cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-1000
תיאור ויכולות
המחסל מדגם T-800 הטיל ספק ביכולתו לעצור מחסל זה והעיד על כך שהוא מיושן בהשוואה אליו. ואכן, כאשר שני הרובוטים נאבקו זה בזה, הדגם T-1000 הצליח להכניע את הדגם שקדם לו. הוא נעץ עמוד פלדה בגבו של המחסל הגדול והמוצק יותר (שוורצנגר), פגע בתא החשמל שלו וגרם לו להיכבות. אלא, שהוא זה שחוסל בסיומו של הסרט ולא המחסל הוותיק יותר. שרה קונור ירתה לעברו פגזים וגופו נדחף לאחור מכוח הרתע, עד שכלי הירי שלה נתקל במעצור ירי. ב"דקה התשעים", הגיח המחסל הישן וירה לעברו פגז נפיץ. גופו של ה-T-1000 התבקע, הוא איבד את שיווי המשקל שלו ונפל לעבר מתכת חמה ולוהטת בחום של אלפי מעלות. מאחר שלא יכול היה להיחלץ מהתופת, גופו התאדה ונמס לעד. במהלך הגסיסה שלו צורתו השתנתה ללא הרף לדמות קורבנות החיסול שלו עד שנותרה צללית של פני אדם שהלכה ודעכה.
את הוריו המאמצים של ג'ון קונור פגש במראה של שוטר וניהל עמם שיחה קצרה. אך, בסרט הוצג מקרה בו הוא לא לבש צורה אנושית. במוסד הפסיכיאטרי בו שרה נכלאה, הוא השתטח על הרצפה ודימה את עצמו למרצפות השחורות-לבנות שהיו תחתיו. הוא העתיק את דמותו של שוטר אבטחה שדרך עליו בטרם רצח אותו, וכל זאת מבלי לנהל עמו דו-שיח או להזהירו. שוב, תהליך העתקת הזהות וההשתנות ארכו שניות ספורות בלבד. פיתוחו הציג את יכולת הבינה המתקדמת של סקיינט שחרתה על דגלה להשמיד את האנושות: מחסל בעל יכולת להסתנן לכל מקום, לגנוב זהויות, להתחזות במהרה וכן לרצוח ביעילות ובקלות.
בסרט החמישי בסדרה, "שליחות קטלנית: ג'נסיס", גילם את דמותו לי ביונג-הון. הפעם, לא רק שהוא היה מסוגל לחקות את המראה והקול של בני האדם, אלא שהוא הגיע עם חבילת שדרוג משמעותית: יכולת ננוטכנולוגית. הוא שפך מעט מגופו לתוך גופו של המחסל מדגם T-800 וכך הפעיל מחדש את המעגלים החשמליים שבו. הניצחון עליו הושג בכך ששרה ו"פופס" (שוורצנגר המבוגר) הטמינו מצבור של חומצה חזקה באתר ההתנגשות. שרה ירתה צרורות לעבר תקרה זו והחומצה הותזה לכל עבר והובילה להמסתו. הוא הצליח להחזיק מעמד רגעים ספורים וכמעט שהצליח במשימתה הגדולה של סקיינט - רציחתה של שרה קונור, אלא שהמחסל המזדקן תפס אותו בגרונו, דחף אותו אחורה וחשף אותה לזמן ארוך לחומצה הקטלנית.
שירלי מנסון גילמה גרסה נשית של מחסל זה בסדרת הטלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור".
1985 (סרט)
1985 הוא סרט דרמה להט"בי-אמריקאי בשחור-לבן שיצא ב-2018. הסרט בוים על ידי ין טאן. הסרט הוא הרחבה של סרט קצר הנושא באותו שם, שגם אותו ביים ין טאן, שיצא ב-2016.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בטקסס של שנת 1985. לרגל חופשת חג המולד, אדריאן לסטר, גבר גאה בארון ואיש פרסום מצליח בניו יורק, חוזר לבית ילדותו שנמצא בטקסס לאחר כ-3 שנים שהתגורר בניו יורק. הוא בא להתאחד עם אחיו הצעיר והוריו הדתיים מאוד. למעשה, ביקור זה הוא הפרידה האחרונה ממשפחתו כי הוא צריך לפתור את מה שלא פתור בינו לבין משפחתו, ביניהם גם לספר למשפחתו כי הוא חולה באיידס.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים South by Southwest ב-9 במרץ 2018. לאחר מכן, הסרט הוקרן במספר פסטיבלי סרטים להט"בים, כולל בגאלת הפתיחה של פסטיבל הסרטים Out On Screen. ה-DVD וההוצאה הדיגיטלית של הסרט יצאו בדצמבר 2018.
מיכאיל טיכאנוב
מיכאיל טיכאנוב (ברוסית: Михаил Тиханов; 1789–1862) היה אמן רוסי שליווה את מסעותיו של קפטן ואסילי גולובנין על סיפון הפריגטה "קמצ'טקה".
ביוגרפיה
נולד כצמית בשנת 1789, טיכאנוב גילה כישרון אמנותי בגיל שבע עשרה ונשלח על ידי אדונו הנסיך גליצין לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג. הוא שוחרר ב-1815, ועבד באקדמיה לפני שהומלץ על ידי אלכסיי אולנין לתפקיד אמן משלחת שילווה את מסעו של קפטן ואסילי גולובנין בפריגטה "קמצ'טקה" ברחבי העולם.
במהלך המסע בין 1817 ל-1819, צייר טיכאנוב לפחות 43 תמונות שונות של דמויות וסצנות חשובות מצפון אמריקה הרוסית, אלסקה, קליפורניה והוואי. הוא התמחה בדיוקנאות אנושיים וצייר דמויות כולל אנשים חשובים כמו מלך הוואי, הצ'יף בוקי, כן את המושל הקולוניאלי הרוסי אלכסנדר אנדרייביץ' ברנוב.
חוקר הוואי דייוויד פורבס הצהיר שעבודותיו של טיכאנוב שנעשו בהוואי היו "בין התיאורים הטובים ביותר של תושבי איי האוקיינוס השקט שנוצרו אי פעם". ציורים נוספים הוא עשה בצפון קליפורניה.
מחלה ומוות
בהפלגה הביתה ב-1818 חלה טיכאנוב במחלה קשה בזמן שהפריגטה עגנה במנילה שבפיליפינים. לאחר מכן, הוא החל להראות סימנים של מחלת נפש והוכנס לבית חולים בסנט פטרסבורג. למרות תקופה קצרה שבה הוא הראה סימני שיפור, הוא לא חזר לעצמו ומעולם לא התאושש.
הוא חי מקצבת נכות למשך שארית חייו. מ-1824 ועד מותו ב-1862, הוא בילה את שארית חייו בטיפולה של אלמנה של אחד מעמיתיו. אף על פי שחלק מיצירותיו פורסמו מאוחר יותר על ידי קפטן גולובנין בתיאור המשלחת שלו, רוב יצירותיו מעולם לא פורסמו בימי חייו.
עבודותיו נמצאות כעת במוזיאון האקדמיה הרוסית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
MAZ
MAZ או מפעל הרכבים של מינסק (בבלארוסית: Адкрытaе Акцыянэрнaе Таварыства «Мінскі аўтамабільны завод»; רשמית: "חברות המניות הפתוחה 'מפעל הרכבים של מינסק'"), היא יצרנית רכב בלארוסית, מהגדולות במזרח אירופה.
היסטוריה
המפעל הוקם באוגוסט 1944, בעקבות החלטת הממשלה והמפעל החל לפעול בסיום מלחמת העולם השנייה. דגם ה- MAZ הראשון, MAZ-200, נכנס לייצור בשנת 1949. משאית זו השתמשה במנועי דו פעימות של ג'נרל מוטורס והייתה המשך של משאית שפותחה על ידי מפעל המנוע הירוסלבי (YaMZ), שבנה גם את המנועים. בהמשך, המנועים המקוריים של YaMZ פותחו ויושמו בסדרת MAZ-500 שהוצגה לראשונה בשנת 1955, אך הגיעו רק לייצור סדרתי מלא בשנת 1965.
לא רק המפעל עצמו, אלא כל התשתית הוקמה מחדש תוך זמן קצר. בנייני דירות, חנויות, מרפאות, בתי קולנוע נבנו בסמיכות למפעל MAZ, ומספקים לעובדי המפעל צרכים מקומיים (אם כי מוגבלים). ברבים מאתרי הבנייה שבויי מלחמה גרמנים עבדו יחד עם עובדי בניין בלארוסים. רוב הבניינים הללו עדיין בשירות המפעל כיום.
המפעל מייצר משאיות כבדות, אוטובוסים, טרוליבוסים, טרקטורים, משאיות סמי-טריילר ומנופים. MAZ היה, ואולי הוא, היצרנית הגדולה בעולם של פלטפורמה לניוד טילים בליסטיים, הידועים שבהם הוא פלטפורמת MAZ-543 שנהגה לשאת ולשגר את טילי סקאד B והפלטפורמה המשמשת את טיל טופול M.
בסוף התקופה הסובייטית, MAZ הייתה היצרנית הגדולה ביותר של משאיות כבדות בברית המועצות והיחידה שייצרה כמה קטגוריות של משאיות. לאחר התפרקותה של ברית המועצות, הצטמצם משמעותית היקף ייצור MAZ, כפי שקרה עם ארגונים רבים בבלארוס האולטרה-מתועשת, מכוונת לצרכיה של מדינה גדולה מאוד. הייצור שהוזכר קודם לכן של רכבי תחבורה ציבורית היה תוצאה של גיוון שעברה החברה.
