cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובין (קומיקס)
ג'ייסון טוד
לאחר מותו לכאורה של ברוס ויין באירועי המשבר האחרון, טוד ניסה לקחת את זהות באטמן בכוח כאשר לחם נגד טים דרייק ודיק גרייסון במיני סדרה "באטמן: הקרב על הגלימה" כגרסה רצחנית ואלימה של באטמן. הוא פצע אנושות את טים דרייק, שנאלץ לפרוש מזהותו כרובין. הוא הובס לבסוף בידי גרייסון, שהפך לבאטמן, יחד עם דמיאן ויין, שהפך לרובין החדש. טוד חזר לזהות הברדס האדום, בניסיון להפליל את באטמן ורובין, אך זהותו נחשפה לציבור והוא נעצר על ידי משטרת גות'אם. באתחול המחודש שנעשה ליקום DC בשנת 2011, טוד מנהיג קבוצת אנטי גיבורים בסדרת כותרים משלו, "הברדס האדום ופורעי החוק".
טים דרייק
הריגתו של טוד בשל פופולריותו החלשה הביאה להיסוסים באשר למקומו של רובין לצידו של באטמן, אשר ברוב המקרים פעל לבדו. בנוסף, גרסת הסרט משנת 1989 לא כללה את דמותו של רובין, מה שהרחיק את הדמות גם מדפי הקומיקס מטעמי מכירות. למרות הכל, עורך כותרי באטמן, דניס אוניל הציג רובין חדש בדמותו של טימותי דרייק, אשר הופיע לראשונה בפלאשבק. דרייק היה נער צעיר אשר עקב באדיקות אחרי הרפתקאותיהם של באטמן ורובין לאחר שהיה עד להירצחם של הגרייסונים המעופפים. דבר זה נועד לקשר בין דרייק לגרייסון, מה שלדעת חברת DC יעזור בקבלת הרובין החדש. דרייק נחשב לחכם מבין ילדיו של באטמן, ואף מכונה לא פעם "הבלש השני בטיבו בעולם" (התואר "הבלש הטוב בעולם" מיוחס לבאטמן"). דרייק לא לובש את תלבושת הרובין שהשתייכה לקודמיו, אלא גרסה שונה שעוצבה על ידיו.
דמותו הייתה הראשונה שזכתה לכותר משלה, והיא ייסדה את קבוצת "צדק צעיר". הדמות חזרה לככב בכותרי הטיטאנים הצעירים, לאחר שחבורת "צדק צעיר" התפרקה. דרייק שימש כמנהיג הקבוצה עד לשנת 2009 ועזב לאחר אירועי "באטמן: נוח בשלום". בעקבות אירועי המשבר האינסופי ו"ה-52 החדשים", טים עיצב מחדש את תלבושתו לצבעי אדום ושחור כמחווה לחברו, סופרבוי (קון-אל), שמת לאחר קרב עם סופרבוי פריים. לאחר היעלמותו של ברוס ויין באירועי המשבר האחרון ו"באטמן: הקרב על הגלימה", דמיאן ויין קיבל את הזהות של רובין על ידי דיק גרייסון ואילו דרייק נטל את זהות רובין האדום.
בסרט האנימציה "באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר" משנת 2000 מתוארת היסטוריה חלופית לדרייק. בהיותו רובין, הוא נחטף על ידי הג'וקר ועבר התעללות קשה ושטיפת מוח עד שאיבד את שפיותו והפך לשותף הצעיר של הג'וקר. הג'וקר הצליח לנטרל את באטמן והורה לדרייק לירות במורה הרוחני שלו לשעבר, אך תחת זאת דרייק ירה בג'וקר והרג אותו. לאחר שנה של טיפול פסיכולוגי, דרייק חזר לעצמו אך זנח את הגלימה ופרש מתפקיד רובין בעקבות הטראומה. בסרט מופיע דרייק המבוגר, שעובד כמהנדס תקשורת. בדיעבד מתגלה כי הג'וקר ניצל את הזמן בו דרייק היה חטוף כדי לבצע בו ניסויים שיאפשרו לו להשתלט על גופו של דרייק ו"לחזור לחיים" דרכו, אם הוא עצמו ימות.
בשנת 2021, טים דרייק יצא מהארון כביסקסואל.
סטפני בראון
סטפני בראון, חברתו של טים דרייק וההרפתקנית הידועה בשם "ספוילר", התנדבה לשמש כרובין לאחר עזיבתו של דרייק. על אף שבקומיקס משנת 1941 דמותה של ג'ולי מדיסון היא הדמות הנשית הראשונה לעטות את התחפושת של רובין, בראון היא הדמות הנשית הראשונה ששימשה בתפקיד רובין בפועל. באטמן פיטר את ילדת הפלא משום שלא מילאה אחר הוראותיו. או אז, סטפני גנבה את תוכניותיו של באטמן לשליטה בפשע בגות'אם, ובמאמץ להוכיח את יעילותה גרמה בשוגג למלחמת כנופיות. בזמן שניסתה לעזור ולסיים את המלחמה, היא נשבתה ועונתה בידי המסיכה השחורה, הבוס המטורף של העולם התחתון. היא הצליחה להימלט אך מתה לאחר מכן מפצעיה האנושים. מאוחר יותר נודע כי ד"ר לזלי תומפקינס עזרה לביים את מותה כדי להגן עליה. בעקבות אירועי "באטמן: הקרב על הגלימה", קסנדרה קיין נטשה את זהותה כבאטגירל והעבירה אותה לבראון.
דמיאן ויין
דמיאן ויין היה בנם הבלתי חוקי של ברוס ויין וטליה אל-גול, בתו של ראס-אל-גול. ברוס לא היה מודע לקיומו עד אשר טליה השאירה את הילד בחזקתו, לאחר מות אביה. דמיאן הוא אלים וחסר כל משמעת ומוסריות, ואומן בידי ליגת הצללים להרוג מגיל צעיר. התנהגותו הרצחנית של דמיאן גרמה ליחסים סבוכים עם אביו, אשר נשבע לא לקחת חיים. הדמות תוכננה במקור לשמש כמארח לנשמתו האפלה של ראס-אל-גול, אך באטמן הציל את הילד מגורל זה. לאחר אירועי המשבר האחרון, טליה משאירה את בנה באחריותם של דיק גרייסון ואלפרד פניוורת' (המשרת האישי של באטמן), ודמיאן מושפע קשות מהיעדרותו של אביו. לאחר "הקרב על הגלימה", גרייסון כבאטמן העניק את זהות רובין לדמיאן בהאמינו כי הוא זקוק לאימונים שאביו נתן לו. בעקבות אירועי "הקרב על הגלימה", ויין הצעיר נוטל את זהות רובין, ואילו דיק גרייסון הופך לבאטמן החדש.
לאחר מאורעות "באטמן: שובו של ברוס ויין" ו"פלאשפוינט", ברוס ויין חוזר לתפקידו כבאטמן, וגרייסון לתפקידו כנייטווינג. החל מהאתחול המחודש שנעשה ליקום DC בספטמבר 2011, דמיאן ויתר על זהותו כרובין ופעל לבדו תחת זהות "רדבירד". הוא הקריב את חייו באצילות רבה בחוברת מספר 8 של כותר "באטמן בע"מ". הוא חזר לחיים כשנתיים לאחר מכן בשנת 2015, וזכה לכוחות-על זמניים. בהרצת "הלידה מחדש של DC", אופיו של דמיאן מתחיל להשתנות בעקבות הירצחו של אלפרד פניוורת' בידי ביין, והוא רואה את דרכו של באטמן באור שונה מבעבר. הוא מתחיל להנחיל צדק משלו בפושעי גות'אם ומוותר על זהות רובין.
קארי קלי
נערה בת 13 בשם קרוליין קלי הפכה לרובין החדש באירועי "באטמן: האביר האפל חוזר". שלא כמו קודמיה בתפקיד, קלי איננה יתומה, אך ניכר כי הוריה מזניחים ובלתי אכפתיים. כאשר ברוס ויין בן ה-55 חזר לעטות את תחפושת העטלף לאחר פרישה של 10 שנים, הוא הציל את קלי מפני חברי כנופיית המוטנטים שהשליטה טרור בגות'אם. בהערצתה את האביר האפל, קלי רכשה תחפושת הדומה לזו של רובין ויצאה לחפש את באטמן בתקווה להפוך לשותפתו. היא הצליחה בכך, לאחר שהצילה את חייו וסייעה לו בנסיגה לאחר קרב עם מנהיג אותה הכנופיה. אלפרד הביע חששות לגבי גיוסה לתפקיד משום שעשר שנים קודם לכן טים דרייק מצא את מותו בעודו בתפקיד רובין, אך ברוס ויין לא הסכים איתו: הוא זקוק לחיילים. פעמים רבות באטמן התייחס לקלי כאל חיילת ואף קרא לה בכינוי זה. הוא ניצל את הערצתה של קלי כדי שתעשה בדיוק כדבריו, ווידא זאת באיום שיפטר אותה אם תסטה מתוכניותיו. למרות זאת, קלי גילתה יוזמה אישית וסטתה מתוכניותיו של באטמן לא פעם, ובכך הצילה את חייו שוב. שלוש שנים מאוחר יותר, באירועי "באטמן: האביר האפל מכה שנית", קלי אימצה את הזהות "קאטגירל". עדיין משמשת כשותפתו של העטלף, תפקידה העיקרי של קלי הוא פיקוד על צבא "ילדיו של באטמן" במלחמה נגד הדיקטטורים החדשים, לקס לות'ר וברייניאק. דיק גרייסון כינה אותה "הבת שמעולם לא הייתה לברוס ויין".
