cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלברט, מרקיז מייסן
ביוגרפיה
ב-30 בינואר 1960, על-פי הספר, Studiengruppe für Sächsische Geschichte und Kultur e.V. Studiengruppe für Sächsische Geschichte und Kultur e.V. ("קבוצת המחקר של ההיסטוריה והתרבות הסקסונית") נוסד על ידי אלברט יחד עם הוריו, אחיו הבכור, מריה עמנואל, וכמה אצילים סכסונים אחרים, סניף של מסדר היינריך הקדוש, סניף של אגודת העם דרזדן, והעמותה של Heimatvertriebene במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מינכן. קבוצת המחקר הפכה לאחת החברות ההיסטוריות הגדולות ביותר בגרמניה המערבית. לאחר שסיים את לימודיו עבד אלברט כהיסטוריון וכמרצה. הוא למד את ההיסטוריה של דוכסות סקסוניה וממלכת סקסוניה, ובמיוחד את היחסים של סקסוניה עם בוואריה.
במשך תקופה הוא היה סגן נשיא Bund der Mitteldeutschen ("איגוד הגרמנים המרכזי "). בשנת 1972 הוא הצטרף לMitteldeutschen Kulturrat e.V. Mitteldeutschen Kulturrat e.V. ("מועצת התרבות הגרמנית המרכזית"), שם ייצג את האינטרסים של מדינת סקסוניה החופשית.
בקיץ 1982 הוא הורשה לבקר בסקסוניה בפעם הראשונה מאז נעוריו. הוא ביקר שוב ב-1983 וב-1985. הוא לא הורשה להיכנס שוב גרמניה המזרחית, מסיבות לא ידועות, עד 1989/1990. ב-22 בינואר 1990 הוא השתתף בהפגנה של יום שני בדרזדן ונדרש באופן בלתי צפוי לפנות לקהל. הוא סיפר לקהל שלו על המשימה שלהם לבנות מחדש את סקסוניה והסתיים במילים "תחי סקסוניה, גרמניה, אירופה והתרבות המערבית-נוצרית".
בבחירות שלאחר מכן לפרלמנט הסקסוני, הוא רץ כמועמד DSU; הוא לא נבחר, וגם ממשלת סקסוניה החדשה שנבחרה לא העסיקה אותו כיועץ. לאחר איחוד גרמניה הוא ניסה להחזיר חלק מחפצי משפחתו לשעבר. אלברט התחתן בנישואים מורגנטיים בטקס אזרחי ב-10 באפריל 1980 במינכן, עם אלמירה הנקה. אלמירה סייעה לאלברט במחקריו המדעיים וההיסטוריים, והתמקדה בעיקר בנושאים אתנוגרפיים. לאלברט ואלמירה לא היו ילדים.
משבר הירושה
מכיוון שלאחיו מריה עמנואל, מרקיז מייסן לא נולדו ילדים לגיטימיים, הוא בחר בסופו של דבר ליורשו את הנסיך אלכסנדר, נסיך סקסוניה-גספה, בנה של אחותם הבכורה אנה, נסיכת סקסוניה ובעלה המנוח רוברטו דה אפיף, נסיך גספהגספה, צאצא של משפחת בנו עסאף מלבנון. מריה עמנואל אימץ את אלכסנדר ב-1 ביוני 1999, שהתחתן עם גיזלה, נסיכת בוואריה ב-1987. ב-1997 הסכימו הצאצאים הזכרים ששרדו מהענף האלברטיני להחלטת מריה עמנואל, אם כי לאחר מכן, אלברט הצהיר כי לא קיבל עוד את ההחלטה.
על אף שבית וטין האלברטיני מורכב רק מענף המלוכה, ישנם מספר ענפים קיימים של בית וטין, אשר שלטו בנחלות הארנסטיניות השונות עד 1918 (כמו גם הענפים הזוטרים של בית סקסה-קובורג-גותה שהחזיקו כמה כתרים מלכותיים). בהצהרה משותפת מה-23 ביוני 2015, ראשי שלושת הענפים הנותרים של הענף הארנסטיני של בית וטין, מיכאל, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, הצהירו כי לפי חוקי בית וטין וכללי הירושה המסורתיים, אלכסנדר אפיף, הנושא את השם נסיך סקסוניה, לא ירש את מריה עמנואל לעמוד בראש הענף האלברטיני (בית המלוכה של סקסוניה), וגם אינו רשאי לשאת בתואר מרקיז מייסן.
שונית המחסום הגדולה (סדרה)
שונית המחסום הגדולה (באנגלית: Great Barrier Reef) היא מיני-סדרת דוקומנטריה של ה-BBC, בקריינותו של דייוויד אטנבורו, הכוללת 3 פרקים באורך של 60 דקות ששודרה בין ה-30 בדצמבר 2015 ל-13 בינואר 2016. בנוסף 10 דקות מציגות את אתגרי העשייה של הסדרה וסיפורי הצלמים.
הסדרה כשמה עוסקת בחיים בשונית המחסום הגדולה שבצפון אוסטרליה. הסדרה הופצה גם ב-DVD בבלו-ריי. ליצירת הסדרה השתמשו היוצרים בספינה מסוג MV Alucia. היא גם מציגה את האתגרים של השונית כיום ומלווה גם בהסברי חוקרים כמו ג'ון מרשל וקטי טוונסנד.
מגלנים
מגלנים (שם מדעי: Threskiornithinae) או אִיבִּיסִים היא תת־משפחה של משפחת הכפניים. למגלנים רגליים ארוכות ומקור ארוך ומעוקל כלפי מטה בצורה שמזכירה מגל, ומכאן שמם. המגלנים נוהגים לאכול בקבוצות קטנות, וניזונים מרכיכות, תולעים, סרטנים וחרקים החיים בבוץ. רוב המינים מקננים על עצים, לעיתים קרובות יחד עם כפנים או אנפות.
במיתולוגיה המצרית, המגלן הקדוש האפריקני היה החיה המקודשת לאל תחות, והוא מתואר כבעל ראש מגלן.
המגלנים בונה את קינו על עצים גבוהים או על הקרקע, כשלרוב היא מוטלת בקבוצה קטנה המורכבת מזוג מונוגמי. לאחר דגירה של כ־21 יום, בוקעים מהביצים 2-3 אפרוחים המכוסים פלומה אפורה־בהירה.
מייקל בלייק
מייקל לנוקס בלייק (באנגלית: Michael Lennox Blake; 5 ביולי 1945 – 2 במאי 2015) היה סופר אמריקאי. בלייק ידוע בעיקר בזכות העיבוד הקולנועי לרומן שלו "רוקד עם זאבים", עבורו זכה בפרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ביוגרפיה
הוא נולד בבית חולים צבאי בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית. אביו, שעבד עבור חברת טלפוניה, הועבר מדי שנה למקום מגורים אחר. כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לדרום קליפורניה. הוא החל לכתוב כשהוצב בבסיס חיל האוויר ווקר, שם כתב בעיתון הבסיס. הוא למד ספרות אנגלית והיסטוריה רוסית באוניברסיטת ניו מקסיקו, אך פרש לפני שנת לימודיו האחרונה לתואר. הוא עבד לאחר מכן כעיתונאי עצמאי בלוס אנג'לס, ובהמשך היה לכתוב ועורך ב-"Los Angeles Free Times", וכתב בעיתוני תרבות הנגד שונים בעיר. במקביל היה יחצ"ן של תחנות רדיו, ניהל בית קולנוע והפיק פרסומות להופעות רוק. בהמשך למד בבית ספר לקולנוע בברקלי שבקליפורניה. הוא גם למד באוניברסיטת מזרח ניו מקסיקו . בשנות השמונים הצליח למצוא מפיק רק לאחד מהתסריטים שלו, "Stacy's Knights". בסרט כיכב קווין קוסטנר, והפיק אותו ג'ים וילסון. לאחר כמה וכמה תסריטים נוספים שלא נעשה בהם שימוש, חשב בלייק על הרעיון ל"רוקד עם זאבים", שהושפע מהעניין ארוך-השנים שלו בהיסטוריה של העמים הילידים של אמריקה ("אינדיאנים"). הרעיון הושפע גם מהספר ההיסטורי "קברו את לבי בברך פצועה" מאת די בראון, שמתאר את ההתפשטות האמריקאית מערבה מנקודת המבט האינדיאנית, ומסיפורו האמיתי של עגלון שהמוצב שהוא נשלח להעביר אליו אספקה נמצא נטוש. ב-1986 הציג את הרעיון לקוסטנר, והוא הציע לכתוב באמצעותו רומן. בלייק, שמצבו הכספי לא היה מזהיר באותה תקופה, השלים את חיבור הטיוטה בתוך תשעה חודשים, תוך כדי מגורים במכוניתו, והמפיק ג'ים וילסון, חברם המשותף של קוסטנר ובלייק, סייע לו למצוא מוציא לאור לספרו. הספר יצא לבסוף ב-1988 בכמות עותקים קטנה בכריכה רכה. קוסטנר התלהב מהספר, קנה במהירות את הזכויות ליצור סרט על פי עלילת הספר, וביקש מבלייק לעבד את ספרו לתסריט. הסרט שיצא לבסוף הוביל למכירות רבות של הספר המקורי, וגם על התסריט זכה בלייק לשבחים. גם לאחר יציאת הסרט המשיך בלייק לכתוב. היה גם פעיל זכויות אדם.
הוא נפטר ב-2 במאי 2015 לאחר מחלה ממושכת, בטוסון שבאריזונה. הוא התגורר ליד פארק לאומי בטוסון.