ארגון
החברה מורכבת ממפעל MAZ הממוקם במינסק, שהוא המפעל העיקרי, כמו גם מספר מפעלים משניים:
בשנת 1991 פוצל אגף המתמחה ברכבים צבאיים כבדים לעסק עצמאי נפרד, MZKT.
מוצרים
מבין שאר המוצרים האחרונים, אוטובוסים עירוניים של MAZ פועלים ברחבי בלארוס, כמו גם ברוסיה, אוקראינה, פולין, רומניה, סרביה ואסטוניה.
בסרביה, בשיתוף פעולה עם חברה מקומית BIK (תעשיות האוטובוסים Kragujevac), סוכם על ייצור אוטובוסים המונעים על גז בשם BIK-203, המבוססים על הפלטפורמה של דגם MAZ-203. אוטובוסים אלה הועברו לכמה עיירות סרביות לשימוש בחברות התחבורה הציבורית.
MAZ-MAN
בשנת 1997 הוקמה יחד עם MAN, חברה בלארוסית-גרמנית משותפת MAZ-MAN, אשר עד 1998 הקימה ייצור בקנה מידה מלא של כלי רכב כבדים, תוך שימוש בדגמי F90 MAN שהוצגו בשנת 1986 והוחלפו בשנת 1994. ייצור משאיות דורש פס הרכבה ייעודי המצויד בכלים ענקיים ויקרים, מה שהופך יצור מחדש של דגמי עבר מסוג זה לאטרקטיבי. ייצור ראשי גורר לשווקים בינלאומיים עם הנעה 4x2 ו-6x4 היה המטרה המוצהרת, אך עדכון תקני פליטת המזהמים באיחוד האירופי הפך את הייצוא לאירופה לבלתי אפשרי. בהתבסס על דגם MAZ-MAN יוצרו מערבלי בטון, כלים לתדלוק רכב, משאיות שטח, משאיות זבל ועוד, בעיקר למדינות מתפתחות בהן תקני זיהום האוויר אינם כה מחמירים.
קו הייצור של החברת הבלארוסית-גרמנית הדגים את היתרון של הטכנולוגיה שנוצרה על ידי שילוב היכולות והניסיון של יצרני הרכב בשתי המדינות. בהשוואה לדגמים אירופיים מודרניים מקבילים, מוצרי MAZ-MAN זולים בשלושים אחוז בממוצע. נכון להיום (2020), 98% ממשאיות MAZ-MAN עונות על תקן Euro-3 לפליטת מזהמים, בעוד שמכירה לאיחוד האירופי תדרוש עמידה בתקן Euro-5 או Euro-6.
בשנת 2004 ייצר המיזם המשותף 272 כלי רכב, שהם 45% יותר לעומת 2003. במקביל בשנת 2003, התפוקה בהשוואה לשנת 2002 עלתה ב-50%.
חסות בספורט
בשנים 1999–2002 החברה מימנה את מועדון הכדורגל טורפדו מינסק. בנוסף, משאיות החברה משתתפות במרוצי ראלי דקאר.
הרמיוני (מיתולוגיה)
הרמיוני (ביוונית: Ἑρμιόνη) היא דמות במיתולוגיה היוונית בתם של מנלאוס, מלך ספרטה ואשתו, הלנה מטרויה. לפני מלחמת טרויה, סבה של הרמיוני, טינדראוס, הבטיח אותה לבן דודה אורסטס, בנו של אגממנון. היא הייתה בת תשע כשפאריס, בנו של המלך הטרויאני פריאמוס, הגיע לחטוף את אמה, הלן.
במהלך המלחמה, מנלאוס הבטיח אותה לבנו של אכילס, נאופטולמוס. לאחר סיום המלחמה, הוא שלח את הרמיוני לעיר פטיה (ביתם של פלאוס ואכילס), שם שהה ניאופטולמוס. השניים היו נשואים, אך זמן קצר לאחר מכן נסע נאופטולמוס לדלפי במטרה לבצע נקמה באפולו על שגרם למות אביו, רק כדי להיהרג שם. כשמת נאופטולמוס, הרמיוני הייתה חופשית להינשא לאורסטס, ולאחר מכן ילדה לו בן, טיסמנוס.
מקורות
משוררים עתיקים חלוקים בשאלה אם מנלאוס היה מעורב בשני הארוסים. אוריפידס מצטט את אמרת אורסטס (אין סימוכין לדברי אוריפידס).
אובידיוס, לעומתו, אומר שמנלאוס אפילו לא ידע על ההבטחה שנתן טינדראוס:
לפי האודיסאה, הרמיוני נישאה לנאופטולמוס עשר שנים לאחר סיום מלחמת טרויה; כאשר טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ביקר את מנלאוס בספרטה, הוא פגש אותו לראשונה.
זמן קצר לאחר שהסתגלו לחיי הבית, התעורר סכסוך בין הרמיוני לאנדרומאכה (אלמנתו של הקטור, נסיך טרויה ואחיו הבכור של פאריס), הפילגש שניאופטולמוס השיג כפרס לאחר בזיזת טרויה. הרמיוני האשימה את אנדרומאכה בחוסר יכולתה להיכנס להריון, וטענה שהיא מטילה עליה כישופים כדי לשמור על עקרותה. היא ביקשה מאביה להרוג את אנדרומאכה ואת בנה בזמן שנאופטולמוס היה בדלפי, אך הם ניצלים על ידי התערבותו של פלאוס.
נאופטולמוס לא חזר מדלפי. במקום זאת, בן דודה של הרמיוני אורסטס הגיע לדווח שנאופטולמוס נהרג. הסיבות למותו משתנות. בכמה דיווחים, הוא פתח בקטטה במקדש אפולו ונהרג על ידי כומר, על ידי משרתי המקדש או על ידי האל עצמו. בדיווחים אחרים, אורסטס מצא אותו בדלפי והרג אותו. בכל מקרה, לאחר מותו של ניאופטולמוס, אורסטס לקח את הרמיוני חזרה למיקנה כדי למלא את ההבטחה המקורית שהרמיוני תהיה כלתו.
הרמיוני ואורסטס היו נשואים, ונולד להם יורש, טיסמנוס. נאמר שאורסטס התחתן גם עם אחותו למחצה אריגונה, בתם של קליטמנסטרה ואייגיסתוס, אם כי לא ברור אם זה קרה לאחר מותה של הרמיוני או שנישואיה לאורסטס הסתיימו מסיבה אחרת.
הרמיוני בסופו של דבר הצטרפה להוריה באליסיום. לפי איביקוס, הרמיוני נישאה לדיומדס לאחר האפתיאוזה (הפיכה לאל) שלו וכי הוא חי כעת עם דודיה, קסטור ופולוקס, כאל בן אלמוות. לפי מקורות אחרים, הוא מתגורר באיי המבורכים, ככל הנראה עם הרמיוני עצמה.
אביב, קיץ, סתיו, חורף... ואביב
במאי הסרט, קים קי-דוק, מגלם את הנזיר בשלב האחרון של חייו. סרט שקט זה הווה שינוי מעבודותיו הקודמות אשר לעיתים קיבלו ביקורות על שימוש יתר באלימות.
הסרט הופץ בארצות הברית ב-2004 על ידי חברת סוני.
אביב
תלמיד בודהיסטי צעיר והמורה שלו, חיים על מנזר צף באגם בהריה המיוערים של קוריאה. התלמיד והמורה חיים חיים של תפילה ומדיטציה ומשתמשים בסירת משוטים ישנה כדי להגיע לגדות האגם שם הם נוהגים לערוך טיולים רגליים, פעילות גופנית ואיסוף עשבי תיבול.
יום אחד, בנחל הזורם בין הגבעות הסלעיות, התלמיד מענה דג באמצעות קשירתו בחבל לאבן, וצוחק כאשר הוא צופה בדג המנסה לשחות ללא הצלחה. מאוחר יותר, הוא עושה את אותו הדבר לצפרדע ונחש. מורהו צופה בו בשקט בכל שלוש הפעמים האלה ובאותו לילה קושר אבן גדולה לתלמיד בזמן שהוא ישן. בבוקר מודיע המורה לתלמיד שהוא לא יכול להוריד את האבן עד שלא ישחרר את החיות שאותן הוא עינה ומוסיף שאם אחת מהן תמות הוא יישא את האבן בלבו לנצח. הילד נאבק עם המעמסה על גבו ביער ומוצא את הדג מת בתחתית הנחל. לאחר מכן הוא מוצא את הצפרדע בחיים ונאבק באותו מקום שבו השאירו. את הנחש מצא בשלולית דם, המוכיחה לכאורה, שהוא הותקף על ידי חיה אחרת. המורה צופה בילד כאשר זה מתחיל לבכות על מה שעשה לנחש.
קיץ
התלמיד, שהתבגר במעט ועתה נמצא בשנות העשרה שלו, פוגש באם ובת ההולכות בשביל היער ומביטות לעבר המנזר. הילד מברך אותם לשלום ומעביר אותן בסירה אל המנזר, שם תרנגול צבעוני הפך לבן בית. באמנות הבודהיסטית, העוף הוא סמל לתשוקה וחשק. לבת יש מחלה בלתי ברורה ומציגה תסמינים של חום. היא הובאה למנזר על ידי האם בתקווה למצוא לה מרפא. המורה מסכים לקחת את הילדה לתקופה מסוימת והאם עוזבת. במהלך הימים הבאים, מגלה התלמיד משיכה מינית אך הוא יותר מידי ביישן כדי לומר משהו, על אף זאת, כאשר הוא רואה אותה ישנה ליד פסל הבודהה הוא אינו יכול לעצור עצמו מלאחוז בשדיה. היא מתעוררת ונותנת לו סטירה. בבהלה רווית אשמה, מתחיל התלמיד להתפלל, דבר שהמורה שלו רואה כמוזר. כשהיא נוגעת בכתפיו, נראה כי הילדה סולחת לו.
בסופו של דבר נודדים השניים אל תוך היער ומקיימים יחסי מין. הם חוזרים על המעשה במהלך הלילות הבאים כאשר הם מסתירים את יחסיהם מהמורה עד שזה מוצא אותם ישנים בעירום כשהם צפים בסירה באגם. הוא מעיר אותם על ידי שחרור השסתום הנמצא בסירה, מה שגורם לחדירת מים לתוכה. במקום להביע כעס או אכזבה, המורה בסך הכל מזהיר את התלמיד ש"התשוקה מובילה לרצון לבעלות והבעלות מובילה לרצח" וכן אומר לו שהילדה צריכה לעזוב. התלמיד נהיה כעוס ובורח בלילה בעקבות הילדה כשהוא לוקח אתו את פסל הבודהה ואת התרנגול. מעשה הגנבה הכפול הזה מעיד על כך שבעוד הוא סוחב עמו את אש התשוקה שלו (מסומל על ידי התרנגול), הוא גם סוחב את עול החינוך שהקנה לו המורה (מסומל על ידי פסל הבודהה).
סתיו
שנים מאוחר יותר, במהלך הסתיו, חוזר המורה המזדקן מסידורים בכפר הסמוך כשהוא סוחב חתול בתיק שלו. במזרח אסיה, נחשב החתול כחיית מחמד של זונות ולפי כך מסמלת חשקנות. עם זאת, על פי סיפורי העם הקוריאניים, יכול החתול גם לגרש רוחות רעות.
במקרה, רואה המורה כתבה על תלמידו לשעבר בעיתון; הוא מבוקש על רצח אשתו. כשהוא צופה את שובו של התלמיד, הוא משדרג את בגדיו ומאוחר יותר אנו רואים את התלמיד, כשהוא מבוגר, מופיע בשער שעל גדות האגם, כשהוא מלא בכעס ומחזיק סכין מגואלת בדם שאיתה דקר את אשתו על שניהלה רומן עם גבר אחר. כשהוא אינו יכול להמשיך, הוא מכסה את עיניו, את פיו ואת אפו באמצעות פיסות נייר שעליהן כתובה המילה "אטום", בטקס התאבדות אל מול פסל הבודהה שאותו החזיר, וממתין למוות. המורה מוצא אותו ומכה אותו ללא רחם כשהוא טוען שבעוד שהרג את אשתו הוא אינו יכול להרוג את עצמו כל כך בקלות. הוא קושר את תלמידו לתקרה ושם נר בוער ששורף באיטיות את החבל. מיד לאחר מכן, הוא פונה לכתוב את סוטרת הלב על רצפת המנזר באמצעות זנב החתול הנטבל בדיו השחור. לאחר שהאש שורפת את החבלים הקושרים את התלמיד, הוא נופל ומתחיל את תהליך הכפרה שלו. ראשית הוא גוזר את שערו, ולאחר מכן המורה מצווהו, לחרוט בעץ את אותיות סוטרת הלב שכתב, על מנת להשקיט את רוחו.
שני בלשים מגיעים למנזר כדי לעצור את התלמיד אך המורה מבקש מהם להמתין עד היום שלמחרת, בשביל לאפשר לו לסיים את חריטת האותיות. התלמיד ממשיך את החריטה במהלך הלילה, ומיד כשהוא מסיים הוא מתמוטט ונרדם. כשהם מושפעים מהנינוחות המרגיעה של המורה, עוזרים הבלשים לנזיר הזקן לצבוע את החריטות של התלמיד בצבעים כתום ירוק כחול וסגול. פעולה זו משקיטה את לבם.
התלמיד מתעורר ונלקח בשלווה על ידי הבלשים כשהחתול מצטרף אליהם בסירה. לאחר לכתם, המורה, ביודעו שחייו מגיעים לסופם בונה מדורה בסירה. הוא אוטם את אוזניו, עיניו, אפו ואת פיו עם נייר באותו האופן שבו ביצע זאת תלמידו. הוא מבצע מדיטציה כאשר הוא נחנק ונשרף למוות. דמעותיו של המורה נראות מבעד לנייר כשהלהבות מאכלות אותו.
חורף
לאחר ששוחרר מהכלא, חוזר התלמיד, עתה גבר מבוגר יותר, לאגם שבו צף המנזר שנשאר לא מאוכלס במשך שנים. בשל החורף, באותו זמן המים קפואים והמנזר נטוע במקומו. בקטע הזה, מוטיב החיה המרכזי הוא הנחש, הסמל הבודהיסטי לכעס הוא מוצא את בגדיו של המורה כפי שהניח אותם לפני מותו. הוא חופר ומוציא את שיניו של המורה מהסירה. הוא חוצב פסל בודהה מקרח, עוטף את ה"סרירה" (תכשיטים) של המורה בבד אדום ושם אותם בתוך הפסל תחת מפל מים. הוא מוצא ספר כוריאוגרפי המכיל כמה תנוחות יוגה והוא מתחיל באימונים במזג האוויר הקפוא.
בסופו של דבר, מגיעה אשה למנזר עם בנה התינוק ובד העוטף את פניה. היא משאירה את בנה התינוק ובורחת אל תוך הלילה אך בעוד שהיא רצה על האגם הקפוא היא מועדת בטעות לתוך חור בקרח שאותו חצב הנזיר. הנזיר מוצא את גופתה ביום למחרת ומוציא אותה מהמים כדי להביט בפניה, אך הן אינן נראות לצופים.
לבסוף, לאחר שסיים את התרגול העצמי הארוך שלו, הוא קושר את האבן הגדולה של המנזר לגופו. האבן היא אופיינית לבהוואצ'אקרה בבודהיזם, גלגל החיים והלידה מחדש. הוא לוקח פסל בודהה מהמנזר ומטפס לפסגת ההר הגבוהה ביותר בסביבה. כשהוא מטפס וסוחב אחריו את אבן הגלגל מאחוריו תוך מאמץ לסחוב את הפסל, לכאורה, כנגד מה שעולל לדג לצפרדע ולנחש בילדותו. לאחר שהגיע לפסגה, הוא מתפלל ועוזב את הפסל ישוב על הגלגל כשהוא משקיף על המנזר באגם מלמעלה.
...ואביב
בחזרה לאביב, המחזור מתחיל מחדש: המורה החדש חי עתה במנזר עם התינוק שננטש שהוא עכשיו תלמידו. רואים איך הילד מענה עתה צב, סמל לאריכות ימים והולדת העתיד. כשהוא משוטט בהרים, הילד משקף את קודמו, כשהוא דוחף אבנים לפיותיהם של דג, צפרדע ונחש.
הפקה
הבמאי קים קי-דוק אמר על הסרט שבכוונתו "לגלם את החדווה, הכעס, העצב והעונג של חיינו באמצעות ארבע עונות ובאמצעות חייו של נזיר החי באגם ג'וסן מוקף בטבע פראי"
אתר צילום
המנזר, שהוא הבמה המרכזית של הסרט, הוא אתר צילום צף שנבנה על מיימי אגם ג'וסנג'י בקוריאה הדרומית. אגם ג'וסנג'י (36.36269°N, 129.1897°W) הוא אגם מלאכותי שנוצר לפני 200 שנים שעל מימיו משתקפים ההרים הסמוכים. בסביבת האגם צומחים עצים בני יותר ממאה שנים. ההפקה הצליחה לקבל אישור, ממשרד הסביב הדרום קוריאני, לצילום באזור לאחר שישה חודשים של דיונים.
מוזיקה
השיר המסורתי שמושמע בסוף הסרט, כאשר הנזיר מטפס לראש ההר, נקרא גאונסונג אריראנג (Jeongseon Arirang) ואותו שר קים יונג-אים. את הפסקול לסרט הלחין ג'י בארק.
טוג (דגל)
טוג (במונגולית: туг, בטורקית: tuğ, בטורקית עותמאנית: طوغ או توغ) או סולד (במונגולית: сүлд, בטיבטית: བ་དན) הוא מוט עם שערות סוס או יאק מסודרים במעגל בצידו העילי. היסטורית, הדגל היה בשימוש שבטים טורקיים, כמו קונפדרציית טוגלוג כמו כן בתקופת האימפריה המונגולית, ומאוחר יותר בחאנויות המונגולית-טורקיות. הוא היה בשימוש גם באימפריה העותמאנית. במהלך המאה ה-17, הוא אומץ על ידי פרשים סלאביים (קוזאקים, היידמאקים) תחת השם בונצ'וק (אוקראינית: Бунчук, פולנית: Buńczuk) שמשקף את המילה הטורקית המקורית בוֹנצ'וק. כיום, הוא עדיין בשימוש בידי יחידות מסוימות בצבא הפולני.
היסטוריה מוקדמת
הדגל לבן-השיער מסמל שלום והשתמשו בו גם בטקס ההכתרה באימפריה המונגולית, בעוד שדגל השחור היה לתקופות מלחמה. השימוש בזנב הסוס הוא סמלי מכיוון שסוסים היו מרכזיים בפרנסתם של המונגולים, כמו השימוש בשערות זנב סוס עבור מורין חור.
תשעת הדגלים הלבנים
תשעת הדגלים הלבנים קיבלו משמעות מחודשת במונגוליה לאחר שהדמוקרטיה אומצה בתחילת שנות ה-90 כסמל של המדינה המונגולית המסורתית, והחליפה את הדגלים האדומים הקומוניסטיים הקודמים.
"יסון חולט צאגן טוג", דגל המדינה שמונף על ידי המונגולים, (Есөн хөлт цагаан туг), מורכב מתשעה מוטות דגלים מעוטרים בשערות זנב סוס לבנות התלויות על משטח עגול עם צורה דמוית להבה או תלת -דרד בחלק העליון. תשע הדגלים הלבנים היו סמל של ימי שלום בשימוש בלעדי על ידי החאנים מול היורט שלהם. הדגל המרכזי גדול מהשאר והוא ממוקם במרכז שמונה האחרים. תשעת הדגלים הלבנים המונגולים המודרניים נשמרים בארמון הממשלה באולן בטור. ביום הגאווה הלאומי מתקיים טקס מסורתי לתשעת הטוגים הלבנים.
דגלים שחורים
דורבון כולט כאר סולד (Дөрвөн хөлт хар сүлд) " ארבע דגלים שחורים בסיסיים" שימשו בזמן מלחמה. הם עשויים משערות זנב סוס שחורות ומעופף באותה צורה. לפי הכרוניקה היפנית המאוירת Mōko Shūrai Ekotoba, דגל צי היואן המונגולי שפלש ליפן היה שחור. הדגלים השחורים המונגוליים המודרניים נשמרות במשרד ההגנה.
טוגים בצבא המונגולי
במסגרת הכוחות המזוינים של מונגוליה, הטוג השחור משמש כקצון בעמודי הדגל הצבאיים, בעוד שהטוג הלבן משמשת את משמר הכבוד של המדינה המונגולית והיא הקצון בצבעי שירותי הביטחון האזרחיים.
שגרירות ארצות הברית בוורשה
שגרירות ארצות הברית בוורשה (בפולנית: Ambasada Stanów Zjednoczonych w Warszawie, באנגלית: Embassy of the United States, Warsaw) היא הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית של אמריקה בפולין.
בניין השגרירות ממוקם בשדרות אויאזדוב (בפולנית: "Aleje Ujazdowskie") שהיא דרך ראשית המקבילה לנהר הוויסלה ברובע שרודמיישצ'ה בעיר ורשה.
שגרירת ארצות הברית בפולין מ-6 בספטמבר 2018 היא ג'ורג'ט מוסבכר.
פראיה פרגוסון
פאריה ניקול פרגוסון (באנגלית: Priah Nicole Ferguson; נולדה ב-1 באוקטובר 2006) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אריקה סינקלייר בסדרה של נטפליקס, "דברים מוזרים" (2017–2024).
ביוגרפיה
פרגוסון נולדה ב-1 באוקטובר 2006 באטלנטה, ג'ורג'יה, בתם של ג'ון פרגוסון, אמן ומעצב רב תחומי ושל ואדג'ואה פרגוסון, מעצבת גרפית. יש לה אחות אחת, ג'יידה, הצעירה ממנה בשנתיים.
שגרירות ארצות הברית בוורשה
היסטוריה
הנציגות הדיפלומטית האמריקאית הראשונה בוורשה הוקמה בשנת 1919. לאחר מלחמת העולם הראשונה כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפולנית השנייה, שהוקמה באפריל 1919, אך היחסים בין שתי המדינות היו מרוחקים, בשל מדיניות האי-התערבות של ארצות הברית.
פראיה פרגוסון
קריירה
פרגוסון קיבלה את ההחלטה להתחיל לשחק לאחר שצפתה בסרטים "הילדות הקטנות של אבא" ו"קרוקלין". בשנת 2015, היא החלה לשחק בסרטים קצרים ועצמאיים בהפקה מקומית.
שגרירות ארצות הברית בוורשה
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו השתיים חלק מבעלות הברית, אך היה תיאום מועט בלבד בין ממשלת ארצות הברית לממשלת פולין הגולה שישבה בלונדון. במלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין הועברה השגרירות לפריז (1939–1940), ומפריז ללונדון (1940–1945). הקונסוליה הכללית נותרה בוורשה (עד 15 ביוני 1941).
פראיה פרגוסון
קריירה
בשנת 2016, היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אטלנטה" של רשת FX Networks ובסדרת הדרמה התקופתית "Mercy Street" של רשת PBS. בשנת 2017, פרגוסון לוהקה לעונתה השנייה של סדרת האימה והמדע הבדיוני של נטפליקס "דברים מוזרים" בתור אריקה סינקלייר, אחותו הצעירה של לוקאס סינקלייר, בגילומו של קיילב מק'לאפלין. היא קודמה לצוות השחקנית הראשי החל מהעונה השלישית.
שגרירות ארצות הברית בוורשה
היסטוריה
שגרירות ארצות הברית בוורשה הוקמה מחדש ב-5 ביולי 1945, באותו יום בו נסגרה השגרירות בלונדון. השגריר ארתור בליס ליין היה אחראי על השגרירות בהמתנה להצגת אישורים.
ארצות הברית מחזיקה בקונסוליה בקרקוב.
מדורים ומשרדים
מחלקות נוספות:
אלינור ברון
אלינור ברון (באנגלית: Eleanor Bron; נולדה ב-14 במרץ 1938) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וסופרת אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בסרט "הצילו!" בתפקיד אהם, ובסרט "נסיכה קטנה" בתפקיד מיס מינצ'ין.
ביוגרפיה
אלינור ברון נולדה ב-1938 בסטנמור שבמחוז מידלסקס למשפחה יהודית. אביה סידני שינה את בשם משפחתו מברונשטיין לברון עוד לפני שנולדה, כדי לקדם את העסק החדש שהקים "Bron's Orchestral Service".
ברון למדה בבית הספר "North London Collegiate School" ואחר כך ב"ניונהם קולג'" באוניברסיטת קיימברידג'.
תחילת קריירת המשחק של ברון הייתה ב-1959 במועדון התיאטרון פוטלייטס בקיימברידג', במופע "The Last Laugh" בו הופיע גם פיטר קוק. הצטרפותה של ברון סימנה שינוי בפוטלייטס, מכיוון שעד אז היו בלהקה גברים בלבד, ודמויות נשיות גולמו בלבוש דראג.
הופעות בקולנוע
עוד השתתפה ברון ב-1967 בסרט הקולנוע "שניים לדרך" לצדם של אלברט פיני ואודרי הפבורן. ב-1969 שיחקה בסרט "A Touch of Love" יחד עם סנדי דניס ועם איאן מקלן. ב-1994 הופיעה בעיבוד ל"הסייח השחור" ובסרט "הסיוט שלפני חג המולד" מ-1993.
הופעות בטלוויזיה
תפקידיה הראשונים של ברון בטלוויזיה היו בתוכנית הסאטירית "Not So Much a Programme, More a Way of Life" של דייוויד פרוסט, ב-"My Father Knew Lloyd George", ובערוץ BBC-3 שם שיחקה במערכונים יחד עם ג'ון פורצ'ן. אחר כך השתתפה בתוכנית מ-1969 שוב עם פורצ'ן, ובתוכנית "After That, This" מ-1975.
ב-1972 שיתפה פעולה עם הסופר והמחזאי מייקל פריין בתוכנית של ה-BBC בשם "Beyond a Joke" וב-1975 בתוכנית "Making Faces".
ב-1982 הופיעה ברון בפרק "Equal Opportunities" בסדרה "כן, אדוני השר" בדמות עובדת ציבור בכירה במשרדו של ג'ים האקר. ב-1979 גילמה ברון את מגי הרטלי, שחקנית תיאטרון המואשמת ברצח, בפרק בשם "Rumpole and the Show Folk" בסדרה המשפטית הפופולרית "רמפול" בכיכובו של ליאו מק'קרן בתפקיד הראשי. ב-1980 שיחקה בתפקיד מרים, אם ישו בסרט הטלוויזיה "The Day Christ Died", וב-1983 בעיבוד לספר "כלבם של בני בסקרוויל" בכיכובו של איאן ריצ'רדסון בתפקיד שרלוק הולמס.
ב-1979 הופיעה ברון בסיפור "City of Death" מתוך סדרת הטלוויזיה המדע בדיוני "דוקטור הו", יחד עם ג'ון קליז. השניים מגלמים מבקרי אמנות הנמצאים בגלריה של דניס רנה בפריז, ומתפעלים מהטארדיס (שנראה להם יצירת אמנות), כשלפתע מופיעים הדוקטור (טום בייקר) רומנה (לאלה וורד) ודוגן (טום צ'דבון), ממהרים להיכנס לתוך הטארדיס ונעלמים. ב-1984 הופיעה שוב בתפקיד אורח ב"דוקטור הו" בפרק "Revelation of the Daleks". בנוסף השתתפה ברון ב-2001 בתסכית דרמה של "דוקטור הו", בו גילמה יורשת עשירה, אילנה דה סנטוס.
ב-1990 גילמה ברון שוב דמות של מבקרת אמנות בתוכנית המערכונים של ה-BBC "פרנץ' וסונדרס" בפרודיה על דוקומנטריה על אנדי וורהול. בהמשך השתתפה לעיתים בסדרת הטלוויזיה "פשוט נהדרת" של ג'ניפר סונדרס. היא גילמה את דמותה של אמה של פטסי, המופיעה בסצנות פלשבק. ב-1994 שיחקה בתפקיד משנה בסיפור על רוחות רפאים "The Blue Boy", וב-1996 הופיעה בסרט הטלוויזיה "סנט אקס" על אודות הסופר אנטואן דה סנט-אכזופרי.
הופעות בתיאטרון
ב-1980 השתתפה בהצגת הבכורה של "The Yellow Cake Revue" סדרה של יצירות לקול ולפסנתר מאת פיטר מקסוול דייוויס במחאה על כריית האורניום באיי אורקני.
