cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלמ"ח
פירוק הפלמ"ח
גישה זו מתעלמת ממחויבותו הגמורה של בן-גוריון לרעיון "הממלכתיות" העומד במרכז הגותו הפוליטית. בפירוק הפלמ"ח ראה בן-גוריון צעד חשוב וחיוני במעבר מארגון מחתרת סדיר למחצה, בעל סממנים עצמאיים, לצבא מודרני, בעל היררכיה ומשמעת. רוחו של הפלמ"ח לא עמדה בקנה אחד עם רוח צה"ל כפי שראה אותה בן-גוריון. זו הייתה קרובה לאידיאל של הצבא הבריטי, מאשר לדמות הלוחם הרוסי והפרטיזני, איש פאנפילוב, שעמד במרכז המיתוס הפלמ"חי.
ב-1970 אמר מאיר יערי: "לי אין כיום ספק, כי לא צדקה אז מפ"ם כשתבעה, כי הפלמ"ח יקיים זיקה מיוחדת להנהגת ההסתדרות".
יחידות הפלמ"ח
הפלמ"ח החל את דרכו כשהוא פועל במחלקות, לאחר מכן בגדודים, ובמהלך מלחמת העצמאות התגבשו גדודי הפלמ"ח לכלל שלוש חטיבות -
כמו כן מנה הפלמ"ח יחידות נוספות, ייעודיות:
הערכת פועלו של הפלמ"ח
הסיפר המקובל במדינת ישראל הוא שהפלמ"ח מילא תפקיד מרכזי בשמירה על היישוב היהודי בא"י וכי לוחמיו היוו את חוד החנית של הכוח הלוחם של היישוב ומדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות. סיפר נוסף הוא על קיום "רוח הפלמ"ח", ביטוי אשר מבטא לרוב דבקות במשימה ושמירה על טוהר הנשק. בנוסף, מקובל לחשוב שלוחמי הפלמ"ח היו לוחמים מעולים, שפעלו בצורה בלתי שגרתית ויצירתית. יצחק שדה, ממייסדי הפלמ"ח ומפקדו הראשון, כתב:
בשיאו מנה הפלמ"ח כ-6,000 לוחמים. 1,196 מהלוחמים בשורותיו נהרגו במהלך מלחמת העצמאות ובמאבק להקמת המדינה, אחוז גבוה מאוד שאין לו מקבילה בקרב ארגונים צבאיים יהודיים אחרים. דוידקה נמרי כתב: "ערכי נפש בלתי נשכחים הקנה הפלמ"ח לאלפי חבריו. ואת אשר חתם בכל אחד מאתנו, כמפקד וכמבצע - ניסיון וידיעה מקצועית ורוח מחנכת להיחלצות נחשונית ולאחוות לוחמים ויוצרים - לא הלך לטמיון. כל אלה שעברו את בית הספר של הפלמ"ח מסוגלים עוד כיום, כמו בעבר, גם בתנאים קשים ובלתי רגילים, להדריך, לפקד ולבצע, לפי המסורת של שנות פעולה קשות ומרוממות."
זהות פוליטית
בתחילת דרכו היה הפלמ"ח יוזמה כלל יישובית בתמיכה בריטית, ומפקדיו באו מקרב מספר מפלגות ותנועות פוליטיות ביישוב היהודי. אולם לאחר שסכנת הפלישה הנאצית לארץ ישראל חלפה, סברו אנשי מפא"י כי יש לתת עדיפות להתגייסות צעירים לשורות הצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, וטענו כי לפלמ"ח אין תרומה ביטחונית משמעותית. בתקופה זאת, חלק מהציבור היהודי בא"י ראה במתגייסים לפלמ"ח משתמטים משירות צבאי, הדואגים לקיבוציהם במקום להילחם בנאצים. גם חלק מלוחמי הפלמ"ח התקשו להמשיך לשבת בחיבוק ידיים, בעוד חבריהם לוחמים בנאצים בשורות הצבא הבריטי, ומפקדי הפלמ"ח נאלצו לעמול קשה כדי לשכנע אותם להמשיך לשרת בפלמ"ח.
הנהגת הקיבוץ המאוחד בראשות יצחק טבנקין ייחסה חשיבות רבה להמשך קיומו של הפלמ"ח, כחלק מההכנות של היישוב לקראת העימות עם ערביי א"י, שהם העריכו שיבוא לאחר תום מלחמת העולם השנייה. כדי לאפשר את המשך קיומו של הפלמ"ח, לאחר שהבריטים הפסיקו לממן את פעילותו, הציעה הנהגת הקיבוץ המאוחד שיחידות הפלמ"ח יתגוררו בקיבוצי התנועה, ויעבדו בהם כדי לממן את הוצאות אחזקתם. בנוסף היא הלוותה לפיקוד הפלמ"ח סכום של 15,000 לירות ארץ ישראליות לצורך המשך פעילותו. כתוצאה מכך, ערב פרוץ מלחמת העצמאות היוו חברי הקיבוץ המאוחד את עיקר שכבת הפיקוד של הפלמ"ח. בסוף שנת 1942 היו ארבעה מתוך שישה מפקדי פלוגות של הפלמ"ח חברי הקיבוץ המאוחד, וכמעט כל אנשי המפקדה הארצית של הפלמ"ח היו אף הם חברי הקיבוץ המאוחד. הנהגת הקיבוץ הארצי הייתה שותפה להנהגת הקיבוץ המאוחד בתמיכה בפלמ"ח ובראשית 1943 היא קיבלה נציגות במפקדת הארגון. כאשר הוקמו גדודי הפלמ"ח בשנת 1945, כל מפקדיהם היו אנשי הקיבוץ המאוחד. עם הקמת מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) (שכללה את אחדות העבודה ואת השומר הצעיר) בינואר 1948, היא שלטה כמעט על כל עמדות המפתח בפיקוד הפלמ"ח. מפקדי הפלמ"ח השתתפו לעיתים קרובות בישיבות של מוסדות מפ"ם, ונתנו שם דיווחים על המצב הצבאי.
גם לאחר פירוק הפלמ"ח המשיכה הנהגת מפא"י לחשוש מפניו ולהתנכל למפקדים ששירתו במסגרתו. בעקבות חששו של בן-גוריון מהמסרים הפוליטיים שיושמעו במסגרת כנס הפלמ"ח שנערך ב־1949, הוציא הרמטכ"ל יעקב דורי פקודה מפורשת האוסרת נוכחות חיילים בשירות פעיל בכנס. למרות הפקודה, השתתפו בכנס יצחק רבין, חיים בר-לב, דוד אלעזר, צבי זמיר, וכן קצינים וחיילים נוספים בצה"ל, ששירתו בפלמ"ח. ההשתתפות בכנס נחשבה כהפרת פקודה, והקצינים המשתתפים נקראו לבירור בפני הרמטכ"ל. רובם נענשו בנזיפה חמורה, אחדים הודחו מצה"ל, ואחרים הועברו מתפקידם, בהוראה אישית של בן-גוריון לרמטכ"ל.
בביטחון
יוצאי הפלמ"ח היוו בסיס לסגל הפיקוד של צה"ל למשך שנים רבות. מן הפלמ"ח יצאו רמטכ"לים, אלופי פיקוד, מפקדי חיל האוויר וחיל הים, ראש שירות הביטחון הכללי, ראש המוסד, ואחרים, אשר היו לימים אף לשרים בכירים, ואחד מהם, יצחק רבין, אף היה לראש הממשלה. רובו של המטה הכללי בצה"ל, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה מורכב מיוצאי הפלמ"ח. מטבע הדברים, השפעת הפלמ"ח על אישים אלו השפיעה רבות על החשיבה הצבאית של צה"ל.
רשימה חלקית של הבכירים במערכת הביטחון אשר שירתו בפלמ"ח:
בתרבות ובאמנות
הפלמ"ח השאיר מורשת חשובה בתחום התרבות והאמנות. מקובל לדבר על "דור הפלמ"ח", אותו ביטא, אולי, בצורה הטובה ביותר, הסופר משה שמיר ביצירתו "הוא הלך בשדות" העוסקת בחיי איש הפלמ"ח בהכשרה המגויסת. הספרות העברית, הזמר העברי והתרבות העברית בכללותה הושפעו הן מיוצאי הפלמ"ח, והן מחוויית הפלמ"ח כחוויה חברתית-תרבותית. רוח הפלמ"ח הייתה רוח של אחוות לוחמים וחלוציות, של "צבריות" שורשית, של התיישבות ופיתוח הארץ, של חלוציות והגשמה. אנשי הפלמ"ח למדו הרבה משכניהם הערבים. מילים ערביות רבות שולבו בעברית המדוברת בידי אנשי הפלמ"ח, והפכו לנחלת הכלל - "פִינְגָ'אן" "צִ'יזְבָּט" ועוד. הווי ההכשרה והקיבוץ, המדורה והלחימה, וההקרבה האישית, שהגיעה לעיתים למחיר דמים נורא, נותרו בשירים ובפזמונים, שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית במדינת ישראל הצעירה - "הרעות", "הן אפשר", "היו זמנים", ועוד. מילות רבים מהם נכתבו על ידי חיים חפר או חיים גורי, והולחנו על ידי טובי המלחינים של התקופה - סשה ארגוב ומשה וילנסקי, או הושרו למנגינות עממיות רוסיות או ערביות.
את השירים שרה להקת "הצ'יזבטרון", שהייתה אם כל הלהקות הצבאיות שלאחריה.
