cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הירושה האוסטרית
מערכת 1743
מרשל דה ברוי, מותש על ידי גילו והמאמצים שנדרשו ממנו, הוחלף במהרה על ידי מרשל קוני. גם דה ברוי וגם נואיי נאלצו כעת לשמור על הגנה קפדנית מאחורי הריין. אף חייל צרפתי לא נשאר בגרמניה, והנסיך קרל התכונן לכבוש את המעבר על נהר הריין בברייסגאו, בעוד ג'ורג' השני, מלך בריטניה, נסע דרך מיינץ כדי לשתף פעולה על ידי כך שמשך את תשומת לבם של המרשלים הצרפתים. צבא בעלות הברית כבש את וורמס, אבל אחרי כמה ניסיונות כושלים לחצות את נהר הריין, נכנס הנסיך קרל למחנות החורף. המלך הלך בעקבותיו, השאיר את כוחותיו בצפון, כדי להתמודד, אם יהיה צורך, עם הצבא שהצרפתים אספו על גבול ארצות השפלה הדרומיות. אוסטריה, בריטניה, הרפובליקה ההולנדית וממלכת סרדיניה היו כעת בנות ברית. סקסוניה החליפה צדדים, וכניסתה של שוודיה קיזזה את אובדן רוסיה לבעלות הברית. כך, שוודיה ורוסיה נטרלו זו את זו (שלום אובו, אוגוסט 1743). פרידריך עדיין היה שקט, וילו צרפת, ספרד ובוואריה המשיכו במאבק פעיל נגד מריה תרזה.
בעוד קרב דטינגן וניסיון ההפיכה של בוטה ברוסיה תפסו את כל תשומת הלב במהלך קיץ 1743, המשא ומתן בין הבריטים, האוסטרים והסרדינים התקדם בשקט בעיר וורמס. האוסטרים פחדו נואשות שפרידריך השני יחדור בקרוב לתחומים האוסטריים, ולכן חיפשו האוסטרים שלום נפרד עם סרדיניה באיטליה. לפי אמנת וורמס, אשר נחתמה ב-13 בספטמבר 1743, בית הבסבורג האוסטרי מסר את כל הטריטוריה באיטליה הממוקמת ממערב לנהר טיצ'ינו ואגם מאג'ורה לסרדיניה. נוסף על כך הועברו לסרדיניה גם כמה אדמות מדרום לנהר פו. בתמורה, סרדיניה ויתרה על תביעתה למילאנו, הבטיחה את הסנקציה הפרגמטית והסכימה לספק 40,000 חיילים לצבא איטלקי משותף שיילחם בבורבונים.
מערכת 1744
מלחמת שלזיה השנייה פרצה בשנת 1744. פרידריך מפרוסיה היה מוטרד מההצלחה האוניברסלית של האוסטרים ובריתם עם סרדיניה. לפיכך, הוא כרת בסתר ברית נוספת עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת. צרפת נראתה עד כה רק כמסייעת - קציניה בגרמניה לבשו את הקוקאדה הבווארית - והייתה רשמית במלחמה רק עם בריטניה. באפריל 1744 צרפת הכריזה מלחמה ישירות על אוסטריה ועל סרדיניה.
במהלך פעולות הצי שהיו הכנות אפשריות לפלישה צרפתית מתואמת לאנגליה, התרחש הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ב-22 בפברואר 1744. הקרב התרחש בים התיכון מול חופי טולון שבצרפת. צי בריטי גדול בפיקודו של האדמירל תומאס מתיוס, עם אדמירל משנה ריצ'רד לסטוק, חסם את החוף הצרפתי. כוח צי צרפתי קטן יותר תקף את הסגר הבריטי ופגע בחלק מן הספינות הבריטיות, ואילץ את הבריטים לסגת לצורך תיקונים. לפיכך, הסגר הבריטי על החוף הצרפתי הוקל, והצי הספרדי שלט כנראה בים התיכון. שייטת ספרדית הגיעה למקלט בטולון. הצי הבריטי צפה בשייטת זו בזהירות מנמל במרחק קצר ממזרח. ב-21 בפברואר 1744, ספינות ספרדיות הגיחו לים עם צי צרפתי. אדמירל מתיוס לקח את הצי הבריטי שלו ותקף את הצי הספרדי מ-22 בפברואר עד - 23 בפברואר 1744 במה שנודע בשם "הקרב על טולון". עם זאת, בשל תקלה, ואולי גם בגידה מצד האדמירל לסטוק, הורשה הצי הספרדי הקטן לברוח. בידיעה שצי צרפתי גדול יותר הפליג לחילוץ, הספינות הבריטיות פרצו את הלחימה ונסוגו לצפון-מזרח.
אמנם, מבחינה טכנית, הקרב על טולון נחשב לניצחון של בריטניה, אך בבריטניה חשש הציבור כי הספינות הצרפתיות והספרדיות המשולבות יוצרות איום עבור מיצרי גיברלטר ועל היאספות אוניות בברסט לפלישה מתוכננת לאנגליה. כתוצאה מכך הועלו האשמות קשות נגד האדמירל מתיוס על שהניח לצי הספרדי-צרפתי הזה לברוח, ובהמשך הציב את אנגליה בסכנת פלישה. כתוצאה מכך, שני האדמירלים, מתיוס ולסטוק נשפטו בבית המשפט הימי. לסטוק זוכה (שלא בצדק לפי כמה מקורות), בעוד מתיוס נמצא אשם (נחשב גם עוול על ידי כמה פרשנים).
בינתיים, בשדות הקרב בצפון אירופה, לואי החמישה עשר, באופן אישי, עם 90,000 חיילים, פלשו לארצות השפלה האוסטריות, וכבשו את מנן ואת איפר ביולי 1744. אף כי הרוסים כבר לא נמנו על יריביו, עדיין עמד מולו צבא בעלות הברית, בפיקודו של המלך ג'ורג' השני, אשר הורכב מהבריטים, ההולנדים, הגרמנים (הנוברים) והאוסטרים.
צבא צרפתי שלישי שהורכב מ-17,000 חיילים בפיקודו של הדוכס ד'ארקור שמר על לוקסמבורג במפרץ. באותו זמן, הצבא הצרפתי הרביעי היה הצבא הגדול ביותר בקיץ 1744. היה זה הצבא הפלמי, שמנה 87,000 איש, בפיקודו של מלך צרפת, לואי החמישה עשר, אבל בפועל הוא קיבל עצות צבאיות ממרשל נואיי. כשהכוחות הצרפתים האלו פלשו לארצות השפלה האוסטריות, הם עלו במספרם על צבאות בעלות הברית בשיעור של ארבעה עד שלושה. יתר על כן, כשצעדו לתוך ארצות השפלה האוסטריות, הם נתקלו רק בהתנגדות מבולבלת של הכוחות ההולנדים. כתוצאה מכך, הצבא הצרפתי בפלנדריה השיג התקדמות מהירה על פני ארצות השפלה האוסטריות. המצב נעשה כה נואש עבור ההולנדים, עד כי ממשלת הולנד שלחה שליח למלך צרפת כדי להשיג שלום, אולם טענה זו לשלום נדחתה על ידי הצרפתים.
עם זאת, המצב בארצות השפלה האוסטריות השתנה בפתאומיות על ידי החצייה המוצלחת של הריין ב-30 ביוני 1744 על ידי הנסיך קרל ו-70,000 חיילי צבא הברית שלו. מרשל קוני, שהתקדם מראש לקראת הכוחות הצרפתיים האחרים, פילס את דרכו חזרה דרך האויב בוויסנבורג ונסוג לעבר שטרסבורג. לואי החמישה עשר זנח עכשיו את הפלישה לארצות השפלה הדרומיות, וצבאו חזר כדי לקחת חלק מכריע במלחמה באלזס ולורן.
