cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלג תמיר
במכון ז'בוטינסקי בישראל
נפטר בד' באייר תשע"א, 8 במאי 2011.
ג'ק לו (קופץ למים)
ג'ק דייוויד לו (באנגלית: Jack David Laugher; נולד ב-30 בינואר 1995) הוא קופץ למים בריטי, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה (לונדון 2016) בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם שותפו לקפיצה למים כריס מירס.
ביוגרפיה
לו נולד בהארוגייט שבצפון יורקשייר, והחל להתאמן בקפיצה למים בגיל 7. בשנת 2010 זכה הן באליפות אירופה לנוער בקפיצה מ-3 מטרים ובקפיצה ממטר אחד, ובהמשך השנה זכה בשני התארים גם באליפות העולם שנערכה בטוסון. במשחקי חבר העמים שנערכו באותה שנה בדלהי התחרה יחד עם אוליבר דינגלי בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטרים, והשניים סיימו במקום השביעי והאחרון. בקפיצות היחידים סיים לו במקום ה-11. באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי בשנת 2011 העפיל לשלב הגמר בקפיצות מ-3 מטרים, וסיים במקום השמיני. באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן ב-2012 סיים במקום השישי. הוא השתתף גם באולימפיאדת לונדון (2012), אך לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וסיים במקום ה-27. בהמשך השנה הוכתר פעם נוספת כאלוף העולם לנוער בקפיצה מ-3 מטרים, באליפות העולם שנערכה באדלייד, וכן זכה במדליית זהב גם בקפיצות הסינכרוניות, בהן התחרה יחד עם טום דיילי.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 דורג לו ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום ה-16 ולא העפיל לגמר. באותה שנה החל להתחרות בקפיצות סינכרוניות יחד עם כריס מירס, שותפו הנוכחי. במשחקי חבר העמים שנערכו ב-2014 בגלאזגו זכו השניים במדליית הזהב. לו זכה גם במדליית זהב בקפיצה ממטר אחד, ובמדליית כסף בקפיצה משלושה מטרים. בהמשך השנה השתתף באליפות אירופה שנערכה בברלין, וסיים במקום החמישי הן בקפיצות היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, ובמקום השביעי בקפיצה ממטר אחד.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכה לו בשתי מדליות ארד, הן בקפיצה מ-3 מטר ליחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם מירס. באליפות אירופה שנערכה ב-2016 הוכתרו לו ומירס כאלופי אירופה בקפיצות סינכרוניות מ-3 מטרים, ולו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו לו ומירס במדליית הזהב, והיו לבריטים הראשונים שרושמים הישג כזה בקפיצה למים. לו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים, והיה לקופץ למים הבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה ביותר ממדליה אחת באותם משחקים.
קפולסקי
קפולסקי היא יצרנית עוגות ישראלית שהייתה במשך עשרות שנים גם רשת בתי קפה שנסגרה, ובדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת ברמת השרון.
משפחת קפולסקי כללה מספר אחים (פולה, עקיבא, דורה, דינה וזליג) שעוד במולדתם ליטא היו קונדיטורים בשנות השלושים ובעלי רשת קונדיטוריות מצליחה שם. כשעלו לישראל פתח זליג יחד עם אחיו עקיבא את הסניף הראשון ברחוב אלנבי בתל אביב.
בהמשך נפתח סניף ירושלמי על ידי בן דוד שלהם, מנשה קפולסקי ובניו אריה וישראל בכיכר ציון בירושלים. באלנבי נפתח עוד סניף של "האחים קפולסקי". בהמשך זליג נפרד מעקיבא והקים קונדיטוריה משלו בשם "קפולסקי", בהתחלה בצפון קריית עמל (אשר הפכה בשנת 1958, לאחר איחוד טבעון עם קריית עמל אשר מצדו הדרומי של כביש 75, לקריית טבעון) ואחר כך בחיפה.
בנו של זליג, מיקי, החליט לעבוד גם בקפולסקי לאחר שסיים את שירותו הצבאי, ולשם כך טס להולנד לשנה ללמוד קונדיטוריה, שם למד ועבד במאפייה גדולה של קרובי משפחה באמסטרדם. לאחר שהות של שנתיים בהולנד חזר לישראל והתחיל לעבוד עם אביו זליג בקונדיטוריה "קפולסקי" בחיפה, שנוסדה בשנת 1958. זליג עבד בסניף החיפאי ברחוב מיכאל בהדר, עד שבנו מיקי נהרג בשנת 1971 בתאונת דרכים בגיל 26, וזליג הפסיק לעבוד בקפולסקי. במקביל עבד עקיבא בסניף באלנבי. מי שהפך את הרשת לרשת משגשגת הוא דוד, בנו של עקיבא, אחרי שמיקי נפטר.
בשנת 1977 פתח דוד את בית הקפה הראשון של "קפולסקי" בנאות אפקה. הרשת זכתה להצלחה גדולה, והחלה למכור זיכיונות למפעילים נוספים. בשנת 2001 היו לרשת כ-50 סניפים ברחבי ישראל, אולם בהמשך, עם עליית רשתות בתי קפה חדשות, כמו ארומה וארקפה, איבדה קפולסקי את מקומה המרכזי בתחום, וכל סניפי בתי הקפה של הרשת נסגרו בזה אחר זה.
בשנת 2002 מכר דודי קפולסקי, בן דודם של זליג ועקיבא, את רשת קפולסקי לחברת ויטה פרי-גליל תמורת כ-4.4 מיליון שקלים וירד מישראל לאוסטרליה.
בשנת 2015 החלה קונדיטוריית אנגל בבעלות דורון ולירון אנגל בהליכי רכישה של קפולסקי, והודיעה על כוונתה לחדש את פעילותה של קפולסקי כרשת בתי קפה. בדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת ברמת השרון.
קרב אקטיום
קרב אקטיום היה העימות המכריע של המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית. הקרב היה קרב ימי בין הצי של אוקטוויאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר) לבין הצי של מרקוס אנטוניוס, והסתיים בניצחון של אוקטוויאנוס. לאחר ההפסד בקרב לא הצליח אנטוניוס לשקם את צבאו ואת ציו, ובכך הביא הקרב לתבוסתו במלחמה, ולהתאבדותו שלו ושל קלאופטרה, המלכה האחרונה של השושלת התלמיית במצרים.
פירוק הטריומוויראט השני
בשנת 35 לפנה"ס הגיעה אוקטביה, אחותו של אוקטוויאנוס, לאתונה עם 2,000 חיילים. חיילים אלו נועדו להיות תגבורת למלחמותיו של בעלה, אנטוניוס, במזרח. אנטוניוס השאיר לה באתונה הודעה לשלוח את החיילים מזרחה, אך שהיא עצמה תחזור לרומא, ובכך ניתק את בריתו עם אוקטוויאנוס. בשומעו זאת, אוקטוויאנוס זעם על כך, והשתמש ביחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה לטובת התעמולה שכנגד אנטוניוס.
תעמולת מלחמה
תעמולת המלחמה שיחקה תפקיד חשוב בדרך לקרב אקטיום. בשנת 34 לפנה"ס סיפח אנטוניוס את ארמניה לרפובליקה הרומית, וביצע את תהלוכת הניצחון שלו באלכסנדריה. בסוף תהלוכת הניצחון התבצע טקס "המתנות של אלכסנדריה"', בו הוענקו חלקים מהאימפריה הרומית לקלאופטרה ולצאצאיה, אשר אוקטוויאנוס השתמש בו כדי להתנגח פוליטית באנטוניוס. אנטוניוס בחר לבצע את מצעד הניצחון לציון כיבוש ארמניה באלכסנדריה, במקום ברומא. בסוף המצעד, התלבש אנטוניוס כאל דיוניסוס, בעוד שקלאופטרה התלבשה כאלה איזיס. אנטוניוס חילק שטחים אשר שלט עליהם לילדיה של קלאופטרה. קיסריון הוכר כבנו של יוליוס קיסר, והוכרז כשליט מצרים לצד קלאופטרה. לאלכסנדר הליוס ניתנה ממלכת ארמניה, מדי וכל השטחים מעבר לנהר הפרת. לתלמי פילדלפוס ניתנו סוריה וקיליקיה, וכל השטחים בשליטה רומית ממערב לנהר הפרת ועד לדרדנלים. לקלאופטרה סלנה השנייה ניתנה קירנאיקה ולוב.
אוקטוויאנוס ניצל את הידיעה על הטקס, ואת יחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה, על מנת לצייר את הסכסוך כסכסוך רומי-מצרי, כמערב נגד המזרח. קלאופטרה צוירה כמפתה המזרחית, אשר מרחיקה את אנטוניוס מאשתו הרומית, ומשפיעה עליו לטובתה של מצרים. הזיכרון של מלחמות האזרחים היה טרי אצל הרומאים, ועל כן היה צריך אוקטוויאנוס לתאר את הסכסוך ככזה שהוא כנגד גורם זר, ולא כסכסוך פנימי-רומאי. בשלב זה היה ברור לשני הצדדים כי המצב אינו יכול להימשך כמו שהוא, ושהמלחמה הפכה בלתי-נמנעת.
