cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורינגה מכונפת
שימוש למאכל
מבין חלקי הצמח השונים, עלי המורינגה הם המזינים ביותר בשל תכולה גבוהה של ויטמין B, ויטמין C, פרו-ויטמין A, ויטמין K, מנגן וחלבון.
שימושים מסורתיים
לעץ המורינגה ישנם שימושים רבים ברפואה המסורתית. כל חלקי העץ: העלים, הזרעים, קליפת הגזע, השורשים, השרף והפרחים משמשים באופן נרחב ברפואה המסורתית. מיצוי מעלי העץ משמש למניעת תת-תזונה ולהגברת ייצור חלב-אם אצל אמהות מיניקות. מהזרעים היבשים של הצמח מפיקים את שמן המורינגה שעל שמו נקרא הצמח: מורינגה אוליפרה - מורינגת השמן. הזרעים והשמן משמשים במוצרים מסחריים לעידון העור ולהזנת שיער. זרעי המורינגה מכילים חומצה בהנית, behenic acid, הנקראת כך כנראה בעקבות הפקתו משמן המורינגה אשר שמו הקדום הוא שיבוש מפרסית על פי שימוש השמן בחודש האחד-עשר של הלוח הפרסי (בהמן). גם ברפואה העממית ההודית אַיוּר וֶדַה קיים שימוש נרחב במורינגה.
המורינגה ותוצרים ממנה משווקים כיום בישראל ומחוצה לה כמוצרי טבע, תוספי מזון וכמוצרים לרפואה החלופית, ולקוסמטיקה. זאת בעקבות מסע שיווק בשיטת הפירמידה החל משנת 2005, למכירת המורינגה כתוסף מזון בעל סגולות רפואיות נרחבות. משווק זה הציג את העץ כ"עץ הפלאים" או "עץ הניסים" וסיפק חומרי פרסום ובהם טענות על אימוץ העץ ותוצריו בידי מדינות עולם שלישי, וטענות על הצלחתו ושימושיו בטיפול במחלות כמו סרטן, אסתמה, אי ספיקת כליות וסוכרת.
שימושים רפואיים
מבין חלקי העץ השונים, מיצויים מהעלים מכילים את הפעילות האנטי-אוקסידנטית הגבוהה ביותר. מספר מחקרים שנעשו על הבטיחות בשימוש במיצויים שכאלה הצביעו על רמה גבוהה של בטיחות, ולא נצפו תופעות שליליות במחקרים שנערכו על בני-אדם. נכון לשנת 2015, פורסמו חמישה מחקרים בבני-אדם על אבקה מעלים מיובשים. מחקרים אלה הדגימו הפחתה בהיפרגליקמיה ועודף שומנים בדם. מחקרים אחרים מציעים יתרונות רפואיים נוספים של המורינגה, כמו הגנה על רקמות בגוף (כבד, כליות, לב, אשכים וריאות), הפחתת כאב, הפחתת כיבים והפחתת יתר-לחץ דם. המורינגה מסתמנת גם כאנטי-אוקסידנטית ובעלת השפעות חיסוניות. המורינגה מהווה צמח מרפא יעיל בטיפול באסתמה, דיזנטריה וסרטן המעי. קיימות גם עדויות ראשוניות לאפקטיביות של המורינגה בטיפול ובמניעה של סוכרת, סרטן ומחלות לב קרדיו-וסקולאריות. האפקטים הביולוגיים של המורינגה מיוחסים למגוון רחב של פוליפנולים וחומצות פנוליות המצויים בה.
שימושים נוספים
מעבר לשימוש למאכל ורפואה, המורינגה משמשת גם לצרכים נוספים. זרעי העץ משמשים לטיהור מים וניקויים ממתכות כבדות וחומרי צבע. ניתן להשתמש בזרעים גם ליצירת ביו-דיזל. המורינגה משמשת גם כמשבר רוח ולמניעת סחף קרקע, למשל בהאיטי.
עוקצנוניים
עוקצנוניים (שם מדעי: Gasterosteiformes) הם סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר בעלי עוקצים על סנפיריהם וגופם ומכאן שמם.
דגים אלה קטנים ביותר באורך 4-22 ס"מ. בשל גודלם הקטן הם מסתתרים תמיד מסכנות, בין עלי עשבים או סלעים, וחלקם מוסווים היטב.
פטריופליס
טורף זה היה קרובו של השרקסטודון וקרוב רחוק יותר להאינדון בעל הלסתות הנוראות. הוא הגיע לאורך 1.2 עד 1.8 מטר ולמשקל 40 עד 90 קילוגרם, דומה בגודלו לפומה מודרנית. הוא היה בעל רגליים קצרות ביותר לטורף, כך שהיה אצן גרוע, אך אולי היה יכול לשחות במהירות בדומה ללוטרה. בדומה לסוג קרוב, האוקסיאהינה ייתכן שהיה מטפס עצים מוצלח.
טורף זה היה בעל גולגולת קצרה ומחוזקת באורך 25 סנטימטרים והיה בעל לסתות חזקות עם עוצמת נשיכה אימתנית. היו לו חותכות קטנות יחסית, כמה שיניים טוחנות גדולות בעוד אחרות נעדרו אך הניבים הגדולים היו כלי נשק אימתניים שעזרו לו לנפץ עצמות בקלות. ייתכן שהיה אוכל נבלות כמו הצבועים המודרניים, מאחר שהיה איטי יחסית למרדפים (אלא אם צד ממארב).
ארץ הפלאות (סדרת טלוויזיה)
ארץ הפלאות (באנגלית: Once Upon a Time in Wonderland) היא סדרת פנטזיה-דרמה המשכית אמריקאית שנוצרה על ידי אדוארד קיציס, אדם הורוביץ, זאק אסטרין וג'יין אספנסון עבור אולפני ABC. התוכנית היא סדרה בת של "עד עצם היום הזה". היא שודרה מ-10 באוקטובר 2013 עד 10 באפריל 2014 בערוץ ABC.
הסדרה מבוססת על סיפורו הקלאסי של לואיס קרול, "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", אך עם טוויסט שונה בעלילה. סיפור העלילה מתרחש באותו יקום בו מתרחשת סדרת האם "עד עצם היום הזה", בארץ הפלאות של ימינו, ומציג גם פלשבקים לארץ הפלאות בתקופה שלפני הקללה האפלה שהטילה המלכה הרעה מסיפורי שלגיה. בגלל זה, הסדרה מחויבת לעקוב גם אחר העיבודים של דיסני ודומיה לסיפור. בנוסף, הסדרה הציגה פרקי קרוסאובר עם "עד עצם היום הזה", וקשר לדמויות הסדרה שלכודות בעיירה הבדיונית סטוריברוק שבמיין.
עלילת הסדרה
עלילת הסדרה מתחילה באליס, נערה החיה באנגליה הוויקטוריאנית, שמספרת לאביה על ארץ חדשה ומוזרה שקיימת בצדה השני של מחילת ארנבים. חתול בלתי נראה, זחל המעשן נרגילה וקלפי משחק מדברים הם רק חלק מהדברים המופלאים שקיימים בארץ זו, אותה ראתה בהרפתקה שחוותה (המתוארת בספר "אליס בארץ הפלאות"). בעקבות הסיפור שלה, מתכננים הוריה לשולחה לבית משוגעים, שם תטופל על ידי פסיכולוגים.
אליס יוצאת חזרה לארץ הפלאות, כדי למצוא הוכחה לביקורה שם. בארץ הפלאות היא פוגשת בג'יני בשם סיירוס, ומתאהבת בו, אך המלכה האדומה מפילה אותו מצוק, ולכאורה הורגת אותו. אליס חוזרת לבית המשוגעים, שם מנסים לטפל בה, עד שהארנב הלבן ונסיך הלבבות (המזוהה עם ויל סקרלט מסיפורי רובין הוד) מגיעים לבית המשוגעים, מספרים לאליס שסיירוס אהובה עדיין חי, ומחזירים אותה לארץ הפלאות. השלישייה יוצאת למסע להשבתו של סיירוס, השבוי בידיו של ג'אפר (דמות מסיפורי אלאדין), שעובד עם המלכה האדומה. השניים מנסים יחדיו לשנות את חוקי הקסם המתקיימים בארץ הפלאות, וזקוקים לשם כך לג'ינים. בדרכה היא מתמודדת עם מזימותיהם של ג'אפר והמלכה האדומה, הזקוקים כעת גם לאליס, עם גחמותיה של ארץ הפלאות, בניהם הג'ברווקי משיר האיגיון המפורסם שמופיע בספר "אליס בארץ הפלאות".
דובאי (עיר)
דובאי (בערבית: دبيّ, תעתיק מדויק: דֻבַּיְּ) היא העיר המאוכלסת ביותר באיחוד האמירויות הערביות וכן הבירה של אמירות דובאי. העיר, ששוכנת על חופו הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי, היא מרכז כלכלי ותחבורתי בינלאומי, וב-2012 הוגדרה כעיר עולם בדרגה אלפא+ על ידי GaWC.
היסטוריה
האזכור הראשון של השם "דובאי" כשמו של המקום הוא ב"לקסיקון הגאוגרפי לארצות ומקומות" מ-1095 של הגאוגרף וההיסטוריון הערבי-אנדלוסי אל-בכרי, אם כי היישוב עצמו עוד לא היה קיים אז.
