cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי תבור
תסריטאי
אלי תבור הוא אב לארבעה ילדים, סב ל-11 נכדים וסבא רבא לשני נינים. מתגורר בתל אביב. הוא היה נשוי לשולה תבור, שנודעה כ"רחל המרחלת", כתבת הרכילות של ״העולם הזה״. אשתו היא ציפי תבור, דוגמנית לשעבר ומי שהייתה מנהלת הסחר של ״כריסטיאן דיור קומסטיקה״ בישראל.
נשים קטנות
נשים קטנות (באנגלית: Little Women) הוא ספרה המפורסם ביותר של לואיזה מיי אלקוט. הספר מגולל את קורותיה של משפחה בקונקורד, עיירה סמוכה לבוסטון שבמסצ'וסטס בארצות הברית. הסיפור מתרחש בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית ולאחריה. גיבורותיו הן ארבע האחיות - מרגרט (מג) הבכורה, שחלומה הוא להקים משפחה ולקחת חלק בחברה הגבוהה, ג'וזפין (ג'ו) המרדנית והפרועה, שחלומה הוא להיות סופרת עצמאית וחופשייה, אליזבת' (בת') המוזיקלית, הצייתנית וטובת הלב, ואיימי הצעירה ביותר והמפונקת ביותר, שחלומה להיות ציירת ולחיות חיי מותרות.
בגוף הספר מתייחסת אליו המספרת כאל ״דרמה משפחתית״. ניתן לראות בספר רומן חניכה נשי, והוא מסווג לרוב כרומן אוטוביוגרפי או אוטוביוגרפי למחצה, שבו אלקוט ביססה את דמותה של ג׳ו על עצמה.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה לעיבודים רבים לקולנוע, טלוויזיה, רדיו, קומיקס ועוד.
רקע לכתיבת הספר
בשנת 1868, המליץ ללואיזה מיי אלקוט תומאס ניילס, המוציא לאור שלה, לכתוב ספר על בנות שיפנה לקהל קוראים רחב. אלקוט התנגדה תחילה, והעדיפה לפרסם אוסף של סיפורים קצרים שכתבה. ניילס לחץ עליה לכתוב קודם את הספר על הבנות ולשכנועה נעזר באביה, עמוס ברונסון אלקוט, שקרא לה גם הוא לעשות זאת.
במאי 1868, כתבה אלקוט ביומנה: "ניילס, שותפו של רוברטס, ביקש ממני לכתוב ספר בנות. אמרתי שאנסה." אלקוט קבעה את התרחשות הרומן שלה בבית אורצ'רד הדמיוני, שנושא את שם מקום מגוריה בעת כתיבת הרומן: בית אורצ'רד בקונקורד, מסצ'וסטס. מאוחר יותר כתבה בזכרונותיה שהיא לא חשבה שהיא יכולה לכתוב ספר מוצלח לבנות ולא נהנתה לכתוב אותו. "אני ממשיכה לדשדש משם", כתבה ביומנה, "אם כי אני לא נהנית מסוג זה של דברים".
בחודש יוני באותה השנה, שלחה אלקוט את תריסר הפרקים הראשונים לניילס, ושניהם הסכימו כי אלה היו משעממים. אבל אחייניתו של ניילס, לילי אלמי, קראה אותם ואמרה שנהנתה מהם. כתב היד השלם הוצג לכמה בנות, שהסכימו שזה היה "נפלא". אלקוט כתבה "הן המבקרות הטובות ביותר, כך שאני בהחלט צריכה להיות מרוצה." היא כתבה את "נשים קטנות" "במהירות שיא בשביל הכסף", אך הצלחתו המידית של הספר הפתיעה גם אותה.
לדברי מבקרת הספרות שרה אלברט, במונח "נשים קטנות", התכוונה אלקוט למשמעותו הדיקנסית; הוא ייצג את התקופה בחייה של אישה צעירה שבו ילדות ונערות היו "חופפות" עם נשיות צעירה. כל אחת מהאחיות מארץ', גיבורות העלילה, עברה חוויה מחרידה שמזכירה לה ולקורא כי "תום הילדות" היה בעבר, וכי "בעיית האישה הבלתי נמנעת" היא כל מה שנשאר. מבטים אחרים מצביעים על כך שהכותרת נועדה להדגיש את נחיתותן של נשים בהשוואה לגברים, פירוש מוקשה לאור יציאת הספר "גברים קטנים" על ידי אותה מחברת ממש. לחלופין, שם זה נועד לתאר את חייהם של אנשים פשוטים, "לא חשוב" במובן החברתי.
עלילת הספר
ארבע בנות מארץ' משתדלות לשמוח בחלקן ולהתגבר על געגועיהן לאביהן שגויס למלחמה, אך מג כועסת על הגורל שגזל את עושרה של המשפחה ומאלץ אותה לעבוד כאומנת לילדי עשירים מפונקים, כשכל רצונה ללבוש בגדי פאר ולבלות כמו חברותיה. ג'ו מתמרדת נגד ההכרח לשמש בת לוויה לדודתה זקנה הנכה והקפדנית, תפקיד הנוגד את טבעה החופשי שחורג מהאידיאל של עלמות ויקטוריאניות בנות טובים. בת', ילדת בית ביישנית ואוהבת, משתוקקת לפסנתר טוב יותר ולפנאי לנגן כאוות נפשה במקום לעזור בעבודות הבית. איימי בת הזקונים, רק רוצה שהכל יעריצו את יופייה ואת כישרון הציור שלה, ויאפשרו לה ליהנות מכל מה שלבה חפץ, בלי הגבלות. עם זאת, הארבע יודעות להעריך את חוג המשפחה האוהב והמגונן, ומוצאות דרכים להשתעשע ולבלות גם ללא מותרות. אל הוויה חמה זו הן מאמצות לחבורתן את בן השכנים העשיר, לורי, נכדו של מר לורנס מעורר האימה. ללורי לא חסר דבר במונחים חומריים, אך הוא חש ביותר בחסרון הוריו שמתו ובהיעדר חברה צעירה. הוא מורד בסבו, המשתדל לנתקו מן המוזיקה, אהבת חייו, ולנתב אותו לעסקים. הקשר, הנוצר בין שני הבתים השכנים, מיטיב עם כל שוכניהם, בייחוד כשבת' הביישנית מוצאת את דרכה אל הפסנתר המשובח בבית לורנס ואל לבו של הזקן הבודד, המתגעגע אל נכדתו שמתה בילדותה ומתנחם בחיבתה של הילדה המוזיקלית מן הבית השכן.
משברים פוקדים את המשפחה. אבי הבנות, כומר צבאי במלחמת האזרחים, נופל למשכב ואשתו נוסעת לוושינגטון לטפל בו. בהיעדרה נדבקת בת' במחלת השנית ממשפחת מהגרים חסרת-כל, שבה טיפלה בהוראת אמה. בהמשך, אחרי שכמעט נואשו מחייה, היא מתאוששת ומחלימה, אך סובלת מפגם בלב כתוצאה מסיבוך, ופגם זה יביא עליה את המוות בגיל 18.
מר ברוק, מחנכו של לורי, מתאהב במג, המשיבה לו אהבה למגינת לבה של ג'ו, החוששת מכל שינוי באורח חייהן. לדרישת הוריה של מג, ג'ון ברוק מחכה למג עד הגיעה לגיל עשרים. בהמשך השניים נישאים וחיים באושר בבית קטן לא הרחק מבית המשפחה, תוך מאבק בקשיי הסתגלות והתבגרות הכרחיים, ומגדלים את דמי-ג'ון (דמי) ודייזי, ילדיהם התאומים.
אחרי שדחתה את חיזורי לורי, האהוב עליה כאח, יוצאת ג'ו לניו יורק, לחיות שם בפנסיון של ידידת אמה, לעבוד כמחנכת לבנותיה ולטפח את הקריירה הספרותית שלה. בפנסיון היא פוגשת את מר באר, פרופסור רווק לגרמנית, ולומדת להכיר ולהעריך את חוכמתו, טוב לבו, יושרו והגינותו, כשם שהוא לומד להכיר ולהעריך את הסופרת הצעירה והשאפתנית ומטה אותה בזהירות מדרך הפרסום הקלה, שהחלה ללכת בה בכתיבת ספרות קלוקלת לעיתונות פסולת. במשך הזמן מלבלבת ידידותם לאהבה, אך שניהם מסרבים להודות בכך. ג'ו נקראת הביתה, לטפל בבת' הגוססת, והקשר ניתק. ג'ו מטפלת בבת' עד מותה ונשארת בבית עם הוריה, שקועה באבל ובדכדוך חסר תקוה.
לורי הנואש נוסע לאירופה ושם מטיל עצמו למערבולת חיי בטלה, בילוי ובזבזנות חסרי תכלית, שממנה שולפת אותו בסופו של דבר איימי, המסיירת באירופה עם משפחת דודתה ובוחנת את סיכוייה להשתלם בציור. שני הצעירים נאלצים להכיר במציאות - לורי מבין שלעולם לא יזכה באהבתה של ג'ו כפי שרצה בה ומנסה את מזלו עם איימי, ואיימי מכירה כי לעולם לא תהיה ציירת דגולה וכשרונה בינוני בלבד. עם ההשלמה ההדדית, כאשר לורי בא לנחם את איימי לאחר מותה של בת', הם מוצאים זה את זה מחדש, נישאים וחוזרים הביתה.