מערכת אקטיום
בחורף 32 לפנה"ס חנה אנטוניוס עם צבאו באפסוס והחל לרכז כוחות, בכוונה לצעוד לכיוון רומא. מתוך 30 לגיונות אשר עמדו לרשותו, ריכז אנטוניוס 19 למערכה כנגד אוקטוויאנוס, כשמ-11 הלגיונות האחרים הוצבו ארבעה בקירניאקה, שלושה בסוריה, וארבעת הנותרים נשארו במצרים. קלאופטרה הביאה עמה ממצרים קופת מלחמה של 20,000 טלאנטים, סכום שיכל לכלכל מסע מלחמה, למעשה ללא מגבלת זמן. בשנת 31 לפנה"ס הגיע אנטוניוס עם צבאו לאקטיום, שם חנה, ייתכן ומתוך כוונה למשוך את אוקטוויאנוס לרוקן את קופת המלחמה המצומצמת שלו ולשחרר כוחות שלא יוכל לשלם להם.
אוקטוויאנוס ידע כי קופת המלחמה והתשתית הלוגיסטית שלו לא יספיקו אם ינצל את מלוא פוטנציאל הגיוס שלו, ועל כן החליט שההכרעה תבוא בים. אולם, כשהגיע לאקטיום, סירב אנטוניוס לצאת לקרב ימי, עקב המצב הירוד של ספינותיו, והדלדלות מספר החותרים בהן, עקב התנאים הקשים במחנה. אנטוניוס הציב חותרים על הסיפון עם נשק וציוד, כשהמשוטים במים, על מנת להציג את הצי כמוכן לקרב. אולם, הוא לא הוציא את הצי מהמפרץ, מה שהכריח את אוקטוויאנוס לנטוש את תוכניתו לקרב ימי מכריע עוד באותו היום. שני הצדדים התמקמו משני צידי המפרץ, כשאף צד אינו מעוניין לבצע את המהלך הראשון. לאחר קרוב לשנה של המתנה, החליט אנטוניוס להוציא את ציו מהמפרץ ולהתמודד עם אוקטוויאנוס ב-2 בספטמבר, 31 לפנה"ס.
יחסי הכוחות
אף על פי שלמערכה באקטיום שני הצדדים הגיעו עם כוחות גדולים, בפועל בקרב השתתפו בעיקר חיילי הצי והחותרים, בעוד שמרבית הלגיונות צפו בקרב מהחוף. בין המקורות ישנן סתירות לגבי מספר הלוחמים וגודל הצי אשר הציבו שני המצביאים, עם זאת ישנה הסכמה שהבדלי הכוחות לא היו גדולים. אומדן הכוחות המקובל הוא:
ניתן להבחין, אם כן, כי אוקטוויאנוס יצא לקרב אקטיום בראשות צבא גדול כמעט כפליים, אך מפוזר על גבי מספר רב יותר של ספינות מזה של אנטוניוס. כמו כן היו ספינותיו של אנטוניוס גדולות יותר בממוצע מאלו של אוקטוויאנוס והחזיקו לוחמים רבים יותר על אף הבדלי כוח האדם. ההבדל השני היה באיכות הלוחמים והניסיון איתו הגיעו למערכה: אנטוניוס נהנה מצבא יבשתי מאומן ומתורגל שגרעינו מתבסס על וותיקי הלוחמים מהקרבות בפרתיה והמערכות עם גאיוס יוליוס קיסר, אך ללא ניסיון במערכות ימיות ועם מורל ירוד עקב חניית חורף שוחקת. אוקטוויאנוס נהנה מצי לוחם איכותי, שצבר ניסיון במערכה ימית ממושכת עם מורל גבוה תחת פיקודו של אגריפה, אדמירל מוערך ורב השראה.
ניתוח נוסף מראה כי בעוד שאוקטוויאנוס היה יכול להמשיך ולגייס מהמושבות הלטיניות חיילים ומפקדים מיומנים, היה גרעינו הקשה של צבא אנטוניוס בשחיקה מתמדת מאז המערכה שלו בפרתיה ב-36 לפנה"ס, וגייסותיו הגיעו ממזרח הים התיכון ללא אימון וללא שדרת קצונה נאמנה, שיקול שהיה יכול להוות גורם מכריע בבחירת הטקטיקה והאסטרטגיה של קרב אקטיום.
הגאוגרפיה של המערכה
מחנה אוקטוויאנוס מוקם צפונית לניקופוליס, בגדת המיצרים הצפונית, בעמדה שולטת המאפשרת תצפית על הנמל של אנטוניוס, אך מרוחקת ממקורות מים זמינים. הנמל של אוקטוויאנוס נפתח אל הים האיוני. מחנה זה סבל בתחילת המערכה מהצקות לאספקת המים שלו בידי כוחותיו של אנטוניוס אך במהרה אגריפה הבטיח את אספקת המים ודחק את אנטוניוס אל מדרום למיצר. במקום מחנה זה, לאחר הקרב הוקם במקום המחנה אתר זיכרון לניצחונו של אוקטוויאנוס.
מחנהו של אנטוניוס מוקם דרומית לאקטיום ומערבית לאנאקטוריום, בנקודה בה היו אמנם מקורות מים זמינים, אך אלה סבלו מניקוז גרוע. למחנה הייתה פתחה למפרץ האמפרקי.
לכל מחנה היו יתרונותיו וחסרונות משלו - זה של אנטוניוס סבל מסדרה של מגיפות, עריקות והיעדר אספקה עקב מיקומו באזור ביצתי. גורמים אלו דלדלו את כוחותיו של אנטוניוס והותירו את הצי במורל מדוכדך. שהות החורף של צבא אנטוניוס הייתה באזור ללא ניקוז יאות לצורכי יישוב של למעלה ממאה אלף חיילים ועבדים. יתרה מכך שיטות הגיוס בהן השתמש אנטוניוס על מנת להילחם בשחיקת שורות החותרים (בדגש על גיוס בכפייה) הותירו את הצי מאויש בחותרים לא מאומנים דיים ובכוחות שנאמנותם מוטלת בספק. בסוף החורף ועד הקרב עצמו התדלדלה יכולת הצי של אנטוניוס עד כדי כך ששרף את אותן הספינות שלא יכול היה למלא את שורות חותריהן בצורה אפקטיבית, בעודן עוגנות.
היסטוריונים מסוימים רואים מהלך זה, בצירוף העמסת ספינותיו במפרשים, כהוכחה לכוונתו לבצע את מהלך הבריחה של קלאופטרה ושלו עצמו, תוך כדי נטישת לגיונותיו היבשתיים לגורלם (עם או בלי פקודות לסגת) - ובכך הופכים את קרב אקטיום לקרב נסיגה ולא לקרב בו שני הצדדים חותרים לניצחון מכריע.
חלוקת הכוחות והמפקדים לקרב
אנטוניוס:
היציאה לקרב
ביום הקרב יצא הצי של אנטוניוס מן הנמל כאשר כוחותיו ערוכים בשלוש שייטות קדמיות והשייטת המצרית עם קלאופטרה מאחור. בתגובה, כוחותיו של אוקטוויאנוס נערכו בשורה המתוחה מצפון לדרום על מנת למנוע איגוף ו\או בריחה של כוחות ולאפשר למספרים העדיפים של הצי של אוקטוויאנוס לבצע מהלכי איגוף. בין אם תוכניתו של אנטוניוס כללה בריחה ובין אם לאו, הרי שספינותיו המהירות פחות נאלצו לחתור למגע על מנת לפרוץ את קווי האויב.
אחד המהלכים השנויים במחלוקת שבוצעו לפני הקרב עצמו היה העמסת האוצר התלמי על השייטת המצרית וכן העמסת מפרשים הן על ספינותיו של אנטוניוס, דבר שיאפשר לשייטת במידה ותבקיע דרך הקו של אוקטוויאנוס לסגת ולהמשיך את המלחמה ביום אחר.
תוצאות הקרב
אוקטוויאנוס, אשר ראה כי כבר לא יוכל לתפוס את האוצר התלמי, פנה עתה להשמיד את הצי שנשאר לאנטוניוס, במקום לתפוס אותו. אוקטוויאנוס פקד להשתמש באש על מנת להבעיר את ספינותיו של אנטוניוס. לאחר לילה של מאבק וטיבוע ספינות, זכה אוקטאוויאנוס בניצחון ברור על כוחותיו של אנטוניוס. מנוסתו של אנטוניוס ביחד עם קלאופטרה הפכה מרגע זה ואילך לאבן הפינה של התעמולה ברומא במשך שאר המערכה. בימים שלאחר הקרב ערקו חלקים נרחבים מהלגיונרים של אנטוניוס והחליפו צד. קרנו של אוקטאוויאנוס נותרה גבוהה בקרב הציבור הרומי חרף הנטל הכלכלי הנוסף שהעמיסו הלגיונרים החדשים על אוקטאוויאנוס, שרצה ככל הנראה להימנע ממראית עין של מלחמת אזרחים נוספת ברפובליקה.
הדיווחים אודות מספרי ההרוגים בקרב מציינים ש-5,000 חללים נפלו בקרב האויב, מספיק בדיוק עבור טריומף אותו יכול לערוך אוקטאוויאנוס בשובו לרומא. במקום הוקם אתר זיכרון למאבק ובו הוצבו אילי-הניגוח של הספינות שנשבו. ההבחנה בין קרב שיש לערוך עליו טריומף לבין קרב במלחמת אזרחים הייתה חשובה, שכן הזיכרון של השנים העקובות מדם במלחמת האזרחים הקודמת עלול היה לפורר את בסיס האהדה שעליו נסמך אוקטאוויאנוס. בנוסף לכך, הוא ניצב בפני הצורך לטפל בלפחות שישה מלגיונותיו של אנטוניוס, שלאחר עריקתם הפכו לנטל הכלכלי שלו ושל רומא.
