cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טימותי גוורס
קורות חייו
גוורס חקר רבות את מרחבי בנך. הוא השתמש בכלים קומבינטוריים כדי להוכיח כמה מהשערותיו של סטפן בנך בנושא, והצליח לייצר מרחב בנך כמעט חסר סימטריה, ששימש כדוגמה נגדית למספר השערות אחרות. יחד עם הוא פתר את "בעיית הרצף הבסיסי ללא תנאי" בשנת 1992, והראה שלא לכל מרחב בנך בעל ממד אינסופי יש מרחב משני בעל ממד אינסופי בעל בסיס הניתן לספירה.
לאחר מכן הוכיח מספר משפטים בתחום הקומבינטוריקה. גוורס פיתח כלי בשם "Gowers norms" שמשמש לחקר הקומבינטוריקה האריתמטית, ששימש בסיס למשפט גרין-טאו של המתמטיקאים בן גרין וטרנס טאו.
סטס מיסז'ניקוב
ביוגרפיה
היה חבר מועצת עיריית ראשון לציון והחזיק בתיק רישוי עסקים משנת 2003, עד לבחירתו כחבר הכנסת ב-2006.
טימותי גוורס
קורות חייו
בשנת 2003 הגדיר למה להיפרגרפים. משנת 2009 הוא חוקר את תורת רמזי בגרפים מקריים וקבוצות מקריות, וכן את בעיית P=NP. הוא היה גם שותף בפיתוח מערכת לפתרון בעיות מתמטיות באופן אוטומטי.
מדע פופולרי
גוורס פרסם מספר ספרים בתחום המדע הפופולרי, בהם הוא מציג מונחים מתמטיים בשפה פשוטה. ספרו "The Princeton Companion to Mathematics" (פורסם ב-2008) זכה בפרס על שם אוילר מטעם האגודה האמריקאית למתמטיקה. כמו כן שימש כיועץ ליוצרי הסרט "הוכחה" (2005).
סטס מיסז'ניקוב
ביוגרפיה
נבחר על ידי פורום מרכזים לטיפוח יזמות (מט"י) כאיש השנה לשנת 2007, כאות לטיפולו והצלחתו בקידום עסקים קטנים ובינוניים בישראל.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-6 ברשימת "ישראל ביתנו", ונבחר לכנסת. הוא כיהן כיושב-ראש השדולה המוניציפלית, יושב-ראש השדולה לעסקים קטנים ובינוניים ויושב ראש שדולת התיירות. ב-21 במרץ 2007, כחלק מההסכם הקואליציוני שנחתם עם הצטרפות "ישראל ביתנו" לקואליציה, הודח יו"ר ועדת הכספים יעקב ליצמן מתפקידו, ומיסז'ניקוב נבחר במקומו. כחצי שנה לאחר פרישת "ישראל ביתנו" מהקואליציה, בחודש יולי 2008, החליף אותו בתפקיד חבר הקואליציה, אבישי ברוורמן. היה חבר ועדת הכלכלה.
טימותי גוורס
פתרון בעיות מתמטיות בעזרת מיקור המונים
משנת 2009 גוורס מפרסם בעיות מתמטיות בבלוג אישי, וקוראי הבלוג מסייעים בפתרון הבעיות באופן הדומה למיקור המונים.
סטס מיסז'ניקוב
ביוגרפיה
מיסז'ניקוב הוצב במקום השלישי ברשימת "ישראל ביתנו" לכנסת ה-18. ב-4 בדצמבר 2012, לקראת סיום הרכבת רשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-19, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
טימותי גוורס
החרם על אלסוויר
בשנת 2012 קרא גוורס להחרים את הוצאת הספרים אלסוויר, בגלל העלויות הגבוהות של דמי המנוי על כתבי עת מדעיים. החרם הצליח באופן חלקי, בין השאר בגלל גורמים נוספים המכונים "".
סטס מיסז'ניקוב
שר התיירות
ב-31 במרץ 2009, עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים בראשותו של בנימין נתניהו, החל מיסז'ניקוב לכהן כשר התיירות. בנוסף הוא כיהן כיו"ר ועדת השרים לסמלים וטקסים.
טימותי גוורס
החרם על אלסוויר
כדי להוכיח שאפשר להוציא לאור כתב עת מדעי איכותי בעלות נמוכה, גוורס החל בשנת 2016 לפרסם כתב עת בשם "" בעל גישה חופשית.
סטס מיסז'ניקוב
שר התיירות
בתקופת כהונתו כשר התיירות, בשנת 2010, הגיע לישראל מספר שיא של 3.45 מיליון תיירים. מיסז'ניקוב קבע יעד של 5 מיליון תיירים שיגיעו לישראל ב-2015. בשנת 2012 הביא לחידושו של דירוג המלונות, כעשרים שנה לאחר ביטולו. על הישגיו כשר התיירות אמר:
מעורבותו בפלילים
בספטמבר 2014 נחקר בחשד של עבירות שוחד והטיית מכרז. על פי החשד, בעת כהונתו כשר התיירות העביר 936 אלף ש"ח למימון פסטיבל סטודנטים באילת שהופק בידי יוליה רוט שעמה היה בקשר אינטימי.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר מיסז'ניקוב שוב לשמונה ימים בחשד לקבלת שוחד תמורת העברת תקציבים והטיית מכרזים. המעצר בוצע במסגרת חקירת פרשת השחיתות בישראל ביתנו. בנוסף נחשד מיסז'ניקוב כי השתמש בסם מסוכן מסוג קוקאין. ב-31 באוקטובר 2017 חתם על הסדר טיעון עם פרקליטות המדינה לפיו ירצה מאסר של שנה ושלושה חודשים בגין מרמה והפרת אמונים. ב-17 בדצמבר 2017 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר חרמון.
בספטמבר 2018 השתחרר מבית הסוהר אחרי שוועדת השחרורים קיצרה את עונשו.
טימותי גוורס
פרסים והכרה
בשנת 1998 קיבל את מדליית פילדס על מחקריו המשלבים אנליזה פונקציונלית וקומבינטוריקה.
בשנת 1999 התקבל כעמית חברה המלכותית, ובשנת 2012 קיבל מבית המלוכה הבריטי את התואר "אביר" על מחקריו המדעיים. הוא חבר ועדת פרס שאו למתמטיקה, ובשנת 2012 נבחר לאחד מעשרת המדענים המובילים בכתב העת Nature.
חיים אישיים
גוורס אב לחמישה, מהם שניים מנישואיו השניים.
בני עקיבא העולמית
בני עקיבא העולמית היא תנועה אחות של תנועת הנוער בני עקיבא בישראל אשר פועלת בתפוצות.
מטרות ופעילות
מטרות בני עקיבא העולמי שונות ממטרות בני עקיבא ישראל, ולכן, בהתאמה, גם צורת הפעילות בסניפים. הפעילות מתבצעת תוך מתן דגש על הזהות היהודית של החניכים, כדי למנוע את התבוללותם. עוד פועלת בני עקיבא כדי לקדם את העלייה לארץ ישראל ממניעים ציוניים. שינוי נוסף הוא שבעוד ובארץ ישראל רוב החניכים הם יהודים דתיים אורתודוקסים בחו"ל ישנם חניכים חילוניים רבים.
לתנועה כ-150 סניפים הפזורים ביותר מ-30 מדינות, בקהילות יהודיות מסביב לעולם. את הסניפים מפעילים בעיקר שליחים מהארץ, בוגרי צבא ובדרך כלל בוגרי ישיבות הסדר אשר יוצאים לשנת שליחות או בנות שסיימו שנתיים של שירות לאומי/לימודים או צבא. חלק מהשליחות עושות זאת במסגרת שנת שירות של השירות הלאומי בשיתוף עם ארגון בת עמי. בנוסף ישנן גם משפחות היוצאות לשליחות של שנה עד ארבע שנים.
מחנות
לכל מדינה מחנה בני עקיבא משלה. לרוב ישנם שני מחנות במהלך השנה: מחנה חורף (לרוב סקי) ומחנה קיץ (מחנאות וכדומה). ברוב המחנות הלינה היא בבקתות, או באכסניות הנשכרות במיוחד לשם המחנה, ובמקומות מסוימים (כדוגמת דרום אפריקה) החניכים ישנים באוהלים. רוב המחנות בצפון אמריקה נקראים "מחנה מושבה", וישנם סוגים שונים ורבים של כאלו. קיים מחנה קיץ של בני עקיבא העולמית גם בישראל, שנקרא "מחנה עמיחי".
היסטוריה
ארגון הנוער בני עקיבא הוא אחת מתנועות הנוער הדתיות ציוניות הגדולות של תורה ועבודה. התנועה היא תנועה מעורבת לבנים ובנות. בני עקיבא העולמית היא המשך של 2 תנועות שהתאחדו: בני עקיבא והשומר הדתי. לכן ההיסטוריה של שתיהן היא ההיסטוריה של בני עקיבא.
הסמל שלה הוא 2 לוחות הברית עליהם האותיות ת' ע' שהם ראשי התיבות של תורה ועבודה.
הסניף הראשון של בני עקיבא הוקם בארץ ישראל על ידי יחיאל אליאש  בארץ ישראל ב-1928 (חורף תרפ"ח). הנקרא על שם התנא רבי עקיבא ומבטאת את השאיפה שהנוער יתחנך לאורו.