שרה קלארק
שרה קלארק (באנגלית: Sarah Clarke; נולדה ב-16 בפברואר 1972 במיזורי, ארצות הברית) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה 24.
שחרותה
קלארק נולדה במיזורי, ארצות הברית, בתם של קרוליין, עקרת בית, וארנסט, מהנדס. קלארק למדה אמנות ואיטלקית באוניברסיטת אינדיאנה. את שנת לימודיה האחרונה העבירה קלארק באיטליה, שם החלה להתעניין במשחק.
קריירה
הופעתה הראשונה של קלארק הייתה בפרסומת לפולקסווגן ב-1999, הופעה שעליה קיבלה פרס. ב-2000 הופיעה קלארק בתפקיד מינורי בסרט "Pas de deux" וקיבלה פרס על השתתפותה בפסטיבל סרטים בברוקלין. מאז קיבלה קלארק מספר תפקידים מינוריים בסרטים: "הכל על ג'ורג'" (2000), "התאונה" (2001), ובסדרות: "אד" ו"סקס והעיר הגדולה".
ב-2001 גילמה קלארק את נינה מיירס בסדרה "24", ובמהלך העונה השנייה והשלישית היא שיחקה בתפקיד אורח. בסך הכל הופיעה 36 פרקים. היא קיבלה על תפקידה בסדרה את "פרס לוויין הזהב" של האקדמיה לעיתונות בינלאומית. קלארק השתתפה גם במשחק המבוסס על הסדרה "24".
בהמשך שיחקה קלארק בתפקיד אורח בסדרה "האוס" בתפקיד מכורה לעבודה ובדמדומים כאמה של בלה.
ב-2009 שיחקה בסדרה "סמוך עלי" בתפקיד אשתו של מייסון מקגווייר (אריק מקורמק), ושיחקה בסרט "נשים מסובכות".
ב-2010 שיחקה בסרט דמדומים בו גילמה את רנה דווייר- אמא של בלה סוון (קריסטן סטיוארט). היא השתתפה גם בשלושת סרטי ההמשך.
חיים אישיים
קלארק נפגשה עם בעלה, זנדר ברקלי, בצילומים לסדרה 24 שבה הוא שיחק את ג'ורג' מייסון. ב-2002 הם התחתנו, ונולדה להם בת ב-23 בספטמבר 2006. במרץ 2010 נולדה בתם השנייה.
Écoute
Écoute (בעברית: תקשיב; מעוצב: écoute) הוא שיר שהוקלט על ידי אמנית הזמרת-יוצרת הרומנייה אלכסנדרה סטאן, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Alesta (2016). בשיר נכללו קולות שנעשו על ידי להקת הוואנה והוא יצא לאור ב-9 במרץ 2016 יחד עם האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ויקטור אנטרטיינמנט. מילותיו נכתבו באנגלית ובצרפתית על ידי נדיר תמוז, אלכסנדרה צרצראו, ואנוטק וסורין סניוק, תוך שלואיג'י ינצ'ו הפיק אותו. "Écoute" הוא שיר דאנס, המשלב מקצבים טרופיים וצלילים מזרחיים. לדברי סטאן, כתיבתו מבוססת על אהבה עזה.
וידאו קליפ נלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של סטאן ב-31 במאי 2016. לאחר שחצה את רף 10 מיליון הצפיות, הוציאה קליפ ביתי לשירה "Boom Pow" (2016). הקליפ תואר כ"חזותי" ומציג את סטאן מול נופים מושלגים. הוא צולם במרץ 2016 על ידי חאלד מוח'תאר בראש כיכר ההרים טרנסאלפינה במזג אוויר של 15 מעלות צלזיוס, סמוך ליישוב אוברשיה-ברזוי. מבקרי המוזיקה הפנו כלפיו ביקורות חיוביות והשוו את קולה של סטאן לאלה של פליי פרוג'קט ואינה ב-"Bad Boys" (2015) ו-"Jolie" (2016), ושיבחו אותו על היותו דו-לשוני. "Écoute" דורג ב-20 העליונים במצעדי השירים שברומניה, בולגריה ופולין. בטורקיה טופ 20 דורג בשיאו במקום ה-40.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נדיר תמוז, אלכסנדרה צרצראו, ואנוטק וסורין סניוק והופק על ידי לואיג'י ינצ'ו. אורכו שלוש דקות ושש עשרה שניות, והוא הוגדר כשיר דאנס המשלב מבחינה מוזיקלית ביטים טרופיים, אלמנטים מזרחיים וכינורות. השיר מתחיל בקצב רגוע ומתפתח בקרשנדו עד להשמעת הפזמון. "Écoute" כולל מילים שנכתבו באנגלית ובצרפתית, אשר על פי סטאן מתעמקות ב"אהבה טהורה, ללא מחסומים, שאינה מגבילה אותך". בעוד שלהקת הוואנה מבצעת שירת רקע בפזמון השני של השיר, קולה של סטאן הושווה על ידי האתר הצרפתי Aficia's Valentin Malfroy לאלה של פליי פרוג'קט ואינה ב-"Bad Boys" (2015) ו-"Jolie" (2016). ג'ונתן קורין, מטעם מגזין Outlet, הרגיש שהקול שלהם (סטאן והוואנה) "מתואם בצורה מושלמת ומדמה אש כה גדולה, עד שהרקע הקפוא [מהקליפ] מותך".
ביקורת
עם יציאתו ספג "Écoute" שבחים ביקורתיים רבים מטעם מבקר המוזיקה אוליביו אומברטו. הוא כתב במאמר שפורסם ב-RnB Junk, כי "מדובר בשיר דאנס [סגנון מוזיקלי] באיכות גבוהה שיכול להתנגן בדיסקוטקים אירופיים" ובנוסף, הרגיש שהוא "מתאים מאוד לאירופה". הוא סיכם ואמר, "השפה האנגלית ב-"Écoute" משמשת רק כדי ללכוד את תשומת ליבו של המאזין, מכיוון שהיא נמצאת בחלק מאוד ספציפי בו". מבחינה מסחרית, השיר הופיע לראשונה במקום ה-78 במצעד האירפליי 100 הרומני שפורסם ב-26 ביוני 2016, תוך שב-21 באוגוסט 2016 עלה למקום ה-16. הוא שהה במקום הזה במשך שבועיים, לפני שהגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד שפורסם ב-11 בספטמבר 2016. "Écoute" הגיע למקום ה-14 במצעד הסינגלים הבולגרי, וה-11 במצעד הסינגלים הפולני. בטורקיה טופ 20 דורג בשיאו במקום ה-40 והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר במצעד.
קידום
סטאן ביצעה את "Écoute" במהלך הופעות שונות שנועדו לעזור בקידום אלבומה Alesta, ביפן ובאירופה. בליווי הוואנה וכנר, שרו כולם את השיר בגרסה מופשטת במהלך תוכניות שהתקיימו בתחנות הרדיו הרומניות Kiss FM, Pro FM ו- ב-3 ביוני וב-28 ביוני 2016, בהתאמה.
הווידאו קליפ הנלווה והרשמי שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של אלכסנדרה סטאן ב-31 במאי 2016; בשל הצלחתו הרבה, חיכתה סטאן כמה חודשים עד שפרסמה את הקליפ של "Boom Pow" (2016). הקליפ של "Écoute" צולם במרץ 2016 על ידי חאלד מוח'תאר בכיכר ההרים טרנסאלפינה סמוך ליישוב אוברשיה-ברזוי, לשם נהגה סטאן ללכת עם משפחתה בילדותה. הקליפ צולם במזג אוויר של 15 מעלות צלזיוס בראש הכיכר, לשם נסע צוות הצילום במשאית. לצורך הצילומים, הפך מקלט כיכר ההרים לחדר איפור והלבשה.
בתחילת הקליפ ניתן לראות את סטאן, כשהיא פושטת מעיל עור בצבע לבן. לאחר מכן, ניתן לראותה בהרים מושלגים, כשהיא לבושה במעיל פרווה בצבע לבן גם כן. בסמוך לכך, ניתן לראות את סטאן כשהאסקי סיבירי יושב לידה, ושניהם מביטים לכיוון המצלמה. באותו הזמן מגיח סוס בצבע לבן מן השיחים ואז מגיע הסולן של הוואנה שמתחיל לבצע את הבית שלו. ב-24 השעות הראשונות של הקליפ, מונה הצפיות שלו עמד על כ-300 אלף צפיות, וכמה ימים אחרי על כ-3 מיליון צפיות, ונכון למאי 2021, מונה הצפיות שלו עומד על כ-95 מיליון צפיות.
ב-Aficia's Valentin Malfroy נכתב כי "הנופים המושלגים בקליפ מעניקים תחושה חורפית לשיר, בניגוד לתחושה הקייצית שהשם שלו יכול להעניק". ב-Info Music נכתב כי ההאסקי הסיבירי והסוס הלבן המופיעים בקליפ הם מטפורות לטהרה ולאישיותה של הזמרת. ג'ונתן קורין ממגזין Outlet הסביר כי הם מוסיפים "תמונות מושלמות לקליפ". אוליביו אומברטו מ-RnB Junk היה חיובי כלפי הקליפ והרגיש ש"המראה, הנוף והבגדים מציגים את אלכסנדרה במלוא יופייה וחושניותה, אך גם שומרים על טהרתה ולא הופכים אותה לוולגרית".
קרדיטים
הקרדיטים לקוחים מהווידאו קליפ הרשמי של השיר.
רוברט פרוסינצ'קי
רוברט פרוסינצ'קי הוא כדורגלן עבר קרואטי ומאמן כדורגל.
