cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הממשלה הישן (אוקלנד)
בית הממשלה הישן (באנגלית: Old Government House) הממוקם באוקלנד שבניו זילנד שימש כבית ממשלה - בית המגורים הרשמי של המושל הכללי של ניו זילנד מאז שהושלם בשנת 1856 ועד שנת 1966 עת הוחלף בבית הממשלה הנוכחי.
המלכה אליזבת, מלכת ניו זילנד ובני משפחתה התגוררו במבנה שש פעמים, ובשנת 1953 שידרה אליזבת השנייה את נאום חג המולד שלה לכל ממלכותיה.
בשנת 1969 הועבר המבנה לידי אוניברסיטת אוקלנד, המשמשת בו כחדר לצוות המרצים, וכחדר הרצאות.
דשנים וחומרים כימיים
'דשנים מקבוצת ICL הוא מפעל לייצור דשן בישראל, המשתייכת לקונצרן ICL.
בעלות
חברת דשנים וחומרים כימיים הוקמה בשנת 1946. החברה הייתה בבעלות משותפת של גורמים ציבוריים ופרטיים, בהם ממשלת ישראל, פיק"א, המשביר המרכזי וחברת האשלג. משנות ה-50 הייתה רוב הבעלות של החברה בידי ממשלת ישראל. בסוף שנת 1958 ביקש שר האוצר לוי אשכול למכור את המפעל למשקיע פרטי, אולם בגלל התנגדות של שר הפיתוח ושל חברי כנסת, המכירה לא יצאה אל הפועל. בשנת 1975 העבירה הממשלה את מניותיה לחברה הממשלתית דאז, כימיקלים לישראל ובכך הפכה את דשנים לחברה בת של ICL. במסגרת תהליכי ההפרטה של כימיקלים לישראל שהחלו ב-1992 הופרטה גם חברת דשנים וחומרים כימיים.
פעילות החברה
המפעל של חברת דשנים הוקם בצמוד לבתי הזיקוק בחיפה במטרה לנצל את הפסולת של בתי הזיקוק לייצור דשנים. בהקמת המפעל הושקעו כחצי מיליון לירות. בשנת 1951 המפעל היה מושבת במשך זמן רב בגלל העדר חומרי גלם. חברת דשנים קיבלה זיכיון לכריית פוספטים בנגב, ובספטמבר 1951 יצאו משלוחים ראשונים של פוספטים מהנגב למפעל בחיפה. בתחילת דרכו ייצר המפעל דשנים זרחניים בלבד. אולם בתחילת שנות ה-50 הורחב המפעל לשטח של מעל 600 דונם לייצור מגוון רחב של דשנים וחומרים כימיים.
בשנת 1955 הותקן במפעל מתקן לייצור חומצה זרחנית בבעלות המדינה שנקנתה בכספי השילומים. בסוף שנת 1955 התקיימו 7 מפעלים שונים בשטח המפעל, ועבדו במקום כ-1000 עובדים. אולם המפעל לא מילא את הציפיות ובמאי 1956 הוקמה ועדת חקירה לברר את מצב החברה ובסוף השנה הממשלה לא נענתה לדרישת המפעל להמשיך בהזרמת תקציבי פיתוח גדולים למפעל. בשנת 1958 השקיעה המדינה 12 מיליון לירות, חציים כמענק וחציים כהלוואה, בהרחבת המפעל.
במשך שנים רבות נהנה המפעל ממעמד של מונופול לייצור דשנים בישראל. אולם באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 הוקם מפעל דשן גת והשוק נפתח לתחרות מייבוא, דבר שהביא את החברה להפסדים כבדים. החברה טענה לתחרות בלתי הוגנת כלפיה, עד כדי מצב של להיות או לחדול.
חומרים מסוכנים
ועדת שפיר, שהקים המשרד להגנת הסביבה כחלק מתהליך הפקת הלקחים לאחר מלחמת לבנון השנייה לבחינת היערכות מתקנים המכילים חומרים מסוכנים בצפון הארץ למצבי חירום, ציינה את דשנים וחומרים כימיים כמפעל מסוכן. דו"ח הוועדה קובע כי במפעל דשנים וחומרים כימיים משתמשים מדי שנה ב-280 טון כלור המובא אליו באמצעות מכליות שאינן ממוגנות ועלולות להיפרץ מפגיעה צדדית או ישירה. פגיעה במכלית כזו עלולה לגרום, בתרחיש החמור, ל-70 אלף נפגעים בטווח של 8.2 ק"מ. התרחיש הקל מדבר על 20-50 אלף נפגעים, בטווח של יותר משישה ק"מ.
על פי הדו"ח עמידות המתקנים במפעל בפני רעידת אדמה אינה ידועה ויש צורך לערוך בעניין סקר.
Audacity
Audacity (אודסיטי או אודאסיטי) הוא עורך קול חופשי המאפשר להקליט ולערוך קובצי קול. התוכנה פועלת במערכות ההפעלה חלונות, מק, לינוקס ומערכות הפעלה נוספות.
בעקבות הפשטות היחסית של התוכנה והחינמיות שלה, אודאסיטי נפוצה בקרב אנשים אשר אינם מתעסקים בעריכת סאונד כמקצוע, אלא נעזרים בה בעת הצורך כגון - פודקאסטרים, יוטיוברים, תלמידים ומורים ועוד..
נכון ל 20 בינואר 2022, אודאסיטי היא ההורדה השנייה הכי פופולרית ב FossHub עם למעלה מ 111.25 מיליון הורדות.
היסטוריה
התוכנה פותחה בתחילה על ידי המתכנתים דומיניק מאזוני ורוג'ר דאננברג מאוניברסיטת קרנגי מלון ויצאה לראשונה במהלך שנת 2000. עד כה, התוכנה מפותחת בעזרתם של מתנדבים מרחבי העולם.
במאי 2021, החברה Muse Group (הבעלים של MuseScore ו- Ultimate Guitar ) רכשה את הסימן המסחרי Audacity והודיע שהיא תמשיך לפתח את האפליקציה, שנותרה חופשית וקוד פתוח.
לאחר עדכון מדיניות הפרטיות, כמה מפתחים יצרו fork (פיצול) חדש של אודסיטי המנותק מ-Muse Group על בסיס הקוד הפתוח שלה. נגזרות אלה נוספו למספר נגזרות שכבר היו קימות.
תכונות בולטות
התוכנה תומכת בעברית ובעוד שפות רבות, אך התמיכה בפורום היא רק באנגלית, ספרדית, צרפתית, רוסית וגרמנית.
פיתוח
הממשק הגרפי נכתב בעזרת הספרייה wxWidgets. התוכנה פותחה בעבר בסורספורג' והשתמש ב-CVS. כיום חלק מהפיתוח נעשה בעזרת שירותים של גוגל קוד (כגון מאגר Subversion) וחלק מהשירותים (כגון רשימות התפוצה) נשאר בסורספורג'.
מקום ליד הים
מקום ליד הים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1988 בכתיבתו ובבימויו של רפאל רביבו, עם אלון אבוטבול וענת צחור בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על ניסיונו של אסיר משוחרר וחברתו שהידרדרה לזנות, לשקם את חייהם והזוגיות שלהם ולפתוח פאב ליד הים. הניסיון נכשל ומסתיים באופן טראגי בגלל עבריינים. בסרט יש קטעים של יחסי מין ועירום מלא של אבוטבול וצחור.
הסרט היה הפקה ישראלית-צרפתית. צלם הסרט, ז׳אן בופטי, צילם קודם את סרט הפולחן "רוקמת התחרה" בכיכובה של איזבל הופר. צילומי הסרט הסתיימו בקיץ 1987, אולם הוא יצא לאקרנים רק כשנה אחר כך. במהלך הצילומים הסתכסכו השחקנים עם הבמאי רביבו, אבוטבול ביקש לפרוש אך לבסוף השלים את הצילומים.
תקציר העלילה
גידי (אלון אבוטבול) משתחרר לאחר שלוש שנים בבית כלא באשמת שוד מזוין. הוא עולה על קבר אימו בלוויית חזן (יעקב בנאי) ונפגש עם חברו יקי (דוד מנחם) שגם הוא השתתף בשוד בו גידי לקח עליו את אשמת הירי. יקי מכיר לו תודה, נותן לו ג'יפ וכסף. גידי מגיע לחברתו פרלה (ענת צחור) ומתברר לו שבשנות כליאתו היא הידרדרה לזנות. הסרסור שלה הוא אסי (שלמה תרשיש). גידי מתעמת איתו ואסי חובט בו קשות.
פרלה בתחילה לא רוצה את גידי ומגרשת אותו אבל לאחר זמן היא מתאהבת בו שוב.
אדר לסרי (אריה מוסקונה) הכיר את גידי מהכלא. הוא מציע לו בית בחוף פלמחים בו התגוררה אימו המנוחה כדי שישפץ ויהפוך אותו לפאב. גידי ופרלה מגיעים לבית המוזנח והמטונף ומתחילים לנקות ולשפץ אותו. בזמנם החופשי הם מתרחצים בעירום ומקיימים יחסי מין על החוף.
אדר חייב כסף לסוחר הסמים סלים (אסי הנגבי) וזה לוחץ עליו בתמורה להעביר משלוח סמים. אדר מבקש זאת מגידי והוא מוכן אך ברגע האחרון הוא מסרב.
אסי מגיע למקום ולוחץ על פרלה לחזור לעבוד עבורו. הוא גם שולח את היצאנית רוזה (שלומית הגואל) שתשכנע אותה אך היא מסרבת.