אנטוניוס עצמו לא הוכרע סופית באקטיום. התעמולה של אוקטוויאנוס ציירה את נסיגתו כמעשה של פחדנות, אבל היתרון המעשי של יסוד כלכלי מוצק ושטחים נרחבים לגייס מהם צבאות חדשים הפכו את הנסיגה ואפילו ההפסד המוחץ לכישלון שאפשר להתגבר עליו בהינתן אסטרטגיה מוצלחת. כישלונו של אנטוניוס לנצל את היתרונות שהשכיל לשמר אחרי קרב אקטיום הכריע למעשה את המערכה.
לאחר קרב אקטיום, הוצבו הצדדים ונמתחו הקווים - אוקטוויאנוס הציב עצמו בראש המערכת הפוליטית של רומא, נישל את אנטוניוס משאריות תומכיו וזכויותיו הפוליטיות ובעצם הפך את המערכה לקרב בין רומא המערבית לאיום מן המזרח, המונהג על ידי קלאופטרה ושר צבאה, מרקוס אנטוניוס.
בצידו של אנטוניוס, המכה המוראלית הוכחה כקטלנית כאשר המלכים הכפופים לו במזרח הים התיכון החלו לערוק והטו בכך את כף המערכה בצורה סופית לטובתו של אוקטוויאנוס שהמשיך לרדוף את אנטוניוס וקלאופטרה עד לסופם הדרמטי באלכסנדריה.
יערות הגשם והביצות הקולכיים
יערות הגשם והביצות הקולכיים (בגאורגית: კოლხეთის ტროპიკული ტყეები და ჭაობები) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בגאורגיה שהוכרז בשנת 2021. אתר המורשת מורכב משבעה שטחים לאורך פרוזדור בן 80 קילומטרים מצפון לדרום לאורך החוף המזרחי של הים השחור. באותו אזור שכנה בעבר ממלכת קולכיס הנחשבת ישות גאורגית מוקדמת, המקור לשם האתר. בשטחים באתר יש מערכות אקולוגיות טיפוסיות לאקלים הממוזג-חמים והלח באופן קיצוני של האזור, וגובהם נע בין פני הים לגובה של 2,500 מטרים. המאפיין מערכות אקולוגיות אלו הם יערות גשם נשירים וביצות מסוגים שונים: ממים עומדים דרך אדמה ספוגה במים (percolation bogs) ובוץ טובעני (mire). יערות הגשם מכילים מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים הכוללים מינים אנדמיים ורליקטיים, ששרדו את עידן הקרח של השלישון.
תיאור
יערות הגשם והביצות הקולכיים הוכרזו כאתר מורשת עולמית סדרתי באזור הקווקז הכולל שבעה אזורים בשטח כולל של 312.53 קילומטרים רבועים המוקפים באזור חיץ בשטח כולל של 268.5 קילומטרים רבועים. האתר משתרע לאורך פרוזדור בן 80 קילומטרים מצפון לדרום לאורך החוף המזרחי של הים השחור, בתחומי שלושה ממחוזות גאורגיה: אג'ריה, גוריה וסמגרלו וסוואנתי עילית. להלן האזורים הכלולים: אזור מספר 1 (קינטרישי-מטירלה) הוא האזור הגדול ביותר בין שבעת האזורים, וגבולו המזרחי מרוחק 27 קילומטרים מחוף הים. גובה השטח מ-250 ועד 2,750 מטרים מעל פני הים. רוב השטח הוא 23 חורשות וסבך ירוק-עד. באתר יש נחלים, פלגים וצמחייה תת-אלפינית מעל לקו העצים. החורשות כוללות 48 מיני עצים, 8 מיני מטפסים ו-64 מיני שיחים. שאר ששת האזורים צמודים לחוף וגובהם נע מפני הים ועד 10 מטרים והם תערובת של ביצות ושל יערות. הם אינם כוללים שטחים בים וכל המים בהם מתוקים.
בסך הכל נמנו באזורים אלו כ-1,100 צמחים וסקולריים, ושאינם וסקולריים, כולל 41 מינים בסכנת הכחדה, ו-500 מינים של בעלי חוליות: 67 מיני יונקים, 15 מיני זוחלים, 10 מיני דו-חיים, 55 מיני דגים, ו-327 מיני עופות, שמתוכם 123 מקננים באתר. בסך הכל 33 מינים של בעלי חוליות הם אנדמיים. בין היונקים הבולטים: דוב חום, זאב מצוי ושונר צפוני. 19 מינים מופיעים ברשימה האדומה של IUCN, כלומר הם מוגדרים על ידי ה-IUCN בסכנת הכחדה. שישה מיני חדקן, שמהם ארבעה מתרבים באזור, מוגדרים בסכנת הכחדה חמורה, ובהם "חדקן קולכיס" (Acipenser colchicus) האנדמי.
אגון ולס
אגון יוזף וֶלֶס (בגרמנית: Egon Wellesz, 21 באוקטובר 1885 – 9 בנובמבר 1974) היה מלחין, מורה ומוזיקולוג יהודי-אוסטרי, שעקר באמצע חייו לבריטניה ושם המשיך לפתח את הקריירה שלו. ולס היה תלמיד של ארנולד שנברג ונעשה לחוקר בעל שם בתחום המוזיקה הביזנטית.
לימודים וראשית הקריירה
אגון ולס נולד בווינה כבנם של שמואל (שאמו) ולס, איש עסקים בתחום הטקסטיל ושל אילונה, בת לבית לווני (Lövényi), יהודים הונגרים מתבוללים שהתיישבו בבירת אוסטריה. בשנת 1908, שנת נישואיו לאמיליה פרנציסקה שטרוס, ויתר ולס על ההשתייכות לקהילה היהודית ומאוחר יותר, בשנת 1917, התנצר לפי הדת הרומית-קתולית השלטת באוסטריה. ולס למד אצל ארנולד שנברג - תלמידו הפרטי הראשון במוצהר - ואצל גואידו אדלר, מייסד המכון למוזיקולוגי בווינה והעורך הראשי של ה"דנקמאלר" האוסטרי. שתי ההשפעות הללו עיצבו במידה רבה את חיי המוזיקה והמחקר של ולס. ב-1913 צלל ולס אל מעמקי המוזיקה הביזנטית, תחום שהעסיק אותו במשך כל חייו.
פעילותו באוסטריה ובאנגליה
בשנת 1916 עשה מחקר יסודי בתחום פענוח תווי המוזיקה הביזנטית ובשנת 1932 הקים את המכון למוזיקה ביזנטית בווינה. בשנת 1920 כתב את הביוגרפיה הראשונה של ארנולד שנברג, שכללה הערות מושכלות על היצירות העיקריות שהלחין שנברג עד לאותה שנה.
כהכרה לחשיבות מחקריו התמנה אגון ולס למרצה במכון למוזיקולוגיה ובשנים 1916-1911 נתבקש ללמד תולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה בווינה. בשנת 1929 התמנה לפרופסור שלא מן המניין למוזיקולוגיה באוניברסיטת וינה.
ולס עזב את אוסטריה והיגר לאנגליה בעקבות האנשלוס - ליתר דיוק, שיחק לו מזלו וביום שגרמניה הנאצית הכריזה על סיפוח אוסטריה, נמצא ולס באמסטרדם, כדי להיות נוכח בביצוע יצירתו התזמורתית Prosperos Beschwörungen בניצוח ברונו ולטר, ולס כתב תשע סימפוניות וכמספר הזה רביעיות מיתרים. כתיבת הראשונות החלה ב-1945, לאחר הגיעו לאנגליה והיצירות הבאות התפרשו על פני כל שנות חייו.
בשנת 1946 קיבל ולס את האזרחות הבריטית. אחרי המלחמה הוא זכה בכמה הזדמנויות למחוות כבוד מצד עיריית וינה, עיר הולדתו, ומצד הרפובליקה האוסטרית. אולם לא הוצע לו לחזור למשרתו באוניברסיטה בווינה, ממנה סולק בימי השלטון הנאצי.
ב-18 בינואר 1972 בגיל 87, לקה ולס באירוע מוחי שגרם לו לחדול מכל פעילות יצירתית. הוא הלך לעולמו באוקסוארד בלילה שבין 8–9 בנובמבר 1974. הובא לקבורה בבית הקברות המרכזי של וינה.
אגון ולס היה נשוי החל משנת 1908 לאמילי (אמי) פרנציסקה שטרוס (1987-1889), חוקרת של התרבות הביזנטית. לזוג היו שתי בנות: מגדה (2006-1909) ואליזבת (1995-1912).
יצירות
יצירותיו של ולס כמלחין מסתכמות בלפחות 112 עם מספרי אופוס ועוד כ-20 ללא מספר אופוס. הוא כתב להרכבים שונים ומגוונים, הן מוזיקה בימתית והן יצירות תזמורתיות לאולם הקונצרטים, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לפסנתר, שירים ויצירות מקהלתיות.
לאחרונה גובר העניין במוזיקה של ולס. מכלול תשע הסימפוניות שלו יצא בהקלטות, אף כי ייצוג המוזיקה שלו על גבי תקליטורים ותקליטים אריכי-נגן איננו מרשים. הסימפוניה השלישית שלו (1950–1951), שיצאה לאור לאחר מותו, זכתה לביצוע הבכורה שלה בווינה בשנת 2000. אחדות מן הסימפוניות שלו נושאות שמות: השנייה ("האנגלית"), הרביעית והשביעית ("קונטרה טורונטום").