לבסוף, ב-12 ביולי 1744, קיבל פרידריך השני מפרוסיה אישור לכך שהנסיך קרל לקח את צבאו מעבר לריין ולצרפת. כך ידע פרידריך שהנסיך קרל לא יוכל ליצור לו שום בעיה מיידית במזרח. כתוצאה מכך, ב-15 באוגוסט 1744, חצה פרידריך השני את הגבול האוסטרי לתוך בוהמיה, ובסוף אוגוסט כל 80,000 חייליו היו בבוהמיה. תשומת-לבה ומשאביה של אוסטריה הופנו כבר זמן מה לצורך חידוש המלחמה בשלזיה. אולם, גם מריה תרזה וגם יועציה לא ציפו שהפרוסים יצעדו מהר ככל שהם עשו זאת. לפיכך, הפלישה של פרידריך לבוהמיה באה כהפתעה לחצר המלוכה האוסטרית, ופרידריך התקדם כמעט ללא התנגדות בבוהמיה. טור אחד של 40,000 חיילים, תחת פיקודו של פרידריך עצמו, עבר בסקסוניה; טור נוסף של 16,000 חיילים בפיקודו של "דסאוור צעיר" עבר דרך לוסאטיה, בעוד כוח נוסף של 16,000 חיילים תחת שלטונו של הרוזן שוורין התקדם משלזיה. היעד לכל שלוש השדרות היה פראג, והמטרה הושגה ב-2 בספטמבר. העיר הייתה מוקפת ונצורה, ושישה ימים לאחר מכן נאלץ חיל המצב האוסטרי להיכנע. בקושי נכנעה פראג לפרידריך השני, וכבר הוא המשיך דרומה, והשאיר 5,000 חיילים תחת הגנרל ברון גוטפריד עמנואל פון איינזידל כדי להחזיק בפראג. שלושה ימים לאחר נפילת פראג, תפס פרידריך את טאבור, בודווייס ופרוינברג.
מריה תרזה הנהיגה שוב את מצב החירום: "מרד" חדש פרץ בהונגריה, וכוחות סדירים רוכזו כדי להגן על וינה. בינתיים, דיפלומטים אוסטריים הצליחו להעביר את סקסוניה לצד האוסטרי. בגלל המערכה המוצלחת של פרידריך בבוהמיה, ביקש הנסיך קרל לסגת מאלזס ולחצות את הריין שוב ולהכות בפרוסים. בשלב זה הייתה לצרפתים הזדמנות מצוינת להכות בנסיך קרל, בזמן שהיה במצב פגיע וחצה את הריין. עם זאת, הפיקוד הצבאי הצרפתי היה מוסח ולא יכול לעשות שום פעולה, והנסיך קרל היה מסוגל לחצות את הריין שוב ללא הפרעה ידי הצרפתים. הצרפתים לא היו מסוגלים לפעול, כי הם היו בבלבול בעקבות מחלתו של המלך לואי החמישה עשר פתאום באבעבועות שחורות בהיותו במץ. מצבו של המלך היה כה חמור שרבים חששו לחייו. רק הרוזן זקנדורף, מפקד הצבא הבווארי, רדף אחרי הנסיך קרל. הצרפתים לא ביצעו שום תנועה, ופרידריך מצא עצמו מבודד וחשוף למתקפה המשולבת של האוסטרים והסקסונים. הרוזן טראון, שחזר מאזור הריין, בלם את המלך בבוהמיה עם כוח מאוחד של אוסטרים וסקסונים. הלא סדירים ההונגרים תרמו גם הם לתהפוכות קלות על הפרוסים, ולבסוף הגיע הנסיך קרל עם הצבא הראשי ממערב. המערכה הייתה דומה לזו של 1742: הכוחות הפרוסים נאלצו לסגת, פראג נפלה, ופרדריך הובס לחלוטין על ידי הכוחות המאוחדים של הנסיך קרל והרוזן טראון. פרידריך נאלץ לסגת לשלזיה עם אבדות כבדות. עם זאת, האוסטרים לא הצליחו להשיג דריסת רגל בשלזיה עצמה. על הריין, לואי החמישה-עשר, שעכשיו התאושש, הטיל מצור על פרייבורג וכבש אותה, לאחר מכן כבשו הכוחות בצפון את מצודותיה החזקות של ארצות השפלה הדרומיות, וכן הייתה גם מלחמת תמרון קלה על הריין התיכון.
מערכת 1745
בשנת 1745 התרחשו שלושת הקרבות הגדולים של המלחמה: הוהנפרידברג, קסלדורף ופונטנואה. הקמתה של ברית הארבעה של בריטניה, אוסטריה, הרפובליקה ההולנדית וסקסוניה הסתיימה בוורשה ב-8 בינואר 1745 על ידי חוזה ורשה. כעבור 12 יום, ב-20 בינואר 1745, קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והתואר הקיסרי הועמד לבחירות חדשות. בנו של קרל השביעי ויורשו, מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, לא נחשב אפילו למועמד לכס הקיסרי. הצבא הבווארי שוב היה במצב. הוא נלכד במחנה החורף המפוזר שלו (קרב אמברג, 7 בינואר). הוא הועבר מנקודה לנקודה על ידי תמרון של הצבא האוסטרי, תחת פיקודם המשותף של הרוזן בטיאני, הברון ברנקלו והרוזן בראון. כל החילות הבוואריים נמלטו מזרחה, והצבא הבווארי בפיקודו של הרוזן טרינג היה מחולק ומשותק. הצרפתים באזור תחת הרוזן סגור צעדו כדי להציל את הבווארים. כוחו של הרוזן סגור עלה בכוחו על הצבא האוסטרי תחת הרוזן באטיאני, אך סגור והצבא הצרפתי הובסו בקרב פפנהוף. הבוחר הצעיר מקסימיליאן השלישי נאלץ לנטוש את מינכן פעם נוספת, ובשלום פיסן שנחתם ב-22 באפריל 1745, הוא נאלץ להכיר במועמדותו של פרנץ מלורן, בן זוגה של מריה תרזה. הצבא ה"קיסרי" חדל למעשה להתקיים.
פרידריך השני מפרוסיה שוב היה מבודד. שום עזרה לא הייתה צפויה מצרפת, שעד אז התמקדו במאמציה במערכה הפלמית. ואכן, ב-31 במרץ 1745, לפני שפרידריך הצטרף למערכה, צעדו לואי החמישה עשר והמרשל הצרפתי מוריס דה סאקס, אשר פיקדו על צבא של 95,000 איש, הכוח הגדול ביותר במלחמה, במורד עמק הסכלדה והטיל מצור על טורנה. טורנה הייתה מוגנת על ידי חיל המצב ההולנדי שמנה 7,000 חיילים. במאי 1745, צבא בריטי בפיקודו של הדוכס מקמברלנד ניסה לשבור את המצור הצרפתי ולשחרר את טורנה. מוריס (שזה עתה מונה למרשל בצבא הצרפתי) היה בעל אינטליגנציה טובה מאוד וידע את הדרך שקמברלנד משתמש בה כדי לתקוף את כוחותיו הצרים על הכוחות. לפיכך, מוריס היה יכול לבחור את שדה הקרב. מוריס בחר לתקוף את צבא בעלות הברית הבריטית על מישור בצד המזרחי של נהר הסכלדה, כשלושה קילומטרים מדרום מזרח לטורנה, ליד העיירה פונטנואה. שם התרחש קרב פונטנואה ב-11 במאי 1745. הלחימה החלה בשעה 5:00 בבוקר עם מטח ארטילרי צרפתי לעבר כוחות בעלות הברית הבריטים, שעדיין ניסו לעבור לעמדותיהם הנכונות לקראת ההתקפה הצפויה על טורנה. לאחר הצהריים נעצרו כוחותיו של קומברלנד, והמשמעת החלה להתמוסס, ובעקבות כך הצבא הבריטי החל בנסיגה. זה היה ניצחון של הצרפתים אשר לכדו את תשומת הלב של אירופה, כי זה הפך את המיסטיקה של העליונות הצבאית הבריטית, והצביע על החשיבות של הארטילריה. ב-20 ביוני 1745, לאחר הקרב על פונטנואה, נכנע מבצר טורנה לצרפתים.