היישוב עצמו החל להתפתח ככפר דייגים ומרכז מסחרי לאחר כמה מאות שנים. החל מ-1820 החלו השייח'ים של דובאי, כמו של יתר היישובים באזור, לחתום על הסכמי שלום עם האימפריה הבריטית וביניהם. לאורך המאה ה-19 התהדקו ההסכמים עד שבסופו של דבר נוצר מדינת החסות הבריטית חוף שביתת הנשק. באותה תקופה החלה העיר לצמוח במרכז מסחרי גדול במפרץ הפרסי, והיא משכה אליה סוחרים רבים מפרס שחלקם היגרו אליה בסופו של דבר.
דובאי נודעה בעיקר בפנינים שדייגיה דלו מהמפרץ, אך הסחר בהן נפגע משמעותית בעקבות השפל הגדול ובעקבות פיתוח חקלאות הצדפות ופנינים מלאכותיות, שייתרו את הצורך בפנינים מן הים. בעקבות כך האמירות נכנסה לשפל כלכלי כבד בשנות ה-30 של המאה ה-20.
החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה דובאי להתפתח תחת הנהגתו של האמיר ראשד בן סעיד אאל מכתום. הוא שתל את הניצנים של תעשיית התיירות של דובאי כשפתח את המלונות הראשונים בה והקים נמל תעופה. בעקבות מציאת נפט בתחומי אמירות אבו דאבי השכנה החלו חיפושים אחריו גם מול חופי דובאי ואכן נמצא נפט במים הטריטוריאליים שלה ב-1966. גילוי הנפט גרם לפיתוח אדיר של העיר ולזרם עצום של עובדים זרים שבאו לעבוד בה והגדילו את האוכלוסייה פי כמה תוך שנים ספורות.
ב-1971 קיבל איחוד האמירויות הערביות עצמאות מבריטניה. דובאי המשיכה להתפתח במהירות בעשורים שלאחר מכן, למעט התקופות של מלחמת המפרץ ותחילת מלחמת עיראק. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הכלכלה המקומית החלה לעבור מהסתמכות על תעשיית הנפט לפיתוח דובאי כמוקד תיירות ומסחר חופשי עולמי.
אתרים בעיר
בדובאי נמצא אחד מריכוזי גורדי השחקים הגדולים בעולם, ובשנת 2016 היו בה למעלה מ-150 מבנים גמורים בגובה של יותר מ-150 מטרים. בין הבניינים בעיר ניתן למנות את בורג' ח'ליפה, הבניין הגבוה בעולם, מגדל הנסיכה, בורג' אל-ערב, שהיה המלון הגבוה בעולם עד 2009 וקניון דובאי, הקניון החמישי בגודלו בעולם.
בעיר נמצא דובאי מירקל גרדן שהוא גן הפרחים הגדול בעולם. מסגרת דובאי שכוללת תצפית מהווה אחת האטרקציות התיירותיות בעיר.
כמו כן העיר מפורסמת בריכוז האיים המלאכותיים ששוכנים לחופיה – איי התמרים וארכיפלג העולם.
בשנת 1967 הוקם גן החיות של דובאי.
דמוגרפיה ודת
האסלאם היא הדת הרשמית במדינה, כך על פי הסעיף השביעי לחוקה של איחוד האמירויות הערביות. כ-85% מהמוסלמים בה הם בני הזרם הסוני, ו-15% האחרים הם בני הזרם השיעי. הממשלה מסבסדת כ-95% מהמסגדים ומעסיקה את האימאמים שלהם, כש-5% המסגדים הנותרים הם פרטיים לגמרי. כל המסגדים בדובאי מנוהלים על ידי הווקף הכפוף לממשלת דובאי.
בדובאי יש גם בני מיעוטים של דתות אחרות, כשרבים מהם הם העובדים הזרים המתגוררים בה.
בעיר ישנה קהילה יהודית של 150 אנשים, הם הקימו בית כנסת ב-2015 במבנה פרטי ששכרו בדובאי ובאישור הרשויות. קיומו של בית הכנסת נשאר חשאי למשך שלוש שנים ונחשף בדצמבר 2018.
כמו כן בעיר פועל בית חב"ד שנפתח רשמית בשנת 2020, אך פעל מקודם בחשאיות בראשות הרב הראשי לאיחוד האמירויות הערביות ורב הקהילות היהודיות באיחוד הרב לוי דוכמן.
אקלים
דובאי נמצאת באזור בו שורר אקלים מדברי חם (BWh בשיטת קפן). הקיץ בדובאי חם באופן קיצוני ולח מאוד; הטמפרטורות הממוצעות נעות בין כ-30 מעלות צלזיוס בלילה ללמעלה מ-40 מעלות צלזיוס ביום. החורף בדובאי חמים יחסית כשהטמפרטורות נעות מאזור 15 מעלות צלזיוס בלילה לאזור 25 מעלות ביום. ממוצע המשקעים השנתי עומד על 94.3 מילימטרים.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי דובאי הנמצא במרחק של כחמישה קילומטרים מהעיר ומשמש כבסיס לחברות אמירטס ופליי דובאי. הנמל הוא העמוס ביותר בעולם בתנועת נוסעים בינלאומית (נכון ל-2015), השלישי הכי עמוס בתנועת נוסעים בכלל (נכון ל-2015) והשישי הכי עמוס מבחינת תנועת מטען (נכון ל-2015). כמו כן, במרחק של כ-37 קילומטרים מהעיר נמצא נמל נוסף וקטן יותר, נמל התעופה הבינלאומי אאל מכתום.
בתוך העיר פועלות הרכבת התחתית של דובאי והחשמלית של דובאי. בנוסף, פועל מונורייל באי ג'ומיירה באיי התמרים.
חינוך
בעיר נמצאים מוסדות רבים להשכלה גבוהה בהם האוניברסיטה האמריקנית בדובאי.
ספורט
בעיר נמצאות חמש קבוצות שמשחקות בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות בכדורגל: אל-ואסל, אל-אהלי, א-נאסר, א-שבאב אל-ערבי ודובאי קלאב.
המרידות באוטו הראשון
המרידות באוטו הראשון התאפיינו במספר מלחמות שונות וממושכות שהתנהלו במהלך התבססות שלטונו של אוטו.
המרד של אברהרד דוכס בוואריה
בשנת 918 המלך קונראד הראשון שכנע את אברהרד, דוכס פרנקוניה לבחור בהיינריך הסקסוני כמלך, מתוך אמונה שבחירה זו תסיים את הסכסוך בין הסקסונים לפרנקים ותמנע את פירוק האימפריה. בשנת 936 ירש אוטו הראשון מאביו היינריך את השלטון, כשהוא בן עשרים וארבעה, צעיר מרוב אנשי האצולה שכביכול אמורים להיות כפופים תחתיו. ארנולף, דוכס בוואריה נאלץ לקבל את מלכות אוטו.
בשנת 937 מת ארנולף, ובנו אברהרד, דוכס בוואריה מרד באוטו וסירב ללוות אותו. לכן, בשנת 938 פלש אוטו פעמיים לבוואריה. בפלישה הראשונה נכשל אך בפלישה השנייה צלח ושלח את אברהרד לגלות. במקומו הוא מינה על בוואריה את דודו, ברטולד. זהו, האירוע הראשון שהוביל לאיבוד עצמאותה של בוואריה שכן, החל מתקופה זו החלה המלוכה למנות את אנשי הכנסייה.
המרד של טאנקמר (שנת 938)
טאנקמר, אחיו למחצה של אוטו, חבר לוויכמן בילונג ואברהרד השלישי. טנקמר אוכזב בעקבות החלטת אוטו למנות את גרו (Gero), אחיו של זיגפריד במקומו. ויכמן היה פגוע שאוטו התייעץ עם הפיקוד הצבאי בצפון סקסוניה בנוגע לאחיו הצעיר, הרמן. אברהרד, אחיו של קונרד, התמרד באוטו כיוון שהחל לחשוש שכוחו נחלש. העניינים החלו בעקבות עלבון שספג, שנבע מסכסוך בזמן קרב מול וסל סקסוני שלו, עליו צר, ברונינג (Bruning), שסירב להישבע לאברהרד אמונים בהיותו קרולינגי ולא סקסוני. המרד דוכא בעקבות מותו של טאנקמר והשניים הנותרים התפייסו עם אוטו.
מרי שני, מרי ליאודולף דוכס שוואביה (שנים 952 - 968)
ליאודולף, דוכס שוואביה (Liudolf), בנו של אוטו הראשון וקונרד האדום חששו מהשפעתו של היינריך מבוואריה על אוטו. ליאודולף, לאחר המסע לאיטליה (951 - 952) ראה את מעמדתו כיורש נפגעת בעקבות הנישואים של אוטו לאדלייד מבורגונדי. קונרד האדום נפגע מיחסו של אוטו לגבי הסכמים שסיכם עם ברנגר הראשון, מלך איטליה בזמן שאוטו מיהר לסקסוניה בשנת 952.
בשנת 953, אוטו ארגן סעודת חג הפסחא באאכן ואיש לא נכח. הוא פנה למיינץ, שם פרידריך, ארכיבישוף מיינץ ניסה לפשר בין הגורמים. תחילה אוטו הסכים להסכם אולם לאחר חזרתו לסקסוניה, שוכנע וטען כי ההסכם נעשה בלחץ, ושפרדריק העדיף את האופוזיציה. פרידריך הצטרף למרד ובהדרגה תומכים נוספים. ביניהם, ארנולף, דוכס בוואריה ואחיו אברהרד שנסו לשפר את מעמדם שנפגע במרידות קודמות. השניים הפסידו בשנת 938. בנוסף, בסקסוניה ויכמן הצעיר, בנו של ויכמן בילונג יחד עם הרמן חדשו את המאבקים כנגד אוטו. המצב התדרדר יותר, לאחר שאוטו העליב אויבים סקסונים לשעבר וכך, נראה היה שהניצחון בידי המורדים. אוטו נכשל בביצור מיינץ, בזמן שהיינריך החל להדוף את בוואריה וליאודולף כבש את רגנסבורג.
