cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיעוש
ביקורת
מפעלי ייצור מהווים איום מבחינת איכות הסביבה, הם הורסים את הסביבה הטבעית עליה הם מוקמים, פוגעים באיזון האקולוגי פולטים מזהמים וגורמים לזיהום אוויר, זיהום מים ופליטת גזי חממה. עם זאת, שיתוף פעולה בין גורמי הגנת הסביבה לקברניטי התעשייה מסייע לשילוב נאות של המפעל בסביבה.
מלאכי בית-אריה
פעילותו כחוקר
בשנת 1961 השלים בית-אריה תואר ראשון בלשון ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם למד ספרנות והשלים תואר שני בבלשנות עברית (1963). את הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' גרשום שלום, השלים ב-1967. משנת 1975 הוא מרצה לפלאוגרפיה וקודיקולוגיה באוניברסיטה העברית, ושימש כמרצה אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם.
ב-1965 ייסד את מפעל הפלאוגרפיה העברית ומאז פרסם ספרי מחקר בתחום הפלאוגרפיה העברית, ספרי ביקורת ומהדורות של ספרים עתיקים. בית-אריה כיהן בין 1979 ל-1990 כמנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, וכמנהל מפעל הפלאוגרפיה העברית וקנה לו שם עולמי כמומחה לכתבי יד עבריים עתיקים.
גולת הכותרת של פעילותו היא בניית הקודיקולוגיה העברית על יסוד התיעוד המפורט של כל כתבי-היד המתוארכים בספריות העולם. בשנת תשפ"א פרסם בית-אריה ספר מקיף הנושא את השם 'קודיקולוגיה עברית'.
מספריו
בתחום הספר העברי והפלאוגרפיה כתב בית-אריה חיבור מקיף הנקרא 'קודיקולוגיה עברית'. בנוסף, הוא השתתף בעריכה ובההדרה של ספרים רבים, ביניהם:
בתחום השירה:
אימפריית גאנה
אימפריית גאנה (בערבית: غانا, או "Awkar") הייתה אימפריה מערב אפריקאית שהתקיימה בשנים 700–1240 בדרום מזרח מאוריטניה של ימינו ובמערב מאלי. האימפריה נוסדה על ידי אנשי סונינקה, ובירתה הייתה קומבי סאלח.
חברות אשר שכנו באזור היו מבוססות על מסחר טרנס סהרי. סחר טרנס סהרי היה כינוי לפעילות כלכלית ומסחרית בין מדינות הים התיכון לבין מערב אפריקה (מאופיין בעיקר בסחר במלח וזהב). הן היו קיימות באזור עוד מזמן קדום, אבל השימוש בגמלים במאה השלישית לספירה פתח את הדרך לשינויים גדולים באזור, אשר לאחר מכן נהפך לאימפריה הגאנאית. שימוש זה שינה את מסלולי הסחר הקדומים כך שמסלולים חדשים ולא טריוויאליים הופיעו ממרוקו עד לנהר ניז'ר, עד שנכבשה צפון אפריקה במאה השביעית. בנוסף לכך, המסחר הטרנס סהרי אפשר למרכזים עירוניים להתפתח באזור ולכן בעקבות אופן מסחר זה האימפריה הגאנאית גדלה והתעשרה.
לא ברור מתי בדיוק החלה השושלת הגאנאית השולטת. השושלת מוזכרת לראשונה בשנת 830 ביומנים הכתובים של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, שהיה מתמטיקאי, אסטרונום וגאוגרף פרסי.
במאה ה-11 לספירה טייל מלומד מקורדובה בשם "אבוף" (Abouf) באזור וסיפק תיאור של הממלכה. אבוף טען כי האימפריה הגאנאית יכלה "לשלוח מאתיים אלף איש לשדה הקרב, כאשר 40 אלף מהם קשתים" וציין בנוסף כי לאימפריה היה גם חיל פרשים.
בסופו של דבר התפוררה האימפריה, ולקראת סופה הפכה לחלק מאימפריית מאלי במהלך המאה ה-13.
ב-1957, כשהפכה חוף הזהב למדינה הראשונה באזור התת-סהרי האפריקאי שקיבלה עצמאות מהשלטון הקולוניאלי, הוחלט על שינוי שמה לגאנה על מנת לחלוק כבוד לאימפריה העתיקה.
תאוריות על מייסדי מדינה זרים
ישנו דיון וחוסר וודאות סביב השאלה מיהם מייסדי האימפריה הגאנאית. חוסר הוודאות נובע מקיומן של סתירות בין עדויות וכתבים של היסטוריונים לבין ממצאים ארכאולוגיים.
העדויות הקדומות ביותר על מקורות האימפריה הגנאית נמצאות בכתבים הסודנים של המלומדים המוסלמים אפריקאיים, מחמוד קתי (Mahmud Kati) ועבד אל רחמן אס סאדי (Abd al-Rahman as-Sadi).
לפי ספרו של קאתי "טאריק אל-פאטאש" ("Tarikh al-fettash"), בפסקה שנכתבה ככל הנראה על ידי הסופר בסביבות 1580 ומצטטת את עדותו של השופט הבכיר של העיר העתיקה מסינה (Messina), אידה אל-מאסיני, שלטו בגאנה עשרים מלכים לפני התגלותו של הנביא מוחמד, והאימפריה המשיכה את התרחבותה עד מאה שנה לאחר התגלות הנביא (822 לספירה).
במאה ה-16 קשרו מרבית הגנאלוגים את גאנה לסאנאג'ה, קונפדרציית שבטים ברבריים שהתקיימה באזור במאה ה-9. זאת לעומת גרסתם של היסטוריונים קדומים יותר, כמו מוחמד אל אדריסי, כותב מהמאה ה-11, ואיבן סעיד (ibn Said) כותב בן המאה ה-13, שטענו כי השליטים של גאנה היו צאצאים מסביבתו הקרובה של הנביא מוחמד (ובעיקר מבנו החורג עלי). כתביהם אף תיארו כי 22 מלכים שלטו לפני הגירת מוחמד ו-22 לאחריה.
אף על פי שהדעות הקודמות הללו מובילות להרבה פרשנויות ייחודיות למקורות הזרים של וואגאדו (כינוי לאצולה המקומית), דעות אלו בדרך כלל נזנחות על ידי מלומדים מאחר שלדעתם מכילות סתירות ואי דיוקים.
המלומדים נחמיה לבציון וספולדינג (Lev-Zion and Spolding) לדוגמה, טוענים כי הגישה כלפי עדותו של אל אידריסי צריכה להיות מאוד מסויגת עקב טעויות גסות בחישוב, במיקום הגאוגרפי של האימפריה ולגבי הרצף ההיסטורי שהוביל ליצירתה, על אף שהם עצמם מקשרים בין אימפריית גאנה לבני הסונינקה המקומיים.
בנוסף, הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רמון מוני (Raymond Mauny) טוען כי עדויותיהם של אל-קתי ואל-סאדי על מקורותיה הזרים של האימפריה הגאנאית אינן יכולות להיחשב כאמינות. הוא טוען שהפרשנויות שלהם היו מבוססות על נוכחותם המאוחרת (אחרי נפילת גאנה) של נוודים שעברו באזור, ועל סברה שגויה כי הם היו השליטים באזור. בנוסף הוא טוען כי המלומדים האלה התעלמו ממקורות בני התקופה, כגון כתבי אל יעקובי (827 לספירה), אל מאסודי (944 לספירה), איבן חאוקאל (977 לספירה) ואל-בירוני (1036 לספירה), (al-Yaqubi, al-Masudi, Ibn Hawqal, al-Biruni) שבהם תוארו שליטי האימפריה כ"שחורים".
ההיסטוריה של האסלאם באימפריה הגאנאית
מלומדים מודרניים, באופן ספציפי מלומדים מוסלמים אפריקאים, מספקים נקודת מבט אחרת על התרחבותה של האימפריה הגאנאית. בתקופה זו הדת האסלאמית הייתה ידועה היטב באזור אסיה-אפריקה-אירופה. המלומד הערבי האפריקאי אבו אבדולה אדלאבו (Abu-Abdullahs Adelabu) טען כי היסטוריונים לא מוסלמים הקטינו במכוון את תיאוריהם על התרחבותה של האימפריה הגאנאית, זאת לטענתו בניסיון להוריד בחשיבותה של השפעת האסלאם על גאנה הישנה. בעבודתו העולם הגאנאי: גאוות היבשת, טוען אדלאבו כי היסטוריונים מוסלמים וגאוגרפים מאירופה כמו המלומד הקורדובני אבו עובייד אל-בכרי (Abu-Ubayd al-Bakri) נאלצו לתאר כאלה תצפיות כתוצאה מדעות שנכפו עליהם על ידי מלומדים אירופאים לא מוסלמים.
אדלאבו טען כי חוסר תמיכה תמידית מבית ספרו של איבן יאסין (ibn-Yasin) לגאוגרפיה "אימם מאליק" (Imam Malik) שבו פרסם אדלאבו ניתוח מקיף בנושא הפעילויות החברתיות והדתיות באימפריה הגאנאית, גרמה לניתוח מוטה בנוגע לתיעוד ההיסטוריה של גאנה. באופן ספציפי ניתוח מוטעה זה בוצע על ידי היסטוריונים אירופאים על הנושאים המקושרים לאסלאם, והתרבויות המוסלמיות הקודמות. מתוך כתביו של אדלאבו: "... התיעודים המוסלמים המוקדמים אשר כוללים את גילויו של איבן יאסין על מרכזי התרבות המוסלמים הקדומים, מרכזי התרבות הקדומים הללו היו ממוקמים באזורים כמו המגרב, אזור הסאהל של טימבקטו ועד לאזור אשנטי, גילוים אלו לא הוצגו בפני החוקרים בתחום ההיסטוריה האפריקאית. בנוסף לא הוצגו ממצאים אשר נוגעים לקדושתם של מקורות כתובים אלה (התיעודים המוסלמים) אשר נחשבים לקדושים בחלק נרחב מאפריקה שמדרום לסהרה. מקורות מוסלמים אלו אשר לא יוחסו להם חשיבות נחשבים כמקורות אמינים כחלק מטכניקות של ההיסטוריה שבעל פה, היסטוריה בלשנית וחקלאית לאותנטיות של מסורות מוסלמיות באפריקה".