אסי משלם לעבריין ברוך (אלקסיס סלאם) שישלח אנשים להצית את הבית על הים. אדר שנמצא שם נפגע קשה בשריפה ומת בבית החולים. פרלה רוצה לחזור לביתה אך אביה (מוסקו אלקלעי) דוחה אותה.
גידי מתנפל על ברוך שמציע לו להרשות לפרלה לחזור לזנות כי יש לו לקוחות עשירים. בתגובה מבקש ברוך מאסי לחסל אותו. גידי רוצה לעזוב את תל אביב ולחזור לכפר שלו ופרלה מסכימה. הם נפגשים בנמל תל אביב ולאחר שהיא עוזבת מגיעים אסי ועוזרו ותוקפים את גידי. הם נאבקים מעל ומתחת למים עד שהם שוקעים וטובעים.
פרייע ארבעטער שטימע
פרייע ארבעטער שטימע (פֿרייע אַרבעטער שטימע) (יידיש: קול הפועל החופשי) (1890–1977) היה כתב העת האנרכיסטי הוותיק ביותר ביידיש. הוא נוסד, בתחילה, כמקבילה אמריקאית לעיתון "ארבעטער פריינד" (חברו של הפועל), שיצא בלונדון על ידי רודולף רוקר.
כתב העת החל לצאת ב-1890 והמשיך בעריכתו של שאול ינובסקי עד 1923. במשך זמן מסוים ערך את העיתון מרק מרצ'ני (Mark Mratchny), אנרכיסט גולה מאוקראינה ועורכו לשעבר של העיתון Nabat (האזעקה) – ביטאון פדרציית Nabat בזמן בו היה הסכם שלום בין מאכנוביסטים והבולשביסטים. העיתון יצא במשך 87 שנים עד שהוא נאלץ להיסגר ב- 1977 בשל התמעטותם והזדקנותם של קוראי יידיש ואנרכיסטים בארצות הברית. עורכו האחרון היה ארנה תורן (Ahrne Thorne).
העיתון היה ידוע גם בכך שהדפיס את שירתם של די יונגע. קבוצת משוררים ביידיש שפעלה בשנות העשרה ושנות העשרים.
סיפורו של העיתון הונצח בסרט דוקומנטרי על ידי סטיב פישלר ויואל זוכר (Joel Sucher) בשם The Free Voice of Labor: The Jewish Anarchists (1980). היועץ המדעי היה פול אבריץ' – מומחה להיסטוריה של התנועה האנרכיסטית ברוסיה וארצות הברית.
כותבים בעיתון
עם הכותבים בעיתון נמנו
דוד פורר
דוד פורר (נולד ב-1953) הוא איש עסקים ישראלי, מבעלי השליטה בחברת התקשורת בזק, חברת הנדל"ן "מבנה", וקבוצת ניאופרם.
ביוגרפיה
מצד אמו פורר הוא נצר לאחת מהמשפחות המייסדות של העיר תל אביב. משפחתו של אביו עלתה לארץ ישראל מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בצבא שירת כפרקליט צבאי. בשנת 1980 צבי שראל, אביה של מיכל אשתו, צירף את פורר לעבוד בעסקיו, וכ-6 שנים לאחר מכן מינה אותו למנכ"ל ניאופרם. ניאופרם הוקמה ב-1941 על ידי סבה של מיכל. בתם של בני הזוג פורר נילי משמשת כמנכ"לית ניאופרם מוצרי צריכה.
ב-2003 רכש מקבוצת אייזנברג, את יבואנית הציוד הרפואי אלדן, הנציגה הבלעדית בישראל של מוצרי ג'נרל אלקטריק.
פורר נחשב לאחד מהתורמים הגדולים של אוניברסיטת בר־אילן, ובעברו אף עמד בראש אגודת הידידים של האוניברסיטה וקיבל ממנה תואר ד"ר לשם כבוד. בנו, טל, הוא דירקטור בחברת ביראד, חברת היישום של האוניברסיטה.
בשנת 2021 ביקשה המשטרה למנוע מעובדי קבוצת אלפא (חברות הבת של בזק) להפגין מול ביתו של פורר ברמת השרון בטענה שפורר הוא 'איש ציבור'. בעקבות ביקורת חריפה שנמתחה על המשטרה בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אפשרה המשטרה את ההפגנות מול הבית.
אשתו, מיכל שראל, היא פסלת במקצועה, ומשמשת כיו"ר אגודת הידידים של תיאטרון הקאמרי.
2006 בארצות הברית
2006 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 230 שנה מיום היווסדה.
אירועים בולטים
פברואר - המירוץ הראשון של הטור של קליפורניה
מצר מקקלור
מצר מקקלור (באנגלית: McClure Strait או M'Clure Strait) הוא מצר ים באוקיינוס הקרח הצפוני בחלקן הצפוני של הטריטוריות הצפון-מערביות הקנדיות, המפריד בין האי בנקס מדרום, לבין אי הנסיך פטריק, אגלינטון ומלוויל (שלושת האיים שהם חלק מאיי המלכה אליזבת) מצפון, ומחבר את ים בופור ממערב עם ויקונט מלוויל סאונד (Viscount Melville Sound) ממזרח. המצר הוא למעשה המשכה הצפון-מערבי של תעלת פארי.
רוחבו של המצר במעבר המזרחי הוא 120 ק"מ, עומקו מגיע ליותר מ-400 מטרים, ואורכו – 275 ק"מ.
המצר הוא אחד המעברים במעבר הצפון-מערבי והוא רווי באופן כרוני בקרח ים (Sea ice). ב-1969 נתקעה בו מכלית נפט אמריקאית "מנהטן", שחולצה על ידי שוברת קרח קנדית והשלימה את חציית המעבר דרך נתיב דרומי חלופי (מצר הנסיך מוויילס). באוגוסט 2007 הפך לראשונה לנקי מקרח כתוצאה מההתחממות העולמית.
המצר קרוי על שמו של חוקר אירי של האזור הארקטי בצי המלכותי הבריטי, רוברט מקקלור (Robert McClure; 1807–1873), שהיה הראשון לצלוח את המעבר הצפון-מערבי על גבי אונייה ומזחלת.
דליס אלאלוף מימון
דליס אלאלוף מימון (נולדה ב-30 במאי 1953) היא משוררת ומבקרת ספרות ישראלית. מפרסמת רשימות ביקורת בכתבי עת שונים, כמו מאזנים. שם העט שלה הוא "דליס", ובשם זה היא חותמת על מאמריה ושיריה.
קורות חיים
אלאלוף היא מנהלת ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. מנחה ועורכת אירועים ספרותיים, מופיעה בערבי קריאה, בבית הסופר, בוויצו גבעתיים ועוד. היא חברה באגודת הסופרים העברים, משתתפת בוועדותיה, וכן חברה באקו"ם ופא"ן. כותבת ספרי זיכרונות עם אנשים מבוגרים ועורכת ספרים של כותבים אחרים. עוסקת לפרנסתה בעיצוב פנים.
מילי ברייט
מילי ברייט (באנגלית: Millie Bright; נולדה ב-21 באוגוסט 1993), היא כדורגלנית אנגלייה, המשחקת בעמדת מגנה בצ'לסי שבסופר ליג האנגלית ובנבחרת אנגליה. זכתה 6 פעמים באליפות הסופר ליג האנגלית ו-5 פעמים בגביע האנגלי. בשנים 2020 ו-2021 נבחרה להרכב השנה של הכדורגלניות בעולם.
קריירת מועדונים
ברייט נולדה בצ'סטרפילד, מחוז דרבישייר והחלה לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצת קילאמארש דינאמוס המקומית. בשלב מוקדם התגלתה על ידי סקאוטרים של שפילד יונייטד ועברה לשחק באקדמיה שלה עד גיל 16. בשנת 2009 עברה לשחק בקבוצת הבוגרות של דונקסטר בלס ליידיס ששיחקה בליגה הראשונה באנגליה.
בסוף שנת 2014 חתמה בצ'לסי לקראת עונת 2015. כבר בשנתה הראשונה במועדון הובילה אותו לזכייה היסטורית בדאבל. בשנת 2016 נבחרה כשחקנית הצעירה הטובה באנגליה. הפכה להיות שחקנית הרכב קבועה וזכתה עם הקבוצה בדאבל נוסף בעונת 2017/2018 ובאליפות בעונת 2019/2020. בעונת 2020/2021 זכתה עם צ'לסי בארבעת התארים המקומיים שחולקו באנגליה - אליפות, גביע, גביע הליגה ומגן הקהילה. הייתה זו הפעם הראשונה שקבוצה בריטית משיגה הישג זה. בנוסף, הגיעה צ'לסי בעונה זו לגמר ליגת האלופות לנשים שם הפסידה לברצלונה. גם בעונות 2021/2022 ו-2022/2023 זכתה עם צ'לסי בדאבל.
בשנים 2020 ו-2021 נבחרה להרכב השנה העולמי של הכדורגלניות FIFA FIFPRO Women's World 11 שנקבע על ידי ארגון שחקני הכדורגל העולמי.
בנבחרת
ברייט שיחקה בנבחרות אנגליה הצעירות עד גיל 19 ועד גיל 23.
ב-2016 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת במשחק מול בלגיה. הייתה חלק מהסגל באליפויות העולם ב-2019 והשתתפה עם נבחרת בריטניה באולימפיאדות טוקיו.
ביורו 2022 הייתה בהרכב הפותח בכל משחקי הנבחרת תחת המאמנת סרינה ויכמן בדרך לזכייה היסטורית בתואר.
