cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן ראטה
ביוגרפיה
אביו, שמואל יעקב, היה קצב בעיר אוז'הורוד (אונגוואר) בהונגריה. בצעירותו למד בישיבות במונקטש, וואיא ווייצן, ושהה בחצרות אדמו"רים, בהם הרב צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב, הרב יהוסף ראטנבערג מקאסאני, הרב יהושע העשיל פריד מקאפיש והרב ישכר דב רוקח מבעלז. תקופה קצרה שהה גם אצל הרב ישראל הגר מויז'ניץ. על תקופה זו כתב:
בשנת 1940, עלה בשנית לארץ ישראל עם בני משפחתו והקים בירושלים את בית המדרש "שומרי אמונים". בפי חסידי תולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק הוא מכונה "האדמו"ר הזקן" (ביידיש: "דער אלטער רבי"), כדי להבחין בינו לבין האדמו"ר שלאחריו, חתנו הרב אברהם יצחק קאהן.
הרב ראטה היה רוב ימיו חולני, בפרט במערכת העיכול. גופו היה צנום. נפטר בגיל 52, בו' בניסן תש"ז (1947), בעיצומה של טחינת קמח ידנית ברחיים לצורך אפיית מצות.
לאחר מותו נתמנה למלאות את מקומו חתנו הרב אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר מ"תולדות אהרן". אנשי החסידות ממשיכים את מורשתו ומכונים רֶבּ אַהרַ'לַך, על שמו. בהמשך מינתה קבוצה של חסידים את בנו של הרב ראטה, הרב אברהם חיים ראטה למנהיגם. כיום נקראת קבוצה זו חסידות שומרי אמונים. בשנות התשעים התפלגה מתולדות אהרן חסידות "תולדות אברהם יצחק".
מורשתו
הגותו מדגישה את האמונה באל. לדבריו, כל הקשיים בעולם הם מבחן של האמונה, ושכר העומדים בו רב. אין להאשים את בורא העולם בצרות היומיומיות, אלא לקבל אותן באהבה. מטרת הייסורים והצרות לנקות את האדם מחטאיו. את השואה ראה כעונש על פגם באמונה ועל פגם היסוד (הוצאת זרע לבטלה, נישואי תערובת וזנות). שפתו פשוטה ועממית והוא מרבה לפתוח פסקאות במילים "בניי" ו"אהוביי".
גרשם שלום הביא את החצר החסידית של רבי אהרן ראטה, או רוט, כתופעה יחידה בתולדות החסידות בדור שלפני השואה של התחדשות חסידית בארץ ישראל, שלא כהמשך לשושלת אלא כצדיק בזכות עצמו. עוד הוא כותב שהספר "שומר אמונים" הוא "מהתעודות המופלאות ביותר ליהודי בן זמננו, גם אם הוא רחוק ככל האפשר מעצם המסגרת המסורתית שבתוכה אפשרית הייתה תופעה כזאת".
יואב אלשטיין
יואב אלשטיין (נולד ב-27 בנובמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, שעסק במחקר הסיפור החסידי, הוא ייסד את תחום התימטולוגיה של ספרות עם ישראל, שבמסגרתו נכתבו מחקרים רבים, והאנציקלופדיה של הסיפור היהודי, היא אחד ממפעליו. לפני צאתו לגמלאות התחיל לעסוק בתורת הבודהיזם במגמה ליצור דיאלוג בין יהדות ובודהיזם.
חייו ופועלו
נולד בירושלים, דור שלישי לילידי העיר. את לימודיו היסודיים והתיכוניים עשה ברמת גן ובתל אביב. בשנים 1950–1952 שירת בצה"ל בחיל הנח"ל. עוד בהיותו חייל פרסם שירים ראשונים ב "עתידות" בעריכת אשר ברש וב"גיליונות" בעריכת יצחק למדן. בשירו השתמש בשם העט 'א. יואב', ותחת שם זה יצאו שניים משיריו והשלישי 'מסות ע.' יצא בשמו המלא. עם שחרורו מצה"ל למד בישיבת "מרכז הרב" בירושלים, שהייתה בראשות הרב צבי יהודה קוק והרב דוד כהן ('הרב הנזיר') במשך חמש שנים (1953–1958) ובשנת תשט"ו כתב את כותרות המשנה לספר אורות התשובה במהדורה השלישית שהוציא הרב דרוקמן. לאחר שנה שבה עבד כמנהל בית ספר יסודי במושב מנוחה שבחבל לכיש החל את לימודיו בהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960–1964) במחלקה לפילוסופיה יהודית וקבלה ובמחלקה לפילוסופיה כללית. בלימודיו לתואר הראשון זכה לשתי מלגות: מלגת לימודים מטעם האוניברסיטה העברית בהמלצת פרופ' גרשום שלום; מלגה מטעם שירות החילופין האקדמאי הגרמני (DAAD), שמימנה לימודי גרמנית במכון גתה, ברוטנבורג על הטאובר, גרמניה.
בשנים 1966–1967 למד באוניברסיטת ניו יורק וקיבל בשנת 1967 תואר שני M.A. את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בספרות עברית, משם קבל תואר ד"ר בשנת 1974 על עבודתו: "סטרוקטורליזם בביקורת הספרות: מתודה ויישומה בשני סיפורים חסידיים מייצגים".
בשנים 1975–1978 עבד כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת חיפה. משנת 1979 ועד שנת 2000 שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן והגיע לדרגת פרופסור מן המניין, ופרש כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1980 ייסד את מתודת המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל', ובמאמרו שהודפס ב'דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות' 10 (תש"ן-1990) הגיש במרוכז את עקרוני התימטולוגיה ומושגיה.
במשך כ-5 שנים שימש אלשטיין כבעל הקתדרה לחסידות ע"ש שניידרמן בפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. באוקטובר 2000 פרש לגמלאות. גם בתקופת הגמלאות הדריך דוקטורנטים, עסק בעריכת האנציקלופדיה של הסיפור היהודי והרצה במחלקה לספרות משווה וביחידה ללימודים רב-תחומיים באוניברסיטת בר-אילן.
יואב אלשטיין נשוי לאמנית עדנה קונפינו-אלשטיין, והם מתגוררים ביהוד.
חקר הסיפור החסידי
מחקריו החלוציים של יואב אלשטיין בתחום הסיפור החסידי שראו אור משלהי שנות ה-60 ואילך מתייחדים ביישום תאורטי של כלים סטרוקטורליסטיים ופנומנולוגיים בניתוח סיפורים אלה, מה שאיפשר את תיאורן השיטתי של הפואטיקה החסידית והחווייה החסידית בתוך הקשרים רחבים יותר של חקר הספרות והתרבות. אחת מתרומותיו החשובות לחקר הסיפור החסידי היא יצירת קריטריונים ברורים להבחנת הז'אנר של הסיפור החסידי מז'אנרים סמוכים לו, תוך שימוש בכלים פואטיים, ולא רק סוציולוגיים והיסטוריים, כדרכם של קודמיו.
תימטולוגיה של ספרות עם ישראל
בשנת 1980 ייסד יואב אלשטיין את תחום המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל". בין השנים 1985-1980 עבד במחקר זה, שקיבל חסות ממכון קורצוייל ומדיקאן הפקולטה למדעי היהדות, שבאוניברסיטת בר-אילן. המחקר נתמך בתקציבי פנים ובין חברי מועצת המחקר הראשונה היו: ֿחיים שווארצבוים, פרופ' יהודה פרידלנדר, פרופ' בשן ואחרים. בין השנים 1980–1985 העביר אלשטיין סמינריונים בתימטולוגיה שבכללם השתתפו 55 סטודנטים, כאשר כל אחד כתב עבודה סמינריונית על ערך תימטולוגי. בשנים אלו, נקבעו תהליכי המחקר, נאספו תימות סיפריות לגרסאותיהן השונות ונרשמה ספרות העזר הבסיסית.
באוקטובר 1985 יצאה תוכנית מחקר בשם "מפתח תימטולוגי" שכתב אלשטיין ובו תיאור המתודה ומיבנה הערך, שעתיד לראות אור בלכסיקון תימטולוגי לספרות עם ישראל (שלאחר מכן הוחלף שמו ל 'אנציקלופדיה תימטולוגית של הסיפור היהודי'). בדצמבר 1985 הושלמה כתיבת הערך "שלמה והאשמדאי" על ידי גב' רלה קושלבסקי (היום פרופ') בהנחיית אלשטיין, והוא ראה אור בהוצאת מכון קורצוייל, אוניברסיטת בר-אילן. הערך זכה לתגובות חיוביות מאוד ולשבח מיוחד על ידי פרופ' בן עמוס מאוניברסיטת פנסילבניה שראה בו פריט המסמן את האפשרויות הגלומות במפעל התימטולוגיה.
בשנים 1986–1987 נוהלה האנציקלופדיה על ידי הפרופ' אלשטיין ופרופ׳ יהודית דישון, ומשפרשה פרופ׳ יהודית דישון מן הפרויקט הצטרף לפרויקט פרופ' אבידב ליפסקר אשר תרם רבות יחד עם אלשטיין לקידומו ולמימושו.
