cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הימורים במקאו
מדיניות הימורים
במקאו נאכפת חקיקה מדוקדת שנועדה להבטיח "פעילות מסודרת של הימורים". הכללים מפורטים בחוק 16/2001 (regime jurídico da exploração de jogos de fortuna ou azar em casino-), וחוקים נוספים המסדירים את פעילותם של המפרסמים פעילות של משחקים וכללי אשראי עבור משחקים. על פי החוק מוטל מס של 35% על הכנסות הקזינו, ואחוזים נוספים (עד 5%) נגבים למטרות חברתיות וכלכליות.
"לשכת הפיקוח והתיאום של המשחקים" (ידועה כ-DICJ ראשי התיבות של Direcção de Inspecção e Coordenação de Jogos) היא היחידה הארגונית בממשל מקאו המפקחת על פעילויות משחקי ההימורים השונים.
על פי חוקי מקאו גם מכירת כרטיסי לוטו ומשחקי מזל דומים דורשת הוצאת רישיון מלשכת הפיקוח והתיאום של המשחקים, והנוהל הוא שיש לבקש את האישור לפחות 10 ימים לפני הפעלת נקודת המכירה.
היבטים חברתיים
מהפן החיובי ענף ההימורים הוא אחד המעסיקים הגדולים במשק של מקאו. ההימורים והפעילות הנלווית: בתי מלון, מסעדות, ברים, הופעות, תחבורה וכו' הם עסקים עתירי כוח אדם. לדוגמה: לכל שולחן הימורים נדרשים 4 עובדים במשמרות של 4 עד 6 שעות. בבתי קזינו הפעילים 24 שעות ביממה (רוב בתי הקזינו במקאו) נדרשים לפחות 20 עובדים לשולחן ביממה (16 מחלקים + 4 מפקחים). בבתי הקזינו הגדולים יש מעל ל-200 שולחנות הימורים (כלומר רק לחלק זה בפעילות בתי הקזינו נדרשים מעל ל-4,000 עובדים). ב-1984 העריך פרסום רשמי כי 3% מהאוכלוסייה מועסקים ישירות בענף ההימורים וכי בסך הכול מועסקים במישרין ובעקיפין בענף כולו כ-10% מהאוכלוסייה. אלא שמספרים אלה נראים כהערכת חסר. התוצאה היא שבסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה שעור האבטלה במקאו נמוך מאוד. ב-1996 העריך משרד האוכלוסין במקאו שרק 3% מהתושבים מעל גיל 14 היו מובטלים, אם כי לאחר המעבר לסין והמשבר הכלכלי הפכה בעיית האבטלה חמורה יותר.
החשיבות של ההימורים במקאו באה לידי ביטוי גם באקדמיה. בפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת מקאו מלמדים ניהול משחקי מזל, ומעבירים קורסים גם על החקיקה בנושא. מ-2007 גם הפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו כוללת את החקיקה הקשורה למשחקי מזל בין הקורסים המועברים לתואר שני בחקיקה כלכלית בינלאומית.
מהפן השלילי יש הרואים בבתי קזינו מפגע חברתי. שעור פשיעה גבוה היה אחת הבעיות הגדולות ביותר עמן התמודד הממשל הפורטוגלי הקולוניאלי. מאז שמקאו חזרה לשלטון סין ב-1999, השתפר מצב הביטחון הציבורי בצורה משמעותית. עם הגידול הניכר בענף הקזינו התפתח עסק המכונה "bate-ficha" המנוהל בדרך כלל על ידי אגודות הטריאדה. הרעיון מאחורי שיטת "bate-ficha" הוא במכירה של "צ'יפים מזויפים" שלא ניתן להחליפם במזומן בקזינו, אלא רק אצל מוכרי ה-"bate-ficha" המכונים "מקדמי משחקים" או "מתווכים" תמורת עמלה.
למעורבות של הטריאדות בבתי הקזינו של מקאו יש השלכה חברתית רצינית. הכסף הגדול מושך את תשומת לבם של גנגסטרים סינים, שהקרבות עקובי הדם ביניהם על הרווחים מסחיטות ודמי חסות מהווים בעיה מתמשכת. כאשר כמה טריאדות מתחרים על שליטה בבתי קזינו וברחובות מתרחשים עימותים מפעם לפעם, הנפתרים בצורה אלימה. גרוע מכך, הטריאדות במקאו התחזקו עד כדי כך שאנשים פונים אליהן במקום למשטרה בבקשת עזרה. אף שהמצב השתפר מאז שמקאו הועברה לסין, הבעיה עדיין מושרשת בה.
טלפורטציה
אטימולוגיה
פורט הציע כי הטלפורטציה עשויה להסביר מספר תופעות פרנורמליות לכאורה – אם כי קשה לקבוע אם פורט עצמו התייחס ל"תאוריה" שלו ברצינות, או שלחלופין השתמש בה כדי להצביע על מה שהוא ראה כליקויים בהסברים אשר סיפק הזרם המרכזי של המדע לתופעות מוזרות.
הווש
הווש (בהונגרית: Heves) הוא מחוז בחלקה הצפון-מזרחי של הונגריה. הוא גובל במחוזות בורשוד-אבאוי-זמפלן, נוגראד, פשט ויאס-נאג'קון-סולנוק. בירת המחוז היא העיר אגר.
גאוגרפיה
מחוז הווש מגוון בנופו והוא שייך לשני אזורי נוף שונים של הונגריה: בצפונו משתרעים הרי המאטרה (Mátra) – המגיעים לשיא של 1,014 מטר (הגבוה ביותר בהונגריה) והרי הביק (Bükk). דרום המחוז הוא חלק מהאלפלד – המישור ההונגרי הגדול בעל נוף מישורי לחלוטין. מחוז הווש גובל בדרומו עם אגם הטיסה, האגם המלאכותי הגדול ביותר בהונגריה (127 קמ"ר).
תיירות
במחוז הווש מוקדי תיירות רבים. בבירת המחוז אגר וכן בעיר ג'נג'ש ניתן למצוא מבנים רבים בסגנון הבארוק וכן אתרים היסטוריים הקשורים לתולדות הונגריה. אגם הטיסה הפך בשנים האחרונות חלופה לאגם בלטון המפורסם הן עבור רבים מן הנופשים המקומיים והן עבור תיירים מהארצות השכנות. באזור הצפוני וההררי של המחוז, הרי המטרה והפארק הלאומי בוק, מהווים מוקדי משיכה לשוחרי הטיולים בטבע. כמו כן פועלות במחוז מרחצאות מרפא רבים, בחלקם בעלי תכונות מרפא ייחודיות.
יבגני אברמוביץ' בירבראייר
יֶבְגֵנִי אַבּרָ(ה)מוֹבִיץ' בִּירְבְּרַאיֶיר (ברוסית: Евгений Абрамович Бирбраер; 23 ביולי 1912 – 6 באוקטובר 1943) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כמפקד פלוגת מרגמות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיר הומל של האימפריה הרוסית במשפחתו של בעל מלאכה. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1934.
גויס לצבא האדום ב-1936. השתתף במלחמת החורף.
ביוני 1941 גויס שוב עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות. בקרבות מאז דצמבר אותה השנה. באוגוסט 1942 סיים קורסי : בית הספר הגבוה לפיקוד. בזמן קרב סטלינגרד פיקד על פלוגת מרגמות. היה בין המשתתפים בכיתור כוחות הורמאכט במהלכו ב-30 בינואר 1943 לאחר שכיוון את ההפגזות הוא גם פירק מנשקם ושבה 60 חיילים וקצין גרמניים. ב-19 באפריל קיבל על כך מדליה על הצטיינות בקרב.
ביצע צליחת דנייפר בלילה של 25 בספטמבר 1943. הפלוגה שבפיקודו עמדה ב-12 מתקפות נגד עד שנהרג במאחז ב-6 באוקטובר.
נקבר בקבר אחים ליד הכפר סמוך לכביש מהיר שמחבר דנייפרופטרובסק וקייב.
בצו נשיאות ברית המועצות מ-26 באוקטובר 1943 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
רי צ'ון-הי
רי צ'וּן הי (בקוריאנית: 리춘히; נולדה ב-8 ביולי 1943) היא מגישת חדשות לשעבר של הטלוויזיה של קוריאה הצפונית (KCTV). היא בולטת במיוחד בשל הטון הרגשני ולעיתים המריר שלה, המתואר כ"מלא רגש", "מאיים במעורפל" ו"תוקפני".
ראשית חייה
רי נולדה ב-1943 למשפחה ענייה בנפת טונגצ'ון שבמחוז גנגוון, בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה. הסיבה לטיפוחה על ידי ממשלת קוריאה הצפונית הייתה בשל המעמד הכלכלי הנמוך שלה, שנחשב לסימן לנאמנות פוליטית במדינה. רי למדה אומנות בימתית באוניברסיטת פיונגיאנג לתיאטרון וקולנוע ולאחר מכן החלה לעבוד בטלוויזיה הממלכתית של קוריאה הצפונית.
קריירה
רי החלה להופיע בטלוויזיה בפברואר 1971. ב-1974 היא הייתה למגישה הראשית של התחנה והיא הופיעה בשידורים באופן רציף החל משנות השמונים. הקריירה שלה הייתה ארוכה באופן מיוחד. בעוד שרבים מעובדי התחנה הודחו מתפקידיהם או היו קורבן ל"טיהורים", הקריירה של רי מעולם לא נקטעה. לאחר פרישתה לגמלאות בינואר 2012, היא שבה לפעילות לאירועים מיוחדים כדי להכריז על טענותיה של קוריאה הצפונית על פיצוץ פצצת מימן בינואר 2016 ועל שיגור הטיל חודש לאחר מכן. היא גם הייתה זו שהכריזה על עריכת הניסויים בנשק גרעיני בספטמבר 2016 ובספטמבר 2017, ועל ניסוי הטילים שנערך בנובמבר 2017. בהמשך, היא הכריזה על השעיית הניסויים הגרעיניים וניסויי הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של קוריאה הצפונית באפריל 2018 ועל פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור בהשתתפות נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג און ביוני אותה שנה. ב-15 באפריל 2018 הקריאה רי את דיווח החדשות בו הוזכר לראשונה שמה של רעייתו של קים ג'ונג און, רי סול ג'ו כגברת הראשונה. לאחר פרישתה לגמלאות בינואר 2012 סיפרה רי לרשת תקשורת ממשלתית סינית שהיא ממשיכה לעבוד מאחורי הקלעים ולאמן את הדור הבא של מגישי החדשות.
סגנון
רי זכתה לשבחים מהרשויות בצפון קוריאה בשל קולה המהדהד, הלך נפשה המרשים וצחות לשונה היוצאת מן הכלל. היא ידועה בשל סגנון ההגשה המלודרמטי שלה. לעיתים תכופות היא מדברת בטון רועד וצוהל כאשר היא מהללת את מנהיג המדינה ולעומת זאת עם כעס מוחצן כאשר היא מגנה את המערב. לדבריו של בריאן ריינולדס מאייר, פרופסור באוניברסיטת דונסגו ומומחה לתעמולה צפון קוריאנית, הכשרתה התיאטרלית סייעה היטב לעבודתה, בהתייחס לראוותנות החזקה האופייניות לשידורים הצפון קוריאניים.
ב-1994, כאשר הודיעה רי על מותו של קים איל-סונג, היא בכתה בזמן השידור. באופן דומה, כאשר היא הודיעה על מותו של קים ג'ונג-איל ב-2011, היא נראתה כמי שכובשת את דמעותיה. סגנונה המלודרמטי הומחז כפרודיה בדמותה של "קים בונג צ'ה", כתבת צפון קוריאנית בתוכנית הטלוויזיה הסינגפורית בשפה האנגלית The Noose. סרטונים שלה עם כתוביות מסולפות הופיעו גם בפרק Put It Down בסדרה סאות' פארק ב-2017.
רי מופיעה בשידורים כאשר היא לובשת בדרך כלל חליפה בסגנון מערבי או תלבושת מסורתית קוריאנית בצבע ורוד.
מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו
פרדיננד מקסימיליאן יוזף הראשון, קיסר מקסיקו (בספרדית: Emperador Maximiliano I de México; 1832 – 19 ביוני 1867) לבית הבסבורג האוסטרי. היה קיסר מקסיקו בין השנים 1864–1867.
מקסימיליאן מונה לקיסר ב-10 באפריל 1864, ביוזמתו של נפוליאון השלישי קיסר צרפת, אשר יזם שיתוף פעולה מדיני עם אוסטריה נגד פרוסיה. אל מקסימיליאן, שהיה בטריאסטה הגיעו קבוצה של מקסיקנים שמרנים, אשר הציעו לו את המשרה, כאשר ארצם, מקסיקו, היא תחת כיבוש צרפתי. ממשלות רבות מיאנו להכיר בשלטונו של מקסימיליאן על מקסיקו, ביניהן ארצות הברית, אשר פלשה לאזורים בצפון מקסיקו. עובדה זו פעלה כיתרון למתנגדים לקיסר, הרפובליקנים המקסיקנים בראשותו של בניטו חוארס. סופו הטראגי של קיסר מקסיקו האוסטרי, שהיה שליח בית הבסבורג האוסטרי למקסיקו, היה שהוקרב למען אינטרסים של אירופה: יוקרתיים, פיננסיים ודתיים, אשר לא ניתן להם גיבוי מתאים והוא הוצא להורג על ידי המורדים ב-19 ביוני 1867.
כיום נחשב מקסימיליאן כדמות חיובית בתרבות המקסיקנית. בכך שבנה ושיפץ את עיר הבירה, ושלמרות שנקבר באירופה הוא קבור עם סמלים מקסיקניים. בכך נעוץ ההסבר מדוע השם מקסימיליאן נפוץ במקסיקו עד היום.
ראשית חייו
הנסיך מקסימיליאן נולד בארמון שנברון שבווינה שבאוסטריה ב-6 ביולי 1832 כבנם השני של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה וסופי, נסיכת בוואריה. אחיו הבכור היה הקיסר פרנץ יוזף, וארבעת אחיו האחרים היו קרל לודוויג, מריה אנה וקרל ויקטור. אחותו מריה אנה נפטרה בשנת 1839 בגיל ארבע. מיום הולדו נשא את התארים ארכידוכס אוסטריה ונסיך הונגריה ובוהמיה. הוא נשא את שמו של קיסר אוסטרי מפורסם, מקסימיליאן הראשון, מראשוני בית הבסבורג במאה ה-15. תוארו הרשמי היה:
His Imperial and Royal Highness Ferdinand Maximilian Joseph, Prince Imperial and Archduke of Austria, Prince Royal of Hungary and Bohemia מקסימיליאן נחשב לילד מחונן, ופיתח עניין מיוחד במדעים, בייחוד בבוטניקה. מקסימיליאן הוכשר לחיל הים, בו שירת בהתלהבות רבה. למקסימיליאן היה חלק חשוב בהקמת הנמל הימי של העיר טריאסטה, והצי בו נחל האדמירל וילהלם פון טגטהוף ניצחונות במלחמות נגד איטליה.
הכתר המקסיקני
הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי העלה את הרעיון לשתף פעולה עם אוסטריה, בין השאר גם על ידי נישואין, נגד גרמניה וגם על ידי כך שימליכו נסיך אוסטרי על מדינה באמריקה. וכך תהיה לאוסטריה מושבה מעבר לים כמו שלבריטניה הייתה את המושבה הודו. במקסיקו הייתה מלחמת אזרחים בין הליברלים במקסיקו בראשו של בניטו חוארס לבין המקסיקנים השמרנים. השמרנים באו לטריאסטה לארמון מיראמר, בברכתו של נפוליאון השלישי, ובקשו ממנו לבוא להיות קיסר.
היה זה לאחר שבשנת 1862 פלש הצבא הצרפתי למקסיקו. מקסימליאן קיבל את המשרה בלחצם של נפוליאון השלישי והגנרל אלי פרדריק פורי כאשר לכל אחד מהם יש אינטרסים של יוקרה, התעשרות ואפילו יצירת ממלכה נוצרית קתולית בצפון אמריקה. בשנת 1863 הוכתר מקסימליאן למשרת הקיסר, לאחר אישורו של משאל העם שנערך במקסיקו. מקסימיליאן לא ידע על המצב המפוקפק בו נערך משאל העם.
מקסימיליאן למד את השפה הספרדית והגיע לעיר וראקרוס שבמקסיקו ב 28 במאי 1864. במקסיקו הוא נתקל בהתנגדות וסירוב להכרה בממשלתו בידי הליברליים והתנגדות זו הובילה למאבק מתמשך בין שני הכוחות.
הזוג המלכותי הוכתר באותה שנה בטקס שנערך בקתדרלת מטרופוליטנה, שבבירה מקסיקו סיטי. לאחר מכן קבעו את מקום מושבם בטירת צ'פולטפק (Chapultepec), השוכנת במרומי גבעה בפרבריה של מקסיקו סיטי, הנקראת באותו השם. מקסימיליאן אף יזם הקמת טיילת מטירת מושבו למרכז העיר. הטיילת, שבמקורה נקראה "שדרות הקיסרית", כיום הינה אלא טיילת "לה רפורמה" (Paseo de la Reforma) הנודעה.
היות שלא זכו מקסימיליאן ושרלוט בילדים משלהם, אמצו את אוגוסטין דה איטרובידה אי גרין וסלבדור דה איטרובידה אי מרזן, שניהם נכדיו של אוגוסטין הראשון, מי שהיה קיסר מקסיקו בשנות ה-1820. הזוג ייעד את אוגוסטין, בנם על פי החוק, ליורש העצר תחת התואר "הוד מלכותו, נסיך איטרובידה".
לימין המקסיקני, השמרנים, הקונסרבטורס, היו הפתעות מהקיסר שבחרו. הוא אימץ הצעות חוק של המפלגות הליברליות, כגון שינוי שיטת הבעלות על הקרקע, ביטול עבודת הילדים, קביעת שעות עבודה סבירות וחופש דתי. הוא אף הציע חנינה לחוארס עצמו בתנאי שישבע אמונים לשלטונו, אך זה סירב להצעה. לאחר שחוארס דחה את הצעתו, הורה מקסימיליאן להוציא להורג את כל תומכי חוארס שיתפסו; מהלך זה הווה טעות טקטית חמורה, אשר רק החמירה את המצב בו היה שרוי שלטונו.
עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית הביעה ארצות הברית נכונות לתמוך ברפובליקנים המקסיקנים וסיפקה להם נשק. ארצות הברית פלשה לשטחים דרומית מארצות הברית וכבשה שטחים בדרום ארצות הברית של היום (כגון טקסס), תוך ספיגת אבדות כבדות. דרישתה הייתה כי חצי הכדור המערבי חייב להיות בשליטה אמריקאית ולאירופה אין מקום בחלק זה של העולם וזאת לפי דוקטרינת מונרו. בשנת 1866 נסוג הצבא הצרפתי והסתבר כי היה זה האות לקץ הממשמש ובא, באופן זה או אחר, לשלטונו של מקסימיליאן, שאיבד כך משענת חשובה. הצבא הצרפתי שב לאירופה כדי לקחת חלק במלחמות שהתעוררו אז באירופה, בין פרוסיה בהנהגת ביסמרק לבין אוסטריה וצרפת.
רעייתו של מקסימיליאן, שרלוט, יצאה לאירופה על מנת לנסות לגייס תמיכה לשלטונו של בעלה, בפריז, וינה ולבסוף ברומא, אצל האפיפיור פיוס התשיעי. לאחר שכל מאמציה עלו בתהו, סבלה שרלוט ממשבר רגשי עמוק (יש אומרים: אי שפיות) ולא שבה מעולם למקסיקו. שנה לאחר מכן, כשהוצא בעלה להורג בידי חוארס ותומכיו, עברה לחיות חיי בדידות. תחילה בטירת מרמרה שבטרייסטה, אותה הקים בעלה, ולאחר מכן בטירת בוכאוט בעיר מייזה, בלגיה, שם נפטרה ב-19 בינואר 1927.
ההוצאה להורג
לאחר משפט ראווה שנערך לו, נידון מקסימיליאן להוצאה להורג. שליטים ודמויות בולטות מאירופה (ביניהם הליברלים ויקטור הוגו וג'וזפה גריבלדי) שלחו מכתבים ובקשות להקלת גזר הדין, אך חוארס לא נשמע להם, כיוון שחפץ להעביר מסר ברור של "במקסיקו לא ישלוט אף כח זר", וגזר הדין בוצע במלואו ב-19 ביוני של אותה שנה.
ב-19 ביוני הוצא מקסימיליאן להורג יחד עם שני הגנרלים שלו ביריה. מילותיו האחרונות היו "קרלוטה המסכנה!". על אף ששיחד מקסימיליאן את היורים שלא יירו בראשו, אחד מהם עשה כך. גופתו של מקסימיליאן נחנטה, ונקברה בתחילת שנת 1868 בקריפטה המלכותית שבווינה.
הצייר הצרפתי אדואר מאנה צייר את הוצאתו להורג של הקיסר מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. (ראו הציור לעיל). פרופ' מיכאל הרסגור מציין כי בגרסאות אחדות של הציור, החיילים היורים הם בעלי מדים צרפתיים. בכך ביטא הצייר את מורת רוחו מארצו, צרפת, שלא הושיטה עזרה לקיסר, ששלחה אותו למלוך על מקסיקו. התנהגותה גרמה בעקיפין לכך שכשיפול בשבי הרפובליקנים הוא יוצא להורג, לאחר שהקיסר הורה בעבר, כי שבויים רפובליקאיים יוצאו להורג.
מבצע קינוח
מבצע קינוח הוא מבצע של צה"ל לכיבוש מוצב החרמון שנערך בין 21 באוקטובר ל-22 באוקטובר 1973. בסיומו הצליחה חטיבת גולני לכבוש מחדש את ההר ובמקביל כבש כוח משולב של צנחנים במילואים וחיל ההנדסה את החרמון הסורי. הקרב נערך לאחר שמוצב החרמון נפל ב-6 באוקטובר, עם פתיחת מלחמת יום הכיפורים, לידי הסורים. במהלך המלחמה התחוללו מספר קרבות, בניסיון ישראלי לשוב ולהשתלט על ההר, אולם רק במבצע קינוח הצליח צה"ל לכבוש מחדש את החרמון.
ישראל
הפיקוד העליון נמסר ליקותיאל אדם. תחתיו פעלו שתי חטיבות:
הכנות לכיבוש החרמון
מפקדת קצח"ר תכננה את כיבוש החרמון על ידי כוח צנחנים מוטס כדי להפתיע את הקומנדו הסורי מאחור ולבטל את יתרון הגובה שבו ישב. הרמטכ"ל אישר, ואל"ם צימל נשלח לפיקוד צפון להציג את התוכנית העקרונית. לקראת הקרב לכיבוש החרמון בסוף המלחמה החליט אלוף פיקוד צפון, יצחק חופי, להקים מפקדה מיוחדת לתכנון המבצע וכן לפיקוד והשליטה על הכוחות המבצעים. כמפקד המבצע מונה ראש מטה פיקוד צפון, תא"ל יקותיאל אדם. כמו כן היו חברים בצוות סגן הקחצ"ר, אל"ם אריה צידון (צימל), מפקד סיירת מטכ"ל, סא"ל גיורא זורע, מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי, מפקד חטיבת המילואים של הצנחנים 317, אל"ם חיים נדל. הוחלט כי חטיבת הצנחנים תכבוש את מוצב החרמון הסורי לאחר שתונחת באמצעות מסוקים ברום החרמון והיא אכן עשתה זאת בהצלחה, ואילו על חטיבת גולני הוטלה מלאכת כיבוש מוצב החרמון הישראלי, זאת בהתאם להבטחה שנתן תא"ל אדם לאל"ם דרורי לאחר כישלון ניסיון הכיבוש הקודם. מג"ד 51 הגיש לאישור החטיבה תוכנית לכיבוש מוצב החרמון הישראלי שהתבססה על עלייה ממזרח ומצפון, על פי תוואי הפשיטה לחרמון בצד הסורי שגדוד 51 ביצע לאחר הניסיון הראשון לכיבוש החרמון. אחת המטרות של הפשיטה הייתה תרגול ובדיקת היכולת לבצע את העלייה מצד מזרח ומצד צפון של החרמון. זהו מתלול קשה ביותר שגובהו כ־1,000 מטר מח'אדר ישירות אל מוצב החרמון הישראלי. פיקוד צפון לא אישר את התוכנית והפקודה הייתה לתקוף מכיוון דרום ומערב, הכיוון כלפיו נערכו כוחות הקומנדו הסורים.
ב-21 באוקטובר יצא לדרכו "מבצע קינוח" לכיבוש החרמון. יום קודם נשלח כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד יוני נתניהו וסגנו עוזי דיין שהתמקם במצפה שלגים וביצע תצפית מוקדמת על אזור מוצב החרמון. כוח התצפית לא זיהה דבר ודיווח על תנועה מועטה כי הסורים נשארו מחופרים ולא זזו מהעמדות שלהם. עם זאת זיהו הלוחמים כי מוצב החרמון עצמו ריק מאדם וכי הם יכולים לכבשו, אולם למרות הפצרות חוזרות ונשנות, התעקשו בפיקוד הצפון להשאיר את כיבושו לגולני. עוזי דיין כתב על כך ש: . במשך הקרב שימשו ככוח אבטחה וחסימה, הרגו ושבו עשרות מחיילי האויב.
ביום המבצע נערכה בצהריים קבוצת הפקודות האחרונה בפיקוד צפון. הפקודה כללה אמנם את סדר הכוחות והמשימות אולם הייתה חסרה במתן תמונת מודיעין טובה על היערכות הכוח הסורי שהגן על ההר. מאוחר יותר כאשר תידרך מג"ד 51 את חייליו למשימה אמר להם כי אין ברשותו מידע על כוחו וגודלו של האויב ביעד. מפקד החטיבה, אמיר דרורי, שב מקבוצת הפקודות אחר הצהריים ולא הספיק לתחקר את כוחות החטיבה כראוי, ועל כן עודד את חייליו והסביר את החשיבות של הקרב על מוצב החרמון בכך שהוא כמו "העיניים של המדינה". לאחר הקרב רואיין בני מסס מגדוד 51 והוא השתמש במשפט "העיניים של המדינה" בקשר לכיבוש המוצב והביטוי הזה דבק בו ובמוצב החרמון מאז.
כיבוש מוצב החרמון הסורי
סבב ההטסות השני כלל גם את מפקד חטיבת הצנחנים 317, אל"ם חיים נדל והחפ"ק שלו. לאחר שהוטסו כל לוחמי גדוד 471 החלו נוחתים לוחמי גדוד 567 בפיקודו של אלישע שלם. בשעה 17:30 הסתיימו ההטסות, אשר הנחיתו 625 מלוחמי החטיבה על החרמון והכוחות החלו לנוע אל משימותיהם. גדוד 471, בפיקוד סא"ל שלח, הוביל את הכוחות כשהוא נע באיגוף ימני לכיוון מוצב הפיתולים. הגדוד נע לאט, כמתוכנן, בשל תנאי השטח הקשים ודלילות האוויר. פלוגה ב', בפיקוד עוזי צור, כבשה את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר תוך שהיא סופגת הרוג אחד, סגן מנחם פינבלט. בסריקת המוצב נמצאו חמישה חיילים סורים הרוגים ונראה היה כי חיילים נוספים ברחו.