קהילת יהודי ריבנישקי
קהילת יהודי ריבנישקי (בלטבית: רייביני) שבדרום-מזרח לטביה החלה להתגבש בסוף המאה ה-18. בשיאה מנתה הקהילה 533 יהודים שהיוו כ-91% מאוכלוסיית העיירה, ולמרות עזיבת צעירים בשל המצב הכלכלי ומלחמת העולם הראשונה, בשנת 1935 עוד מנתה כ-317 נפש, שהיו 68% מאוכלוסיית העיירה.
בעיירה פעלו ישיבה, שני בתי כנסת, בית מרחץ, שוחט ורב. המצב הכלכלי של היהודים בעיירה היה קשה, ואף החמיר אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט. הקהילה הושמדה לחלוטין במהלך השואה ב-23–25 באוגוסט 1941.
שורשי הקהילה היהודית ב-LATGALE
היהודים הראשונים שהגיעו למחוז LATGALE בלטביה בתחילת המאה ה-17, היו בעיקר פליטים של פוגרומים, בתחילה מפולין ולאחר מכן גם מביילורוסיה ואוקראינה. חלק מהיהודים היגרו ממניעים כלכליים, על מנת לנצל אפשרויות תעסוקה שנפתחו בעקבות המלחמות שפרצו באזור במאה ה-18. בעוד שהיהודים באזורים אחרים בלטביה כדוגמת מחוז KURZEME (הדוכסות הגרמנית קורלנד) הגיעו מגרמניה כסוחרים והשתקעו במקום, ולפיכך היו יחסית מבוססים מבחינה כלכלית ונתפשו כמשכילים יותר, הרי שהיהודים שהגיעו למחוז LATGALE היו פליטים עניים, דיברו יידיש והיו סגורים בקהילות בעלות אופי אורתודוקסי חזק. אם נוסיף לכך את העובדה שמחוז LATGALE היה נחשל כלכלית בשל ריחוקו מהים, ברור שקשיים כלכליים ליוו את היישוב היהודי באזור מהיווסדו.
עד שנת 1772 נשלט המחוז על ידי פולין, ולאחר חלוקת פולין בשנה זו עבר השלטון לידי האימפריה הרוסית, שם נשאר עד להתמוטטות האימפריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פי מחקר שנערך על ידי Leo Dribins, בחסות ממשלת לטביה, בשנת 1766 חיו במחוז LATGALE כולו כ-3,000 יהודים. כיוון שנאסר עליהם על פי חוק לרכוש קרקעות, רובם עבדו כבעלי מלאכה או סוחרים זעירים (רוכלים) – דמות "היהודי הנודד" המשווק את מרכולתו (בעיקר סדקית) בין הכפרים והחוות הפכה לדמות פופולרית בספרות הלטבית. חלק קטן מהיהודים היה גם בעלי עסקים – בעיקר פונדקים, מסבאות ומבשלות בירה. ככלל היהודים היו נבדלים משכניהם הנוצרים וניהלו את חייהם בצורה אוטונומית.
ישנן עדויות רבות לאנטישמיות ולמגבלות קשות שהוטלו על היהודים באזור. היהודים היו מושא לשנאה, הן מסיבות דתיות, והן מסיבות כלכליות - חלק מהיהודים התפרנס משכירת קרקעות של אצילים פולנים באזור, ועיבודן באמצעות אריסים, ולכן נתפשו על ידי האריסים כמי שעושקים אותם בפועל. בנוסף, כבמקומות אחרים, חלק מהיהודים עסקו בהלוואות בריבית (תחום עיסוק שהיה בפועל "יהודי" בשל האיסור על נוצרים לעסוק בו), ונתפשו באופן מסורתי כרודפי בצע.
על היהודים הוטלו מגבלות שונות, שכללו במשך שנים רבות תשלום כפול של מיסים (ככופר שנועד למנוע את גירושם על פי החוק). אפילו בערים שהיו יהודיות ברובן (כמו דווינסק אשר בסוף המאה ה-18 60% מאוכלוסייתה הייתה יהודית) ואולי בעיקר בערים אלו, היו התנכלויות ליהודים שכללו חטיפה, שוד ואף רצח, כדבר שכיח יחסית. במקרים מסוימים היו גם היהודים עצמם מעורבים במעשי גניבה ואף חטיפה, זאת בשל המצב הכלכלי הקשה.
לכך יש להוסיף את המחלוקות בתוך הקהילה היהודית, בעיקר בין החסידים למתנגדים (תיאור מאלף על הקהילה בדווינסק במאה ה-19 ניתן למצוא בספר "זכרונות ילדותי" של שרה פייגה פונר משנת 1903).
ימיה הראשונים של הקהילה היהודית בריבנישקי
העיירה רייבני (ריבנישקי) נוסדה כישוב כפרי בסוף המאה ה-18 וההתיישבות היהודית בעיירה החלה בתחילת המאה ה-19 עם התיישבותן של כמה עשרות משפחות יהודיות. על פי הידוע רובם ככולם של היהודים התגוררו על קרקעות של בעל אחוזה מקומי (לדוגמה, בסוף המאה ה-19 הייתה האחוזה בבעלות מהנדס דרכים בשם קארבדזו (היהודים היו חייבים לבעל האחוזה דמי אריסות, ומשקצרה ידם לשלם הפכו לפועלי יום באחוזה).
הקהילה היהודית בריבנישקי במחצית המאה התשע-עשרה
העיירה הייתה יהודית ברובה ושיעור היהודים בה הגיע ל-91% ב-1897, אם כי השיעור ירד בתחילת המאה ה-20 בשל עזיבה של צעירים. מתוך 17 חנויות שהיו בעיירה, היו 16 בבעלות יהודים. עם זאת לטבים נוצרים החזיקו בין היתר בטחנת הקמח המקומית ובבית מלאכה לעיבוד צמר. כמו כן, היו בעיירה כנסיות אשר שימשו נוצרים מהכפרים בסביבה (הכנסייה הקתולית הייתה מבנה האבן היחיד בעיירה). גם במחוז LATGALE כולו הייתה נוכחות יהודית חזקה, ובשנת 1847 הגיע מספר היהודים במחוז ל-11,000. החלק היחסי של היהודים באוכלוסיית הערים הגדולות במחוז, כגון דווינסק ו-Rezekne, היה במשך שנים רבות למעלה מ-50%.
חיי הדת בריבנישקי היו מפותחים. היו בה בית כנסת (בהמשך הוקם אחד נוסף, ושני בתי הכנסת נקראו ה"ישן" וה"חדש" – גבאי בית הכנסת החדש היה יהודי בשם אברהם מואין), בית מרחץ, שוחט (י' ויסמן - תפקד גם כמלמד), ורב – רבה הראשון של הקהילה היה וולף ציוני שהתמנה ב-1843. בעיירה היה "חדר" (אחד המלמדים בו נקרא "מוטל דער שמש")
ריבנישקי בתחילת המאה העשרים
כפי שצוין לעיל, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה ריבנישקי עדיין בגדר עיירה נידחת, שרק לעיתים רחוקות היה אורח מבחוץ נקלע אליה.
הפרנסה בעיירה הייתה בדוחק, דבר שגרם לצעירים רבים לעזוב את העיירה ולחפש את מזלם בערים הגדולות (בעיקר בריגה). בנוסף הייתה פעילות ענפה של גמילות חסדים בתוך העיירה (כל יום חמישי הייתה התרמה של כסף ומוצרי מזון לנזקקים, וכן היה נהוג להפריש מעשר מכל עסקה לטובת הנצרכים).
בעיירה לא היה רופא והתנאים הסניטריים היו ירודים ביותר. אפילו כביש לא היה סלול בה. תחנת הרכבת הקרובה ביותר הייתה ב-Krace, מרחק 22 ק"מ.
בשל המצב הכלכלי הקשה, ומרגע שהיהודים הפכו לאזרחים לכל דבר במדינת לטביה העצמאית, החלה הגירה של בני הדור השלישי, בעיקר לארץ ישראל, לבריטניה ולצפון אמריקה (קנדה וארצות הברית).
ריבנישקי בין מלחמות העולם
במהלך המלחמה, עם התבוסה של צבאות רוסיה הצארית בפני הכוחות הגרמניים, התפרץ ברחבי רוסיה כולה גל אנטישמיות, במסגרתו הואשמו היהודים בסיוע לצבא הגרמני, וכ-40,000 מיהודי לטביה אף הוגלו לאזורים פנימיים ברוסיה בקרונות רכבת עליהם שלטים גדולים: "מרגלים". היהודים באזור לטגלה לא הוגלו, אך המצב הכלכלי הגרוע גם כך, החמיר עוד יותר. בשנים 1920–1922 אף קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט - הדו"ח המסכם של הג'וינט מעיד על מצבה העגום של העיירה . למרות המצב הכלכלי הקשה, נהגו בני העיירה לארח על שולחנם תלמידים מהאזור שלמדו בישיבה שבעיירה.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה לטביה למדינה עצמאית שבירתה ריגה. כחלק מהאוטונומיה התרבותית ליהודים שהונהגה ברפובליקה הלטבית העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בעיירה בשנת 1921 בית ספר יסודי ביידיש שלמדו בו גם עברית, אך הוא כלל רק 5 כיתות (שמה של המורה בבית הספר היסודי היה צילה פיינשטיין). על מנת ללמוד בכיתה ו', היה על היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי בעיר פריילי הסמוכה. בריבנישקי הייתה גם ישיבה, בה למדו תלמידים מהעיירה ומכפרים סמוכים. רב העיירה מ-1903 עד 1922 היה הרב יעקב שפירא (בנו של הרב הגאון רפאל שפירא מוולוז'ין), מ-1922 עד 1925 הרב אברהם בנימין טייץ, ומ-1925 הרב אליעזר זאב שיץ שהיה רב הקהילה עד להשמדתה ב-1941. למרות זאת, בעיירה לא היה מוהל, וידוע על מקרים בהם לצורך המילה היה על המשפחה להזעיק מוהל מדווינסק.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בלטביה העצמאית, נכון לשנת 1935 התגוררו בעיירה 464 תושבים מתוכם 317 יהודים (68%). מתוך 88 בתים, רק 11 היו בבעלות תושבים לטבים (השאר היו שייכים לרוסים ויהודים). בסקר אף מצוין כי כלל הבתים משתמשים בתאורת נפט. בעיירה רשומות 13 חנויות מכולת, 2 קצבים, חנות יין, מפעל צמר המופעל באמצעות מי הנהר, ובית מרקחת.
