cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית
"ילדי התפוזים והשמש"
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה שודרה בערוץ השני התוכנית "ילדי התפוזים והשמש", בהנחיית מני פאר: סיפורם של ילדי הארץ שנסעו עם הוריהם לפולין ערב פרוץ המלחמה ולא היו יכולים לחזור לארץ כשזו פרצה ופולין נכבשה על ידי הנאצים. שם התוכנית מצביע על הניגוד שבין הווי חייהם החופשי והמשוחרר של אותם צברים, ביישוב העברי של ארץ ישראל, ימי תפוזים ושמש, לבין מציאות חייהם הקודרת והמייאשת בגטאות פולין. בתוכנית נערכו ראיונות עם ילדים שחזרו לארץ במסגרת החילופים עם הטמפלרים, כשהמרואיינים נמצאים כבר בעשור השמיני לחייהם.
אחת העדות סיפרה כי עמדה עם אמה על רציף תחנת הרכבת באחת העיירות, בעת שיהודי העיר רוכזו עליו לשם הובלתם ברכבת להשמדה. האם, מבלי לדעת על הסדר החילופים בין הבריטים לגרמנים של טמפלרים כנגד יהודים מארץ ישראל שנשאו דרכון בריטי, רצה מתוך אינסטינקט אל עבר אחד מאנשי האס אס כשהיא מנופפת בדרכונה הארץ-ישראלי עליו התנוססה הכתובת באנגלית " British Passport". איש האס האס עט על הדרכון כמוצא שלל רב ובודד את האם והבת אל מחוץ לקהל היהודים הצפוף. תוך כדי כך החל ההמון לנוע לעבר הרכבת והאם ובתה נסחפו ונשאבו שוב אל תוך קהל היהודים. כשהבחין איש האס אס בכך הוא חש והרחיקן מקהל היהודים. בסופו של דבר חזרו האם והבת לארץ ישראל במסגרת החילופים. האישה סיימה את סיפורה בספרה על כך שלימים רכש אחד מבניה בית בבית לחם הגלילית שהיא מושבת טמפלרים לשעבר.
דורון הרמן
דורון הרמן (נולד ביולי 1986) הוא עיתונאי ישראלי, הגיש את התוכנית "המצעד המשפטי" בערוץ 13. שימש כראש דסק הפלילים של חדשות 13. משנת 2021 משמש כבעלים ומנכ"ל של חברת SafeSchool Analytics.
ביוגרפיה
דורון הרמן נולד בעיר יאשי שברומניה ועלה עם משפחתו לישראל בנובמבר 1994. הוא גדל בנצרת עילית ולמד בבית הספר התיכון "אורט משה שרת" בעיר. בעת לימודיו, שימש יו"ר מועצת התלמידים של בית הספר ויו"ר מועצת התלמידים של תיכוני רשת אורט.
את שירותו בצה"ל עשה בגלי צה"ל במגוון תפקידים. בהם, כתב לענייני תחבורה, כתב לענייני צבא וביטחון ועורך-משנה ביומן הבוקר של גלי צה"ל, בהגשת מיכה פרידמן ולאחר מכן, בהגשת גולן יוכפז. לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד בערוץ עשר ושימש כעוזר לעורך המהדורה המרכזית.
משנת 2009 ועד למיזוג רשת וערוץ עשר ב-2019 שימש הרמן כראש דסק הפלילים של חדשות 10. לאחר המיזוג המשיך לשמש כראש דסק הפלילים של חדשות 13.
בשנת 2012 יצר את הסרט התיעודי "הילד שירה", ובשנת 2013 יצר עם עמיתו לערוץ מאור צור את הסרט התיעודי "הפליסיאנים ומסע הרצח בבר-נוער".
בין הישגיו הבולטים של הרמן נמנים חשיפת הסכם השתיקה של המועמד לנשיאות המדינה מאיר שטרית עם עוזרת הבית בחשד לביצוע הטרדה מינית; חשיפת תיעוד הברחת הטלפונים של ח"כ באסל גטאס לאסירי חמאס; חשיפת פרשת "החוקרים הפרטיים" בפרשת המפכ"ל אלשיך-נתניהו; חשיפת "הפרקליט הסודי" של נתניהו, ז'ק חן, שנאלץ להפסיק את ייעוצו לראש הממשלה לאחר התפוצצות פרשת "בזק" וההקלטות בפרשת הרצח בבר נוער.
בפברואר 2018 חשף התכתבות בווטסאפ בין שופטת המעצרים בתיק 4000, רונית פוזננסקי-כץ מבית משפט השלום בתל אביב, לבין היועץ המשפטי של רשות ניירות ערך, עו"ד ערן שחם-שביט, שהובילה להשעייתם מטיפול בתיק וכן להעמדת השופטת לדין משמעתי.
באפריל 2019 הצטרף כמגיש לתוכנית "הפליליסטים" המשודרת ברדיו 103FM.
ב-9 בספטמבר 2020 הודיע הרמן על כך שברצונו לפרוש מתפקידו בערוץ 13, והקים את חברת Safe School Analytics החברה מפתחת פתרונות טכנולוגיים ליצירת אקלים דיגיטלי בטוח לילדים ולבני נוער.
במרץ 2021, החל להגיש ב"רשת 13" את התוכנית "המצעד המשפטי", מגזין שבועי העוסק באקטואליה בתחום המשפט. בהמשך הגיש את התכנית דני דויטש.
חיים אישיים
הרמן נשוי לדנה נחום-הרמן, לשעבר מגישה וכתבת בחדשות 13, ונכון ל-2021 מנהלת המדיה של שגרירות יפן בישראל. השניים הורים לשתי בנות.
אימרה סרנצ'ש
chudrphv
הוריו גורשו לאלר צו מלכי ספרד פרדיננד ואיזבל על ידי תומאס דה טורקמדה האינקוויזיטור הידוע לשמצה שמשמעות הזכרת שמו הייתה מותם של אלפי יהודים, אך גם של מוסלמים. משפחתו של בן אפריים השתתפה בניהול הכספים הציבוריים במדינת מולדתם ספרד, ולכן היו מוכרים היטב כאנשי מקצוע מנוסים שמבינים בכסף. פורטונאטוס (בהונגרית כאמור סרנצ'ש) התאהב באישה נוצרייה, שהיו אז יחסי אהבה אסורים והוא הפך לאב לשני בנים. לכן הוא נלכד ויכול היה להימלט מעונש המוות האכזרי רק על ידי המרת דתו לנצרות. המרתו לאמונה הנוצרית התרחשה מתישהו בין 1504 לבין 1519. הוא השאיר את אשתו היהודיה ושני ילדיו בגטו בודה, הוטבל לנצרות באמצעות הבישוף לאסלו סלקאי, והארכיבישוף של אסטרגום סיים את תהליך התנצרותו.
פעילותו כגזבר
אימרה סרנצ'ס זכה ליוקרה רבה בשל מומחיותו בענייני כספים בחצרו של המלך לאיוש והמלכה מריה הבסבורג (1505–1558). בשנת 1520 קיבל סרנצ'ש את התואר "שר האוצר", אותו החזיק במשך ארבע שנים. במהלך המלחמה נגד הטורקים 1526-1521 המטבע ההונגרי הרשמי, הדנאריוס (במקורות העבריים נקרא דינר) הפך לחסר ערך. כבר בשנת 1521, בעת נפילת בלגרד (בהונגרית אז נקראה: Nándorfehérvár) אצילי דרום הונגריה האשימו את סרנצ'ש שעיכב את שיגור הכסף והנשק שהיו דרושים לשחרור העיר, מרשלנות ומחוסר רצון. בעצתו של סרנצ'ש, טבע אז המלך את הכסף המזויף שערכו האמיתי היה רק חצי מערכו הנקוב.
המלך, שנכנע לאצילים, אסר את אימרה סרנצ'ש וכלא אותו במשך חודש. ברגע שהאסיפה הלאומית התפזרה, הורתה המלכה מריה לשחרר את הגזבר, כי שירותיו היו נחוצים במצב הקשה. הוא לווה לביתו בבודה על ידי שר חצר של המלכה מריה ושני רוזני חצר משלזיה. סרנצ'ש חגג את שחרורו במשתה. אצילי האספה הלאומית, שטרם עזבו את העיר, הסתערו והרסו את ביתו וכמעט הרגו אותו. הוא הצליח להימלט באמצעות הורדת חבל בחלק האחורי של הבניין.
באותה תקופה, על פי תיעוד מאותה תקופה, מסופר שבבודה "היה ניסיון השמצה להעליל על היהודים שהרגו כביכול ילד נוצרי", אם כי נאמר גם שהמעליל הנוצרי החביא את הדם בעצמו אצל היהודים. סרנצ'ש התערב בחצר המלך והצליח בכך שקיבל לידיו את המעליל. הוא השאיר אותו ליהודים שחנקו אותו.
לאחר שהעוינות בקרב האצולה ותומכיהם לא פחתה, סרנצ'ש התקרב לאישטוואן ורבצי ולמפלגת האצולה שהוביל, וניסח טיוטה להסדרת המצב הכספי המרוסק של המדינה. בתמיכתה של המלכה מריה והפלאטין באטורי, הוא הצליח להשיג את תמיכתו של ורבצי, כך שאיש כבר לא האשים אותו בפרלמנט של הטוון. אספת העם שהתקיימה בעיר זו מסרה לידיו את ניהול מכרות הנחושת שנלקח מבית הבנקאים של משפחת פוגר הגרמנית, בתקווה שיגדיל את הכנסות האוצר. אפשר להניח, שמאוחר יותר נבחר לסגן הממונה על האוצר, והוא היה זה שחשף את מעשי השחיתות של בית פוגר בניהול המכרות של המדינה. עד מותו ב-1526 נשאר אחד המלווים החשובים ביותר של החצר. עד מהרה החזיר סרנצ'ש את מצבו הכלכלי לתקין; בסוף 1525 הוא כבר חכר בבודה ובשנת 1526 גם בברטיסלבה את הזכות לגבות את המכס אחד חלקי שלושים.