הדורבנים
הדורבנים היא להקת דיסקו, פופ, פ'אנק, דאנס רוק, אינדי פופ, אינדי לו-פי, ואדמונטון אינדי ישראלית שהוקמה בשנת 1999, התפרקה בשנת 2009 והתאחדה בשנת 2023.
פעילות מוזיקלית
שירה הראשון של הלהקה, "שוב הדיסקו כאן", יצא באוסף של הד ארצי בשנת 1999 בהפקת אפרים שמיר.
חברת התקליטים הד ארצי כפתה על הלהקה שאפרים שמיר יפיק אותה מוזיקלית, ולכן החליטה לעזוב את החברה ולעבור לחברת התקליטים הליקון, שם סיימה את ההקלטות על אלבום הבכורה שלה.
בשנת 2003, יצא הסינגל הראשון מן האלבום, "יצאנו לרקוד". השיר הפך ללהיט גדול, והוביל גם להשמעות חוזרות של "שוב הדיסקו כאן" ולשידור הקליפ הנלווה.
אלבומה הראשון של הלהקה, "קובי" כלל את הלהיטים "לא בא לי לשמוע" (ששימש אף כשיר הנושא של התוכנית "המופע של סטיב"), "לבדוק לך ת'מנוע" מתוך הסרט "הללויה", "אחלה בחלה" בשיתוף עם ההרכב הקומי "שלישיית מה קשור" והשיר "אלפקה". בתוך שנתיים מיום יציאתו, מכר האלבום מעל 20,000 עותקים וזכה בתואר "אלבום זהב". שם האלבום נבחר במקרה. לטענת חברי הלהקה, לא היה להם רעיון לשם ובסוף עידו אופק זרק את השם קובי, ואמר שיהיה מצחיק לקרוא לאלבום בשם הזה, כי קובי הוא שם ישן שהולך ונעלם. שאר חברי הלהקה הסכימו לשם.
אחרי האלבום "קובי" פרשו מהלהקה אורי וינשטוק הקלידן ואיש הסאונד והפרוגרמינג יוסי חסון. לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום הצטרף הקלידן איתמר גרוס.
בשנת 2006 הצטרף הקלידן יוסי מור והלהקה הוציאה את אלבומה השני, "לוי". קדמו לו הסינגלים "עוד לילה" ו"כל מה שרצית", שזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו. במצעד הפזמונים השנתי ה'תשס"ו של גלגלצ זכתה הלהקה בתואר "הרכב השנה". לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים "בעוד שבוע", "הידעת" ו"סמבה סתיו".
באלבום השני המשיכה הלהקה עם מוטיב הדיסקו, אך הוסיפה סגנונות נוספים כגון בלדת רוק ("בפורים הזה"), או שירים בעלי ניחוח דרום אמריקאי ("צידו האחר", "יום שישי בשש"). הלהקה המשיכה אף בקו ההומוריסטי המזכיר את כוורת, בקטעי המעבר ובשיר "הידעת".
מאז ההכרזה על הפירוק ממשיכים חברי הלהקה לשעבר - גיא מזיג, אייל מזיג, עידו אופק ורון אלמוג, לשתף פעולה במסגרת הרכב אחר בשם "סופרפליי", אשר מופיע בעיקר בחתונות ובאירועים אחרים. במסגרת "סופרפליי" מושם דגש על גרסאות כיסוי קופצניות לשירי שנות השבעים, כהמשך לסגנון הדיסקו שאפיין במידה רבה את שירי הדורבנים.
ב-14 בנובמבר 2022 הלהקה התארחה בתוכנית מדינה בדרך בגלגלצ, שם הכריזו על מופע איחוד של הלהקה. חברי הלהקה הצהירו בראיונות שהם לא מתכוונים לעבוד על חומר חדש, ולכן היה קל להם יותר להתאחד לצורך ההופעות, מבלי שייאלצו להתמודד עם חילוקי דעות מוזיקליים. בפברואר 2023 הלהקה התאחדה בהופעה בהאנגר 11. ב-18 וב-20 במאי 2023 הדורבנים עלו במופעי איחוד באמפי בקיסריה.
חג הנביא אל-ח'דר
חג הנביא אל ח'דר (בערבית: زيارة سيدنا النبي الخضر) הוא חג דרוזי הנחגג ב-25 בינואר ובו עולים לרגל (زيارة) בני העדה למקאם אל-חד'ר שבכפר יאסיף ליד עכו.
בבוקר החג נהוג לקיים סעודות חגיגיות ובהן מאכלים מסורתיים דוגמת קעק עג'ויה (עוגיות תמרים) ובאבא גנוג' (חציל בטחינה). הדרך לברך את החוגגים הוא "זיארה מקבולה"(بعض النصوص).
במדינת ישראל עובדים דרוזים רשאים להיעדר מעבודתם במהלך החג מבלי ששכרם ייפגע.
נבי אל-ח'דר
שמו של הנביא הוא "סידנא אבו איברהים" וכינויו הנביא אלח'דר (הירוק). אלח'דר מזוהה עם אליהו הנביא ולפי האמונה הדרוזית הוא אחד ממקימי הדת. הכינוי אלח'דר (הירוק) מקורו בעובדה שזכרו יהיה תמיד רענן כמו צמח ירוק.
פרשנות נוספת לשם טוענת כי מקור השם באגדה מוסלמית המזהה את אליהו הנביא עם ח'דר שהיה הווזיר של אלכסנדר הגדול. ח'דר על פי האמונה היה בן אלמוות ובעל חכמה יתרה לאחר ששתה ממעיין החיים.
מקום הנביא
עד שנת 1958 מתחם הנביא לא היה אתר קדוש, אלא בית פרטי של משפחה דרוזית מבוקעתה, ובשנת 1958 נתגלה לשיח' אבו מחמד עקאב אלמוע'רבי חזון לילה ובו ראה שבבית זה שהה הנביא אלח'דר. לאחר שנתגלה החזון לשיח' אלמוע'רבי, הוא התמסר להקמת מקאם לנביא אלח'דר בבוקעתה, לאחר מותו של השיח' אבו מחמד, המשיך השיח' אבו עלי חוסין אבו שאהין בבניית המקאם.
אנדרו לוג אולדהם
אנדרו לוג אולדהם (אנגלית: Andrew Loog Oldham; נולד ב-29 בינואר 1944) הוא מפיק רוקנרול, אמרגן וסופר בריטי. הוא ידוע ביותר כמנהלם של הרולינג סטונז בשנות השישים, כאשר הוא מאמץ סגנון ראוותני שהושפע מחברו פיל ספקטור. בנוסף היה המפיק של הסינגל הראשון של הזמרת ושתי בניאן בשנת 1965. בשנת 2014, לוג נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
דגל איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה
דגל איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה אומץ רשמית ב-31 במאי 1997. הדגל הוא דגל כחול שבמרכזו עיגול אדום עליו מצוירים עשרה גבעולי אורז. גבעולים אלה מסמלים את עשר המדינות החברות בארגון.
פוליטיקה של ישראל
בנוסף לשלושת הגושים המרכזיים וגם במקביל להן, קיימות קבוצות סקטוריאליות באוכלוסייה: חילונים, מסורתיים, דתיים לאומיים, חרדים, עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר, ערבים, דרוזים, בדואים ועוד. אל חלוקה זו נוספה גם החלוקה העדתית המיטשטשת בקרב היהודים: למזרחים ולאשכנזים.
התגבשות הזרמים הפוליטיים בישראל החלה עוד בתקופת היישוב בשנות ה-20 של המאה ה-20, בדמותם של תנועת העבודה, הציונות הדתית, החוגים "האזרחיים" (כגון הציונים הכלליים) והרוויזיוניסטים.
השיח הפוליטי בישראל נע בעיקר סביב הציר הביטחוני-מדיני, זאת בניגוד למדינות אירופה שם החלוקה היא בעיקר על פי העמדות בתחום הכלכלי-חברתי. לפי הציר הזה מוגדרים גם מחנות השמאל והימין בכלל. החלוקה בין שמאל וימין בפוליטיקה הישראלית נעשית בעיקר לפי הפרמטרים הבאים: היחס למעמד שטחי יהודה ושומרון והיישובים שבהם, תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ביחס לכלכלה, יחסי דת ומדינה ובחלוקת המשאבים הכלכליים של המדינה.
הציר המדיני-ביטחוני
בנושא המדיני-ביטחוני נחלקים הגושים הפוליטיים לפי עמדתם כלפי מעמד יהודה ושומרון, ההתנחלויות ותהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
הימין הישראלי תומך בסיפוח, בין אם מלא או חלקי, של יהודה ושומרון. ביחס לפלסטינים בשטחי A ו-B, הדעות נעות בין הרחבת האוטונומיה לתושבים ועד פירוק הרשות הפלסטינית. הימין מתנגד להקמת מדינה פלסטינית, התנגדות שמנומקת בסיבות לאומיות, כמו אי-הכרה בזכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית, וביטחוניות, כמו הטענה שהקמת מדינה כזאת מהווה איום על קיומה של מדינת ישראל ופגיעה קשה בביטחונה. הימין הישראלי דוגל בבניית התנחלויות, בין בגושי ההתיישבות ובין מבודדות, ורואה בהן מימוש זכותו של עם ישראל על ארץ ישראל.