פרוסינצ'קי, אשר נחשב לאחד מהכדורגלנים הקרואטים הטובים בכל הזמנים, שיחק בנבחרת קרואטיה בין השנים 1994-2002 והיה שותף להישג השיא שלה בזכייה במקום השלישי במונדיאל 1998. פרוסינצ'קי שיחק במספר רב של מועדוני כדורגל אירופאים לאורך הקריירה בין היתר בריאל מדריד וברצלונה. פרוסינצ'קי מחזיק בשיא בהיותו שחקן הכדורגל היחיד בהיסטוריה שכבש במונדיאל במדי שתי נבחרות שונות (יוגוסלביה וקרואטיה).
מועדונים
פרוסינצ'קי החל את הקריירה במועדון דינאמו זאגרב בו רשם 2 הופעות בקבוצה הבוגרת בעונת 86-87. לאחר שלא זכה לדקות משחק ולחוזה שיבטיח את עתידו הכלכלי חיפש פרוסינצ'קי קבוצה אחרת ובשנת 1987 חתם על חוזה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בשנת 1991 חתם פרוסינצ'קי על מעבר לקבוצת ריאל מדריד מהליגה הספרדית תמורת סכום של 15 מיליון יורו. במדריד תלו ציפיות גדולות מפרסינצ'קי, שאף כבש שער זכור במיוחד בבעיטה חופשית במשחק מול קבוצת ברצלונה, אולם שורת פציעות מנעה ממנו לשחק במרבית המשחקים בעונה הראשונה. בשתי העונות שלאחר מכן שיחק פרוסינצ'קי 52 משחקים במדי ריאל מדריד אולם לא ענה על הציפיות הגבוהות שיוחסו למעבר שלו בתחילה.
בשנת 1994 עבר פרוסינצ'קי לריאל אוביידו ועונה לאחר מכן חתם בברצלונה בה שיחק שתי עונות.
עד סוף הקריירה שיחק פרוסינצ'קי במספר קבוצות ביניהן סביליה, פורטסמות' וסטנדרד לייז'.
קריירה בינלאומית
פרוסינצ'קי שיחק במהלך הקריירה ביוגוסלביה, ולאחר הקמתה של קרואטיה שיחק במדי קרואטיה החל משנת 1994.
פרוסינצ'קי שיחק 15 משחקים במדי נבחרת יוגוסלביה והיה חבר בסגל הנבחרת למונדיאל 1990 בו כבש שער אחד בניצחון נבחרת יוגוסלביה מול נבחרת איחוד האמירויות. במדי נבחרת קרואטיה הופיע פרוסינצ'קי 49 פעמים וכבש 10 שערים. פרוסינצ'קי היה חבר בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר יורו 1996 בו העפילה הנבחרת הקרואטית לרבע הגמר. פרוסינצ'קי היה שותף להישג השיא של נבחרת קרואטיה במונדיאל 1998 בו סיימה הנבחרת במקום השלישי. פרוסינצ'קי כבש 2 שערים באותו טורניר נגד נבחרות הולנד וג'מייקה. הטורניר הגדול האחרון בו ייצג את נבחרת קרואטיה היה מונדיאל 2002 בו הנבחרת הקרואטית הודחה בשלב הבתים. פרוסינצ'קי הוא הכדורגלן היחיד בהיסטוריה שכבש במונדיאל במדי 2 נבחרות שונות.
קריירת אימון
לאחר פרישתו מכדורגל מונה פרוסינצ'קי לעוזר מאמן נבחרת קרואטיה בשנת 2006 וכיהן בתפקיד עד שנת 2010. בין השנים 2010-2012 שימש כמאמן הכוכב האדום בלגרד ובין השנים 2012-2013 אימן את קבוצת קייסיריספור מליגת העל הטורקית בכדורגל. בשנת 2014 מונה פרוסינצ'קי למאמן נבחרת אזרבייג'ן. בשנת 2017 סיים את תפקידו לאחר שלא סיכם על הארכת חוזהו. בינואר 2018 מונה למאמן נבחרת.
יחסי החוץ של צ'ילה
יחסי החוץ של צ'ילה הם היחסים הרשמיים שמנהלת הרפובליקה של צ'ילה עם שאר מדינות העולם. צ'ילה נהלה יחסי חוץ עם מדינות שונות מאז הקמתה ב-18 בספטמבר 1810 כאשר קיבלה את עצמאותה מספרד. צ'ילה, בהיותה הכלכלה העמידה באמריקה הדרומית במשך זמן רב, ניהלה קשרים עם מעצמות שונות אך גם מלחמות, כדוגמת מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית או מלחמת האוקיינוס השקט. במאה העשרים יחסי החוץ של צ'ילה פרחו, בעיקר למען קשרים כלכליים, אך עם עליית שלטון החונטה הצבאית של אוגוסטו פינושה יחסי החוץ התדרדרו וצ'ילה נתקה קשרים עם מדינות רבות. רק עם סיום הדיקטטורה בשנת 1990 חזרה צ'ילה ליצור וליזום יחסים רשמיים עם מדינות נוספות.
צ'ילה לוקחת חלק בארגונים מדיניים שונים, בהם ארגון מדינות אמריקה, האומות המאוחדות, אמריפול, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות וקבוצת ריו. בשנת 2003 הפכה צ'ילה לחברה לא-קבועה במשך שנתיים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. בשנת 2013 נבחרה שוב למועצה והפכה לחברה קבועה בה.
צ'ילה אירחה את הפסגה השנייה של דרום אמריקה (כנס של נציגי ממשלות באמריקה הדרומית המתרחש אחת לכמה שנים) בבירה סנטיאגו דה צ'ילה, אליה הגיעו גם נציגי ארגונים שונים כדוגמת ארגון מדינות מזרח הקריביים והקהילייה הקריבית. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2001, מונתה צ'ילה ליושבת הראש הנבחרת של קבוצת ריו. צ'ילה (לאור היותה אחת מהמדינות המפותחות ביותר באמריקה הדרומית) היא חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ואף נכללת כאחת מארבע המדינות שיכולות להציע ולהציג דיונים חדשים בארגון.
בהמשך הערך מפורטים יחסי החוץ של צ'ילה לפי מדינה.
ברזיל
היחסים בין ברזיל לצ'ילה נמצאים במצב טוב עוד מאז הקמתה של ברזיל בשנת 1822. הסכם ידידות בין צ'ילה לברזיל נחתם ב-1 בספטמבר 1838, והביא איתו סחר וקשרים דיפלומטיים חדשים. בזמן מלחמת הקונפדרציה שהתחוללה בין צ'ילה וארגנטינה לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנים 1837–1839, ברזיל לא נקטה צד, אך הפגינה תמיכה בצד הצ'יליאני כאשר חתמה איתה, בעיצומה של המלחמה, על הסכם ידידות. מאוחר יותר, מלחמת האוקיינוס השקט שפרצה בין צ'ילה לפרו ובוליביה, הובילה לתמיכה שבשתיקה בצ'ילה מצד ברזיל, צעד משמעותי באותה התקופה. התמיכה של ברזיל בצ'ילה הובילה את ארגנטינה לפרוש מהסכמתה להצטרף לבוליביה ולפרו מחשש מברית ברזילאית-צ'יליאנית, מהלך שיכול להיות שהוביל לניצחון צ'ילה במלחמה.
בסוף המאה ה-19 נגרמה מחלוקת גבולות בין ארגנטינה לברזיל על שטחי אורוגוואי ופרגוואי, במקביל למחלוקת בין צ'ילה לארגנטינה על שטחי פטגוניה. כתוצאה מכך, ברזיל וצ'ילה מצאו זו בזו בעלות ברית חזקות. הקשר התהדק כאשר ארגנטינה נוצחה בקונפליקט זה, וידם של צ'ילה וברזיל על העליונה.
בתחילת המאה ה-20 נוצר קונפליקט עז בין מקסיקו לארצות הברית, קונפליקט שכמעט והביא למלחמה כוללת בין המדינות. ב-1914, לאחר המהפכה המקסיקנית, ספינה מקסיקנית עצרה ספינה עם מלחים אמריקאים בטעות - מהלך שהוביל לכיבוש העיר טמפיקו למשך כמה חודשים בידיי הצבא האמריקאי. פרשה זו, שזכתה לשם "פרשת טמפיקו", איימה לגרום למקסיקו להכריז על הכיבוש 'עילה למלחמה' ולפתוח במתקפה נגד ארצות הברית. כדי להרגיע את הרוחות, ב-20 במאי 1914, נציגי ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה נפגשו במפלי הניאגרה שבקנדה על מנת לתווך בין שתי המדינות. לאחר מאמצים רבים, הצליחו המתווכים למנוע את הלחימה, ואמנה מסודרת נחתמה ב-15 במאי 1915.
במהלך המאה ה-20 שימשה ברזיל בת ברית של צ'ילה, גם כאשר שלטה בצ'ילה החונטה הצבאית והתנתקה מקשריה עם רוב מדינות העולם.
ברזיל מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ו-11 קונסוליות בבלו הוריזונטה, קמפינאס, קמפו גרנדה, קוריטיבה, פלוריאנופוליס, מאנאוס, פורטו אלגרה, ריו דה ז'ניירו, סלבדור, סאו פרנסיסקו דו סול וסאו פאולו. מאידך, צ'ילה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-4 קונסוליות באיקיקה, פונטה ארנס, טמוקו וולפראיסו.