בסוף ימי הביניים, "הריבית היהודית" הסטטוטורית הייתה 2% לשבוע. אם החייב לא הצליח לשלם את חובו עד לתאריך הפירעון, אז הוא היה חייב פעמיים, ובמקרה של אי עמידה במועד הפירעון, הוא היה חייב פעמיים וכן הלאה. אם המלך לאיוש השני קיבל מסרנצ'ש ב־1 בינואר 1525 מאה מטבעות זהב אז ב־1 בינואר 1526 היה עליו להחזיר לו אלף וארבע מאות מטבעות זהב. בקיץ 1526, סרנצ'ש כבר לא הלווה יותר למלכו, בדיוק בזמן הלא נכון עבור המלך, מכיוון שהסולטאן עמד לתקוף ולא היה כסף ולא היה צבא לכן המלך מישכן אצל סרנצ'ש את כל לכלי הכסף שלו כנגד הלוואה חדשה.
בערוב ימיו חזר אל דת אבותיו. דמותו הייתה אבטיפוס של "יהודי החצר". לקידום הקריירה שלו מצא צורך חיוני להתנצר, ואולם הסובבים אותו לא שכחו מעולם את מוצאו וההתקפות שנערכו נגדו כוונו אל היהודי המומר. זמן קצר לפני קרב מוהאץ', נפטר סרנצ'ש. "בשעת מותו, לפני יהודים רבים, חזר בתשובה והכה על חטאיו, בכה והתפלל ונפטר בתשובה."
מורשתו
לאחר קרב מוהאץ', התקדם צבאו של סולימאן הראשון צפונה, כלומר לבודה. האוכלוסייה היהודית בעיר לא ברחה מהטורקים. הם לא חששו מהם, מכיוון שידעו שהמוסלמים סובלניים יותר כלפי היהודים מאשר מהנוצרים. בנוסף, הם הכירו את המצב במערב הונגריה, משם ניסו היהודים לעבור לבודה מחשש לגירושם. יהודי בודה הוגלו ב-1526 על ידי הטורקים ליישוב מחדש בקונסטנטינופול, ורק אחרי הכיבוש מחדש של בודה לאחר 1541 ניתן להם לחזור. זמן קצר לאחר חזרתם לבודה, פרח הרובע היהודי הישן. על פי המפקד הטורקי, חיו בבודה בשנת 1547 238 משפחות נוצריות, 75 יהודיות ו -60 משפחות קופטיות. המפקד הוסיף ליהודים עוד 28 משפחות "אורחות". המשפחות היהודיות האורחות הללו התיישבו בטורקיה בין השנים 1541 - 1547. סטטוס האורח שלהם מרמז כי הם לא היו שייכים לאלה שאבות אבותיהם התגוררו בעבר בבודה, אלא לצאצאי היהודים הסורים-ספרדים שהתקבלו על ידי הסולטאן סולימאן הראשון כפליטי גירוש ספרד.
פרדריק אוסקר וורן לומיס
סר פרדריק אוסקר וורן לומיס (באנגלית: Sir Frederick Oscar Warren Loomis) (1 בפברואר 1870 - 15 בפברואר 1937) היה חייל קנדי שלחם במלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים
לומיס התגייס כטוראי למיליציה הקנדית בשנת 1886, ושירת בה עד פרישתו בשנת 1919. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פיקד על הגדוד ה-13 (הרויאל היילנדרס של קנדה) בחיל המשלוח הקנדי ופיקד כמייג'ור גנרל על החטיבה הקנדית השלישית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
מורשתו
הר לומיס בהרי הרוקי הקנדיים נקרא על שמו.
וישי
וישי (בצרפתית: Vichy) היא עיר במחוז אלייה שבחבל אוברן-רון-אלפ, במזרח צרפת. היא שוכנת על גדות נהר אלייה. וישי היא מרכז ספא, וחיים בה 26,528 תושבים (1999).
העיר נודעה בעיקר כבירת צרפת של וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בה ישבה ממשלת בובות של דרום צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית.
ב-2021 העיר הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים במדינות נוספות.
קלייר פורלני
קלייר אנטוניה פורלני (באנגלית: Claire Antonia Forlani; נולדה ב-17 בדצמבר 1972) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה.
ביוגרפיה
פורלני נולדה בטוויקנאהם, לונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה מרקע נוצרי. היא בתו של פייר לואיג'י פורלני, אמרגן מוזיקה מפרארה שבאיטליה ורעייתו האנגלייה, ברברה (לבית דיקנסון). בגיל 11, החלה ללמוד בבית ספר לאמנויות, שם למדה משחק. במהלך שש שנות לימודיה בבית הספר, למדה בנוסף גם ריקוד, מה שהוביל אותה לאחר מכן להופיע בהופעות על במה ב"מפצח האגוזים" ו"אורפיאוס בשאול".
קריירה
בשנת 1995 שיחקה בתפקיד משני בסרטו של קווין סמית' "עכברי הקניון". בשנת 1996 הופיעה בסרט הפעולה של מייקל ביי "הפריצה לאלקטרז". היא המשיכה להופיע גם בסרטים המופצים ברחבי העולם, וגם בסרטים דלי תקציב. היא לוהקה לסרט "שוכני המצולות" משנת 1998, אך עזבה את הצילומים אליו כמה ימים לאחר התחלתם, עקב חילוקי דעות אומנותיים. באותה שנה כיכבה בסרט "לפגוש את ג'ו בלאק" לצד אנתוני הופקינס ובראד פיט, מה שהיה לסרט הרווחי ביותר שלה. היא הופיעה לאחר מכן במותחן "קוד מסוכן", אשר יצא לאקרנים בינואר 2001, וקיבל ביקורות מעורבות.
עוד באותה שנה, נבחרה פורלני לייצג את הפנים החדשות של חברת הקוסמטיקה "לוראל", וכן דורגה במקום ה-85 ברשימת 100 הנשים הסקסיות ביותר במגזין הגברים "FHM".
בשנת 2003 כיכבה לצד ג'קי צ'אן בסרט "הקמע". בסתיו 2006 הצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "CSI: ניו יורק", כד"ר פייטון דריסקול.
חיים אישיים
בין השנים 1997–1998 יצאה פורלני עם השחקנים בניסיו דל טורו וג'ון קיוזק, ובין השנים 1998–1999 יצאה עם בראד פיט, קיאנו ריבס ובן סטילר. בשנת 2007 נישאה לשחקן הסקוטי דוגריי סקוט, ויש לה ממנו שני ילדים חורגים מנישואיו הראשונים, ובן משותף אותו אימצו ב-2014.
The Very Best of TLC: Crazy Sexy Hits
The Very Best of TLC: Crazy Sexy Hits (בעברית: המיטב של TLC: להיטים סקסים ומטורפים; מוכר כ-The Best of TLC) הוא אלבום האוסף השני של להקת הבנות האמריקאית, TLC. אלבום האוסף יצא לאור ב-20 באוגוסט 2007, בבריטניה בלבד, על ידי חברת התקליטים סוני BMG.
בדומה לאלבום האוסף הקודם שלהן, גם אלבום זה מכיל אוסף של שירים מצליחים מכל מיני שנים בקריירה שלהן אותם הפיקו בין היתר מפיקים כמו דאלאס אוסטין ובייביפייס.
ביקורות
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים אשר רבים מהם החמיאו על בחירת השירים. עם זאת האלבום ספג כישלון מסחרי כאשר הגיע למקום ה-57 בלבד בבריטניה, אם כי מיקום זה היה גבוה יותר מהמיקום של אלבום האוסף הקודם שלהן.
בשנת 2013 האלבום הוסר מ-iTunes לאחר שיצא אלבום האוסף השלישי שלהן 20.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-57 בבריטניה. בשבוע שלאחר מכן הוא נפל למקום ה-107 ובשבוע שלאחר מכן הוא נפל למקום ה-192 וזהו גם הייתה הפעם האחרונה בה היה במצעד. אם כי עדיין אלבום זה נחשב יחסית מצליח לאלבום האוסף הקודם שהגיע למקום ה-86 בשיאו בבריטניה.
גר בארץ נוכרייה
"גר בארץ נוכרייה" נחשב לספרו החשוב והמשפיע ביותר של היינליין. הספר ביטא את הלכי הרוח של הדור הצעיר בשנות ה-60 והשפיע באופן עמוק על מהפכת ילדי הפרחים. הספר אף הכניס מילה חדשה לשפה האנגלית - "גריקה" (Grok), שמשמעותה "להבין עד כדי כך שמושא התצפית הופך לחלק מן הצופה".
עלילה
הספר מספר את סיפורו של ולנטין מיכאל סמית', אדם שגודל על ידי בני המאדים ומגיע לכדור הארץ כשטבועה בו תרבות זרה לחלוטין לתרבות האנושית, המתוארת בספר כגרסה מוקצנת של ההתרבות האמריקנית.