מסורות בעל פה
בזמן שישנן גרסאות שונות למסורות אלה, המסורות מתארות את המשטרים הקודמים ביותר שידעו על וואגאדו (Wagadu), או "המקום של וואגו" הכינוי שהיה נפוץ במאה ה-19 לאצולה המקומית.
המסורות מתארות כי המלוכה נוסדה על ידי אדם בשם דינגה (Dinga), אשר הגיע "מן המזרח" (לדוגמת אסואן, מצרים) ולאחר מכן היגר למגוון אזורים במערב הסודאן כך שבכל מקום אשר עבר השאיר צאצאים מנשים שונות.
לאחר מותו של דינגה, שני בניו חינה ודיאבה (Khine and Dyabe) התחרו על המלוכה, דיאבה ניצח וייסד את הממלכה.
תאוריות הנוגעות להקמתה של גאנה
פקידים קולוניאליים צרפתים, בדגש על מוריס דלאפוס (Maurice Delafosse), הגיעו למסקנה שגאנה נוסדה על ידי הברברים: קבוצה נוודית שמקורה בנהר בנו, מאפריקה המזרחית. בעוד דלאפוס עמד בראש תאוריה אודות פלישה של "סורים יהודים", אחרים תמכו בתאוריה הנובעת מהמסורת הקיימת האומרת כי הנוודים שלטו בה קודם.
מחקר עדכני יותר של החוקר נחמיה לבציון, שפורסם בשנת 1973, ביקש ליצור הרמוניה בין ארכאולוגיה, מקורות גאוגרפיים תיאוריים שנכתבו בין 830 ל-1400, המסורות הוותיקות יותר של הטאריקים (מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה) ולבסוף לבין המסורות שנאספו על ידי הפקידים הצרפתיים.
לבציון סיכם כי ההתפתחויות המקומיות, שמקורן במסחר מצפון אפריקה, היו חיוניות להתפתחותה של המדינה, ונטה בעבודתו להעדיף את המקורות שנאספו לאחרונה על פני המסורות הישנות יותר.
תרומת המחקר הארכאולוגי
האתר של דאר טיצ'יט הצביע על חברה שהתקיימה עד 1600 לפני הספירה, בה היו אלמנטים תרבותיים אדריכליים וחומריים שנראו מתאימים לאתר בקומבי-סאלח. בחפירות מאוחרות יותר בדאר טיצ'יט, ולאחר מכן בדהאר נמה ובדהר ולטה, נעשה ברור יותר ויותר כי תרבות "דאר טיצ'יט" נטשה את האתר המוקדם ביותר בסביבות 300 לפנה"ס, כנראה בגלל הגברת הצחיחות ועברה לצפון מאלי (בהם הייתה גישה נוחה יותר למאגרי מים).
קומבי סאלח
כיום החוקרים משערים כי בירת האימפריה הייתה בקומבי סאלח (Kumbi Saleh) על שפת מדבר סהרה. לפי התיעוד שהותיר אחריו הגאוגרף וההיסטוריון הערבי אל-בכרי ( Al-Bakri) מהשנים 1067/1068, הבירה הייתה למעשה שתי ערים במרחק 10 ק"מ (6 מייל), אלא "בין שתי ערים אלה יש מגורים מתמשכים", כך שאפשר לומר שהן התמזגו זו בזו לעיר אחת.
האתר הארכאולוגי התגלה לראשונה על ידי הארכאולוג אלברט בונל דה מז'רס בשנת 1914. הוא נמצא במחוז סאהל (אזור בין סהרה לבין סוואנה הסודאנית מדרום).
אל-גאבה
לדברי אל-בכרי, חלק הארי של העיר נקרא "אל-גבה" והוא היה מקום מגוריו של המלך. הוא היה מוגן על ידי חומת אבן ופעל כבירה המלכותית והרוחנית של האימפריה. הוא הכיל חורש קדוש של עצים ששימשו לטקסים דתיים של דת הסונינק.
בנוסף, הוא הכיל את ארמון המלך- המבנה הגדול ביותר בעיר. היה גם מסגד אחד לביקור בכירים מוסלמים. (אל-גבה, במקרה או לא, פירושה "היער" בערבית).
המחוז המוסלמי
אין תיעוד לשם של החלק הזה של העיר. הוא היה מוקף בארות עם מים מתוקים, שם גדלו ירקות. המחוז היה מיושב כמעט כולו על ידי מוסלמים וכלל שנים עשר מסגדים, שאחד מהם היה מיועד לתפילות יום השישי, והיה מקום מושבם של קבוצה שלמה של חוקרים, סופרים ומשפטנים מוסלמים. כיוון שרוב המוסלמים האלה היו סוחרים, חלק זה של העיר היה כנראה רובע העסקים העיקרי שלה.
סביר להניח כי תושבי המחוז היו בעיקר מוסלמים הידועים בשם אנשי וונגרה (Wangara), וכיום נקראים דיולה ( Dyula) וג'אנקה (Jakhanke).
ארכאולוגיה
בעיה נוספת היא שאל-אידריסי (al-Idrisi), סופר מהמאה השתים עשרה, תיאר את עיר המלכות של גאנה כשוכנת על גדת נהר, נהר שקרא לו "הנילוס", זאת כנראה בעקבות המנהג הגאוגרפי של ימיו לבלבל את הנהרות ניז'ר וסנגל (אשר אינם נפגשים כלל) כנהר יחיד שכונה "הנהר של השחורים". לא ברור אם אל-אידריסי התכוון לבירה חדשה ומאוחרת יותר, או שחלה טעות בטקסט שלו.
עם זאת הוא קובע כי הארמון המלכותי נבנה בשנת 510 (1116-1117 לספירה), דבר המצביע על כך שכנראה העיר המופיעה בטקסט שלו זו עיר חדשה, שנבנתה מחדש במיקום הקרוב יותר לניגריה מאשר לקומבי סאלח.
כלכלה
רוב הידוע לנו כיום על הכלכלה באימפריית גאנה מגיע מהיסטוריון אל בכרי. אל-בכרי ציין, כי על הסוחרים היה לשלם מס דינר אחד על יבוא מלח, ושניים על יצוא מלח. מוצרים אחרים שילמו דמי מס קבועים. אל-בכרי הזכיר גם נחושת ו-"טובין אחרים".
הייבוא כנראה כלל מוצרים כגון טקסטיל, עיטורים וחומרים אחרים. רבים ממוצרי העור בעבודת יד שנמצאו במרוקו הישנה, מקורם באימפריה. מרכז הסחר העיקרי היה קומבי סאלח.
בנוסף להשפעתו הממושכת של המלך, התקבלו באופן קבוע מנחות ותשורות ממדינות קטנות ושבטים שהיו בעלי ברית או תחת חסותה של האימפריה. ביות הגמל הערבי היווה גורם משמעותי להצלחה הכלכלית משום שאפשר מעבר הרבה יותר יעיל של סחורות ומוצרים על פני מדבר הסהרה. כל הגורמים התורמים הללו עזרו לאימפריה להישאר חזקה במשך זמן מה, תוך מתן כלכלה עשירה ויציבה שתימשך לאורך כמה מאות שנים. האימפריה הייתה ידועה גם בתור מרכז חינוך גדול ומשמעותי.
אריך אקמן
אריך (אריה) אקמן (בלועזית: Erich Eckmann; 1905–1984) היה סוחר יהודי, מקים חנות הכלבו "אקמן", חנות כלבו גדולה בתל אביב.
אימפריית גאנה
ממשלה
רוב המידע הקיים על גאנה העתיקה מגיע ממבקרים זרים ולכן מרבית מהעדויות האלו תלויות ביחסו של המלך לאותם מבקרים. כותבים אסלאמיים ציינו לעיתים קרובות את היציבות הפוליטית והסוציאלית של האימפריה והתבססו בדבריהם על העשייה הרחבה של המלך. אל-באקרי (Al-Bakri), איש מורי אשר התגורר בספרד, תשאל סוחרים אשר ביקרו באימפריה במאה ה-11 ועקבות כך כתב על המלך:
אריך אקמן
ביוגרפיה
אריך אקמן נולד בשנת 1905 במילהאוזן (Mühlhausen) שבפרובינציית סקסוניה, בממלכת פרוסיה של הקיסרות הגרמנית, למשפחה ידועה בתחום הקמעונאות והמסחר בגרמניה, שבבעלותה היה כלבו במילהאוזן, מהוותיקים בעיר.
אימפריית גאנה
ממשלה
"המלך יושב בקהל כדי לשמוע תלונות כנגד פקידי ציבור בביתן בצורת כיפה אשר מסביבו עומדים עשרה סוסים המכוסים ברקמת זהב. מאחורי המלך יושבים עשרה משרתים המחזיקים חרבות ומגנים מקושטים בזהב. מימין למלך יושבים בני משפחות המלוכה במדינה לבושים במלבושים מרהיבים ושערם קלוע זהב. מושל העיר יושב על הרצפה לפני המלך וסביבו שריו היישובים באותה הצורה. בכניסה לביתן יושבים כלבים גזעיים כדי לשמור על המלך והם כמעט ואינם עוזבים את מקום הימצאו של המלך. הכלבים לובשים קולר מזהב עם עיטר כסף וכמה כדורי כסף".
אריך אקמן
ביוגרפיה
אקמן נפטר בשנת 1984 ממחלת הסרטן והותיר אחריו את אשתו אנליזה ושתי בנות.
פועלו
אקמן הקים את חנות הכלבו בכיכר דיזנגוף, ברחוב ריינס בתל אביב, בפינת הבניין של קולנוע אסתר. היא נחשבה לחנות המסחר והכלבו מהחשובות והמרשימות בארץ ישראל באותה תקופה. גודל החנות היה חריג באותן שנים, בהן היו החנויות בגודל ממוצע של 16 מ"ר לערך. כעבור זמן קצר נפתחו סניפים נוספים של החנות גם ברחוב אלנבי 85, ברחוב בן-יהודה 27 וברחוב פרישמן 90 בתל אביב.
אימפריית גאנה
ממשלה
קיים מעט מאוד מידע על צורת השלטון שהייתה קיימת. נוסף על כך גם המידע הקיים מעורפל ולכן יש מעט ידע בנושא. המקורות הערביים הם היחידים אשר נותנים לנו מידע מסוים ביחס לאיך נמשלה המדינה. מי שפירט הכי הרבה בנושא המשילות של גאנה הוא אל-באקרי, אשר מציין שלמלך היו פקידים (אשר נקראו "מזלים" (Mazalim) והיו מקיפים את כס מלכותו בעת שישב לשמוע טענות נתיניו. הפקידים האלו כללו בנים של מלכי המדינות וניתן להניח שהם בניהם של אותם מלכים שתיאר אל-יעקבי בכתביו 200 שנה מוקדם יותר. תיאורו הגאוגרפי של אל-באקרי מראה שבימיו (שנות 1067/1068) גאנה הייתה מוקפת בממלכות עצמאיות. עוד ניתן ללמוד מהכתבים כי סילה (Sila), אשר הייתה ממוקמת על נהר סנגל (Senegal River), היוותה "איום" למלך גאנה. סאמה היא היחידה אשר מוזכרת כמחוז כפי שהיה בימיו של אל-יעקבי.
אריך אקמן
פועלו
הסניף ברחוב אלנבי היה הסניף הגדול ביותר ומעליו נמצאו משרדי הנהלת הרשת. בשנת 1966 פרצה דליקה בבניין בו שכנו החנות והמשרדים, ולחנות נגרם נזק רב.
אימפריית גאנה
ממשלה
בימיו של אל-באקרי, שליטי גאנה התחילו לשלב יותר מוסלמים בממשל, בין היתר בתפקידי שר האוצר, המתורגמן הרשמי ורוב פקידיו של המלך.
אריך אקמן
פועלו
בספרם "איפה היינו ומה עשינו", מעין לקסיקון למושגי התרבות בארץ ישראל בשנות החמישים והשישים, תיארו אמנון דנקנר ודוד טרטקובר ממרחק שנים, את החנות, ואת הסלוגן שלה, בהיותה נחשבת ל"אב טיפוס לסוג חנויות הכלבו ... חנויות גדושות, דחוסות וצפופות שהצליחו להכניס לקומה אחת מה שהיום מכניסים בשלוש. באקמן חיפשת - הכול מצאת. מה שנכון".
אימפריית גאנה
ירידתה של גאנה
בהתחשב בטיבם המפוזר של המקורות הערביים ואי-הבהירות לגבי העדויות הארכאולוגיות, קשה לדעת איך ומתי גאנה ירדה מגדולתה. התיאורים המוקדמים של האימפריה מעורפלים, אך לפי אל-באקרי גאנה כפתה על אודאגאוסט (Awdaghast, מדינה במדבר), את משילותה, מתישהו בין 970 ל-1054. בתקופתו של אל-באקרי גאנה כבר הייתה מוקפת בממלכות חזקות, כמו סילה. גאנה שולבה באימפריית מאלי ב-1240, מה שסימן את סופה של האימפריה הגאנאית.
אריך אקמן
פועלו
בהיותו בן למשפחת סוחרים מצליחה, הצליח אקמן להמציא מושגי שיווק ופרסום חדשים בענף המסחר בתל אביב ובארץ בכלל, שלא היו ידועים לפני בואו. בין היתר, הוא הגיע להסכם עם לשכת המסחר, לקיום "מכירות סוף עונה" במועדים קבועים (לפני כן היה כל בעל חנות קובע על דעת עצמו מתי יתקיימו מכירות סוף העונה בחנותו); הוא הנהיג את המושג "שבוע בלבן", במהלכו נמכרו בחנותו כלי מיטה ומגבות בהנחות; והכניס לארץ את תצוגות האופנה הראשונות. תצוגת האופנה הראשונה הייתה במלון קטה דן שברחוב הירקון, והשנייה בקפה רוול ברחוב דיזנגוף. שאר התצוגות התקיימו בחנות באלנבי בגלריה של החנות. באחת מהתצוגות שקיים בשנות החמישים, הוא הנהיג את התחרות "נערת אקמן", במהלכה "נתגלתה" השחקנית דליה לביא.
עץ על מים
חמישה מהשירים באלבום נכתבו בידי אשתו של בניון, מרים. כמו כן הוא כולל גרסת כיסוי לשירה של נעמי שמר, כמו חצב. האלבום זכה לביקורות אוהדות מאוד.
בעקבות האלבום יצא בניון לסיבוב הופעות הנושא את שם האלבום.
אימפריית גאנה
תוצאות ההמרה וכיבוש סוסו
לפי אבן-ח'לדון, לאחר המרת גאנה: "הסמכות של שליטי גאנה הידלדלה וסוסו (Sosso) התגברו עליהם... הכניעו ושיעבדו אותם". חלק מהמסורות המודרניים מזהים את הסוסו, כמי ששכנו בקניאגה (Kaniaga). לפי מסורות מאוחרות יותר, מהמאה ה-19 עד ה-20, דיארה קאנטה (Diara Kante) השתלט על קומבי סאלח וייסדה את שושלת דיאריסו (Diarisso Dynasty). בנו, סומרו קאנטה (Soumaoro Kante) ירש את מקומו והכריח את האנשים להוקיר ולשבח אותו. הסוסו הצליחו גם לספח את המדינות השכנות מנדינקה וקנגבה מדרום, איפה ששדות הזהב החשובות של בור (אזור במחלוקת) (Bure) ממוקמות.
שלטון מלינקה (Malinke rule)
בסקירה הכללית הקצרה של אבן ח'לדון על ההיסטוריה הסודאנית, הוא מדווח שהמספר של תושבי מאלי עלה על מספר תושבי סודאן ומאלי שלטה באזור כולו. הוא ממשיך לספר שהם ניצחו את אנשי הסוסו והשיגו את כל רכושם, את הממלכה שלהם וגם את זאת של גאנה. לפי המסורת המודרנית, ההתעוררות הזאת של מאלי הובלה על ידי סנדיאטה קייטה (Sundiata Keita), מייסדה של מאלי והשליט של אזורי הליבה שלה קנגבה (Kangaba). דלאפוס (Delafosse) קבע שהמאורע התרחש בשנת 1230. המדינה המסורתית של גאנה סומבה סיסה (Soumaba Cisse), שהייתה משועבדת לאנשי הסוסו בזמנו, מרדה עם קנגבה ונהייתה חלק מפדרציה חופשית, של מדינות דוברי מנדה (Mande). אחרי הבסתו של סומרו בקרב על קירינה (Battle of Kirina) ב-1235, השליטים החדשים של קומבי סאלאח (Koumbi Saleh) נהיו בני ברית קבועים של אימפריית מאלי. כאשר כוחה של מאלי עלה והתחזק, תפקידה של קומבי סאלאח כבת ברית ירד במידה משמעותית, והיא הגיעה לתחילת סופה כפי שמתואר בכתביו של אל-עמרי ואל-דוקאלי ב-1340.
אטימולוגיה
פירושה של המילה גאנה היא "לוחמים", זהו תואר אשר ניתן לשליטים של הממלכה המקורית שהשם הסונינקי שלה היה אוגאדו.
קאיה מאגם (שליט הזהב) היה תואר אחר למלכים אלו.
העניין המחודש באימפריה הגאנאית הוביל את קוואמה נקרומה, המנהיג הפוליטי של חוף הזהב, לשנות את שם המדינה לגאנה כאשר היא קיבלה את עצמאותה ב-1957.
אוגנדה (1962–1963)
אוגנדה הפכה למדינה ריבונית עצמאית ב-9 באוקטובר 1962. המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, נותרה ראש מדינה כמלכת אוגנדה עד שהקשר למלוכה הבריטית נותק ב-9 באוקטובר 1963 וקבקה (מלך) בוגנדה, סר אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה.
היסטוריה
השלטון הבריטי הישיר של פרוטקטורט אוגנדה הסתיים בשנת 1962 עם חוק העצמאות באוגנדה, שהעניק את עצמאותו של הפרוטקטורט בשם "אוגנדה" אך שמר על המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, כראש המדינה הרשמית ומלכת אוגנדה. תפקידיה החוקתיים כראש מדינה הוקצו בעיקר למושל הכללי של אוגנדה, סר וולטר קוטס, שהיה המחזיק היחיד בתפקיד.