אל תוך שמחת השיבה וחגיגת נישואיהם של לורי ואיימי, מגיע מר באר, שבא להיפרד מג'ו לפני שיעזוב את אמריקה לבלי שוב. למעשה, ויתר על תקוותיו ואיננו מעז להציע לה את אהבתו בגלל הפרש הגיל ביניהם ובגלל מצבו הכלכלי הרעוע, אבל איננו יכול להסתלק בלי לראותה עוד פעם אחת. הוא מאמין, שג'ו עתידה להינשא ללורי ומתכוון להסתלק באופן שקט ומכובד, בלי להעמיס עליה את אהבתו המיותרת, אך ג'ו, הכנה וחסרת התחכום, מגלה לו את צערה על נסיעתו ואת אהבתה לו ותוכניותיו משתנות באחת. לאחר שירשה ג'ו מדודה מארץ' באופן מפתיע את אחוזת פלאמפילד, פרופסור באר וג'ו מקימים יחד בית ספר לנערים יתומים ועשירים כאחד ודואגים להם כאילו היו ילדיהם.
לדור הצעיר של משפחת מארץ' מוסיפים איימי ולורי (טדי, בפי ג'ו) בת פעוטה, הנקראת בת' על שם האחות שהלכה לעולמה בגיל צעיר. לג'ו ולמר באר (פרידריך) יש שני ילדים, טדי ורוב.
קולנוע
מלבד הגרסאות האילמות בשנת 1917 ו-1918, נשים קטנות עובד לקולנוע חמש פעמים נוספות: על ידי ג'ורג' קיוקור ב-1933, מרווין לרוי ב-1949, גורדון הסלר ב-1978, גיליאן ארמסטרונג בשנת 1994 וגרטה גרוויג ב-2019.
טלוויזיה
ה-BBC הפיק ארבעה עיבודים טלוויזיוניים לספר: האחד בשנת 1950, בשנת 1958 ובשנת 1970. בדצמבר 2017 שודרה מיני-סדרה בשלושה פרקים בהפקת ה-BBC בהשתתפות אמילי ווטסון, מייקל גמבון ואנג'לה לאנסברי.
ב-1978 שודרה מיני-סדרה בשני חלקים, "נשים קטנות", בכיכובה של סוזן דיי בתפקיד ג'ו מארץ'.
בשנות השמונים הספר עובד שוב לטלוויזיה, הפעם ביפן, בגרסת האנימה. הראשונה, "Little Women" שודרה ב-1981, והשנייה - "Tales of Little women" שיצאה בשנת 1987 ושודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בתחילת שנות התשעים תחת השם "נשים קטנות".
מחזות זמר ואופרה
המחזמר "נשים קטנות" עלה בברודוויי בשנת 2005, ולאחר מכן יצא לסיור הופעות ברחבי ארצות הברית. ההצגה עלתה גם בסידני, אוסטרליה, ב-2008
אופרת יוסטון גרנד הזמינה וביצעה את האופרה "נשים קטנות" ב-1998, והביצוע אף שודר ברדיו ברשת NPR בארצות הברית. האופרה שודרה בטלוויזיה ב-2001, וכבר עלתה בבתי אופרה נוספים מאז הבכורה.
במה
גרסאות בנות מערכה אחת כבר הופקו בארצות הברית, בריטניה, איטליה, אוסטרליה, אירלנד, סינגפור מאז 2010.
מרישה צ'מברלין גם יצרה עיבוד למחזה באורך מלא.
וידאו בלוג
עיבוד מודרני של הרומן, שכותרתו "מכתבי משפחת מארץ'", הופק על ידי Cherrydale productions ומופץ על ידי Pemberly Digital ב-YouTube. ההרצה המקורית החלה ב-25 בדצמבר 2014.
תסכית רדיו
ב-4 בספטמבר 2012 יצאה גרסת שמע מומחזת בהפקת Focus ב-Family Radio Theatre.
רומן גרפי
בשנת 2019 יצא בעברית הרומן הגרפי ״מג, ג׳ו, בת׳ ואיימי״ בהשראת הספר. הרומן מתאר את חיי משפחת מארץ׳ בברוקלין המודרנית, כאשר אבי המשפחה חייל בצבא ארה״ב המשרת מחוץ לארה״ב. הרומן הגרפי מתאים לחלק הראשון של הספר.
הערות שוליים
Unga kvinnor (film, 1949)
11 בינואר
11 בינואר הוא היום ה-11 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 354 ימים (355 בשנה מעוברת).
ז'רמן גוורמון
ז'רמן גוורמון (בצרפתית:Germaine Guèvremont, 16 באפריל 1893 - 21 באוגוסט 1968) הייתה סופרת קנדית בשפה הצרפתית ודמות בולטת בספרות קוויבק.
ביוגרפיה
גוורמון נולדה בשנת 1893 בסן-ז'רום שבמדינת קוויבק (קבק), היא התחנכה בעיר קוויבק ובטורונטו ועבדה בצעירותה כעיתונאית במגזינים לנשים. לאחר נישואיה, בשנת 1916 היא עברה לסורל, והייתה עקרת בית במשך שנים אחדות, אך מאוחר יותר חזרה לעבודתה כעיתונאית וכסופרת וערכה את מגזין "לה קורייה דה סורל". מאוחר יותר היא ובעלה עברו למונטריאול, שם בתקופת השפל הגדול עבדה גוורמון בבית המשפט
היא החלה לפרסם סיפורים קצרים, אשר נאספו לתוך ספר הבכורה שלה "En pleine terre", אשר פורסם בשנת 1938.
היא פרסמה את הרומן "Le Survenant" ב-1945, ואחריו, ב-1947, ההמשך שלו, מארי-דידאס. הספר "The Outlander", שהוא תרגום לאנגלית של שני הרומנים שלה, יצא לאור בשנת 1950, וזכה ב"פרס לספרות יפה של המושל הכללי" באותה השנה. הספר יצא לאור גם בבריטניה בשם "Monk's Reach".
מאז היא לא פרסמה רומנים נוספים, אך המשיכה כתוב מאמרים עיתונאיים וסיפורים קצרים, וכן עיבדה את יצירותיה לתוכניות רדיו וטלוויזיה.
בסוף חייה היא החלה לכתוב את זיכרונותיה, אך הספיקה להשלים רק שני פרקים עד מותה ב-1968, בגיל 75.
היא הייתה בת דודתו של קלוד-אנרי גריניון, מחבר הספר "Un Homme et son péché".
פרסים והוקרה
בנוסף לזכייה בפרס המושל הכללי שלה, ממשלת קוויבק העניקה לגוברמונט את פרס דייוויד, והאקדמיה הצרפתית העניקה לה את הפרס "Sully-Olivier de Serres". היא הייתה חברה באקדמיה של קוויבק, והופיעה על בול דואר קנדי ב-1976.
היא הופיעה במהדורה של "Première Chaîne Le Combat des livres" בשנת 2010.
מנחם אילן
מנחם אילן (נולד ב-1931) הוא משפטן ישראלי שכיהן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1995–2000.
ביוגרפיה
אילן נולד בתל אביב, למד בבית הספר תחכמוני ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרואה. לאחר שירות צבאי בשנים 1949–1950 למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין ביולי 1958. אילן עבד מספר שנים בפרקליטות כעוזר פרקליט המחוז ובין השאר הופיע כתובע במשפטו של וינקרוט בפני השופט אליעזר מלחי, דבר שהביא אותו לאחר שנים, בהיותו כבר שופט, להופיע כעד תביעה במשפטו של מלחי. לאחר תקופה קצרה כעורך דין פרטי בשנים 1962–1963, נתמנה בתחילת 1964 לשופט בבית משפט השלום בתל אביב. בספטמבר 1976 קודם אילן לבית המשפט המחוזי. אילן דן במספר משפטי שוחד מפורסמים, שהנודע בהם היה משפטו השני של אשר ידלין, בו זיכה אילן את ידלין מכל אשמה. במשפט נוסף זיכה אדם שהציע טובות הנאה לחבר מועצת עיריית בת ים כדי שיעבור למפלגה אחרת, מאשמת הצעת שוחד, בקובעו, על פי החוק באותם ימים, שהצעה כזאת כלל איננה שוחד. בשנת 1992 מונה אילן לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ובשנת 1995 מונה לנשיא בית המשפט. בשנת 2000 פרש אילן לגמלאות. לאחר פרישתו עסק בגישור וכיהן בוועדות ציבוריות שונות, בהם הוועדה הציבורית לפי חוק מימון מפלגות.
אילן נתמנה לשופט בפועל בבית המשפט העליון בספטמבר 1998 לתקופה של מספר חודשים. בתקופת כהונתו בעליון היה בין שופטי הרוב שהכריעו נגד הסגרתו של סמואל שיינביין לארצות הברית, עקב היותו אזרח ישראלי, למרות שהתגורר כל חייו בארצות הברית.
אילן מנהל אורח חיים דתי ונודע כאחד השופטים הדתיים שכיהנו בבית המשפט העליון.
שון כבשון הסרט: עף על החלל
תקציר העלילה
חייזרית בשם לו-לה נוחתת נחיתת חירום ליד החווה, שון מבין שזאת חייזרית כיפית והרפתקנית בעלת כוח עצום, ועוזר לה לחזור אל הכוכב שלה ולהגן עליה מפני האנשים שרוצים לתפוס אותה.
מדבבים
כמו בסדרה ובסרט הקודם, הדמויות בסרט לא מדברות. המדבבים רק משמיעים קולות.
אריאלה דים-גולדברג
אריאלה דים-גולדברג (1935–1985) הייתה סופרת עברית וחוקרת מקרא.
ביוגרפיה
אריאלה דים גולדברג נולדה במושב בית עובד לחוקר המקרא שמואל דים. את לימודיה הגבוהים עשתה באוניברסיטת בר-אילן ובבוסטון, שם גם הקימה את משפחתה. כסופרת מחוננת הביאה לספרות העברית סגנון פמיניסטי קמאי. עסקה הרבה בדמויות נשים בתנ"ך והאירה אותן מזוויות לא צפויות.
