cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אומוטולה ג'לאדה אקיינדה
קריירה מוזיקלית
השיר מתוך האלבום "“Barren Land” נבחר על ידי Amnesy International עבור קמפיין של הארגון במסגרת המאבק על הדלתא של ניז'ר ושפיכת הנפט שאירע שם. אלבום נוסף שעבדה עליו ב-2012 לא יצא לאור, אך אומוטולה אמרה ב-2018 שהיא מקווה לחזור לאולפן ההקלטות, אולי יחד עם בנה.
תוכנית ריאליטי
ב-2012, אומוטולה השיקה תוכנית ריאליטי על עצמה, ''Omotola: The Real Me. ''היא השחקנית הניגרית הראשונה לככב בסדרת ריאליטי משלה.
נדבנות
בשנת 2005, מונתה אומוטולה כשגרירת תוכנית המזון העולמית של האו"ם. היא השתתפה במשלחות לסיירה לאון ולליבריה. היא הייתה פעילה בפרויקט "Walk the World" והשתתפה בקמפיין בליבריה יחד עם נשיאת המדינה אלן סירליף-ג'ונסון.
אומוטולה ייסדה תוכנית להעצמת נוער בסיכון, Omotola Youth Empowerment Programme (OYEP).
אומוטולה התנדבה כמדבבת ב-2010 בקמפיין "Rewrite The Future" למען Save The Children בבריטניה.
היא הייתה לפעילה עבור אמנסטי אינטרנשיונל בשנת 2011 והשתתפה בקמפיין בסיירה לאון להעלאת מודעות לתמותת נשים בעת לידה, והשתתפה בקמפיין בדלתא ניז'ר בניגריה, שם היא צילמה סרטון שדורש מחברות הנפט והממשלה "Own Up, Clean Up, Pay Up" (לקחת אחריות, לנקות, ולשלם) בעקבות דליפות הנפט של חברת Shell באזור הדלתא.
הכרה
אומוטולה זכתה לטור קבוע במגזין ''OK! Nigeria'', המבוסס על חייה וחוויותיה. ב-5 בנובמבר 2013, זכתה אומוטולה בפרס חלוציות בקולנוע מטעם המגזין האמריקאי השחור, Ebony, בטקס פרסי הווידאו והמסך פרסים (MVISA) בברמינגהאם. ב-9 בנובמבר 2013, אובה ויקטור קילדג'ו, מלך ממלכת האונדו, העניק לאומוטולה מעמד של ראשת שבט (צ'יף) בעיר מגוריה במדינת אונדו.
ב-2012, מדור סי. אן. אן נסיעות ציין את מבטאה הספציפי של אומוטולה ברשימתם של "12 המבטאים הסקסיים ביותר בעולם", בה דורג המבטא הניגרי במקום מספר 5. ב-2013, אומוטולה נמנתה בין האנשים המשפיעים ביותר בעולם על ידי "טיים מגזין" ברשימה השנתית טיים 100.
חיים אישיים
אומוטולה נישאה לטייס קפטן מתיו אקיינדה ב-1996. יחד, יש להם ארבעה ילדים.
גביע האינטראמריקנה 2024
גביע האינטראמריקנה 2024 יהיה המהדורה ה-19 של הטורניר המאורגן על ידי CONMEBOL ו-CONCACAF, והוא יסמן את חזרתה של התחרות לאחר 26 שנות היעדרות. זו תהיה הפעם הראשונה זה 8 שנים, שקבוצות משתי הקונפדרציות ישחקו יחדיו בטורניר מועדונים רשמי, לאחר ההשתתפות האחרונה של מועדונים מקסיקנים בגביע הליברטדורס 2016.
הטורניר ישוחק על ידי ארבע קבוצות שזהותן, שתיים מכל קונפדרציה. עבור CONMEBOL, אלופת דרום אמריקה, מחזיקת גביע ליברטדורס 2023, ומחזיקת גביע סודאמריקנה 2023 ישתתפו; בעוד שנציגי CONCACAF יהיו אלופת ליגת האלופות של CONCACAF לשנת 2023, ואחת מבין סגנית אלופת ליגת האלופות של קונקאקף לשנת 2023 או מחזיקת עונת 2023 בגביע הליגות.
ניקולאי רוזסקי
ניקולאי ולדימירוביץ' רוזסקי (6 במרץ 1854 - 18 באוקטובר 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה השלישית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
רוזסקי נולד ב-6 במרץ 1854, בכפר בגוברניית קלוגה, האימפריה הרוסית, לוולדימיר דמיטרייביץ' רוזסקי, שהיה צאצא של ראש עיריית רוזה ליד מוסקבה בסוף המאה ה-17, אלכסיי מיכאילוביץ' לרמונטוב. בהיותו בן שנה נפטר אביו, והוא הועבר לבית יתומים. בשנת 1872 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בהצטיינות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בשנת 1884 הוא התחתן עם בתו של קצין בדימוס, זינוביה אלכסנדרובנה בורזובסקי, והיו להם יחד שלושה ילדים. בין השנים 1882–1896 הוא שימש כראש מטה בדיוויזיית הפרשים ה-11, ובדיוויזיה ה-32, וכמפקד רגימנט הרגלים ה-151. בשנת 1896 הוא מונה לשליש של מפקד המחוז הצבאי קייב, ובשנת 1904 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי וילנה.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן הוא פיקד בהצלחה על הארמייה המנצורית השנייה, ופיקד עליה בהצלחה בקרב סנדפו ובקרב מוקדן, אולם לקראת סוף המלחמה הוא נפצע קשה בתאונת רכיבה. לאחר המלחמה, בשנת 1906 הוא השתתף בפיתוח של "תקנות הפיקוד בשטח ובשליטה על הכוחות בזמן מלחמה". ממאי 1907 הוא היה חבר בבית המשפט הפלילי הצבאי העליון, וחקר את המקרה של הכניעה בפורט ארתור. בשנת 1909 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-21, אולם עד מהרה עזב את תפקידו בשל מצב בריאותי ירוד. בדצמבר 1909 היה הגנרל רוזקי חבר במשרד המלחמה, והיה מעורב בפיתוחם של כתבי זכויות ומדריכים, והיה אחד ממחברי תקנות השדה של 1912. בפברואר 1912 מונה גנרל רוזקי לעוזר מפקד כוחות המחוז הצבאי קייב, הפעם בתור עוזר מפקד הכוחות באזור. על פי תוכניות המלחמה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, מפקד הכוחות של המחוז הצבאי קייב, הגנרל ניקולאי איוואנוב היה אמור להמנות למפקד הראשי של החזית הדרום-מערבית, ואילו רוזקי היה אמור להתמנות למפקד הכוחות שיוקמו על הבסיס של המחוז הצבאי קייב.
המהפכה הרוסית
במהלך מהפכת פברואר בשנת 1917, רוזסקי הפעיל לחץ משמעותי על ניקולאי השני, קיסר רוסיה להתפטר, והודיע לצאר שאם הוא לא יתפטר הוא לא יוכל להיות אחראי על חייו וחיי משפחתו. רוזסקי דחה את ההצעה של הצבא האדום לשרת בשורותיו, ובספטמבר 1918 הוא נפל בשבי הצבא האדום בצפון הקווקז כבן ערובה ונרצח על ידי הבולשביקים ב-18 באוקטובר 1918 בפיאטיגורסק.
ואלרי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
SEPG
SEPG (ראשי תיבות של: Software Engineering Process Group, תרגום: "קבוצת תהליך הנדסת תוכנה") הוא מוקד ידע ארגוני לטובת שיפור תהליכי פיתוח תוכנה או "מחזור חיים של פיתוח תוכנה" (SDLC). קבוצה זו מכילה אנשים המבצעים הערכה של יכולות הארגון, אחראים על תוכנית למימוש או הטמעה של שיפורים מתבקשים, תיאום המימוש של תוכניות אלו עם הזרועות בארגון והערכת היעילות של מאמצי השיפור. SECG הוא תפקיד הדורש ידע במספר תחומים מעבר להנדסת תוכנה "רגילה".
מבין פעילויות SEPG ניתן למצוא את:
סוגים של SEPG
לכל SEPG יש גישה והגדרות משימה שונים. להלן מקצת מהגישות:
אלכסנדרה גוריאצ'קינה
אלכסנדרה גוריאצ'קינה (ברוסית: Александра Горячкина; נולדה ב-28 בספטמבר 1998 באורסק, שברוסיה) היא שחמטאית רוסייה בדרגת רב-אמן. סגנית אלופת העולם לנשים.
נחשבה לילדת פלא כשבגיל 13, הפכה לרב-אמן לנשים והייתה השחמטאית הצעירה ביותר להשיג את הדרגה הזו, לאחר חואו ייפאן.
בשנת 2013, בגיל 15, זכתה במקום ראשון באליפות העולם לבנות עד גיל 20, הישג אותה שחזרה גם שנה לאחר מכן. בסך הכל, זכתה חמש פעמים באליפות העולם לנערות ושלוש פעמים באליפות אירופה לנערות (בשכבות גיל שונות).
גוריאצ'קינה היא אלופת רוסיה לנשים בשנים 2015 (בטרם מלאו לה 17 שנים) ו-2017 וסגנית אלופת אירופה לנשים לשנת 2017.
נכון לאוקטובר 2022, גוריאצ'קינה מדורגת המקום ה-26 בדירוג הכללי ברוסיה.