בקיץ 1745 החליטו הצרפתים לחזור ולטעון את תביעתו של צ'ארלס אדוארד סטיוארט על כס המלכות הבריטי. המטרה הייתה להתחיל במרד בסקוטלנד, שיסיט את תשומת הלב הבריטית מהמלחמה ביבשת אירופה, ואולי אף ידרוש מבריטניה לעזוב את המלחמה לחלוטין. צ'ארלס יצא מהעיר נאנט בצרפת, כשהוא נעזר בכוחות צרפתיים, ונחת באיי סקוטלנד המערבית ב-23 ביולי 1745. כקתולי, צ'ארלס היה בטוח בתמיכת אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד המכונים "היילנדרס". במהרה אסף מספיק כוחות שאפשרו לו להגיע לאדינבורו, אשר נכנעה לו במהרה. בספטמבר הביס כוחות נאמנים למלך ג'ורג' בקרב בפרסטופנס, ובנובמבר חצה את גבול אנגליה בראש 6,500 חיילים. הוא כבש את דרבי ואת מנצ'סטר, והדרך ללונדון הייתה פתוחה בפניו. אך לא נראה כי יוכל לקבל עזרה ולהמשיך בתנופה, שכן נמלי הים היו בשליטת בית הנובר, והדבר גרם לכך שלא יוכל לקבל סיוע צרפתי, אל מול מתנדבים פרוטסטנטים לטובת בית הנובר שהגיעו מהולנד ומגרמניה. הוא החליט לסגת. בקרב פאלקירק, עוד ניצח כוחות בריטיים, אך במהרה מצא עצמו מכותר ובעימות עם כוחות עודפים בראשות הדוכס מקמברלנד, בנו של המלך ג'ורג'. בקרב קלודן, ב-16 באפריל 1746 הושמדו כוחותיו, והוא נאלץ לנוס על נפשו כשהוא מחופש לאישה.
תמרונים של צבאות שני הצדדים במלחמה על אזור האלבה העליונה התרחשו במשך כל הקיץ. בינתיים, השאלות הפוליטיות של הבחירות הקיסריות וההבנה בין פרוסיה לבריטניה היו תלויות ועומדות. המאמצים הראשיים של אוסטריה כוונו לעבר אזור עמק המיין ולעבר לאהן ופרנקפורט, שבו צבאות צרפת ואוסטריה תמרנו לעמדה חזקה כדי להרשים את הגוף הבוחר. המרשל האוסטרי טראון הצליח בתמרוניו, וכתוצאה מכך, פרנץ מלורן, בעלה של מריה תרזה נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-13 בספטמבר 1745. פרידריך הסכים עם בריטניה להכיר בבחירות כמה ימים מאוחר יותר, אבל מריה תרזה לא הסכימה לתנאי שלום ברסלאו מ-1741, שבו נאלצה להכיר בסיפוח שלזיה לפרוסיה. מריה תרזה ניסתה עכשיו לערער על גורל המלחמה כדי להחזיר את שלזיה, וסקסוניה הצטרפה לאוסטריה בניסיון האחרון לכבוש מחדש את שלזיה.
במאי 1745, הצבא הפרוסי הראשי הוצב בפרנקנשטיין. צבא זה כלל 59,000 חיילים ו-54 תותחים כבדים. פרידריך למד כי צבא אוסטרי-סקסוני משולב שכלל כ-70,000 חיילים בפיקודו של הנסיך קרל, צעד לכיוון צפון-מזרח לעבר לנדסהוט. כדי לעמוד באיום זה על שלזיה, צעד פרידריך השני צפונה לעבר רייכנבך. לפני שהגיע לרייכנבך למד פרידריך כי הנסיך קרל חוצה את ההרים ממערב למזרח, וכי הנסיך קרל תכנן לתפוס את העיר הוהנפרידברג. לפיכך, פרידריך החנה את צבאו בשווידוביץ וחיכה שהנסיך קרל יבוא אליו. במקום זה הניח פרידריך מלכודת לכוחות האוסטרים-סכסונים המעולים. ואכן, פרידריך פעל על פי התאוריה כי "כדי לתפוס עכבר, יש להשאיר את המלכודת פתוחה". בשעה 6:30 בבוקר ב-4 ביוני 1745, בעוד הכוחות האוסטרים-סקסוניים עדיין מתאוששים מהצעדה הארוכה שלהם, נסגרה עליהם המלכודת בקרב הוהנפרידברג. הכוחות האוסטרים-סכסונים לא היו ברמה של הצבא של פרידריך ובמיוחד של חיל הפרשים שלו, והם איבדו חצי מהתותחים וכמעט רבע מהלוחמים. ב-9:00 בבוקר הורה הנסיך קרל בנסיגה מלאה לעבר רייכנברג.
ההתקדמות החדשה של הנסיך קרל הובילה עד מהרה לקרב זור ב-30 בספטמבר 1745, שהתרחש על אדמות שנועדו להיות מפורסמות במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866. פרידריך פיקד על צבא, שבאותו הזמן מנה רק 20,000 חיילים בסביבות זור. מולו עמד הנסיך קרל עם צבא של 41,000 חיילים. הוא היה בתחילה במצב של סכנה גדולה, אך צבאו לחם באומץ מול האויב המתקדם, ובאומץ לב ובעקשנות זכה לניצחון יוצא דופן ב-30 בספטמבר 1745 בזור.
אבל המערכה לא הסתיימה. יחידה אוסטרית מאזור המיין הצטרפה לסקסונים בפיקודו של מרשל רוטובסקי, ותנועה משולבת נעשתה לכיוון ברלין על ידי רוטובסקי מסקסוניה והנסיך קרל מבוהמיה. הסכנה הייתה גדולה, ומשום כך פרידריך החיש את כוחותיו משלזיה וצעד במהירות האפשרית לדרזדן, סקסוניה. פרידריך זכה בקרבות קתוליש-הנרסדורף ב-24 בנובמבר 1745 וגרליץ ב-25 בנובמבר. הנסיך קרל נאלץ אפוא לזנוח את תוכניותיו לתקוף את שלזיה, ולמהר לחזור ולהגן על סקסוניה. צבא פרוסי שני תחת דסאוור הזקן עלה במעלה הגבעה ממגדבורג לפגוש את רוטובסקי. האחרון תפס עמדה חזקה בקסלדורף בין מייסן ודרזדן, אך לאופולד הוותיק תקף אותו ישירות וללא היסוס ב-14 בדצמבר 1745. הסקסונים ובני בריתם היו מותשים לחלוטין לאחר המאבק הקשה בקרב קסלדורף. לאופולד ופרידריך איחדו את כוחותיהם וכבשו את דרזדן ללא מאבק. מריה תרזה נאלצה לבסוף להיכנע, ובחוזה דרזדן שנחתם ב־25 בדצמבר 1745, היא הכירה בסיפוחו של פרידריך בשלזיה, כפי שהוכר לראשונה בשלום ברסלאו בשנת 1741. פרידריך, לעומת זאת, הכיר בבחירת בעלה של מריה תרזה, פרנץ הראשון, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המערכה באיטליה 1741–1747
במרכז איטליה נאסף צבא של ספרדים ונאפוליטנים לצורך כיבוש דוכסות מילאנו. בשנת 1741 התקדם צבא של כ-40,000 ספרדים ונאפוליטנים בפיקודו של הדוכס ממונטמאר אל מודנה, והדוכס ממודנה הצטרף אליהם, אך המפקד האוסטרי, הרוזן אוטו פרדיננד פון טראון, תפס את מודנה והכריח את הדוכס לעשות שלום נפרד.