אחרי שנה קבוצות נוער של בני עקיבא התארגנו בפולין (כחלק מתורה ועבודה) בגליציה המזרחית (בחסות המזרחי). התנועה התפשטה לאירופה כולה הוקמו סניפים למשל באנגליה, אפשר לראות זאת בתמונות רבות משנות השלושים ואלך בקישור ,גם במקומות נוספים בעולם הוקמו סניפים באמריקה, אפשר לקרוא על ההיסטוריה של בני עקיבא בעבודה בקישור ועל ההיסטוריה של בני עקיבא בדרום אפריקה אפשר לקרוא בקישור ולצפון אפריקה (שנות הארבעים). המצב הבין לאומי של התנועה מפורט בעברית בעיתון משנת 1939 חלק מהקבוצות ראו את עצמם בהתחלה כתנועת נוער צופית דתית בהמשך התנועה הפכה לתנועה חלוצית המחנכת להגשמה עצמית ועלייה לארץ. הסניפים בחוץ לארץ הם סניפים זמניים בגולה שמטרתם להצטרף ולהמשיך בהגשמה בבני עקיבא בארץ ואין להם יעד להיות תנועה שממשיכה בגולה.
המטרות
המטרות מופיעות גם ב 13 העיקרים של התנועה. חלקם מופיעות גם בתנועת לא דתיות, אך בתנועה הן נתפסו כמצוות.
פעילות
הפעילות הייתה לפי קבוצות גיל. היה פנקס חברות ותלבושת אחידה ועיתונים וחוברות הדרכה.
עסקו בפעילות ציונית של איסוף תרומות לקרן הקיימת לישראל ועזרה בבחירות לקונגרסים הציוניים.
ארגנו מחנות קיץ וחורף בהם התנסו החברים בפעילות במתכונת קבוצתית וסמינריונים למדריכים ( ב-1934, ב-1936, ב-1938) והקמת קבוצות להכשרה לעלייה לארץ ישראל (שח"ל, תל חי, על זאת)
כמו כן הוציאו עיתון אמונתנו שיצא בשנים 1934-1939 נכתב ברובו בפולנית וחלקו ביידיש ועברית.
בערבי שבתות היה "עונג שבת" בקן, שקושט לכבוד שבת, ישבו הצעירים במעגל בבגדי שבת ושרו שירי שבת ושירי ארץ ישראל.
כל אלו יצרו תחושה חברית אינטנסיבית.
נושאי הפעולות בקבוצות ובסמנריונים
תולדות עם ישראל והציונות, הכרת ארץ ישראל, הציונות הדתית, הגות ביהדות, תורת הרב קוק, 8 פרקים לרמב"ם, רעיונות חברתיים אצל נביאי ישראל, ספרות עברית וצופיות.
בני עקיבא והשומר הדתי
א. פיצול ושיתוף פעולה בראשית הדרך
הכפילות הזו הייתה נראית מיותרת לעיתים לאנשי תורה ועבודה ואנשי השומר הדתי, כך שבני עקיבא הייתה צריכה להיאבק על קיומה ותקציביה ולהיות בתחרות עם התנועה השנייה. למרות זאת באופן כללי היו הבדלים בין התנועות:
ב. התאחדות לתנועה אחת - התנועות התאחדו בהכשרות לעלייה לארץ, עלייה לארץ והקמת קיבוצים (קיבוץ טירת צבי וקיבוץ כפר עציון), יישובים ותרומה למדינת ישראל
חלק מחברי התנועה עלו לארץ בדרכים שונות כמו סטודנטים, חלוצים, בעלי הון, חלקם שרדו את השואה וחלקם לא. (יש על כך תמונות ביד ושם כמו תמונות של ילדים ברכבת קסטנר, שציירו את סמל בני עקיבא ברכבת, תמונת רוקדות בבני עקיבא אחרי מלחמת העולם השנייה)
בני עקיבא העולמית הוקמה ב-1954.
ב-2011 נקלעה התנועה לקשיים כלכליים. מאז התנועה התאוששה והיא ממשיכה לפעול.
הכנסת השלוש עשרה
גושים פוליטיים
גוש השמאל: העבודה, מרצ - 56 מושבים
גוש הימין: הליכוד, צומת, מפד"ל, מולדת - 49 מושבים
גוש חרדים: ש"ס, יהדות התורה - 10 מושבים
גוש ערבים: חד"ש, מד"ע - 5 מושבים
לראשונה מאז המהפך ב-1977 נהנה גוש השמאל מרוב בכנסת, שאיפשר הקמת ממשלה בראשות מפלגת העבודה. הקואליציה שהקים יצחק רבין הורכבה מסיעות העבודה, מרצ וש"ס (62 מושבים). סיעות חד"ש ומד"ע לא היו חברות בקואליציה, אך תמכו בה מבחוץ. ב-1993 התפטר שר הפנים אריה דרעי מהממשלה בעקבות פסיקת בג"ץ לפיה אין הוא יכול להמשיך ולכהן כשר לאחר שהוגש נגדו כתב אישום. יחד עמו התפטרו גם שלושה סגני שרים מטעם ש"ס, והמפלגה פרשה למעשה מהקואליציה, אף שהמשיכה לתמוך בממשלה בנושאים נקודתיים. במצב דברים זה הפכה הממשלה לממשלת מיעוט, הנשענת על קואליציה בת 56 חברי הכנסת של העבודה ומרצ. בראשית 1995 התפלגה סיעת צומת, ושלושה מחבריה הקימו את סיעת יעוד שהצטרפה לקואליציה.
התהליך המדיני
במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה הואץ התהליך המדיני, וההסכמים שנחתמו במסגרתו הסעירו את הכנסת. הודעת הממשלה בנושא הצהרת העקרונות בדבר הסדרי ביניים של ממשל עצמי וחילופי האיגרות עם אש"ף (ההסכם הראשון בהסכמי אוסלו) נדונה במשך יומיים, בין ה-21 וה-23 בספטמבר 1993, ואושרה ברוב של 61 מול 50. בהודעה תמכו חברי סיעות העבודה, מרצ, חד"ש ומד"ע והתנגדו לה רוב חברי סיעת הליכוד, וכן סיעות צומת, המפד"ל, יהדות התורה ומולדת. חברי סיעת ש"ס נמנעו או נעדרו, וגם שלושה מחברי סיעת הליכוד - אסעד אסעד, רוני מילוא ומאיר שטרית - נמנעו.
ממלכת לאון
ממלכת לאון הייתה מדינה עצמאית באזור הצפון-מערבי של חצי האי האיברי. היא נוסדה ב-910 כאשר העתיקו הנסיכים הנוצריים של אסטוריאס לאורך החוף הצפוני של חצי האי את מקום מושבם העיקרי מהעיר אוביידו לעיר לאון. ב-1139 הפכו המחוזות האטלנטיים לממלכת פורטוגל, והחלק המזרחי, הפנימי יותר של הממלכה, הפך לחלק מממלכת קסטיליה ב-1230.
הכנסת השלוש עשרה
התהליך המדיני
ב-11 במאי 1994 אישרה הכנסת גם את הודעת הממשלה על הסכם קהיר, ברוב של 52 חברי כנסת וללא מתנגדים, לאחר שחברי סיעות האופוזיציה החרימו את ההצבעה בטענה, כי הנושא צריך להיות מוכרע בבחירות חדשות. ב-5 באוקטובר 1995 הצביעה הכנסת על הודעת הממשלה בדבר אישור הסכם ישראלי-פלסטיני בדבר הגדה המערבית ורצועת-עזה (הסכם אוסלו ב'). בסיומו של דיון סוער, אישרה הכנסת את הודעת הממשלה ברוב דחוק של 61 חברי כנסת (רוב חברי סיעת העבודה, חברי סיעות מרצ, חד"ש ומד"ע, וחברי הכנסת גונן שגב ואלכס גולדפרב מיעוד) מול 59 (חברי סיעות הליכוד, ש"ס, המפד"ל, צומת, יהדות התורה ומולדת, וכן חברי הכנסת אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן מהעבודה וחברת הכנסת אסתר סלמוביץ מיעוד). הסכם השלום בין ישראל לירדן נהנה מקונצנזוס רחב יותר, והוא אושר ב-25 באוקטובר 1994, ברוב של 105 חברי כנסת מול 3.
המחאה הפוליטית נגד ההסכמים המדיניים הידרדרה לכדי רצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995. ארונו של רבין הוצב ברחבת הכנסת, ומאות אלפי אזרחים חלפו על פניו. לאחר הרצח הטיל הנשיא עזר ויצמן את מלאכת הרכבת הממשלה החדשה על ראש ממשלת המעבר, שמעון פרס. בהצבעה שנערכה במליאת הכנסת ב-22 בנובמבר תמכו בממשלה החדשה, שהרכבה היה כמעט זהה לשל קודמתה, 62 חברי כנסת, ואילו שמונה חברי סיעות צומת ומולדת התנגדו. יתר סיעות האופוזיציה בחרו להימנע, כלשונו של יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו:.
ממלכת לאון
מ-1296 עד 1301 הייתה ממלכת לאון שוב עצמאית ואחרי האיחוד עם קסטיליה היא שמרה על מעמדה כממלכה עד 1833, עת מוזגה לתוך ממלכת ספרד המאוחדת, כאחת מאזוריה. ב-30 בנובמבר 1833 פורקה למחוזות לאון, סמורה, וסלמנקה. ב-1978 מוזגו שטחיה של ממלכת לאון, יחד עם שישה מחוזות מקסטיליה הישנה, לתוך הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון.