ביוגרפיה
אביה של אלכסנדרה גוריאצ'קינה, יורי, הוא אמן פיד"ה והיה מאמנה הראשון. המשפחה עברה להתגורר מאורסק למעלה מ-2,000 ק"מ צפונה, עד קצה החוג הארקטי על מנת שאלכסנדרה תוכל ללמוד בבית ספר לשחמט אנטולי קרפוב בסלחרד, שברוסיה.
השתתפות באולימפיאדות השחמט
אלכסנדרה גוריאצ'קינה ייצגה את מדינתו ב-2 אולימפיאדות שחמט.
ח'באב בן אל-ארת
ח'באב בן אל-ארת' (בערבית: خباب بن الأرت) היה אחד מהצחאבה. הוא היה סוחר חרב, והשתתף בכל הקרבות המאוחרים של הנביא האסלאמי מוחמד. בנו, עבדאללה, היה מפקד בצבאו של עלי בן אבי טאלב בקרב אל-נהרוואן, ונהרג על ידי הח'וארג'.
חולדה ארוכת-שיער
חולדה ארוכת-שיער (שם מדעי: Rattus villosissimus) היא מין של חולדה החיה ביבשת אוסטרליה בטבע. היא ידועה בעיקר בעת שאוכלוסיות שלה התפרצו בתנאים שונים, אך מעבר לכך היא לא נחקרה.
מאפיינים
אורכם של הזכרים עד 187 מ"מ, אורך הזנב 150 מ"מ ומשקלו עד 156 גרם. אורך הנקבות 166 מ"מ, אורך הזנב 141 מ"מ ומשקלה עד 112 גרם. חולדה זו בעלת שיער ארוך בצבע אפור ומתחתיו שערות נוספות שחורות ושערות באזור הבטן בעלי גוון אפרפר. השערות הארוכות עוזרות להגן על החלקים הפגיעים שלה. החולדה בעלת אוזניים גדולות, כפות ורודות וזנב ארוך העוזר לשמור על איזון.
היא מצויה ברחבי רוב מדינות אוסטרליה, ולאחר עונת גשמים מוצלחת האוכלוסייה מגדילה את עצמה עד למאות יחידים לדונם. אוכלוסיות מתפרצות נרשמו בניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית והטריטוריה הצפונית. היא חיה בטבע בערבות עשב, מישורים נרחבים, אזורי תת-מדבר וגם באדמות מרעה של שיבולת-שועל או דורה. לאחר ירידת גשמים היא יכולה להימצא באזורים יבשים אף יותר.
החולדה היא אוכלת כל בין השאר מעלים שונים, שורשים, זרעים וחרקים. חלק מהחוקרים מעריכים שהיא מגוונת בבשר ואף בקניבליזם. החולדה פעילה בעיקר בלילה.
ויליאם פאקנהאם
אדמירל סר ויליאם כריסטופר פאקנהאם (באנגלית: Sir William Christopher Pakenham; 10 ביולי 1861 – 28 ביולי 1933) היה קצין בכיר בצי המלכותי. הוא שירת כמשקיף בריטי בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת רוסיה–יפן; במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה בקרב יוטלנד, ומדצמבר 1916 היה המפקד העליון של צי סיירות המערכה.
ביוגרפיה
פאקנהאם נולד ב-10 ביולי 1861, והיה בן למשפחת פקנהאם בראשות הרוזן מלונגפורד, הוא היה בנו השני של אדמירל משנה תומאס אלכסנדר פקנהאם, בנו השלישי של תומאס פקנהאם, הרוזן השני מלונגפורד. אמו הייתה סופיה פרנסס סייקס, בתו של סר טאטון סייקס, הברון הרביעי.
פאקנהאם נכנס לצי כצוער ימי בשנת 1874 ושירת על ספינת ההדרכה אה"מ בריטניה.
עם סיום הכשרתו שובץ בשייטת הים התיכון, שם שירת על אה"מ מונרך. הוא הועלה לדרגת פרח קצונה ב-1876. הוא נודע בזכות יכולת השחייה שלו, וזכה לשבחים על אומץ לב לאחר שקפץ לים והציל שוטר שנפל מסיפון בלרנקה, קפריסין, באוגוסט 1878 וכמה שנים לאחר מכן ניסה להציל אדם שנפל מאה"מ קליפסו בקיל, גרמניה. הוא הועלה לתפקיד תת לוטננט באוקטובר 1880, הועבר לאה"מ קנדה באפריל 1883 והועלה לדרגת לוטננט באוקטובר 1883. ביוני 1896 הועלה לדרגת קומנדר ונכנס לתפקיד במחלקת המודיעין הימי מאוגוסט 1899 עד מרץ 1901.
הוא מונה לפקד על אה"מ דפנה במרץ 1901, והועבר לסיירת אה"מ ברהאם ביולי 1902. ברהאם שירתה בצי הים התיכון עד אוקטובר 1902, אז שבה הביתה כדי לצאת משירות ב-6 בדצמבר 1902. פאקנהאם שירת לאחר מכן בתחנת סין כשקודם לדרגת קפטן ב-30 ביוני 1903 לפני שהפך לנספח ימי בטוקיו מאפריל 1904 עד מאי 1906. במהלך שהותו ביפן, הוא היה אחד מכמה משקיפים צבאיים כחלק מהברית האנגלו-יפנית, שסיפקו מודיעין צבאי וייעוץ צבאי לעמיתיהם היפנים.
בשלבים הראשונים של מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905, הוא צורף לצי הראשון היפני, שם פיתח קשרים עם האדמירל היפני Tōgō Heihachirō. עם זאת, למרות קשרים אלו, על פי הדיווחים, הוא היסס לדרוך על החוף, מחשש שהצי היפני יפליג בלעדיו. בסופו של דבר הוא הוצב על אוניית המערכה אסאהי, שם שהה 14 חודשים, ואף היה משקיף בקרב צושימה על סיפון הספינה ב-27 במאי 1905. במהלך הקרב הזה, הוא כמעט נפגע מרסיסים של פגז רוסי, שהרג אנשי צוות שעמדו בסמוך. ספוג דם, חזר פאקנהאם לתא שלו והחליף למדים לבנים חדשים, וחזר לעמדת התצפית שלו כעבור כמה דקות. הדיווחים המפורטים שלו על הקרב תמכו מאוד במגמה של הצי המלכותי לאימוץ של צי ספינות קרב מהירות עם תותחים גדולים. הדיווחים של פאקנהאם ללונדון היו מאוד פרו-יפניים וההיסטוריון הבריטי ג'פרי ג'וקס ראה את "...הדיווח שלו נוטה לתאר את רוסיה כאויבת שלו, לא רק של יפן".
הוא מונה לעמית מסדר האמבט ב-24 ביולי 1905, וב-18 באפריל 1906 הוענק לו מסדר השמש העולה (דרגה שנייה) על ידי קיסר יפן.
תוך כדי פיקוד על אה"מ אנטרים, וליווי המלך אדוארד השביעי לאירלנד ביולי 1907, הוא זכה בעיטור עמית המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
הוא שימש כלורד הים הרביעי ולורד נציב האדמירליות בין 9 בדצמבר 1911 לדצמבר 1913,  בנוסף שימש כשליש הצי של המלך ג'ורג' החמישי בין 1912 ל-1913  ב-1913 הועלה לדרגת אדמירל משנה, ובדצמבר מונה לפקד על שייטת הסיירות השלישית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פאקנהאם קיבל את הפיקוד על שייטת סיירות המערכה השניה ב-7 במרץ 1915, והרים את דגלו על סיפון שייט הקרב אאה"מ אוסטרליה. לאחר שהוצאה אוסטרליה משירות בעקבות התנגשות, הוא העביר את דגלו לאה"מ ניו זילנד: על סיפון סיירת המערכה הזו, הוא השתתף בקרב יוטלנד, וזכה בעיטור אביר מפקד מסדר האמבט ב-31 במאי 1916 על פעולותיו. פאקנהאם מונה לאדמירל משנה המפקד על הצי האוסטרלי בספטמבר 1916. לאחר שהאדמירל סר דייוויד ביטי קיבל את הפיקוד על הצי הגדול מידי אדמירל סר ג'ון ג'ליקו בנובמבר 1916, הוא קיבל את הפיקוד על צי סיירות המערכה ב-19 ביוני 1917, והועלה לדרגת תת אדמירל בפועל. במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' החמישי בצי ביולי 1917, מונה פאקנהאם למפקד אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO). הוא זכה גם במסדר סטניסלאוס הקדוש (דרגה שנייה) וקיבל מתנה מהקיסר טאישו מיפן.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, פאקנהאם שימש לזמן קצר כנשיא מכללת הצי המלכותי בגריניץ' בין השנים 1919 עד 1920 ולאחר מכן כמפקד העליון בתחנת צפון אמריקה והודו המערבית מאוקטובר 1920 עם אה"מ ראלי כספינת הדגל שלו. ביקורו בחוף המערבי של ארצות הברית ב-1922 נחל הצלחה דיפלומטית, והוא מונה לאדמירל באותה שנה; עם זאת, ראלי עלתה על שרטון בערפל מול חופי לברדור וטבעה. פאקנהאם זכה בעיטור הצלב הגדול של מסדר האמבט ביוני 1925, וזכה בעיטור מלך מגן האמבט ב-7 בפברואר 1930.
בשמים ראש
שו"ת בְּשָׂמִים רֹאשׁ הוא חיבור הלכתי – פסאודואפיגרפי שיוחס לרא"ש על ידי מוציאו לאור הרב שאול ברלין. עם הדפסתו של הספר, הוא עורר פולמוס רחב, על החיבור עצמו ועל מדפיסו. בספר מופיעות תשובות הלכתיות חריגות בקו הפסיקה שלהן, שמתנגדי הספר מזהים אותן עם תנועת ההשכלה היהודית, ונטען כי התשובות הן מעשה ידיו של שאול ברלין עצמו, שהתמש בהם עם מנת להפיץ את עמדותיה.