רוחו של הפלמ"ח מתבטאת בהמנונו, שאותו כתב זרובבל גלעד.
נתן אלתרמן כתב על הפלמ"ח בשיר מסביב למדורה
הבולטים בין יוצאי הפלמ"ח בתחום התרבות והאומנות הם:
בשנת 2020 יצאה לאור הסדרה פלמ״ח, סדרה זו בעלת 3 עונות והיא סוקרת את פעולות הפלמ״ח מנקודת מבט של חבורת נערים, אשר הצטרפו אל הפלמ״ח במסגרת של חווה הכשרה.
בפוליטיקה
רוב חברי הפלמ"ח עברו "הכשרה" בקיבוצים, הן בקיבוצי הקיבוץ המאוחד, והן בקיבוצי השומר הצעיר, וקיבלו רבות מאקלימו הרוחני של הקיבוץ בתקופה זו. נטייתם הפוליטית של מנהיגיו יצחק שדה ויגאל אלון, כמו גם המאבקים כנגד האצ"ל והלח"י, אשר אנשי הפלמ"ח השתתפו בהם באופן פעיל, גרמו לכך שרוב מניינו של הפלמ"ח היה מזוהה עם תנועת העבודה (בעיקר התנועה לאחדות העבודה וכן מפא"י ואף מפלגת השומר הצעיר ולבסוף מפ"ם).
יוצאי הפלמ"ח לא הפכו לגוש אחיד, קולקטיבי, בעל אידאולוגיה אחידה. בשנות החמישים, שנותיה הראשונות של המדינה, ניתן היה לראותם בכל מפלגות השמאל הציוני. יגאל אלון, אשר נחשב למייצגו של דור זה, וראש וראשון לאנשיו, היה ראש הממשלה לימים ספורים לאחר מותו של לוי אשכול. אלון נפטר לפתע מדום לב בשנת 1980, נחשב להחמצה הגדולה של אנשי הפלמ"ח בפוליטיקה. הבכיר שבאנשי הפלמ"ח בשדה הפוליטיקה, ואולי גם המייצג הטוב ביותר של דרכו של הארגון, היה יצחק רבין, אשר הגיע לראשות הממשלה מטעם מפלגת העבודה, ובדרכו, ששילבה "ביטחוניזם" עם "יוניות", נראה כממשיך טבעי למסורת הפלמ"ח. רבים מאנשי הפלמ"ח מצאו, כרבין, את מקומם במפלגת העבודה - משה דיין, חיים בר-לב ומרדכי גור הם השמות הבולטים שבהם.
ההשתלבות במפלגת העבודה נראתה כמסלול הטבעי לאיש הפלמ"ח (במיוחד לאחר הצטרפותם של מפ"ם ואחדות העבודה למפלגה זו). אך את יוצאי הפלמ"ח ניתן למצוא בכל גוני הקשת הפוליטית. הן מן "השמאל", כמתי פלד שהיה איש הרשימה המתקדמת לשלום, ומראשוני הקוראים למשא ומתן עם אש"ף, יאיר צבן, מנהיגה של מפ"ם בשנות התשעים, ושר הקליטה בממשלתו של רבין ושולמית אלוני, מנהיגת תנועת מרצ, והן מן הימין כרפאל איתן ורחבעם זאבי.
בהתיישבות
הפלמ"ח לא היה אך ורק כוח לוחם, כי אם גם תנועה מיישבת. כאשר הגיע גרעין מתנועת הנוער אל ה"הכשרה" היה היחס אליו כאל גוף העתיד להקים יישוב עברי בעתיד. הנהגת הפלמ"ח עודדה את הגרעינים שסיימו את שירותם הצבאי בפלמ"ח להמשיך ולהקים יישוב, כגרעין, או לחזק יישוב קיים. ההווי המשותף שנוצר במהלך שנות השירות, היווה את הדבק החברתי שאיפשר את הצלחתם של היישובים שנוצרו. לאחר שנות הלחימה, אך טבעי היה כי חברי הגרעינים ינסו להמשיך ולקבוע את מפת גבולות המדינה, באמצעות התיישבות בנקודות ספר או בנקודות הנחשבות למסוכנות, אם כקיבוץ או כמושב. הפלמ"ח ראה בכך חלק מייעודו, ותפקיד שאינו נופל בחשיבותו מתפקידיו הצבאיים.
ואלו היישובים שהוקמו על ידי יוצאי הפלמ"ח, או תוגברו על ידם:
המנון הפלמ"ח
מִסָּבִיב יֵהוֹם הַסַּעַר, אַךְ רֹאשֵׁנוּ לֹא יִשַּׁח לִפְקֻדָּה תָּמִיד אֲנַחְנוּ, תָּמִיד אָנוּ, אָנוּ הַפַּלְמָ"ח
מִמְּטוּלָה עַד הַנֶּגֶב, מִן הַיָּם עַד הַמִּדְבָּר - כָּל בָּחוּר וְטוֹב - לַנֶּשֶׁק כָּל בָּחוּר עַל הַמִּשְׁמָר!
נָתִיב לַנֶּשֶׁר בַּשָּׁמַיִם, שְׁבִיל לַפֶּרֶא בֵּין הָרִים, מוּל אוֹיֵב דַּרְכֵּנוּ יַעַל, בֵּין נִקְרוֹת וּבֵין צוּרִים
רִאשׁוֹנִים תָּמִיד אֲנַחְנוּ, לְאוֹר הַיּוֹם וּבַמַּחְשָׁךְ לִפְקֻדָּה תָּמִיד אֲנַחְנוּ, תָּמִיד אָנוּ, אָנוּ הַפַּלְמָ"ח.
זרבבל גלעד שהיה מגויס בפלוגה א' בתחילת דרכו של הפלמ"ח, נתבקש על ידי מפקד האימון לכתוב שיר למסיבת סיום "תוכנית 200 השעות" של האימון הבסיסי. לשם כך פטר אותו המפקד מיום אימונים, אולם גלעד ויתר על הפטור וכתב את השיר בזמן ששמר. במסיבה הושמע השיר בלחן רוסי (לחן השיר "פּוֹ דּוֹלִינָם אִי פּוֹ וְזְגוֹרְיָאם" שעליו הולחן גם השיר "הלוך הלכה החבריא"). השיר מתאר את אופיו הקרבי ואת פעילותו הצבאית של הפלמ"ח ואין בו אזכור של אופיו העובד, משום שהוא נכתב חודשים ספורים אחר הקמת הפלמ"ח, בטרם נתקבל "הסדר העבודה והאימונים". בשנת 1943 בשעה שהחליטה תנועת הנוער העובד על גיוס כלל גרעיניה לפלמ"ח, הלחין בוגר התנועה חבר נען, דוד זהבי, לחן עברי לשיר. הלחן החדש פורסם תחת הכותרת "שיר הפלוגות" בעיתון הנוער העובד "במעלה" גיליון 12 (292) 25 ביוני 1943. שם הפלמ"ח לא נזכר בפרסום בעיתון, מטעמי חשאיות, והמילים "אנו אנו הפלמ"ח!" הוחלפו ב"אנו, ההולכים בסך!". בעלון הפלמ"ח מס' 24–25 (נובמבר-דצמבר 1944) הוא נדפס שוב כ"שיר הפלוגות" בליווי הלחן של זהבי, ובהסתרת שם הפלמ"ח, אולם הוכנס בו עוד שינוי קל במילה אחת בבית השלישי: "כָּל בָּחוּר וְטוֹב - לַנֶּשֶׁק - בָּחוּרה עַל הַמִּשְׁמָר!". בית זה הופיע בשנית בשער עלון הפלמ"ח מס' 51–52 (אפריל-מאי 1947). שינוי המילה בא להצביע על אופיו השוויוני של הפלמ"ח.
נשים בפלמ"ח
בשנתיים הראשונות לקיום הפלמ"ח הכוח לא כלל נשים. רק בתחילת שנת 1943, כשהוחלט לפתוח את שורות פלמ"ח לגיוסים נרחבים יותר, הוחלט לגייס גם נשים.
הנשים היוו לבסוף כשליש מכוח האדם בפלמ"ח. כשנתיים אחר הקמתו, הוחל בגיוס נשים ובניסיון לשלבם בפעילות, תוך שהן נוטלות חלק באימוני הגברים, ובתוכנית הכשרתם הצבאית. כבר בקיץ 1943 התברר שאימונים אלה לא היו כפי כוחן של הנשים, ונגרם נזק גופני לחברות. בספטמבר 1943 התאספו חברות הפלמ"ח לכינוס במשמר העמק וניסו לסכם קווים להמשך הפעולה של נשים בפלמ"ח. סוכם על אימונים נפרדים לנשים ולגברים, על הכשרת מפקדות שתפקדנה על אימוניהן של הנשים, וכן כי הכשרת הנשים תתמקד בתפקידי קשר, עזרה ראשונה, נהגות, סיירות, תפקידים מנהליים, תפקידי סעד ותפקידים הסברתיים. כפי שמתאר זאת יגאל אלון: "בישול, מחסנאות, חובשות בנקודות–האיסוף, רפואה, טיפול בחולים (אחיות), קשר, עבודות–משרד, סיירות מיוחדות, פיקוד והדרכה. נהגות, נשקות, תפקידי משמר ולחימה סטאטיים ביישובים, מחנות, מתקנים ומטות קרביים [...] אין להתעלם ממגבלותיה הטבעיות של האישה, ובבואנו לאמן אותה ולשבצה בתפקידי היחידה, אל נשכח את יעוד האמהות של החיילות".