הכיבוש הנאצי והשמדת קהילת ריבנישקי
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם בשנת 1939, עברה לטביה לידי הסובייטים. בשלב זה ברחו 36 יהודים מתושבי העיירה לברית המועצות, מהם 21 התגייסו ל ונלחמו במלחמת העולם השנייה (2 מתוכם נהרגו, וה-19 האחרים נפצעו בדרגות שונות).
המתקפה הנאצית על ברית המועצות החלה בשנת 1941. זמן קצר לאחר כניסת הנאצים לאזור, בחודש יולי 1941, החלו הגרמנים לארגן את הלטביים המקומיים במסגרות משטרתיות ומשטרתיות-למחצה, אשר סייעו לנאצים בהשמדתם של גורמים "לא רצויים" ובכללם היהודים, ובמקרים רבים אף הובילו ויזמו פעילויות אלו.
תפקיד מרכזי בפעילויות אלו נטל ארגון בשם "Aiszarghi" - מעין משמר אזרחי כפרי אשר עם הכיבוש הנאצי הוגדר ככוח "הגנה עצמית" שסייע לנאצים באבטחת האזור. כוח זה ריכז תחתיו את כוחות משטרת המחוז, המשטרה "החיצונית" (מעין משטרה כפרית), בתי הכלא באזור, וכן "חוליות חיסול" שגויסו לפי הצורך מקרב האזרחים הלטביים. כוחות אלו התחלקו לכוח "A" שכלל את השוטרים ה"רשמיים", כוח "B" שהכיל מעין משמר אזרחי לאבטחה של תשתית הרכבות באזור, וכוח "C" שהכיל מתנדבים (בניגוד לכוחות A ו-B אשר קיבלו משכורת), וגויס רק על פי הצורך לביצוע פעולות חיסול.
בראש ה-"Aiszarghi" של אזור Rezekne עמד Albert Eichelis (נולד ב-1912) והוא פיקד ישירות ובעקיפין על כל מעשי הרצח שהתקיימו במחוז. תחתיו פעל Harald Puntulis (נולד ב-1909) שומר יערות שעם הכיבוש הנאצי התמנה למפקד הכוחות המשטרתיים הלטביים באזור 4 של המחוז, אשר כלל בין היתר את העיירה ריבנישקי. סגנו של Puntulis בתפקיד זה היה לטבי בשם Drozdovskis. על פי עדויות רבות, בין היתר של משתתפים בטבח, Puntulis פיקד ואף השתתף בפועל בהשמדת יהודי ריבנישקי (Puntulis אף קיבל עיטור מה-SS הנאצי על פעילותו בתקופה זו).
מיד עם תחילת הכיבוש הנאצי החלו מעשי רצח לא מאורגנים של יהודי העיירה על ידי לטבים מקומיים. מעשים אלו לוו בשוד רכוש ובהתעללות, כאשר חלק מהיהודים הומתו בעינויים קשים בבית הסוהר בעיר פריילי.
בסוף חודש אוגוסט 1941, בין התאריכים 23–25 אוגוסט, אסף Puntulis עשרות שוטרים לטביים, בהם כ-30 שוטרים מהכפר Malta שהגיעו למקום באופניים, וריכז אותם כקילומטר מחוץ לעיירה, שם תידרך אותם בקשר למטרת הפעולה אותה הגדיר כהשמדת יהודי ריבנישקי. חלק מהשוטרים הונחו להתמקם מסביב לכפר על מנת למנוע מהיהודים כל אפשרות בריחה. שוטרים אחרים נכנסו לבתי היהודים, ובאיומי נשק הובילו אותם לנקודת ריכוז באחד מבתי הכנסת שבעיירה. על פי הידוע מפעולות חיסול שבוצעו על ידי המשטרה בעיירות אחרות, נהגו הלטבים בשלב זה ביהודים בנימוס על מנת שלא לעורר חשד בקירבם באשר לצפוי להם.
היהודים הובלו במשאיות ליער איזופה (AIZUPE), הנמצא במרחק 4 ק"מ צפון מערבית לעיירה. שם במרחק 100–150 מטר מבקתה, נחפרה מבעוד מועד תעלה עמוקה. היהודים הובלו לשפת התעלה בקבוצות של 10–15, ונורו למוות מטווח 7–8 מטרים. יהודים שנותרו בחיים לאחר מכת האש הראשונה נורו בשנית. על פי העדויות, בערב שלאחר הטבח ערכו הרוצחים משתה בעיירה בתוך ביתו של אחד היהודים שנרצחו (ידוע כי היה הכוחות המקומיים היו מקבלים משלוחי וודקה מריגה בתוך מכלי זכוכית גדולים, כ"בונוס" על חלקם בחיסולים).
עם נסיגת הנאצים ב-1944, נפתחו הקברים על ידי האוכלוסייה המקומית ונשרפו הגופות על מנת להעלים את הראיות.
בשנת 1964 ערכו השלטונות הסובייטים בריגה משפט של פושעי מלחמה לטביים שפעלו במחוז Rezekne כולל בעיירה ריבנישקי. בין הנאשמים היו גם Albert Eichelis ו-Haraldis Puntulis .Puntulis הורשע ברצח של 713 יהודים, 28 צוענים ו-9 קומוניסטים. שניהם נשפטו למוות בירייה (כאמור, שלא בפניהם).
Puntulis ברח לקנדה בשנת 1948, ובעקבות המשפט ב-1964, הסובייטים ביקשו את הסגרתו מהשלטונות הקנדיים. הקנדים לא הסגירו אותו ואף לא הסכימו לערוך לו חקירה. הוא חי עד סוף ימיו בקנדה, מתפרנס למחייתו כקבלן בניין. הוא מת מזקנה, מבלי שנענש על פשעיו. Albert Eichelis התגורר בזמן המשפט במערב גרמניה, ועמד שם למשפט (לא ידוע איזה עונש קיבל). Puntulis אף העיד במשפט זה (העדות נגבתה בקנדה), תוך הקפדה שלא להפליל את עצמו.
ברשות שרידי הקהילה נשמרה רשימה של 274 יהודים, מבני העיירה ובני כפרים סמוכים (כולל כמה יהודים שניסו להתחבא אצל משפחות מקומיות), שנרצחו על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה הלטבים. על פי הדו"ח של הוועדה הסובייטית לחקר פשעי מלחמה, מדובר ב-381 יהודים. באתר ההריגה שביער הציבו הניצולים יוצאי העיירה מצבה, עליה נכתב ברוסית: "לזיכרון נצח ליהודי העיירה רייבני שנספו באורח טרגי בידי הכובשים הגרמנים הפאשיסטים, 23 באוגוסט 1941. קרובי המשפחה". ידוע גם על מצבות נוספות שהוקמו לזכר יהודים בודדים שנרצחו. מדי שנה נהגו שרידי יהודי ריבנישקי לערוך אזכרה במקום.
חוקה לא פורמלית
חוקה לא פורמלית (Uncodified constitution) היא סוג של חוקה שבה כללי היסוד לובשים לעיתים קרובות צורה של מנהגים, נוהגים, תקדימים ומגוון חוקים וכללים משפטיים. פרשנות החוקה נעשית על ידי מערכת המשפט, ועדות ממשלתיות או מומחים משפטיים. במשטר חוקתי כזה, כל המרכיבים הללו עשויים להיות מוכרים (או שלא) על ידי בתי המשפט, המחוקקים והביורוקרטיה כמחייבים את הממשלה והפרלמנט ומגבילים את סמכויותיהם. מסגרת כזו נקראת לעיתים באופן לא מדויק "חוקה לא כתובה". עם זאת, המרכיבים של "חוקה לא כתובה" מצויים בדרך כלל בכתובים במסמכים רשמיים, אף כי אינם מאוגדים במסמך יחיד (קודיפיקציה).
יתרונותיה של חוקה לא פורמלית הם גמישות, הסתגלות וחוסן. דייסי (Dicey), משפטן בריטי בן המאה ה-19 תיאר את החוקה הלא פורמלית כ"מדיניות הגמישה ביותר שקיימת". חיסרון משמעותי של חוקה לא פורמלית היא הפוטנציאל למחלוקות בזיהוי הנוהגים והמנהגים המהווים את הוראות היסוד של החוקה.