שם החיבור
השם "בשמים ראש" ניתן לחיבור על ידי המוציא לאור שאול ברלין. הנימוק לשם זה הוא לפי ש"בשמים" הם בגימטריה 392, כמניין התשובות שבחיבור זה, ו"ראש" מרמז למחברו של הספר, לפי דברי המוציא לאור, הרא"ש. הביטוי "בשמים ראש" מקורו במקרא, ומשמעותו: בשמים החשובים ביותר במעלתם.
שם המדור המסונף לתשובות נקרא על ידי מחברם "כסא דהרסנא". "כסא דהרסנא" פירושו "כוס של הרסן". מקור הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי בהקשר של מאכל פשוט וזול. הרסן הוא מין דגים קטנים, ואופן הכנת מאכל זה על ידי בישול דגים אלו בקמח וחומץ וטיגונם בשמן. הקשר שם זה למהות החיבור אינו ברור, אך יש שרואים בו רמז לכוונתו ההרסנית של המחבר.
מבנה ומחבר
החיבור כולל 392 תשובות הלכתיות, כשעליהן הגהות רבות, ולאחר כל תשובה קיים מדור בשם "כסא דהרסנא" ובו דיון על הדברים המופיעים בגוף התשובה. על פי הצהרת המוציא לאור בהקדמתו לספר, התשובות עצמן הן של הרא"ש (בן המאה ה-13), ההגהות הן של חכם בשם רבי יצחק די מולינא (המתוארך על ידו למאה ה-16) שאף ערך את הספר, ואילו המדור "כסא דהרסנא" הוא מהמוציא לאור, שאול ברלין.
תוכן
הספר מאופיין בבקיאות ולמדנות ייחודיות, ונושאיו מגוונים ומכילים סוגיות שונות מתחומים רבים בתלמוד ובהלכה.
לצד פסקים מקובלים המופיעים בין התשובות, נמצאים בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, בהן:
מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה, וכך הוא מביא כי:.
פסיקות יוצאות דופן אלו וסגנונן החשידו רבנים רבים, והן היוו עילה לביקורת החריפה שספג הספר ומחברו. יש גם שזיהו כי פסקי הלכה וסברות שמופיעות בחיבור זה, מופיעות לראשונה אצל אחרונים בני אותו הדור, בחיבורים שהודפסו סמוך למועד הדפסת "בשמים ראש". כמו כן, היתר תרגום התורה ללשונות זרים עבור יהודים, המופיע בחיבור זה, יש הרואים בו כרקע לביאורו של משה מנדלסון שתרגם את התורה לגרמנית, לו העניק שאול ברלין הסכמה.
הדפסה
שאול ברלין הדפיס את החיבור ב-1793. תחילה הוא פרסם מדגם מהחיבור במהדורת-קדם, ובה שתי תשובות. למדגם זה הוא קרא בשם "ערוגת הבושם", ובשער המהדורה הוא ציין שאלו מתוך 392 התשובות שבחיבור "בשמים ראש" שבידו. את ייחוס המחבר הוא מציין כבר במהדורה זו: הרא"ש ושאר גדולים, וכן את פירושו והוספותיו במדור "כסא דהרסנא" - שעל שתי תשובות אלו - הוא מוסיף גם כן במהדורה זו. מהדורה זו הודפסה בקיץ של שנת תקנ"ב (1792), והוא קורא בה ל"כל החפץ ... לבוא על החתום, לקנות מן הספרים" - מעין פרענומעראנטן שנועד למימון המונים על מנת לסייע במימון המקדמה שנדרשה עבור ההוצאה לאור.
שנה לאחר מכן, בשנת תקנ"ג (1793) יצא החיבור בשלמותו. בהקדמת הספר כתב ר"ש ברלין כי החיבור הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי רבי יצחק די מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו. לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די מולינא, הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא", המופיע בנפרד לאחר כל תשובה.
רבי שאול ברלין הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשככנה השנאה וההתנגדות שרחשו לו הרבנים בעקבות פולמוס אחר בו היה מעורב בעקבות פרסום החיבור "מצפה יקתאל" ב-1789 בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו, רפאל זיסקינד הכהן. ויושב לו מעמדו הרבני הקודם. אולם הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף. התשובות המשונות שבו לצד הקלות חריגות ומרחיקות לכת, היוו בסיס להנחת זיוף הספר ולפסילתו יחד עם מחברו. עד מהרה התחדש ועלה הפולמוס נגד רבי שאול ברלין וספרו זה.
פולמוס וההתנגדות לספר
רבי זאב וולף מלנדסברג, בן עירו של ר"ש ברלין, פרסם באותה השנה ספר בשם "זאב יטרוף" בו הוא חולק על שמונה מתשובותיו. למעשה רז"ו מלנדסברג בא לחלוק בעיקר על הגהות הפרשניות של ר"ש ברלין בפירושו "כסא דהרסנא" ולערער את כשרותו, ובין הדברים הוא מערער בכלל החיבור "בשמים ראש" כולו, וטוען כי הדברים שובשו מהמקור, אך מקבל כי עיקר החיבור הוא מהרא"ש. לאחריו ערערו אחרים על הספר, וטענו כי כולו מזויף על ידי ר"ש ברלין עצמו. הפולמוס נגד הספר הונהג בידי רבי מרדכי בנט, רבי רפאל זיסקינד הכהן, רבי יעקב קצנלבוגן ועוד. גם בפולמוס השני יצא אביו של שאול ברלין, רבי צבי הירש לוין, להגנת בנו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף. רצ"ה לוין כתב באותה השנה (תקנ"ג) חוברת להגנת בנו, בשם "איש עניו", ובה העיד על אותנטיות החיבור.
בעקבות הפולמוס חזר בו שאול ברלין מאחד ההיתרים החריגים שכתב ב"כסא דהרסנא" (בעניין גילוח זקן בחול המועד). בסופו של דבר נאלץ לעזוב את ברלין. הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, שבה גר אחיו, ושם מת לאחר מעט יותר משנה בעוני ובבדידות. בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא אתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
בספרות הרבנית
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום. בעולם הרבני הוא לא התקבל על הכלל, וקיימת חשדנות רבה כלפיו, אך מאידך לא נפסל באופן גורף. הדעות עליו נעו על פני קשת רחבה:
מספר רבנים כתבו עליו הגהות וביאורים, כמו רבי אברהם בנימין קלוגר ורבי צבי הירש חיות, רבי מאיר שמחה הכהן והרב עובדיה יוסף. הראי"ה קוק, צידד במבקרים את "בשמים רא"ש", אך לא נמנע מלצטט ממנו.
אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של רבי שלמה יוסף זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר. עם זאת ההלכות והלך הרוח שבו נבחנים בחשדנות ולגופו של עניין.
במחקר
אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום (מבית מדרשם של חכמי אשכנז המוקדמים, עם השערה על כתב היד האבוד של רבי יצחק מווינה שידוע שהיה מצוי אצל רבי שאול ברלין לאחר שנעלם בימי הביניים) ושאול ברלין הכניס בו שינויים מעטים או רבים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
אי הימצאות כל עותק אחר בכתב יד של החיבור, מוסיף אף הוא לערער את אמינות החיבור.
גומצן לבן-שפה
גומצן לבן-שפה (שם מדעי: Trimeresurus albolabris) הוא מין של נחש ארסי מתת-משפחת צפעוני גומה השוכן ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
אורך הגומצן הוא כ-100–120 ס"מ, כשהנקבות גדולות מעט מהזכרים. הנחש ירוק לאורך גופו באופן המסתווה בצמחיית היער. הראש מחודד בעל עיניים גדולות כתומות ופס לבן המתחיל מתחת העיניים לאורך הלחיים וצידי הראש ומגיע עד הפה. לעיתים הפס מקיף את כל צידי הגוף. הצבע התחתון של הנחש ירוק בהיר. הוא מתמחה בטיפוס עצים ומשתמש בזנבו כדי להיתלות מענפים שם הוא יכול להיכרך במשך ימים.
תפוצתו של הגומצן ממזרח הודו, בנגלדש, מיאנמר, תאילנד, קמבודיה, לאוס, וייטנאם, דרום סין, הונג קונג, חצי האי המלאי ואינדונזיה. הנחש פעיל בעיקר בלילה ואז אורב לטרף מזדמן כמו מכרסמים, עופות, צפרדעים ושאר זוחלים. הנחש ארסי מאוד ובניגוד למיני צפעים אחרים אינו נוטה לשחרר את הטרף אלא לאחוז בו עד מותו כדי שלא ייפול מהעץ.
הנחש יתקוף אנשים להגנה והוא מכיש שוב ושוב. הנחש יכול להרוג אדם במהירות אם לא מקבל טיפול, תוך גרימה לקרישת דם מהירה. למרות זאת הוא לא נמצא במגע עם אנשים רבים ומקרי המוות נמוכים.
שרנפלווה
שרנפלווה (בהונגרית: Serényfalva) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית שרנפלווה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-1,071 תושבים בשנת 1990 עד 962 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-10%).
בשרנפלווה, שנקרא עד שנת 1957 שרניפלווה (Serényifalva) חיו מעט יהודים.