השמאל הישראלי, לעומת זאת, תומך בנסיגה ברמה מסוימת מהשטחים. השמאל מתנגד להתנחלויות המבודדות, אך מקבל בעיקרו את אלו השוכנות בגושי ההתיישבות. מהלכים אלו מנומקים על ידי השמאל הציוני בכך שהתבססות אזרחית ביהודה ושומרון עלולה לסכן את קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, לסכל את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ולפגוע במדינה ביטחונית, מדינית וכלכלית. ישנם פלגים בשמאל בהם נובעת ההתנגדות מהדעה שההתנחלויות גורמות להפרת זכויות האדם של הפלסטינים. דעה זאת מובאת על ידי ארגוני שמאל שונים, אשר רואים בהתנחלויות, יחד עם מהלכים נוספים של ישראל בשטחים, עוולות במסגרת הכיבוש הישראלי.
היחס לפלסטינים
העמדה הבסיסית של השמאל היהודי בישראל מושתתת על הכרה בזכויות של הפלסטינים בארץ. על פי תפיסת השמאל, יש להביא לאיזון בין זכותם של הפלסטינים וזכותם של היהודים על הארץ. מחנה השמאל דוגל ברובו הגדול בפתרון שתי המדינות ובחתירה לפשרה עם הפלסטינים הכוללת הקמת מדינה פלסטינית אשר במקרים רבים, כולל גם פינוי של מתנחלים בהסכמה או בכוח, ובמיעוטו בפתרון מדינה אחת דו-לאומית.
העמדה הבסיסית של הימין היהודי מתבססת על זכותם של היהודים על ארץ ישראל (מסיבות דתיות או היסטוריות או בשל הצורך בהבטחת קיומה של מדינת ישראל). גם הימין, בחלקו, חותר לפשרה עם הפלסטינים ולשם כך מוכן לוויתורים גדולים לעומת עמדותיו המקוריות (אם כי הוויתורים המוצהרים של הימין פחותים, בדרך כלל, במידה רבה, מאלה של השמאל). נכונותם של חוגי ימין רבים לוותר על חלקים מארץ ישראל אינה מתבססת על זכות של הפלסטינים על ארץ ישראל אלא על צורך ליישב את הסכסוך עמם. חלק אחר בימין, בעיקר בימין הדתי מאמין בארץ ישראל השלמה. בימין דעות שונות, ביניהן מתן אוטונומיה לפלסטינים או הפיכתם לאזרחים ירדנים ועד כדי הסכמה ל"שתי מדינות לשני עמים" (אם כי לא כ"משאת נפש"). בימין הרדיקלי (ובעבר גם בשמאל הסוציאליסטי) מוצע גם טרנספר של הפלסטינים, בהסכמה או בכוח. בגלל החשדנות הרבה של הימין כלפי הפלסטינים וכוונותיהם האמיתיות, הימין שם דגש על משא ומתן זהיר.
היחס לטרור
הימין מתנגד לגישה הטוענת כי הטרור הערבי נובע מ"ייאוש מהתהליך המדיני" או כתוצאה מהכיבוש והמצור על עזה היות שהטרור התקיים גם לפני הכיבוש ולפני המצור על עזה. לדידו, הטרור הערבי נובע מחוסר השלמה עם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית במזרח התיכון הערבי-אסלאמי ויתקיים כל עוד לערבים יש זיק של תקווה שבאמצעות כוח ואלימות הם יצליחו להשמיד את ישראל ולסלק את היהודים מארץ ישראל. לגישת הימין, הדרך להפסקת הטרור צריכה להיות הקמת "קיר ברזל" וגדיעת התקווה הערבית להשמדת ישראל, וזאת על ידי שלילת נסיגות משטחים בשליטת ישראל והגברת הבנייה וההתיישבות בכל חלקי הארץ, ובמקביל חיזוק צה"ל והההרתעה האסטרטגית. לפיכך, הימין דוגל בדיכוי הטרור בכוח צבאי ובפרט בסיכולים ממוקדים כנגד מחבלים מכל הדרגים ובהריסת בתי מחבלים. חלקים בימין דוגלים גם בעונש מוות למחבלים ובגירוש משפחות מחבלים כדי לחזק את ההרתעה נגד "טרור יחידים".
היחס להתנחלויות
הימין הציוני דוגל בהתיישבות בשטחים, ואילו השמאל תומך בפירוק חלק מההתנחלויות ומסירת השטחים לידי הפלסטינים. מיעוטו של השמאל הציוני וכל השמאל הרדיקלי (ואף רוב הערבים, שמאל וימין כאחד) תומכים בפירוק כל ההתנחלויות. בעבר הימין החילוני דגל ברעיון ארץ ישראל השלמה, אולם כיום מטרה זו היא נחלתו הכמעט בלעדית של הימין הדתי, בעוד הימין החילוני ברובו מוכן להכיר בפשרה טריטוריאלית כלשהי. כיום, רוב הימין המתון ומחנה המרכז בישראל תומכים בהשארת רוב ההתנחלויות (ובעיקר הגושים הגדולים וההתנחלויות שקרובות לקו הירוק) תחת ריבונות ישראל. גם השמאל אינו אחיד בגישתו להתנחלויות: בעוד חוגי שמאל מסוימים קוראים לחתירה למשא ומתן עם הפלסטינים בנושא השטחים, חוגי שמאל אחרים קוראים לפינוי מלא של ההתנחלויות גם ללא הסכמה בצד הפלסטיני.
יחסי דת ומדינה
נושא יחסי דת ומדינה מציף מחלוקת הקשורה להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. המחלוקת נוגעת למתחים שבין שני מרכיבי ההגדרה, ולשאלה האם יש להגדיר את המדינה כיהודית במובן הדתי של המילה, או במובן הלאומי בלבד. בסוגיות דת ומדינה החלוקה היסודית אינה לימין ושמאל אלא לחילונים ודתיים. רוב החילונים תומכים בביטול חוקים דתיים, לעומת רוב הדתיים התומכים בשימורם. עמדה דתית רדיקלית תומכת בחקיקה דתית עד כדי הפיכת המדינה למדינת הלכה, במטרה לחזק את זהותה היהודית של המדינה. ומנגד, עמדה רדיקלית חילונית תומכת בהפרדת דת ומדינה וביטול הסטטוס קוו.
מדיניות כלכלית
בישראל אין חפיפה מובהקת בין העמדה המדינית לזו הכלכלית. ככלל השמאל הישראלי תומך בהרחבת מעורבות הממשלה במשק והרחבת מדינת הרווחה. עמדותיהן נעות מסוציאל-דמוקרטיה ועד קומוניזם. בקרב השמאל הרדיקלי, הן הציוני והן הלא-ציוני ישנם המחזיקים בעמדות מרקסיסטיות. רבים בימין קוראים גם הם להרחבת מדינת הרווחה ומעורבות הממשלה במשק.
רוב תנועות המרכז (כמו שינוי, המפלגה הליברלית הישראלית, יש עתיד ואחרות) ורוב תנועות הימין (כמו הליכוד וימינה) נוטים יותר לליברליזם כלכלי ומאמינים בשוק חופשי המתבסס על יזמות והיי-טק תוך הפחתת הרגולציה הממשלתית על הכלכלה, החברות והעסקים הקטנים והבינוניים.
הזרמים הפוליטיים בישראל
להלן החלוקה המקובלת לזרמים הפוליטיים העיקריים בארץ. החלוקה על פי קווים אלה נובעת מההתפלגות הקואליציונית שבאופן היסטורי נחלקת בין גוש ה"ימין", בהובלת הליכוד, לבין גוש ה"שמאל", בהובלת העבודה, עם ניסיונות חוזרים ונשנים של מפלגות שונות ליצור "מרכז" יציב (קדימה, כחול לבן). עם זאת, ערכי היסוד של ציונות ודמוקרטיה משותפים לגוש ה"מרכז" ולרובם המכריע הן של גוש ה"שמאל" והן של גוש ה"ימין". מרבית החברה הישראלית חלוקה בדרכי מימושם של אותם ערכי יסוד. לעומת זאת, האגפים הרדיקליים בימין ובשמאל עשויים להתנגד לציונות, לדמוקרטיה, או לשני הערכים גם יחד, מתוך נשיאת ערכי יסוד אחרים (כגון לאומנות יהודית, לאומנות ערבית, פוסט-ציונות, או חרדיות).
הימין
הימין בישראל דוגל בלאומיות יהודית, ומאוחד בעיקרון שמדינת ישראל צריכה להיות מדינת העם היהודי. הימין מכונה על ידו המחנה הלאומי. בעוד על אופייה הדתי של המדינה ועל אופייה הדמוקרטי יש דעות שונות, החל מהפרדת הדת מהמדינה ודמוקרטיה ליברלית, עבור במדינה יהודית ודמוקרטית ועד מדינת הלכה, יש הסכמה שעל ישראל לשמור על אופייה היהודי-לאומי ושלילה מוחלטת של כל טענה כלפי ישראל לוותר על אופייה היהודי וסמליה. הימין תומך במשא ומתן זהיר עם הערבים. כמו כן, חלק ניכר מהימין תומך בארץ ישראל השלמה ובהתנחלויות ביהודה ושומרון. מבחינה חברתית-כלכלית הימין תומך בגישות שונות, ממדינת רווחה ועד כלכלת שוק.
מפלגת הימין הגדולה בישראל היא מפלגת הליכוד, על גלגוליה השונים, לאחר שתנועת החרות התאחדה עם המפלגה הליברלית הישראלית ועם מספר מפלגות ימין אחרות. התנועה מייצגת את חזונו של זאב ז'בוטינסקי ודרכו של מנחם בגין למדינה יהודית, דמוקרטית וליברלית המבוססת על זכותו של עם ישראל על כל ארץ ישראל, ומציגה עצמה כחלופה למפלגות השמאל-מרכז גם בתפיסתה הכלכלית התומכת בכלכלת שוק. נכון ל-2022 הליכוד בראשות בנימין נתניהו היא מפלגת ימין-מרכז שחלק מחבריה (כולל נתניהו עצמו) תומך בהסדר מדיני עם הפלסטינים שבו תוקם מדינה פלסטינית מפורזת לצד מדינת ישראל.