הערות שוליים
Otto I, Holy Roman Emperor
הסכם נהר הקולורדו
הסכם נהר הקולורדו (באנגלית: Colorado River Compact) נחתם בשנת 1922 בין שבע ממדינות ארצות הברית שבאזור אגן הניקוז של נהר הקולורדו בדרום-מערב ארצות הברית ונועד להסדיר את חלוקת זכויות המים בנהר בין השותפים להסכם. ההסכם נחתם על ידי נציגים משבע המדינות בהן זורם נהר הקולורדו בדרכו למפרץ קליפורניה במקסיקו במפגש במלון בישופס לודג' (Bishop's Lodge) בסמוך לעיר סנטה פה בירת מדינת ניו מקסיקו.
חוק הנהר
נהר הקולורדו מנוהל ומופעל תחת הסכמים רבים, חוקים פדרליים, פסקי דין וצווים, חוזים ותקנות הקובעות קווים מנחים הקרויים יחד "חוק הנהר" (The Law of the River).
תכולה
ההסכם מחלק את אגן הנהר לשני אזורים, החלק העליון (במדינות קולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג) והחלק התחתון (נבדה, אריזונה וקליפורניה). ההסכם מחייב את המדינות באגן העליון לוודא שהספיקה השנתית של מי הנהר הזורמים לאגן התחתון לא תרד מתחת ל-9.3 מיליארד מ"ק מים בתקופה בת עשר שנים רצופות. כמות זו נקבעה בהתבסס על דפוס ירידת הגשמים כפי שנצפו בשנים לפני חתימת ההסכם ב-1922. הנחת היסוד הייתה שהכמות שצוינה בהסכם תאפשר חלוקה שוויונית פחות או יותר של המים בין שני האזורים (כלומר שהאגן העליון יקבל גם הוא 9.3 מיליארד מ"ק מים לשנה). סך כל כמות המים השנתית שחולקה, כ-20 מיליארד מ"ק, הייתה הכמות שנמדדה באותה תקופה בליז פרי (Lee's Ferry - "המעבורת של לי", המקום היחיד לאורך הנהר שפעלה בו מעבורת משום שהייתה אליו גישה נוחה לשתי הגדות), 26 קילומטרים במורד הנהר מסכר קניון גלן של ימינו, אתר ששימש רשמית כגבול בין האגן העליון לאגן התחתון. בפועל התברר שמדידה זו הייתה תוצאה של אחת מהעונות הגשומות ביותר של דרום מערב ארצות הברית ב-800 השנים האחרונות. על סמך מדידות בתקופה האחרונה ספיקת הנהר השנתית הממוצעת בליז פרי היא כ-16.7 מיליארד מ"ק.
המדינות בתוך כל חלק נדרשו להחליט בינן לבין עצמן כיצד לחלק את 9.3 מיליארד מ"ק (293 מ"ק לשנייה) מים ביניהם. ההסכם אפשר את קיום ההשקיה הנרחבת של דרום מערב ארצות הברית, כמו גם מיזמי פיתוח של המדינות השותפות להסכם ופרויקטים של מערכות להובלת מים שיזמה לשכת הטיוב של ארצות הברית. פרויקטים אלו כללו, בין השאר, את סכר הובר ואגם פאוול.
מכסות המים הנוכחיות באגן התחתון נקבעו ב-1928 כחלק ממיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project), בעוד שמכסות המים הנוכחיות באגן העליון נקבעו על ידי הסכם האגן העליון של נהר הקולורדו (Colorado River Basin Compact) של 1948. כאמור הגבול בין האגן העליון של נהר הקולורדו לאגן העליון נקבע בליז פרי השוכנת במדינת אריזונה לא הרחק מגבולה של אריזונה עם יוטה. משום כך נקבעה לאריזונה מכסת מים הן באגן העליון, שבה יש לה חלק קטן, והן באגן התחתון. המכסות הנוכחיות הן
בנוסף לכך הוקצו 1.9 מיליארד מ"ק מים בשנה ממימי נהר הקולורדו למקסיקו, כתוצאה מההסכם בנוגע לשימוש במימי הנהרות קולורדו טיחואנה וריו גראנדה, שנחתם ב-3 בפברואר 1944, והפרוטוקול הנלווה שנחתם ב-14 בנובמבר 1944. כמו כן, יכול האגן התחתון לקבל תוספת של 1.4 מיליארד מ"ק בשנה בתנאים של עודף מים.
היסטוריה
ב-1934 הזעיקה אריזונה, שלא הסכימה להחלטה של קליפורניה לסכור את הנהר ולהסיטו, את המשמר הלאומי של ארצות הברית ואפילו הקימה "חיל ים" שמנה שתי ספינות. הנושא הוסדר בסופו של דבר בבית המשפט.
ההסכם היה שנוי במחלוקת גם בזמן שנחתם. מדינת אריזונה לדוגמה הייתה מאוכזבת ממכסת המים שהוקצתה לה כחלק מהאגן התחתון וסירבה לאשרר את ההסכם עד 1944. אריזונה חלקה על ההקצאות הספציפיות שקיבלה עד שבית המשפט העליון של ארצות הברית תמך בהקצאה בהחלטה מ-1963 בפסק הדין אריזונה נגד קליפורניה. ההסכם סיים שנים רבות של מחלוקות, והכשיר את הדרך להפעלת מיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project), שאושר על ידי הקונגרס ב-1968.
פיתוחים עתידיים וסוגיות
מאז שנחתם הסכם נהר הקולורדו השתמשה קליפורניה במים העודפים שנותרו ממדינות אחרות, יחד עם זאת קיים חשש שגידול האוכלוסייה בדרום מערב לא יותיר יותר עודפים לשימושה של קליפורניה. ב-2001 חתם ברוס בביט (Bruce Babbitt), מזכיר הפנים של ארצות הברית, על הסכם ביניים, שבו נקבע כיצד יחולקו המים העודפים מנהר הקולורדו בין קליפורניה, אריזונה ונבדה במשך חמש עשרה השנים הבאות שבמהלכן צריכה קליפורניה ליישם שיטות שימור על מנת לצמצם את צריכת המים של המדינה ואת התלות במי נהר הקולורדו.
קיימת גם דאגה בנוגע לגידול באוכלוסייתה של נבדה והשימוש של המדינה במים. נבדה, שקיבלה את ההקצאה הקטנה ביותר מבין המדינות באגן הנהר התחתון, עלולה לגלות בעתיד הקרוב שהמים שמקורם בנהר הקולורדו לא מכסים את הצרכים ההולכים וגדלים של מדינה זו. עם זאת ב-2008 אמרה פט מולרוי (Pat Mulroy), המנהלת הכללית של רשות המים של דרום נבדה, שאיננה תומכת בשינוי חלוקת המים. היא טענה שמכיוון שכל המדינות באגן התחתון חוו גידול באוכלוסייה לא סביר שמכסת המים של נבדה תוגדל והיא אף עלולה לקטון. במקום זאת ייתכן שנבדה, כמו קליפורניה, תיאלץ לפתח שיטות שימור, כמו גם למצוא מקורות מים אחרים, על מנת לתמוך באוכלוסייה הגדלה של המדינה.
השפעת הסכם נהר הקולורדו על הסביבה
כאשר נחתם הסכם נהר הקולורדו ב-1922 היה הגורם המרכזי שדחף להכנתו הרצון של השותפות להסכם לפתח את החקלאות והיישובים שבתחומן. לרוע המזל גישה זו לא לקחה בחשבון סוגיות של איכות הסביבה. שימוש ושימוש חוזר במי הנהר כמו גם השימוש הנרחב בסכרים יוצר סביבה עוינת למיני הדגים המקומיים. סכרים חוסמים את מעבר הדגים, מצמצמים את השקעת הסחף ומשנים את טמפרטורת המים, כל אלו משפיעים לרעה על המערכת האקולוגית. ניצול המים גרם להתדרדרות של הדלתה של הנהר במקסיקו. מערכת אקולוגית, שהייתה פעם ירוקה ושופעת מכמויות הסחף הגדולות, כמעט ונעלמה כליל. על מנת להתחיל לצמצם את הנזק יהיה צורך להקצות למקסיקו כמויות מים גדולות יותר.
ביקורת ומשא ומתן מחודש
בשנים האחרונות הפך ההסכם להיות מקור לביקורת חריפה יותר, בעקבות קיטון מתמשך בכמות הגשמים השנתית באזור. ספציפית, מכסות המים שהוקצו התבססו על ההנחה שהספיקה השנתית הממוצעת של הנהר היא 20.2 מיליארד מ"ק (641 מ"ק לשנייה). מחקרים שהתבססו על תיארוך באמצעות טבעות עצים הגיעו למסקנה שהספיקה השנתית הממוצעת של הקולורדו כפי שנמדדה על פני תקופה ארוכה קטנה משמעותית ממספר זה. ההערכות כוללות 16.3 מיליארד מ"ק (516 מ"ק לשנייה), 16.7 מיליארד מ"ק (528 מ"ק לשנייה) ו-17.6 מיליארד מ"ק (559 מ"ק לשנייה). אנליסטים רבים הגיעו למסקנה שכאשר התנהל המשא ומתן על ההסכם כללה התקופה ששימשה כבסיס לחישוב הספיקה השנתית הממוצעת של הנהר (1922-1905) תקופות גשומות במיוחד יוצאות דופן. ושהבצורת של השנים האחרונות היא למעשה חזרה על תבניות מזג אוויר היסטוריות. הקיטון בכמות הגשמים הוביל לירידה נרחבת במפלס מי המאגרי המים באזור, בייחוד באגם פאוול, שנוצר על ידי סכר קניון גלן ב-1963, שבו היחשפותם של קניונים שהיו מוצפים במשך תקופה ארוכה עוררו קריאות ליזום ייבוש קבוע של המאגר.