הכנסת השלוש עשרה
אירועים פרלמנטריים
ב-16 בנובמבר 1992 החליטה הכנסת על הקמת ועדה חדשה - הוועדה לקידום מעמד האישה. היושבת ראש הראשונה של הוועדה הייתה יעל דיין, ולאחר מכן החליפה אותה לימור לבנת. במהלך כהונתה של הכנסת הוקמו בה ארבע ועדות חקירה פרלמנטריות: ועדה בראשות אברהם בורג לנושא הנשירה ממערכת החינוך ותופעת האנאלפביתים (הוועדה לא הגישה דו"ח); ועדת הפנים ואיכות הסביבה אשר שימשה כוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל (אף שיושב ראש ועדת הפנים היה יהושע מצא, יושב ראש ועדת החקירה הפרלמנטרית היה דוד מנע); ועדה בראשות לימור לבנת לבדיקת רצח נשים בידי בני זוגן; ועדה בראשות בני טמקין לחקירת אלימות בקרב בני נוער (הוועדה הגישה רק דו"ח ביניים).
ממלכת לאון
רקע
העיר לאון נוסדה על ידי הלגיון הרומי השביעי (בדרך כלל נכתב Legio Septima Gemina, בעברית - לגיון התאום השביעי). היה זה מקום המפקדה של הלגיון בתקופת האימפריה המאוחרת וכן היה זה מרכז למסחר בזהב אשר נכרה באזור לאס מדולאס הקרוב. ב-540 נכבשה העיר על ידי המלך הוויזיגותי-אריאני ליובגילד, אשר לא הפריע לאוכלוסייה הקתולית נוצרית המבוססת זה מכבר. ב-717 נפלה לאון שוב, לידי המורים. לאון הייתה מהערים הראשונות שנכבשו מחדש ברקונקיסטה הנוצרית של חצי האי האיברי, והפכה לחלק מממלכת אסטוריאס ב-742.
הכנסת השלוש עשרה
אירועים פרלמנטריים
מספר ראשי מדינות נאמו בפני מליאת הכנסת, ובהם נשיא אוקראינה, ליאוניד קרבצ'וק; נשיא מועצת אירופה, מיגל מרטינס; מלך ספרד, חואן קרלוס; נשיא בולגריה, ז'ליו ז'לב; נשיא קניה, דניאל אראפ מוי; נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון; נשיא אוסטריה, תומאס קלסטיל; נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס; ביאטריקס, מלכת הולנד; נשיא פורטוגל, מריו סוארש; נשיא טורקיה, סוליימאן דמירל, שנאם בטרקלין שאגאל.
ממלכת לאון
רקע
לאון הייתה עיירה קטנה בזמן הזה, אך כאחת הערים הרומיות לשעבר בממלכת אסטוריאס, הייתה בעלת חשיבות. במהלך התקופה הוויזיגותית שימשה העיר מושב ההגמון, ושילוב העיר לתוך ממלכת אסטוריאס הביא לגיטימיות למלכי אסטוריאס אשר ביקשו להנהיג כנסייה איברית מאוחדת בתקופה שבה רובו של חצי האי האיברי היה תחת שלטון מוסלמי.
הכנסת השלוש עשרה
אירועים פרלמנטריים
במהלך הפיליבסטר, שליווה את דיוני הכנסת באישור חוק ההסדרים ותקציב המדינה לשנת 1993, נאם חבר הכנסת מיכאל איתן במשך 10 שעות ו-7 דקות. נאומו זה מהווה שיא בתולדות הכנסת. אירוע יוצא דופן התרחש ב-30 ביוני 1993, כאשר תייר איטלקי קפץ מהיציע לתוך אולם המליאה, ונעצר בידי חבר הכנסת חיים דיין. בעקבות מקרה זה נוספו קירות זכוכית המפרידים בין יציע האורחים לבין יציע המכובדים והמליאה.
ממלכת לאון
המאה ה-9–10: הייסוד
לאון נוצרה כממלכה נפרדת כאשר המלך האסטורי, אלפונסו "הגדול", חילק את ממלכתו בין שלושת בניו. לאון ניתנה לגרסיה הראשון. יורשו היה אורדוניו השני, מלך לאון (914-924) שהעביר את בירת ממלכת אסטוריאס ללאון.
אורדוניו השני, מלך לאון היה גם מנהיג צבאי אשר הנהיג משלחות צבאיות מלאון דרומה לסביליה, קורדובה, וגוודלחרה, בליבה של הטריטוריה המוסלמית.
הכנסת השלוש עשרה
חקיקה
במהלך כהונתה של הכנסת ה-13 נחקקו 468 חוקים, המספר הגבוה ביותר עד אז. לראשונה בתולדות הכנסת למעלה ממחצית החוקים (250 חוקים, שהם 53.4%) היו חוקים שמקורם בהצעות חוק פרטיות. מספר הצעות החוק הפרטיות שהונחו על שולחן הכנסת היווה אף הוא שיא עד כנסת זו - 3,612 (לעומת 1,448 הצעות חוק פרטיות שהונחו על שולחן הכנסת ה-12).
ממלכת לאון
המאה ה-9–10: הייסוד
במהלך המאה ה-10, ממלכת לאון התפשטה דרומה ומזרחה, ובכך הבטיחה את הטריטוריה שתוודע בשם רוזנות בורגוס. מבוצרת עם מספר מבצרים בורגוס נשארה בתוך לאון עד לשנות ה-930, כאשר הרוזן פרנאן השני מקסטיליה החל במערכה להרחיב את בורגוס ולהפוך אותה לעצמאית ולניתנת להורשה מאב לבן. הוא לקח לעצמו את התואר רוזן קסטיליה כהתייחסות למבצרים (castillos בספרדית) הרבים באזור (מסביב לבורגוס), והמשיך להרחיב את אזורו על חשבונה של לאון על ידי כריתת ברית עם חליפות קורדובה, עד 966 לספירת הנוצרים, אז הוא הובס בידי סנצ'ו הראשון, מלך לאון.
הכנסת השלוש עשרה
חברי הכנסת
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
ממלכת לאון
המאה ה-11: שיא קיומה והתפתחות הערים
ממלכת לאון המשיכה להיות החשובה ביותר בין כל הממלכות של חצי האי האיברי. עם זאת, סנצ'ו השלישי, מלך נווארה (1004-1035) איחד לתוך תחום שלטונו את רוזנות קסטיליה בשנות ה-1020, והוסיף את לאון בשנה האחרונה לחייו, ובכך השאיר את ממלכת גליסיה לעצמאות זמנית. בחלוקת האדמות שבאה אחרי מותו, בנו פרננדו ירש את רוזנות קסטיליה. שנתיים לאחר מכן, פרננדו כבש את לאון וגליסיה. במשך שלושים שנה, עד מותו ב-1065, הוא שלט על הממלכה המשולבת של קסטיליה ולאון כפרננדו הראשון, מלך לאון. במאבקים האלו שבתוך תרבות ענייה ומבודדת, אשר בה ייצור מלח ונפחות נחשבו כתעשיות, הצבאות אשר הכריעו את גורל הממלכות הורכבו ממאות בודדות של אנשים לוחמים.
מוקדם במהלך קיומה, לאון שכנה ישירות מצפון לחליפות קורדובה העשירה, המתוחכמת, והחזקה. כאשר מחלוקות פנימיות פלגו את הנאמנויות האנדלוסיות במאה ה-11, עידן חדש נוצר ואת החליפות הגדולה החליפו ממלכות הטאיפה הקטנות. במצב החדש הזה הממלכות הנוצריות כבר לא היו צריכות לשלם מס לחליפות, אלא יכלו לדרוש תשלומים (Parias) בתמורה להגנה או באמצעות סחיטה.
וכך, למרות היותם מושפעים במידה מעטה מהמדינות היורשות של החליפות לשעבר, פרננדו הראשון הלך על פי דוגמתם של רוזני ברצלונה ומלכי אראגון, והתעשר מהתשלומים של ממלכות הטאיפה. כאשר הוא מת ב-1065, אדמותיו והתשלומים חולקו בין שלושת בניו, אשר מהם גארסיה צץ כמנצח, בעימותים הקלאסיים בין האחים, הנפוצים בירושות פאודליות.
מעט באירופה ידעו על העושר החדש והגדול בממלכה כה מבודדת שלהגמונים בה כמעט ואין שום קשר עם רומא, חוץ מכך שפרננדו ויורשיו (מלכי לאון וקסטיליה) היו התורמים הגדולים של מנזר קלוני, בו ראש המנזר הוגו (מת ב-1109) לקח על עצמו את כנסיית המנזר השלישית, הענקית, שהייתה כ"כוכב הצפון" לכל אדם בסביבה. דרך סנטיאגו הביאה צליינים מכל רחבי אירופה המערבית לקבר המשוער של השליח יעקב בן זבדי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, והאכסניות הגדולות והכנסיות לאורך הדרך, עודדו בנייה בסגנון רומנסקי.
אדוארד ג'ון אייר
אדוארד ג'ון אייר (באנגלית: Edward John Eyre; 5 באוגוסט 1815 - 30 בנובמבר 1901) היה מגלה ארצות אנגלי ביבשת אוסטרליה, מנהל קולוניאלי ומושל ג'מייקה.
ממלכת לאון
המאה ה-11: שיא קיומה והתפתחות הערים
אלפונסו השישי היה המלך החשוב ביותר של לאון בימי הביניים. הוא נטל תחילה את השלטון על לאון, ולאחר מכן קסטיליה וגליסיה, וכאשר אחיו מת בהתקפה על העיר הלאונית סמורה, הוא הוכתר כקיסר ספרד ושלט על כל המלכים של חצי האי האיברי.