כיום את הציונות הדתית מייצגות מפלגת הציונות הדתית, שמתנגדת למדינה פלסטינית ודוגלות בהיותה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית שהיא מדינת העם היהודי. הזרם הרדיקלי (הלא-בהכרח דתי) מיוצג על ידי מפלגת עוצמה יהודית שתומכת בטרנספר כפתרון לסכסוך.
ככל הנראה, רוב הימין בארץ הוא בעל נטייה מסורתית ופרו-שמרנית, אם כי יש מחנה ימין נרחב שהוא חילוני מובהק שמבוסס בין היתר על ציבור גדול של עולים מברית המועצות לשעבר שלמרות נטייתם לחילוניות הם ימניים יותר משאר האוכלוסייה. מפלגות ימין חילוניות בנוסף לליכוד הן ישראל ביתנו, צומת, חרות - התנועה הלאומית והתקווה - מפלגה ציונית לאומית.
מבחינה כלכלית רוב מפלגות הימין תומכות בקפיטליזם וליברליזם כלכלי בעוד שחלקים בהן תומכים בשילוב של כלכלת שוק עם מדינת רווחה ומדיניות קצבאות המסייעת לחלשים. בייחוד התבלטו מפלגות הציונות הדתית בעמדות סוציאל-דמוקרטיות מובהקות.
בתחום שהוא חוץ פרלמנטרי, הימין מיוצג על ידי תנועות ועמותות כגון מועצת יש"ע, גוש אמונים, ישראל שלי, הפורום המשפטי למען ישראל, חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושלל תנועות אחרות. היו גופי ימין שהשתתפו במחאות על מדיניות הממשלה כמו המחאה נגד תוכנית ההתנתקות. ארגון אם תרצו (המגדיר את עצמו מרכז ומוגדר כימין בעיני אחרים) פועל בין היתר נגד הקרן החדשה לישראל. קרן תקווה מממנת גופי ימין שונים.
לצד הימין המתון, פועלים בישראל מספר תנועות ופלגים של הימין הרדיקלי. הללו תומכות בפתרונות רדיקליים ביחס לאוכלוסייה הערבית, כגון גירושם מתחומי ארץ ישראל למדינות ערב, טרנספר, עידוד הגירתם או השארתם ללא אזרחות ולגבי הערבים היושבים בכפרים הנמצאים ליד הקו הירוק והגבול עם הרשות הפלסטינית המכונים "המשולש" יש המאמינים כי צריך למסור את כפרים אלו ואוכלוסייתם לשליטה פלסטינית במסגרת תוכנית חילופי שטחים תמורת ההתנחלויות וגם כדי להיפטר מהם דמוגרפית במדינת ישראל היהודית. מספר התומכים בתנועות אלו קטן ביותר.
הימין ידע עליות ומורדות במהלך השנים האחרונות ובהם הגיע לשפל עם 32 מנדטים בימי הכנסת ה-17 (מיוצג על ידי הליכוד, ישראל ביתנו והאיחוד הלאומי-מפד"ל) ולשיא עם 56 מנדטים בימי הכנסת ה-24 (מיוצג על ידי הליכוד, ימינה, תקווה חדשה, ישראל ביתנו והציונות הדתית) ובימי הכנסת הכנסת ה-25 (מיוצג על ידי הליכוד, הציונות הדתית, עוצמה יהודית, ישראל ביתנו, מפלגת נעם ותקווה חדשה (כשהאחרונה היא חלק מהמחנה הממלכתי)).
השמאל
השמאל בישראל, אשר נקרא בעבר "מחנה הפועלים" בשל זיקתו החזקה לסוציאליזם, הונהג בעבר על ידי מפלגת העבודה (בפרט כמפא"י) על גלגוליה השונים אשר ייצגה את הכלכלה הסוציאליסטית, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הובילה את תהליך אוסלו. מחנה זה, הכולל בכנסת גם את מרצ וחד"ש, דוגל בגישה יונית כלפי הסכסוך הישראלי-ערבי ומאמין שוויתורים מצד ישראל יביאו להסכמי שלום והם הדרך הטובה ביותר לפתרון הסכסוך. השמאל מעדיף קידום משא ומתן דיפלומטי, גם אם הוא כרוך ב"וויתורים" מצד ישראל אפילו אם וויתורים אלה הם חד צדדיים (שבעיני חלקם אינם נחשבים לוויתורים), על פני פעולות צבאיות, ומתנגד לנוכחות הישראלית בשטחים או ברובם. כלומר, השמאל תומך בוויתורים טריטוריאליים ובפינוי רוב ההתנחלויות (או אף כולן) ובהקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה, שומרון ועזה.
בהיבט המדיני, השמאל בארץ מתחלק בין שמאל ציוני התומך בציונות לבין השמאל הרדיקלי, שמתנגד לציונות ורואה בה תנועה שנישלה את העם הפלסטיני מאדמתו. השמאל הציוני תומך בעיקרון שתי המדינות לשני העמים וסבור שכך יתאפשר לשמר בה את הרוב היהודי מבלי לפגוע בזכויותיה של האוכלוסייה הפלסטינית ביו"ש ובעזה. לדעתו של השמאל הציוני, עיקרון שתי המדינות חיוני לקיומה של מדינת ישראל כמדינת הלאום היהודי, תוך שמירה על הלגיטימציה הבינלאומית שלה. כמו כן, השמאל הציוני סבור שעקרון שתי המדינות הוא צעד הכרחי לשם כינון שלום בעתיד עם העולם הערבי. לעומת זאת, רובו של השמאל הרדיקלי היהודי דוגל בביטול מדינת ישראל כמדינה יהודית והפיכתה למדינה נייטרלית מבחינה לאומית, בין אם לאחר חלוקתה קודם לכן לשתי מדינות או בהפיכתה למדינה דו-לאומית על כל שטחי ארץ ישראל. השמאל נוטה לליברליזם בנושאי חברה, דת ומדינה. הוא תומך בהפרדת דת ומדינה וחופש מדת. הוא בעד שוויון זכויות לבני מיעוטים (לרבות מיעוטים על רקע מגדר מיני, כגון הלהט"ב). בנושאי כלכלה קיימת קשת של דעות בחוגי שמאל שונים, בין קומוניזם לסוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה. כך מרצ מזוהה כמפלגה הדוגלת במדיניות רווחה כלכלית, והפרדת הדת מהמדינה. בנוסף, היא מקדמת מדיניות לחיזוק זכויות מיעוטים כגון ערבים אזרחי ישראל, נכים, פליטים לא יהודים (כגון עובדים זרים) וקהילת הלהט"ב. גוש השמאל הרדיקלי הלך וקטן במהלך העשורים האחרונים בעקבות אירועי הסכם אוסלו והאינתיפאדה השנייה ובכנסת ה-25 מונה בסה"כ 5 מנדטים בלבד של המפלגות חד"ש ותע"ל, אשר נמצאות ברשימה אחת.
אחד מארגוני השמאל החוץ-פרלמנטריים הוותיקים הוא "שלום עכשיו", הפועל לסיום הכיבוש ולגיוס תמיכה ציבורית לכך וסבור שצעדים אלה יביאו לקידום השלום עם הפלסטינים ועם מדינות ערב. הארגון מתרכז בעיקר בפעילות נגד ההתנחלויות. עוד ארגונים שפועלים לקדם הסכם מדיני עם הפלסטינים הם יוזמת ז'נבה של יוסי ביילין והמפקד הלאומי של עמי אילון. לצדם פועלים עשרות ארגוני שמאל וכמה ארגוני שמאל רדיקלי קטנים, כאשר רבים מהם מתעסקים בעיקר בסכסוך הישראלי-פלסטיני. הקרן החדשה לישראל תומכת ומממנת ארגוני שמאל רבים.
המרכז
המרכז הפוליטי מנסה להציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים ומציג השקפות ודיעות המאפיינות את שני המחנות.המרכז הפוליטי משלב את חוסר האמון של הימין בנכונות של הפלסטינים לשלום עם הטענה של השמאל שיש לצמצם את הנוכחות הישראלית בשטחי יהודה ושומרון. כתוצאה מכך, אף על פי שהמרכז תומך בהמשך משא ומתן זהיר עם הערבים הוא תומך בפעולות חד-צדדיות כגון גדר ההפרדה ותוכנית ההתנתקות לצד המשך הפעולות הצבאיות (כגון סיכולים ממוקדים) ללחימה בטרור. רוב מפלגות המרכז מתנגדות לחלוקת ירושלים ותומכות בהשארת גושי ההתיישבות תחת ריבונות ישראלית בכל הסדר מדיני עם הפלסטינים. מבחינת אופי המדינה המרכז תומך בציונות ובישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומדינת העם היהודי אך בדרך כלל דוגל בחילוניות.
מבחינה כלכלית, המרכז הוא ליברלי וחלקו תומך בכלכלה חופשית ובעל גישה קפיטליסטית בעוד אחרים תומכים במדינת רווחה. נושא חשוב של חלק ממפלגות המרכז בישראל במאה ה-21 הוא נושא גיוס בני ישיבות לשירות צבאי ולאומי ויישום תוכנית לימודי הליבה במוסדות החינוך החרדיים. מספר מפלגות מרכז מיתגו את עצמן כ"מפלגות של מעמד הביניים" המהווה את רוב הציבור הישראלי.