1985 והלאה
ב-1985 נבחרה ברון בשל קולה הסמכותי להיות "הקול של בריטיש טלקום", ועדיין אפשר לשמוע את קולה בהודעות טלפון אחדות.
ב-2001 ו-2002 השתתפה ברון בתוכנית מערכונים ברדיו בשם "The Right Time" יחד עם גריים גרדן, פולה וילקוקס, קלייב סוויפט וניל איניס. תפקיד בולט נוסף שלה ברדיו היה בשנת 2002 בפרק "The Madness of Colonel Warburton" בסדרת הדרמה "The Further Adventures of Sherlock Holmes". ב-2001 שיחקה ברון בתפקיד סבתא רבתא בסדרת הטלוויזיה "Gypsy Girl" המבוססת על ספריה של אליזבת ארנולד.
ב-2006 הייתה ברון הקריינית בעיבוד לרדיו של הספר מאת קרייג בראון. עוד הקליטה הדרכה של סיור במוזיאון סואן שבלונדון. באפריל 2010 הופיעה ברון יחד עם איאן מקלן ובריאן קוקס בסדרת תשדירים לתמיכה בארגון הצדקה "Age UK".
ב-25 בדצמבר 2013 שיחקה ברון בערוץ BBC One בעיבוד לסיפור "The Tractate Middoth" מאת מ.ר. ג'יימס. ב-25 ביולי 2014 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון הרדיופונית "The Archers" בתפקיד קרול טרגורן.
כתיבה
ברון כתבה ספרים אחדים בהם "Life and Other Punctures", המספר על נסיעה באופניים Moulton Bicycle בצרפת ובהולנד, והספר "Cedric Price Retriever".
חיים אישיים
ברון הייתה בת זוגו של האדריכל סדריק פרייס במשך שנים רבות עד למותו ב-2003. לבני הזוג לא היו ילדים. אחיה הבכור הוא מפיק התקליטים ג'רי ברון.
ויליאם קורץ וימסט
ויליאם קורץ וימסט הבן (באנגלית: William Kurtz Wimsatt, Jr; 17 בנובמבר 1907 - דצמבר 1975) היה מבקר ספרות אמריקאי. וימסט נחשב לאחד מהפורמליסטים המשפיעים ביותר של הביקורת החדשה.
הוא ידוע במיוחד בשל שני מאמרים שכתב יחד עם מונרו ברדסלי, "The Intentional Fallacy" ו-"The Affective Fallacy", שהיוו מסמכים חשובים של הביקורת החדשה.
העורב הלבן
העורב הלבן (באנגלית: The White Crow) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2018, שכתב דייוויד הר וביים ראלף פיינס. הסרט מתעד את קורות חייו, ובפרט את קריירת הריקוד, של רקדן הבלט הסובייטי רודולף נורייב, אותו מגלם אולג איבנקו.
צילומי הסרט הושלמו באוקטובר 2017. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבלי הסרטים של טליורייד, קולורדו ושל מכון הסרטים הבריטי בלונדון ב-2018. כמו כן, הסרט הוקרן גם בפסטיבלי סרטים ביפן, בולגריה וצ'כיה. ב-22 במרץ 2019 הסרט יצא לאקרנים ברחבי הממלכה המאוחדת (בהפצת StudioCanal) וב-26 באפריל שוחרר הסרט בארצות הברית (בהפצת Sony Pictures Classics).
תגובות וביקורות
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes מדווח על דירוג חיובי של 68% לסרט זה, על פי 103 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.38 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי לסרט "חסרה החינניות המאפיינת של הנושא שלו, אך כסרט ראשון העוסק בתקופה מכרעת בחייו של אמן מבריק, הסרט עשוי היטב מתחילתו ועד סופו" האתר Metacritic העניק לסרט ציון מנורמל של 54 מתוך 100, על סמך 8 מבקרים, ציון המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
הניו יורק טיימס כתב כי הסרט הוא "דיוקן של האמן כבחור צעיר, ניסיון להראות את מערך הגורמים המורכב - ביוגרפי, פסיכולוגי, חברתי, פוליטי - שהוביל לרגע בו הרקדן בן ה-23 קיבל החלטה שתשנה את ההיסטוריה של הבלט: נורייב הפך לנורייב על ידי כך שערק מברית המועצות אל המערב בנמל התעופה לה בורז'ה בצרפת ביוני 1961... לאורך [הסרט], פיינס [הבמאי] והר [התסריטאי] מתארים את הרצון ואת הסקרנות יוצאי הדופן שהניעו את נורייב לרקוד ולחפש אמנות ותרבות בכל מקום שהוא רק יכול".
פרנק ריימונד ליוויס
ליוויס הקים את הרבעון Scrutiny, שפרסם את כתביהם של טובי מבקרי הספרות האנגלים בזמנו. המוזיקולוג וילפריד מלרס כתב ברבעון ביקורות מוזיקה.
פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV
פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV (באנגלית: MTV Movie & TV Awards) הוא טקס פרסים שנתי של ערוץ MTV האמריקאי, המשודר בערוץ זה. המועמדויות נבחרות על ידי מפיקי ומנהלי הערוץ, ואת הזוכים בקטגוריות השונות בוחרים הצופים דרך אתר האינטרנט הרשמי. הטקס הראשון נערך בשנת 1992, ועד לשנת 2007 הוא הוקלט מראש ושודר מספר ימים לאחר יום ההקלטה. במהלך הטקס ידוענים שונים משמשים כמגישי הקטגוריות השונות, וכן מתבצעים מספר קטעים מוזיקליים של אומנים מכל רחבי העולם. הטקס מועבר בשידור חי בערוץ במדינות רבות, ביניהן גם ישראל, וזוכה למדרוג ממוצע. הפרס המוענק לזוכים בטקס הוא פסלון "הפופקורן המוזהב".
ב-2017 שונה שמו של הטקס לזה הנוכחי משמו הקודם "MTV Movie Awards". בנוסף אוחדו הפרסים שקודם לכן הופרדו בקטגוריות לגברים ולנשים.
פרסים מיוחדים
בנוסף לקטגוריות השנתיות הסטנדרטיות, קיימות 4 קטגוריות נוספות המוענקות כפרס כבוד או הערכה. קטגוריות הכבוד הן:
MTV Lifetime Achievement Award
פרס מפעל חיים של MTV היה פרס הלצה שהוענק בין השנים 1992–1998 לדמויות קולנועיות שהשאירו חותם בתרבות הפופולרית.
MTV Generation Award
פרס הדור של MTV הוענק לראשונה בשנת 2005. הוא "מוענק לאומן שהציג מגוון דמויות מרשימות, חוש טבעי אישי ומקצועי וכמובן רמת כישרון מדהימה".
MTV Silver Bucket of Excellence
פרס המצוינות של MTV היה פרס שהוענק בשנים 2005 ו-2006 לסרט שהשפיע על מי שראה אותו, כמו גם על צופי הערוץ MTV, והגדרתו היא "מוענק לסרט מהעבר שמשמעותו אף רבה יותר כיום".
MTV Trailblazer Award
פרס פריצת הדרך של MTV הוא פרס שמוענק משנת 2012 ועד היום לשחקן או שחקנית צעירים שמעוררים השראה אצל אחרים באמצעות תיק עבודות מגוון ומונטין גבוה בעיני הציבור.
פסק דין פלונית נגד פלוני
בע"מ 3151/14 פלונית נגד פלוני הוא פסק דין שניתן ב-2015 על ידי בית המשפט העליון, שקיבל את בקשת הערעור ואת הערעור על פסק דינו של המחוזי. בית המשפט העליון קבע, כי בסמכותו, במקרים בהם הדבר נדרש, ועל פי עקרונות אזרחיים, לפסוק מזונות - שבית המשפט כינה משקמים או מגשרים, לאישה וגם לגבר כאשר הם נשואים כדת משה וישראל - אך אינם חיים במשותף, ובנוסף, ניתן לפסוק את אותם מזונות אזרחיים משקמים, גם לתקופה שלאחר הגירושים. בהתאם לכך ניפסק, כי הבעל ישלם לה מזונות, מבלי לקצוב זמן למועד סיום התשלום של מזונות אלה. בתקשורת תואר פסק הדין, בין השאר, כאמירה ברורה של בית המשפט כי אין להפלות בין אישה לגבר בכל הקשור למזונות אזרחיים וכי בנסיבות דומות יהיה גם גבר זכאי למזונות.
רקע
החוק במדינת ישראל קובע כי ענייני הנישואים והגירושין של יהודים נתונים לסמכותו הבלעדית של בית הדין הרבני.בסוגיות הנלוות לגירושין: חלוקת הרכוש המשותף, משמורת ילדים ומזונות נתונה סמכות מקבילה לבית המשפט לענייני משפחה. החוק קובע גם, כי בנושא של מזונות אישה ידון בית המשפט לענייני משפחה בהתאם לדין האישי, קרי כאשר בני הזוג הם יהודים, הדיון יהיה בהתאם לדין הדתי היהודי. הדין היהודי, מכיר רק בזכותן של נשים נשואות למזונות. על פי החוק, פסיקה של מזונות כפופה תמיד לשינוי נסיבות וניתן תמיד לחזור אל בית המשפט כאשר יש שינויים כאלה.