מילטון אובוטה כיהן בתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1963 אימצה אוגנדה חוקה חדשה שניתקה את הקשרים עם המלוכה הבריטית. אוגנדה הפכה לרפובליקה בחבר העמים הבריטי. עם זאת, המדינה האוגנדית החדשה כונתה בכוונה מדינה ולא רפובליקה, וממלכות הילידים המרכיבות אותה (כמו בוגנדה) המשיכו להתקיים. בתיאור "מדינה" נרמז שהמדינה אינה רפובליקה אלא פדרציה של ממלכות שבטיות. לאחר הכרזת מדינת אוגנדה ב-9 באוקטובר 1963, קבקה (מלך) אוגנדה, אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה. אוגנדה לא הפכה לרפובליקה דה יורה עד 1966 עם הסכסוך של אובוטה עם הנשיא אדוארד מוטסה השני.
תהיל"ה
תהיל"ה (תשתית הממשלה לעידן האינטרנט), היא המערכת המרכזית של ממשלת ישראל להפצת מידע ממשלתי באינטרנט והגוף המרכזי שמבטיח שירותי גלישה מאובטחים למשרדי הממשלה ולמוסדותיה.
מיזם תהיל"ה, הוקם בשנת 1997 במאמץ ממשלתי משותף שהובל על ידי החשב הכללי דאז שי טלמון וסגנו הבכיר איציק כהן מטרת המיזם הייתה לענות על איומים באבטחת המידע של הרשת הממשלתית הפנימית עם חיבורה לאינטרנט, ללא אמצעי בקרה והגנה. למן הקמתה ועד סוף 2009 ניהל בועז דולב את הפרויקט. בינואר 2010 מונה אילן יום טוב למנהל הזמני של הפרויקט.
נכון ל-2008, תהיל"ה מכילה חוות שרתים של מאות שרתי מידע. תהיל"ה אחראית להקמתה של תשתית מרכזית של מערכות מידע המבוססת על עיקרון הממשל הזמין, שכוללות בין השאר מערכת לניהול, מילוי והורדת טפסים רשמיים למיניהם ומאפשרת תשלום מקוון.
במרץ 2011 קיבלה ממשלת ישראל החלטה להקים את גוף המנמ"ר הממשלתי, ולהכניס את פעילות תהיל"ה תחת ניהולו של גוף זה, יחד עם פעילותו של אגף ממשל זמין, ופעילויות רוחביות נוספות.
סרטני עכביש
סרטני עכביש (שם מדעי: Majoidea) היא על-משפחה של סרטנים קצרי-בטן בעלי מבנה רגליים המזכיר רגליים של עכבישים ומכאן שמם. אין להם קשר משפחתי לעכבישים.
מאפיינים
בתוך בני קבוצה זו חיים המינים הגדולים ביותר מבין פרוקי הרגליים, אך הם לא הכבדים ביותר (המין הכבד ביותר הוא לובסטר אמריקאי ששוקל עד 20 ק"ג). הגדול בבני הקבוצה הוא סרטן עכביש יפני שאורך גופו יכול להגיע ל-4 מטר ורגליים מגיעות ל-1.8 מטר בממוצע. משקלו יכול להגיע ל-19 ק"ג והוא המין השני בגודלו מבין פרוקי הרגליים.
לעיתים סרטנים כאלה מתקהלים ועולים למים רדודים כדי להשיר את שריונם ואז להזדווג. במצב זה הם בסכנה מטורפים כמו תמנונים וטריגוניים רעבים המגיעים אחריהם.
House Work
House Work הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הבריטי, ג'קס ג'ונס, בשיתוף פעולה עם מייק דאן ו-MNEK. השיר יצא לאור על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס ב-1 ביולי 2016. השיר נכתב על ידי ג'קס ג'ונס ו-MNEK, והופק על ידי ג'קס ג'ונס.
נכון ליוני 2023, השיר הושמע למעלה מ-92 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-22 מיליון פעמים ביוטיוב.
בוריס הולבן
בוריס הולבן (בצרפתית: Boris Holban; 20 באפריל 1908 – 27 ביוני 2004) היה חייל יהודי רומני, פעיל קומוניסטי מראשי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה שירת בכוחות המזוינים של רומניה והגיע לדרגת גנרל.
קורות חיים
נולד בשם ברוך ברוכמן בעיירה אוטאץ' במזרח בסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה), למשפחה יהודית מהמעמד העובד. ב-1923 הותר גם ליהודים לקבל אזרחות וכך, בין היהודים שהפכו לאזרחי רומניה היה גם הולבן, בן ה-15.
ב-1929 התגייס ל שנאלצה לפעול במחתרת ולכן אימץ לעצמו את הכינוי "בוריס הולבן", שהפך לימים לשמו הרשמי. שנה אחר כך אף נאסר לתקופה קצרה בשל פעילותו הפוליטית הבלתי חוקית הזו. הוא השתחרר מהכלא וגוייס לצבא הרומני כנגד רצונו, ערק מהשירות וב-1932 נאסר שוב, הפעם בשל עריקה.
ב-1936 ברח לצ'כוסלובקיה מפני השלטונות הרומניים, שהמשיכו לרדוף אחריו בשל פעילותו הפוליטית. במשך השנתיים בערך, בהן שהה במדינה זו, הוא למד הנדסת טקסטיל, מקצוע שעוד ישרת אותו בהמשך חייו.
ביולי 1938 עבר לצרפת והצטרף ל, מתוך כוונה להצטרף אל הבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד, אך זה כבר היה קרוב לסיומה של אותה מלחמה והוא לא השתתף בה בסופו של דבר.
במלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא צרפת. השתתף בקרבות עם הגרמנים ובמאי 1940 נפל בשבי. הוא נמלט מהשבי בעזרת המחתרת הצרפתית, ואז שב לפריז והצטרף לקבוצת לוחמי מחתרת, חברי המפלגה הקומוניסטית.
במרץ 1942 הולבן הצליח לאחד קבוצות שונות של הרזיסטנס, מורכבות מאזרחים זרים תושבי צרפת בני לאומים שונים ובהם יהודים, למחתרת אחת שנקראה F.T.P-M.O.I. בוריס הולבן הפך למפקד הצבאי הראשון של הסקציה הפריזאית בארגון. הקבוצה בפיקודו ביצעה מעל 90 פעולות חבלה וחיסול נגד חיילים גרמנים ומשתפי פעולה צרפתים. באוגוסט 1943 הוא הודח מהפיקוד והוחלף על ידי מיסאק מאנושיאן כיוון שסירב להגביר קצב הפעולות מחשש שהדבר יביא לחשיפתם. לאחר עזיבתו את הקבוצה בפיקודו של מאנושיאן, היא אכן נתפסה על ידי הגסטפו בנובמבר 1943 וכל חבריה הוצאו להורג.
לאחר שחרור פריז על ידי בעלות הברית, הוא הצטרף לצבא צרפת ובמסגרתו נלחם בגרמנים עד סוף המלחמה.
אחרי המלחמה
ב-1946 חזר הולבן לרומניה והצטרף לשורות הצבא הרומני, שנבנה בחסות הצבא האדום ששהה על אדמת רומניה כחיל כיבוש. הוא שירת כקצין פוליטי. במהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל. בתחילת שנות ה-50, במסגרת "טיהור", סולק מן הצבא יחד עם כל הקצינים היהודים. לאחר פרישתו הכפויה מהצבא עבד כמהנדס במפעל טקסטיל עד פרישתו לנמלאות בשנת 1970.
בשנת 1979 הצליח לקבל אשרת יציאה מרומניה לצרפת כתייר, כדי להשתתף בחגיגות 35 שנה לשחרור פריז. מאז לא שב לרומניה ונשאר בצרפת. ב-1984 קיבל אזרחות צרפתית, וב-1994 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד על פועלו כלוחם רזיסטנס בימי מלחמת העולם השנייה.
בוריס הולבן נפטר ב-27 ביוני 2004.
פירות שביעית
פירות שביעית הן פירות שקדושים בקדושת שביעית, מאחר שגדלו בשנת שמיטה בשדה החייב ב'שמיטה'.
קדושה זו של הפירות, מתבטאת בדינים והגבלות שונים שמחויבים לנהוג בהם, כגון איסור סחורה בפירות שביעית, איסור להפסיד את הפירות, ואיסורים נוספים.
לדעת הרמב"ן ישנה מצוות עשה של אכילת פירות הקדושים בקדושת שביעית.
רקע
שנת שמיטה חלה כל שבע שנים. []. אחת מהמצוות המיוחדות לשנה זו היא מצוות שמיטת קרקעות, שכוללת לדעת הרמב"ם שש מצוות עשה ולא תעשה.
כחלק ממצות שמיטת קרקעות, מצווה כל אדם שלא לעבד את קרקעותיו, וכן להפקיר את כל התוצרת החקלאית של שנת השמיטה. עם זאת מצוות שמיטת קרקעות היא אחת מן המצוות התלויות בארץ, כלומר מצוות הנהוגות רק בארץ ישראל.
על הפסוק, דרשו חז"ל . על אף שפסוק זה נכתב אמנם לעניין שנת היובל, אך דין פירות שביעית ודין פירות היובל, שווים לכל עניין.
כאמור, מחמת קדושה זו ישנם מספר הגבלות על כל התוצרת שקדושה בקדושת שביעית, כגון בצורת אכילתם, שמירתם מהפסד, איסור הסחר בהם ועוד.
מקום הגידול
מאחר שמצוות שמיטה היא מצווה התלויה בארץ, לכך רק על גידולים שגדלו בארץ ישראל, בגבולות הארץ המקראיים, חלים דיני שמיטה.