המתודה התימטולוגית ממיינת וממפה את הסיפורים שסופרו בקהילות ישראל השונות ברחבי העולם, לדורותיהם, בלשונות היהודיות (עברית, ארמית, ערבית יהודית, יידיש, לדינו), באמצעות זיהוי תפקודיו הפונקציונליים של השלד הנרטיבי שלהם. באופן זה מתקבלות סדרות בנות עשרות גרסאות, המתפתחות מן הגרסאות השונות, ומהוות ייצוגים שונים שלו במרחב התרבות היהודי. התוצר של מתודה זו הוא רב פנים: עבודות מ"א וד"ר העוסקים כל אחד ב'תימה' אחת לכל גילוייה והופעותיה ההיסטוריות, גאוגרפיות, ספרים, מאמרים בשאלות המתודה ובתיאור התפתחות גרסאות של תימה אחת. אחד הפירות החשובים הוא האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, ששלושת כרכיה יצאו ב-2004, ב-2009, וב-2013 בהתאמה, והעוסקים בעריכתה היו פרופ' יואב אלשטיין, פרופ' אבידב ליפסקר ופרופ' רלה קושלבסקי.
The Makings of Me
הפקה
מבחינה מוזיקלית האלבום מכיל מוזיקת היפ-הופ, גוספל ושירים הדומים בסגנונם לשירים מאלבומה הקודם. מונקיה אמרה כי אלבום זה הוא סוג של המשך לאלבומה הקודם והמטרה שלה הוא שישמע אינטימי כמו אלבומה הקודם ודומה לו מוזיקלית. על האלבום עבדו מספר רב של מפיקים, חלקם מפיקים שעבדו איתה על אלבומיה הקודמים כמו מיסי אליוט, ג'רמיין דופרי ובראיין מייקל קוקס לצד מפיקים חדשים כמו דה אנדרדוגס, טאנק ושון גרט.
מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים: "Everytime tha Beat Drop" בשיתוף עם ההרכב Dem Franchize Boyz. הוא נכנס למקום ה-48 בארצות הברית ובכך הפך לשיר היחדי מהאלבום שנכנס למצעד האמריקאי. לאחר מכן יצאו הסינגלים "A Dozen Roses (You Remind Me)" ו-"Sideline Ho" אשר נכשלו גם בשאר העולם וגם גם הסינגל הרביעי מהאלבום. בתגובה לחוסר הצלחת האלבום ושיריו מוניקה טענה כי מה שהוביל לכך היה חוסר בקידום האלבום ושיריו. האלבום קיבל מועמדות לפרס אלבום ה-R&B/נשמה הנשי הטוב ביותר בטקס פרסי הנשמה. האלבום יצא לאור מחדש באפריל 2007 וכלל רינגטונים לשיר "The First Night", רקעים בחינם לטלפון, וכרטיס למופע שלה.
הקדים רפואה למכה
הקדים רפואה למכה הוא ביטוי עברי מתקופת האמוראים, שמשמעותו נקיטת אמצעים המונעים צרה או אסון עוד לפני שהתרחשו.
היות שהמשמעות של המילה רפואה בביטוי זה היא תרופה, שגור גם הביטוי הקדים תרופה למכה.
מקור הביטוי
בתלמוד מובאים דברי רבא וריש לקיש:
הכוונה היא לכך שעוד לפני שהמן עלה לגדולה במלכות אחשורוש ונגזרה הגזירה להשמיד את עם ישראל, כבר נרשם בספר הזכרונות של אחשורוש שמרדכי סיפר לאסתר המלכה שסיפרה למלך בשמו על תוכניתם של בגתן ותרש, ועל ידי כך זכה שאחשורוש יזכור אותו לטובה.
לדברי ריש לקיש כך נוהג הקב"ה תמיד בקשר לעם ישראל, שלפני שנגזרת עליהם גזרה רעה כבר מוכנת התרופה לכך.
ויליאם וסטמורלנד
ויליאם וסטמורלנד (באנגלית: William Childs Westmoreland; 26 במרץ 1914 - 18 ביולי 2005) היה גנרל אמריקני, מפקד כוחות הצבא האמריקני שלחמו במלחמת וייטנאם בשנים 1964–1968, וראש מטה צבא ארצות הברית (US Army) בשנים 1968 - 1972.
שנותיו הראשונות
נולד במחוז ספרטמבורג שבמדינת דרום קרוליינה. התקבל לאקדמיה הצבאית "וסט פוינט" בשנת 1932 (לימים סיפר, שהתגייס כי רצה "לטייל בעולם"). בשנת 1936 סיים את הלימודים, והוצב כקצין ארטילריה (תותחנים). במלחמת העולם השנייה שירת בזירה האירופית, ובמהלכה קודם במהירות והגיע לדרגת קולונל (אלוף-משנה). הוא נערץ מאוד על ידי החיילים עליהם פיקד בקרבות בתוניסיה, סיציליה, ונורמנדי וכונה בפיהם בכינוי "סופרמן". בשנת 1947 התחתן עם קתרין ואן דוסן, ונולדו להם שלושה ילדים: קתרין, מרגרט וג'יימס.
פיקוד בכיר
אחרי המלחמה מונה למפקד רגימנט 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא שירת בתפקיד ארבע שנים. במלחמת קוריאה (1950–1953) לחם כמפקד רגימנט הצנחנים 187. בשנת 1953 קודם לדרגת בריגדיר גנרל (גנרל כוכב אחד), והוצב במשרד ההגנה (הפנטגון). בשנת 1958 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנת 1960 מונה למפקד האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, ובשנת 1963 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 של צבא ארצות הברית. בשנת 1964 מונה למפקד הצבא האמריקני בווייטנאם (כונה "פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV). וסטמורלנד נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1965.
מלחמת וייטנאם
וסטמורלנד היה תומך נלהב של פעילות הצבא האמריקני בווייטנאם. בשיחותיו עם התקשורת הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בין הקרבות הגדולים שניתן למנות בתקופת פיקודו היה קרב יה דראנג. בגלל התחזקות צבא צפון וייטנאם הקומוניסטית מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם גדל במהירות - מ-100 אלף בעת הגעתו, ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
המתקפה הגדולה ביותר בתקופתו הייתה "מתקפת טט" (Tet Offensive) (ינואר 1968), במהלכה תקפו בהפתעה כוחות של צבא הצפון והוייטקונג ערים ויישובים בדרום וייטנאם, והטילו מצור על בסיס חיל הנחתים בקה סאן. אף על פי שכוחות הצבא הצליחו להדוף את הכוחות התוקפים בהצלחה, המתקפה ותוצאותיה הובילו לדיון ציבורי נוקב בשאלת הצורך לפעול בווייטנאם. בעקבות הלחץ הציבורי, הנשיא לינדון ג'ונסון החליט לא לשלוח כוחות נוספים לאזור.
אחרי המלחמה
וסטמורלנד מונה למפקד צבא היבשה בשנת 1968, ופרש מהצבא בשנת 1972. בשנת 1974 התמודד על משרת מושל מדינת דרום קרוליינה, אך הפסיד. בשנת 1975 פרסם אוטוביוגרפיה, בשם "A Soldier Reports" (בתרגום מילולי - "חייל מדווח"). בהמשך היה חבר בצוות משימה מיוחד, שעסק בשיפור מערכת החינוך בדרום קרוליינה.
לקריאה נוספת
ויליאם וסטמורלנד, חייל מדווח, הוצאת מערכות, 1979.
ידוע הכהן
,
רקע
האיש החזק בפרס של ארתחששתא השלישי היה יועצו, בגואס. בשלב מסוים ניסה המלך להפטר מיועצו החזק ממנו, אך זה הקדים והרעיל אותו והרג את כל בניו, למעט הבן הקטן ארסס. בגואס המליך את ארסס (ארתחששתא הרביעי), בשנת 339 לפנה"ס, כשליט בובה בלבד, אך גם מלך זה ניסה במלאת שנתיים בערך לשלטונו, למרוד ביועץ החזק. בגואס הצליח שוב להקדים תרופה למכה, הרעיל גם את ארסס והעלה לשלטון מלך אחר, דריווש השלישי. בשלישית החלה תחרות כוח בין המלך החדש ליועץ הוותיק, החזק, אך הפעם היה זה המלך שניצח. דריווש הצליח להכריח את בגואס לשתות את כוס הרעל אשר הכין והרג אותו.
המחלוקת עם השומרונים
השומרונים בקשו גם הם את קרבת בני ישראל. סנבלט השלישי, שהיה אחשדרפן בשומרון, ניסה לקנות את ליבו של ידוע, אך האחרון לא התפתה. כפתרון להתחבר לבית הכהונה הצליח סנבלט להשיא את בתו למנשה הכהן, אחיו של ידוע.
ידוע ואנשי כנסת הגדולה ראו בדבר סכנה גדולה לעם ישראל, והדיחו את מנשה מן הכהונה. מנשה רצה לחזור בו מן הנישואים, אך סנבלט פיתה אותו בהבטחות כי יבנה לו בית מקדש בהר גריזים, וימנה אותו לאחשדרפן. ידוע ואנשי כנסת הגדולה עשו ככל שניתן, אך מנשה וחלק מן העם והכוהנים איתו, עזבו את ירושלים והלכו שומרונה אל סנבלט שנתן להם כסף שדות וכרמים.
המפגש עם אלכסנדר הגדול
באותו זמן החלה לזרוח שמשו של אלכסנדר הגדול, אשר ביסס במהירות את שליטתו ביוון והחל להצעיד את צבאו מזרחה. לאחר זמן לא רב, הגיע לאסיה, והכה בשנת 333 לפנה"ס את דריווש בקרב איסוס. לאחר מכן שלח אלכסנדר שליחים אל ידוע הכהן הגדול, ודרש ממנו כי ישלח אוכל לחייליו וכי את המס שנהג להעלות לדריווש יעביר מעתה אליו – אך ידוע סירב, בטענה שאינו יכול לבגוד בדריווש מלכו ולהפר את שבועת האמונים שנשבע לו. אלכסנדר כעס והבטיח להיפרע מידוע על היצמדותו למלך פרס הכושל וסירובו למלך יוון המצליח.