יוסף אלטר הגר
רבי יוסף אלטר הגר (או אלטר יוסף; בערך ה'תקפ"ג – ח' בתמוז ה'תרל"ט) היה אדמו"ר מגזע קוסוב ברדאוץ שבבוקובינה, ואחר כך בארץ ישראל, צפת. מייסד חסידות רדוביץ.
ביוגרפיה
נולד כבן שני לרב חיים הגר ולציפורה בת רבי יהודה מאיר משפיטובקה. נישא ללאה בת רבי ישראל בן הרב משה צבי מסאווראן. התגורר בסאווראן, והיה חסידו של רבי משה צבי. אחרי פטירת רבי משה צבי, בכ"ה טבת תקצ"ח, עבר להתגורר בקוסוב ליד אביו.
אחרי פטירת אביו, בשנת תרי"ד, החל לכהן כאדמו"ר יחד עם שני אחיו, הרב יעקב שמשון הגר מקוסוב והרב מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ. בשנה הראשונה שהו שלושת האחים בקוסוב, לבקשת אמם, כעבור שנה עבר לסערעט (סירט) שם התגורר כמה שנים ואחר כך עבר לרדאוץ (ראדעוויץ), על שמה נקרא.
בשנת תרל"ג עלה לארץ ישראל והשתקע בצפת, שם פתח בית מדרש וניהל אדמו"רות. את מקומו ברדוביץ כאדמו"ר, מילא בנו רבי משה על פי מינוי אביו.
בחודש כסליו תרל"ט נפטרה אשתו ונקברה בבית הקברות העתיק בצפת. רבי יוסף אלטר הגר נסע להבראה בחיפה ולרחוץ בימה, ובשהותו בחיפה בח' בתמוז נפטר. על מקום קבורתו התנהל ויכוח בין תושבי צפת לתושבי חיפה, כשבסופו של דבר נקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה, ליד ציונו של האמורא רבי אבדימי דמן חיפה. כעבור תקופה הוקם על מקום קברו אוהל, על ידי בנו רבי משה. על פי המסופר היה נחשב לחכם, ואחרי פטירת אביו אמרו עליו שבוודאי יצליח להקים חצר מפוארת עם חסידים רבים, אך למעשה עקב מגוריו ברדוביץ שהייתה עיר מרוחקת ללא גרעין של חסידים לא הצליח לפתח בה את חצירו והוא עלה לארץ ישראל.
בשנת תרל"ח, בעקבות סכסוך שהתגלע בהנהלת כולל עסטרייך-גליציה וכתבי פלסתר שיצאו נגד אחד המשולחים, שלחו דייני ורבני העיר צפת מכתב לראשי הכולל, בראש החותמים בא רבי יוסף אלטר מרדוביץ.
חבל הסקלרים
] חבל הסקלרים (בהונגרית: Székelyföld - סייקייפלד; ברומנית: Ținutul Secuiesc או Secuime או בעבר "Țara Secuiască"; בגרמנית: Szeklerland; בלטינית: Terra Siculorum) הוא אזור היסטורי-אתנוגרפי בדרום-מזרח טרנסילבניה, ברומניה, המאוכלס ברובו על ידי סקלרים, תת-קבוצה אתנית-תרבותית הונגרית, בעלת תודעה היסטורית מיוחדת, ותת-ניב אופייני.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התפרקות אוסטרו-הונגריה והסכם השלום בטריאנון בשנת 1920 המחוזות הטרנסילבנים של הונגריה, לרבות אלו של חבל הסקלרים הפכו באופן רשמי לחלק מרומניה, בהתחשב במספר הרב של רומנים שחיו בטרנסילבניה.
באוגוסט 1940, בהתאם לתכתיב וינה, סופח האזור מחדש להונגריה, תחת משטרו של הורטי, ובהמשך סאלאשי, עד שנת 1944 כשנכבש על ידי הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני. החזרת האזור לרומניה הוכרה בהסכמי השלום בפריז ב-1947 שנחתמו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
חבל הסקלרים רבתי כלל את שטחי "הכיסאות הסקלריים" לשעבר שנמצאו במחוזות הרגיטה, קובסנה, מורש, וכמו כן בחלקים מהמחוזות אלבה, בקאו, ניאמץ וקלוז'. במובן הצר והשגור של המושג "חבל הסקלרים" כולל את שטחי המחוזות הרגיטה וקובסנה ובנוסף חלק ממחוז מורש של רומניה. הסלקרים חיים בעמקים ועל הגבעות של הרי הקרפטים המזרחיים הפנימיים.
לאורך השנים העיר טרגו מורש (בהונגרית - "מארוש-ואשארהיי), הפכה למרכז התרבותי והכלכלי של חבל הסקלרים. היא הייתה בירת ה"כיסא מורש", הרוזנות או המחוז מורש-טורדה, אחר כך בשנים 1952–1960 בירת האזור האוטונומי ההונגרי, בשנים 1960–1968 בירת האזור האוטונומי ההונגרי מורש ומאז 1968 היא בירת המחוז מורש ומרכז המטרופולין טרגו מורש. אחרי נפילת המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה, כולל המהפכה הרומנית (1989) התעוררו מחדש תביעות בקרב האוכלוסייה הסקלרית לאוטונומיה.
אתר מרחצאות באילה טושנאד נמצא בחבל זה.
בעת העתיקה
בתקופת הברזל הקדומה חיו בטרנסילבניה שבטים תראקיים, והדאקים או הג'טים היו אחד מהם. במחצית הראשונה של האלף הראשון הגיעו גם סקיתים מהמזרח, כמו כן קלטים שבאו בתקופת לה טן במאה הרביעית לפנה"ס. במאה הראשונה והשנייה לספירה בטרנסילבניה נמצא המרכז הפוליטי של ממלכת דאקיה. נוכחות תרבות הדאקים בדרום-מזרח טרנסילבניה הובלטה על ידי תגליות חשובות כמו האוצר בסנקראיין במחוז הרגיטה או המצודות הדאקיות בקובאסנה (צ'טאטיה זנלור) ובז'יגודין במחוז הרגיטה. בשנת 106 ממלכת הדאקים בהנהגת המלך דקבלוס נכבשה אחרי שתי מלחמות על ידי האימפריה הרומית בראשות הקיסר טראיאנוס. השטח הפך לפרובינקיה רומית בשם דאקיה. דרום-מזרח טרנסילבניה נכלל בפרובינקיות דאקיה פורוליסנסיס, דאקיה אפולנסיס ומואסיה ובוצר באמצעות קסטרה רומיות כמו פאיטורה אוגוסטה (כיום אינלצ'ן) בסנפאול (מחוז הרגיטה), אנגוסטיה (ברצקו) ובאולטן (מחוז קובאסנה) או ברנקובנשט וקלוגרן (מחוז מורש). אחרי בעת נדידת העמים הגיעו לאזור שבטים גרמאניים וההונים. זמן מה שטח חבל הסלקרים של היום השתייך לתרווינגים וממלכתם "גותיודה". לחץ ההונים שפלשו ממזרח הדף את רוב השבטים הגרמאנים לעזוב. אולם בקרב נדאו הגפידים המזרח-גרמאנים ניצחו את ההונים והקימו ממלכת גפידיה שכלל את טרנסילבניה של ימינו. הם שמו קץ לאימפריה ההונית.
ימי הביניים
בהמשך הפך שטח חבל הסקלרים לחלק מהקגנות האווארית. זו תקופה שבה פלשו לטרנסילבניה אווארים וסלאבים. אחרי שנת 900 נכבש האזור על ידי המדיארים שהקימו באגן הפאנוני-קרפתי את ממלכת הונגריה. ייתכן כי הסקלרים התיישבו בטרנסילבניה החל מהמאה ה-12 האגדות ההונגריות מיחסות להם מוצא הוני. מוצא הסקלרים עדיים הוא שנוי במחלוקת. כמו הסקסונים הטרנסילבנים בתוטך ממלכת ההונגרים התארגנו הסקלרים ביידות מנהליות הקרויות "כיסאות". ה"כיסאות" לא היו חלק מהחלוקה המסורתית ההונגרית ל"רוזנויות" או "מחוזות" והם נהנו (לפחות עד המאה ה-18) מרמה גבוהה של חופש לעומת קבוצות אוכלוסייה שמסביב. החל מהמאה ה-12-ה-13 חבל הסקלרים זכה למידות שונות של אוטונומיה, קודם שחלק מממלכת הונגריה, ואחר כך בתוך נסיכות טרנסילבניה. האוטונומיה היוותה גמול עבור שירותם הצבאי של הסקלרים כשומרי גבול הספר של הונגריה וטרנסילבניה. בימי הביניים חבל הסקלרים היה ברית של שבעה "כיסאות" אוטונומיים סקלריים:אודווארהיי, מארוש, שפשי, קזדי, אורבאי ואראניוש. מספר הכיסאות ירד המשך לחמישה, כשהכיסאות שפשי, קזדי ואורבאי התמזגו לכיסא אחד הקרוי "שלושת הכיסאות" ("הארומסק"- Háromszék). בירתם (בלטינית:Capitalis Sedes) הייתה אודווארהיי. בעיר זאת התכנסו הרבה אספות לאומיות של הסקלרים. יוצא מן הכלל ידוע התרחש באספה משנת 1554 שהתכנסה במרושואשארהיי (כיום טרגו מורש).
