cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזמורי אסף
זהותו של אסף
אסף מוזכר כאחד מן המשוררים שהשתתפו בחנוכת מקדש שלמה ב.
בתור דמות בכירה במערכת הדתית בירושלים ובמקדש, אסף היה שותף בפן הציבורי ופן הפרטי. על פי התיאורים בדברי הימים הוא שימש כפקיד רשמי במשך כמה שנים, החל בימי של דוד המלך והמשיך גם בימי שלמה המלך. אם הדמות המתוארת היא בשני חלקי דברי הימים היא אותה דמות, נראה במשך תקופת שירותו הארוכה בקודש הוא הספיק לראות פקידים מושחתים רבים וייתכן שתהילים ע"ג מהווה עדות לשחיתות בה הוא חזה.
בספרות חז"ל
במסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאסף :.
לפי שיטת רבי יוחנן בקהלת רבה, אסף שבספר תהילים אינו אסף בן ברכיהו אלא אביאסף בן קרח.
הקשר ומשמעות
לכל מזמור תהילים יש משמעות נפרדת והם אינם ניתנים לסיכום אחיד. לאורך שנים עשר מזמורים נפרשים נושאים כמו השיפוט האלוהי ופסק הדין והחובה לקיים את חוקי ה' ומצוותיו.
חלק ממזמורים אלה מתארים הרס היסטורי או עתידי עבור שבטם ומסתמכים על רחמיו של האל שיציל אותם מיד אויב.
בחלק מזמורי מופיעה בכותרת גם המילה "למנצח". יש המפרשים את זה כדי לומר שהם נכתבו המתוך מטרה להיות נקראים על ידי המשורר למול קהל גדול.
מאפיין נוסף של מזמורי תהילים אלה הוא השימוש במילה "סלה" אשר ניתנו לה מספר פירושים.
בספר תהילים מזמור ע"ד, כותרת המזמור היא "מַשְׂכִּיל לְאָסָף". תרגום השבעים מסביר את המילה משכיל כתבונה. לדעת רד"ק זהו מונח המציין סוג של שיר. יש הסוברים כי המונח מַשְׂכִּיל היא מיומנות הנדרשת בהפעלת כלי הנגינה וביצוע מוזיקלי.
המזמורים האלוהיסטיים
החלק בו נמצאים מזמורי אסף הוא החלק השני של ספר תהילים (מתוך חמישה קבצים שמרכיבים את הספר כולו). חלק זה מוכנה בשם "המזמורים האלוהיסטיים" בשל הקשר שבינם לבין המקור האלוהיסטי (על פי תורת המקורות של הרמן גונקל). חלק זה מכונה כך כיוון שבמזמורים הללו השם המפורש אינו מופיע כמעט בכלל ואילו השם אלוהים משמש כמקומו. קובץ המזמורים האלוהיסטיים נחלק לשלושה חלקים:
למרות זאת, בחלק מהמזמורים האלה מופיע השם המפורש לצד השם אלוהים. לדוגמה- במזמורי אסף:, , , ועוד, במזמורי בני קורח:  ועוד, ובמזמורי דוד:  ועוד.
פינולה סוויני
פינולה סוויני (Fionnuala Sweeney; נולדה ב-1965) היא עיתונאית, מגישת חדשות וכתבת טלוויזיה אירית בערוץ CNN.
ביוגרפיה
סוויני נולדה בבלפסט. בגיל 12 עברה לדבלין. היא סיימה תואר באנגלית והיסטוריה באוניברסיטת דבלין, ב-1986 החלה לעבוד ברדיו של אירלנד ולאחר מכן החלה לעבוד בטלוויזיה וב-1993 נבחרה להנחות את תחרות האירוויזיון שהתקיימה באירלנד.
לאחר מכן היא עברה לאטלנטה והחלה לעבוד עבור ה-CNN, שם שימשה כמגישת חדשות וכתבת במשרה מלאה. ב-2005 סיקרה במזרח אירופה את תהליך הצטרפותן של מספר מדינות לאיחוד האירופי. ב-2006 היא סיקרה עבור הערוץ מחיפה את מלחמת לבנון השנייה. היא עסקה גם בסיקור מבצע עופרת יצוקה ומספר מערכות בחירות שהתקיימו בישראל.
סוויני זכתה במספר פרסים עבור עבודתה.
שעת הדחק
שעת הדחק הוא מושג הלכתי לתיאור מצב שבו יש קושי לקיים את ההלכה, על פי שורת הדין שנפסק, ובמקרים מסוימים ניתן להקל בדין במצבים אלו.
בספרי ההלכה לא נכתבה הגדרה ברורה באלו הלכות ניתן להקל בשעת הדחק, וכן לא נזכר אילו מקרים נחשבים ל'שעת הדחק', והדבר נתון לשיקול דעת המורה הוראה לדמות את המקרה הנתון למקרים אחרים שנזכרו בחז"ל ובראשונים כשעת הדחק.
מקרים נפוצים של שעת הדחק הם בין השאר כאלה שיהיה בהם הפסד גדול, או בושה, עקב קיום ההלכה כפי שהיא.
מקרים שנזכרו בתלמוד ובראשונים
ישנן מספר מצבים, שנזכרו בתלמוד ובפוסקים ככאלה שניתן להקל בהם במקרה של 'שעת הדחק':
איסט וילג'
בעבר נחשבה השכונה לחלק מהלואר איסט סייד, אולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה השכונה מאפיינים עצמאיים, והפכה למרכז תרבות בוהמייני. השכונה משכה היפים רבים ואמנים, וידועה כיום בחיי הלילה שבה. כיום זו נחשבת לאחת השכונות הפופולריות ביותר בעיר ניו יורק, דבר הבולט בין השאר בבניינים היוקרתיים הנבנים בה לאחרונה, בעליית מחירי הנדל"ן ומגמות פיתוח מואצות.
ראשיתה של השכונה
בשטח עליו ממוקמת כיום השכונה הייתה ממוקמת חוותו של מושל העיר ההולנדי ווטר ון טווילר. בשנת 1651 נרכשה החווה על ידי פטרוס טויווסאנט (Petrus Stuyvesant) ומשפחתו התגררה בחווה במשך דורות רבים עד שבראשית המאה ה-19 מכרו חלקים מהחווה.
בראשית המאה ה-19 התגוררו נבנו בשטחים שנמכרו בתים פרטיים, ובבתים אלה הושכרו חדרים רבים למהגרים גרמנים שהיגרו אל העיר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. מספר המהגרים הרב הביא לכך שהאזור כונה "גרמניה הקטנה" (Klein Deutschland). כינוי זה היה בשימוש עד ראשית המאה ה-20. במקביל התיישבו באזור גם מהגרים רבים מאוקראינה.
מוזיקה ומועדוני לילה
בשנת 1966 קידם אנדי וורהול סדרת אירועים שנקראו בשם "Exploding Plastic Inevitable" ("הפלסטיק המתפוצץ הבלתי נמנע"), בהם הושמעה מוזיקה של להקת מחתרת הקטיפה באולם ריקודים בסמוך לרחוב סנט מרקס (St Marks Place). ב-27 ביוני 1967 נפתח מועדון הלילה "הקרקס החשמלי" שפעל עד שנת 1971. במועדון הופיעו, בין היתר סליי אנד דה פמילי סטון והגרייטפול דד.
ב-8 במרץ 1968 נפתח אולם ההופעות "פילמור איסט" (Fillmore East) על ידי ביל גרהם בתיאטרון יידיש שהיה ממוקם בשדירה השנייה. מועדון זה זכה לכינויו "הכנסייה של הרוק אנד רול" (The Church of Rock and Roll) והופיעו בו פינק פלויד, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, המי וקרים. גם מועדון זה פעל עד שנת 1971.
מועדון נוסף שפעל בשכונה בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה ה-"CBGB" אשר נחשב למקום הולדת מוזיקת הפאנק רוק. בנוסף למועדון זה, מועדוני פאנק רבים צמחו בשכונה והיוו יחד סביבה אלטרנטיבית לסצנת מוזיקת שוליים. בין המועדונים: A7, NoWave ו- New York Hardcore - אשר השפעתם התרבותית הייתה חוצת גבולות.
בשל סצנת המוזיקה והמועדונים של השכונה, שימשה השכונה השראה למחזהו של ג'ונתן לארסון "רנט", המתארת את הווי החיים בשכונה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 לאור התפשטות מחלת האיידס.
מבנה השכונה
שכונת האיסט וילג' מחולקת למספר תתי שכונות:
אלפבת סיטי
שכונת אלפבת סיטי מהווה כשני שלישים משכונת האיסט וילג' ובה עורק הבילויים ואתרי העניין של האזור. בעבר הייתה השכונה ידועה לשמצה בפשיעה הרבה שבה, אשר מתוארת רבות בתרבות הפופולרית. אחד הספרים הפופולריים המתארים את חיי הפשע והעוני בשכונה הוא HARLEY LOCO של הסופרת ממוצא סורי ראיה אליאס. כיום מדובר באזור פופולרי ומבוקש אשר שינה את פניו והופך למרכז של תרבות, בילויים, מגורי יוקרה ותיירות. מקור שמה של השכונה - בהימצאות השדרות A, B, C וD בשכונה - אשר להן שמות של אותיות האלפבית האנגלי (בניגוד ליתר שדרות האי מנהטן - להן שמות מספריים). השכונה גובלת ברחוב האוסטון בדרום, וברחוב 23 בצפון.