סנבלט, לעומת זאת, שכח את חסדיו של דריווש; הוא הצטרף לחיילי אלכסנדר ועמו 8,000 איש, ודיבר סרה בעם ישראל. בתמורה אישר לו אלכסנדר להשלים את בניית המקדש בהר גריזים. תשעה חודשים חלפו עד שאלכסנדר כבש את צור ואת עזה, ולאחר מכן החל עולה בדרך אל ירושלים. בכל הזמן הזה, ידוע, שעקב אחר ההתפתחויות, לא עזב את בריתו עם דריווש.
כאשר ראה ידוע את האויב מתקרב לעיר, אסף את כל העם אל בית המקדש, שם ערכו תפילות, והקריבו עולות. ובעוד לילה לבשו הוא, הכהנים ואלף איש משרי ישראל, בגדי קודש, פתחו את שערי העיר וצעדו בזוגות ולפידים בידיהם, ופרחי הכהונה נושאים לפניהם את כלי הקודש, עד אשר הגיעו אל אלכסנדר. כשראה המלך את ידוע, ירד מסוסו, השתחווה לפניו, וביחד נכנסו לבית המקדש והמלך הקריב זבחים. ידוע השיג מהמלך עבור העם הטבות שונות, כולל פטור ממס בשנת השמיטה.
המפגש בין ידוע לאלכסנדר הגדול מופיע בגמרא אך שם מיוחס המפגש לנכדו שמעון הצדיק. רבי יצחק אייזיק הלוי מסביר שידוע הגיע עם נכדו שמעון הצדיק שהיה כבר אז אב בית דין בסנהדרין.
כאשר ביקש המלך כי ישימו את דמות דיוקנו בבית המקדש הצליח ידוע הכהן לשכנע אותו כי עדיף לו "זיכרון חי"; ואכן, רבים מילדי הכוהנים שנולדו באותה שנה, נקראו בשם אלכסנדר.
בשנה השישית לאלכסנדר, 330 לפנה"ס, מת ידוע, ותחתיו עלה לכהן בנו חוניו הראשון.
מטבע
ישנם המזהים את הכיתוב "ידוע" בכתב ארמי המופיע על מטבע במשקל 0.85 גרם עם ידוע הכהן. אחרים טוענים שהמטבע מתייחס לסבו יהוידע, או שהוא בכלל מטבע שומרוני.
האיים הקוריליים
האיים הקוּריליים (ברוסית: Курильские острова; ביפנית: 千島列島; צ'ישימה רטו; בתרגום: ארכיפלג בן אלף האיים) הם שרשרת איים באוקיינוס השקט בין חלקו הצפוני של האוקיינוס לים אוחוצק. כיום מוחזקים בידי רוסיה ומוכלים מנהלית בתוך מחוז סחלין. השרשרת כוללת 56 איים בגדלים שונים ומשתרעת על פני 1,300 ק"מ מחצי האי קמצ'טקה, השייך לרוסיה עד לאי הוקאידו, השייך ליפן. השרשרת נחלקת לחלק צפוני ולחלק דרומי, שעליו יפן טוענת לריבונות.
בשנת 1946, בסיום מלחמת העולם השנייה, התגוררו באיים כ-17 אלף אזרחים יפנים. כולם גורשו מהאיים עם העברתם לשליטת ברית המועצות. נכון לשנת 2010 התגוררו באיים כ-18 אלף אזרחים רוסים.
גאולוגיה
שרשרת האיים הקוריליים היא קשת איים בשוליה הצפון-מערביים של טבעת האש. האיים הם פסגות של הרי געש תת-ימיים שנוצרו כתוצאה מגעשיות מעל אזור הפחתה המשתרע בחלקו הדרומי של שקע קוריל-קמצ'טקה. בשקע זה נוחת הלוח הפסיפי הקר והצפוף מתחת ללוח אוחוצק. הגעשיות לאורך קשת האיים מתבטאת בכ-100 הרי געש בהם 40 פעילים, במעיינות חמים ובפומרולות.
ההפחתה לאורך קשת האיים מתבטאת בפעילות סייסמית ערה, וברעידות אדמה היוצרות גלי צונאמי. ב-13 באוקטובר 1963 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 8.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט. רעש זה לווה בצונאמי בגובה 4.5 מטרים, שנצפה לאורך חופי צפון האוקיינוס השקט ביפן, בקנדה, במקסיקו באלסקה, בהוואי ובארצות הברית. רעידה עוקבת בדרגה 7.4 שאירעה לאחר שבוע יצרה צונאמי שגובהו 15 מטרים, שהתרכז בצפון-מערב האוקיינוס. צונאמי נוסף שהגיע עד לחוף המערבי של ארצות הברית, נוצר בעקבות רעידת אדמה בדרגה 8.3 שהתרחשה ב-15 בנובמבר 2006.
עד מלחמת העולם השנייה
לפני הגעת הרוסים והיפנים לאיים התגוררו בהם איינו. בשנת 1644 הוציא השלטון היפני של שוגונות טוקוגאווה מפה עליה מופיעים ארבעת האיים הדרומיים. בתחילת המאה ה-19 הגיעו לאיים גם מתיישבים יפנים וגם מתיישבים רוסים. בשנת 1855 חתמו יפן ורוסיה על חוזה שימודה, הנוגע למסחר, הפלגה וגבולות. המצר בין האיים אורופ ואיטורופ – מצר פריס – הוכרז בחוזה כגבול בין המעצמות.
ב-1875 חתמה יפן על הסכם נוסף עם רוסיה, חוזה סנקט פטרבורג, ולפיו היא תוותר על זכויותיה באי סחלין תמורת שליטתה בכל האיים הקוריליים. בשנת 1905 הפסידה רוסיה במלחמה ליפן, ולפי הסכם פורטסמות' ויתרה לטובת האחרונה על סחלין הדרומית.
אחרי מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1945, בסיום מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן וכבשה במבצע סערת אוגוסט את כל האי סחלין ואת כל האיים הקוריליים. כן גירשה ברית המועצות את 17,000 האזרחים היפניים מהאיים ליפן, בהם גם בני איינו, התושבים המקוריים של האיים. ועידת פוטסדאם הכירה בשליטת ברית המועצות על האיים הקוריליים, אך לא הגדירה את הגבולות המדויקים. היפנים קיבלו את מסקנות הוועידה. באוקטובר 1956 הגיע ראש ממשלת יפן למוסקבה לביקור וחתם ביחד עם ראש הממשלה הסובייטי, ניקולאי בולגנין, על הסכם עקרונות, המבטיח את מסירת האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ליפן כמקדמה לכל הסכם עתידי בין המדינות.
באוקטובר 1973 הגיע ראש ממשלת יפן קקואי טנקה למוסקבה ונפגש עם מנהיג ברית המועצות ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, שאישר את קיום הסכסוך, שאמור לבוא לפתרונו; למרות זאת, השלטון הסובייטי עד לתקופתו של גורבצ'וב התכחש לקיום הסכסוך. באפריל 1991 הגיע מיכאיל גורבצ'וב לטוקיו בביקור ראשון של מנהיג ברית המועצות ליפן וחתם על מסמך המאשר שוב, שבין המדינות קיים סכסוך שיש לפותרו. באוקטובר 1993 הגיע בוריס ילצין ליפן ואישר שהסכסוך צריך להיפתר לפי הבסיס ההיסטורי, המסמכים הקיימים והצדק.
הפגישות בין ילצין לנציגים היפניים נמשכו גם בנובמבר 1997 בקרסנוירסק וגם באפריל 1998. ולדימיר פוטין דן עם היפנים בנושא במרץ 2001 ובינואר 2003. בפגישה האחרונה הציע פוטין ליפנים לקבל את האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ולוותר על השאר, אך היפנים סירבו. כתוצאה מהשיחות קיבלו אזרחים יפנים אפשרות לבקר באיים ללא אשרה, ותושבי האיים לשעבר קיבלו היתר לבקר בהם רק על סמך תעודה מזהה. הסיכום הסופי על גורל האיים נשאר פתוח. ב-1 בנובמבר 2010 היה דמיטרי מדבדב המנהיג הרוסי הראשון שביקר באיים, ובכך עורר את זעם השלטונות ביפן שאיימה להשיב את שגרירה ממוסקבה, אך הדבר נותר בגדר איום. הנשיא הרוסי הכריז אז כי אין פשרות טריטוריאליות וכי כל האיים הקוריליים הם שטחי הפדרציה הרוסית.
ספארי (דפדפן)
ספארי (באנגלית: Safari), הוא דפדפן אינטרנט מתוצרת אפל. ספארי זמין כחלק ממערכת ההפעלה OS X, הגרסה העדכנית של מערכת ההפעלה MacOS של מחשבי מקינטוש; ספארי כלול כדפדפן ברירת המחדל ב-OS X 10.3.
הדפדפן הוצג ב-7 בינואר 2003, עבור מחשבי מקינטוש, והחליף את אינטרנט אקספלורר, שהיה עד אז הדפדפן עמו הגיעו מחשבים אלו. מאז שהוצג האייפון ב-2007, הספארי הוא דפדפן המובנה בו. נתח השוק העולמי של ספארי נכון לדצמבר 2020 הוא כ-17.5%, כאשר במחשבים שולחניים נתח השוק הוא כ-9%, במכשירים ניידים כ-23%, ובמחשבי טאבלט כ-56%.