בדצמבר 2007 חתם מזכיר הפנים של ארצות הברית על הנחיות זמניות בהן פורט כיצד יש לחלק את מימי נהר הקולורדו בתקופות של מחסור במים. ההנחיות תוארו כזמניות משום שהן בתוקף עד 2026, ונועדו לאפשר למפעילי המערכת לרכוש ניסיון בתנאים של התייבשות המאגרים, ובמקביל נחקרת ההשפעה של שינוי האקלים על הספיקה של נהר הקולורדו. הכללים קובעים שלוש רמות של תנאים של מחסור, תלוי בגובה מפלס אגם מיד:
מזכר 319 – ב-20 בנובמבר 2012 נחתם במסגרת הוועדה הבינלאומית לגבולות ומים של ארצות הברית ומקסיקו הסכם שכונה "מזכר 319" ("Minute 319"), שעדכן את חוק הנהר על מנת להתייחס לשאלה כיצד תושפע חלוקת המים השנתית בנפח 1.9 מיליארד מ"ק שהוקצבו למקסיקו מתנאים של בצורת או של עודף במים. בתנאים של עודף מים (כשפני אגם מיד מעל לגובה של 349 מטרים מעל פני הים) תוגדל הזרמת המים למקסיקו ב-49 מיליון מ"ק. במקרים שגובה פני האגם גבוהים יותר יוגדלו מכסות המים למקסיקו בצורה פרוגרסיבית עד לתוספת מקסימלית של 250 מיליון מ"ק לשנה.
מזכר 319 גם מפרט שכמות המים למקסיקו תצומצם בתנאי בצורת. החל ממכסת הבסיס של 1.9 מיליארד מ"ק לשנה תצומצם המכסה ב-62 מיליון מ"ק אם פני אגם מיד ירדו לגובה שבין 328 מטרים מעל פני הים ל-320 מטרים מעל פני הים, תצומצם ב-86 מיליון מ"ק אם גובה פני האגם ירדו לגובה שבין 320 מטרים ל-312 מטרים, ותצומצם ב-154 מיליון מ"ק אם פני האגם ירדו מתחת ל-312 מטרים מתחת לפני הים.
עיצור מכתשי, חוכך שורק, מסודק
עיצור מכתשי חוכך שורק מסודק הוא צליל עיצורי קיים בכמה של שפות מדוברות. סימן ה־IPA לעיצור הוא /sʼ/. עיצור זה היה קיים בפרוטו-שמית והיה אחד הצלילים של האות צד"י. ניתן היה לשמוע אותו בפרוטו-שמית במילים צִוֵּח, צָד, צָם, צָבָר, צֹבֶר, צֶבַע, צַח, צֶדַע, צִדְעָה, צִדְפָּה, צֶדֶק, צְדָקָה, צְרִיחַ, צָרַח, צַרְצוּר, צִרְצֵר, צָעַק, צָעִיר, צָפַר, צַפְצָפָה, צָלַח, צִלְצֵל, צָלָה, צִלָּה, צְלָב, צְלִיל, צֶמֶג, צָהַל, צִיֵּר, צוּרָה, וצַיָּד. בלשנים מאמנים שזוהי צלילה הישן של האות הערבית ص בתקופה עתיקה ביותר, זמן רב לפני הערבית הקלאסית (ערבית של הקוראן).
זאב רוטשטיין
זאב יהושע רוטשטיין (נולד ב-30 ביולי 1950) הוא רופא ישראלי, המשמש כפרופסור חבר קליני באוניברסיטת תל אביב וכיו"ר סל התרופות. כיהן כמנהל הכללי של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ושל המרכז הרפואי הדסה.
ביוגרפיה
בשנת 1977 סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1983 קיבל תעודת מומחה בקרדיולוגיה. בשנת 1990 קיבל תואר מוסמך (בהצטיינות) בניהול מערכות בריאות, מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1993 קיבל תעודת מומחה בניהול מערכות בריאות.
בנוסף לעבודתו בבית החולים, משמש גם פרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, ומלמד בפקולטה לניהול, שניהם באוניברסיטת תל אביב. נושאי לימוד: אפידמיולוגיה, רפואה מונעת ורפואה תעסוקתית, מערכות הבריאות בישראל, מדיניות הבריאות וסוגיות כלכליות בניהול מערכות בריאות וניהול סיכונים ברפואה.
בשנת 2010 קיבל רישיון טיס, לאחר שסיים קורס טיס בארצות הברית.
ב-2013 משרד הבריאות אילץ את רוטשטיין להתפטר מדירקטוריון חברה לניכוי צ'קים לאחר שהחל לעבוד שם בניגוד להגדרת תפקידו.
בשנת 2015 החל שר הבריאות יעקב ליצמן לפעול למען מינויו כמנהל המרכז הרפואי הדסה בירושלים, שנקלע למשבר כספי. תהליך המינוי נתקל בקשיים עקב העמדתו של רוטשטיין לדין משמעתי על עידוד רופאים לעבוד ברפואה פרטית במקום חובתם לרפואה הציבורית, דיון שבו לימים יצא זכאי, בנימוק שלא הוכח שרוטשטיין עבר על הנהלים במכוון. בפברואר 2016 החל לכהן כמנכ"ל הדסה לאחר שהחליף את הפרופ' תמר פרץ.
בשנת 2017 נקלע רוטשטיין למשבר חמור בהדסה, כאשר מספר רופאים מהמחלקה ההמטו-אונקולוגית לילדים, ובהם מנהל המחלקה, התפטרו כתוצאה ממשבר אמון מולו, בטענה כי הוא מוביל מהלך שעלול לפגוע בילדים החולים.
בשנת 2019 מינה משרד הבריאות בראשות ליצמן את רוטשטיין לראש ועדת סל הבריאות.
ביולי 2020 מונה לחבר במטה המקצועי של הממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל פרופ' רוני גמזו.
ב-11 ביולי 2021, שבוע לאחר שדירקטוריון הדסה זימן אותו לשימוע לפני פיטורים, הודיע על פרישתו ממשרת מנכ"ל בתי החולים הדסה, ובהמשך החודש הסתיימה כהונתו.
באוקטובר 2021 הצטרף לוועדה המייעצת של חברת אימפרווייט, העוסקת בקידום שיתופי פעולה טכנולוגיים בין המגזר הפרטי לממשלות. בנובמבר 2021 מונה לנשיא ולראש הוועדה המדעית המייעצת בחברת EPM, מפתחת תרופות מבוססות מולקולות ממשפחת הקנאבינואידים, ליו"ר הדירקטוריון של חברת הקנאביס הרפואי פארמוקן גלובל וליו"ר הוועדה המייעצת של סנט-טק מדיקל.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
2017 בישראל
2017 בישראל היא השנה בה מדינת ישראל ציינה 69 שנים להקמתה.
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2017)
גואדלקיביר
גואדלקיביר (בספרדית: Guadalquivir) הוא נהר בספרד באזור אנדלוסיה. מקורו של הנהר בצפון הרי אנדלוסיה והוא נשפך באזור קדיס לאוקיינוס האטלנטי תוך יצירת שפך נהר ברוחב של כ-7 ק"מ. מקור השם הוא מערבית - "الوادي الكبير" - "הנחל הגדול".
המקור העיקרי של המים הם גשמים. עד לעיר סביליה הנהר מתאים להעברת ספינות. בעת העתיקה ובימי הביניים הגיעו הספינות עד לקורדובה.
באזור הנהר הייתה התיישבות עוד בתקופה עתיקה. הפיניקים הקימו מושבות לאורך הנהר: לבריחה, קרת חמן , שפלה וקרת טובה. בתקופת האימפריה הרומית, במאה ה-2 לפנה"ס הוקמה סביליה והיא התפתחה לנמל חשוב. לאחר גילוי אמריקה, נמל סביליה היה מרכז חשוב של מסחר עם העולם החדש. עם הזמן בגלל הקושי להעברת ספינות גדולות בנהר, מרכז הסחר עבר לקדיס.
נתן אלתרמן הזכיר את הנהר בשירו "דצמבר" המתאר את מזג האוויר החורפי בתל אביב:
הר טוהיבאה
הר טוהיבאה (בצרפתית: Mount Tohivea) או הר טוהיאה (בצרפתית: Mount Tohiea) הוא הר הגעש הכי גבוה במרכז האי מוריאה, שבאיי החברה שבפולינזיה הצרפתית.
ההר נמצא כ-24.2 ק"מ מפפאטה, בירת פולינזיה הצרפתית.
אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי
אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי (בפולנית: Ostrowiec Świętokrzyski; ביידיש: אוסטרובצה) היא עיר בדרום-מרכז פולין, באזור ההיסטורי של פולין קטן, על הנהר קמיינה. העיר היא אחת מערי התעשייה הוותיקות בפולין, ובה מפעלי מתכת רבים. הרי שוויינטוקז'יסקי נמצאים סמוך לעיר, מדרום לה. בעיר מספר כנסיות, בהן כנסייה שנבנתה במאה ה-17 ושופצה בתחילת המאה ה-20 בסגנון הבארוק, שרידי בית קברות יהודי וארמון אצולה מקומי.
תולדות העיר
העדויות המוקדמות ביותר על יישוב אנושי באזור מתוארכות לתקופה הנאוליתית. בתקופה זו התקיימו באזור בני שבטים נוודים שהשתייכו לתרבות הלנגיאלית והגיעו מאזור נהר הדנובה.
אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי הייתה אחד המרכזים של מהפכת 1905 בפולין. בדצמבר 1905 הוקמה במקום "רפובליקת אוסטרובייץ" ולמשך שבועיים הייתה העיר תחת שלטון המפלגה הסוציאליסטית הפולנית. שני גדודים של צבא האימפריה הרוסית דיכאו את המרד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נפגעה תעשיית המתכת בעיר, אך עם השתלטות פולין על העיר, בנובמבר 1918, החלה שוב התעשייה בעיר לשגשג ואוכלוסייתה הגיעה ל-30,000 נפש.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר מרכז של התנגדות פולנית לנאצים, ופעל בה דפוס מחתרתי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 תכננה ממשלת פולין הנחת מסילת ברזל מקילצה ללובלין דרך אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי.
ב-1990 קרסה תעשיית המתכת המקומית וחלקים ממנה נקנו על ידי קבוצת משקיעים מספרד.
תולדות הקהילה
היישוב היהודי בעיר מתועד החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ולנציגיו הייתה השפעה בוועד ארבע הארצות בסוף אותה מאה. בשנות ה-40' של המאה ה-17 בנו יהודי העיירה בית כנסת וקידשו בית עלמין. בימי פרעות ת"ח-ת"ט נמלטו רוב היהודים מן העיר מאימת חמלניצקי, ואלו שנותרו בה סבלו קשות בימי מלחמת השוודים הראשונה. לקראת סוף המאה ה-17 התאושש היישוב היהודי בעיר, ורוב אנשיו התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה.
בראשית המאה ה-18 כיהן ברבנות העיר הרב יחזקאל בר אביגדור. אחריו נודעו הרב מאיר בר הירץ והרב אליעזר ליפשיץ (נפטרו ב- 1734), ולאחריהם הרב יוסף מרגליות (נפטר ב- 1753), הרב יוסף תאומים (נפטר ב- 1782) והרב עזריאל מייזלש (נפטר ב- 1786). במאה ה-19, עם הקמתם של בתי היציקה הגדולים בעיר, באה גם ליהודיה תקופת שגשוג. בשלהי המאה ה-19 נבחר לרב העיר האדמו"ר מאיר יחיאל הולשטוק, אשר הקים בה את חצרו, והפך אותה לאחד ממרכזי החסידות בפולין (בנו יחזקאל שהמשיכו בתפקיד נספה בשואה). בתקופה זו נפתח בעיר תלמוד תורה.
בשנים 1895 ו- 1910 פקדו את העיר שתי שרפות גדולות, שפגעו בעיקר בבתי היהודים שבמרכז העיר. בראשית המאה ה-20 פעלה בעיר ישיבת נובוגרודק, שבראשה עמד הרב יצחק אליהו ולדשן (נספה בשואה), ובשנת 1904 הוקם בה חוג ציוני ראשון. כעבור מספר שנים נוסדו בה סניפי פועלי ציון, המזרחי והבונד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חברו חיילי הצבא הרוסי הנסוגים לאספסוף מקומי, ויחדיו פרצו לבתי וחנויות יהודי העיר, ובזזו סחורות ורכוש. לקראת סופה של המלחמה, סבלו יהודי העיר ממעשי התעללות וביזה מצד חיילי הצבא הכחול. במחצית השנייה של שנות השלושים סבלו יהודי העיר מגילויי אנטישמיות גוברים והולכים, ובהם הצבת משמרות לפני חנויותיהם, פגיעה בדוכני היהודים בימי היריד בעיר, ושבירת שמשות בבתיהם. בשנת 1938 אף נופצו שמשות בית הכנסת בעיר. הקהילה בעיר הסתייעה בתרומות הג'וינט, ובשנים שטרם מלחמת העולם השנייה גדלה בה הפעילות הציונית, ובין היתר, פעלו בה תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר. כמו כן, פעלו בעיר בית ספר מרשת בית יעקב ובית ספר מרשת תרבות.
בתחילת תקופת השואה
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ- 8,000 יהודים, למעלה משליש מסך תושביה. עד כיבוש העיר בידי הגרמנים ביום 8 בספטמבר 1939 נמלטו ממנה רבים מתושביה היהודים. עם כניסת הגרמנים לעיר, יהודים רבים נחטפו לעבודות כפייה, ו- 15 יהודים נרצחו ביומיים הראשונים. מפעם לפעם הצטוו היהודים לשלם כופר בכסף ובדברי ערך לגרמנים. בסוף ספטמבר 1939 הוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לגייס עובדי כפייה יהודים לסניף המקומי של משרד העבודה הגרמני.
בדצמבר 1939 הובאו לעיר כ- 1,000 יהודים שגורשו מאזור פוזנן. בראשית 1940 הוחרמו כל עסקי היהודים בעיר, ומיום 8 בינואר 1940 חויבו יהודי העיר לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר ולקיים מגע עם לא יהודים. בפברואר 1940 נאסר על היהודים לצאת מבתיהם, להוציא שעתיים בבוקר ושעה בערב. במרץ 1940 הובאו לעיר כ- 1,000 יהודים שגורשו מווינה.
בקיץ 1940 שולחו מאות צעירים יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור לובלין, ולמחנה בלז'ץ, אשר שימש באותה עת כמחנה עבודה.
הקמת גטו אוסטרובייץ
באפריל 1941 הוקם בעיר גטו, אשר אליו הועברו גם פליטים יהודים מאזור ורשה ולודז', ואשר מספר תושביו הגיע בסוף שנת 1941 לכ- 15,000 יהודים. ביום 1 בדצמבר 1941 הפך הגטו לסגור.
ביום 20 בדצמבר 1941 נצטווה היודנרט למסור לגרמנים מוצרי פרווה. יהודי שהסתיר פרווה הוצא להורג לעיני כל לאחר שעונה. בסוף פברואר 1942 דרשו הגרמנים מהיודנרט רשימת יהודים תומכי הסובייטים, והרשימה שהוכנה כללה 801 שמות. אנשי גסטאפו הוציאו את אלו מבתיהם, ו- 36 מהם נורו לעיני בני ביתם. 72 נוספים נלקחו מהעיר, והוצאו להורג במקום לא ידוע. בין הנרצחים היו גם ראש היודנרט הראשון בעיר, עו"ד זייסל. ביום 28 באפריל 1942 נורו למוות בידי המשטרה הגרמנית 32 יהודים.
האקציה במאי 1942
ביום 8 במאי 1942 נכנסו לגטו קציני ס"ס מראדום. יהודים שעבדו במחנה העבודה בודז'חוב (Bodzechow) הסמוך לעיר הקדימו לצאת לעבודתם בתקווה שיצליחו לחמוק מהגירוש. בד בבד, קבוצת צעירים התכוננה לבריחה מהגטו, ולגטו הובא סיוע חומרי מקשרית הארגון היהודי הלוחם פרומקה פלוטניצקה.
כ- 3,000 יהודים מהגטו גורשו במאי 1942 לאושוויץ.
האקציה באוקטובר 1942
אקציה נוספת נערכה בגטו ביום 10 באוקטובר 1942, בהשתתפות אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים, פולנים וליטאים. למעלה מ-2,000 יהודים מהגטו וכ- 800 יהודים שעבדו במפעלי משרד העבודה הגרמני רוכזו בכיכר שלפני בית היודנרט, ומאות מהם נרצחו כתוצאה מיריות לתוך הקהל הצפוף. כמו כן, נרצחו החולים בבית החולים.
יתר היהודים הוחזקו בכיכר שלוש יממות, ללא מים ומזון, תוך התעללות מצד שומריהם הליטאים. לאחר מכן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה, כאשר כ- 300 יהודים נורו למוות במועד הגירוש. כ- 1,000 יהודים נוספים שניסו להסתתר בתחומי הגטו ונתפסו, נרצחו בבית העלמין היהודי בעיר.
בתום האקציות הוקטן שטח הגטו, ושוכנו בו העובדים במפעלי הגרמנים.
האקציה בינואר 1943
ב- 10 בינואר 1943 נעשתה בגטו אקציה נוספת, וכ- 2,000 מיהודיו גורשו לטרבלינקה.
בשלב זה נותרו בגטו יותר מ-1,000 יהודים שעבדו במפעלים גרמניים, 30 יהודים שהועסקו באיסוף חפצי המגורשים ומיונם, אנשי שירות הסדר היהודי ובני משפחותיהם, ומספר יהודים שהסתתרו במקום. בראשית מרץ 1943 החזירו הגרמנים את היהודים ממחנות העבודה בבודז'חוב ובסטרחוביצה לעיר, ויהודי הגטו גויסו להקמת מחנה עבודה חדש במבואות העיר.
חבירה לפרטיזנים וחיסול הגטו
ביום 10 ביולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום לאזור, חוסל גם מחנה העבודה, ויושביו גורשו לאושוויץ.
שעון קיץ
[[קובץ:DaylightSaving-World-Subdivisions.png|שמאל|ממוזער|300px|
]] שעון קיץ הוא קביעה של תזמון שעות היממה, הנהוג באופן מקומי למשך תקופה מסוימת בשנה (בדרך כלל, מעונת האביב עד הסתיו), בשונה מן השעון הנהוג באותו מקום בשאר ימות השנה לפי זמן אוניברסלי מתואם.
השינוי בקביעת הזמנים מתבטא לרוב בהזזת השעון שעה אחת קדימה. בתחילת תקופת שעון הקיץ מכוונים את השעון שעה אחת קדימה (ולכן משכימים לקום מוקדם יותר בשעה אחת ביחס לשעון גריניץ'), ובסיומה מכוונים בחזרה שעה אחת אחורה (חוזרים לקום מאוחר יותר בשעה אחת). מטרתה העיקרית של הנהגת שעון הקיץ, במקורה, הייתה להביא לכך שיותר שעות מתוך היממה, המקובלות כשעות פעילות של בני האדם יהיו במהלך היום, בחופף לאור יום טבעי, ובכך יופחת הצורך בתאורה מלאכותית, הצורכת אנרגיה. עם זאת, כיום קיימים מחקרים ותוצאות סותרות בשאלת החיסכון באנרגיה בעת הנהגת שעון קיץ. במשך השנים, גורמים שונים הביעו התנגדות לרעיון מסיבות כלכליות, חברתיות, דתיות או בריאותיות. בתקופה שבה לא חל שעון הקיץ, הזמן התקני מכונה גם "שעון חורף". הזמן התקני הוא, במקרים רבים, אזור הזמן.
היסטוריה
התאמת השעון לשעות האור הטבעי רווחה במספר מקומות בעת העתיקה, והדבר נבע, בין היתר, ממעמדה המרכזי של החקלאות בחברה, אשר עבודותיה נערכות בעיקר בשעות האור. ברומא העתיקה, למשל, חולקו שעות האור לשתים-עשרה יחידות שוות, והראשונה החלה בזריחה. דבר זה חייב לשנות את אורך ה"שעות" בהתאם לעונת השנה - בקיץ הן הגיעו למשך מרבי של 75 דקות מודרניות, ובחורף הן הצטמצמו לכדי 44 דקות בלבד (ההפרש גדל עם הקרבה לקטבים). גם בהלכה היהודית מוגדרות שעות זמניות, שאורכן משתנה לפי עונות השנה.
ב-1784, בעת שכיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת, הציע בנג'מין פרנקלין לצרפתים, לחסוך בנרות בדרך של קימה מוקדמת עם הזריחה. פרנקלין חישב בחיבורו ומצא כי אם כל 100,000 תושבי פריז ינהגו לפי הצעתו, יחסכו 64,050,000 אונקיות של שעוות נרות, וסכום של 96,075,000 לירות. עם זאת, לא דובר בהצעה לשינוי במובנו המקובל של שעון קיץ כיום.
עד אמצע המאה ה-19, ואף לאחר מכן, קביעת השעה נעשתה בכל עיר בנפרד, והיא הייתה גמישה והסתמכה על מיקום השמש בשמים. בנוסף, עובדים רבים עדיין עבדו סמוך לבתיהם בשעות שקבעו לעצמם. עם הנהגת הזמן התקני (Standard Time) בארצות הברית ובאירופה, והתגברות התיעוש, כך שרוב העובדים עבדו במפעלים ובמשרדים לפי סדר יום אחיד, נוצר פער בין שעת זריחת השמש לשעת תחילת העבודה. פער זה הביא להגברת השימוש בתאורה מלאכותית בשעות הערב ולבזבוז אנרגיה.
המצאת שעון הקיץ
הראשון שהעלה את רעיון הנהגתו של שעון קיץ כפי שהוא מוכר כיום, היה הניו זילנדי ג'ורג' ורנון הדסון (George Vernon Hudson), אשר, ב-16 באוקטובר 1895, הציע להקדים את השעה בשעתיים במשך חודשי הקיץ.
ב-1907 הועלה הרעיון גם בבריטניה על ידי ויליאם וילט, שהשקיע מאמץ רב בקידומו עד מותו ב-1915, אך ללא הצלחה. ב-1909 הוגשה הצעת חוק בנושא לפרלמנט הבריטי אולם היא נדחתה, וכך קרה גם בשנים 1911–1914. גם בארצות הברית נדחתה הצעה דומה בשנת 1909.
רק המחסור בפחם, שהורגש ביתר שאת בימי מלחמת העולם הראשונה, הביא את גרמניה לאמץ בפעם הראשונה את רעיון שעון הקיץ בדומה להצעתו הראשונה של בנג'מין פרנקלין. רעיון זה הונהג בשטחה של גרמניה ובשטחים שכבשה באירופה ב-30 באפריל 1916.
בריטניה אימצה את הרעיון זמן קצר אחר כך, ב-21 במאי 1916, כדי לחסוך בפחם ובשל שעות ההאפלה הארוכות בעת המלחמה.
רוסיה הצטרפה ב-1 באפריל 1917 ובארצות הברית שותקה ההתנגדות לשעון קיץ לאחר הצטרפותה למלחמה ב-1917, ומחוגי השעון הוזזו בה קדימה לראשונה באביב 1918.
לאחר המלחמה, חדלו מספר מדינות מהנהגת שעון קיץ, וארצות הברית, לדוגמה, לא שבה להנהיגו במישור הלאומי כבר ב-1919, אם כי מספר ערים אמריקאיות הנהיגו שעון קיץ באופן מקומי. לעומת זאת, בבריטניה הונהג שעון קיץ ללא הפסקה מאז 1916.
סוגיית שעון הקיץ עלתה ועולה לדיון שוב ושוב במדינות רבות במהלך המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, וזה הונהג ובוטל חליפות באזורים שונים. כיום, מונהג שעון קיץ כמעט בכל מדינות אירופה, ברוב מדינות אמריקה הצפונית, בכמה מדינות בדרום מזרח אוסטרליה, בניו זילנד, ובמספר מדינות בדרום אמריקה ובמזרח התיכון.
באירופה ובצפון אמריקה מונהג כיום שעון הקיץ במרבית ימות השנה - כשבעה חודשים, לפחות. במדינות מסוימות, כמו רוסיה ואיסלנד, שונה אזור הזמן לחלוטין, כך, שכביכול, מונהג בהן "שעון קיץ" בכל ימות השנה. בארצות הברית היה נהוג עד שנות ה-80 של המאה ה-20 שעון קיץ מסוף חודש אפריל עד סוף אוקטובר. מאז, הונהג שעון הקיץ מתחילת אפריל, והחל מ-2007 הוא מונהג כבר מאמצע חודש מרץ ועד תחילת נובמבר. במרכז אירופה היה נהוג שעון קיץ מסוף מרץ עד סוף ספטמבר, אך בשנות ה-90 החלו להנהיגו עד סוף אוקטובר.
סיבות כלכליות
הסיבות להנהגת שעון קיץ במקורן הן בעיקר כלכליות: חיסכון באנרגיה והגברת פריון העבודה. שעון הקיץ גורם להתאמה קרובה יותר בין שעת ההשכמה לשעת זריחת השמש. לדוגמה, אם אדם נוהג לקום מדי יום בשעה 6:00 בבוקר, בעוד השמש זורחת ב-5:00, מתבזבזת שעת אור-יום בשינה. אם מזיזים את השעון שעה קדימה, שעת הזריחה נקבעת ל-6:00 בבוקר, כך שהאדם מתעורר עם הזריחה. כיוון שהעבודה מסתיימת שעה מוקדם יותר על פי שעון הקיץ, ניתן לנצל את הזמן שנותר עד השקיעה לפעולות באור יום, ואין צורך בחשמל לתאורה. הנהגת שעון קיץ נעשתה נפוצה יותר בשנות ה-60 ובשנות ה-70, ותקופת הנהגתו התארכה בהדרגה באירופה ובארצות הברית. הסיבות לכך מגוונות: השימוש בנפט ובפחם לצורך הפקת חשמל גדל במידה ניכרת ומחירי הנפט עלו במידה רבה, בייחוד במהלך שנות ה-70. שעות העבודה, המסחר והבילוי השתנו בהדרגה החל משנות ה-60, עת החלה הגמשה בשעות העבודה כדי למנוע עומסי תנועה בשעות הבוקר ובשעות הערב המוקדמות. במשך הזמן גילו מקומות עבודה כי שעות עבודה מאוחרות עדיפות להם. כיום הדבר נפוץ בייחוד בחברות היי טק. איחור שעות העבודה מביא להגדלת הפער בין שעת הזריחה לבין שעת תחילת העבודה, ולפיכך לשימוש יתר בתאורה מלאכותית בשעות הערב. שעון הקיץ נעשה, אם כן, יעיל למשך תקופה ממושכת יותר בשנה.
עם זאת, כיום השימוש בתאורה מלאכותית ובמכשירים חשמליים נעשה כה נפוץ, הן ביום והן בלילה, עד שמידת התרומה של שעון הקיץ לחיסכון נתונה בספק: השימוש בתאורה מלאכותית עולה, והעובדה שבמקומות עבודה משתמשים בה גם בשעות היום, מפחיתה את יעילותו של שעון הקיץ. בנוסף, בניגוד למצב בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, תאורה מלאכותית אינה האחראית לעיקר צריכת החשמל. כיום ישנם שימושים בחשמל הצורכים אנרגיה גדולים בהרבה, למשל השימוש ההולך וגובר במזגנים, שתופסים נתח גדול בצריכת האנרגיה. השינויים בהרגלי צריכת האנרגיה, כמו גם מחסור במחקרים עדכניים וחד-משמעיים, מקשים על הערכת יעילותו של שעון הקיץ. מחקר שנערך במערב אוסטרליה בעת הנהגת שעון הקיץ בשנים 2006–2007, אף טען לעלייה של 0.6% בצריכת האנרגיה.
ישנן תוצאות סותרות במחקרים שבדקו האם הנהגת שעון קיץ מובילה להגדלת מחזור העסקים של בתי עסק מתוך השערה שאנשים נוטים לערוך קניות רבות יותר בשעות אור מאשר בשעות חושך.
שעון הקיץ יוצר לעיתים קונפליקט בין האינטרס של אנשים פרטיים לבין בעלי העסקים והמערכות הממשלתיות: עקב שעון הקיץ, העבודה והלימודים מתחילים בשעות הקרירות יותר של הבוקר, וכך אפשר לחסוך שעה שלמה בהפעלת המזגנים היקרה במקומות העבודה ובבתי הספר באזורים שבהם המזגן אינו פועל לאורך כל היום. מחיסכון זה נהנים המעסיקים והממשלה. מאידך, שעת כיבוי המזגנים לפנות ערב מתאחרת לשעה שבה רוב האנשים בביתם וכך הם נאלצים לשלם עבור שעה נוספת.
בריאות הציבור ואיכות חיים
גם בשאלת ההשפעה של שעון הקיץ על הבריאות ואיכות החיים ישנן תוצאות סותרות ולא מוחלטות. נטען כי שעון הקיץ משפר את איכות השינה, כיוון שהוא מאפשר שינה ממושכת יותר בשעות החשכה שבהן השינה עמוקה יותר. עובדה זאת משפרת לכאורה את הערנות ואת פריון העבודה. פרופ' דב אשבל טען, לעומת זאת, בטרם כניסת המזגן לשימוש נרחב, ששעון הקיץ אינו מתאים לאקלים בישראל, שבה בגלל החום הכבד אנשים אינם מצליחים להירדם עד שעה מאוחרת, כאשר הבתים מתקררים, ועל כן הקימה המוקדמת יותר פוגעת באיכות השינה.
מידת השפעתו של שעון קיץ על הלוקים בדיכאון עונתי נמצאת עדיין במחלוקת בקרב חוקרים. מאידך גיסא, הזזת השעון עשויה להשפיע על השעון הביולוגי משך מספר שבועות, ומחקרים שונים טענו כי עצם השינוי מעלה את שכיחותם של התקפי לב ושל מקרי התאבדות.
עוד נטען כי בעת הפעלת שעון קיץ יש יותר אור שמש בשעות שבהן הכבישים עמוסים, ועל-כן ההערכה היא שבכוחו של שעון הקיץ לסייע גם במלחמה בתאונות הדרכים, משום שבשעות אור סכנת התאונות פחותה מאשר בזמן חשכה. מאידך גיסא, קיימת סכנה מוגברת לתאונות דרכים בימים הראשונים שלאחר שינוי השעה, כיוון שהנהגים עלולים לסבול מחוסר שינה בטרם התרגלו לשעון החדש.
ממשלת קזחסטן ביטלה את שעון הקיץ לחלוטין ב-2005, כאשר טענה כי הוא מביא לעלייה בתחלואה, בעיקר בקרב זקנים וילדים, ולעלייה בשכיחות תאונות עבודה. טענות נוספות כנגד שעון הקיץ נוגעות לטרחה ולשכחה שבשינוי השעה.
אימוץ שעון הקיץ במדינות העולם
שעון הקיץ התקבל במרבית המדינות המתועשות. עם זאת, הוא פחות מקובל במזרח הרחוק, וביפן הוא אינו נהוג כלל. שעון הקיץ אינו מקובל באזורים חקלאיים, שכן בהם ממילא שעות העבודה אינן קבועות, והעבודה החקלאית מתחילה סמוך ככל האפשר לזריחת השמש, בלא תלות בשעה הרשמית, והיא גם תלויה בעונות השנה. חקלאים מתלוננים ששעון הקיץ מסב להם אי-נוחות רבה, והם אינם מפיקים ממנו כל תועלת. שעון הקיץ אינו מונהג במדינות הקרובות לקו המשווה, משום שבהן אין כמעט הבדל בין אורך היום לבין אורך הלילה במשך כל ימות השנה.
בבריטניה ובאירלנד בוטל שעון החורף בין השנים 1968–1971, אך הנוהג פסק בשל מחאה ציבורית. ב-2011 בוטל שעון החורף ברוסיה בהוראת צו של הנשיא דמיטרי מדבדב. ב-2014 השעון הועבר כך שהפעם שעון קיץ בוטל לצמיתות.
סין הנהיגה שעון קיץ החל מ-1986, אך נטשה את הרעיון ב-1992, מאחר שלמרות גודלה, נמצאת סין כולה באזור זמן אחד (UTC+8). הלכה למעשה, נהוג ברוב שטחה שעון קיץ קבוע במשך כל ימות השנה, ובמערבה מקדימה השעה את קו האורך הגאוגרפי בעד שלוש שעות.
שעון קיץ נהוג במרכז אמריקה במקסיקו, בקובה ובהאיטי, ובדרום אמריקה בצ'ילה ובפרגוואי, וכן נהג בחלק משטחה של ארגנטינה בשנים 2007–2009. עם זאת, שעון הקיץ בארגנטינה לא התחדש בקיץ 2009-2010. בברזיל, שעון הקיץ לא התחיל באוקטובר 2019, אחרי שבוטל באפריל של אותה שנה על ידי נשיא ברזיל ז'איר בולסונרו.
זמני החלפת השעונים
בארצות הברית ובקנדה (למעט אריזונה, הוואי, ססקצ'ואן, ומספר אזורים נוספים) - שעון הקיץ מונהג מאז 2007, מיום ראשון השני של חודש מרץ עד ליום ראשון הראשון של חודש נובמבר. חוק שהתקבל בארצות הברית ב-1966 קבע, כי כל מדינה רשאית להחליט האם להנהיג שעון קיץ, אולם היא חייבת לדבוק במועדים הקבועים, כדי למנוע בלבול בתיאום הזמן בין המדינות השונות. ב-29 ביולי 2005, בשל העלייה התלולה במחירי הנפט, הועבר בארצות הברית חוק שנועד לעודד חיסכון באנרגיה באמצעים שונים. בין היתר, האריך החוק את תקופת שעון הקיץ משנת 2007 ואילך (עד אז חל שעון הקיץ מיום ראשון הראשון של אפריל עד יום ראשון האחרון של אוקטובר). קנדה, שמערכת קביעת הזמן שלה מתואמת עם זו של ארצות הברית, אימצה את השינוי, אולם מקסיקו, שעד אז הייתה מתואמת עם שכנותיה מצפון, עדיין נוהגת לפי הכללים הישנים.
בירדן שעון הקיץ מונהג מיום שישי האחרון במרץ עד יום שישי האחרון באוקטובר. טורקיה, סוריה ולבנון אימצו את מועדי שעון הקיץ של אירופה, אך קיימת בטורקיה יוזמה שמטרתה להנהיג זמן אחיד ייחודי לה במשך כל ימות השנה (UTC+2.5) ולבטל את הנהגתו של שעון הקיץ. בשנים 2006–2007 הוקדמה החזרה לשעון חורף במצרים, בסוריה ובירדן בשל צום הרמדאן שהחל בחודש ספטמבר. במצרים הוקדמה החזרה לשעון חורף מסיבה זו גם בשנת 2008, וחלה בסוף אוגוסט במקום בסוף ספטמבר. בשנת 2011 ביטלה מצרים את שעון הקיץ. עד לשנת 2023 בה הודיעה על החזרתו.
מרוקו ופקיסטן, שתי מדינות שבהן לא מונהג בדרך-כלל שעון קיץ, החליטו ב-2008 להנהיגו בתקופת שיא הקיץ עקב העלייה התלולה במחירי הנפט. ממשלת מרוקו הודיעה כי שעון קיץ יונהג למשך כארבעה חודשים מ-1 ביוני ועד 27 בספטמבר 2008, אולם בסוף אוגוסט הודיעה הממשלה על קיצור התקופה וחזרה לשעון חורף כבר ב-1 בספטמבר. כדי למנוע בעיות בתיאום לוח הטיסות למרוקו וממנה, הוסיפו חברות התעופה של מרוקו לנהוג לפי שעון קיץ עד התאריך המקורי – 27 בספטמבר. ממשלת פקיסטן הנהיגה את שעון הקיץ משך שלושה חודשים, מ-1 ביוני עד 30 באוגוסט 2008.
בחצי הכדור הדרומי מתחיל האביב בחודש ספטמבר, והסתיו – בסוף מרץ. באוסטרליה מונהג שעון הקיץ רק בחלק מהמדינות, מיום ראשון האחד באוקטובר עד יום ראשון הראשון באפריל. בניו זילנד מונהג שעון קיץ מסוף ספטמבר עד תחילת אפריל. בעשר מהמדינות הדרומיות של ברזיל ובבירה ברזיליה, מונהג שעון הקיץ מאמצע אוקטובר ועד אמצע פברואר. בדרום אפריקה לא נהוג שעון קיץ, אך בנמיביה הסמוכה הוא מתחיל ביום ראשון הראשון בחודש ספטמבר ומסתיים ביום ראשון הראשון בחודש אפריל.
הזזת השעון הלכה למעשה
ברוב המדינות המנהיגות שעון קיץ, מקובל שינוי של שעה בודדת, אם כי באי הלורד האו שבאוסטרליה לדוגמה, נהוג שינוי של חצי שעה בלבד.
שעון הקיץ מתחיל ומסתיים בדרך כלל ביום המנוחה לפנות בוקר, וזאת כדי למזער את אי-הנוחות הנובעת משינוי השעה. בעיה מיוחדת קיימת בתיאום לוחות הזמנים של חברות התעופה, וכן קיימת סכנה כי אנשים יסבלו מחוסר שינה בימים הראשונים לאחר השינוי. לפיכך, נעשה השינוי בשעות שבהן מידת הפעילות של התחבורה ומקומות העבודה היא מזערית. היממה בה מתרחש המעבר לשעון קיץ היא יממה קצרה שאורכה 23 שעות, ואילו היממה בה מוחזרים מחוגי השעון לאחור נמשכת 25 שעות. באירופה ובארצות הברית השינוי מתבצע בין שני ימי סוף השבוע, כלומר בין יום השבת ליום ראשון.
בישראל, בה מסיבות דתיות קיימת בעיה לבצע את העברה בין שני ימי סוף השבוע (ליל שבת), היה נהוג בעבר לערוך את השינוי בשעת חצות של מוצאי שבת. מהסיבות שלעיל, ולאור העובדה שבמקומות עבודה רבים הונהג שבוע עבודה מקוצר, הוחלט לקבוע את המעבר לשעון קיץ לשעה 02:00 בלילה שבין יום חמישי ליום שישי. המעבר לשעון חורף מתרחש באותה שעה במוצאי שבת.
שעון הקיץ בישראל
מדינת ישראל ממוקמת בסביבות קו רוחב 32°, מצפון לחוג הסרטן, אך עדיין קרוב יחסית לקו המשווה. מספר שעות האור בישראל הוא כ-10 בשיא החורף, ויותר מ-14 בשיא הקיץ. ישראל שוכנת בחלק המזרחי של אזור הזמן שלה, ולפיכך, שעת זריחת השמש מוקדמת ממילא, אפילו בחורף, ובשיא הקיץ זורחת השמש מעט אחרי השעה 04:30 על פי שעון החורף. הפעלת שעון קיץ לתקופה ממושכת מאזנת את המצב הזה, ומקרבת את שעות הפעילות לשעות האור.
מועד הפעלת שעון הקיץ בישראל השתנה פעמים רבות בשנות קיומה של המדינה. החל משנת 2013 מופעל שעון הקיץ בישראל בין יום שישי שלפני יום ראשון האחרון בחודש מרץ בשעה 02:00, לבין יום ראשון האחרון של חודש אוקטובר בשעה 02:00.
פקרנה
פקרנה (שם מדעי: Dinomys branickii) הוא מין של מכרסם ענקי החי בדרום אמריקה ומקורב למכרסם הפרהיסטורי הגדול ביותר - הג'וספורטיגסי. כיום הפקרנה הוא המין היחיד ששרד במשפחת הדינומיסיים.
מאפיינים
תפוצתו של הפקרנה היא רק ביערותיה של דרום אמריקה ולמרגלות הרי האנדים במדינות ונצואלה, קולומביה ומערב בוליביה (שם הוא נמצא בעיקר בפארק הלאומי פוטקטה). הוא נראה ענקי ומגושם יחסית למכרסם ומשקלו מגיע עד 15 ק"ג ואורכו ל-79 ס"מ.
הפקרנה הוא חיה לילית וצמחונית שחיה בקבוצות קטנות המשוטטות ביערות בחיפוש אחר מזון. צבעו חום מפוספס והוא מאוד מזכיר בצבעיו ובצורתו את פקת השפלה (Cuniculus paca) החיה באותו אזור והיא קרובת משפחתו הכי קרובה.
מצב שימור הפקרנה הוא ללא חשש אך הוא חשוף לפגיעה בעיקר עקב הרס היערות בהם הוא חי.
אצטדיון הסינתטיקו
האצטדיון הרב תכליתי (מכונה בפי רוב אצטדיון הסינתטיקו) הוא מתחם כדורגל הממוקם באשדוד. המתחם הוקם בתחילת שנות השישים וכולל כיום שלושה מגרשים (אחד מערבי ושניים מזרחיים) המשמשים כמגרשם הביתי של קבוצות הכדורגל מכבי עירוני אשדוד, הפועל אדומים אשדוד, בית"ר אשדוד, הפועל בני אשדוד ואשדוד סיטי.
האצטדיון נבנה בתחילת שנות השישים ומשמש בעיקר את משחקי הליגות הנמוכות ומחלקות הנוער. בשנת 1990 הוקם בצמוד לו מגרש כדורגל לאימונים ומשחקי מחלקת הנוער בלבד. בשנת 2009 שופץ האצטדיון. הותקן בו דשא סינתטי והוקם מבנה דו קומתי המכיל חדרי הלבשה ומחסנים. המבנה משמש את מחלקת הנוער של מ.ס אשדוד. מסביב לכר הדשא היו מסלול ריצה ואתלטיקה. האצטדיון מכיל כ-2,000 מקומות ביציע בטון אחד ללא מושבים. מתחת ליציע בנויים חדרי הלבשה, משרדי אגודות הכדורגל ומספר מחסנים.
סבב שיפוצים גדול בוצע באצטדיון בקיץ 2018 שכלל:
עם פתיחת עונת 2020-2019 הוקמה עמדת שידור באצטדיון.
בפתיחת עונת 2023-2022 נחנך בפינה הדרום מזרחית מגרש מזרחי נוסף, ללא יציע.
האצטדיון מכונה "הסינתטי" וגם "הסינתטיקו".
הדיוויזיה ה-27 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2) (בגרמנית: '''27. Division (2. Königlich Württembergische)''') הייתה דיוויזיה של ממלכת וירטמברג, אשר הפכה לחלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1817, כדיוויזיה ה-2 של צבא ממלכת וירטמברג, אולם ב-27 ביולי 1848 היא אוחדה עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-1 לדיוויזיה אחת, אשר השתתפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה ולחמה בקרב טאוברבישופסהיים. ב-11 במאי 1868 פורקה הדיוויזיה, אולם יחידותיה לחמו במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתפו בקרב סדאן ובמצור על פריז. ב-18 בדצמבר 1871 היא הוקמה מחדש, וב-4 במרץ 1872 היא הפכה לדיוויזיה ה-27 בצבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה החמישית, והשתתפה במערכה על הגבולות בבלגיה ובצרפת, ובכלל זה בקרב הארדנים. בשנת 1916 היא לחמה בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס. בשנת 1918 לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ובלחימה במתקפות הנגד של בעלות-הברית, כולל מתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-9 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
אגוטי מרכז-אמריקאי
אגוטי מרכז-אמריקני (שם מדעי: Dasyprocta punctata) הוא מין מכרסם ממשפחת האגוטיים החי ביערות הגשם של אמריקה המרכזית.
הוא נפוץ בטבע במדינות: מקסיקו, מדינות מרכז אמריקה, צפון מערב אקוודור, קולומביה וונצואלה. אוכלוסייה נוספת נמצאת דרומה יותר בפרו, צפון ארגנטינה, דרום מערב ברזיל, בוליביה ומערב פרגוואי. בנוסף הוא חי גם בקובה, ג'מייקה ובאיי קיימן.
הוא מגיע לאורך 40–62 ס"מ ולמשקל 3–4 ק"ג. הוא בעל רגליים ארוכות שאיתם הוא יכול גם לאחוז ולקלף דברים. צבעו חום-אדמדם ואחורי הגוף צהובים.
לאגוטים ראייה ושמיעה טובה ושיניים חדות המותאמות לפיצוח זרעי עצים קשים שונים. האגוטי נחשב למפיץ הזרעים הטוב ביותר באזורו והוא משוטט ברחבי היער עם בת זוג קבועה לכל החיים.
ויסקאשה דרומית
מאפיינים
צבע פרוותן הסמיכה של הויסקאשות צהבהב-אפור, הגחון חיוור והזנב עבה עם קצה שחור. הן בעלות אוזניים ארוכות המשוות להן מראה של ארנבות ורגליים קדמיות קצרות ואחוריות ארוכות. יש להן כפות רגליים מיוחדות המותאמות להיצמדות לסלעים ולריצה מהירה ביניהם. משקלן מגיע ל-3 ק"ג.
הן חיות בטבע במורדות של הרי האנדים בפרו, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה. הן יכולות לחיות בהרים בגובה של 2,500 עד 5,000 מטרים.
דינומיסיים
ממשפחה זו יצאו מיני המכרסמים הגדולים ביותר שהתקיימו - הגדול מכולם היה הג'וספורטיגסי, שהגיע למשקל 1,000 ק"ג ואורכו היה עד 3 מטר וסוגים אחרים כמו הפוברומיס, הגיעו עד ל-700 ק"ג או הTelicomys שהגיע לגובה 1.35 מטר. הם התפתחו בתקופת המיוקן ושרדו באמריקה הדרומית הקדומה עד לפלישת היונקים הגדולים מצפון - מה שהגדיל את התחרות שלהם עם חיות חדשות כמו פרסתנים ועם טורפים מתמחים מסדרת הטורפים. כיום ישנו רק את הפקרנה, שהוא קטן בהרבה מהקפיבארה ושוקל רק 15 ק"ג.
שגרירות ארצות הברית בטהראן
השגרירות נפתחה בשנת 1951. השגריר הראשון שחנך את המבנה החדש היה לוי הנדרסון. השגריר האמריקאי האחרון היה ברוס ליינגן.