תוקפנותם של הספרדים באיטליה אילצה את הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה ואת קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה לנהל משא ומתן בתחילת 1742. המשא ומתן הזה התקיים בטורינו, כאשר מריה תרזה שלחה את הרוזן שולנבורג, והמלך קרלו אמנואלה שלח את המרקיז ד'אורמה. ב-1 בפברואר 1742 חתמו שולנבורג וד'אורמה על אמנת טורינו, אשר פתרה (או דחתה את ההחלטה) חילוקים רבים ויצרה ברית בין שתי המדינות. בשנת 1742, מרשל טראון החזיק בעמדותיו בקלות נגד הספרדים ונאפוליטנים. ב-19 באוגוסט 1742 נאלצה נאפולי על ידי הגעת שייטת של חיל הים המלכותי למפרץ נאפולי, להשיב את 10,000 חייליה מהכוח של מונטמאר כדי להגן על ביתם. הכוח הספרדי תחת מונטמאר היה עכשיו חלש מכדי להתקדם בעמק הפו, וצבא ספרדי שני נשלח לאיטליה דרך צרפת. אף על פי שסרדיניה קשרה את עצמה לאוסטריה באמנת טורינו, בו בזמן היא לא הייתה במלחמה עם צרפת, דבר שהוביל לסיבוכים מוזרים, כאשר אירעו קרבות בעמק האיזר בין כוחות סרדיניה וספרד, שבהם הצרפתים לא נטלו שום חלק. בסוף שנת 1742 הוחלף הדוכס ממונטמאר כראש הכוחות הספרדים באיטליה על ידי רוזן גאז'ה.
בשנת 1743 הכוח הספרדי על הפנארו השיג ניצחון על טראון בקרב קמפו סנטו ב-8 בפברואר 1743. עם זאת, ששת החודשים הבאים בוזבזו בחוסר מעש וגאורג כריסטיאן, נסיך לובקוביץ, שהצטרף לטראון עם תגבורות מגרמניה, הדף את הספרדית לרימיני. בהתייחסו לוונציה, הציג רוסו את הנסיגה הספרדית כ"תרגיל הצבאי היפה ביותר של כל המאה". מלחמת ספרד-סבויה בהרי האלפים נמשכה ללא תוצאות רבות, האירוע היחיד שהיה משמעותי היה קרב קסטלדלפינו הראשון (7 - 10 באוקטובר 1743), כאשר הכוח הצרפתי ספג מפלה.
בשנת 1744 הפכה המלחמה האיטלקית לרצינית יותר. לפני מלחמת הירושה הספרדית ספרד ואוסטריה נשלטו שניהם על ידי בית הבסבורג. כתוצאה מכך, למדיניות החוץ של אוסטריה וספרד ביחס לאיטליה הייתה סימטריה של אינטרסים, ואינטרסים אלהו התנגדו בדרך כלל לאינטרסים של בית בורבון ששלט בצרפת. עם זאת, מאז הסכם אוטרכט וסיום מלחמת הירושה הספרדית, המלך האחרון ההבסבורגי (קרלוס השני, מלך ספרד) הוחלף על ידי נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת פיליפ מאנז'ו, שהפך לפיליפ החמישי, מלך ספרד, וכעת נוצרה סימטריה של האינטרסים של מדיניות החוץ לגבי איטליה בין בית בורבון הצרפתי ובית בורבון הספרדי, אשר התנגשו בדרך כלל עם האינטרסים של בית הבסבורג האוסטרי. המלך קרלו אמנואלה מסבויה ניהל את מדיניות החוץ הממושכת של סבויה בהתנגדויות לנוכחות הספרדית בצפון איטליה. בשנת 1744, נאלצה סבויה לתמודד עם תוכנית צבאית גרנדיוזית של הצבאות הספרדים והצרפתים המשולבים (המכונה צבא גליספאן) לכיבוש צפון איטליה.
עם זאת, ביישום תוכנית זו, הגנרלים של צבא גליספאן בחזית הוכבדו על ידי פקודות של ממשלותיהם בהתאמה. לדוגמה, מפקד הצבא הספרדי בחזית, נסיך קונטי, לא היה מסוגל להסתדר עם המרקיז דה לה מינה, המפקד העליון של כל הכוחות הספרדים. נסיך קונטי הרגיש כי המרקיז "נכנע בעיוורון לכל ההוראות שמקורן בספרד" ללא כל התחשבות במציאות בשטח. לקראת המערכה הצבאית ביקשו כוחות גליספאן לחצות את הרי האלפים ביוני 1744 ולהקים מחדש את הצבא בדופינה, שם התאחדו עם הצבא בפו התחתון.
קרלו, מלך נאפולי היה מודאג יותר ויותר מהכוחות האוסטרים שפעלו כל כך קרוב לגבולותיו והחליט לסייע לספרדים. יחד, צבא משולב של צרפתים, ספרדים ונאפוליטנים הפתיע את הצבא האוסטרי בליל 16-17 ביוני 1744. האוסטרים נהדפו משלוש גבעות חשובות ברחבי העיר ולטרי במהלך ההתקפה. קרב זה נקרא לפעמים "קרב נמי" על שם העיירה הקטנה נמי הממוקמת בקרבת מקום. לאחר הקרב הזה, הצליח הצבא המשולב להשתלט על העיר ולטרי. לפיכך, התקפת ההפתעה נקראת גם "קרב ולטרי הראשון".
בתחילת אוגוסט 1744, ביקר מלך נאפולי באופן אישי בעיר החדשה של ולטרי. כששמעו על נוכחותו של המלך, תכננו האוסטרים פשיטה נועזת על ולטרי. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 באוגוסט 1744, כ-6,000 אוסטרים תחת פיקודו הישיר של הרוזן בראון פתחו במתקפת הפתעה על העיר ולטרי. הם ניסו לחטוף את מלך נאפולי במהלך שהייתו בעיר. עם זאת, לאחר כיבוש ולטרי וחיפוש בכל העיר, האוסטרים לא מצאו אותו. המלך הבחין במה שקורה ונמלט מבעד לחלון הארמון שבו שהה, ורכב חצי לבוש על סוס מחוץ לעיר. היה זה קרב ולטרי השני. כישלון הפשיטה על ולטרי פירושו שהצעדה האוסטרית לעבר נאפולי הסתיימה. האוסטרים המובסים נסוגו צפונה, שם ניתן היה להשתמש בהם בפיימונטה שבצפון איטליה כדי לסייע למלך סרדיניה נגד הנסיך קונטי. הרוזן דה גאז'ה הלך בעקבות האוסטרים צפונה בכוח חלש. בינתיים, מלך נאפולי חזר הביתה.
המלחמה בהרי האלפים ובאפנינים כבר התעוררה בחריפות לפני שהנסיך קונטי וצבא גליספאן ירדו מהרי האלפים. וילפרנקה ומונטבלאן הופגזו על ידי הנסיך קונטי ב-20 באפריל 1744. לאחר הנסיגה מהאלפים, הנסיך קונטי החל את ההתקדמות שלו לתוך פיימונטה ב-5 ביולי 1744. ב-19 ביולי 1744, צבא גליספאן נלחם בצבא הסרדיני בכמה מאבקים נואשים בפיירי-לונגו ב-18 ביולי 1744. כתוצאה מהקרב, הצבא גליספאן השתלט על קסטלדלפינו בקרב השני של קסטלדלפינו. קונטי עבר לדמונטה, שם בליל 8 - 9 באוגוסט 1744 (רק 36 שעות לפני שהצבא הספרדי בדרום איטליה נלחם בקרב השני של ולטרי, (כפי שצוין לעיל), הצבא של גליספאן כבש את מבצר דמונטה מן הסרדינים בקרב דמונטה. מלך סרדיניה הובס שוב על ידי קונטי בקרב גדול במדונה דל'אולו ב-30 בספטמבר 1744 ליד קוני (קוניו). עם זאת, קונטי לא הצליח לכבוש את המבצר הענקי בקוני והיה עליו לפרוש לדופינה למחנות החורף שלו. לפיכך, צבא גליספאן מעולם לא התאחד עם הצבא הספרדי תחת הרוזן גאז'ה בדרום ועכשיו הצבא האוסטרו-סרדיני הפריד ביניהם.