נפטרה בבוסטון, לאחר מחלה קשה, בשנת 1985. לאחר מותה יצא לאור ספר זיכרון בשם "סגולה לאריאלה", שבו כינסו מיטב החוקרים והכותבים במדעי היהדות את דבריהם לכבודה. בין המשתתפים בספר לזכרה יהודה ליבס, דוד שחר, אבנר טריינין, ישראל לוין, משה בר-אשר, יהודה אליצור, נחום סרנה, חגי בן-שמאי, מרדכי שלו, יהודה פרידלנדר, ואחרים. על אריאלה דים נכתבו לאחר מותה מספדים רבים בעיתונות העברית.
לקריאה נוספת
כמה מאמרים שכתבה:
משה דפנא
משֶׁה דַּפְנָא (בלאוושטיין) (12 בספטמבר 1884, כ"ב באלול ה'תרמ"ד – 23 באוקטובר 1963, ה' בחשוון ה'תשכ"ד) היה משורר ומחנך ישראלי, שימש בתפקידי הוראה וניהול במערכת החינוך. בין שיריו הידועים: "אמא יקרה לי", "היורה" ו"למה?" ("הודי חמודי").
מארי ד'אגו
מארי קתרין סופי דה פלביני (31 בדצמבר 1805 – 5 במרץ 1876), ידועה גם בשם העט דניאל שטרן, הייתה סופרת והיסטוריונית צרפתייה מהתקופה הרומנטית.
משה דפנא
תולדות חייו
דפנא נולד בשם משה בלאוושטיין בעיר סודילקוב בווהלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בהיותו כבן עשר עברה משפחתו לעיר השכנה קורץ. למד לימודיים תורניים בחדר, בישיבה ובבית מדרש, ורכש גם השכלה כללית אצל מורים פרטיים ובלימוד עצמי. בגיל 13, בהשפעת הקונגרס הציוני בבזל, הצטרף לתנועה הציונית וייסד עם חברים אגודה ללימוד עברית.
מארי ד'אגו
ביוגרפיה
ד'אגו נולדה בעיר פרנקפורט, גרמניה, בשם מארי קתרין סופי דה פלביני. היא נולדה לאלכסנדר ויקטור פרנסואה, אריסטוקרט צרפתי, ולמריה אליזבת' בתמן, בתו של בנקאי גרמני. ד'אגו בילתה את שנותיה הראשונות בגרמניה, ולאחר הרסטורציה הצרפתית, עברה לצרפת.
משה דפנא
תולדות חייו
הוא כתב לבית המדרש למורים של חברת "עזרה" בירושלים וביקש להתקבל כתלמיד. בטרם מלאו לו עשרים נענה בחיוב, והוא עשה דרכו לארץ ישראל. בעיר ברודי שבגליציה פגש את יוסף אהרונוביץ' וחיים טרטקובר, והם ייסדו את אגודת "חלוצי-ציון". דפנא פעל לצירוף חברים לאגודה ולהפצת הלשון העברית. ב־1906 (תרס"ו) הגיע ליפו, עבד כשומר ופועל ברחובות והיה שותף להקמת מפלגת "הפועל הצעיר".
מארי ד'אגו
ביוגרפיה
ב-16 במאי 1827, היא נישאה לשארל לואי קונסטאן ד'אגו. במרוץ השנים, לשניים נולדו שתי בנות, לואי וקלר. בשנת 1834, היא התגרשה משארל. בין השנים 1835–1839, התגוררה עם הפסנתרן והמלחין פרנץ ליסט, שהיה צעיר ממנה בשש שנים. היא התקרבה לחבריו של ליסט דוגמת פרדריק שופן שהקדיש לליסט 12 מהאטיודים שלו. אחת מיצירותיו המפורסמות של ליסט, "Die Lorelei", הוקדשה לד'אגו. על אף שהביאו לעולם שלושה ילדים, ליסט וד'אגו לא התחתנו מעולם. ד'אגו גידלה את ילדיהם לבד, בעוד שליסט כלכל את משפחתו כשניצח על קונצרטים מסביב לעולם.
סארק
סארק (באנגלית: Sarek), היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". הוא חייזר המשתייך לגזע הוולקן, אסטרופיזיקאי במקצועו, שגריר וולקן לפדרציה המאוחדת של כוכב לכת, ואביו של ספוק. הדמות גולמה במקור על ידי מארק לנארד בפרק משנת 1967 בשם "Journey To Babel". לנארד גילם לפני כן מפקד רומולאני בפרק אחר של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית משנת 1966 "Balance of Terror".
משה דפנא
תולדות חייו
רק ב-1907 (תרס"ז) התחיל את לימודיו בבית המדרש למורים, ומצא עצמו שותף למאבק על שפת הלימוד במוסד ("מלחמת השפות"). את לימודיו סיים ב-1911 (תרע"א) וחזר למושבות ושימש בהן כמורה. בשמונה השנים הראשונות לימד בגדרה וברחובות, אחר כך כמורה ראשי במקווה ישראל ובמשך שמונה שנים כמורה בבית ספר לבנות ביפו. ב-1928 (תרפ"ח) הוזמן ללמד בבית ספר העברי הגבוה ובסמינר למורים במיניאפוליס שבמינסוטה. באוניברסיטת מינסוטה סיים לימודיו לתואר מוסמך בבוטניקה ובתורת הפיקוח. ב-1930 חזר לארץ ישראל והתמנה למנהל בית ספר בתל אביב. ב-1938 (תרצ"ח) היה למפקח על בתי ספר של הזרם הכללי. עם קום המדינה נתמנה לסגן המפקח הראשי על בתי הספר של הזרם הממלכתי, ולאחר שנה נתמנה למפקח הראשי. ב-1954 (תשי"ד) פרש מעבודתו.
מארי ד'אגו
ביוגרפיה
בשנת 1876 היא נפטרה בפריז, בת 70, ונקברה במחלקה 54 של בית העלמין פר לשז.
משה דפנא
תולדות חייו
בין התפקידים שמילא:
סארק
השחקן ג'ונתן סימפסון שיחק את סארק הצעיר, בסצנה קצרה בסרט "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון", על רקע קריינות מאת לנארד. בן קרוס מגלם את סארק בשנת 2009, בסרט הקולנוע "סטארטרק".
משה דפנא
תולדות חייו
היה נשוי לבלה לבית הנקין (בתם של הביל"ויים מרדכי ולאה הנקין מגדרה) ואב לשניים: אביטל דפנא וטובה לוין. נכדו אהוד דפנא (בנו של אביטל) נהרג ברמת הגולן במהלך מלחמת יום כיפור
סארק
הדמות מופיעה בסדרות "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה" ו-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", ”מסע בין כוכבים: דיסקברי”, חמישה סרטי קולנוע, רומנים רבים וחוברות קומיקס.
משה דפנא
תולדות חייו
משה דפנא נפטר בשנת 1963, ונקבר לבקשתו בבית הקברות בגדרה.
ארכיונם האישי שלו ושל בנו שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו
משה דפנא החל לכתוב שירים עוד בעת לימודיו בסמינר למורים בשנים 1908–1909 (תרס"ח–תרס"ט) בעיתון "הפועל הצעיר" שערך ידידו יוסף אהרונוביץ. כמו כן הלחין שירים של חיים נחמן ביאליק ויעקב כהן. עם תחילת עבודתו כמורה גילה שאין שירי ילדים בעברית והחל לכתוב שירים. שיריו התפרסמו בעיתוני ילדים ונוער וחלקם הועתקו למקראות וספרי לימוד. כמו כן פרסם דפנא מאמרים ורשימות בכתבי עת שונים תחת השמות: אביביה, דף, פדן ועוד. תרגם את "קארי הפיל" של מוקרג'י ואת "חלוצי הפרוגרס" של ג'וזף קונרד ושירים מרוסית, מגרמנית ומאנגלית. ערך את מדור "על מצפה הטבע" בשבועון "הארץ שלנו", ספרי זמרה, שירונים ומקראות לכיתות הנמוכות.
סארק
הסדרה המקורית
במהלך חייו, לסארק היו הצלחות דיפלומטיות רבות. לאורך כל הסדרות והסרטים, סארק מוצג כבעל תחושה של חמלה רבה כלפי האנושות וכדור הארץ. המסר הבסיסי של הדמות שלו הוא צירוף של אכפתיות עמוקה, אהבה וחמלה כנגד הפלדה של ההיגיון הצרוף.
משה דפנא
יצירתו
שירו הידוע ביותר הוא "למה?" הידוע יותר בשם "הוּדי חמודי", על פי שורת הפתיחה שלו ("זה הודי חמודי הוא ילד קטן"), שנכתב על נכדו (1939–1973), בנו של אֲבִיטַל דַּפְנָא (1916-1980), ובוצע במקור על ידי אסתר גמליאלית. שנים רבות לאחר שנכתב השיר, נהרג אהוד במלחמת יום הכיפורים, ועל לחימתו הוענק לו עיטור העוז.
ספריו
לאחר מותו:
סארק
הסדרה המקורית
בסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק, סארק מבקש מקירק כי יביא את גופתו של ספוק בחזרה לוולקן, ביחד עם הקטרה (Katra; מהות החיים) שלו. בטרם ספוק מת מות גיבורים בסוף הסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", הוא מפקיד את הקטרה שלו בתוך מוחו של חברו לאונרד מקוי, למשמרת. מיזם "ג'נסיס" החזיר לחיים את ספוק, אשר הושב אל כוכב הבית שלו, בו סארק מבקש מהכוהנת ט'לאר לבצע את טקס הפל-טור-פן (fal-tor-pan) - איחוד מחדש של גופו של ספוק עם מחשבתו. בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", כאשר ספוק ושאר הצוות תחת פיקודו של קירק חוזרים אל כדור הארץ ומצילים אותו מהרס, לפני המשפט שלהם, סארק מבקש לשוחח ביחידות עם בנו. סארק מודה בפני ספוק כי טעה בהתנגדותו להצטרפות בנו אל צי הכוכבים, ומשבח את חבריו של ספוק כאנשים בעלי אופי טוב.
אנגלברט הומפרדינק
אֶנְגֶלְבֶּרְט הוּמְפֶּרְדִינְק (בגרמנית: Engelbert Humperdinck; 1 בספטמבר 1854 – 27 בספטמבר 1921) היה מלחין גרמני, שזכה לפרסום כמלחין האופרה "הנזל וגרטל".
אליעזר סודיט
אליעזר שרון סודיט (ט"ו בשבט 9 בפברואר 1925 – 5 בפברואר 2011) היה לוחם אצ"ל, אשר כינויו בארגון היה "קבצן", ולאחר הקמת המדינה, איש שירותי הביטחון בישראל.
אנגלברט הומפרדינק
ביוגרפיה
הומפרדינק היה בנו של מורה בגימנסיה בעיר זיגבורג שבפרובינציית הריין. כבר בילדותו למד נגינה בפסנתר, ובהיותו בן 12 כתב את חיבוריו הראשונים לפסנתר. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד אדריכלות לבקשת אביו, אולם כעבור זמן קצר פנה למוזיקה. הוא התקבל לקונסרבטוריון בקלן ולאחר זכייה במלגה המשיך בקונסרבטוריון במינכן ובברלין, שם זכה במלגה נדיבה מקרן מנדלסון.
סארק
הדור הבא
הופעתו המצולמת האחרונה של מארק לנארד כסארק הייתה בסרט "מסע בין כוכבים 6: ארץ לא נודעת". הסרט יצא לאקרנים בטרם הוקרנה לראשונה הופעתו הטלוויזיונית האחרונה. בסרט זה, הדמות, שוב, מוצגת כדיפלומט אשר נוטל חלק בכנס קיטאמור, הפגישה הדיפלומטית הראשונה בין האימפריה הקלינגונית לבין הפדרציה.
אליעזר סודיט
ביוגרפיה
סודיט נולד בבסרביה (היום במולדובה), עלה ארצה בשנת 1936 יחד עם משפחתו מהעיר אודסה שבאוקראינה.
אנגלברט הומפרדינק
ביוגרפיה
זכייה זו איפשרה לו מסע לאיטליה, שם נפגש בנאפולי עם ריכרד וגנר. וגנר התרשם מהומפרדינק והזמינו לפסטיבל בביירוית שם עזר לו הומפרדינק בהפקת האופרה "פארסיפל" ואף שימש כמורה למוזיקה לבנו של וגנר, זיגפריד.
סארק
הדור הבא
דמותו של סארק, לרבות יחסיו עם ספוק ועם אמנדה, נחקרו לעומק בספרות חובבים, בכמה רומנים רשמיים, וכן בפרק "Yesteryear" של "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", שנכתב על ידי די.סי. פונטנה.
אנגלברט הומפרדינק
ביוגרפיה
זכייה במלגה נוספת איפשרה לו מסע נוסף באיטליה, צרפת וספרד, שם לימד בקונסרבטוריון של ברצלונה בשנים 1885–1886. ב-1887 חזר לקלן וב-1890 נתמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של פרנקפורט. יצירותיו הראשונות שזכו להצלחה היו ההומורסקה לזמר ותזמורת ובלדה למקהלה.
פרסומו החל בשנת 1893 באופן מקרי. אחותו אדלהייד וטה (Adelheid Wette) ביקשה ממנו להלחין מספר מנגינות לסיפורם המפורסם של האחים גרים, "הנזל וגרטל", כדי שילדיה יוכלו להציג את הסיפור בתיאטרון הבובות שלהם במסגרת חגיגות בית ספרם. בחגיגה נכחו הומפרדינק וידידו המלחין והמבקר הוגו וולף, ששכנע אותו להרחיב את היצירה עד כדי אופרה. את הליברית כתבה אחותו. הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון החצר בוויימאר ב-23 בדצמבר 1893, והקנתה להומפרדינק תהילת עולם. האופרה מבוצעת עד ימינו, והיא האופרה הגרמנית ה"פוסט-וגנריאנית" המפורסמת ביותר. בישראל הועלתה היצירה באופרה הישראלית החדשה, בתרגומו העברי של אברהם עוז ובבימויה של רנה ירושלמי.
סארק
סטארטרק (2009)
סארק מופיע בסרט הקולנוע "סטארטרק" משנת 2009, בגילומו של בן קרוס. למרות הכבוד ליכולתו של ספוק לבצע את בחירותיו בעצמו, סארק בבירור מעודד אותו לשמור על הטבע הוולקני ההגיוני שלו. סארק טוען שהוא נישא לאמנדה כי זה היה הגיוני לעשות זאת - שכן כשגריר וולקן, מתוקף תפקידו עליו להתבונן בהתנהגות אנושית. מאוחר יותר, סארק משמש כחבר בדירקטוריון של האקדמיה הוולקנית למדעים, והוא מופתע לגלות שהבן שלו דחה את קבלתו ללימודים במוסד זה, לטובת הצטרפותו של צי הכוכבים. דבר זה הוביל את מערכת היחסים בין סארק לבין ספוק, כמו בסדרה המקורית, למצב של ניכור.
כאשר נירו, קפטן רומולאני מטורף, חושף את כוונתו להשמיד את כוכב הלכת וולקן, ספוק מגיע על מנת לחלץ את סארק, אמנדה ושאר חברי המועצה הוולקנית; אולם, אמנדה מוצאת את מותה במהלך ניסיון חילוץ זה. על סיפון האנטרפרייז, סארק שוב מנסה לעזור ספוק, שממשיך להיאבק ברגשותיו. סארק מייעץ לספוק, שאם הוא מרגיש כעס (בחורבנו של וולקן ומותה של אמנדה), אז הוא לא צריך לנסות להסתיר את זה. סארק גם מודה בפני בנו: "פעם שאלת אותי למה התחתנתי עם אמא שלך... אני נשוי לה כי אני אוהב אותה." סארק מאשר לבנו שלא כל הוולקנים הם חסרי-רגש כמו שהם נראים; אפילו סארק מתאבל על אבדנה הכואב של אשתו האהובה. ברגע זה, האב והבן מתפייסים, כששניהם מתאבלים יחד על חורבן עולמם ואהוביהם, בטרם ספוק עוזב על מנת למנוע מנירו לגרום להרס נוסף וכדי לנקום את מותה בטרם עת של אמו.
דיסקברי
בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" מוצגים סארק ואשתו, אמנדה, כהוריה המאמצים של מייקל ברנהאם, לאחר שהוריה נהרגו במהלך פשיטה של קלינגונים.
סארק מנע מברנהאם ללמוד באקדמיית המדעים של וולקן, לאחר שהתבקש לבחור בינה ובין ספוק, ובחר בספוק שכלל לא היה מעוניין להתקבל לאקדמיה, והעדיף לבחור במסלול קצונה בצי הכוכבים.
ציר זמן חלופי
בעונה השנייה של מסע בין כוכבים: פיקארד מוצג ציר זמן חלופי בו סארק שימש כראש האקדמיה למדעים של וולקן. בתאריך לא ידוע לפני 2401 נהרג סארק כאשר גנרל ז'אן-לוק פיקארד מהקונפדרציה של כדור הארץ ערף את ראשו על מדרגות האקדמיה לעיני קהל שכלל גם את אשתו ובנו. לימים הציג פיקארד לראווה את גולגולתו ופגיונו של סארק בחדר המזכרות בביתו.
אליעזר סודיט
ביוגרפיה
בשנת 1939 הצטרף לאצ"ל. הוא השתתף ופיקד על מבצעים רבים במסגרת הארגון. ב-13 בספטמבר 1946, בעת שפיקד על מבצע שדידת בנק "עותומן", הוא נתפס על ידי השלטונות הבריטים ונשפט ל-15 שנות מאסר. לאחר תשעה חודשים בבית הסוהר במגרש הרוסים בירושלים, הצליח להימלט כשהוא מחופש לשוטר בריטי.
כמומחה חבלה באצ״ל, אליעזר סודיט שרון היה שותף בתכנון הכנת הרימון שהוסלק בתפוז, שבעזרתו הנידונים למוות מאיר פיינשטיין ומשה ברזני התאבדו בכלא הבריטי לפני הוצאתם להורג. בשל כך, לימים, ובדומה למנחם בגין, ביקש להיקבר בסמיכות אליהם בהר הזיתים.
בתחילת מלחמת העצמאות סודיט השתתף במבצעים שונים של האצ"ל. בהמשך, הוא לחם בקרבות כיבוש יפו והיה זה שהציע את שיטת ההתקדמות דרך קירות הבתים, באמצעותה נכבשה מנשייה. אחר כך לחם בקרבות האצ"ל ברמלה. בקרבות אלה סודיט עמד בראש הכוח אשר כבש את מפקדת חסן סלאמה. בהמשך הוא נפצע בעת חילופי ירי עם הערבים, פונה לטיפול רפואי, וחזר לחזית רמלה לאחר זמן קצר. אחרי מספר ימים, נחתם הסכם לצירוף האצ"ל לצה"ל, שהוקם בעצם אותם ימים. סודיט הועבר עם יחידתו מחזית רמלה לגדוד 57 של חטיבת גבעתי, במסגרתו נטלו חלק במבצע פלשת. לאחר פרשת אלטלנה, הצטרף לכוחות האצ"ל ששמרו על קיומם העצמאי בירושלים, ופיקד על גדוד יוצאי אצ"ל שכבש את הכפר מלחה. בתקופת המלחמה התחתן עם דרור גוריון, חברת אצ"ל ושדרנית ברדיו המחתרתי, בתם של ציפורה ויצחק גוריון, מוותיקי התנועה הרוויזיוניסטית. את חתונתם על גג-בית בירושלים ערך הרב אריה לוין שהיה מקורב לאנשי המחתרות.
לאחר פירוק האצ"ל בירושלים, הצטרף שנית לצה"ל, ובמהלך קורס קצינים במסגרתו, נפצע. זמן מה עסק סודיט בעסקים פרטיים.
ב-1952 כמחאה על "הסכם השילומים" בין ישראל לגרמניה, שלח סודיט מצרפת מעטפת נפץ לראש ממשלת גרמניה, קונראד אדנאואר. הפצצה התפוצצה בעת שחבלן גרמני ניסה לנטרלה וגרמה למותו. סודיט נעצר בצרפת כשברשותו אמצעי לחימה שונים. הוא נשפט לארבעה חודשי מאסר וגורש מצרפת. ביוני 2006 פורסם יומנו של סודיט ובו הוא טוען כי ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין, היה מעורב באופן אישי בניסיון לרצוח את אדנאואר. על פי הכתוב ביומן, סודיט עצמו הציע לבגין את הפעולה במטרה למנוע את הסכם השילומים עם גרמניה, ובגין הביע את הסכמתו "לכל תגובה שתיעשה ובלבד שיימנע הסכם השילומים".
ב-1960 גויס ל"מוסד" והשתתף במבצעים רבים ביניהם מבצע חיסולו של פושע המלחמה הרברטס צוקורס באורוגוואי. אחר כך פרש מן השירות. בנו זאב שרון חזר בתשובה וכיום משמש כראש המכינה הקדם צבאית חיבת ציון ביפו.
פיליפ, דוכס וירטמברג
פיליפ, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Philipp, Herzog von Württemberg; 30 ביולי 1838 - 11 באוקטובר 1917), היה דוכס בממלכת וירטמברג, ויורש העצר של הממלכה.
ביוגרפיה
פיליפ נולד ב-30 ביולי 1838 בעיר ניי-סיר-סן שבצרפת, לאלכסנדר, דוכס וירטמברג ולמארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
לאחר מותו של בן דודו ניקולאס, דוכס וירטמברג, הפך פיליפ ליורש העצר של ממלכת וירטמברג, עד למותו ב-11 באוקטובר 1917 בשטוטגרט.
משפחתו
ב-18 בינואר 1865 התחתן פיליפ בווינה עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-טשן, בתם של הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן והילדגרד, נסיכת בוואריה. ממנה היו לו 5 ילדים:
אייל שיינר
אייל שיינר (נולד ב-4 ביוני 1967), הוא רופא ישראלי, פרופ' במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקת נשים ויולדות ב' בבית החולים. בעבר שימש פרופ' שיינר כסגן מנהל בית החולים סורוקה וכיו"ר ועדת ההתמחות בו.
ביוגרפיה
שיינר נולד בתל אביב וגדל ברמת גן. השתתף בתוכנית הטלוויזיה החינוכית הדוברמן החברמן ("דובי דוברמן"). הוא למד בתיכון קלעי גבעתיים. את שירותו הצבאי מילא שיינר בנח"ל ובחיל המודיעין בשנים 1985–1988. בוגר (MD) מהפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1995, את התואר סיים בהצטיינות. את הסטאג' סיים בבית החולים סורוקה בשנת 1996. זכה בפרס מתמחה מצטיין בשנת 1999 וסיים את ההתמחות במיילדות וגינקולוגיה בבית חולים סורוקה בשנת 2003.
ב-2005 זכה שיינר במלגת פולברייט, השתלמות באוניברסיטת רש שבשיקגו באולטרסאונד.
משנת 2007 שיינר הוא דוקטור (PhD) באפידמיולוגיה ובריאות הציבור.
בשנת 2009 מונה לפרופ' לגינקולוגיה ובשנת 2012 מונה למנהל מחלקת יולדות ד' בבית החולים סורוקה. הדריך מעל 60 סטודנטים בעבודת ההתנסות המחקרית (בתואר MD) ו-18 מתמחים (מגינקולוגיה, פתולוגיה, רדיולוגיה, רפואה פנימית, דרמטולוגיה, אורולוגיה, אורתופדיה, ואף אוזן גרון) מבית החולים בחצי שנת מדעי היסוד בהתמחות. בשנים 2015-2014 היה סגן מנהל בית החולים סורוקה ויו"ר ועדת ההתמחות בו.
פיל ויקינג ספורט
פיל ויקינג ספורט (באנגלית: Peel Viking Sport) היא מכונית סופרמיני, מתוצרת "Peel Engineering Company" אשר יוצרה בין השנים 1964–1967.
אייל שיינר
פרסומים ומאמרים
שיינר פרסם מעל 360 מאמרים בעיתונים מדעיים, מהם 308 מחקרים מקוריים, 31 מאמרי סקירה, 12 תיאורי מיקרה ו-10 מאמרי מערכת. בנוסף, הוא כתב 26 פרקים בספרות מדעית.
פיל ויקינג ספורט
סך הכול יוצרו 24 יחידות.
אייל שיינר
פרסומים ומאמרים
הספר "אפידמיולוגיה פרינטאלית" של שיינר כעורך בודד, בהוצאת NOVA SCIENCE וכן ערך עוד שמונה ספרים מדעיים.
שיינר חבר מערכת של 4 עיתונים בהם Archives of Gynecology and Obstetrics, BMC Pregnancy and Childbirth ומבקר של כ-40 עיתונים מדעיים נוספים.
קמרון
הרפובליקה של קמרון (בצרפתית: République du Cameroun, באנגלית: Republic of Cameroon) היא רפובליקה במרכז אפריקה. היא גובלת בניגריה, בצ'אד, ברפובליקה המרכז אפריקאית, ברפובליקה של קונגו, בגבון ובגינאה המשוונית. לשעבר מושבה גרמנית (שנכבשה וחולקה בין צרפת ובריטניה בזמן מלחמת העולם הראשונה). שפותיה הרשמיות הן אנגלית וצרפתית.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
גרמניה החלה לזרוע את שורשיה בקמרון ב-1868. ב-1884 הפכה קמרון רשמית למושבה גרמנית. במהלך מלחמת העולם הראשונה חלקו ביניהן בריטניה, צרפת ובלגיה את כיבוש קמרון. ב-1919, עם תום הקרבות, חולקה מושבה זו בין צרפת לבריטניה.
בינואר 1960, זכתה קמרון הצרפתית לעצמאות וב-1 באוקטובר 1961 אוחדו שני החלקים מחדש, כאשר קמה בקמרון מדינה עצמאית – אף שחלק מקמרון הבריטית סופח לניגריה. תושבי החלק הבריטי לשעבר בקמרון, הדוברים אנגלית, מרגישים מקופחים לעומת תושבי החלק דובר הצרפתית. במאי 1975 שונה הדגל. שני כוכבים הוחלפו בכוכב גדול במרכז כסמל לאחדות.
במאי 2014, בעקבות חטיפת הנערות בניגריה, הודיעה הממשלה כי תילחם בבוקו חראם לצד צ'אד, והציבה חיילים בגבול עם ניגריה. בדצמבר אותה שנה, ביצעו בוקו חראם מספר מתקפות טרור שהביאו למותם של 84 אזרחים. במרץ 2020 פרצה מגפת הקורונה במדינה שהביאה למותם של 1,927 איש. בדצמבר 2021, יותר מ-30,000 אזרחים בצפון המדינה ברחו לצ'אד לאחר סכסוך על גישה למקורות מים בין שני שבטים מקומיים.
פוליטיקה
בראש המדינה עומד נשיא קמרון. לנשיא יש סמכויות רבות, הן בתחומי המדיניות, הן בשליטתו על הצבא, וכן האפשרות להכריז על מצב חירום. הנשיא ממנה את כלל בעלי התפקידים בממשלה, החל מראש הממשלה, ועד למושלי האזורים ואפילו חברי מועצת העיר בערים הגדולות. הנשיא נבחר בבחירות פעם ב-7 שנים. בערים הקטנות יותר הציבור הוא זה שבוחר את ראשי הערים. שיטת המשפט הקמרונית מבוססת ברובה על המשפט הצרפתי.
הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית, ש-180 חבריה נבחרים לתקופה של חמש שנים. היא מתכנסת שלוש פעמים בשנה.
קמרון סובלת קשות משחיתות שלטונית: סקר הראה שמעל מחצית הקמרונים שילמו שוחד במהלך 2003, השיעור הגבוה בעולם. ב-2005 הכריזה הממשלה על מסע למאבק בשחיתות.
קמרון וישראל
בתחילת שנות ה-60 החלו להתפתח קשרים בין ישראל לבין קמרון. שתי המדינות היו צעירות וראו בקשר ביניהן קשר עליון בין מדינה אסייתית לבין מדינה אפריקאית. בשנת 1973 קמרון ניתקה את קשריה עם ישראל, כמו מדינות אחרות מאפריקה, בעקבות מלחמת יום כיפור. לאחר 13 שנים, בשנת 1986, נפגשו ראש ממשלת ישראל שמעון פרס ונשיא קמרון והחליטו על חידוש היחסים. כיום המדינות נמצאות בקשר שוטף והיחסים בין המדינות טובים.
כלכלה
תשתית תחבורתית לא מפותחת, חוב חיצוני גדול וממשל מושחת פוגעים בכלכלה ומקשים ביותר על פיתוחה.
רוב ייצור החשמל במדינה מבוסס על תחנות כוח ששורפות נפט, למרות שקיימות מספר תחנות כוח הידרואלקטריות.
התוצר המקומי הגולמי עומד על כ-28 מיליארד דולר (84 בעולם) והתמ"ג לנפש על כ-3,492 דולר (186 בעולם). הצמיחה השנתית היא כ-4.4%, האבטלה: כ-30%, האינפלציה: כ-2%.
היבוא עומד על כ-1.6 מיליארד דולר והיצוא על כ-2.1 מיליארד.