בדומה לדפדפנים אחרים, ספארי מאפשר גלישה באמצעות לשוניות (טאבים) ו"סימניות" (Bookmark). בדפדפן משולבים גם מנוע חיפוש של גוגל, אפשרות לגלישה באמצעות המקלדת, תמיכה בעדכוני RSS, צפייה בקובצי PDF ללא יציאה מהתוכנה וכן חוסם חלונות קופצים ("פופ אפס", popups).
היסטוריה
עד לשנת 1997, נמכרו מחשבי מקינטוש עם דפדפני נטסקייפ נביגטור. גרסת הדפדפן אינטרנט אקספלורר של מיקרוסופט שהותאמה למחשבי מקינטוש החליפה בהמשך את הנטסקייפ כדפדפן ברירת המחדל, במסגרת הסכם חמש השנים בין אפל למיקרוסופט. זו האחרונה הוציאה חמש גרסאות עיקריות של האינטרנט אקספלורר שהותאמו למקינטוש, כשהאחרונה יצאה ב-11 ביולי 2003.
ב-7 בינואר 2003, מנכ"ל אפל, סטיב ג'ובס, הודיע כי אפל מפתחת דפדפן משלה, שייקרא ספארי (Safari). ביום ההכרזה, הוציאה אפל גרסת בטא ראשונה, ולאחר מכן מספר גרסאות בטא נוספות, עד ליציאת גרסה 1.0 של הדפדפן ב-23 ביוני 2003. בתחילה, היה הדפדפן זמין להורדה נפרדת בלבד, אך הוא היה מובנה כדפדפן ברירת המחדל במערכת ההפעלה OS X v10.3 שיצאה לשוק ב-24 באוקטובר 2003, כשהאינטרנט אקספלורר היווה רק דפדפן אלטרנטיבי. מאז יציאת מערכת ההפעלה OS X v10.4 ב-29 באפריל 2005, ספארי הוא הדפדפן היחיד שמותקן עם מערכות ההפעלה של מחשבי מקינטוש.
ספארי משתמש בטכנולוגיית WebKit של אפל עבור הרצת דפי אינטרנט עם JavaScript. ה-WebKit מורכב מ-WebCore (הבנוי ממנוע ה-KHTML של Konqueror) ו-JavaScriptCore (המבוסס על מנוע kjs JavaScript של KDE). כמו ה-KHTML וה-kjs, גם ה-WebCore וה-JavaScriptCore הם תוכנות חופשיות, והם יוצאים תחת רישיון ה-GNU Lesser General Public License. חלק מהשיפורים שאפל הכניסה לקוד המקור של KHTML מוזגו חזרה לתוך פרויקט Konqueror.
ב-5 ביוני 2005, בעקבות ביקורת של מפתחי KHTML בנוגע לחוסר יכולת גישה לרשימת השינויים, העבירה אפל את הפיתוח ואת המעקב אחרי תקלות ל-OpenDarwin.org. ה-WebKit עצמו יצא כקוד פתוח. אבל חלקי קוד המקור בדפדפן שלא קשורים להרצה, כמו החלק של ממשק המשתמש, נשאר מסחרי.
גרסה 2.0 של דפדפן הספארי יצאה ב-29 באפריל 2005, וכללה תמיכה מובנית ב-פורמט הקובץ RSS וקורא ATOM. שיפורים אחרים כוללים אפשרות דפדוף פרטי (מצב בו הדפדפן לא שומר את היסטוריית הגלישה של המשתמש); היכולת לארכיב דואר אלקטרוני ודפי אינטרנט; והיכולת לחיפוש בין הלשוניות (טאבים) השונים.
בחודש אפריל 2005, ערך דייב הייאט, חבר בצוות הפיתוח של ספארי באפל, בדפדפן מספר תיקוני באגים, כדי שיעבור את מבחן Acid2, מבחן וירטואלי לדפדפני אינטרנט. ב-27 באפריל 2005 עברה הגרסה המתוקנת שלו את המבחן. בתחילה גרסה מתוקנת זו לא הייתה זמינה לכל המשתמשים, אולם ב-31 באוקטובר 2005 הוציאה אפל את גרסה 2.0.2 של ספארי, שכללה את השינויים שערך הייאט.
ב-9 בינואר 2007 הכריז סטיב ג'ובס על ה-אייפון, שמשתמש בגרסה של ספארי שידועה בכינוייה MobileSafari.
ב-2011 הופיע סקר שבו נכתב שספארי הוא הדפדפן העשירי ברשימה עם 1.07% מסך השוק.
ספארי ל־Windows
ספארי נכתב במקור עבור מערכת ההפעלה macOS, אולם החל מגרסה 3.0 קיימת גם גרסה שלו למערכת ההפעלה Windows.
בשנת 2007, בכנס המפתחים הבינלאומי של אפל (WWDC), הציג ג'ובס את ספארי 3 ל-Microsoft Windows XP ול-Windows Vista. בהכרזה, הוא הציג בוחן ביצועים שבוסס על מערכת מבחן לדפדנים iBench וטען שספארי היה הדפדפן המהיר ביותר באותה תקופה. בבדיקה חיצונית על גבי פלטפורמת Windows נבדקה מהירות טעינת דפי HTTP, וספארי היה הדפדפן המהיר ביותר גם ב־Windows, בטעינת מידע מהאינטרנט. בטעינת מידע מזיכרון מטמון (cache) היה הספארי איטי מאינטרנט אקספלורר 7 ו-פיירפוקס.
ספארי 4
ב-2 ביוני 2008 צוות פיתוח ה-WebKit הכריזה על מפרש JavaScript בשם "SquirrelFish", שמשפר משמעותית את מהירות פיענוח סקריפט בספארי. מפרש זה הוא אחת מהתכונות החדשות בספארי 4, שיצא למפתחים ב-11 ביוני 2008. גרסת בטא ציבורית לספארי 4 יצאה ב-24 בפברואר 2009. בגרסה 4 נוספו לספארי תכונות נוספות רבות: "Top Sites", תצוגה תלת־ממדית לדפים הנצפים ביותר של המשתמש, בדומה ל-"Speed Dial" בדפדפן האינטרנט אופרה. Cover Flow, תכונה שמשמשת ב-macOS, הוכנסה גם לספארי. בגרסת הבטא, לשוניות הגלישה (טאבים) הופיעו בסרגל הכותרת, בדומה למיקומן בגוגל כרום, אך בגרסה הסופית הן הוחזרו למיקומן המסורתי, מתחת לסרגל הסימניות (Bookmarks Bar). בגרסה ל-Windows, אימצה אפל את המראה ה"מולד" של מערכת ההפעלה - לעומת מראה Mac OS בגרסאות הקודמות. ספארי 4 יצא רשמית ב-8 ביוני 2009. בעקבות ספארי 4 הופיעו עדכונים שהציעו תיקונים מינוריים - 4.0.1 ב-17 ביוני 2009, 4.0.2 ב-8 ביולי 2009 ו-4.0.3 ב-11 באוגוסט 2009.
נכון לעכשיו, ספארי 4 הוא הדפדפן היחיד שעבר את מבחן Acid3, אף על פי שיציאת הדפדפן הוקדם רק במעט על ידי יציאת המבחן.
ספארי 5
ביוני 2010 הוציאה אפל את ספארי 5, גרסה חדשה לדפדפן בה נוסף לו Safari Reader, שמאפשר לקרוא כתבות באינטרנט ללא הפרעות, ביצועים מהירים ב-30% מבגרסה הקודמת, ואפשרויות בחירה במנוע החיפוש (Google, Yahoo! או Bing). בגרסה החדשה נוספו כלים שונים למפתחי האתרים, וטכנולוגיות HTML5 חדשות. בספארי 5 נוספה האפשרות ליצור Safari Extensions (תוספות) לשיפור חוויית הגלישה. גרסתו האחרונה של דפדפן הספארי ל-Windows היא גרסה 5. בעוד ל-macים למיניהם שוחררו גרסאות חדשות יותר.
גורם שעתוק
בביולוגיה מולקולרית, גורם שעתוק (באנגלית: Transcription factor) הוא חלבון הנקשר לרצף DNA ספציפי, הנמצא לפני החלק המקודד של הגן, ובכך משפיע על שעתוק הגן ל-mRNA.
ביחד עם פרומוטורים להליקאז, גורמי שעתוק הם הבסיס לרשת הוויסות והבקרה הגנטית.
גורמי שעתוק יכולים להיות מופעלים באופן סלקטיבי על ידי חלבונים אחרים, לרוב כשלב אחרון בהעברת אותות (Signal transduction). גורמי שעתוק מווסתים את שעתוקם של גנים בכל היצורים החיים הידועים: בעלי חיים, צמחים, פטריות, פרוטיסטים וחיידקים.
גורמים בסיסיים ורגולטוריים
ניתן לחלק את גורמי השעתוק לשתי קבוצות עיקריות: בסיסיים ורגולטוריים.
אלישבע, אם יוחנן המטביל
קורות חיים
על פי המסופר בבשורה על פי לוקאס (פרק א' 36) בברית החדשה אלישבע הייתה קרובת משפחה של מרים, אם ישו. היפוליטוס הקדוש קבע כי הן היו בנות דודות (אימה של אליזבת, סובה, ואימה של מרים, חנה היו אחיות).