הרקע העובדתי
בני הזוג נשואים מאז 1976 ויש להם 3 ילדים ושמונה נכדים. הבעל עבד בחברה ציבורית גדולה והאישה הייתה עקרת בית. ביולי 2011 פרץ ביניהם סכסוך והבעל עזב את הבית. באוגוסט 2011 הגישה האישה תביעת מזונות לבית המשפט לענייני משפחה, עבורה ועבור הבן הצעיר שהיה עדיין קטין. בנובמבר 2011 הגיש הבעל תביעה לגירושין בבית הדין הרבני ותביעה לפירוק שיתוף בבית המשפט לענייני משפחה. במסגרת הליך זה ביקשה האישה, כי הרכוש המשותף יחולק לא באופן שווה כנהוג, והיא תקבל שמונים אחוז מתוכו זאת כיוון שהיא נעדרת מקורות פרנסה. בקשת האישה התבססה על הסעיף בחוק יחסי ממון המאפשר לבית המשפט לקבוע איזון משאבים לפי יחס שונה בהתחשב בכושר השתכרות. בית המשפט לענייני משפחה קבע כי עליה להגיש תביעה מתאימה ובהתאם הוגשה תביעה לחלוקה חריגה של הרכוש המשותף במרץ 2013. בינואר 2012 פנתה האישה לבית הדין הרבני וביקשה שלום בית במסגרת בקשה זו ביקשה וקיבלה צו למדור ספציפי במאי 2015, במסגרת דיון שנערך בבית המשפט העליון, עדכנה האישה כי בבית הדין הרבני נקבע כי לא ניתן להיעתר לבקשת הבעל לחייב אותה בגירושין וכי לדעת בית הדין, קיימת אפשרות לסיים את התיק בהסכמתה לגירושין תוך מתן פיצוי הולם וסביר. הבעל עידכן כי בינתיים ניתן פסק דין בבית המשפט לענייני משפחה בהקשר לחלוקת הרכוש וכן כי הבית טרם נמכר.
הערעור
האישה ערערה על פסיקת בית המשפט המחוזי שקצב את תקופת מזונותיה ל-36 חודשים. לטענתה 36 חודשים הם תקופה שרירותית, כיוון שאין לדעת בשלב זה, מתי יהיה לה מקור פרנסה. בהתאם לכך, ביקשה לבטל את תקופת קציבת המזונות ולחייב את בעלה במזונותיה ללא מועד סיום, והכל בכפוף להתפתחויות העתידיות, בין השאר יציאתו של בעלה לפנסיה. ב-4 במאי 2015 התקיים בבית המשפט העליון דיון בבקשת הערעור של האישה, בפני השופטים, דפנה ברק-ארז, המשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין והשופט צבי זילברטל. בסיום הדיון הורה בית המשפט לצדדים להגיש את טענותיהם באשר לשאלת קציבת זמן למזונות האישה בזמן הנישואין.
טענות האישה
האישה טענה כי חיוב מזונותיה נובע מהדין האישי החל עליה, הוא הדין הדתי היהודי, הקובע כי גבר חייב לזון את אשתו עד לסיום הנישואין בגט. האישה אינה חייבת לצאת לעבוד כדי להיות זכאית למזונות במקרים בהם לא עבדה בעבר ואינה בעלת כושר השתכרות ממשי. כמו כן, טענה בתגובה לטענות הבעל, שאין עילה לשלילת מזונותיה בשל חוסר תום לב הנובע לכאורה מסירובה לקבל גט, כיוון שאם ישללו ממנה המזונות היא תיוותר ללא מקור פרנסה. לדבריה, היום בגיל 56, לאחר שבשלושים וחמש שנות הנישואין לא עבדה, היא אינה מסוגלת לפרנס את עצמה ותשלום המזונות הוא קריטי עבורה עד שתתחיל לקבל את חלקה בפנסיה של הבעל. טענה נוספת שהעלתה האישה היא כי מפסק הדין של בית המשפט המחוזי עולה שאלה עקרונית, האם יש בסמכותו של בית המשפט האזרחי לקצוב בזמן מזונות אישה, במטרה להביא לגירושין, למרות העובדה שבית הדין הרבני לא קבע שהיא סרבנית גט.
טענות הבעל
הבעל טען כי ההלכה האזרחית הפסוקה, איזנה, באמצעות עיקרון תום הלב, את חובת הבעל למזונות לפי הדין הדתי אל מול העקרונות האזרחיים של מזונות וחלוקת רכוש. כך, בעת הצורך, כאשר נראה לבית המשפט כי תביעת המזונות נועדה כדי להשיג יתרון, ולהפעיל לחץ במהלך ניהול המשא ומתן הרכושי, מפחיתים או שוללים בתי המשפט את המזונות בכלל ואת מזונות האישה בפרט. איזון זה יצר הלכה מעשית המתאימה לזמנינו, לזוגות שבוחרים לנהל את התהליכים הרכושיים בבית המשפט האזרחי. לדבריו גם הפוסקים ההלכתיים אמרו כי הבעל חייב במזונות האישה רק כאשר היא אתו ואם הלכה אין מקום למזונות. טענות נוספת שהעלה הבעל הן, כי כאשר הדין הדתי מפלה בין גבר לאישה, בעניין זה המזונות להן זכאית אישה בלבד, יש לפרש את ההוראה המפלה בצמצום, וכמו כן כי הגישה של בית המשפט לענייני משפחה היא למנוע התמשכות מלאכותית של נישואין ולפי גישה זו, יש לשלול לגמרי את מזונות האישה.
סמכות בית המשפט האזרחי לדון במזונות במצב של "סרבנות גט", שלא הוכרזה ככזו על ידי בית הדין הרבני
השופט רובינשטיין: מתנגד לדעתה של השופטת ברק-ארז, כפי שתובא בהמשך, כי אין מקום שבית המשפט האזרחי יעסוק בשאלה של סרבנות גט, ואומר כי יש לאפשר קציבה בזמן של תקופת המזונות הנפסקים לאשה מן הטעם של "סרבנות גט" גם ללא פסיקה מתאימה של בית הדין הרבני. זאת על בסיס תחולתו המחייבת של עקרון תום הלב. לבית המשפט לענייני משפחה סמכות לדון בענייני מזונות. הדיון אכן יעשה על פי הדין האישי, אך בית המשפט האזרחי רשאי במסגרת זאת גם לתת משקל לעקרונות כלליים של המשפט האזרחי ואף יש לו סמכות להגיע לקביעות אגביות אשר נחוצות להכרעה בסוגיה, גם אם השאלה היא בסמכותו הייחודית של בית דין אחר. לבית הדין הדתי שיקולים הלכתיים בענייני גט ויש לכבדם אבל, לדעת השופט רובינשטיין, קביעה של בית המשפט למשפחה בדבר "מות הנישואין" אין משמעותה חיוב הלכתי בגט, והעדר החיוב ההלכתי, אין משמעותו שהסירוב להתגרש נעשה בתום לב. בהתאם לכך, בית המשפט האזרחי, בראותו את התמונה הכוללת, אינו מנועה מלראות את הגט כ"נשק רכושי" גם אם בית הדין הדתי לא קבע "סרבנות גט" ולפסוק קציבת זמן למזונות במטרה לזרז את הליך הגירושין.
השופט זילברטל: מצטרף לדעתו של השופט רובינשטיין וקובע כי בית המשפט לענייני משפחה רשאי לקבוע כי אישה היא סרבנית גט, לצורך הדיון בזכותה למזונות, גם אם בית הדין הרבני לא קבע כך. לדבריו, גם בתביעת מזונות וגם בתביעת נזיקין לפיצוי בשל סרוב בעל לתת גט, נדרש בית המשפט האזרחי להכריע בשאלה אם אחד מבני הזוג הוא "סרבן גט", ובשני המקרים ניתן להניח כי הליך מקביל מתנהל בבית הדין הרבני. לפיכך אם תתקבל קביעתה של השופטת ברק-ארז כי מתוך עיקרון של כיבוד ערכאות לא יקבע בית המשפט האזרחי סרבנות גט כל עוד לא קבע אותה בית הדין הדתי, היא תוביל בפועל לך שבית המשפט האזרחי לא יוכל לחייב בפיצויים סרבני גט כל עוד בית הדין לא קבע זאת, ובתי הדין הרבניים נזהרים מאוד מקביעות כאלה ולעיתים חולפות שנים רבות מפרוץ הסכסוך ועד החיוב בגט על ידי בית הדין הרבני. לכן, לדעת השופט זילברטל אין הצדקה אמיתית להבחנה בין שני סוגי התביעות וההבחנה ביניהם עלולה להביא לחוסר אחידות משפטית. השופט זיבלרטל אומר כי לדעתו אין סכנה שאישה, שבית המשפט לענייני משפחה יחליט כי היא סרבנית גט, תגיע לפת לחם, כיוון שבית המשפט ינהג באחריות בסוגיית שלילת המזונות ולא יאפשר דרדור לחרפת רעב. השופט זילברטל אומר גם שדרישה לקביעה פוזיטיבית של בית הדין לחיוב בגט כאשר מדובר במזונות אישה וויתור על דרישה זאת כאשר מדובר בתביעה נזיקית, עלולה להתפרש ובמידה מסוימת של צדק, כאפליה פסולה בין הדין החל על סרבני גט לבין זה שחל על סרבניות גט.