אדוארד ג'ון אייר
ראשית חייו
אייר נולד בוויספנאד, בדפורדשייר שבאנגליה, זמן קצר לפני שהמשפחה עברה לגור בהורנסיאה, יורקשייר.הוריו היו הכומר אנטוני ויליאם אייר ושרה (לבית מאפלטון). לאחר שסיים את בית הספר היסודי עבר לסידני כדי לא להצטרף לצבא או ללכת לאוניברסיטה. הוא רכש ניסיון בארץ החדשה על ידי יצירת קשרי ידידות עם אנשים מרכזיים, והפך לבעל חוות צאן כאשר קנה 400 טלאים עוד לפני יום הולדתו ה-18.
ממלכת לאון
המאה ה-12: קשר בין הנצרות לאסלאם
במאה ה-12 אירופה השלימה התקדמות ענקית בתחום האינטלקטואלי הודות ללאון ולקסטיליה. דרך הארצות המוסלמיות, ובאמצעות המגע עם המדענים המוסלמיים הצליחו תושבי חצי האי האיברי להציל עבודות קלאסיות אשר נשכחו קודם לכן באירופה.
קרקוביה קרקוב
קרקוביה קרקוב (פולנית: Cracovia) הוא מועדון כדורגל פולני שהוקם בעיר קרקוב. זהו מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בפולין. בעונת המועדון הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הפולני. בעונת המועדון משחק בליגת העל הפולנית לאחר שעלה מהליגה השנייה בסוף עונת 2012/2013.
ממלכת לאון
המאה ה-12: קשר בין הנצרות לאסלאם
דרך סנטיאגו עזרה להגדיל את סחר החליפין בידע בין ממלכות לאון, קסטיליה, ושאר אירופה ביותר ממובן אחד.
אדוארד ג'ון אייר
בדרום אוסטרליה
בדצמבר 1837, אייר החל להוביל 1,000 כבשים ו -600 ראשי בקר ממאנרו, ניו סאות ויילס, לאדלייד שבדרום אוסטרליה. אייר, עם עדרי הבקר שלו ושמונה עוזרים, הגיעו לאדלייד ביולי 1838. באדלייד, אייר מכר את בעלי החיים ברווח גדול.
עם הכסף שהרוויח מהמכירה, אייר יצא לחקור את חלקי הארץ של דרום אוסטרליה. ב־1839 ניהל אייר שתי משלחות נפרדות: צפונית ל"פלינדרס ריינגס" ובמערב אל מעבר לקדונה. הנקודה הצפונית ביותר של המסע הראשון הייתה הר אייר- שקיבל את שמו מהמושל גאולר ב־11 ביולי 1839. בשנת 1840 יצא אייר למסע שלישי והגיע לאגם שקיבל את שמו מאוחר יותר כאגם אייר.
ממלכת לאון
המאות ה-13–14: לאון וקסטיליה
כיבוש טולדו, הבירה הויזיגותית העתיקה, ב-1085 על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון היה נקודת מפנה בהתפתחותם של לאון וקסטיליה וציון דרך בתולדות הרקונקיסטה. מוזערבים נוצרים מאל-אנדלוס עברו צפונה כדי ליישב את אזורי הספר הנטושים, והראייה המסורתית של ההיסטוריה הספרדית הייתה שהם הביאו איתם את שאריות התרבות הקלאסית והוויזיגותית, וכן אידאולוגיה חדשה של "רקונקיסטה" - מסע צלב נגד המורים. היסטוריונים מודרניים רואים בכיבוש טולדו כסמן לשינוי בסיסי ביחסים בין הדרום המורי אשר נשתנו מסחיטה פשוטה של מס עובד להתפשטות טריטוריאלית מוחלטת. אלפונסו השישי נשאב לתוך הפוליטיקה המקומית על ידי הסכסוך הפנימי בתוך טולדו וירש את הבריתות הפוליטיות של ערי המדינה. הוא מצא עצמו מול בעיות שאותם לא הכיר קודם, כמו מינוי והתמודדות עם ההגמון הקתולי בטולדו, והצבת חילות מצב במעוזים מוסלמים קטנים, הטאיפאס, אשר היו תלויים בטולדו ואשר קנו את טובת המלך בזהב, ממסחרם עם אל-אנדלוס והמגרב. בכך, אלפונסו השישי מצא את תפקידו כמלך קתולי מוגדר מחדש כאשר הוא שולט על ערים גדולות בעלות נתינים עירוניים מוסלמים ומתוחכמים, ואוכלוסייה נוצרית גדלה.
קרקוביה קרקוב
היריבה הגדולה ביותר של קרקוביה הוא ויסלה קרקוב, והדרבי ביניהם מכונה "מלחמת קודש". דרבי זה נחשב לדרבי האלים ביותר בפולין.
ממלכת לאון
המאות ה-13–14: לאון וקסטיליה
שתי הממלכות, לאון וקסטיליה, נפרדו בשנת 1157, כאשר תבוסה גדולה של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה החלישה את סמכותה של קסטיליה.
אדוארד ג'ון אייר
המסע לאולבני
אייר, יחד עם חברו האבוריג'יני ויילי, היה האירופאי הראשון שחצה מקו החוף של אוסטרליה אל מישור נולרבור במסע יבשתי 1840–1841, של כמעט 3200 קילומטר עד לאולבני, מערב אוסטרליה. הוא הוביל את המשלחת עם ג'ון בקסטר ושלושה אבוריג'ינים.
ב -29 באפריל 1841, שני האבוריג'ים הרגו את בקסטר וברחו עם רוב הציוד. אייר וויילי הצליחו לשרוד רק משום שהם נפגשו, במפרץ ליד אספרנס, מערב אוסטרליה, בספינת צייד לווייתנים צרפתייה "מיסיסיפי", בפיקודו של אנגלי, קפטן תומאס רוסיטר, שעל שמו אייר כינה את המקום מפרץ רוסיטר.
מושל קולוניאלי
בשנים 1848 עד 1853 הוא כיהן כסגן מושל מחוז ניו מונסטר בניו זילנד תחת שלטונו סר ג'ורג גריי. הוא נישא למיס אדלייד אורמונד בשנת 1850. היא הייתה אחותו של הפוליטיקאי ג'ון דייוויס אורמונד.
מושל קולוניאלי בג'מייקה
מ 1854 היה אייר מושל של כמה מושבות בקריביים.
כמושל ג'מייקה, אייר, חשש מפני התקוממות באי, דיכא באכזריות את "מרד מפרץ מוראנט" ב־1865. המרד פרץ כאשר הכומר הבפטיסטי ומנהיג המורדים (והגיבור הלאומי של ג'מייקה) פול בוגלה עודד והוביל את המרד, שגרם למותם של 18 אנשי מיליציה או פקידים. למעלה מארבע מאות איכרים נהרגו בפעולות תגמול, כ -600 קבלו עונש מלקות וכאלף בתים נשרפו. גנרל לוק או'קונור היה אחראי באופן ישיר על אלה שפעלו לענישת היתר. אייר גם אישר את הוצאתו להורג של ג'ורג' ויליאם גורדון, איש ממוצא מעורב, שאף כי לא לקח חלק בפועל במרד, הועמד לדין במשפט צבאי על בגידה. גורדון, כחבר נבחר באספה הלאומית הג'מייקנית, היה ביקורתי באופן גלוי על התנהלותו של אייר בתפקידו. אך אייר היה משוכנע כי גורדון הוא אחד המנהיגים של מרד המפרץ המורנטי. ב -23 באוקטובר נתלה גורדון יומיים לאחר משפטו המהיר ומנהיג המורדים בוגלה נתלה אחריו יחד עם 14 מורדים אחרים.
המתיישבים האירופיים בג'מייקה ראו באייר גיבור שהציל את ג'מייקה מאסון. השפעתו של אייר על התושבים הלבנים הייתה כה חזקה, עד שהצליח לשכנע את אספת הנבחרים להעביר רפורמות חוקתיות שביטלו את חוקת הממשל הישנה. החוקה החדשה, איפשרה לג'מייקה להפוך למושבת כתר, עם מחוקק ממונה (ולא נבחר), על יסוד ההנחה ששליטה חקיקתית חזקה יותר תמנע מרד נוסף. מהלך זה הסתיים בהשפעה הגוברת של האנשים בני התערובת כמו גורדון, אדוארד יורדון ורוברט אוסבורן. בטרם הסתיימה החקיקה הועברו גם חוקים לטיפול במצבי חירום, לרבות חוק של קבלת חסינות משפטית המכסה את כל המעשים שנעשו בתום לב בזמן דיכוי המרד לאחר הכרזת מצב חירום צבאי.
אירועים אלה עוררו מחלוקת רבה בבריטניה, וכתוצאה מכך תבעו שאייר ייעצר על רצח גורדון. ג'ון סטיוארט מיל ארגן את "ועדת ג'מייקה", שדרשה את העמדתו לדין וכללה כמה אינטלקטואלים ליברלים ידועים, כגון ג'ון ברייט, צ'ארלס דרווין, פרדריק הריסון, תומאס יוז, תומאס הנרי האקסלי והרברט ספנסר.
מנגד, הוקם ועד להגנה על המושל אייר על ידי תומאס קרלייל בספטמבר 1866 שטען שאייר פעל בהחלטיות כדי להחזיר את הסדר הציבורי במושבה. מזכיר הוועדה היה המילטון יום, חבר באגודה הגאוגרפית המלכותית שאיתו חקר אייר באוסטרליה, בניו סאות' ויילס. תומכיו כללו ג'ון רסקין, צ'ארלס קינגסלי, צ'ארלס דיקנס, לורד קרדיגן, אלפרד טניסון וג'ון טינדל.