בשל חשש מהגעת תגבורות אויב מכיוון הכפר ערנה, הורה שלח לסגנו, יאיר עוגן, לבצע חסימה, באמצעות כוח הנ"ט וההנדסה שהיה איתו, על ציר הכביש ממזרח. הכוח בפיקוד עוגן התמקם על מצוק ששלט על הכביש ופוצץ מטען חומר נפץ שפער בור גדול בכביש והפכו למכשול בפני כוח תגבורת סורי. לקראת השעה 01:30 דיווח עוגן כי מהציר העולה מהכפר ערנה הוא מזהה תנועת כוח תגבורת שנע באופן רכוב לעבר החסימה. כאשר הגיעו ראשוני הרכבים הסורים לקרבת הבור שנפער בכביש, הורה הסמג"ד על פתיחה באש. כוח החסימה ירה אש מנשק קל, פצצות תאורה ממרגמות חמישים ושניים מ"מ ופצצות מרנ"ט. הרכב הסורי שהוביל את השיירה נפגע ולאור פצצות התאורה נראו משאיות וחיילים בורחים. הסורים כלל לא השיבו אש. בסריקות שנערכו מאוחר יותר נמצאו שני חיילים סורים הרוגים.
הגדוד המשיך לנוע לעבר נ.ג. 2360. בדרכם נתקלו בכוח סורי, שהתבצר במה שכונה מוצב הכוכים, שפתח לעברם באש. פלוגה א', בפיקוד שי לין, שנעה בראש הגדוד פתחה באש יעילה והסתערה על הכוח הסורי. בסריקת השטח נמצאו בו כוכים ועמדות מבוצרות ושנים עשר חיילים סורים הרוגים. לפלוגה לא היו נפגעים. בחצות הלילה הגיע הגדוד סמוך ל- נ.ג. 2360. והמג"ד דיווח למח"ט כי הגדוד השלים את משימתו. גדוד 567, בפיקוד אלישע שלם, נע למשימה העיקרית - כיבוש מוצב החרמון הסורי. כשהגיע כוח החוד הגדודי למנחת המסוקים הסורי, נראה המוצב במרחק ארבע מאות מטרים מדרום למנחת. פלוגות הגדוד נערכו לכיבוש היעד בעוד המג"ד הורה לקש"א (קצין קישור ארטילרי) להנחית אש חזקה על המוצב. המג"ד, שלם, הבחין כי לא היה ירי מן המוצב הסורי והעריך שהמוצב נטוש. המוצב נסרק בזהירות ונמצא ריק מאויב. סא"ל שלם פקד על אנשיו להיערך להגנה בעמדות הריקות שבמוצב. זמן קצר לאחר השעה 03:00 דיווח למח"ט שהיעד בידו. קצין האג"ם, רן בג, ארגן כוח צנחנים ופינה במסע אלונקות את ההרוג ושני הפצועים שהיו לחטיבה בקרבות הלילה לשטח הנחיתה. עם בוא הבוקר נחת מסוק פינוי בשטח הנחיתה והועמסו עליו הנפגעים. בשל הקשיים בהתקפת חטיבת גולני על מוצב החרמון הישראלי הוחלט כי כוח מן החטיבה יסייע להם. אל"ם נדל שלח למשימה את מג"ד 567 סא"ל אלישע שלם, ועימו שתי פלוגות. הכוח נע באופן איטי ומאובטח בשל השטח הסלעי ועייפות הלוחמים. הכוח נתקל בחיילים סורים נסוגים מזירת הלחימה בחרמון הישראלי לכיוון צפון- מזרח. הצנחנים השיבו אש, הרגו כמה מהם ולקחו כמה בשבי כשהם סופגים פצוע אחד.
כיבוש מוצב החרמון הישראלי
המאמץ לכיבוש ההר והמוצב הישראלי היה של חטיבת גולני בפיקודו של אמיר דרורי. הכוחות עלו להר בשלושה ראשים כולל כוח משוריין קטן ומספר טנקים. הכוח העיקרי בקרב היה מגדוד 51, שהגיע רגלית ממסעדה והיה אמור להגיע לגבעה 1614, לעיקול הטנק ולרכס החרמון. גדוד 17 משוריין שהורכב מחיילי סגל בסיס האימונים החטיבתי של גולני ופלוגה מגדוד 17 בתוספת 6 טנקים מחטיבה 188, כוח הנדסה וכוח צמ"ה בפיקוד דוד כץ, משימתו הייתה לפתוח את ציר הכביש למוצב החרמון ולשמש כעתודה. פלוגת הסיור של החטיבה (סיירת גולני) תוכננה להגיע באיגוף ממערב ומצפון לכוון הרכבל העליון. פלוגת הסיור לחמה בקרב קשה ברכבל התחתון וברכבל העליון, המ"פ שמריהו ויניק נהרג ברכבל העליון והכוח של הסיירת לא הצליח להתקדם. העלייה ברגל של גדוד 51 הייתה בשני ראשים והחלה לקראת חשכה. הכוחות התאחדו לפני תחילת הקרב. זרקורי ענק הוצבו ביער אודם והאירו את שמי הלילה החשוכים. הקרב החל בסביבות השעה שתיים בלילה.
חיילי הצבא הסורי התחפרו בשוחות אישיות ובין הסלעים סביב למוצב החרמון, לא בתוכו, לא לצדי הדרכים כמו ב-8 באוקטובר ולא בתעלות, ושברו באש מדויקת את התקפות חיילי צה"ל. לאחר כיבוש החרמון על ידי הסורים, נטלו לוחמי הקומנדו הסורי את מקלעי המא"ג שנותרו בשטח המוצב. במהלך הקרב פתחו הסורים במכת אש חזקה על הכוח שלחם במעלה ההר והסבו לכוח נפגעים רבים ויצרו מבוכה ובלבול בקרב לוחמי גולני שלא הבינו כיצד נורית עליהם אש ממקלעים שברשות צה"ל.
כאשר רבו הנפגעים במשך הלילה ירד הסמג"ד ציון זיו (זלוף) אל הכביש לסייע בפינוי ועלה חזרה רק כששמע כי המג"ד נפגע. כאשר הקרב הפך להיות צמוד ולא מאורגן, פגזי הסיוע הארטילרי נפלו קרוב לכוחות הישראלים ואפילו ביניהם. הקרב התדרדר לקרב אישי בין חיילי צה"ל לחיילים סוריים ללא יד מכוונת כמעט. מרכז הקרב היה סביב גבעה שסומנה במפות כגבעה מספר 16 עליה ומסביבה התנהל עיקר המאמץ. הגבעה הייתה היעד של פלוגה ג' בגדוד 51. כוחות אחרים אגפו את הגבעה ולחמו בשטח שבינה לבין המוצב. כוח של פלוגה ב' עלה לגבעה 24 שהייתה ללא חיילי אויב, שלא לפי התכנון ונשאר שם במקום לעלות לגבעה 19. כשהבין המ"פ שטעה, חשב שהוא על גבעה 22 ורק בבוקר הבין הקמב"ץ שהכוח על גבעה 24. מאוחר יותר שלח המג"ד את פלוגה א', בפיקוד סרן, לגבעה 17. שם פגשו אנשיה את לוחמי הקומנדו הסורי שהיו ערוכים בעשרים מחפורות דו רובאיות. באותה עת נפצע בגבעה 16 מפקד פלוגה ג',. כמו כן נפצע מפקד הפלוגה המסייעת, סרן מיקי מוסברג, ופלד, המג"ד, דיווח למח"ט כי הקרב הפך למורכב ומתנהל באיטיות.
משהתרבו הנפגעים וההרוגים בקרב כוחות לוחמי החטיבה, ומשנפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, לקח קצין האג"ם החטיבתי, רס"ן יואב גולן, יוצא סיירת שקד, את הפיקוד על כוחות החטיבה. למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס ששררה במהלך הקרב דבק גולן במשימה וביקש כוחות סיוע כדי להשלים את המהלך החטיבתי. לאחר שוידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון, מהלך, שבנוסף לקרב העיקש שניהלו לוחמי גולני בפיקוד קצין המבצעים החטיבתי, יועד זליבנסקי, בגבעה 16, הכריע את הכוחות הסורים ואת הקרב.
השעות האחרונות של הלחימה בגבעה 16
בשעה 5:00 בבוקר הודיע יודק'ה פלד (מג"ד 51) לאמיר דרורי (מח"ט גולני) בקשר החטיבתי כי הוא נמצא לבד בגבעה 16 ואין לו שום מסגרת: "הצרה שפה אין לי אף אחד... אני כאן לבד פה כנראה...אין לי כאן שום מסגרת". למרות זאת, בשלב זה נשארה בראש גבעה 16 באזור מתחם השוחות קבוצה קטנה של לוחמי גולני שלחמו כל הלילה והמשיכו לנהל קרב עיקש והרואי ממרחק של מטרים ספורים כנגד כוחות מצומצמים של צלפים סורים.
גדוד 17 שפתח את ציר הכביש, נקלע לאש מסיבית מרכבל עליון כשפינה שרשראות מוקשים באזור שבין רכבל תחתון ועיקול הטנק האש פגעה במפקדי הטנקים שבכוח. בשלב זה קיבל מגד 17 פקודה מהמח"ט שהמצב בגבעה 16 קשה ושייקח פלוגה ויגיע רגלית לגבעה 16. המג"ד העביר את הפיקוד על הכוח המשוריין לסמג"ד איתן ירון וחבר למח"ט.
אחרי רבע שעה (5:15) אמיר דרורי נפצע בעת שהציב רתק מכוח העתודה והעביר את הפיקוד ליודק'ה שנפצע דקות ספורות לאחר מכן גם הוא. בשעה 05:36 יגאל פסו מ"פ ג' בגדוד 51, שנפצע במהלך הקרב מספר פעמים ביקש בקשר החטיבתי תגבורת: " יש פה כל כך הרבה פצועים שצריך הרבה אנשים פה...".