השופטת ברק-ארז, בדעת מיעוט בנושא זה: החוק האזרחי למזונות, מפנה את בית המשפט לענייני משפחה לדין היהודי. כלומר בית המשפט למשפחה צריך לדון ולהחליט, האם קיימת, לפי הדין היהודי, עילה להפסקת תשלום המזונות. במצב שהשאלה הנדונה היא שלילת מזונות מאישה בשל "סרבנות גט" לא נכון יהיה שהערכאה האזרחית, בית המשפט לענייני משפחה, תעסוק בכך כל עוד לא פסק בית הדין הדתי "סרבנות גט". הסיבות לכך הן, כי "סרבנות גט" קשורה באופן הדוק לנושא נישואין וגרושין להם נתונה לבית הדין הרבני סמכות ייחודית, ועיקרון תום הלב אינו "מסלול עוקף" להמתנה להחלטתו של בית הדין הרבני. כמו כן על פי עקרון הכבוד ההדדי בין ערכאות, בית המשפט האזרחי צריך להמתין להכרעתו של בית הדין הדתי. בנוסף ציינה השופטת ברק-ארז כי הדין הדתי מלווה את שלילת מזונות האישה בהשלשת הגט וסכום הכתובה המהווה אמצעי קיום לאחר הגירושין, ולכן שלילה של הזכאות למזונות, על ידי הערכאה האזרחית, כפעולה יחידה, ללא הצעד המשלים של תשלום הכתובה, אינה משקפת גם את הדין הדתי.
סוגיית המזונות
השופטת ברק-ארז: השאלה של קציבת התקופה לתשלום מזונות לאישה על ידי בעלה בתקופת נישואיהם היא שאלה חדשה ...."הנוגעת ל"תפר" שבין דיני המשפחה האזרחיים לדין האישי, כמו גם ל"סינכרון" בין פסיקותיו של בית הדין הרבני לבין פסיקותיו של בית המשפט לענייני משפחה". נקודת המוצא היא כי לפי סעיף 2(א) לחוק לתיקון לדיני המשפחה (מזונות) חובת המזונות של אדם לבן זוגו היא בהתאם להוראות הדין האישי החל עליו, במקרה הנדון הוא הדין היהודי הקושר בין הזכאות למזונות לבין הנישואין. באופן עקרוני רק אישה נשואה זכאית למזונות. תחולתו של הדין הדתי בנושא זה, אומרת השופטת ברק-ארז, עשויה להביא, במקרים שבהם על פי חלוקת העבודה בין בני הזוג האישה נשארה עקרת בית, אין לה מקצוע ואין לה סיכוי להשתלב בשוק העבודה בשל גילה, לתוצאות קשות. אישה שמתגרשת בגיל מבוגר ואינה יכולה להשתלב בשוק העבודה עלולה להגיע עד פת לחם. לפיכך, נשים שזה מצבן, עשויות לסרב להתגרש, גם אם חיי הנישואין חסרי סיכוי, כדי להימנע ממצב של עוני קשה. תוצאה קשה נוספת שעלולה להתרחש היא, שאישה בסיטואציה הזאת הנמצאת בפני גרושין, תידחק לוותר ויתורים שלא לצורך על חלק מזכויותיה ברכוש המשותף כדי לזרז את ההגעה להסכם שיאפשר לה לממש את הרכוש כדי שתהיה מסוגלת לפרנס את עצמה. השופטת ברק-ארז מוסיפה וקובעת כי. ...." הדברים אמורים, כמובן, בשינויים המחויבים גם בכל הנוגע לבן זגו שהסתמך על המערכת הזוגית, בעוד בת זוגו משולבת בשוק העבודה ומתקדמת בו"... הדרך להתמודד עם הבעיה, לדעת השופטת ברק-ארז, היא לא לשלול את המזונות על בסיס של "סרבנות גט", אלא על ידי קביעת מזונות "אזרחיים" בעלי תכלית שיקומית. זאת מכוח העקרונות הכלליים של הדין האזרחי.
השופט רובינשטיין: הפתרון למצוקה אליה עלולות להיקלע נשים שנסיבות חייהן דומות לנסיבות חייה של האישה התובעת, נמצא קודם כל בסעיף 8 (2) לחוק יחסי ממון הקובע כי בית המשפט יכול לקבוע איזון נכסים לא שוויוני תוך התחשבות בכושר השתכרות. עם זאת, במקרים מסוימים, מסכים השופט רובינשטיין כי ניתן לפסוק "מזונות מגשרים", אך אפשרות זאת צריכה להיות חלק מ"ארגז הכלים" של בית המשפט לענייני משפחה ויעשה בה שימוש ,על פי הצורך, במקרים בהם אין פתרון אחר. השופט רובינשטיין מסכים עם דעתה של השופטת ברק-ארז שהמזונות המגשרים מטרתם לסייע לבן זוג, גבר או אישה, הנטולים מקורות הכנסה עצמאיים, ומציין כי ברוב רובם של המקרים מדובר באישה. לסיכום, קובע השופט רובינשטיין כי נוכח הנסיבות וכיוון שגם בית המשפט השלום והמחוזי וגם בית הדין הרבני הגיעו למסקנה כי הנישואין הסתיימו והעיכוב בגירושין נובע רק ממניעים רכושיים של האישה, אין לקבל את הערעור ויש להשאיר את התקופה הקצובה למזונות כפי שנקבע בבית המשפט המחוזי. עם זאת, מציין השופט רובנשטיין כי המרחק בין דעתו לדעתם של חבריו אינו גדול, השופטת ברק-ארז מציעה שהמזונות ישולמו ללא קציבת תקופה וכאשר יהיה שינוי בנסיבות יפנה הבעל לבית המשפט ואילו הוא מציע שתקופת המזונות תיקצב ואם במועד פקיעתם עדיין לא יהיו לאישה מקורות הכנסה היא תפנה לבית המשפט בבקשה להארכתם.
השופט זילברטל: כאשר בית המשפט האזרחי קובע סרבנות גט, יש להבחין בין סרבנות שמקורה בנקמנות או סחטנות לבין סרבנות שמקורה בצורך בהגנה כלכלית. במקרים שלדעת בית המשפט הסירוב נובע ממניעים של סחטנות או נקמה הוא יוכל לקצוב את תקופת המזונות. בנוסף, יש מקרים בהם בית יהיה רשאי לקצוב את תקופת מזונותיה של אישה, גם כאשר מדובר באישה שלא עבדה מחוץ לבית. למשל במקרה שהאישה עדיין רחוקה מגיל הפנסיה ותוכל לרכוש מקצוע. כמו כן אומר השופט זילברטל, כאשר ניגשים להחלטה יש לייחס חשיבות רבה לאופי היחסים במהלך הנישואין ובעיקר לשאלה האם הבעל עודד את אשתו לנהל משק בית ולוותר על רכישת מקצוע והשכלה או שהבחירה בכך הייתה שלה בניגוד לדעתו. באשר לטענה כי פסיקת מזונות לא קצובה בזמן עשויה להיות תמריץ לנשים בנסיבות דומות לסרב לגירושין, אומר השופט זילברטל, שהפסיקה הזאת תשפיע על הבעלים, שידעו כי קיים סיכוי גבוה לחיובם במזונות, ולכן ינהלו את המשא ומתן על חלוקת הרכוש, בהתאם. במקרה הנדון, מדובר באישה שניהלה את משק הבית במשך עשרות שנים, לא רכשה מקצוע ולא השתלבה בשוק העבודה והמזונות המובטחים לה על ידי בעלה, יפסקו באופן מוחלט אחרי הגירושין בלי שבמקביל ימצא לה פתרון חלופי. לכן אין לגנות אותה על סירובה להתגרש. גם החוק קובע כי לא יראו בסירוב לוותר על זכויות שהמבקש או ילדו זכאים להם, כחוסר תום לב. מכיוון שזהו בית משפט של ערעור ולא כל התמונה פרושה בפניו, ומכיוון שסירובה של האישה להתגרש אינו נובע ממניעים של סחיטה או נקמנות, ולאחר שהבעל יצא לפנסיה תהיה זכאית לזכויות פנסיוניות, הרי שמדובר בתקופה קצרה יחסית של "גישור", ולכן מצטרף השופט זילברטל לדעתה של השופטת ברק-ארז, מקבל את הערעור וקובע שאין מקום לקצוב בזמן את תקופת המזונות.
בעקבות פסק הדין
פסק הדין עורר תהודה אצל העוסקים בתחום דיני המשפחה, וצוטט ופורש במספר אתרים מתוך כוונה להביאו לידיעת הציבור הרחב.
לדעתו של עורך הדין בני דון-יחייא, עורך דין המתמחה בדיני משפחה, כפי שפורסמה בכתבה בגלובוס, זאת היא הפעם הראשונה שבית המשפט אומר כי אין להפלות בין נשים לגברים כאשר מדובר במזונות משקמים.
במסגרת תביעת גירושין שהוגשה בדצמבר 2015, ביקש גבר מזונות זמניים מאשתו, על בסיס דבריה של השופטת ברק-ארז בפסק הדין. הזוג היה נשוי חמש שנים והגבר בן 34 טען כי קשה לו לעבוד כיוון שאינו מסתדר במסגרות. השופטת שפרה גליק, דחתה את בקשתו למזונות וציינה כי, הסתמכות המבקש על פסק הדין אינה מקובלת עליה מכמה טעמים. ראשית, מדובר בגבר ובפסק הדין המדובר הייתה התובעת אישה. שנית, בהליך במחוזי של פסק הדין נקבע כי לסרבנות גט תהיה השפעה על קציבת המזונות (המבקש סירב בתחילת ההליך לתת לאישה גט), ושלישית, "אמירת אגב" של השופטת ברק-ארז לגבי מזונות אזרחיים אצל בני זוג שנשואים לפי הדת, אינה מצדיקה פסיקה של מזונות זמניים בשלב זה.
בפסק דין אחר, שפורסם באוקטובר 2016, לא נעתר השופט יהורם שקד לתביעתה של אישה שאינה עובדת, למזונות אישה לאחר הגרושין, אך בהסבר לפסיקתו ציטט השופט שקד מדבריה של השופטת ברק ארז ואמר כי אם לא היו לאישה, במקרה הנדון לפניו, מקורות הכנסה מהרכוש המשותף, אין זה מן הנמנע שהיה פוסק לה מזונות גם לאחר הגרושים.