סמית' (המכונה במרבית הספר מייק) הוא בנם של שני אסטרונאוטים גאונים, שנולד במהלך משימה כושלת למאדים. החללית ובה צוות המשימה התרסקה על המאדים וסמית' התינוק היה הניצול היחיד, הוא נותר שם וגודל על ידי בני המקום עד בגרותו. בשובו לכדור הארץ מסתבר שבזכות מצב חוקי מורכב כלשהו, כל המאדים נמצא בבעלותו. מסיבה זאת הוא נעצר ומוגבל על ידי שלטונות כדור הארץ, במסווה של רצון לעזור לו. בשלב זה מצבו גרוע - הוא טרם הסתגל לתנאי כדור הארץ, ועדיין לא מבין אנגלית כדי לתקשר עם הסביבה.
בורדמן וסמית' מגיעים יחדיו אל ביתו רחב הידיים של ג'ובאל הרשו, סופר מפורסם הנודע בהתנגדותו לשלטונות. בביתו של ג'ובאל סמית' מסתגל לתנאי כדור הארץ, לומד על התרבות האנושית ושומע על מושגים שלא היו מוכרים לו, כמו מושג האלוהים. הוא שומע דרשה טלוויזיונית של ה"פוסטריטים", זרם בנצרות המאמין בנביא פוסטר. מצבו הבריאותי של סמית' משתפר ומסתבר שיש לו יכולות לבצע מעשים על טבעיים, דוגמת טלקינזיס והעלמת חפצים.
סמית' הכריזמטי אוסף מסביבו קבוצה של מאמינים ומייסד את "כנסיית כל העולמות" - דת (למרות שההתייחסות אליה כדת היא בעייתית) המושפעת מתרבות המאדים. הכנסייה היא ליברלית באופן קיצוני - חבריה גרים יחד במקום המכונה "קן" ושם הם חיים חיי הוללות מינית, נודיזם, ופתיחות יוצאת דופן אחד כלפי השני.
בתוך כך הכנסייה צוברת לה איבה ציבורית רבה. ה"קן" נשרף וחברי הכנסייה מסתתרים במלון בבעלותו של סמית'. המון זועם מקיף את המלון ומאיים לחסל את סמית'. לקראת סוף הספר סמית' מנהל שיחה עם ג'ובאל ושוטח בפניו את משנתו. סמית' יוצא לדבר אל ההמון, אך אז הוא מחוסל בלינץ'. חבריו אוכלים את גופתו. בסוף הספר סמית' עולה לשמיים, מגיע לגן עדן ופוגש את המלאך פוסטר.
שם הספר
שם הספר לקוח מ. משה נמלט ממצרים למדין ושם מתחתן עם צפורה, אשר יולדת בן. "וַיִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ גֵּרְשֹׁם: כִּי אָמַר--גֵּר הָיִיתִי, בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה".
בתרגום המלך ג'יימס של התנ"ך לאנגלית, שהוא התרגום הנפוץ, מתורגם הפסוק:
כריכת רגליים
כריכת רגליים או רגלי לוטוס (בסינית מסורתית: 纏足, בסינית פשוטה: 缠足 - "שאנזו" - מילולית "רגליים כרוכות") הוא שמו של מנהג שהיה נפוץ בסין עד ראשית המאה ה-20, בו קשרו רגלי ילדות צעירות (לרוב בגילאי 7-4) על מנת למנוע את גדילתן ולהעניק להן מראה שייחשב אידיאל של יופי. כריכת בד סביב הרגל כשהיא מקובצת הביאה לשבירת עצמות הרגל, ושמירת גודלה של הרגל כך שלא יעלה על 10 - 15 ס"מ. כריכה זו ניוונה, עיוותה ועיקמה את כפות הרגליים והביאה לשיתוקן. רגליים כרוכות שגודלן 7 ס"מ נחשבו לאידיאל של יופי וכונו רגלי לוטוס מוזהב, בעוד שרגליים שגודלן גדול יותר (עד 15 ס"מ) כונו רגלי לוטוס מוכסף ונחשבו לאידיאל יופי פחות ערך.
היסטוריה
בראשית המאה ה-20, התפשטה ברחבי סין תנועה לביטול המנהג, ביוזמת מסיונרים נוצריים, וכן ביוזמת ארגוני נשים משכילות אשר טענו שמטרת המנהג לכבול את האישה לבית ולהנציח שליטה גברית במין הנשי. כלומר, מניעת זכויות אדם טבעיות של האישה, החפצתה והורדת ערכה ומעמדה.
בשנת 1912, עם נפילת שושלת צ'ינג, והקמת הרפובליקה הסינית, הממשלה הכריזה על ביטול המנהג והורתה לנשים להוריד את הכריכות. למרות שצעד זה היווה יתרון לנשים שסבלו שנים רבות ממעמד נמוך מאוד, אלה שסירבו להוריד את הכריכות מרגליהן הוצאו להורג. הורדת הכריכות גררה כאבים פיזיים ונפשיים וכן הלם תרבותי בעקבות המראה של רגל מעוותת. גם עם עליית השלטון הקומוניסטי בשנת 1949 נותר האיסור על כריכת רגליים על כנו, והוא תקף גם בימינו.
הקשר למשיכה מינית ויופי
מנהג זה משמש כדוגמה בקרב סוציולוגים ואנתרופולוגים לנכות כמושא למשיכה מינית. הסינים ראו ברגליים הקשורות אובייקט מיני ואידיאל של יופי - וזאת מאחר שהרגליים תמיד הוסתרו בנעליים מעוטרות וכך שידרו לכאורה יופי. עצם ההסתרה התמידית הביאה לארוטיזציה של הרגליים. אלמנט ארוטי נוסף הייתה צורת ההליכה של הנשים שנגרמה בשל קשירת הרגליים.
תהליך כריכת הרגליים
התהליך נועד להביא לקישות כף הרגל החל בין הגילאים 7-4. על מנת להפחית את הכאבים הכריכה החלה לרוב בחודשי החורף, והרגליים נותרו לא מכוסות על מנת שהקור יקהה את הכאב.
סכנות הליך הכריכה כללו זיהומים, נפילת ציפורניים וניתוקן מן האצבע, אצבעות פצועות, ציפורניים חודרניות, ובגילאים יותר מאוחרים - בשל אובדן היציבות של הגוף - שבירת אגן הירכיים וסכנה לנפילות רבות ולשבירת איברים שונים שהם לאו דווקא חלק ממערכת השלד.
תיאורים בספרות
הן הספרות הסינית והן הספרות המערבית תיארו בהרחבה מנהג זה. בספרה של פרל בק "האדמה הטובה" מתוארות רגלי לוטוס, אולם הנושא לא מורחב. בספריה של ליסה סי, מתואר בפרטים רבים מנהג הרגליים הכרוכות. ספרה של קתרין הריסון, כיסא הקשירה, עוסק באישה סינית שרגליה נקשרו כילדה, וכולל תיאורים הן של הקשירה, והן של ההתמודדות עם הרגליים בבגרותה.
גיאנה
הרפובליקה השיתופית של גִיאָנָה (באנגלית: Co-operative Republic of Guyana) היא מדינה בצפון אמריקה הדרומית. גיאנה הייתה בעבר מושבה בריטית וזכתה לעצמאות ב-1966. היא מהווה חלק מהאזור הגאוגרפי גויאנה. משמעות שמה של גיאנה היא "ארץ עם מים רבים".
המדינה גובלת בסורינאם במזרח, בברזיל בדרום, בוונצואלה במערב ובאוקיינוס האטלנטי בצפון.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
בטרם ההתיישבות האירופית היה האזור מיושב באינדיאנים מקומיים. ההתיישבות האירופית באזור החלה בראשית המאה ה-17. המתיישבים הראשונים היו הולנדים, שהקימו שלוש קולוניות נפרדות: אסקוובו (1616), ברביס (1627) ודמררה (1752). הבריטים כבשו את האזור בשנת 1814. שלוש הקולוניות הפכו למושבה בריטית אחת, גיאנה הבריטית, ב-1831.
ביטול העבדות ב-1834 הוביל להתיישבות של שחורים באזורים העירוניים והבאת עובדים זרים מהודו, מסין ומפורטוגל לעבודה במטעי הסוכר. בשנת 1899 הורחבה הקולוניה הבריטית על חשבון שטח במזרח ונצואלה, שהועבר בהסכם לבעלות האימפריה הבריטית. במקביל, החלוקה האתנית נשמרה, והובילה לפוליטיקה סוערת ולעיתים גועשת. בשנת 1953 התמרדו תושבי גיאנה כנגד בריטניה, שהגיבה במעצר ראשי המתמרדים שארגנו שביתות נגד בריטניה.
גיאנה זכתה לעצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1966 והפכה לרפובליקה ב-1970. המדינה חברה בחבר העמים הבריטי.
המדינה הטרופית הגיעה לכותרות ב-18 בנובמבר 1978, כאשר התרחשה בתחומה ההתאבדות ההמונית הגדולה ביותר בעת החדשה. 909 מחברי הכת "מקדש העם" של ג'ים ג'ונס איבדו עצמם לדעת בקומונה ג'ונסטאון שבצפון המדינה.
פוליטיקה
גיאנה היא רפובליקה נשיאותית דמוקרטית, ובעלת מערכת רב-מפלגתית. האספה הלאומית (בית המחוקקים החד-ביתי) היא פרלמנט המונה 65 חברים, שנבחרים כולם בשיטה היחסית: 25 מרשימות המתמודדות על 10 מחוזות בחירה ו-40 מרשימות לאומיות. כהונת האספה היא לחמש שנים, אך הנשיא יכול לפזרה לפני גמר הכהונה בכל עת. המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט היא מפלגת העם הפרוגרסיבית, המונה מטעמה 32 נציגים, אך היא אינה חברה בממשלה.
נשיא גיאנה מכהן לכהונה המוצמדת לכהונת הפרלמנט, ונבחר בשיטה ישירה-למחצה: כל מפלגה המתמודדת בבחירות לפרלמנט מעמידה גם מועמד לנשיאות והמועמד של המפלגה שזכתה במקום הראשון נבחר כנשיא. סגני הנשיא ממונים על ידי הנשיא.
לפי החוק, ראש הממשלה חייב להיות סגן נשיא וחבר הפרלמנט. שרי הממשלה לא חייבים להיות חברי הפרלמנט, אם כי רובם מכהנים כחברי הפרלמנט.
כלכלה
החקלאות תורמת כ-35 אחוזים מהתוצר הלאומי הגולמי. הגידולים העיקריים הם קסווה, תירס, בננות, פרי הדר, ירקות, קנה סוכר, אורז, קפה וקקאו. ענף חשוב נוסף הוא הדיג. היערות של גיאנה מהווים את הבסיס לתעשיית העץ שלה. התעשייה תורמת כ-32 אחוזים מהתוצר הלאומי הגולמי, ומייצרת מוצרי מזון וטקסטיל. בגיאנה אוצרות טבע כמו בוקסיט, זהב ויהלומים.
גאוגרפיה
גיאנה שוכנת בצפון אמריקה הדרומית. היא גובלת בצפון באוקיינוס האטלנטי, במזרח - בסורינאם, במערב - בוונצואלה ובברזיל ובדרום - בברזיל. גיאנה היא ארץ מישורית וכ-80 אחוזים משטחה מכוסים ביערות גשם. בהרי פקריימה שבמערב נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר במדינה, "הר רוריימה" (2,810 מטרים מעל פני הים).
דמוגרפיה
אוכלוסייתה הקטנה של גיאנה הטרוגנית למדי. על-פי מפקד אוכלוסין מ-2002, מנתה האוכלוסייה בסך הכול כ-751 אלף נפש, והקבוצה האתנית הגדולה ביותר היא צאצאיהם של מהגרים מהודו, שהגיעו לאזור הקריבי בחיפוש עבודה החל מראשית המאה ה-19. קבוצה זו מנתה במפקד 43.5% מן התושבים. אחריהם באו צאצאי אפריקאים, שמנו 30.2%, מולאטים (בני תערובת לצאצאי אירופים וצאצאי אפריקאים) ששיעורם היה 16.7%, ואמריקאים-ילידים (9.2%). כן חיו מיעוטים קטנים של צאצאי אירופים, בעיקר פורטוגזים, ושל סינים.
הדת העיקרית היא נצרות, שאליה השתייכו במפקד מ-2002 57% מן האוכלוסייה. מרבית הנוצרים השתייכו לכנסיות פרוטסטנטיות שונות, בעיקר פנטקוסטים, אדוונטיסטים של היום השביעי ואנגליקנים. כ-8.1 אחוזים היו קתולים. קבוצות גדולות נוספות הן ההינדים, שמנו כ-28.8% והמוסלמים שמנו כ-7.3%. שאר האוכלוסייה כללה חסרי דת, רסטפארים, ועדי יהוה.
השפה הרשמית היא אנגלית. לצדה מדברים גם בשפות ילידיות, בשפה קריאולית המבוססת על אנגלית, ובדיאלקט קריבי של הינדית.
הרכב האוכלוסייה דומה למדי לזה שבסורינאם השכנה, פרט לכך שבסורינאם יש גם שיעור ניכר של יוצאי אינדונזיה וצאצאיהם, והלשון ההינדית שגורה בה יותר בקרב צאצאי המהגרים מהודו מאשר בגיאנה.
קיימת הגירה בהיקף נרחב של גיאנים לארצות זרות. בין 1980 ל-2002 קטנה האוכלוסייה ב-8,000 תושבים, כתוצאה מהגירה. גל ההגירה העיקרי התרחש בשנות השמונים, אך גם בשנים שלאחר מכן מתקיים מאזן הגירה שלילי בשיעור משמעותי.
תרבות
מבחינה תרבותית, קרובה גיאנה לאיי הודו המערבית (האיים הקריביים) יותר מאשר לדרום אמריקה. הספורט הפופולרי הוא קריקט, וגויאנה היא אחת השותפות בנבחרת איי הודו המערבית.
מהומות קראון הייטס
מהומות קראון הייטס (באנגלית: Crown Heights riot) היו סדרת התפרעויות שהתרחשו בשכונת קראון הייטס שברובע ברוקלין בניו יורק, במשך שלושה ימים, מה-19 עד ה-21 באוגוסט 1991. המהומות החלו לאחר שילד אפרו-אמריקני נפגע בשוגג ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב שהיה חלק משיירתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. במהלך המהומות נספו עוד שלושה אנשים.
המהומות חשפו במלוא עוזם את המתחים והמשקעים שבמרקם היחסים בין יהודים ושחורים בקראון הייטס והעלו את החשש מפני עליה באנטשימיות בקרב אוכלוסיית השחורים. בין היתר, חשפו המהומות גם את מורכבות היחסים בין השחורים הרדיקלים לבין הממסד הפוליטי השחור בברוקלין, את הרגישויות ביחסים בין ראש העיר ומפכ"ל המשטרה השחורים לבין השוטרים ה"לבנים", בין משרד המשפטים של ארצות הברית לבין הפוליטיקאים בניו יורק, ובין הארגונים היהודיים המבוססים במנהטן לבין יהודים ברבעים החיצוניים. המהומות הובילו את ארצות הברית להכליל את היהדות בחוק זכויות האזרח הפדרלי והשפיעו על אי בחירתו של ראש עיריית ניו יורק, דייוויד דינקינס, לכהונה נוספת ב-1993.
יש הטוענים כי מדובר באירוע האנטישמי החמור ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע
בליל 19 באוגוסט, התקדמה שיירה בת שלוש מכוניות של האדמו"ר מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, מערבה ברחוב פרזידנט, בדרכו חזרה מביקורו השבועי בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, שם התפלל על קבר חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון. מכונית המשטרה שהובילה את השיירה באורות מהבהבים ומכוניתו של האדמו"ר שנסעה אחריה חצו את צומת יוטיקה באור אדום או צהוב, במהירות שנעה בין 40 ל-100 קמ"ש, על פי גרסאות שונות. הרכב השלישי, בו ישבו מספר חסידים צעירים ובו נהג יוסף ליפש, ניסה להדביק את השיירה וחצה את הצומת באור אדום. רכב אחר פגע ברכבו של ליפש, שסטה ימינה, עלה על המדרכה ופגע בילד שחור ממוצא גויאני כבן שבע, גאווין קאטו. הילד הועף אל קיר בניין המגורים שבסביבתו שיחק עם בת דודתו, אנג'לה קאטו בת השבע. הילדה נפצעה קשה והילד מת מפצעיו.
כעשר דקות לאחר התאונה הגיעו למקום אמבולנס של הארגון היהודי "הצלה" ואמבולנס עירוני. נהג האמבולנס של "הצלה" טיפל בליפש. בינתיים התאספה במקום האירוע קבוצת שחורים שהחלה לתקוף את ליפש וקבוצת החסידים, דקות ספורות לאחר מכן הגיעה המשטרה והורתה לנהג האמבולנס של "הצלה" להסתלק מהמקום עם קבוצת החסידים מחשש לאלימות השחורים. השוטרים אמרו שאמבולנסים נוספים עושים דרכם למקום והם אלה שיטפלו בילדים.
טענות הצדדים
לאחר מותו של גאווין קאטו, חברי הקהילה השחורה טענו שההחלטה לפנות באמבולנס את ליפש לפני הילדים השחורים הייתה ממניעים גזעניים, דבר המדגים לטענתם את היחס המועדף המוענק ליהודים בקראון הייטס. כמו כן נטען כי אכיפת החוק וכן הקצאת משאבים ממשלתיים מוטה לטובת היהודים.
הכומר אל שרפטון הגדיר בהספד את היהודים כ"יהלומנים", הכריז על התנגדות ל"אמבולנס האפרטהייד" וטען כי כוחות ההצלה היהודיים הפקירו את הילדים למותם וכי "אין לעצור את בני הנוער המכלים את זעמם במתעללים בהם". כמו כן טען שהנהג היה תחת השפעת אלכוהול ונהג ללא רישיון. על פי עדויות, באותו ערב התבטא שרפטון שיש "לרצוח את היהודים".
בקהילה היהודית טענו כי טענות השחורים בדבר אפליה לא נתמכות בעובדות: לדבריהם מספר מחקרים הפריכו את הטענות. הדעה הרווחת בקהילה היהודית היא כי טענות אלה היו ניסיון להסוות את האנטישמיות הבוטה לפני ובמהלך המהומות. כדוגמאות, הם מצביעים על נאומו של לנארד ג'פריז, פרופסור למדע המדינה, שהתפרסם בהשקפותיו האנטישמיות והגזעניות, בסיטי קולג' של ניו יורק, נאום שכלל תיאורים בוטים על יהודי ארצות הברית, התבטאויות אנטישמיות שהושמעו על ידי מפגינים ברחבי המהומות, ואת הדברים שנאמרו בהלוויית הילד.
המהומות
במשך ארבעה ימים לאחר התאונה נחשפו יהודי שכונת קראון הייטס לתקיפות אלימות ולמעשי בריונות מצד אפרו-אמריקאיים תושבי השכונה, אליהם הצטרפו רבים מחוץ לשכונה. למעשה, רוב המתפרעים לא היו תושבי קראון הייטס.
מספר שעות לאחר התאונה פנה צ'ארלס פרייס אל הצעירים השחורים בנאום תוקפני וזועם, שפורסם לאחר מכן ברשת NBC. פרייס טען שאילו אדם שחור היה הגורם לתאונה, המשטרה הייתה עוצרת אותו ולא דוחפת אותו לאמבולנס למען ביטחונו האישי: "אנחנו לא יכולים לסבול את זה יותר. הם הורגים את ילדינו. היהודים משיגים את כל מה שהם רוצים. המשטרה מגינה עליהם. מה אנחנו הולכים לעשות עם זה? האם נמשיך לסבול? עין תחת עין. אם אין צדק אין שלום... בואו לרחוב קינגסטון ונמצא שם יהודים".
חבורה של כעשרים שחורים הקיפה את יענקל רוזנבאום, סטודנט יהודי אוסטרלי בן 29, דוקטורנט להיסטוריה שלמד גם בישיבת חב"ד ב-770, הכתה בו באכזריות וסדקה את גולגולתו. אחד מהם דקר את רוזנבאום שוב ושוב בגבו, והוא מת באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי.
בהמשך, נקלע לאספסוף זועם רוכב אופנוע לא-יהודי בן 67 בשם אנתוני גרציוזי, לאחר שאיבד את דרכו בשכונה. גרציוזי הוכה ונדקר בכל חלקי גופו ומת במקום. ככל הנראה הטעו זקנו ולבושו השחור את התוקפים, שסברו כי הוא יהודי חסידי.
במהלך הלילה הותקפו גם שלושה שוטרים.
במהלך המהומות ביום שלישי, 18 יהודים נפצעו, חנויות נבזזו ונשרפו, 50 מכוניות ניזוקו, שמונה מהם התהפכו ונשרפו ו-60 בתים ניזוקו. המתפרעים זיהו בתים יהודיים על ידי המזוזות שעל משקוף דלת הכניסה לבתים. המתפרעים השליכו לבנים ובקבוקים גם לעבר השוטרים, נורו יריות לעבר שוטרים וניידות משטרה נרגמו והושחתו.
במהלך לווייתו של גאווין הונף שלט: "היטלר לא עשה את העבודה". בוזזים צעדו בקראון הייטס ונשאו שלטים ועליהם כתובות אנטישמיות, ושרפו דגלי ישראל.
ברכה אסתרין, קשישה יוצאת אירופה תושבת השכונה, שמעה את הזעקות הקוראות לפגיעה ביהודים, וסברה שפורעים מאירופה עשו את דרכם אל מעבר לים לבצע פוגרומים ביהודי ניו יורק. מרוב בהלה היא קפצה מחלון ביתה אל מותה, כדי לא ליפול בידי הפורעים.
ביומיים הראשונים משטרת ניו יורק הגיבה בפאסיביות רבה למהומות. תושב השכונה, המוזיקאי יצחק ביטון, שהתחנן בפני השוטרים שילוו אותו הביתה, אך הם סירבו, נלכד בתוך מטר אבנים ובקבוקים ונפצע. לאחר מכן זכה ביטון בפיצויים בסך 200,000 דולר מהעירייה, משום שהמשטרה, המצוידת באמצעים לפיזור הפגנות, עמדה מן הצד כאשר הותקף על ידי ההמון הזועם.
ביום רביעי, הזהיר הכומר שרפטון את הרשויות במסיבת עיתונאים כי אם לא יעצרו את ליפש, יעצרו אותו בעצמם. ביום רביעי נפגעה מכוניתו של מפקד המשטרה של ניו יורק, ומכוניות משטרה נפגעו מבקבוקי תבערה. ראש העיר של ניו יורק שביקש לפגוש את משפחת קאטו על מנת להרגיע את המצב, הותקף בבקבוקים ואבנים ונאלץ לסגת.
שחורים שצעקו 'הייל היטלר' ויידו אבנים אילצו את המשטרה להקים מחסומים מול בניין 770. המשטרה גם הקימה מחסומים כדי לחסום את הכניסה לזירת התאונה שרוססה בצלבי קרס.
רק לאחר התערבות הבית הלבן ולאחר שנציגי השכונה פנו למושל ניו יורק בבקשה לגייס את המשמר הלאומי, שמטפל במקרי חירום ובאסונות, אישר ראש העיר ביום חמישי למשטרה לפזר 1,800 שוטרים נוספים ויחידות סוסים ואופנועים ברחובות השכונה כדי לדכא את המהומות.
בשבת ארגן שרפטון צעדה, עליה פיקחו 1,400 שוטרי סיור בסיוע מסוקים. לא דווח על תקריות אלימות, אבל המשתתפים קראו סיסמאות אנטישמיות. מבין 400 המשתתפים, 250 הובאו באוטובוסים מהארלם.
במהלך המהומות היו גם מקרים של אזרחים שבחרו לנסות לעצור את המהומות. קרטיס סליווה, מייסד ומנהיג ארגון המשמר האזרחי 'משמרות המלאכים', הגיע יחד עם אנשי הארגון לקראון הייטס כדי להגן על אנשי השכונה. בתגובה לתמיהת העיתונות השיב סליווה, כי באחד הימים בילדותו, כשלמד בבית ספר קתולי בקראון הייטס, "היכה בי בריון בחצר בית הספר, כשהוא מנסה לקחת מידי את הכסף שנועד לארוחת הצהריים. בדיוק אז עבר במקום גבר בלבוש חסידי. מבטינו נפגשו, הוא התערב, גרש את התוקף וקנה לי סודה וגלידה. מעולם לא שכחתי את האיש הזה, והנה אני כאן בקראון הייטס כדי להחזיר את החוב".
במהומות נהרגו שניים בנוסף לאשה שקפצה אל מותה (בהיותה ניצולת שואה שחשבה שמאורעות השואה חוזרים, כשראתה שחורים שצעקו 'הייל היטלר' והניפו צלבי קרס - כנזכר לעיל.), 188 תקיפות של יהודים, 152 שוטרים ו-38 אזרחים פצועים, 27 כלי רכב שהושחתו, 225 מקרי גנבה, שריפות ובזיזת שבע חנויות של יהודים ולא יהודים בשכונה, ונזק לרכוש בסך מיליון דולר.
תוצאות המהומות
לנוכח הסערה הציבורית הקים מושל ניו יורק, ב-17 בנובמבר 1992, ועדת חקירה לבדיקת הטיפול באירועים, בראשות ריצ'רד גירגנטי. דו"ח גירגנטי, שפורסם ב-20 ביולי 1993, נערך על ידי למעלה מ-40 עורכי דין וחוקרים, וכלל שני כרכים ו-600 עמודים של מסמכים. הדו"ח הטיל את עיקר האחריות על מפכ"ל המשטרה, לי בראון, ועל ראש העיר דייוויד דינקינס, ראש העיר השחור הראשון בניו יורק, שנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
על פי הדו"ח, דינקינס היסס לפרוס מספר רב של כוחות שיטור כדי לעצור את המהומות משום שהוא נבחר כ'איש שלום'. לדבריו, הוא לא איפשר למשטרה לעצור את המתפרעים מכיוון ש"צריך לאפשר לקהילה לפרוק מתחים". הוא ציין כי הוא לא רצה שהמשטרה תתערב מהר מדי, כדי למנוע הסלמה מצד הפורעים. עם זאת, דינקינס הכחיש לאחר מכן שהוא מנע מן המשטרה להגן על אזרחים בקראון הייטס: "אני אהיה זה שלעולם יואשם על ידי חלק שמנעתי מהמשטרה לפעול, ונתתי לשחורים לתקוף יהודים. זה לא מדויק וזה לא מה שקרה".
מהומות קראון הייטס היו נושא חשוב במערכת הבחירות ב-1993. רודולף ג'וליאני כינה את המהומות בקראון הייטס "פוגרום", משום ש"במשך שלושה ימים אנשים נפצעו ונשלחו לבית החולים, כי הם היו יהודים. אין ספק כי לא נעשה כל מה שצריך על ידי ראשי העיר ניו יורק". התושבים לא שכחו, ובשנת 1993 ניצח ג'וליאני את דינקינס ברוב של 53,367 קולות. לאחר בחירתו התנצל ג'וליאני רשמית בשם העיר ניו יורק: "אני מתנצל על אובדן החיים, על הטרגדיה האנושית, על הנזק ועל תפקודה של העיר ניו יורק בפרשה".
ארבעה שבועות אחרי התאונה הוזמן יוסף ליפש, נהג הרכב שגרם לתאונה שהחלה את המהומות, להעיד לפני חבר מושבעים גדול, הליך קדם משפטי שבו 27 מושבעים קובעים אם יוגש כתב אישום. ליפש העיד במשך שש שעות, שבסופן החליט חבר המושבעים הגדול לא להגיש נגדו כתב אישום. מיד אחר כך עזב ליפש את ארצות הברית לישראל.
הכומר אל שרפטון שליבה את המהומות הועבר ממשרתו והורחק מהאזור.
קראון הייטס לאחר המהומות
בעבר הייתה קראון הייטס אחד הריכוזים היהודיים הגדולים בניו יורק. פעלו בה מאות בתי כנסת, ישיבות ומוסדות יהודיים אחרים. לאורך השנים חלו בה שינויים דמוגרפיים, כאשר חלק ניכר מהאוכליוסייה היהודית עוזב את השכונה ומיעוטים אתניים אחרים נכנסים אליה, אפרו-אמריקאים מהרמה הסוציו-אקנומית נמוכה, הפשע עלה, ומחירי הדירות ירדו. הרבי מנחם מנדל שניאורסון קבע עמדה חד משמעית נגד עזיבת השכונה, ועל פי הוראתו נשארו חסידיו בשכונה ולא עזבו אותה. למרות הערכות שונות, גם לאחר המהומות הורה הרבי מחב"ד לחסידיו להישאר בשכונה.
מספר ימים לאחר תום המהומות, זימן נשיא רובע ברוקלין את מנהיגי כל הקהילות, להקמת הגוף שמוכר בשם 'קואליציית קראון הייטס' (באנגלית: The Crown Heights Coalition).
תקופה קצרה לאחר מכן, סטה נהג משאית שחור ופגע בילד יהודי. הילד נהרג במקום. הנהג, שלא התכוון לפגוע באיש, היה בהלם מוחלט. חסידי חב"ד שהיו במקום לא התנפלו עליו או התקיפו אותו - הם סייעו לו, וניסו לעזור לו לצאת מההלם.
בתוך מספר שנים הכפיל מספר החסידים בשכונה את עצמו.
משפטי נלסון
למריק נלסון, בן 16, הואשם בדקירתו ורציחתו של הסטודנט היהודי רוזנבאום. רוזנבאום זיהה את נלסון, כאשר שכב גוסס, ומת מאוחר יותר באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי. נלסון הכחיש את אשמת הרצח וזוכה על ידי חבר מושבעים ב-1992. הזיכוי עורר סערה וב-1997 נפתח משפט נוסף. מכיוון שלפי החוק האמריקאי אי אפשר לשפוט שנית חשוד ברצח שזוכה, ניצלה התביעה פרצה בחוק והגישה נגד נלסון תביעה מחודשת באשמה שהפר את זכויות האדם של הנרצח. ביוני 1997 נמצא נלסון אשם בהפרת זכויותיו של רוזנבאום. אך ערכאה גבוהה ביטלה את האשמה בנימוק שהשופט פעל באופן בולט לאזן את הרכב חבר המושבעים במספר שווה של יהודים ולא-יהודים.
התביעה ערערה והוחלט על משפט שלישי, בו שינה נלסון את עמדתו והודה כי ביצע את הרצח, אך לא משום שרוזנבאום היה יהודי, אלא "הצירוף הנוראי של אלכוהול, נעורים וטרגדיה גרם להתלקחות של אלימות ודחף את למריק נלסון למעשה רצח". הטיעון שהרצח בוצע תחת השפעת אלכוהול ולא בגין זהותו הדתית של הנרצח, נועד לערער את האשמה כי זכויות האזרח של רוזנבאום הופרו. במשפט שהתקיים לפני חבר מושבעים שרובו שחור, הציגה התביעה שוב את ההצהרות של פרקליטי נלסון משני המשפטים הקודמים, שדחו בתוקף את החשד שנלסון רצח את רוזנבאום. חבר המושבעים קבע כי "בליל הרצח היה למריק נלסון חלק מאספסוף זועם. הוא רצה לנקום וחיפש יהודי כשעיר לעזאזל".
הוא הורשע ונדון ל-10 שנות מאסר. בעת הקראת גזר הדין אמר השופט הפדרלי פרדיק ברוק שהוא מצר על כך שבגין אילוצי החוק הוא מנוע למצות את הדין עם נלסון ולגזור עליו מאסר ממושך יותר. כיוון שנלסון כבר ריצה את רוב התקופה שנגזרה עליו, הוא שוחרר ביוני 2004.
ב-13 בספטמבר 2010 פורסם כי נלסון נפצע בדקירה על ידי אלמוני. הוא נמצא לצד מכוניתו במנהטן, כשהוא דקור בראשו ארבע דקירות.
דו"ח של המדינה משנת תשנ"ד הסיק כי נראה שרוזנבאום לא היה מת אילו טופל כראוי בבית החולים. הצוות הרפואי לא שם לב לפציעה מן הדקירה. משפחת רוזנבאום תבעה את בית החולים על רשלנות, וזה הורה לעיריית ניו יורק, שהודתה בטעות ובית החולים באחריותה, לשלם למשפחה 1.25 מיליון דולר.
תקיפות לפני ואחרי המהומות
בשנת 1964 הותקפו תלמידי ישיבה על ידי קבוצה של שחורים אשר איימו בסכין על אשת רב, ותלמיד צעיר בישיבה נחטף, ואחר כך נרצח. ביולי 1970 שרפו צעירים שחורים כשני תריסר בתים ששייכים ליהודים והפעילו מטען חבלה במרכז הקהילתי היהודי של קראון הייטס. בשנת 1975 נרצח ישראל טורנר על ידי צעיר שחור, במהלך השבעה התפרעו שחורים נוספים וצעקו קריאות גזעניות. ב-1977 הותקף יהודי נוסף על ידי שחור ובמהלך שנת 1978 בוצעו מספר אירועים משניים נגד יהודים ורכוש יהודי. בשנת 1979 נרצח הרב דוד אוקינוב בדרכו לבית כנסת. בשנת 1986 נרצח יהודי אוסטרלי על ידי קבוצה של שחורים. בשנת 1988 נדקר חסיד וקבוצה של שחורים תקפה תלמידי ישיבה. במרץ 1989 הותקפו שני יהודים על ידי צעיר שחור בן 16 שגרם לפציעות בפניהם. בסך הכל משנת 1984 ועד למהומות קראון הייטס נהרגו 10 יהודים על ידי שחורים.
בשבועות שלאחר מהומות קראון הייטס המשיכו השחורים בפעולות האיבה ליהודים בין השאר היו יריות לתוך בית כנסת ברחוב מייפל. כחצי שנה לאחר מכן, נרצחה יהודיה שרק עברה מטקסס לקראון הייטס. בפברואר 1992, הותקפו ונשדדו זוג יהודי בדרכם לקניות על ידי שחורים שצעקו להם "יהודים, תביאו את הכסף". באותו יום הותקף באבנים ולבנים רכב הסעה של ילדים בידי שני שחורים מבוגרים. במרץ 1992 חדר גבר שחור לביתה של פעשא לאפיין, הוא ניסה לאנוס אותה ומשהתנגדה רצח אותה לעיני ילדיה.
בשנת 1978 תקפה קבוצה של חסידי חב"ד צעיר שחור שהעיף את הכיפה מראשו של רב. ב-1986 תקפו שלושה יהודים מ"המשמר נגד פשיעה" שחור. ב-1989 נעצרו שני יהודים בחשד שתקפו שחור אך לא נמצאו די ראיות לכך.
ב-2018 תקפו בשלושה מקרים בתוך שבועיים, אפרו-אמריקנים 4 יהודים בשכונה, במהלך השנה היו כ-10 תקיפות של אפרו-אמריקנים בשכונה.
מתחילת 2019 היו כ-20 תקיפות
המהומות בספרות
באפריל 2006 יצא ספר אשר כתב אותו אדוארד שפירו. בספר הוא מספק ניתוח היסטורי מהאירועים, בוחן את ההשפעה על התרבות האמריקאית הכללית ועל היחסים בין השחורים והיהודים.
ארז הלבנון
ארז הלבנון (שם מדעי: Cedrus libani) הוא מין עץ ארז במשפחת האורניים. ארז הלבנון הוא עץ הררי הגדל בעיקר בקרקע סלעית בגובה של 400 מטרים ומעלה. עץ מחטני גדול שאינו גדל בר בארץ ישראל. גדל בלבנון בה הוא משמש סמל המדינה. מגיע לגובה של 40 מטר ומאריך ימים. עליו מחטניים, קצרים, נוקשים וערוכים בקבוצות.
ארז הלבנון בהיסטוריה
משחר ההיסטוריה נודע ערך רב לארזי הלבנון. עמי קדם השתמשו בהם לבנייה ממלכתית מפוארת, לבנייה באתרים מקודשים ולהכנת ארונות קבורה יקרים לקבורת מלכים ואישים רמי מעלה נוספים. הארז נזכר רבות בכתבי עמים שונים.
בספר מלכים א' פרק ה' מסופר כי שלמה המלך ביקש מחירם מלך צור עצי ארזים לבניית בית המקדש הראשון ואכן חירם נענה לבקשתו בשמחה ושלח לו עצי ארזים וברושים. בתמורה נתן שלמה לחירם עשרים אלף כור חיטים, ועשרים אלף כור שמן כתית.
המצרים הקדמונים ייבאו עצי ארז הלבנון לארצם לשם בנייה. בתעודת פרעה סנפרו מופיע אישור לבואן של ארבע ספינות עמוסות בעצי ארז למצרים שנשלחו על ידי הפניקים, והשימוש בהם היה בין השאר להתקנת דלתות לארמון.
בדיקת העץ של "ספינת השמש", ספינה קדומה שנתגלתה בגיזה שבמצרים, שנערכה במוזיאון הבריטי, הראתה שרוב קורות הספינה היו של ארז הלבנון. ספינה זו הייתה שייכת לפרעה חופו (שלט במצרים בשנים 2606-2583 לפנה"ס).
במקדש מתקופת הברונזה המאוחרת שבתל לכיש, יש שרידי עץ (של ארז הלבנון) רבים של קורות, ששימשו לקירוי וכעמודי תמך לתקרה. גם בכניסה לאולם הראשי נמצאו קורות עץ רבות (ארז הלבנון). שרידי עץ רבים מאוד של ארז הלבנון נמצאו בארמון מתקופת הברונזה התיכונה. שימוש בארזים נתגלה גם במקדש הפלשתי בתל קסילה מהמאה ה-10 לפנה"ס. שימוש ניכר בקורות עצים מארז הלבנון לבנייה נעשה גם בתל משוש שבנגב, הנמצא מזרחית לבאר שבע. מהתקופה הישראלית, נמצאו שרידי עץ מפוחמים של ארז הלבנון. ייתכן שארז הלבנון שימש גם בתעשיית כלים או חפצים מיוחדים.
בתקופה ההרודיאנית נוצלו עצי ארז לבנון לצורכי בנייה ממלכתיים בהרודיון, במבצר קיפרוס ובממשית. גם בעת החדשה, במאה ה-17 נכרתו עצים רבים של ארז הלבנון לצורכי בנייה ושובצו בגגות הבתים של צפת העתיקה.
ארז הלבנון הוא הסמל הלאומי של לבנון, והוא מופיע בדגלה. ארז הלבנון הוא שריד מתקופה קדומה בה שרר באזור הים התיכון אקלים קריר יותר (תקופת השלישון). ארז הלבנון הוא עץ המרכיב חלק חשוב מן היערות של דרום טורקיה, סוריה המערבית ולבנון.
יום שבת (פיוט)
"יוֹם שַׁבָּת קֹדֶשׁ הוּא" הוא אחד מזמירות ופיוטי שבת. על פי האקרוסטיכון המופיע בראשי הבתים של הפיוט, הוא חובר על ידי יהונתן, אך זהותו אינה ידועה.
תוכן השיר
בבית הראשון מביא המחבר את ההבטחה המוזכרת בתלמוד כי מי שלווה עבור השבת, הקדוש ברוך הוא יפרע עליו את חובו,
בבית שני מביא את האגדה על שכרו של יוסף מוקיר שבת, בבית שלישי את האגדה על המלאכים המלווים את האדם בבואו בליל שבת לביתו.
בית הרביעי רביעי עוסק בשלוש המצוות בהם אישה צריכה להיזהר, כמובא משנה במסכת שבת.
הבתים הבאים עוסקים בכך ששבת ניתנה מתנה למשה, ועל כך שהתקדש בירדית המן כפול מבחול, וכן על שכרם של שומרי שבת. בבית השביעי מזכיר המחבר את נהר סמבטיון שבכל ימות השבוע הוא זורם ואילו בשבת הוא נח, ומסיים שדבר זה הוא הוכחה לכופרים.
הבית האחרון
בבית האחרון עוזב המחבר את ענייני השבת, ומבקש הקפדה על מתן קרדיט לו כמחבר השיר. בהקשר זה מסופר כי פעם מחבר השיר הגיע לפרנקפורט והוזמן להתארח שם אצל אחד מחשובי הקהילה שלימד בליל שבת את השיר הנ"ל את הציבור בטענה כי הוא חיברו. בתגובה הרב יהונתן תבע את אותו אדם לדין תורה בטענה כי גנב ממנו את השיר. בוויכוח פומבי שהתנהל ביניהם שאל הרב יהונתן את אותו רב באשר לאקרוסטיכון בשיר ואילו הרב לא ידע לענות, ובכך התברר לכל הקהל האמת כי הרב יהונתן חיבר השיר. על מאורע זה חיבר הרב יהונתן את הבית האחרון בשיר.
ביגרסה אחרת מובא כי החיבור נאבד ממחברו קודם שהשלים את הבית האחרון.
מנהגים
בחסידות ויז'ניץ נהוג לשיר את הפיוט מהבית החמישי (תנו שבח) בליל שבת פרשת משפטים, כשאת השורה "נפש כי נאנחה בא שבת בא מנוחה" כופלים שוב ושוב.
בתרבות
הפיוט זכה ללחנים שונים, במגזר החסידי, ובמגזר הכללי.
חלקים מהפיוט עובדו לשרים, הבית השביעי 'חוקותיה במרה' התפרסם בשיר שהולחן על ידי יוסי גרין, והושר על ידי מרדכי בן דוד באלבומו משיח. כמו כן באלבומו כיסופים שיר נוסף מבית זה 'שומרי מצוותיה'.
גטו בנדין
גטו בנדין היה גטו שהקימו הנאצים עבור יהודי פולין בעיירה בנדין שבדרום מערב פולין. הקמת הרובע היהודי בעיירה הוכרזה על ידי השלטונות הגרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, ביולי 1940. מעל 20,000 יהודים מקומיים מבנדין, יחד עם 10,000 יהודים נוספים שגורשו מיישובים שכנים, נאלצו להתקיים שם עד לחיסולו של הגטו. רוב היהודים הכשירים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במפעלים צבאיים גרמניים לפני שהועברו על ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ שבו נרצחו. הגירוש הגדול האחרון של אסירי הגטו בידי האס אס הגרמני - גברים, נשים וילדים, היה בין ה-1 ל-3 באוגוסט 1943, והיה בסימן התקוממות הגטו על ידי אנשי הארגון היהודי הלוחם.
גטו בנדין הוקם על ידי יחידה מינהלית אחת ביחד עם גטו סוסנוביץ ברובע שרודולה בסוסנוביץ, מכיוון ששתי הערים הן חלק מאותו אזור מטרופולין באזור זגלמביה. היהודים משני הגטאות חלקו את החווה החקלאית "Farma" שהוקצתה לנוער הציוני על ידי היודנראט. הפולני פרידריך קוצ'ינסקי, חבר בארגון שמלט נידון למוות בשל היותו אחראי ל-100,000 קורבנות יהודים.
רקע כללי
לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הייתה לבנדין קהילה יהודית תוססת. על פי מפקד האוכלוסין הפולני בשנת 1921, מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה 17,298 נפש, שהיו 62.1% מכלל אוכלוסייתה. עד שנת 1938 גדל מספר היהודים לכ־22,500.
במהלך הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין, תפס הצבא הגרמני את האזור בתחילת ספטמבר 1939. אחרי הצבא הגיעו חוליות מוות ניידות של איינזצגרופן, ורדיפת היהודים החלה מיד. ב־7 בספטמבר הוטלו הסנקציות הכלכליות הדרקוניות הראשונות. יום לאחר מכן, ב־9 בספטמבר (מוצ"ש), נשרף בית הכנסת בבנדין. ובאותו לילה, ב-10 בספטמבר 1939, התרחש הרצח ההמוני הראשון של יהודים מקומיים, עם הוצאה להורג של כ- 40 גברים אקראיים מהקהילה.
חודש לאחר מכן, ב־8 באוקטובר 1939, הכריז היטלר כי בנדין תהפוך לחלק מהשטחים הפולניים שסופחו על ידי גרמניה. גדודי משטרת הסדר החלו לגרש משפחות יהודיות מכל הקהילות השכנות זגלמביה לבנדין. ביניהם היו יהודי בוהומין, קיילצה ואושוויינצ'ים (אושוויץ). בסך הכל, כ 30,000 יהודים התגוררו בבנדין במהלך מלחמת העולם השנייה. בסוף שנת 1942 היו בנדין וסוסנוביץ, הגובלת בבנדין (ראו גטו סוסנוביץ), הערים היחידות באזור זגלמביה שבהן גרו יהודים.
הגטו
הגטו הוקם ביולי 1940. לראש המשטרה היהודית בגטו מונה הירש (צבי) ברנבלט, שהיה נגן בתזמורת הגטו. ברנבלט השתתף באקציה בבנדין, כראש המשטרה, ב-12 באוגוסט 1942. מאוקטובר 1940 עד מאי 1942 גורשו מבנדין כ-4,000 אנשים יהודים לעבודות במחנות שנבנו. עד אוקטובר 1942 נותרו הגבולות הפנימיים של הגטו ללא סימון. שום גדר לא נבנתה. האזור הוגדר על ידי שכונות קמיונקה ושרודולה (הקטנה), הגובלות בגטו סוסנובייץ, כאשר המשטרה היהודית הוצבה על ידי האס אס לאורך ההיקף שנקבע. באזור גרו בעוני, צוענים, שכבות עוני ואנשי העולם התחתון. בגטו קמיונקה, רוכזו מרבית יהודי זגלמביה. הצפיפות הייתה נוראית, שלוש משפחות (10–12 נפשות) בדירת חדר ומטבח. כשלושה חודשים לאחר מכן התחיל חיסול הגטו. כמו בגטאות אחרים ברחבי פולין הכבושה, המידו השלטונות הגרמניים את רוב יהודי בנדין במהלך מבצע ריינהרד הרצחני, וגירשו אותם למחנות ההשמדה הנאציים, בעיקר לאושוויץ-בירקנאו הסמוכה, ושם נרצחו בתאי הגזים. במהלך תקופה זו, מנהיגי הקהילה היהודית בזגלמביה, כולל משה מרין, שיתפו פעולה עם הגרמנים, בתקווה כי שרידותם של היהודים תהיה קשורה לניצול עבודת הכפייה שלהם. זו הייתה הנחה שקרית.
מרד
במהלך פעולת הגירוש הסופית בתחילת אוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם בבנדין ביצע התקוממות נגד הגרמנים (כמו בסוסנוביץ הסמוכה).
הכנה למרד
כבר בשנת 1941 נוצר בבנדין פרק מקומי של ŻOB, בעצתו של מרדכי אנילביץ'. נשק הושג מהמחתרת היהודית בוורשה. אקדחים ורימוני יד הוברחו בנסיעות רכבת מסוכנות. באמצעות תבניות שסופקו על ידי המטה, יוצרו בקבוקי התבערה. בהמשך לכך, אדזיה פייסכסון נתפס ועונה למוות. הפצצות שייצרו היהודים – על פי עדויות ששרדו – היו דומות לאלה של הנאצים. כמה בונקרים נחפרו בגבול הגטו כדי לייצר ולהסתיר את הנשק הזה. יחסו של היודנראט בבנדין להתנגדות היה שלילי מההתחלה, אך הוא השתנה במהלך חיסול הגטו.
מהלך המרד
המרד היה מעשה התרסה אולטימטיבי של המתקוממים בגטו, שלחמו בשכונות קמיונקה ושרודולה. קבוצת פרטיזנים התבצרה בבונקר ברחוב פודסיאדלי יחד עם מנהיגתה, פרומקה פלוטניצקה, בת ה-29, שלחמה במרד גטו ורשה מספר שבועות קודם לכן. כולם נהרגו על ידי הכוחות הגרמנים ברגע שנגמרו להם הכדורים, אך הלחימה שהחלה ב-3 באוגוסט 1943 נמשכה מספר ימים.
לאחר המרד
רוב היהודים שנותרו נספו זמן קצר לאחר מכן, עם חיסול הגטו, אם כי היה צורך להאריך את הגירושים מכמה ימים לשבועיים, ולצורך כך חיילי אס אס מאושוויץ נקראו לסייע. לאחר מותה קיבלה פרומקה פלוטניצקה את מסדר הצלב של גרונוולד מהוועד הפולני לשחרור לאומי ב-19 באפריל 1945.
לפני יישוב הגטו
מאמצים לחלץ יהודים מהרדיפה הנאצית החלו מיד במהלך הפלישה הגרמנית. ב-8 בספטמבר 1939, כאשר הוצת בית הכנסת על ידי האס אס עם קהל מתפללים יהודים בתוכו, הכומר הקתולי, האב מיצ'יסלב זאוואצקי, פתח את שערי כנסייתו בגורה זמקובה עבור כל הנמלטים המחפשים מקלט. לא ידוע כמה יהודים הוא הציל בפנים עד שהסכנה שככה; ככל הנראה יותר ממאה. האב זאוואצקי זכה בתואר חסידי אומות העולם הפולני לאחר מותו בשנת 2007. הוא נפטר בשנת 1975 בבנדין.
בזמן שבית הכנסת בער, גם בתים אחרים הועלו באש. יהודים נמלטים רבים שהציל האב זאוואצקי נפצעו גם הם ונזקקו לעזרה רפואית. הם חולצו על ידי ד"ר טדיאוש קוסיבוביץ', מנהל בית החולים הממלכתי בבנדין, בסיוע ד"ר רישארד ניץ והאחות רופינה שווירסקה. היהודים שנפצעו קשה נלקחו על ידיהם לבית החולים בשמות בדויים. יהודים אחרים הסתתרו בבית החולים גם בכך שקיבלו עבודה מיידית. עם זאת, בעקבות הלשנה של אחד ממטופליו המנהל ד"ר קוסיבוביץ', נעצר על ידי הגסטפו ב-8 במאי 1940. כל שלושת המצילים נידונו למוות, עד מהרה הוסבו למאסר במחנה. ד"ר קוסיבוביץ' נשלח לדכאו, זקסנהאוזן ומיידנק ולאחר מכן לגרוס-רוזן. הוא עבד כחובש אסיר ושרד. קוסיבוביץ' חזר לבנדין לאחר השחרור וחזר לתפקיד מנהל בית החולים. הוא נפטר ב-6 ביולי 1971; וזכה בתואר חסיד אומות העולם לאחר מותו בשנת 2006 על ידי יד ושם.
במהלך חיסול הגטו
ניסיונות בריחה התרחשו במהלך פעולות החיסול בגטו. צ'לה קליינמן ואחיה איצ'אק ברחו מהטרנספורט בשנת 1943 בזכות קרש רופף בגג, וחולצו על ידי משפחתו של סטניסלב גרזיבובסקי, שאביהם עבד במכרה פחם. עם זאת, צ'לה נתפסה בעת בדיקת תעודות זהות "ארית" ונרצחה. לאחר מכן הביא גריז'ובסקי את איצ'אק לבתו שלו וונדה ולבעלה קז'ימייז' בשנת 1944. וונדה וקז'ימייז' קפרסקי זכו להכרה כחסידי אומות עולם בשנת 2004, זמן רב לאחר שסטניסלב גריז'ובסקי נפטר מזקנה.
מאות יהודי פולין נותרו במסתור כאשר הגירושים באושוויץ הסתיימו באוגוסט 1943. הניצולים הוברחו מהבונקרים בקבוצות קטנות על ידי חברי ה-ŻOB: פלה קאק, שמואל רון וקסיה סנסר. כוחות ההצלה הפולניים שאספו אותם בצד ה"ארי "של העיר כללו את רומן קולודז'י, שנהרג בגין הצלת יהודים ב-2 בינואר 1944 וזופיה קלמנס אשר נעצרה על ידי הגסטפו ונשלחה למחנה ריכוז; קלמנס שרדה. היא קיבלה את אות חסיד אומות העולם בשנת 1964. משפחת קובילץ הצילה למעלה משבעים יהודים; הם קיבלו את תואר חסידי אומות עולם עשרים שנה אחר כך.
הנצחה
ישנם כמה יומנים של ניצולים ומאות התכתבויות בכתב שנערכו ליחסי הגטו באותה תקופה. נשמרו תמונות של רבים ממגורשי הגטו לאושוויץ. באוקטובר 1986 התגלה אוסף של למעלה מ-2,000 תצלומים, כולל תמונות רבות של החיים בבנדין ובגטו. חלקם פורסמו בספרים או בסרטונים.
בשנת 2004 החליטה מועצת העיר בנדין להקדיש את כיכר העיר לגיבורי המרד בגטו היהודי בבנדין. באוגוסט 2005 נחשפה אנדרטה חדשה באתר גטו בנדין.
אנשי גטו בנדין
אלה גרטנר ורגינה ספירשטיין היו שתיים מארבע הנשים שסייעו למרד הזונדרקומנדו ונתלו באשמת גנבת אבק שרפה ממפעל "אוניון" שבאושוויץ-II (בירקנאו) והעברתו לזונדרקומנדו.
הירש ברנבלט, מנצח האופרה הלאומית הישראלית, נשפט בשנת 1964 בגין מסירת היהודים לידי הנאצים כראש המשטרה היהודית בגטו בנדין, פולין. לאחר שהגיע לישראל בשנים 1958–1959, נעצר ברנבלט לאחר שניצול שואה זיהה אותו בזמן שניצח על אופרה. לאחר שנמצא אשם בסיוע לנאצים בכך שהבטיח שיהודים שנבחרו למחנות המוות לא יברחו, נידון ברנבלט לחמש שנות מאסר. ב-1 במאי 1964, לאחר שריצה שלושה חודשים מהעונש, שוחרר ברנבלט ובית המשפט העליון בישראל ביטל את הרשעתו.
נאג'
ראו גם
}}
פלקנסטרו ביאלה
הקבוצה נוסדה ב-1994 והתקדמה במהירות, כשסיום עונת 1997/98 כבר העפילה לליגה דואה (הליגה השנייה). באותה עונה הפסידה בגמר גביע הליגות הנמוכות לקבוצת "רוזטו באסקט". בסיום עונת 2000/01 העפילה לליגת העל (סרייה A).
העונה הטובה ביותר של הקבוצה הייתה 2008/09, כשהגיעה לחצי גמר הגביע האיטלקי וסיימה במקום השביעי בליגה, הישג שזיכה אותה להשתתפות ביורוקאפ. במסגרת היורוקאפ הגיעה עד לשלב הבתים.
משחקיה הביתיים נערכים בהיכל הספורט ביאלפורום (BiellaForum), המכיל 5,007 מקומות ישיבה.
שמות קודמים
בעקבות הסכמי חסות, שונה שמה שם הקבוצה מספר פעמים:
דניאל זמקו
דניאל זמקו (בסלובקית: Daniel Zmeko; נולד ב-5 בספטמבר 1962) הוא גנרל סלובקי המשמש כראש המטה הכללי (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של סלובקיה.
ביוגרפיה
זמקו נולד ב-24 בנובמבר 1967 בנובה מסטו אנד ואהום. ב-1982 כשהיה בן 14 הוא החל ללמוד בגימנסיה צבאית. ב-1986 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הצבאית ושנה לאחר מכן התגייס לצבא צ'כוסלובקיה כחייל סדיר. הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית וישקוב עד 1990. לאחר מכן למד בקורס מיוחד עבור קציני המטה הכללי. בין השנים 2001–2002 שרת בקפריסין כמפקד פלוגה בכוח שמירת שלום של האו"ם. ממרץ 2005 עד אוגוסט של אותה שנה שימש כמפקד פלוגת מהנדסים במלחמת עיראק. לאחר מכן חזר לסלובקיה ומונה למפקד הבריגדה הממוכנת ה-2. ב-1 ביולי 2009 מונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי. לאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה בכירים במטה הכללי עד 2 במאי 2017 אז מונה למנהל מדור המודרניזציה במשרד ההגנה. ב-26 באפריל 2018 הוא מונה לראש המטה הכללי (מקביל לרמטכ"ל). מינויו ספג ביקורת מצד מספר פוליטיקאים סלובקים שטענו שהוא קודם בדרגות מהר מדי, ואין לו מספיק ניסיון פיקודי.
ב-2022 סיים זמקו קדנציה בת ארבע שנים בתפקיד הרמטכ"ל. ב-4 במאי של אותה שנה חתמה הנשיאה זוזנה צ'פוטובה על צו המאריך את כהונתו של זמקו בקדנציה נוספת בת ארבע שנים.
כנגד כל הסיכויים (טלנובלה)
כנגד כל הסיכויים (בספרדית: Contra viento y marea) היא טלנובלה מבית טלוויסה. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה "La Loba Herida", משנת 1993. כוכבי הטלנובלה הם: מרלן פבלה וסבסטיאן רולי.