אלי קונדי
אליסון בריית'וויט קונדי (אנגלית: Allyson Braithwaite Condie) היא סופרת אמריקאית רבת מכר.
חיים אישיים
אלי קונדי למדה באוניברסיטת בריגהאם יאנג וקיבלה מלגה בלימודי אנגלית. היא לימדה אנגלית בבית ספר תיכון ביוטה ובצפון מדינת ניו-יורק. כיום מתגוררת קונדי עם בעלה ושלושת ילדיה בסולט לייק סיטי, יוטה.
דבורה ברזילי-יגר
דבורה ברזילי-יגר (נולדה ב-1933) היא היסטוריונית ישראלית, שחקרה וערכה מחקרים רבים על חייו, תקופתו ופעילותו המדינית של ד"ר חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
ברזילי נולדה וגדלה ברחובות בה סיימה את בתי הספר היסודי והתיכון. התגייסה לעתודה האקדמית, ובמסגרתה למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. שירתה בצה"ל, בדרגת סגן, בענף היסטוריה. לאחר שחרורה סיימה תואר שני באוניברסיטה העברית, בלימודי היסטוריה כללית וההשלמות בהיסטוריה של עם ישראל. לימים, לאחר תקופת מחקר באנגליה, כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על הנושא "בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917–1923" והוענק לה תואר דוקטור. במקביל, סיימה באוניברסיטה העברית לימודי הוראה בהיסטוריה וקיבלה תעודת הוראה, שבה נעזרה לשם הוראת מקצוע ההיסטוריה בבית ספר התיכון המאוחד ברחובות בשנים 1958–1960.
בשנים 1961–1974 הייתה חוקרת ועורכת מחקר במערכת כתבי חיים ויצמן, ירושלים, ובגנזך ויצמן ברחובות. בשנים 1966–1969 שהתה בלונדון בשליחות מערכת כתבי חיים ויצמן, וריכזה חומר בארכיונים הבריטיים המתייחס לפעילותו המדינית של ויצמן במלחמת העולם הראשונה בהקשר למתן הצהרת באלפור. לימים פרסמה מאמרים בנושא זה. בשובה לישראל היא ערכה את הכרכים השביעי והשמיני של כתבי חיים ויצמן (אגרות), שפורסמו לימים בעברית ובאנגלית.
בשנים 1974–1980 הייתה מנהלת המחקר והעורכת מטעם המכון לחקר הציונות שבאוניברסיטת תל אביב, לקראת פרסומו של "יומן ציוני מדיני, 1915 - 1919" של שמואל טולקובסקי, שהיה ציוני רב-פעלים ומחלוצי הפרדסנות בישראל.
בשנים 1974–1985 ניהלה ברזילי את המחקר וערכה את סקר המקורות בארכיונים בישראל, הנוגעים למדיניות ממשלת בריטניה כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל (1914–1949; הפרויקט נעשה על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשיתוף עם האקדמיה הבריטית והופק לימים כדיסק).
חיים אישיים
בשנת 1979 נישאה ברזילי לד"ר משה יגר, היסטוריון ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל ולימים נלוותה אליו בשליחויותיו לנציגויות ישראל כקונסול כללי בניו יורק, ושגריר בסטוקהולם ובפראג. ברזילי לימדה כפרופסורית אורחת בקווינס קולג' שבאוניברסיטת העיר ניו יורק ובאוניברסיטת קארל בפראג.
תעשיית הקולנוע בניגריה
תעשיית הקולנוע בניגריה (מוכרת גם בשם נוליווד) מורכבת מסרטים המופקים בניגריה. תחילתה בסוף המאה ה-19 לתוך התקופה הקולוניאלית במאה ה-20, וההיסטוריה והתפתחותה של התעשייה מסווגות לארבע תקופות עיקריות אשר השפיעו עליה: התקופה הקולוניאלית, תור הזהב, עידן סרטי הווידאו והקולנוע הניגרי החדש. ענף הסרטים הגיע לניגריה לראשונה בשנים המאוחרות של המאה ה-19, בצורת הצפייה הנפוצה בימים אלו, מכשירי קינטוסקופ.
תור הזהב של תעשיית הסרטים בניגריה החל בסוף שנות ה-50. בהלת הנפט בין השנים 1973–1978 תרמה מאוד לתאוצת תרבות הקולנוע בניגריה, כמו גם העלייה בכוח הקנייה בניגריה שהביאה מגוון רחב של אזרחים בעלי הכנסה פנויה להוציא כסף על צפייה בסרטים בקולנוע, לצד צפייה בטלוויזיה בבתים.
בסוף שנות ה-80 החלה שקיעתו של תור הזהב של תעשיית הקולנוע, אך בשנות ה-90 החל לשגשג תחום הסרטים בעיקר בפן של סרטי הווידאו, ככל הנראה בזכות יציאת סרט הווידאו Living in Bondage בשנת 1992. תעשיית הקולנוע הגיעה לשיאה באמצע שנות ה-2000, והפכה לשנייה בגודלה בעולם במונחי מספר הפקת סרטים שנתית, מה שמיקם אותה לפני תעשיית סרטי הקולנוע האמריקאית, ובמקום השני אחרי תעשיית הקולנוע ההודית (בוליווד).
הסרטים של תעשיית הקולנוע הניגרית החלו להשתלט על מסכי הקולנוע ברחבי יבשת אפריקה, ואף התרחבו לאיים הקריביים ולאזורים נוספים, השפיעו רבות מבחינה תרבותית ושחקני קולנוע ניגרים הפכו מפורסמים ביותר ברחבי היבשת. נכון לשנת 2013, הקולנוע הניגרי מדורג במקום השלישי כתעשיית הקולנוע הרווחית בעולם, על בסיס שוויה, הכנסותיה ורווחיה.
היסטוריה
ההיסטוריה של הקולנוע בניגריה מסופרת דרך ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע עצמה, בעיקר בסוף המאה ה-19, עם השימוש במכשירי הקינטוסקופ (ראינוע), אשר הוחלפו במהרה בתחילת המאה ה-20 בתקנים משופרים. סט הסרטים הראשון אשר הוצג בבתי הקולנוע בניגריה כלל סרטים מערביים, כאשר הסרט הראשון הוקרן בהיכל הזיכרון גלובר בלאגוס החל מה- 12 ועד 22 באוגוסט 1903. באותה שנה, הזמין הרברט מקולי (Herbert Macaulay) לניגריה את חברת בלבואה הספרדית על מנת לארגן סיור בתערוכה של סרטים אילמים בניגריה. אף על פי שחברת בלבואה סגרה בהמשך את תערוכתה בלאגוס, הצלחת התערוכה הביאה לכך שסוחר אירופאי בשם סטנלי ג'ונס התחיל להציג סרטים בהיכל הזיכרון גלובר החל מנובמבר 1903. הדבר הביא גל של מציגי סרטים אירופאים לניגריה.
התקופה הקולוניאלית (סוף המאה ה-19 עד שנות ה-60 המוקדמות)
בניגריה שלט משטר קולוניאלי בריטי בין השנים 1886–1957. המשטר הקולוניאלי הביא עמו לניגריה, ובייחוד לדרום ולמערב המדינה, את המודרניזציה והמערביות. תעשיית הקולנוע בתקופה הקולוניאלית בניגריה החלה לצמוח החל משנת 1900 ועד שנת 1950, כאשר הפקות הסרטים והפצתם נשלטו על ידי הממשל הקולוניאלי הבריטי. קולנוענים בקולוניות החלו להפיק סרטים עבור קהל יעד מקומי בתוך ניגריה מאז 1920, והציגו בעיקר בבתי קולנוע ניידים. נכון לשנת 1921, היו ארבעה אולמות אשר הציגו סרטים פעמיים בשבוע ב-Lagos Mainland, ואולם קולנוע אחד ב- Ebute Metta וב- Oshodi. בשלב זה, הפך הקולנוע לפופולרי מאוד בלאגוס, עם קהל של המוני צעירים ומבוגרים כאחד, אשר לרוב חיכו מחוץ לדלתות של אולמות הקולנוע. הדת גם כן סייעה להתרחבות תרבות הקולנוע משום שהנוצרים המיסיונריים השתמשו בקולנוע עבור תעמולה דתית.
סרט הקולנוע הראשון שנוצר בניגריה היה "צרות" (Palaver), שהופק על ידי ג'פרי בארקאס (Geoffrey Barkas) בשנת 1926, והיה גם הסרט הראשון בו הופיעו שחקנים ניגרים בתפקידי דיבור. הסרט צולם בקרב אנשי הסורא (Sura) והאנגאס (Angas) של אותם הימים בצפון ניגריה, ועוסק ביריבות שבין קצין המחוז הבריטי לבין כורה פחם, אשר מובילה למלחמה. כמו כן, בתקופה זו יצאו מספר סרטים בניגריה, כאשר אחד הבולטים הוא הסרט Sanders of the River של זולטאן קורדה (Zoltán Korda), שיצא ב-1935, בכיכובו של השחקן הניגרי אורלנדו מרטינס (Orlando Martins). מרטינס השתתף בכמה סרטים בולטים אחרים, כולל "הגבר ממרוקו" (1945), "הגבר משני העולמות" (1946) וכן הלאה, מה שביסס אותו כאחד השחקנים המוכרים והמובילים בניגריה בזמנו.