ארגנטינה
ארגנטינה וצ'ילה, בדומה למדינות נוספות באמריקה הדרומית, היו נתונות לשלטון ספרדי מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19. בתחילת מאה זו ביקשו שתי המדינות לקבל עצמאות, ופתחו במלחמת העצמאות של ארגנטינה ומלחמת העצמאות של צ'ילה. מכיוון ששתי המדינות היו ועודן מחזיקות בגבול משותף ארוך מאוד המשתרע לאורך הרי האנדים, כוחות המורדים בשתי המדינות חברו זה לזה ויצרו את צבא האנדים, שהוביל לעצמאותן.
לא עבר זמן רב והיחסים בין שתי המדינות הטריות התדרדרו למתיחות רבה, כאשר נוצרה מחלוקת סביב שטח הפטגוניה, שטח שעד היום מהווה סיבה להתדרדרות היחסים בין המדינות. כאשר ארגנטינה איימה לכבוש שטח זה, צ'ילה וברזיל כבשו חלקים נרחבים מארגנטינה, וגם מאורוגוואי ופרגוואי.
במהלך מלחמת הקונפדרציה שמו המדינות את המחלוקת בצד, והתמקדו בלחימה נגד הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שאיימה לכבוש חלקים מצ'ילה וארגנטינה. הייתה זו אחת מהפעולות הצבאיות המשותפות היחידות של צ'ילה וארגנטינה במאה ה-19. אמנם, לא נחתם הסכם רשמי בין המדינות באותה תקופה. צבא הקונפדרציה בהנהגת אנדרס דה סנטה קרוז איים לכבוש שטחים מארגנטינה ולכן זאת תקפה, ואילו צ'ילה הכריזה על מלחמה עוד לפני שנראה איום צבאי מוחשי כנגדה, בעקבות האיום על עליונותה הכלכלית.
קביעת הגבול
האמנה החזיקה מעמד עד לתחילת המאה ה-20, אז הצטברו טענות חדשות של שתי המדינות על פטגוניה. המנהיג הארגנטינאי פבלו רצ'רי התקדם עם כוחות צבאיים ארגנטינאים אל תוך פטגוניה ועבר לצד המערבי של הרי האנדים, במהלך שנקרא "כיבוש המדבר". צ'ילה ראתה בכך עילה מסוימת להכרזת מלחמה, אך במקום זאת החליטו מנהיגי המדינות לפתור זאת בצורה דיפלומטית ולפנות לצד שלישי כמתווך - הממלכה המאוחדת. הנציבים פרנסיסקו מורנו (ארגנטינה), דייגו בארוס אראנה (צ'ילה) וסר תומאס הולדיץ' (בריטניה) שוטטו לאורך הגבול עם משלחת שכללה גאוגרפים, מומחים להיסטוריה המקומית ומומחים לגאופוליטיקה, וניסו לקבוע על סמך הדרישות של שתי המדינות גבול ברור שיהווה פשרה.
העניין לא היה פשוט. מאז 1885 התמקמו בעמקים של פטגוניה מהגרים וולשים רבים, ועל כן היה צורך להתחשב ברצונותיהם. הנציבים של שתי המדינות הקשו על התהליך ופתחו בעוד ועוד מריבות על הגבול המדויק, ורק לאחר כשנה הצליחו להגיע להסכמה. היסטוריונים עכשוויים מעריכים כי ההכרעה הסופית באה דווקא מתוך רצונות המהגרים - שאמנם לא היו הראשונים להביע את עמדתם, אך במבט לאחור הם היו אלה שהניעו את התהליך. כך נקבע הגבול של 1902, שהחזיק מעמד עד היום.
המחלוקת על האיים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נוצר סכסוך נוסף בין המדינות, הפעם תוך מחלוקת על שלושת האיים לנוקס, פיקטון ואיסלה נואבה. המדינות פנו פעם נוספת לעזרת הממלכה המאוחדת, ובשנת 1977 קבעה המלכה אליזבת השנייה כי איים אלה שייכים לצ'ילה. בארגנטינה זעמו על החלטה זו וסירבו לקבל אותה, ואיימו לפתוח במלחמה. האפיפיור של אותה תקופה, יוחנן פאולוס השני, מיהר להתנדב לתווך בין המדינות כדי לסיים את הקונפליקט בשלום. השליח המיוחד של הקרדינל, אנטוניו זמור, הגיע ונפגש עם נציגי המדינות, ובמאי 1985 חתמו ארגנטינה וצ'ילה על אמנת יישוב הסכסוך הטריטוריאלי ברומא.
מאז סילוק הדיקטטורה בצ'ילה היו יחסי המדינות חמים, ושתי המדינות מחזיקות בשגרירויות בערי הבירה.
בספטמבר 2010, CONARE (הוועדה הלאומית לפליטים בארגנטינה, מחלקה של משרד הפנים הארגנטינאי) העניקה מקלט לאזרח הצ'יליאני גלווארינו אפבלזה. אפבלזה מתגורר כיום בארגנטינה, שם הוא נשוי לעיתונאית פאולה אפלבזה, ואב לשלושה ילדים ילידי ארגנטינה. ההגנה שקיבל מארגנטינה לא הייתה חוקית, משום שאפבלזה הואשם על ידי בית המשפט העליון של צ'ילה בהיותו מעורב ברצח הסנטור הצ'יליאני חיימה גוזמן בשנת 1991, בזמן שלטונו של פטריסיו איילווין. צ'ילה ערערה על המקלט שקיבל אפלבזה, וכן על ידי האופוזיציה הארגנטינאית. כלי התקשורת הארגנטינאים והצ'יליאנים הצביעו על כך שממשלת ארגנטינה התעלמה מפסיקה של בית המשפט העליון של ארגנטינה להסגיר את אפלבזה לצ'ילה. אפלבזה נשאר עד היום בארגנטינה, נושא שנחשב 'נפיץ' פוליטית בין ארגנטינה וצ'ילה.
אורוגוואי
יחסן של צ'ילה ואורוגוואי מתחיל באימפריה הספרדית ששלטה בכל אמריקה הלטינית, לרבות צ'ילה ואורוגוואי. אמנם, צ'ילה השתייכה למלכות המשנה של פרו, ואילו אורוגוואי השתייכה למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. לאחר שצ'ילה קיבלה את עצמאותה בשנת 1818 ואורוגוואי קיבלה את שלה בדיוק עשור מאוחר יותר, ניהלו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים בלבד, ולא יצרו בריתות משמעותיות או לחלופין ניהלו מלחמות.
היו מקרים הרואים שונים שהשפיעו על היחסים בין המדינות: באוקטובר 1972 התרסקה טיסת 571 של חיל האוויר האורוגוואי בהרי האנדים ובה 45 נוסעים ואנשי צוות, רובם שחקני רוגבי אורוגוואי שנסעו לצ'ילה למשחק. 40 ניצולי ההתרסקות בילו חודשיים בהרים ופנו לקניבליזם כדי לשרוד. בדצמבר 1972 נותרו 16 ניצולים כשגילו אותם ונשאו אותם למקום מבטחים. האירוע נודע בשם הנס באנדים; מן הצד השני, היו מקרים שהעיבו על האחווה הלאומית של בני שתי המדינות: בשנת 1973, למשל, עוכבו ממניעים לא ידועים תשעה אזרחי אורוגוואי שהגיעו לצ'ילה לחופשה. מאז עקבותיהם נעלמו, והם מוגדרים נעדרים עד היום.
מאז שוקמה הדמוקרטיה בשתי המדינות, הן משתפות פעולה רבות במסגרת הברית הפסיפית וקבוצת ריו וחותרות למסחר כולל בין מדינות אמריקה הלטינית. צ'ילה ואורוגוואי יוצרות שיתופי פעולה פוליטיים, כלכליים, תרבותיים ומדעיים. קיימים אף פרויקטים משותפים רבים בנושאי פיתוח חברתי, מגדר, איכות הסביבה, אנרגיה, חדשנות, מחקרים אנטארקטיים וזכויות אדם, בין היתר.
פרגוואי
לאחר ששתי המדינות קיבלו את עצמאותן מספרד, יחסים דיפלומטיים הדדיים באופן רשמי כוננו ב-22 ביולי 1843. צ'ילה שימשה תפקיד דיפלומטי חשוב כמתווכת במלחמת הברית המשולשת, ובמרוצת השנים מלאה תפקיד מפתח בסיום מלחמת הצ'אקו בשנת 1935 וחתימת הסכם שלום.
יחסי המסחר הצ'יליאניים-פרגוואנים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית (ACE) שנחתם בין צ'ילה למרקוסור. מרבית הייצוא הצ'יליאני לפרגוואי כולל מכוניות נוסעים, מוצרי הנעלה (על בסיס גומי), חוטי נחושת, חומרים לייצור משקאות א-אלכוהולים וציוד רפואי; פרגוואי מצידה מייצאת לצ'ילה בעיקר בשר בקר, כדורים רפואיים על בסיס שמן סויה, תירס וסוגים שונים של אורז. משום שפרגוואי היא מדינה ללא מוצא לים, חלק מהנמלים שבצפון צ'ילה משמשים לייבוא סחורות לפרגוואי דרך האוקיינוס השקט.
קיים הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין המנהל הכללי של הטריטוריה הימית של צ'ילה לאיגוד הסוחרים של פרגוואי, המקדם העברה של סחורות מצ'ילה לפרגוואי. בנוסף, מתוכנן פרויקט ענק לבניית מסדרון מים ארוך בשיתוף חלק גדול ממדינות אמריקה ומשקיעים חיצוניים, שיגשר בין חופי האוקיינוס האטלנטי שבברזיל לחופי האוקיינוס השקט שבצ'ילה. התעלה המתוכננת צפויה לעבור גם בפרגוואי וארגנטינה, לשם אינטרס כלכלי למדינות אלה, וכך המדינה ללא המוצא לים תוכל להקים נמלים ולייבא ולייצא סחורות גם לרחבי העולם.