על פי הבשורה על פי לוקאס אלישבע הייתה בת למשפחת כוהנים (לוקאס א' 5), ונישאה לבעלה זכריה שהיה אחד ממשמרות הכהונה בבית המקדש השני. לוקאס מספר כי אלישבע ובעלה היו צדיקים, אולם אלישבע הייתה עקרה ולא נולדו להם ילדים.
בעת שהקטיר קטורת על מזבח הזהב בבית המקדש התגלה לזכריה מלאך שניבא את הולדת בנו.
במהלך הריונה של אלישבע ביקרה אותה מרים - אירוע המכונה "הביקור". ביקור זה התרחש בבית הקיץ של אלישבע וזכריה -מקום המזוהה כיום בכנסיית הביקור בעין כרם (אף שבברית החדשה מצוין כי המקום הוא "עיר ביהודה", אשר יש המזהים אותה עם חברון).
על פי המסופר בספר לוקאס, כאשר ברכה מרים את אלישבע קפץ התינוק בביטנה. אלישבע התמלאה ברוח קודש וקראה למרים "ברוכה את מנשים, וברוך פרי בטנך" (לוקס א' 41 - 42).
בתשובה השיבה מרים את ברכת המגניפיקט.
לאחר הולדת בנה נאלצה אלישבע להסתתר מחיילי הורדוס אשר הורה על טבח התמימים. כאשר הגיעו החיילים לביתה קראה אלישבע אל ההר שיסתיר אותה והסלע פתח את פיהו ואלישבע הסתתרה מאחוריו. בכנסית הביקור מצוי סלע שהנוצרים מאמינים שהסתיר את אלישבע.
אלישבע קבורה במנזר יוחנן במדבר, בסמוך לירושלים.
קדושה נוצרית
אליזבת, ובעלה זכריה נחשבים לקדושים על ידי הכנסייה הנוצרית קתולית והכנסייה היוונית אורתודוקסית. על פי הקתולים יום חגה מצוין ב-5 בנובמבר ועל פי היוונים אורתודוקסים והכנסייה האנגליקנית, יום חגה מצוין ב-5 בספטמבר (יחד עם יום חגו של בעלה).
גאווה
כאשר קולקטיב לאומי מאמין או חש כי הוא נעלה מעמים אחרים נהוג לכנות דבר זה כלאומנות. לעיתים הערכת היתר מוקרנת מהאדם אל דברים המתייחסים ושייכים אליו כגון אנשים שמשמשים כמנהיגיו, רכושו, תפיסותיו או ילדיו. הגאווה תהיה בדרך כלל בהקשר חברתי כאשר האדם מבדיל באמצעותה בינו לבין האחרים, או בין קבוצה התייחסות שהוא שייך לה לבין קבוצות אחרות.
היבטים שונים בגאווה
אדם בעל גאווה מונע מהצורך להתמלא, למלא את האני שלו. בעומק העניין הוא מרגיש ריקנות מרגיש חסר ערך וחסר קיום אמיתי ורוצה להתמלא בתחושת ערך מהזולת ביחס אל עצמו, אם הזולת פחות ממני אז אני נעלה ממנו, אני מובדל ממנו, בגאווה יש התנשאות, יהירות, שחצנות על חשבון הזולת, אני משובח יותר מהזולת. המניע לגאווה הוא שיהיה לי מציאות, שיהיה לי קיום, הצורך בהתמלאות. מקום אמיתי שהוא הפוך מגאווה זה אדם שכל כך מאמין בעצמו ובחייו ובתפקיד שלו, עד שאין לו בעיה לפרגן לשני, למרות שאחרים יותר ממנו זה לא נוגע לו כי הוא עסוק בתפקידו בעולם, הגאווה זה כמו מלחמה נוראית על מה שאין לך.
בתרבויות
בתרבויות שבהן הושם דגש רב על היררכיה וציות ושבהן לא הייתה הפרדה בין אדם למוצאו או מעמדו, נחשבה גאווה אצל מי שדורג בתחתית ההיררכיה או שבא ממוצא שנחשב נחות, לרגש שלילי שיש לדכאו. תחושות דומות אצל אנשים ממעלה ההיררכיה נחשבו למעלה שיש להתגאות בה.
בתנ"ך, פרשת מגדל בבל שבוניה רצו לבנות עיר שראשה בשמים, נתפסת אף היא כסמל לגאווה ויוהרה אנושית.
בתרבויות יוון ורומי הייתה הבחנה בין גאווה ראויה של אדם במעשה ידיו, לבין גאווה מופרזת שנתפשה כהחצפת פנים כנגד האלים וכונתה היבריס.
במיתולוגיה היוונית מופיע הסיפור על דדלוס, שבנה כנפיים שאפשרו לאדם לעוף. הוא עופף באמצעותן עם בנו איקרוס, אך זה עף גבוה מדי והתקרב לשמש והדונג ששימש להדבקת הנוצות נמס ואיקרוס צלל למימי הים וטבע. ברומא, כאשר נערכו תהלוכות לכבודו של מנצח במלחמה או קרב, נהוג היה לשים לחשן במרכבתו של המנצח כדי שישוב וישנה באוזניו: "כך חולפת תהילת עולם" (Sic transit gloria mundi) — היינו, האדם הוא בן תמותה והתהילה חולפת.
גם בימינו ישנה אבחנה בין גאווה מקורית שנותנת לאדם את הביטחון העצמי והאמביציה להצליח במעשיו ולקנות לו שם טוב ויוקרה, לבין גבהות לב שגורמת לאדם להיות יהיר, אגוצנטרי ולא חברתי.
בעת החדשה אוניית הטיטניק ופרשת טביעתה בשנת 1912 מסמלת את יוהרת האדם אל מול כוחו של הטבע, שכן בוניה האמינו ופרסמו שאוניה זו לא ניתנת לטיבוע, בשל הטכנולוגיה הייחודית שלה.
אחד הסממנים הבולטים של הנאציזם היה גאווה לאומית קולקטיבית יחד עם תאוות הכוח והערצתו. האמונה כי הגרמנים הם הגזע העליון ולכן ראוי להם להשתלט על כל העולם, לרדות בו, לנצל אותו לצרכיהם, ואף לרדוף את כל ה"גזעים הנחותים" ולהשמיד אותם.
היחס הכללי לגאווה בדתות
בדתות רבות, כמו היהדות, הנצרות, האסלאם, הבודהיזם ההינדואיזם והקונפוציאניזם, ועוד, נחשבת הגאווה לרגש שלילי. בדתות והאמונות אלו קיימת ציפייה מן האדם לחוש שפלות רוח וצניעות של האדם לנוכח חכמת האלוהות חובקת הכל.
בדתות כמו הבודהיזם, השאיפה הנעלה ביותר היא להפסיק את הסבל. גאווה גורמת לסבל. על–פי תפישה זו גאווה היא דבר שיש למגר.
גם בהינדואיזם נחשבת הגאווה לרגש מגונה. האל רוואנה במיתולוגיה ההינדואיסטית הוא מלך מרושע שראמה, האווטאר של וישנו הורג, משום שהוא מפגין את החטאים שדינם מיתה - גאווה ותאווה.
בתנ"ך
בתורה שבכתב יש איסור של גאווה לאדם הפרטי בדומה לאיסורים על חמדנות, נקמנות, נטירה ושנאה. איסור הגאווה נאמר בפירוש גם אצל המלך שמצוּוה לקרוא בתורה, ושם הדבר מנוסח לא כאיסור או לאו, אלא כנימוק והסבר למצווה אחרת. ולכן, הרמב"ן מבקש ללמוד מדבר זה בקל וחומר, שהגאווה אסורה אצל כל אדם. בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות (מצווה סד) בלאו של "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך", על פי הפסוק "ורם לבבך ושכחת את ה'" (דברים ח, יא), "אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה".
עם זאת, במקרא מיוחסת גאווה כתכונה חיובית רק לאלוהים. לדוגמה:. גאווה אצל אדם, לעומת זאת, נתפשת כשלילית או כמקורבת או משויכת לטיפשות או בערות. לדוגמה: וישנה אף תפילה להימנע מגאוה,.
יחס עוין במיוחד יש לגאווה כאשר היא באה מפי אדם או ממלכה המתיימרים לסמכות או כח אלוהי. לדוגמה, פרעה מלך מצרים המתיימר כי הוא ברא את עצמו: ; או מלך בבל, המדמה את עצמו יושב בשמים:. וכן לממלכה כמו אשור:
לעומתם, זכו להלל ותהילה מנהיגים שצוירו כענוותנים, כמשה רבנו שמתואר במקרא כעניו מכל האדם אשר על פני האדמה; ודוד המלך המעיד על עצמו שהוא "כֶּלֶב מֵת... פַּרְעֹשׁ אֶחָֽד" (שמואל א', כד, יד) ובמקום אחר אמר "וְאָנֹכִי תוֹלַעַת וְלֹא אִישׁ, חֶרְפַּת אָדָם וּבְזוּי עָם" (תהילים פרק כ"ב ז).
בתלמוד
בתלמוד, הגאווה מכונה גסות רוח וזחיחות דעת.
על מי שמתגאה נאמר שהוא "דוחק רגלי שכינה". כן נאמר ש"כל אדם שיש בו גסות הרוח אומר עליו הקדוש ברוך הוא: 'אין אני והוא יכולין לדור בעולם', שנאמר (תהלים קא) "מלשני בסתר רעהו אותו אצמית גבה עיניים ורחב לבב אותו לא אוכל" אל תקרי אותו אלא איתו ".