עם אור ראשון רבו הנפגעים בקרב הלוחמים שעל גבעה 16.
לאחר ההפגזה החלו לעלות לעבר גבעה 16 חיילים ישראליים שהיו במורדות הגבעה. לדברי דוד צרפתי, לוחם מפלוגה ג' בגדוד 51, שלחם בגבעה 16 לאורך הלילה כולו זכור כי חייל שעלה לגבעה מקרב הכוחות החדשים ונשא מכשיר קשר על גבו הגיע מטרים ספורים על יד קבוצה של 5 לוחמים מפלוגה ג' ששכבו בשקט בין גוויות שהיו במקום. הקבוצה כללה גם את: המ"פ, אוהלי עודד, המ"כ סמל אברהם פרץ ואלישע פרזמה. מול קבוצת הלוחמים הללו נותרו צלפים סורים בודדים. החייל היה בדרכו לכיוון המוצב כאשר נורה מאש צלף סורי. אוהלי עודד זחל לעבר החייל שנפצע במטרה לסייע לו אך נורה מאש הצלפים. חובש שהוזעק למקום ממורדות הגבעה על ידי אלישע פרזמה כדי לטפל בהם, נהרג גם הוא.
בשלב זה, הונחתה בפעם השנייה ארטילריה. אך הפעם היה מדובר בארטילריה כבדה מאוד, הפעם הארטילריה כוונה לעבר מתחם השוחות בגבעה 16, לרבות על הלוחמים הישראליים שהיו שם. המח"ט אמיר דרורי מצביע על כך כי: "אני נפצעתי בשעה 05:00 ופוניתי לאחור, לאחר מכן החלה ההפגזה...היו שעתיים וחצי של הפגזות שבהן לפי דעתי היו רוב הנפגעים.". לאחר שהארטילריה פסקה, סיפר דוד צרפתי בעדותו במחלקה להיסטוריה כי המ"פ דיבר בקשר בכעס רב על כך שלא הגיעה תגבורת ועל כך שהפגיזו את כוחותינו. לאחר מכן שוחח עם דוד צרפתי וביצע הסתערות לעבר הצלף הסורי.
בנקודה זו החלו להגיע ראשוני הלוחמים מגדוד 17 בפיקוד דוד כץ למתחם השוחות בגבעה 16. כץ קיבל הוראה מהמח"ט לחלץ את גדוד 51 וארגן את חייליו לחפות ולחלץ את פצועי גדוד 51 אחורה. תוך כדי החילוץ נפגע מכשיר הקשר שלו. הוא זחל לעבר חפ"ק המח"ט ומקצין האג"מ נודע לו שמגד 51 נפצע ושהפיקוד הורה להישאר במקום ושכוחות צנחנים מהחרמון הסורי הכבוש, וממגדל שמס עולים לכבוש את החרמון, הוא הודיע שהוא לא מחכה לצנחנים ויוצא להסתערות. כץ הורה לקצין האג"ם להפסיק את הארטילריה שפגעה בעיקר בכוחותינו ופתח בהסתערות להשלמת כיבוש גבעה 16 וגבעה 17. השבירה של הסורים הייתה מיידית. חלק קטן מהם שהמשיך בלחימה חוסל על ידי לוחמי גדוד 17 שתוגבר בלוחמים נוספים מגדוד 51.
לאחר ש נהרג, דקות ספורות לפני הגעת הכוחות מגדוד 17 שהוזכרו לעיל, דוד צרפתי חיסל את הצלף הסורי שפגע ביגאל פסו ובזמן זה נותרו חיים בשיא גבעה 16 אלישע פרזמה ואברהם פרץ. סמל אברהם פרץ נמצא על ידי הסמג"ד ציון זיו בשעה 09:00 כשהוא פגוע קשה ומכשיר קשר על גבו, בדרכו למוצב החרמון הישראלי.
סיום הקרב
הקצינים הסוריים שידעו כנראה על נפילת המוצב שלהם וראו שחיילי צה"ל לא נסוגים, חששו לחייהם ועזבו בלילה במהלך הקרב את המקום ואת החיילים הסורים שלחמו בעקשנות ובמקצועיות. לקראת בוקר נטשו הסורים את החזית כאשר הבינו כנראה את מצבם. זו הייתה נקודת ההכרעה כיוון שהסורים היו מחופרים היטב ובעמדות שולטות והיה חשש שבאור יום יהיה מצב חיילי צה"ל בהר גרוע מאשר בלילה. קצין האג"ם של החטיבה, יואב גולן, סיפר לימים, שהצליח לבטל הפצצה של אזור הקרב שנועדה להשיג הכרעה בכל מחיר. בשמונה בבוקר התחילה ההסתערות של גדוד 17, על גבעות 16 ו-17 וכבש אותם עד שעה 09:00. בערך בשעה 10:00 כבש גדוד 17 את מוצב החרמון הישראלי. מג"ד 17 הורה להניף דגל ישראל ודגל גולני על תורן המוצב שהונפו על ידי קצין המודיעין של גדוד 51, סגן עלי לוין, שהצטרף לגדוד 17. בשעה 10:30 דיווח מג"ד 17 דוד כץ: "תחנות כל העולם, החרמון בידי גולני". ב -10:35 בבוקר דיווח גולן לפיקוד הצפון כי- "אנחנו למעלה, הדגלים שלנו מתנופפים ברוח". בשעה 10:45 חבר סמח"ט הצנחנים מרא אלעמי אל דוד כץ שהעביר לאחריותו את המוצב הכבוש. בקרב נהרגו 55 חיילי צה"ל וכ-80 נפצעו. המוטיבציה, ההקרבה והנחישות של חיילי צה"ל היו מהגורמים שהכריעו את הקרב.
לאחר הקרב
באוקטובר 2022, לציון 49 שנה לקרב, חשף ארכיון צה"ל תמליל והקלטות מרשת הקשר, בהן נשמע גם קולו של מפקד סיירת גולני שמריהו ויניק רגעים ספורים לפני שנפל בקרב.
אחיהוד
היסטוריה
מקור שמו של המושב מפסוק בספר במדבר:.
ההחלטה להקים את המושב התקבלה לאחר שנתגלו באזור מקורות מים המאפשרים הקמת יישוב חקלאי. לצידו של המושב נוסד הקיבוץ יסעור. שני היישובים הוקמו על אדמות הכפר הערבי הנטוש אל-בירווה. בשנת 1950 הגיעו למושב כ-70 משפחות וכל משפחה קיבלה חלקת אדמה ו-2 פרות. לאחר תקופה, האוכלוסייה הידלדלה מעט ונכון ל-2014 במושב 59 משפחות בעלי אדמות. רוב משפחות הגרעין המייסד הגיעו מאזור שרעב בתימן, בין השאר מהכפרים עות'מא, תעז ומנצורה.
המושב מתנהל על ידי אגודה שיתופית. כיום ישנם 150 חברי אגודה. רק בעלי הנחלות (בעל נחלה - אדם בעל משק, שדה או מטע) הם חברי האגודה בעלי זכות בחירה אחת לשנתיים.
שטחו של המושב עומד על כ-1,800 דונם ומיקומו בקרבת צומת אחיהוד - על כביש 85 וכביש 70 מושך שוכרים חיצוניים.
אוכלוסייה
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במושב מתגוררים 912 תושבים נכון לסוף שנת 2020. בחלוף השנים אופיו של המושב הופך פחות חקלאי ויותר תעשייתי-מודרני.
בעבר ילדי המושב למדו בבית הספר "נר ישראל" אשר נסגר בשנות ה-80 בשל מיעוט תלמידים.
תעסוקה
בעידודו של המשרד להגנת הסביבה כדי להתאים את אמצעי ייצור החלב לתקופה, ולמנוע זיהום מי תהום משפכים של רפתות הוצאו הרפתות מתחומי המושב והוקם פארק חלב בגבעה שליד המושב כאשר כשלושה-ארבעה משקים התאחדו להקמת רפת גדולה.
כיום מונה פארק החלב כ-8 רפתות גדולות, אחת מהן רפת רובוטית, והיא הרפת הרובוטית היחידה בגליל המערבי ואחת מ-70 במדינת ישראל.
בנייה ופיתוח
מאז שהוקם המושב, התשתיות שופרו, כבישים חדשים נסללו, נבנו גני משחקים, המחלבה הפכה לבית כנסת אשר משמש גם כ"כולל נצר שלום" והמבנה ששימש כמאגר המזון לבעלי החיים במושב הפך לאולם. בתחילת שנות ה-2000 נבנו כ-55 יחידות דיור, ומשנת 2012 מבוצעות עבודות תשתית ל-40 יחידות דיור נוספות.
מע"צ מרחיבה את כבישים 70 ו-85 בסמוך למושב. בספטמבר 2017 נפתחה לציבור תחנת הרכבת אחיהוד.
פיטר דוסברג
דוסברג קיבל תשואות בתחילת הקריירה שלו בגלל מחקרו בנושא האונקוגן ובמחקר הסרטן, בכך שהיה הראשון שבודד גן סרטן. בעזרת פיטר וגט, הוא דיווח בשנת 1970 על ממצאים חשובים בקשר לסרטן ציפורים. בגיל 36, דוסברג קיבל את פרס "Tebure" מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובגיל 49 נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. בנוסף קיבל בשנת 1986 את מענק החוקר המצטיין (OIG) מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
בשנת 1987 החל לקבל בציבור שמות גנאי רבים בגלל מאמריו הרבים שהכחישו את גורמי האיידס הרגילים והעלו גורמי איידס אחרים ולא מוכרים למוקד כמו צריכת סמים, צריכה ארוכה של תרופות, וכי ה-HIV הוא וירוס מזיק בלבד, בניגוד לקונצנזוס המדעי שאומר ש-HIV הוא פתוגן מוביל איידס. ההשערה נדחתה על ידי רוב הקהילה המדעית. דוסברג פרסם מגוון דעות לגבי הפרשה בכתבי עת מדעיים, כגון Science וNature.