פרו
יחסיהם של צ'ילה ופרו מתחילים אחורה בזמן, כאשר שתיהן היו מחוברות תחת אימפריית האינקה. אז, כל הצד המזרחי של אמריקה הדרומית היה ישות אחת, שהורכבה מבני האינקה. עם הכיבוש הספרדי במאה ה-16 האזור חולק למלכויות משנה ולמעשה הופרדו צ'ילה ופרו למלכות המשנה של פרו והקפיטניה חנרל של צ'ילה.
לאחר הכרזות העצמאות
בתחילת המאה ה-19, כחלק מגל מלחמות העצמאות של דרום אמריקה, ביקשה פרו את עצמאותה מספרד, וצ'ילה (יחד עם מדינות נוספות) תמכה בה וסיפקה לה נשק וציוד רפואי. לאחר שהפכה פרו למדינה עצמאית, היא וצ'ילה הסכימו על אינטרסים משותפים והעבירו סחורות זו לזו דרך הים או דרך בוליביה, לפני שהפכה למדינה ללא מוצא לים.
מלחמת הקונפדרציה
נקודת השבר ביחסי צ'ילה-פרו נעוצה במלחמת הקונפדרציה. אז פרו הייתה מחולקת לשתי רפובליקות: הרפובליקה של פרו הצפונית, והרפובליקה של פרו הדרומית. לאחר שנוצרה אי-יציבות שלטונית בפרו הצפונית, אנדרס דה סנטה קרוז נשיא בוליביה, ראה בכך הזדמנות לממש את חזונו לאחד את פרו, בוליביה וצ'ילה להקים שוב מדינה אחת היכן ששלטו בעבר האינקה. על כן, ניצל סנטה קרוז את המצב הפוליטי הרעוע כדי לספח את פרו לבוליביה וליצור את הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. לאחר שנוצרה, החל סנטה קרוז לכבוש חלקים מארגנטינה. על כן, זאת פתחה נגדו במלחמה כבר ב-1836, שנת ההקמה של הקונפדרציה. לאחר כשנה פרשה ארגנטינה מהמלחמה, אבל צ'ילה, שראתה בקונפדרציה איום מוחשי על עליונותה הכלכלית, הכריזה עליה מלחמה, ובשנת 1839 הכניעה אותה כשכבשה את לימה בעזרת כוחות מורדים פרואנים.
לאחר שהתפרקה הקונפדרציה שלטה צ'ילה בפרו למשך זמן קצר, ואז השביעה נשיא מטעמה שישלוט בה. שתי המדינות לא נקלעו למצב של מלחמה זו בזו עד למלחמת האוקיינוס השקט. אז, תקפה שוב בוליביה את צ'ילה בניסיון להחזיר אליה את שטחי הגישה לים שלה. באותו הזמן הייתה לפרו ברית סודית עם בוליביה נגד צ'ילה, אך היא לא הכריזה מלחמה גם כאשר אנטופגסטה נכבשה על ידי צ'ילה. הכרזת מלחמה מצד פרו הגיעה רק כאשר צ'ילה יצאה בהכרזת מלחמה עליה, ופרו השיבה בכך שגירשה את האזרחים הצ'יליאנים ששהו בה. זהו לא היה האינטרס הפרואני היחיד - הכרזת המלחמה, מלבד כיבוד ההסכם עם בוליביה, הגיע בעקבות עליית מונופול הדשן של צ'ילה. פרו ראתה בכך הזדמנות לכבוש את אזורי התעשייה הצפוניים של צ'ילה, אך טעתה טעות מרה והמלחמה נגמרה כאשר פרו במצב רע מאוד והיא כבושה כולה על ידי צ'ילה. פעם נוספת היא החזיקה בפרו זמן מסוים ולאחר זמן קצר שחררה אותה, עם אמנת אמנות אנקון.
שלטון החונטה הצבאית
במאה העשרים, עם עליית השלטון הצבאי בצ'ילה, היא ניתקה כל קשר עם פרו, כמו עם מדינות נוספות. במשך הזמן הזה בפרו שלטה המפלגה המהפכנית של חואן ולסקו, שקידמה רעיונות לאומיים. במלוא מאה שנה למלחמת האוקיינוס השקט הצבא הפרואני התחמש באופן יוצא דופן, מה שגרם לצ'ילה לחשוב שמתוכננת פלישה של פרו לצ'ילה. על כן, צ'ילה מיקשה את הגבול שלה עם פרו במאות אלפי מוקשים נגד בני אדם וטנקים.
היחסים החלו להפשיר החל משנת 2002, כאשר ממשלות שתי המדינות בתהליך תיחום הגבול בהתאם להסכמים הבינלאומיים שנחתמו באמנת אוטווה. ב-22 באוגוסט 2006 נחתם הסכם הסחר החופשי בין צ'ילה לפרו המאפשר העברה של סחורות ללא פיקוח מיותר מצ'ילה לפרו ולהפך. בין נובמבר 2005 למאי 2006, עקב צו הסגרה שניתן על ידי בתי המשפט בפרו, עוקב ונעצר נשיא פרו המודח, אלברטו פוג'ימורי, שקיווה לברוח לצ'ילה, והוחזק תחת משמר מיוחד בבית הספר לז'נדרמריה בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 2007 ראתה לנכון ממשלת צ'ילה, מתוך כבוד היסטורי, לתקן את העוול שעשתה לפרו והחזירה אלפי ספרים היסטוריים וחשובים שבזזה מהספרייה הלאומית של פרו בזמן הכיבוש הצ'יליאני בפרו. עם זאת, פרו עדיין מחכה למאות אלפי פריטי תרבות גנוזים שמוחזקים בבעלות צ'יליאנית.
התביעה על המים
בשנת 2008 פרו תבעה את צ'ילה בעקבות הפרה של הסכמי הגבולות הימיים בי המדינות בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. רק בשנת 2014, לאחר שהוצגו טענות רבות משני הצדדים, בית המשפט פסק כי יש לשנות את תחומי המים הכלכליים ותחם את הגבולות מחדש בצורה שתהווה פשרה בין שתי המדינות.
בשנת 2017, התקיים הקבינט הדו-לאומי צ'ילה-פרו הראשון בלימה, אשר בו התכנסו המנהיגים, מישל בצ'לט ופדרו פבלו קוצ'ינסקי, יחד עם שרי החוץ שלהם על מנת להגיע להסכמות משותפות.
קולומביה
ההיסטוריה המשותפת של המדינות מתחילה במלכות המשנה של פרו, כאשר שתי המדינות נכללו בה אך נוהלו בנפרד על ידי הקפטן הכללי של צ'ילה ומלכות המשנה של גרנדה החדשה. ב־21 באוקטובר 1822, ארבע שנים לאחר שקיבלה צ'ילה את עצמאותה, נחתמה האמנה הראשונה שכוננה את היחסים בין צ'ילה לרפובליקת קולומביה הגדולה (לעתיד קולומביה) שנקראה "אמנת הידידות, הליגה והקונפדרציה", ולפיה שתי המדינות הסכימו להתאחד כדי לשמור על עצמאותן. עד לשנת 1853 היחסים היו רק רשמיים אך ללא ייצוג או פעולות אקטביות, אך אז נחתם הסכם 'שוויון הדגלים הקולומביאנים והצ'יליאנים' מטעם ארגון הימאים עבור תנועה חופשית של ספינות מצ'ילה לקולומביה ולהפך. בשנת 1855 מינתה ממשלת צ'ילה את קרלוס בלו להיות שר תושב (בדומה לשגריר) עד שנת 1876, אז מונה דומינגו קרוז לאותו תפקיד.
במהלך מלחמת האוקיינוס השקט היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, בעיקר בשל תפקידה של פנמה, שהייתה אז תלויה מבחינה ניהולית בקולומביה, אשר שימשה לרוב עבור העברת ציוד מלחמה פרואני שיובא מאירופה. הציוד הגיע או מארצות הברית או מקוסטה ריקה לנמל קולון הפנמאי, שם הוא נלקח ברכבת לעבר פנמה כדי להישלח משם לפרו, לפעמים עם עצירת ביניים באקוודור כדי ליצור אשליה שהציוד מיועד למקום אחר.
חתימת הסכמים
בשנת 1921 שתי המדינות חתמו על הסכם להקלה על סוחרים הפועלים בשתי המדינות, ובשנת 1929 חתמו על הסכם הסגרה ביניהן. בשנת 1936, פרחו היחסים הכלכליים עם חתימת הסכם הסחר הכולל. בשנת 1966 ערך נשיא צ'ילה אדוארדו פריי מונטלבה ביקור רשמי בקולומביה, וביסס קשר הדוק עם הנשיא קרלוס ללראס רסטרפו.
לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, היחסים של קולומביה עם השלטון הצבאי והחשוך של צ'ילה היו קרירים ומרוחקים, אך לא בצורה קיצונית. שר החוץ הקולומביאני חוליו לונדוריו היה אחד מהבודדים שערך ביקור רשמי בצ'ילה בתקופה זו. ביוני 1990, לאחר נפילת המשטר הצבאי, ביקר נשיא קולומביה וירחיליו ברקו ורגס בצ'ילה, כאשר החל המשא ומתן להסכם על המאבק בסחר בסמים.