המערכה באיטליה בשנת 1745 היה גם לא מלחמה בלבד. אמנת טורינו של פברואר 1742 (שתוארה לעיל), שכוננה יחסים זמניים בין אוסטריה לסרדיניה, עוררה אי-נוחות מסוימת ברפובליקה של ג'נובה. עם זאת, כאשר היחסים הזמניים האלה קיבלו אופי יציב ואמין יותר בחתימה על חוזה וורמס (1743) שנחתם ב-13 בספטמבר 1743, הממשלה של ג'נובה חששה. חשש זה מהבידוד הדיפלומטי גרם לרפובליקה הגנואזית לנטוש את הנייטרליות שלה במלחמה ולהצטרף לבית בורבון. כתוצאה מכך, הרפובליקה הגנואזית חתמה על הסכם סודי עם השליטים הבורבונים של צרפת, ספרד ונאפולי. ב-26 ביוני 1745 הכריזה ג'נובה מלחמה על סרדיניה.
הקיסרית מריה תרזה, הייתה מתוסכלת מכישלונו של לובקוביץ לעצור את התקדמותו של גאז'ה. לפיכך הוחלף לובקוביץ ברוזן שולנבורג. השינוי בפיקוד האוסטרי, עודד את השליטים הבורבונים לפתוח ראשונים במתקפה באביב 1745. לפיכך, הרוזן דה גאז'ה עבר ממודנה לכיוון לוקה, וצבא גליספאן בהרי האלפים תחת פיקודו החדש של מרשל מיילבואה (הנסיך קונטי ומרשל מיילבואה החליפו תפקידים בחורף 1744–1745), התקדם דרך הריביירה האיטלקית לטנארו. באמצע יולי 1745 התרכזו שני הצבאות סוף סוף בין הסקריוויה והטנארו. יחד הצבא של הרוזן דה גאז'ה וצבא גליספאן כללו מספר לא רגיל של 80,000 חיילים. צעדה מהירה על פיאצ'נצה משכה את המפקד האוסטרי, ובהיעדרו נחתו בעלות-הברית והביסו לחלוטין את הסרדינים בבסיגננו ב-27 בספטמבר 1745, ניצחון שבמהרה הביא לכיבוש אלסנדריה, ואלנצה וקזאלה מונפראטו. ז'ומיני קרא לריכוז הכוחות אשר הביא את הניצחון "Le plus remarquable de toute la Guerre".
הפוליטיקה המורכבת של איטליה, לעומת זאת, משתקפת בכך שהמרקיז מיילבואה לא הצליח בסופו של דבר להפוך את ניצחונו להישג משמעותי. ואכן, בתחילת 1746 עברו חיילים אוסטריים, ששוחררו על ידי השלום האוסטרי עם פרידריך השני מפרוסיה, דרך טירול לאיטליה. מחנות החורף של צבא גליספאן באסטי, איטליה, הותקפו באכזריות וחיל המצב הצרפתי של באסטי, שמנה 6,000 איש, נאלץ להיכנע. במקביל, הרוזן בראון עם גיס אוסטרי הביס את בעלות הברית על הפו התחתון, ובכך ניתק את התקשורת עם הגוף העיקרי של צבא גליספאן בפיימונטה. סדרה של פעולות קטנות הרסו לחלוטין את הריכוז הגדול של צבא גליספאן, והאוסטרים כבשו את דוכסות מילאנו והשתלטו על חלק גדול מצפון איטליה. בעלות הברית נפרדו, מיילבואה כבש את ליגוריה, בעוד הספרדים צעדו נגד בראון. זה היה מיד חיזק בכבדות כל מה שהספרדים יכול לעשות היה להתבצר בפיאצ'נצה, האינפנטה פיליפ מספרד, שהיה המפקד העליון קרא למיילבואה לעזרתו. הצרפתים, שהתנהלו במיומנות וצעדו במהירות, התאחדו שוב, אך מצבם היה קריטי, שכן רק שני ימי צעדה מאחוריהם היה צבא מלך סרדיניה במרדף, ולפניהם היה הצבא העיקרי של האוסטרים. הקרב על פיאצ'נצה ב-16 ביוני 1746 היה קשה, אך הסתיים בניצחון אוסטרי, כשהצבא הספרדי נמלט בכבדות. העובדה שהצבא נמלט בכלל, הייתה בשל הרמה הגבוהה של מיילבואה של בנו ושל ראש מטהו. תחת הנהגתם צבא גליספאן התחמק הן מהאוסטרים והן מהסרדיניאנים והביס גיס אוסטרי בקרב רוטופרדדו ב-12 באוגוסט 1746. לאחר מכן הצבא האוסטרי עשה את דרכו בחזרה לג'נובה.
אף על פי שהצבא האוסטרי היה רק צל של מה שהיה קודם לכן, כשחזרו לג'נובה, האוסטרים השתלטו במהירות על צפון איטליה. האוסטרים כבשו את הרפובליקה של ג'נובה ב-6 בספטמבר 1746, אבל הם לא זכו להצלחה במסע שלהם לעבר הרי האלפים. עד מהרה התנערה ג'נובה משלטון הדיכוי של המנצחים, קמה וגירשה את האוסטרים ב-5-11 בדצמבר 1746. עם פלישת בעלות הברית לפרובאנס, והצרפתים, בפיקודו של שארל לואי אוגוסט פוקט, דוכס דה בל-איל, הדפו את המתקפה (1747), ג'נובה התנגדה למצור אוסטרי שני. כרגיל הייתה תוכנית המערכה מופנית לפריז ולמדריד. גייסות נבחרים של הצבא הצרפתי תחת האביר דה בל-איל (אחיו הצעיר של מרשל בל-איל) נצטוו להחזיק במעבר המבוצר של אקסיל ב-10 ביולי 1747. עם זאת, הצבא המשותף של אוסטריה וסבויה העניק לצבא הצרפתי תבוסה מוחצת בקרב זה, שנודע בשם "קולא דל'אסיטה". בקרב זה, האביר, ועמו רוב האליטה של האצולה הצרפתית, נהרגו על המתרסים. הקרבות הסוערים נמשכו בין האוסטרים והסרדינים לבין הצרפתים עד להסכם השלום באקס-לה-שאפל.
המערכה בארצות השפלה 1745–1748
הבריטים וההולנדים פרשו מפונטנואה בסדר טוב, אבל המרד היעקוביטי שגובה על ידי צרפת, ופרץ באוגוסט 1745, אילץ את הבריטים להעביר חיילים מפלנדריה כדי לטפל בו. עד סוף שנת 1745, הצרפתים החזיקו בערים האסטרטגיות גנט, אאודנארדה, ברוז', ודנדרמונדה, כמו גם את הנמלים של אוסטנדה וניופורט, ואיימו על הקשורים בין בריטניה וארצות השפלה.