לואיסיידה
מקור שמו של אזור זה בהגייה הלטינית לשם אזור הלוור איסט סייד (הצד המזרחי התחתון) של מנהטן. מקור שמה של השכונה בשיר משנת 1974 מאת האקטיביסט החברתי ביטמן ריוואס. השכונה כוללת את אזור שדרה C - אזור בו מתגוררת בעיקר אוכלוסייה היספנית מאז שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
הבאורי
אזור הבאורי (The Bowery) נודע בעבר כאזור בו התגוררו חסרי בית רבים, וכאזור של פשיעה וסחר וסמים. בסוף המאה ה-20 שוקם האזור, והפך לאזור מגורים של אמנים רבים.
אוניברסיטת ניו יורק
עם תהליכי הג'נטרפיקציה של השכונה, החלו להירכש עוד ועוד מבנים על ידי אוניברסיטת ניו יורק, אשר באופן מסורתי התרכזה בווסט וילג'. האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים ביותר בארצות הברית ובעולם. בין בוגריה וסגל המרצים שלה נמנים 33 חתני פרס נובל. רוב המבנים הנרכשים על ידי האוניברסיטה הם מעונות סטודנטים, מה שיצר קונפליקטים בין תושבי השכונה לבין הסטודנטים הצעירים החדשים הממלאים אותה.
פארקים ושטחים ירוקים בשכונה
פארק כיכר טומפקינס בשכונת האיסט וילג' ממוקם פארק כיכר טומפקינס. שטחו של פארק זה הוא כ-42,000 מ"ר, צורתו רבועה והוא ממוקם בין רחוב 10 מזרח (East 10th Street) מצפון, שדרה B ממזרח, רחוב 7 מזרח (East 7th Street) מדרום, ושדרה A ממערב. הפארק נודע במהומות שאירעו בו בלילה שבין 6 באוגוסט ו-7 באוגוסט 1988, המהומות שנקראו "מהומות המשטרה של פארק כיכר טומפקינס" (The Tompkins Square Park Police Riot). בשל הפשיעה הרבה שגברה בפארק, ונוכחות חסרי בית וסוחרי סמים בו, החליטה מועצת השכונה (מועצת הקהילה השלישית של מנהטן - (Manhattan Community Board 3)) על עוצר בשעה 1 בלילה בשטח הפארק. ניסיון המשטרה להשליט את העוצר הביא למהומות רחבות היקף בשכונה. החל מאמצע שנות התשעים של המאה ה-20, תהליכי ג'נטרפיקציה והתחדשות עירונית באזור הביאו לתמורות רבות בפארק, שהוא ריאה ירוקה גדולה יחסית באי מנהטן והוא נהפך לאזור בטוח ונעים למבקרים. הפאק שופץ והתווספו אליו מגרשי ספורט, פינות כלבים, שולחנות פינג-פונג ושחמט ותאורה חדשה. בפארק נערכים כיום פסטיבלים ייחודיים המעידים על אופי השכונה: יצירתית, אמנותית ורחוקה מהמיינסטרים. בין הפסטיבלים: הקרנות סרטים צרפתיים בחודשי הקיץ ופסטיבל מוזיקה אלטרנטיבית.
פארק נהר איסט שטחו של פארק נהר איסט, הנמצא במזרח השכונה, לאורך דרך פרנקלין ד. רוזוולט כ-230,000 מ"ר. הפארק ממוקם בין רחוב מונטגומרי בדרום לרחוב 12 מזרח (East 12th Street) בצפון. הפארק תוכנן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי רוברט מוס, במטרה שישמש פארק מרכזי לאזור הלואר איסט סייד.
מוזיאון בית הסוחר
בנין שנבנה בשנים 2–1831 והוא היחיד ששרד במנהטן מהמאה ה-19 על כל קישוטיו המקוריים. המוזיאון מאפשר הצצה מעניינת לחיי משפחת סוחרים ניו יורקית טיפוסית בין השנים 1835–1865. הבניין שימש כבית מגורים כמאה שנים והוא כולל 3 קומות ושמונה חדרים. הריהוט המקורי, הבגדים, המזכרות והציוד האישי של בני המשפחה נשארו כשהיו.
אוכלוסין
נכון לשנת 2000, 35% מאוכלוסיית השכונה הייתה ממוצא אסייתי, 28% לבנים, 27% היספנים (לבנים או שחורים) ו-7% אפרו-אמריקאים.
תרבות
בשכונה ממוקמים המוזיאון האוקראיני, המוזיאון החדש לאמנות עכשווית והמוזיאון למורשת יהודית.
תרזה הקדושה מליזייה
תרז הקדושה מליזייה (בצרפתית: Thérèse de Lisieux; 2 בינואר 1873 – 30 בספטמבר 1897), הידועה גם בכינויים "הקדושה תרזה של התינוק ישו המשיח" ו"הפרח הקטן של ישו", הייתה נזירה צרפתייה חברת המסדר הכרמליתי, קדושה ודוקטור של הכנסייה הקתולית.
חייה
תרזה נולדה באלנסון שבצפון-מערב צרפת למשפחה נוצרית קתולית בעלת אמונה חזקה. חלק מילדי המשפחה נפטרו בעודם רכים בשנים. אביה היה שען וצורף, ואמה רוקמת תחרה. אביה שאף בצעירותו להיות נזיר, אך נדחה כי לא ידע לטינית. אמונת המשפחה הייתה כה חזקה עד שכל חמש הבנות שנותרו בחיים הקדישו את עצמן ואת חייהן לישו והפכו לנזירות.
בהיותה בת 24 מתה ממחלת השחפת ונקברה בקתדרלה שבעיר הולדתה. רוב הנסים המיוחסים לה אירעו אחרי מותה, כגון ריפוי ילדה בת 4 מעיוורון. בשנת 1925 הוכרזה כקדושה נוצרית וב-19 באוקטובר 1997 הוכרה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כאחת ממורי הכנסייה ("דוקטור של הכנסייה").
ארון קבורתה של תרזה ובו עצמותיה וחפצים אישיים נלקח על ידי אנשי הכנסייה למסע במדינות שונות בעולם. במקומות שנקבעו כיעדים במסגרת מסע זה נערכו תהלוכות שבמהלכן נהגו המאמינים לגעת בארון. ב-2011 הגיע הארון לישראל.
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל (בצרפתית:Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville, ידוע גם כ"סייה דה ביינוויל" (Sieur de Bienville) או "למואן דה ביינוויל" (Lemoine de Bienville); 23 בפברואר 1680 – 7 במרץ 1767) היה אציל צרפתי, מגלה ארצות יליד "צרפת החדשה" שבצפון-אמריקה (בקנדה של ימינו), המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית ומייסד העיר ניו אורלינס. כונה "אבי לואיזיאנה" אחרי ששלט במשך מספר עשורים בזירה הפוליטית של מושבת לואיזיאנה הצרפתית.
ביוגרפיה
ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל נולד ב-1680 במונטריאול (מונריאל) או כשמה באותן השנים, ויל מארי, במושבה "צרפת החדשה" (כיום קנדה). אביו, שארל לה מואן, שמוצאו היה בלונגיי, על יד דייפ בחבל נורמדיה בצרפת היגר למונטריאול. בהמשך הצטיין שם בהגנת האינטרסים של צרפת מול הבריטים. שארל לה מואן זכה לתואר אצולה מידי המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והפך על ידי כך לסייה למואן דה לונגיי. האם, קתרין פרומו (Primot) וידועה גם כקתרין טיירי, הייתה ילידת רואן, גם כן בנורמנדיה. לזוג היו עשרה ילדים. אחד מהם, מבוגר יותר, פייר לה מואן ד'איברוויל, נודע כמגלה ארצות. את השם ביינוויל שצירף ז'אן-בטיסט לשם המשפחה מקורו בכפר בשם ביינוויל, ככל הנראה בפיקרדיה, כיום במחוז אואז.
לואיזיאנה
בגיל 17 ב-1697 יצא ביינוויל יחד עם אחיו איברוויל בראש כמה מאות מיתיישבים למסע על מנת להקים מושבה צרפתית חדשה בצפון אמריקה, הפעם בקרבת מפרץ מקסיקו. ביינוויל חקר את חופי המפרץ. אחרי הרננדו דה סוטו היו ביינוויל יחד עם אחיו האירופאים הראשונים שגילו את הנהר מיסיסיפי מכיוון הים. הם חקרו את מעל הנהר בליווי מורה דרך אינדיאני. בסביבות 1699 במפרץ הנקרא כיום מובייל ביי גילה ביינוויל מעיין ארטזי מזנק ומבעבע והקים בסביבתו את היישוב בל פונטן ("מזרקה יפה"). לפני ששב לצרפת, באפריל 1699 הקים איברוויל את היישוב הראשון במושבה הצרפתית החדשה, לואיזיאנה:פור מורפא (Fort Maurepas) הידוע כיום כ אולד בילוקסי, כיום אושן ספירינגס, מיסיסיפי, על יד בילוקסי. איברוויל מינה את סובול דה לה וילאנטרי כמושל ואת אחיו ביינוויל כ"סגן " או לטננט מלכותי. בשנים 1699–1702 היה פייר לה מואן ד'איברוויל המושל הראשון של לואיזיאנה הצרפתית. ז'אן-בטיסט היה המושל השני של לואיזיאנה הצרפתית בשנים 1702–1713 ב-1707 המלך לואי הארבעה עשר החליט להחליף אותו בקפטן ניקולא דאנו דה מווי (Daneau de Muy), אולם זה טבע בדרך, בים הקריבי קרוב ללה הוואנה ולא הצליח להגיע כדי להיכנס לתפקיד. בנסיבות אלה המשיך לה מואן דה ביינוויל בתפקיד עד שנת 1713.הוא כיהן שוב כמושל בשנים 1716–1724 ו-1733–1743. אחרי נסיעתו של איברוויל, פיקד ביינוויל על מסע נוסף במעל הנהר מיסיסיפי ובמקום הידוע כ "אינדליש טרן" פגש אוניות אנגליות. כששמע על כך הורה לו איברוויל להקים יישוב צרפתי על גדת הנהר מיסיסיפי. היישוב נקרא פור דה לה בולה. (Fort De La Boulaye).