שנות האלפיים
ב-27 באפריל 2006, שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי. ב-19 באפריל של השנה שלאחר מכן, ביקרה הנשיאה מישל בצ'לט בקולומביה, חתמה על הסכם לויתור על מכס כפול ותוכנית פעולה נגד פשע מאורגן וטרור. נקודה חשובה המאששת את מצב היחסים הטוב בין שתי המדינות הייתה השתתפותה של צ'ילה כמדינה נלווית, יחד עם ונצואלה, במהלך תהליך השלום בקולומביה, שסיים את הסכסוך המזוין עם ארגון ה-FARC. צ'ילה השתתפה בתהליך דומה של משא ומתן שהתנהל בין ממשלת קולומביה לבין צבא השחרור הלאומי.
בשנת 2019 היו הנשיא הצ'יליאני והקולומביאני, סבסטיאן פיניירה ואיוואן דוקה, שני היזמים והמייסדים העיקריים של הפורום לקידום דרום אמריקה.
אקוודור
יחסי המדינות ראשיתן בשנת 1822, עם מלחמת העצמאות של אקוודור, בה הכוחות המזוינים של צ'ילה נלחמו נגד הספרדים. הכוחות הצ'יליאנים נלחמו להביס את המלוכנים מכל אזור צפון אמריקה הדרומית, כולל אקוודור. הניצחון המכריע ביותר של הכוחות הצ'יליאנים באקוודור היה קרב פיצ'ינצ'ה בשנת 1822, ויש הטוענים כי היה המכריע ביותר במלחמות העצמאות של מדינות אמריקה בכלל. לאחר שחרורה, אקוודור, שהייתה מדינה קטנה ושולית יחסית, לא ניהלה יחסים חמים עם צ'ילה במשך רוב המאה ה-19, משום שלא נראה אינטרס כלכלי או מדיני ביחסים אלו.
היחסים החלו להתחמם במאה ה-20, כאשר אקוודור נקלעה לכסוך גבולות עם פרו. כדי למנוע מלחמה התגייסו מדינות ה-ABC (ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה) על מנת לתווך ביניהן. בשנות ה-40 של המאה ה-20 אקוודור ופרו נקלעו פעם נוספת למלחמה, שעתידה להיקרא מלחמת פרו–אקוודור. המלחמה נגמרה בשנת 1942 עם התערבות נוספת של צ'ילה, וחתימה על פרוטוקול ריו דה ז'ניירו שסיים את המלחמה והוביל לשיתופי פעולה נוספים בין צ'ילה לאקוודור.
בשנת 1939 חוותה צ'ילה רעידת אדמה קשה, בעיקר באזור העיר קונספסיון. מבנים רבים נהרסו ותושבים רבים נהרגו, נפצעו, נעדרו או נותרו ללא קורת גג. מדינות שונות שלחו צוותי חילוץ, כשהבולטת בהן היא אקוודור, שנחלצה לעזרת צ'ילה ושלחה כוחות רבים לחלץ פצועים מבין ההריסות. כהכרת תודה, הוקם "פארק אקוודור" במרכז קונספסיון, והוא הפארק הגדול ביותר ברחבי הקומונה.
יחסי הסחר הצ'יליאנים-אקוודורים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית שנחתם בשנת 1994, לאחר סיום הדיקטטורה בצ'ילה. צ'ילה מייצאת לאקוודור בעיקר חומרים להכנת משקאות אנ-אלכוהולים, פירות (תפוחים, ענבים ואפרסקים), נחושת ומכשור רפואי. אקוודור מייצאת לצ'ילה בעיקר נפט, פירות (בננות ואננס), טונה ושרימפס.
ביוני 2018 הודיעו נשיאי שתי המדינות על התחייבותם להתקדם רשמית במשא ומתן להסכם סחר חופשי בין צ'ילה לאקוודור, בהתחשב בכך שבשנת 2018 צמח הסחר הכולל ב-8.6% והסתכם בכ-2.09 מיליארד דולר. בתחום התיירות, אמנה שנחתמה ב-2008 קבעה שתיירים צ'יליאנים ואקוודורים אינם מחויבים לשאת דרכון במעבר גבולות בין המדינות. האמנה הגבירה את כמות התיירים באופן הדדי.
נכון לשנת 2019, צ'ילה מארחת כ-36,994 מהגרים מאקוודור, רובם מתגוררים בסנטיאגו דה צ'ילה.
ונצואלה
בזמן מלחמות העצמאות של צ'ילה וונצואלה שהה המשחרר הצ'יליאני ברנרדו או'היגינס, שהפך ברבות השנים לאבי האומה הצ'יליאנית, בגלות בפרו. באותו הזמן הוא יצר קשר הדוק עם המצביא המבריק הוונצואליאני סימון בוליבר שעודד אותו לפעול להקמת רפובליקת פרו ולהילחם בכוחות המלוכנים של ספרד. קשר זה בין או'היגיניס לבוליבר היה הצעד הראשון בדרך ליחסים בין ונצואלה לצ'ילה.
ונצואלה בתוך קולומביה הגדולה
הפילוסוף סימון רודריגס, מורהו של סימון בוליבר והמבשר של רעיון הרפובליקות הדרום-אמריקאיות, התגורר בקונספסיון וולפראיסו שבצ'ילה בין השנים 1833 ל־1840, שם פרסם כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר. גם לואיס לופז מנדז, דיפלומט ונצואליאני בשם, חי בגלות בצ'ילה, שם נפטר בעיר קפבלנקה בשנת 1841. בשנת 1970 הוצבה בכיכר העיר קפבלנקה אנדרטה לזכרו.
המאה ה-20
בשנת 1913 הוקמה נציגות צ'יליאנית בקראקס ובשנת 1923 הוקמה נציגות ונצואליאנית בסנטיאגו דה צ'ילה. מאז חודשו הנציגויות והפכו לשגרירויות שמשמשות עד היום.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה מהפיכה בה עלה לשלטון המשטר הצבאי, מה שהוביל ל-24,000 פליטים צ'יליאנים שנקלטו בוונצואלה. ונצואלה, שעמה נותק הקשר עם ההפיכה, בחרה לקבל את הפליטים על פי חוקי המקלט מדיני. בשנת 1990, כאשר בוצעה הפיכה בשנית ובה חזר המשטר הדמוקרטי לשלוט, רוב המהגרים חזרו לצ'ילה.
המאה ה-21
בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה, והוביל אותה למצב אי-דמוקרטי ולשפל כלכלי נורא, ובמסגרתו למעלה מ-200,000 פליטים מוונצואלה נקלטו בצ'ילה. כהכרת תודה על קבלת פליטיה בשנות השבעים, צ'ילה הקלה עד מאוד על כניסת מבקשי מקלט ונצואליאנים, אך קיבלה על כך גם ביקורת משום שלא קיבלה בקלות את פליטי האיטי, ונוצר מצב של אפליה כלפי פליטי האיטי. צ'ילה לא חזרה על הטעות, ובמקביל קרסה תחת עומס הפליטים מוונצואלה, ובשנת 2019 הגבילה את הכניסה של כל אזרח ונצואליאני המבקר בצ'ילה. בתגובה, הגבילה ונצואלה את אישורי הכניסה של צ'יליאנים למדינה. הרעה נוספת ביחסי המדינות הייתה בהמשך אותה שנה, כאשר משבר הבחירות בוונצואלה הוביל את צ'ילה להכיר באופן רשמי בחואן גואידו כנשיא בפועל.
בוליביה
היחסים בין בוליביה לצ'ילה נעוצים עמוק בראשית המאה ה-19, והם מרים מאוד. מכל מדינות אמריקה, בוליביה היא היחידה שלא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה כלל.
מלחמת הקונפדרציה
בתחילת המאה ה-19 עלה לשלטון בבוליביה אנדרס דה סנטה קרוז, שראה בכך הזדמנות ליצור מדינה אחת היכן שהייתה בעבר אימפריית האינקה. על כן, כאשר ברפובליקות פרו השתרר כאוס פוליטי והנשיא החוקי לואיס חוסה דה אורבגוסו הודח מתפקידו ברפובליקה הצפונית, הוא מיהר לעשות עסקה עם סנטה קרוז. העסקה כללה התערבות צבאית של בוליביה בפרו וכיבושה. לאחר הכיבוש יוחזר דה אורבגוסו לתפקיד הנשיא, ובוליביה תאחד את פרו אליה ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז ניצל את העסקה ופתח במלחמה נגד הכוחות המהפכניים של פרו, במלחמה שעתידה להיקרא "מלחמת סלאברי וסנטה קרוז".
בוליביה ניצחה במלחמה מהר מאוד וסיפחה את פרו אליה. סנטה קרוז הכריז על עצמו כנשיא הקונפדרציה והמגן העליון שלה. תוך זמן קצר כוחות מורדים פרואניים קמו ברחבי פרו ופעלו לפירוק הקונפדרציה, שהייתה בעיניהם התערבות גסה של מדינה זרה במערכת הפוליטית המקומית. במקביל, צבא הקונפדרציה התחיל להתקדם לכיוון ארגנטינה, במטרה להרחיב את שטח הקונפדרציה. בתגובה, פתחה ארגנטינה במלחמה. במקביל, צ'ילה ראתה בהקמת הקונפדרציה איום על כלכלתה ופתחה במלחמה אף היא. היה זה אחד משיתופי הפעולה הצבאיים היחידים של ארגנטינה וצ'ילה במאה ה-19.