זמן הגידול
במשנה במסכת ראש השנה מופיע כי א' בתשרי הוא ראש השנה ל'שמיטה', והוא היום הקובע לעניין דיני שמיטה. בתלמוד נחלקו התנאים מה הקרטריון על מנת להחשיב גידול ככזה שגדל בשנה השביעית, כגון גידול שהתחיל לגדול קודם לשנת השמיטה והמשיך לגדול בשמיטה, או שהתחיל לגדול בסיום שנת השמיטה והמשיך לגדול בשנה השמינית. יש מהתנאים שנקטו שהזמן הקובע הוא זמן החניטה, וכל גידול שנחנט בשמיטה קדוש בקדושת שמיטה, ואם נחנט לפניה או לאחריה אינו קדוש. יש שנקטו שהזמן הקובע הוא זמן הליקטה, ורק מה שנלקט בשנת השמיטה קדוש בקדושת שביעית.
להלכה נפסק זמן אחד לירקות וזמן אחר לפירות. בירקות הזמן הקבוע הוא ה'לקיטה' - ולכך כל ירק שנלקט מהשדה בשנת השמיטה, קדוש בקדושת שביעית.
סוגי התוצרת הקדושים
במשנה נאמר כלל לעניין איזה מהגידולים קדושים בקדושת שביעית ואיזה לא: כְּלָל גָּדוֹל אָמְרוּ בַּשְּׁבִיעִית, כָּל שֶׁהוּא מַאֲכַל אָדָם וּמַאֲכַל בְּהֵמָה וּמִמִּין הַצּוֹבְעִים וְאֵינוֹ מִתְקַיֵּם בָּאָרֶץ, יֶשׁ לוֹ שְׁבִיעִית, וּלְדָמָיו שְׁבִיעִית, יֶשׁ לוֹ בִּעוּר וּלְדָמָיו בִּעוּר. וְאֵיזֶה. זֶה עֲלֵה הַלּוּף הַשּׁוֹטֶה, וַעֲלֵה הַדַּנְדַּנָּה, הָעֻלְשִׁין, וְהַכְּרֵישִׁין, וְהָרְגִילָה, וְנֵץ הֶחָלָב. וּמַאֲכַל בְּהֵמָה. הַחוֹחִים וְהַדַּרְדָּרִים. וּמִמִּין הַצּוֹבְעִים. סְפִיחֵי אִסְטִיס, וְקוֹצָה. יֶשׁ לָהֶם שְׁבִיעִית וְלִדְמֵיהֶן שְׁבִיעִית, יֶשׁ לָהֶם בִּעוּר וְלִדְמֵיהֶן בִּעוּר:
בתלמוד למדו חכמים שהכלל הוא, שכל גידול שמתכלה בזמן השימוש שלו קדוש בקדושת שביעית, ואילו גידולים שמתכלים קודם להנאת השימוש או לאחריה אינו קדוש בקדושת שביעית:
יבול נכרי
השאלה האם יבול נכרי, כלומר תוצרת שגדלה בארץ ישראל אך בקרקע השייכת לגוי, מתקדש בקדושת שביעית, שנויה במחלוקת גדולה בין הראשונים והאחרונים.
פולמוס גדול בשאלה זו התעורר בין חכמי צפת במאה ה-16. לפי שיטת המבי"ט ובנו המהרי"ט (רבי יוסף מטראני), גם הפירות והירקות הגדלים בשדה של גוי קדושים בקדושת שביעית. לטענתם, עצם העובדה שהשדה בבעלות גוי אין בה כדי להפקיע את השדה מקדושת שביעית, ועל אף שהגוי אינו מצווה בחיובי השמיטה, אך השדה מצד עצמו קדוש, ויש לנהוג בכל תצורת השדה בקדושה כפי שיש לנהוג מתוצרת שדה בבעלות יהודית. לדעות אלו, אף איסור עבודת השדה בשמיטה אסורה, ולכך אין ליהודים לעבוד בשדה. עם זאת אף לדעה זו אין חשש 'שמור' ו'נעבד' בשדה זה, מאחר שחייבים אלו הם חיובים על בעל השדה בלבד, וגוי אינו מצווה במצוות אלו. כמו כן לדעת רוב הפוסקים, לא גזרו חז"ל איסור 'ספיחין' על גידולים שגדלו בשדה גוי בשמיטה. מלבד דעת הרידב"ז שמחמיר.
עליהם נחלק רבי יוסף קארו שסבר שהתוצרת החקלאית של שדה גוי אינה קדושה בקדושת שביעית. לדעתו, בשדה של גוי אין נוהגת מצוות שמיטה כלל, ודינה כדין שדה בחוץ לארץ או כשדה בשאר השנים שאינם שמיטה. דעה זו סבורה כי הקנין שיש לגוי בשדה מפקיע את קדושת השדה, ואין נוהגות בה כלל כל המצוות התלויות בארץ, ולדעתו מותר אף ליהודים לעבוד בשדה שבבעלות גויים.
למעשה, המנהג בארץ ישראל וביישוב הישן במשך מאות שנים היה כשיטת רבי יוסף קארו, שאין קדושת שביעית בפירות נכרים. בהתאם, נהגו בשנת שמיטה לקנות תוצרת גויים ולאוכלה מבלי לנהוג בה דיני קדושת שביעית. כך נוהגת עד היום העדה החרדית ורבים מתושבי ירושלים, וכן כל תומכי היתר המכירה (ביניהם הרבנות הראשית לישראל). לעומת זאת, החזון איש (וכן הרידב"ז) סבר כדעת המבי"ט שיש לנהוג קדושת שביעית בפירות נכרים, וכך המנהג הרווח בבני ברק.
דיני פירות שביעית
כאמור, לפירות שקדושים בקדושת שביעית ישנם דינים והלכות מיוחדים:
פח שמיטה
מאחר ש'פירות שמיטה' הם קדושים ויש להימנע מלהפסיד אותם, הוא הדין שאין לזרוק אותם לאשפה. לצורך כך נוהגים להניח את כל השאריות של פירות אלו, וכן את הקליפות שרואים למאכל אדם או בהמה בפח נפרד על מנת לא להפסידם בהנחתם יחד עם כלל האשפה.
בפוסקים נחלקו לעניין קליפות שראויים למאכל בהמה במקומות שלא מצויים בהם בעלי חיים, האם יש לשמור עליהם בקדושת שביעית, או שמא רק במקום שיש בהם בעלי חיים שאוכלים מאכלים אלו.
פתרונות הלכתיים
בשל ההגבלות שחלות על פירות שביעית, כגון איסור המסחר, המקשות על השימוש בפירות שביעית בדומה לשימוש שנעשה בפירות בשנה רגילה, רבים מעדיפים שלא לצרוך פירות שביעית (לפחות בשימושים מסוימים), ולהשתמש בפירות שאינם קדושים. לשם כך, נעשה מאמץ לשמור תוצרת שגדלה לפני השמיטה ("יבול שישית") ולשווק אותה במהלך השמיטה. אפשרות נוספת היא ייבוא תוצרת שגדלה מחוץ לגבולות ארץ ישראל ההלכתיים ("יבול חו"ל"), ולכן אין בה קדושת שביעית. לשם כך מיובאים פירות הן מחוץ לישראל והן משטחים במדינת ישראל שאינם קדושים בקדושת ארץ ישראל (בעיקר בנגב הדרומי ובערבה; השטחים המדויקים שנויים במחלוקת). כאמור, חלות קדושת השביעית בפירות שגדלו באדמת גוי נתונה במחלוקת, אך הנוהגים כדעת המתירים יכולים להשתמש אף בתוצרת זו ("יבול נכרי") כתוצרת שאין בה קדושה.
בנוסף לכך, הומצאו דרכים טכניות והלכתיות שונות להפקיעאת קדושת השביעית מהתוצרת, או להתמודד עם הפירות הקדושים. חלק מהפתרונות מוסכמים על כל הפוסקים, וחלקם שנויים במחלוקת.
אוצר בית דין
"אוצר בית דין" אינו מפקיע את קדושת השביעית מהתוצרת, אך הוא בא לפתור את בעיית הסחורה בפירות שמיטה. בסיס הרעיון הוא, שכל העוסקים בגידול ושיווק הפירות, הם שלוחי בית דין, והם פועלים ללא מטרות רווח. כך שהתשלום שהצרכן משלם הוא רק על ההוצאות שהיו בגידול הפירות בלבד. באופן זה אין איסור 'סחורה' מאחר שהכסף אינו ניתן עבור רווח של מאן דהו. עם זאת, עדין יהיו בפירות כל ההגבלות האחרות של פירות בקדושת שביעית.
היתר מכירה
"היתר מכירה" נשען בעיקרו על היתר 'יבול נכרי' (לדעת הסוברים שפירות כאלה אין קדושה). במהלך הדורות הוא עורר פולמוסים נרחבים, מאמרים ותשובות רבים נכתבו נגדו ובעדו. עיקרו של היתר זה הוא מכירת השדות שהן בבעלות ישראל לגוי טרם השמיטה, וכך להימנע מחיוב השמיטה שהיה צריך לחול על השדה, שכאמור אינו חל לחלק מהדעות על שדה שבבעלות גוים. המתנגדים להיתר זה העלו טענות שונות, מהן נגד עיקר ההיתר, ומהן מסיבות שונות כגון איסור מכירת קרקע בארץ ישראל לגוי ועוד.
למעשה, פתרון זה של היתר מכירה מקובל בציבור הדתי, אך הציבור החרדי - רובו ככולו - אינו סומך על היתר מכירה, ונמנע מלקנות תוצרת זו.