עוד אמרו, ש"כל המתייהר, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו כמעשה הלל הזקן, ואם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו כמו אצל דבורה הנביאה, שפסקה את שירתה באמצע". עוד מדמים חז"ל את המתגאה לעובד עבודה זרה (אחת משלוש העבירות החמורות שבתורה), ואומרים שמי שיש בו גאווה "ראוי לגדעו כאשירה" על פי הפסוק "ורמי הקומה גדועים".
עם זאת, לעיתים הגאווה חיובית במידת מה, כמו שמובא שם בשמו של רב שסובר ש"תלמיד חכם צריך שיהיה בו שמינית שבשמינית (כלומר 1/64, במילים אחרות - מעט שבמעט) של גאווה", ורב הונא אף מוסיף שהדבר אף "מעטר אותו כתג שבקצה השיבולת". לעומתם רב נחמן בר יצחק חולק וסובר ש"לא מינה ולא מקצתה", כלומר שאפילו מעט גאווה אסורה.
הוגים יהודיים
הרמב"ם בשיטת שביל הזהב שהוא מאמץ מאריסטו, אומר שאף שבכל רגש יש להגיע אל האיזון שבין הקצוות, אל מידת המתון, ברגש זה צריך להרחיק לקצה השני של שפלות הרוח ולא לעמוד בענווה שהיא האמצע. באיגרת הרמב"ן שהיא איגרת מוסר שכתב הרמב"ן לבנו, הוא מתעכב במיוחד על הדרכה מעשית כיצד להימנע מגאווה, ובין היתר הוא ממליץ על דיבור בנחת, הימנעות מהרמת קול או כעס, התייחסות לכל אדם אחר כגדול ממך והתביישות ממנו.
הרמח"ל במסילת ישרים (פרק י"א) כותב שכלל עניין הגאווה שהאדם מחשיב עצמו בעצמו, ובלבבו ידמה כי לו נאוה תהילה, ולו ראוי כבוד. על פי תפיסתו הגאווה היא עיוורון שכלי, מפני שהאדם קרוב אצל עצמו ואיננו מכיר בחסרונותיו ובפחיתותו, ובכל אדם ימצאו חסרונות רבים מצד טבעו, משפחתו, מקרים שהאדם חווה, או מצד מעשיו. עוד הוא מציין שיש ביטויים רבים לגאווה אצל בני האדם, מאיש שהולך בכבדות גדולה כאילו היה גופו עשוי מעופרת, וממרגיז ארץ זעפן שמבהיל בני אדם ומשתרר עליהם, ועד כזה שמתגאה בענוותנותו הרבה, ששואף לכבוד במה שהוא מראה לכולם, שהוא בורח ממנו.
מספר ראשונים כתבו את הביטוי יהללך זר ואם לא פיך יש כאלה שייחסו את המשפט לאמורא רב פפא.
גאווה יהודית
ביהדות קיים המושג החיובי של גאווה הנקראת "גאווה יהודית", והיא תחושת הגאווה של היהודים ביהדותם. כתוצאה מכך, מגיעה המוכנות למסור את נפשם על היהדות וחוקיה מתוך גאווה, וכפי שניתן להיווכח מההיסטוריה על יהודים שנרצחו ב'"גאווה יהודית", הן על עצם היותם יהודים והן על כך ששמרו על התורה והמצוות ועל הגחלת היהודית.
במקרים רבים בהיסטוריה, הועמדה לפני היהודים הבחירה האם להמיר את דתם ולהישאר בחיים, או להישאר ביהדותם ולהירצח. היהודים בארצות שונות בעולם עמדו בדבקות באלוקיהם ובחרו שלא לנטוש את הדת, וכתוצאה מכך נרצחו רבבות יהודים לאורך ההיסטוריה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 בברית המועצות, הייתה סכנת חיים לשמור על זהות יהודית, ומסופר על המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של הרבי מלובביץ') שהשפיע על אלפי יהודים לשמור על יהדותם ועמד בלי פחד ואמר ליהודי הקהילה שלו: "אתם יהודים! אנחנו יהודים!". והוא שילם על כך בחייו. הוא נאסר, עונה, נשלח לגלות ונפטר לאחר תקופה קשה של סבל וייסורים. סיפר זאת הרב שלום בלוי, וסיים: "מותר גם לנו להתגאות ביהדות שלנו, בייעוד המיוחד שלנו. זו לא גאווה ריקה שמובילה להתנשאות, זו לא שחצנות. זה גאון יהודי שמניע אותנו לעשות טוב, לקיים את המצוות ולהפיץ את אור היהדות בכל העולם ".
בנצרות
על–פי תפישות נוצריות שונות, לדוגמה, על האדם להתקיים תוך התכחשות עצמית מוחלטת ושפלות רוח מרבית משום שלאדם אין ערך כלל, ותחושת גאווה כלשהי היא מטבעה יהירות שיש לדכאה. הגאווה (superbia) נחשבת לאחד משבעת חטאי המיתה — חטאים שהלוקה בהם חייב מיתה. על פי דנטה אליגיירי בספרו הקומדיה האלוהית, האנשים שחטאו בחטא של גאווה מופרזת, ביניהם מלכים רבים, נידונים לחיות בביצה מזוהמת כחזירים. בכור המצרף החוטאים בחטא זה מטוהרים מחטאם בכך שהם נושאים על עורפם סלע כבד, אשר אינו מאפשר לנושאו להרים את ראשו ולהזדקף.
האפיפיור גרגוריוס הראשון קבע כי הגאוה היא ראשית החטאים והחטא הגדול מכולם. בעקבות ההתעשרות וההשחתה של הממסד הקתולי במאה ה-16, בהנהגתו של לאו העשירי, התפלגה ממנה הנצרות הפרוטסטנטית, שכללה בתוכו זרמים רבים. אחד מזרמים אלו התפתח לכת בשם איימיש שאורחות חייה סובבות בעיקר סביב ההתייחסות ל"חטא הגאווה". אנשי כת זו מדירים את עצמם מעושר וטכנולוגיה וחיים חיי פשטות וצניעות במטרה להתרחק מגאווה.
גאווה להט"בית
גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית. תומכי גאווה להט"בית פועלים למען זכויות והטבות שוות הטבות עבור להט"בים. לתנועה יש שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
במקרה זה המילה גאווה משמשת כניגוד לבושה, וזאת על רקע מאות שנים של רדיפה וענישה קשה נגד להט"בים והצגתם כחוטאים מצד דתות אברהמיות, ובהמשך הצגת להט"בים כסוטים, חולי נפש או עבריינים בתקופה המודרנית, עד השליש השני של המאה ה-20. גאווה במובן זה היא קבלה ואישור-עצמי ושל הקהילה כולה. תנועת "הגאווה" המודרנית החלה לאחר מהומות סטונוול ביוני 1969, שהייתה ההתקוממות שארכה כמעט שבוע בין צעירים ושוטרים בניו יורק בעקבות פשיטה על מלון סטונוול אין. ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה הראשון בארצות הברית לזכר יום השנה הראשון למהומות סטונוול.
מצב בל
מצב בֶּל הוא מצב קוונטי של מערכת המכילה שני קיוביטים שזורים. מצבי בל קרויים על שם החוקר ג'ון בל (John S. Bell), לאור העובדה שמצבים אלו מפירים אי-שוויון ידוע, אי שוויון בל אשר נוסח על ידו.
אי שוויון בל
על מנת להסביר את הרעיון העומד מאוחרי מצבי בל, נתחיל עם דוגמה בעולם הקלאסי. נניח שאליס ובוב משחקים את המשחק הבא: אי שוויון בל קובע כי התוחלת הבאה קטנה או שווה לערך 2:
אי השוויון נובע משיקולים של תורת ההסתברות, ונכון באופן כללי, ללא קשר למכניקת הקוונטים.
מצבי בל
ארבעת מצבי בל הם מצבים של שני קיוביטים שזורים מקסימלית (כלומר - מפירים את אי-שוויון בל באופן מקסימלי) המוגדרים באופן הבא
ניקח לדוגמה את המצב (מצב זה יידוע גם בשם סינגלט). בהנחה שאליס מדדה בבסיס החישוב אל הערך |0\rangle המדידה של בוב תתן את הערך |1\rangle, ולהפך, אם אליס מדדה |1\rangle בוב ימדוד |0\rangle. אין חשיבות לסדר בו הם מודדים או למיקומם. למשל - אליס יכולה להיות על הירח בעוד בוב על כדור הארץ, עדיין, כאשר אליס מודדת את הקיוביט שברשותה, בו-ברגע נקבע מצב הקיוביט אצל בוב. חשוב לציין כי טרם ביצוע המדידה (אצל הראשון מביניהם), לא ניתן לקבוע מה תהיה תוצאת המדידה: קיימת הסתברות שווה לקבל 0 או 1.
ונקבל
באופן דומה, הסינגלט ניתן לרישום בצורה עבור כל בסיס נתון.
השלכות על שוויון בל
נחזור על הניסוי המתואר לעיל (באופן מחשבתי). קל לראות, כי אם אליס ובוב מדדו באותו הבסיס, תמיד יקבלו ערכים שונים, כלומר בעוד כאשר הבסיסים שלהם אינם תואמים, המשתנים שלהם יהיו שווים בהסתברות חצי, ושונים בהסתברות חצי, לפיכך. במקרה זה אי-השוויון של בל עודנו תקף.