אוצרות הטבע, התעשייה והחקלאות
התעשייה כאמור נחשלת ואינה מפותחת. בתעשייה הקיימת ענפיה הם: הפקת וזיקוק נפט, עיבוד מזון, טקסטיל ומנסרות. החקלאות עוסקת בקפה, קקאו, כותנה, גומי, בוטנים, דגנים ומשק חי. אוצרות הטבע הם: נפט, בוקסיט, ברזל, עצים ואנרגיה הידרואלקטרית.
חלוקה מדינית
קמרון מחולקת ל-10 אזורים:
גאוגרפיה
צורת המדינה היא משולש צר ומוארך. המדינה נחלקת למישור חוף בדרום, רמה במרכז והרים במערב. בדרום שורר אקלים טרופי והוא מכוסה ביערות גשם ואילו צפון המדינה מכוסה סוואנה.
דמוגרפיה
ב-2020 נאמד גודל האוכלוסייה ב-26.5 מיליון נפש על ידי ספר העובדות העולמי, בהשוואה ל-4.45 מיליון בשנת 1950, האוכלוסייה צעירה - בשנת 2010 למעלה מ-40% מן התושבים הם מתחת לגיל 15 ורק כ-3% מעל גיל 65. תוחלת החיים היא כ-59.6 שנים, נתון נמוך ביחס לרוב העולם אך ממוצע ביחס למדינות אפריקה שמדרום לסהרה. ממוצע הילודה הוא 4.5 ילדים לאישה.
חלוקה אתנית ולשונית
במדינה שורר גיוון אתני ולשוני רב מאד: מספר הקבוצות האתניות והלשוניות הוא לא פחות מ-230. שפות מ-24 משפחות שונות של שפות אפריקניות מדוברות במדינה, ובנוסף לכך משתמשים גם בשפות הרשמיות, צרפתית ואנגלית. ניב מקומי המבוסס על אנגלית נמצא בשימוש באזורים שהיו בשלטון בריטי, בצפון מערב המדינה.
20% מהתושבים הם בני הפאנג, 19% דואלה ולואנדה, 19% במום ובמילקה, 10% פולה, 8% טיאקר, 6% מנדרה והשאר (18%) שחורים אחרים.
חלוקה דתית
הנצרות היא הדת השלטת בקמרון, לה משתייכים 70.7% מהתושבים: 38.3% קתולים ו25.5% פרוטסטנטים ואחוז קטן של זרמים אחרים, ואילו האסלאם (24.4%) הוא מיעוט גדול, לצד 2.2% מאמיני דתות פגניות מקומיות והדתות המסורתיות האפריקניות.
במדינה מתנהל חופש פולחן: כנסיות נוצריות ומרכזים מוסלמים של עדות שונות פועלות בחופשיות ברחבי קמרון בעוד שהמסורתיים פועלים במקדשים שלהם, שהופכים פופולריים גם כיום.
האוכלוסייה הנוצרית מחולקת בין קתולים (32.4 אחוזים מכלל האוכלוסייה), פרוטסטנטים (30.3 אחוזים), ועדות נוצריות אחרות (כולל עדי יהוה) 6 אחוזים. הרוב המכריע של המוסלמים הם סונים המשתייכים לאסכולת המשפט המאליכי, לצד כ-12% מעדת האחמדיה ו-3% שיעים. הנוצרים והמוסלמים נמצאים בכל אזור, אם כי הנוצרים נמצאים בעיקר במחוזות הדרומיים והמערביים והמוסלמים הם הרוב במחוזות הצפוניים.
המכון לכימיה באוניברסיטה העברית
המכון לכימיה באוניברסיטה העברית הוא מכון מחקר לכימיה, הוותיק ביותר בישראל, אשר נוסד ב-1924, לפני פתיחתה הרשמית של האוניברסיטה העברית ב-1925.
המכון פועל בקמפוס גבעת-רם של האוניברסיטה העברית, ומעבדותיו נמצאות במספר בניינים, ביניהם: לוס אנג'לס, פילדלפיה, ארונברג ומכון קזאלי לכימיה יישומית.
נכון לשנת 2021, לומדים במכון כ-250 סטודנטים לתואר ראשון, 100 תלמידים לתואר שני, 150 תלמידים לדוקטורט ו-50 פוסט דוקטורנטים מחוץ לישראל.
יושב ראש המכון הוא פרופ' שלמה יצחייק, ויושב ראש החוג הוא פרופ' ליעוז אתגר. מבין בוגרי המכון הבולטים, ניתן למנות את המדענים עדה יונת, צבי רפופורט, איתמר וילנר ונתן שרון.
היסטוריה
המכון נוסד בקמפוס הר הצופים על ידי פרופסור אנדור פודור, בתמיכת אלברט איינשטיין וחיים ויצמן. המימון הראשוני להקמת המכון ניתן על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד במרץ 1923. המאמר האקדמי הראשון מטעם המכון נשלח לפרסום בינואר 1924. המכון חווה תנופה משמעותית עם העלייה מגרמניה בשנות ה-30. חוקרים בולטים שהצטרפו למכון בשנים אלו היו ארנסט דוד ברגמן, ישעיהו ליבוביץ ולדיסלאוס פרקש. לאחר סיום מלחמת העצמאות ב-1949 ואובדן הקשר להר הצופים המכון פעל במספר מוקדים בירושלים. בשנת 1959 המכון עבר לקמפוס גבעת רם.
אסאמית
אסאמית (באסאמית: অসমীয়া, בתעתיק: אוֹהוֹמִיָּה) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות המדוברת במדינות אסאם וארונאצ'ל פרדש, בצפון מזרח הודו. יש דוברים של השפה גם בבנגלדש (בעיקר באזור סילהט; Silhet) ובמדינת מניפור שבהודו. בסך הכול מספר דובריה מגיע לכ-20 מיליון בני אדם.
האסאמית נכתבת בכתב אסאמי, הזהה לכתב הבנגלי, פרט לשתי אותיות.
שמחה לאיד
שִׂמְחָה לְאֵיד היא רגש של שמחה נוכח אידו (אסונו או מפלתו) של האחר. היא עשויה לנבוע מקנאה, תחרותיות ושנאה. הביטוי "אין שמחה כמו שמחה לאיד" מעיד על עוצמת רגש זה. שמחה לאיד היא הפן השלילי שבשמחה, יש בה דמיון וקרבה לקנאה, שבה עינו של האדם צרה במה שיש לזולתו.
המושג העברי מוזכר בספר משלי:. במשלי נמצא עוד ביטוי דומה:. בספרות חז"ל נמצא גם הביטוי המקביל "מתכבד בקלון חבירו".
במשנה, במסכת עבודה זרה (המשנה הראשונה) מופיע "אידם של עובדי כוכבים", הכוונה לחגים של אנשים שמאמינים באלילים (פסלים וכדומה). הגמרא מסבירה שזה בלשון סגיא נהור, במקום להגיד "חגיהם של עובדי כוכבים", אמרו "שברם של עובדי כוכבים". מכאן שמשמעות המילה "איד" היא שבר, ומשמעות הביטוי היא"שמחה לשבר", של אדם אחר.
מונח דומה בשפה הגרמנית, Schadenfreude, נקלט בצורה זו ברבות משפות המערב.
דינה פלפל
דינה פלפל (נולדה בשנת 1939) היא מדענית וחוקרת ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
נולדה בישראל, בתו של הרב נסים דוד עזראן. אמה, אביגיל, היא בת הרב יוסף שלוש, מרבני ישיבת פורת יוסף ורב העדה המערבית בירושלים ונכדת הרב דוד שלוש, ראש ישיבה במרקש. נישאה ליהושע פלפל, לימים נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בשנת 1985 קבלה תואר דוקטור בבריאות הציבור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1975 החלה לעבוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין השנים 1977–2007 שימשה כמרצה וכחוקרת במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 2005 הייתה חברת ועדת ההיגוי של דו"ח כללי על מצב הבריאות בנגב. כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית לאפידמיולוגיה.
היא אם לארבעה ומתגוררת בעומר. אחותה, חנה-צביה, היא אשת הראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר הרב מרדכי אליהו.
מבצע אבק
מבצע אבק היה מבצע, לוגיסטי בעיקרו, של צה"ל במלחמת העצמאות. המבצע כלל רכבת אווירית למנחת מאולתר, מעבר לקווי חיל המשלוח המצרי, בנגב המנותק. מטרת המבצע הייתה העברת כוח אדם, אמצעי לחימה ואספקה כללית לנגב, וכן החלפת חטיבת הנגב המותשת, בחטיבת יפתח. שם המבצע ניתן בעקבות האבק הרב שליווה את נחיתת והמראת המטוסים על המסלול המאולתר שהוכשר ליד קיבוץ רוחמה.
רקע
הצבא המצרי פלש לישראל, לאחר הכרזת העצמאות, בשתי זרועות. האחת, במקביל לחוף הים התיכון, נעצרה מעט מצפון לאיסדוד. השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך אל-פאלוג'ה (כיום קריית גת), להר חברון. אגב כך, ניתקה זרוע זו את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומה. פריצת הדרך לנגב הפכה, עקב ניתוק זה, לאחת הבעיות האסטרטגיות העיקריות של ישראל בהמשך המלחמה. במהלך קרבות עשרת הימים החליט צה"ל ליטול לידיו את היוזמה ופתח במבצע מוות לפולש. אך למרות שצה"ל כבש דריסת רגל מדרום לכביש אל-מג'דל-פאלוג'ה (בימינו כביש 35), כעמדת זינוק לפריצת הניתוק, חיל המשלוח המצרי השתלט על שרשרת משלטים מדרום לכרתיה וחסם בכך שוב את הדרך לנגב. כישלון מבצע גי"ס, ואי קביעת מועד לסיום ההפוגה השנייה, הבהיר לישראל כי הניתוק עשוי להיות ארוך, ונדרש פתרון שיטתי להתגבר עליו. שתי דרכים להעברת אספקה לנגב הוכחו כבלתי יעילות. האחת, פתיחת מסדרון תוך כדי קרב, שנוסתה, ולא עלתה יפה, במבצע 'גי"ס'. השנייה, הסתננות של משאיות טעונות, הוכחה כבלתי בטוחה, כאשר ניסיון הסתננות כזה נכשל בליל 19-18 באוגוסט.