שליחות
גם בין המחמירים ביבול נכרי, וסבורים שבפירות אלה יש קדושת שביעית, יש המתירים לקנות תוצרת כזו (ולנהוג בה דיני קדושת שביעית, כדעתם) מאחרים הסוברים כדעת המקילים שאין קדושה בפירות אלה. זאת, משום שלדעתם איסור סחורה בפירות שביעית הוא על המוכר בלבד, ולא על הקונה, ואילו המוכר סומך על דעת המתירים ולכן לשיטתו אינו עובר איסור. אולם, יש הנמנעים מלקנות תוצרת שגדלה בשדה של גוי בחנויות רגילות, משום שלדעתם המוכר יעבור על איסור סחורה, ואם כן הם עוברים באיסור "לפני עיוור לא תיתן מכשול". לדעה זו, נעשה לעיתים הסכם שליחות, שלפיו מוכר הפירות נחשב כשליח של הלקוח, והלקוח קונה את התוצרת ישירות מבעל השדה הגוי. כך, המוכר הוא למעשה הגוי, שאינו חייב במצוות ולכן אין עליו איסור סחורה, ולא בעל החנות.
מצע מנותק
פתרון נוסף למנוע את קדושת פירות שביעית, הוא לשתול את הירקות על מצע מנותק, שאינו מחובר לאדמה. באופן כזה - לדעת הרבה מהפוסקים - לא חל כלל קדושת שביעית על התוצרת, ואין בהם הגבלות כלשהם. הפתרון מבוסס על דברי התלמוד הירושלמי במסכת ערלה שהסתפק האם איסור עשיית מלאכות בשמיטה הוא אף כאשר הן נעשות בגידולים שגדלים בתוך בית. בעל פאת השולחן הכריע שבזמן הזה ששמיטה אינה נוהגת אלא מדרבנן, יש להקל בספק זה של הירושלמי, ולכן זריעה בבית מותרת. החזון איש והרב שלמה זלמן אוירבך כתבו לסמוך על סברה זו רק בצירוף ההתר של עציץ שאינו נקוב.
אנגלים
אנגלים (באנגלית: English people) הם קבוצה אתנית דוברת אנגלית שמקורה באנגליה, שבה חיים מרביתם ובה הם מהווים את הקבוצה הדומיננטית (מכונים לעיתים גם "אנגלו-סכסים"). בהתייחסות אחרת, האנגלים הם גם תושבי אנגליה, שלא כולם ממוצא אנגלי, המהווים את האומה הגדולה ביותר מבין ארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת (ממלכת בריטניה). חלק מתושבי אנגליה, ובהם אנגלים לפי מוצאם, מגדירים עצמם מבחינה לאומית כבריטים ורואים בזהותם האנגלית זהות אזורית בלבד.
רומנו-בריטונים
בריטונים הוא השם הקיבוצי שבו נקראה האוכלוסייה, הקלטית ודוברת הברטונית, הכי מוקדמת שידועה לנו שגרה בדרום בריטניה. בשנת 43 היא נפלה תחת השלטון הרומי על "פרובינקיה בריטניה". את האוכלוסייה שנותרה באי בנפול האימפריה, אחרי מאות של ממשל והתיישבות רומאיים מכנים היום רומנו-בריטונים.
הדעה המקובלת היא שהגל הראשון של ציידים-לקטים התיישב באי בסוף תקופת הקרח. עד לפני פרק זמן קצר היה מקובל להניח שההגירה הגדולה של שבטים אנגלו-סקסוניים הטמיעה בתוכה את האוכלוסייה הברטונית הילידית, להוציא את ויילס ואת קורנוול, אך סקרים גנטיים שנערכו סתרו במקצת את המסקנות האלה.
אנגלו-סקסונים
בשם אנגלו-סקסונים נוהגים לכנות את האוכלוסייה שגרה בטריטוריה שהייתה תחת השלטון האנגלו-סקסוני בדרומו ובמזרחו של האי מאמצע המאה ה-5 לספירה עד הכיבוש הנורמני באמצע המאה ה-11. הדעה המקובלת היא שהאנגלו-סקסונים הם צאצאים של שבטים גרמאניים שהיגרו מדרום דנמרק ומשטח שנמצא כיום בצפון גרמניה במאה ה-5 לפנה"ס. הסבר אחר טוען שכוחות העזר הגרמאניים שנלחמו בשורות הרומאים נשארו באי אחרי עזיבת הרומאים בשנת 410.
ויקינגים
בסוף המאה ה-8 הופיעו באזור הוויקינגים והחלו לתקוף את האי. בתקופה זו היו באי ממלכות קטנות רבות, מתוכן וסקס ומרסיה היו החזקות ביותר. הלחץ הוויקינגי גרם להתקרבות בין שתי הממלכות. בתקופה זו עלה לגדולה שליטה של וסקס, אלפרד הגדול (849 - 899).
אלפרד הביס את הצבא הדני (אבותיהם של תושבי דנמרק הנוכחיים היו ויקינגים) בקרב אדינגטון (878) והגיע להסכם עם המנהיג הדני, גותרום (Guthrum). על פי ההסכם הוגבלה ההתיישבות הוויקינגית לצפונו ולמזרחו של האי. להתיישבות זו הייתה השפעה ניכרת על השפה האנגלית.
איחוד הקבוצות האתניות השונות לעם אחד
בעקבות ניצחונו של אלפרד, זכו בנו אדוארד הזקן, בתו אתלפלד גבירת המרסים (Æthelflæd lady of the Mercians) ונכדו אתלסטאן (Athelstan) להישגים צבאיים חשובים ושילבו חלקים גדולים מהטריטוריה הדנית בשטחים שהיו בשליטת הסקסונים. אנגליה הוקמה בשנת 937 על ידי אתלסטאן לאחר קרב ברונברוך. כך הפכה וסקס מממלכה קטנה בדרום-מזרחו של האי לממלכה החשובה בבריטניה הגדולה.
נורמנים
הכיבוש הנורמני סיים הן את השלטון האנגלו-סקסוני והן את השלטון הוויקינגי בבריטניה הגדולה. האליטה הנורמנית החליפה את האצולה האנגלו-סקסונית, אם כי האנגלו-סקסונים נשארו במעמד נחות למשך כ-300 שנה נוספות, עד היטמעותם המוחלטת. אף שרק נורמנים מעטים התיישבו באנגליה, הם השפיעו רבות על תרבותה, מִמשלה וחוקיה.
תרבות
האנגלים דוברים אנגלית, ענף במשפחת השפות הגרמאניות, כשפת האם שלהם. האנגלית המודרנית התפתחה מהאנגלית העתיקה עם השפעות מצרפתית, מלטינית ומשפות אחרות. אנגלים מעטים דוברים ולשית וקורנית (שפה קלטית שמקורה בקורנוול).
רוב האנגלים חברים בכנסייה האנגליקנית, וזאת מהמאה ה-16, אז התפצלה מהכנסייה הקתולית. כנסייה זו משלבת חלקים מהכנסייה הפרוטסטנטית והקתולית. כיום, רוב האנגלים שמפגינים רגשות דתיים הם פרוטסטנטים, קתולים, או חברים בזרם נוצרי אחר. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001 סיווגו את עצמם קצת מעל ל-37 מיליון מתושבי ויילס ואנגליה כנוצרים. כמו כן, כ-7 מיליון בני אדם, המהווים כ-15% מהאנגלים, הגדירו את עצמם כחסרי דת.
ענפי ספורט רבים אהובים על האנגלים, ביניהם: קריקט, קרוקט, כדורגל, רגבי ואחרים. אנגליה, מולדתם של האנגלים, נחשבת לערש הכדורגל המודרני, ושם גם נוסדה התאחדות הכדורגל הראשונה בעולם – ה-FA. עם הקמת ההתאחדות העולמית, נשמר לאנגלים, כמו גם לאומות אחרות המרכיבות את הממלכה המאוחדת, מעמד נפרד מהאומות האחרות. למשל, נבחרת אנגליה בכדורגל מייצגת את האנגלים ואילו נבחרת סקוטלנד, שגם היא חלק מאותה מדינה, מייצגת את תושביה הסקוטים של בריטניה הגדולה.
נקודת בוטב
הנקודה היא קצה של שלוחה של פסגת בוטב, ברכס ולקה שבהרי טנגרה.
נקודת בוטב ממוקמת 1.5 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית לנקודת ברנארד;
נקודת בוטב ממוקמת 5.1 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית לנקודת גלה,
ו-9.29 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית לנקודת סמואל.
שיא גובהה של נקודת בוטב 5 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה בשנת 1968 על ידי סוכנות הסקרים שמעבר לים של הממלכה המאוחדת, ולאחר מכן על ידי סוקרים מטעם בולגריה בשנת 2005 ובשנת 2009.
מקור השם
הנקורה נקראת על שמו של חריסטו בוטב (Христо Ботйов Петков), משורר משורר, עורך, ומהפכן בולגרי.
השם אומץ רשמית ב-15 במרץ 2002.
אופיר טורס
אופיר טורס היא חברת תיירות ישראלית.
היסטוריה
החברה נוסדה במאי 1952 בשם "אופיר", במשרד ברחוב אלנבי בתל אביב.
אופיר טורס מספקת שירותים בתחום התיירות והנופש, וביניהם הזמנות בחברות תעופה ובמלונות, השכרות רכב, חבילות נופש, חבילות שיט, טיולים מאורגנים, סיוע בקבלת אשרות כניסה ועוד. פעילותה של "אופיר ישראלי" כוללת בנוסף להזמנת מלונות, אטרקציות וטיסות פנים, גם הפקת אירועים וטיולים לקבוצות ולחברות במשק הישראלי. "אופיר גאוגרפי" משווקת טיולים מודרכים ליעדים אקזוטיים. היעדים כוללים את יבשת אפריקה, דרום אמריקה ומרכז אמריקה, המזרח הרחוק ומדינות האוקיינוס השקט.