הרפובליקה ההולנדית עצמה הייתה עכשיו בסכנה, ובאפריל 1747, הצרפתים החלו בצמצום המצודות שלהם לאורך הגבול עם ארצות השפלה האוסטריות. בקרב לאופלד ב-2 ביולי 1747, דה סאקס זכה בניצחון נוסף על צבא בריטי-הולנדי תחת פיקודם של נסיך אורנז' והדוכס קמברלנד; לאחר מכן הצרפתים הטילו מצור על מאסטריכט וברגן אופ זום, אשר נפל בספטמבר.
אירועים אלה העניקו דחיפות רבה יותר לשיחות השלום המתמשכות בקונגרס ברדה, שהתקיים לצלילי הירי הארטילרי הצרפתי על מאסטריכט. בעקבות הסכם 1746 בין רוסיה לאוסטריה, צבא של 30,000 רוסים צעד מליבוניה אל הריין, אך הגיע מאוחר מדי מכדי שיוכל לסייע. מאסטריכט נכנעה ב-7 במאי, וב-18 באוקטובר 1748 הסתיימה המלחמה בחתימה על הסכם אקס לה שאפל.
סיום המלחמה
מלחמת הירושה האוסטרית הסתיימה עם חוזה אקס-לה-שאפל (1748). מריה תרזה ואוסטריה שרדה כמעט את הסטטוס קוו אנטה בלום, ונאלצו לוותר רק על שלזיה לטובת פרוסיה, וכמה הפסדים טריטוריאליים קטנים לספרד בצפון איטליה. בעוד שאוסטריה הייתה רחוקה מלהיות מובסת, אובדן שלזיה היה במידה רבה תבוסה משפילה למנהיגות אוסטריה של המדינות הגרמניות בתוך האימפריה הרומית הקדושה. לעומת זאת, הרווח הפרוסי כמעט הכפיל את גודל הכלכלה, הטריטוריה והאוכלוסייה שלה, ואילו הצלחתו של פרידריך השני כמפקד העניקה לו את הכינוי "פרידריך הגדול". זה סימן את תחילת הדואליזם הגרמני בין פרוסיה לאוסטריה, אשר בסופו של דבר הגבירה את הלאומנות הגרמנית, ואת הדחף לאחד את גרמניה כישות אחת.
למרות הניצחונות שלו, לואי החמישה עשר, מלך צרפת, שרצה להופיע כבורר וכמדינאי ולא ככובש, החזיר את כל כיבושיו לאויביו המובסים בכבוד, וטען שהוא "מלך צרפת, לא סוחר". החלטה זו, שלא הובנה כלל על ידי הגנרלים שלו ועל ידי הצרפתים, הפכה את המלך ללא פופולרי בבית. הצרפתים השיגו כל כך מעט ממה שהם נלחמו על כך, שהם אימצו את הביטויים "Beete comme la paix" ("טיפש כמו השלום") ו-"Travailler pour le roi de Prusse" ("לעבוד עבור מלך פרוסיה", כלומר לעבוד בחינם). צרפת בהחלט הצליחה להשפיל את מריה תרזה ואת ממלכתה, אבל בגלל זה חיזקה צרפת את כוחה של פרוסיה, שהמשיך לצמוח, עד כדי פגיעה בצרפת מאוחר יותר. פעמיים, בזמן המלחמה, כרתה פרוסיה שלום עם אוסטריה בלי להודיע לצרפת, והובילה את לואי החמישה-עשר להתייחס אל פרידריך השני מפרוסיה (שאותו הוא כבר לא אהב מאוד) כבעל-ברית לא מהימן. למרות ההיסטוריה הארוכה של הסכסוך בין בתי הבסבורג לבורבון, הוא החל לחפש לכרות ברית עם אוסטריה.
ספרד, בדרך זו או אחרת, הצליחה להשיג חלק ממטרות המלחמה שלה, שרובן התמקדו במאמץ להחזרת ההשפעה הספרדית בחצי האי האיטלקי.
בריטניה הצליחה לצאת מהמלחמה עם הסדרים רצויים ובתנאים שלה, שהכעיסו את האוסטרים; כוחה של בריטניה הלך וגבר והאינטרסים שלה הפכו מורכבים עוד יותר. משהבינה כי אוסטריה אינה עוד ההגמון היחיד במרכז אירופה, החליטה בריטניה ליישר את עצמה עם פרוסיה כדי להגן על הנובר מפני התקפה צרפתית עתידית. ברית זו בסופו של דבר ערערה את היציבות ביבשת, כמו המעצמות האחרות הידקה בריטניה את עצמה בהסכם עם בעל ברית מנוגד למלחמה הקרובה, שעמדה להיות אף יותר גדולה מזאת שהייתה.
צפון אמריקה
המלחמה התנהלה גם בצפון אמריקה ובהודו. בצפון אמריקה הסכסוך נודע במושבות הבריטיות כמלחמת המלך ג'ורג', והחל רק לאחר שהכרזות מלחמה רשמיות של צרפת ובריטניה הגיעו למושבות במאי 1744. הגבולות בין צרפת החדשה למושבות הבריטיות של ניו אינגלנד, ניו יורק ונובה סקוטיה היו האתר של פשיטות תכופות בקנה מידה קטן, בעיקר על ידי כוחות קולוניאליים צרפתיים ובני בריתם ההודיים נגד מטרות בריטיות, אם כי נעשו מספר ניסיונות על ידי קולוניסטים בריטים לארגן משלחות נגד צרפת החדשה. התקרית המשמעותית ביותר הייתה לכידת המבצר הצרפתי לואיסבורג ב (איל רויאל) על ידי משלחת (29 באפריל - 16 ביוני 1745) של מיליציה קולוניאלית שאורגנה על ידי מושל מסצ'וסטס ויליאם שירלי, בפיקודו של ויליאם פפרל ממיין (אז חלק ממסצ'וסטס), ובסיוע צי של הצי המלכותי. משלחת צרפתית לשיקום לואיסבורג ב-1746 נכשלה עקב מזג אוויר גרוע, מחלות ומותו של מפקדה. לואיסבורג הוחזרה לצרפת בתמורה למדראס, מה שעורר כעס רב בקרב המתיישבים הבריטים, שהרגישו שהם חיסלו קן של פריבטירים עם לכידתו.
הודו
המלחמה סימנה את תחילתו של מאבק רב עוצמה בין בריטניה לצרפת בהודו ושל עלייה צבאית אירופית והתערבות פוליטית בתת-היבשת. פעולות איבה גדולות החלו עם הגעתה של שייטת ימית בפיקודו של ברטראן-פרנסואה מאהה דה לה בורדונה, הנושאת חיילים מצרפת. בספטמבר 1746 הנחית בורדונה את חייליו ליד מדראס והטיל מצור על הנמל. למרות שזה היה היישוב הבריטי העיקרי בקרנאטיק, מדראס הייתה מבוצרת קלות והיה בה רק חיל מצב קטן, מה ששיקף את האופי המסחרי לחלוטין של הנוכחות האירופית בהודו עד כה. ב-10 בספטמבר, שישה ימים בלבד לאחר הגעתו של הכוח הצרפתי, נכנעה מדראס. תנאי הכניעה שהוסכמו על ידי בורדונה קבעו לפדיון את ההתנחלות תמורת תשלום מזומן על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. עם זאת, לויתור זה התנגד ז'וזף פרנסואה דיפלקס, המושל הכללי של הרכוש ההודי של חברת הודו המזרחית הצרפתית. כאשר בורדונה נאלץ לעזוב את הודו באוקטובר לאחר הרס השייטת שלו על ידי סופת ציקלון, דיפלקס ויתר על ההסכם. אנווארודין מוחמד חאן הקרנאטי התערב בתמיכה בבריטים והתקדם לכבוש מחדש את מדראס, אך למרות עליונות עצומה במספרים צבאו נמחץ בקלות תוך מרחץ דמים על ידי הצרפתים, בהפגנה הראשונה של פער האיכות שנפער בין צבאות אירופה והודו.
הצרפתים פנו כעת ליישוב הבריטי שנותר בקרנאטיק, מבצר סנט דייוויד בקודלור, שהיה קרוב בצורה מסוכנת ליישוב הצרפתי הראשי פונדיצ'רי. הכוח הצרפתי הראשון שנשלח נגד קודדלור הופתע והובס בקרבת מקום על ידי כוחות הנוואב וחיל המצב הבריטי בדצמבר 1746. בתחילת 1747 הטילה משלחת שנייה מצור על פורט סנט דייוויד אך נסוגה עם הגעתה של שייטת הצי הבריטית במרץ. ניסיון אחרון ביוני 1748 נמנע מתקיפת המבצר ותקף את העיירה קודדלור עצמה המבוצרת קלות, אך המתקפה נהדפה על ידי חיל המצב הבריטי.
עם הגעתה של שייטת ימית בפיקודו של אדמירל בוסקאוון, נושאת חיילים וארטילריה, יצאו הבריטים למתקפה והטילו מצור על פונדיצ'רי. הם נהנו מעליונות ניכרת במספרם על פני המגינים, אך היישוב בוצר מאוד על ידי דיפלקס ולאחר חודשיים נזנח המצור.
הסדר השלום הביא את החזרת מדראס לחברה הבריטית, שהוחלפה בעד לואיסבורג בקנדה. עם זאת, הסכסוך בין שתי החברות נמשך באמצעות מיופה כוח במהלך ההפסקה שלפני פרוץ מלחמת שבע השנים, כאשר כוחות בריטיים וצרפתים נלחמו בשם הטוענים היריבים לכס היידראבאד והקרנאטיק.
פעולות ימיות
המבצעים הימיים של מלחמה זו הסתבכו עם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, שפרצה ב-1739 בעקבות המחלוקות הארוכות בין בריטניה וספרד על טענותיהן הסותרות באמריקה. המלחמה הייתה יוצאת דופן בשל הבולטות של ניהול פיראטיות משני הצדדים. זה נמשך על ידי הספרדים באיי הודו המערבית בהצלחה רבה, ובאופן פעיל בבית. הצרפתים היו פעילים לא פחות בכל הימים. ההתקפה של מאהה דה לה בורדונה על מדראס הייתה בחלקה במידה רבה מיזם פרטי. הבריטים הגיבו במרץ. המספר הכולל של הלכידות על ידי צבאות צרפתים וספרדים היה ככל הנראה גדול יותר מרשימת הבריטים - כפי שהגדיר זאת בשנינות הצרפתית וולטייר לאחר ששמע את ההתפארות של ממשלתו, כי הסיבה שיותר סוחרים בריטים נשבו בגלל שהיו הרבה יותר סוחרים בריטים וספינות בריטיות לתפוס; אך חלקית גם משום שממשלת בריטניה עדיין לא החלה לאכוף את השימוש בשיירות בקפדנות כה רבה כפי שעשתה בזמנים מאוחרים יותר.
איי הודו המערבית
המלחמה באיי הודו המערבית, לאחר ששתי התקפות אחרות לא מוצלחות בוצעו על שטח ספרד, גוועה ולא התחדשה עד 1748. המשלחת בפיקודו של אנסון הפליגה באיחור, לא הייתה מסופקת מאוד והייתה פחות חזקה ממה שהייתה מיועדת. היא כללה שש ספינות ועזבה את בריטניה ב-18 בספטמבר 1740. אנסון חזר לבדו עם ספינת הדגל שלו ה-Centurion ב-15 ביוני 1744. שאר כלי השיט לא הצליחו להקיף את הכף או אבדו. אולם, אנסון פגע בחופי צ'ילה ופרו ולכד גליאון ספרדי בעל ערך עצום ליד הפיליפינים. השיוט שלו היה הישג גדול של רזולוציה וסיבולת.
לאחר כישלון הפלישות הבריטיות ופלישה נגדית ספרדית לג'ורג'יה ב-1742, הושארו פעולות ימיות לוחמניות באיים הקריביים לפריבטירים של שני הצדדים. מחשש להפסדים כספיים וכלכליים גדולים במקרה של לכידת צי אוצר, הספרדים הפחיתו את הסיכון על ידי הגדלת מספר השיירות, ובכך הפחיתו את ערכן. הם גם הגדילו את מספר הנמלים שבהם ביקרו והפחיתו את יכולת הניבוי של מסעותיהם.
ב-1744 כוח בריטי של 300 איש בליווי שני פריבטירים מסנט קיטס כבש בהצלחה את המחצית הצרפתית של סן מרטן השכנה, וכבש אותה עד הסכם אקס-לה-שאפל ב-1748. בסוף מאי 1745 הפליגו ממרטיניק שתי פריגטות מלכותיות צרפתיות של 36 ו-30 תותחים בהתאמה תחת קומודור לה טושה, בתוספת שלושה פריבטירים כנקמה כדי לפלוש וללכוד את המושבה הבריטית אנגווילה אך נהדפו עם אובדן כבד.
בשנה האחרונה של המלחמה אירעו שתי פעולות משמעותיות באיים הקריביים. הסתערות בריטית שנייה על סנטיאגו דה קובה שהסתיימה אף היא בכישלון ופעולה ימית אשר נבעה ממפגש מקרי בין שתי שיירות. הפעולה התגלגלה בצורה מבולבלת, כאשר כל צד היה להוט לחפות על אוניות הסוחר שלו וליירט את אלו של האחר. הלכידה הפכה לנחשקת במיוחד עבור הבריטים בשל העובדה שהצי הספרדי הפונה הביתה יהיה עמוס במטילים מהמכרות האמריקאים. היתרון היה של הבריטים כאשר ספינת מלחמה ספרדית אחת עלתה על שרטון ואחרת נכבשה אך המפקד הבריטי לא הצליח ללכוד את הספינות והצי הספרדי תפס מחסה בהוואנה.
הים התיכון
בזמן שאנסון המשיך במסעו מסביב לעולם, ספרד כיוונה בעיקר למדיניות האיטלקית של המלך. שייטת הצטיידה בקדיס כדי להעביר חיילים לאיטליה. הוא נצפה על ידי האדמירל הבריטי ניקולאס האדוק. כאשר שייטת החסימה נאלצה לעזוב מחוסר אספקה, האדמירל הספרדי דון חואן חוסה נבארו יצא לים. הבריטים עקבו אחריו, אך כאשר הכוח הבריטי נגלה לעיניו הצטרפה לנאווארו שייטת צרפתית בפיקודו של קלוד-אליזה דה לה ברויאר דה קור (דצמבר 1741). האדמירל הצרפתי אמר להאדוק שהוא יתמוך בספרדים אם יותקפו ובעקבות כך האדוק פרש. צרפת ובריטניה לא היו עדיין במלחמה בגלוי, אבל שתיהן היו מעורבות במאבק בגרמניה - בריטניה כבת בריתה של מלכת הונגריה, מריה תרזה; צרפת כתומכת הטוען הבווארי של האימפריה. נבארו ודה קור המשיכו לטולון, שם נשארו עד פברואר 1744. צי בריטי צפה בהם, בפיקודו של האדמירל ריצ'רד לסטוק, עד שסר תומאס מתיוס נשלח כמפקד העליון וכשגריר לחצר המלוכה של טורינו.