נחזור על הניסוי אך טרם המדידה של בוב נבצע סיבוב של הקיוביט של בוב בעזרת השער הקוונטי המוגדר על ידי האופרטור
כך שעבור מתקבל ערך תוחלת של 2\sqrt{2} אשר מפר את אי-השוויון.
נקיפת ציר כדור הארץ
נקיפת כדור הארץ, או פרצסיית כדור הארץ (Earth precession), היא תופעה שבה כיוונו של ציר סיבוב כדור הארץ סביב עצמו משתנה במרחב ביחס לגרמי השמים אחרים. תנועה זו מכונה גם התנועה השלישית של כדור הארץ.
נקיפה מומחשת באמצעות סביבון. כל סביבון משנה בשעת סיבובו סביב צירו גם את הכיוון שאליו נוטה ראשו, ובעשותו זאת הוא מצייר מעין חרוט דמיוני. תנועה זו נקראת פרצסיה, או בעברית נקיפה.
מנגנון דומה גורם לנקיפת ציר כדור הארץ. הנקיפה נגרמת כתוצאה מכוחות המשיכה של השמש והירח, מכך שכדור הארץ אליפטי מעט, ומכך שהוא נוטה על צידו. כדור הארץ מבצע תנועת נקיפה בשיעור של 0.01396 מעלות בשנה, והוא משלים מחזור שלם כל 25,788 שנים בקירוב.
בזמן ההקפה, רק נטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ ביחס לאנך למישור המילקה נשארת כמעט קבועה, 23.4 מעלות בערך. כל שאר הקואורדינטות משתנות. כנראה שכבר במאה השנייה לפני הספירה גילה האסטרונום היווני היפרכוס (Hipparchus) את מחזור הנקיפה, ואף הצליח לחשבו בדיוק כמעט מרבי. מכיוון שהנקיפה גורמת לשינוי מיקום קבוצות הכוכבים ביחס לעונות השנה, אם לפני 2,000 שנה חל יום שוויון האביב כשהשמש בראש קבוצת טלה, הרי שכיום נמצאת השמש ביום שוויון האביב בראש קבוצת דגים, ובשל הנקיפה תהיה השמש בעוד 2,000 שנה באותו יום בראש קבוצת דלי. כמו כן משתנה בשל הנקיפה זהות הכוכב הקרוב ביותר לקוטב השמיימי. כיום נמצא במקום זה כוכב הצפון, בעוד שבעתיד יהיו הכוכבים שעליהם יורה ציר כדור הארץ הכוכב אלדראמין שבקבוצת קפאוס (בעוד 5,500 שנים), ואחריו דנב שבקבוצת ברבור (בעוד כ-8,000 שנים) ווגה שבקבוצת נבל (בעוד כ-12,000 שנים). בעבר הורה ציר כדור הארץ בכיוון של כוכב שבקבוצת הדובה הקטנה (לפני 3,000 שנים) ולפניו הכוכב תובאן שבקבוצת דרקון (לפני כ-5,000 שנים).
על פי השיטה הנפוצה של האסטרולוגיה המערבית המבוססת על שנה טרופית - בשל הנקיפה אין המזל הקרוי על שם קבוצת הכוכבים העולה ברקיע ביום ההולדת זהה לקבוצת הכוכבים שעולה בפועל באותו היום. למעשה מי שנולד בימינו במזל שור המזל שלו למעשה הוא מזל טלה. בעוד כ-2,000 שנה מזל שור יופיע במזל דגים, וכן הלאה.
לעומת זאת, על פי השיטה הפחות נפוצה של אסטרולוגיה מערבית המבוססת על שנת כוכבים או שנה סידרית - המזלות קבועים ואינם משתנים.
הסבר פיזיקלי
נקיפת הציר נגרמת כתוצאה מכך שכדור הארץ אינו כדור מושלם, אלא ספרואיד. מכיוון שכדור הארץ סובב סביב צירו, הקוטר בקו המשווה ארוך יותר בכ 44 קילומטרים מהקוטר שעובר דרך הקטבים. השמש (ובמידה פחותה הירח) מפעילה את כוח המשיכה שלה על כדור הארץ. כוח שאינו שווה בכל חלקי כדור הארץ, ומכאן נגרמת סטיה בצירו של כדור הארץ.
אם כדור הארץ היה כדור מושלם, לא הייתה נקיפה כלל.
למען ההסבר, נדמה כי כדור הארץ הוא כדור מושלם, שעל קו המשווה שלו מודבקת "דונאט" (טורוס). בציור (מומלץ לראות ברזולוציה מלאה) מתוארת הסופגנייה בכחול, והכוחות הכבידתיים הפועלים עלייה בנקודות הקיצון מסומנים בחצים ירוקים. מכיוון שכדור הארץ נוטה על צידו, הנקודות המסומנות לא נמצאות על מישור התנועה של כדור הארץ סביב השמש. מצד שני, כוחות אלה מכוונים אל מרכז השמש, ולכן יש להם בהכרח רכיב הניצב למישור התנועה. רכיבים אלה מפעילים מומנט סיבוב על כדור הארץ (מסומן בכתום), שגורם לציר הסיבוב (סגול) לשנות מעט את כיוונו (צהוב).
בנוסף, קיים מומנט הנגרם מדעיכת שדה הכבידה עם המרחק. קל לראות זאת באיור בנקודה הימנית ביותר ובנקודה השמאלית ביותר. בנקודות אלה החלק הפנימי של הטורוס קרוב יותר לשמש, ולכן נמשך בכוח גדול יותר. הפרש זה יוצר מומנט באותו הכיוון. יש לציין כי מומנט זה היה נותר גם אם הכוחות היו מקבילים.
ניתן לראות כי לאורך כל ההקפה האפקט הוא לאותו כיוון, ולא מתבטל. בנוסף, כיוון המומנט תמיד ניצב לציר סיבוב כדור הארץ ומקביל למישור המילקה, ולכן לא משנה את זווית נטיית הציר מהאנך למישור (כ-23.4°).
ההסבר ניתן לגבי תנועת כדור הארץ סביב השמש, אך הוא תקף לכל גוף המקיף את כדור הארץ במישור הקרוב למישור קו המשווה, ובפרט לירח. שילוב השפעת הירח והשמש נותן את נקיפת ציר כדור הארץ.
בנוסף, כיוון שמיקומם היחסי של הירח והשמש משתנה, נוצרות תנודות קטנות בתדירות הנקיפה ובנטיית הציר. תנודות אלה נקראות נוטציה. הנוטציה מורכבת ממספר תנועות, כשהגדולה בהן היא מסדר גודל של 20 שניות קשת, ובעלת זמן מחזור של 18.6 שנים.
מקס ברוך
ביוגרפיה
מקס ברוך נולד בקלן שבגרמניה לווילהלמין ולאוגוסט קרל פרידריך ברוך. בגיל תשע כבר הלחין ברוך את יצירתו הראשונה, שיר ליום ההולדת של אמו. מכאן ואילך, המוזיקה הייתה התשוקה שלו. לימודיו המוזיקליים נתמכו בהתלהבות על ידי הוריו. הוא קיבל הכשרה מוזיקלית בהדרכת המלחין והפסנתרן, פרדיננד הילר. המלחין והפסנתרן איגנץ מושלס ראה בברוך כישרון רב. הוא הלחין הרבה יצירות מוקדמות קטנות, כולל מוטטים, יצירות קטנות לפסנתר, סונאטות לכינור, רביעיות מיתרים ואפילו יצירות לתזמורת. מעטות מיצירותיו המוקדמות שרדו.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, עבר בין ערים שונות בגרמניה: בין השנים 1862-1864 היה במנהיים, בין השנים 1865-1867 עבד בקובלנץ ואחר כך, עד 1870, בזונדרסהאוזן, משם עבר לשנתיים לעבוד בברלין. בין השנים 1873-1878 עבד באופן פרטי בבון. בין השנים 1880-1883 יצא לאנגליה, שם ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול. בין השנים 1890-1910 לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין תלמידיו שם היה המלחין הבריטי רייף וון ויליאמס.
ברוך התחתן עם הזמרת קלרה טוצ'ק, אותה פגש בסיבוב הופעות בברלין ב-3 בינואר 1881. בתם מרגרטה נולדה בליברפול בשנת 1882, בנם נקרא מקס.
מקס ברוך נפטר ברובע פרידנאו בברלין, בשנת 1920.
יצירתו
ברוך חיבר יצירות סימפוניות, מוזיקה קאמרית ויצירות ווקאליות. שתי יצירותיו המפורסמות ביותר הן הקונצ'רטו לכינור מס' 1 אופוס 26 בסול מינור וכן כל נדרי, יצירה לצ'לו ותזמורת, המבוססת על התפילה הידועה בשם זה, הנאמרת בבתי-הכנסת בליל יום הכיפורים. בשל יצירה זו, זוהה ברוך כבעל שורשים יהודיים, אף שלמעשה היה נוצרי פרוטסטנטי, ויצירותיו אף נאסרו להשמעה בגרמניה בתקופת הרייך השלישי. יצירות נודעות אחרות פרי עטו: "פנטזיה סקוטית" לכינור ולתזמורת, קונצ'רטו      לויולה, קלרינט ותזמורת, "שמונה קטעים" לויולה, קלרינט ופסנתר.
קונצ'רטו לשני פסנתרים שכתב ב־1916 נשכח למשך שנים רבות אחרי ביצוע כושל בארצות הברית, ורק ב־1974 בוצע מחדש בגרסתו המקורית של המלחין.