לחברה כ-450 עובדים ב-35 סניפים.
פולקסגרנדיר
פולקסגרנדיר (בגרמנית: Volksgrenadier) הוא השם הניתן ליחידות חיל רגלים של הצבא הגרמני, שהוקמו במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
יחידות הפולקסגרנדיר הוקמו בעקבות הצורך הדחוף למלא את שורות הצבא הגרמני, כתוצאה מהאבדות הכבדות שהוא ספג במהלך הלחימה בחזית המזרחית ובמערכה נגד צבאות בעלות הברית בצרפת. יחידות אלו יועדו יותר לתפקידי מגננה ופחות לתמרוני תקיפה מורכבים. תקן כוח האדם שלהן היה נמוך ב-18 אחוז מהתקן המקובל בדיוויזיות חיל הרגלים הרגילות של הוורמאכט (הן כללו בדרך כלל פחות מעשרת אלפים חיילים), כדי לאפשר הקמת דיוויזיות רבות יותר מסוג זה, ובנוסף לכך, עוצמת האש שלהן הייתה פחותה ב-16 אחוזים בהשוואה לדיוויזיות התקניות. מספר דיוויזיות חיל רגלים וחי"ר ממוכן שספגו אבדות רבות במהלך הלחימה, הוקמו מחדש כדיוויזיות פולקסגרנדיר, ובנוסף להן הוקמו גם דיוויזיות חדשות, שבמרכזן היה גרעין קשה של חיילים וקצינים מנוסים, אשר אליהם צורפו חיילים ששירתו בדרגי העורף (כולל חיילים שהשתייכו במקור ליחידות שירותים של חיל הים וחיל האוויר הנאצי, ועברו הסבה), חיילים פצועים שחזרו מהחלמה, ואזרחים מבוגרים או נערים, שגויסו לצבא בעקבות הרחבת גיל הגיוס לגילאים 60-16.
יחידות הפולקסגרנדיר לחמו לצד יחידות הצבא הרגילות בלחימה החזית המזרחית והמערבית, במיוחד בקרבות שנערכו בשטח גרמניה הנאצית עצמה בשלבי הסיום של המלחמה. כמעט כל דיוויזיות חיל הרגלים, שנטלו חלק במתקפה הגרמנית בארדנים בדצמבר 1944, למשל, היו דיוויזיות פולקסגרנדיר. לעיתים השילוב בין החיילים המנוסים, שנכללו בדיוויזיות הפולקסגרנדיר, לבין המגויסים החדשים חסרי הניסיון, היה מוצלח, והן תיפקדו באופן טוב למדי בשדה הקרב. אולם במקרים רבים, הן נשלחו למערכה לאחר תקופת אימון קצרה ושטחית, וסבלו ממוטיבציה נמוכה, ולכן לא תיפקדו ביעילות בשדה הקרב, במיוחד כשהופעלו במשימות התקפה, ונשברו בקלות יחסית. בסך הכל בין סתיו 1944 ועד לכניעת גרמניה בתחילת מאי 1945, הוקמו או הוקמו מחדש (עברו הסבה) 78 דיוויזיות פולקסגרנדיר.
משכנות ישראל
משכנות ישראל (בקיצור: משכנות) מהשכונות הראשונות אשר הוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים כיום חלק משכונת נחלאות.
רקע להקמת השכונה
בסוף מאה ה-19 התגבר תהליך גידול האוכלוסייה היהודית בירושלים. תהליך זה, בנוסף להתפוררות האימפריה העות'מאנית הביא להידרדרות תנאי המגורים בעיר העתיקה. מוצא יחיד להתפוצצות האוכלוסין היה היציאה מן החומות. תחילה נוסדו שכונות חדשות הממוקמות בעיקר משני צדי רחוב יפו - שהיה גם אז אחד מצירי התנועה המרכזיים.
בשנות השבעים של מאה ה-19 נוסדו באזור הקרוי היום נחלאות שכונות חלוציות ובהן השכונות האחיות אבן ישראל, ומשכנות ישראל, הקמתן הייתה על ידי אנשים שהתארגנו והקימו חברות - אגודות שיתופיות.
הקמת השכונה
שמה של השכונה נובע מדברי בלעם שבנבואתו ראה בעיני רוחו את משכנות ישראל:
וכן בדברי הנביא ישעיהו
ומספר אליעזר בן-יהודה בחיבורו ירושלים החדשה:
מוסיף הלבנון:
בין חברי הוועד של חברי השכונה היו יוסף ריבלין ויואל משה סלומון.
בניית השכונה
על תקנות חברת 'משכנות ישראל' ועל הקמת השכונה מוסר גם העיתון האריאל בשנת 1876 על פי הדווח החברה קנתה את השטח שליד שכונת אבן-ישראל. הוחלט שכל שנתיים יוחלף ועד השכונה ולוועד החדש יימסרו כל העניינים הכספיים והאחרים של השכונה. גודל הבתים שיבנו יהיה שש על שש מטר. הבתים יהיו צמודים זה לזה משני כיוונים, וחלונות יהיו רק בצד הפתח הפונה אל החצר. חלוקת הדירות בין החברים תהיה על-פי גורל. בשנת 1880 פרסם ועד שכונת משכנות ישראל את הפרטים הבאים על השכונה:
לפי התוכנית רצו מיסדי השכונה לבנות 140 בתי-דירות. אך מחמת אילוצים שהיו בעיקרם כלכליים נבנו בשלב הראשון רק 44 בתים. הקרקע שנותרה נגאלה רק כעבור זמן.
על פי ספר היישוב מחוץ לחומת העיר תולדות השכונות ומיסדיהן מראשית הוסדן משנת הכת"ר עד היום (תרצ"ט) מאת פנחס בן צבי גראייבסקי נקנה המגרש בו שוכנות שתי השכונות אוהל משה ומזכרת משה על ידי הוועד של השכונות הוותיקות יותר אבן ישראל ו משכנות ישראל ועל השטח נבנו השכונות החדשות מכספי קרן מזכרת משה - קרן שהוקמה בשנת 1874 על מנת להנציח את זכרו של משה מונטיפיורי על ידי הקמת מפעלי התיישבות בארץ ישראל.
עד לבנין השכונות אוהל משה ומזכרת משה שמשה הקרקע במשכנות ישראל שלא נוצלה לבנייה לזריעת חיטה. וכך קיימו המתיישבים את המצוות התלויות בארץ.
מספר יוסף ריבלין ממיסדי השכונה:
בתי גורל
בצמוד ובתוך שכונת משכנות ישראל נמצאים בתי הגורל הידועים גם כ"שכונת בתי גורל" שנוסדה בשנת 1885 בכספו של הרב נתן מרקוס אדלר שהיה הרב הראשי של לונדון. השכונה נבנתה עבור עולי תימן, שהגיעו לארץ כשלוש שנים קודם לכן וחיו בחוסר כל ועוני משווע. בקיר בתי השכונה קבועה כתובת המציינת את נדבת הצדיק למען עניי ירושלים.
השכונה היא לא יותר מ-12 דירות בבתים מסוידים. שמה של השכונה ניתן לה, מכיוון שדייריה זכו בדירותיהם באמצעות הפלת גורל. מאחר שמספר הדירות המצוי היה קטן ממספר חברי הקהילה היו הם מתחלפים בדירות מפעם לפעם.
במרכז השכונה בית כנסת זעיר, ששמו כשם השכונה "בית הכנסת הגורל", ושוכן בקומה שנייה של אחד המבנים. בית הכנסת הוא הראשון של עדת יהודי תימן בירושלים ונבנה בשנת ה'תרמ"ד (1884), כאשר הישיבה הייתה על גבי ספות ארוכות, שלא כמו בכמה מבתי הכנסת הקטנים בנחלאות, יש בבית הכנסת עזרת נשים נוחה אלא שעל מנת להיכנס אליה יש לעבור לסמטה המקבילה לסמטת בית הכנסת.
על בית הכנסת כתובת כדלקמן:
אזכורים נוספים
בחיבור סליחות שפורסם בעיתון "אותיות" באלול תשס"ב 2003 לוקחת תמר הירדני את הקורא לסיור סליחות בשכונות ירושלים ומספרת:
ניבן נפיל
ניבן נפיל (שם מדעי: Strophidon sathete) הוא מין יחיד בסוגו של צלופח ממשפחת המורניים.
מאפיינים
היא חיה בטבע באזור האינדו פסיפי בין הים האדום ומזרח אפריקה למזרח האוקיינוס השקט. המורנה חיה בחולות ובוץ באזור חיותה ונמצאת לפעמים גם במפרצים וסמוך לשפכי נהרות.
המורנה היא טורפת רעבתנית של דגים קטנים יותר וסרטנים המתקרבים אליה יותר מדי.
תלויים באוויר
תלויים באוויר היא סדרת נוער שנכתבה על ידי יובל זמיר ויוני להב ושודרה בערוץ הראשון ב-1994. קדמה לה הסדרה לא כולל שירות ואחריה נוצרה הסדרה צעירים בדרך.
עלילת הסדרה גוללה את סיפורם של בני נוער טיפוסיים שגויסו למשימת חלל ישראלית ראשונה. משימתם ללמוד להסתדר אחד עם השני תקופה ממושכת תוך כדי ריחוף אל הלא נודע.
כל משתתפי הסדרה לדורותיהם היו חברים בלהקת צעירי תל אביב, ושמה של כל אחת מהדמויות היה השם הפרטי של חבר הלהקה שגילם אותה.