תנאי חדש או מצב חדש של הממשל עשויים להיפתר על ידי פסיקה תקדימית או חקיקה. שלא כמו במשטר בו יש חוקה פורמלית, אין הליכים מיוחדים ליצירת משפט חוקתי, ולחוקה אין עדיפות מובנית על פני חקיקה רגילה. למדינה עם חוקה לא פורמלית אין רגע מסוים שבו עקרונות הממשל שלה הוחלטו במכוון. במקום זאת, אלה מתפתחים בהתאם לכוחות הפוליטיים והחברתיים המתעוררים לאורך ההיסטוריה שלה.
כשמסתכלים עליה כמערכת שלמה, ההבדל בין חוקה כתובה לחוקה שאינה כתובה הוא של דרגות. כל חוקה פורמלית כוללת חקיקה משלימה ונוהג מקובל לאחר פרק זמן. לעומת זאת, מנהגים ונוהג שנשמרו במשך תקופות ארוכות באופן לא כתוב עשויים להתווסף לחוקה הפורמלית בצמתים שונים. למשל המנהג של הגבלת משך הכהונה של נשיאי ארצות הברית לשתי כהונות בלבד נשמר במשך כמעט מאה וחמישים שנה ללא כל מנגנון אכיפה, עד שפרנקלין רוזוולט בחר להתעלם ממנו. לאחר מכן הגבלה זו נקבעה בתיקון ה-22 לחוקה הפורמלית ונהייתה מחייבת מבחינה משפטית.
קנדה
למרות שלקנדה יש חוקה פורמלית, היבטים חשובים של המשטר החוקתי אינם מעוגנים בה. ההקדמה לחוקת קנדה קובעת שהחוקה "דומה עקרונית לזו של הממלכה המאוחדת" (שאינה כתובה).
החוקה מחייבת ברמה הפדרלית ואת הפרובינציות, למרות שלכל אחת מהפרובינציות יש הכוח לשנות או לחוקק בתחומי אחריותה הבלעדיים. עד היום רק קולומביה הבריטית חוקקה חוקה פרובינציאלית מתואמת (חוקת קולומביה הבריטית), אם כי תפקידי המחוזות וסמכויותיהם האחרות מפורטים בסעיף 93 של חוק החוקה, 1867, ובאמצעות תיקונים בה העוסקים במחוזות מסוימים כגון כמו חוק מניטובה וחוק ניופאונדלנד.
סין
כמה אקדמאים סיניים, כולל התאורטיקן המשפטי ג'יאנג שיגונג, טענו שלסין יש גם חוקה פורמלית וגם חוקה לא פורמלית המבוססת על ההנהגה המקיפה של המפלגה הקומוניסטית.
ניו זילנד
חוקת ניו זילנד היא סך כל החוקים והעקרונות הקובעים את המבנה הפוליטי של ניו זילנד, בכתב ושלא בכתב. שלא כמו מדינות רבות אחרות, לניו זילנד אין מסמך חוקתי יחיד ומאוחד. לפעמים היא מכונה "חוקה לא פורמלית".
לחוק החוקה 1986 יש תפקיד מרכזי, לצד אוסף חוקים אחרים, צווים במועצה, מכתבי הרשאה, החלטות של בתי המשפט, עקרונות אמנת ואיטנגי, ומסורות ומוסכמות בלתי כתובות.
סן מרינו
החוקה של סן מרינו מורכבת מכמה מסמכים שאומצו לאורך מאות שנים. מסמכים אלה כוללים שישה ספרים של "פסלי 1600" והצהרות זכויות האזרח. זוהי החוקה העתיקה ביותר בעולם.
ערב הסעודית
לערב הסעודית אין חוקה פורמלית מחייבת מבחינה משפטית. בשנת 1960 המלך פייסל הכריז על הקוראן, הטקסט הדתי של האסלאם, כחוקה. עם זאת, בשנת 1992, חוק היסוד של ערב הסעודית אומץ בצו מלכותי.
הממלכה המאוחדת
בבריטניה אין מסמך מגדיר שניתן לכנותו "חוקה". כיוון שהמשטר ההחוקתי התפתח במהלך מאות שנים, הזמן, החוקה הבלתי כתובה מזוהה עם פעולות הפרלמנט והחלטות בתי המשפט. המסמך הקרוב ביותר לקוד חוקתי בריטי היה חוקי האיחוד של 1707. בהיעדר חוקה פורמלית, דברי חקיקה רבים נחשבים חלק מהמשפט החוקתי, ביניהם חוקי הפרלמנט 1911 ו-1949, חוק חופש המידע 2000, חוק זכויות האדם 1998 וחוק הפירוק והקריאה של הפרלמנט 2022. המשמעות היא שהכללים החוקתיים של בריטניה אינם כתובים במסמך יחיד, אך לא שיש לה חוקה "לא פורמלית".
אליזבטה דה גמבריני
אליזבטה דה גמבריני (7 בספטמבר 1730 - 9 בפברואר 1765) הייתה מלחינה, זמרת מצו-סופרן, נגנית עוגב, צ'מבלו, ופסנתר, מנצחת וציירת אנגליה שחיה ופעלה במאה ה-18, בתקופת הבארוק המאוחר. היא הצטיינה במגוון תחומים במוזיקה, הופיעה והלחינה מוזיקה כלית וקולית. היא הייתה האישה הראשונה בבריטניה שפרסמה אוסף של מוזיקה למקלדת.
משפחה
אליזבטה דה גמבריני נולדה ב-7 בספטמבר 1730 ברחוב הולס, סנט מרילבון, מידלסקס, אנגליה. אביה, צ'ארלס גמבריני (נפטר ב-1754) היה אציל מלוקה שבאיטליה. אמה הייתה אצילה ממעמד דומה מדלמטיה. אליזבטה הייתה השלישית מתוך ארבעה ילדים והיחידה מביניהם שהגיעה לבגרות.
חיים אישיים
ב-20 במרץ 1764 אליזבטה התחתנה עם אטיין שאזל בסנט מרטין בשדות. הספיקה לנגן בקונצרט אחד בלבד תחת השם גברת שאזל בחודש מאי שבאותה השנה. לאחר מספר חודשים, ב-9 בפברואר 1765, נפטרה בביתה שבווסטמינסטר. היא נקברה בסנט ג'יימס, ווסטמינסטר, ב-14 בפברואר. צוואתה של אמה מגלה שלאליזבטה הייתה בת, ג'ובאנה ג'ורג'יאנה שאזל.
חינוך מוזיקלי
מלבד היותה זמרת מצו-סופרן, גמבריני ניגנה בכינור ובכלי מקלדת (פסנתר, עוגב וצ'מבלו). אין מידע ספציפי לגבי השכלתה המוזיקלית הפורמלית של אליזבטה דה גמבריני, אולם ישנה השערה שגמבריני הייתה תלמידתו של המלחין והכנר פרנצ'סקו ג'מיניאני.
קריירה מוזיקלית
אליזבטה החלה את הקריירה שלה כזמרת בביצועי אורטוריות של הנדל. היא שרה בתפקיד מרכזי באורטוריה יהודה המכבי, משיח ועוד.
עד 1748 המוניטין של אליזבטה אפשר לה לקדם ולבצע קונצרטי צדקה משלה. היא שרה וניגנה בעוגב יצירות שהלחינה. היא גם הוציאה שני כרכי מוזיקה שהיו הכרכים הראשונים שלה. הייתה האישה הראשונה בבריטניה שפרסמה אוסף של מוזיקה למקלדת, The Six Sets of Lessons for the Cembalo, ששת הסטים לשיעורי צ'מבלו, שיצא לאור בשנות העשרה שלה. אוסף זה הוקדש לויקונטס האו מממלכת אירלנד. למוזיקה שלה היה קהל רב, ביניהם היו מוזיקאים מפורסמים, כגון הנדל ופרנצ'סקו ג'מיניאני וכן גם דוכסים, עורכי דין, ברונים, אדונים, לורדים וגם קפטנים. מאוחר יותר באותה שנה היא פרסמה שיעורים לצ'מבלו בשילוב שירים איטלקיים ואנגלים, שהוקדשו לנסיך מוויילס. מאוחר יותר פרסמה גם את 12 השירים באנגלית ואיטלקית, לחליל גרמני ובאסו קוניטנואו.
במהלך הקריירה שלה אליזבטה הופיעה בתיאטרון היימרקט ובחדר הקונצרטים הגדול ברחוב דין, סוהו. בהמשך הקריירה שלה היא נתנה כמה קונצרטי תרומה, הופיעה כמלחינה, צ'מבלו, נגן עוגב וזמרת. במהלך אחד מקונצרטי התרומה שלה, היא שאלה את הפרטיטורה של פרנצ'סקו ג'מיניאני The Inchanted Forest, מסיבה זו יש מי שמאמין שהיא הייתה יכולה להיות אחת מתלמידותיו.
מעמד המוזיקאיות בתקופתה
במאה ה-18, לקראת המאה ה-19, השתנה המעמד החברתי של הנשים שהלחינו מוזיקה והשתנה התוכן שבחרו להלחין. : בעוד שנשים אצילות מהמאה השבע-עשרה כתבו שירים פשוטים למשפחותיהן ולחבריהן להופעות פרטיות, בנותיהם של מוזיקאים ומלחינים החלו בהדרגה להלחין מוזיקה רצינית ושאפתנית יותר: קנטטות קדושות וחילוניות, אופרה, בלט, אופרה קומית ואפילו אורטוריות שונות.. נשים רבות השיגו הישגים מוזיקלית בתקופה זו. תחילת הדרך של נשים במוזיקה וגידול מספר הנשים העוסקות בהלחנת מוזיקה מיוחסת במידה רבה להתרחשויות פוליטיות וחברתיות ברחבי אירופה בתחילת עד אמצע המאה השמונה עשרה.