האישה שהגיעה לתפקיד הבכיר ביותר במסגרת הפלמ"ח הייתה קצינת השלישות של הפלמ"ח שושנה ספקטור. אם כי רק בודדות שימשו ממש כלוחמות ויצאו לקרב.
נשות הפלמ"ח אף שילמו את מחיר הדמים הנורא, אשר שילם כלל הפלמ"ח. מבין 1,196 נופלי הפלמ"ח, נפלו 26 נשים (כ-2% מהנופלים), שלוש נפטרו ממחלה, שלוש נפלו בפעילות מבצעית לפני מלחמת העצמאות ו-20 נפלו במהלך מלחמת העצמאות, חלקן בפעילות מבצעית, חלקן בפעולות הגנה על משלטים, בבסיסים צבאיים וביישובים מנותקים, וחלקן בתאונות מבצעיות. נתן אלתרמן כתב על הלוחמת ברכה פולד "אחת מבנות הזמן שכגברים / עשו כל מלאכת איש ומעשהו / אבל כעלמות ירדו קברים". ב-24 במרץ 1946 הייתה ברכה פולד חלק מחוליית חסימה ברח' מרמורק 7 בתל אביב, במסגרת "ליל וינגייט", אשר ניסתה למנוע ממשוריינים בריטים גישה אל אוניית המעפילים "וינגייט" אשר עגנה בחוף ימה של תל אביב. ברכה בת ה-19, שהייתה מפקדת החוליה, נורתה לאחר שחבריה הודיעו על רצונם להיכנע, כאשר ניסתה להחליף מחסנית במקלע הסטן שבידה. על שמה נקראה אוניית המעפילים "ברכה פולד". היה זה מקרה מייצג, אחד מני רבים. קורבנן של הצנחניות חנה סנש וחביבה רייק, סימן אף הוא דף חשוב בסיפורה של לוחמת הפלמ"ח, כמו גם סיפורה הטראגי של הטייסת זהרה לביטוב. אחת המטיילים הישראלים, שנהרגו במהלך ניסיונם להגיע אל הסלע האדום בראשית שנות ה-50, הייתה לוחמת הפלמ"ח לשעבר גילה בן עקיבא. חברתה רחל סבוראי, שגם היא הייתה לוחמת בפלמ"ח, נודעה כראשונה שהגיעה אל "הסלע האדום", ביחד עם מאיר הר-ציון.
בשנת 2016 הוקמה אנדרטה באזור חוות שקמים לזכרן של לילה-נעמי יוסף, תמר באומגרט ומרים אוסיה, שלוש לוחמות פלמ"ח, חברות הגדוד השלישי של חטיבת יפתח, שנהרגו בעת מבצע יואב במלחמת העצמאות (9 באוקטובר 1948) בכפר הוג' כתוצאה מהפצצות מטוסים מצריים.
אסתר גרינברג, חובשת קרבית בגדוד 9 בחטיבת הנגב נבחרה כנערה ייצוגית לפרסום הפלמ"ח וצולמה ישובה בג'יפ עם כאפייה לצווארה.
עיצוב הזיכרון
מסמכים ותמונות רבות של הפלמ"ח נמצאים במוזיאון הפלמ"ח בתל אביב. הפלמ"ח הוא נושא למחקר ענף בהיסטוריוגרפיה הישראלית. על שמו נקראו רחובות בערי ישראל והוקמו אנדרטאות ולוחות זיכרון באתרים רבים. במערת הפלמ"ח המשופצת במשמר העמק מתקיימות פעילויות מגוונות לשימור מורשת הפלמ"ח. יהודה אילן היה מהדמויות המרכזיות אשר תרמו לשימור ועיצוב זיכרון הפלמ"ח במשך עשרות שנים. יהודה שימש כקצין תרבות בגדוד השלישי של חטיבת יפתח בזמן מלחמת העצמאות ולאחר קום המדינה התמנה לראש מערך ההסברה והיה אחראי על כלל הטקסים והאירועים הממלכתיים בישראל במשך שנים רבות. כחלק מתפקידו יזם ועיצב אירועי זיכרון רבים לשימור מורשת הפלמ"ח ומפקדיו.
HTTP/3
HTTP/3 היא הגרסה העיקרית השלישית של הפרוטוקול HTTP המשמש להעברת מידע באינטרנט, המשלימה את הפריסה הרחבה של HTTP/1.1 ו-HTTP/2. בניגוד לגרסאות קודמות שהסתמכו על הפרוטוקול הפופולרי TCP (שפורסם ב-1974), HTTP/3 משתמש ב-QUIC, פרוטוקול ריבוי ערוצי תעבורה (multiplexed) הבנוי על UDP. ב-6 ביוני 2022, IETF תיקנן את HTTP/3 כ-RFC9914. HTTP/3 משתמש בסמנטיקה דומה בהשוואה לגרסאות קודמות של הפרוטוקול, כולל אותן שיטות בקשה, קודי סטטוס ושדות הודעה, אך מקודד אותן ושומר על מצב הפעלה בצורה שונה. עם זאת, חלקית בשל אימוץ הפרוטוקול של QUIC, ל-HTTP/3 זמן השהייה נמוך יותר והוא נטען מהר יותר בשימוש בעולם האמיתי בהשוואה לגרסאות קודמות: במקרים מסוימים מהיר יותר פי 3 מאשר עם HTTP/1.1.
HTTP/3 כבר נתמך על ידי 73% מדפדפני אינטרנט הפועלים, ו-25% מ-10 מיליון האתרים המובילים. הוא נתמך על ידי Chromium (ופרויקטים נגזרים כולל Google Chrome, Microsoft Edge, Samsung Internet ו-Opera) מאז אפריל 2020 ועל ידי Mozilla Firefox מאז מאי 2021. Safari 14 (ב-macOS Big Sur ו-iOS 14) הטמיע גם את הפרוטוקול אך הוא מושבת כברירת מחדל (גם ב-Safari 15).
היסטוריה
מקור HTTP/3 מטיוטת אינטרנט שאומצה על ידי קבוצת העבודה QUIC. ההצעה המקורית קיבלה את השם "HTTP/2 Semantics Using The QUIC Transport Protocol", ומאוחר יותר שונה השם ל"Hypertext Transfer Protocol (HTTP) over QUIC".
ב-28 באוקטובר 2018 בדיון ברשימת תפוצה, מארק נוטינגהאם, יו"ר קבוצות העבודה של IETF HTTP ו-QUIC, הציע לשנות את השם של HTTP-over-QUIC ל-HTTP/3, כדי "לזהות אותו בבירור כקישור נוסף של סמנטיקה של HTTP לפרוטוקול החוט [...] כך שאנשים יבינו את ההפרדה שלו מ-QUIC". ההצעה של נוטינגהאם התקבלה על ידי חברי IETF כמה ימים לאחר מכן. קבוצת העבודה HTTP הוקמה כדי לסייע לקבוצת העבודה QUIC במהלך התכנון של HTTP/3, ולאחר מכן לקחת אחריות על תחזוקה לאחר הפרסום.
תמיכה ב-HTTP/3 נוספה ל-Chrome (Canary build) בספטמבר 2019 ולאחר מכן הגיעה בסופו של דבר לגרסאות יציבות, אך הושבתה על ידי דגל תכונה, שהופעלה כברירת מחדל באפריל 2020. Firefox הוסיף תמיכה ב-HTTP/3 בנובמבר 2019 באמצעות דגל תכונה והחל להפעיל אותו כברירת מחדל באפריל 2021 ב-Firefox 88. תמיכה ניסיונית עבור HTTP/3 נוספה ל-Safari Technology Preview ב-8 באפריל 2020 ונכללה ב-Safari 14 שנשלח עם iOS 14 ו-macOS 11, אך עדיין מושבת כברירת מחדל. המצב נשאר אותו הדבר עם Safari 15.
המעוז של באבכ
המעוז של בּאבּכּ או המצודה של באבכ (בפרסית:قلعه بابک או دژ بابک או באזרית: قلعه بابک או Bəzz qalası) הוא מצודה גדולה על פסגת הר ביערות ארסברן, 50 ק"מ מהעיר אהר, 6 ק"מ דרומית-מערבית מהעיר כליבאר שבצפון-מערב איראן, לפי אבן אל-נדים, זה היה מעוזם של ג'ווידאן ושל באבכ ח'ראמדין, מנהיגי הח'וראמים באזרבייג'ן המזרחית או האיראנית, שהתקוממו בשנים 816–838 נגד הח'ליפות העבאסית. המעוז נכבש ונהרס על ידי צבאו של אפשין בשנת 837
הגישה
שרידי המעוז עם הטירה נמצאים בגובה 2,600-2,300 מ' והם מוקפים על ידי קניונים של 400–600 מ'. הגישה אל המעוז מושגת בסדרות ארוכות של מדרגות שבורות המובילות אל פסגת ההר. שם הגישה הקלה יותר היא בשביל עפר שבקצהו פונים שמאלה. מראה החורבות מופיע משמאל, ואז צריכים לחצות שתי פסגות. מהפסגה הראשונה נשקפת הטירה. אחרי עלייה על הפסגה השנייה על חורבותיה הנוספות חולפים על פני צוקים מצד ימין, ללא מעקים. מהטירה נשקפים יער האלונים של ארסבאראן, שמסביב, צוקים משוננים ומרחוק - הרים. הקטע האחרון עד לטירה הראשית כולל מעבר צר ומעין מקדש בצורת פרוזדור באורך 200 מ'. הטירה נראית בלתי מנוצחת בגלל מיקומה על ההר וההגנה של השלגים והקרח.