ביוגרפיה
דוסברג גדל בזמן מלחמת העולם השנייה, גדל כקתולי בגרמניה הנאצית. הוא עבר לברקלי, קליפורניה ב-1964 כדי לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סרטן
בשנת 1970 זכה דוסברג להערכה בינלאומיות על עבודתו פורצת הדרך בחקר הסרטן. עבודתו המוקדמת במחקר הסרטן כוללת גילוי האונקוגן v-src מהגנום של וירוס Rous sarcoma, וירוס עופות, הגורם לגידול.
שרפה
שרפה היא התפשטות בלתי מבוקרת של בעירה. שרפה עלולה להיגרם מסיבות שונות:
במבנים רבים מותקנת מערכת גילוי וכיבוי אש, שתפקידה לזהות פריצת שרפה ולהפעיל אזעקה וציוד לכיבוי אש. דלת אש נועדה לסייע במניעת התפשטות שרפה במבנה ולאפשר לאנשים להיחלץ ממנו בקלות.
בדרך כלל מוזעקים מכבי אש במקרה שרפה, לשם כיבויה ומזעור הנזק שהיא גורמת.
נזקיה של שרפה עלולים להיות גדולים, ולכן מרכיב חשוב בביטוח אלמנטרי הוא ביטוח מפני נזקי שרפה.
שרפות ענק בערים
במהלך ההיסטוריה אירעו שרפות ענק אחדות, כאלה שכילו ערים שלמות.
שרפות ענק בשטחים פתוחים
שרפות ענק בשטחים פתוחים (באנגלית: Wildfire) יכולות לאכל יערות, בתי מגורים המרוחקים ממקום יישוב ושדות חקלאיים. הסיבות הנפוצות לשרפות אלה הן ברק, רשלנות של האדם, הצתה מכוונת, התפרצות הר געש וזרם פירוקלסטי הנוצר מהרי געש. הסכנה להתקיימותן מושפעת מגורמים נוספים כגון גלי חום גבוה, בצורות ושינויים אקלימיים מחזוריים כגון אל ניניו. שרפת יערות, בטווח הרחוק, תורמת להתחדשות היער ולחיזוקו. כמו כן, מחקר משנת 2020 שהתפרסם בכתב העת של Trends in Ecology & Evolution מצא כי גורם לשרפות ענק בשטחים פתוחים נטוע גם בפעילות בעלי החיים עצמם המצויים בהם.
מוכנות ומניעת שרפות
רשויות כיבוי האש מקיימות פעולות שונות במטרה להגביר את המוכנות שלהן לשרפות עתידיות.
פרקטיקה מקובלת היא קיום תרגילים משולבים של מספר גורמי בטיחות בו מתרגלים מראש תרחישים מורכבים, כדי להגביר את הסיכוי למענה אפקטיבי בעת משבר ופריסה של ציוד כיבוי אש במרחב הציבורי. פרקטיקות אחרות נוגעות לניסיון למנוע מראש את התפרצותן של שרפות או את התעצמותן של שרפות לכדי סכנה מורכבת. מומחים לבריאות הציבור מנסים להגביר את המודעות לטעויות או פעולות רשלניות שעלולות לגרום לשרפה.
מאמר שהתפרסם בכתב העת "אקולוגיה וסביבה" במטרה לנתח את ההתמודדות עם שרפות בהרי יהודה, הגיעו החוקרים למסקנה שלאופן בו פזורה הצמחייה השפעה משמעותית על התפשטות האש, ולפיכך, שינוי בסוגי הצמחים הקיימים עשוי להפחית את עוצמתן ומהירות התפשטותן של שרפות. נוסף על כך, בחנו החוקרים את יעילותם של אזורי חיץ ללא צמחייה, במטרה לבלום את התפשטות האש. מסקנת החוקרים הייתה כי אזורי חיץ סביב יישובים – במיוחד כאלו המתוכננים מראש עם נתיבי הגעה ומילוי מים עבור לוחמי אש – היו יעילים במניעת התפשטות השרפה ליישובים, אולם אזורי חיץ בתוך היערות עצמם לא הראו יעילות ברורה.
שרפות בישראל
נכון לשנת 2011, כל 12 דקות בממוצע פורצת שרפה בישראל, כ-120 אירועים ביום, 40,000 בשנה. שרפות של חומרים מסוכנים מתרחשות בישראל לאורך השנים. בין השנים 2002 ל-2009 התרחשו בממוצע 61 שרפות כאלה בממוצע לשנה עם טווח שרפות של בין 31 ל-133 שרפות של חומרים מסוכנים בשנה.
שרפות יער בולטות:
שרפות מבנים בולטות:
הצתות מכוונות
לעיתים מציתים שרפה במכוון, מסיבות שונות :
ג'ון סאליבן (דיפלומט)
ג'ון ג'וזף סאליבן (באנגלית: John Joseph Sullivan; נולד ב-20 בנובמבר 1959) הוא עורך דין ודיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית בפדרציה הרוסית וכמשנה למזכיר המדינה של ארצות הברית. מ-1 באפריל ועד 26 באפריל 2018 שימש כממלא מקום מזכיר המדינה בעקבות פיטורי המזכיר רקס טילרסון על ידי הנשיא דונלד טראמפ.ֿ
ביוגרפיה
ג'ון ג'וזף סאליבן נולד ב-20 בנובמבר 1959 בבוסטון שבמסצ'וסטס. הוא בוגר בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת בראון בשנת 1981, וב-1985 השלים תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוא התמחה כעוזר משפטי לשופט בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב החמישי, ותחת שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית דייוויד סוטר.
קריירה
ב-1991 עבד סאליבן כיועץ לעוזר התובע הכללי של ארצות הברית, ג'יי מייקל לוטיג. בשנה שלאחר מכן כיהן כסגן היועץ הראשי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש במהלך מסע בחירתו השני לנשיאות ב-1992.
ב-1993 הצטרף סאליבן למשרד עורכי הדין "מאייר, בראון, רואו ומאו LLP" בוושינגטון די. סי.. בביוגרפיה שלו נכתב כי הוא שימש כיועץ בכיר בארבעה קמפיינים נשיאותיים. הפעילות של סאליבן התמקדה במדיניות הסחר, ההשקעות ומדיניות החוץ והביטחון הלאומי של ארצות הברית. הוא גם ייעץ למנכ"לים, יועצים כלליים בנושאי סכסוכים והסדרים בינלאומיים בתחום הסחר, השקעות זרות בארצות הברית, במזרח התיכון, ברוסיה ובמדינות אחרות. בין לקוחותיו נמנות חברות נפט וגז מרכזיות, חברות ייעוץ, ראיית חשבון ושירותים פיננסיים. הוא ייצג לקוחות אלה בפני מחלקות וסוכנויות של ממשלות ארצות הברית וממשלות זרות, כמו גם בתחום הליטיגציה בארצות הברית, שם הגיש תצהירים והציג טיעונים בעל פה בבתי משפט ברחבי הארץ. בעת ממשלו של ברק אובמה היה סאליבן יו"ר הדיאלוג העסקי האמריקאי-עיראקי ויו"ר ועדה מייעצת ליחסים כלכליים בין שתי המדינות.
בפברואר 2004 מינה מזכיר ההגנה האמריקני דונלד רמספלד את סאליבן לסגן היועץ המשפטי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. במהלך כהונתו, הוא קיבל את מדליית מזכיר ההגנה עבור שירות ציבורי יוצא דופן.
לאחר מכן עבר סאליבן למחלקת המסחר של ארצות הברית, שם כיהן כיועץ משפטי למשרד. עם התפטרותו של סגן מזכיר המסחר של ארצות הברית, דייוויד סמפסון, מונה סאליבן לממלא מקום סגן המזכיר ב-1 בספטמבר 2007. לאחר מינויו לממלא המקום, הודיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על מינויו לסגן מזכיר המסחר של ארצות הברית באופן קבוע, והושבע ב-14 במרץ 2008 לתפקידו לאחר אישור הסנאט. כמנהל התפעול הראשי של המשרד, הוא ניהל תקציב של 6.8 מיליארד דולר ו-38 אלף עובדים ב-13 יחידות תפעוליות. הוא היה גם חבר במועצת המנהלים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
סגן מזכיר המדינה
הנשיא דונלד טראמפ מינה את סאליבן לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ב-11 באפריל 2017. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-24 במאי ברוב של כ-94 תומכים לעומת 6 מתנגדים.
ב-1 באפריל 2018, החל לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בפועל עם הדחתו של מזכיר המדינה רקס טילרסון בידי הנשיא דונלד טראמפ. כהונתו הסתיימה עם מינויו הקבוע של מייק פומפאו לפקיד ב-26 באפריל.
ב-11 באוקטובר 2019, מינה הנשיא טראמפ את סאליבן לשגריר ארצות הברית ברוסיה. ב-12 בדצמבר 2019 אישר הסנאט את מועמדותו בהצבעה ברוב של 70–22.