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח לנוער
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח לנוער היא נבחרת הוקי קרח לאומית שייצגה את ברית המועצות בתחרויות הוקי בינלאומיות עד גיל 20. הארגון המנהל היה פדרציית ההוקי של ברית המועצות.
באופן רשמי, במסגרת IIHF, הנבחרת קיימת משנת 1973 על 1991.
אליפויות עולם
הנבחרת הוקמה ביוזמת הפדרציה להוקי של ברית המועצות ואיגוד ההוקי הצ'כוסלובקי. נבחרת הנוער מורכבות משחקני הוקי מתחת לגיל 20. עד 1977 התקיימו 3 טורנירים עם מעמד של אליפויות עולם לא רשמיות לנוער: מאז 1977, לאליפות העולם יש מעמד של טורניר רשמי. נבחרת ברית המועצות עלתה לראשונה לאליפות העולם בשנת 1974 שהתקיימה בלנינגרד. המדליה הראשונה הייתה זהב שבו זכתה באליפות הבכורה שלה. במהלך שש השנים הבאות, הצליחה נבחרת ברית המועצות לזכות ברצף במדליות זהב. בשנת 1981 הנבחרת לא הצליחה להגן על התואר וסיימה רק במקום השלישי ובמדליית ארד. במונדיאל 1982 הנבחרת הסתפקה במקום הרביעי בלבד ופספסה מדליה. נבחרת הנוער הצליחה להשתקם באופן מלא לטורניר בשנה הבאה, לאחר שזכתה בזהב בטורניר הבייתי ב-1983 בלנינגרד. בזהב היא זכתה גם בשנת 1984, 1986, 1989. בשנת 1985, נבחרת הנוער הסובייטית, כמו בשנת 1981, הסתפקה במדליות ארד; ב-1988, 1990 וב-1991 - זכתה במדליית כסף, כאשר אליפות 1987 הייתה הרסנית ביותר עבורה. באותה אליפות נבחרת ברית המועצות נפסלה בשל קטטה במשחק הסיבוב האחרון עם קנדה וסיימה רק במקום 6. נבחרת הנוער של ברית המועצות קיימה את אליפות העולם האחרונה בשנת 1991 ותפסה רק את המקום השני. לאחר קריסת ברית המועצות, הנבחרת נקראה נבחרת חבר המדינות וזכתה במדליית הזהב של מונדיאל 1992.
טורניר הוקי בינלאומי בחסות העיתון "לנינגרדסקאיה פרבדה"
בטורניר השתתפו הנבחרות השניות של המדינות המובילות באירופה, כך שהטורניר נקרא גם אליפות העולם הלא רשמית של הנבחרת השנייה. הטורניר נערך ערב המונדיאל, שאיפשר לצפות בסגל השחקנים שעתיד להרכיב את הנבחרות הלאומיות המובילות. בשנת 1989, לראשונה בלנינגרד, התכנסו שמונה נבחרות. בגמר נפגשה נבחרת ברית המועצות עם נבחרת הנוער של ברית המועצות. המשחק הסתיים בתוצאה של 8:2 (2:0, 5:0, 1:2) לטובת הנבחרת הבוגרת.
תארים
אליפות עולם בהוקי קרח לנוער טורנירי הוקי בינלאומיים פרס טורניר העיתון "לנינגרדסקאיה פרבדה"
מונרו קרטיס ברדסלי
מונרו קרטיס ברדסלי (באנגלית: Monroe Curtis Beardsley; 10 בדצמבר 1915 – 18 בספטמבר 1985) היה פילוסוף אמריקאי שעסק באסתטיקה. ידוע במיוחד בזכות שניים ממאמריו, שנכתבו יחד עם ויליאם וימסט - "The Intentional Fallacy" ו-"The Affective Fallacy". מאמרים אלו היו מאמרי מפתח של הביקורת החדשה. כמו כן, ברדסלי כתב טקסט מבוא באסתטיקה וערך אנתולוגיה נחשבת בפילוסופיה.
ברדסלי התחנך באוניברסיטת ייל (B.A. 1936, Ph.D. 1939), שם קיבל את פרס ג'ון אדיסון פורטר. הוא לימד במספר מכללות ואוניברסיטאות, כולל מכללת מאונט הולוק ואוניברסיטת ייל, אך את מרבית הקריירה שלו בילה במכללת סווארמור (22 שנים) ובאוניברסיטת טמפל (16 שנים). עבודתו באסתטיקה ידועה בעיקר בזכות דגלה בתאוריה האינסטרומנטליסטית באמנות ובמושג החוויה האסתטית. ברדסלי נבחר לנשיא האגודה האמריקאית לאסתטיקה בשנת 1956.
איוור ארמסטרונג ריצ'רדס
איוור ארמסטרונג ריצ'רדס (באנגלית: Ivor Armstrong Richards; 26 בפברואר 1893–1979) היה מבקר ספרות ורטוריקן אנגלי. ספריו, במיוחד משמעות המשמעות, Practical Criticism, Principles of Literary Criticism, ו-The Philosophy of Rhetoric, היו מהספרים המכוננים של אסכולת הביקורת החדשה (הנחשבת לתחילת ביקורת הספרות האנגלית המודרנית), ורוב הדמויות המשפיעות באסכולה זו נמנו עם תלמידיו.
רעיונותיו לגבי מטאפורות
כתוצאה מן הדבקות בעיון יסודי בטקסט ובמרכיביו, כגון המשפט, הניבים והמילים, ביטא ריצ'רדס בספרו "הפילוסופיה של הריטוריקה" עיון מעמיק במרכיבי הכתיבה והמטפורה האנגליים. במקום שני מרכיבי המטפורה - מילת היסוד (הפיגורה) והמשמעות המושאלת - שנידונו ברטוריקה הקלאסית, הציע ריצ'רדס את המונחים vehicle, tenor, & focus:
לכל אחד משלושת המרכיבים יש גם תכונות עצמיות וגם משמעויות משניות, ואלה זוכות לגילוי ולהבלטה על ידי האנליזה של הפיגורה הלשונית למרכיביה. כך מתקבלת מטפורה רב-גונית ורב-משמעית, המעניקה לשיר או לטקסט את עושרו הרב-משמעי. על יסוד זה טענו חוקרים מאוחרים יותר, שהמונחים של ראצ'רדס כבר רומזים לכך, שהאנליזה של המטפורה משמשת כיסוד פרשני עיקרי בפירוש השירה הלירית.
נשים גדולות
נשים גדולות (באנגלית: Babes) הוא סיטקום אמריקאי ששודר בימי חמישי בשעה 20:30 במשך עונה אחת בערוץ פוקס, החל מה-13 בספטמבר 1990 ועד ל-19 במאי 1991. הסדרה נוצרה על ידי גייל פארנט וטראסי ג'קסון והופקה על ידי "סנדולאר הפקות" (בבעלות דולי פרטון וסנדי גאלין) עבור פוקס המאה ה-20. במרכז הסדרה נמצאות שלוש אחיות שמנות, שעוברות חוויות שונות מלבד המשקל שלהן, כגון: עבודה, מערכות יחסיות, פופולריות והקמת משפחה. שלוש האחיות חולקות יחד דירה אחת קטנה בניו יורק, בה חדר שינה אחד בלבד, דבר המוסיף לחיכוך הקומי שבין הדמויות.
למרות שהסדרה משפחת סימפסון שודרה לפניה, רק אחוז קטן מהצופים המשיך לצפות גם בסדרה נשים גדולות, בין השאר בשל המחלוקות שהיא עוררה. הסדרה לא המשיכה לעונה שנייה, ובוטלה בסוף עונת 1990-1991.
תגובות וביקורות
בתחילה, הסדרה ספגה ביקורת קשה מצד מספר ארגונים על כך שהיא לועגת לאנשים הסובלים מעודף משקל, וזאת בשל מספר בדיחות שנכללו בפרקים הראשונים של הסדרה. עם זאת, הביקורות דעכו ככל שהסדרה התקדמה, ופרקים מאוחרים יותר הציגו את הדמויות השמנות באופן חיובי יותר (באחד הפרקים האחיות הסכימו שלא לעשות שימוש במילה "שמן" במהלך ריבים ביניהן). לדמויות עצמן יש השקפות שונות על דימוי הגוף שלהן: שרלין דואגת בעיקר על בריאותה ופונה לחדר כושר, שם אשה מושכת לועגת לה. מאוחר יותר, שרלין חוזרת למקום ומתעמתת עימה.
ויליאם אמפסון
סר ויליאם אמפסון (באנגלית: William Empson; 27 בספטמבר 1906 - 15 באפריל 1984) היה משורר ומבקר בריטי.
אמפסון ידוע בעיקר בגלל הביקורות הספרותיות שלו, ובמיוחד ניתוחיו על השימוש בשפה ביצירות פואטיות. כמו כן, הוא ידוע גם בשל שירתו. בעבודתו התאורטית הוא הושפע מהפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, שעסק בעיקר בקושי שמציבה השפה בהבעת מחשבות בבהירות. ספרו הידוע ביותר הוא "Seven Types of Ambiguity". לספר זה נודעה השפעה מרכזית על תנועת הביקורת החדשה, אסכולה בתורת הספרות, שכיוונה תשומת לב רבה לטקסטים עצמם.
ביקורתו על מילטון ופוריטניות ב-"Milton's God", הייתה התקפה חריפה ומסודרת על האתוס הנוצרי והפוריטני.