נפתחו תיקים נגד אנשי הצבא הבריטי בג'ימייקה, שהיו מעורבים בדיכוי המרד. תיקים אלה נדונו בפני בית המשפט הפלילי המרכזי, אך חבר המושבעים הגדול סירב לאשר את התביעה. אייר התגורר בעיירה בשרופשיר, אנגליה, שהייתה מחוץ לתחום השיפוט של בית המשפט שבו המקרה נדון. עורך הדין ג'יימס פיציג'מס סטיבן נסע לעיירת מגוריו של אייר, אך לא הצליח לשכנע את השופטים לתמוך בעניינו נגד אייר. ועדת ג'מייקה ביקשה מהיועץ המשפטי לממשלה לאשר את המידע הפלילי נגד אייר, אך נדחתה. אייר עבר להתגורר בלונדון כדי שיוכל להביא את הנושא לבירור ייסודי. השופט בבית המשפט הלונדוני, סירב לעצור אותו, בשל כישלונם של התיקים נגד הקצינים. אז פנו התובעים אל המלכה שתוציא "צו מנדאמוס" שהוצדק על ידי חוק השיפוט הפלילי 1802. הצו הוצא נגד אייר, אבל חבר המושבעים הגדול של המלכה, סירב לאשר את כתב האישום ואייר השתחרר מהרדיפה הפלילית.
המקרה עבר לידי בתי המשפט האזרחיים. אלכסנדר פיליפס תבע את אייר על שישה סעיפים של תקיפה ושל מאסר שווא. המקרה הובא בסופו של דבר לבית המשפט העליון של בריטניה כ"פיליפס ואייר "(1870) LR 6 QB 1. המקרה היה בעל השפעה בקביעת תקדים בחוק האנגלי והאוסטרלי על סתירה בין חוקים, ובחירת החוק שיושם במקרה של נזיקים בינלאומיים. אייר זוכה ופסק-דינו הפך לתקדים חשוב שנקבע על ידי השופט ג' וילס.
הוצאותיו המשפטיות של אייר כוסו על ידי ממשלת בריטניה ב־1872, ובשנת 1874 הוענקה לו קצבה של מושל קולוניאלי בדימוס. הוא חי את שארית חייו בדבון, שם הוא מת ב -30 בנובמבר 1901. הוא קבור בחצר הכנסייה בעיירה בה התגורר.
ממלכת לאון
המאות ה-13–14: לאון וקסטיליה
שני המלכים האחרונים של ממלכת לאון העצמאית (1157–1230) היו פרננדו השני ואלפונסו התשיעי. פרננדו השני הוביל את לאון בכיבושה של מרידה, עיר אשר קיימת עוד מתקופת הרומאים. אלפונסו התשיעי, מלבד כיבוש כל אקסטרמדורה (כולל הערים קסרס ובדחוס), היה המלך המודרני ביותר בתקופתו, והוא ייסד את אוניברסיטת סלמנקה ב-1212 וכינוס הפרלמנט הראשון עם ייצוג לאזרחים אשר נראה במערב אירופה - הקורטס של לאון.
אדוארד ג'ון אייר
הכרה ומורשת
אתרים שונים נושאים את שמו כגון: בדרום אירלנד קיים אגם אייר, חצי האי אייר, אייר קריק, כביש אייר (הכביש הראשי מדרום אוסטרליה למערב אוסטרליה). מחוז הבחירות של אייר במערב אוסטרליה, נקרא לכבודו. כך גם הכפרים איירטון ווסט איירטון, ויער איירול, בקנטרברי ובהרי אייר ואייר קריק בסאות'לנד, ניו זילנד.
ממלכת לאון
המאות ה-13–14: לאון וקסטיליה
המלך האחרון של ממלכת לאון העצמאית, אלפונסו התשיעי, לא רצה שממלכתו תיעלם מהמפה עם מותו וקבע שירשו אותו כסאנצ'ה ודולצה, בנותיו מאשתו הראשונה. אלא שלאחר מותו ב-1230, בנו מאשתו השניה ברנגלה, מלכת קסטיליה, פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, פלש ללאון ונטל לעצמו את הכתר. בכך הוא הפך לריבון המשותף של שתי הממלכות מאז מותו של אלפונסו השביעי ב-1157. במקביל, מחוזות החוף האטלנטיים נפרדו מממלכת לאון והפכו לממלכת פורטוגל העצמאית.
האיחוד בין לאון וקסטיליה מעולם לא היה מקובל על העם הלאוני. למלך פרננדו השני נדרשו שנתיים כדי לדכא מרידות לעצמאות בממלכת לאון. לכן, בנו אלפונסו העשירי החזיר את העצמאות לממלכת לאון, אך זה לא כובד על ידי יורשו סנצ'ו השביעי. אחיו חואן, חיכה להכתרתו עד 1296 כאשר סנצ'ו מת, והוכתר בשם חואן הראשון, מלך לאון, גליסיה, וסביליה. ב-1301 חואן הוכרח לוותר על כס המלוכה, ומלך קסטיליה נטל את הכתר של לאון ואיחד את שתי הממלכות.
המאות ה-15–18: הכתר של קסטיליה, משבר ואימפריה
ממלכת לאון קיימה את מבנהה במהלך העת החדשה ושימרה את המאפיינים של הארגון הטריטוריאלי, אשר השתקפו במפות של המאות ה-16, ה-17, וה-18. וכן גם במוסדות כמו האדלאנטמיינטו של ממלכת לאון, נציב תלונות הציבור של ממלכת לאון, וכו'.
המאה ה-19: היעלמותה הרשמית של הממלכה
הופעתה האחרונה של ממלכת לאון במהלך ההיסטוריה הייתה בין ה-1 ביוני עד ל-25 בספטמבר 1808, כאשר החונטה הפטריוטית של לאון נטלה על עצמה את הריבונות על ממלכת לאון במהלך מלחמת העצמאות של ספרד. חונטה זו התקיימה עד אשר זו מסרה את הריבונות לחונטה העליונה המרכזית של ספרד על פי החוק של חוקתה.
ב-1833 הוחל בחלוקה למחוזות (ושנמצאת בתוקף עד היום) אשר נעשתה בהנהגתו של חבייר דה בורגוס. חלוקה זו העלימה בצורה סופית את כל החלוקות הטריטוריאליות הקודמות. עם יצירת המחוזות, הועברו מחוזות שלמים לתוך אזורים שלהם לא היה שום גוף מנהלי עליון או סמכות. אחד מהם הוא לאון.
ממשל: הקורטס והמועצות
כמו כל הממלכות הימי-ביניימיות, הכוח העליון בחסד האל היה שייך למלך. עם זאת במהלך השנים התפתחו קהילות כפריות ועירוניות אשר קיבלו החלטות בנוגע לבעיות היום-יום.
כך התפתחו המועצות, או הקונסיליום כצורה של שלטון עצמי של גרעינים באוכלוסייה אשר בהם כל היושבים היו מיוצגים כמו שמעידה על כך מועצת ברבחה, סן סדורניל ובאריו (955):
מועצות אלו התפתחו למועצות ייצוגיות אשר בה חלק אחד מהיושבים ייצג את השאר. בצורה זו השיגו המועצות את הכוח למנות שופטים ושוטרים, ראשי ערים, כרוזים, ולבלרים.
לפני עליית כוחם של המועצות, היה צורך בקיום תקשורת בין המלך והמועצות השונות, וכך נולד הקורטס של לאון בשנת 1188 בעיר לאון. בקורטס של לאון הימי-ביניימי, תושבי הערים היו קבוצה קטנה המוכרת בשם "לבוראטורס" (Laborators) אשר לא היו בעלי סמכות לחוקק חוקים, אך היו בנקודת קישור בין המלך ושאר הממלכה, דבר אשר ממלכות לאון וקסטיליה היו חלוצות בו בימי הביניים באירופה. הקורטס היה מורכב אם כן משלושה מעמדות - הכמורה, האצולה, ונציגי הערים, ואשר הופיעו במעין דיאלוג בין המלך והכמורה מחד, ונציגי הערים והכפרים מאידך.
תרבות
ממלכת לאון ייצרה חלק מהכתבים העתיקים ביותר בשפות הרומאניות של חצי האי האיברי: ה"נודיסיה דה קסוס".
היקף הטריטוריה
לפני יצירת הכתר של קסטיליה יחד עם ממלכת קסטיליה, ממלכת לאון כיסתה את השטח המצוי כיום בתחומם של ההקהילות האוטונומיות: גליסיה, נסיכות אסטוריאס; וכן גם המחוזות לאון, סמורה, חלקו הגדול של מחוז סלמנקה, ושל המחוזות ואיאדוליד, פלנסיה(הסיבה לכך היא שבמספר מפות מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, המחוזות לעיל נכללו באזור ההיסטורי של לאון), וכן גם החלק המערבי של מחוז קסרס, בדחוס, וצפון מחוז הואלבה.
קיסרים לאונים
תואר זה אומץ במאה העשירית לספירת הנוצרים על ידי המלכים הלאונים כביטוי לשאיפה לכינון חצי אי איברי מאוחד, ואשר ממנו משתמעת העליונות המדינית של לאון לעומת שאר הממלכות בחצי האי שנוסדו באותה העת. המלכים הלאונים שאפו להקים מחדש את המדינה ההיספנו-גותית, בהאמינם כי הם היורשים הישירים של המלך הוויזיגותי האחרון, רודריק. כבר באסטוריאס במאה ה-11 החל הרעיון הקיסרי להתקבל, במיוחד תחת שלטונו של אלפונסו השלישי המכונה "מגנוס אימפרטור" (Magnus Imperator) או "אימפרטור נוסטר" (Imperator Noster).