ייסוד מובייל, אלבמה
לפי המלצות אחיו איברוויל, ב-1702 הביא ביינוויל את רוב המתיישבים הצרפתים ליישוב חדש בחוף הים של מדינת אלבמה של היום, בצד המערבי של הנהר לה מוביל, ידוע באנגלית כמובייל.שם הקים יישוב בשם פור לואי דה לה מוביל, לימים מובייל, אלבמה, היישוב האירופי הראשון באלבמה. הוא הקים גם את פור דופן, (Port Dauphin), נמל מים עמוקים באי דופן הסמוך, מכיוון שמפרץ מובייל והנהר מובייל היו רדודים מדי. בהמשך גילה את איי שאנדלר שעל יד חוף לואיזיאנה ואת האיים קט ושיפ, על החוף הנוכחי של מדינת מיסיסיפי ולאחר מכן פנה מערבה אל שפך הנהר מיסיסיפי. לבסוף המסעו המשיך אל המקומות שבהם נמצאות היום באטון רוז' ופולס ריוור, לואיזיאנה. בשנים הבאות חלו תנודות רבות במספר המתיישבים של לואיזיאנה. אחרי שראה כי חיילים צרפתיים נקשרו לנשים ילידות, עילה אפשרית לסכסוכים, הביא ביינוויל 24 צעירות צרפתיות. לפי המסורת הן גויסו ממנזרים, אבל קרוב לוודאי שרובן היו למעשה בנות מבתים עניים. הן נודעו כ"נערות הקסטות" filles à la cassette, בהמשך "נערות הקסקט", מכיוון שנשאו איתן ארגזים קטנים שנקראו "קסטות " או "קסקטים" שבהם החזיקו את חפציהם האישיים. ב-1708 אוכלוסיית מובייל מנתה 281 מתיישבים, אבל כעבור שנתיים ירדה ל-178 בעקבות מגפה. ב-1709 כוסה פור לואי דה לה מוביל במי שיטפונות, אירוע שיחד עם המגפות אילצו את ביינוויל להעתיק את היישוב יותר למורד הנהר. פור לואי החדש נבנה מעץ באתר הנוכחי של העיר מובייל, אלבמה. ב-1712 כשזכה איש העסקים ויבואן העבדים אנטואן קרוזא (Crozat), במונופול של לואיזיאנה, המושבה מנתה 400 מתיישבים. ב-1713 - 1716 לואיזיאנה נוהלה על ידי המושל אנטואן דה לה מוט קדיאק ולתקופה קצרה על ידי ז'אן-מישל דה לפינה. בינתיים, ביינוויל עבר מערבה יותר והקים ב-1716 את פור רוזלי (Fort Rosalie), לימים נאצ'ז, מיסיסיפי. אחרי שקרוזא מכר את השליטה על המושבה לג'ון לו וחברתו, קומפני אוף דה אינדיס, ב-1716 הוחזר ביינוויל לתפקיד של מושל לואיזיאנה.
מייסד ניו אורלינס
ב-1717 גילה ביינוויל אתר בצורת סהר בנהר מיסיסיפי ווליד האגם פונשארטרן (Lake Ponchartrain) שנראה לו מוגן מגאות ומהוריקנים והציע להנהלת הקומפני אוף אינדיס לבנות שם את בירת המושבה. הוא קיבל את האישור לכך ובאביב 1718 (באופן מסורתי חוגגים את האירוע ב-7 במאי) הקים עיר חדשה שנקראה החל מ-1721 "נובל אורליאן" כלומר "אורליאן החדשה", כיום ניו אורלינס. השם ניתן לכבוד העוצר של צרפת, הדוכס פיליפ מאורליאן. (1723-1674). בשנים 1718–1719 נבנו צריפים ומחסנים שאיפשרו לביינוויל להביא חיילים ואספקה ממובייל.ב-1720 שירטט האדריכל אדריאן דה פוז'ה את תוכנית המתאר של העיר החדשה עם רחובות בזווית ישרה: Le Vieux Carré - המרובע הישן, שנודע כ"רובע הצרפתי". ביינוויל עבר לגור לבית שהפך לימים לבית המכס. ב-1723 נובל אורליאן הפכה לבירת לואיזיאנה. ב-1719 השתתף ביינוויל בכיבוש פנסקולה שבמזרח פלורידה מידי הספרדים.
הקמת בילוקסי
ב-1719 בימי מלחמת הברית המרובעת העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית מפור לואי דה לה מוביל או מובייל, אלבמה, שהייתה קרובה לפנסאקולה וחזית נגד ספרד, בחזרה אל פול מורפא או בילוקסי הישנה. עם זאת, עקב תזוזת שרטוני חול, הועתק יישוב זה מעבר למפרץ בילוקסי כדי להקים ישוב חדש:בילוקסי החדשה. בהמשך פור מורפא הוצתה - לפי המנהג הצרפתי, כדי לא לאפשר שימושו על ידי אויבים. באותה שנה ניו אורלינס הוצפה בשיטפונות. מכיוון שהקרקע החולית סביב בילוקסי הקשתה על החקלאות וסופות הדפו את החולות אל תוך הנמל בילוקסי, בסופו של דבר נבחרה ניו אורלינס כבירה בגלל היותה נמל מים עמוקים וסמוכה יותר לאדמות חקלאיות. ביוני - אוגוסט 1722 העביר ביינוויל את בירת לואיזיאנה הצרפתית לניו אורלינס
המלחמה באנדיאנים צ'יקאסו
ב-1725 נקרא ביינוויל חזרה לצרפת. השאיר את המושבה בידי פייר דיגה דה בואבריאן שהתחלף יותר מאוחר באטיין פרייה. ביינוויל חזר לתפקידו בלואיזיאנה ב-1733. כהונתו האחרונה התאפיינה בהידרדרות ביחסים עם בני צ'יקאסו ופריצת מלחמה איתם. ביינוויל תכנן מיד נגדם מתקפה דו-כיוונית. מכיוון מדינת אילינוי שלח כוח בפיקוד המושל של אילינוי, פייר ד'אטראגט. ביינוויל עצמו איחר במפגש ואז ב-25 במרץ 1736 התחיל ד'ארטאגט את המתקפה לבד ונמחץ על ידי האינדיאנים. אחרי שבועות של הכנות ב-26 במאי התקיף ביינוויל מדרום וגם הוא נהדף בעוצמה. אחרי השפלה זו כינס ביינוויל את כוחותיו בצ'יקאסו בלאף ב-1739. בני צ'יקאסו ביקשו שלום והסכם שלום איתם נחתם על ידי ביינוויל באפריל 1740. אחרי מלחמה זו ביקש ביינוויל להשתחרר מתפקידו כמושל. בינתיים הקים את בית החולים "שאריטה" בניו אורלינס. בהמשך הוביל את מאמצי השיקום של העיר אחרי מכת שני הוריקנים בסתיו 1740. המושל החדש הגיע ב-1743 ואז ביינוויל שב לצרפת. אפילו בצרפת נשאר קשור למושבה וניסה ללא הצלחה למנוע את העברת לואיזיאנה לספרד.
סוף חייו בצרפת
בשובו לצרפת, נפטר לה מואן בגיל 87 בביתו ברחוב ויויאן 17 בפריז וטקס הלווייה קויים בכנסיית סנט אסטאש בעיר. הובא לקבורה בבית הקברות מונמאטר
הנצחה
(Avenue De Bienville) האנדרטה מציגה את ביינוויל עם כן עם פניו צפונה. בצד המזרחי לימינו יושב אינדיאני, ובצד הדרומי - עומד נזיר קתולי. בצד המערבי של האנדרטה נראה סמלו של משפחת לא מואן
ג'אני אניילי
אניילי נולד בשנת 1921 בעיר טורינו. הוא נקרא על שם סבו ג'ובאני, שהיה ממייסדי תעשיית הרכב "פיאט" ובעל השליטה המרכזית בחברה, אך כדי להבדיל בין השניים, הוא נודע בשם הפרטי ג'אני. אניילי הוכשר מאז ילדותו להיות היורש של נכסי המשפחה. בשנת 1966 התמנה אניילי להיות נשיא תעשיית הרכב "פיאט". במהלך נשיאותו הרחיב ג'אני אניילי את פעילותה העסקית של החברה. חברת "פיאט" החלה להקים מפעלים מחוץ לגבולות איטליה, בעיקר בארצות אמריקה הלטינית וברוסיה. במהלך משבר הנפט העולמי בתחילת שנות ה-70 נאלץ אניילי למכור חלק ממניות "פיאט" לחברת השקעות לובית, בבעלות מועמר קדאפי. מאוחר יותר רכש אניילי בחזרה מניות אלה.
במהלך שנות ה-80 כאשר באיטליה התרבו השביתות הכלליות הצליח אניילי לשבור את כוח הוועדים בחברת "פיאט" וגרם לכך שמפעלי החברה שבראשותו ימשיכו לתפקד כרגיל. צעדו של אניילי גרם לכך שהוא ומנהלי החברה הפכו יעד להתנקשויות מצד ארגון הטרור הבריגדות האדומות. בשנת 1991 מונה אניילי על ידי נשיא הרפובליקה האיטלקית לכהן בסנט האיטלקי כסנאטור לכל חייו. לאחר התאבדותו של בנו היחיד ומותו ממחלה של אחיינו החליט אניילי להוריש את חברת ההחזקות שבבעלותו לנכדו ג'ון אלקן. אניילי מת בשנת 2003 מסרטן הערמונית.