עד הבחירות לכנסת השבע עשרה, גוש המרכז בכנסת היה קטן, מספר חבריו לא עבר את 15 המנדטים ומפלגות מרכז נטו להתפורר תוך פחות משתי קדנציות (לדוגמה: ד"ש, הדרך השלישית, מפלגת המרכז ומפלגת שינוי). מפלגות מרכז אחרות התמזגו עם שתי המפלגות הגדולות, כמו יחד (מפלגתו של עזר ויצמן, התאחדה עם המערך ב-1987), תל"ם (ה"תנועה להתחדשות ממלכתית" של משה דיין, התפלגה למערך ולליכוד), ליברלים עצמאיים (שהתפרקה עם כישלון המערך ב-1977) והציונים הכלליים (שהתאחדה עם מפלגות נוספות לגח"ל ובסוף נטמעה בליכוד). בעקבות השינויים הפוליטיים הדרמטיים שהתרחשו בישראל (ושזכו לכינוי "המפץ הפוליטי") לאחר פירוק הליכוד והקמת קדימה על ידי אריאל שרון, זכה גוש המרכז בבחירות לכנסת השבע עשרה למספר שיא של 36 מנדטים שיוצגו על ידי קדימה ומפלגת הגמלאים. מפלגת המרכז הגדולה ביותר עד לימים אלה היא קדימה, אשר הורכבה בעיקר מיוצאי מפלגת העבודה והליכוד והחזיקה בראשות הממשלה בשנים 2006–2009. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל שבה מפלגת השלטון לא הייתה הליכוד או מפלגת העבודה אלא מפלגת מרכז. לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה רשם גוש המרכז ירידה בכוחו ל-28 מנדטים, כולם מיוצגים על ידי קדימה, בהמשך גוש המרכז בכנסת ה 18 עלה ל 33 מנדטים עקב הפילוג במפלגת העבודה ויצירת מפלגת העצמאות המרכזית. בבחירות לכנסת ה-19 התרסקה קדימה לשפל של 2 מנדטים ואת מקומה תפסו מפלגות "יש עתיד" ו"התנועה". בבחירות לכנסת ה-20 רצה "התנועה" ביחד עם מפלגת העבודה הישראלית ואת המרכז ייצגו מפלגות "יש עתיד" ו"כולנו", שגרפו ביחד 21 מנדטים. בבחירות לכנסת ה-21 קמו המפלגות המרכז-ליברליות: "חוסן לישראל" (של בני גנץ), תל"ם ("תנועה לאומית-ממלכתית" של משה יעלון), ויש עתיד (בראשות יאיר לפיד) והתאחדו לרשימת מרכז משותפת: כחול לבן, במטרה להחליף את השלטון בישראל. המפלגה זכתה ב-35 מנדטים. בכנסת ה 22 ירד גוש המרכז ל 33 כשמיוצג כולו על ידי כחול לבן, בכנסת ה-23 לאחר הפילוג במפלגת כחול לבן גוש המרכז ירד ל-31 מנדטים כשהוא מונה את המפלגות כחול לבן ויש עתיד – תל"ם, בכנסת ה-24 ירד גוש המרכז ל-24 מנדטים המיוצגים על ידי כחול לבן ויש עתיד ובכנסת ה-25 עלה ל 32 מנדטים כשהוא מונה את המפלגות יש עתיד וחוסן לישראל (חלק מתוך המחנה הממלכתי).
גם חלק מהמפלגות שאינן מזוהות כימין או שמאל נחשבות למפלגות מרכז. לדוגמה: מפלגת הגמלאים מתמקדת בנושאי פנים ונכנסה לכנסת-17 עם שבעה מנדטים והייתה בממשלה-31. מפלגה זו נחשבת מרכז בתחום המדיני, אך תחום זה לא מרכז פעילותה.
החרדים
המפלגות החרדיות (מיוצגות נכון ל-2022 על ידי ש"ס ויהדות התורה המורכבת מדגל התורה ואגודת ישראל). נחשבו הרבה שנים כ"לשון מאזניים" כי הן ישבו בממשלות ימין אך ישבו גם בממשלות השמאל והמרכז. מפלגות אלו פועלות אך ורק על-פי רבניהן (בהנהגת מפלגת 'ש"ס' עומדת מועצת חכמי התורה, ב'יהדות התורה' עומדת מועצת גדולי תורה). המפלגות מתנגדות להפרדת דת ומדינה ושמרניות מאוד בנושאי צביון המדינה והחברה. הן מתנגדות לגיוס בחורי ישיבה ולכל פגיעה אחרת ב"עולם הישיבות". מפלגות אלה תומכות במדינת רווחה והגדלת הקצבאות לחלשים בחברה. מפלגות אלו אינן נוטות להתמקד בענייני חוץ וביטחון ועיקר עיסוקן בשמירה על הגנת התקציבים והשירותים החברתיים של האוכלסיות המוחלשות, וכן מימון החינוך הדתי ושירותי הדת ובחקיקה דתית שתדגיש את זהותה היהודית של המדינה, מתוך שאיפה לשוויון זכויות מלא לציבור החרדי אותו הם מייצגים. סיעת יהדות התורה מייצגת את רוב הציבור החרדי האשכנזי ואילו מפלגת ש"ס, שהוקמה על ידי הרב עובדיה יוסף, מייצגת את הזרם הספרדי ביהדות ובין תומכיה נמנים חרדים מהזרם הספרדי אך גם מסורתיים רבים מעדות המזרח. בעבר פעלה בכנסת פועלי אגודת ישראל אשר התמזגה עם אגודת ישראל.
העולים מברית המועצות לשעבר
העולים מדינות ברית המועצות לשעבר נוטים ברובם לימין במישור המדיני, וחשובה להם הפטריוטיות של המנהיג והקשיחות שהוא מפגין כנגד הטרור. ברם, בנושאי תרבות, דת וכלכלה רובם ליברלים, ותומכים בשוק חופשי ובהפרדת דת ומדינה.
מאז העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים היו שלוש מפלגות מרכזיות ברחוב הרוסי: ישראל בעלייה בראשות נתן שרנסקי, שקיבלה בבחירות 1996 7 מנדטים, ולימים התרסקה ונטמעה בליכוד; ישראל ביתנו, בראשות אביגדור ליברמן שהגיעה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת ה-18, והפכה למפלגה השלישית בגודלה כאשר קיבלה קולות רבים מחוץ למגזר הרוסי; והבחירה הדמוקרטית בהנהגת רומן ברונפמן, שרצה יחד עם מרצ ואיננה פעילה יותר (נכון לתחילת 2010).
המפלגות הערביות
מאז קום המדינה ועד היום, פעילות בישראל ומיוצגות בכנסת מפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי. עד הבחירות לכנסת העשירית לא היה ביטוי מהותי לעמדות הפוליטיות עצמאיות של הציבור הערבי - רוב הבוחרים הערביים הצביעו ל"מערך" או למפלגות ערביות דוגמת קידמה ופיתוח, שהיוו רשימות לוויין של ה"מערך" ופעילותן בכנסת תואמה ולמעשה הוכתבה על ידי ה"מערך", ובכך הן שיתפו פעולה עם הממסד היהודי-ציוני (הן גם בדרך כלל נטלו חלק בקואליציה אך לא בממשלה), בעוד מיעוט משמעותי של הבוחרים הצביע לרשימה המבוססת על המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י/רק"ח/חד"ש) שהנהגתה באותה התקופה הייתה יהודית-ערבית, ואשר מדיניותה הייתה כפופה למדיניות ברית המועצות. החל מהכנסת האחת עשרה היה בכנסת ייצוג לקולות פוליטיים עצמאיים מתוך הציבור הערבי הישראלי: ניצני לאומיות פלסטינית חילונית בדמות הרשימה המתקדמת לשלום בראשות פעיל אל-ארד לשעבר מוחמד מיעארי, כמו גם ראשיתו של תהליך נטישת המערך מצד הציבור המוסלמי המסורתי (בעיקר בעקבות תחילת האינתיפאדה הראשונה) עם הקמת המפלגה הדמוקרטית הערבית של חה"כ עבד אל-והאב דראושה. במקביל, וביתר שאת בעקבות קריסת הגוש הסובייטי, "חד"ש" התאימה את עמדותיה ופעילותה לשיח הפוליטי הפנים-ערבי. מאז הבחירות לכנסת הארבע עשרה ניתן לזהות גוש מפלגות ערביות אשר זוכות לרוב המכריע של קולות הבוחרים הערבים. השפעתן של המפלגות הערביות על השיח הפוליטי בישראל הייתה זניחה בין אם שיתפו פעולה עם הממסד ובין אם התנגדו לו ואף התריסו כנגדו. עם זאת, ככל שהתגבר הקול הפוליטי הערבי העצמאי, אשר מתנגד למדיניות ישראל בשטחים, לציונות ולאופייה היהודי של מדינת ישראל, ותומך במאבק הפלסטיני נגד מדינת ישראל, כך התחדדה תפישתם של רבים בציבור היהודי את המפלגות הערביות כעוינות את ישראל ואף תומכות טרור.