התקופה המודרנית
בעקבות הכיבוש העות'מאני בהונגריה בשנים 1570–1711 הפכה נסיכות טרנסילבניה לישות מדינית חצי-עצמאית. אולם עם כיבושה על ידי הצבא ההבסבורגי היא סופחה למונרכיה ההבסבורגית, או האימפריה האוסטרית ונמשלה על ידי מושלים קיסריים. כתוצאה של הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, טרנסילבניה הפכה לחלק אינטגרלי מממלכת הונגריה, במסגרת אוסטרו-הונגריה. ב-1876 רפורמת החלוקה המנהלית של ממלכת הונגריה ביטלה את ה"כיסאות" האוטונומיים ויצרה חלוקה אחידה למחוזות או רוזנויות. כתוצאה מכך תמה לחלוטין האוטונומיה של חבל הסקלרים. נוצרו בו ארבעה מחוזות - אודווארהיי, הארומסק, צ'יק ומרוש-טורדה. רק מחצית המחוז האחרון, מרוש-טורדה, הייתה שייכת במקור לחבל הסקלרים. הכיסא אראניוש המבודד הפף למחוז טורדה-אראניוש.
התקופה העכשווית
בדצמבר 1918 בעקבות תבוסתן של מעצמות המרכז, לרבות האימפריה האוסטרו-הונגרית, במלחמת העולם הראשונה, נציגי הרומנים בטרנסילבניה הצביעו בעד סיפוחה של טרנסילבניה לממלכת רומניה. באודווארהיי ב-9 בינואר 1919 התחולל ניסיון לא מוצלח להקים "רפובליקה סקלרית". ב-1920 הסכם טריאנון קבע שטרנסילבניה על כל מרכיביה תסופח לממלכת רומניה. השפה הרומנית הפכה לשפה רשמית באזור כמו בכל טרנסילבניה. גבולות חבל הסקלרים נשמרו והמחוזות הסקלרים יכלו לבחור בנציגיהם ברמה מקומית ולשמור על מוסדות חינוך בשפה ההונגרית.
אחרי 1930 החריפה מדיניות ה"רומניזציה" גם בחבל הסקלרים כשהשלטון צמצם את ייצוג המיעוטים, לרבות הונגרים וסקלרים, בחיים הפוליטיים. שמות היישובים והמקומות שונו לשמות רומניים או גרסאות רומניות של השמות ההונגריים. קוצץ השימוש בשפות המיעוטים בחיים הרשמיים וניהול הרשויות המקומיות עבר במידה רבה לידי רומנים אתניים.
ב-1940 כתוצאה מתכתיב וינה השני חזרה צפונה של טרנסילבניה להיות חלק מהונגריה. השטח שסופח בחזרה להונגריה כלל את מרבית שטחי חבל הסקלרים. השלטונות ההונגריים החזירו את החלוקה המנהלית מלפני הסכם טריאנון עם כמה שינויים קלים.
חוקי הגזע האנטישמיים של ממשלת יון ג'יגורטו הרומנית הוחלפו בחוקים הונגריים תואמים. על יהודי חבל הסקלרים הוטלו גזרות כולל בדיקה מחודשת של אזרחותם. עשרות משפחות יהודיות בעיר צ'יקסרדה גורשו. גברים יהודים בחבל גויסו לגדודי עבודות פרך בשירות הצבא ההונגרי. למשל 1,200 יהודים מהעיר טרגו מורש גויסו בשנים 1941–1944 ומחציתם מתו מהוצאות להורג ומחלה באוקראינה, פולין והונגריה. עם זאת על אף הרדיפות והקרבנות, רוב הקהילות היהודיות חיו בביטחון יחסי עד מרץ 1944 כשהונגריה נכבשה על ידי צבא גרמניה הנאצית שהיה בן בריתה. ב-28 באפריל בימי הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית של דמה סטויאי בחסות גרמניה, התקיימה ועידה שדנה בגירוש היהודים במחוזות צ'יק, הארומסק, מארוש-טורדה ואודווארהיי. תוך שבוע החל מ-3 במאי 1944 היהודים רוכזו בגטאות בערים סאסרגן (רגין), ספנטו גאורגה (שפשיסנטג'רג') וטרגו מורש. הרשויות ההונגריות השתתפו באופן פעיל במהלכים. היהודים שרוכזו בגטו שפשיסנטג'רג' נשלחו מאוחר יותר לסאסרגן וב-4 ביוני 1944, 3,149 יהודים נשלחו להשמדה באושוויץ. מטרגו מורש יצאו שלושה טרנספורטים של יהודים לאושוויץ - ב-27 במאי, 30 במאי ו-8 ביוני 1944, בסך הכל 7,549 יהודים.
ב-12 בספטמבר 1944 במסגרת שביתת הנשק עם רומניה בוטל תכתיב וינה השני על ידי ועידת מעצמות הברית וכוחות רומניים וסובייטיים כבשו את האזור בסתיו 1944. באוקטובר עקב פעילות נקם נגד ההונגרים של כמה קבוצות פארא-צבאיות רומניות (כמו "משמרות יוליו מאניו" והקמת מחנה ריכוז בפלדיוארה), מעשים שביקשו לנקום על מעשים אלימים אנטירומניים של ההונגרים בימי השלטון ההונגרי בצפון טרנסילבניה, הסובייטים הרחיקו זמנית את המנהל הרומני בשטחים אלה. במרץ 1945 ברית המועצות החזירה את השלטון בטרנסילבניה לידי הרומנים. ועידת השלום ב-1947 בפריז החזירה רשמית את צפון טרנסילבניה לרומניה.
אחרי הקמת השלטון הקומוניסטי ברומניה ב-1952, בלחץ ברית המועצות, הוקם האזור האוטונומי ההונגרי שכלל את רוב חבל הסקלרים. ב-1960 שונה שמו ל"אזור מורש האוטונומי ההונגרי" והוא בוטל ב-1968 כשרומניה חזרה לחלוקה למחוזות יותר קטנים הקרויים "ז'ודץ". המחוז הרגיטה העכשווי כולל בערך את הכיסאות לשעבר אודווארהיי וצ'יק (כולל ג'רג'וסק) המחוז קובסנה כולל בערך את :שלושת הכיסאות" לשעבר - הארומסק, והכיסא מרוש-טורדה לשעבר מהווה כיום חלק גדול מהמחוז מורש. הכיסא אראניוש לשעבר התחלק בין המחוז קלוז' למחוז אלבה.
אחרי 1965 בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו גברו צעדי הרומניזציה ומספר גדול של רומנים התיישבו בחבל הסקלרים. הרבה אקדמאים הונגרים סקלרים נשלחו לעבוד באזורים אחרים של רומניה. אחרי המהפכה הרומנית מ-1989 שהפילה את השלטון הדיקטטורי הקומוניסטי, התחדשה הרוח הלאומית בקרב הסקלרים. במרץ 1990 התחוללו בעיר טרגו מורש עימותי רחוב אלימים בין הרומנים לסקלרים-הונגרים. בקרב האוכלוסייה הסקלרית עלו התקוות והדרישות להקמתו מחדש של אזור אוטונומי הונגרי או סקלרי.
סוגיית האוטונומיה
ב-4 ביוני 2005 הוקם הפורום האזרחי של הרומנים במחוזות קובסנה, הרגיטה ומורש שמושבו במיירקוריה צ'וק. הוא מייצג את האוכלוסייה הרומנית בחבל הסקלרים המתנגדת למתן אוטונומיה לחבל מחשש לזכויותיה. ב-2 בפברואר 2009 בעת ביקור בבודפשט נפגש נשיא רומניה, טראיאן בססקו עם נשיא הונגריה, לאסלו שויום ודן איתו בסוגיית זכויות המיעוט ההונגרי והאוטונומיה האזורית. לדברי בססקו "המיעוט ההונגרי ברומניה לא יזכה לעולם באוטונומיה טריטוריאלית". ב-2014 המפלגות העיקריות של ההונגרים ברומניה - ה-UDMR (האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה) והמפלגה האזרחית ההונגרית העלו הצעה משותפת לאוטונומיית חבל הסקלרים. אולם למועצה הלאומית הסקלרית יש פרויקט אוטונומיה משלה.
הסעיף 1 של חוקת רומניה מגדירה את המדינה כ"מדינה לאומית ריבונית, עצמאית, מאוחדת ובלתי ניתנת לחלוקה". המועצה העליונה לביטחון לאומי של רומניה הצהירה שאוטונומיה של חבל הסקלרים נחשבת לבלתי חוקתית.
אקלים
הקלים בחבל הסקלרים הוא יבשתי מתון עם קיצים מתונים, חמים יותר באמצע העונה, ובאזורים הנמוכים, וחורפים קרים. האקלים מושפע על ידי קרבת הרי גורגיו, ובסתיו ובחורף מורגשות השפעות אטלנטיות מהמערב. המעבר מהחורף לאביב מתחולל בדרך כלל, באמצע החודש מרץ, והמעבר מהסתיו לחורף - בחודש נובמבר. לפי הנתונים הסטטיסטיים, במרץ הטמפרטורות יורדות מתחת ל-C° 0, ובנובמבר הממצוע החודשי הוא מתחת ל-C° 10. הקיצים הם חמים, והחורפים בדרך כלל נעדרי סופות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת הוא בסביבות C° 2–8. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C° 3−, ובחודש יולי C° 19. הטמפרטורה המינימלית האבסולוטית, שנרשמה בינואר 1963, הייתה C° 34.5−. הטמפרטורה המרבית האבסולוטית - שנרשמה באוגוסט 1952 הייתה C° 38.5. ממוצע המשקעים השנתיים מגיע ל-663 מ"מ. החודש ה גשום ביותר הוא יוני (99 מ"מ) והחודש היבש ביותר הוא פברואר (26 מ"מ). בעשור השני של המאה ה-21 החורפים נטו להיות יותר מתונים, עם טמפרטורות שירדו לעיתים רחוקות מתחת ל-C° 15− ועם מעט שלג. הקיצים התחממו, עם התרבות הימים שבהם הטמפרטורה המרבית היא מעל C° 30.
