שלושה עוברי אורח אכן עברו במקום ואכן ואברהם הזמינם להתארח באוהלו והוא וביתו טרחו ועמלו רבות לרווחתם. חז"ל בהתייחסותם לאירוע המתואר במקרא, מסבירים שהקב"ה בא בעצמו לבקר את אברהם משום ביקור חולים ומסבירים כיצד במקרא אברהם שנמצא בשיחה עם האל, מבקש את סליחתו והמתנתו בכדי שיוכל לגשת לטפל באורחים המתקרבים. ועל כך דרשו חז"ל את האמרה:
את הפסוק "ויטע אשל בבאר שבע" על אשל אברהם, דרשו חז"ל כנוטריקון של "אכילה, שתייה לוויה". באופן דומה, כיום במדינת ישראל קיים לעיתים רבות סעיף תקציבי בתלוש השכר שמעניק מעסיק לעובדיו או ארגון לאדם החבר בו, לטובת התקיימות שוטפת, סעיף זה מכונה בשם א.ש.ל.
במסורת היהודית הפכה דמותו של אברהם לדמות המזוהה יותר מכל עם ערך זה של הכנסת אורחים. דבר אשר הנחיל לצאצאיו במיוחד.
סיפור לוט
דמות נוספת בספר בראשית המזוהה עם הכנסת אורחים היא לוט בן אחיו של אברהם. לשם מהפכת סדום ועמורה שולח אלוהים לעיר שני מלאכים המכונים "אנשים" וככל הנראה המדובר בשניים משלושת ה"אנשים" שנפגשו עם אברהם בפתח האוהל בפרק י"ח. לוט היושב בשערי העיר פוגש אותם ומקבל את פניהם בהכנסת אורחים. על אף שהם מביעים רצונם ללון ברחוב - הוא מתעקש שילונו בביתו. אנשי העיר הרשעים דורשים מלוט כי יוציא אליהם את אורחיו - ככל הנראה למטרת אונס. לוט מגונן על אורחיו, יוצא בגופו אל הקהל שמתאסף סביב ביתו, ואף מציע את בנותיו במקום האורחים.
הכנסת אורחים אצל הבדואים
הבדואים, יושבי המדבר, מפורסמים בשל הכנסת האורחים שלהם. על פי המסורת, הבדואי מחויב לארח כל אדם ללא הבדל מיהו, לשרת את האורח היטב ולהימנע מלשאול אותו שאלות במשך שלושה ימים ושליש. אם יש לאורח מטרה שלשמה בא, ישטח אותה באוזני המארח לאחר ימים אלו. האורח יכול לקצר את תקופת שהותו על פי צרכיו. בדרך כלל מארחים אורח גבר ב'שק', שהוא מקום התכנסות הגברים. לעיתים זהו אוהלו של זקן המשפחה המורחבת ולעיתים זהו מבנה נפרד מהמאהל ומצפון לו. האורח ילון ב'שק' וגם את ארוחותיו יקבל לשם. סדרי הארוח מטרתם למנוע פגישות בין אורח גבר לנשות המאהל, כדי להגן על המוסר הבדואי הנוגע לנשים וגברים.
מנהג בדואי מסורתי הוא לזבוח ביום הראשון צאן לכבוד האורח. בשאר הימים האורח אוכל את מה שאוכלים המארחים. שתיית קפה עם האורח היא טקס מיוחד. מקובל לשתות את הקפה בלגימות קטנות כדי להתענג עליו ובסיום השתייה למסור את הספל לידיו של המארח. אפשר לשתות ספל קפה אחד או שניים אך יש להימנע משתיית כוס קפה שלישית. על המארח לטפל גם בבהמת הרכיבה של האורח ולציידו במזון ושתייה לדרך.
לאורח אסור לבקש דבר, והמארח אמור לספק את כל צרכיו גם בלי שיבקש. הבקשות היחידות המותרות הן לשאול לכיוון העיר מכה, כדי שיוכל לכוון אליה בתפילתו וכן לשאול היכן יוכל לעשות את צרכיו. לאחר שנפרד מהמארח, אמור האורח לספר בשבחו של המארח כדי להרבות את כבודו וערכו.
הכנסת אורחים בנצרות
הכנסת אורחים, הוספיטליטאס מלשון hostis - זר, היא עיקרון אחד משבעת מעשי החסד בדת הנוצרית. מתקשרת למצוות אהבת הזולת.
ישראמקו
ישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת הוקמה על פי הסכם שותפות מוגבלת בין השותף הכללי - ישראמקו אויל אנד גז בע"מ לבין השותף המוגבל - ישראמקו ניהול (1988) בע"מ. השותפות המוגבלת נרשמה ב-3 במרץ 1989. מטרת השותפות היא להשתתף בפעילות חיפושי נפט וגז והפקתם בישראל. יחידות ההשתתפות של השותפות רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. יחידות ההשתתפות של השותפות כלולות במדד תל אביב 35.
השותף הכללי - ישראמקו אויל אנד גז בע"מ נמצא בבעלות נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, חברה הרשומה בעצמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בעלת השליטה בחברה היא חברת יואל שבבעלות אנשי העסקים קובי מימון וחיים צוף.
פול צ'קר
פול צ'קר (באנגלית: Paul Chequer; נולד ב-1975) הוא שחקן אנגלי.
ישראמקו
הקמת החברה ישראמקו אינק
בשנת 1982 הקימו איש העסקים יוסף (ג'ו) אלמליח וארמנד האמר, מיליונר יהודי־אמריקאי שהקים את חברת אוקסידנטל פטרוליום, את חברת ההחזקות י.ו.א.ל (ראשי תיבות של Jerusalem Oil Exploration Ltd), שתחתיה הוקמה החברה הבת ישראמקו אינק, שהונפקה בבורסת נאסד"ק בארצות הברית בשנת 1983. הקבוצה קיבלה רישיונות קידוח לחיפושי נפט בשטחים עצומים ברחבי מדינת ישראל. בין השנים 1983–1985 ביצעה ישראמקו ארבעה קידוחים בהשקעה של 8 מיליון דולר באזור ים המלח ("קידוחי גורים"). בקידוח גורים 4 התגלה נפט בעומק של כאלף מטר, בשכבה מגיל קרטיקון תחתון. 9,124 חביות נפט הופקו מגורים 4 במשך 14 חודשי הפקה, אך המשך ההפקה לא התאפשר בגלל פריצה מוקדמת של מי האקויפר הנמצאים מתחת למאגר לתוך הבאר, והקידוח הוגדר לא כלכלי.