בעוד שהקולנוע הפך למאפיין משותף של החיים החברתיים בעיר לאגוס, סוף שנות ה – 30 של המאה ה-20 ועד שנות ה – 40 סימנו את תחילתה של תקופת הקמת בתי הקולנוע המסחריים הגדולים, עם הקמה של סניפים במקומות אסטרטגיים ברחבי המדינה. אחת החברות החלוצות בתחום הפעלת בתי קולנוע בלאגוס הייתה West African Pictures Company בבעלותו של ס. חליל (S. Khalil), חבר הקהילה הסורית בלאגוס. הוא הקים את קולנוע "רקס" (Rex) ב- Ebute Metta, את קולנוע "רגאל" (Regal) ואת קולנוע "רויאל" (Royal). רשתות קולנוע פופולריות נוספות כוללות את: קפיטול סינמה (Capitol Cinema), קזינו סינמה (Casino Cinema), קינגס סינמה (Kings Cinema), סנטרל סינמה (Central Cinema), רילאטו סינמה (Rialto Cinema), קורונה סינמה (Corona Cinema), אודאון סינמה (Odeon Cinema), "קולנוע בית הדרכים" (Road House Cinema), קולנוע גלובר הול (Glover Hall) ועוד. בשנת 1937, הממשלה הקולוניאלית הקימה את מועצת הצנזורה על מנת לטפל בנושאים הקשורים להקמה ולתפעול בתי הקולנוע במושבה. הסרטים הניגרים אשר נכתבו והוצגו בבתי הקולנוע בתקופה זו התגמדו למול ההפקות ודרכי ההפצה שהיו תחת שליטת הממשל הבריטי. הבידור באמצעות ראינוע הגיע כתוצאה מסיבובי קבוצות תיאטרון של אנשי היורובה, אשר התרחשו בין השנים 1930–1940: שתי קבוצות בלטו במיוחד, והן אגבג'יג'ו (Agbegijo) ואלארינג'ו (Alarinjo), אשר הציגו שחקני תיאטרון כגון דורו לפידו (Duro Ladipo), אישולה אוגונמולה (Ishola Ogunmola), לרה פאימו (Lere Paimo), אוין אדג'ובי (Oyin Adejobi) ועוד.
בשנת 1949 ועד 1950, המצב השתנה מעט, ויותר תוכן ניגרי הוצג בבתי הקולנוע עם כוונה מובהקת לעשות "אפריקניזציה" להפקת הסרטים. בנוסף, הוקם איגוד הסרטים הניגרי, במטרה לבזר את תעשיית הפקות הסרטים הקולוניאלית. יחידת הקולנוע הקולוניאלית הציגה במשך כל העשור סרטי בריאות וחינוך לקהל המקומי באמצעות רכבי הקולנוע הניידים שלה. בנוסף, הפיקה יומני חדשות וסרטי תעודה קצרים שתיארו חגיגות והישגים קולוניאליים, הן לקהל המקומי והן לקהל מחוץ לניגריה.
תור הזהב (שנות ה-50 המאוחרות ועד סוף שנות ה-80)
לאחר ההכרזה על עצמאותה של ניגריה בשנת 1960, עסקי הקולנוע התרחבו במהירות והוקמו בתי קולנוע רבים. אולם, באותם הזמנים הגיע לניגריה גל גדול של סרטים אמריקאים, הודים, סינים ויפנים; פוסטרים של סרטים מאותן מדינות נתלו בכל רחבי אולמות הקולנוע ושחקנים מאותן תעשיות קולנוע הפכו פופולריים מאוד בניגריה. לקראת סוף שנות ה-60 ולתוך שנות ה-70, גדל בהדרגה מספר ההפקות הניגריות בבתי הקולנוע, בייחוד הפקות אשר הגיעו ממערב ניגריה, בזכות אנשי תיאטרון לשעבר כגון הוברט אוגונדה (Hubert Ogunde), אולה באלוגון (Ola Balogun), מוזה אלאייה (Moses Olaiya) ורבים נוספים, אשר עברו אל המסך הגדול.
ניגריה מאז ומעולם הייתה רוויה בתרבויות ובקבוצות אתניות שונות, להן גם פרקטיקות דתיות, פוליטיות ולשוניות שונות. האנגלית שהוטמעה על ידי הבריטים בניגריה היא זו שאפשרה וממשיכה לאפשר לניגריה להתפתח לכיוון המערב. בשנת 1972, לאחר מלחמת ביאפרה והניסיונות לנקות את המדינה מגורמים המאיימים על אחידותה, ומתוך דאגה בנוגע לזרם התרבות הזרה לתוך ניגריה, ראש המדינה, יעקובו גואון (Yakubu Gowon), הוציא צו אשר דרש את העברת הבעלות של סך כולל של 300 אולמות קולנוע במדינה מידי בעליהם הזרים לניגרים. כמו כן, בתקופה זו יותר ויותר ניגרים לקחו תפקידים פעילים בהקמת בתי קולנוע בזכות מדיניות זו. העברת הבעלות תרמה גם כן להופעתם של מחזאים ניגרים, תסריטאים ומפיקי סרטים. יצירות ספרות ותיאטרון פופולריות הותאמו לראינוע. בהלת הנפט בין השנים 1973–1978 תרמה מאוד לצמיחתה הספונטנית של תרבות הקולנוע בניגריה. נוכחותן של ההשקעות הזרות בענף הקולנוע הובילו להקמת מספר מתחמי קולנוע. בשנת 1976, הוקם בלאגוס התיאטרון הלאומי איגאנמו (Iganmu) ובו 5000 מקומות ישיבה. התיאטרון התאגד עם שני בתי קולנוע שלכל אחד מהם קיבולת לכ־700 איש. בימים אלו, עסקי הקולנוע הפכו למעסיק משמעותי בניגריה וכן תרמו רבות להלך הרוח החברתי, כאשר ניגרים רבים ביקרו בקולנוע למטרות הנאה, מנוחה ובידור. כוח הקנייה בניגריה גדל באופן משמעותי, בין היתר בשל התבוסה שנחל חבל הביאפרה על ידי ניגריה, בו השתלטה האחרונה על מקורות נפט רבים, ולאזרחים הייתה הכנסה פנויה אותה השקיעו בבילוי בבתי הקולנוע או בצפייה בסרטים בטלוויזיה הביתית.
שידורי הטלוויזיה בניגריה החלו בשנות ה-60 וקיבלו תמיכה ממשלתית רבה בשנים הראשונות. באמצע שנות ה-80 לכל מדינה הייתה תחנת שידור משלה. החוק הגביל תכנים זרים בטלוויזיה, לכן מפיקים בלאגוס החלו לשדר הפקות מקומיות פופולריות. רבים מהסרטים אשר הוצגו בטלוויזיה הופצו בווידאו. בסוף שנות ה-80, תרבות הקולנוע נקלעה לתקופה של דעיכה משמעותית, ורוב מפיקי הסרטים הניגרים עברו לעסוק בהפקות טלוויזיוניות. הדעיכה ההדרגתית של תור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית יוחסה למספר גורמים, כולל הפחתת הערך של הנאירה, אי תמיכה במימון ובשיווק, מחסור באולפני קולנוע ובציוד, שינויים מבניים בממשלה וכמו כן חוסר ניסיון מקצועי. הירידה הדרסטית של תרבות הקולנוע בניגרי הביאה לרכישת חלק מבתי הקולנוע הקיימים על ידי גופים דתיים, אשר הפכו אותם לכנסיות. אחרים נסגרו. בתחילת 1990, מספר מועט של בתי קולנוע המשיכו לפעול, וכמעט כולם התמוטטו לפני שנת 1999.
עידן סרטי הווידאו הביתיים (סוף שנות ה-80 ועד אמצע שנת 2010)
תחילת דרכו של שוק סרטי הווידאו בניגריה הייתה בשנות ה-80, כאשר תחום ההפקות הטלוויזיוניות החל לפרוח. הסרט מפגש מרושע (Evil Encounter) של ג'ימי אודומוסו (Jimi Odumosu's), שיצא ב-1980, סרט אימה אשר הופץ ישירות לטלוויזיה, היה ההפקה הראשונה שהצביעה על כך שייצור סרטים המכוונים ישירות להפצה בווידאו הוא עסק משתלם. הסרט קיבל קידום ופרסום משמעותי בטרם הקרנתו על מסך הטלוויזיה, וכתוצאה מכך בבוקר למחרת הרחובות היו מוצפים בעותקי וידאו של השידור המוקלט. עוד נמסר כי הסרט הפך מבוקש ביותר בשוק אלאבה (Alaba Market), שוק האלקטרוניקה של לאגוס, שלימים הפך למרכז של ההפצות הפיראטיות בניגריה. מאז הסרט מפגש מרושע, המנהג לרכוש הקלטות של סרטים טלוויזיוניים הפך נפוץ ביותר בניגריה. שיטה זו אומצה על ידי מפיקים ומפיצים בשוק אלאבה, על מנת להמציא מחדש את תעשיית הקולנוע לאחר שתרבות הקולנוע בניגריה עמדה בפני דעיכה משמעותית. סרט הווידאו הראשון שהופק בניגריה היה Soso Meji בשנת 1988, שהופק על ידי אדה אג'יבואייה (Ade Ajiboye). הסרט הוקרן גם במגוון אולמות קולנוע אשר היו זמינים באותה עת. בהמשך לכך, הפיק אלאדה ארומירה (Alade Aromire) את סרט הווידאו Ekun בשנת 1989, אשר הוקרן בתיאטרון הלאומי. עם זאת, התאוצה הרבה אשר נצפתה בענף סרטי הווידאו מיוחסת לסרט Living in Bondage, של קנת נבו (Kenneth Nnebue) אשר יצא בשנת 1992. נבו היה סוכן מכירות של מוצרי אלקטרוניקה עם תשוקה לקולנוע. היות שתחום הפקת סרטים בפילם היה עניין יקר בניגריה, רכש נבו קלטות וידאו ריקות בטאיוואן וכן מצלמת וידאו פשוטה. הוא כתב את התסריט והעבודה על הסרט עצמו נמשכה כחודש ימים, בתקציב של 12 אלף דולר. תוך זמן קצר נמכרו יותר ממיליון עותקים של הסרט. אף על פי שסרטו נחשב לסרט הווידאו המסחרי הראשון, מספר היסטוריונים טענו כי תעשיית סרטי הווידאו כבר הרקיעה שחקים עוד בטרם יצא.