החי
עולם החי של חבל הסקלרים הוא מגוון מאוד, נוכח הנופים וההמיקרואקלים המגוונים. בחבל מתרוממים ההרים הפנימיים של הקרפטים המזרחיים, בין הרי קלימאן וג'ורג'א, ודהיינו הרי הפרשאנים הצפוניים והרי באראולט, החודרים עד למרכז אגן טרנסילבניה באזור טרגו מורש. ב"קומה ההררית" מיוצגים איל הקרפטים Cervus elaphus carpaticus, הדב החום (Ursus arctos), השונר (Lynx lynx), הדלק (Martes martes), דלק הסלעים (Martes foina) חתול הבר (Felis silvestris) הסנאי (Sciurus vulgaris), החזיר הבר (Sus scrofa), הזאב, (Canis lupus), אייל הכרמל (Capreolus capreolus), השכווי הענק (Tetrao urogallus), השכווי השחור (Lyrurus tetrix) הינשוף (Bubo bubo), הלילית (Strix aluco aluco), ירגזי ההרים (Parus montanus).
במיים הזורמים בהרים ניתן לפגוש מיני דגים כמו: הפורל (Salmo trutta), ה"ליפאן" (Thymalus thymalus), סלמון הדנובה (Hucho hucho). הדג הקרוי ברומנית פורקושורול דה מונטה ("חזירון ההר") (Gobio gobio). בנהר מורש חיים מיני דגים נוספים, כגון: דג גרם הקרוי ברומנית "אוואט" (Aspius aspius) הפרקה, הדגים הנפוצים הקרויים "קאראס" (Carassus gibelio), הקרפיון, הטינקה, הפורל, הדג הקרוי "רושיוארה" (Scardinius erythrophthalmus), השפמנון אירופי (Silurus glanis), ה"שאלאו" או "זאנדר" (Zander lucioperca), זאב הנהרות הצפוני, הדג הקרוי ברומנית "קליאן" (Squalius cephalus).
בקומת הגבעות וברמה פוגשים מינים נוספים - מבין בעלי החיים: ארנבת אירופית (Lepus europaeus), הסנאי, חמוס השלגים (Mustella nivalis), הנמנמן האירופי (Glis glis), החולד הקטן הטרנסילבני (Spalax leucodon transsylvanica), מבין העופות: הנקר (Dryobates major), עורבני שחור-כיפה (Garullus glandaris), דיה אדומה (Milvus milvus) הדוכיפת (Upupa epops), התור המצוי (Streptopelia turtur), יונת ענק (Columba palumbus), פרוש הרים (Fringilla montifringilla) זהבן מחלל, הקוקיה אירופית (Cuculus canorus), פסיון מצוי (Phasianus colchicus). בקומת הגבעות והרמה במים הזורמים ובאגמים ניתן למצוא דגים נוספים: הקרפיון (Cyprinus carpio), וגם ה"קליאן" המקורב אליו (Leuciscus squalius), זאב הנהרות הצפוני (Esox lucinus), השפמנון האירופי (Silurus glanis), כמו כן סרטני נהרות (Astacus), רכיכות וגם ברכיות (Anas platyrhynchos).
הצומח
מבחינה גאוגרפית הצומח של חבל הסקלרים הוא חלק מהצומח של אזור הרי הקרפטים. לפי גובה המקיום מבחינים כמה אזורי צומח: ניתן למצוא גם אלון שסוע (או טורקי), אולמוס עץ התרזה, עץ המילה (Fraxinus) מסביב לאגנים הבין הרריים (בעקבות הפכי טמפרטורות) ועל המדרונים הצפוניים של ההרים, יערי אורנים מופיעים גם בגובה 600 מ'. פרט לאזורי הצומח הגדולים, ישנם אזורים של צומח ספציפי (כמו למשל, החורשות שעל הגדות )
היער הגדול ביותר בעיר טרגו מורש שוכן על רמת קורנשט.היער הגדול - פדוריה מארה - בגובה 488 מ' מעל מפלס הים ו-197 מ' מעל העיר, כולל עצי אלון והאלה הלבנה. הנהר מורש יצר סוג של בקעה.
בשטחי חבל הסקלרים של פעם קיימים כיום שלושה פארקים לאומיים: שניים במחוז הרגיטה: קאילה ביקאז -השמאשול מארה ו-הרי קלימן, והשלישי הועבר ב-1950 למחוז פיאטרה ניאמץ בימי השינוי בחלוקה המנהלית ברומניה תחת השמטר הקומוניסטי שהמדינה חולקה ל"אזורים". בנוסף קיימות 47 שמורות טבע:32 במחוז הרגיטה, 13 במחוז מורש, 4 במחוז ניאמץ ו-4 במחוז קובסנה.
לקריאה נוספת
Gusztav-Mihaly Hermann - O scurtă istorie a secuilor, Curtea Veche, București 2020 (גוסטב-מיהאי הרמן - קיצור תולדות הסקלרים)
לסתניים
הם בעלי לסתות גדולות מהם קיבלו את שמם, עיניים גדולות וסנפיר גב בולט עם סנפירי גב וסנפירי זנב קטנים והם מזכירים במראם קרנוניים. הם קטנים ומגיעים מאורך 10 ס"מ לחצי מטר.
דגים אלה חיים בסמיכות לחולות הים ובונים בהם מחילה בה הם שוכנים. הם יוצאים מדי פעם החוצה כדי לאכול פלנקטון או יצורים קטנים ויזנקו חזרה בעת סכנה. הם מאוד טריטוריאליים.
פטרונלה לסטיינה
פטרונלה לסטיינה (בליטאית: ; 9 בספטמבר 1897 – 30 בנובמבר 1981) הייתה מורה להיסטוריה בעיר קובנה שבליטא. הוכרה כחסידת אומות העולם לאחר שבמלחמת העולם השנייה הצילה יהודים מגטו קובנה.
קורות חיים
פטרונלה נולדה בשנת 1897 בליטא. בשנת 1914 היא סיימה את לימודיה בגימנסיה לבנות בעיר מריאמפולה שבליטא והחלה לעבוד כאחות בצבא רוסיה (כיום בלארוס), עד 1916. כעבור זמן מה עברה להתגורר במוסקבה, שם החלה ללמוד היסטוריה במוסד להשכלה גבוהה. בשנת 1918 פטרונלה חזרה למריאמפולה ולימדה היסטוריה בבית ספר בעיר. פטונלה נישאה לאדומס לסטס ובשנת 1923 עברה להתגורר בעיר קובנה. גם בקובנה פטרונלה לימדה היסטוריה בגימנסיה של העיר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
אחת מתלמידותיה של פטרונלה הייתה יהודיה בשם תמרה זלמנסון. בתקופת הכיבוש הגרמני, נכלאה תמרה עם כל בני משפחתה בגטו קובנה. הקשר בין תמרה למורתה פטרונלה המשיך להתקיים באמצעות ברונדה פג'אדיטה, שביקרה במפעל גומי, בו הועסקו אסירי הגטו ובהם תמרה. ברונדה העבירה לתמרה מסר כי פטרונלה מוכנה להסתיר אותה. תמרה אכן יצאה מן הגטו למקום המסתור בביתה של מורתה ושהתה בו במשך חודש. האנשים היחידים שראו את תמרה, היו חבריה הנאמנים של פטרונלה. בנוסף לתמרה, החביאה פטרונלה יהודים נמלטים נוספים בביתה. משהבית היה צר מלהכיל את כולם, הועברה תמרה לביתה של מורה אחרת מבית הספר בשם ורוניקה. לאחר התגברות הלחימה החליטה פטרונלה כי עדיף לה ולתמרה להתרחק מחזית המלחמה עד לסיומה.
לאחר המלחמה
עד שנת 1945 המשיכה פטרונלה ללמד היסטוריה. בשנת 1945 הועמדה לדין בעוון כתיבת תזכיר פוליטי שנחשב על ידי ברית המועצות כ"פעילות אנטי-מהפכנית". על פטרונלה נגזרו 8 שנות מאסר בגולאג. בשנת 1953 חזרה לליטא וניסתה לחפש עבודה, אך כאסירה פוליטית לשעבר, נתקלה בקשיים. למזלה, תלמידה לשעבר, בעל משרה באוניברסיטת קובנה, השיג עבורה משרה כמרצה באוניברסיטה. עם זאת, כיוון שנאסר עליה ללמד היסטוריה, היא לימדה את השפה הרוסית. בשנת 1963 פרשה לגמלאות ונפטרה בשנת 1981.
הכרה והנצחה
ב-30 ביולי 2000 הכיר יד ושם בפטרונלה לסטיינה ובשותפותיה להסתרת היהודים, כחסידות אומות העולם. שמן נחקק בקיר הכבוד לחסידי אומות העולם בירושלים.
לובני
לובני (באוקראינית: Лубни; ביידיש: לובען) היא עיר במחוז פולטבה, אוקראינה. ליד העיר זורם נהר הסולה.
היסטוריה
לובני הוקמה על ידי ולדימיר הראשון בשנת ניצורה של רוס, בתחילה שימשה כמבצר שתפקידו היה להגן על גבולות המדינה מפני פלישות של שבטים נוודים. בראשית המאה ה-12 ליד לובני הובסו צבאותיהם של הקומנים על ידי צבאו של ולדימיר השני.