קושיניה
קושיניה (בפורטוגזית: Coxinha) הוא קרוקט ממולא בצורת דמעה, הנפוץ בקרב תושבי ברזיל.
המאכל מורכב מבצק העשוי מקמח וממולא בבשר או עוף, תפוח אדמה, בצל, שום ושמן זית.
מלבד שמו המקוצר, המאכל נקרא גם קושיניה דה גליניה (Coxinha de Galinha).
למאכל גרסאות נוספות המכילות גבינה, קושיניה דה קייז'ו (Coxinha de Queijo), מילוי של תירס, קושיניה מיניירה (Coxinha Mineira).
פרנסואה קופרן
קורות חייו
קופרן נולד בפריז. הוא למד מוזיקה מאביו, שארל קופרן (הוא ידע לנגן עוד לפני שידע קרוא וכתוב), ואצל ז'אק תומלן. ב-1685 הוא התמנה למשרת נגן עוגב בכנסיית סן זֶ'רְוֵוה בפריז. ב-1693 הוא החליף את מורו בתפקידו כאחד מארבעת נגני העוגב בקפלה המלכותית בוורסאי, וזכה כך לתואר Organiste du Roi, כלומר "עוגבן מלכותי".
ב-1714 קודם קופרן לדרגת מלחין ועוגבן החצר (Ordinaire de la musique de la chambre du Roi), אם כי מעולם לא הצליח להגיע למשרת צ'מבליסט החצר שאליה שאף, אף כי היה צ'מבליסט וירטואוזי ורוב יצירותיו כתובות לכלי זה. קופרן היה חלק מהרכב נגנים קטן, שכלל גם את מישל דה לה באר וז'אק-מרטין אוטטר. ההרכב ניגן בקונצרטים לפני המלך לואי ה-14, שהעריך מאוד את כישוריו. כמו כן לימד קופרן את הנסיכים והנסיכות.
במשך חייו המקצועיים חזר קופרן והסתבך באינטריגות החצר וקנה לו אויבים רבים, בעיקר בקרב עמיתיו המוזיקאים, איתם ניהל מריבות קולניות ולעיתים קטנוניות. לאחר מותו של לואי ה-14 ב-1715 פחתה חשיבותו של קופרן בחצר, ותפקידיו התמעטו – הקרדינל פלרי, שניהל את ענייני המדינה לאחר לואי ה-14, התנגד לקיום קונצרטים בארמון, וקופרן עבד בעיקר כנגן עוגב בימי ראשון ואירועים חגיגיים, מה שהותיר לו זמן רב להלחנה. הוא הפסיק לעבוד ב-1723, משהתדרדר מצב בריאותו. הוא מת ב-1733 בפריז.
יצירותיו
קופרן היה מהראשונים שהביאו לצרפת את הסגנון האיטלקי במוזיקה, והיה מעריץ גדול של ארכאנג'לו קורלי. הוא היה בין הצרפתים הראשונים שכתבו סונאטות, וניסה ליצור סגנון איטלקי-צרפתי, שהוא קרא לו בשם Les Goûts réunis (הטעמים המאוחדים), אם כי סגנון זה עדיין צרפתי מאוד, למרות השימוש בצורות איטלקיות. קופרן פרסם שני כרכים של טריו-סונאטות תוכניתיות המתארים את עלייתם לשמיים של קורלי ושל לולי, ופגישתם שם.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא L'Art de toucher le clavecin (אמנות הנגינה בצ'מבלו), שהוא אחד המקורות החשובים ביותר על הנגינה בצ'מבלו בצרפת, וכולל דוגמאות רבות לאצבוע, קישוט וטכניקת נגינה. מלבד דוגמאות רבות מתוך ספרי הסוויטות לצ'מבלו של קופרן עצמו, כלולים בספר גם מספר פרלודים ואלמנד.
כיום מפורסם קופרן בעיקר בשל ארבעת כרכי הסוויטות (Ordres) לצ'מבלו שפרסם, ונקראו 'קטעים לצ'מבלו' (Pièces de clavecin). עשרים-ושבע הסוויטות הן בין היצירות הטובות ביותר בספרות הצ'מבלו, והשפיעו רבות על רבים ממלחיני התקופה, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, שהעתיק כמה מיצירותיו של קופרן. לצד הריקודים המסורתיים של סוויטת הבארוק מופיעים 'קטעי אופי' רבים, כלומר קטעים בסגנון חופשי. לרבים מהם שמות תיאוריים ורבי-דמיון, המתייחסים לעיתים למקומות ואנשים בני תקופתו של קופרן. החל מהסוויטה השמינית, נקראים כל הקטעים בשם, ואינם נקראים עוד בשמות המחולות.
קופרן כתב גם טריו סונאטות (ביניהן האוסף המוכר Les Nations, "האומות"), 'קונצרטים מלכותיים' (סוויטות לנגינה בהרכב קאמרי משתנה, שנועדו לביצוע בפני המלך), שתי סונאטות לויולה דה גמבה ויצירות קוליות (המוכרות ביותר מביניהן הם Leçons de ténèbres, קטעי קינה).
כל יצירותיו של קופרן מצטיינות בפשטות, בהירות, שקיפות ואקספרסיביות. קופרן היה צ'מבליסט משובח, והדבר משתקף בכתיבתו לכלי; היצירות שלו מפיקות מן הצ'מבלו גוני-גוונים ודקויות הבעה. פשטותן ההרמונית (היחסית) של היצירות מחד, ועושרן הצלילי מאידך הביאו לכך שקופרן מושווה לעיתים קרובות לשופן ולמוצרט.
מורשתו
במידה רבה קופרן נשכח כמעט לחלוטין לאחר מותו, אם כי כמה מיצירותיו היו פופולריות בקרב תלמידי פסנתר. העניין ביצירותיו התעורר מחדש במסגרת ההתעניינות הגוברת במוזיקה עתיקה. בראהמס, שהתעניין מאוד בבארוק, אהב את יצירותיו של קופרן, ביצע אותן בקונצרטים, והשתתף בעריכת ההוצאה המודרנית הראשונה שלהן ב-1880. השפעתן על היצירות הקצרות של בראהמס לפסנתר ניכרת. כמה מן הקטעים לצ'מבלו של קופרן עובדו לתזמורת בידי ריכרד שטראוס. מוריס ראוול הנציח את זכרו של קופרן בסוויטה שלו לפסנתר קברו של קופרן, המתכתבת עם סגנונו של המלחין - שֵם היצירה מתייחס למסורת הברוקית להנציח שמות מלחינים שנפטרו באמצעות 'קבר' מוזיקלי.
אף כי יצירותיו של קופרן מבוצעות כיום בעיקר בצ'מבלו, יותר ויותר פסנתרנים נהנים מהאפשרויות המרעננות הגלומות במוזיקה שלו. בין השאר, הקליטה הפסנתרנית אנג'לה יואיט קטעים לצ'מבלו של קופרן.
ציצית
ציצית היא מצוות עשה מהתורה לקשור לכל בגד בן ארבע פינות ('כנפות') ארבע קבוצות פתילים, אחת בכל פינה. כל קבוצת פתילים מכילה ארבעה פתילים, הקשורים וגדולים יחד. המצווה מהתורה מחייבת כל גבר יהודי בר-מצווה.
ישנה מחלוקת אם חובת המצווה היא רק בשעות היום, ולא בלילה, או שהחובה היא להטיל ציצית בבגד שמיועד ללבישה ביום, ולא לבגד לילה (פיג'מה). מאחר שכיום לא נהוג ללבוש בגדים בעלי ארבע כנפות כפי שנהגו בעבר, נוהגים לקיים את מצוות ציצית באמצעות 'טלית קטן' שלובשים תחת החולצה, ו'טלית גדול' שעוטים על הגוף בעת תפילת שחרית.
מקור המצווה
מצוות ציצית מופיעה ב:
פירוש המילה "ציצית" הוא קווצת חוטים המשתלשלים בקצה כלשהו. לדוגמה, צמה היא ציצית שיער הראש.
המצווה מופיעה בשנית בספר דברים:.
טעם המצווה
טעמה של מצווה זו כתוב בתוך ציוויה והוא חובת האדם להיזכר במצוות ולא לתור אחרי הלב והעיניים, כפי שעשו המרגלים ('התרים' בלשון המקרא) שתרו את הארץ אחר מראה עיניהם, דבר שגרם להם לזנות מאחרי ה', ולא זכרו את מצוות ה'.
חז"ל אף אמרו שכשרואים את צבע התכלת שבציצית, מעורר הדבר במחשבתו של האדם מראה הים והשמים וכסא הכבוד של הקב"ה, ובצורה זאת שומר עליו מן החטא.
חז"ל הסבירו גם כי הציצית היא סמל לשייכותו של היהודי לעם ישראל, וכאשר הוא מתבונן בה הוא נזכר בקב"ה.
רש"י בפירושו לפסוק, מסביר שתי משמעויות אפשריות למילה ציצית: 1. מלשון שערות - ככתוב ב: "ויקחני בציצת ראשי" 2. מלשון הצצה - "ציצית על שם: וראיתם אותו כמו מציץ מן מהחרכים".
בנוסף, פעם עבדים היו נושאים סמל שייכות לאדונם וכך בני ישראל לובשים ציצית כסמל שייכות לה'.
חיוב בציצית
בתורה שבעל פה נמסר, כי החיוב הוא לקשור ארבעה פתילים שזורים בארבע כנפות של בגד בעל ארבע כנפות זוויתיות או יותר. בגד בעל קצוות מעוגלות, או בעל פחות מארבע כנפות, פטור מציצית.