היסטוריה
קיימת הנחה שהמבצר במקום קיים עוד מתקופת הפרתים ועבר שינויים בתקופת האימפריה הסאסאנית
מרד הח'ראמיה
ג'ווידן, מנהיג תנועת הח'רמיה באזרבייג'ן שעמד בראש שתי התקוממויות בשנים 808-807 ו-816–817 קבע את המטה שלו בבאד, בקרבת הנהר ארס. מנהיג ח'ראמי אחר, אבו עמראן, התעמת תכופות עם אנשי ג'ווידן. באחד הקרבות האלה, ייתכן ב-816, אבו עמראן הובס ונהרג, ומצד שני, גם ג'ווידן נפצע אנושות ומת כעבור שלושה ימים. את מעמדו של ג'ווידן ירש חניכו, באבכ ח'ראמדין שאף נשא את אלמנתו של ג'ווידן לאישה.
אל-טברי מציין שבבאכ התחיל את המרד בשנים 816-817. בהתחלה הח'ליפה אל-מאמון התייחס פחות להתקוממות בגלל המרחק הרב מחבל ח'וראסאן שבו התגורר באותה תקופה, מלחמות הירושה והעיסוק בתככיו של אל-פדל אבן סהל. נסיבות אלה אפשרו לבאבכ ולתומכיו לחזק את כוחם. בסופו של דבר בשנים 820-819 שלח אל-מאמון את הגנרל יחיא אבן מועאד להילחם בבאבכ אבל הוא לא הצליח לגבור עליו. כעבור שנתיים ניצח באבכ את כוחותיו של עיסא אבן מוחמד אבן עלי ח'אלד. ב-824-825 עוד שני גנרלים של הח'ליפות העבאסית, אחמד אבן אל-ג'ונייד וזוראיכ בן עלי בן צדאקה, נשלחו לאזרבייג'ן כדי לדכא את המרד. באבכ הביס אותם ולקח בשבי את ג'ונייד. ב-827–828 הגיע לאזור כוח עבאסי חדש בפיקודו של מוחמד בן חומייד. על אף מספר ניצחונות, לבסוף גם מוחמד בן חומייד נוצח בקרב האשתאדסאר ב-829. הח'ליפה אל-מאמון נפטר בשנת 833 מבלי שהצליח לנצח את המורדים הח'ראמים. ניצחונותיהם היו קשורים בין היתר, להחזקתם במעוז באד הבלתי מנוצח על ההר. לפי היסטוריונים ערבים שליטתו של באבכ התפשטה גם אל שטחיה הנוכחיים של אזרבייג'ן - דרומה עד קרוב לארדביל ומרנד, מזרחה עד לים הכספי ועד מחוז שמחי ושירוואן, צפונה עד לערבות מוגאן ולגדות הנהר אראס, מערבה עד למחוזות ג'ולפה, נחצ'יבאן ומרנד.
הקרב האחרון בין הח'ראמים לצבא הח'ליפות התקיים במעוז באד ב-15 באוגוסט 837. החר'אמים נוצחו והגנרל אפשין כבש את המבצר. לאפשין היו כוחות צבא נוספים בפיקודו של אבו דולף ששהו במחנה ששכן כ-9 ק"מ מהמעוז. הוא השתמש במחנה זה כבסיס למתקפות בהרים נגד באד. אחרי שהפעיל מכונות מצור ומתיזי נפטא הצליח לכבוש את באד. באבכ הצליח לברוח אבל נתפס והוצא להורג ב-4 בינואר 838 בעיר סאמרא בעיראק בנוכחות הח'ליפה אל-מעתצם.
כיום
שרידי המעוז ידועים כיום כקאלעיה ג'ומהור (כנראה לפי הרי ג'ומהור שבסביבה). הם נמצאים 50 ק"מ מרחק מאהר בגדה השמאלית של הנהר קרסו. מהמעוז באד נשארו שרידי טירה וארמון על פסגת ההר. הטירה נכללה בשנת 1966 ברשימת האתרים הלאומיים, ההיסטוריים ושל התרבות של איראן. היא שופצה על ידי ארגון מורשת התרבות של איראן ומשמשת כיעד למטפסי הרים. בסביבה נמצאו מטבעות וכלי חרס מן תקופה שעד המאה ה-13. בין הממצאים היו כלי חרס מפוסלים ומזוגגים מהתחלת המאה השביעית.
המעוז בנוי בשתי קומות וכולל אולם מרכזי מוקף בשבעה חדרים. יש לו שער אחד. משני צידי הכניסה מגדלים ששימשו את השומרים.
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (17 בדצמבר 1707 – 13 באוגוסט 1745), היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1724–1745.
המעוז של באבכ
מורשת שני עמים
המעוז של באבך הפך מאוחר יותר לסמל ללאומנות הפרסית. מצד שני, כשמסתייע, ביוזמת מוחמד טרקי זהטבי, הוא התחיל לשמש נקודת אספה לאזרים האיראניים ביום הזיכרון לבאבכ כל שנה בסוף השבוע הראשון של החודש יולי
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ביוגרפיה
ארנסט פרידריך נולד ב-17 בדצמבר 1707 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וסופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך. בשנת 1722 טייל ארנסט פרידריך עם אחיו לודוויג פרידריך מסקסוניה-הילדבורגהאוזן בצרפת, ואף השתתפו בטקס ההכתרה של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
המעוז של באבכ
לקריאה נוספת
Akbar Shah Najeebabadi History of Islam (Vol 2) Ryad 2001*
קישורים חיצוניים
Zara Sekhavati Iran: Meeting the nomads of Babak Castle
ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ביוגרפיה
בשנת 1733 ביקר ארנסט פרידריך בווינה בחצרו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל דרגת גנרלוואכטמייסטר. בשנת 1743 קיבל ארנסט פרידריך פיקוד על רגימנט רגלים מקרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף קיבל דרגת גנרלפלדצוגמייסטר.
ב-13 באוגוסט 1745 מת ארנסט פרידריך בהילדבורגהאוזן, ובנו ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-19 ביוני 1726 התחתן ארנסט פרידריך עם קרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי, בתם של פיליפ קרל, רוזן ארבאך-פירסטנוי וקרולינה אמליה מקונוביץ. לבני הזוג היו 4 ילדים:
סעד אל-דוולה
סעד אל-דוולה בן הִבת אללה בן מחאסב אבהרי (בערבית: سعد الدولة بن هبة الله بن محاسب ابهري ; סביב 1240 – 5 במרץ 1291) היה רופא ווזיר יהודי בפרס האילח'אנית של המאה ה-13. הוא זכה לגדולה בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית המונגולית ומונה לתפקיד הווזיר הגדול בין השנים 1289-1291, עד רציחתו על ידי מתנגדיו. מותו סימן את תחילתן של פרעות אנטי-יהודיות בערים ברחבי פרס, מצד האוכלוסייה המוסלמית שראתה בעין רעה את מינוים של יהודים לתפקידים בכירים בממשל המונגולי.
קורות חיים
סעד אל-דוולה (מילולית: "אושר ממלכה") נולד בעיר אבהר שבמערב איראן של ימינו. "סעד" היה שמו הפרטי ואילו התואר "סעד אל דוולה" ניתן לו מתוך התאמה לשמו. שם אביו היה משה ("מוסא"). הוא מופיע לראשונה במקורות בתור מתווך או סוחר בשווקים של העיר מוסול באזור עיראק. לאחר מכן הוא עבר לבגדאד, ומונה לאחראי על ההתנהלות הכספית של בית חולים בעיר. שנה לאחר מכן מונה לסגן המושל הצבאי המונגולי של בגדאד. הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות ובשנת 1287 מונה לתפקיד פיננסי בכיר בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית, אך איבד את משרה זאת לאחר תלונות כנגדו. כישוריו כרופא הביאו לכך שהוא נשלח להצטרף לסגל הרפואה במחנה המלכותי של השליט המונגולי ארגון ח'אן, ועד מהרה הוא נהפך לרופאו האישי. אל-דוולה דבר מונגולית וטורקית מה שכנראה סייע לו להתקדם בבירוקרטיה האילח'אנית. לאחר שרכש את הערכתם של האילח'אנים הוא מונה בשנת 1288 לתפקיד של מפקח פיננסי מטעם השושלת בבגדאד. כדי לפקח על ההתנהלות הכספית של ארגוני הצדקה האסלאמים (וקף) הוא הביא מכרים יהודים מאזרבייג'ן, אך הם פוטרו מתפקידם לאחר פריצתן של מהומות במחאה כנגד צעד זה.
כמו וזירים גדולים אחרים, אל-דוולה נהג למנות בני משפחה ומכרים למשרות הבירוקרטיה הבכירה. אולם מכיוון שמדובר היה ביהודים, הדבר גרם לזעם בקרב האוכלוסייה המוסלמית. הוא המשיך לזכות להגנת השליט, כנראה בזכות הצטיינותו בניהול אוצר הממלכה. על פי דברי בר הבראוס היהודים זכו לשגשוג מסוים בתקופה זאת, ונהרו לבגדאד מכל קצוות העולם. אולם כאשר ארגון ח'אן היה על ערש דווי בשנת 1291, ההזדמנות נוצלה על ידי חברי האליטה המונגולית כדי להיפטר מסעד אל-דוולה. הוא עצמו נרצח ב-5 במרץ 1291, מה שסימן את תחילתן של פרעות אנטי יהודיות בערים ברחבי פרס כולה.