בשבוע השני של אוגוסט 1948 דרשה ממשלת צ'כוסלובקיה, בלחץ אמריקני, לפנות מעל אדמתה את להק תובלה אווירית (לת"א). הלהק נשא עד אז בעולו של מבצע בלק, שבסיס יציאתו היה בז'אטץ (Zatec, כיום בצ'כיה) שממערב לפראג. מטוסי הלהק התפנו תוך ימים מספר לבסיס "עקרון" (כיום תל נוף). כך עמד לרשות ישראל כושר תובלה אווירית, אשר בארגון ובניהול נכונים, עשוי לספק את צרכיו של הנגב המנותק. נראה כי מפגן אווירי מוצלח, בו הודגמה הנחתת כוחות קרקעיים, אשר נערך ב-17 באוגוסט, סייע במשהו לקבלת ההחלטה על המבצע.
ב-19 באוגוסט, בימי ההפוגה השנייה (19 ביולי עד 15 באוקטובר 1948), הוחל בהכשרת מסלול עפר באורך של 1,122 מ', וברוחב 47 מ', כחמישה ק"מ מדרום לקיבוץ רוחמה (מערבית לכביש 334). מסלול זה התאים למטוסי תובלה כבדים, כדוגמת אלה של לת"א.
הכוחות
ללת"א היו כעשרה מטוסי C-46 קומנדו ולאלה נוסף DC-4 (המכונה גם, בדגם הצבאי, 54-C סקיימסטר). טייסת 103 נטלה אף היא חלק במבצע, והיא הפעילה במסגרת המבצע מספר מטוסי DC-3 דקוטה (המכונה גם, בדגם הצבאי, C-47). את מסלול התעופה אבטחו יחידות של חטיבת הנגב, עד שאלה הוחלפו על ידי 'יפתח'. בפריקה ובהטענה נטלו חלק תושבי קיבוצי הנגב.
המבצע
ב-23 באוגוסט בלילה המריא המטוס הראשון משדה התעופה בעקרון ונחת במסלול הנחיתה המאולתר בהצלחה. מטענו כלל ציוד לשדה הנחיתה. המטוס הראשון העלה אבק רב באזור הנחיתה. לפיכך, מסלול הנחיתה ליד רוחמה קיבל את השם "אבק 1" והמבצע קיבל את השם מבצע אבק, במקום שמו המקורי 'מגן הנגב'. בלילה הראשון הגיעו 29 טון אספקה ובלילה השני כבר הביאו המטוסים 75 טון ציוד. כללית, כל הטיסות נערכו בלילה, כיוון שחיל האוויר, אם כי ביסס עליונות אווירית באותה העת, לא יכול היה עדיין למנוע הפרעות אפשריות מצד הנ"מ המצרי ומצד חיל האוויר המצרי. כדי להימנע ככל האפשר מן הנ"מ המצרי, נהוג היה לטוס דרומה בגובה 5,000 רגל (1,500 מ') וצפונה בגובה 6,000 רגל (1,800 מ'). למרות החשאיות הרבה, כבר עם תחילת המבצע התפרסמה אודותיו ידיעה בעיתונות. בשל הקרבה הרבה של עקרון למנחת שהוכשר בנגב, יכול היה כל מטוס לערוך מספר סבבים בלילה אחד.
בתחילת אוקטובר 1948, עם הסתמן תחילתו של מבצע יואב, הוכשר מסלול נחיתה נוסף, דרומי יותר, ליד קיבוץ אורים, שקיבל את השם 'אבק 2'. ב-10 באוקטובר 1948, נחתה במסלול החדש הטיסה הראשונה. הטיסה האחרונה במסגרת מבצע אבק נערכה ב-21 באוקטובר.
בסך הכול נערכו במהלך המבצע 417 טיסות. באלה הוטסו 2,495 טון מטען (כולל מזון, דלק, שמנים, תחמושת ועוד), ומתוך אלה, 2,225 טון הוטסו דרומה, ו-270 טון - צפונה. ו-5,098 נוסעים. בין אלה היו חלק מחיילי 'יפתח' שהורדו לנגב, וחיילי חטיבת הנגב שהוטסו למרכז הארץ כדי להתארגן מחדש, לקראת מבצע יואב. המטוסים שהטיסו צפונה את לוחמי חטיבת הנגב, העמיסו ציוד רב עבור חטיבת יפתח שירדה במקומם דרומה. המטוסים פרקו את הציוד למרות תקלות לא מעטות, כולל נחיתות אונס שנסתיימו בשלום. המבצע הושלם בהצלחה מלאה.
כמויות האספקה שהוטסו לא היו אחידות על פני זמן: בשלושת השבועות הראשונים נעשה מאמץ גדול במיוחד להגדלת מלאי האספקה לנוכח המחסור המתמשך. לאחר מכן הואט הקצב כדי לאפשר לצוותים לנוח וכדי לטפל במטוסים שסבלו משחיקה עקב הפעילות המואצת. בשלושת השבועות האחרונים למבצע הוגבר שוב קצב האספקה, הן לנוכח החורף המתקרב, הן לנוכח מבצע 'יואב' שבשער.
כדי למנוע מן המצרים לשבש את הפעילות האמורה, תפס צה"ל שורה של משלטים ממזרח למנחת ברוחמה. המצרים פעלו לסיכול המבצע המוטס בשורה של קרבות על גבעות חורבת מחאז, בין 30 בספטמבר ל-7 באוקטובר. תוצאת העימות הייתה שבמערכה הראשונה של חזית הדרום ביסס צה"ל את שליטתו על שרשרת המשלטים האמורה והשלים את הערכותו הלוגיסטית לקראת מבצע יואב.
אחרית דבר
במבצע יואב נפתחה הדרך לנגב, והצורך בתובלה אווירית בטל.
המסלול שכונה 'אבק 1', משמש עד היום (2010), למטוסי ריסוס ומטוסים קלים שונים.
עוסמאן דאבו
עוסמאן דאבו (בצרפתית: Ousmane Dabo; נולד ב-8 בפברואר 1977 בלבאל, מיין) הוא כדורגלן עבר צרפתי.
קריירה
באטאלנטה דאבו הבטיח לעצמו מקום בהרכב הראשון, ובשנת 2003 קיבל זימון ראשון לנבחרת צרפת עבור גביע הקונפדרציות, זימון שדאבו כינה "מפתיע", והיה שותף לזכייה בתואר. בקיץ 2003 הצטרף דאבו ללאציו, שם הוא הפך לחלק חשוב בקישור הקבוצה, בזכות סגנון משחקו המאורגן.
לאחר שמספר קבוצות מהפרמייר ליג גילו בו התעניינות בקיץ 2006, הצטרף דאבו למנצ'סטר סיטי כשחקן בוסמן, וחתם לשלוש שנים. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק פתיחת העונה שבו הקבוצה הפסידה 0–3 לצ'לסי. בהופעתו השלישית קיבל כרטיס אדום על כניסה אווירית בשחקן רדינג, והושעה לשלושה משחקים. פציעה ברצועת הברך שנגרמה לו במהלך אימון גרמה לו להיעדרות ארוכה, והוא לא שיחק עד אמצע דצמבר באותה שנה. בחזרתו למגרשים הוא שיחק 13 משחקים רצופים, ואז הושבת שוב כתוצאה מפציעה. לאחר שהחלים נאבק להשיב את מקומו בקבוצה, ושיחק משחק אחד בלבד בעונת 2007/2006.
ב-1 במאי 2007 הותקף דאבו על ידי חברו לקבוצה ג'ואי ברטון במגרש האימונים של הסיטי, ונאלץ להתפנות לבית חולים לטפל בפצעיו. דאבו התלונן במשטרה על תקיפה, ובארטון נעצר ונחקר במשטרת מנצ'סטר.
דאבו הוצב ברשימת ההעברות על ידי סוון-גוראן אריקסון, יחד עם חבריו לקבוצה דני מילס ופול דיקוב. מילס ודיקוב הושאלו לקבוצות אחרות, אך דאבו נשאר בקבוצה. ב-30 באוגוסט 2007 חתם על חוזה בלאציו עד יוני 2010. ב-13 במאי 2009 הבקיע את הפנדל המכריע בגמר הגביע האיטלקי 2009 נגד סמפדוריה.
ב-2011 חתם דאבו על חוזה לשנה בקבוצה ניו אינגלנד רבולושן בה שיחק רק 3 משחקים, ובסוף עונה זו דאבו החליט לפרוש.
אבא עושה בושות
אַבָּא עוֹשֶׂה בּוּשׁוֹת הוא ספר ילדים ישראלי מאת הסופר מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 1988 בהוצאת כתר ספרים ואויר בידי יוסי אבולעפיה. הספר עובד לסרט קצר אשר נמכר בקלטות וידאו מאת קלסיקלטת בשנת 1996, ולהצגת ילדים בכיכובו של עודד פז בשנת 2022.
תורגם לגרמנית (ציריך, 1994), קטלונית (ברצלונה, 2008) וערבית (מתרגם: עלא חליחל, 2017).