המלחמה החלה בשנת 1837, אז נחתמה החוקה של הקונפדרציה, ולאחר שנה נכנעה ארגנטינה והכריזה על הפסקת אש. צ'ילה המשיכה להילחם ובתחילה היה נראה כי הקונפדרציה תנצח, לאחר שורה של ניצחונות בוליביאנים בקרבות קטנים. אך אז, בזכות כוחות המורדים הפרואנים, הצליחה צ'ילה לאגף את צבא הקונפדרציה מצפון וכבשה את לימה. בשנת 1839 נכנעה הקונפדרציה וסנטה קרוז נשלח לגלות באקוודור. צ'ילה שחררה את בוליביה תוך זמן קצר, ואת פרו החזיקה לפרק זמן ממושך יותר, בו נבזז רכוש פרואני רב על ידי הכוחות הכובשים. בסופו של דבר גם פרו שוחררה אך נקלעה במהירות למלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
הסכמי הגבולות
ההשיג החשוב ביותר של צ'ילה על בוליביה במלחמה זו היה כיבוש שטחי הגישה לים שלל בוליביה, מה שהפך אותה למדינה ללא מוצא לים. הגישה לים נהפכה לנושא נפיץ פוליטית בבוליביה וסיבה לטינה רבה מצד העם הבוליביאני כלפי העם הצ'יליאני. לאחר ששוחררה בוליביה, הגבולות לא היו ברורים. כדי להבהיר את העניין חתמו המדינות על "אמנת הגבול והכלכלה" בשנת 1866. האמנה קבעה שהגבול יעבור בקו הרוחב 24 דרום. ההסכם קבע בנוסף כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים. אך בשנת 1874 התעוררו מחלוקות בצד הבוליביאני, כאשר בוליביה טענה שההסכם מוטה לטובת צ'ילה ומשחק לטובת האינטרס הכלכלי שלה. על כן, נחתמה אמנה שנייה ובה בוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה כי צ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה. אך גם האמנה הזאת פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר. במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
מלחמת האוקיינוס השקט
ככל שהחברות הצ'יליאניות התרבו סביב תעשיית המלחת שבחוף ה"שייך" לבוליביה, בוליביה ופרו לא ראו זאת בעין יפה. השתיים חתמו ברית סודית כנגד צ'ילה, ותכננו לכבוש בחזרה את שטחי הגישה לים. תחילה, הם ניסו לפגוע בכלכלת צ'ילה: פרו הלאימה את כל מחצבי המלחת שבשטחה ובכך פגעה בחברות הצ'יליאניות שפעלו באזור; בוליביה הפרה את אמנת הגבול והכלכלה והעלתה את המיסים על ייצוא מלחת על ידי חברות צ'יליאניות, ולאחר זמן קצר אסרה לחלוטין את הייצוא. בתגובה, צ'ילה שלחה את הצי שלה לבוליביה ובתוך זמן קצר כבשה את העיר אנטופגסטה, שהייתה הדרך היחידה של בוליביה להגיע לים.
ב-1 במרץ 1879 נפתחה מלחמת האוקיינוס השקט כאשר בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה. פרו הציעה לתווך בין המדינות, אך מכשנתגלתה הברית הסודית של פרו ובוליביה, צ'ילה סירבה לכל הליך דיפלומטי עם איזו מהמדינות, והכריזה מלחמה גם על פרו. כדי להגיע אל פרו הייתה צריכה צ'ילה להגיע מן הים, מכיוון שבוליביה הפרידה בין הגבולות. הניסיונות הראשונים של צ'ילה להכניע את פרו ובוליביה עלו בתוהו, כאשר במאי הצליחו הפרואנים להנחיל תבוסה על צ'ילה בקרב על איקיקה. רק באוקטובר הצליחו הצ'יליאנים לקחת את המוניטור הפרואנית "ואסקר" ולהנחית בנובמבר כוח משלוח שהביס את הפרואנים וכבש את איקיקה. בכך הצליחה צ'ילה לשלוט בכל מדבר אטקמה ובמחוז הפרואני טרפקה, מצב שהוביל לנפילת הממשלות בפרו ובבוליביה. במאי 1880 תפסו הצ'יליאנים את טאקנה ואת גבעת אריקה, שגורלן נחתם רק בהסכם לימה משנת 1929.
בזאת איבדה בוליביה את שטחי הגישה לים שלה לנצח, ללא הסכמים או פשרות. בוליביה ממשיכה לתבוע בתוקף עד היום בעלות על שטחי הים הללו, ומסרבת לנהל הליך דיפלומטי עם צ'ילה. בסיום המלחמה צ'ילה כבשה שטח עצום ועשיר במשאבים טבעיים, מה שפגע בכלכלה הפגועה ממילא של בוליביה.
חוזה השלום והידידות
חוזה השלום והידידות שנחתם בין צ'ילה לבוליביה בעיר סנטיאגו שבצ'ילה ב־20 באוקטובר 1904 התיימר לסיים את סכסוכי הגבולות בין המדינות ולהפיג את האיבה שחשו העם הבוליביאני כלפי צ'ילה 20 שנה לאחר סיום מלחמת האוקיינוס השקט. ההסכם קבע גבולות שנשמרו עד היום באורך 942 ק"מ. הגבול יורד דרומה ממשולש הגבולות פרו-בוליביה-צ'ילה בגובה של 13,000 מטר מעל פני הים על פסגות קורדילרה אספידנטל שברכס הרי האנדים. ככל שיורדים דרומה הגבול גובה ומסתיים בפסגה בגובה 18,000 מטר מעל פני הים. משני הצדדים של הגבול הדרומי נמצאים מחצבי מלח טבעיים.
הניסיון למגעים דיפלומטיים
במחצית הראשונה של המאה העשרים התקיימו מגעים דיפלומטיים לקידום אינטרסים כלכליים משותפים, אבל האיבה שרכש העם הבוליביאני לצ'יליאני העיבה על המהלכים. בשנת 1964 ניתק נשיא בוליביה ויקטור פז אסטנסורו את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה.
הגנרלים אוגוסטו פינושה (הנשיא הרודן של צ'ילה) והוגו בנזר (גנרל בצבא בוליביה) ייסדו מחדש את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1975 וניסו ליישב סכסוכים טריטוריאליים. אולם המשא ומתן הסודי החל כבר עם עלייתו של פינושה לשלטון ב-1973. באותה שנה נפגשו פינושה ובנזר בעיירה צ'אראנה הבוליביאנית שניצבת ממש על הגבול בהרי האנדים. שם הסכים פינושה לתת לבוליביה רצועת אדמה קטנה בין העיר אריקה והגבול עם פרו. עם זאת, אמנת לימה שנחתמה בין פרו לצ'ילה קבעה כי צ'ילה חייבת להתייעץ עם פרו לפני שתעניק שטח כלשהו שהיה בעבר פרואני לצד שלישי.
נשיא פרו פרנסיסקו ברמיידס לא הסכים להצעתו של פינושה והציע תחלופה אחרת, בה שלוש האומות ינהלו בשיתוף את נמל אריקה. פינושה דחה את ההסכם הזה, ובנזר בתגובה פירק את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה בשנת 1978, תוך שמירה על היחסים הקונסולריים בלבד. בנוסף, השלטון הצבאי בצ'ילה המשיך לערער ולעורר מחלוקות לגבי כל גבולותיה, כולל גבול בוליביה-צ'ילה. שמירה רבה הוצבה לכל אורך הגבול, והרשויות נימקו כי מדובר בפעולה למניעת התקפה חיצונית, מאבק בסחר בסמים והגירה בלתי חוקית. בין 1974 ל-1983 הטמין המשטר הצבאי בצ'ילה מאות מוקשים לאורך הגבול, ללא ידיעת הצד הבוליביאני. רק במאה ה-21 התחיל מסע לפינוי המוקשים, שכבר גבה את חייהם של כמה קורבנות.
תוכנית הגז הבוליביאנית
בתחילת שנת 2002 הגיע הנשיא הבוליביאני חורחה קווירוגה עם הצעה יוצאת דופן לצ'ילה: בניית צינור גז טבעי ענק מחופי צ'ילה באוקיינוס השקט אל תוך בוליביה, כך שבוליביה תקבל חלק מהמשאבים שאיבדה במלחמת האוקיינוס השקט, ותוך כך יעבירו מהגז גם למדינות נוספות, ואת הכסף על כך תקבל צ'ילה. צ'ילה, שמצד אחד רצתה להרוויח מן העסקה ומצד שני פחדה לאבד את המונופול על משאבי הים, הציעה פשרה שבה המים יובלו בצינור אל נמל אילו שבפרו ומשם חברות צ'יליאניות יעבירו את המים לבוליביה. גורמים צ'יליאנים העריכו כי האופציה של צ'ילה תהיה זולה בהרבה, אך פרו דווקא טענה כי האופציה הצ'יליאנית לא תהווה הבדל משמעותי, ולכן עדיף להזרים את הגז דרך בוליביה ובכך גם להמריץ את הכלכלה הפגועה באזורי דרום בוליביה. צ'ילה מיהרה להסתייג מהרעיון של העברת הגז ישירות דרך בוליביה, ולעומת זאת השלטון בבוליביה החל לפתח את האופציה הפרואנית.
אלא שביולי 2002 הודח הנשיא קווירוגה ובמקומו עלה לשלטון גונסלו סאנצ’ס דה לוסדה שהגה רעיון משלו לתוכנית. לאחר מכרז שערך בין חברות שונות נבחרו החברות הבריטיות BG Group ו-BP והחברה הספרדית Repsol להיות אלו שיקבלו את הבעלות על בניית הצינור. הוקמה תוכנית בשיתוף צ'ילה, פרו ובוליביה (שעלותה מוערכת בכ-6 מיליארד דולר) לבניית צינור ענק שיתחיל מנמל טוקופילה שבצ'ילה ומשם יזרים נפט וגז טבעי דרך בוליביה ופרו ויגיע עד לצרכניות מקסיקו (דרך באחה קליפורניה) וארצות הברית (דרך קליפורניה). אלא שהתכנית הזאת, שנדמה כי אינה מקדמת את האינטרס של בוליביה, קיבלה ביקורת רבה מצד האופוזיציה והנשיא החדש נאלץ להתפטר מתפקידו.