אורדוניו השני "אימפרטור לגיוננסה" (Imperator Legionense), רמירו השני "מגנוס בסילאוס" (Magnus Basileus), רמירו השלישי, אלפונסו החמישי, ברמודו השלישי, סאנצ'ו השלישי, מלך נווארה (האחרון נשא את התואר אחרי שירש את כס לאון וקסטיליה), אימצו את התואר קיסר.
פרננדו הראשון היה מכונה "רקס אימפרטור" (Rex Imperator = מלך קיסר), ואלפונסו השישי, מלך לאון לקח על עצמו את התואר "קיסר כל היספניה" (Imperator totius Hispaniae). ב-1135, אלפונסו השביעי הוכתר בצורה חגיגית קיסר לאון. בין הוסאלים שלו נמנו מלכי אראגון, נווארה, פורטוגל, רוזני ברצלונה, ועוד כמה מלכים מוסלמים, אשר עם מותו של הקיסר דחו את העליונות התאורטית שמטבעה הייתה חלק מהתואר.
M1917 בראונינג
המכונה הייתה בשימוש לצד מכונת הירייה M1919 בראונינג שהייתה קלה יותר ומקוררת על ידי אוויר. מכונת הירייה הייתה בשימוש ברמה הגדודית ולעיתים קרובות מוקמה על כלי רכב.
למכונת הירייה היו שני דגמים מרכזיים, ה-M1917 שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה וה-M1917A1 שהיה בשימוש בזמן מלחמת העולם השנייה. ה-M1917 היה בשימוש על הקרקע ועל מספר כלי טיס, קצב האש עמד על 450 כדורים לדקה; ל-M1917A1 היה קצב אש של 600 כדורים לדקה.
אליזבת דול
מרי אליזבת אלכסנדר הנפורד "לידי" דול (באנגלית: Mary Elizabeth Alexander Hanford "Liddy" Dole, נולדה ב-29 ביולי 1936) היא פוליטיקאית וסופרת אמריקאית. היא כיהנה כשרה בקבינט הנשיאותי של הנשיאים רונלד רייגן (כמזכירת התחבורה) ושל ג'ורג' הרברט ווקר בוש (כמזכירת העבודה). כיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 2003–2009 מטעם המפלגה הרפובליקנית, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה. דול הייתה נשואה לפוליטיקאי בוב דול עד למותו ב-2021.
עשייה ציבורית
בצעירותה, דול תמכה במפלגה הדמוקרטית. בשנת 1960 הייתה דול מעורבת בקמפיין הבחירות הדמוקרטי של המועמד לנשיאות ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל סגנו לינדון ג'ונסון. היא החלה לעבוד בבית הלבן בשנותיו של ג'ונסון כנשיא. בשנים 1969–1973 שימשה עוזרת לריצ'רד ניקסון בנושא צרכנות. בשנת 1973 מונתה על ידי ניקסון לכהונה בת 7 שנים בוועדת הסחר הפדרלית. היא הייתה מבין הדמוקרטים היחידים שלא עזבו את עבודתם בבית הלבן לאחר פרשת ווטרגייט. בשנת 1975 שינתה את עמדותיה ועברה אל המפלגה הרפובליקנית. באותה השנה עזבה את עבודתה למשך כמספר חודשים על מנת לעזור בקמפיין של בעלה בפריימריז הרפובליקאיים לקראת הבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה. בסופו של דבר, דול הפסיד לג'רלד פורד. היא עשתה את אותו הדבר לקראת הבחירות של שנת 1980. לאורך פעילותה הציבורית, תמכה דול ברעיונות פמיניסטיים. היא לקחה חלק בגל השני של הפמיניזם ופעלה למען התיקון לשוויון זכויות.
בשנים 1981–1983 עבדה דול כמנהלת משרד הקישור בבית הלבן. לאחר מכן הייתה האישה הראשונה שכיהנה כמזכירת התחבורה הפדרלית בקבינט של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן. היא גם כיהנה למשך פחות משנתיים כמזכירת הפדרלית בקבינט של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בשנים 1991–1999 שימשה כנשיאת הסניף האמריקאי של הצלב האדום. בשנת 1996 ליוותה את בעלה כשהיה המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בשנת 1999 הכריזה על מועמדותה לנשיאות ארצות הברית. היא לבסוף פרשה באוקטובר, עוד לפני תחילת הפריימריז. זאת בגלל מחסור בכספים ופער גדול בסקרים מאחורי ג'ורג' ווקר בוש. לקראת הוועידה המפלגתית שהתקיימה ביולי 2000 אנשיו של בוש טענו כי דול אולי תהיה מועמדת לתפקיד סגן הנשיא. בסופו של דבר בוש הפתיע ובחר בדיק צ'ייני כסגנו.
בסנאט
בסוף דצמבר 2001 חזרה דול לגור בקרוליינה הצפונית, לאחר שהתגוררה במתחם ווטרגייט בוושינגטון די. סי. זאת על מנת שתוכל להתמודד לסנאט. היא זכתה בפריימריז המקומיים ברוב של למעלה מ-80%. דמוקרטים ביקרו את מועמדותה של דול, זאת מכיוון שלא התגוררה בצפון קרוליינה מאז שנת 1959. בבחירות אשר התקיימו בנובמבר, דול הביסה את ארסקין באולס, שהיה ראש סגל הבית הלבן של הנשיא היוצא ביל קלינטון בפער של כ-8%. זו הייתה הפעם הראשונה שבה בו זוגו של סנאטור לשעבר נבחר במדינה אחרת מזו של בן הזוג (בוב דול נבחר בקנזס). משנת 2004 ירדה פעילותה בסנאט. למרות זאת, היא כיהנה כשנתיים כיושבת ראש הוועדה הרפובליקנית בסנאט. היא האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה. בנוסף על כך, היא כיהנה בוועדת הביטחון, וועדת הדיור, הבנקאות ולעניינים אורבניים, ובוועדה לעסקים קטנים ויזמות.
בשנת 2008 הפסידה דול את מקומה למועמדת המפלגה הדמוקרטית קיי הייגן בהפרש של כ-8.5% (הפער הכי גדול שבו הפסיד סנאטור מכהן באותה השנה).
לאחר הפוליטיקה
בשנת 2012 הקימה קרן לטיפול בחיילים פצועים.
מרדכי דובין
מרדכי דובין (בלטבית: Mordehajs Dubins; 1889–1956), היה פוליטיקאי יהודי-לטבי, חבר הסאימה ברפובליקת לטביה מטעם אגודת ישראל. מכונה 'שר החסד'.
תולדותיו
נולד ב-1 בינואר 1889 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ט) בריגה, לאביו הרב שניאור זלמן, שהיה סוחר וחסיד חב"ד. כבר בנערותו החל בעסקנות ציבורית, בהמשך מונה ליו"ר מפלגת אגודת ישראל. הוא היה ציר בבית הנבחרים הלטבי, וניהל את קהילת היהודית הלטבית עד 1940.
בשנת 1937 השתתף ונאם בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במריאנסקה לאזנייה.
דובין היה ידוע כשתדלן הפועל אצל השלטונות לסייע ליהודים מכל הזרמים. הוא היה נחשב לידיד אישי של קרליס אולמניס, הדיקטטור הסמכותי של לטביה מ-1934 עד 1940. היו, כמו משה סנה, שדרשו לגנאי את שתדלנותו והתרפסותו בפני השלטונות הגויים, בעוד אחרים הכירו לו טובה על הסיוע.
שחרור האדמו"ר הריי"צ מחב"ד לובביץ'
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז), נאסר רבי יוסף יצחק שניאורסון האדמו"ר השישי של חב"ד, בעקבות פעילותו הרבה להקמת תלמודי תורה יהודיים ברחבי ברית המועצות. דובין הפעיל לחצים כבדים, ואיים על ברית המועצות בהפסקת חלק מהמסחר עם מדינת לטביה, השתדלותו הרבה בנוסף ללחצים נוספים הצליחה להביא לשחרורו מהכלא. לאחר מכן המשיך דובין במאמצים רבים להביא לצאתו של הריי"צ מברית המועצות, ובאישור להוצאת ספרייתו של הריי"צ, מברית המועצות.
לאחר יציאת הריי"צ מברית המועצות והתיישבותו בריגה, ליווה אותו דובין בביקורו הראשון בארצות הברית בשנת 1929.
אחרית ימיו
לאחר כניסת הצבא האדום ללטביה ביוני 1940 בקש דובין פגישה עם השגריר הסובייטי ובקשתו נענתה. מהפגישה הוא יצא עם הבנה שהקומוניסטים מתכוונים לחסל את הקהילה היהודית, ולא ארכו הימים והקהילה היהודית נסגרה וארכיונו של דובין הועבר לידי המשטרה החשאית הסובייטית. לקראת סוכות פנה דובין אל השלטונות בבקשה לשחרר משלוח של ארבעת המינים ובקשתו נענתה. בסוף 1940 דובין נאסר בריגה. לאחר שהגרמנים תקפו את ברית המועצות במבצע ברברוסה, הועבר דובין עם מנהיגים יהודים אחרים לכלא בקויבישב. בסוף 1941 שוחרר, על פי הנטען בגלל לחץ של ארצות הברית. דובין המשיך להתגורר זמן מה בקויבישב ובהמשך עבר למוסקבה.
דובין השתהה בברית המועצות עד תום המלחמה כדי לדעת מה עלה בגורל משפחתו. בתום המלחמה נודע שאשתו ובנו יחידו נרצחו בשואה. הוא ביקר בקיץ 1946 בריגה.