כמו כן, יש איסור מוחלט ללכת בבגד בן ארבע כנפות ללא ציצית, ומי שנפסלו ציציותיו צריך לפשוט מיד את הבגד, למעט במקרה שהדבר יגרום לביזיון גדול, כגון באמצע התפילה בבית הכנסת.
ציצית בלילה
בתלמוד נקבע ש"כסות לילה פטורה מציצית", ובפרשנות הקביעה הזו נחלקו הראשונים. הרמב"ם כתב שחובת ציצית אינה נוהגת כלל בלילה, אך לדעת הרא"ש הכוונה היא דווקא לבגדים המיועדים ללבישה בלילה, כגון כתונת לילה, ולדעתו בגדים כאלו פטורים מציצית אפילו אם לובשים אותם ביום. בגלל המחלוקת בעניין, נפסק להלכה שיש להטיל ציצית בבגד יום שלובש אותו בלילה, אך הלובש ציצית בלילה לא יברך עליה. ניתן לברך על הציצית בבוקר משעה שיוכל להבחין בין תכלת ללבן שהוא בסביבות 50 דקות עד שעה לפני הנץ החמה, לפי עונות השנה. לדעת הרמ"א ניתן לברך עליה כבר מעלות השחר. ואחרונים רבים הסתייגו מדבריו.
מאחר שכאמור מצוות ציצית קשורה ותלויה בזמן ספציפי (יום ולא לילה), הרי שנשים פטורות ממנה, כדין מצוות עשה שהזמן גרמן.
חיוב טלית שאינה מצמר או פשתים
בתלמוד ישנה מחלוקת איזה סוג בד חייב בציצית מדאורייתא. להלכה, פסקו הרי"ף והרמב"ם, שרק בגד העשוי מצמר או מפשתן מחויב בציצית מהתורה. אך לדעת רש"י ורבינו תם, המצווה מהתורה היא גם בבגד העשוי מכותנה או מכל בד אחר. גם בפסיקה המאוחרת נחלקו הפוסקים בעניין. כאשר דעת השולחן ערוך (פסיקת הספרדים) כדעת הרמב"ם, שרק בגד מצמר או מפשתן מחויב בציצית. ואילו דעת הרמ"א (פסיקת האשכנזים) כדעת רש"י ורבינו תם שכל סוגי הבדים מחויבים בציצית מהתורה.
מדרבנן כל סוגי הבדים חייבים בציצית. עם זאת, יש המהדרים ללבוש דווקא טלית מצמר, על מנת לקיים את המצווה מהתורה גם לדעת הרי"ף והרמב"ם. הטליתות בהן נהוג להתעטף בשעת התפילה עשויות בדרך כלל מצמר (אבל קיימות גם טליתות מחומרים סינתטיים), וההידור הוא שגם הטלית-קטן יהיה מצמר.
חוטי הציצית
בהלכה מובא כי יש להשחיל את ארבעת חוטי הציצית בחור שבכל כנף ולכופלו לשנים, כך שישנם שמונה חוטים (אחד מהם ארוך יותר מחבריו ומכונה "שָמָּש"), ולאחר מכן לקושרם בקשר כפול ומהודק. את השמש מלפפים לאחר מכן סביב החוטים האחרים, וקושרים קשרים נוספים.
מאז פסקו להטיל חוט תכלת בין חוטי הציצית, ישנם מנהגים שונים בליפופים ובקשירות, אך שלושת המקובלים שבהם הם: קשירת 'חוליות' לפי מנהג התימנים (לפי הרמב"ם המובא בהמשך), ושל ארבעה סדרים בני 13,11,8,7 ליפופים (לפי מנהג האשכנזים), או בני 5,6,5,10 ליפופים (לפי מנהג הספרדים. אך גם הספרדים נוהגים בדרך כלל כמו הדעה הראשונה אך בכל ליפוף ישנו קשר), וביניהם ובסופם קשרים, בסך הכול יש חמישה קשרים. לדעת הרמב"ם אין צורך לקשור קשרים כפולים כלל, אלא יש לכרוך בין 7 ל - 13 סדרים ("חוליות") של 3 כריכות וכל חוליה נקשרת בפני עצמה על ידי תחיבת השמש בכריכה. כמו כן יש להשאיר בין "חוליה" לחברתה רווח קטן. דעה זו רווחת בקרב יהודי תימן אלא שהם מוסיפים קשר כפול לפני הכריכות.
ישנם שני מנהגים באשר לצורת החור בו מושחלים פתילי הציצית. המנהג הנפוץ הוא חור אחד קטן סמוך לזווית, בו מושחלים הפתילים ונכפלים לשנים. מנהג החסידים הוא לעשות שני חורים סמוכים לזווית ולהשחיל את החוטים ביניהם (ומנהג חב"ד שני חורים באלכסון).
בגדי הציצית
בימינו לא כל כך מצויים בגדים בעלי ארבע פינות, לכן נהגו ללבוש בגד מיוחד המכונה 'טלית קטן', אותו לובשים בדרך כלל תחת הבגדים, כדי שיוכלו לקיים את המצווה. בנוסף, נהגו להתעטף בשעת תפילת שחרית ב'טלית גדול'.
בשעת לבישת הטלית הגדולה מברכים "...וציוונו להתעטף בציצית". בשעת לבישת הציצית הקטנה שתחת הבגדים לדעת הרב יוסף קארו מברכים אותה ברכה, ולדעת הרמ"א, מכיוון שלדעת חלק מהפוסקים צורת לבישתה איננה נחשבת "עטיפה", נוהגים לברך עליה "...וציוונו על מצוות ציצית", אלא שנוהגים שמי שמתעטף בטלית גדול אינו מברך על טלית קטן כלל, אלא מתכוון לפטור טלית קטן בשעה שמתעטף בטלית גדול.
מנהגים שונים יש בלבישת ה"טלית קטן": הספרדים ובני עדות המזרח נהגו על פי האר"י ללובשה מתחת החולצה, וגם להכניס את פתילי הציצית בתוך בגדיהם. לעומתם נהגו הרבה האשכנזים במאה שנים האחרונות להוציא את פתילי הציצית שייראו כלפי חוץ. בקרב האשכנזים החסידים רבים נוהגים ללבוש גם את בגד ה"טלית קטן" עצמו מעל לבגדיהם.
בהרשאה רבנית נוצרה בארץ גופיה ציצית, כדי להקל בימי החום. ישנם דגמי גופיה ציצית העשויים מבד רשת או בד דק, מה שמאפשר אוורור יותר גדול.
מצוות תכלת
בפסוק התבאר כי במסגרת "עשיית הציצית", יש חיוב שאחד מהפתילים יהיה בצבע תכלת.
לפי המסורת, צבע התכלת צריך להיות מופק מחילזון ימי ספציפי. בראשית התקופה המוסלמית בארץ ישראל פסקה לחלוטין הצביעה בתכלת. בהלכה נקבע כי "התכלת איננה מעכבת את הלבן", ולכן המשיכו ללבוש ציציות ללא חוטי תכלת.
במשך הדורות נשתכחה המסורת על זיהוי החילזון, ובדורות האחרונים נעשו מספר ניסיונות לגלותו מחדש. הדעה המקובלת במחקר היא כי התכלת הופקה מחילזון בשם ארגמון קהה קוצים. רוב פוסקי ההלכה אינם נוקטים עמדה בנושא, מאחר שאין מסורת ברורה, ולמעשה לא מטילים תכלת מחילזון זה. עמותת "פתיל תכלת" עוסקת משנת 1992 בהפקת הצבע ובהפצתו, וכיום ישנם רבים המטילים פתיל תכלת בציציותיהם.
הציצית בעדה הקראית
את מצוות "פתיל תכלת" מסבירים הקראים שתכלת הוא צבע בגוון כחול, ושאפשר לצבוע את פתיל התכלת בכל חומר. הם טוענים גם שיש עדיפות שלא להשתמש בצבע מחילזון, מאחר שהחילזון הוא חיה טמאה, ודורשים להשתמש בצבע ממקורות טהורים.
בית ריטפלד שרדר
בית ריטפלד שרדר (הולנדית Rietveld Schröderhuis) נבנה באוטרכט ב-1924 על ידי האדריכל ההולנדי חריט ריטפלד עבור לקוחה בשם טרוס שרדר (Truus Schröder), שהזמינה את הבית עבורה ועבור ילדיה. היא ביקשה שהבית יהיה במידת האפשר ללא קירות פנימיים. בניין זה הוא אחת הדוגמאות המוכרות ביותר של אדריכלות דה סטייל, ונטען כי הוא הבניין היחיד המשתייך לחלוטין לסגנון זה.
המבנה
גם בחיצוניותו וגם בעיצובו הפנימי מהווה בית ריטפלד שרדר מהפך רדיקלי ביחס לאדריכלות שקדמה לו. הבניין בן שתי הקומות בנוי בסופו של טור בתים, ללא כל ניסיון להשתלב או להתכתב עם אדריכלות המבנים שסביבו.
בתוך הבניין, במקום אוסף סטאטי של חדרים יש חלל פתוח, דינמי ומשתנה. את קומת הקרקע ניתן עדיין לראות כ"מסורתית" - מטבח ושלושה חדרי שינה המסודרים סביב גרם מדרגות מרכזי. אזור המגורים שבקומה השנייה, שנקרא בתוכניות "עליית גג" כדי שלא לעבור על חוקי הבנייה, הוא חלל פתוח גדול, שהאזור היחיד בו המוקף קיר הוא חדר האמבטיה והשירותים. אף כי ריטפלד התכוון להשאיר את הקומה העליונה במצבה המפולש, התעקשה שרדר שתהיה גם אפשרות לחלק אותה. למטרה זו הוקמה מערכת של לוחות נעים ומסתובבים. כאשר כל המחיצות סגורות מתקבלת קומה ובה שלושה חדרי שינה, חדר רחצה וסלון. בין מצב זה לבין המצב הפתוח לחלוטין ישנם צירופי מחיצות שונים רבים מאוד, שלכל אחד מהם חוויית חלל שונה.
חזית המבנה היא קולאז' של מישורים דו־ממדיים וקווים חד־ממדיים המנותקים בכוונה זה מזה ונראים כגולשים זה על פני זה - המטרה היא למנוע תחושה של מסה תלת־ממדית במבנה, ולהגדיר גם את חללי הפנים בעזרת המישורים והקווים בלבד. לכל רכיב כזה, בהתאם למאפייני "דה סטייל", צורה, צבע ומיקום מדויק משלו. כתוצאה מכך התאפשרה יצירתן של כמה מרפסות. הצבעים נבחרו במטרה לחזק את תחושת הפלסטיות של החזיתות - משטחים בלבן ואפור, משקופים ומסגרות בשחור ואלמנטים קוויים שונים בצבעי יסוד.
על אף איכותו האדריכלית של הבית הוא זכה לביקורות נוקבות על יחסו של המבנה עם סביבתו; הבית נבנה במרכז שכונה צנועה עם בתים בסגנון מסורתי ואחיד וחלקו האחורי של צמוד בקיר משותף לאחד מבתים אלו. צורתו של הבית משתלבת באופן חסר הרמוניה ואף צורם, על פי מבקרים רבים, עם השכונה.
טרוס שרדר חיה בבית עד יום מותה ב-1985. הבית עבר שיקום ושימור בידי האדריכל ברטוס מולדר, וכיום משמש כמוזיאון. משנת 2000 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פאבלו שילקו
פאבלו שילקו הידוע גם בכינויו די ג'יי פאשה (באוקראינית:Шилько Павло Юрійович; נולד ב-6 באוגוסט 1977) הוא מגיש רדיו וטלוויזיה אוקראיני.
קורות חיים
שילקו נולד במחוז קמרובו וב-1983 עבר עם משפחתו לזפוריז'יה.
מ-1994 ועד 1999 למד באוניברסיטת קייב. ב-1996 הוא החל לעבוד בתחנת רדיו מקומית שם הגיש מספר תוכניות. הוא ביצע סיקור לרדיו מאירועים כמו טקס פרסי גראמי, האולימפיאדה ואליפות אירופה בהוקי.
ב-2003 כשאוקראינה הצטרפה לאירוויזיון הוא נבחר לפרש את האירוע לטלוויזיה האוקראינית וביצע זאת גם ב-2006. הוא הנחה את אירוויזיון 2005 מהיכל הספורט בקייב ביחד עם מריה אפרוסינינה, ב-2006 הוא כתב את המילים לשיר "הראה לי את האהבה שלך" שייצג את אוקראינה באירוויזיון בביצועה של הזמרת טינה קרול.
הוא הנחה אירועים מתוקשרים רבים ובין היתר את נשף ההתרמה של השגרירות האמריקאית באוקראינה בשנים 2002–2005, ליווה את הקונצרט של בראיין אדמס בקייב, המופע של הפרודיג'י ויום אירופה באוקראינה. שילקו נשוי ולו שתי בנות.
מליסוס
מליסוס בן איתגנס (ביוונית: Μέλισσος), איש סאמוס, היה פילוסוף יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, היה ממפתחי האסכולה האלאטית. הוא היה המפקד הימי של הצי של סאמוס לפני המלחמה הפלופונסית שהביס את פריקלס ואת הצי האתונאי בשנת 441 לפנה"ס.
לפי דיוגנס לארטיוס, מליסוס היה תלמידו של פרמנידס ומורו של לוקיפוס. לפי סימפליקיוס הפילוסוף היווני הוא כתב ספר אחד בשם "על אודות הטבע, או על אודות מה שקיים". הספר לא שרד. שרדו כמניין פרגמנטים אצל סימפליקיוס. דומה שהיה הפילוסוף האחרון של האסכולה של אלאה.
בדומה למורו פרמנידס הוא ראה את המציאות כיחידה, קבועה, בלתי משתנה, כלומר חסרת תנועה. הוא הוסיף על קודמו שהמציאות חסרת ריק וחסרת גבולות.
רוסלאן רוטאן
רוסלאן פטרוביץ' רוטאן (באוקראינית: Руслан Петрович Ротань; נולד ב-29 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר בדינמו קייב, בדניפרו ובנבחרת אוקראינה.
רוטאן החל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של דניפרו בגיל 17, ושנה אחת לאחר מכן (עונת ) עבר לשחק בהרכב הראשון של הקבוצה.
ב-2005 רוטאן עבר לשחק בדינמו קייב, ששילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 5 מיליון דולר. בינואר 2008 רוטאן חזר לשחק בדניפרו, ששילמה לדינמו קייב את אותו הסכום שקיבלה ממנה. הוא העפיל עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית 2015, ואף כבש את שערה השני של קבוצתו בכדור חופשי בהפסד 3-2 לסביליה. ב-27 ביוני 2017 חתם בסלביה פראג הצ'כית. בשנת 2018 שב לדינמון קייב. בקיץ 2018 פרש ממשחק פעיל.
רוטאן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה ב-2003. הוא השתתף עמה במונדיאל 2006, יורו 2012 ויורו 2016. נכון להיום (2021) נמצא רוטאן במקום החמישי ברשימת שיאני ההופעות של נבחרת אוקראינה בכל הזמנים.
בעונת 2018/2019 היה רוטאן חבר בצוות אימון של קבוצת אולימפיק דונצק. ב-2019 החל לאמן את הנבחרת הצעירה של אוקראינה. בינואר 2023 החל במקביל לאמן את קבוצת אולקסנדריה. במרץ 2023 מונה לממלא מקום של מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה
לוק שו
לוק פול הואר שו (באנגלית: Luke Paul Hoare Shaw; נולד ב-12 ביולי 1995 בלונדון) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת אנגליה.
קריירה
שו גדל בקינגסטון שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה בלונדון, וכשהיה בן 8 הצטרף לאקדמיית הנוער של סאות'המפטון. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך בספטמבר 2011, כשעלה כמחליף במשחק נגד פרסטון במסגרת גביע הליגה.
ב-10 בנובמבר 2012 הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות סאות'המפטון שעולה בהרכב הראשון למשחק בפרמייר ליג, כששיחק 74 דקות בתיקו 1-1 מול סוונסי סיטי. את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת סיים עם 28 הופעות, מתוכן 25 בליגה. ביום ההולדת ה-18 שלו האריך שו את חוזהו בסאות'המפטון לחמש שנים נוספות.
בעונת היה שו בין ששת המועמדים לתואר הכדורגלן הצעיר של השנה באנגליה, ונבחר למגן השמאלי המצטיין בנבחרת העונה.
ב-27 ביוני 2014 חתם שו על חוזה ל-4 שנים עם אופציה לשנה נוספת במנצ'סטר יונייטד, שרכשה אותו מסאות'המפטון תמורת 31 מיליון ליש"ט. ב-27 בספטמבר 2014, ערך שו את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד בניצחון 1–2 מול ווסטהאם יונייטד במסגרת המחזור השישי של הפרמייר ליג.
ב-15 בספטמבר 2015, במהלך משחק נגד פ.ס.וו. איינדהובן במסגרת ליגת האלופות, שבר שו את רגלו ונעדר לשישה חודשים.
ב-10 באוגוסט 2018 כבש שו את שערו הראשון בבוגרים בדקה ה-83 בניצחון קבוצתו 1–2 על לסטר סיטי, במשחק הפתיחה של עונת 2018/2019 בפרמייר ליג.
נבחרת אנגליה
שו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה, ובפברואר 2014 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, לקראת משחק מול נבחרת דנמרק, ובאותו משחק ערך את הופעת הבכורה שלו, כשנכנס כמחליף במקומו של אשלי קול. שו נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014, ופתח בהרכב במשחקה השלישי והאחרון של אנגליה בטורניר, מול. שו כבש שער במדי נבחרת אנגליה בדקה השנייה במשחק גמר היורו 2020, באצטדיון וומבלי, מול נבחרת איטליה.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022.
כשל שוק
כשל שוק הוא מושג השייך לתאוריה הקפיטליסטית המשמש לתיאור מצבים בהם בניגוד לתאוריה על כלכלת שוק,  כוחות השוק ומנגנוני ההיצע והביקוש לא מביאים להקצאת המשאבים היעילה ביותר ולאספקה המיטבית של מוצרים ושירותים. על פי דעות המתנגדות להנחת היסוד של התאוריה, אין צורך הכרחי להשתמש במונח זה. תומכי כלכלת השוק יטענו שכשל שוק עשוי לנבוע מיתרון מסוים של פרטים בעלי אמצעים על שאר הפרטים בשוק כגון מקרי שוק שאינו תחרותי, מידע א-סימטרי, בעיית המנהל-סוכן, השפעה חיצונית ומוצר ציבורי. בנוסף לכך, ישנה מחלוקת בשאלה האם יש צורך להתערב במקרים כאלה, ואם כן באיזה אופן.
היסטוריה
כלכלנים קלאסיים ומרקסיסטים במאה התשע עשרה ובתחילת המאה ה-20 הסכימו, בדרך כלל, כי לא ייתכן מצב של כשל שוק מתמשך ומתמיד. בין המחזיקים בתפישות המנוגדות היו חילוקי דעות חריפים ביחס להערכת טיבה של התוצאה של פעולת השוק: הכלכלה הקלאסית גרסה כי פעולת השוק החופשי מובילה לשגשוג, ואילו המרקסיסטים סברו כי התוצאה היא שקיעה של העניים בעוני הולך וגובר, אך שני הצדדים הסכימו כי פעולה זו אינה כשל.
דוגמאות לכשלי שוק
הדוגמה הנפוצה ביותר המוגדרת כשל שוק היא היווצרותם של מונופולים או קרטלים בשוק חופשי, המובילה למצב בו המונופול או הקרטל יכולים לתבוע עבור מוצריהם או שירותיהם מחיר גבוה מהמחיר שהיה נדרש בשוק אלמלא נוצרו, או לספק מוצרים ושירותים באיכות נמוכה מזו שהיו מספקים לולא נוצרו. טיעון זה שימש אחד הנימוקים הבולטים להקמת גופים רגולטוריים כמו הממונה על התחרות או הרשויות המפקחות על גופי שידור. התפישה המנחה את הגופים הרגולטוריים היא שהיווצרות המונופול או הקרטל, אף שכשלעצמה אינה "כשל שוק", מובילה כמעט תמיד להיווצרות כשל שוק כזה.
סוג נוסף של כשל שוק, לכאורה, טמון בטובין שלא ניתן למנוע מאיש להשתמש בהם (Non-excludable): מוצרים ציבוריים כמו הגנה צבאית ותאורת רחוב, ומוצרים משותפים כמו דגה ויערות. אחת הדוגמאות המוכרות ביותר לטיעון זה הייתה של המגדלור המנחה אוניות אל הנמל, שאינו יכול להדיר צרכנים לא משלמים משירותיו. יחד עם זאת, הכלכלן רונלד קואוס חלק על טענה זו בהצביעו על פתרונות תשלום שאומצו באנגליה לשם מימון מגדלורים. יש מחלוקת קשה בשאלה האם מעורבות ממשלתית תגרום לאספקת מוצרים ושירותים כאלו באופן טוב יותר.
סוג אחר של כשל שוק, לכאורה, היא הצלחתם של מוצרים הנחשבים נחותים יותר לתפוס את מקומם של מוצרים טובים יותר. דוגמה אחת לכך הן ניצחונה של פרישת המקלדת קוורטי (QWERTY) במקלדות לכותבי אנגלית על־פני מתחרתה העדיפה, לכאורה, דבוראק, היעלמותה של קלטת בטאמקס בהתחרות עם תקן VHS בשוק הצרכני של קלטות ווידאו, והצלחתה הגדולה הרבה יותר של מערכת־ההפעלה "חלונות" בהתחרות עם מערכת־ההפעלה של מחשבי מקינטוש. מעמד המונופול שקנו תקנים אלו, נטען, גורם להחנקת החדשנות והתחרות בגלל השפעת אפקט רשת וחוסר כדאיות כלכלי בפיתוח תקנים מתחרים. דוגמאות אלו שנויות במחלוקת בין כלכלנים ומומחים לטכנולוגיה הגורסים כי כישלונם של תקנים אלו נבע מהיותם נחותים במובנים המהותיים לשוק, ולא בגלל כשל שוק, שהעניק עדיפות למוצרים נחותים.
סוג שלישי של כשלי שוק, לכאורה, טמון במצב של "החצנה", בו הצרכן הישיר של מוצר נושא בעלויות ייצור והפצה מסוימות, אך הציבור בכללו נושא בעלויות עקיפות נוספות שאינן מתבטאות במחיר זה. דוגמה טיפוסית למצב כזה הוא תחנת כוח, שמחירי החשמל שהיא מספקת מבטאים את עלויות הייצור של החשמל, אך אינם מכסים בהכרח את העלויות של זיהום אוויר בו נושאים כלל האזרחים. הטענה העיקרית לכשל שוק כאן מתבססת על התפישה שסעדים משפטיים (לדוגמה, תביעות נזיקין או תביעות על הפרת חוקי הקניין מצד אזרחים נגד המפעל המזהם) לא יספיקו להתמודדות עם הבעיה, ולכן נדרשת מעורבות ממשלתית שתציב תקנים מחמירים יותר. תביעה אחרת היא להעניק סיבסוד למתחרים יקרים יותר בתחום האנרגיה, אנרגיית רוח או האנרגיה הסולרית, שיהפכו בסיוע כדאיים יותר לפיתוח.
חילוקי דעות
ישנם חילוקי דעות בין הסבורים שכשל שוק מתקיים באופן "טבעי" בשוק (כלומר, לא כתוצר של התערבות קודמת) ובין אלו הסבורים שכשל כזה לא ייתכן בנסיבות רגילות נובעים מאי–הסכמה ביניהם בנוגע לעקרונות פעולת השוק. אלו הסבורים שכשלי שוק אכן מתקיימים מניחים:
אלו הכופרים בעצם קיומו של כשל שוק בנסיבות טבעיות טוענים, לעומת זאת:
התומכים בגישה הגורסת כי כשלי שוק קיימים שונים בהשקפותיהם באשר למידתם, תדירותם והיקפם. מנקודת מבטה של האסכולה המרקסיסטית כשל שוק הוא תכונה מובנית בכל כלכלה המבוססת על שוק חופשי. הפתרון לגבי דידם, עם זאת, אינו תיקון של השוק באמצעות התערבות ממשלתית אלא ביטול האפשרות לפעולת מנגנון שוק בכלל, כיוון שכל שוק שיפעל באופן חופשי יביא להיווצרות ניצול, עימות מעמדי ומשברים כלכליים.
תומכים בסוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה או בעלי עמדות קיינסיאניות גורסים כי במנגנון השוק החופשי ישנם כשלים מובנים, אך אלו אינם חמורים עד כדי כך שנדרש ביטולו המוחלט וניתן, כפשרה, לשלב בין אלמנטים של שוק חופשי מחד והתערבות ממשלתית בשוק מאידך.
בעלי עמדות ליברליות מחזיקים בעמדה מרוככת אף יותר ביחס לכשלי שוק, וסבורים כי אלו מתרחשים רק לעיתים נדירות ורק בתחומים מסוימים. הממשלה, סבורים בעלי עמדות אלו, צריכה להתערב בפעולת השוק רק במקרים נדירים אלו וגם אז, בכוונה למצוא פתרונות שיאפשרו "תיקון" של השוק באמצעות התערבות זמנית או חד–פעמית, בלי להפוך את הממשלה לגורם מרכזי בפעולת השוק.
התומכים בטענה שכשל שוק קיים מסכימים ביניהם בנקודה חשובה אחת: לשוק יש או צריכות להיות מטרות חברתיות, מוסריות וכלכלות. כל אסכולה אוחזת כמובן בטענה שונה ביחס למטרות. הנאו-ליברלים וכמוהם הקיינסיאנים סבורים כי המטרות העיקריות צריכות להיות מוגדרות במונחים כלכליים וחברתיים ובעיקר שמירה על יציבות בשוק, צמיחה בצריכה ותעסוקה מלאה. הסוציאל-דמוקרטים מציבים מטרות נוספות בדמות הגברת השוויוניות בין האזרחים ו"צדק חברתי", ואילו המרקסיסטים והקומוניסטים רואים בשוויוניות מלאה את יעדם.
האמצעים המומלצים לתיקון כשלי שוק מותאמים להיקף המטרות, עבור הנאו-ליברלים והקיינסיאנים, עיקר המעורבות של הממשלה בשוק צריכה להתבצע בתחומים שבהם יש "אינטרס ציבורי" אך אין אינטרס רווח, והמעורבות צריכה להתבצע לרוב באמצעות רגולציה של מחיר, ייצור ואספקת מוצרים ושירותים; וכן באמצעות שליטה בגובה הריבית ובשער המטבע. עבור הסוציאל-דמוקרטים, דורשת הגברת השוויוניות והצדק החברתי מעורבות עמוקה יותר של הממשלה בשוק ובייחוד, אספקת חלק ניכר מן השירותים החברתיים בחברה, ובמיוחד שירותי חינוך וביטוח.
התומכים בעמדה שכשל שוק אינו מתקיים בנסיבות טבעיות נמנים בעיקר על האסכולות התומכות בלסה פר, קפיטליזם וכלכלה חופשית, כמו רבים מהאסכולה הקלאסית והיום, במיוחד האסכולה האוסטרית והליברטריאנים.
המתנגדים לקביעה שכשל שוק קיים סבורים כי הצבת מטרות חברתיות, כלכליות או מוסריות למנגנון השוק היא חסרת טעם או מיותרת, שכן המטרות המוצבות הן בלתי–אפשריות להשגה, טריוויאליות (כלומר, השגתן אינה בבחינת שינוי מהותי במצב) או אפילו שליליות.
צביעת בדים
צביעת בדים היא הקנייה ושילוב של צבע עבור חומרים טקסטילים באמצעות צבענים. הצבענים מופקים מפרחים, אגוזים, פירות יער ובצורות נוספות מירקות וצמחים. בנוסף ישנם צבענים המופקים מן החי והמינרלים. כל אלו נקראים צבענים טבעיים.
האפשרות השנייה לצביעת בדים, היא על ידי צבענים סינתטיים. צבענים אלו מבוססים על שילוב ייחודי של הרכב כימי. חלק מההרכב של צבענים אלו הוא חומצי, בסיסי, נטרלי, גופרתי או ראקטיבי. הבחירה בסוג הצבען תלויה בסיב הנצבע.
סיבי הבדים
ישנן שלוש קבוצות של סיבים:
צביעת בדים בעת העתיקה
צביעת הבדים התחילה בעיטור פני הבד. הדוגמאות הבסיסיות והקדומות אשר נמצאו, המעידות על עיטור בד כמעשה ידי אדם, משויכות לתקופה הפלאוליתית ומתוארכת ל-20,000 שנה לפני זמננו. הדימויים מאותה תקופה הן טביעת הידיים של האדם, וציורים של חיות על קירות המערה ב El Cstillo ובנוסף Altama בספרד. ציורי החיות נעשו על ידי חריטה במקלות, ובטביעות הידיים, נעשו בעזרת אוכרה - זוהי אדמה בעלת גוון חום-אדמדם המשמשת כפיגמנט. סביר להניח כי דימויים אלו היו ההדפסים הראשונים. בתקופה הניאוליטית (4,000 שנה לפני זמננו) שימשו בלוקים קטנים עשויים חמר מיובש או טרה-קוטה (חומר שרוף ולא מזוגג) לעיטורים חלקים סביב הגוף.
כאשר החלו להתפתח טכניקות להדפסה וציור על אריגים, החל גם תהליך הצביעה להתפתח. בהתאם לכך, במהלך התקופה הנאוליטית, התגלו מספר מינרלים וצמחים היכולים להפיק כמות מסוימת של צבען המסייע בהכתמת בד. גוונים של שמנת, חומים וצהבהבים התקבלו מתרכובות אורגניות חומצתיות הנוצרות מחומרים הנמצאים בזרעים, קליפות הגזעים וגבעולים של צמחים. צבעים של צהוב, אדום וכתום הושגו מהעלים ומעלי הכותרת של הצמח. צבעים כהים כדוגמת השחור הופקו מתרכובות של צמחים המכילים ברזל.
צביעת בדים בימי הביניים באירופה
הגילוי כי קבלת צבענים מתקבל מצמחים וגרגרים אשר יכולים להיות עמידים וחזקים יותר בעזרת כימיקלים (מקבעים), תרמו להתפתחות מהירה של התחום. טכניקות מתקדמות לצביעת בדים במהלך ימי הביניים התפתחה בכלל באירופה, בעיקר באיטליה ובוונציה בפרט. כתוצאה מחיזוק ושיפור סטנדרט הצביעה הקיים וגילדות של צובעים חיברו ופרסמו מהלכים וטכניקות לצביעה. ספרים כגון Kunstbuch ,Nuremburglk (הוצאה גרמנית) אשר יצאו לאור בשנת 1460 הכילו כ-100 מתכונים לצביעת בדים, והם מהווים מקור חשוב אשר סייע בהתפתחות ובהתקדמות צביעת הבדים באותה העת.
שיטות צביעה
תהליכים שונים של צביעה נדרשים עבור סיבים טקסטיליים שונים ושימושיהם לאחר הצביעה. כמו כן ישנן שיטות צביעה המאפשרות צביעה ביתית בכמות לא מסחרית, או צביעה תעשייתית המפיקה תוצאות בתפוקה גבוהה.
התאמת הצביעה
הבחירה בסוג הצבען קשורה ראשית לסוג הבד הנדרש לצביעה, לא כל הצבענים מסוגלים לצבוע את כל הסיבים, ושנית לשימוש שיעשה בבד הצבוע בתום תהליך הצביעה. בצביעה בעזרת טבילה, הבד צריך לשהות באמבט צבע למשך זמן רב על מנת לספוג ולקלוט את הצבע. על מנת לצבוע בצבע בסיסי ביסודיות, חשוב שחומרים לצביעה יהיו בשפע על מנת להשיג צביעה אחידה ועמוקה. ניתן לחשב את כמות הצבען לפי משקל הבד.
צבענים סינתטיים
קבוצת צבענים זו מחולקת למספר קבוצות שמתוארות כאן, ישנם עוד צבענים סינתטיים שלא הוזכרו שהשימוש בהם הוא לעיתים נדירות.
צבענים ישרים
צבענים אלו נקראים כך משום שהם צלולוזים ואין צורך בהכנת הבד לפני הצביעה או בחומר שמקבע את הצבע בבד. תכונות אלו עושים אותם כצבענים נוחים לשימוש לצביעת בדים צלולוזים. הצבענים פשוטים ואינם יוצרים תגובה כימית, הם צבענים לא יקרים, זמינים בטווח הרחב של הצבענים שיכולים להתערבב עם חומרים אחרים. החיסרון בסוג צביעה זה ירידת צבע בשטיפה ועמידות דלה באור.
צבענים ישרים פועלים בטמפרטורה של 85-90 מעלות צלזיוס. הוספה של מלח (רגיל/מצוי) נחוצה כדי ליישם את תהליך הצביעה עד תומו. במקרה שצובעים משי או צמר במקום להוסיף כמות קטנה של מלח יש להוסיף כמות קטנה של חומץ.
צבעני פיזור
צבעני פיזור התפתחו ב-1920 על מנת לצבוע אריגים סינתטיים אשר לא יכלו להצבע עם צבענים מסורתיים. צבענים אלו משמשים רק לצביעת בדים סינתטיים הם פועלים על ידי חום ולחץ נוזלי. מה שמאפשר לאריג להצבע ללא שימוש במים. צבעני פיזור קיימים בצורות של אבקה כנוזל/ דבק וכצבעי –עיפרון. בדים בעלי הרכב מעורב יכולים להצבע על ידי שילוב של צבעני פיזור וצבעים/חומרים מקשרים שישמשו לצביעה שיספקו סוג של מצינור מקשר בין הצבע לבד. הצבענים נספגים בסיבים רק בטמפרטורה גבוהה יחסית בין 90-100 מעלות צלזיוס.
קבוצת צבענים מסוימת מתוך צבעני פיזור אלו שרמת הסובלימציה (המראה- התאיידותם של מולקולות הצבענים בטמפרטורה גבוהה והתמוססותם לתוך הסיב הסינתטי) שלהם נמוכה –מתאימה לשיטת טרנספר, צביעה שמשלבת העברה בחום של דוגמה מנייר לבד סינתטי.
פיגמנטים
צבענים אלו אינם מסיסים במים, והם יכולים לצבוע את כל סוגי האריגים, באמצעות שרף, אמולסיה (תחליב) או צבעני פיזור, הפיגמנטים משמשים בעיקר להדפסת רשת או הדפסה באמצעות סטנסילים (שבלונות) או שניתן להשתמש בהם ישירות על הבד. ניתן להפיק מהן גוונים שונים של צבעים ממתכתיים וגווני אפור לבן פניניים.
צבענים ראקטיביים
צבענים אלו יכולים לצבוע מגוון רחב של בדים מבלי צורך במומחיות רבה או ציוד מיוחד. צבענים ראקטיביים קיבלו את שמם מהעובדה שהם יוצרים תגובה כימית עם מולקולות סיבי הבד והצבע עצמו, וכך נקשר הצבע לסיב הבד. קשר חזק, מעניק יכולת שטיפה אחידה ועמידות לאור. תחילה הצבענים הראקטיבים שווקו על ידי חברת ICI ב-1956, תחת השם "Procion". החברה בעיקר יצרה צבענים לבדים צלולוזים. וכותנה שעברה תהליך מירצור, (תהליך אשפרה לבדי כותנה שעיקרו טבילת הכותנה באמבט של סודה קאוסטית על מנת לנפח את סיבי הכותנה, במטרה לשפר ולהעמיק את קליטת הצבען בבד) .נצבעת היטב בצבענים אלו והם מתאימים להדפסה על גבי אריגים. הסוג היותר טוב של הצבענים הראקטיבים לצביעת בדים יכול להתאים אף לצביעת "בטיק" (Batik). לצביעה עם צבעני ראקטיב יש 3 שלבים ברורים: אחד, קליטה של הצבע לתוך הסיב, שתיים, קיבוע של הצבען על הבד ושלוש, שטיפה של כל הצבע שלא נקלט באריג. הצביעה מצריכה שני מסייעים, הראשון מלח שיכול להיות גם נתרן כלוריד או מלח גלאובר (בצבעים כחול וירוק ). המלח פועל כמוליך שמצמצם את המסיסות בצביעה. מצב זה גורם למולקולות לנוע בחופשיות במהלך הצביעה ולחפש מקום שבו יוכלו להיקלט הכי טוב. אם הפיזור של הצביעה נשלט בצורה זו לאחר תקופה מסוימת יותר צבענים יתפסו את מקומם בבד. הצבע יותר ייקלט לתוך הסיבים בקצב יציב. המסייע השני- פעיל צבען ראקטיב כחומר מסיס בסיסי פחמת נתרן (קרבונט- בשמו הידוע) תפקידו לעלות את דרגת ה-ph באמבט הצביעה, מצב זה מאפשר למולקולות הסיב להגיב ולשנות את הצבע הסיב. הכמות של המלח או החומר המסיס הבסיסי תלויה בגוון הרצוי. על מנת לקבל בדים בעל גוון בהיר יש להשתמש בפחות מלח וחומר מסיס בסיסי ועל מנת לקבל צבע כהה יש להשתמש משני החומרים.
צבענים חומצתיים
צבעני חומצה כוללים מספר סוגים שונים של צבענים שמסוגלים לצבוע בשיטת צביעה רטובה. השם חומצה מרמז על כך שדרושים תנאים חומצתיים על מנת שהצבע ייקלט בסיבים. רוב צבעני החומצה צובעים צמר, משי ועוד סוגים שונים של סיבי פרוטאין ופוליאמיד. תוצאות הצביעה בצבענים אלו צפויים בצורה טובה והם זמינים במגוון רחב של צבעים.
צבענים טבעיים
צבענים טבעיים הם היחידים שהיו זמינים עד שהצבענים הסינתטיים התגלו באמצע המאה ה-19. צבענים אלו הושגו ממגוון צמחים, בעלי-חיים או מינרליים.