מאז שהתהווה גוש המפלגות הערביות ועד שנת 2021 הוא היה באופוזיציה והביע התנגדות לממשלה. עם זאת, ולמרות פער מהותי הנובע מהתנגדותן לציונות, הן תמיד ראו בשמאל הציוני רע במיעוטו בהשוואה לימין הישראלי, אותו ראו כמקדם סדר יום לאומי-יהודי. בהתאם לכך הן מרבות לשתף פעולה עם סיעות השמאל הציוני בכנסת בנושאים רבים, החל בתחומי מדיניות חוץ והתנהלות ישראל מול הפלסטינים ומדינות ערב, עבור ביחסי יהודים-ערבים בישראל ומעמד האזרחים הערבים, וכלה בתחומי כלכלה ורווחה. הדוגמה הבולטת ביותר לשיתוף פעולה שכזה הייתה בימי ממשלת ישראל העשרים וחמש, שזכתה לתמיכה עקבית של הסיעות הערביות בכנסת כמעט לכל אורך כהונתה, ואף נשענה על תמיכה זו כדי להבטיח רוב בכנסת. במהלך המשבר הפוליטי בישראל, רע"מ החלה לתמוך בשיתוף פעולה גלוי גם עם מפלגות הימין הציוני ואף הצטרפה לממשלת ישראל השלושים ושש.
בעקבות שיתוף הפעולה עם השמאל הציוני, ובהינתן הדומיננטיות של השיח היהודי-ציוני בפוליטיקה הישראלית, המפלגות הערביות בישראל נחשבות בעיני רבים כגוש הומוגני של שמאל רדיקלי, ומסייעת לכך העובדה שבחלקן פעיל מספר מצומצם של חברים יהודים, כולם אנשי שמאל רדיקלי מובהקים. ברם, המפלגות הערביות מייצגות קשת עמדות שרובן אינו עולה בקנה אחד עם תפישות שמאל רדיקלי או שמאל בכלל, כאשר הפרמטר העיקרי עליו נחלקות המפלגות הערביות הוא חילון לעומת מסורת בחברה הערבית המוסלמית ברובה: הקוטב החילוני תומך בשיתוף פעולה בין-עדתי (מוסלמי-נוצרי-דרוזי-יהודי), בקידום מעמד האישה, בקידום השכלה מערבית ובשבירת המבנה החמולתי-פטריארכלי בחברה הערבית. הקוטב השמרני, הנשען רובו ככולו על אוכלוסייה מוסלמית (שמרנים בקרב הנוצרים ובעיקר בקרב הדרוזים לא בהכרח תומכים במפלגות הערביות), תומך במבנה החמולתי-פטריארכלי בחברה הערבית המוסלמית, תוך הקפדה על ערכי המסורת ודת האסלאם.
המפלגות החילוניות הן מק"י, הערבית-יהודית, שהיא הגרעין הדומיננטי בחד"ש, המהווה את המסגרת הפוליטית לכלל השמאל הערבי בישראל, ובל"ד, המקדמת אג'נדה לאומית פלסטינית חילונית. שתי המפלגות מתאפיינות בציבור פעילים ובוחרים רב-עדתי, כאשר הגיוון בולט במיוחד במק"י-חד"ש (בכנסת ה-20 מכהנים מטעם "חד"ש" חמישה ח"כים, מהם שניים בני העדה המוסלמית, אחת מהעדה הנוצרית, אחד מהעדה הדרוזית ואחד יהודי). עיקר המחלוקת בין מק"י-חד"ש ל"בל"ד" נסוב על היחס כלפי הרוב היהודי במדינה: "חד"ש" דוגלת בשיתוף פעולה משמעותי עם כוחות פוליטיים בציבור היהודי, ובכללו ארגונים ומפלגות בשמאל הציוני (ואפילו עם "ש"ס" בענייני כלכלה ורווחה), וכן בנכונות להתערבות המדינה לשם קידום ערכים מתקדמים בחברה הערבית. לעומת זאת, "בל"ד" מתעקשת על קו לאומי בדלני ואף מתריס, ורואה בשמאל הציוני כסות ליברלית ללאומיות היהודית המנשלת את העם הפלסטיני (חלק מאנשי "בל"ד" אף מפנים את עיקר ביקורתם דווקא לשמאל הציוני בשל כך), מתנגדת לשיתוף פעולה עם כוחות פוליטיים יהודיים שאינם מזדהים עם הלאומיות הפלסטינית (אך מקבלת בברכה פעילים יהודיים השותפים לדרכה), ומנהלת את מאבקה למען חילוניות וערכים מערביים בחברה הערבית כמאבק פנים-ערבי, ללא השענות על המדינה היהודית-ציונית. גם בתחום הכלכלי שתי המפלגות נבדלות זו מזו, כאשר מק"י-חד"ש נוקטת קו סוציאליסטי עקבי בהתאם לאידאולוגיה מרקסיסטית נטולת זיקה לאומית, בעוד "בל"ד" גוזרת את עמדותיה מתוך אינטרסים צרים של הציבור הערבי בישראל. בצד מפלגות אלה ניתן להזכיר גם את דעם, מפלגה טרוצקיסטית יהודית-ערבית אנטי-לאומית, שנמצאת באופן טבעי בקוטב החילוני של הפוליטיקה הערבית, ושמה את עיקר יהבה על זכויות עובדים. "דעם" התמודדה לכנסת בהתמדה מאז הבחירות לכנסת ה-14, אך בכולן גרפה אלפים בודדים של קולות, ומעמדה בפוליטיקה הערבית והישראלית בכלל נותר זניח.
המפלגות השמרניות פועלות באופן כמעט בלבדי בקרב הציבור הערבי-מוסלמי, בעיקר באוכלוסייה הכפרית והבדואית. מאז הכנסת ה-14, המפלגה הבולטת בקוטב השמרני היא הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, הגוזרת את מדיניותה ישירות מדת האסלאם ומהמבנה הפטריארכלי המסורתי הדומיננטי באוכלוסיות אלה. המפלגה אומנם נוקטת קו לאומי פרו-פלסטיני מובהק בסוגיות מדיניות וביטחוניות, אולם לרוב נמנעת מלהתריס כנגד הממסד היהודי באופן שיסכן את מעמד הממסד המוסלמי במדינה, ואף מקיימת שיתוף פעולה פרלמנטרי עם המפלגות היהודיות החרדיות בנושאים בהם ישנה הסכמה בין ההנהגות השמרניות בשתי הדתות, לדוגמה התנגדות לקידום מעמד נשים במוסדות דת ומשפחתיות חד-מינית במדינה. במקביל לתנועה האסלאמית פעלו ופועלות מפלגות נוספות בעלות קו שמרני מתון יותר, כגון המפלגה הדמוקרטית הערבית והתנועה הערבית להתחדשות, וכן מפלגות קטנות נוספות או סיעות פורשים שהתמודדו מדי פעם בבחירות לכנסת ללא הצלחה. מפלגות אלה מבקשות לאזן בין ערכי המסורת הערבית-מוסלמית לבין ערכים מערביים, כמו גם בין הנאמנות לקו לאומי פלסטיני לבין פרגמטיזם ושיתוף פעולה נקודתי עם הממסד הישראלי לצורך אינטרסים ספציפיים של חלקים בציבור הערבי-מוסלמי. בעוד שהייצוג של הקו השמרני-מתון בכנסת מוגבל למדי (בדרך כלל ח"כ אחד או שניים, כחלק מבלוק טכני עם מפלגה אחרת, למשל הרשימה הערבית המאוחדת), הוא זוכה לביטוי משמעותי יותר בפוליטיקה המוניציפלית בקרב הציבור הערבי, בו רווחת מאוד תופעת ראשי הערים העצמאיים, שרבים מהם מובילים קו שמרני-מתון בענייני פנים וקו לאומי אך פרגמטי ביחסם למדינה.
בעקבות העלאת אחוז החסימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ל-3.25%, רף המהווה כרבע מחלקם של הערבים בקרב בעלי זכות הבחירה בישראל, ועל-כן מסכן את סיכויי הגושים הפוליטיים הערביים השונים להיכנס לכנסת באופן עצמאי (רבים טוענים שרף זה נקבע בכוונה תחילה לדחוק חלק מהמפלגות הערביות מהכנסת), חברו המפלגות הערביות הראשיות לבלוק טכני בדמות הרשימה המשותפת. הרשימה זכתה להישג חסר תקדים של 13 מנדטים, כאשר בהתאם למפתח דירוג הרשימה, 5 מהח"כים משתייכים לחד"ש, 3 לבל"ד, 3 לתנועה האיסלאמית ו-2 לתע"ל. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, זכתה הרשימה ב-15 מנדטים.
במקביל למפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי בכנסת, התקיימו ומתקיימות תנועות פוליטיות אשר מתנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת ומחרימות אותן ואף שוללות את זכות קיומה של מדינת ישראל, כמו התנועות הלאומניות אבנאא אלבלד ואל-ארד או הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. ככלל, היקף ההשתתפות בבחירות בקרב הציבור הערבי נמוך מאשר בציבור היהודי.
מחנות פוליטיים בישראל
במישור המדיני-ביטחוני
במישור הכלכלי-חברתי:
במישור גישות ליהדותה של מדינת ישראל:
במישור הדתי:
במישור המשטרי:
במישור אמונה:
מושגים ודימויים בפוליטיקה הישראלית
הקבינט - המהפך - ממשלת אחדות לאומית (ישראל) - שלום - מלחמה - סיפוח יהודה ושומרון - המשבר הפוליטי - ממשלת מיעוט - חוק בדר-עופר - החוק הנורווגי - ממשלת חילופים - הסכם רוטציה
הרברט לום
הרברט לום (בצ'כית: Herbert Lom; 11 בספטמבר 1917 – 27 בספטמבר 2012) היה שחקן קולנוע בריטי ממוצא צ'כי. בקריירה בת יותר מ-60 שנה הוא שיחק בתפקידים רבים של הדמות הרעה או הפושע. לום היה ידוע בהגייה המדויקת שלו של השפה האנגלית. מהסרטים הגדולים בהם הופיע ישנם את הפנתר הוורוד ומלחמה ושלום.