תולדות ימיו משנת 1947 לוטות בערפל וידיעות שונות נפוצו על קורותיו ומותו. בסביבות שנת 1947–1949 נאסר שוב. על פי עדות אחת הוא נאסר לאחר ששהה בשמחת תורה עם יהודי שעשה מי שברך לסטלין ואמר "לשנה הבאה בירושלים הבנויה". ידיעה אחרת אומרת שהוא נאסר באשמת קשרים עם שלמה מיכאלס ונשלח לסיביר. ידיעה שלישית מספרת שנאסר באזור לבוב בנסותו לברוח מברית המועצות. על פי ידיעה משנת 1959 במאסרו השני הוא נכלא בבית חולים לחולי רוח בטולא.
בשנת 1953 פנתה אגודת ישראל לצלב האדום בבקשה לברר מה עלה בגורלו.
בשנת 1945 נפוצה שמועה שהוא נפטר, שהתבררה כשגויה. ידידו אברהם גודין סיפר שבקיץ 1956 כששב לריגה לאחר מאסר ממושך, דובין כבר לא היה בין החיים. על פי ידיעה אחת, דובין נפטר ב-7 ביולי 1956. על פי ידיעה אחרת, וכפי שחקוק על מצבתו, דובין נפטר בעיר טולה ב-16 בספטמבר 1957 (כ' באלול ה'תשי"ז).
בשנת 1987 הועברה גופתו לקבורה במלחובקה במבצע חשאי בהוראת הרבי מליובביטש ומצבה מכובדת הוקמה על קברו.
ישראל גרוזנברג
ישראל (אוסקר) גרוזנברג (15 באפריל 1866, יקטרינוסלאב – 27 בדצמבר 1940, ניצה) היה אחד מגדולי הפרקליטים היהודיים ברוסיה ולוחם למען זכויות היהודים.
ביוגרפיה
נולד ביקטרינוסלאב (לימים, דניפרופטרובסק שבאוקראינה). למד משפטים באוניברסיטת קייב.
השתתף במספר משפטים הקשורים עם היהודים, בהם המשפט שנערך בשנים 1900–1902 בעקבות עלילת הדם על דוד בּלוֹנדֶס (Блондес) בווילנה, ומשפטו של פנחס דשבסקי. נודע בעיקר בזכות הובלת צוות ההגנה במשפט בייליס בשנת 1913, יחד עם הרב יעקב מזא"ה ובתמיכת התנועה הציונית בראשות ליאו מוצקין.
עזב את רוסיה לאחר מהפכת אוקטובר והיגר לברלין. ב-1926 עבר לעיר ריגה בלטביה. עסק שם גם בפעילות ציבורית, וב-1929 נבחר לנציג יהודי לטביה בסוכנות היהודית.
עזב את ריגה ועבר בשנת 1932 לעיר ניצה בצרפת, בה התגורר עד פטירתו ב-1940.
גרוזנברג ביקש בצוואתו להיקבר בארץ-ישראל, ואכן, הדבר נעשה ב-1950. הוא נקבר בבית הקברות ברחוב טרומפלדור בתל אביב.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב, ירושלים ובערים נוספות.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
סטנלי גרינברג
סטנלי גרינברג (באנגלית: Stanley Bernard Greenberg; נולד ב-10 במאי 1945) הוא יועץ פוליטי ועורך סקרים יהודי-אמריקאי, אשר שימש כיועץ עבור מועמדים דמוקרטיים כמו ביל קלינטון, אל גור וג'ון קרי, טוני בלייר, נלסון מנדלה וגרהרד שרדר ולמועמדים ממפלגת העבודה בהם לאהוד ברק בשנת 1999, לעמיר פרץ בשנת 2006 ולשלי יחימוביץ' בשנת 2012.
קורות חיים
גרינברג נולד בפילדלפיה למשפחה יהודית אמריקאית. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת מיאמי באוהיו משנת 1967. הוא עשה אחר כך תואר שני (1969) ודוקטורט (1972) באוניברסיטת הרווארד. אחר כך לימד מדע המדינה באוניברסיטת ייל עד לשנת 1979. באותה שנה הוא פרש מהאקדמיה וייסד את מכון הייעוץ Greenberg-Lake שיעץ לסגן הנשיא וולטר מונדייל ולסנטור כריסטופר טוד.
גרינברג פגש את קלינטון לראשונה בשנת 1988 ועזר לו להיבחר בשנית בשנת 1990 לתפקיד מושל ארקנסו. גרינברג היה יועצו הפוליטי של ביל קלינטון בשנת 1992 במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992, ונחשב כאחראי לקמפיין המוצלח שהוביל לבחירתו של קלינטון. בקמפיין הודגשה מדיניות מרכז כדי לזכות בקולות ימין וכן נושאים כמו מערכת הבריאות בארצות הברית.
גרינברג הוא בעליו של מכון מחקר וייעוץ בוושינגטון בשם Greenberg Quinlan Rosner.
רעייתו מאז 1978 היא רוזה דילורו, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של קונטיקט.
אנתאוגן
אנתאוגן הוא חומר פסיכואקטיבי שנעשה בו שימוש בהקשרים דתיים או שאמאניים. אנתאוגן מגיע בדרך כלל ממקור צמחי אשר מכיל מולקולות הקשורות בנוירוכימיקלים אנדוגניים. אנתאוגנים מופיעים במגוון טקסים מקודשים, בשלל דתות ותרבויות והוכחו כמעוררים את מה שהצורכים את החומר תופסים כחוויות מיסטיות-רוחניות. אנתאוגנים שימשו בטקסים אלו במשך אלפי שנים.
טרמינולוגיה
המילה אנתאוגני היא חידוש לשוני הנגזר מהיוונית העתיקה: ἔνθεος (אנתאוס) וγενέσθα (גאנסטא). הפירוש המילולי של אנתאוס הוא "האל (תאוס) שבפנים", הוא מתורגם כ"השראה" ומהווה שורש למילה enthusiasm (התלהבות) בשפה האנגלית. היוונים השתמשו בביטוי זה כדי להלל משוררים ואומנים שונים. גאנסטא פירושה "לחולל". לכן אנתאוגן הוא "זה המחולל את האל (או את ההשראה האלוהית) באדם".
השימוש באנתאוגנים
אנתאוגנים הנוצרים באופן טבעי כמו הפסילוסיבין שנמצא בפטריות, והדימתילטריפטאמין הנקרא גם DMT (משמש כחלק ממרכיבי האיוואסקה), נתגלו לרוב על ידי תרבויות קדומות ונעשה בהם שימוש כחלק מחיים רוחניים ודתיים, בתור צמחים אשר קיבלו מקום של כבוד ובחלק מהמקרים אף זכו להערצה.
אנתאוגנים שימשו בדרכים שונות, ביניהם כחלק מביסוס דתות ומסורות, בשימוש פרטני לשם התפתחות רוחנית, ככלי להרחבת הדעת, לשימושי פנאי והנאה, ולשימוש תרופתי ורפואי.
אפריקה
תרבות צורכי האנתאוגנים המוכרת ביותר באפריקה היא הבוויטיס, אשר השתמשו במרקחת של קליפות משורש שיח האיבוגה (Tabernanthe iboga). האנתאוגן המפורסם של המצרים הוא הלוטוס הכחול (Nymphaea caerulea). קיימות עדויות לשימוש בפטריות אנתאוגניות בחוף השנהב. מספר צמחים אחרים, אשר שימשו בטקסים שאמאנים באפריקה, כגון הצפרנית, אשר מקודשת לבני הקהוסה, עדיין לא נחקרו במדע המערבי.
אמריקה
אנתאוגנים היוו מרכיב עיקרי בפרקטיקה הרוחנית ברוב התרבויות האמריקניות למעלה מאלף שנים. האתנאוגן הראשון אשר הוגדר באופן מדעי היה הפיוטה (Lophophora williamsii). הדבר נעשה על ידי אחד ממייסדי האתנו-בוטניקה המודרנית, ריצ'רד אבנס שולץ מאוניברסיטת הרווארד, אשר תיעד את טקס השימוש בפיוטה בקרב אנשי הקיווה שחיו באזור שלימים יקרא אוקלהומה. צמח הפיוטה היה בשימוש בתרבויות הרבות של אזור מקסיקו, השימוש בו התפשט בכל אזור צפון אמריקה במאה התשע-עשרה והחליף את האנתאוגן הרעיל – פולי המסקל (Sophora secundiflora). אנתאוגנים ידועים אחרים שנעשה בהם שימוש בתרבויות המקסיקניות כוללים את פטריות הפסילוסיבין (שהייתה ידועה בפי הילידים המקסיקנים בשפת הנהוטל כטאונאנקטל), הזרעים של מספר זני הלפופית (Morning glories) ממשפחת החבלבליים (בשפת הנהוטל – טליטלילזין ואולולוויקי) והסלוויה דיווינורום (Ska Pastora).
ילידי אמריקה הדרומית עושים שימוש במגוון רחב של אנתאוגנים. ידוע בעיקר השימוש באיוואסקה (Banisteriopsis caapi ותערובות נוספות) בקרב הילידים (כגון שבט אוררינה) של יערות האמאזונס בפרו. אנתאוגנים ידועים אחרים כוללים את הבוררכרו (Brugmansia spp), סאן פדרו (Trichocereus spp) וסוגים שונים של טבק הרחה המכילים טריפטמין כגון אפנה (Virola spp), וילסה ויופו (Anadananthera spp). גם צמח הטבק, כשנצרך לא מיובש בכמויות גדולות בטקסים שאמאנים, משמש כאנתאוגן בדרום אמריקה. יתר על כן, טבק המכיל כמויות גדולות של ניקוטין ומצריך כמות נמוכה יותר של צמח בזמן השימוש, נקרא ניקוטינה רוסטיקה (Nicotiana rustica).