ב-1239 לובני נהרסה בזמן הפלישה המונגולית.
ב-1591 לובני קיבלה זכויות מגדבורג.
פרק זמן חשוב בתולדות העיר שיחקה משפחת וישניובייצקי. בבעלות משפחה זו היה שטח גדול והם שלטו ב-53 יישובים, לובני הייתה עיר הבירה שלהם ובה הם התגוררו.
החל מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 פרצו בעיר מספר מרידות של הקוזאקים.
החל מ-1709 בלובני פעל בית מרקחת שדה וגן בוטני שבו גידלו צמחים לצרכים רפואיים.
ב-1901 בעיר העבירו מסילת רכבת.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-18 בספטמבר 1943.
אוכלוסייה
אוכלוסיית לובני לפי שנים:
יהודי לובני
יהודים התיישבו בלובני בחצי הראשון של המאה ה-17, לשם הוזמנו על ידי משפחת וישניובייצקי, אך בזמן מרד חמלניצקי הקהילה נפגעה קשות ופסקה להתקיים. הקהילה חודשה בסוף המאה ה-18. האוכלוסייה היהודית גדלה ומ-361 ב-1847 מספר היהודים הגיע ל-3,006 ב-1897.
בין 1880 ל-1883 החזיק שלום עליכם במשרת רב מטעם בעיר (כפי שמובא בספרו האוטוביוגרפי "חיי אדם").
ב-1939 בלובני התגוררו 2,833 יהודים שהיוו 10,5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
כחודש לאחר הכיבוש הגרמני 1,865 יהודי לובני והסביבה רוכזו בכיכר קירוב של לובני והובלו מחוץ לעיר ושם נרצחו. את היהודים שרוכזו לפני רציחתם תיעד בצילומיו הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה. בין השנים 1941–1942 בסך הכל נרצחו כ-2,000 יהודי לובני.
אנטוני גארילקיויץ
אנטוני גארילקיויץ ( בפולנית: Antoni Gawrylkiewicz; 1922-2007), היה איכר פולני מהעיירה קורקיצ'יאני. מחסידי אומות העולם, שבמלחמת העולם השנייה הציל את חייהם של יהודים פולניים בתקופת השואה ממוות בידי הנאצים.
הצלה בתקופת השואה
בשנת 1942 פנה אל אנטוני גארילקיויץ יהודי בשם משה סוננסון, שביקש ממנו הגנה בעקבות הפרעות בדרום ליטא, מפניהן נמלט עם אשתו ושני ילדיו לאחר שילדו השלישי לא שרד. אנטוני הסכים להחביא את משפחת סוננסון שכללה את בתם יפה סוננסון ביחד עם שתי משפחות נוספות שהגיעו לביתו יחד איתם - משפחת קבצ'זניק ומשפחת סולומיננסקי. אנטוני, שעבד בחקלאות בחווה שלא הייתה בבעלותו, טיפל במשפחות, דאג להן לאוכל ולמזון, והכין עבורן מקומות מסתור בבורות שחפר. בשעת סכנה, מצא דרכים להזהירם על מנת שלא ייתפסו בידי הצורר הנאצי.
בשל פעילות הצבא הנאצי באזור, משפחתו של אנטוני נחקרה באכזריות בנוגע למקום הימצאם של יהודים, ויש עדות כי אחיו ואביו של אנטוני נרצחו בידי הנאצים בעקבות אותן חקירות, מפני שמלשינים דיווחו עליהם כעל "חברים של יהודים".
לאחר המלחמה
הוענק לו תואר חסיד העולם בנוכחותו בשנת 1999 במוסד "יד ושם" בירושלים. שמו נחקק בקיר הכבוד שבגן חסידי אומות העולם.
אמנויות לחימה יפניות
אמנויות לחימה יפניות הן מספר רב ומגוון של אמנויות לחימה שהתפתחו ביפן בתקופות שונות למען מטרות שונות. ישנם לפחות שלושה מושגים יפנים אותם ניתן לתרגם ל"אמנויות לחימה יפניות", בּוּדוֹ, בּוּג'וּטְסוּ, ובּוּגֵיי.
בוג'וטסו (קאנג'י: 武術) היא מילה המתארת את טכניקת הלחימה ותורת הלחימה עצמה בהקשר של היישום הפרקטי שלה בקרב. השימוש במושג בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道, רומאג'י: budō) לתיאור אמנויות לחימה שייך להמשגה מודרנית, היסטורית המושג מתאר דרך חיים הכוללת היבטים פיזים, רוחניים ומוסריים עם דגש על שיפור עצמי וצמיחה רוחנית שהם תוצר לוואי של תרגול אמנות הלחימה. המושג דומה למושג בושידו. המושג בוגיי (קאנג'י: 武芸) כללי יותר, ומתייחס לשני המושגים יחדיו כמו גם לקידודם באופן שיאפשר את שימורם והוראתם. מבחינה לשונית, שלושת המושגים משתמשים בסימנית הקאנג'י 武 המבוטאת בּוּ ביפנית ומשמעה "צבאי".
היסטוריה
את המקור ההיסטורי של אמנויות הלחימה היפניות ניתן למצוא במסורות הלחימה של הסמוראים ומערכת הקסטות שהגבילו את השימוש בנשק על ידי שאר האוכלוסייה. הסמוראים, בדומה לאצולה האירופית, היו אליטה צבאית ועליהם היה להתמקצע בכלי נשק רבים, כמו גם בקרב לא חמוש, ולהשיג את השליטה הגבוהה ביותר האפשרית במיומנויות לחימה.
בדרך כלל, פיתוח תורת לחימה תלויה בהתפתחות כלי הנשק וטכנולוגיית היצור. ברוב העולם, כלי נשק וטכנולוגיות לחימה השתנו (ומשתנות) ללא הרף, ולכן כך גם תורת הלחימה. ליפן היסטוריה ייחודית בהקשר זה, מכיוון שהיינה מדינת איים המבודדת יחסית מהעולם, ובגלל מדיניות הסאקוקו, מדיניות בדלנית שהונהגה ביפן בתקופת אדו, כלי המלחמה היפניים כמעט לא השתנו לאורך תקופת זמן ארוכה. חוקרים רבים מאמינים מציינים שלכן נוצרה הזדמנות למעמד הלוחם ללמוד את הנשקיהם ושיטותיהם בעומק רב יותר מתרבויות אחרות. לכן, אף על פי שכלי הנשק לא התפתחו, ההוראה והאימון באמנויות הלחימה העושות בהם שימוש כן התפתחו. לדוגמה, בתחילת תקופת תקופת המדינות הלוחמות הודגשו הקשת והחנית בגלל יעילותן עבור פרשים, אך בתקופת אדו (1603–1867 לספירה), התרחשו פחות קרבות בקנה מידה גדול, והחרב, היעילה גם בחללים צפופים ובקרב יחידים, הפכה לנשק הנחשב ביותר. מגמה נוספת שניתן לראות לאורך ההיסטוריה היפנית היא מגמה של הגברת ההתמחות בלחימה ככל שהחברה נעשתה יותר מרובדת.
אמנויות הלחימה שפותחו ביפן מגוונות בכלי הנשק, בשיטות ובפילוסופיה בה הן נוקטות, ומתפרשות על פני אינספור בתי ספר וסגנונות. נהוג לסווג את אמנויות הלחימה היפניות לשתי קטגוריות- קוֹריוּ וגֵנְדאי בּוּדוֹ. קוריו הן כלל אמנויות הלחימה שפותחו לפני רסטורציית מייג'י (בשנת 1868) בעוד שגנדאי בודו הן אמנויות הלחימה שנוצרו לאחר ובעקבות הרסטורציה, לרוב על בסיס אמנויות הלחימה המוקדמות ובמטרה להתאים אותן לעולם משתנה בו אין עוד אליטה צבאית שולטת כדוגמת מעמד הסמוראים. מכיוון שאמנויות הגנדאי בודו מבוססות במידת מה על שיטות הלחימה שקדמו להם, לעיתים ניתן למצוא אמנויות לחימה מסוימות בשני הצדדים של המתרס.
אמנויות לחימה עתיקות (קוריו)
משמעות המילה קוֹריו (קאנג'י: 古流) היא "האסכולה המסורתית", ומשמעות המילה קוֹבּוּדוֹ (קאנג'י: 古武道) היא "דרך הלחימה המסורתית", והמושגים האלו משמשים לחליפין להגדרת כלל אמנויות הלחימה שקדמו לרסטורציית מייג'י. המאפיין המרכזי של אמנויות לחימה אלו הוא שהן תוכננו לשימוש בידי לוחמים מקצועיים החמושים בנשק היסטורי בשדה קרב שמטרתם חיסול יריב מיומן וחמוש באופן דומה. הפרקים הבאים אינם מתארים שיטות, תורות או אמנויות לחימה ספציפיות (כפי שהמושג מובן היום) אלא דיסציפלינות שונות הנבדלות אחת מהשניה במתודולוגיית הלימוד, בכלי הנשק וביכולות הנרכשות בהם לוחם מקצועי ביפן הפיאודלית אומן. כל אחת ממיומנויות אלו שימשה מספר אסכולות ושיטות שונות. בנוסף, בתי ספר ללחימה ביפן העתיקה לא הגבילו את עצמן לדיסציפלינה אחת, שכן צופה מלוחמים בכלל, וסמוראים בפרט, לדעת להשתמש במגוון רחב של כלי נשק ולהילחם במגוון רחב של תנאים.