שיר הנושא של הסדרה, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי יובל זמיר ויוני להב, הולחן על ידי אילן גלבוע ובוצע על ידי להקת צעירי תל אביב.
בכל פרק בוצעו שלושה שירים, חלקם קאברים לשירים ישראלים מוכרים, חלקם עיבודים בעברית לשירים לועזיים מוכרים וחלקם נכתבו במיוחד עבור הלהקה.
דגל ימי צבאי
דגל צבאי ימי הוא דגל ימי המשמש ציי מלחמה או חילות ים של מדינות במקום דגלה הלאומי של המדינה לה הצי שייך.
הדגל הצבאי הימי, בנוסף לדגל הימי האזרחי, הוא גרסה של דגל הלאום. בחלק מן המדינות לא הייתה הבחנה בין הדגל המונף על ספינות צי סוחר לבין ספינות צבאיות, או כפי שנוהגת צרפת שם אין כל הבחנה בין הדגל הלאומי בשימושיו השונים. אולם, ברבות מן המדינות, נותר המנהג להניף דגל ייחודי לספינות הצבא בעינו.
הדגל הצבאי הימי צבוע בדרך כלל בצבעים הבולטים בשמי הים וכולל התקנים השאובים מתוך הדגל הלאומי.
הדגל הימי הצבאי הוא דגל לאומי ואינו דגלוני החרטום אשר כוללים לרוב חלקים מתוך הדגל הלאומי.
סימולו הוקסילולוגי הוא
רינה שפירא
רינה שפירא (נולדה בינואר 1932) היא פרופסור אמריטה בחוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 1995.
קורות חיים
שפירא נולדה בתל אביב לשרגא ודבורה נצר, אחות למשה נצר. למדה בבית החינוך לילדי עובדים ע"ש א.ד גורדון ולאחריו בתיכון חדש. בכיתה י"א גויס כל המחזור לצה"ל (מחזור ילידי 1931 אליהם הצטרפו ילידי 1932 שלמדו באותן כיתות, "מחזור הילדים") למלחמת השחרור. עם סיום המלחמה למדה בסמינר למורים וגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה, שתקופת הלימודים בו קוצרה על מנת לאפשר לבוגרים לצאת להוראה ביישובי עולים שהגיעו אז ארצה. במהלך 1950–1951 הייתה בצוות ההקמה וניהלה את בתי הספר ביישוב גורן בגליל המערבי ובמעברת תל עדשים בעמק יזרעאל. ב-1952 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לסוציולוגיה והיסטוריה כללית. בתקופת לימודיה שימשה כמורה במעברת תלפיות ובקטמון בירושלים (1952–1958). בשנת 1960 סיימה שפירא את לימודי התואר השני בחינוך באוניברסיטה העברית וב-1961 החלה בלימודי דוקטורט בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר קבלת התואר, בשנת 1965, שבה לישראל והצטרפה לסגל החוגים לסוציולוגיה ולחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1973 עמדה שפירא בראש החוג לסוציולוגיה. בשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1985 לפרופסור מן המניין. בין תפקידיה הנוספים באוניברסיטה: דיקן הסטודנטים (1973–1977), ראש בית הספר לחינוך (1977–1982) וראש היחידה לסוציולוגיה של חינוך וקהילה. כמו כן היא מונתה לשמש יועצת לרקטור האוניברסיטה בנושאי נשים באקדמיה (1989–1993) וסטודנטים עולים (1991–1993).
לאורך השנים הייתה שפירא מעורבת בוועדות מקצועיות וציבוריות שונות לנושא החינוך, בהן הוועדה למעמד האישה. בשנים 1977–1987 הייתה חברת המועצה להשכלה גבוהה. מטעם המועצה להשכלה גבוהה מונתה לכמה ועדות ביניהן הוועדה להסדרת הלימודים במכינות האקדמיות באוניברסיטאות. מטעם משרד החינוך והתרבות מונתה לעמוד בראש מספר ועדות, בהן ועדה לבחינת המעבר ליום לימודים ארוך, הוועדה להוראת קריאה והוועדה לתקצוב תנועות הנוער בישראל. לצד פעילות מקצועית היא מונתה גם לשמש חברה בדירקטוריון מפעל הפיס, הנהלת "דבר" וחברת ועדת החקירה הממשלתית לבדיקת המצב בבתי הסוהר בישראל. בשנים 1995–1998 עמדה שפירא בראש הוועד המנהל של מליאת רשות השידור.
במהלך שנות התשעים של המאה הקודמת והעשור הראשון של המאה הנוכחית יזמה וליוותה רפורמה חינוכית בתל אביב שעיקרה הענקת אפשרות להורים לבחור באופן מבוקר – באמצעות תהליך של "בחירה מבוקרת" – חינוך לילדיהם בבתי ספר בעלי אוריינטציה חינוכית אופיינית, תוך הקפדה על שמירת שוויון ההזדמנויות לקבוצות שונות באוכלוסייה. במהלך אותה תקופה שימשה יועצת למשרד החינוך בנושאי הבחירה – מרחבי חינוך ובתי ספר ייחודיים בקהילות ובמערכת כולה.
פרופ' שפירא מתמחה בחקר בתי ספר וקהילותיהם, בחירת הורים, תנועות נוער, חינוך גבוה, וכמו כן פרסמה ספרים על סטודנטים, תנועות נוער, פוליטיקה ובחירה בחינוך, ומאמרים רבים בנושאים אלו ואחרים. לרשימת הספרים והמאמרים ראה מטה קישור באתר אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 הוענק לפרופ' שפירא פרס ישראל בתחום חקר החינוך.
בשנת 2011 הוציאה פרופ' שפירא את ספרה "מורה רנה אמרה שאנחנו יכולים: המסע שעשינו תלמידי ואני בשנות החמישים בדרך לישראל". הספר מתאר פסיפס של סיפורים אישיים וקבוצתיים של תלמידי המעברות יוצאי מדינות ערב ומורתם – רנה, וכולל גם תיאור מפגש מחודש בין המורה לתלמידיה בשנות האלפיים. הספר נוגע בנושאים חשובים למערכת החינוך ולחברה הישראלית בכללותה: פלורליזם, כור היתוך, דימוי מגדרי, דרכי חינוך, תנועות נוער, סובלנות, הדרה, אלימות, קבלת האחר ואימוצו וההשתלבות בחברה הישראלית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובצה במקום ה-29 הלא ריאלי ברשימתו של רון חולדאי "תל אביב 1" למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2015 קיבלה שפירא את התואר "יקירת העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2018 פורסם ספרה של שפירא "לוי יצחק 9, תל אביב" בהוצאת כרמל. מתוך תיאור הספר: "זהו ספר שהציבורי והאישי משמשים בו בערבוביה, בדיוק כפי שהיה בית הוריה, והוא מספק תובנות חדשות על הדור ההוא, על מנהיגיו ועל אנשיו."
חיים אישיים
פרופ' שפירא נישאה ב-1951 לאורי שפירא מכפר מלל, כלכלן שעבד עם לוי אשכול ופנחס ספיר ושימש כנציג רשות ההשקעות בארצות הברית, עבר לשוק הפרטי ובשנות התשעים חזר לעבודה ציבורית ושימש יועצו של יצחק נבון עת כיהן כשר החינוך. לרינה ואורי שפירא שלושה ילדים.
מספריה
לרשימה מלאה של הפרסומים ראה אתר אוניברסיטת תל אביב: https://www.tau.ac.il/profile/rina2#anchor_general_info
ים קארה
ים קארה (ברוסית Ка́рское мо́ре) הוא ים שולי של אוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר. הוא מופרד מים ברנץ במערב על ידי מצר קארה ונוביה זמליה, ומים לפטב במזרח על ידי הארכיפלג סברניה זמליה. הגבול הצפוני של ים קארה מוגדר גאוגרפית על ידי קו הנפרס מקייפ קוהלסאט שבגרהם בל, ארץ פרנץ יוזף לקייפ מולוטוב, הנקודה הצפונית ביותר בקומסומולטס, סברניה זמליה.
ים קארה קפוא במשך למעלה מתשעה חודשים בשנה, והנהרות הגדולים הנשפכים אליו הם האוב, היניסיי וטימיר. מרבצי נפט וגז טבעי התגלו בים קארה, אך עוד לא נעשו בו קידוחים נרחבים.
איכתיודיקטיס
איכתיודיקטיס (שם מדעי: Ichthyodectes; מילולית: "דג ביניים") הוא סוג דג קדום ממשפחת האיכתיודקטידיים שתקיים במשך הקרטיקון העליון של הקוניון עד הקמפן לפני 89 עד 70 מיליון שנה מזמננו. הוא תואר ב-1870 בידי אדוארד דרינקר קופ.
דג זה היה קרובם של הקסיפקטינוס והגיליקוס וכמותם היה טורף בעל לסתות נוקשות כשל בולדוג והגיע לפי הערכות לאורך 3 או 4 מטרים. חלק מהמאובנים שלו כללו שלדים שלמים לאורך תצורות אבן חול ברחבי ארצות הברית שבטקסס, ויומינג ואלבמה ובקנדה במניטובה וססקצ'ואן.
דג זה התקיים לאורך הים הפנימי המערבי שבין קנדה לטקסס ולפי מראהו היה טורף מהיר של דגים ורכיכות ימיות, אותם חטף במהירות ביניקה לתוך פיו הגדול.
צנעא (מחוז)
מחוז צנעא (בערבית: محافظة صنعاء; תעתיק מדויק: מחאפט'ת צנעאא) הוא מחוז במערבה של תימן.