פיגוע הירי בכביש 60 (2003)
פיגוע הירי בכביש 60 היה פיגוע ירי שהתרחש ב-20 ביוני 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, כאשר צבי (הווארד) גולדשטיין (47), אשתו מיכל, והוריו של צבי, לוריין (73), ויוג'ין (73), נסעו בכביש 60 בדרכם למסיבה בירושלים, לרגל החתונה של דוד, בנם של מיכל וצבי, שהתקיימה יום לפני כן. שני מחבלים פלסטינים חברי חוליית חמאס אשר ערכו מארב בשולי הכביש, פתחו באש באמצעות רובי סער מסוג AK-47, והצליחו לפגוע בכל ארבעת האנשים במכונית. יוג'ין גולדשטיין תפס את ההגה, על מנת לסייע לבנו הפצוע להרחיק את המכונית מהמחבלים החמושים. הוא הצליח לסייע להסיע את המכונית שמונה קילומטרים ממקום הפיגוע, על מנת לנסוע ולהגיע למיקום בו המשפחה תוכל לקבל סיוע רפואי. אך לבסוף הוא איבד שליטה על הרכב, והמכונית התהפכה.
צבי גולדשטיין, כותב טכני שעלה לישראל מארצות הברית, מת מפצעיו. מיכל גולדשטיין שרדה את הפיגוע. לוריין גולדשטיין שרדה את הפיגוע, אך נאלצה לעבור סדרה של ניתוחים לצורך תיקון הלסת שנפגעה מהכדור, ניתוחים שהותירו אותה עם מעט יכולת להזיז את הפה. יוג'ין גולדשטיין הצליח גם הוא לשרוד את הפיגוע, עם "כדור שפגע ליד הלב". הניצולים נלקחו למרכז הרפואי הדסה.
אחרית דבר
מיד לאחר הפיגוע לקח ארגון החמאס אחריות לפיגוע הירי. טענה זו, ב-2003, תוארה על ידי עיתון "הארץ" כ"מפתיעה", שכן, לדברי העיתונאי עמוס הראל, לפני הפיגוע, "הארגון האיסלאמי המיליטנטי (חמאס) נמנע כמעט לחלוטין מביצוע ירי בגדה המערבית, תוך התמקדות במקום זאת בשימוש במחבלים מתאבדים, בעיקר בתוך הקו הירוק".
ב-21 ביוני הרג צה"ל את עבדאללה קוואסמה, אשר על פי החשד היה מפקד חמאס הבכיר באזור חברון.
פיגוע הירי תואר בכלי התקשורת כאחד מהאירועים שהובילו לשיבוש של מפת הדרכים לשלום, יוזמה בה היה מעורב שר החוץ האמריקאי קולין פאוול, אשר שהה בירושלים כאשר בוצע פיגוע הירי. לפי איאן פישר מהניו יורק טיימס, המתקפה התפרשה "כמסר למר פאוול, לישראלים ולתומכיו הפלסטינים שחמאס נשאר חזק ופעיל מאוד".
ב-2004 תבעו לוריין ויוג'ין גולדשטיין, המתגוררים בפליינוויו שבמדינת ניו יורק, את הבנק הערבי על הלבנת הכספים ששימשו למימון התקפות טרור של חמאס נגד ישראלים, כולל פיגוע הירי שבו נהרג בנו, צבי גולדשטיין.
בשנת 2006 הצטרפו בני הזוג גולדשטיין לקבוצה של 50 קורבנות טרור אמריקאים (ניצולים או קרובי משפחה של אנשים שנרצחו על ידי טרוריסטים), תבעו שלושה בנקים בינלאומיים גדולים – בנק קרדי ליונה, הבנק הערבי ו-NatWest, בטענה שכל שלושת הבנקים היו מעורבים בהעברת כספים לארגון החמאס, אשר משנת 1997 ואילך הוגדר על ידי הממשל האמריקני כארגון טרור. החוק האמריקני נגד פעולות טרור מאפשר לקורבנות אמריקאים של פעולות טרור המתרחשות מחוץ לארצות הברית לתבוע פיצויים בבתי משפט פדרליים בארצות הברית.
בנימין ברעם
בנימין (ברנהרד) ברעם (או בר-עם) (20 ביולי 1923 – 18 בפברואר 2012) היה מלחין ישראלי, מרצה למוזיקה ומבקר מוזיקה.
ביוגרפיה
חיבר מוזיקה קולית וכלית. בעיקר שירים לקול ולפסנתר לטקסטים מאת משוררים שונים.
החל משנת 1959 עבד וזאת למשך שנים רבות כמבקר מוזיקה בעיתון "ג'רוזלם פוסט".
זכה בפרסים שונים: בין השאר על יצירתו "נכון ליבי" ועל יצירתו "איכה" (פרס אקו"ם 2007).
"רוב יצירותיי שכתבתי בשנים האחרונות זכו לביצועים אך ורק באוסטריה ובעיקר בגרמניה ואילו כאן לא היה כלום. הרשי לי לספר לך בהקשר זה שיצירתי אחותי קטנה, לפי טקסט של אבא קובנר לקול וכלים זכתה בשנת 2000 לביצוע בכורה יוקרתי ביותר בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, במסגרת הפסטיבל השנתי של האופרה בחודש יולי. אני מדבר כאן 'פרו דומו' משום שברצוני לציין שאירוע זה היה עבורי מרגש ביותר; הבאתי לקהל גרמני יצירה על השואה, המושרת בשפה העברית ומבוצעת על ידי זמרת גרמניה ונגנים גרמניים. אבל ההצלחה הגדולה שהיצירה זכתה לה בקהל וגם בביקורות הייתה מלווה גם בתחושת צער עמוק. היצירה לא זכתה לביצוע בכורה בארץ וגם עד עתה, למרות מאמצים רבים שנעשו על ידי וע"י אחרים, לא זכתה היצירה (למצו-סופרן, כינור, צ'לו, פסנתר) לביצוע בארץ."
נפטר ב-2012, בגיל 89.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
מוריס באבו
מוריס בָּאבוֹ (Maurice Bavaud; 15 בינואר 1916 - 14 במאי 1941) סטודנט לתאולוגיה ממוצא שווייצרי אשר ניסה להתנקש בחייו של אדולף היטלר בשנת 1938, נכשל, והוצא להורג.
קורותיו
באבו נולד כבן הבכור למשפחה קתולית אדוקה בת שישה ילדים בעיירה נשאטל במערב שווייץ. הוא למד בבית ספר פרטי, סיים הכשרה כשרטט טכני ובמשך שלוש שנים עבר הכשרה כמיסיונר בעיירה סן-בריו במערב צרפת. הוא הפסיק את הכשרתו בשנת 1938 ושב לשווייץ. לא ברור מתי החל בתכנון ההתנקשות באדולף היטלר, אולם הוא שיתף את חברו, סטודנט צרפתי בשם מרסל גרבואיי (Marcel Gerbohay), בתוכניותיו. ב-9 באוקטובר 1938 יצא, מבלי להודיע לאיש, ועלה על הרכבת לגרמניה. בתחילה שהה במינכן ובברכטסגאדן, כאשר עקב אחר מקום הימצאו של היטלר על פי הכתוב בעיתונים, והתאמן בירי באקדח מסוג שמייסר. לבסוף החליט לבצע את ההתנקשות ב-9 בנובמבר, יום השנה ה-15 לפוטש בבית הבירה. ביום זה ערכו הנאצים כל שנה עצרת זיכרון ותהלוכה במרכז מינכן ובשיאה היה היטלר מניח זר פרחים ממול הפלדהרנהלה לזכר זכר הנאצים שנהרגו בפוטש.
באבו התחזה לנאצי אדוק, והצליח לתפוס מקום בשורה הראשונה של המריעים להיטלר, משם התכוון לירות בהיטלר באקדח שהחביא במעילו. בעת המצעד היה היטלר רחוק מדי, מוקף באנשי אס אה, וסביב באבו עמדו נאצים רבים וידיהם מורמות להצדעה במועל יד. באבו לא הצליח לירות. במהלך הימים שלאחר מכן המשיך באבו לעקוב אחר היטלר, אולם לא הצליח להתקרב אליו. לבסוף התייאש ועלה על הרכבת לפריז, אולם כיוון שנותר ללא כסף, לא רכש כרטיס. במהלך ביקורת הכרטיסים נתפסו ברשותו אקדחו ומסמכים מרשיעים וכיוון שהיה אזרח זר הועבר לידי הגסטפו. להגנתו טען באבו שהוא חובב נשק. הוא נשפט תחילה באאוגסבורג בדצמבר 1938, נמצא אשם בנסיעה ללא כרטיס ובאחזקת נשק ללא רישיון ונידון לחודשיים ושבוע מאסר.
בעת שישב במאסר התעמקו חוקרי הגסטפו במסמכים של באבו. בין היתר נמצא מכתב שזייף באבו מאת שר החוץ של צרפת, שבו התכוון באבו להשתמש על מנת להתקרב להיטלר. באבו הודה בניסיונו להרוג את היטלר, כפי הנראה לאחר שעונה, אך מכיוון שהגסטפו סירב להאמין כי פעל לבד, ולא היה חלק מקשר קתולי לרציחתו של היטלר, נמשכו הליכי המשפט כנגדו חודשים רבים. באבו טען כי המניע לפעולתו היה כי היטלר הוא סכנה לאנושות בכללותה, לעצמאות שווייץ ולקתולים בגרמניה.