בשנת 2004, לפחות ארבעה או חמישה סרטים הופקו מדי יום בניגריה. הסרטים הניגרים שלטו במסכי הטלוויזיה ברחבי יבשת אפריקה. שחקני הסרטים הפכו מוכרים בכל רחבי היבשת, והסרטים השפיעו רבות מבחינה תרבותית במדינות רבות באפריקה, החל מצורת הלבוש ועד לשימוש נפוץ בסלנג הניגרי. התופעה מקושרת לעובדה כי הסרטים הניגרים סיפרו סיפורים המאפשרים הזדהות, העוסקים בהיסטוריה ובתרבות המשותפת, מה שגרם לכך שסרטים זרים "צברו אבק" על מדפי חנויות סרטי הווידאו, אף על פי שהיו זולים יותר מהסרטים הניגרים.
על פי קואופרטיב יצרני הסרטים של ניגריה, לכל סרט בניגריה היה פוטנציאל לקהל של 15 מיליון איש בניגריה ו-5 מיליון מחוצה לה. בתוך זמן קצר, התעשייה הפכה ליצרנית הסרטים השלישית בגודלה בעולם. עם זאת, הדבר לא השתווה לתעשיות הקולנוע המסחריות האחרות בעולם; שווי התעשייה היה רק כ – 250 מיליון דולר, שכן רוב ההפקות נעשו בזול. תעשיית הקולנוע הפכה למעסיק עיקרי במדינה. נכון לשנת 2007, עם מספר כולל של 6841 חברות הפקה רשומות והערכה של כ-500,000 חברות לא-רשומות, ההכנסות המוערכות ממכירה והשכרה של סרטים בלאגוס לבדה היו כ-804 מיליון נאירה (כ־2.5 מיליון דולר) בשבוע, מה שהסתכם לכ-33.5 מיליארד מיליארד (106 מיליון דולר) בשנה. סך המכירות וההכנסות הכולל של תעשיית הקולנוע בניגריה נאמד בכ־522 מיליארד נאירה (1.6 מיליארד דולר) לשנה, כאשר שווי התכנים המשודרים נאמד על כ-250 מיליארד נאירה (כ-796 מיליון דולר).
שיאו של עידן הווידאו התרחש בסביבות שנת 2008, בה הפכה התעשייה ליצרנית הסרטים השנייה בגודלה, שהוציאה כ-200 סרטי וידאו מדי חודש. עם זאת, בשלב זה, החלה תעשיית הקולנוע הניגרית לקבל תדמית של תעשייה "חסרת חזון", עקב התפישה שהתעשייה שמה דגש על כמות ולא על איכות, כניסת אנשים לתחום אשר לא ידעו דבר על תעשיית הסרטים ותפיסת התאוצה של הפיראטיות בתחום. ההתמודדות עם האיום של הפיראטיות, בין בעיות נוספות אחרות, הפכה לאגוז קשה לפיצוח, וכתוצאה מכך רוב המשקיעים של "קרטל אלאבה", אשר שלטו בכמעט 90 אחוז מתעשיית הווידאו, החלו לתעל את כספם למיזמים אחרים. דעיכת עידן הווידאו הביתי יוחסה למספר גורמים, ביניהם סירוב הממשלה לספק תמיכה ומימון עקב העדפות אחרות להשקעה, היעדר תשתיות ליצירת סרטים והעלייה בעלויות הייצור בניגריה.
קולנוע ניגרי חדש (אמצע שנות ה-2000 ועד היום)
בתקופה זו התעורר הקולנוע הניגרי; תקופה בה התרחש מהפך משמעותי בשיטת ייצור הסרט – מפורמט הווידאו בחזרה להקרנה על המסך הגדול, אשר היוותה את הצלחת הסרטים שהופקו בתור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית. בשנים הראשונות של שנות ה-2000, החלה ניגריה לחוות מחדש את צמיחת הקולנוע, אשר הונגש תחילה עבור המעמד הבינוני והגבוה המדינה. קבוצת "סילברבירד" (Silverbird) הייתה הראשונה שהשיקה סדרת בתי קולנוע מודרניים ברחבי הערים הגדולות בניגריה, בעיקר באזורים ובמחוזות אמידים. סילברבירד השיקה את רשתות הקולנוע שלה בשנת 2004, כאשר הראשונה הייתה "סילברבירד גלריה" (Silverbird Galleria) באי ויקטוריה, לאגוס. "סילברבירד גלריה" הוא קניון גדול, עם בית קולנוע יוקרתי וחנויות רבות. הדבר נותן סיבות רבות לבקר, ומאפשר פעילות חברתית מגוונת ולא צפייה בסרט קולנוע בלבד. מגמה זו מהווה הסבר נוסף באשר לדעיכת תרבות הקולנוע בניגריה בשנות ה-80, אשר סביר להניח שהתרחשה כתוצאה מהמראה הלא-אופנתי של רוב בתי הקולנוע בתור הזהב, אשר סיפקו חוויית צפייה גרידא.
עם הקמת רשת בתי הקולנוע של "סילברבירד", הוקרנו סרטים ניגרים באיכות ייצור גבוהה, אשר ביססו עצמם כמנוגדים להפקות הסרטים הירודות. הסרט הראשון אשר הוקרן בגל החדש של הקולנוע היה Irapada בשפת היורובה, שהופק על ידי קונלה אפולאיאן (Kunle Afolayan) ויצא בשנת 2006. הסרט הוקרן ב"סילברבירד גלריה" בלאגוס. הניסוי של סילברבירד הוכיח עצמו כמוצלח מאוד, וכתוצאה מכך השיקה הקבוצה כמה סניפי קולנוע נוספים בלאגוס ובערים נוספות ברחבי ניגריה. תוך זמן קצר, החלו להופיע מתחרים בענף, כגון רשת בתי הקולנוע Genesis Deluxe ו- Ozone. בשנת 2010, נכנסה לתמונה רשת הקולנוע FilmHouse, מה שהפך את ענף הקולנוע לזמין מאוד ברחבי המדינה, בייחוד מחוץ לשכונות האמידות, וכך מתבססת תעשיית הקולנוע הניגרית כעממית, אשר פונה לקהל הרחב, ולא רק לקבוצות אליטיסטיות.
ממשלת ניגריה החלה לתת מענקים לתעשיית הקולנוע על מנת לתמוך בסרטים ניגרים בעלי תוכן באיכות גבוהה. בשנת 2006 הושק "פרויקט נוליווד" על ידי הממשלה הניגרית, בשיתוף עם אקו-בנק (Eco-Bank). הפרויקט סיפק 100 מיליון נאירה (כ-318 אלף דולר) עבור יצרני הסרטים הניגרים לשם הפקת סרטים באיכות גבוהה. בשנת 2010, ממשלת הנשיא גודלאק ג'ונתן השיקה קרן סיוע בשם "תעשיית היצירה והבידור", על סך של 30 מיליון נאירה (כ-95.5 אלף דולר), אשר מומנה על ידי בנק התעשייה בשיתוף עם הבנק הניגרי לייבוא וייצוא. מענק זה, אף על פי שכונה "הספין אוף של פרויקט נוליווד", הוקדש לכל המגזר הניגרי שעסק בתחומי יצירה, אמנות ובידור. החזון של נותני המענק עבור תעשיית הקולנוע היה לסייע ליוצרי הסרטים הניגרים בהכשרות, במימון וכן ביצירת תשתית מספקת הדרושה לתעשייה. בשנת 2013, ניתן מענק נוסף על סך של 3 מיליארד נאירה (כ-9.5 מיליון דולר) אך ורק לנוליווד, ובאופן ספציפי לייצור סרטים באיכות גבוהה, ועל מנת לתת חסות ליוצרי סרטים עבור הכשרה פורמלית בבתי ספר לקולנוע. כמו כן, בשנת 2015, בנק התעשייה השיק תוכנית נוספת בשם "NollyFund", לצורך מתן תמיכה כספית בתעשיית הקולנוע בצורה של הלוואות למפיקי סרטים.
סרט המותחן הפופולרי, הפסלון (The Figurine), שיצא בשנת 2009 נחשב לסרט ששינה את חוקי המשחק, אשר הגביר את תשומת הלב התקשורתית כלפי מהפכת "הקולנוע הניגרי החדש". הסרט זכה לביקורות משבחות ולהצלחה מסחרית בניגריה, וכמו כן הוקרן בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים. בשנת 2010, זכה הסרט Ijé של צ'ינזה אניאנה (Chineze Anyaene) לדירוג הגבוה ביותר בקרב הסרטים הניגרים, ועקף את הסרט הפסלון. השיא נשמר במשך ארבע שנים, עד שנכבש בשנת 2014 על ידי הסרט "חצי שמש צהובה" (Half of a Yellow Sun) שיצא בשנת 2013, המספר את סיפורה של מלחמת האזרחים בניגריה, אשר החלה בשנת 1967 והסתיימה בשנת 1970.