ב-4 בספטמבר 2022 הודיע סאליבן על התפטרותו מתפקיד השגריר ברוסיה ועל פרישתו בכלל מעבודה בממשל האמריקאי.
חיים אישיים
לסאליבן ולאשתו, גרייס רודריגז, יש שלושה ילדים והם חיים במרילנד. הוא אחיינו של ויליאם סאליבן, שגרירה האחרון של ארצות הברית באיראן.
משפחה
מִשׁפָּחָה היא מוסד חברתי המאגד יחידים בעלי קשרי שארות לקבוצה שיתופית הדוקה. במשמעות הנפוצה של מושג זה משפחה נוצרת על ידי זוג אנשים אשר נישאים זה לזה, וכוללת גם את ילדיהם. משפחה נוצרת גם ללא קשר רשמי של נישואים, כאשר בני הזוג הופכים לידועים בציבור. כאשר אחד מבני הזוג נפטר, או שבני הזוג מתגרשים או נפרדים, המשפחה הופכת למשפחה חד-הורית (מונח שהוחלף בשנת 2014 ל"משפחה שבראשה הורה עצמאי").
המשפחה כוללת שני אנשים או יותר הקשורים בקשרי לידה, נישואים או אימוץ, החיים יחד. במקורו, המושג משפחה מייצג קבוצה של בני אדם שיש להם קרבת אבות. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה משפחה גרעינית כשני אנשים או יותר החולקים משק בית אחד וקשורים זה לזה כבעל ואישה, כזוג ללא נישואין או כהורה וילד.
במרוצת המאה ה-20 ניתנה למושג "משפחה" משמעות רחבה יותר בחברה המערבית, לפיה יחידה משפחתית היא קבוצה חברתית של שני אנשים או יותר המזהים את עצמם כקשורים זה לזה. לרוב על ידי קשר דם, נישואין או אימוץ וחיים ביחד ביחסי קרבה ואף תלות הדדית.
בספרות האנתרופולוגית מצוין כי לא נמצאו עדויות לקיומה של חברה כלשהי בה לא היה קיים מוסד משק הבית. מבחינה ביולוגית, המשפחה גם מתקיימת במרבית צורות החיים המוכרות לנו.
הגדרה
למושג המשפחה הגדרות רבות. האנתרופולוג צ'ארלס וויניק מגדיר משפחה כמוסד מפתח שמכיל אישה אחת או יותר שגרה עם גבר אחד או יותר ועם ילדיהם. מגורים משותפים ושיתוף פעולה כלכלי משויכים בדרך כלל למשפחה. לדבריו המשפחה ממלאת פונקציות כלכליות, חברתיות ופונקציה של רבייה, כאשר פונקציות הרבייה של המשפחה היו לעיתים משניות לפונקציות החברתיות והכלכליות שלה.
ג'ורג' מרדוק, לעומתו, מציין ארבע פונקציות עיקריות למשפחה שהן: מין, הולדה, חינוך וצבירת נכסים. מדגיש את המשפחה כמוסד המעניק סוציאליזציה והיותה סוכן בהנצחת המסורת החברתית. כיוון שפונקציות החינוך והסוציאליזציה כלולות בתוך ההגדרה הכוללת של פונקציות חברתיות, וצבירת נכסים או חסכנות היא חלק מהפונקציות הכלכליות להגדרתו של וויניק.
שתי הגדרות אלו הן פונקציונליסטיות - הן מגדירות את המשפחה על פי התפקידים שהיא ממלאת, ולא עוסקות בשאלת יחסי הכוח במשפחה. כמו כן, הגדרה זו אינה מצליחה להכיל את המגוון המלא של המשפחות הקיימות בחברה. בין השאר היא אינה מכילה משפחות זוגיות, משפחות בהן ההורים הם בני אותו המין, ומשפחות חד הוריות. כמו כן, הגדרות אלו הן מהותניות. באנתרופולוגיה בת ימינו רבים טוענים שאין לחפש הגדרה למשפחה.
לעיתים רבות קיימת ההתערבות של החברה החיצונית למשפחה במבנה התא המשפחתי, אשר נועדה ברוב המקרים להשפיע על צורתו והיקפו, ולא לבטל את קיומו. התערבות זו, בצורות רבות (דת, מסורת, חינוך, מבנה כלכלי חיצוני, משפט וכך הלאה), הופכת את המשפחה למוסד הנתון לעיצוב היסטורי.
התפתחות מוסד המשפחה
בעקבות תהליכי המודרניזציה שהתרחשו בתחילה במדינות המערב, ואחר כך בכל רחבי העולם, עבר מוסד המשפחה שינויים גדולים. השינוי המרכזי שניכר היה המעבר ממשפחה בעלת מאפיינים מסורתיים למשפחה בעלת מאפיינים מודרניים. ניתן להבחין בין שלושה סוגי משפחות: משפחה מסורתית, משפחה מודרנית ומשפחה פוסט מודרנית. מדובר בהבדלים על פני רצף ולא בחלוקה דיכוטומית, כלומר בימינו יש ביטוי לדגמים שונים של משפחות בחברות שונות.
התאוריה הפונקציונליסטית
התאוריה הפונקציונליסטית בוחנת את המשפחה על פי המשימות החיוניות שהיא ממלאת למען החברה הרחבה יותר. על פי תפיסה זו, המשפחה פועלת כ"עמוד השדרה של החברה" וכיחידה הבסיסית של המבנה החברתי. משימות אלה כוללות:
תיאורית הקונפליקט
כמו הגישה הפונקציונלית, אנשי גישת הקונפליקט רואים את המשפחה כגורם מרכזי בפעולתה של החברה. אך הם אינם חוקרים את התועלת שהיא מביאה לחברה אלא את תרומתה של המשפחה להנצחת אי השוויון החברתי בעיקר בין נשים לגברים.
מבנה המשפחה
יסוד המשפחה הוא בקשר, מיני או רומנטי באופיו, בין שני בני זוג, ובמקרים אחרים אף יותר משניים. לרוב מעוגן קשר זה בהסכם המכונה נישואים. ביטולו של קשר זה מכונה גירושין, והוא נחשב לרוב לפירוק המשפחה.
קיימים קשרים דומים שאינם נישואים, כדוגמת פילגש - אשה אשר כפופה לאב המשפחה ומקיימת עמו יחסים מיניים, אך מעמדה פחות משל אשתו הרשמית.
היסוד השני עליו בנויה המשפחה הוא קשר דם - כל קשר תורשתי קרוב נחשב לקשר משפחתי. בכלל זה מצויים יחס של צאצאים-הורה, קשר אחים, קשרים בין אנשים בעלי אבות קדמונים מוקדמים משותפים ושילוב של יחסים אלו.
משפחה מורחבת - בית אב, הוא המעגל משפחתי הכולל את המשפחה הגרעינית (ההורים וילדיהם הלא-נשואים) וכן את הצאצאים הנשואים עם משפחותיהם, סבים וסבתות וקרובים רחוקים יותר.
מלבד אלו, קיימים קשרים משפחתיים משניים, המוגדרים אך ורק על בסיס יחס חברתי (ולא ביולוגי). בכלל זה עשויים להיכלל משרתים, חיות מחמד, רכוש משפחתי ועוד.
היחס בין גורמים אלו יוצרים חלוקת תפקידים במשפחה.
דפוסי משפחה
קיימים שני סוגים עיקריים של דפוסי משפחה - תא משפחתי ושבט.
תא משפחתי
במשפחות קטנות, המובדלות באופן ברור יחסית מהסביבה, מתקיים תא משפחתי - תפקוד משפחתי כיחידה חברתית קטנה, אינטימית, ועצמאית באופן יחסי.
הירידה בגודל המשפחה במדינה המפותחת מורידה את הסבירות שלילד יהיו אחים, תינוקות או אנשים זקנים, אשר חיים איתו באותו משק בית. דבר זה מעלה את הדומיננטיות של התפקיד הרגשי והחברתי של חיות מחמד, אשר לעיתים אף נחשבת כחברת משפחה לכל דבר.
שבט
שבט הוא מוסד חברתי רחב ממשפחה, המכיל בדרך כלל משפחה יותר מורחבת בתוכו. שבטים נפוצים בעיקר בחברות לא-מודרניות, ועשויים להיות מחולקים או לא-מחולקים לתאים משפחתיים בתוכם.
שֵׁבֶט הוא ארגון חברתי-פוליטי, המאורגן על בסיס "קלאנים" (אנגלית: clan) או "ליניאג'ים" (אנגלית: lineage) או קבוצות גיל, או התאגדויות שונות המהוות גורם המאחד את סך פרטי השבט. השבט מהווה קבוצה של קהילות עצמאיות, בעלות תרבות ושפה משותפות, אשר שוכנות באותה יחידה גאוגרפית.
חלוקת תפקידים במשפחה
חלוקת תפקידים במשפחה מתארת את הדיפרנציאציה התפקודית בתוך המשפחה. לרוב היא חלק בלתי נפרד של המסורת, ומהווה חלק מהמבנה החברתי הקיים, המחנך ותומך בחלוקת התפקידים המקובלת.
משפחה פטריארכלית היא משפחה בה חלוקת התפקידים נותנת סמכות לאב-המשפחה. סמכות זו נתמכת על ידי הנורמות החברתיות ולעיתים אף על ידי המוסדות הרשמיים. זוהי חלוקת התפקידים הנפוצה, אך מרבית החברות המערביות המודרניות שואפות למתן אותה ולהשיג שוויון מלא ככל האפשר בין המינים.