וונג ג'יאנאן
וונג ג'יאנאן (במנדרינית: 王嘉男; נולד ב-27 באוגוסט 1996) הוא אתלט סיני, אלוף העולם (יוג'ין 2022) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
וונג זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בשנת 2014.
אלוף אסיה
באליפות אסיה שנערכה בשנת 2013 בפונה שבהודו זכה וונג במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג שבסין בשנת 2015 זכה וונג במדליית ארד בתוצאה של 8.18 מטר, אחרי גרג רתרפורד מהממלכה המאוחדת (8.41 מטר) ופבריס לאפייר מאוסטרליה (8.24 מטר).
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים וונג במקום החמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.17 מטר.
2017
באליפות העולם שנערכה בשנת 2017 בלונדון שבממלכה המאוחדת סיים וונג במקום השביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.23 מטר.
2019
באליפות העולם שנערכה בשנת 2019 בדוחה שבקטר סיים וונג במקום השישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.20 מטר.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים וונג במקום ה-20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.81 מטר ולא הצליח להעפיל לגמר.
אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה וונג במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של של 8.36 מטר, אותו השיג בקפיצה השישית והאחרונה לאחר שדורג במקום חמישי בתוצאה של 8.03 מטר. במדליית הכסף זכה מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.32 מטר) ובמדליית הארד זכה סימון איהאמר משווייץ (8.16 מטר).
מחויצי זימים
מחויצי זימים (שם מדעי: Elasmobranchii) היא תת-מחלקה במחלקת דגי הסחוס של יצורים ימיים. תת-מחלקה זו כוללת את דמויי כריש (ובהם הכרישיים והעמלצים) והבטאים. זו אחת משתי תת-מחלקות של דגי סחוס, לצד כסויי הזימים שבתוכה סדרת הכימראים.
לבני קבוצה זו זימים בעלי פתח חיצוני ומכאן שמם והם מכילים בין 5 ל-7 זימים. עורם דק ומחוספס, עוזר להם לנוע במהירות וגופם בעל עצמות עשויות סחוס (כמו האוזניים) ולא עצמות. האזור היחיד בגופם שעשוי מעצם הוא השיניים החדות.
אלו דגים גדולים ומרשימים בהרבה מקרים וכוללים גם את שני הדגים הגדולים בעולם: כריש לווייתני ששוקל עד 21 טון ומגיע לאורך 12.6 מטר וכריש ענק שאורכו 12 מטר ומשקלו 16 טון.
דגים אלה הם טורפי-על באוקיינוסים ותוקפים דגים קטנים מהם. כל בני הקבוצה הם טורפים, אוכלי נבלות או מסנני פלנקטון.
ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (21 באוגוסט 1681 – 9 במרץ 1724), היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1715–1724.
ביוגרפיה
בשנת 1715 מת אביו ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וארנסט פרידריך עלה לשלטון במקומו. ארנסט פרידריך ניסה לחקות את חצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אולם נקלע בעקבות כך לחובות עצומים. בניסיון למגר את החוב, הטיל ארנסט פרידריך מיסים על התושבים, מה שגרם למרד נגדו בשנת 1717. לאחר מכן מכר ארנסט פרידריך לדוכסות סקסוניה-מיינינגן את מחוז קילמבורג, שניתן לו בנדוניה מאשתו, אולם מכיוון שזה נעשה ללא הסכמתה התבטלה המכירה, ובעקבות כך פרצה מלחמה עם סקסוניה-מיינינגן, שהובילה להרס הדוכסות.
ב-9 במרץ 1724 מת ארנסט פרידריך בהילדבורגהאוזן, ובנו ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-4 בפברואר 1704 התחתן ארנסט פרידריך עם סופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך. לבני הזוג היו 14 ילדים:
בריטני אלמסלי
ביוגרפיה
אלמסלי נולדה וגדלה בנמבור, קווינסלנד. מתאמנת בהדרכתו של דייוויד לאש בבריזביין.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה אלמסלי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אלישיה קוטס, קייט קמפבל ומלני שלנגר בשיא אולימפי חדש של 3:33.15 דקות, לפני הולנד (3:33.79 דקות) וארצות הברית (3:34.24 דקות). כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.41 שניות. מדליות כסף, במשחי שליחות 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה אלמסלי בשתי מדליות כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ברונט בארט, קיילי פלמר ואלישיה קוטס בתוצאה של 7:47.08 דקות, אחרי ארצות הברית (7:45.14 דקות) ולפני צרפת (7:48.43 דקות) כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.42 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.13 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 26.03 שניות ועלתה מהמקום הרביעי ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.56 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.27 שניות ועלתה מהמקום השמיני.
ירמות' (נובה סקוטיה)
פעילויות ספורט בעיר ובסביבתה: שייט, קרוס קאנטרי סקי, ופעילויות עבור כל קבוצת גיל. ניתן גם לשכור מגרשי ספורט ומתקנים אחרים לאירועים ומסיבות. מרכז ימק"א המקומי של כולל מרכז כושר, אירובי ואולפני אופניים, אולם התעמלות גדול ובריכה באורך 60 מטרים.
בריטני אלמסלי
2014
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד ביולי 2014 זכתה אלמסלי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x200 מטר בשיא משחקים חדש של 7:49.90 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות והייתה שותפה לקביעת שיא משחקים חדש נוסף של 3:34.57 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.91 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה, שנערכה בגולד קוסט, בריזביין באוגוסט היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 3:32.46 דקות. כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.72 שניות. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.47 דקות. כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.92 דקות. נוסף לכך, היא סיימה בשלב המוקדמות במקום שישי כללי ורביעי מבין השחייניות האוסטרליות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.29 שניות, במקום שמיני כללי ורביעי מבין השחייניות האוסטרליות במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.35 דקות, במקום שמיני כללי ושלישי מבין האוסטרליות במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.87 שניות ובמקום עשירי כללי ורביעי מבין השחייניות אוסטליות במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.23 שניות.
ירמות' (נובה סקוטיה)
עם שטחים פתוחים של דרום נובה סקוטיה ואוויר צח, כל יום הוא הזדמנות. לרוץ לאורך קו החוף בין גלי האוקיינוס המתנפצים. להרים אוהל ולהביט למעלה אל הכוכבים. לטייל בשבילים או לקחת סירה. בחורף, אתה יכול ללכת הזזה, משחק הוקי, להחליק, דג הקרח, או דוב הקוטב לצלול עם חברים.
מלון ירמות' כולל גם מסלול גולף מרהיב בן 18 גומות עם היסטוריה מראשית המאה ה-19. הפריסה בסגנון הקישורים שלה מציעה נוף פנורמי של המגדלור המקומי והאוקיינוס האטלנטי - עם מסלולים מתגלגלים, ירוקים קטנים, ורוחות האוקיינוס.
בריטני אלמסלי
גילוי וטיפול במחלת סרטן השד
אלמסלי החמיצה את אליפות העולם לאחר שנאלצה להתמודד עם מחלת סרטן השד בגיל 21.
ירמות' (נובה סקוטיה)
היסטוריה
ב-1604 ביקר באזור סמואל דה שמפלן. האירופאים הראשונים להתיישב באזור היו צרפתים-אקדיים אשר הקימו יישוב דיג קטן באמצע המאה השבע עשרה. עד 1750 האוכלוסייה מנתה כ-50 נפש. ב-1759, במהלך מלחמת שבע השנים, התיישבו באזור שידוע היום כעיירה ירמות' מהגרים מניו אינגלנד. המהגרים הגיעו מהעיירה ירמות' שבמסצ'וסטס, ועל לפי דרישתם היישוב נקרא על שם עיירת מגוריהם הקודמת. ירמות' נוסדה ב-9 ביוני 1761, כאשר שלוש משפחות הגיעו אל המקום דרך הים מהעיירה סנדוויץ', מסצ'וסטס. ב-1767 התיישבו ביישוב החדש אקדיים שגרו במקור בגראן פרה וחזרו כעת מגלותם לאחר מלחמת שבע השנים. מספר ניכר מקרב נאמני האימפריה המאוחדת (נאמנים אמריקאים שנשארו נאמן לשלטון הקולוניאלי הבריטי והתיישבו לאחר המהפכה בשטחים בשלטון בריטי) התיישב בירמות' ב-1785 לאחר המהפכה האמריקאית.
לאורך המאה התשע-עשרה ירמות' הייתה מרכז ענק לבניית ספינות, והעיירה אף הייתה מרכז הספנות הגדול בעולם בנקודת זמן מסוימת.
בריטני אלמסלי
2016
לאחר שהחלימה ממחלת הסרטן היא חזרה לכושר והצליחה להיכלל בנבחרת אוסטרליה למשחקים האולימפיים.
שיאנית עולם
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה אלמסלי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בפעם השנייה ברציפות, ביחד עם אמה מקיאן, ברונטה קמפבל וקייט קמפבל בשיא עולם חדש של 3:30.65 דקות, לפני ארצות הברית (3:31.89 דקות) וקנדה (3:32.89 דקות). כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.12 שניות. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.07 שניות.
אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 זכתה אלמסלי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.81 שניות, לפני ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (51.92 שניות) והאלופה האולימפית פני אולקסיאק מקנדה (52.01 שניות). מדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.66 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:47.89 דקות וקנדה 3:48.87 דקות. כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.75 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.05 שניות ופעמיים במקום רביעי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:31.21 דקות, 11 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 52.29 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:40.00 דקות, 7 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:54.83 שניות.
איל ארליך
איל ארליך (נולד ב-1 בינואר 1977 בבת ים) הוא טניסאי עבר ישראלי, היה אלוף ישראל בשנת 1996 ובשיאו דורג במקום ה-144 בעולם. שחקן נבחרת גביע דייוויס של ישראל במשך שש שנים ברציפות (2000-1994).
כיום, עובד כמאמן בטניס וכפיזיותרפיסט.
קריירה כטניסאי
כשחקן נוער הגיע למקום השישי באליפות העולם לנבחרות עד גיל 16, שהתקיימה בשנת 1993 בספרד.
בשנת 1994 ייצג את ישראל באליפות אירופה עד גיל 16 והגיע למשחק הגמר.
לראשונה השתתף בטורניר ריקליס ויצא מאלמוניות אחרי שניצח בסיבוב הראשון את אלברטו בראסטאגי מספרד, שדורג במקום ה-48 בעולם.
בשנת 1995, בסבב קלאב הוטל אילת, זכה בשתי תחרויות הראשונות והגיע לגמר התחרות השלישית כמו כן נכנס לטורניר וימבלדון כ'לאקי לוזר' והפסיד בסיבוב הראשון לארנה תומאס מגרמניה.
בפברואר 1996, באותה מסגרת, העניק לנבחרתו את הנקודה השלישית בהתמודדות הביתית נגד נורווגיה.
לאחר הפרישה
ארליך הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בפיזיותרפיה (סיים ב-2008). כיום עובד כפיזיותרפיסט ספורט בקליניקה פרטית בצפון תל אביב.
בנוסף איל עובד כמאמן טניס תחרותי ומטפח את הדור הצעיר בטניס הישראלי.
אליזבת, נסיכת בלגיה
הנסיכה אליזבת תרזה מריה הלנה, הדוכסית מבראבנט (בצרפתית: Élisabeth Thérèse Marie Hélène de Belgique, בהולנדית: Elisabeth Theresia Maria Helena; נולדה ב-25 באוקטובר 2001) היא יורשת העצר של בלגיה, בתם של פיליפ, מלך הבלגים ואשתו הנסיכה מתילדה, ונכדתם של אלברט השני, מלך בלגיה והמלכה פאולה. הנסיכה צפויה להיות המלכה הבלגית הראשונה.
ביוגרפיה
אליזבת נולדה בניתוח קיסרי בבריסל, בלגיה ב-25 באוקטובר 2001. היא נקראה על שם סבתו של סבה, הנסיכה אליזבת מבוואריה. הוטבלה לנצרות ב-9 בדצמבר 2001 בטירת סיארגנון (Château Ciergnon), המשמשת כמעונה הרשמי בקיץ של משפחת המלוכה הבלגית, על ידי ארכיבישוף בריסל וראש הכנסייה הקתולית בבלגיה. סנדקיה היו בן דודה הנסיך אמדאו (בנה של הנסיכה אסטריד) ודודתה הרוזנת הלנה ד'אודקם ד'אקוז (אחותה הצעירה של אמה).
אליזבת היא הבכורה מבין ארבעה ילדים שנולדו להוריה ולה שני אחים, הנסיך גבריאל (2003) והנסיך עמנואל (2005) ואחות, הנסיכה אלאונור (2008). לאחר שב-1991 כעשר שנים לפני הולדתה בוטל בבלגיה חוק העדפת הבן הבכור היא נמצאת ראשונה בסדר הירושה לכתר על אף שיש לה אחים זכרים. עם זאת היא לא כונתה בתואר "הרוזנת מאנו" (Comte de Hainaut) המוענק באופן מסורתי לבנו של יורש העצר, אך לאחר הכתרת אביה קיבלה את התואר של הדוכסית מבראבנט, תוארו של יורש העצר; מצד אביה אליזבת היא צאצאית של בתי אצולה איטלקים רבים כגון אורסיני וקולונה ולמספר אפיפיורים והיא בעלת קרבה משפחתית אל בית בורבון ובית ויטלסבאך ואל משפחת המלוכה הנורווגית, השוודית, הדנית, הבריטית וההולנדית. מצד אימה היא צאצאית של משפחות המלוכה של פולין שרבות מהן שלטו בעבר ברחבי מזרח אירופה, כגון רדזיוויל וזמויסקי והיא אף קרובת משפחה של נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי.
ב-2007 החלה אליזבת ללמוד בקולג' הישועי על שם ז'אן ברכמן הקדוש בבריסל שבו למדו גם בני דודיה. זו פעם ראשונה שיורשת עצר של בלגיה רוכשת את חינוכה והשכלתה בשפה ההולנדית. בנוסף, אליזבת לומדת מחול באקדמיה למוזיקה הלאומית של בלגיה. ב-2006 היא מילאה באופן רשמי את חובתה המלכותית הראשונה כשלקחה חלק בחגיגות יום העצמאות. בנוסף היא גם נכחה לצד אביה באירוע הפתיחה של מוזיאון המדע הבלגי והיא גם השתתפה בתחרות המוזיקה הנערכת מדי ארבע שנים בארמון המלכותי בבריסל. ב-2009 נוסד בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה המרכז הבלגי לחקר אנטארקטיקה על שם הנסיכה אליזבת.
אחמד דבאח
אחמד דבאח (בערבית: احمد ذباح; נולד ב־27 בינואר 1955) הוא ראש המועצה המקומית דיר אל אסד. בעבר היה חבר הכנסת מטעם קדימה וראש עיריית שגור.
ביוגרפיה
בשנת 1992 הצטרף דבאח לליכוד. עבר לקדימה עם הקמתה. בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום ה־51 ברשימת קדימה ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה־36. לאחר התפטרותו של אבי דיכטר מהכנסת באוגוסט 2012 התמנה דבאח לחבר הכנסת ושימש בתפקיד קרוב לחצי שנה עד הבחירות לכנסת התשע עשרה בינואר 2013, בה הוצב במקום ה-9 ולא נכנס לכנסת. דבאח היה מתומכיה של ציפי לבני בבחירות 2008 ובשנת 2012 העביר את תמיכתו לשאול מופז.
דבאח פקד אנשים רבים לקדימה ובשל כך יש שכינו אותו "קבלן קולות".
לאחר סיום כהונתו בכנסת נבחר לראשות מועצת דיר אל אסד בשנת 2013 ברוב של 93.5% מהקולות בסיבוב השני.
דבאח נשוי ואב לתשעה. תושב דיר אל אסד.
פילפיאקב
פילפיאקב (בהונגרית: Fülöpjakab) הוא כפר יחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים, אך היישוב עצמו הוקם רק בשנת 1989 והוכרז ככפר עצמאי לאחר שנפרד מקונסאלאש (Kunszállás).
המצור על אורליאן
המצור על אורליאן (באנגלית: Siege of Orléans בצרפתית: Siège d'Orléans) היה קרב שהתרחש במסגרת מלחמת מאה השנים בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה. קרב זה מפורסם במיוחד בשל העובדה שבו, התבלטה לראשונה המצביאה הצרפתייה ז'אן ד'ארק, שלאחר הקרב כונתה "העלמה מאורליאן". הקרב התחולל על השליטה בעיר אורליאן שבצרפת, אשר נחשבה לבעלת חשיבות אסטרטגית רבה. האנגלים הטילו מצור על העיר, אולם בהנהגתה של ז'אן ד'ארק הצליחו הצרפתים להסיר את המצור, ולהנחיל לאנגלים תבוסה קשה.
רקע
מלחמת מאה השנים פרצה בשנת 1337, בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה, ובמהלכה כבשו האגלים חלקים גדולים מצרפת. בשנת 1415 ניצח הנרי החמישי, מלך אנגליה את הצרפתים ניצחון מוחץ בקרב אז'נקור, אולם לא יכל לנצל את הקרב מחמת מצבו הרע של צבאו. עם זאת, הוא שבר את הצבא הצרפתי בצורה כזו שהניחה למלך הנרי לפלוש לצרפת בעתיד ולנחול ניצחונות. בין השנים 1417-1420 ערך הנרי מספר מסעות מלחמה בערים קן ונורמנדי, ובשנת 1420 נאלצו הצרפתים לחתום על חוזה טרואה. במסגרת ההסכם, הוכר הנרי החמישי כיורש העצר של צרפת, ונישא לקתרין דה ולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ואיזבו מבוואריה. היה זה שיא שאליו לא הגיע עוד שום מלך אנגלי. שתיים מהממלכות הגדולות באירופה היו כעת מאוחדות תחת שלטונו של הנרי החמישי.
בשנת 1422 מת הנרי החמישי, ואת מקומו כמלך אנגליה ירש בנו מקתרין, הנרי השישי. מכיוון שהנרי השישי היה רק תינוק, מונה ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד כעוצר ושלט במדינה בשמו. עוד באותה שנה מת גם שארל השישי מלך צרפת, ובנו שארל השביעי הוכתר כמלך צרפת. עם זאת, האנגלים סירבו להכיר בשארל כמלך צרפת בטענה שהוא ממזר, והלחימה התחדשה. בשנת 1426 התחדשה הברית בין אנגליה לבין דוכסות בורגונדיה, ושתיהן פתחו בהתקפה מחודשת על מרכז צרפת. העיר אורליאן, הייתה בעלת חשיבות רבה עבורן, כיוון שהיא אפשרה לצרפתים לשלוט בנהר הלואר, וגם ניתקה את אזורי שליטתם של האנגלים במערב מאזורי השליטה של הבורגונדים במזרח. ניצחונות צרפתיים קטנים באותה שנה, חיזקה התקוממויות באזור הכבוש בידי האנגלים, וסיכנו את מאמצי המלחמה שלהם. עם זאת, הצרפתים לא השכילו לנצל את ניצחונותיהם, והאנגלים ניצלו זאת. בתחילת שנת 1428 הגיעו מאנגליה כ-2,700 חיילים בפיקודו של הרוזן סולסברי, ויחד עם הבורגונדים הגיע הכוח לכדי 10,000 איש.
המצור
בין יולי לאוקטובר 1428, הרוזן סולסברי נע מפריז (שהייתה אז בשלטון אנגלי) מערבה וכבש את הערים שבסביבה. אולם תחת להמשיך מערבה לאנז'ה שינה בפתאומיות כיוון מזרחה אל אורליאן. הוא פסח אליה כדי לכבוש את העיירות של הסביבה, ואז סב על עקביו ועד 7 באוקטובר כבר שהה במרחק של מיל אחד מחומות העיר. במקביל, הדוכס סאפוק תפס את האזורים במעלה הנהר ממזרח לאורליאן. ב-5 באוקטובר נפלו ז'רגו (Jargeau) ושאטונף-סור-לואר (Châteauneuf-sur-Loire). הבורגונדים פתחו גם בהתקפה וכבשו את סאלי-סור-לואר (Sully-sur-Loire). אורליאן הייתה כעת מכותרת.
המפקד הצרפתי של העיר, ז'אן דה דונואה, החל במהירות להכין את העיר למצור. הוא בנה סוללת עפר גבוהה בסמוך לגשר שהיה על הלואר, בתקווה לשלול את יתרונו של הגשר כעמדה להצבת תותח. הפרברים הדרומיים של העיר פונו, וכל המבנים נהרסו עד היסוד במטרה למנוע מהאנגלים ליהנות מהם. באופן רשמי החל המצור ב-12 באוקטובר, אולם הפגזה ארטילרית גדולה על ביצורי העיר החלה רק ב-17 באוקטובר. ב-21 באוקטובר תקפו האנגלים חזיתית את הטירה הסמוכה לעיר, אולם נהדפו במטר של חיצים ושמן רותח. ניסיון אנגלי לחתור תחת הביצורים נכשל גם הוא. ב-24 באוקטובר תקפו האנגלים שוב, והפעם כבשו את הטירה. הצרפתים הנמלטים פוצצו חלק ממנה בנסיגתם, כדי לעכב את המרדף.
עם נפילת הטירה נראה היה שגורלה של אורליאן נחרץ, כיוון שהאנגלים יכלו להשתמש בגשר שלה כדי לעבור את הלואר ולהיכנס לאורליאן. עם זאת, תגבורת צרפתית גדולה בפיקודו של ז'אן דה ברוס מנעה מהם לעשות זאת. האנגלים החלו במאמצים לתקן את גשרי הטירה, אולם כעבור כמה ימים נפצע סולסברי בפניו מאש תותחים צרפתית, כאשר פיקח על הבנייה. הפעולות האנגליות הופסקו בהמתנה להחלמתו, אולם הוא מת כעבור שבוע בלבד. שבוע זה העניק לצרפתים זמן לשקם את הביצורים שנפגעו ולהתכונן למצור החדש. באמצע נובמבר בדפורד מינה כמפקד החדש של המצור את הדוכס סאפוק. סאפוק החליט לנטוש את טקטיקת ההתקפה, ולהרעיב את העיר עד כניעתה. לא היו לו די חיילים לצורך כיתור, והוא החליט לבנות מעוזים שימנעו מהצרפתים להבריח אספקה פנימה. במהלך החודשים הקרובים, שבעה מעוזים הוקמו על הגדה הצפונית של הלואר, וארבעה על הגדה הדרומית. הקמת המעוזים הייתה קשה מאוד, שכן הצרפתים הנואשים תקפו שוב ושוב, הורסים כל מה שהאנגלים בונים. כמו כן, מכיוון שכאמור לעיל הפרברים הדרומיים של העיר נהרסו, לא היה לאנגלים מחסה מפני הצינה בחודשי החורף.
קרב הדגים המלוחים
באביב 1429, רק דרומה ומערבה של העיר היו מכוסים כמו שצריך. החלק הצפוני נותר פתוח לעת עתה, אולם סאפוק ניסה לפצות על כך באמצעות סיורים אנגליים כבדים שנערכו באזור. סיורים אלו אכן מנעו משלוחי אספקה קטנים, אולם מדי פעם הצליחו הצרפתים באמצעות גייסות גדולים לפרוץ אותם ולהחדיר מזון לעיר. מצבה של אורליאן נראה קשה, והניע את הפרטיזנים הצרפתיים באזור הכבוש בידי האנגלים להפסיק את פעילויותיהם האחרות, ולהתרכז בהחלשת הכוח האנגלי. הפרטיזנים התרכזו בעיר בלויס בהנהגת הרוזן קלרמון, והצטרף אליהם כוח מממלכת סקוטלנד שאז תמכה בצרפת.
לקלרמון נודע ששיירת אספקה אנגלית עומדת לנוע מפריז לכיוון אורליאן. פגיעה בשיירת האספקה הזו פירושה פגיעה חמורה במאמצי המלחמה האנגליים. קלרמון הציב מארב לאנגלים בז'נוויל (Janville), והצטרף אליו ז'אן דה דונויס, מפקד אורליאן שהצליח לעבור את הקווים האנגליים. הכוח הצרפתי-סקוטי תקף ב-12 בפברואר. האנגלים התאוששו במהירות, סידרו את העגלות בצורת מעגל והתבצרו במרכז. בשל העובדה שהאנגלים נשאו עמם כמות גדולה של דג מלוח, הקרב זכה לכינוי "קרב הדגים המלוחים". קלרמון שראה את האנגלים מתבצרים, פקד על אנשיו לא לתקוף אלא להמתין עד שיובא למקום תותח שיפוצץ את העגלות בקלות. עם זאת, הכוחות הסקוטיים בפיקודו של ג'ון סטיוארט דרנלי לא חפצו לשבת בחיבוק ידיים, ופתחו בהתקפה כשהם מותירים את הצרפתים מבולבלים. האנגלים שראו זאת, מיהרו לפרוץ את הטבעת, ותקפו את הסקוטים המעטים. לאחר מכן הביסו את הצרפתים שהיו עדיין מבולבלים ולא מוכנים. דרנלי נהרג ודונויס נפצע. האנגלים הצרים על אורליאן קיבלו את כל האספקה. על אף שהקרב היה קטן יחסית, הוא היווה מכה קשה למורל הצרפתי, והמפקדים האשימו זה את זה בכישלון. קלרמון הנרגז פרש לאחוזותיו וסירב להמשיך ולהשתתף בלחימה. במרץ הציע דונויס הנואש לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה להפוך את אורליאן לארץ נייטרלית בשליטה בורגונדית. פיליפ נסע לפריז והציע זאת לבדפורד, אולם בדפורד סבר שהמצור על אורליאן עומד להסתיים בקרוב, וחפץ להפוך את העיר האסטרטגית לנחלה אנגלית ולא בורגונדית. פיליפ הזועם הסיג את הכוחות הבורגונדיים שהשתתפו במצור.
הגעתה של ז'אן ד'ארק
באותה עת הופיעה אחת הדמויות הפחות שגרתיות בהיסטוריה. ז'אן ד'ארק, נערה צרפתייה בת 17 מדומרמי (Domremy), הגיעה לעיר שינון שהייתה בירתו של שארל השביעי, בדרישה להיפגש עם המלך. המלך החשדן שלח אליה מתחזה, אולם הנערה הצעירה הצליחה לזהות שאין זה המלך, ובעקבות כך השתכנע ממנו המלך. ז'אן טענה שהיא מסוגלת לשחרר את אורליאן מהמצור, ואף תכננה לשחרר את ריימס ולהכתיר שם את שארל באופן חוקי. ב-22 במרץ סיימו המלך ונשו חצרו את החקירות סביב ז'אן, והיא קיבלה סוס, חרב, שריון וצבא. היא לבשה בגדי גברים, והסתפרה כמו גבר. המשימה הראשונה של הייתה ללוות שיירת אספקה צרפתית אל אורליאן. ז'אן שלחה מכתבי איום אל המפקדים האנגליים הנדהמים, וחתמה עליהם בשם "העלמה" (La Pucelle). הנוסח המפורסם שלה במכתבים אלו היה: "בשם אלוהים, הסתלק או שאני אגרום לך להסתלק".
השיירה עזבה את בלויס ב-27 או 28 באפריל. ז'אן, שכבר הייתה להוטה לצאת לקרב, ביקשה מקציניה להוביל אותה אל העיר דרך צפון, שם המתינו לה כוחות אנגליים גדולים. עם זאת, הקצינים חששו והובילו אותה דרך דרום. ז'אן הבינה את ההונאה רק כשהגיעו אל גדתו של הלואר. היא כעסה מאוד, ורצתה לצאת מיד למתקפה על המעוז האנגלי הקרוב ביותר. רק בקושי הצליחו דונויס ושאר המצביאים להעביר קודם לכן את מצרכי המזון אל העיר המורעבת. הצרפתים שבתוך העיר פתחו במתקפת הסחה, בזמן שז'אן עם 200 חיילים, העלתה את האספקה על ספינות שהיו אמורות להשיט אותה במורד הלואר. על פי המסופר התרחש לז'אן נס והרוח שהובילה את הספינות קודם לכן במעלה הלואר, שינתה כיוון באחת. ז'אן נכנסה לעיר בבוקר 29 באפריל.
הופעתה שיפרה את המורל בעיר באופן משמעותי, והיא ערכה מצעדי ניצחון רבים תוך שהיא מחלקת מנות מזון לתושבים ומשכורות לאנשי חיל המצב. היא המשיכה לשלוח מכתבי איומים למפקדים האנגליים, שחלקם איימו להרוג את השליחים בטענה שהם משרתים "מכשפה". למרות שרוב המצביאים טענו שחיל המצב המקומי קטן מדי, ודונויס אף עבר לבלויס כדי לארגן תגבורת, ז'אן האמינה שניתם לנצח את האנגלים, ובעצמה בחנה את הביצורים שלהם. ב-4 במאי הגיעה התגבורת, וז'אן רכבה בעצמה כדי ללוות אותה אל תוך העיר. עוד באותו היום ערכו הצרפתים מתקפה מוצלחת על הביצורים האנגליים, והצליחו לכבוש אחד מהם. ז'אן התעודדה מההצלחה, ורצתה לפתוח במתקפה נוספת למחרת, אולם לבסוף השתכנעה שהחיילים עייפים וזקוקים למנוחה.
בלילה נערכה מועצת מלחמה של המפקדים הצרפתיים, שהחליטו כי הטוב ביותר יהיה לתקוף קודם את מצודות הדרום של האנגלים. המבצע החל למחרת ב-6 במאי, ובעידודה של ז'אן, הצטרפו אליו אנשי מיליציה רבים, לצערם של המפקדים המקצועיים. הצרפתים חצו את הנהר, ועוד לפני שהכוחות הספיקו להתארגן, ז'אן רצה בעצמה אל אחד המבצרים. עם זאת, ההתקפה הצרפתית נשברה לנוכח התגוננות אנגלית עיקשת, ותגבורות שהוחשו אל המבצר המותקף. הצרפתים נסוגו, ונאלצו לגרור את ז'אן אתם. האנגלים, שראו את הצרפתים נסוגים, ואת "המכשפה" נגררת אתם, התעודדו ופתחו במרדף. על פי האגדה ז'אן נעמדה מולם באומץ וצעקה "בשם האלוהים" (Ou Nom De), ובכך הפחידה את האנגלים שחזרו למבצר. עוד באותו היום פתחה ז'אן בשיתוף פעולה עם ז'יל דה רה בהתקפה על מבצר אחר, ולאחר קרבות עקובים מדם שנמשכו כל היום המבצר נפל ממש לפני רדת הלילה. עם זאת, במהלך הקרב נפצעה ז'אן קשות ברגלה, וכתוצאה מכך לא השתתפה במועצת המלחמה שהתקיימה באותו לילה. למחרת פתחו הצרפתים בהתקפה העיקרית. ז'אן התבקשה שלא להשתתף בשל פציעתה, אולם היא התעקשה והצטרפה אל הכוחות הלוחמים לקול תשואותיהם של בני אורליאן.
7 במאי הוקדש ברובו לערעור המבצר האנגלי העיקרי באמצעות ארטילריה וכריית מנהרות מתחת ליסודות המבצר. לקראת הערב הגיע דונואה אל הזירה והודיע כי המתקפה על המבצר נדחית ליום המחרת. ז'אן התאכזבה מאוד מכך. היא הלכה להתפלל, ולאחר זמן קצר חזרה ובידיה סולם. היא השעינה את הסולם על חומות המבצר והחלה לטפס תוך שהיא מעודדת את אנשיה לעשות כמוה. ואכן, צרפתים רבים נהרו אל המבצר, אולם ז'אן עצמה נפצעה כבר בתחילת ההתקפה כתוצאה מחץ שננעץ בין צווארה לכתף שמאל שלה. היא פונתה בחיפזון, ושמועות על מותה נפוצו בין הצרפתים והאנגלים גם יחד. שמועות אלו העלו את המורל האנגלי והורידו את זה הצרפתי. בהמשך הופיעה ז'אן עצמה בשדה הקרב למרות פציעתה, וכך שמה קץ לשמועות על מותה. עד סוף היום כבר היה המבצר בידיים צרפתיות. כמעט אלף אנגלים נהרגו, ו-600 נפלו בשבי. 200 אסירים צרפתים נמצאו במבצר ושוחררו. עם נפילת המבצר ניתן היה לתספק את אורליאן ללא כל קושי, והאנגלים החלו בתהליכי פינוי. בבוקר 8 במאי הצבא האנגלי פינה חלק מהמבצרים וערך את כוחותיו בגדה הצפונית של הלואר, הצרפתים נפרסו מולם, אולם כעבור שעה אחת האנגלים התפזרו ללא קרב.
תוצאות
האנגלים לא ראו עצמם כמנוצחים, אדרבה כל הערים והכפרים סביב לאורליאן היו עדין בידיהם, ולאחר תקופת התאוששות ניתן יהיה להטיל מחדש את המצור על אורליאן. עם זאת, היה ברור שהצרפתים לא יסתפקו בהישגיהם וינסו לשחרר גם את שאר עמק הלואר. לפיכך, החליט סאפוק לדחות את הטלת המצור מחדש, וקודם כל לדאוג להגן על מה שנותר בידי האנגלים. פרצו חילוקי דעות בין ז'אן, שרצתה להגשים את חלומה, להותיר באורליאן כוח קטן ולצעוד עם שאר הצבא ישירות אל ריימס, לבין שאר המפקדים שרצו קודם כל לנקות את שאר עמק הלואר מהכוחות האנגליים. בסופו של דבר נכנעה ז'אן לדעותיהם של עמיתיה, וכמה שבועות מאוחר יותר יצאה בראש הצבא לשחרור עמק הלואר. הצבא שלה גדל ללא הפסקה, בשל זרם מתנדבים שרצו לשרת תחת העלמה המפורסמת.
ב-12 ביוני שוחררה ז'רגו (Jargeau), מאונג (Meung) ב-15 בו, ובוז'נסי (Beaugency) ב-17 בו. נפילת שלוש הערים האסטרטגיות הללו בידי הצרפתים, החזירה למעשה את השליטה בעמק הלואר לידי הצרפתים. הצבא האנגלי בפיקוד סאפוק ולורד טלבוט החל בנסיגה אל פריז, אולם ב-18 ביוני הביס כוח החלוץ של ז'אן (שלא היה תחת פיקודה של ז'אן) את האנגלים בקרב פאטאי. התבוסה האנגלית הייתה מוחצת, טלבוט וסאפוק נלקחו בשבי. רק לאחר מכן הסכימו שאר המפקדים לדעתה של ז'אן שיש למהר לריימס, אולם ז'אן התעקשה שגם שארל השביעי ישתתף במסע כדי שיוכתר כמלך בקתדרלת ריימס ששם הוכתרו רבים ממלכי צרפת. שארל מצדו שנא מלחמות, והעדיף להגיע להסדר עם הבורגונדים ששלטו בריימס.
בינתיים, ביקשו האנגלים מהמלך-ילד האנגלי הנרי השישי להגיע מהר לפריז, שם הוא נמשח למלך צרפת בבזיליקת סן-דני. לבסוף הסכים שארל לעלות יחד עם ז'אן ולכבוש את ריימס, והמסע יצא לדרכו ב-29 ביוני. ב-1 ביולי הם הגיעו לאוסר, אולם היא סגרה את שעריה בפני המשחררים. ב-3 ביולי הם הגיעו לסן-פלורנטין (Saint-Florentin), שנכנעה לאחר התנגדות סמלית. טרואה נפלה ב-11 ביולי, ושאלון-אן-שמפאן ב-15 בו. הם הגיעו לריימס למחרת, וב-17 ביולי הכתירה ז'אן את שארל למלך צרפת בטקס מפואר שתואר רבות בספרות ימי הביניים המאוחרים. ז'אן ד'ארק עצמה קיבלה ממלך צרפת החדש תואר אצולה.
הנצחה
כיום, העיר אורליאן מנציחה את הסרת המצור ממנה באמצעות פסטיבל שנתי, הכולל אלמנטים מודרניים מימי הביניים ואישה המייצגת את ז'אן ד'ארק לבושה בשריון מלא ורוכבת על סוס. יום הסרת המצור נחגג באורליאן ב-8 במאי, שבו גורשו האנגלים סופית מהעיר, כך שהוא יוצא בו זמנית עם יום הניצחון באירופה, שבו נחגגת בשאר מדינות המערב כניעת גרמניה הנאצית. ההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי, מונה את המצור על אורליאן כאחד מ-"15 הקרבות המכריעים של העולם", בשורה אחת עם קרב גאוגמלה, הארמדה הספרדית וקרב ווטרלו.
אנדרו דייוויס (תסריטאי)
אנדרו וינפורד דייוויס (באנגלית: Andrew Wynford Davies; נולד ב-20 בספטמבר 1936) הוא סופר ותסריטאי ולשי, המוכר בעיקר מסדרות הטלוויזיה שכתב "בית הקלפים" ו-"A Very Peculiar Practice", ומהעיבודים לרומנים "יריד ההבלים", "גאווה ודעה קדומה", "מידלמארץ'" ו"מלחמה ושלום". ב-2002 היה לעמית האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה.