cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרגיי בקולין
ביוגרפיה
בקולין השתתף לראשונה באליפות העולם בהליכה תחרותית שנערכה בלה קורוניה, ספרד בשנת 2006. הוא התחרה בתחרות ההליכה ל-20 ק"מ, וסיים במקום חמישי עם תוצאה של 1:20:10 שעות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה הוא התחרה בתחרות ל-20 ק"מ וסיים במקום חמישי בזמן של 1:20:50 שעות.
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 2009 זכה בקולין במדליית הזהב כשסיים את התחרות בתוצאה של 1:20:52 שעות, לפני בן ארצו אנדריי רוזבין (1:21:08 שעות) והברזיאלי מואסיר צימרמן (1:21:08 שעות).
בשנת 2010 זכה בוקלין במדליית הארד בתחרות ל-50 ק"מ באליפות אירופה שנערכה בברצלונה כשסיים את התחרות עם שיא אישי של 3:43:26 שעות, אחרי גרזגורז סודול הפולני (3:42:24 שעות) והצרפתי יוהאן דיניז (3:40:37 שעות).
דני רוז האיש מברודוויי
דני רוז האיש מברודוויי (באנגלית: Broadway Danny Rose) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שצולם בשחור-לבן בבימויו ובכתיבתו של וודי אלן. הסרט הוקרן בתחרות של פסטיבל הקולנוע בקאן ב-1984.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורו של דני רוז, סוכן אמנים כושל, מנקודת מבטם של קומיקאים המספרים את הסיפור כאנקדוטה במסעדת קרנגי דלי שניו יורק. החברים בקבוצה מונים כמה סיפורים, אך אחד מהם מכריז שיש לו את הסיפור המצחיק ביותר על דני רוז. הסיפור כולל משולש אהבה ותקרית עוינת עם המאפיה האיטלקית.
צוות שחקנים
בסרט שיחקו גם בדרנים וקומיקאים רבים בתפקיד עצמם, וביניהם; סנדי בארון, קורבט מוניקה, ג'קי גייל, מורטי גאנטי, וויל ג'ורדן, האוורד סטרום, גלוריה פארקר, ג'ק רולינג, מילטון בארל, הווארד קוסל, ג'ו פרנקלין ועוד. סטיב רוסי היה אמור לגלם את דמותו של לו קאנובה, אך אלן לא רצה לחלוק איתו קרדיט בהפקת הסרט. רוברט דה נירו וסילבסטר סטאלון דחו את ההצעה לגלם את לו.
סינקרטיזם (בלשנות)
סינקרטיזם (תַּלְכִּיד נְטִיָּה הוא המונח העברי שקבעה האקדמיה ללשון העברית ב-2017) היא תופעה בלשנית בתחום המורפלוגיה של הנטייה, שבה צורה אחת (מילה) משרתת יותר מערך תכונית אחד. למשל ערכי התכוניות של המין: זכר ונקבה, ערכי התכוניות של מספר: יחיד, זוגי ורבים, ערכי התכוניות של הגוף: ראשון, שני ושלישי וערכי התכוניות של הזמן: עבר, הווה ועתיד.
סינקרטיזם בעברית
פעלים בעברית ניטים במין ובמספר בהווה (בינוני) ובגוף, מין ומספר בעבר ובעתיד. במערכת זאת ניתן לראות מספר מקרים של סינקרטיזם.
סינקרטיזם המין - צורה שאין בה הבחנה בין שני ערכי התכוניות של המין: זכר ונקבה.
לדוגמה: יש לציין כי עבור העתיד קיימת גם צורה המבדילה בין זכר לנקבה ולא קיים בה סינקרטיזם – תִּבְדֹּקְנָה.
סינקרטיזם הזמן -  צורות שבהן אין הבחנה בין שני ערכי התכוניות של הזמן - עבר והווה.
לדוגמה:
סינקרטיזם הגוף והמין – סינקרטיזם המשלב שתי תכוניות: גוף ומין. צורה בה אין הבחנה בין שני ערכי תכוניות המין ובין שני ערכי תכוניות הגוף – נוכח (אתה) ונסתרת (היא).
דוגמאות משפות אחרות
סינקרטיזם הגוף בהונגרית (Carstairs 1987)
סינקרטיזם היחסות בלטינית (Baerman, Brown and Corbett 2005)
סינקרטיזם הגוף במקדונית (Stump 1993) סינקרטיזם הגוף והמספר בואדיק (Noyer 1998)
סינקרטיזם הגוף בסומאלית (Kirk 1905)
ארני דאנקן
ארני דאנקן (באנגלית: Arne Duncan; נולד ב-6 בנובמבר 1964) הוא איש חינוך אמריקאי, שכיהן כמזכיר החינוך בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בין השנים 2009–2016.
ביוגרפיה
דאנקן נולד וגדל בשיקגו שבאילינוי למשפחה בעלת שורשים אירופיים. אביו היה פרופסור לפסיכולוגיה ואמו הקימה וניהלה מרכז יום לילדים, שבו שהו בעיקר ילדים אפריקאים אמריקאים. דאנקן בילה חלק ניכר מימי נעוריו במרכז היום כשהוא מסייע לילדים ומשחק עמם.
דאנקן למד באוניברסיטת שיקגו, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, שם הוענק לו תואר ראשון בסוציולוגיה ב-1987. במהלך לימודיו שיחק כדורסל והיה קפטן משותף של נבחרת הכדורסל במוסד. בשנים 1987–1991 שיחק כשחקן מקצועי, בעיקר באוסטרליה.
חברו מילדות של דאנקן, בנקאי ההשקעות ג'ון רוג'רס, מינה אותו ב-1991 למנהל תוכנית לתמיכה בילדים הלומדים באחד מבתי הספר הציבוריים החלשים ביותר בשיקגו. הוא שימש בתפקיד זה עד 1999. כאשר נסגר אותו בית ספר הביאו דאנקן ורוג'רס לפתיחתו מחדש במתכונת חצי עצמאית.
ב-1999 מונה דאנקן לסגן ראש מטה מערכת בתי הספר הציבוריים של שיקגו, וב-2001 הוא קודם להיות מנהל מערכת זו. הוא שימש בתפקיד עד 2008. על תפקודו שם נשמעו הערכות חיוביות אך גם הערכות שאינן כאלה.
לאחר בחירתו לנשיא ב-2008 בחר ברק אובמה, איש שיקגו, בדאנקן לתפקיד מזכיר החינוך בממשלו. הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו בחודש ינואר 2009. באוקטובר 2015 הודיע דאנקן כי יסיים את תפקידו בתום אותה שנה.
ב-2012 הצהיר דאנקן כי הוא תומך בנישואים חד-מיניים.
לדאנקן ואשתו, אותה הכיר באוסטרליה, שני ילדים. בעת כהונתו כמזכיר החינוך התגוררה המשפחה בארלינגטון שבווירג'יניה וילדיו למדו בבתי ספר ציבוריים שם.
החברה הממשלתית לתיירות
היסטוריה
החברה הממשלתית לתיירות הוקמה בשנת 1955 על ידי משרד ראש הממשלה, קודם להקמת משרד התיירות, במטרה לקדם ולפתח את תחום התיירות בישראל. לאורך השנים, עסקה החברה בהובלת פרויקטים לאומיים שונים, ביניהם: מתן הכשרה ותעסוקה לעולים חדשים בשנות התשעים, הכשרת התשתיות לקליטת גלי תיירות לקראת שנת 2000, פיתוח אתרי מורשת דוגמת מצדה וקיסריה. כמו גם שימור ערים עתיקות כגון: ירושלים, יפו, צפת ועוד.
בשנת 2010 נבחרה החברה הממשלתית לתיירות לרכז ולהוביל את פרויקט המורשת הלאומי לפיתוח ושימור אתרי מורשת ברחבי הארץ. באוקטובר 2012 החליטה ממשלת ישראל כי החברה הממשלתית לתיירות תשמש כזרוע ביצוע כלל-ממשלתית הכפופה למשרד התיירות, שתבצע עבור משרדי ממשלה פרויקטים בתחומי פיתוח התשתיות התיירותיות. בשנים האחרונות קיבלה על עצמה החברה לקדם ולפתח עבור רשות מקרקעי ישראל מתחמי תיירות ומלונאות. העבודה כוללת זיהוי מתחמים לפיתוח מלונאי עתידי ותכנון המתחם.
זוהי החברה הגדולה בארץ העוסקת בפיתוח פרויקטים של תשתיות תיירותיות-ציבוריות, והיקף עסקיה המוערך הוא כמיליארד ומאתיים מיליון שקלים (נכון ל-2022).
פעילות החברה
פעילותה העסקית של החברה הממשלתית לתיירות מתמקדת ביצירתה של "תועלת ציבורית-משקית" בסביבה תחרותית של חברות כלכליות-עירוניות וחברות ניהול פרטיות. בתכנון הפרויקטים החברה הממשלתית עוסקת גם בהיבט החברתי; הענקת תנופה כלכלית לתושבים ולעסקים בסביבת הפרויקט, בשילוב שימור וטיפוח הטבע והסביבה. תחומי הפעילות הנרחבים של החברה מתחלקים למספר מישורים.
ערים עתיקות וערי תיירות
החברה הממשלתית לתיירות עוסקת בשימור, שחזור וחידוש ערים המהוות מוקד ביקור לתיירים בישראל. זאת באמצעות הגנה על אוצרות הטבע והעבר - הפיזיים והרעיוניים - כפי שבאו לידי ביטוי במורשת הערים הללו. פיתוח הערים מתבצע בכמה שלבים: בין ההצלחות המוכרות ביותר, ניתן למנות את זכרון יעקב ויפו. ערים בולטות נוספות שהחברה עוסקת בפיתוחן הן: ירושלים, אילת, נצרת, טבריה, וצפת.
אתרי מורשת
במסגרת פעילותה, עוסקת החברה בפיתוח אתרי מורשת. אתרי מורשת עולמית, כגון: הכותל המערבי, כנסיית הקבר, כנסיית המולד וקיסריה. כמו גם אתרי מורשת לאומית, כגון: טחנת הרוח בירושלים וגבעת הקיבוצים.
החברה פועלת למען פתיחת אתרים מסוג זה לציבור הרחב - הן מבחינה פיזית (חניה ומסלולי טיול) והן מבחינת תוכן האתר. החברה עוסקת גם בהנגשת אתרים מסוג זה לבעלי מוגבלויות.
טיילות חוף
בנוסף, מתעתדת החברה לבנות שלושה מסלולים סביב הכנרת: טיילת להולכי רגל סביב הימה לאורך קו המים, ושני מסלולי אופניים. אחד משבילי האופניים מיועד לאופני כביש, והשני מיועד לאופני הרים.
מצפורים
פיתוח מצפורים ברחבי הארץ על ידי החברה, נועד לאפשר לציבור רחב ככל האפשר נגישות לפניני טבע ונקודות נוף שלא היו נגישות קודם לכן, כגון: תצפית נחל עמוד במושב כחל. המצפורים מהווים גם נקודות יציאה לטיולים. בין הדוגמאות הבולטות למצפורים: מצפור גולני בתל פאחר, מצפור קוניטרה, טיילת נחל צין, מצפור צף באגמון חולה ועוד.
כפרי נופש ותיירות נופש
לאור התאוצה של תחום הלינה ביישובים כפריים מאז שנות התשעים, יזמה החברה הממשלתית לתיירות מספר פרויקטים במסגרתם נעשה פיתוח של המרחב הציבורי ביישובים מסוג זה. מזה כמה שנים שהחברה אחראית על ביצוע תוכנית רב-שנתית בשם "כפר תיירות", במימון משותף של משרד התיירות ומשרד החקלאות. במסגרת התוכנית מושם דגש על פיתוח ייחודי המותאם לכל כפר נופש לפי אופיו וציביונו. החברה פועלת גם בכפרי תיירות אקולוגיים.
שבילי אופניים
החברה הממשלתית אמונה על ביצוע תוכנית ממשלתית רב-שנתית לעידוד ופיתוח ענף הרכיבה בישראל. בשנת 1998 זיהתה החברה הממשלתית לתיירות את הפוטנציאל התיירותי הגלום בפיתוח שבילי אופניים ברחבי הארץ, והחלה בסלילת מסלולים באזורים המזוהים עם תיירות טבע, כגון ארץ פלגי המים בצפון. במסגרת החלטת הממשלה לעודד את ענף רכיבת האופניים בישראל, הוטלה המשימה על החברה והוחלט לסלול כ-1,200 ק"מ של שבילים, בעלות כוללת של כ-100 מיליון ש"ח. במסגרת פיתוח שבילי האופניים הוקמו במקומות רבים מרכזי אופניים, שנועדו ליצור מעטפת שירותים עבור תיירות האופניים. מטרת המרכזים היא לספק את רוב הצרכים לאירוח רוכבים תחת "קורת גג אחת".
עד כה פיתחה החברה שני מסלולי אופניים סביב הכנרת. הראשון, "צופה כנרת", בו רוב הרכיבה בו היא לאורך קו ה-0, המשקיף על נוף האזור. המסלול השני הוא "סובב כנרת", שבנייתו עדיין לא הסתיימה נכון לנובמבר 2013. גולת הכותרת של השבילים היא שביל ישראל לאופניים, המוביל מהר חרמון ועד לאילת ועובר דרך רוב אתרי התיירות בישראל. שביל ישראל לאופניים הוא שביל באורך כולל של 1,200 ק"מ, אשר משמש כעוגן אליו יתחברו שבילים ארציים, אזוריים ומקומיים רבים.
כמו כן, אחראית החברה לפיתוח סינגל הגלבוע (סובב גלבוע) ושבילים נוספים.
אטרקציות ייחודיות
החברה מפתחת אטרקציות ייחודיות ומלהיבות, על מנת להוסיף ערך מיוחד עבור המבקרים בישראל. האטרקציות מרחיבות את הפעילות התיירותית גם לשעות הלילה. בין האטרקציות הליליות ניתן למצוא מופעי מים מוזיקליים, תאורת אתרים באמצעים טכנולוגיים שונים, מיצגים אור קוליים באתרי מורשת שונים וכן מסלול חווייתי של מונומנטים מוארים בלילה. החברה מפתחת גם מתקני משחק מיוחדים, מזרקות ומשחקי מים, מסלול ציורי קיר, והעברת סיפור האתר באמצעים טכנולוגיים.
שילוט ותחנות מידע
החברה הממשלתית לתיירות עוסקת גם בהנגשת המידע לקהל התיירים המגיע לאתרים השונים במדינה. שלטים ותחנות מידע שהקימה החברה ניתן למצוא בקומראן, כפר בלום, מגדל דוד בירושלים, ים המלח ואתרים נוספים. המטרה היא להמחיש למבקרים את הסיפורים מאחורי האתרים השונים באמצעים מוחשיים.
צפרות
בשנת 2012 התקבלה החלטת ממשלה לקדם רשת של מוקדי צפרות ברחבי בארץ על מנת להעצים את ענף הצפרות בארץ הן לצפרים המקומיים והן לזרים. ביצוע ההחלטה הוטל על החברה הממשלתית לתיירות ועל החברה להגנת הטבע. במסגרת ההחלטה צפויים להיבנות עוד שישה מרכזי צפרות אותם תנהל החברה להגנת הטבע.
צליינות
אחד ממנועי הצמיחה המשמעותיים של תחום התיירות בישראל הוא צליינות. לכן, עוסקת החברה בשימור ופיתוח של אתרים בולטים מהתרבות הנוצרית; מגידו, הר הקפיצה, דרך הבשורה, אתרי צפון הכנרת, סירת ישו בגינוסר ועוד.
סמליל החברה
סמלילה המקורי של החברה הממשלתית לתיירות שאב השראה מסמל התיירים הראשונים בארץ ישראל - המרגלים ששלח משה. אלה הוזכרו בספר במדבר: "שלח לך אנשים ויתורו את ארץ כנען" (פרק יג', פסוק ב'). שנים-עשר המרגלים ששלח משה ממצרים לארץ כנען סיירו במשך ארבעה ימים בארץ ישראל, גילו "כי טובה היא", והפיצו את הידיעה על נפלאותיה הרבות. הם שבו מארץ כנען עם "זמוריה ואשכול ענבים אחד וישאהו במוט בשניים" (במדבר יג' פסוק כד'), אשכול ענבים עצום בגודלו שהצריך שני אנשים על מנת לשאת אותו על מוט. תיאור זה היווה את ההשראה ללוגו המרגלים עם האשכול, שמלווה את ענף התיירות בישראל מזה שנים רבות.
קולוסיאום
הקוֹלוֹסֵיאוּם (מלטינית: Colosseum; באיטלקית: Colosseo) הוא אמפיתיאטרון עגלגל, הבנוי מבטון ומאבן, שנמצא במרכז רומא, שבאיטליה. הקולוסיאום הוא האמפיתיאטרון הגדול ביותר שנבנה אי פעם, ונחשב בימיו וגם כיום לאחת מהיצירות הגדולות של ההנדסה והאדריכלות הרומית. כמו כן לסמל מובהק של האימפריה הרומית.
הקולוסיאום שוכן ממזרח לפורום הרומאי. בנייתו החלה על ידי הקיסר אספסיאנוס בשנת 70 לספירה והושלמה בשנת 80 לספירה בידי בנו הקיסר טיטוס. שיפוצים נוספים נעשו בידי הקיסר דומיטיאנוס – כולם קיסרי השושלת הפלאבית, ששלטה ברומא במאה ה-1 לספירה. לפיכך שמו הרשמי של הקולוסיאום הוא "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium).
על פי הערכות, מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות. המבנה חדל לשמש כמוקד בידור בראשית ימי הביניים ונעשו בו שימושים שונים כגון: דיור, סדנאות, מסדרים דתיים, מבצר ומחצבה.
אף שבמהלך השנים נהרס חלק גדול מהקולוסיאום בשל רעידות אדמה הרסניות ושוד עתיקות, הקולוסיאום מהווה סמל בלתי רשמי של העיר רומא ושל קיסרות רומא. זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בעיר רומא ובעל קשרים הדוקים עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
בשנת 1980 נרשם כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, וב-7 ביולי 2007 נבחר כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ביוני 2021, לאחר עבודות שיפוץ ושחזור נרחבות, נפתח לראשונה למבקרים אזור המעברים התת-קרקעיים, ההיפוגאום, שממנו פרצו הגלדיאטורים אל הזירה.
שמו של המבנה
מקור השם הוא בשפה הלטינית, שדוברה ברומא העתיקה. סיומת eum- נפוצה במילים לטיניות אחרות (כמו museum), שמתארות מבנה או מקום.
אלא שהשם המקורי של המבנה היה "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium או Flavian Amphitheater) על שם השושלת הפלאבית שעסקה בבנייתו לאחר שלטון הקיסר נירון ושנת ארבעת הקיסרים. שם זה עדיין בשימוש באנגלית המודרנית אולם בדרך כלל המבנה ידוע היום בשם "הקולוסיאום". בעת העתיקה הוא נקרא לעיתים בידי אנשי רומא בשם הלא רשמי Amphitheatrum Caesareum (האמפיתיאטרון הקיסרי) אך השם לא היה בלעדי למבנה זה.
בסמוך לאמפיתיאטרון הפלאבי ניצב פסל ענק שהיה לאחד הפסלים הגדולים ביותר ברומא (נישא לגובה 40 מטרים), שהיווה כשלעצמו אחד משבעת פלאי תבל של האימפריה הרומית. תחילה היה קרוי הפסל "קולוסוס נרוניס" על שם נירון קיסר, ולאחר שהאחרון נרצח הפסל שופץ (הוסיפו לו כתר עם קרני שמש) ושמו שונה ל"קולוסוס סוליס" על שם סול אינוויקטוס, אל השמש הרומי.
הפסל כונה בשם זה בהשראת פסל הקולוסוס מרודוס המפורסם, והועבר מארמון נירון למיקום בסמוך לקולוסיאום בידי הקיסר אדריאנוס. הפסל נבזז עם השנים אולם זכרו נחקק בשם העממי של המבנה.
מעריכים כי הפסל נפל עוד בתקופת האימפריה הרומית, והקולוסיאום של היום קיבל את שמו בגלל הסמיכות בעבר לפסל זה.
אין להתבלבל בין המילים "coliseum" ו-"Colosseum". המילה coliseum הוא שם עצם לאצטדיון, אמפיתיאטרון או מקום התכנסות גדול עבור זירות ומשחקים, ואילו Colosseum הוא השם הספציפי למבנה האמפיתיאטרון הפלאבי שברומא. ה-Colosseum הוא למעשה coliseum, אך לא להפך.
העת העתיקה
בנייתו של המבנה קשורה בנפילת משטרו של הקיסר נירון בשנת 68. נירון היה שנוא על האצולה הרומאית ועל העם כאחד (ואף נאשם בשריפתה של העיר רומא), ואלה מיהרו להכחיד את זכרו עם התבססות השלטון הקיסרי באימפריה. המקום בו עמדה הבריכה המלכותית הגדולה שלו בקומפלקס "ארמון הזהב" שנהרס נבחר על ידי הקיסר אספסיאנוס כמקום המתאים לבניית אמפיתיאטרון להנאתם של האזרחים. האזור היה מיושב בעבר בצפיפות אולם השרפה הגדולה שפקדה את רומא בשנת 64 לספירה פינתה את השטח לטובת הבנייה המלכותית של הקיסר נירון.
בנייתו של הקולוסיאום החלה בשנת 72 בערך, ומומנה, על פי הדעה הרווחת, על ידי השלל שנבזז מפרובינקיית יהודה ומבית המקדש היהודי לאחר חורבנו בשנת 70. לאחר תבוסת המרד הגדול, יהודים רבים שועבדו ונשלחו לרומא, וככל הנראה הם אולצו להשתתף במלאכה הפיזית של בניית הקולוסיאום, בהתאם למנהג הרומאי להשפיל את האסירים שנשבו.
בשנת 217 נפגע המבנה בשל מכת ברק, ושרפה פרצה במקום. שרפה זו הרסה את חלקו העליון של המבנה והוא עבר בשל כך מספר סדרות שיפוצים במהלך השנים 250–320. בשנת 443 נגרם נזק נוסף למבנה בשל רעידת אדמה ונדרשו שיפוצים נוספים. קרב הגלדיאטורים האחרון בקולוסיאום התקיים בשנת 435 בערך. מופעים של ציד בעלי חיים בוצעו עד שנת 523 עת דרשה הנצרות את הפסקת הפעילות הראוותנית במקום.
ימי הביניים
הקולוסיאום עבר כמה שינויים קיצוניים גם בתקופת ימי הביניים. בסוף המאה ה-6 נבנתה בתוך המבנה כנסייה קטנה אולם ככל הנראה ללא משמעות דתית למבנה כולו. הזירה עצמה הוסבה לבית קברות, ובחללים שמתחת למקומות הישיבה הוקמו מקומות לדיור ולסדנאות – כל זאת עד סוף המאה ה-12. בשנת 1200 השתלטה משפחת פרנגיפני על המתחם והוסיפה לו ביצורים – לצורך שימוש כטירה פרטית.
בשנת 1349 התרחשה רעידת אדמה נוספת, שגרמה נזק רב לצדו הדרומי של המבנה, שנשען על קרקע פחות יציבה. באבני החלק שקרס נעשה שימוש לבנייה של מבנים אחרים בעיר – חלקן זוהו בארמונות, כנסיות, בתי חולים ועוד. מאמצע המאה ה-14 ועד המאה ה-19 פעל במקום מסדר דתי. חלק גדול מהאבנים של חלקו הפנימי נעקר ונעשה בו שימוש חוזר – דבר שהותיר "צלקות" רבות במבנה שניתן לראותן עד היום.
העת החדשה
אפיפיורים מאוחרים יותר יזמו מספר פרויקטים של ייצוב ושיקום המבנה – כמו הסרתה של צמחיית פרא שגדלה במקום, ייצוב החזית בין השנים 1807–1827. אזור הזירה נחפר בחלקו בשנים 1810–1814 ונחשף באופן מלא בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני בשנת 1930.
כיום הקולוסיאום הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר ברומא, ונאספים אליו מיליוני מבקרים בשנה. בשל השפעות של זיהום והידרדרות כללית של המבנה בוצעה תוכנית שיקום גדולה בין השנים 1993–2000 בעלות של כ-40 מיליון לירטות איטלקיות (כ-20 מיליון דולר לפי השער בשנת 2000, שהם כמעט 30 מיליון דולר כיום).
בשנים האחרונות הפך הקולוסיאום גם לסמל של הפעילות הבינלאומית נגד עונש מוות שבוטל באיטליה בשנת 1948. מספר הפגנות נגד עונש המוות התקיימו מול הקולוסיאום בשנת 2000, ועיריית רומא, כמחווה, החליטה לשנות את הצבע של התאורה על הקולוסיאום מלבן לזהב בכל פעם שהומתק עונשו של נידון למוות למאסר או שהוא משתחרר וגם כאשר מדינה כלשהי מבטלת את עונש המוות בחקיקה. לאחרונה הואר הקולוסיאום בזהב כאשר בוטל עונש המוות במדינת ניו מקסיקו בארצות הברית באפריל 2009.
בשל מצבו הרעוע של הקולוסיאום, אין זה אפשרי לקיים במתחם מופעים והכניסה מותרת רק ל-3,000 מבקרים בו זמנית. עם זאת הופעות גדולות בוצעו מחוץ למבנה, כאשר הוא משמש כתפאורה כמו ריי צ'ארלס (מאי 2002), פול מקרטני (מאי 2003), אלטון ג'ון (ספטמבר 2005) ובילי ג'ואל (יולי 2006).
בשנת 2021 הוחלט לשפץ את האתר. בנוסף, לראשונה בהיסטוריה, הוחלט שהמתחם התת-קרקעי בקולוסיאום ייפתח לקהל הרחב. מדובר במתחם בו הוחזקו הגלדיאטורים והחיות לפני שהועלו לזירה.
כתובת הבנייה של אספסיאנוס
כתובת לטינית שנמצאה בקולוסיאום מתייחסת לתיקונים שנעשו בזמן שלטונם של הקיסרים תאודוסיוס השני וולנטיניאנוס השלישי בשנת 443 או 444. בין אותיות הכתובת חורים קטנים רבים בעומק של מילימטר עד סנטימטר. על פי החורים היה ברור שבעבר הוצמדה לגוש האבן כתובת מאותיות מתכת. בשנת 1995 פרסם פרופסור גזה אלפולדי שחזור לכתובת בהסתמך על החורים הללו. אף על פי שרוב החורים לא נשתמרו, הוא הצליח לשחזר את הכתובת משום שלכתובות אימפריאליות רומאיות היה מבנה קבוע. הכתובת הייתה עשויה מאותיות נפרדות עשויות ארד, שנשדדו במהלך הזמן.
.
. אלפולדי שם לב כי בשורה הראשונה, האות T לא הייתה בכתובת המקורית, אלא נוספה בשנת 80 עם עליית טיטוס לשלטון, לאחר שטיטוס הוסיף שתי שורות של יציעים לקולוסאום, ובכך ניכס לעצמו את הקמת המבנה ואת הניצחון במרד הגדול. אספסיאנוס פיקד על לגיון בגרמניה ולחם למעלה מ-30 קרבות בבריטניה, אך באף אחד מהם הוא לא השיג מספיק שלל לבנות את הקולוסיאום. אספסיאנוס שלח את פטיליוס קרליס לדכא את המרד בגרמניה, ואת בנו דומיטיאנוס לדכא את המרד בגאליה, אולם גם שם לא השיג שלל מספיק כדי לכסות את בניית הקולוסיאום. מאידך, טיטוס שירת כמפקד צבאי רק בדיכוי המרד הגדול ביהודה, ובזמן כיבוש ירושלים ובית המקדש בשנת 70, לקחו הרומאים שלל רב שממנו בנו את הקולוסיאום. לכן כתובת הבנייה שמציינת את "שלל המלחמה" מכוונת לניצחון ביהודה ודיכוי המרד הגדול.
בניית הקולוסיאום כדי לחגוג את דיכוי המרד הגדול הייתה חלק מניסיון השושלת הפלאבית לבסס את מעמדה הפוליטי ברומא. הקיסר אספסיאנוס שלא היה בן למשפחה מיוחסת, ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, ביקשו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית. לכן הפריז אספסיאנוס בכוחם של המורדים היהודים ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס – מלחמת היהודים. אספסיאנוס עצמו הקים את הקולוסאום בעזרת השלל שנלקח מבית המקדש; טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים, ודומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, אף על פי שלא השתתף בלחימה.
המופעים
בבסיס המופעים של הקולוסיאום עמדה גישת ה"לחם ושעשועים" של האצולה הרומאית. לפי גישה זו על השלטון לספק לתושבים כמות בסיסית של לחם כדי שלא ירעבו ושעשועים בחינם. לכל אזרחי רומא היה כרטיס כניסה חינם למופעים. מקום הישיבה של האזרחים היה בהתאם למעמדם: במושבים התחתונים ישבו הסנאטורים, מעליהם ישבו הלוחמים, מעליהם המורים ולבסוף האזרחים הרגילים. את הנשים הושיבו במושבי העץ שהיו ממוקמים במעלה המבנה, מעל כל מושבי השיש של הגברים. לקיסר היה מעבר מיוחד וכיסא מיוחד ביציע הנמוך ביותר.
כשגלדיאטור הפסיד בקרב יכול היה לבקש את רחמי הקהל. אם הקהל הניף את מטפחותיו כלפי מעלה הוא בעצם אומר למנצח תרים את הנשק ותרצח אותו הרי שהגלדיאטור המובס הפסיד את חייו, אולם אם הקהל סימן באגודלו כלפי מטה, היה על הגלדיאטור המנצח להוריד את הנשק ולא לפגוע ביריבו.
מספר היסטוריונים נוצרים דתיים טוענים כי הקיסרים הרומאים היו משליכים נוצרים לתוך הזירה כדי להוציאם להורג על ידי חיות הטרף שהוצגו שם, אולם אין עדות ממשית לכך שנוצרים נטרפו שם במיוחד בשל נצרותם.
הספרייה הלאומית של יוון
הספרייה הלאומית של יוון ממוקמת באתונה, בירת יוון. הבניין תוכנן בסגנון נאו-קלאסי על ידי האדריכל הדני תאופיל הנסן כחלק מטריגולוגיית מבנים נאו-קלאסיים, יחד עם האקדמיה הלאומית היוונית למדעים ועם אוניברסיטת אתונה. רעיון ייסוד ספרייה לאומית נהגה בשנת 1824 במאמר בעיתון "גריק כרוניקלס", שקידם את רעיונות תנועת ההפילהלניזם לעצמאות יוון. הספרייה נוסדה בשנת 1832.
באוספי הספרייה ישנם כיום 4,500 כתבי יד, אוסף תסריטים ועתיקות. במהלך השנים האחרונות הבניין לא תאם את הדרישות עבור הרחבה וקליטה של ספרים חדשים והתאמה לאמצעי הטכנולוגיה האחרונים ובשנת 2012 החלה הקמת מרכז סטאברוס ניארקוס, שאמור להכיל גם את הספרייה הלאומית. המרכז נחנך ב-2016 ונכון ל-2018 תהליך העברת הספרייה אליו טרם הסתיים.
יהודית (סרט)
יהודית (באנגלית: Judith) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1966 בבימויו של דניאל מאן המתרחש בארץ ישראל בזמן מלחמת העצמאות ואשר מבוסס על ספרו של לורנס דארל. בסרט מככבים סופיה לורן, פיטר פינץ' וג'ק הוקינס והוא צולם בארצות הברית, בריטניה ובישראל. צילומי הסרט בישראל סובסדו על ידי המדינה.
עלילה
העלילה מתרחשת בארץ ישראל בשנת 1948 זמן קצר לפני תום המנדט הבריטי. לארגון המחתרת "ההגנה" נודע כי גוסטב שילר (הנס ורנר), שריונר בוורמאכט לשעבר, מדריך את הערבים בטקטיקות קרב בטנקים, וכל הניסיונות לאתרו עולים בתוהו. בשלב מסוים של החיפושים הם מאתרים את יהודית אורבך-שילר (סופיה לורן) שהייתה אשתו היהודיה של הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה, במהלך המלחמה נשלחה יהודית למחנה הריכוז דכאו שם נאלצה להעניק שירותי מין עבור הקצינים הנאצים, היא מובאת לארץ ישראל ומתארחת על ידי ההגנה בקיבוץ.
יהודית אינה מתרגלת לחיי הקיבוץ והימצאותה שם אינה עוזרת למצוא את שילר, אבל מפקד ההגנה אהרון שטיין (פיטר פינץ') מסייע לה בתקווה שתזהה אותו כשייתפס. הוא נוסע איתה לחיפה שם הם נפגשים עם המפקד הבריטי המקומי (ג'ק הוקינס) והוא מגלה להם ששילר נמצא בדמשק.
יהודית והמפקד שטיין עם אדם נוסף מגיעים לדמשק ולאחר מספר ימים של חיפושים הם מוצאים אותו, הם חוטפים אותו בפעולה מתוכננת ובעת שחטפו אותו ירתה בו אשתו לשעבר והוא נפצע. הוא מובא לישראל שם הוא נחקר אך מסרב בעיקשות למסור מידע על הכוחות הערבים. עם זאת, מאשתו לשעבר יהודית הוא מבקש סליחה ומתנצל בפניה. רק כשמתחילה ההתקפה הערבית על הקיבוץ הוא סוף סוף מגלה את טקטיקות הקרב שלהם מה שמסייע להדוף את ההתקפה הערבית. שילר עצמו נהרג מפגז שירו הערבים על החדר בו שהה.
באוגוסט 1964 צולם בישראל חלק מהסרט, והשתתפו בו בין היתר השחקנים הישראלים שרגא פרידמן, שפרירה זכאי וזהרירה חריפאי. לצורך הצילומים הוקם על גבעת תל עבדון מעין "קיבוץ" כפי שהיו נראים הקיבוצים בשנות ה-40 וה-50. בינואר 1966, לאחר יותר משנה של צילומים במספר מדינות, עריכה ועוד, יצא הסרט לאקרנים.
את תפקידי הניצבים של החיילים היהודים המגנים על הקיבוץ והערבים התוקפים את הקיבוץ גילמו חיילים מחטיבת הצנחנים, בהם גם יוני נתניהו.
At Home
הפקה
השלישייה בבסיס האלבום כוללת את כהן בתפקיד הבסיסט (בעיקר על קונטרבס ולפעמים על גיטרת בס), את מארק ג'וליאנה שהשתתף גם באלבומו הקודם Lyla בתפקיד המתופף (תופים וכלי הקשה), ואת הקלידן סאם בארש בהופעת בכורה באלבום של כהן, בתפקיד הפסנתרן (כולל נגינה על כלי מקלדת נוספים, כמו אורגן האמונד ומלודיקה). לשלישייה מצטרף בחלק מהרצועות הרכב מוזיקלי רחב יותר (ה"אנסמבל"), הכולל בין היתר את יוסבני טרי ודיאגו אורקולה שהיו חלק מההרכב The International Vamp Band בהובלתו של כהן, שאיתו הוקלטו שני אלבומיו הקודמים של כהן, Lyla ו-Unity.
המשתתפים באלבום
שלישיית הג'אז: אנסמבל:
קישורים חיצוניים
בעברית:
פונקציה קעורה
אף על פי שעל פי ההגדרה הלשונית של המילים "קמור" ו"קעור", העקום המתקבל הוא קמור מלמעלה, בהגדרה המתמטית העקום נבחן מלמטה ולכן הוא מכונה פונקציה קעורה.
הגדרה
אם הפונקציה גזירה פעמיים בקטע, ניתן לזהות קעירות באמצעות הנגזרת השנייה שלה: אם הנגזרת השנייה שלילית בכל הקטע, הפונקציה קעורה בו.
תנאי מספיק נוסף לקעירות פונקציה מבוטא בעזרת ההיפוגרף שלה: פונקציה היא קעורה אם ההיפוגרף שלה הוא קבוצה קמורה.
פונקציות ליניאריות
פונקציה ליניארית נחשבת קעורה וקמורה בעת ובעונה אחת, בגלל אי־השוויון החלש (\leq ו־\geq). פיתוח של הגדרת הקמירות או הקעירות, כאשר הפונקציה המדוברת היא ליניארית, מוביל לשוויון ממש בין שני האגפים.
מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר
מוזיאון היהלומים ע"ש הארי אופנהיימר הוקם ב-1986 במתחם בורסת היהלומים ברמת גן, ונסגר בתחילת 2018. המוזיאון הציג תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות בנושאי יהלומים, אבני חן ומינרלים. המניע להקמת המוזיאון היה הרצון להציג את השימושים המגוונים הנעשים ביהלומים ובאבני חן ואת תרומתם לחברה ולתרבות האנושית לאורך הדורות.
יו"ר מועצת המנהלים האחרון של מוזיאון היהלומים היה שמואל שניצר.
בינואר 2018, המוזיאון נסגר לאחר כ-31 שנות פעילות.
הרעיון להקמת המוזיאון
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הגה משה שניצר את הרעיון להקמת מוזיאון אשר יתעד את תולדות תעשיית היהלומים ויציג את הענף בפני קהל המבקרים. המוזיאון שנחנך ביולי 1986 התבסס על חזונו של שניצר ונועד לשמש חלון הראווה של ענף היהלומים הישראלי. בטקס חנוכת המוזיאון אמר משה שניצר "הקמת מוזיאון היהלומים הייתה התגשמות אחד החלומות הגדולים שלי... יזמתי את המוזיאון כי רציתי לאפשר לציבור הרחב להכיר את המקצוע... היחיד מבין התעשיות שאי אפשר להציג אותו לקהל בגלל שיקולי ביטחון... אי אפשר להכניס אנשים לבורסה או למפעלים...".
שמו של המוזיאון
משה שניצר קיבל החלטה מפתיעה לקרוא למוזיאון היהלומים על שמו של הארי אופנהיימר, יו"ר סינדיקט היהלומים דה-בירס. קריאת המוזיאון על שמו לא נועדה לצורכי מימון אלא הייתה ביטוי לרצונו של שניצר להביע כלפי אופנהיימר רגשי הערכה עמוקים על כך שגילה מחויבות כלפי ענף היהלומים הישראלי. הארי אופנהיימר, נרגש מהמחווה הישראלית, הגיע לטקס פתיחת המוזיאון.
התצוגה במוזיאון
מוזיאון היהלומים היה המוזיאון היחידי בארץ המוקדש לחומר הקשה ביותר בטבע – היהלום. המוזיאון נחנך במסגרת כנס הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים שהתקיים לראשונה בישראל בשנת 1986. אורח הכבוד הישראלי בטקס חנוכת המוזיאון היה שר הביטחון יצחק רבין.
סיפורם של היהלום ושל ענף היהלומים הישראלי הומחש באמצעים מגוונים המשלבים מוצגים ומכשירים אותנטיים, עמדות מידע, וסרטי וידאו בשפות עברית, אנגלית, רוסית וסינית.
תערוכות מתחלפות:
פעילות חינוכית
מחלקת החינוך של המוזיאון הציעה למורים וצוותים חינוכיים סיורים מודרכים המבוססים על מערכי הדרכה מגוונים המבטאים את עולם התוכן הרב תחומי של יהלומים ואבני חן.
מערכי ההדרכה שילבו בין התכנים המוצגים במוזיאון לבין תוכניות הליבה הנלמדות בבית ספר בכיתות ד'-יב' בתחומי דעת שונים כגון מדעים וטכנולוגיה, גאוגרפיה, מדעי הסביבה, כימיה, כלכלה ושיווק.
יצחק אזרחי
הרב יעקב יצחק אזרחי (נולד באלול ה'תרצ"ד, אוגוסט 1934) הוא מראשי ישיבת מיר בירושלים. מרבני תנועת דגל התורה.
ביוגרפיה
החל משנת תשל"ט מכהן כאחד מראשי ישיבת מיר, לצידו של הרב אליעזר יהודה פינקל. חותם על מסמכי הישיבה תחת התואר "מראשי ישיבת מיר".
הרב אזרחי נושא שעור כללי מדי יום רביעי בישיבתו. בנוסף מוסר בישיבה מדי יום שיחת מוסר קצרה במשך רבע שעה לאחר תפילת שחרית. פעם בשבוע הוא אף מוסר שיעור לבני הקיבוץ בישיבת מיר ברכפלד, מדי תקופה נוסע למסור שיחות חיזוק ומוסר בחו"ל ולעיתים נוסע יחד עם הרב פינקל לצורך מגבית תרומות לישיבה. הרב אזרחי הוא מרבני דגל התורה ונחשב למקורבם של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב חיים קניבסקי, בשל כך הוא נואם לעיתים בעצרות בחירות המתקיימות במגזר החרדי.
חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
חיים אישיים
היה נשוי לבתו של ראש ישיבת מיר רבי חיים שמואלביץ, הרבנית רבקה, מחנכת בסמינר לבנות, עד לפטירתה בשבט תשע"ט.
אחיו הוא הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל. חתניו: הרב משה קצנלנבוגן, ר"מ בישיבת חברון, הרב אברהם מרדכי לדרמן ראש ישיבת היכלו בשכונת רמת שלמה בירושלים וראש מכון נר ישראל והרב מרדכי יהושע קרויזר.
כדורגל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נערכה בלוס אנג'לס, ארצות הברית. תחרויות הכדורגל נערכו בין ה-29 ביולי 1984 ל-11 באוגוסט 1984. בתחרויות לקחו חלק 16 נבחרות, תחת ההגבלה כי מותר לנבחרות לשתף במשחקיהן רק שחקנים מתחת לגיל 23. במשחקי הגברים הותר לכל נבחרת לשתף עד שלושה שחקנים שאינם עומדים בתנאי זה.
מרים זינגר
מרים (אירמה) זינגר-ברקוביץ (1 במרץ 1898, טופוביצה, בוהמיה, אוסטריה (צ'כיה) – 13 בינואר 1989, דגניה א', ישראל) הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית, מרצה לחינוך והגננת של הדור הראשון של ילדי קיבוץ דגניה.
ילדות ונעורים
נולדה ב-1 במרץ 1889 בשם אירמה, לאליעזר ואנה זינגר, סוחרים בכפר טופוביצה שליד פראג בבוהמיה, באוסטרו-הונגריה (כיום בצ'כיה), אחת משלוש משפחות יהודיות בכפר זה. בבית לא נהגו לשמור על מנהגי המסורת היהודית, מלבד הדלקת נרות חנוכה והקפדה על כשרות בחג הפסח. אחרי שנפטר אביה עברה המשפחה לגור בפראג יחד עם סבה וילהלם, אבי אמה. היא תיארה אותו כיהודי אדוק, אך גם כאדם בור, גס ואלים. בשל כך סלדה מהיהדות והחליטה שתתנצר כשתגדל. למדה בבית ספר גרמני, שם נתקלה לראשונה באנטישמיות בשיעור דת הפרידה המורה בין התלמידות הנוצריות ותלמידות היהודיות. כשיצאו מהשיעור, קפצו עליה התלמידות הנוצריות והאשימו אותן בהריגת ישו. יחסה ליהדות החל להשתנות כשהצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס, בה לדבריה: "עשו ממני יהודייה". בתנועה זו הכירה את פרנץ קפקא והתיידה אתו.
דיני הפלות
קיים שוני גדול בין חוקים המתייחסים להפלה מלאכותית במדינות שונות ובאזורים שונים. כמו כן, החוקים עברו שינוי במהלך השנים. החקיקה לגבי הפסקות הריון יזומות נעה בין הענקת חופש מוחלט לביצוע הפסקות הריון, דרך קיומן של רגולציות אשר מגבילות במידה כזו או אחרת את היכולת לבצען, ועד לאיסור מוחלט לבצע הפסקות הריון יזומות, ללא יוצאים מין הכלל.
מרים זינגר
עלייה לארץ ישראל
בתנועת הנוער בלאו וייס נחשפה לרעיון הציוני ושקלה עלייה לארץ ישראל. אמה הודיעה לה שלא תתמוך בכך. כדי להתפרנס, החלה ללמוד בסמינר לגננות בפראג. לבסוף התנתה האם את אישורה לעלייה בכך שתיסע יחד עם פרופ' הוגו ברגמן, אותו הכירה ב"בלאו וייס". בעצתו פנתה להסתדרות הציונית לקבלת מימון לנסיעה, וקיבלה הלוואה בסך 25 לירות שטרלינג לכיסוי הוצאות הנסיעה. היא הפליגה בספינה "הלואן" מטריאסטה באיטליה לאלכסנדריה במצרים ומשם נסעה ברכבת במחלקה ראשונה עד קהיר. כעבור חמישה ימים נסעו ברכבת עד לירושלים. בירושלים עברה לגור יחד עם משפחתו של הוגו ברגמן בביתו של מאיר וילנסקי בשכונת שייח ג'ראח. כדי להתקיים וכדי להחזיר את החוב להסתדרות הציונית אספה את ילדיהם של ארתור רופין וחנה הכהן, אלזה והוגו ברגמן, מאיר וילקנסקי וחנה (הלנה) ויעקב טהון אחרי הצהריים והעסיקה אותם.
דיני הפלות
במדינות רבות אשר מאפשרות הפלה יש מגבלות על השלב בהריון בו ניתן לבצע הפלה, בהתאם לסיבה; ברוב המקרים עד גיל 12 שבועות ניתן לבצע הפלה. עד 24 שבועות ניתן לבצע הפלה אם הסיבה היא אונס, גילוי עריות או סיבות סוציו-אקונומיות. בשלבים מאוחרים יותר של ההריון ניתן לבצע הפלה אם הסיבה היא פגיעה עוברית או סיכון לבריאותה או חייה של האישה.
מרים זינגר
בקיבוץ דגניה
ב-1920 חיפשו בקיבוץ דגניה גננת. מרים ברץ הגיעה לירושלים כדי לבחון אותה והזמינה אותה לשמש גננת בקיבוץ. אך היא לא ידעה עברית ולאחר חודש של לימודי עברית בירושלים שלא צלחו, כתבה לדגניה: "אם אתם רוצים אותי בתור פועלת- אני מוכנה לבוא, אבל גננת, אני לא יכולה להיות". בדגניה הסכימו לקבלה והיא נכנסה לגור בחדר עם רחל המשוררת ובחורה נוספת וממול התגוררו א"ד גורדון ובעלה לעתיד, יעקב ברקוביץ. היא הגיעה לדגניה בסוף שנת 1920, שנה אחרי פטירתו של יוסף בוסל, ממכווני דרכה של הקבוצה. האווירה הייתה קודרת ואפילו בחדר האוכל אי אפשר היה לדבר בקול רם. בדגניה התמודדה עם קשיי קליטה רבים בשל הפער התרבותי שגרם לה לתחושת בדידות וניכור ובשל מחסום השפה.
דיני הפלות
נכון לשנת 2022, מדינות שמתירות הפלות יזומות על פי חוק לפי בקשה או מסיבות סוציו-אקונומיות מהוות כ-60% מאוכלוסיית העולם הכוללת.
מרים זינגר
בקיבוץ דגניה
כדי להתמודד עם הקושי הרבתה בקריאה וכתבה שירים ומאמרים לעיתונים מחוץ לישראל. כעבור שנתיים התחתנה עם יעקב ברקוביץ. אליעזר (זיזה), בנם הראשון, נולד ב-1923 בקיבוץ. כעבור עשר שנים נולד הבן חן. בשנת 1945 אימצו את איני, ילד מיהודי סוריה. ב-1956 הוריו חברו אליו בדגניה. כיום מזרחן באוניברסיטת חיפה. במשך עשרים וחמש שנה, מאז 1923, הייתה גננת. בנוסף לעבודתה זו עברה בחקלאות. בגיל חמישים החליפה מקצוע לתופרת.
נפטרה ב-13 בינואר 1989 בקיבוץ דגניה א', נקברה בבית הקברות של קיבוץ דגניה.
דיני הפלות
הפלה ממשיכה להיות נושא שנוי במחלוקת בחברות ומדינות רבות על רקע דתי, מוסרי, אתי, מעשי ופוליטי. אף על פי שהן נאסרו והוגבלו בחוק במקומות רבים, הן ממשיכות להיות נפוצות גם כאשר הן אסורות בחוק.
מרים זינגר
כגננת ומחנכת
במשך 25 שנה חינכה כגננת בקיבוץ דגניה. ידעה מרים בילדים אהבה לטבע, לארץ ולסיפורי התנ"ך שהרבתה לספר, וכן לספרות בכלל. בטיולים לימדה אותם להכיר את הציפורים ואת הצמחים שסביבם. גישתה הישרה לילדים, כאדם אל אדם, הייתה לשיטת חינוך הומנית ומודרנית. על עבודתה כתבה:
דיני הפלות
על פי מחקר משנת 2007 שנערך על ידי מכון גוטמאכר וארגון הבריאות העולמי (WHO), שיעורי ההפלות דומים במדינות שבהן ההליך חוקי ובמדינות בהן הן מנוגדות לחוק. זאת בשל חוסר הזמינות של אמצעי מניעה מודרניים באזורים שבהם הפלה אינה חוקית. כמו כן על פי המחקר, מספר ההפלות ברחבי העולם יורד עקב נגישות מוגברת לאמצעי מניעה.
מרים זינגר
כגננת ומחנכת
כגננת, נטלה חלק פעיל גם בתכנון ובנייה של הגן. היה לה חשוב לקבוע את החלונות במבנה כך שהילדים והילדות יוכלו להשקיף למקום בו נפגשים הכנרת והירדן, שהיה בעיניה הנוף היפה ביותר. כאשר ביקר אלברט איינשטיין בדגניה, ערכה לו סיור במשק. לבסוף שאל: "מה היחס בין הגברים לנשים בדגניה?". לפי עדותה, השאלה הכעיסנה אותה והיא ענתה לו: "אצלנו יש לכל גבר רק אשה אחת!". אלברט איינשטיין חייך ואמר: "אני מתמטיקאי. התכוונתי לשאול על היחס המספרי - כמה גברים וכמה נשים יש בדגניה".
הרצתה בכנסים חינוכיים והדריכה גננות במרכז להכשרה כפרית של כפר הנוער הדסה נעורים של הסוכנות היהודית. כתבה מאמרים ורשימות בנושא החינוך המשותף.
דיני הפלות
ציר זמן
הטבלה מתחת מפרטת בסדר כרונולוגי את המדינות החברות באומות המאוחדות שאישרו הפלה על פי בקשה לפחות בחלק הראשוני של ההריון של האישה, או שהפלות הפכו לחוקיות לחלוטין. נכון ליוני 2022, 64 מדינות אישרו הפלות בעת בקשה באו"ם.
מרים זינגר
דרכה הספרותית
כחניכה בתנועת הנוער "בלאו וייס" פגשה פליטים יהודים שברחו מגליציה עם ילדיהם. היא החלה לבקר אצלם וסיפרה לילדים סיפורים על גיבורי ישראל שלמדה בעצמה בתנועה. יום אחד התיישב לידה איש ששמע אותה מספרת ועודד אותה להעלותם על הכתב. היה זה הסופר ד"ר מקס ברוד. בעזרתו ראה אור קובץ הסיפורים שכתבה, "גן נעול". היא כתבה בגרמנית, והקובץ תורגם לצרפתית ופולנית. במסגרת התנועה פגשה גם את פרנץ קפקא. היא סיפרה שסירב לתת לה עותק מספרו "רופא הכפר" בטענה כי "את בריאה מדי, את לא תביני". בדגניה כתבה שירים ומאמרים על החיים בדגניה, אותם שלחה לעיתונים בהולנד ובפראג. הכתיבה הייתה בעבורה דרך התמודדות עם קשיי הקליטה והבדידות. היא לא רצתה שחברי הקיבוץ ידעו שהיא כותבת, עד שפורסם שיר שלה בעיתון דבר.
דיני הפלות
משפט בינלאומי
אין אמנות בינלאומיות העוסקות בצורה ישירה בהפלות, אך דיני זכויות האדם והמשפט הפלילי הבינלאומי מתעסקים מעט בסוגיות.
מרים זינגר
ביקורות
על ספרה נער טס מעבר ים כתב פרופ' גרשון שקד, חוקר ספרות עברית, בין הבולטים במבקרי הסיפורת העברית וחוקריה: "הספר עיצב את חיי. בדור זה שהציונות הולכת ומתמעטת ושואפת לאפס עדיין יש בשטח איזה ספר נאיבי [...] הציונות שלי התחילה בספר של מרים זינגר. בעיני הייתי, כמובן, בני, והארץ המובטחת הייתה מעיין מקלט שבו תתגשמנה כל התקוות, איש לא יכה אותי שוב משום שאני יהודי ואוכל להתהלך ברחוב בלא שירדפו אחרי". על הספר דן ויאן והחסידות כתב מבקר הספרות מנחם רגב כי "זו דוגמה יפה של כתיבה תרבותית ואנושית על נושא כאוב, תקופת השואה. העדר הפאתוס והכתיבה המאופקת הולמים את הנושא הנורא".
דיני הפלות
משפט בינלאומי
הכנסייה הקתולית בעלת השפעה רבה באמריקה הלטינית, ומתנגדת ללגליזציה של הפלות. האמנה האמריקנית לזכויות אדם, שבה היו חברות 23 מדינות מאמריקה הלטיהית נכון ל-2013, מגדירה את תחילתם של חיי העובר מרגע ההפריה. באמריקה הלטינית, הפלה יזומה היא חוקית רק בקובה (1965), אורוגוואי (2012), ארגנטינה (2021), קולומביה (2022) ובחלקים ממקסיקו. הפלות אסורות לחלוטין ברפובליקה הדומיניקנית, אל סלבדור, הונדורס וניקרגואה, והן מותרות רק בנסיבות מסוימות ברוב המדינות האחרות באמריקה הלטינית.
מרים זינגר
ביקורות
הארכיון האישי של מרים זינגר נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
דיני הפלות
משפט בינלאומי
בשנת 2005, ועדת זכויות האדם של האו"ם (UN HRC) הורתה לפרו לפצות אישה (המכונה כ-ק.ל.) על כך שנשללה ממנה האפשרות לבצע הפלה רפואית בטוחה; זו הייתה הפעם הראשונה שוועדת האו"ם הטילה אחריות על מדינה כלשהי על מניעת גישה להפלה בטוחה וחוקית, והפעם הראשונה שהוועדה אישרה הפלה כזכות אדם. ק.ל. קיבלה את הפיצוי בשנת 2016. בפרשה מ-2016 של מלט נגד אירלנד, וועדת זכויות האדם של האו"ם קבעה שהמגבלות על הפלה באירלנד מפרות את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מכיוון שהחוק האירי אסר על הפלה במקרים של הפרעות רפואיות חמורות בעובר.
מרים זינגר
קישורים חיצוניים
מפרסומיה בעיתונות:
דיני הפלות
דינים לאומיים
ברוב המדינות ניתן לבצע הפלה באופן חוקי, לפחות בנסיבות מסוימות, המשתנות ממדינה למדינה. על פי דו"ח של האו"ם עם נתונים שנאספו עד 2019, הפלה מותרת ב-98% מהמדינות אם מטרתה היא הצלת חיי האישה. סיבות אחרות המקובלות הן שמירה על בריאות הפיזית של האישה (72%) או שמירה על בריאות נפשית (69%). במקרים של אונס או גילוי עריות (61%) ובמקרים של פגיעה עוברית המקשה או לא מאפשרת הולדה (61%). ביצוע הפלה מסיבות כלכליות או חברתיות מקובל רק ב-37% מהמדינות. ביצוע הפלה רק על בסיס בקשת האישה, מותרת רק ב-34% מהמדינות בעולם, כולל קנדה, רוב המדינות באירופה וסין.
במדינות מסוימות יש דרישה לביצוע הליכים נוספים לפני ביצוע ההפלה גם אם מתקיימות הנסיבות שבגינן מותרת הפלה. לדוגמה, בפינלנד, נדרש לקבל אישור לכל הפלה משני רופאים (או אחד, בנסיבות מיוחדות). 90% מההפלות בפינלנד מבוצעות מסיבות סוציו-אקונומיות. מידת ההקפדה בפועל על הנהלים המוכתבים בדין משתנה למדינה למדינה. לדוגמה, בבריטניה, דו"ח של ועדת איכות טיפול ב-2012 מצא שמספר מרפאות של ה-NHS עוקפות את החוק, בכך שהם עושים שימוש בטפסים שנחתמו מראש על ידי רופא אחד, ובכך אפשרו הפלות לחולים שנפגשו רק עם רופא אחד ולא עם שניים כמו שהחוק דורש.
הטבלה שלהלן ברובה מבוססת על נתונים שנאספו על ידי האו"ם עד 2019.
על פי דו"ח של ארגון נשים על גלים, כ-25% מאוכלוסיית העולם חיה במדינות בהן הדין אוסר על הפלה לחלוטין, או מאפשר הפלה רק כדי להציל את חיי האישה. רוב המדינות הללו נמצאות באמריקה הלטינית, אפריקה, המזרח התיכון, אזור אסיה-פסיפיק, וכן מלטה שבאירופה. המרכז לזכויות רבייה מדווח כי "חוסר היכולת לגשת לטיפול בטוח וחוקי להפלות משפיע על 700 מיליון נשים בגיל הפוריות".
ברקציה
ברקציה (מאיטלקית: Breccia - "חצץ רופף" - ההיגוי במקור : ברצ'ה) הוא סלע, המורכב משברי מינרלים או סלעים שהתלכדו ממסת אם בעלת גרגרים דקים. הברקציה יכולה להיווצר במספר תהליכים, ביניהם משקע, כתוצאה מפעולת הלוחות הטקטוניים, כתוצאה מתהליכים געשיים ואף כתוצר של מחזור הידרותרמי.
משקע
ברקציית משקע הוא סוג של סלע קלאסטי המורכב משברים זוויתיים של סלעי משקע אחרים בגודל 2 מ"מ ומעלה. לעומתו, הקונגלומרט, המורכב משברי סלע בטווח גדלים זהה, מאופיין בשברים מעוגלים. ניתן ללמוד ממידת זוויתיות הגרגרים כי ברקציית משקע לא עברה מרחק רב מסלע המשקע המקורי, היות שהגרגרים לא עברו בלייה רבה (שהייתה גורמת להם להיות יותר חלקים).
העתק
ברקציית העתק נוצרת משחיקה של שני בלוקים טקטוניים המחליקים זה לצד זה. הדבקת הגרגרים יכולה להתבצע הודות לשקיעת המינרלים לתוך מאגרי מי תהום.
ברקציה פלוטונית
סלע המורכב משברים זוויתיים של סלעים פלוטוניים, כדוגמת פורפיר.
חדירת גוף שמיימי
כאשר גוף שמיימי, כדוגמת שביט או אסטרואיד חודרים את האטמוספירה ופוגעים בפני כדור הארץ, שברי סלע המועפים עקב ההתנגשות עשויים להתלכד זה עם זה הודות לטמפרטורה הגבוהה, ותהליכים כימיים שונים.
ברקציה הידרו-תרמית
באזורים בהם שכבת קרום כדור הארץ דקה במיוחד, תהליכים סייסמיים עשויים לגרום להיפערות בור מים רותחים לתוכו נופלים שברי סלעים. שברי הסלעים מתנגשים זה בזה בתוך המים הרותחים ובעזרת תהליכים כימיים שונים מתגבשים לברקציה.
מיס תבל 1984
מיס תבל 1984 היא תחרות מיס תבל ה-33 במספר, 81 מתמודדות השתתפו בתחרות.
התחרות תוכננה במקור להיערך בקלגרי שבקנדה אך לאחר מכן הועתק מיקומה למיאמי.
השתתפותן בתחרות של נציגות מהמדינות הקומוניסטיות פולין ויוגוסלביה הובילה למחאות על ידי פליטים קובנים בעיר.
יונה מיכל ייטלס
יונה מיכל יֶיטֶלֶס (לעיתים: ייטלש, או ייטליש; בגרמנית: Jonas Mischel Jeitteles; ה'תצ"ה, 1735 - ל' בניסן ה'תקס"ו, 18 באפריל 1806) היה רופא יהודי איש פראג, אבי משפחת ייטלס.
למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, בשנת 1763 התמנה כרופא ובהמשך כראש הרופאים ("אסיא רבא") בבית החולים היהודי בפראג, בשנת 1783 הוציא את ספרו הרפואי "Observata Quædam Medica" שבזכותו קיבל בשנת 1784 רישיון ממשלתי לרפא גם חולים נוצרים.
בניו: הרב ברוך ייטלס, מחבר הספר "טעם המלך"; גוטליב ייטלס; הבלשן והמזרחן יהודה ייטלס ויצחק ייטלס. הוא וחלק מבניו קבורים בחלקה משפחתית בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
מיכאיל מג'ארוב
מיכאיל איוואנוב מג'ארוב (בבולגרית: Михаил Иванов Маджаров; 12 בפברואר 1854, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 23 בינואר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) היה דיפלומט, משפטן, פובליציסט ופוליטיקאי בולגרי מראשי מפלגת העם של בולגריה, אשר בין 1919–1920 כיהן כשר החוץ הדתות של בולגריה בממשלתו של אלכסנדר סטמבוליסקי.
קורות חייו
מיכאיל מג'ארוב נולד בקופריבשטיצה ורכש השכלה תיכונית בפלובדיב. בהמשך סיים את מכללת רוברט בקונסטנטינופול ורכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת מוסקבה. הוא הצטרף למפלגת העם של רומליה המזרחית ונמנה עם פעיליה הבולטים. ב-1886 לאחר הפוטש נגד אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה נעצר מג'ארוב והואשם בקשירת קשר לביצוע עבירה. לאחר מספר חודשים שוחרר ועזב את בולגריה. הוא שהה בגלות שנתיים ולאחר שובו עסק בעריכת דין ופרסם מאמרים פובליציסטיים. מג'ארוב הצטרף למפלגת העם של בולגריה ובין 1894–1899 כיהן כשר למבני ציבור, דרכים ותקשורת בממשלתו קונסטנטין סטואילוב. בשנים 1913–1914 כיהן כשגריר בולגריה לבריטניה וחתם בשם ממלכת בולגריה על הסכם לונדון שסיים את מלחמת הבלקן הראשונה. בשנים 1914–1915 כיהן כשגריר בולגריה לאימפריה הרוסית.
מג'ארוב כיהן כשר הפנים בממשלתו של סטויאן דאנב, כשר המלחמה בממשלתו של תאודור תאודורוב וכשר החוץ בממשלתו הראשונה של אלכסנדר סטמבוליסקי. ב-1922 נכלא למשך מספר חודשים בהנחיית ראש הממשלה סטמבוליסקי. מג'ארוב שוחרר לאחר ההפיכה הצבאית אשר במהלכה הודח ונרצח סטמבוליסקי. בהמשך, הצטרף למפלגת "הברית הדמוקרטית הבולגרית". ב-1937, בגבור התופעות האנטישמיות בבולגריה, וההשפעה הגוברת של התנועה הנאצית על החברה בבולגריה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית סקר בקרב 60 מדינאים, סופרים, אמנים ועסקני ציבור, בדבר גישתם לתורת הגזע ולאנטישמיות. מיכאיל מג'ארוב נמנה עם המשיבים ובתשובותיו שלל את תורת הגזע, וציין כי שוויון זכויות ליהודי בולגריה הוא דבר המובן מאליו.
בינואר 1944 נפצע מג'ארוב קשה במהלך הפצצה של בעלות הברית על סופיה, ונפטר בהמשך מפצעיו. מג'ארוב היה נשוי ואב לשני ילדים. ביתו אנה קמנובה (1982-1894) נישאה לפטקו סטאינוב לימים שר החוץ של בולגריה.
לי לוסון
אלן לי לוסון (באנגלית: Allan Leigh Lawson; נולד ב-21 ביולי 1945) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי וסופר יהודי-בריטי.
קורות חיים
לוסון נולד בסאתרסטון שבווריקשייר לאם יהודייה. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ושיחק בקולנוע ובטלוויזיה מתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. בנוסף ביים מחזות בווסט אנד ובברודוויי. לוסון עבד עם התיאטרון המלכותי הלאומי ורויאל שייקספיר קומפני כמו גם עם הבמאים רומן פולנסקי ופרנקו זפירלי. בקולנוע גילם את ברנרדו ב"אח שמש, אחות ירח" (1972) ואת אלק דרברוויל בסרטו של פולנסקי "טס" (1979). הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "Travelling Man" (1984–1985), ובתפקיד אורח בסדרות "הדוכסית מרחוב דיוק" (1976), "ד'יזראלי" (1978) וב-"Feuer und Schwert - Die Legende von Tristan und Isolde" מ-1982. ב-1988 שיחק באנתולוגיה "תיאטרון ריי ברדבורי" של HBO, וב"עדות אילמת" גילם את אביה של ניקי אלכסנדר (2005–2007). עם אשתו טוויגי שיחק בתפקיד עצמו בפרק בסדרה "פשוט נהדרת" (2001).
בנוסף למשחק עסק לוסון גם בכתיבה ובבימוי. ב-1999 היה שותף לכתיבה וביים את המחזמר "If Love Were All" על אודות הידידות בין גרטרוד לורנס ונואל קאוורד. בספטמבר 2009 פורסם ספרו "The Dream: An Actor's Story", ספר זכרונות מהתיאטרון על חיי היום יום של שחקן. (ISBN 978-1-84002-867-6)
חיים אישיים
ב-1976 התגרש לוסון מאשתו הראשונה מונדי. ב-1975 הכיר את השחקנית היילי מילס כשהופיעו יחד במחזה "A Touch of Spring" שהועלה בווסט אנד בלונדון. שנה אחר כך היא ילדה את בנו, ג'ייסון. לוסון אימץ את כריספיאן, בנה של היילי מילס מבעלה הבמאי רוי בולטינג. באותה תקופה שיחק לוסון בסרט "The Devil's Advocate" לצידו של ג'ון מילס, אביה של היילי. הקשר בין השניים הסתיים בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים.
לוסון פגש את הדוגמנית טוויגי ב-1984. שניהם השתתפו בסרט "מאדאם סוזצקה" ב-1988, והתחתנו ב-23 בדצמבר אותה שנה. הזוג מתגורר במערב לונדון, ולוסון מטפל בעסקיה של אשתו. ללוסון וטוויגי יש בית נוסף בסאותוולד בסאפוק.
עדו ערב
עדו ערב (נולד ב-6 בדצמבר 1959) הוא פרופסור למדעי ההתנהגות וכלכלה בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (לשעבר הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול) בטכניון.
ביוגרפיה
בשנת 1996 יצא לפוסט דוקטורט "מאוחר" בהנחיה של פרופ' אלווין רות באוניברסיטה של פיטסבורג. בנוסף כיהן כעמית "מייקל גולד" באוניברסיטת קולומביה, עמית "מרווין באוור" באוניברסיטת הרווארד, עמית מחקר במכון הישראלי ללימודים מתקדמים, פרופסור "סביבת מחקר" באוניברסיטה של וורוויק, ופרופסור אורח באוניברסיטת ארסמוס ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
מאז שנת 2004 הוא פרופסור מן המניין בטכניון, ומאז 2006 הוא מחזיק קתדרה על שם נשות דורשי הטכניון בארצות הברית. בטכניון הוא כיהן גם כראש שטח מדעי ההתנהגות, כסגן הדיקן האחראי על תוכנית הסטארט-אפ MBA, ראש מרכז מינרבה לחקר תהליכים קוגניטיביים , וחבר בוועד המנהל של המרכז למחקרים אמפיריים של קבלת החלטות והמשפט. משנת 2019 פרופ' ערב הוא הנשיא של האגודה האירופאית לקבלת החלטות.
המחקר של פרופ' ערב מתמקד בהבהרת ההשפעה של משתנים כלכליים על התנהגות אנושית. הוא פרסם מעל 100 מאמרים בתחום זה, והנחה עשרות עבודות מאסטר ודוקטורט. רשימת הסטודנטים שלו כוללת את: פרופ' יואלה ברבי-מאייר ,פרופ' רחלי ברקן, ד"ר עמוס שור , פרופ' אייל ארט ,פרופ' אלדד יחיעם (טכניון), ד"ר כנרת תיאודורסקו (טכניון), ד"ר אורי פלונסקי (טכניון), ד"ר יפים רוט (אונ' חיפה),ד"ר טלי רייך (אונ' ייל), ד"ר שרון גילת יחיא (גליל מערבי), ד"ר גיא הוכמן (בין תחומי), ד"ר עדי לוריא (רופין).
נשוי לד"ר ורד ערב-יהנה, פסיכולוגית ומאמנת קוגניטיבית, אב לשתיים, ואח לשניים.
הפער שבין החלטות על בסיס תיאור והחלטות על בסיס התנסות
המחקר של ערב ועמיתיו
מצא פער גדול בין החלטות שמתקבלות בתגובה לתיאור של בעיות חדשות, לעומת החלטות שמתקבלות בבעיות מוכרות. כאשר אנשים מתבקשים להחליט במצב חדש הם נוטים להפגין רגישות יתר למאורעות נדירים (כמו שכהנמן וטברסקי מצאו ). לדוגמה, לבחור במערכת אזעקה משוכללת וקשה מידי להפעלה בכניסה לבית חדש (רגישות גבוהה לסיכוי לפריצה שתמנע רק על ידי המערכת המשוכללת). לעומת זאת, החלטות בבעיות מוכרות משקפות נטייה הפוכה: רגישות חסר למאורעות נדירים. לדוגמה הפסקת השימוש במערכת האזעקה אחרי תקופה קצרה בבית החדש. במילים אחרות, אחרי התנסות אנשים מתנהגים כאילו שהם מאמינים ש "לי זה לא יקרה".
באחד מהניסויים הנבדקים התבקשו לבחור בין החלופות הבאות:
א. הפסד של שקל בוודאות.
ב. סיכוי של 5% להפסיד 20 שקלים, רווח של 0 אחרת (סיכוי של 95%).
הניסוי כלל 25 צעדים, והתשלום נקבע על בסיס צעד אחד שנדגם אקראית. הנבדקים ראו תיאור מדויק של הבעיות, וקיבלו משוב (התוצאות של הבחירה האחרונה) החל מהצעד השישי. בצעד הראשון (לפני התנסות) רוב הנבדקים (52%) בחרו בהפסד הקטן, אבל אחרי כמה צעדים עם משוב רוב הנבדקים (63%) בחרו בחלופה המסוכנת שעלולה להביא להפסד גדול. כלומר, ההחלטות על בסיס תיאור שיקפו רגישות לסיכוי (הנמוך) להפסד הגדול, אבל משוב הפך את הבחירה הפופולרית והביא להתנהגות מסוג "לי זה לא יקרה." האפקט של משוב נצפה כבר אחרי שלוש התנסויות עם משוב.
תחרויות ניבוי התנהגות, והנטייה להסתמך על מדגמים קטנים
המחקר המוקדם של ערב עם אלווין רות ממחיש שמודלים פשוטים של למידה מאפשרים ניבוי מדויק של התנהגות כלכלית בסביבות שונות. כדי להבהיר תצפית זו, ערב ועמיתיו ארגנו מספר תחרויות בין לאומיות שבהם חוקרים התבקשו לנבא החלטות על בסיס תיאור ועל בסיס התנסות. תוצאות התחרויות ממחישות את הערך הניבויי של ההנחה שאנשים נוטים לבחור את החלופה שהביאה לתוצאות הטובות ביותר במדגם קטן של מצבים דומים בעבר. על פי הנחה זו, הנטייה להתעלם מאירועים נדירים בהחלטות על בסיס התנסות היא תוצר של ההסתמכות על מדגמים קטנים. למשל, הסיכוי של מאורע שמתרחש ב-5% מהצעדים להיכלל במדגם של שישה צעדים הוא רק 0.26.
תנאים שמעודדים למידה מיטבית, והערך של אכיפה ידידותית
ערב ורות מראים שהתוצאות המפורטות לעיל מבהירות את התנאים שבהם אנשים מגיבים באופן מיטבי למערך התגמולים. למידה מהירה להשיא תוחלת רווח מתרחשת כאשר החלופה האופטימלית ממזערת את סיכויי החרטה. לדוגמה חשוב על עובד במפעל שיכול לבחור בין התנהגות בטוחה וכדאית (למשל שימוש במשקפי מגן בזמן עבודה שיכולה לגרום לנתזים) לבין קיצור דרך שעלול להביא לתאונה (למשל עבודה ללא מיגון). המחקר של פרופסור ערב ועמיתיו מציע שבמצבים אלו עובדים עלולים להפגין התנהגות מסוג "לי זה לא יקרה", גם כאשר ההתנהגות הבטוחה כדאית להם. בנוסף, הנטייה להתנהגות מסוג "לי זה לא יקרה" פוגעת בשיטות האכיפה המקובלות המבוססות על מתן עונש כבד בהסתברות נמוכה. בסדרה של מחקרים שנערכו במפעלים ובתי חולים, ערב ועמיתיו הראו שניתן לפתור בעיה זו על ידי שיטת האכיפה הידידותית שהם פיתחו. בשיטה זו מנסים לאכוף התנהגויות בעייתיות בהסתברות גבוהה בשיטה ידידותית (הערה או קנס מאוד קטן). תוצאות המחקרים ממחישים ירידה גדולה בשכיחות ההתנהגויות הבעייתיות. למשל במחקר התערבות שנערך במשך שלוש שנים בבית חולים גדול הביא לירידה של אחוז השימוש הלא נכון בכפפות מגן מ-50% ל-10%. דותן רודנסקי, אחד השותף למחקרים היישומיים הללו, מוביל חברת ייעוץ שמתמחה ביישום שיטת האכיפה הידידותית.
Debconf
debconf היא תוכנה לביצוע שינויים בהגדרות מערכת, במערכות הפעלה דמויות יוניקס. פותחה במקור להפצת הלינוקס דביאן, והיא משולבת באופן הדוק עם מערכת ניהול החבילות של דביאן, dpkg.