עלילה
הספר מתמקד באפרים, ילד בגיל גן, שאמו היא כתבת חדשות ואביו נוהג לעשות לו בושות. לאחר שמתוארים מספר מקרים שבהם אביו של אפרים מבצע מעשים מגוחכים שגורמים לאפרים להתבייש, מסתיימת האקספוזיציה ומתחילה העלילה. אביו של אפרים מרכיב אותו על אופניים לגן. אפרים מבקש מאביו שיוריד אותו קצת-לפני-הגן, אך הוא מתעקש להיכנס פנימה, ומול כל ילדי הגן מבקש מאפרים שינשק אותו, ואפילו מעז ו"מאיים" עליו שאם הוא לא ייתן לו נשיקה, אז הוא יבקש מילד אחר. בבית, אפרים המבויש מספר לאמו מה שקרה, והיא מרגיעה אותו במשפט "זה מה שיש". למחרת, אפרים ואביו הולכים ביחד עם שני חברים של אפרים, אורי ודן, לראות סרט קולנוע. ברגע המפחיד של הסרט, אביו של אפרים מכסה את העיניים ומבקש מאפרים שיגיד לו "כשזה נגמר". אפרים המבויש מתאר לאמו את מה שאירע בבית הקולנוע ומפחד שעכשיו כולם יגידו שאבא שלו פחדן.
למחרת, בגן, הגננת מודיעה על חגיגה עם תחרות עוגות. אפרים מבקש מאמו שתכין לו עוגה, אך היא עונה שהיא עסוקה, כי יש לה ריאיון עם שר התיירות, ונותנת לו כסף שיקנה עוגה מוכנה בחנות. אפרים לא אוהב את הרעיון ומתעצב מאוד, אך אביו מחליט לא לישון, ולאפות כל הלילה עוגה שתזכה בפרס הראשון. בבוקר הוא מראה לו עוגה גדולה, בגודל של צמיג, ובערך באותו הצבע. אפרים מכריז כי "זאת עוגה מגעילה!", אך אביו, שכבר שיער ככל הנראה מראש שזה מה שיקרה, כבר חובש כובע טבחים, הולך לגן עם העוגה ועומד ליד השולחן עם כל האמהות, בזמן ששאר האבות יושבים על הכיסאות. בהמשך מתוארות העוגות של כל אחת מאימהות הגן. הגננת מתחילה לטעום מהעוגות, וכשמגיעה לעוגה של אביו של אפרים היא לא מצליחה לחתוך את העוגה, וכמעט נשבר לה הסכין. אביו של אפרים מכריז: "את העוגה שלי אני פורס לבד!". ברגע שהוא נוגע עם הסכין בעוגה, העוגה הופכת להיות מרהיבה ביופיה, עם שושן מסוכר, תותים, שוקולד, קרם ורוד ומילוי מתוק. כולם מריעים לאבא של אפרים, ואפרים בפעם הראשונה גאה באביו ומראה לו אהבה. כשהגננת שואלת את אביו מי לימד אותו לאפות, הוא עונה שאבא שלו לא היה עושה כלום, חוץ מלעשות לו בושות ולאפות. הספר מסתיים בכך שאפרים מחבק את אביו, ובפעם הראשונה, כך לפי הספר, היה לו נעים.
XD-Picture Card
זיכרון xD-Picture (קיצור של Extreme Digital Picture), המכונה גם xD, הוא כרטיס זיכרון מסוג Flash. הכרטיס פותח במאמץ משותף של חברת אולימפוס ופוג'י שהשיקו אותו לראשונה ביולי 2002, לאחר שיוצר על ידי חברות טושיבה וסמסונג. כיום, הכרטיס לא נמצא בשימוש על ידי אף מצלמה דיגיטלית נוכחית.
סקירה
כרטיסי xD היה בשימוש בעיקר במצלמות דיגיטליות של חברות המפתחים וחברת קודאק. הנפחים הקיימים בשוק היו בין 16 מגהבייט לבין 4 גיגהבייט. גודלם של כרטיסי ה-xD הוא 20 מ"מ על 25 מ"מ על 1.78 מ"מ והם שוקלים 2.8 גרם.
כרטיסי ה-16MB וה-32MB כותבים במהירות של 1.3MB לשנייה וקוראים במהירות של 5MB לשנייה. לעומתם, הכרטיסים בנפח 64MB, 128MB, 256MB ו-512MB כותבים במהירות של 3MB לשנייה וקוראים במהירות של 5MB לשנייה. כרטיס ה-1GB מסוגל לכתוב במהירות של 2.5MB לשנייה ולקרוא במהירות של 4MB לשנייה.
כאשר רוצים להוריד את התוכן מכרטיס הזיכרון, ניתן להשתמש במצלמה דיגיטלית ולחברה בחיבור באמצעות חיבור USB, או לחבר את הכרטיס למכשיר המסוגל לקרוא כרטיסי זיכרון מסוג זה. בכל מקרה - הכרטיס יופיע כאמצעי לאחסון מידע, אלא אם כן קושחת המצלמה או קושחת קורא הכרטיסים שינתה הגדרה זו.
יתרונות וחסרונות לעומת סוגי כרטיסי זיכרון אחרים
כרטיס ה-xD מהיר יותר בהשוואה לכרטיסי זיכרון אחרים כגון Smartmedia, MMC, Secure Digital ו-MemoryStick. כמו כן, הוא קטן יותר בהשוואה לרוב הכרטיסים האחרים, יחסית ליכולת הביצועית שלו. כך נראה שכרטיסי ה-xD פותחו כדי להתחרות בכרטיסים כמו Secure Digital, CF, ו-Memory Sticks של חברת סוני.
נחום סלושץ
נחום סלושץ (בחתימותיו החל משנת 1898, אבל בחתימותיו עד שנת 1898 כולל: סלושטש, כתיב לטיני: Slouschz - בחתימותיו המושפעות מכללי הכתיב הגרמני לפחות חלקית, רוסית: СлоущЪ - כלומר סְלושְׁצ' - בחתימותיו; כ"ח בכסלו תרל"ג, 28 בדצמבר 1872, סמורגון, רוסיה – ב' בטבת תשכ"ז, 15 בדצמבר 1966, גדרה) היה סופר, חוקר לשונות המזרח וקדמוניות היהודים בארצות המזרח.
ביוגרפיה
סלושץ נולד בסמורגון שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס), בנם של הרב והסופר העברי חובב ציון דוד שלמה סלושץ (1852–1906) ורבקה לאה. הוא גדל והתחנך באודסה, שם כיהן אביו כרב ומטיף. החל את דרכו הספרותית בנערותו, בגיל 15, במכתבים ששלח לעיתונים עבריים ורוסיים, וחיבר את הערך "אודסה" באנציקלופדיה כללית העברית "האשכול". בהיותו צעיר מאוד למד את שפת אספרנטו והוא נמנה עם חלוצי השפה, ומופיע בין 1000 הדוברים הראשונים בעולם, ב-adresaro שהוציא לאור הד"ר זמנהוף ממציא השפה.
ב-1896 נסע לז'נבה, שווייץ, כדי ללמוד ספרות קלאסית וצרפתית. שם גם הכיר את בנימין זאב הרצל. שימש מזכיר האגודה הציונית בני ציון באודסה. ב-1901, בגיל 28, עבר לפריז כדי להשתלם באוניברסיטת סורבון בלימודי ספרות, ולמד מדעים ולשונות המזרח אצל יוליוס אופרט, ויוסף הלוי. שימש גם ציר בקונגרסים הציוניים באותה תקופה.
בשנים 1912–1906 ערך מסעות מחקר בצפון אפריקה, בין היתר בלוב ובתוניסיה, לבחינתן של כתובות פיניקיות ויווניות. בעקבות ביקוריו בתוניסיה, ב-1906 וב-1928, פרסם את ספרו "הכהנים אשר בג'רבה" ב-1924, ואת "האי פליא" ב-1957.
סלושץ עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בראשית שנות ה-20 ערך חפירות בחמת טבריה, ובעקבות זאת כינה אותו זאב וילנאי כ"חופר היהודי הראשון" (אף שידוע כיום שהיה זה ריימון וייל). בשנת 1921 חפר את סביבותיו של המונומנט המכונה יד אבשלום ושל מערת יהושפט המצויה מאחוריו. חפירה זו הונצחה בסרט קולנוע קצרצר (שניות אחדות בלבד) בידיו של יעקב בן דב, והייתה בכך לחפירה הארכאולוגית הראשונה שהונצחה בארץ ישראל בסרט. סלושץ גם נמנה עם מחדשי הקמת "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה", וערך את פרסומיה. ב-1934 העיד מטעם ההגנה במשפט רצח ארלוזורוב שהוא ראה את אב"א אחימאיר ביחד עם אברהם אלמליח בירושלים מספר שעות לפני הרצח.
נחום סלושץ נפטר בשנת 1966 בסנטוריום מיסודו של ד"ר זאב פון וייזל בגדרה, ונקבר בה. מונצח ברחובות הקרויים על-שמו ברחובות ובראשון לציון.
אחיו, ד"ר שמואל סלושץ ומשה כרמון, שמשו כמורים במדרשה העברית., ויצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל, הוא בן דודנם.
פרסים והוקרה
סלושץ זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת 1942. בשנת 1955 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי, בדרגת אביר, על תרגומיו לעברית של הקלאסיקות הצרפתיות. בשנת 1956 זכה ב"פרס יעקב לנדאו" לפובליציסטיקה ציונית. ובשנת 1957 זכה בפרס רמת גן לחוכמת ישראל.
פבראדה
פבראדה (בליטאית: ; בפולנית: Podbrodzie, פודברודז'יה; ביידיש: פּאָדבראָדז) היא עיירה במחוז המשנה שווינציאן שבמחוז וילנה בליטא, בסמוך לגבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אליפות ישראל בשחמט 1963
אליפות ישראל בשחמט 1963 הייתה האליפות השביעית של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 16 שחמטאים. התחרות נערכה בתל אביב בין התאריכים 1 בדצמבר ל-18 בדצמבר 1963.