cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצר ברינג
מקור השם
המצר קרוי על שמו של ויטוס ברינג, ספן דני שפעל בשירות רוסיה וחצה את המצר בשנת 1728.
חצייה
ביולי 1989 חצתה משלחת בריטית את המצר בסירות קיאקים מאלסקה לסיביר. בשנת 1998 חצו הרוסי דמטרי שפארו ובנו מטאווי את המצר הקפוא בגלישת סקי. במרץ 2006 חצו את המצר הקפוא המטייל ההרפתקן הבריטי קרל בושבי והצרפתי-אמריקאי דימיטרי קייפר בהליכה רגלית במשך 15 יום, אולם הם נעצרו בגבול רוסיה על כניסה בלתי חוקית למדינה.
אפיקורוס (כתב עת)
אפיקורוס (האות יו"ד מודפסת במהופך) היה כתב עת חילוני מייסודה של עמותת האתאיסטים בישראל שיצא לאור בשנים 1997–1999.
כתב העת הופיע לראשונה בחורף 1997, בעריכתם של התסריטאי רון גואטה ועורך הדין רן שלום, מייסדי עמותת האתאיסטים בישראל. יצאו לאור רק שני גיליונות, בני 64 עמודים כל אחד, בגודל A4. הגיליון השני והאחרון יצא לאור בחורף 1999.
התזמורת הקאמרית של אירופה
התזמורת הקאמרית של אירופה (COE), שנוסדה בשנת 1981, כוללת 50 נגנים, נציגי 15 אומות. הנגנים מנהלים קריירות מקבילות כסולנים בינלאומיים, חברים בהרכבים קאמריים ידועי שם, מורים ופרופסורים למוזיקה.
הופעות התזמורת מתקיימות באופן קבוע בעריה הראשיות של אירופה ומדי פעם בארצות הברית, הונג קונג, יפן ואוסטרליה. לתזמורת הקאמרית של אירופה קשרים איתנים עם ה"דויטשה אנסמבל אקדמי" וה"אלטה אופר" בפרנקפורט ועם "פסטיבל שטיריארטה" בגראץ, כמו גם עם הפילהרמונית של קלן, הסיטה דה לה מוזיק בפריז, הפסטיבלים של ברלין וברמן ופסטיבל זלצבורג. בין המנצחים והסולנים מן השורה הראשונה בעולם המופיעים עם התזמורת, נודעת מבחינתה חשיבות מיוחדת לקלאודיו אבאדו ולניקולאוס הרנונקור.
מקום מושבה הקבוע של התזמורת הוא בלונדון.
יאן ואנטונינה ז'בינסקי
יאן זָ'בִּינסקי (בפולנית: Jan Żabiński; 8 באפריל 1897 – 26 ביולי 1974) ואשתו אנטונינה ז'בינסקי לבית ארדמן (בפולנית: Antonina Maria Żabińska, z d. Erdman; 18 ביולי 1908 – 19 במרץ 1971) היו חסידי אומות העולם מהעיר ורשה שבפולין.
ז'בינסקי היה מנהל גן החיות של ורשה ומחבר עשרות ספרי מדע פופולרי. עם הכיבוש הגרמני מונה על ידי הגרמנים למפקח על הגנים בעיר. הוא הסתייע בכך כדי להיכנס לגטו ורשה וכך הציל עשרות יהודים מהגטו, בהם יהודים עמם היה בקשר לפני המלחמה, וסייע להם להסתתר מחוץ לו. בין מקומות המסתור שהכין היו כלובי גן החיות וביתו הפרטי בתחומי גן החיות. הוא השקיע בכך את כספו ובהמשך קיבל סיוע מהוועד היהודי בראשות אדולף ברמן.
ז'בינסקי היה פעיל בארמייה קריובה, ולאחר דיכוי מרד ורשה היה שבוי בגרמניה. לאחר מכן, עד שחרור ורשה, המשיכה אשתו אנטונינה (Antonina), סופרת ידועה, להסתיר יהודים. בנם של בני הזוג, רישארד, עזר בטיפול ביהודים שהסתתרו בבית המשפחה.ז'בינסקי הלך לעולמו בגיל שבעים ושתיים. אנטונינה הלכה לעולמה בגיל שישים ושמונה.
לאורך שנות המלחמה הצילו בני הזוג קרוב ל-300 יהודים. מרביתם הסתתרו בבית לזמן קצר, אולם כמה מהם שהו עם המשפחה עד לסיום המלחמה.
הנצחה
יאן ז'בינסקי קיבל את אות חסיד אומות העולם מיד ושם. הוא ביקר בישראל והשתתף בנטיעת עץ בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם. אשתו, אנטונינה ז'בינסקי, קיבלה גם כן את אות חסיד אומות העולם.
בשנת 2007 פרסמה הסופרת דיאנה אקרמן את הספר "אשתו של שומר גן החיות" (באנגלית: ), ספר תיעודי המנציח את מעשי ההצלה שביצעו בני הזוג ז'בינסקי. הספר עובד לסרט קולנוע באותו השם (עשר שנים לאחר שפורסם) בכיכובם של ג'סיקה צ'סטיין (בתפקיד אנטונינה), יוהאן הלדנברג (בתפקיד יאן), דניאל בריהל ואחרים. בשנת 2008 נפגש ישראל גל (פינצ'בסקי) עם ילדיהם של בני הזוג, ריש וטרזה, וביקש את רשותם להוציא לאור את הספר בעברית. הוא רכש מהם את הזכויות על היומן המקורי, הביאו לישראל ובשנת 2011 הפיק את הוצאתו לאור תחת השם "גן החיים – על אנשים וחיות", בתרגום של העיתונאית אביבה לורי ובהוצאת "עם עובד". בנוסף, יצר קשר עם משרד התרבות הפולני והנהלת גן החיות בוורשה, והצליח להביא לשילוב גן החיות בוורשה במסלולן של מספר משלחות בני נוער לפולין. על פועלו זה זכה בשנת 2012 בתואר "אביר השירות המופתי" מטעם נשיא פולין דאז, ברוניסלב קומורובסקי.
משמרות המהפכה האסלאמית
משמרות המהפכה, או בשמם הרשמי כוחות משמר המהפכה האסלאמית (בפרסית:, בתעתיק עברי: ספאה-י פאסדאראן-י אנקלאב-י אסלאמי) הם כוח צבאי איראני אשר תפקידו העיקרי להגן על המשטר האסלאמי השיעי הקיים כיום במדינה, וכן לשרת את האינטרסים של איראן במדינות זרות. פעילותם כוללת מימון של ארגוני טרור, אימונם, ארגונם והדרכתם, אספקת אמצעי לחימה ואף ביצוע פעולות טרור עצמאיות.
משמרות המהפכה (הנקראים גם בשם הקיצור "פסדראן") מאורגנים בצורה הדומה לצבא איראן, אך בהיקף מצומצם יותר. משמרות המהפכה מורכבים מחמש "זרועות": זרוע יבשה, זרוע אווירית (האחראית גם על יחידת הטילים האסטרטגיים של איראן), זרוע ימית, כוחות מיוחדים המכונים "כוח קודס", ויחידות מיליציה בשם בסיג', הזוכות לאימון צבאי מועט יחסית ומשמשות גם ככוחות ביטחון פנים (כמין משטרה). כיום אין קשר בין הפיקוד של משמרות המהפכה לפיקוד של צבא איראן, אולם נערכים דיונים על כך.
משמרות המהפכה מוגדרות כארגון טרור על ידי ארצות הברית, בחריין וערב הסעודית.
היסטוריה
המשמרות הוקמו ב־5 במאי 1979 ככוח הנאמן לאייתוללה ח'ומייני, לאיזון נגד צבא איראן, שטופח על ידי השאה ונתפש על ידי מנהיגי המהפכה ככוח שאין לתת בו אמון. לאחר המהפכה האסלאמית התנהל ויכוח בקרב המשטר האם להמשיך את קיומו של צבא איראן, או להסתפק בכוח המהפכני הלוחם של המשמרות. עם זאת, התקפות הכוחות הסדירים הגדולים של עיראק הפכו דיון זה לבלתי רלוונטי, ומשמרות המהפכה גדלו לכוח צבאי מלא במהלך מלחמת איראן–עיראק. במהלך המלחמה הוקצו לכוחות משמרות המהפכה משאבים גדולים יותר וחימוש עדיף על פני צבא איראן. כוחות המתנדבים של משמרות המהפכה, הבסיג', לא זכו לאימונים רציניים או לחימוש מעבר לנשק הקל במהלך מלחמת איראן–עיראק. הבסיג' היה אחראי לגלי המתאבדים שהפעילה איראן בהסתערות על כוחות עיראקיים וטיהור שדות מוקשים בגבול בדרום עיראק בין היתר על ידי "ילדי המפתחות". הכוח הסדיר של משמרות המהפכה מונה כיום כ-120 אלף חיילים, לאחר שירד משיאו ב-1988, אז מנה כ-300 אלף.
משנות האלפיים רבים מבכירי הממשל האיראני הנוכחי שירתו בעברם במשמרות המהפכה, כולל נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד, ששירת במהלך מלחמת איראן–עיראק.
באוגוסט 2007 מונה למפקד משמרות המהפכה גנרל מוחמד עלי ג'עפרי, ששירת במסגרת זו החל מ-1981 ועודד שימוש בכוח צבאי נגד מהומות הסטודנטים באוגוסט 1999. כשבועיים לאחר הכרזת מחלקת המדינה האמריקנית כי הארגון הוכנס לרשימת ארגוני הטרור של ארצות הברית בספטמבר 2007, החליף ח'אמנאי את ראש המשמרות, וגנרל יחיא רחים ספאווי נתמנה ליועצו הצבאי.
עם כניסת ג'עפרי לתפקידו, הוא יזם שני שינויים מבניים במשמרות המהפכה: ראשית, הוא הכפיף באופן מוחלט את מפקדת הבסיג' להנהגת משמרות המהפכה. שנית, הוא יצר 31 מפקדות אזוריות (אחת לכל מחוז איראני ושתיים במחוז טהראן המאוכלס בצפיפות). יצירת המפקדות האזוריות נועדה להקל על גיוס חיילים לכוח, ונראה כי נועדה להקל על ההתמודדות עם איומים פנימיים של כוחות אופוזיציה אלימים וגם כדי למנוע מצב של קריסת מערך ההגנה של הכוח במקרה של תקיפת המפקדה בטהראן.
ב-26 בספטמבר 2007 קיבל הסנאט של ארצות הברית החלטה תקדימית ברוב של 76 תומכים מול 22 מתנגדים, להצהיר על משמרות המהפכה כעל ארגון טרור.
ביולי 2012 הודו בפעם הראשונה באופן רשמי כוחות הביטחון בהודו כי משמרות המהפכה האיראניים הם שביצעו את פיגוע הטרור נגד רכב השגרירות הישראלית בניו דלהי.
ב-21 באפריל 2019 הודיע המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי על מינויו של חוסיין סלאמי, שהיה עד אז סגנו של המפקד מוחמד עלי ג'עפרי, למפקד משמרות המהפכה.
ב-8 באפריל 2019 הכריזה ארצות הברית על משמרות המהפכה כארגון טרור. ב-18 בינואר 2023 קבע הפרלמנט של האיחוד האירופי ברוב מוחץ כי משמרות המהפיכה הם ארגון טרור.
ארגון המודיעין של משמרות המהפכה
המבנה המשוער של ארגון המודיעין דומה למאפייני פעילותן המבוזרת של משמרות המהפכה בעשור האחרון, הפעילות נעשית, גם היא, באמצעות מרכזים מודיעיניים, הפועלים ב־31 המחוזות ברחבי המדינה. בכל מחוז פועלת יחידה מודיעינית בכפיפות לארגון המודיעין, שמרכזו בטהראן.
משימות הארגון
בין משימותיו המרכזיות של ארגון המודיעין של משמרות המהפכה ניתן לציין: מעמדו של ארגון המודיעין של משמרות המהפכה בעשור האחרון והרחבת משימותיו, משקפים מגמה כוללת של התחזקות כוחם של משמרות המהפכה האיראניות, הממלאות כיום תפקיד משמעותי במערכת הפוליטית האיראנית, כמו גם בכלכלה.
מחמד כאט'מי, הוא ראש הארגון לאבטחת מודיעין במשמרות המהפכה. (אפרס, 29 בינואר 2017).
כוח קודס
כוח העילית של משמרות המהפכה, כוח קודס (על שמה של ירושלים), מעורב בסיוע רב לארגוני הטרור האסלאמי. בין היתר סייע כוח זה להקמת חזבאללה ב-1982, ומאז הוא תומך בארגון בהדרכה ובאספקת ציוד. על פי עדותו בשב"כ של פואד אלשובכי, איש הכספים לשעבר של הרשות הפלסטינית, משמרות המהפכה וארגון חזבאללה עמדו מאחרי הניסיון להבריח נשק לרשות באמצעות האונייה קארין A, עוד סיפר כי נפגש בדובאי בשנת 2001 עם גורמים איראניים שביקשו לסייע לרשות הפלסטינית באימון, במימון ובהקמת מפעלי נשק, דבר שיאסר ערפאת דחה בשל חששו ממזימה איראנית לפגוע בו. עלו טענות שפעילים בארגון נלחמו לצד חזבאללה במלחמת לבנון השנייה ואף נהרגו על ידי חיילי צה"ל. מאז ראשית האינתיפאדה השנייה מסייע הכוח גם לארגוני הטרור הפלסטיניים ומהווה עבורם מקור השראה (ניתן להבחין בדמיון רב בין סמל משמרות המהפכה לבין סמלי חזבאללה וחמאס - יד אוחזת ברובה סער בצירוף פסוק מהקוראן). מלבד התמיכה הכלכלית לה זוכים חמאס והג'האד האסלאמי מאיראן, פעילים של ארגונים אלו אף עברו אימונים באיראן מידי לוחמים של משמרות המהפכה. כמו כן סייע הכוח למחתרת הכורדית ולמוסלמים בבוסניה.
בתחילת 2007 קצינים בכירים מהכוח נתפסו על ידי האמריקנים בצפון עיראק. כלי נשק, ובהם רובי צלפים אוסטריים שסופקו לאיראן, חומרי נפץ וטילי נ"מ סיניים שנקנו על ידי האיראנים נתפסו על ידי האמריקנים, שמשערים כי הוחדרו לעיראק בידי משמרות המהפכה. מדריכים מטעם משמרות המהפכה וחזבאללה מעבירים אימונים מקיפים בלוחמה זעירה, הנדסת מטעני-צד ועוד במחנות אימון בקרבת טהראן ובלבנון ללוחמים של מיליציות אנטי-אמריקניות שיעיות בעיראק.
בשלהי 2007 התביעה בארגנטינה ביקשה מהאינטרפול להוציא צו מעצר נגד מפקד כוח קודס לשעבר, אחמד וחידי (מכהן כשר ההגנה של איראן משנת 2009), יחד עם שבעה בכירים איראנים, באשמת תכנון וביצוע הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בבואנוס איירס, שבו נהרגו 85 איש. מ-1998 עד להריגתו בשנת 2020, עמד קאסם סולימאני בראש כוח קודס. מחליפו הוא אסמאעיל קאאני.
משמרות המהפכה שולטים בחלק ניכר מכלכלת איראן (לפי הערכות שונות: בין 30% ל-60%).
בן-ציון רבינוביץ
הרב בצלאל שמחה מנחם בנציון רבינוביץ (מכונה בש"ם בנציון; נולד בח' באדר א' תרצ"ה, 1935) הוא האדמו"ר מביאלא ומחבר סדרת הספרים מבשר טוב. בעבר שימש כרב העיר לוגאנו שבשווייץ. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
תולדותיו
נולד בעיר שדליץ שבפולין כצעיר בניו של האדמו"ר רבי יחיאל יהושע מביאלא.
עם פלישת הנאצים לשדליץ בשנת 1939, ברחו בני משפחת רבינוביץ, עם רבים מבני העיר למזרח פולין, והתגנבו לשטח שנתפס על ידי הצבא האדום במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בני המשפחה הוגלו לסיביר על ידי שלטונות ברית המועצות, ובשנת 1942 נספח רבינוביץ יחד עם אֶחיו (למעט אחיו הגדול רבי ירחמיאל צבי), לילדי טהראן.
עם הגיעו לארץ ישראל בערב פורים ה'תש"ג (1943), אומץ עם עוד קבוצה של ילדי טהראן, על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן ראש ישיבת פוניבז'. את לימודיו עשה בישיבת פוניבז', ובפרט למד אצל הרב דוד פוברסקי והרב שמואל רוזובסקי.
בשנת תשי"ז נישא בלונדון לבילא ברכה בתו של הרב אברהם משה באב"ד רבה של סנדרלנד ויו"ר מועצת גדולי התורה באירופה. לאחר נישואיו התגורר בגייטסהד שבאנגליה והיה מרבני הכולל במקום. קודם פטירת חותנו ביקש ממנו לקבל על עצמו עול רבנות, על מנת להמשיך את שושלת הרבנות של משפחת באב"ד.
בשנת תשל"ט נבחר לשמש כרבה של העיר לוגאנו בשווייץ, משרה שבה הוא נשאר עד שנת תשע"א. לאחר פטירתו של אביו, האדמו"ר בעל "חלקת יהושע" בכ"א בשבט ה'תשמ"ב, נערכו בחירות בינו לבין שלושת אחיו והוא נבחר בהן לשמש כממלא מקומו של אביו. מאוחר יותר פרשו האחים והקימו חסידויות נפרדות.
הרב רבינוביץ חילק בעבר את מגוריו בין הערים לוגאנו וירושלים. בשנת תשע"א, עם התמעטות חברי הקהילה בלוגאנו עבר האדמו"ר להתגורר בעיר צפת, שם התפלל בבית הכנסת העתיק של חסידות קוסוב בעיר העתיקה של צפת. בהמשך עבר להתגורר בדרום צפת שם הוקם בית כנסת עבור קהילתו. הוא משמש כנשיא הכבוד של "המרכז התורני לחקר שאלות הזמן" וכנשיא של מוסדות תורניים נוספים.
התאלמן בשנת תשנ"ה ונישא בשנית לאלמנת הרב משה דוד שטיינורצל, ראש ישיבת באבוב.
דרכו בחסידות
בעבר התנגד הרב רבינוביץ להקמת ישיבה סקטוריאלית של חסידות ביאלה ותמך בכך שבחורי החסידות ילמדו בישיבות חסידיות כלליות (ומקצתם בישיבות ליטאיות). בחורי החסידות חברים בקבוצות קטנות המתכנסות מדי פעם. בשנת 2016 שינה האדמו"ר את מדיניותו ובעקבות כך קמו ישיבות לצעירים של החסידות בבני ברק ובצפת, ובהמשך קמה גם ישיבה גבוהה של החסידות בעיר אלעד.
האדמו"ר עוסק בקירוב רחוקים. ברמת בית שמש ובצפת קיימים בתי מדרש של החסידות המורכבים בעיקר מחוזרים בתשובה דוברי אנגלית. בשנת תשנ"ה חזה את אי-השתלבותם של בעלי התשובה בציבור החרדי, וקרא לבעלי תשובה בצפת להרפות מנסיונותיהם להשתלב בחברה החרדית, ולהקים לעצמם קהילות משלהם, ובכך לשמש מופת של חברה יראת ה' המתנהלת באורח בריא ומתוקן.
ספריו וכתביו
הרב רבינוביץ הוא כותב פורה, ועד כה יצאו לאור כ-80 ספרים בסדרת ספריו "מבשר טוב". מלבד זאת הסכמותיו לספרים ידועות גם הן באריכותן הרבה. הן כוללות דברי חסידות והגות תלמודית ומהוות על פי רוב מעין מאמר בפני עצמו.
שמם הכולל של ספריו הוא מבשר טוב - ראשי התיבות של שמו מנחם בצלאל/בנציון, שמחה רבינוביץ. השם מבוסס על הפסוק בספר ישעיהו (נ"ב, ז') :
סדרת הספרים על הש"ס
הסדרה שעל הש"ס מיוסדת ברובה על שיעורים שמסר לפני תלמידים שנכתבו על ידי השומעים ועברו את הגהתו. חלקם מבוסס על דברים שכתב בעצמו. סדרה זו משלבת בקיאות ועיון. המחבר מקיף את דברי הראשונים והאחרונים בסוגיה ולאחר מכן מציג את שיטתו.
עד עתה יצאו בסדרה על הש"ס ספרי מבשר טוב למסכתות: ברכות, שבת, פסחים, מגילה, תענית, מועד קטן, חגיגה, יומא, סוכה, ביצה, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין ומכות. וכרך על מסכתות זבחים ומנחות.
סדרת ספרי החסידות
סדרת המועדים:
סדרת ספרי ההגות:
ספרי הלכה
לרב רבינוביץ מספר ספרים העוסקים בפסיקה הלכתית בשילוב של הגות חסידית.
דוד הכהן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סקסיפיי
סקסיפיי (Sexify) היא סדרת טלוויזיה פולנית משנת 2021, שבמרכזה מתכנתת המפתחת אפליקציה לייעול האורגזמה הנשית. הסדרה משודרת בנטפליקס.
עלילה
נטליה היא סטודנטית מצטיינת למדעי המחשב. היא ניגשת לתחרות ארצית לפיתוח אפליקציות, והאפליקציה שלה משמשת לניתוח השינה, באמצעות מכשירי מדידה וחיישנים המחוברים לגופה בזמן שהיא ישנה. המנחה של נטליה בפרויקט מרפה את ידיה, באומרו ששינה אינה נושא "סקסי" מספיק, ולכן אין סיכוי שתנצח בתחרות.
לכל אחת מהשלוש יש אמא פולנייה המנסה לכוון את דרכה בחיים. הסדרה מציגה גם את יחסי כל אחת מהשלוש עם משפחתה ועם בני הזוג שלהן.
השלוש פוסלות במהירות צפייה בפורנוגרפיה כמקור למידע על האורגזמה, ובביקור בחנות לאבזרי מין קונות דילדו. אף אחת מהן אינה מוכנה להשתמש בו במסגרת הניסוי של נטליה, אך פאולינה לוקחת אותו לשימוש בביתה, ונבוכה כאשר מאריוש מגלה שהיא משתמשת בו.
להמשך לימוד הנושא נטליה ופאולינה הולכות לתערוכת סקס. החוויות של נטליה בתערוכה גורמות לה להחליט לנטוש את הנושא, אך בזמן שהייתה שם מוניקה הפכה את חדרה ל"שיגולטוריום" - חדר שבו יוכלו הסטודנטים לקיים יחסי מין ולדווח על תחושותיהן בשאלון שחיברה. הרעיון זוכה להצלחה רבה בקרב הסטודנטים, והנתונים שנטספים בו משמשים לפיתוח האפליקציה.
רפאל, שמתחרה בנטליה על הגשת מועמדות מטעם האוניברסיטה לתחרות הארצית לפיתוח אפליקציות, שולח לדיקן האוניברסיטה תצלומים שצילם במצלמה נסתרת מהפעילות בשיגולטוריום, והדיקן פוסל את הגשת האפליקציה של נטליה, אף שזו זכתה לתמיכת רוב הסטודנטים.
בתמיכת ד"ר קריניצקי, הממונה על פיתוח האפליקציות, השלוש מגיעות בכל זאת לתחרות, ולאחר שנטליה נועלת את רפאל בחדר, מציגות את האפליקציה שלהן. לאכזבתן, האפליקציה המנצחת בתחרות היא של שעון ההופך לרחפן שמצלם סלפי, אך הן מחליטות להמשיך בפיתוח מסחרי של האפליקציה.
איסט לונדון
העיר, שבה כ-480 אלף תושבים, שוכנת בפרובינציית הכף המזרחי, לחופו של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של דרום אפריקה, ויחד עם שתי עיירות שכנות שצורפו אליה מוניציפלית בשנת 2000 היא מהווה רשות מקומית בשם באפלו סיטי (Buffalo City), שבה כ-880 אלף נפש. העיר יושבת בין שני נהרות: הבאפלו (Buffalo River) והנָהוּן (Nahoon River), ומהווה את נמל-הנהר היחידי בדרום אפריקה, כמו גם את המרכז העירוני השני בגודלו בפרובינציית הכף המזרחי, לאחר פורט אליזבת.
היסטוריה
באזור שפך הנהון התגלו עקבות האדם המאובנות העתיקות בעולם, עקבות ילד שהוערכו כבנות 200,000 שנה. בהיסטוריה החדשה יותר היה זה מקום ישיבתם של הקויסאנים (בני שבטי הבושמנים והקויקוי), קרוביהם של הקוסה - כיום אוכלוסיית הרוב בכף המזרחי. אזור איסט לונדון היה מקום המפגש הראשון של הלבנים (שבאו מזרחה) עם השחורים ילידי המקום, מפגש שהמשכו במלחמה טריטוריאלית. מאחז צבאי בריטי, מצודת גְלָמוֹרגן, הוקם על הבאפלו ב-1847, כשתפקידו להבטיח את האספקה לחיילים ולמתיישבים, וסביבו צמחה העיר של ימינו - ראשית בשנת 1873 כשהייתה למועצה מקומית, וב-1914 לעיר.
גרעין התיישבות הקבע הראשון שבא לעיר בעקבות התפתחותה היה של גרמנים, ושמות משפחה גרמניים באיסט לונדון, כמו גם שמות עיירות בסביבתה, עודם שכיחים.
ב-1935 הושלם מעל הנהר גשר דו-קומתי, היחיד בדרום אפריקה עד היום.
ב-1961 נוצרו משני עבריה של העיר בנטוסטנים גדולים - סיסקאי ממערב וטרנסקאי ממזרח. איסט לונדון הלבנה הייתה לאורך שנות האפרטהייד דלילה וכמעט מבודדת.
בשנת 2000 אוחדו יחד הערים קינג ויליאמז טאון, בישו ואיסט לונדון, לכדי מועצה מנהלית משותפת תחת השם באפלו סיטי - העיר על נהר הבאפלו. בישו (Bhisho) היא מאז 1994 בירת הכף המזרחי.
גאוגרפיה ואקלים
איסט לונדון שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי באקלים סובטרופי שמדורג בין עשרת המתונים ביותר על כדור הארץ.
החודש הגשום ביותר הוא נובמבר, עם 110 מ"מ בממוצע. ינואר ופברואר הם החודשים החמים, עם 26 מעלות צלזיוס בממוצע, ויולי הוא החודש הקר, עם 10 מעלות.
העיר ממוקמת באותו קו אורך עם יוהנסבורג, במרחק אווירי של 760 ק"מ דרומה. קייפטאון מרוחקת כ-890 ק"מ ממערב, ודרבן 460 ק"מ מצפון-מזרח. פורט אליזבת' נמצאת 240 ק"מ ממערב.
כלכלה
תעשיית הרכב היא משענת מהותית ביותר לכלכלת איסט לונדון. חברת דיימלר-קרייזלר, יצרנית מרצדס, מייצאת מכאן מכוניות יוקרה לשוקי העולם. הנמל של העיר טיפל בשנת המסחר 2008/09 ב-333 אוניות במשקל סחורות כולל של קרוב ל-9 מיליון טון.
אזור הסְפר הסובב את העיר הוא מהעניים בדרום אפריקה.
דמוגרפיה
83 אחוז מאוכלוסיית באפלו סיטי הם שחורים. 10 אחוז בקירוב הם לבנים, צבעונים מונים כ-6 אחוזים, וההודים פחות מאחוז.
אתרים
שונית הנהון (Nahoon Reef) היא מאתרי הגלישה הפופולריים והטובים בדרום אפריקה, הודות לגליה.
אלברט נובס
אלברט נובס (באנגלית: Albert Nobbs) הוא סרט דרמה בריטי-אירי משנת 2011 שבויים על ידי רודריגו גרסיה ובכיכובה של השחקנית גלן קלוז כגבר. התסריט לסרט מבוסס על נובלה בשם חייו המשונים של אלברט נובס מאת ג'ורג' מור. הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך הופעתן של גלן קלוז וג'נט מק'תיר זכו לשבחים. השניים זכו למועמדויות לפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
לוחמה נגד צוללות
לוחמה נגד צוללות (בראשי תיבות: נצ"ל; באנגלית: Anti Submarine Warfare, בראשי תיבות: ASW) היא ענף של הלוחמה התת-ימית, שבה פועלים כלי שיט ומטוסים כדי לגלות, להרתיע ואף לפגוע ולהטביע צוללות אויב. לוחמה מוצלחת נגד צוללות מתבססת על שילוב של אמצעים טכנולוגיים - חיישנים, מערכות גילוי וכלי נשק שונים, יכולת אנושית - כוח אדם מיומן ומנוסה, ואף מזל. אמצעי מפתח הוא מכשירי סונאר מתוחכמים, שבעזרתם ניתן לגלות את הצוללת, לזהות את טיבה, לאתר אותה ולעקוב אחריה. השמדת צוללות נעשית באמצעות טורפדו, פצצות עומק ומוקשים, המשוגרים מפלטפורמות באוויר, על פני הים ומתחת למים.
צעדים ראשונים
יוזמות לייצור כלי שיט תת-ימי עלו כבר במאה ה-16 וייתכן שעוד לפני כן. הצוללת הצבאית הראשונה הייתה הצוללת צב שנבנתה על ידי דייוויד בושנל, מקונטיקט, ב-1775. למרות, ואולי בשל ראשוניותה, תרומתה של הצוללת למאמץ הצבאי של 13 המושבות במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה שולית. הפעם הראשונה שבה הוטבע כלי שיט על ימי על ידי כלי שיט תת-מימי הייתה כנראה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שבה הצליחה הצוללת האנלי להטביע את הסלופ האוזטוניק ב-17 בפברואר 1864. אמצעי הלחימה שבה השתמשה הצוללת היה מטען נפץ שהיה מוצמד למוט שבלט מחרטומה; המטען הוצמד לאונייה ואז התנתקה ממנו הצוללת ונסוגה לאחור.
ב-1863 הומצא אמצעי לחימה יעיל יותר עבור הצוללת, הטורפדו, שבתחילה נורה מאוניות שטח. ב-1884 נבנתה הצוללת הראשונה שנשאה טורפדו, ובמלחמת רוסיה–יפן ב-1904–1905 כבר היו הצוללות איום משמעותי. עם זאת, מפקדי הציים הגדולים בעולם לא היו בטוחים באשר ליכולתה ותפקידה של הצוללת, מה גם שהופעתה עלולה הייתה להוריד לטמיון השקעות עתק באוניות מערכה ואוניות שטח אחרות. אדמירלים בריטיים ראו בצוללת כלי שיט "לא גברי, לא אתי ולא אנגלי (Un-manly, Un-ethical and Un-english) של פחדנים שאינם מוכנים להילחם על פני השטח כמו גברים" ופרד ת. ג'יין, מן המומחים החשובים ללוחמה ימית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 (שייסד את החברה הידועה כיום כג'יינס אינפורמיישן גרופ) סבר ב-1902 שצוללת המסוגלת להפליג בלב ים היא "מיתוס". לעומתם, אדמירל הצי הבריטי ג'קי פישר הזהיר עוד בעשור הראשון של המאה ה-20 כי הצוללת היא נשק מסוכן ומהפכני. הוא הזהיר כי: הוא דחף לבניית צוללות רבות, אך נתקל בלגלוג ובחשד.
כמענה ראשוני נגד איום הצוללות הוחל בהוספת שריון לאוניות השטח, ואולם לא היה כל אמצעי לגילוי צוללת מתחת המים. הדרך היחידה לפגוע בצוללת הייתה כאשר זו עלתה על פני המים, והמחשבה במהלך העשור הראשון ותחילת העשור השני של המאה ה-20 הייתה במציאת דרכים לפגוע בפריסקופ של הצוללת. הוצעו דרכים רבות ושונות לכך: רעיון אחד היה לצייד סירות משמר, שסיירו לאורך רשת שנפרשה בפתח נמל, בפטישים כבדים; אלו נועדו לתקוף את הפריסקופ של הצוללת כאשר זה יצוף מעל המים. הוצעו מטעני ניטרוצלולוזה במשקל כ-8 ק"ג שיושלכו על הפריסקופים; מטענים קטנים יותר, במשקל 1.1 קילוגרם, שחוברו למעין ווים שנגררו מתחת למים, והיו אמורים להתפוצץ כאשר הגיעו למגע עם צוללת; רשת באורך 220 מטר, בעומק 11 מטר, שחלקה העליון צף על פני המים, שתיגרר לאורך נתיבים אפשריים שבהם אמורות צוללות לעבור. הצוללת הייתה אמורה להילכד ברשת, ואז לספוג מטעני נפץ שיושלכו עליה. הוצע לחבר למשחתות מעין קורה ארוכה שבקצהַ מטען חומר נפץ, שיופעל עם המגע בצוללת; והצעות נוספות, ברוח זו. בבית הספר לטורפדו של הצי המלכותי הבריטי, אה"מ ורנון, נבחן שימוש בעוגנים קלים שהיו מחוברים למטעני נפץ. העוגנים נגררו על ידי אונייה לאורך קרקעית הים, ואם פגעו בצוללת הייתה הפגיעה מפעילה את המטען ומטביעה אותה. 4 או 5 צוללות הוטבעו בדרך זו במהלך המלחמה. ניסיון דומה נעשה על ידי חיבור מטענים במשקל 32 ק"ג לכבל שצף על המים, והופעלו חשמלית עם מעבר צוללת.
הצוללות בשתי מלחמות העולם
הצוללות שפעלו בשתי מלחמות העולם היו בעלות כושר צלילה מוגבל, מבחינת משך הזמן שבו היו יכולות להיות מתחת למים ויכולתן לגלות אוניות אויב ולתקוף אותן. לצוללות היו שני מנועים: מנוע דיזל ומנוע חשמלי. מנוע הדיזל יכול היה לפעול רק כאשר הצוללת הייתה בציפה, שכן לצורך פעולת המנוע יש צורך בחמצן. המנוע החשמלי, שהונע על ידי מצברי הצוללת הוא שהניע את הצוללת מתחת לפני המים. משך זמן פעילותו היה מוגבל, בשל מגבלת הקיבול של המצברים. טעינת המצברים נעשתה על ידי מנוע הדיזל, ולכן היה צורך לעשותה בהפלגה בציפה. בנוסף, המנוע החשמלי היה חלש והמהירות בצלילה הייתה איטית יחסית: מהירותה של הצוללת U-100, ששירתה בצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה, הייתה 16.5 קשר (כ-30 קמ"ש) בהפלגה על מימית, אך רק 8.5 קשר (כ-16 קמ"ש) בצלילה. בנוסף, מתחת לפני הים הייתה הצוללת למעשה עיוורת: לא היו לה אמצעי גילוי שיאפשרו לה לזהות מטרות אויב. מגבלות אלה הכתיבו את דרך פעולת הצוללות: מפקדי הצוללות העדיפו הפלגה על מימית עד אזור הלוחמה, זיהוי מטרות, וצלילה רק לקראת התקפה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היו לציי העולם כ-300 צוללות, ואולם רובן היו צוללות קטנות. לשני הציים הגדולים והעיקריים, הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי הגרמני לא היה ברור מה יכולתה של הצוללת ומה תפקידיה. ואולם, כוחה הקטלני של הצוללת הוכח ללא ספק, כאשר כחודש וחצי לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה תקפה הצוללת הגרמנית U-9 שלוש סיירות בריטיות כבדות. בתוך שעה הצליחה צוללת גרמנית קטנה להטביע שלוש סיירות כבדות של הצי הבריטי, שכל אחת מהן הייתה גדולה ממנה פי עשרים ויותר, ולגרום למותם של 1,459 קצינים ומלחים בריטיים, כמעט פי חמישים ממספר אנשי צוותה. הזעזוע הבריטי היה גדול, ועוצמתה של הצוללת החלה להתבהר.
ככל שהתקדמה המלחמה היו הצוללות לאיום גדל והולך. בניגוד להערכה בתחילת המלחמה כי הצוללות תהיינה טובות לפעולה במים רדודים וסמוכים לחוף, פעלו הצוללות בפועל ברוב חזיתות המלחמה: בים הבלטי, בים הצפוני, בים השחור, בים התיכון, בצפון האוקיינוס האטלנטי ובמבואות המערביים לבריטניה. בשנים הראשונות של המלחמה לא הייתה למעשה תשובה לאיום התת-מימי. בריטניה גייסה מאות ספינות קטנות, כולל ספינות דיג לסוגיהן השונים. ספינות אלה שייטו סביב מימיה של בריטניה, וחימושן כלל לא יותר מרובים או מקלע קל. התקווה הייתה להפתיע את הצוללת כאשר זו תעלה על פני המים, וזאת מכיוון שהצוללת של אותן שנים נאלצה לעלות לעיתים קרובות יחסית כדי להטעין את מצבריה, וגם משום שמתחת למים הייתה עיוורת וללא אפשרות לדעת את מקומה, לזהות אויב ולירות. למעשה, עד הופעת הצוללות הגרמניות מדגם XXI לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, העדיפו הצוללות לשייט על פני המים רחוק ככל הניתן, משום שבדרך זו נעו מהר יותר ונמנעו מלנצל את המצברים שהיו נחוצים לשלב ההתקרבות אל האויב מתחת למים. בשל סיבות אלה ניתן היה לקוות ללכוד את הצוללות מעל פני המים, ואולם תקווה זו הייתה תלויה במידה רבה במזל, שכן לא הייתה דרך כלשהי לדעת היכן נמצאת הצוללות, ורק במגע אקראי ניתן היה לפגוע בה.
רשתות ומוקשים
צעד ראשון להגנה מפני צוללות נעשה שימוש ברשתות. לצידי אוניות מערכה הותקנו רשתות שנפרשו בעת שהאוניות עגנו, ונועדו לבלום את הטורפדו לפני שיפגע באונייה. שיטה זו לא הייתה יעילה, כאשר הסתבר שהטורפדו אינם נבלמים ברשתות. עם זאת, מחסומים ורשתות הותקנו בכניסה לנמלים. הוצבו אוניות דמה כדי להטעות את מפקדי הצוללות, הותקנו זרקורים חזקים שנועדו לסנוור את הצוללות והאוניות נצבעו בצבעי הסוואה ובסכמות צביעה שיבלבלו את הצופים בהם. אמצעי נוסף שבו נעשה שימוש היה מוקשים ימיים. המוקשים שיוצרו בבריטניה בתחילת המלחמה לא היו יעילים, ורבים מהם התפוצצו בטרם עת או שלא התפוצצו כלל. עם התקדמות הלחימה שוכללו המוקשים, והבריטים השתמשו בהם כדי להניח מכשולים בפני הצוללות, לרוחב תעלת למאנש, בין דובר לחוף צרפת, לרוחב המצר בין איי אורקני לנורווגיה וגם בים התיכון, ביציאה מהים האדריאטי. יעילות המכשולים הללו הייתה חלקית, אך בסך הכל היוו המוקשים אמצעי חשוב במלחמה נגד הצוללות, ובסך הכל הוטבעו 48 צוללות בידי מוקשים, כ-27%.
נגיחות, תותחים, הפצצות וצוללות בריטיות
האמצעים שעמדו לרשות אוניות שטח לתקיפת צוללות כללו נגיחה והטבעה באש תותחים. בדרך זו הוטבעה הצוללת הראשונה במהלך המלחמה, U-15, ב-9 באוגוסט 1914. אולם זו הייתה הצלחה מקרית בלבד: מתחילת המלחמה, ב-28 ביולי 1914, ועד סוף שנת 1916, הוטבעו 46 צוללות בלבד, לעומת 2,287 אוניות שהוטבעו על ידי צוללות באותם חודשים. לפיקוד הבריטי התברר שאין בידו אמצעים מתאימים כדי להתגונן בפני המתקפה. כלי השיט שהיוו את עמוד השדרה של הצי הבריטי היו אוניות מערכה, סיירות מערכה וסיירות כבדות, שהיו חסרות ערך בלוחמה כנגד הצוללות, ולא ניתן היה לסכן אותן בלחימה עמן. האוניות שנראו מתאימות לתפקיד היו המשחתות, שמטרתן המקורית הייתה הגנה על אוניות הצי העיקריות מפני ספינות טורפדו מהירות. בשל כך נדרשו המשחתות עצמן להיות מהירות וזריזות, והגיעו למהירות שמעל 30 קשר (כ-55 קמ"ש), הרבה מעבר למהירותן המרבית של הצוללות, שלא עברה 17 קשר (כ-31 קמ"ש). במהירותה הרבה של המשחתת היה גם חיסרון, שכן רדיוס הפנייה של הצוללת היה קטן בהרבה, וכך הייתה יכולה לחמוק מן המשחתת. למרות זאת, המשחתת נראתה כפתרון המתאים, בשל מהירותה וחימושה הרב, אך לא היו די משחתות. הצי הגדול, היחידה העיקרית של הצי הבריטי שעמדה מול צי הים הפתוח של הצי הקיסרי הגרמני הייתה זקוקה למשחתות רבות כדי להגן עליו מפני צוללות, ונותרו מעט מדי למטרת ליווי אוניות המשא.
המשחתות היו מצוידות בתותחים, שהיו יעילים מאוד נגד הצוללת, אם היו יכולים לפגוע בה, אך ב-1917 כבר היו הצוללות מסוגלות להיעלם מתחת למים תוך 45 שניות. לאחר הצלילה, לא היה בידי האוניות שום כלי נשק שיכול היה לפגוע בצוללת. כדי להתגבר על קושי זה, פותחה פצצת העומק. הרעיון היה קיים כבר ב-1911, וב-1914 כבר הוזמנו פצצות ראשונות. ואולם, רק ב-1916 פותחה פצצה יעילה, וקצב הייצור היה כה איטי עד שב-1917 היו על כל אונייה רק ארבע פצצות כאלו. רק בתחילת 1918 החלו האוניות לקבל את המטען המקובל שכלל 35 פצצות עומק. השימוש בפצצות העומק במלחמת העולם הראשונה היה, בסופו של דבר, מצומצם מאוד יחסית לשימוש הנרחב במלחמת העולם השנייה. גם לאחר שהחל השימוש בפצצות אלו הסתבר שהצוללות חסינות בהרבה ממה שחשבו. הלורד הראשון של הימיה, ג'ון ג'ליקו, העריך שכדי להשיג הטבעה של צוללת על הפצצה להתפוצץ במרחק של כארבעה מטרים ממנה; פיצוץ ברדיוס של כשמונה מטרים מן הצוללת לא יטביע אותה, אך ייגרם לה נזק שיחייב אותה לעלות על פני המים; וברדיוס של כעשרים מטרים ממנה לא תינזק הצוללת, מעבר להשפעה המוראלית על צוותה.
מעבר לאוניות ולכלי נשקן, עמד בפני הצי הבריטי קושי מהותי. החשיבה הבריטית הייתה התקפית, אך לא היה בידי הצי כל אמצעי כדי ליזום את תקיפת הצוללות, שכן לא היה בתחילת המלחמה אמצעי לגילוי צוללות מתחת לפני המים. כאמור, ניתן היה לפגוע בצוללת באמצעות תותח כאשר הייתה מעל למים, או לנגוח בה, ואולם לשם כך היה צורך לגרום לצוללת לעלות אל פני המים או להפתיע אותה שם. מכאן בא הרעיון לפתות את הצוללת לעלות אל פני המים. מובן שהצוללת לא תעלה כאשר תגלה כלי שיט מלחמתי, אך תתפתה לעלות כאשר תגלה אוניית סוחר תמימה למראה המפליגה לבדה.
אחד הרעיונות שהועלו, בהמשך לקו מחשבה זה, היה אוניות פיתיון: אוניות סוחר שנראו תמימות, אך למעשה נשאו חימוש; המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה. כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפיתיון להיות קטנה ובלויה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים. כך נולדה אוניית Q, אחד מן הסודות השמורים ביותר של המלחמה. הצי הבריטי הפעיל 193 אוניות Q במהלך המלחמה, ובכ-150 היתקלויות בין אוניות אלו לצוללות הוטבעו בוודאות בסך הכול 15 צוללות, מעט פחות מ-8% מסך הצוללות שהוטבעו בכל הדרכים. ייתכן שארבע נוספות הוטבעו, אך הדבר אינו ודאי. 60 צוללות נוספות ניזוקו בתקריות אלו. לעומת זאת, 24 אוניות Q הוטבעו על ידי צוללות.
אמצעי התקפי נוסף כנגד הצוללות היה תקיפת בסיסי הצוללות. הגרמנים הכינו מראש מקלטים משוריינים לצוללות, ותוצאות התקיפות על הבסיסים היו דלות מאוד. דרך נוספת לתקיפת הצוללות הייתה באמצעות צוללות בריטיות, שהצליחו במהלך המלחמה להטביע 18 צוללות גרמניות, כ-10% מסך הצוללות שהוטבעו. לוחמה של צוללות נגד צוללות הייתה שיטה שהקדימה את זמנה, ולצוללות הבריטיות לא היו אמצעי הגילוי המתאימים וכלי הנשק הדרושים כדי להפוך את השפעתן לרבה הרבה יותר.
אמצעי גילוי ומודיעין
אמצעי הגילוי שנכנס לשימוש הצי היה ההידרופון, מעין מיקרופון המסוגל לקלוט קולות מתחת למים. ההידרופון היה קיים עוד לפני מלחמת העולם, אך בגרסתו הראשונית לא ניתן היה להשתמש בו מאונייה הנמצאת בתנועה, משום שהרעש מתנועותיה וממכשיריה חסמו קליטת רעשים אחרים. היה צורך לשכלל את המכשיר כך שניתן יהיה להשתמש בו גם תוך כדי תנועה וגם כדי שניתן יהיה לא רק לשמוע את הצוללת אלא גם לקבל נתונים על כיוון תנועתה. פיתוחים ראשוניים של הידרופונים הוטמעו בצרפת ובבריטניה, בעקבות מחקרים של שארל פברי ובמיוחד של ארנסט רתרפורד. לאחר פגישה ביוני 1917 בין מדענים צרפתים, בריטים ואמריקאים אודות פיתוחים אפשריים להתמודדות עם איום הצוללות, החל בארצות הברית מחקר מדעי וטכנולוגי משמעותי, על ידי המועצה הלאומית למחקר והוועד המייעץ לצי. לקראת סוף 1917 החלו לייצר מערכות מבצעיות בארצות הברית, ולהטמיע אותן בקרב ציי מדינות ההסכמה. בקרב במצר אוטרנטו ביולי 1918, זיהו באמצעות ההידרופונים החדישים שמונה צוללות אוסטריות, במהלך שהוביל להשמדת ככל הנראה ארבע מתוכן, תוך מניעה מוחלטת של מעבר של צוללות דרך המיצר לכיוון הים התיכון. לקראת סוף 1917 הומצא מכשיר הסונאר על ידי הפיזיקאי הצרפתי פול לנז'בן (Paul Langevin) והמהנדס הגולה הרוסי קונסטנטין צ'ילווסקי (Constantin Chilowsky), וניסוי מוצלח לאב-טיפוס לסונר נערך בטולון ביוני-יולי 1918. הצי בריטי כינה את הסונאר "אסדיק" לאחר הטמעתו (במקור: ASDIC, נגזר מתוך הביטוי "Anti-Submarine Division"), אף על פי שהשם הזה לא ניתן לו על ידי ממציאיו הצרפתיים. עד סוף המלחמה צוידו בסונר רק שבע אוניות, והשפעתו על המלחמה הייתה נמוכה.
אמצעי גילוי נוסף היה זרוע האוויר, שהלכה והתפתחה במהירות. והסתבר שכלי הטיס הם אמצעי יעיל נגד צוללות. לקרב נגד הצוללות הוקצו מספרים גדלים והולכים של כלי טיס, ובהם ספינות אוויר, שבזכות יכולתן לטוס במשך שעות רבות היו יעילות מאוד לסיורים ארוכים, ולצידן מטוסי ים מסוגים שונים. כלי הטיס שימשו בעיקר לגילוי הצוללות כאשר היו בציפה ולהתריע על נוכחותן. למטוסים של אותה תקופה הייתה יכולת מוגבלת בלבד לתקיפה, ובסך הכל נזקפה לזכות כלי טיס הטבעה של צוללת אחת, מתוך 178 הצוללות שטובעו במלחמה.
הבריטים עשו מאמץ רב גם בתחום המודיעין, ובו הצליחו להשיג יתרון גדול, כאשר הצליחו לפצח את הקודים הגרמניים חודשים ספורים לאחר תחילת המלחמה. האדמירליות הבריטית הקימה מחלקה חדשה שנקראה חדר 40 (Room 40) שעסקה בקריפטוגרפיה, ופיצחה את התשדורות הגרמניות. בנוסף הקימו הבריטים תחנות האזנה רבות שקלטו את השדרים הגרמניים והיו יכולות, באמצעות טריאנגולציה, לזהות את מקור השידור וכך לזהות את מיקומן של הצוללות הגרמניות. הגרמנים היו מודעים לסכנה שבשידורים מרובים, אך העדיפו את היתרונות של מהירות העברת ההודעות באמצעות הרדיו.
שיירות ועבודת מטה
כל האמצעים הללו היו אמצעים התקפיים, שנהגו מתוך האתוס ההתקפי של הצי המלכותי הבריטי שהיה עקרון מרכזי בפעולותיו במשך מאות שנים. ואולם, עם ההכרזה הגרמנית ב-1917 על חידוש מלחמת הצוללות הבלתי מוגבלת הסתבר שהאמצעים ההתקפיים אינם נותנים מענה. אבדות מדינות ההסכמה, ובמיוחד צי הסוחר הבריטי, זינקו בתלילות, ולצי הבריטי לא היה מענה. הפתרון נמצא במעבר לשיטה הגנתית: ארגון אוניות הסוחר בשיירות. בשנים הראשונות של המלחמה התנגדה האדמירליות להפעלת שיירות מסיבות שונות. הטענה העיקרית הייתה ששיירה תהיה מטרה גדולה בהרבה מאונייה בודדת ותסכן את האוניות הרבה יותר, שכן די למפקד הצוללת לירות טורפדו בכיוון כללי של השיירה, והוא יפגע. בנוסף, האדמירליות חששה שהנהגת שיירות תיצור שורה של קשיים, שיעכבו עוד יותר את הגעת הסחורה לבריטניה: ארגון השיירה וסידורה, וההפלגה האיטית (שכן השיירה מפליגה במהירותה של האונייה האיטית ביותר) ייצרו קצב איטי עוד יותר של הגעת האוניות לבריטניה. למעשה, לא היה ממש בטיעונים אלה. אמנם השיירה גדולה בהרבה מאונייה בודדת, אך השיירה מתגמדת מאוד מול גודלו העצום של האוקיינוס. כל עוד הפליגו האוניות כבודדות, היה האוקיינוס מלא במטרות בודדות; ומכיוון שנתיבי השיט התכנסו לכמה נתיבים לכניסה אל נמלי בריטניה, כל שעל מפקד הצוללת לעשות היה להתמקם באחד מן הנתיבים הללו, ולהמתין לאונייה שתגיע. כאשר הונהגו שיירות, התרוקן הים מאוניות, ולמפקדי הצוללות נעלמו המטרות. מציאת השיירה לא הייתה מטלה קלה כלל; מול גודלו העצום של האוקיינוס, הייתה השיירה מטרה קטנה מאוד. במאי 1917 הונהגו שיירות, והיקף האבדות החל לרדת.
המעבר לשיטת השיירות היה למעשה שינוי עמוק בתפיסת העולם של הצי הבריטי. במקום לנקוט בגישה ההתקפית, שבמרכזה חיפוש הצוללות ותקיפתן, עבר הצי לדרך לוחמה אחרת. המטרה העליונה הייתה העברת השיירות ליעדן בבטחה, והטבעת צוללות נחשבה "בונוס" ולא המטרה העיקרית. הצלחת הלוחמה בצוללות לא הייתה הטבעתן, אלא למנוע מהן להשיג את מטרתן - פגיעה בהעברת אספקה, ציוד וחיילים לבריטניה. השינוי התודעתי היה עמוק, אך בסופו של דבר הוכיח את עצמו.
בנוסף לצעדים הישירים כנגד הצוללות הובן שיש צורך בארגון מחדש באדמירליות. מינויים חדשים אפשרו תיאום מוצלח יותר בין הצי המלכותי לצי הסוחר הבריטי, וכך התאפשרה תנופת בינוי אוניות מתואמת יותר, שהצליחה בסופו של דבר להביא את אחת מנקודות התפנית של המערכה, בה עלתה התפוסה של האוניות שנבנו על אלו שהוטבעו. חדר 40, יחידת ההאזנה, שולבה במטה האדמירליות כדי להביא לזרימה טובה יותר של המודיעין בין היחידות השונות, וכך ניתן היה להזהיר מראש שיירות שבנתיבן נמצאו צוללות, ומאידך להפנות יחידות קרביות כדי לפגוע בצוללות שאותרו. נעשו לא מעט חילופי גברי באדמירליות, החל בפיטוריו של ג'ליקו, הלורד הראשון, וכלה בהחלפת כמה וכמה מבעלי התפקידים. נוצרו מחלקות חדשות, ונוהלי העבודה שונו. למעשה, נוצר מטה חדש ששינה את כל נוהל העבודה באדמירליות
אבדות צוללות גרמניות במלחמת העולם הראשונה
בסך הכל הוטבעו במלחמת עולם הראשונה 178 צוללות גרמניות, על פי הפירוט הבא:
בין שתי המלחמות
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה הייתה בריטניה בשיא כוחה הימי אי פעם. הצי הקיסרי הגרמני, שהיה השני בגודלו בעולם לפני המלחמה, נעלם: אוניות השטח הגרמניות הוטבעו בידי צוותיהן במפרץ סקפה פלו, כדי למנוע את העברתן למדינות ההסכמה כפיצויי מלחמה, וצי הצוללות הגרמניות אולץ להיכנע, ונגרט. לצי המלכותי הבריטי היו בתום המלחמה 61 אוניות מערכה, יותר אוניות מערכה משהיו לצי ארצות הברית ולצי הצרפתי גם יחד, יותר מכפול ממספר אוניות המערכה של הצי הקיסרי היפני והצי האיטלקי במשותף. לבריטים היו 120 סיירות ו-466 משחתות - פי שניים ממספרן בציי ארצות הברית וצרפת יחד, וכמעט פי שלושה משחתות ממה שהיו לצי הקיסרי היפני ולצי האיטלקי ביחד.
העובדה שלא היה לצי המלכותי הבריטי כל יריב משמעותי, והנטל הכלכלי הכבד שהיה מוטל על המדינה לאחר המלחמה, הביא לקיצוץ נרחב בצי. אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922 בין המעצמות הימיות הגדולות באותה תקופה (בריטניה, ארצות הברית, יפן, איטליה וצרפת) קבע מסגרות ברורות לגודלם של ציי המעצמות ולגודלן של האוניות בציים הללו, וכך הוגבל עוד יותר גודלו של הצי הבריטי. כל המהלכים הללו הביאו לכך שהלוחמה נגד הצוללות נדחקה לקרן זווית ונחשבה כ"עבודה שחורה", סוג של מיומנות שולית, לא זוהרת ולא מרכזית בפעילות הצי. בהתאם לכך נערך אימון מועט מאוד בלוחמה מעין זו, וחלק גדול מהידע והניסיון שנרכשו במלחמת העולם הראשונה נשכחו. אוניות ליווי כמעט ולא נבנו, וב-1935 הושמעה מחדש הדעה שאין טעם בהפלגה בשיירות בעת מלחמה.
עם זאת היו פיתוחים טכנולוגיים שסייעו, בבוא הזמן, למלחמה נגד הצוללות במלחמת העולם השנייה. נעשתה התקדמות רבה באלקטרוניקה, בהגברה, עיבוד אותות ותצוגה של מידע. הייתה התקדמות רבה בפיתוח הסונאר, ומכשירים הותקנו בכל משחתות הצי הבריטי וצי ארצות הברית ונעשתה הכנה לייצור המוני של מכשירי סונאר ולהתקנתם גם באוניות קטנות יותר. התקדמות רבה הייתה גם בפיתוח המכ"ם, שתהיה משמעותית מאוד במלחמה הקרובה.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה התנהלה לוחמת צוללות ולוחמה נגדן בשתי חזיתות עיקריות: האחת התנהלה באוקיינוס האטלנטי, בין צוללות הקריגסמרינה הגרמניות, שניסו לנתק את נתיבי האספקה של בריטניה, לבין אוניות הליווי של הצי המלכותי הבריטי, הצי המלכותי הקנדי, וצי ארצות הברית, בעיקר. במערכה זו הובסו הצוללות הגרמניות. מערכה נוספת התחוללה באוקיינוס השקט, בין צוללות של צי ארצות הברית לבין הצי הקיסרי היפני. במערכה זו הצליחו הצוללות לפגוע קשות בצירי האספקה ימיים של יפן ובאוניות המלחמה שלה, והיפנים לא הצליחו לתת מענה מתאים לאיום.
החשיבה האסטרטגית של ראשי הציים הגדולים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה מבוססת על תורתו של אלפרד תייר מהן, שהשפיעה על האסטרטגיה הימית עוד מתחילת המאה ה-20. הדגש, על פי תורת מלחמה זו, היה על קרב מכריע בין אוניות השטח הגדולות, אוניות מערכה ונושאות מטוסים הציים הגדולים נערכו בהתאם לדרך מחשבה זו, וגם הקריגסמרינה, בראשות גרוס-אדמירל אריך רדר בנה את תוכנית ההתעצמות שלו, תוכנית Z, סביב אוניות מערכה ונושאות מטוסים. לצוללות נועד תפקיד במסגרת זו - ליווי אוניות הצי, איסוף מודיעין, ותקיפת אוניות האויב. הצי הקיסרי היפני היה המתקדם ביותר בהפעלת צוללות על פי תפיסת עולם זו וכלל בשורותיו, בין השאר, את דגמי הצוללות המהירות ביותר במלחמת העולם השנייה (הצוללות מסדרת I-201), ואת הצוללות הגדולות ביותר שנבנו עד להופעתן של צוללות טילים בליסטיים, שהיו ייחודיות גם ביכולתן לשאת מטוסים (הצוללות מסדרת I-400).
יוצא דופן בגישתו היה קרל דניץ (שהיה קומודורה בתחילת המלחמה; חודש לאחר תחילתה הועלה לדרגת קונטראדמירל). הוא סבר שמטרתן של הצוללות צריכה להיות תקיפת אוניות מסחר וניתוק נתבי האספקה של בריטניה. גישתו לא זכתה לאהדה, ורק עם התקדמות המלחמה התבררה נכונות גישתו. בשל כך לא היו בידי גרמניה די צוללות בתחילת המלחמה כדי להוות גורם מכריע.
שיירות
בניגוד למלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה הפעילו הבריטים את שיטת השיירות מיד עם תחילת המלחמה. השיירות חולקו לשיירות מהירות ואיטיות, על פי מהירותן של אוניות הסוחר, וזאת כדי לצמצם את פגיעותן של אוניות הסוחר המהירות. החל מ-1943 הופעלו שיטות של חקר ביצועים כדי להביא להפעלה מיטבית, וכך נתגלה כי גודלן של השיירות היה פחות משמעותי, והגורם העיקרי בהגנת השיירה היה גודלו של כוח הליווי: אוניות ליווי היטיבו להגן על מספר קטן יותר של שיירות גדולות מאשר על מספר גדול יותר של שיירות קטנות.
לעומת הבריטים, הצי היפני היה שבוי בתפיסה ההתקפית, ולא מיהר להפעיל שיירות שנתפסו בעיניו כהגנתיות. רק בשלב מאוחר במלחמה, מ-1944 ואילך, החלו היפנים לארגן את אוניותיהם בשיירות, אך גם אז נעשה הדבר באופן חלקי, כמפורט להלן.
השתלטות על נקודות מפתח
בזירת האוקיינוס האטלנטי נקטו הבריטים בשיטה של השתלטות על נקודות אסטרטגיות, ובהן איי פארו, שבשליטת דנמרק, ועל איסלנד, זאת, כדי ליצור בסיסים נוספים למטוסים, דוגמת "מיקס פילד" ליד רייקיאוויק (כיום נמל התעופה הבינלאומי קפלוויק), ולצמצם את הנתיבים הפנויים לצוללות. לאחר כיבוש נורווגיה על ידי הגרמנים חששו הבריטים מאוד מהשתלטות גרמנית על איסלנד שהייתה עלולה לנתק לחלוטין את תנועת השיירות, ובשל כך החליטו להקדים ולפלוש לאי. ב-10 במאי 1940 נחתו כ-750 נחתים בריטים ברייקיאוויק, ללא התנגדות מצד המקומיים. ביולי 1941 קיבלה על עצמה ארצות הברית את הגנת האי, לבקשת ממשלת איסלנד, וחיילים אמריקניים החליפו את הכוח הבריטי. בריטניה הציבה באי טייסות של מפציצים ומטוסי סיור, וליד רייקיאוויק נקבע בסיס תחזוקה ותדלוק לאוניות הליווי.
תגבור כוחות הליווי ואוניות המשא
במערכה על האוקיינוס האטלנטי השקיעו בעלות הברית רבות בתוכנית מואצת לבניית אוניות ליווי נוספות, כדי להשלים את החסר. בשנים הראשונות של המלחמה נבנו בבריטניה, בקנדה ובארצות הברית 267 קורבטות, מסדרת פלאואר (flower), והחל מ-1941 החלו להיכנס לשירות הפריגטות מסדרת ריבר (River). חיל הים הקנדי, כחלק מחילות הים של הממלכה המאוחדת, החל לקבל על עצמו ליווי חלק ממסלול השיירות, וכך הוקל הנטל שעל חיל הים המלכותי. מדיניות השאל-החכר שאותה יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, איפשרה לו להיענות לבקשתו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ולהעביר לבריטניה 50 משחתות ישנות. נדרשה עבודת התאמה רבה של האוניות לתפקידן, (כולל התאמת סונאר, מכ"ם, ועוד) והן היו שנואות על צוותן בשל תכונותיהן הגרועות, אך מעצם מספרן מילאו פער משמעותי עד לייצורן של אוניות ליווי מתאימות וחדישות יותר.
בנוסף לתגבור אוניות הליווי, נעשה מאמץ לייצר אוניות סוחר כדי למלא את מקומן של האוניות שהוטבעו. עד סוף 1940 הוטבעו למעלה מ-1,000 אוניות, בערך מחציתן על ידי צוללות בשלב ראשון שילבה בריטניה בצי הסוחר שלה אוניות של מדינות שנכבשו בידי הגרמנים. בסך הכול צורפו לצי הסוחר הבריטי אוניות סוחר בתפוסה של כ-3 מיליון טון, שפיצו כמעט לגמרי על האבדות, אך הן היו "מתנה חד פעמית" - לא ניתן היה לקוות ליתרון מסוג זה פעם נוספת. במקביל, עברו המספנות בבריטניה לתוכנית בנייה מואצת, שנועדה לבנות אוניות בתפוסה של 1,200,000 טון, והוזמנו בארצות הברית אוניות בתפוסה של 7,000,000 טון.
לעומת המאמץ של בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, במערכה באוקיינוס השקט לא השכיל הפיקוד היפני לתגבר את אוניות הליווי שלו. העדיפות בבניין אוניות ניתנה לאוניות השטח המלחמתיות, ואילו לאוניות הליווי ניתנה עדיפות נמוכה. לצי היפני היו משחתות מעולות, שהיו מצוידות ללוחמה נגד צוללות, אולם משחתות אלה היו יקרות לבניה ונועדו ללוחמה ימית קלאסית בין ציי מלחמה ולא לליווי שיירות וציד צוללות. רק בשלב מאוחר במלחמה הבין הפיקוד היפני שיש לייצר אוניות ליווי זולות שניתן לייצר בכמויות, אך אז כבר היה מאוחר מדי.
טקטיקה ושליטה
הבריטים פיתחו ותרגלו לוחמה נגד צוללות, וקבעו קבוצות קבועות של אוניות ליווי. כל אונייה חדשה עברה דרך בסיס אימונים באיים ההברידיים, שם עברה אימונים נוקשים במיוחד במשך כמה שבועות. מעבר לכך, במקום צירוף מזדמן של אוניות ליווי לשיירה, נקבעו קבוצות קבועות של אוניות ליווי, שתמיד הפליגו ביחד; כך הושגו יעילות רבה ושיתוף פעולה גבוה בין האוניות. בכל קבוצה היו שתיים או שלוש משחתות וחמש או שש קורבטות. מכיוון שבדרך כלל אונייה או שתיים היו בנמל לטיפולים לתיקונים, מנתה כל קבוצה שש אוניות בפועל.
בנוסף לתרגול, הושקע מאמץ רב בשיפור אמצעי שליטה ובקרה. בפברואר 1941 הועברה מפקדת זירת המבואות המערביים (Western Approaches Command) מפלימות' לליברפול, שהייתה אחד מהנמלים העיקריים של השיירות. בדרך זו הושגה שליטה קרובה וטובה בהרבה על השיירות. בנוסף, הוכפף פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי (RAF Coastal Command) ישירות לאדמירליות; פיקוד החופים עסק בעיקר בלוחמה נגד צוללות, והכפפתו לאדמירליות הביאה לשיתוף פעולה ותיאום טובים יותר.
צי ארצות הברית עבר תקופה כואבת של לימוד, כאשר סירב ללמוד מהניסיון שנרכש על ידי הבריטים. עם כניסת ארצות הברית למלחמה נגד יפן וגרמניה הנאצית, בדצמבר 1941, יזם פיקוד הצוללות הגרמני מבצע תקיפה נגד אוניות הסוחר לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. המבצע, שנקרא מבצע "הקשה" (בגרמנית: Paukenschlag) נחל הצלחה גדולה והסב לארצות הברית אבדות כבדות, ואחת הסיבות העיקריות לתבוסה זו הייתה חוסר רצונם של מפקדי הצי ללמוד מהנסיון הבריטי בארגון שיירות ובטקטיקה ללוחמה נגד צוללות. רק לאחר שאימצו את השיטות הבריטיות נבלמה המתקפה הגרמנית.
חידושים טכנולוגיים
הצורך המלחמתי הדחוף הוביל את בעלות הברית לפיתוח מואץ של אמצעים טכנולוגיים חדשים. הנשק הבסיסי, שבו נעשה שימוש כבר במלחמת העולם הראשונה, היה פצצת עומק. הפצצה הייתה מוטלת לים ממסילות בירכתי האנייה או נורית לים בעזרת משגרים מיוחדים, והייתה מתפוצצת בעומק שנקבע מראש, בעזרת מרעום. אוניות הליווי היו מטילות כמה פצצות כאלה, בתבנית מסוימת שנועדה לכסות שטח רחב. לפצצות העומק היו כמה בעיות: ראשית, הפצצות היו מוטלות מירכתי האניה, כלומר על אוניית הליווי היה לעבור מעל המיקום המשוער של הצוללת, ורק אז להטיל את הפצצות. מכיוון שב-100 עד 200 המטרים האחרונים לא היה לאונייה מגע סונאר עם הצוללת (כאמור לעיל), והיה על אוניית הליווי להגיע עד למיקום המשוער, הותיר הדבר זמן לצוללת לבצע תמרון התחמקות חריף, ולהימנע מפגיעת הפצצות. מעבר לכך, כדי שהפצצות תגרומנה להטבעת הצוללת היה עליהן להתפוצץ במרחק של 5 עד 10 מטרים ממנה; בהתחשב בזמן שניתן לצוללת להתחמק, הייתה פגיעה ישירה כזו נדירה למדי. מחקרים אחרי המלחמה הראו, שהסיכוי להטביע צוללת בהתקפה אחת של פצצות עומק היה בממוצע 6% בלבד.
גם הצי היפני השתמש בפצצות עומק, אך במשך תקופה ארוכה היו אלה לא יעילות: בהטלת פצצת עומק יש לכוון מראש באיזה עומק תתפוצץ. פצצות העומק היפניות היו מכוונות להתפוצץ בעומק של 45 מטרים, אך הצוללות האמריקאיות הצליחו לצלול עמוק בהרבה לפני התפוצצותן וכך להימנע מפגיעה. ואולם, ביוני 1943 חשף חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אנדרו מאי עובדה זו, והיפנים שינו בהתאם את כוונון הפצצות. להערכת צי ארצות הברית אבדו לפחות עשר צוללות ו-800 אנשי צוות בשל חשיפה זו.
כתוספת לפצצות העומק פיתחו בעלות הברית מרגמות שירו פצצות נגד צוללות אל לפני האונייה, בניגוד לפצצות העומק שהוטלו מירכתיה אל המים שמאחוריה. סוג ראשון שנכנס לשירות בסוף 1941 נקרא "הדג'הוג" (Hedgehog, קיפוד, על שם מראה המרגמה לאחר שירתה את הפצצות), ויעילותו בהתקפה אחת הגיע בממוצע ל-20%; ב-1944 הוכנסה לשירות מרגמה כבדה עוד יותר, בשם "סקוויד" (Squid, דיונון), שיעילותה הגיעה בממוצע ל-50% הצלחה בהתקפה אחת. פצצות אלו התפוצצו רק במגע (ולא על פי קביעה מראש, כמו פצצות העומק), והפעלתן דרשה מיומנות רבה, שלא תמיד הייתה לצוותי אוניות הליווי. בדרך כלל נהגו צוותי האוניות להשתמש במרגמות רק לאחר שאזלו פצצות העומק. כלי נשק חדיש וסודי שהוכנס לשירות ב-1943 היה טורפדו מונחה שכונה מוקש מס' 24 או FIDO; השם נועד להטעות. טורפדו זה הוטל ממטוס והתביית על חתימת הקול של צוללת. בסך הכול הוטבעו 37 צוללות גרמניות ויפניות בדרך זו.
טווח הטיסה של המטוסים הלך וגדל בהתמדה, וכן גם מספרם וטיבם. בשיא המערכה באוקיינוס האטלנטי הצליחו מטוסים ללוות את השיירות לאורך כל מסלולן הארוך באוקיינוס, וכך למנוע מצוללות לעלות על פני המים ולתקוף אותן. בשלביה הראשונים של המלחמה נעשה שימוש באוניות מעוט אזרחיות (CAM), אוניות סוחר שהותקן עליהן מעוט למטוס קרב אחד. המטוס, בדרך כלל הוקר הוריקן, היה מוזנק כנגד מטוסי אויב או צוללות, ולאחר משימתו היה מנסה להגיע לבסיס יבשתי או נוחת במים ליד האונייה ונאסף על ידה. בהמשך המלחמה הוכנסו לשירות נושאות מטוסים לליווי, שנשאו עליהן בדרך כלל בין 20 ל-30 מטוסי קרב. מפציצים ששירתו בפיקוד החופים צוידו בפצצות עומק שהיו ניתנות להטלה ממטוסים, במקום הפצצות הרגילות שבהן נעשה שימוש בתחילת המלחמה, שהיו צריכות לפגוע ישירות בצוללת ושאחוזי ההצלחה שלהן היו אפסיים. המפציצים צוידו גם בזרקור ליי, שאותו הפעילו בעת פעילות לילה כנגד צוללות. המפציצים היו מגלים את הצוללת מרחוק באמצעות מכ"ם, מתקרבים אליה ללא אורות, ומפעילים את הזרקור ברגעים האחרונים כדי לשפר את הטלת פצצות העומק. גם יפן עשתה שימוש במטוסים בלוחמה נגד הצוללות, אם כי מצומצם בהרבה. שתי נושאות מטוסים קטנות הוכשרו של ידי הצבא היפני הקיסרי למטרה זו, וכן פותח אוטוג'ירו מדגם קאיאבה קא-1 ללוחמה נגד צוללות.
אמצעי גילוי ומודיעין
סונאר הותקן על אוניות הליווי של בעלות הברית וגם על אוניות הליווי היפניות. אחד החידושים בתחום זה היה מצוף האזנה (אנגלית: Sonobuoy). מכשיר זה הוטל ממטוס ונפתח עם המגע במים. חלק מן המכשיר היה מצוף ובו משדר רדיו. חלקו השני של המכשיר כלל הידרופון (או כמה הידרופונים), שהיה שקוע במים בעומק שנקבע מראש, וקלט אותות קוליים של צוללות. האותות שנקלטו שודרו למטוס, ועל פי חיתוך האותות מכמה מכשירים ניתן היה לגלות את מיקומה של צוללת. אמצעי זה הופעל על ידי בעלות הברית.
בעלות הברית ציידו את אוניות הליווי ואת המטוסים במכ"ם, שאיפשר זיהוי צוללות כאשר היו בציפה ולא בצלילה. מכשירי המכ"ם היו שיפור גדול: כך ניתן היה לזהות צוללות גם בלילה, וממרחק גדל והולך. ככל שהתקדמה המלחמה השתכללו המכשירים, ויחידות הליווי צוידו במכשירי מכ"ם בעל גל סנטימטרי, שאיפשר גילוי עצמים קטנים יחסית. לעומת זאת, יפן פיגרה מאוד בנושא המכ"ם.
פותח מגלה אנומליה מגנטית (MAD, ראשי תיבות של Magnetic anomaly detector) שנועד לגלות שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ, שיכולים להיווצר, בין השאר, על ידי תנועה של גוף מתכתי גדול כמו צוללת. מכשירים כאלה נישאו במטוסים או נגררו על ידי אוניות. גם הצי היפני השתמש במכשירים כאלה, שנקראו ביפנית ג'יקיטנצ'יקי (磁気探知機).
במהלך המערכה נעשה שימוש נרחב בקשר רדיו. חלק מרכזי מהטקטיקה של צי הצוללות הגרמני היה הנחייתן מהמרכז בברלין אל מיקומן של השיירות. כל מפקד צוללת היה צריך, לפיכך, להעביר מסרים שונים אל המפקדה: מיקומו, מצבו, מזג האוויר במיקומו, ועוד. למרות ניסיונות רבים לקודד את השידור בצופן, מכל מקום נקלטו שידורים אלו אצל הבריטים. קליטת האותות בשתי תחנות איפשרה את איתור מיקום השידור בשיטה של טריאנגולציה. שיטה זו נקראה High Frequency Direction Finder, ובקיצור - Huff-Duff. לא היה צורך לפענח את ההודעה ששולחת הצוללת - די היה באיתור מיקומה. לפי איתור זה ניתן היה להפנות את השיירות אל נתיבים הרחוקים ממיקום הצוללות. האחראים על השיירות הצליחו בדרך זו להפנות למעלה מ-60% מהשיירות לנתיבים בטוחים יותר. ב-1942 הותקן ציוד כזה גם על אוניות הליווי, והן היו יכולות לזהות בעצמן מיקום של צוללות הנמצאות על נתיבן, ולנסות לתקוף אותן באמצעות זיהוי זה. השיירות, לעומת זאת, הפליגו בדממת אלחוט.