בנוסף לילידים אשר השתמשו באנתאוגנים באמריקה. ניתן גם לקשר את השימוש באנתאוגנים לזרמים הדתיים המודרניים כגון זרם הראסטאפרי ו"כנסיית היקום".
אירופה
אנתאוגן עתיק יותר בתרבות האגאית, אשר הקדים את כניסתו של היין, שהיה אנתאוגן מוכר יותר של דיוניסוס בלידתו המחודשת ושל מנדה, היה הדבש התוסס הנודע בצפון אירופה כמי דבש: השימוש הנפוץ שלו בעולם האגאי נקשר באופן ישיר למיתולוגיה הענפה של הדבורים באזור זה.
היקף השימוש בצמחים המעניקים חוויית חזיונות באירופה נחקר לעומק רק לאחרונה, לערך בסביבות 1960. השימוש באנתאוגנים באירופה, לדעת מרבית החוקרים, התמתן בזמן עלייתה של הנצרות הפוסט רומית ובמיוחד בתקופת רדיפת המכשפות המאוחרת. מכשפות אירופאיות עשו שימוש במגוון אנתאוגנים כגון: הדטורה, הבלדונה (Atropa belladonna), הדודא (Mandragora officinarum) והשיכרון (Hyoscyamus niger). בצמחים אלו נעשה שימוש, בנוסף למרכיבים אחרים, כדי ליצור "משחת תעופה". בחברה הנוצרית, האמינו כי מכשפות מרחפות באוויר על מטאטא שנמשח במשחה זאת אשר נמרחה גם על עור המכשפות.
כל מגע עם צמחים אלו עלול היה להיות מוכח כמסוכן, ולהוביל, בין היתר, להוצאה להורג של אותו אדם בעוון "עיסוק בכישוף". ההתלהבות של מקצת קבוצות נוצריות, שמדכאות את השימוש בצמחים מעוררי חזיונות שכאלו, מעלה, ללא קביעה חד משמעית, את השאלה באיזו מידה היה נפוץ השימוש בצמחים הזייתיים לכל אורך ההיסטוריה של העולם הנוצרי. מצד אחד, נקיטת יד קשה כנגד שימוש בחומרים פסיכואקטיביים נראית כסימן להיעדר שימוש, בהנחה כי דיכוי זה הצליח. בעוד שמצד שני, גישה זו מציינת כי היה קיים שימוש נרחב באלו.
התנגדותה של הנצרות הרומית הביאה לקץ אלפיים שנות פולחן של מסתרי אלאוסיס, טקס החניכה בכת של דמטר ופרספונה, בו היה מעורב כפי הנראה שימוש בחומר אנתאוגני הידוע כקיקאון (למרות הדמיון בשם, לא ידוע על קשר לקיקיון המוכר לנו היום). בדומה לכך, קיימות עדויות על כך שתחמוצת החנקן או אתילן היוו חלק מן הגורם האחראי לחזיונותיו של האורקל מדלפי שהאריך ימים (Hale et al, 2003).
בתרבות הגרמנית הקדומה קנאביס היה מזוהה עם אלת האהבה הגרמנית פריה. הקציר של צמח זה היה חלק מחגיגות ארוטיות דתיות שהתקיימו. רווחה האמונה כי האלה פריה חייתה ככוח מפרה בפרחים הנקביים של הצמח, ועל ידי אכילתו הושפע האדם מכוח אלוהי זה. בדומה לכך, אומנית הזבובים הייתה מקודשת לאודין, אל האקסטזה, בעוד שצמח השיכרון היה מקודש לאל הרעם – ת'ור מהמיתולוגיה הנורדית - וליופיטר אצל הרומאים (Rätsch 2003).
בנצרות של העידן המודרני, לכל הפחות, טקס הקידוש על לחם לזכרו של ישו משחק תפקיד סמלי במסורת הדתית, שמשכה אליה לעיתים את ההגדרה של "אנתאוגן" או "אנתאוגן פלצבו", למרות שאותו לחם בטקס הקידוש בעידן המודרני איננו תואם בהגדרתו לחומר האנתאוגני המעודד חזיונות.
המזרח התיכון
השימוש בחומרים אנתאוגנים, במיוחד בחשיש. השימוש בחשיש על ידי החשאשינים כדי לגייס חסידים חדשים על ידי ערפול מחשבתם היה נפוץ למדי בזמן מסעות הצלב. למרות זאת, החומרים בהם עשו החשאשינים שימוש היו, כפי הנראה, יין, אופיום, וצמח השיכרון, או שילוב של חומרים אלו, השימוש בו התבצע יותר למטרת הקהיית החושים מאשר לצרכים אנתאוגנים. קיימת סברה שטקס הקטרת צמח החרמל (שבר סורי) במדינות ערב הוא סימן לטקס עתיק יותר, בו צרכו מינון גבוה יותר מצמח כזה כאנתאוגן.
הפילולוג ג'ון מארקו אלגרו טוען בספרו, "הפטרייה המקודשת והצלב", כי הפולחן היהודי והנוצרי הקדום היה מבוסס על שימוש באמנית הזבובים שנשכחה ברבות הימים על ידי חסידיה. הנחה זו לא זכתה להתייחסות רבה באקדמיה. הנחתו של אלגרו על כך שאמנית הזבובים נשכחה לאחר הנצרות הקדומה סותרת את טענתו על כך שבכנסיית פליינקורוולט נמצאו ראיות על שימוש נוצרי באמנית הזבובים במאה השלוש-עשרה.
אוקיאניה
ההנחה היא כי ילידים אוסטרלים לא עשו שימוש באנתאוגנים, למרות שקיים קשר שתיקה אשר אופף את השאמניזם האבורג'יני, ואשר הגביל את הידע שנמסר לזרים. ידוע שהמקומיים בפפואה גינאה החדשה עשו שימוש בכמה פטריות אנתאוגניות (Psilocybe spp, Boletus manicus).
הקווה קווה (Piper Methysticum) תורבת לפני למעלה מ-3000 שנים על ידי מספר תושבי איי האוקיינוס השקט. מבחינה היסטורית, מרבית התרבויות בפולינזיה, מלנזיה וכמה מיקרונזיות צרכו את השורש הטחון של חומר פסיכואקטיבי זה, לרוב כשהוא מדולל במים. שימושים מסורתיים רבים בקווה, על אף שדוכאו על ידי מיסיונרים נוצריים במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים, נחשבים כמסייעים ביצירת קשר עם רוחות המתים, במיוחד עם קרובי משפחה ואבות קדמונים (Singh 2004). לא ידוע על שימוש באנתאוגנים אצל המאורים מניו זילנד.
התיעוד הארכאולוגי
קיימות מספר עדויות לשימוש באנתאוגנים בתיעוד הארכאולוגי. מרבית החוקרים, כגון ר. גורדון ואסון או ג'יאורג'יו סאמוריני, גיבשו לאחרונה מגוון ראיות, אשר לא קיבלו עדיין תמיכה מהאקדמיה. העדות הישירה הראשונה על שימוש באנתאוגנים באה מטסילי, אלג'יריה, בציור מערות של איש-פטריה, מתאריך 8000 BP .זרעי קנאביס (Hemp) נתגלו על ידי ארכאולוגים בפזירייק, סיביר, אשר מרמזים על שימוש טקסי בהם על ידי הסקיתים מהמאה החמישית לסוף המאה השנייה לפנה"ס, דבר אשר מאשר דיווחים היסטוריים עתיקים של הרודוטוס. למרות שאנתאוגנים נחשבים טאבו ובאופן רשמי אסורים בחברה הנוצרית והאיסלמית, השכיחות והחשיבות שלהם במסורות רוחניות של מגוון תרבויות אחרות הן ללא עוררין. האנתאוגן, "הרוח, למשל, אסור לה שתהיה כימיקל, כדוגמת הקיסוס והזית: ולמרות זאת, בחר האל לשכון בתוכם; בנוסף אסור שאחזקתו תהיה למטרות מזיקות כגון סימום, הזיות או דלוזיות: במקום זאת, עליו להוות הזמנה להיכנס אל תוך הידע או לכל דבר מועיל שרוח האל יכולה להציע." (Ruck and Staples).
מרבית הדוגמאות המודרניות המוכרות לאנתאוגנים, כגון הפיוטה, פטריות הפסילוסיב ושאר הפטריות הפסיכואקטיביות, האולילוקאי, מקורן מתרבויות ילידי אמריקה. אף על פי כן, הועלתה השערה כי האנתאוגנים היוו מרכיב מרכזי גם בתרבויות ההודו-אירופאיות, למשל על ידי הכללתם בהכנה הטקסית הסומה, "המיץ הכבוש" שהוא הנושא של ספר 9 בריג ודה. טקס הכנת ושתיית המשקה נעשה על ידי כוהנים וחסידים ובספר זה מופיע גם מזמור הממחיש את טבע האנתאוגן:
הקיקאון ששימש לטקס החניכה בטקסי מסתרי אלאוסיס הוא אנתאוגן נוסף, שנחקר על ידי קרל קרניי בספרו "אלאוסיס: תמונה ארכיטיפית של אם ובת". אנתאוגנים עתיקים אחרים במזרח הקרוב ובאזור האגאי כללו את הפרג, הדאטורה, הלוטוס הלא מזוהה שנאכל על ידי אוכלי-הלוטוס באודיסיאה והנרקיס.