ביוגרפיה
לום נולד בשם הרברט צ'ארלס אנגלו קוחאצ'ביץ' זה שלודרפצ'רו בפראג למשפחה יהודית. למשפחתו של לום היה תואר אצולה בן מאות שנים.
הסרט הראשון שבו השתתף היה הסרט הצ'כי Žena pod křížem ("אישה מתחת לצלב" 1937) ולאחריו ב Boží mlýny ("טחנות הרוח של אלהים" 1938). הופעותיו המוקדמות היו בעיקר בתפקידי עזר. בזמן הזה גם החליף את שם המשפחה שלו ל-"לום" (שמשמעותו "מכרה" בצ'כית) היות שזה היה השם הקצר ביותר אשר מצא בספר הטלפונים.
ב-1942 הופיע בסרט מר פיט הצעיר בתפקיד נפוליאון בונפרטה.
ב-1980 שיחק בסרט "משחקי ריגול" לצידו של וולטר מתאו.
ככל הנראה לום ידוע ביותר בעבור כך ששיחק את צ׳רלס דרייפוס, הממונה על אינספקטור קלוזו, בפנתר הוורוד של בלייק אדוארדס. לצד זה הוא הופיע בביצוע הקולנועי של עשרה כושים קטנים מאת אגאתה כריסטי.
במהלך חייו כתב לום שני ספרים. אחד אודות המחזאי האנגלי כרסיטופר מרלו (Enter a Spy: The Double Life of Christopher Marlowe, 1978), והשני אודות המהפכה הצרפתית (Dr Guillotine: The Eccentric Exploits of an Early Scientist, 1992).
לום נפטר בשנתו ב-27 בספטמבר 2012 בגיל 95.
מיכל ברוורמן-בלומנשטיק
מיכל ברוורמן-בלומנשטיק (נולדה ב-1966 בערך) היא מנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח - קבוצת המחקר ופיתוח של מיקרוסופט בישראל וסמנכ"לית הטכנולוגיה של חטיבת האבטחה העולמית של מיקרוסופט.
ביוגרפיה
מיכל ברוורמן נולדה וגדלה בשכונת יד אליהו בתל אביב ולמדה חמש יחידות מתמטיקה ופיזיקה, בת לצעירה, מורה בבית ספר יסודי, וליצחק, שהיה בעל מכבסה. שירתה בצה"ל ביחידת לוחמה אלקטרונית של חיל האוויר. במהלך שירותה הצבאי, בגיל 20, נישאה לאלן בלומנשטיק, שלמד רפואת שיניים בארצות הברית. היא הצטרפה אליו ולמדה מדעי המחשב באוניברסיטה בניו ג'רזי, בה זכתה במלגת לימודים מלאה. עם סיום לימודי התואר הראשון בהצטיינות יתירה (summa cum laude). התקבלה לתוכנית הישירה לדוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שגם בה זכתה במלגת לימודים מלאה. אחרי קבלת תואר המסטר (M.Sc) במדעי המחשב (עם התמחות בבינה מלאכותית) בהצטיינות יתירה(summa cum laude), פרשה מהאקדמיה ועברה לעבוד כמהנדסת תוכנה בחברת היי-טק בניו-יורק. לאחר תשע שנים בארצות הברית, שבה המשפחה לישראל.
ביוני 2003 הצטרפה לחברת "סאיוטה", כסמנכ"ל מוצרים ובדצמבר אותה שנה קודמה ל-COO) Chief Operating Officer). בינואר 2006, החברה נקנתה על ידי חברת RSA והפכה ל"RSA ישראל". זמן קצר לאחר הרכישה, מונתה למנכ"לית RSA ישראל, והובילה את פעילות מוצרי מניעת הונאות פיננסיות (Cyber Fraud and Risk Analytics) של החברה. בניהולה צמחה RSA ישראל מ־80 עובדים ליותר מ-300 עובדים וקו המוצרים שהובילה צמח מ-M9$ ל- M200$. בנובמבר 2013 הצטרפה לחברת מיקרוסופט והקימה את מרכז הסייבר של החברה בישראל. בספטמבר 2017 מונתה לסמנכ"לית הטכנולוגיה בחטיבת אבטחת ענן ו־AI של מיקרוסופט העולמית. בפברואר 2020 מונתה לסגנית נשיא במיקרוסופט העולמית (Corporate Vice President) ולמנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח שבו למעלה מאלפיים עובדים, נכון לינואר 2021 (מהווה גידול של כ-25% בשנת כהונתה הראשונה). ביוני 2020 הובילה את רכישת חברת הסטרטאפ CyberX שהצטרפה למיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח. במאי 2022 מונתה, בנוסף לתפקידה כמנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח, לסמנכ"לית הטכנולוגיה של חטיבת האבטחה העולמית של מיקרוסופט.
היא חברה בוועד המנהל של עמותת "קו משווה" עידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים, ונמנית עם מייסדות הסניף הישראלי של "UPWARD Women" - רשת עולמית לנשים בתפקידי ניהול בכירים.
בשנת 2020 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות על ידי מגזין פורבס ישראל וכאחת מ-100 המשפיעים של כלכליסט. בשנת 2021 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות על ידי גלובס.
חיים אישיים
מיכל ברוורמן-בלומנשטיק נשואה לאלן בלומנשטיק, רופא שיניים לילדים ונוער, ולהם שתי בנות. הם מתגוררים בהוד השרון. מצעירותה היא עוסקת בספורט, ובכלל זה ריצה וטריאתלון. היא אחייניתה של מלכה ברוורמן וקרובת משפחה של אבישי ברוורמן.
כדוריד באולימפיאדת אתונה (2004)
אולימפיאדת 2004 נערכה באתונה, אתונה. תחרויות הכדוריד נערכו בין ה-14 באוגוסט ל-19 באוגוסט. זו הייתה תחרות כדוריד התשיעית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 328 ספורטאים (179 גברים ו-149 נשים) מנבחרות גברים ונשים. המשחקים המוקדמים נערכו ב-Faliro Sports Pavilion Arena. משחקי הפלייאוף נערכו בהיכל האולימפי אליניקו.
נבחרת קרואטיה זכתה במדליית זהב בתחרות הגברים ונבחרת דנמרק  זכתה בתחרות הנשים.
אנדריי לברוב מ השתתף באולימפיאדה במפעם החמישית והוסיף ל-3 מדליות זהב מדליית אדד.
מתכונת התחרות
בתחרות הגברים 7 נבחרות כולל הנבחרת המארחת העפילו בהתאם לתוצאות אלופת העולם בכדוריד 2003. יוון העפילה כנבחרת המארחת ובנוסף לכך העפילו נציגי היבשות (מצרים, קוריאה הדרומית ברזיל וסלובניה בהתאם).
12 נבחרות חולקו ל-2 בתים בהם נערכו משחקים בשיטת ליגה. 4 נבחרות מכל בית העפילו למשחקי הגמר בשיטת פלייאוף.
בתחרות הנשים 5 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אליפות העולם בכדוריד נשים 2003. גם הנבחרת המארחת העפילה ישירות. דרך מוקדמות העפילו נציגי היבשות (הרפובליקה העממית של סין, אנגולה, ברזיל ודנמרק בהתאם).
הקבוצות חולקו ל-2 בתים. 4 נבחרות מכל בית העפילו למשחקי הגמר בשיטת פלייאוף.
סיס קיני המאכל
סיס קיני המאכל המכונה גם סלנגנה (שם מדעי: Aerodramus) הוא סוג של עופות ממשפחת הסיסיים שבסדרת הסיסאים החיים בדרום-מזרח אסיה, באוקיאניה ובאוסטרליה. הם שייכים לשבט סיסונים (Collocaliini) בו 4 סוגים. בעבר כל מיני הסוג נכללו בסוג סיס פפואה.
סיסים אלו הם העופות היחידים למעט הגואשרו היודעים להשתמש באקולוקציה (איכון הד). הם מפיקים קולות נקישה במקוריהם, וההד המוחזר מסייע להם להתמצא ולנוע בתוך מערות חשוכות. הסיסים מתקבצים במערות בלהקות גדולות ובונים את קיניהם כמעט אך ורק מהרוק שלהם. במספר מדינות באסיה מייצרים מרק ייחודי מקינים אלה. עקב הביקוש למרק זה, הנחשב למעדן, התפתח מקצוע של איסוף קנים, המתבצע על ידי מטפסים שהתמחו בתחום זה. הם סורקים את מושבות הסיסים במערות ואוספים קני-רוק ריקים. איסוף יתר עלול להשפיע לרעה על מושבות הסיסים, לכן יש פיקוח וביקורת על עבודתם של אספני הקנים.
הסלנגנות הם עופות קטנים באורך 9-16 ס"מ ובעלי נוצות שחורות ואפורות. כמו מרבית הסיסים הם כמעט ולא נוחתים על הקרקע ומשיגים את כל מזונם באוויר וכן ישנים ומזדווגים באוויר.
טיפול הורמונלי חליפי
טיפול הורמונלי חליפי (בלועזית: Hormone replacement therapy או בקיצור HRT) הוא סוג של טיפול הורמונלי, המשמש לטיפול בסימפטומים הקשורים לגיל המעבר הנשי. תסמינים אלו כוללים בין השאר גלי חום, ניוון נרתיקי, הזדקנות עור מואצת, יובש בנרתיק, ירידה במסת השריר, הפרעות בתפקוד המיני ואובדן עצם והם קשורים במידה רבה לרמות ההורמונים המיניים הנמוכות המופיעות בגיל המעבר.