עד סוף שנת 2013, תעשיית הקולנוע הניגרית דיווחה על הכנסות שוברות שיאים על סך 1.72 מיליארד נאירה (כ-5.4 מיליארד דולר). נכון לשנת 2014, שווי התעשייה היה 853.9 מיליארד נאירה (כ־2.7 מיליארד דולר), מה שהפך את תעשיית הקולנוע הניגרית לשלישית בשוויה הכלכלי, אחרי ארצות הברית והודו. תעשיית הקולנוע הניגרית תרמה כ־1.4% לכלכלת ניגריה: זה יוחס לצמיחה במספר סרטי האיכות ולשיטות ההפצה הרשמיות. כיום מחזיקה ניגריה בתואר הכלכלה הגדולה ביותר באפריקה, הישג שהגיעה אליו באופן חלקי הודות לתעשיית הקולנוע המשגשגת שלה.
בניגוד לעידן סרטי הווידאו הביתיים, סרטי הגל החדש ידועים באיכותם המשופרת, עם תקציבים גדולים יותר באופן משמעותי, עם ממוצע השקעה של בין 40 מיליון נאירה (כ־127 אלף דולר) לבין 120 מיליון נאירה (כ־382 אלף דולר). תקופת הייצור של סרטים מסוג זה אורכת חודשים ואף שנים, בשונה מאוד מהפקת סרטי הווידאו אשר בדרך כלל צולמו תוך ימים או שבועות ספורים. עם העלייה באיכות הסרטים, רבים מהניגרים פנו מחדש לצפייה בסרטי קולנוע. בתי הקולנוע בניגריה מציגים מבחר סרטים ניגרים לצד סרטים הוליוודים וסרטים ממדינות אחרות. בשנת 2016 כמעט 30% מהכרטיסים נקנו לסרטים ניגרים, המוצגים לצד סרטים הוליוודיים וסרטים ממדינות אחרות. בשנת 2016 רשמה נוליווד את השנה הטובה ביותר בקופותיה אי פעם, עם מספר שיא של 50 סרטים מקומיים שהוקרנו בבתי הקולנוע במדינה, והכנסותיהם הגיעו לסכום של מיליארד נאירה (יותר מ-3 מיליון דולר). שיפורים בולטים נוספים ב"נוליווד החדשה" כללו: הופעות מעודנות יותר של שחקנים, רמת משחק שונה מהמלודרמה שאפיינה את עידן הווידאו, יותר היגיון וכמו כן סיפורים טובים ואיכותיים יותר. כך מיצבה את עצמה מחדש התעשייה, תחת הכינוי "נוליווד החדשה", אשר לעומת "נוליווד הישנה" שמה דגש על העלאת תקציבים להפקת סרטים באיכות גבוהה שיוצגו על המסך הגדול, עם השאיפה לייצא אותם גם לפסטיבלי סרטים בינלאומיים. הנושאים בסרטים הללו מאופיינים בדרך כלל בנושאים קוסמופוליטיים משום שהרוב המכריע של יצרני הסרטים מורכב מצעירים. עם זאת, ולמרות כלל השיפורים, מערכת זכויות יוצרים עדיין מהווה אתגר משמעותי גם עבור הקולנוע הניגרי החדש.
נוליווד
נוליווד הוא כינוי המתייחס לתעשיית הקולנוע בניגריה. מקור המונח בשנות ה-2000 המוקדמות, ייתכן בכתבה מ"הניו יורק טיימס". לא קיימת הגדרה ברורה או מוסכמת למונח, והפרשנות נתונה למספר מחלוקות.
אטימולוגיה
מקור המונח "נוליווד" אינו ברור; ג'ונתן היינס (Jonathan Haynes) ייחס את השימוש הראשון במונח לכתבה משנת 2002 שפורסמה בעיתון "הניו יורק טיימס", על ידי מאט סטינגלאס (Matt Steinglass), אשר השתמש במונח על מנת לתאר את הקולנוע הניגרי. המונח משמש את כלי התקשורת לתיאור תעשיית הקולנוע הניגרית, כאשר ההסבר האטימולוגי הרווח הוא שמדובר בהלחם בסיסים של המילים "ניגריה" ו"הוליווד", תעשיית הסרטים האמריקנית.
ההגדרות של אילו סרטים נחשבים לסרטי "נוליווד" היו מאז ומתמיד נושא לוויכוח. אלכס איינגו (Alex Eyengho) הגדיר את נוליווד כ"מכלול הפעילויות המתרחשות בתעשיית הקולנוע הניגרית, בין אם הן באנגלית, בשפת היורובה (Yoruba), ההאוסה (Hausa) או כל אחת מבין יותר מ-300 השפות הניגריות". הוא הוסיף כי "המסלול ההיסטורי של נוליווד החל בתקופת קבלת העצמאות של ניגריה, עם הופעת במות התיאטרון והקולנוע".
משקיעים מסוימים הביעו אי-הסכמה למונח, תוך ציון העובדה כי הוא נטבע על ידי זרים, והחשיבו אותו לתוצר של האימפריאליזם. כמו כן, נטען כי המונח הוא חיקוי של שמות תעשיות קולנוע אחרות (הוליווד, תעשיית הסרטים האמריקאית, ובוליווד, תעשיית הסרטים ההודית) ולא מזוהה בפני עצמו כייחודי ומקורי לאפריקה.
תת-תעשיות
הקולנוע בשפת ההאוסה, המוכר בכינוי "קניווד" (Kannywood), מהווה תת-תעשייה של נוליווד, ועיקר פעילותו בעיר קאנו. תעשיית קולנוע זו, הגדולה ביותר בצפון ניגריה, התפתחה באיטיות מאז ראשיתה בשנות ה-60. בשנת 1990 חל שינוי דרמטי בקולנוע הצפון-ניגרי, אשר כיוון למשוך קהל רחב יותר מההאוסה שגילה עניין רב בסרטי בוליווד ההודיים, על פני הסרטים הניגריים. תעשיית הקניווד, שהיוותה אינטגרציה קולנועית לתרבות ההאוסה ולתרבות ההודית, הלכה והתפתחה וצברה פופולריות. הסרט "הציור" (The Draw) משנת 1990 נחשב לסרט המצליח הראשון של תעשיית הקניווד. המונח "קניווד" נולד בכתבה במגזין "טאוראווה" (Tauraruwa Magazine) בשנת 1999 ובמהרה הפך למזוהה עם התעשייה. עד שנת 2012, למעלה מ-2,000 חברות סרטים נרשמו תחת "איגוד יוצרי הסרטים של מדינת קאנו". פרסי קניווד, הקיימים משנת 2014, מוענקים בטקס שנתי מטעם גילדת שחקני קניווד, עבור הישגים בקולנוע ובטלוויזיה של קניווד.
נוליווד - 20 שנות מחלוקת
מאוחר יותר התגלה כי האירוע לא הוסכם פה אחד על ידי התעשייה. האירוע אורגן על ידי איגוד הסרטים והמפיקים, ארגון המורכב ממפיקים של סרטי וידאו. מאז ההכרזה על "חגיגות ה-20 לנוליווד" בשנת 2012 ועד לחגיגה עצמה בשנת 2013, האירוע הצית מחלוקות בקרב משקיעים רבים. הרוב המכריע האמין כי התעשייה מבוגרת בהרבה מ-20 שנים. כיוון שהמונח "נוליווד" נתפס כמתאר את כלל תעשיית הקולנוע בניגריה, נטען כי לא ניתן להשתמש בסרט Living in Bondage בחגיגות הקולנוע הניגרי, משום שסרט למעשה לא היה סרט הקולנוע הניגרי הראשון וכמו כן גם לא היה סרט הווידאו ה"מצליח" הראשון.
החגיגה השנויה במחלוקת הביאה עמה גם דיווחים כי חלק אחר של הענף, "איגוד התיאטרון והאומנויות של ניגריה", מתכנן לשנות את שם התעשייה למונח אחר אשר יכלול את כלל ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע הניגרית, משום שהמונח נוליווד נראה כיוצר דיכוטומיה מבחינה אתנית. בעוד נטען על ידי תומכי האירוע שהחגיגה מיועדת למותג נוליווד ולא לתעשייה עצמה, טיעוני הנגד הצביעו על כך שהמונח "נוליווד" הופיע רק בשנות ה-2000, ולכן ההסברים הנדרשים היו לשאלה כיצד המותג נוליווד "תופס" לסרטים שהופקו החל משנת 1992, כאשר אין סיבה מיוחדת לקביעה זו, ומדוע אין המונח מתייחס לקולנוע הניגרי החל מהסרט הניגרי הראשון שנוצר.
גל של שחקנים גנאים
בין השנים 2006–2007, הקולנוען הניגרי פרנק ראג'אה ארסה (Frank Rajah Arase) חתם על חוזה עם חברת הפקות מגאנה, Venus Films, אשר כלל סיוע להצגת שחקנים גנאים בתוך המיינסטרים הנוליוודי. שיתוף פעולה זה הוביל בסופו של יום לרחבת הפופולריות של שחקנים גנאים מסוימים, כגון ואן ויקר (Van Vicker), ג'קי אפפייה (Jackie Appiah) ועוד, לצד הקולגות הניגרים שלהם. יתרה מזאת, במרוצת השנים, בשל העלויות הגבוהות של הפקת הסרטים בניגריה, נאלצו יוצרי סרטים ניגרים להפיק את סרטיהם מחוץ ללאגוס על מנת לקצץ בעלויות, בדומה לתהליך אשר התרחש בארצות הברית, כאשר יצא הקולנוע בהוליווד מלוס אנג'לס לערים כמו טורונטו ואלבקרקי, בתהליך אשר מכונה "Runaway production". כתוצאה מכך, מפיקי סרטים אחרים החלו לצלם סרטים בערים כגון אקרה שבגאנה, וכך יכלו להשקיע את החסכונות בציוד טוב יותר על מנת לנסות לבסס את סרטיהם כאיכותיים מספיק להקרנה על המסך הגדול.