העיסוק במוזיקה נחשב להישג חברתי לנשים, ששיקף את הגוון של משפחתה, מילא את שעות הפנאי והרחיק את הנפש, ובמקרה של אישה צעירה, היה נכס ברכישת בעל. נשים צעירות הפכו מעורבות במוזיקה על ידי השמעת קונצרטים בבתיהן ומאוחר יותר כמוזיקאיות חצר. הם שרו וניגנו בלאוטה או בצ'מבלו לשעשועיהם הפרטיים ומדי פעם שמרו על הרכבים קטנים של מוזיקאים - אולי אפילו כולל מלחין - לבידור שלהם.
התפתחויות משמעותיות ומרחיקות לכת במוזיקה נזקפות גם לזכות המצאת הפסנתר וספרות הסולו והקאמרי שלו - שגם מילא תפקיד מכריע ביצירת אקלים מוזיקלי המסייע למעורבות רבה יותר של נשים כמלחינות.
רפרטואר
ששת הסטים לשיעורי צ'מבלו של אליזבטה הן יצירות דו-קוליות נעימות. ב-1759 פרסמה שלושה סטים של שירים וקטעי צ'מבלו בין השנים 1748 ו-1750. (ארבעת השירים הראשונים כתובים באיטלקית, השיר החמישי כתוב בצרפתית וששת השירים האחרונים כתובים באיטלקית). כמו יצירות אחרות מהז'אנר הזה, ניתן היה לבצע את השירים שלה במגוון דרכים: בקול, בחליל, במקלדת, בקול ובחליל יחד עם קטעים מתחלפים.
אין מוצא (שיר)
אין מוצא הוא שיר שביצע הזמר אדם ויצא לאור בשנת 1987.
רקע
את הקריירה כזמר עצמאי החל אדם בצרפת בתחילת שנת 1986, תחת שם הבמה, "כריס לייף". הוא הקליט שלושה שירים באנגלית, שלא קיבלו תשומת לב, ביניהם את השיר "No More Light". את המילים לשיר כתבו והלחינו מיץ' הילר, אנתוני גיבר וסם סימפסון. כששב אדם לישראל, הוא הקליט גרסה שתורגמה לעברית בשם "אין מוצא", על ידי יואב גינאי. השיר עובד על ידי יזהר אשדות, ונכלל באלבום הבכורה של אדם "סוד".
הגרסה בעברית זכתה להצלחה רבה, והשיר נחשב לבין המזוהים ביותר עם הזמר אדם.
אדם סיפר על הוצאת הגרסה העברית לשיר: "כשהגעתי לחופשה בישראל הקלטנו לשם שעשוע את 'אין מוצא' שהוא הגרסה העברית ל-"NO MORE LIGHT"' וזה תפס והצליח".
יואב גינאי סיפר על כתיבת הגרסה העברית לשיר:"בעיני רוחי עלתה ניו יורק שבה למדתי שנתיים קודם לכן". "אין מוצא" נכתב בתוך כמה שעות ומתאר את התפוח הגדול, עיר החטאים מלאת ההזיות והחלומות. הגעתי להקלטה בתל אביב וראיתי איך המילים שלי מושרות בפעם הראשונה. התמלאתי התרגשות".
במצעד השנתי לשנת תשמ"ז (1987) של רשת ג' הגיע השיר למקום השביעי, ואדם זכה בתואר "זמר השנה".
חמש מאות אלף שחור
חמש מאות אלף שחור הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של שייקה אופיר, המספר על שני אמנים לא מוצלחים המסתבכים עם המאפיה. הסרט מכר 160,000 כרטיסים בישראל. סרט זה הוא סרטו היחיד של שייקה אופיר כבמאי.
עלילה
בני (שייקה אופיר) וסיסי (ז'אק כהן) הם שני אמנים כושלים המצליחים לשכנע את כהן (יוסף שילוח) בעל מועדון ומקורב לארגוני הפשע, להשקיע בהפקת הצגה על פי "מחכים לגודו" סכום של 500,000 לירות. כשההצגה נכשלת הם נאלצים לברוח על נפשם ולחפש עבודות שונות על מנת להחזיר את הכסף. בין השאר הם עובדים אצל סוכן ביטוח (זאב רווח), בשוק האפור ולבסוף הם מגיעים לדימונה ומתיידדים עם "הכושים העבריים" שעוזרים להם להיחלץ מהצרה, ומכנסים את כהן בעל המועדון ואנשיו שרודפים אחרי השניים, לצרה הרבה יותר גדולה.
קלנקורה
קלנקורה (שם מדעי: Kelenkura) הוא סוג נכחד של יונק דלשינאי מקבוצת הגליפטודוניים שהתקיים בערבות אמריקה הדרומית של סוף המיוקן לפני 9.64 עד 8.8 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בפטגוניה, ארגנטינה בשכבות סלעים ב-"Arroyo Chasicó Formation" וב-"Loma de Las Tapias Formation".
הסוג ידוע ממספר שרידים מקוטעים מתחילת המאה ה-20, אך ב-2005 נחשפו בתצורות אלה מספר שרידים של חוליות, גולגולת בעלת רכס, עצם ירך ימנית ואף שרידי שריון עשוי אוסטאודרם ועצמות גפיים מבודדים. הסוג תואר ב-2022 כששמו לקוח משפת אנשי מפוצ'ה: "këlen" - זנב, "kura" - סלע, כלומר: "זנב דמוי-סלע", עקב המבנה המוזר שלו. שם המין ניתן לכבוד ד.ר. קסטרו שעזר לגלות חלק מהממצאים.
יונק קדום זה היה קרובו של הדואדיקורוס הענקי ובעל גולגולת עבה באורך 211 מ"מ נמוכה בעלת טוחנות משולשות והיא חוזקה במטעה חלש של אוטאודרם בדומה לשריון העורף. מדידה של אורך הירך באורך 295 מ"מ כשמשקל היונק עצמו הגיע ל-160 ק"ג. הזנב היה קצר ומגושם עם שני לוחות אוסטאודרם שהסתיימו בבליטה קוצנית להגנה. הקלנקורה התגונן בעזרת הצלפה של זנבו נגד טורפים.
היה זה יונק צמחוני שחי מרעיית שיחים לצידם של יונקים קדומים כמו עצלני קרקע, גליפטידונים אחרים, מרידיונגולטיים, מכרסמים גדולים והטורפים ספרסודונטה ועופות האימה.
הקונצרט (סרט)
הקונצרט (בצרפתית: Le Concert; ברוסית: Концерт) הוא סרט קולנוע צרפתי-רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2009. הסרט הוא קומדיה דרמטית, בבימויו של ראדו מיכאילאנו ובכיכובם של אלכסיי גוסקוב, מלאני לורן ומיו-מיו.
הסרט זכה בפרס סזאר עבור המוזיקה המקורית הטובה ביותר ועבור הפסקול בשנת 2010. הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר במסגרת פרסי גלובוס הזהב.
תקציר העלילה
במרכז עלילת הסרט ניצבת דמותו של אנדריי סמיונוביץ' פיליפוב, אשר היה מנצח התזמורת של תיאטרון בולשוי במוסקבה. כשברז'נייב הורה לגרש מהתזמורת את כל נגניה היהודים, סירב פיליפוב לציית להוראה. סירובו הביא לסילוקו מהתזמורת באמצע הקונצרט, השפלתו בפומבי, והפיכתו לעובד ניקיון במשכן תיאטרון הבולשוי.
לאחר למעלה מעשרים שנה בעודו מנקה את חדר מנהל התזמורת מבחין פיליפוב בפקס שהגיע מחו"ל, המזמין את תזמורת הבולשוי להופיע בתיאטרון שאטלה בפריז. פיליפוב מחליט לקבץ את חברי התזמורת הישנה שנפוצו לכל עבר, העובדים בעבודות שונות, ולהתחזות לתזמורת הבולשוי הנוכחית. הוא משיב לתיאטרון שאטלה כי הם יגיעו לפריז וינגנו את הקונצ'רטו לכינור של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי שהופסק 30 שנה קודם לכן על ידי נציג השלטונות.
פסקול
הפסקול המקורי עבור הסרט נכתב על ידי ארמנד עמר, כשקטע אחד נכתב על ידי ראדו מיכאילאנו בעצמו ("לה טרו נורמן" - "Le Trou Normand"). הפסקול של הסרט כולל את היצירה העומדת בלב עלילת הסרט - הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, כמו גם את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט, את מחול החרבות של אראם חאצ'טוריאן ואת סימפוניה מס' 1 (מאהלר) (ה"טיטן") של גוסטב מאהלר. כמו כן משולב בסרט גם חלק מהקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
עפרוני (שיר)
"עפרוני" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1975 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבומה ה-12 של הזמרת, תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים.
על השיר
"עפרוני" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ויוסף גליקמן, והופק על ידי מתי כספי. ב-30 בדצמבר 1975 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל במקום ה-21. ב-3 בפברואר 1976 עלה למקום השישי – המיקום הגבוה ביותר בו דורג. לבסוף, ב-2 במרץ, לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג. במצעד של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום השלישי, ובסך הכל בילה שם שנים-עשר שבועות רצופים. על-אף הצלחתו במצעדים השבועיים, לא דורג במצעד סוף השנה.