משפחה מטריארכלית היא משפחה בה חלוקת התפקידים נותנת סמכות לאם-המשפחה ותחת משטר של שליטה נשית במוסדות חברתיים כלשהם. המטריארכיה שונה ממצב של שושלת אמהית, שבה שמו של הצאצא נקבע על פי אמו ולא על פי אביו. כמו כן, אין מדובר במשפחות שבהן הסמכות האמהית היא הדומיננטית ביחסים הביתיים, כשבן הזוג עובר לגור עם משפחתה של בת זוגו לאחר נישואיהם. המטריארכיה היא שילוב של שני הפקטורים האלו.
גם המקרה הפטריאכלי וגם המקרה המטריארכלי, שונים במהותם ממשפחה חד-הורית. שהרי בשני המקרים הראשונים נמשכת הזוגיות לעיני הילדים, וחינוכם זוכה לאיזון וכך גם נטל הפרנסה. בעוד שבמשפחה חד-הורית אין איזון בחינוך ובדוגמה הניתנת לילדים. כמו כן, כל נטל הפרנסה והחינוך מוטל על כתפיה של האישה, כאשר אין בנמצא גבר.
משפחות בישראל
בשנת 2020 חיו בישראל כ-2.17 מיליון משפחות, לעומת כ-1.83 מיליון לפני כעשור, בשנת 2011. . בשנה זו, כללה המשפחה הישראלית בממוצע 3.73 נפשות.
בשנת 2019 כמחצית מהמשפחות הורכבו מזוג הורים וילד אחד לפחות. אחוז הילדים בישראל שהתגוררו עם שני הורים בשנת 2019 (92%) גבוה מזה הקיים במרבית מדינות ה-OECD. בישראל 2019 היו כ-131,000 משפחות חד הוריות, שהיוו 11% מכלל המשפחות. בראש כ-88% מהן עמדה אישה. בשנת 2008 היו בישראל כ-22,000 משפחות משולבות בהן לפחות ילד אחד אינו משותף לשני בני הזוג. משפחות אלה היוו כ-2.8% מהמשפחות עם ילדים בשנה זו.
בשנת 2020 כמחצית מהמשפחות מורכבות מזוג הורים ולפחות ילד אחד עד גיל 17. אחוז הזוגות ללא ילדים במשפחות היהודיות (כ-29%) גבוה מהאחוז במשפחות הערביות (כ-10%). כ-2.87 מיליון ילדים עד גיל 17 מתגוררים במשפחות. מרביתם התגוררו עם שני ההורים (כ-91%), והיתר התגוררו עם הורה אחד בלבד.
יעל אביב
יעל אביב (נולדה ב-10 ביוני 1945) היא מלהקת שחקנים ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
יעל אביב נולדה בלודז' בפולין בשם גיזה וידזר. היא עלתה לישראל בעליית גומולקה ולמדה בבית ספר אליאנס בתל אביב. בעקבות רצונה להתפרסם היא נהגה לברוח מבית הספר ולהגיעה לכסית שם פגשה את דוד אבידן ועידוא בן גריון. באותה תקופה העניק לה מנחם גולן את השם "אביב". אחד מחברי נעוריה היה הבמאי בועז דוידזון. עוד לפני שהייתה בת 18 החלה להשתתף בפרסומות, בסרטי קולנוע ובתיאטרון (תיאטרון חיפה, תיאטרון בימות והתיאטרון הקאמרי). בקיץ 1963 היא השתתפה בצילומי הסרט אולי תרדו שם ולקראת סוף 1963 לוהקה לתפקיד גלינה במשפחת שמחון. בשנים 1965-1969 למדה משחק בפריס. היא הגיעה לשיא הצלחתה ב-1971, כשהשתתפה בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק". היא הופיעה בהצגות שונות, שהאחרונה שבהן הייתה במחצית הראשונה של 1973, השפעת קרני גמא על ציפורני החתול.
בעקבות הצטרפותה לקבוצת העין השלישית התנתקה מעולם הקולנוע ובספטמבר 1973 עזבה את ישראל עם בעלה, עורך הדין והסופר יצחק שני, ללונדון, שם נולדה בתם, הצלמת תאי שני. משם עברו לגואה שבהודו שם התגוררה כעשר שנים ועסקה בעיצוב אופנה. כשבתה הגיעה לגיל בית ספר עברה עם משפחתה לבלגיה כדי שהבת תוכל ללמוד בבית ספר בין לאומי שם. לאחר כשבע שנים בבלגיה נפרדה מבעלה, ובשנת 1994 חזרה אביב לישראל ושימשה עוזרת-במאי שלישית בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה". אחר כך עסקה בליהוק לפרסומות בערוץ 2 ובהדרגה הפכה למלהקת בכירה לסרטים ולסדרות טלוויזיה. אחת התגליות הגדולות הנזקפות לזכותה היא יעל בר זוהר, אותה ליהקה לפרסומת של בגדי ים, כשבר זוהר הייתה נערה בת 15.
תלמיד
תלמיד הוא אדם שלומד, בין אם זה נעשה בעזרת מורים או חונכים ובין אם זה נעשה באופן עצמאי, כלומר באופן אוטודידקטי. התלמידים הלומדים ממורים נחלקים לאלו הלומדים במסגרת ממוסדת כלשהי, וללומדים במסגרות אחרות (למשל לימודי בית או חניכה אישית). את הידע הנלמד נהוג לבדוק בעזרת מבחן, אשר נועד לשקף את ההישגים האקדמיים של התלמיד.
מוסדות חינוכיים
בין המסגרות הממוסדות ללימודים ניתן להזכיר את גן הילדים, בית הספר (הכולל: יסודי, חטיבת ביניים ותיכון), הסמינר למורים, המכללה, האוניברסיטה, הישיבה והכולל.
לתלמידים במסגרות השונות יש לעיתים שמות ייחודיים:
במסגרות חינוכיות רבות נהוג קוד לבוש ההולם את אופי המוסד או תלבושת אחידה לכל התלמידים.
אמצעי לימוד
אמצעי הלימוד של התלמיד הם מגוונים ביותר ופעמים רבות תהליך הלמידה מערב יותר מאמצעי לימוד אחד. אמצעים אלו כוללים:
התנהגות וניהול עצמי
כל תלמיד בעל אישיות ייחודית בפני עצמה. הבדלים בין אישיים במיומנויות קשב ויכולת שליטה עצמית משפיעים רבות על ההתפתחות הרגשית-חברתית ועל ההצלחה האקדמית. קושי בניהול עצמי יכול להוביל לקשיים בהסתגלות החברתית ולירידה בביצועים האקדמיים.
עם ההתקדמות של התלמיד בבית הספר האחריות על התפקוד האקדמי שלו עוברת בהדרגה מהמורים וההורים אל התלמיד עצמו. הדרישה מהתלמיד לניהול עצמי מתעצמת לקראת הכניסה למוסדות ההשכלה הגבוהה.
הערכת תפקודו של התלמיד
התעודה מרכזת את ציוני התלמיד ואופן התנהגותו עבור כל שנת לימוד. נהוג לחלק את התעודה מספר פעמים משנה.
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על מילוי הדרישות הלימודיות בבחינות הבגרות.
השפעת טכנולוגיית המידע
ההתפתחות של טכנולוגיות מידע ותקשורת משפיעה על אופיו של התלמיד המודרני.
תלמידי המאה ה-21 חשופים כל העת למידע זמין ומגוון המשתנה בקצב מהיר. בהתאם לכך אין הם רואים עוד בבית הספר את מקור המידע היחידי או העיקרי עבורם.
הנגישות הרבה של המידע משפיעה על אופן החינוך אשר יאפשר לתלמידיו להשתלב בהצלחה בחברה בבגרותם. היא מפחיתה את הצורך ללמד את המידע עצמו ובמקביל מעלה את הצורך ללמד את הדור הצעיר כיצד להשתמש בו. כלומר, מטרת ההוראה היא להכשיר לומדים עצמאיים בעלי יכולת עיבוד מידע והבניה אקטיבית של ידע. עליה לפתח בקרב התלמידים כישורים ומיומנויות אשר מאפשרים התמודדות עם אתגרים מדעיים–טכנולוגיים, כלכליים, חברתיים ותרבותיים המתאימים לתקופה בה הם חיים.
התלמיד בחוק
מדינת ישראל חוקקה מספר חוקים הנוגעים לתלמידים.
חוק לימוד חובה קובע שכל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (מגן חובה ועד סוף כיתה י"ב).
חוק זכויות התלמיד מסדיר את נושא זכויות התלמידים במערכת החינוך ובכך הופך את הפרתן לעבירה על החוק. אחד ההישגים הבולטים של מועצת התלמידים והנוער הארצית הוא הסעיף בחוק הקובע שחובה על כל מוסד חינוך, להוציא גן ילדים, לעודד הקמת מועצת תלמידים ואסור לו למנוע את הקמתה.
אירמינגארד, נסיכת בוואריה
אירמינגארד, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Irmingard von Bayern, 29 במאי 1923 - 23 באוקטובר 2010), הייתה בתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה
אירמינגארד נולדה ב-29 במאי 1923 בברכטסגאדן, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל. בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן עברו להונגריה. לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה, ולבסוף שוחררו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה שהו אירמינגארד ואחיותיה בלוקסמבורג, שם שלטה דודתה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ולאחר מכן היא שהתה במשך שנה אצל בן דודה אדולף, נסיך שוורצנברג במונטנה, ארצות הברית.