בשנת 2013, העיתון בידור ניגרי היום (Nigerian Entertainment Today) חשף כי שחקנים גאנאים היוו 60 אחוזים מנתח השוק הכולל בשנה. סקר אשר נערך על ידי העיתון הראה כי מתוך 184 סרטים אשר הופיעו באתר Nollytuned.com בין אפריל לאוגוסט 2013, שיחקו שחקנים גאנאים בתפקידים ראשיים בלפחות 93 מהם. עוד נמסר כי ישנן דרישות גבוהות לסרטים בהשתתפות שחקנים גאנאים ברשתות הווידאו. באותה השנה זכו שחקנים גאנאים רבים במגוון פרסים בטקסי פרסי הקולנוע של נוליווד.
סם אנאנוגה (Sam Onanuga), תסריטאי ניגרי, מאשים את המגמה בכך ששחקנים ניגרים רבים הביעו חוסר רצון להשתתף בסרטי ווידאו. עם הופעת הקולנוע הניגרי החדש, שחקנים ניגרים העדיפו לקחת תפקידים על המסך הגדול על מנת להגדיל את הפופולריות שלהם ולמנף את קורות חייהם, וסירבו לקחת חלק בתעשיית הווידאו. כתוצאה מכך, שחקנים גאנאים ניצלו את המצב והפכו לבולטים מאוד בענף סרטי הווידאו הניגרים, שאמנם היה בדעיכה אך עם זאת נשאר פופולרי. התפתחות זו עוררה תשומת לב תקשורתית; החששות היו בעיקר סביב הסוגיה שהגאנאים משתלטים על משרות המיועדות לניגרים, אף על פי שמשקיעים מסוימים ציינו כי התעשייה מספיק גדולה עבור כולם ואף תורמת ל"הוספת צבע לנוליווד ולתחרות בריאה".
השפעות
שיתוף הפעולה בין ניגריה לגאנה, שהחל באמצע שנות ה-2000, הוביל לתחייתה של תעשיית הקולנוע של גאנה. עם זאת, הפקות גאנאיות רבות מוגנות בזכויות יוצרים של נוליווד ומופצות על ידי משווקים ניגרים בשל השליטה הניגרית החזקה בשוק זה. יוצרי סרטים ניגרים בדרך כלל כוללים שחקנים גאנאים בסרטים ניגרים, דבר אשר חיזק מאוד את הפופולריות של השחקנים הללו לצד הפופולריות מרקיעת השחקים של עמיתיהם הניגרים. שחקנים ניגרים כיכבו גם בכמה הפקות גאנאיות, על מנת למשוך יותר קהל לצפייה בסרטים. ואן ויקר (Van Vicker), שחקן גאנאי מוכר, כיכב בסרטים ניגרים רבים. כתוצאה משיתופי הפעולה הללו, צופים מערביים נוטים להתבלבל בין סרטים גאנאים לבין סרטים ניגרים וסופרים את המכירות שלהם כאחד. עם זאת, מדובר בשני ענפים עצמאיים אשר לעיתים מכונים בשם "נוליווד".
פופולריות ונראות
על פי דו"ח של אונסק"ו משנת 2009, נוליווד הניגרית, עקפה בכמות את הוליווד האמריקאית - ואף תפסה את המקום השני בעולם (אחרי בוליווד מהודו) מבחינת מספר הסרטים המופקים מדי שנה. בניגריה בתי קולנוע ספורים בלבד, וכל 872 הסרטים שהופקו במדינה בשנת 2006, נעשו בפורמט וידאו. העלייה באיכות הפקות הסרטים של נוליווד מתבטאת בעובדה כי תעשיית הקולנוע הניגרית מושכת את עיניהם של צופים ושל בכירים בתעשיית הקולנוע מחוץ למדינה ומחוץ ליבשת.
אפריקה
ענף הקולנוע בניגריה הפך לתופעה תרבותית באפריקה ונחשב למרכיב מרכזי בהשפעתה של ניגריה על תחומי אמנות, תרבות ודת ברחבי היבשת. הפקות נוליווד החלו לחלוש על אזורים נוספים רבים כגון קמרון, האיים הקריביים, טנזניה וכאמור על גאנה. סרטי DVD מופצים ברחבי היבשת על מנת לספק בידור לאנשים ממאות התרבויות המגוונות באפריקה. העיסוק בכישופים ובוודו, לצד סיפורים עממיים, היסטוריה וקלאסיקות, משפיעים רבות מבחינה תרבותית על היבשת כולה. על פי העיתונאי הטנזני סונגה ווה סונגה, הסרטים הניגרים פופולריים מאוד במדינתו: "מבחינה תרבותית הם מרגשים הרבה אנשים", ציין, וסיפר כי רבים במדינתו מדברים במבטא ניגרי בשל השפעתה של נוליווד.
אירופה
לתעשיית הקולנוע הניגרית ישנו קהל רחב בקהילות האפריקניות באירופה, במיוחד בבריטניה, בה נמכרים סרטי וידאו ו- DVD לאורך השנים.
צפון אמריקה
בשנת 2016 הוקדשה תוכנית מיוחד ללאגוס ולקולנוע הניגרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בה הוקרנו מבחר סרטים נוליוודיים בפני קהל בינלאומי. הסרטים שהוקרנו שייכים לז'אנר החדש והאיכותי שבזכותו הצליחה נוליווד לבסס עצמה כמעצמה, וכך הוצגו פנייה החדשות של התעשייה בפני הקהל הבינלאומי. גם חברות כמו נטפליקס ורוקו טי-וי חתמו בשנים האחרונות על חוזי הפצה עם נוליווד, מה שמאפשר חשיפה רחבה של תעשיית הקולנוע הניגרית המשגשגת.
ארגונים
(חסרה הרחבה)
אוברלנד
{{פירושונים|
ג'ון צ'יבויקה
קריירה
צ'יבויקה החל את הקריירה שלו באנוגו ריינג'רס מליגת העל הניגרית. בשנת הגיע לשוודיה וחתם בקבוצת האקן, במדיה שיחק שנתיים וחצי, לרוב כמגן. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שלושה שערים ובישל שלושה נוספים, ובסך הכל ערך במדי הקבוצה 70 הופעות בליגת העל השוודית, בהן כבש 16 שערים.
ב-29 באוגוסט 2011 חתם צ'יבויקה ברוזנבורג מליגת העל הנורווגית, במדיה שיחק שנתיים וחצי וכבש 19 שערים ב-66 הופעות ליגה. בקיץ חתם בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית, במדיה שיחק שנתיים וחצי וכבש 11 שערים ב-59 הופעות ליגה. בקיץ חזר צ'יבויקה לשוודיה וחתם בא.י.ק סולנה.
ב-26 בינואר 2017 הגיע צ'יבויקה לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בתיקו 0–0 נגד הפועל חיפה. ב-18 במרץ 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, שער הניצחון (3–2) מול עירוני קריית שמונה. בסך הכל כבש שלושה שערים ב-11 הופעות עד תום עונת 2016/2017, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
בקיץ חזר צ'יבויקה לטורקיה וחתם בסמסונספור, במדיה שיחק עונה אחת וכבש שני שערים ב-21 הופעות בליגת העל הטורקית.
באוגוסט הצטרף צ'יבויקה לקבוצת אירטיש מליגת העל הקזחית.
ב-4 במרץ 2019 צ'יבויקה חתם בפאלקנברג מליגת העל השוודית.
הבחירות הכלליות באוגנדה 2016
הבחירות הכלליות באוגנדה התקיימו ב־18 בפברואר 2016. יום הבחירות הוכרז כחג לאומי.
בין המועמדים לנשיאות היו יוורי מוסווני הנשיא המכהן, שהיה בשלטון מאז 1986; מול קיזה בסיג'ה, שהתמודד נגד מוסווני במערכות הבחירות שנערכו ב-2001, ב-2006 וב-2011, והיה המועמד העיקרי נגד מוסווני. על פי ועדת הבחירות של אוגנדה, מוסווני נבחר מחדש עם 61% מהקולות לעומת 35% לבסיג'יה.
המועמדים לאופוזיציה טענו כי הבחירות נפגעו מהונאת בחירות נרחבת כתוצאה מאי סדרים בהצבעה ומעצרם החוזר ונשנה של פוליטיקאים באופוזיציה. האיחוד האירופי וארצות הברית מתחו ביקורת על הבחירות בגלל חוסר השקיפות ומעצרים של מועמדים לנשיאות. המשגיחים על הבחירות מחבר העמים הבריטי מתחו ביקורת על שימוש לרעה בסמכויות המדינה לטובת בעלי תפקידים.
מערכת בחירות
נשיא אוגנדה נבחר תוך שימוש בשיטת שני הסיבובים, כאשר המועמדים נדרשים לקבל לפחות 50% מהקולות כדי להיבחר בסיבוב הראשון. פרק 142 לחוק הבחירות לנשיאות משנת 2000 קובע כי על המועמדים לנשיאות להיות אזרחיה של אוגנדה מלידה, בגילאי 35 עד 75, כמו כן נדרשים המועמדים להיות בעלי שכל בריא ואסור שיהיה להם קשר רשמי עם ועדת הבחירות של אוגנדה.
מועמדים לנשיאות
שמונה מועמדים התמודדו לנשיאות. יוורי מוסווני התמודד על כהונתו השביעית בתפקיד. הוא התמנה לנשיא בשנת 1986 לאחר שניצח במלחמת הגרילה נגד הנשיא טיטו אוקלו. היריב העיקרי של מוסווני היה קיזה בסיג'ה, שהתמודד תחת ה-FDC והפסיד בשלוש מערכות הבחירות האחרונות נגד מוסווני. בסיג'ה היה הרופא האישי של מוסווני וקצין צבאי לשעבר.
אמאמה מבאבאזי, לשעבר ראש ממשלת אוגנדה, התמודד גם נגד הנשיא המכהן תחת מפלגת Go Forward.
עימות נשיאותי
אוגנדה קיימה עימות נשיאותי ראשון אי פעם בטלוויזיה ב-15 בינואר 2016. העימות נערך במלון סרנה שבקמפלה והוגש על ידי מגיש חדשות היום של ה-BBC, אלן קסוג'ה ביחד עם עיתונאית מטעם רשת השידור KTN, ננסי קקונגירה. בדיון הנשיאות השתתפו כל השואפים לנשיאות, למעט הנשיא המכהן יוורי מוסווני, שלא נכח.
תוצאות
מוסווני הוכרז כמנצח ב-20 בפברואר 2016. תוצאות ועדת הבחירות הראו את הזכייה שלו עם 60.8% מהקולות מול 35.4% עבור בסיג'ה. הוא הושבע בטקס בקמפלה ב-12 במאי 2016.
א-זמאלכ
מועדון ספורט א-זמאלכ (בערבית: نادي الزمالك للألعاب الرياضية) הוא מועדון כדורגל מצרי שבסיסו בגיזה שבקהיר רבתי. המועדון נוסד בשנת 1911 בשם קאסר אל-ניל ומשחק בליגת העל המצרית. לזכות המועדון 12 אליפויות ו-27 גביעים. למועדון יריבות עירונית ארוכת שנים עם מועדון הכדורגל אל-אהלי.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-5 בינואר 1911 בשם קאסר אל-ניל על ידי ג'ורג' מרצבך, עורך דין בלגי. מרצבך כיהן כנשיא עד מלחמת העולם הראשונה, אחריו שימש כנשיא ניקולה ארפגי שהיה שחקן המועדון.
בשנת 1913 שינה המועדון את שמו לאל מוח'תלט, ובשנת 1940 שונה השם למלך פארוק. עקב הפיכה צבאית נגד המלך ב-1952, שונה שם המועדון לשם הנוכחי – א-זמאלכ, על שמו של רובע זמאלכ.
בשנת 1974 במשחק של זמאלכ נהרגו לפחות 48 אנשים, שנכחו במשחק הידידות מול המועדון הצ'כי דוקלה פראג, כתוצאה ממנוסה המונית.
לודוויג לוין יעקובסון
לודוויג לוין יעקובסון (בדנית: Ludvig Levin Jacobson; 10 בינואר 1783 – 29 באוגוסט 1843) היה כירורג יהודי-דני. הוא ידוע בשל גילוי "איבר יעקובסון" הקרוי על שמו.
תחילת הקריירה
יעקובסון נולד בקופנהגן למשפחה יהודית והתחנך בליציאון גרמני בסטוקהולם שבשוודיה, אך משגמר אומר ללמוד רפואה שב לקופנהגן ונכנס בשערי האקדמיה הכירורגית. בשנת 1804 קיבל תוארי C.B ו-M.D. בשנת 1806 נתמנה שם לעוזר מנתח, וב-1807 למרצה לכימיה. מ-1807 עד 1810 עבד כחונך בבית הספר הגבוה המלכותי לווטרינריה וחקלאות (Den Kongelige Veterinær og Landbohøjskole) בקופנהגן.
התפתחות מקצועית
בזמן ההפצצה של קופנהגן על ידי הבריטים ב-1807, שירת יעקובסון כרופא צבאי. לאחר הכניעה הוא הפגין התלהבות לבצע מחקר רפואי וביקש רשות לבקר בבתי החולים בשדה של הבריטים. ב-1809 הוא תיאר את ביקוריו בפרסום Bibliothek for Læger (ספרייה עבור רופאים).
יעקובסון התפרסם לראשונה בתחום האנטומיה ההשוואתית, מדע ששימש באותה עת כבסיס העיקרי ללימודי הביולוגיה ואומץ בהתלהבות על ידי מרבית המלומדים של התקופה. בשנת 1809 הודיע יעקובסון לאגודה הדנית למדעים על גילוי ומחקרים שערך בנושא איבר הרחה נוסף ביונקים (שמאוחר יותר נקרא "איבר יעקובסון". ראו ערך מורחב בנושא), המאפשר להריח פרומונים, ותרכובות כימיות נוספות. תגלית זו הציבה בן לילה את יעקובסון בשורה הראשונה של הביולוגים באותה תקופה. האגודה הדנית למדעים העניקה לו מדליית הוקרה מכסף ובנוסף זכה בדרגה צבאית של רופא גדודי ובמלגה מלכותית שאיפשרה לו לערוך מסעות בגרמניה וצרפת.
בעת שהותו בפריז הקדיש יעקובסון זמן רב ללימודי רפואה מעשית וכירורגיה, והצלחתו בנושא הניעה את הממשלה הדנית להסדיר לו קבלה לצבא הצרפתי כדי שיחקור את ההליכים הרפואיים הנהוגים בו. ב-1814 עבד יעקובסון בבית חולים שדה ליד לייפציג ולקה בחום גבוה מאוד כאשר המקום הותקף בידי קוזאקים. הוא שב לדנמרק באותה שנה וקיבל תואר כבוד של דוקטור לרפואה ולכירורגיה מאוניברסיטת קיל. ב-1816 העניקה לו אותה אוניברסיטה תואר פרופסור.
המצאת מכשירים כירורגיים
יעקובסון המציא כמה וכמה מכשירים שהועילו מאוד למדע הכירורגיה, ובהם מכשיר לעצירת דימום עורקי ומכשיר בשם lithoclast לריסוק אבנים בשלפוחית השתן. ה-lithoclast של יעקובסון שופר מאוחר יותר בידי הכירורג הצרפתי הידוע גיום דופיטרן.
יהדותו
למרות ההוקרה והחנופה שהורעפו עליו, חש יעקובסון עצב משום שכיהודי נחסמה בפניו ההעסקה באוניברסיטת קופנהגן. הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטה זו בתנאי שיתנצר, אולם הוא סירב לנטוש את דת אבותיו. יהדותו גם מנעה ממנו לקבל להזמנה רשמית להשתתף בכנס הראשון של מדעי הטבע בכריסטיאניה (אוסלו) ב-1822 משום שבאותה עת נאסר עדיין על יהודים לשהות בנורווגיה.
יעקובסון נפטר בקופנהגן בשנת 1843.
ויליאם פלטני
ויליאם פלטני (באנגלית: William Pulteney; 18 במאי 1861 - 14 במאי 1941) היה גנרל בריטי במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
בשנה שלאחר מכן שירת במלחמה האנגלו-מצרית, שם נכח בקרב תל אל קביר (ספטמבר 1882). ב-4 במאי 1892 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1895 שירת עם משלחת בוניורו ומשלחת ננדי, שעליה אוזכר בשדרים וקיבל את עיטור אות השירות המצוין (DSO). הקידום למייג'ור הגיע לאחר 1 במאי 1897.
מלחמת הבורים השנייה פרצה באוקטובר 1899, ופלטני שירת עם הגדוד הראשון של הרגימנט שלו בדרום אפריקה משלהי 1899, כשהוא מחזיק בדרגת ייצוג של לוטננט קולונל מ-11 בנובמבר 1899. הוא לחם בקרבות בלמונט, אנסלין ונהר מודדר (נובמבר 1899) ובקרב מג'רספונטיין (דצמבר 1899). בשנה שלאחר מכן מונה לסגן המפקד של הרגימנט באפריל, השתתף בצעדה לבלומפונטיין ופרטוריה, ובקרבות גבעת היהלומים (יוני 1900), בלפסט (אוגוסט 1900) ובמעבר לקומטיפורט בספטמבר. על שירותו במלחמה, הוא הועלה לדרגת קולונל ב-29 בנובמבר 1900. הוא נשאר עם הרגימנט שלו בדרום אפריקה עד שהמלחמה הסתיימה במאי 1902, ויצא לבריטניה באונייה בריטניה כחודשיים אחר כך.
לאחר המלחמה הוא פיקד על החטיבה ה-16 באירלנד משנת 1908 ועל הדיוויזיה ה-6 בדרום אירלנד בשנת 1910.
לפלטני הייתה קריירה מבצעית נרחבת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא פיקד על הקורפוס ה-3 בחזית המערבית ברציפות החל מ-31 באוגוסט 1914 עד 19 בפברואר 1918. פולטני פיקד על הקורפוס ה-13 בבריטניה מ-20 בפברואר 1918 עד 15 באפריל 1919.
הוא מילא את תפקיד המוט השחור בפרלמנט של הממלכה המאוחדת בין השנים 1920–1941, וב-14 במאי 1941 מת בביתו בסטנסטנד מאונטפיצ'ט, אסקס.
עיטורים
הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט בשנת 1915; אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1917, ואביר מפקד המסדר הוויקטוריאני המלכותי בשנת 1918.