מבחינה לשונית רוב שיטות אלה עושות שימוש בסימנית הקאנג'י 術, שמבוטאת ביפנית "ג'וּטסוּ" או "ג'וּצוּ", ומשמעותה מיומנות, אמנות, או טכנולוגיה. סימנית זו הוחלפה בסימנית 道 (רומאג'י: dō, מילולית: דרך) כשאמנויות הקוריו עברו התאמה לגנדאי בודו.
סוּמוֹ
סומו הוא ספורט לחימה יפני עתיק בעל היבטים דתיים הקשורים לדת השינטו, ונחשב בעניי רבים לספורט הלאומי של יפן. תחרויות סומו החלו לכל המאוחר במאה ה-8, כשמקורות מסוימים מייחסים את הופעתו לשנת 23 לפני הספירה. בשנת 728 הקיסר שוֹמוּ (קאנג'י: 聖武天皇, רומאג'י: Shōmu) החל לארח קרבות סומו רשמיים בפסטיבל הקציר השנתי. מסורת זו התרחבה לאירועי שינטו אחרים בהם נכח הקיסר, ולבסוף אימוני סומו נכנסו גם לתוכניות אימונים צבאיות. במאה ה-17 הסומו הפך לספורט מקצועי הפתוח לקהל הרחב וממנו נהנים בני כל המעמדות.
כיום, הסומו שומר על הרבה מהמאפיינים המסורתיים שלו, ביניהם שופט הלבוש ככומר שינטו וטקס שבו המתחרים מוחאים כפיים, רקעים ברגליהם וזורקים מלח לזירה לפני כל משחק. כדי לנצח במשחק, המתחרים מפעילים טכניקות הטלה ודחיפה כדי לאלץ את האיש האחר לקרקע; המתחרה הראשון שנגע באדמה עם חלק מהגוף שאינו תחתית כפות הרגליים, או נוגע באדמה מחוץ לטבעת עם כל חלק בגוף, מפסיד. שישה טורנירים גדולים מתקיימים מדי שנה ביפן, ושמו של כל לוחם מקצועי ודירוגו היחסי מתפרסמים לאחר כל טורניר ברשימה רשמית, הנקראת בנזוקה, שאחריה עוקבים באדיקות חובבי סומו.
ג'וג'יטסו
המשמעות המילולית של ג'וּג'יטְסוּ (קאנג'י: 柔術, רומאג'י: jūjutsu) היא "מיומנויות רכות". מיומנויות אלו מאופיינות בלחימה ביד ריקה ובשימוש בטכניקות גראפלינג כמו הפלות, הטלות, בריחים וחניקות. בג'וג'יטסו משתמשים גם בטכניקות הכאה (כמו אגרופים ובעיטות), אך מכיוון שאמנות הלחימה נועדה לשימוש מול יריב עוטה שריון בשדה הקרב טכניקות אלו נדחקו לשוליים עקב חוסר יעילותן.
באותה תקופה, אמנויות הלחימה בידיים ריקות נקראו בשמות רבים ושונים, כולל קוֹגוּסוֹקוּ, יַאווארה, קוּמיוּצ'י, האקוּדה וטאיג'וטסו (שם זה עדיין בשימוש במספר בתי ספר, למשל בוג'ינקאן). מערכות גראפלינג אלו לא תוכננו מראש כמענה צבאי שלם, אלא כשיטות בהם לוחם לא חמוש או חמוש חלקית יכול לפרוק אויב חמוש מנשקו או להביסו בשדה הקרב. באופן אידיאלי, הסמוראים יהיו חמושים ולא יצטרכו להסתמך על טכניקות כאלה, והן נועדו לשמש כמענה אחרון בשעת צרה.
בתוקפת שוגונות טוקוגאווה בה היו מעט עימותים צבאיים בקנה מידה רחב, ולכן לשיטות אלו נוספו טכניקות היעילות בסביבה אזרחית בה שריון ונשק כבד אינם נפוצים. שיטות אלו כוללות שימוש נרחב בהכאה לנקודות רגישות כמו הסרעפת, האף וכו'. מדי פעם נכללו בתוכנית הלימודים כלי נשק קלים ונסתרים שניתן לשאת גם בסביבה אזרחית, כמו סכינים קטנות או טסן (מניפה בעלת שדרת ברזל).
כיום מתרגלים ג'וג'יטסו בצורות רבות, עתיקות ומודרניות כאחד. טכניקות שונות שמקורן בג'וג'יטסו שולבו בג'ודו ובאייקידו, וגם נפוצו מחוץ ליפן ושולבו בשיטות ספורטיביות ושיטות הגנה עצמית כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו ואמנויות לחימה משולבות, וחלקן אומצו במלואן או בחלקן על ידי בתי ספר לקראטה או קוריו אחרים.
לוחמה בחרב
בדומה לתרבויות אחרות בהן שימשו חרבות ככלי נשק, לחרב היפנית מעמד מרכזי בתרבות היפנית ונכתבו עליה סיפורים רבים. לאמנות הלוחמה בחרב מעמד כמעט מיתולוגי. ראשית אמנות היריה בחץ וקשת על גב סוס הייתה המיומנות החשובה ביותר, אך בסופו של דבר לוחמה ברחב ירשה את מעמדה זה. החרבות יפניות הראשונות יוצרו בתקופת קופון והיו חרבות בעלות להב ישר. לפי האגדה, חרבות מעוקלות בעלות פלדה מקופלת (כפי שמייצרים קטאנות) יוצרו לראשונה על ידי הנפח אמאקוּני יאסוּצוּנַה בסביבות שנת 700. הטאצ'י, חרב מעוקלת באורך 80 ס"מ, היית חרב הסמוראים עד 1500 ואז היא הוחלפה בהדרגה בחרב הקטאנה.
הטרמינולוגיה המשמשת לתיאור אמנות החרב ביפנית מעט מעורפלת. שמות רבים שימשו להיבטים שונים של האמנות או להקיף את האמנות כולה. המובחנים שבמושגים אלו הם קֶנְג'וּטְסוּ, בַּאטוֹג'וּטְסוּ ואִיאַיְג'וּטְסוּ
קנג'וטסו
פירוש המילה קנג'וטסו (קאנג'י: 剣術) מילולית הוא אמנות או מדע החרב. אף על פי שלעיתים המושג משמש ללוחמה בחרב באופן כללי, כיום המושג מתאר רק שיטות המתרגלות דו-קרב בחרב. תרגול דו-קרב בחרב הוא הצורה העתיקה ביותר ביפן של אימון בחרב, ובבסיסה כוללת תרגול של שני לוחמים בחרבות שלופות מראש (בניגוד לבאטוג'וטסו ואיאיג'וטסו). היסטורית השתמשו לאימונים בחרבות עץ המכונות בוקן בתרגולים קבועים מראש המכונים קאטה, בדומה לאלו הנהוגים היום בקנדו. ברמות הגבוהות יותר התלמידים התאמנו גם ברנדורי, שהוא קרב חופשי.
איאיג'וטסו
אִיאַיג'וטסו, בקירוב "מדע\אמנות הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", גם היא אמנות יפנית העוסקת בשליפת החרב, וביחס לבאטוג'וטסו היא נוטה להיות מורכבת יותר טכנית. בנוסף, באיאג'וטסו מושם דגש גדול יותר על שלמות התנועה, בעוד הבאטוג'וטסו מסתפקת ביעילות צבאית גרידא.
נאגינַטָג'וּטסוּ
נאגינטג'וטסו (קאנג'י: 長刀術) היא אמנות הלחימה בנאגינאטה, שהיא נשק מוט בעל להב מעוקל. כיום הנאגינאטה רואה שימוש רק בענפי ספורט המשויכים לגנדאי בודו הנקראים נאגינאטה-דו ("דרך הנאגינאטה") או אטאראשיי-נאגינאטה ("נאגינאטה חדשה"), האחרונה מאופיינת בתחרויות ספורטיביות.
עם זאת, אסכולות קוריו רבות שומרות על הנאגינאטה בתוכנית הלימודים שלהם. מכיוון שכלי זה יעיל במיוחד להתגוננות סטאטית מפני אויב רכוב (הלהב המעוקל מאפשר שיסוף במקום דקירה, בניגוד לחנית), והזרוע הארוכה המאפשרת שימוש במינוף ותנע במקום בכוח פיזי, במהלך תקופת אדו המאוחרת הנאגינאטה שימשה את נשות הסמוראים ונזירים ככלי להגנה עצמית בזמן שהגברים יצאו למלחמה. מסיבה זו הנאגינאטה נעשתה סמל ביפן להעצמה נשית, וגם היום רוב מתרגלות הנאגינאטה הן נשים כמו גם רוב העומדות בראש ארגוני הלחימה. עובדה זו הובילה לרושם במערב שנאגינטג'וטסו היא אמנות לחימה שלא הייתה בשימוש על ידי לוחמים גברים, אך למעשה, אמנות זו פותחה בידי מעמד הסמוראים והייתה בשימוש נרחב על ידם.
סוֹג'וּטסוּ
סוג'וטסו (מילון: 槍術) היא אמנות הלחימה היפנית העושה שימוש בחנית היפנית המכונה יארי, שהיוותה את הנשק המרכזי בזמן עימותים צבאיים לאורך רוב ההיסטוריה היפנית. מאז הפיכתה של יפן למדינה מודרנית אמנות לחימה זו כמעט ונניטשה, ונלמדת רק בבתי הספר המשויכים לקוריו.