הנשיא החדש שנבחר קרלוס מסה ערך משאל עם בנוגע לצינור הגז, ורוב של למטה מ-55% תמך בצינור. על כן, החל מסה לדון בעניין זה עם נשיא צ'ילה, אלא שאז גם מסה נאלץ להתפטר בשל חשיפת השחיתות ב"חוק הפחמימנים" שחוקק. הנשיא הבא שעלה לשלטון, אוו מוראלס, לא רצה כל קשר עם צ'ילה וביטל את התכנית לחלוטין.
המשפט בהאג
בשנת 2015 הצהיר נשיא בוליביה מוראלס כי בוליביה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם צ'ילה, בתמורה לגישה לאוקיינוס השקט (בהתאם לפשרה בין המדינות). מנגד, ממשלת צ'ילה מסרה כי תהיה מוכנה רק ליחסים דיפלומטיים ללא כל תנאי. תגובת צ'ילה הובילה את מוראלס להגיש תביעה בבית הדין הבינלאומי בהאג נגד צ'ילה בטענה כי זכותה ההיסטורית של בוליביה לקבל את שטח זה, וכי הכיבוש הצ'יליאני הוא עבירה מוסרית נגד העם הבוליביאני. לאחר משפט ממושך בית המשפט פסק לבסוף לטובת צ'ילה, וקבע כי אף על פי שצ'ילה יכולה, אם היא מעוניינת, לקיים משא ומתן על הגישה של בוליביה לים, היא אינה מחויבת לקיים כל סוג של משא ומתן או למסור את שטחיה. פסק הדין הוביל לזעם רב בבוליביה, אך המדינה קיבלה את ההפסד בכבוד ולא הגישה ערעורים.
סורינאם
הקשרים עם צ'ילה הגיעו יחסית מאוחר יותר. לעומת קשריה עם ברזיל וגיאנה, שהיו אסטרטגיים שכן המדינות גובלות זו בזו, קשריה עם שאר מדינות דרום אמריקה הגיעו מאוחר יותר. הקשר הראשוני שנוצר בין צ'ילה לסורינאם היה ב-28 בינואר 1994, כאשר חתמו שתי המדינות על הסכם הפוטר מחובת הוויזה בעלי דרכון צ'יליאני הנמצאים בסורינאם ולהפך. החוק עצמו אמנם נכנס לתוקף רק בשנת 2011, אך גם לפני כן הוא הוביל להגברת התיירות בין שתי המדינות. הסכמים דומים קיימים בין צ'ילה לשאר מדינות אמריקה הדרומית.
מאז שנת 2010 מנסה סורינאם לחזק את קשריה עם מדינות נוספות באמריקה הלטינית על אף היותה שונה תרבותית, וכחלק מתהליך הקירוב קיים נשיא סורינאם מפגשים עם מנהיגי המדינות באזור. במרץ 2012, במסגרת פסגה של הקהילייה הקריבית שהתרחש בסורינאם, ערך נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה פגישה של יומיים עם נשיא סורינאם, דסי באוטרסה. במהלך הפגישה נפגשו הנשיאים וערכו ארוחה גדולה ומתוקשרת, בה הם דנו בנושאים כלכליים שונים.
בעקבות הסכמים שונים בין צ'ילה לסורינאם לחיזוק מוסדות החינוך הגבוהים בשתי המדינות, השיקה ממשלת סורינאם תוכנית מלגות בשנת 2013, אשר במסגרתה הוענקו בין 40 ל-50 מלגות לצעירים מסורינאם עבור לימודים באוניברסיטאות בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בשגרירות בטרינידד וטובגו המשמשת גם כשגרירות הצ'יליאנית עבור סורינאם. בנוסף, היא מחזיקה קונסוליה של כבוד בבירת סורינאם, פרמריבו. מהצד השני, סורינאם מיוצגת בצ'ילה על ידי שגרירותה בברזיל.
גיאנה
גיאנה וסורינאם ביססו את יחסיהם ב-22 ביולי 1971, באופן פורמלי לחלוטין וללא חתימה על הסכמי סחר כלל. כינון היחסים נועד להבטיח אסטרטגיות פעולה עתידיות ולבסס יחסים רשמיים, אך לא מעבר לכך. השינוי חל בשנת 1994, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם בסיסי לשיתוף פעולה טכני ומדעי, אשר נכנס לתוקף שלוש שנים לאחר מכן. ההסכם נועד לחזק את הקשר הכלכלי של המדינות, בתור שכנות ליבשת הדרום אמריקאית.
באוגוסט 2015 מינתה צ'ילה את קלאודיו רוחאס רצ'ל לשגריר בגיאנה, מהלך שהאיץ את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. בשנה שלאחר מכן חנכה הנשיאה מישל בצ'לט את הנציגות הדיפלומטית הראשונה בג'ורג'טאון, בירת גינאה. בזמן תקופתה של בצ'לט כנשיאה, הגדירה צ'ילה את יחסיה עם גיאנה כעיקריים מבין מדינות האזור הקריבי הדוברות אנגלית, ואילו גיאנה הביעה עניין לחלוק את הניסיון הכלכלי הצ'יליאני ואת תהליך פתיחתה לעולם.
ביולי 2016 ביקרה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי בגיאנה, שם השתתפה בכנס של ראשי מדינות וממשלות הקהילייה הקריבית וחנכה את שגרירות צ'ילה בג'ורג'טאון. באוקטובר 2016 ערך נשיא גיאנה דייוויד גריינג'ר ביקור ממלכתי בצ'ילה (בתמונה), שם קיבלה אותו הנשיאה בצ'לט בפלאסיו דה לה מונדה. בפגישה זו נחתם הסכם פטור אשרות בדרכונים רגילים והסכם להקלות מס עבור תחבורה אווירית בין המדינות. בנוסף התקיימו שיחות לקידום יוזמות שיתופיות בענייני מסחר, טלקומוניקציה, גאולוגיה, כרייה וסביבה.
ארצות הברית
ראשית היחסים בין המדינות במהלך המאה ה-19, והם השתפרו יותר משנת 1988, וכיום יש ביניהם יחסים מצוינים. בשנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90, ממשלת ארצות הברית שיבחה את הלידה מחדש של הדמוקרטיה בצ'ילה, אף על פי שסייעה להפיכה הצבאית בצ'ילה בשנת 1973, וסייעה למשטר הצבאי שהיה לאחר מכן, אשר הביא לערעור היציבות במדינה, ולערעור הכלכלה והפוליטיקה.
הממשלות מתייעצות לעיתים קרובות בנושאי דיפלומטיה, ביטחון, תרבות ומדע. לאחרונה חתמו הממשלות על הסכמים בנושאי חינוך ואנרגיה ירוקה.
מקסיקו
ההיסטוריה המשותפת של שתי המדינות מתחילה בתקופה בה הן היו מושבות של ספרד. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנות ה-20 של המאה ה-19, זמן קצר לאחר שקיבלו עצמאות מספרד. באותה תקופה גם כל אחת מהמדינות הקימה שגרירות בבירה של המדינה השנייה.
בשנת 1914 השתייכה צ'ילה לקבוצה אזורית בשם מדינות ה-ABC (שכללה את ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה). שלוש המדינות הללו היו העשירות והמשפיעות ביותר בדרום אמריקה באותה עת. באותה שנה התערבו מדינות ה-ABC בסכסוך הדיפלומטי בין ארצות הברית ומקסיקו, שהיה על סף מלחמה, על רקע פרשת פרשת טמפיקו וכיבוש וראקרוס בידי כוחות ארצות הברית. נציגי המדינות נפגשו עם נציגי ארצות ומקסיקו באזור הניאגרה, בגבול בין קנדה לארצות הברית, במטרה להפחית את המתיחות ולמנוע מלחמה, שבסופו של דבר אכן לא פרצה.
ב-11 בנובמבר 1974 ניתק נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלווארס, את היחסים הדיפלומטיים עם מקסיקו, שנה לאחר הדחתו הבלתי חוקית של נשיא צ'ילה הנבחר סלוודור איינדה, על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במשך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, מקסיקו תקבל אלפי פליטים צ'יליאנים שנמלטו מממשלת פינושה.
שתי המדינות חידשו את היחסים דיפלומטיים ביניהן ב-23 במרץ 1990. מאז חידוש היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות מתקרבות זו לזו בנושא המסחר הדו-צדדי ביניהן.
קנדה
קנדה הכירה בעצמאות צ'ילה בשנת 1844, ובשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1973 על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה קלטה קנדה 7,000 פליטים מצ'ילה.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 75 שנות יחסים דיפלומטיים. אייר קנדה מפעילה טיסות ישירות בין טורונטו לסנטיאגו.
אוסטריה
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1846. בעקבות ההפיכה הצ'יליאנית, בשנת 1973 הגיעו לווינה כ-1,500 פליטים צ'יליאנים.
גרמניה
במהלך 150 השנים האחרונות גרמנים רבים התיישבו בצ'ילה מכמה סיבות שונות. ובכיוון ההפוך, כמה אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בגרמניה במהלך הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה.