cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורליאנוס
תחת שלטון קלאודיוס
עם מינויו, קלאודיוס החל מיד לבסס שלטונו ולהרחיק עצמו מחבורת הקושרים כנגד הקיסר גליאנוס והורה על הוצאתם להורג. על רקע זה ניסה אורלוס, עדיין במצור, לבקש את מחילת הקיסר החדש. אך לקלאודיוס לא היה אינטרס לחוס על חייו של מתחרה פוטנציאלי והוא הורה על תפיסתו והוצאתו להורג. אורליאנוס מאידך זכה לקידום מהיר וקיבל את הפיקוד על יחידת עילית של פרשים ולאחר מכן על כל חייל הפרשים של הצבא הרומאי, תפקידו הקודם של קלאודיוס. מבחנו הראשון בתפקידו החדש הגיע בשנת 268 בקרב אגם בינכוס, מול צבא של שבטים גרמאניים הידועים גם כאלמאנים שפלש לתחומי האימפריה, חצה את הדנובה וחדר אל צפון איטליה תוך שהוא משאיר אחריו שובל של הרס ועוסק בביזה. בקרב שהתחולל על חופי אגם גארדה נפגשו כ 30,000 חיילים רומאים מול צבא גרמאני גדול שיש המערכים את מספר חייליו ב 100,000 איש, ייתכן שמשא ומתן קדם לקרב אך משזה נכשל בחר קלאודיוס לתקוף את הגרמנים וזכה לניצחון מוחץ.
תפיסת השלטון
הלגיונות שהיו עם הקיסר קלאודיוס השני במסע אל הדנובה לא היו מודעים, או לפחות לא תמכו, בעלייתו של קווינטילוס. הם תמכו באורליאנוס, והכתירו אותו בתואר אוגוסטוס. קווינטילוס שהה בעיר אקוויליה שבצפון-מזרח איטליה. את פעולתו הראשונה כקיסר עשה משם, כשביקש - וקיבל מיד רשות - להכריז על קלאודיוס השני כאל. הוא לא נסע לרומא, משום שצבאו הגן על צפון-איטליה מפני פלישה אפשרית מהאלפים. הכתרתו של אורליאנוס שמטה את הקרקע מתחת לרגלי קווינטילוס, חייליו נטשו אותו והצטרפו למחנה אורליאנוס. קווינטילוס, שהבין את חוסר התקווה שבמצבו, התאבד בחיתוך ורידיו בספטמבר 270. על פי רוב ההערכות הוא שימש כקיסר 17 ימים בלבד.
קיסר
אורליאנוס עלה לשלטון בתקופה סוערת ורצופת משברים, במהלך תקופה זו, הידועה בהיסטוריה כמשבר המאה ה-3, התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה.
בשנת 260 חוותה האימפריה משבר נוסף עם נפילתו בשבי והוצאתו להורג של הקיסר ולריאנוס על ידי שאפור הראשון שליט האימפריה הססנית. משבר זה הביא להתפוררות השפעתה של רומא בפרובינציות המזרחיות ועלייתה של העיר תדמור לדרגת ישות עצמאית ששלטה ללא מצרים באזור הסהר הפורה. תחילת המהפך הייתה במינוי ספטימיוס אודינטוס כנציב הפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה, הוא הצליח להנחית ניצחון מכריע על הססנים ולהדוף אותם. בשנת 267 נהרג ספטימיוס אודינטוס במהלך ריב משפחתי ואשתו זנוביה תפסה את השלטון בעיר ובצבא. המלכה זנוביה וצבאה ניצלו את הכוח הרב שהיה בידיהם ואת חולשת האימפריה הרומית והאימפריה הססנית והכריעו בתוך שנתיים את הפרובינקיות הרומיות במזרח והעמידו אותן תחת שלטון העיר תדמור.
משה יגר
משה יגר (נולד ב-30 באוקטובר 1930, בואנוס איירס) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, היסטוריון של האסלאם בדרום-מזרח אסיה וחוקר תולדות היישוב והציונות בתקופת המנדט הבריטי, וכן של תולדות מדיניות החוץ של ישראל ומשרד החוץ.
אורליאנוס
ביסוס השלטון
אורליאנוס נאלץ בתחילת שלטונו להתמודד עם מספר טוענים לכתר, קצינים רומאיים מהפרובינקיות שניסו לנצל את התוהו ואף הריק השלטוני של תחילת ימי אורליאנוס על מנת להתמודד על תואר הקיסר או לכל הפחות לקרוע נתחים מהאימפריה. ספטימוס שתבע את תואר הקיסר מהפרובינקיה דלמטיה, בשנת 271 הוצא להורג על ידי חייליו, אורבנוס היה מורד אחר שנכשל בניסיונו. הקשה שבאתגרים לשלטונו של אורליאנוס הגיע בשנת 271 (או על פי מקורות אחרים בשנת 274) מתוך רומא על ידי פקיד בשם פליסימוס שהיה אחראי על המטבעה של רומא. פרטי המרד אינם ברורים לחלוטין אך ככל הנראה אורליאנוס האשים את הפקיד הבכיר בכישלון וכתוצאה מכך הסית הפקיד את עובדי המטבעה לשביתה ולמהומות שהתפשטו על גבעת הקפיטולין ואליהם הצטרפו מתנגדים לשלטונו של אורליאנוס מקרב הסנטורים, בפעולה מהירה וחסרת רחמים הצליח אורליאנוס לדכא את המרידה, הפעולה גבתה מחיר דמים כבד ועל פי מקורות רומאיים נהרגו 7000 חיילים ומורדים. המטבעה הפסיקה את פעילותה לזמן מה ופעולתה חודשה רק לאחר הרפורמות המוניטריות של 274.
במקביל, הדף אורליאנוס את השבטים הגרמנים הוונדאלים וסרמטים ששלטו על חלקים מאיטליה, בשנת 271 נתקל בצבא גדול של אלמאנים שנכנסו לאיטליה לאורך ערוץ נהר הפו ובמתקפה חפוזה נכנס למארב שגבה מצבאו קורבנות כבדים, למרות זאת המשיך הצבא הרומאי במרדף אחרי הפולשים תוך שהוא אוסף כוחות בדרכו, בקרב פאנו נפגשו הצבאות בשנית כשהם שווים בכוחם מבחינה מספרית, אורליאנוס תמרן את צבאו כך שהגרמנים נלכדו עם גבם לנהר והצליח להביס את הפולשים.
משה יגר
ביוגרפיה
אביו של יגר, יעקב יגר, נולד בשנת 1902 בעיירה גליניאניץ שבגליציה. הוא למד בסמינר העברי למורים של לבוב והוסמך להיות מורה למקצועות יהדות. בשנת 1929, התחתן עם חוה לבית קליין. הזוג הצעיר נסע לבואנוס איירס, ושם נולד משה. יעקב יגר, גיסו משה קליין ועוד מורה מקומי הקימו את בית הספר העברי הראשון בבואנוס איירס. בית הספר, שנקרא על-שמו של ח"נ ביאליק, קיים עד היום. בשנת 1935, עלתה המשפחה לארץ-ישראל והשתקעה בחיפה, בה יגר למד בבית הספר הריאלי. הוא שירת בצה"ל בגדנ"ע ובנח"ל ואחר-כך, למד לימודי האסלאם, מדע המדינה והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור בתולדות עמי האסלאם.
אורליאנוס
ביסוס השלטון
בגלל האיום הביטחוני שנשקף לאימפריה הרומית, החליט אורליאנוס בשיתוף עם הסנאט לבנות את החומה הידועה בשם חומת אורליאנוס שתקיף את העיר רומא. החומה נועדה להקיף את רוב העיר, ואורכה 19 קילומטר בקירוב ובתוכה שטח של 12.3 קילומטר, עוביה 3.65 מטר וגובהה 6 מטר בערך. לאורך החומות היו 18 שערים ו-382 מגדלים. העבודות על החומה החלו בשנת 271 ונמשכו כעשר שנים, גם לאחר מותו של אורליאנוס. החלטה נוספת שנבעה משיקולים ביטחוניים הייתה לוותר על דקיה, שהפכה לפרובינקיה בשנת 106 לספירה בידי הקיסר טראיאנוס. הכוחות הרומאיים נסוגו דרומה והתמקמו מדרום לדנובה, שם הוקמה פרובינקיה שנקראה דקיה, ששטחיה הורכבו מחלקים של מואסיה, דרדניה ותרקיה.
משה יגר
ביוגרפיה
במאי 1956, הצטרף יגר למשרד החוץ בתור צוער במחזור השלישי להכשרת דיפלומטים. הוא החל את שרותו הדיפלומטי ברומניה. לאחר מכן בבורמה (לימים: מיאנמר). ב-1965 שהה במלזיה לשם נשלח להקים משרד כלכלי-מסחרי שהיה כיסוי לנוכחות דיפלומטית ישראלית ראשונה (ואחרונה) במדינה מוסלמית זו. בלחץ ממשלת מלזיה נסגר המשרד לאחר למעלה משנת פעילות, ויגר נאלץ לחזור ארצה בינואר 1956. הוא המשיך בפעילותו הדיפלומטית ומילא שורה ארוכה של תפקידים בחוץ-לארץ, בהם קונסול ישראל בלוס אנג'לס (1966–1969), קונסול כללי בפילדלפיה (1969–1972), קונסול כללי בניו יורק (1985–1988), שגריר בסטוקהולם (1988–1990) ושגריר בפראג (1994–1995). בין שליחות אחת לשנייה בחוץ-לארץ מילא תפקידים בכירים בארץ, בהם מנהל מחלקת ההסברה (1975–1978), סמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף מידע ותקשורת (1980–1985), וסגן מנהל כללי לענייני אסיה, אפריקה ואוקיאניה (1990–1993). בחודש נובמבר 1995 פרש יגר לגמלאות.
במשך תשע השנים הבאות, יגר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים את תולדות דרום-מזרח אסיה. כן, היה עמית מחקר במכון טרומן.
אורליאנוס
המלחמה נגד זנוביה מלכת תדמור
בשנת 272 הסב אורליאנוס את תשומת לבו לפרובינציות המזרחיות שהיו תחת שלטון האימפריה של תדמור בשליטת המלכה זנוביה. בדרכו לאסיה הוא השמיד צבא של 5,000 גותים סמוך לדנובה, והוסיף לרשימת תאריו 'גותיקוס מקסימוס'. כשאורליאנוס הגיע לביזנטיון נסוג הצבא התדמורי לסוריה. רוב הערים פתחו את שעריהם לפני אורליאנוס, העיר טיאנה שבדרום קפדוקיה סירבה לפתוח את שעריה ונכבשה בכוח, בניגוד למנהגו ולמסורת הרומית לא נהרסה העיר, האגדה מספרת כי חיזיון שראה אורליאנוס מנע את ההרס.
משה יגר
ביוגרפיה
הוא אב לבן ובת ונשוי לד"ר דבורה ברזילי-יגר, היסטוריונית.
אורליאנוס
המלחמה נגד זנוביה מלכת תדמור
זבדס המצביא של צבא תדמור החליט לרכז את צבאו באנטיוכיה, בקרב שנערך בין חילות הפרשים של הצבא התדמורי והצבא הרומי נוצחו הפרשים התדמוריים, אורליאנוס נכנס לעיר כמשחרר והודיע על חנינה לכל אלה שתמכו בתדמורים. הקרב המכריע נגד צבא תדמור נערך במבואות העיר אמסה, בסיכומו של יום הקרב הוכה צבא תדמור אך במחיר כבד לצבא הרומי. בגלל האבדות הקשות הציע אורליאנוס לזנוביה תנאי כניעה נדיבים, אך היא דחתה אותם. בצעד של יאוש, כאשר תדמור נמצאת תחת מצור רומאי, ניסתה זנוביה לצאת מהעיר בדרכה לכוון האימפריה הססנית כדי לבקש עזרה, היא נתפסה בידי פלוגת פרשים רומיים והובאה לפני אורליאנוס. לאחר חצי שנה של לחימה בלתי פוסקת נכבשה כל האימפריה התדמורית. העיר פתחה את שעריה וחיל מצב רומאי הוצב במקום.
משה יגר
עבודתו הפובליציסטית
יגר כתב ארבעה-עשר ספרים עיוניים בעברית וארבעה ספרים באנגלית, ספרים משלו תורגמו לבורמנית, צ'כית וערבית. כמו כן, כתב עשרות מאמרים עיוניים ובנושאי אקטואליה בכתבי-עת הבאים: "רישומים"; "נתיב, כתב עת למחשבה מדינית חברה ותרבות"; "בעיות בינלאומיות חברה ומדינה"; "כיוונים חדשים, כתב עת לציונות ויהדות "; "גשר, כתב עת לעניינים יהודיים"; "האומה, במה למחשבה לאומית"; "אפיריון, כתב עת לספרות ושירה"; "עת־מול, דו-ירחון לתולדות עם ישראל וארץ ישראל"; "ירושלים: רבעון לספרות"; ועוד.
אורליאנוס
כיבוש גאליה
בשנת 274 כשהוא עטור בהילת ניצחונותיו במזרח הפנה אורליאנוס את תשומת לבו ל"אימפריה הגאלית" שבמערב, פרובינציה מורדת זו כבר קטנה בממדיה כתוצאה ממאמציו של קלאודיוס השני והעומד בראשה, טטריקוס היה מוכן בשלב זה לפתרון שיבטיח את שלומו האישי וישמור על כבודו מאידך, אך לא היה יכול להרשות לעצמו כניעה ללא תנאי בפני אורליאנוס. ככל הנראה שני השליטים הגיעו להסכמה ועל פיה נפגשו שני הצבאות בשאלון-אן-שמפאן (Châlons-en-Champagne), בצפון מזרח צרפת ואז ערק טטריקוס לצד הרומאי אירוע שנתן אות להתקפת פתע על המחנה הגאלי, למרות הבגידה הברורה המשיכו החיילים הגאלים להילחם עד הסוף המר. טטריקוס לעומת זאת הובל לרומא וזכה להתמנות למושל דרום איטליה. אורליאנוס קיבל את התואר "מציל העולם" (לטינית: Restitutor Orbis) מידי הסנאט ולא בכדי, בתוך 4 שנים של לחימה עיקשת הוא הצליח להכות בכל אויבי רומא, להדוף אותם מחוץ לגבולות האימפריה ולאחד את הטריטוריות שנקרעו מגופה. בפרספקטיבה היסטורית, מעשיו של אורליאנוס היו בעלי תרומה מכרעת לעובדה שהאימפריה הרומית התקיימה במשך 200 השנים שלאחר מותו.
משה יגר
עבודתו הפובליציסטית
במקביל לפעילותו הדיפלומטית ולימודיו האקדמיים, יגר עסק בכתיבה בתחומים הבאים:
עבודתו הספרותית
יגר תרגם לעברית ועיבד לפרסום שמונה ספרי אגדות עם וסיפורים לילדים. הספרים יצאו בהוצאת כרמל, ירושלים..
אורליאנוס
מותו של הקיסר
בשנת 275 יצא אורליאנוס למערכה צבאית חדשה, תחילה בגאליה שם הוא הכניע מרידה של שבטים גרמניים ולאחר מכן הוא יצא למלחמה כנגד בהרם הראשון מלך האימפריה הססנית המוחלשת. הקיסר הרומאי לא זכה לחצות את הגבול בין אירופה לאסיה, אחד ממזכיריו שידוע בשם ארוס חשש לחייו מאחר שנתפס בדבר שקר ולפיכך זייף מסמך ובו רשימת חיסול לכאורה של קצינים ופקידים בכירים שהקיסר חפץ במותם וניסה לשכנע את האנשים האלה כי אורליאנוס מתכנן לרצוח אותם. החשש מידו הקשה של הקיסר הביאה את מפקדי המשמר הפרטוריאני לחשוש כי המסמך אכן מסמן אותם כמטרה לחיסול והם רצחו את אורליאנוס בספטמבר 275.
ככל הנראה תפסה אשתו של אורליאנוס אולפיה סברינה את מושכות השלטון ואף שלטה באימפריה לתקופה קצרה לאחר הרצחו של אורליאנוס, בין יתר פעולותיה היא יזמה הכרזה על בעלה המנוח כאל על ידי הסנאט.
רפורמה דתית
אורליאנוס הציב בשנת 274 במקום מרכזי של הפנתיאון של האלים הרומאיים את סול אינוויקטוס, אל השמש "הבלתי מנוצח" ככל הנראה על בסיס האל הרומאי סול והאל הסורי אלגבל (שהיה ידוע בתקופה הרומית כ אלגבלוס). הסיבה העיקרית למעשה זה, העוברת כחוט השני בכל מעשי אורליאנוס היא רצונו באיחוד של כל האלמנטים באימפריה הרומית, בהצבת אל השמש בראש הוא קיווה לתת לכל המאמינים באימפריה ללא הבדל מעמד או עיסוק אל אחד בו הם יכולים להאמין ואותו הם יכולים לעבוד מבלי שיהיו חייבים לזנוח אמונות קודמות, את מרכז הפולחן החדש קבע אורליאנוס בקמפוס אגריפה במקדש מפואר שקושט בשלל שנאסף במסגרת מסעו לתדמור. תפיסה זו שכרכה אל אחד עם אימפריה באה לידי ביטוי במוטו על גבי מטבעות שנשאו את דיוקנו עם הכיתוב "אל ושליט מלידה" (לטינית: deus et dominus natus) ושוכללה לאחר מכן על ידי קונסטנטינוס. אל השמש סול המשיך להיות אלוהות רומאית מרכזית עד לאימוץ הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הביזנטית.
רפורמה מוניטרית
רפורמה חשובה נוספת שיזם אורליאנוס הייתה רפורמה בתחום הטבעת מטבעות של האימפריה, רפורמה זו נועדה לעצור את ההידרדרות בתקן של תכולת המתכות היקרות במטבעות רומאיים, שבעקבות מצבה הכלכלי של האימפריה הכילו פחות זהב או כסף ממשקלם הנקוב. אורליאנוס עמד על הנפקת מטבעות העומדים בתקן ויזם הנפקת מטבעות מסוג אנטוניניאנוס המכילים 5% כסף והשאר ברונזה. על מנת לקדם את הרפורמה פקד אורליאנוס על איסוף המטבעות הישנים בטרם הונפקו המטבעות החדשים.
אינקודה
אינקודה הייתה חברה לשיווק בשר שהביאה בשר מאריתריאה לישראל.
תולדות החברה
החברה הוקמה בשנת 1951 על ידי יעקב מרידור. החברה רכשה מפעל לשימורים באסמרה, הביאה שוחטים מישראל והובילה את הבשר בספינת קירור לנמל חיפה. המשלוח הראשון של הבשר לקראת חג הפסח בשנת 1952 התעכב מסיבות שונות והגיע רק באוגוסט 1952. הבאת הבשר נתקלה בקשיים שונים, בהם החרמת בשר בתעלת סואץ על ידי שלטונות מצרים. באפריל 1953, על רקע הקשיים הכלכליים, רכשה ממשלת ישראל 51% מהחברה ואשר בן נתן נכנס כנציג הממשלה בחברה. באותו זמן, הסכימה הממשלה לתת לחברה הלוואה להקמת מתקן קרור בג'יבוטי. בסוף 1955 רכשה הממשלה את יתרת מניות החברה. החברה סיפקה בשר קפוא ושימורים. הבשר שנקבע כטריפה נארז בקופסאות שימורים אך עלו קשיים במציאת שווקים לבשר זה. נבחנה האפשרות להוביל את הבשר לנמל אילת, אולם הדבר הצריך הקמת בית קירור גדול בנמל אילת. אפשרות נוספת הייתה הפלגה סביב יבשת אפריקה. הוחל אז בהקמת מפעל נוסף בדירדאווה. אולם לאחר שהצטברו הפסדים כבדים הופעל רק בית החרושת באסמרה והמתקנים בג'יבוטי ודירדאווה עמדו ריקים. המפעל באסמרה הוחכר לחברת סחרוב של עזריאל עינב ויוסי הראל. בשנים 1956-1957 ניהל את החברה מרדכי לימון ובשנים 1957-1958, ירחמיאל ירון.
בשנת 1964 מכרו האחים עינב ויוסי הראל את החברה לבוריס גבירצמן, יהודי מקומי. החברה המשיכה לשווק בשר אל תוך שנות השבעים.
פעילות המוסד
בשנים 1955-1964 שימשה החברה ככיסוי לפעילות המוסד במזרח אפריקה. במסגרת זאת, אשר בן נתן ניהל את החברה בשנים 1953-1956 ודוד קרון עבד בחברה כקניין בשר בשנים 1957-1959.
מקס פון בהן
מקס פון בֶּהן (בגרמנית: Max von Boehn; 16 באוגוסט 1850 – 18 בפברואר 1921) היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון בהן נולד בברומברג למשפחת אצולה בפומרניה עם רקע צבאי, אביו יוליוס פון בהן היה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי. בשנת 1867 התגייס פון בהן לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת צרפת–פרוסיה, שם נפצע וקיבל על כך את צלב הברזל. פון בהן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-18, ובשנת 1910 מונה למושל העיר אולם.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון בהן למפקד קורפוס המילואים ה-9 שהיה מוצב תחת פיקוד ארמיית הצפון עד ה-22 באוגוסט 1914 ולאחר מכן היה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק במצור על דנדרמונדה, ובספטמבר 1914 השתתף בקרב על האן. בסוף אוגוסט 1915 מונה במקביל לסגן מפקד הארמייה הראשונה, תפקיד אותו מילא עד לפירוק הארמייה ב-17 בספטמבר 1915. לאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה השנייה, וב-21 באוקטובר עבר תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם בקרבות בפלנדריה ובארטואה.
בסוף פברואר 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה החמישית עימה נלחם בקרב ורדן. ביולי 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה הראשונה שהוקמה מחדש ולחם עימה בקרב על הסום. על הצלחתו בקרב קיבל ב-24 באוגוסט את העיטור פור לה מריט. ב-25 באוגוסט הועבר שוב תחת פיקוד הארמייה השישית, אך ב-26 בספטמבר הוחזר לגזרת הסום. ב-26 באוקטובר 1916 הועבר תחת פיקוד הארמייה הרביעית ששהתה בגזרת נהר האיזר.
ב-4 בפברואר 1917 מונה פון בהן למפקד פלגת הארמייה C, במקום גנרל הרמן פון שטרנץ. ב-11 במרץ 1917 מונה פון בהן למפקד הארמייה השביעית. באפריל 1917 הותקפה הארמייה שבפיקודו בידי כוחות צרפתיים במהלך מתקפת ניוול, ובכלל זה בקרב השני על האן. ב-20 במאי 1917 קיבל פון בהן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
לאחר המלחמה התגורר פון בהן בברלין, וב-18 בפברואר 1921 מת באחוזת זומרפלד.
קטרי טקקויטה
קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה (באנגלית ובצרפתית: Kateri Tekakwitha; 1656, אוסרננון (Ossernenon) מדינת ניו יורק - 17 באפריל 1680, קהנווק קוובק), הייתה נזירה מוהוקית והקדושה הראשונה של הכנסייה הקתולית מבנות האומות הראשונות.
קורות חיים
קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה (משמעות השם בשפת האירוקוי היא "זו שצועדת בהיסוס") ידועה גם בכינויה "שושן צחור של המוהוקים". נולדה בשנת 1656 באוסרננון (Ossernenon) שהייתה אז בשלטון צרפתי. טֵקָקְוִיטָה הייתה בתם של קננרונרוה צ'יף משבט מוהוק וטגסקויטה בת שבט אלגונקוין (Algonquin). האם הוטבלה לנצרות בילדותה והתחנכה במסיון קתולי. היא נחטפה על ידי המוהוקים ונשאה לקננרונרוה.
בגיל 4 התייתמה טֵקָקְוִיטָה משני הוריה שנפטרו ממחלת האבעבועות. היא עצמה החלימה אולם ראייתה נפגמה ופניה כוסו צלקות. טֵקָקְוִיטָה גודלה על ידי דודה (אחי אביה) ואשתו. בשנת 1674, כשהייתה בת 18, פגשה את הכומר הישועי ז'אק דה למברויל שהגיע לעיירה. טֵקָקְוִיטָה התוודתה לפניו על שאיפתה להתנצר ובעזרתו החלה ללמוד את הקטכיזם הקתולי. היא הוטבלה בגיל 19, ביום הפסחא1676. היא הוטבלה בשם קתרינה על שם הקדושה קתרינה מסיינה. כעבור כחצי שנה ב-1677 טֵקָקְוִיטָה הצטרפה למיסיון הישועי בקהנווק, שם נשארה עד סוף ימיה.
קטרי נפטרה בקהנווק, בעקבות מחלה, ב-17 באפריל 1680. היא נקברה במקום, ומעל קברה הוקמה קפלה.
חזיונות ומעשי ניסים
על פי המסורת, זמן קצר לאחר מותה נעלמו הצלקות שעל פניה (אותם קיבלה כתוצאה מהאבעבועות השחורות בהן חלתה בילדותה) והם הפכו חלקים ויפים. שלושה ממכריה העידו כי קטרי הופיעה בפניהם בימים שלאחר מותה.
במשך השנים התפרסמו מספר מקרים שאנשים החלימו ממחלות קשות בעקבות חשיפתם ל"שרידי קדושים" שלה: חפצים שהיו שייכים לה, כפיסי עץ מארונה, אפר מקברה.
בשנת 2006 ילד שגסס בעקבות זיהום בחידק אלים, הבריא "מהיום למחר" לאחר שנזירה קתולית הצמידה לגופו שבר עצם של קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה. ב-19 בדצמבר 2011 האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר הכיר בנס הזה, ובכך סלל את הדרך להכרזתה לקדושה.
הליך הקדשתה
הכומר הישועי קלוד שושטייר (Claude Chauchetière), שהכיר את קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה בחייה, היה הראשון שהאמין בקדושתה הוא גם כתב ביוגרפיה שלה בשנת 1695. ביוגרפיה נוספת נכתבה ב-1696 על ידי הכומר הישועי פייר שולנק (Pierre Cholenec) שהכיר אותה אף הוא במיסיון בקהנווק. שניהם פרטו את תכונותיה הנעלות, ששימשו בעתיד בהליך הקדשתה. שניהם פרטו את תכונותיה הנעלות, ששימשו בעתיד בהליך הקדשתה. הליך הקדשתה ניזום בשנות ה-80 של המאה ה-19 בפנייה של מסיונים ובישופים קתוליים אינדיאניים. אליהם הצטרפה, בשנת 1884, הוועידה הקתולית של ארצות הברית ובהמשך הקתולים של קנדה. אולם ההליך עצמו החל רק כעבור כ-60 שנה, כאשר ב-3 בינואר 1943, האפיפיור פיוס ה-12 הכריז עליה כמכובדת. כעבור עוד 37 שנים, ב-27 ביוני 1980, היא הוכרזה כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. לבסוף הוכרזה כקדושה ב-18 בפברואר 2012 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
מורשתה
החל מ-1684 אנשים החלו לעלות לרגל לקפלה שהוקמה ליד קברה. במחצית המאה ה-18 החלו הקתולים לראות בה את "מגינת קנדה".
ביוגרפיות שלה התפרסמו ב-10 שפות.
שולינקה – ילדה קטנה של אמא
"שולינקה – ילדה קטנה של אמא" הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "שולינקה", אשר נכתב על ידי הסופרת מנוחה בקרמן. תחילה פורסם הסיפור בהמשכים במוסף "בית נאמן" של יתד נאמן, אך סופו של הסיפור לא פורסם שם.
הספר יצא לאור בשנת 2006 בהוצאת 'בקרמן'.
עלילה
גלוריה סטיבנסון היא אם חד-הורית חולת סרטן. בביקור אצל רופא היא לומדת שנותרו לה שישה חודשים לחיות. כיוון שהיא בודדה בישראל היא חוששת מה יהיה לביתה בת השלוש וחצי, שולינקה. היא מבינה שלאחר מותה תעבור ביתה לידי מישהו אחר, ולפיכך היא מחליטה למצוא בעצמה את המשפחה המתאימה.
לאחר שהיא מכינה לעצמה את רשימת הדברים שעליה לטפל בהם לפני שמצבה מתדרדר היא פונה לסניף הבנק שלה ומבקשת לדבר עם המנהל, מר וילהלם, יקה ובעל אופי מאופק, כדי שייעץ לה מה לעשות עם המשכנתא ועם הבת שלה, אף על פי שהיא לא מכירה אותו. מר וילהלם מציע לה שהיא תתקשר אליו מאוחר יותר, ולאחר מכן מזמן אותו לפגישה בבית שלו שם סיכמו את פרטי המשכנתא ותוכנית החיסכון לביתה.
גלוריה חשבה על דרך לשמר את דמותה אצל ביתה: היא קנתה עשרות קלטות בהם דיברה לילדתה, ומסרה אותם לידי משפחת וילהלם שתפקידם יהיה למסור לביתה בכל יום הולדת או מצבים אחרים בחייה קלטת מתאימה. עם זאת, פרסמה בעיתונות החרדית מודעה בה חיפשה משפחה החפצה לגדל ילדה באומנה. לאחר שסיננה משפחות רבות. מי שלבסוף אימץ את הילדה היו אסתר וחנוך בודנר, להם בת אחת בת שנה וחצי, ריקי, הגרים ברמות פולין, שכונה חרדית בירושלים.
באחד הימים בשעה ששתי הבנות ישנו עלתה השמיכה של שולינקה באש. חנוך שהגיע ברגע האחרון חילץ את שולינקה שהפיג'מה שלה עלתה בלהבות, ומיד אחריה את ריקי. אף על פי שהיה נראה לו שהאש לא אחזה כלל בריקי התברר שהיא קיבלה כווייה בפנים. אסתר, שריקי הייתה ביתה הביולוגית היחידה נתקפה רגשות אשמה על הכווייה של ביתה משום שנראה היה לה שהדאגה המופרזת לשולמית שהייתה בת דומיננטית יותר באה על חשבון ביתה, ריקי. הדבר גרם בהמשך למתח מסוים ביניהן.
בקלטת של גיל 12 הודיעה לה אמא שלכשתהיה בת 16 היא תגלה לה משהו משמעותי מאוד לחייה. למרות ניסיונותיה לשכנע את מר וילהלם שירמוז לה במה מדובר, הוא מילא את פיו מים. לאחר 4 שנים, ביום הולדתה ה-16 קיבלה שולינקה סוף סוף את הקלטת.
בקלטת סיפרה לה אמא את קורות חייה: אביה היה מדען בנאס"א, ואימה הייתה אמנית. שניהם התגוררו בארצות הברית. לאחר לידתה יצאה המשפחה לטיול באירופה. כשהגיעו לפריז הודיעה אמה שהיא רוצה להישאר לגור בה. בעת שלמדה בסורבון נהרגו הוריה בתאונת מטוס, והיא נשארה לבדה. לאחר שנה היא פגשה את בעלה לעתיד, אביה של שולינקה, סטודנט לרפואה שהיה מבוגר ממנה ב-5 שנים העונה לשם קלאוד. לאחר שהם יצאו תקופה הגיעה גלוריה לביקור בבית הוריו של קלאוד. במהלך השיחה התברר שקלאוד אינו יהודי וכי אביו מסרב בתוקף לכך שיינשא ליהודיה ואף הציב בפניו אולטימטום שנישואים לגלוריה יגררו התנכרות מבני המשפחה ונישול מהירושה. קלאוד בחר להינשא לגלוריה ועבר להתגורר במעונות הסטודנטים. הזוג נישא בטקס רפורמי, ולאחר שנתיים נולדה שולינקה.
באחד הימים נפלה שולינקה וכשהגיע לבית חולים התברר שיש לה גידול במוח שאם לא ינותח בתוך כמה ימים עלול לעוור אותה. הזוג עמדו בפני שוקת שבורה, משום שהן גלוריה והן שולינקה לא היו מבוטחים בביטוח רפואי, מה שאומר שלא הייתה להם אפשרות לשלם את ההוצאות. קלאוד הולך עם שולינקה לאביו לבקש כסף עבור הניתוח, אך הוא מסורב. קלאוד, על כן, לווה את הכספים מאדם מפוקפק בשם אנטוניו. לאחר שלא החזירו את החוב הודיע לו אנטוניו שהוא מוכן לוותר לו על שטר החוב בתנאי שיצטרף לפריצה מתוכננת לבנק המרכזי של פריז. משימתו של קלאוד הייתה להסתובב בסביבה ולהזהיר מפני נוכחות משטרתית. במהלך הפריצה הגיעה המשטרה. כל הפורצים הצליחו לברוח, להוציא את קלאוד. קלאוד נכלא בבית הכלא ונגזרו עליו 25 שנות מאסר, לאחר שאביו סירב להתערב לטובתו, וביקש מגלוריה שתברח מצרפת עם שולינקה כדי שאנטוניו לא ירע להם. גלוריה ושולינקה הגיעו לישראל, שם חזרה גלוריה בתשובה ולמדה עברית.
בסוף הקלטת הודיעה לה גלוריה שהיא תטוס לצרפת, לפגוש את אביה.
ז'ול פרחים
ז'ול פרחים (Jules Perahim; 24 במאי 1914 – 2 במרץ 2008) היה צייר ופסל יהודי-רומני, שהצטיין בעיקר כיוצר סוריאליסטי. אימץ מצעירותו השקפה אנטי-ממסדית אבל בשנות 1950–1960 נאלץ ליצור בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי ובשלב מסוים אף להפסיק לצייר ציורים ולהקדיש את עצמו לאיורי ספרים ולעיצוב במה. החל משנת 1969 השתקע בצרפת, בה חזר ליצור בחופשיות.
ילדות וצעירות
ז'ול פרחים נולד בשנת 1914 בבוקרשט בשם  Iuliş Blumenfeld, כבן הרביעי מבין חמשת הילדים של הרוקח היהודי יעקב בלומנפלד (Iacob Blumenfeld). מוצאם של חלק מבני מהמשפחה היה באימפריה האוסטרית. הוא כונה בצעירותו "פּוּיוּ" (Puiu). אולם הוא תרגם את שם משפחתו (Blumenfeld זה "שדה פרחים") לעברית ושמו הפרטי קיבל צורה צרפתית. מגיל צייר הצטיין באמנות הפלסטית. היה תלמידם של ניקולאיה ורמונט (1932-1866) וקוסטין פטרסקו (1954-1872), שהיו פרופסורים בבית הספר לאמנויות יפות בבוקרשט. הוא התרחק מאוד מסגנונם ובשלב מסוים השתלם בציור באוטודידקט בהתאם לטעמיו האמנותיים החדשניים. והחל משנות ה-1930 הפך לאחת הדמויות הבולטות האמנות האוונגרדית הרומנית.
אמן אוונגרד ושמאלי אנטיממסדי
כבר בגיל 17 התפרסמה יצירה שלו בכתב העת Unu, שנערך על ידי סשה פאנה. פרחים המשיך לפרסם בכתבי עת אוונגרדיים, ובמיוחד ב- Unu (1932-1930) לצידם של ויקטור בראונר וז'אק ארולד. יחד עם שטפאן רול (גאורגה דינו), בנימין פונדויאנו, טריסטן צארה, ג'או בוגזה, יון ויניה, אילריה וורונקה, קלוד סרנה, בראונר ופאנה הצטרף "פּוּיוּ" הצעיר לחוג האוונגרדי "המאה" (Secolul) שהתכנס בשנים 1930–1931 "בבר החלב של ינאקה" (Lăptăria lui Enache) פאב שפעל ברחוב ברציה 37, שבבעלות ינאקה דינו, אביו של רול. בשנת 1930 יחד עם כמה משוררים צעירים (ביניהם גרסים לוקה, פאול פאון ואאורל ברנגה) פרסם את כתב העת הנונקונפורמיסטי Alge (אלג'ה = אצות) שהופיע בפורמטים שונים בין השנים 1930–1933. פעילות האמן הקטין בכתב עת זה וההקמה באוקטובר 1931 של כתב-עת נוסף בשם הפרובוקטיבי Pulă. Revistă de pulă modernă. Organ universal ("זין. מגזין לזין מודרני. כלי תקשורת אוניברסלי") וש-13 עותקים ממנו עם סיפור מאויר על "הבתולה שהשתגעה" נשלחו בכוונה לאישים פוליטיים נכבדים, עלה לו בכמה ימי מאסר בכלא וקרשט, באשמת "פגיעה במוסר". אחד האישים שקיבל עותק ומסר תלונה במשטרה היה ההיסטוריון והפוליטיקאי ניקולאיה יורגה. ב-7 בפברואר 1932 יחד עם שסטו פאלס, לוקה, ברנגה, פרדי גולדשטיין ומיילו מיזיש, עורר פרחים שערורייה נוספת על ידי פרסום המגזין Muci (מוץ'- ברומנית = "ליחת חוטם"). במגזין החדש נכתבה בצחוק הודעה כי תערוכה של פרחים תיפתח בחדר ההמתנה של מאדאם פרוסה ב"צלב האבן" (Crucea de piatră, בית בושת מפורסם בבוקרשט). חמישה מהאחראים לבדיחה הוכנסו שוב למעצר למשך עשרה יום.
עירית פשטן
עירית פשטן (נולדה ב-1971) היא שחקנית תיאטרון ישראלית.
ז'ול פרחים
בגלות ברית המועצות
בנסיבות אלה נמלט פרחים לבסרביה שהייתה אז בשליטת ברית המועצות. הוא עבד שם בעיצוב במה באופרה של קישינב. אחרי תחילת מבצע ברברוסה ופלישת הכוחות הגרמנים והרומנים לברית המועצות, פונה מזרחה עם האוכלוסייה האזרחית. עבד לפרנסתו בעבודות מזדמנות כפועל וכחקלאי בקולחוז. חצה בהמשך ברגל את אזור הקווקז עד לארמניה, בה עבד בקנאקר בעיצוב תפאורות להצגות תיאטרון שנועדו לפצועי מלחמה. במרץ 1944 גויס כמאייר וכגרפיקאי בכתב עת Graiul Nou ("השפה החדשה") של הגולים הקומוניסטים במוסקבה.
עירית פשטן
קורות חייה
עירית פשטן היא ילידת מונטריאול שבקנדה, עלתה לישראל בהיותה בת ארבע וגדלה בשכונת יפה-נוף בירושלים. היא הבכורה מבין שלוש בנות. ביסודי למדה בבית הספר יפה נוף. למדה בתיכון על שם זיו ומרקס. בכיתה י' התחילה ללמוד תיאטרון אצל אשלי טוביאס ועשתה בגרות במגמת תיאטרון בעידודו ובתמיכתו. בצבא שירתה כמש"קית ח"ן, בחיל חינוך ובגשרי הירדן.
ז'ול פרחים
בשובו לרומניה בסוף המלחמה
בימי השלטון הרודני הקומוניסטי, הסתגל פרחים לרוח הסטליניסטית שנכפתה על תרבות רומניה והתחיל ליצור תמונות האופייניות ל"אמנות המנוהלת" הראליסט-סוציאליסטית. ב־1945 הציג בבוקרשט תמונות בגואש. באותה תקופה צייר דיוקנאות כמו זה של השחקנית אוארה בוזסקו. ויתר על הציור האישי ואימץ את הנושאים החביבים על השלטון. התגייס למיזמים שכללו קישוטי קיר - למשל הפסיפס הענק הנקרא "מעשי בראשית" (Geneze) - בחזית בית התרבות בעיירת הנופש מנגליה (1962-1958)-, יצר מחזורי תחריטים כמו "פתגמים ואמרות-שפר" (1957), צייר איורים לספרים מן הספרות הרומנית ועולמית. רק באמצעות תפאורות למחזה "המרחץ" מאת ולדימיר מאיאקובסקי (1957) וליצירתו של פייר בולז "הפטיש ללא אדון" (1958)) ובעיצוב צורות ותאורות מקרמיקה (תערוכה בבוקרשט, 1965) הצליח בשנות ההפשרה התרבותית המוגבלת מאוד, לחזור לחיפושים אקספרסיביים, שהתרחקו מן הריאליזם הסוציאליסטי.
אמנותו זכתה בהכרת השלטון (פרס המדינה, תואר "אמן מצטיין של הרפובליקה") וגם בהכרה בחו"ל. בשנים 1948–1956 לימד פרחים כפרופסור לאמנות גרפית ועיצוב במה במכון לאמנויות יפות בבוקרשט. עבד אחר כך בשנים 1956–1964 כעורך כתב העת לאמנות "Arta Plastică" (האמנות הפלסטית). אחרי 1964 הוא שב לצייר ולפנות לתרגילים עצמיים ל"אילוץ הדמיון" (כדברי מקס ארנסט) כמו "דקלקומניה", הוא כתב, בין השאר, גם בכתב העת Veac Nou ("ויאק נואו" - מאה חדשה) של האיגוד להידוק היחסים בין רומניה לברית המועצות.
בצרפת
בשנות השישים של המאה העשרים שב לצייר. ב-1969 הציג תערוכה בירושלים והתיישב סופית בצרפת, יחד עם אשתו הרומניה, מרינה ואנץ'-פרחים (בצרפת- מרינה ואנסי-פרחים) שהייתה לפרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת פריז 1. בצרפת הוצגו יצירותיו ב-40 תערוכות אישיות בגלריית א.פ. פטי ומ. קאלאצ'י בפריז, גלריית 1000–2000 בפריז, גלריית ז'אק ורייר בליון וגם בחו"ל. ציוריו השתתפו בתערוכות קיבוציות כמו Museum of fun (מוזיאון הכיף) שאורגן בשנת 1984 על ידי העיתון אסאהי שימבון בטוקיו, Art et Alchimie (אמנות ואלכימיה) בביאנלה של ונציה ב-1986, Le surrealisme et l'Amour (הסוריאוליזם והאהבה) במוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז ב-1998, Marcel Duchamp e altri iconoclasti anche (מרסל דישאן ועוד איקונוקלסטים) במוזיאון לאמנות מודרנית ברומא (1998), Hypnos.Contribution a une histoire visuelle de l'inconscient במוזיאון לאמנות מודרנית ברומא (1998), במוזיאון לאמנות מודרנית של ליל מטרופול ב-2009 וכו' וכן בירידים בינלאומיים בבזל, מילנו, בולוניה, גנט, ביריד הבינלאומי לאמנות עכשווית בפריז וכו'. אחרי שנות ה-1990 הוצג מחדש גם ברומניה, מולדתו, בתערוכות המוקדשות לאוונגרד. ארבעים שנות פעילותו בצרפת, ציוריו ורישומיו של ז'ול פרחים שיקפו עולם של קסם, הומור, השראה ממיתוסים קלאסיים ואנימיסטים, מקלפי הטרוט, האלפבית העברי ומאלכימיה. מסעותיו לדרום אפריקה השאירו חותם עמוק ביצירתו עולמו של פרחים נשאר פתוח למיזוג פנטזיות מסוגים שונים:עולם חי המחבר את בעל החיים והצומח, את המכני והחי, נופים של אשליות רבי ממדים הנחצים על ידי צורות מפתיעות ומכשפות.(כדברי ידידו המשורר אדואר ז'אגר).
עירית פשטן
קורות חייה
בתום לימודיה פשטן החלה לעבוד בתיאטרון באר שבע. ההפקה הראשונה בה שיחקה הייתה "הפסנתר של ברטה", מאת מוטי אברבוך, בבימויו של עידו ריקלין. בתיאטרון באר שבע שיחקה גם ב"אשת האופה", בבימויו של גדי רול, ב"המלאך הכחול", המגולל את סיפור חייה של מרלן דיטריך, ב"חשבון פתוח" וב"מפתח לשניים". היא שיחקה בתפקיד הראשי בהצגת הילדים "מהפכת התפוזים של מתי" בתפקיד מתי. ההצגה זכתה לצל"ש בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2000.
ז'ול פרחים
בצרפת
יצירתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים:הקרן הלאומית לאמנות עכשווית בפריז, המוזיאון לאמנות עכשווית ברומא, מוזיאון ישראל בירושלים, המוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט, וכן באוספים פרטיים כמעט בכל רחבי תבל. בצרפתי היה פרחים חבר בחברת היוצרים באמנויות הגרפיות והפלסטיות.
עירית פשטן
קורות חייה
ב-1999 עזבה את תיאטרון באר שבע ועברה לשחק בתיאטרון החאן, בו היא משחקת עד היום (אפריל 2022). ההצגה הראשונה בה שיחקה הייתה "צל חולף", הצגה ללא מילים, מאת מיקי גורביץ' ולהקת השחקנים ובבימויו של גורביץ', זו הייתה ההפקה הראשונה של גורביץ' בחאן. ההצגה מספרת על מערכת יחסים בתוך המשפחה בין אמא, אבא, שלושת ילדיהם ואנשים שנקרים בדרכם. פשטן גילמה את דמותה של אמא שהייתה עדה לאירועים קשים שמתקיימים בתוך משפחתה ולבסוף יוצאת מדעתה. פשטן זכתה על תפקיד זה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה לשנת 2000.
ז'ול פרחים
בצרפת
ז'ול פרחים נפטר בשנת 2008 בגיל 94 והובא לקבורה בבית הקברות פר לשז. לאלמנתו, מרינה ואנסי-פרחים, היסטוריונית של האמנות, פרופסור אמריטה באוניברסיטת סורבון, הזכויות הבלעדיות למורשת האומן.
עירית פשטן
קורות חייה
מבין ההצגות בהן השתתפה: ב-2006 שיחקה בחאן בהצגה "עירם של האנשים הקטנים", על-פי שלום עליכם, בבימויה של אופירה הניג. היא הופיעה עם ההצגה בפולין בפסטיבל "ארבע התרבויות" ובניו יורק, במסגרת פסטיבל "ישראל ללא הפסקה".
ז'ול פרחים
חייו הפרטיים
ז'ול פרחים היה נשוי פעמיים - עם השחקנית אגניה בוגוסלבה ומאוחר יותר עם ההיסטוריונית של האמנות מרינה ואנץ', הידועה כמרינה ואנסי-פרחים. מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים: מאתיי פרחים ורוזליה פרחים.
עירית פשטן
קורות חייה
ב-2008 שיחקה בהצגה "אדמה קדושה", בבימויה של נולה צ'לטון. ההצגה מגוללת את סיפורה של משפחה אלג'יראית בתקופת הכיבוש הצרפתי. פשטן גילמה את דמותה של אימן, בחורה צעירה שחיה לבד וכל מה שיש לה זה החתול שלה. כשחייל צרפתי הורג את החתול היא מחליטה לבצע פיגוע התאבדות.
ז'ול פרחים
מבחר יצירות
- הדמויות אינן נראות כבר מבשר ודם, אלא מחומר אפור, אופייני לציורי הסוריאליסטים, מעין תערובת של אנושי ומינרל -תמונה אונירית, עם דמויות כמו רוחות רפאים, הקשורות לשורשים מוזרים באדמה (במוזיאון ישראל בירושלים.
עירית פשטן
קורות חייה
ב-2008 שיחקה בהצגה "אהובת הדרקון", מאת ובבימויו של מיקי גורביץ'. היא גילמה את דמותה של אורה ויצמן, אשתו של מר ויצמן (ארז שפריר), צופה שעולה לבמה, מספר את ההיכרות שלו ושל אשתו והקשר ביניהם, סיפור אותו משחקים השחקנים. אורה ויצמן עולה בעקבות בעלה לבמה והשחקנים מנסים לסייע להם לפתור את הבעיות במערכת היחסים ביניהם.
ב-2007 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב. השופטים כתבו בנימוקיהם:
ב-2015 משתתפת בהצגה "נשות וינדזור העליזות" בתפקיד גברת פורד.
במרץ 2016 החלה לשחק במחזה "עורבים" של המחזאי אנרי בק, אותו תרגם דורון תבורי וביים עודד קוטלר. המחזה עלה בתיאטרון החאן.
בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "ברש" לצידו של דביר בנדק. בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "מתים לרגע" ב-HOT3.
חיים אישיים
עירית פשטן נשואה ליוסי עיני, שחקן להקת החאן ולהם שלושה ילדים.
ג'נס
ג'נס הוא התקן תוך-רחמי שיעיל במניעת הריון ב-99% מהמקרים. זהו אמצעי מניעה הפיך; כלומר, ניתן להוציאו ולהפסיק את פעולתו בכל עת, ללא פגיעה בפוריות. ההתקן פועל מעת החדרתו לחלל הרחם, לתקופה של עד שלוש שנים. יתרונותיו של ההתקן הם יעילותו הגבוהה במניעת הריון, לצד התאמתו לנשים צעירות שטרם ילדו, לנשים בין לידות, לנשים מעשנות שנאסר עליהן ליטול הגלולות ולנשים עם נטייה לקרישיות יתר. הפוריות חוזרת לסדרה עם הוצאת ההתקן.
מנגנון פעולה
התקן ג'נס הוא התקן הורמונלי תוך רחמי עשוי פלסטיק, בצורת T, מכיל הורמון לבונוגסטרל המשתחרר אל חלל הרחם באופן מבוקר. ההתקן פועל ברחם באופן מקומי – ההורמונים שמופרשים ממנו מעכבים את צמיחת רירית הרחם, מעודדים התעבות רירית עבה בפתח צוואר הרחם, כמחסום לתאי הזרע, ואף פוגעים בזרע עצמו. ההתקן לא מעכב את הביוץ, שממשיך כסדרו. ההתקנה נעשית בדרך כלל ביום החמישי של הווסת כשצוואר הרחם מורחב. עם זאת ניתן להחדיר את ההתקן בכל עת, כל עוד ברור לחלוטין שהאישה אינה הרה. ההתקן מוחדר דרך צוואר הרחם אל חלל הרחם, בפעולה שאורכת מספר דקות. להתקן יש חוט המושאר בנרתיק כדי שאפשר יהיה לשלוף אותו במידת הצורך. לאחר ההתקנה ייתכן כאב הדומה לכאבי וסת במשך כמה ימים לאחר ההתקנה וכן צפויה הכתמה קלה במשך מספר שבועות. הווסת יכולה להגיע בתאריך שונה מזה מהרגיל, והדימום הווסתי יכול להיות שונה מהרגיל.
המלצות רפואיות לצעירות טרום לידה
ההתקן מומלץ כקו הגנה ראשון לנערות וצעירות על ידי ארגוני רפואה רבים בעולם וכן בישראל: המלצות האיגוד הגינקולוגי הישראלי: התקן תוך רחמי מומלץ לנשים בכל גיל בשנות הפוריות, ללא קשר לשאלה אם ילדו או לא. נייר העמדה של האיגוד הגינקולוגי מציין כי "התקן הוא אמצעי בטוח ויעיל גם למתבגרות ונשים בגיל העשרה שטרם ילדו ולרוב זקוקות להגנה ארוכת טווח". נוסח קודם של נייר העמדה התפרסם ב-2005 ובו נקבע כי "ניתן להמליץ על שימוש בהתקן לאישה ללא תלות בגילה ובוולדנותה". נייר העמדה החדש מרחיב את ההמלצה בעניין נערות ונשים צעירות שלא ילדו. המלצות איגוד רופאי הילדים האמריקאי: התקן תוך רחמי ושתל תת-עורי צריכים להיות הבחירה הראשונה של רופאים המטפלים בנערות ובצעירות. הנימוק: ההתקן יעיל, בטוח וקל לשימוש. המלצות האיגוד הגינקולוגי האמריקאי: האיגוד קורא לגינקולוגים האמריקאים להיות פעילים בהרחבת השימוש באמצעי מניעה ארוכי טווח (התקן תוך רחמי ושתל תת-עורי) גם לנערות, לנשים צעירות ולנשים שטרם ילדו, בשל יעילותם ובטיחותם. במאי 2018 פרסם האיגוד נייר עמדה שבדק איזה אמצעי מניעה הוא היעיל ביותר לצעירים ובני נוער (adolescents) מבחינת יעילות, התמדה, ושביעות רצון. המסקנה המרכזית בעניין זה היא כי אמצעי מניעה ארוכה טווח - התקן תוך רחמי או שתל תת-עורי - הם היעילים ביותר, וכי שיעור ההתמדה בשימוש בהם ושביעות הרצון מהם הם הגבוהים ביותר (בישראל שתל תת-עורי אינו משווק). המלצות האיגוד הן לעודד בחירה מושכלת של המטופלת: על הרופא להציג מידע אודות התקן לצד מידע אודות אמצעי מניעה אחרים, ולכבד את בחירת המטופלת, בין אם היא בוחרת באמצעי מניעה ארוך טווח ובין שלא. כמו כן, ממליץ האיגוד הגינקולוגי לפעול להפחתת חסמים לשימוש בהתקנים: מיתוסים ומידע שגוי שצעירים מקבלים מסביבתם בעניין התקנים מהווים חסם לשימוש בהם, ולכן ממליץ האיגוד הגינקולוגי להרחיב את הידע של מטפלים, יועצים, רופאים והורים בנוגע לבטיחות וליעילות של ההתקנים. המלצה זו נתמכת גם בנייר עמדה מאוגוסט 2017 בכותרת "Counseling Adolescents about Contraception" המלצות המרכז הלאומי לבקרת מחלות ולמניעתן: ב-2015 פרסם ה-CDC המלצה על הרחבת השימוש באמצעי מניעה לטווח רחוק בנערות החל מגיל 15. המלצת איגוד רופאי הילדים הקנדי: במאי 2018 המליץ איגוד רופאי הילדים הקנדי כי רופאים המטפלים בבני נוער יציעו לנערות שימוש בהתקן תוך רחמי כאפשרות ראשונה מבין האמצעים למניעת הריון. זאת משום יעילותו ובטיחותו של ההתקן התוך רחמי עולים על אלו של אמצעי המניעה האחרים התלויים במידת ההקפדה של המשתמשים
התוויות נגד
אין להשתמש בתרופה אם את רגישה או אלרגית לחומר הפעיל לבונוגסטרל או לאחד מהמרכיבים הנוספים אשר מכילה התרופה. אם את בהריון. אם את סובלת או סבלת בעבר ממחלה דלקתית של האגן או זיהום של איברי הרבייה הנשיים. אם את סובלת ממצבים הקשורים בסיכון מוגבר ללקות בזיהומים בצוואר הרחם. אם את סובלת מזיהום בדרכי המין התחתונות, זיהום בנרתיק או מזיהום של הרחם לאחר לידה. אם את סובלת משינויים חריגים בתאי צוואר הרחם. אם את סובלת או שיש חשד שהינך סובלת מסרטן צוואר הרחם או מסרטן הרחם. אם את סובלת מגידולים שצמיחתם רגישה להורמונים מסוג פרוגסטוגן, לדוגמה סרטן השד.
רופר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אייל שיקרצי
אייל שיקרצי (נולד ב-25 ביולי 1997) הוא שחקן ישראלי, הידוע בעיקר בזכות משחקו בסדרה "זגורי אימפריה".
ביוגרפיה
שיקרצי נולד וגדל בראשון לציון.
תחילת הקריירה של שיקרצי הייתה בעיקר סרטי סטודנטים. התפקיד הראשון שלו היה ב-2014, בתפקיד משני בסרט הסטודנטים הקצר "אנטילופות", שם כיכב לצד יואב רוטמן, דקלה זקס, שירה האס ונועה קולר. שני סרטי סטודנטים נוספים בהם השתתף היה "חם", שם שיחק בתפקיד "ג'ינג'י", לצד אלברט אילוז, גל פרידמן ואחרים, ועוד סרט בשם "בלק-אאוט", שם שיחק את טל, לצד גאיה פון שוורצה.
פריצת הדרך של שיקרצי הייתה ב-2014, שבה ליהקו אותו לתפקיד אביר זגורי בסדרת הדרמה הקומית "זגורי אימפריה", לצד עוז זהבי, משה איבגי ואחרים, שם שיחק את הדמות לאורך כל העונות.
בשנת 2015 החל להצטלם לסדרת הנוער "סוסי פרא", שם שיחק את ניסו לצד השחקנים דניאל גד, ניב סולטן ואחרים. הסדרה עלתה ב-1 בפברואר 2016.
בשנת 2017 שיחק בעונה השישית של סדרת הנוער "ראש גדול", שם שיחק את שמר, לצד יואב רוטמן, דין הפנר, ריף נאמן ואחרים.
בדצמבר 2017 השתתף בהצגה "משפחת קדמוני בממלכת הדינוזאורים"בתור אבנהיו בנם של אבן (דביר בנדק) ואבנית (חני נחמיאס).
באוקטובר 2018 יצא לאקרנים הסרט "פרא אציל" בו לקח חלק בתפקיד משני.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הדרמה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו חדיר, בה הוא מגלם את ינון, אחד מרוצחי מוחמד אבו חדיר.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלקספייס" ברשת 13.
בנוסף ב-2020 שיחק בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
קישורים חיצוניים
כתבות:
יחזקאל קצב
יחזקאל קצב (בערבית: حسقيل قصاب, תעתיק: חסקיל קצב; 1899, בגדאד - 1969, ישראל) היה אחד ממדקלמי המקאמים העיראקיים המפורסמים ביותר במאה העשרים. חלוץ השירה הנאו-קלאסית במקאם, ואחד הזמרים הבולטים מקרב יהודי עיראק.
ביוגרפיה
חסקל שאול קצב נולד בבגדאד בעשור האחרון של המאה התשע-עשרה. שנת לידתו המדויקת אינה ידועה, אך יש הסבורים כי נולד בשנת 1899. הוא עלה לישראל בעקבות רדיפת היהודים בעיראק, שהחמירה עם הכרזת העצמאות. בישראל המשיך לקרוא את המקאם ולהקליט שירים שהושמעו ברדיו הישראלי, עד מותו בישראל ב-1969.
אברהם אבלי בן ירמיה
הרב אברהם אבלי בן ירמיה (ה'ת"ף, 1720 בערך - ה'תקכ"ט, 1769 בערך) היה רב מחכמי אשכנז במאה ה-18.
נולד בקלווריה לרב ירמיה שכיהן מגיד מישרים בקלווריה כרב בסימנה.
הוא נדד ברחבי אירופה בשל קשיי פרנסה, עד שהשתקע בפרנקפורט על האודר בה הדפיס את ספריו: "סדר אברהם" (פפד"א תקי"ב) על המסורה הגדולה, ו"מדבר סין" (פפד"א תקכ"ט) הכולל מליצות על מילים הנכתבות גם בש|שין ימנית וגם בשין שמאלית. בספר זה הוא מופיע רק כמביא לבית הדפוס, ואילו כתיבת הספר עצמו מיוחסת לרב אביגדור קרא.
מרטין היידגר
מרטין היידגר (גרמנית: Martin Heidegger; 26 בספטמבר 1889 – 26 במאי 1976) היה פילוסוף גרמני, מהמשפיעים במאה ה-20. היידגר עסק בעיקר באונטולוגיה, אסתטיקה, פילוסופיה של הטכנולוגיה ופנומנולוגיה, והשפיע בין השאר על זרם האקזיסטנציאליזם.
יצירתו העיקרית היא החיבור "הוויה וזמן" (1927), שאותו הקדיש לאדמונד הוסרל, מורו לפילוסופיה. היידגר הצטרף למפלגה הנאצית והיה הרקטור של אוניברסיטת פרייבורג. במסגרת זו נאסר על הוסרל (שהיה ממוצא יהודי) להשתמש בספריית האוניברסיטה ופוטרו המורים היהודים באוניברסיטה (ראו: חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי).
ביוגרפיה
היידגר נולד בעיירה מסקירך בבאדן שבגרמניה. הוא היה בנו של חבתן שהתנדב גם כשמש הכנסייה המקומית, התחנך כקתולי ולמד בסמינר של מסדר הישועים. בשנים 1909–1911 למד תאולוגיה באוניברסיטה של פרייבורג, ואחר כך למד בה פילוסופיה. ב-1914 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "פסיכולוגיזם". ב-1916 כתב את תזת ההביליטציה שלו על ג'ון דנס סקוטוס אשר הסמיכה אותו לשמש למשרה באוניברסיטה. בתזה זו ביקש להראות כי עקרונות פנומנולוגיים מרכזיים מופיעים כבר אצל סקוטוס, תוך עיגונם במערכת המטאפיזית שלו. לימד ללא שכר עד שהפך לפרופסור מן המניין.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני ושירת כחזאי וכסמל דואר. אחרי המלחמה שימש כעוזרו של אדמונד הוסרל באוניברסיטה של פרייבורג, וב-1923 נבחר לשמש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג. בין הסטודנטים שלו שם היו חנה ארנדט והנס יונאס. עם חנה ארנדט היו לו יחסיו קרובים ביותר והם אף ניהלו רומן, כאשר היא הייתה בת 18 והוא נשוי ואב לשניים.
ב-1928, עם פרישתו של אדמונד הוסרל, נבחר מרטין היידגר למלא את מקומו כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה של פרייבורג. הוא נשאר שם במשך כל חייו אף שהיו לו הצעות לשמש באותו תפקיד באוניברסיטאות אחרות, לרבות באוניברסיטה של ברלין (היום אוניברסיטת הומבולדט).
בסוף 1932 תקף היידגר את ה"ייהוד" (Verjudung) הגובר, לטענתו, של האוניברסיטה הגרמנית. ב-1 במאי 1933 הצטרף למפלגה הנאצית ובעקבות זאת מונה לרקטור של אוניברסיטת פרייבורג. במהלך כהונתו אסרה האוניברסיטה על מורו, הפילוסוף היהודי המומר אדמונד הוסרל, להשתמש בספריית האוניברסיטה, זאת במסגרת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי הנאצי. בפברואר 1934 התפטר מתפקידו כרקטור והפסיק ללכת לאספות של המפלגה הנאצית, אך המשיך להיות חבר מפלגה.
על תמיכתו במשטר הנאצי וחוסר מוכנותו לחזור בו ולהודות בפומבי בטעות, כתב לו במכתב תלמידו לשעבר הרברט מרקוזה, בשנת 1948: "פילוסוף עלול ללכת שולל אחר עניינים הנוגעים לפוליטיקה; במקרה זה עליו להודות בגלוי בטעותו. אך הוא לא יכול ללכת שולל אחר משטר שהרג מיליוני יהודים - רק משום שהם יהודים. דבר זה הופך את הטרור לתופעה שגרתית של יום יום וכן הופך רעיונות דגולים כמו רוח, חירות ואמת להיפוך רווי הדמים שלהם; משטר שבכל היבט אפשרי אותו ניתן להעלות על הדעת היה קריקטורה רצחנית של המסורת המערבית, שאתה עצמך מסביר ומאיר בהתלהבות כה רבה לפרטי פרטיה."
בשנת 1966 הסכים היידגר להתראיין בנושא לעיתון דר שפיגל, וטען כי תמך במפלגה הנאצית מכיוון שרצה להציל את האוניברסיטה, ומשום שהאמין אז כי הנאציזם מציע דרך לאומית וחברתית חדשה בין קומוניזם לקפיטליזם. כמו כן ציין שבזמן כהונתו כרקטור סירב לבקשת הנאצים להסיר ממדפי הספרייה באוניברסיטה ספרים של מחברים יהודים.
הגותו
הגותו של היידגר ניתנת להבנה לאור השאלה המנחה אותה, היא "שאלת הוויה". שאלת הישות היא מן הנושאים הסבוכים בפילוסופיה המערבית, והיידגר מקדיש מאמצים רבים על-מנת לחשוב על עצם השאלה והניסוח שלה. בעוד שהחקר המטאפיזי ניסה לענות על שאלות מסוג "האם x קיים?" (כגון אלוהים או נפש), היידגר מצביע על כך שפירושו המונח "קיים" נשאר בלתי-ברור. "שאלת ההוויה", שבודקת "מה הופך את היש לקיים" היא השאלה הבסיסית ביותר בפילוסופיה, ואמורה לעלות ראשונה. לפי היידגר, הקיום האנושי באשר הוא, הוא "פרשנות" מסוימת לישות, או לחלופין, משמעות מסוימת של הישות, שבלעדיה אינו מה שהוא. כך כאשר אדם מבין דברים מסוימים כישנם ואחרים כאינם, או כאשר האדם מעדיף ישים מסוימים על-פני ישים אחרים הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת לישותם של אותם הישים.
כאמור, אם כל אדם הוא בעל פרשנות קיומית מסוימת, היידגר טוען שהפרשנות הזו "חורגת אל מעבר" למציאות הישים על ידי זה שהיא בעלת עמדה מסוימת כלפי הישות של אותם ישים. החריגה הזאת "אל מעבר" היידגר מסביר כ"יישותו של האדם" אותו הדבר לו הוא קורא "קיום". היידגר מנסה להבין את אותו "קיום" כתצורות מסוימות של "חריגה אל מעבר לישים". דבר המאפשר את הופעת הישות של הישים, את משמעותם. ההיסטוריה של הישות היא ההיסטוריה של התנאים המאפשרים את החריגה הזאת, כלומר של הפרשנויות הדומיננטיות שבכל מצב מתנות את פרשנותו של כל אדם יחיד בכל זמן נתון, וברוב המצבים הן הן המאפשרות את הופעת הישות של הישים כפי שהיא ולא האדם הבודד.
לטענתו, ההוויה "נשכחה" לאורך רוב ההיסטוריה של הישות. כדי להבין את האמירה הזאת, עלינו להבין כיצד היידגר מבין את ההיסטוריה. לדידו, ההיסטוריה היא זירת ההתרחשות של ההוויה והיא מתחוללת מתוך יחסו של ה-Dasein (ה"נמצא-שם", האדם) עם הישות. על כן, התהליך ההיסטורי, ובכללו ההיסטוריה הפילוסופית בפרט, נעוצים ב"קשב" של האדם לישות. דוגמה לדבר אפשר למצוא במגנום אופוס שלו "הוויה וזמן": לדידו, רנה דקארט, שקבע את מהלכה של הפילוסופיה המודרנית, הביא לידי ביטוי תצורה מסוימת של "שכחת" הישות. על ידי כך שדקארט זיהה את הישות עם ההכרה, הוא התחיל את הסובייקטיביות המודרנית שאינה מכירה למעשה בישות אחרת מלבדה מחד, ומאידך את האובייקטיביות המודרנית בכך ככל שהיא נתפשת לאופי האוניברסלי של מושגי ההכרה. הבנתו של דקארט את המחשבה תרמה לשכחת הישות עצמה, כמשהו שחוצה (transcend) את כל הישים ולא רק את ההכרה באופן מיוחד.
נהוג לחלק את הגותו של היידגר לשתי תקופות מרכזיות: במרכז התקופה הראשונה עומד ספרו "הוויה וזמן" (יש המתרגמים "ישות וזמן"): בספר זה היידגר מבסס את המבנה שלו לקיום האדם בתור היש שדואג לישות. האדם "דואג" לישים, מה שמאפשר את חשיפתה האפשרית של ישותם, בהתאם לאופן הדאגה שלו לישות; הדבר המרכזי לו הוא למעשה דאגה לקיום (ישות האדם), המגלה את עצמו בכל דאגה. ב'דאגה' הכוונה היא לכל יחס לישים שנובע מעצם הקיום האנושי, מדובר בכל יחס של האדם לישות של הישים באשר הם. חשיפת ההוויה של האדם נקראת אצל היידגר אותנטיות. בעצם היות האדם בעל פרשנות עצמאית לקיום של עצמו, הוא מגיע להוויה אותנטית שאינה "מושפעת" מדברים אשר אינם שייכים לה. ההגעה לאותנטיות נעשית באמצעות כלים שמקבלים אצל היידגר פרשנות פנומנולוגית, כגון עמידה בפני המוות, המצפון והניגוד ל"הם".
ההבדל בין התקופות בא לידי ביטוי גם ביחס לנקודת המוצא בהגותו של היידגר, שהשאלה המהותית ביותר שצריכה להישאל בפילוסופיה היא שאלת הישות (או שאלת ההיות), כלומר מה המשמעות של "להיות". במסגרת שאלה זו הוא מציב את מושג האמת כמצביע על התגלות - התגלות הישות אל האדם. בהגותו המוקדמת התגלות הישות נתפסת במסגרת עולמו של האדם, קרי רשת המשמעויות המתגלות לו באופן קדם תאורטי והמהוות את העולם שבו הוא חי; ואילו בהגותו המאוחרת היא נתפסת כהתגלות המסתורין, היש בכללותו, באופן שמבליט הדדיות בין האדם לבין הישות, הדדיות המתוארת באמצעות המושג ההיידגריאני המכונן: "האירוע המשייך".
ההבדל האונטו-אונטולוגי
אחד הרעיונות המרכזיים בהגותו של היידגר הוא ההבדל האונטו-אונטולוגי. היידגר מבקש להבחין בין ישים פרטיקולריים, אונטיים, לבין הישות ("הוויה") האונטולוגית שלהם. טענתו המרכזית היא שככל שהייתה אונטולוגיה מערבית מאז ימי אפלטון ואריסטו, אופייה נטה ללבוש צורה אונטית. כך למשל נטען שמהותו של האדם היא היותו יש רציונלי. על פי היידגר, יש כאן "שכחה" של הישות האנושית עצמה, על ידי צמצום שלה והבנתה דרך תופעה שהיא משנית בקשר שלה לאדם (תופעת ההכרה). דוגמה נוספת, מימי הביניים, היא ההבנה האלגורית של הישות על ידי האמירה שהדבר היחיד שיש לו ישות הוא אלוהים, וששאר הדברים מקבלים ישות רק על דרך האלגוריה לישות המושלמת של האל. בכך אנו שוכחים את ההוויה של הדברים, משום שאנו מבינים אותה רק דרך תופעת האלוהים ולא לאור מכלול הישות שלהם בעצמם.
טמפורליות
אחד הנושאים הסבוכים ביותר בהגותו של היידגר הוא הטמפורליות. טענתו המרכזית בנושא היא שלאורך ההיסטוריה המערבית הדרך להבנת הישות של הדברים עוברת דרך תפיסת הזמן. במערב, מימיי יוון ועד מדע הלוגיקה של הגל היה נהוג לזהות את הישות עם ההווה. לפי התזה הזו, העבר והעתיד הם או שכפולים חיוורים של ההווה או שאינם בעלי ישות כלל. היידגר מנסה להעביר את תפיסת הזמן המערבית תחת משוכת הביקורת בזיהויו את הישות כמשמעות. הבנתו זו של הישות, פתחה פתח לתפיסת זמן שונה שהעיקר המרכזי שלה אינו הוודאות שמאפשר ההווה הפשוט, כי אם הסיכון שפותח בפנינו העתיד. קיום האדם נעוץ באופי העתידי שלו ("futurity"), שמתוכו העבר יכול להענות או לא להענות לציפיותיו. בהתאמה, כל קיום אנושי כעתידי כבר נמצא עם הדברים בעבר ("pastness") ועל כן מוגבל להקרנת ("projecting") אפשרויות קיומיות-עתידיות מסוימות ומוגבלות. המעגליות בין העבר-עתיד מאפיינת את הקיום האנושי, ובתורה מכוננת את מומנט ההווה כמשהו שתמיד חורג לעבר ולעתיד, במודוס שהיידגר מכנה אקסטטיות.
השפעתו
חשובי תלמידיו של היידגר היו יהודים: חנה ארנדט, ז'אק דרידה, עמנואל לוינס, הרברט מרקוזה ואחרים; אך למרות התפכחותו של היידגר מהתקווה לגבי תפקידו ההיסטורי של הנאציזם, הוא מעולם לא חזר בו מבגידתו במורהו הגדול הוסרל.
היידגר השפיע על הפוסטמודרניזם השפעה מכרעת. דרידה לקח ממנו את מושג הדקונסטרוקציה (destruktion). לאקאן לקח מהיידגר את הצורך שהמטפל יכבד את החלקים הלא-מילוליים של המטופל. מישל פוקו לקח מהיידגר את הקשר בין המילים והדברים ואת סדר הדברים. ליוטאר לקח ממנו את ביקורת הנראטיבים הגדולים.
ההיסטוריונית גרטרוד הימלפרב, בספרה On Looking Into the Abyss: Untimely Thoughts on Culture and Society, ביקרה בחריפות את הנטייה של הוגים פוסטמודרניסטים להעריץ את היידגר: הן משום ש"מכר נפשו לשטן הנאצי" ובגד בחבריו ובפילוסופיה שלו עצמו, והן בשל הדלות והשטחיות של רעיונותיו שמוצגים, לדעתה, בשפה כבדה ומורכבת שמכסה על השרלטנות ההיידגריאנית.
אך היידגר לא רק השפיע, אלא גם הושפע ממקורות שונים, ולעיתים בלתי צפויים. לצד ההשפעה הברורה של הקדם-סוקרטיים והוסרל, אבנר בן-זקן הראה כי עבודת הפוסט-דוקטורט של היידגר - "על הקטגוריות והמשמעויות אצל דון סקוטוס" עסקה בוויכוחים פילוסופים מימי-הביניים אשר התמקדו בהבחנה בין "קיום" ל"מהות". ויכוחים אלה שהתגלגלו מתחילת ימי הביניים, מהפילוסופיה הערבית, לסוף ימי-הביניים, לסכולסטיקה האירופאית, ואשר קבעו כי האל הוא הישות היחידה שקיומה ומהותה זהות, היוו למעשה קרש הזינוק ומקור השראה לשאלה הפילוסופית "מה זה להיות?" ולכתיבת "הוויה וזמן", בצד הצבה כאמור של פרשנות אקזיסטנציאלית למושגי הפנומנולוגיה של הוסרל, או כדבריו במקום אחר "הגענו מאוחר מדי לאלים,  אך מוקדם מדי להוויה...".
היער הלאומי סקוויה
היער הלאומי סקוויה (באנגלית: Sequoia National Forest) ממוקם בדרומו של רכס הרי סיירה נבדה במדינת קליפורניה שבארצות הברית. שמו ניתן לו על שם 34 חורשות עצי הסקוויה הענקית שבתחומו.
היער
היער משתרע על שטח בן 4,829 קילומטרים רבועים, בגבהים שבין 300 עד 3,700 מטרים מעל גובה פני הים. הוא הוקם ב-1908 על שטח שנלקח משמורת יער הסיירה. ב-1909 הרחיב הנשיא תאודור רוזוולט את שטח היער. בשנה שלאחר מכן ניטל חלק משטח היער (ביחד עם שטחי יערות אחרים) כדי ליצור את היער הלאומי קרן (Kern National Fores). ההכרזה על יער קרן בוטלה ב-1915, והשטח שנלקח מהיער הלאומי סקוויה הושב אליו.
עצי הסקוויה שביער מהווים חלק מ-790 קילומטרים רבועים של יער ראשוני שבתחומו. מיני עצים אחרים שביער כוללים מינים שונים של אורנים ואשוחים.
בתחומי היער מצויים שישה שטחים פתוחים מוכרזים, הכלולים בתוכנית שימור השטחים הפתוחים של ארצות הברית. מקצת שטחיהם מצויים בתחומי יערות לאומיים אחרים.
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
היסטוריה
פרס האוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות ניתן לראשונה בטקס פרסי האקדמיה ה-21 שהתקיים ב-24 במרץ 1949. בתחילה, הפרס חולק לשתי קטגוריות: אחת לסרטים בשחור-לבן ואחד לסרטים בצבע. בטקס פרסי האקדמיה ה-30, שנערך בשנת 1958, שתי הקטגוריות אוחדו (איחוד זה בא כתוצאה ממהלך של איחוד הקגוריות באוסקר מ-30 ל-24 קטגוריות), אך בשנת 1959 הקטגוריה פוצלה מחדש. הפיצול המשיך עד שנת 1967, שבה אוחדו הקטגוריות סופית.
היער הלאומי סקוויה
היער
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית.
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
היסטוריה
בשנים שבהן הפרס היה מפוצל (1949–1966), הפרסים בקטגוריית סרטים שחור לבן ניתנו לרוב לסרט "עכשוויים" בנושאים מודרניים. מן הצד השני, אפוסים, פנטסיות ומחזות זמר שלטו בקטגוריית הצבע. מאז המיזוג, סרטים עכשוויים זכו רק פעמיים (למרות שהיוו רוב במועמדויות).