התרופות ההורמונליות העיקריות המשמשות לטיפול הורמונלי חליפי לתופעות גיל המעבר כוללות אסטרוגנים ופרוגסטוגנים (ביניהם הורמון הפרוגסטרון). אף על פי שלשניהם יכולות להפחתת התסמינים, פרוגסטוגן מתווסף בעיקר למשטרי הטיפול באסטרוגן כאשר הרחם עדיין קיים. טיפול באסטרוגן בלבד, ללא הוספה של פרוגסטרון, מעודד את עיבוי רירית הרחם ועל כן עלול להגדיל את הסיכון לסרטן רירית הרחם. בנשים שעברו ניתוח להסרת הרחם, ניתן בדרך כלל אסטרוגן ללא פרוגסטרון. ניתן לקבל את הטיפול בכדורים, מדבקות עוריות (transdermal patch), קרמים, טבעות נרתיק (vaginal rings) או, במקרים נדירים, בזריקה. המינון בדרך כלל עובר שינויים מחזוריים, כאשר אסטרוגן ניטל באופן יומי, ופרוגסטרון או פרוגסטין נלקח כשבועיים בכל חודש או חודשיים. בשיטה אחרת, ניטלים מינונים קבועים של כל ההורמונים. לעיתים מוסיפים אנדרוגן, בדרך כלל טסטוסטרון, כדי לטפל בחשק מיני שנפגע. הוא יכול גם לעזור בטיפול ברמת אנרגיה מופחתות ועוזר להפחית אוסטאופורוזיס לאחר גיל הבלות. האינדיקציות הנוכחיות לשימוש בטיפול הורמונלי חליפי לפי מינהל המזון והתרופות האמריקני (ה-FDA) כוללות טיפול קצר מועד בתסמיני גיל המעבר, כמו גלי חום בכלי הדם או ניוון בנרתיק, ומניעת אוסטאופורוזיס. בנשים צעירות בעלות בעיה בתפקוד השחלות, או לאחר ניתוח להסרתן, טיפול הורמונלי חליפי ניתן למשך זמן רב.
בנוסף לטיפול בהורמונים הסינתטיים, קיימים גם טיפולים בהורמונים הנקראים "טבעיים" או ביו-זהים (bioidentical). הם נקראים כך משום שאלה הורמונים זהים מולקולרית לאלו המיוצרים בגוף. עד שנת 2004, היתרון היחסי של ההורמונים הטבעיים על פני הסינתטיים נחשב כ"לא מוכח". טיפול בהורמונים טבעיים ניתן בדרך כלל בעזרת מריחה על העור של קרם או ג'ל ובכך מופחתים הסיכונים להתמרה סרטנית (כמו בטיפול באסטרוגן) או סיכונים נוספים הנפוצים בטיפול דרך הפה. כמו כן בנטילת כדורים ההורמונים הטבעיים אינם מגיעים לזמינות ביולוגית מספקת לאחר מעבר בקיבה. אחת הסיבות להתעניינות הגדולה בהורמונים טבעיים (בארצות הברית בפרט) היא עקב קידומם על ידי השחקנית סוזאן סמרס, אשר כתבה עליהם ספרים והתראיינה בתקשורת האמריקאית וסיפרה על היתרונות שלהם. החיסרון של ההורמונים הטבעיים הוא שאינם מהווים תרופות מאושרות על ידי ה-FDA. מאחר שלא ניתן לרשום עליהם פטנט, אף חברת תרופות לא טרחה להגיש בקשה לרישומם כתרופה, וגם לא ערכה עליהם מחקרים רחבי היקף כדי לבדוק את יעילותם ובטיחותם. ההורמונים מיוצרים על ידי רוקחים ובתי מרקחת פרטיים, ולכן קיימת פחות אמינות בנוגע למינונים ותוכן הכדורים. ה-FDA מתנגד לשימוש בהורמונים טבעיים, עקב היותם לא מוכחים מדעית, וטוען שהשם "הורמונים טבעיים" הוא "לא מדעי".
היינץ גודריאן
גנרל-אוברסט היינץ וילהלם גודריאן (בגרמנית: Heinz Wilhelm Guderian; 17 ביוני 1888 – 14 במאי 1954) היה ממפקדי השריון הבולטים של הוורמאכט. נמנה עם הוגיה העיקריים של טקטיקת הבליצקריג (מלחמת הבזק), ואף יישם אותה בלחימה בכישרון רב. גודריאן היה הכוח המניע מאחורי חיל השריון הגרמני ואף היה שותף בתכנונם של טנקים מסוימים (המפורסם ביותר הוא פאנצר סימן VI).
גודריאן פיתח טקטיקות ממונעות בתקופת הרייכסווהר (Reichswehr) ובמקביל המשיך להשכיל וללמוד על מערכים משוריינים בצבאות אחרים. בפרט, הוא יישם את השימוש של תקשורת רדיו בין צוותי טנקים, והגה את טקטיקות ההלם שהוכחו כיעילות במיוחד.
במאי 1940 הוא פיקד על אוגדות הפאנצר שהתקיפו את ההגנות הצרפתיות בסדאן שהובילו לכניעתה של צרפת כעבור חודש. במהלך סתיו 1941 נעצרה ההתקפה שתכנן על מוסקבה על פי פקודותיו של היטלר, שעליהן גודריאן חלק בחריפות. עד מהרה פגשו החיילים הגרמניים את גנרל החורף הרוסי הידוע, מה שהפך לאחד הגורמים העיקריים שהביאו לכישלון מבצע ברברוסה. לאחר התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה בדצמבר 1941 הועבר למילואים. מהלך זה סימן את סוף עלייתו.
גודריאן פוטר סופית במרץ 1945. בין השנים 1945–1948 הוא הוחזק במשמורת אצל ארצות הברית. לאחר מכן שימש כיועץ הקמת הצבא החדש במערב גרמניה לאחר המלחמה.
גודריאן פרסם עקרונות רבים של לוחמת שריון. ספרו המפורסם ביותר הוא "Achtung Panzer!" (זהירות, טנקים!). הוא היה בין האנשים הבודדים שהעזו להתווכח עם אדולף היטלר לגבי הפעלת האסטרטגיה הגרמנית במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
באוקטובר 1913 התחתן עם מרגרטה גורנה (Goerne), שילדה לו שני בנים.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין איתות ואחר כך כקצין במטה הכללי. חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה - עם הקטל חסר ההגיון, בזבוז משווע של חיים וציוד, קשיות העורף של הקצונה הבכירה - עזרו לעצב את דמותו ולימדו אותו את היתרונות של קשר הרדיו בו השתמש אחר כך בעיצוב הטנקים ואת יתרון התכנון המוקדם לפני כל התקפה.
כמו לא מעט גרמנים באותה תקופה, גם גודריאן סבר כי גרמניה טעתה בחתימתה על הסכם ורסאי, והוא האמין שעל האימפריה הגרמנית היה להמשיך להילחם במלחמה.
זהירות, טנקים!
לאחר המלחמה הצליח גודריאן להישאר בצבא הגרמני המקוצץ (ה"רייכסווהר") והתמחה בלוחמה ניידת. בזכות שליטתו הטובה באנגלית ובצרפתית הוא הושפע מאוד ממייג'ור גנרל פולר ובמידה פחותה יותר מלידל הארט. הוא התעניין גם בכתביו של הקצין הצרפתי הצעיר, שארל דה גול.
גודריאן הוקצה כמפקד פלוגה בגדוד 10. מאוחר יותר הצטרף ל-"Truppenamt" שהיה התארגנות חשאית, הבאה במקום המטה הכללי הגרמני, האסור רשמית על פי חוזה ורסאי.
גודריאן כתב מאמרים רבים על לוחמה ממוכנת בתקופה זו. מסמכים אלה התבססו על לימוד נרחב של לקחי מלחמת העולם הראשונה ומחקר על ספרות זרה בנוגע לשימוש בשריון. באותה תקופה בריטניה ערכה ניסויים בטנקים תחת גנרל הובארט, וגודריאן עמד על כך שכתביו יתורגמו על חשבונו, על מנת להפיץ את כל המאמרים המתפרסמים בבריטניה גם בגרמניה.
באוקטובר 1935 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2 (מתוך שלוש דיוויזיות). ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-4 בפברואר 1938 קיבל לידיו את הפיקוד על הקורפוס הממונע ה-16.
בשנת 1936 ביקש הגנרל לוץ מגודריאן לכתוב ספר על זרוע הפאנצר המתפתחת ועל התאוריות שפותחו על שימושו האפשרי במלחמה. הכרך שהתקבל, זהירות, טנקים! הפך לעבודתו החשובה ביותר. הספר סקר את מצב ההתפתחות המשוריינת במדינות אירופה וברוסיה הסובייטית, והציג את התאוריות של גודריאן לגבי השימוש האפקטיבי במערכים משוריינים ובלוחמה משולבת זרועות. הספר כלל את חשיבותו של חיל האוויר בתמיכה ביחידות הפאנצר עבור לחימה קרקעית עתידית.
כוחות השריון הגרמניים נהגו בעיקר על סמך הקווים והעקרונות שהונהגו בספרו של גודריאן.
לוחמה ניידת - הבליצקריג
כוחות ממונעים היו המפתח להשגת פריצת דרך, ועד שנות העשרים של המאה ה-20 לא היו מספיק כוחות ממונעים בצבא. הגנרל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי חשב על הרעיון, אך הוא הוצא להורג בשנת 1937 בטיהורים הגדולים של סטלין ולא הספיק לממש אותו.
גודריאן היה התומך והמוביל המרכזי למיכון טנקים בגרמניה, באמצעות שימוש כוחות משוריינים בפעולות חדירה עמוקות. הוא נחשב לאדריכל הראשי של אוגדות הפנצר של גרמניה.