לונדון (אלבום)
לונדון הוא אלבומה ה-34 של המוזיקאית והזמרת הישראלית חוה אלברשטיין. האלבום נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים והוא השני הנמכר היותר מבין אלבומיה.
רקע
האלבום יצא ב-1989, בזמן האינתיפאדה הראשונה. למעשה, סוף שנות השמונים הייתה תקופה בה הוציאו אמנים רבים לרדיו שירי מחאה רבים על האינתיפאדה. בין אמנים אלה, מלבד אלברשטיין, ניתן למנות את נורית גלרון עם "אחרינו המבול", סי היימן עם "יורים ובוכים" ואהוד בנאי עם "ערבב את הטיח".
"לונדון" הוא הרוקיסטי ביותר של אלברשטיין. את האלבום הפיק ירוסלב יעקובוביץ', שעיבד את כל שירי האלבום, שחלקם בעלי תוכן כגון שיר הנושא "לונדון", שמילותיו לקוחות מהמחזה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין ו"חד גדיא", שנכתב על ידי אלברשטיין על פי הנוסח והלחן המסורתיים של השיר "חד גדיא" מתוך ההגדה של פסח. בגרסתה של אלברשטיין מתואר מעגל דמים כפרפרזה על השיר המקורי, והוא מוחה על האלימות הקטלנית של ישראל בדיכוי האינתיפאדה. השיר עורר סערה רבה כשיצא ונפסל לשידור; הצנזורה על השיר הוסרה לאחר מכן וכיום הוא מושמע ברדיו בעיקר במהלך חג הפסח.
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים: "מה יהיה", "רמז" ו"יש סיפור חדש בעיר", שכלל בנוסף את השיר "מה יהיה" ואת השירים "לונדון" ו"חד גדיא". השיר "יש סיפור חדש בעיר" בוצע בדואט עם דפנה ארמוני.
שירי האלבום
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי חוה אלברשטיין, מלבד היכן שמצוין אחרת.
אשר זליג ארליך
אשר זליג ארליך (18 במרץ 1878 נהר טוב, אוקראינה – 1952 תל אביב) היה פעיל ציוני. מאנשי העלייה השנייה. עבד בישראל ומחוצה לה כמורה ומנהל בתי ספר. ממייסדי הסתדרות המורים וממקימי התיאטרון העברי בארץ.
נעוריו
ארליך נולד ב-1878 במושבה החקלאית היהודית נהר-טוב שבפלך חרסון שבאוקראינה להוריו חיים יצחק ארליך ופנינה-פרל (רבינוביץ') מחסידי חב"ד. בצעירותו התחנך בזרם החרדי והוסמך לשחיטה ולרבנות. בישיבת ליובאוויטש למד יחד עם רבי יוסף יצחק שניאורסון שמאוחר יותר נהיה לאדמו"ר השישי מליובאוויטש. שירת תחילה כשו"ב בעיר נוביבוג ואחר כך עבד כרב ושו"ב בדימובקה שבפלך חרסון.
השירות בצבא רוסיה
ב-1900 גויס ארליך לצבא רוסיה ונשלח למבצר קארס (Kars Kalesi) שבקווקז (כיום בגבולות טורקיה) שם מונה לסופר הגדוד ומורה. בין חיילי הגדוד ששירת במבצר נמנו כ-140 חיילים יהודים (מתוך כ-400 יהודים ששירתו בחיל המצב בעיר קארס עצמה). על אף האיסור של שלטונות הצבא להיות חבר בארגון כלשהו המשיך ארליך לפעול בקרב החיילים היהודים ויהודי המקום להחדרת הרעיון הציוני וללימודי יהדות.
לאחר מספר חודשים בצבא הופסקה המגבלה של חברות בארגונים וארליך החל לארגן אגודה ציונית, בשם "צבא ציון", עבור החיילים היהודים ששירתו באזור. ארגון ציוני זה אף זכה לאישורו של מנחם אוסישקין. באותה תקופה פעל ארליך גם בקרב היהודים של כפרי האזור כדי לקרבם ליהדות ולציונות ואף יזם פעילויות משותפות, בתקופות החגים היהודיים, עבור החיילים והיהודים תושבי האזור.
בתקופת שירותו גמר ארליך אומר לעלות ולהתיישב בארץ ישראל ואף הודיע על כוונתו זו לאוסישקין תוך שהוא מבקש את עזרתו למצוא אדמה באזור הספר.
לאחר השיחרור
ב-1903 שוחרר ארליך מהצבא, הגיע לאודסה ומשם לעירו ניקולאייב. עם חזרתו הוצע לו ללמד בבית הספר הציוני שבעיר (החדר המתוקן) וארליך קיבל את ההצעה והחל ללמד שם. ב-1904 עבר ארליך לגור בחרסון שם היה פעיל הארגון ההגנה העצמית היהודית.
פעילותו בארץ ישראל
ב-1904 עלה ארליך ארצה במסגרת העלייה השנייה. עם הגיעו ארצה הצטרף לצוות המורים של בית הספר לבנות ביפו. בהמשך עבר לעבוד ברחובות.
לפי הצעתו של מנהל יק"א, צבי הנרי פרנק, התיישבו ארליך ואשתו בכפר תבור על מנת להחליף את יוסף ויתקין כמנהל בית הספר של יק"א ביישוב. בתקופת שהותו בכפר תבור היה שותף ארליך למאמצים להחליף את השומרים הערבים בשומרים מארגון השומר.
ב-1909 פוטר ארליך ממשרתו בכפר תבור (כפר תבור) על ידי פקיד יק"א "בגלל התערבותו בפוליטיקא". לאחר שפוטר, שבתו תלמידי בית הספר מלימודיהם. פרשה זו תוארה בהרחבה על ידי ממש"י (מנחם שמואלי) ב"הפועל הצעיר":
אחרי פיטוריו עבר ללמד בבית הספר אליאנס בביירות אולם ב-1911 הסתכסך עם הנהלת הארגון ושוב פוטר ונשלח לנהל את הגימנסיה העברית בעיר פלובדיב שבבולגריה.
ב-1914 חזר ארליך ארצה והחל ללמד בבית הספר לבנים בירושלים בהנהלת חיים אריה זוטא אך זמן קצר לאחר שחזר פרצה מלחמת העולם הראשונה וארליך נאלץ לעבור לטבריה על מנת לחמוק מחובת הגיוס לצבא הטורקי. בטבריה מונה למזכיר המשרד לענייני המושבות ובמסגרת זו פעל לקליטת מגורשי תל אביב יפו. במסגרת תפקידו הקים בטבריה בית ספר לילדי המגורשים אותו ניהלו אליעזר פפר וישראל יהודה אדלר. לאחר שנחשד בקשר למחתרת ניל"י נאסר והועבר לכלא "ח'אן אל באשה" בדמשק שם נחקר ארוכות ועונה. לאחר תקופה בכלא החליטו שופטים שאינו קשור לארגון ניל"י והוא נשלח כמגויס (יחד עם עוד 30 משוחררי הכלא) לשרת בטורקיה שם חלה בטיפוס (יחד עם עוד 6 מגויסים) והועבר לבית חולים צבאי שם נשאר עד תום המלחמה.
ב-1918 עם סיום המלחמה חזר ארליך לטבריה וניהל את בית הספר שיסד. במסגרת פעילותו הציבורית בטבריה היה בין מייסדי שכונת "קריית שמואל" ופעל להקמת מלון אליזבת בשכונה.
החל משנת 1920 היה ארליך פעיל בהסתדרות המורים והיה שותף להקמת מוסדות עזרה למורים כמו קרן פנסיה, קופת גמל ובנק (בנק מסד).
בנוסף לעבודתו כמורה היה ארליך ממקימי התיאטרון העברי (ביחד עם מנחם גנסין, אליעזר פפר ויעקב מושלי). בנוסף התעניין בתחום האסטרונומיה ובנה מכשירי עזר ללימוד וצפייה בכוכבים
ב-1905 נשא ארליך לאשה את דבשה לויט ולזוג נולדו 3 ילדים. נפטר ב-1952 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. אשתו, דבשה, נפטרה ב-1968 ונקברה לצידו.
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1929)
כלבם של בני בסקרוויל (בגרמנית: Der Hund von Baskerville) הוא סרט אילם גרמני משנת 1929, בבימויו של ריצ'רד אוסוולד, ובכיכובם של קרלייל בלקוול, אלכסנדר מורסקי, וליביו פאבנלי. הסרט הוא עיבוד לרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל שיצא לאור ב-1902. זה היה הסרט האחרון של שרלוק הולמס מתקופת הראינוע. הסרט מתהדר בצוות שחקנים בינלאומי, בהם השחקן האמריקאי קרלייל בלקוול, השחקן הגרמני פריץ ראספ, השחקן הרוסי אלכסנדר מורסקי, והשחקן האיטלקי ליביו פאבנלי.
הפקה
ריצ'רד אוסוולד כתב ב-1914 עיבוד לרומן של קונאן דויל עבור הסרט "Der Hund von Baskerville". הסרט משנת 1929 אינו גרסה מחודשת של הסרט הקודם, אלא עיבוד מחודש של המקור הספרותי.
השחקן האמריקאי הבריטי קרלייל בלקוול לוהק לתפקיד הולמס, מכיוון שהיה "בריטי הולם".
את התפאורה עיצב הארט דיירקטור וילי שילר. הצילומים נערכו באולפני סטאאקן בברלין.