גילויים ספורדיים של עוינות בין הצרפתים והבריטים התרחשו באזורים שונים, אך מלחמה מוצהרת לא החלה עד שממשלת צרפת פרסמה את הצהרתה מ-30 במרץ, עליה השיבה בריטניה הגדולה ב-31 במרץ. לפורמליות זו קדמו ההכנות הצרפתיות לפלישה לאנגליה, וכן קרב טולון בין הבריטים לשייטת צרפתית-ספרדית. ב-11 בפברואר התנהל קרב מבולבל ביותר, שבו החלוץ ומרכז הצי הבריטי היו מעורבים עם העורף הספרדי והמרכז של בעלות הברית. לסטוק, שהיה ביחסים גרועים ביותר עם הממונה עליו, לא נטל חלק בפעולה. מתיוס נלחם במרץ אבל בצורה לא מסודרת, שבר את מבנה הצי שלו, ולא הפגין כוח כיוון, בעוד הצי הקטן יותר של נבארו שמר על לכידות ונלחם בהתקפות הנמרצות אך המבולבלות של אויבו הגדול יותר עד שהגיעו כוחות הצי הצרפתי. הצי הבריטי שנפגע קשות נסוג. הצי הספרדי הפליג אז לאיטליה שם סיפק צבא רענן ואספקה שהייתה לה השפעה מכרעת על המלחמה. הניהול הכושל של הצי הבריטי בקרב, עורר זעם עמוק בקרב העם, והוביל לרפורמה דרסטית בצי הבריטי.
המים הצפוניים
התוכנית הצרפתית לפלוש לבריטניה הוסדרה בשילוב עם המנהיגים היעקוביטים, וחיילים היו אמורים להיות מועברים מדנקרק. בפברואר 1744, צי צרפתי של עשרים אוניות הקו נכנס לתעלת למאנש בפיקודו של ז'אק איימאר, הרוזן דה רוקפייל, לפני שהכוח הבריטי בפיקודו של אדמירל ג'ון נוריס היה מוכן להתנגד לו. אבל הכוח הצרפתי לא היה מצויד, האדמירל היה עצבני, מוחו התעכב על כל האסונות שעלולים לקרות, ומזג האוויר היה גרוע. דה רוקפייל הגיע כמעט עד הדאונס, שם נודע לו שסר ג'ון נוריס נמצא בהישג יד עם עשרים וחמישה אוניות קו, ולאחר מכן נסוג במהירות. המשלחת הצבאית שהתכוננה בדנקרק לחצות בחסות הצי של דה רוקפייל, כמובן, לא התחילה לחצות את התעלה. חולשתם המוחלטת של הצרפתים בים, עקב הזנחה ממושכת של הצי ומצבו פושט הרגל של האוצר, הוכחה במהלך המרד היעקוביטי של 1745, כאשר צרפת לא עשתה ניסיון להרוויח ממצוקת הממשל הבריטי.
ההולנדים, לאחר שהצטרפו בשלב זה לבריטניה הגדולה, הוסיפו תוספת רצינית לכוח הימי המתנגד לצרפת, אם כי הרפובליקה ההולנדית נאלצה בשל הצורך להחזיק צבא בפלנדריה למלא תפקיד משני מאוד בים. מאחר שממשלת בריטניה לא הומרצה על ידי מתקפה אדירה, והיו לה אינטרסים מיידיים הן בבית והן בגרמניה, איחרה ממשלת בריטניה לעשות שימוש בכוח הימי האחרון שלה. ספרד, שלא יכלה לעשות דבר בעל אופי התקפי, כמעט הוזנחה. במהלך 1745 המשלחת של ניו אינגלנד שכבשה את לואיסבורג (30 באפריל - 16 ביוני) קיבלה חיפוי של כוח ימי בריטי, אך מעט יותר הושג על ידי המאמצים הימיים של כל אחד מהלוחמים.
בשנת 1746 נשלחה במהלך אוגוסט ואוקטובר משלחת בריטית משולבת ימית וצבאית לחופי צרפת - הראשונה מתוך שורה ארוכה של מיזמים דומים שבסופו של דבר זכו ללעג כ"שבירת חלונות עם גינאות". המטרה הייתה לכידת המחסן של חברת הודו המזרחית הצרפתית בלוריאן, אך היא לא הושגה.
משנת 1747 ועד סיום המלחמה באוקטובר 1748, המדיניות הימית של ממשלת בריטניה, מבלי להגיע לרמה גבוהה, הייתה אנרגטית וקוהרנטית יותר. מעקב קפדני יותר נמשך לאורך החוף הצרפתי, וננקטו אמצעים יעילים ליירט את התקשורת בין צרפת לנחלותיה האמריקאיות. באביב התקבל מידע ששיירה חשובה לאיי הודו המזרחית והמערבית אמורה להפליג מלוריאן. השיירה יורטה על ידי אנסון ב-3 במאי, ובקרב הראשון על כף פינסטר, ארבע-עשרה ספינות הקו של האדמירל הבריטי ג'ורג' אנסון חיסלו את הליווי הצרפתי של שש ספינות קו ושלוש אוניות חמושות של חברת הודו, למרות שבינתיים אוניות הסוחר ברחו.
האוקיינוס ההודי
בהודו המזרחית, התקפות על המסחר הצרפתי על ידי שייטת בריטית בפיקודו של קרטיס בארנט ב-1745 הובילו לשיגור של שייטת צרפתית בפיקודו של ברטראן פרנסואה מאהה דה לה בורדונה. לאחר התנגשות לא חד משמעית מול נגאפטנם ביולי 1746, אדוארד פייטון, יורשו של בארנט, נסוג לבנגל, והותיר את בורדונה ללא התנגדות בחוף קורומנדל. הוא הנחית חיילים ליד מדראס וצר על הנמל ביבשה ובים, ואילץ אותו להיכנע ב-10 בספטמבר 1746. באוקטובר השייטת הצרפתית נהרסה על ידי סופת ציקלון, איבדה ארבע ספינות וספגה נזק כבד לארבע נוספות. הספינות ששרדו נסוגו. כוחות היבשה הצרפתיים המשיכו לבצע מספר התקפות על ההתיישבות הבריטית בקודלור, אך החלפתו בסופו של דבר של פייטון הרשלני על ידי תומאס גריפין הביאה לחזרה של עליונות הצי הבריטית שהעמידה את הצרפתים במגננה. למרות הופעתה של שייטת צרפתית נוספת, הגעתה של תגבורת בריטית בקנה מידה גדול תחת אדוארד בוסקאוון (שחשב אך לא ביצע מתקפה על איל דה פראנס בדרך) העניקה לבריטים דומיננטיות מכרעת ביבשה ובים, אך המצור שלאחר מכן על פונדיצ'רי שאורגן על ידי בוסקאוון לא הצליח.
ג'ו קול
ג'ו קול (באנגלית: Joe Cole; נולד ב-8 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
בוגר מחלקת הנוער המפורסמת של וסטהאם יונייטד, קול היה אחת התקוות הכי גדולות של הכדורגל האנגלי. הוא התקדם במהירות במעלה קבוצות הנערים והנוער של ווסטהאם עד להופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת בגיל 17, הקריירה שלו פרחה בעיקר מתי שהגיע המנג'ר הארי רדנאפ.
ב-2003 עבר קול לצ'לסי כחלק מהמהפכה של רומן אברמוביץ' תמורת 7 מיליון פאונד, עם רצון לבסס עצמו בנבחרת אנגליה. למרות זאת, לאור התחרות על מקומות בקבוצה, בהתחלה הוא התקשה לאחוז במקום בצ'לסי או בנבחרת תחת קלאודיו ראניירי. ההגעה של המאמן החדש לצ'לסי, ז'וזה מוריניו ב-2004 הראתה שיפור ביכולותו של קול, והוא התחיל לקבל מקום גם בנבחרת האנגלית.
בקיץ 2010 שוחרר מצ'לסי אחרי שסיים את חוזהו ולבסוף חתם בליברפול ל-4 שנים בסכום של 90 אלף ליש"ט לשבוע. באוגוסט 2011 הושאל קול לקבוצת ליל הצרפתית לעונה אחת, שבסיומה חזר לליברפול.
ב-04 בינואר 2012 חתם קול בהעברה חופשית במועדון נעוריו, ווסטהאם יונייטד, מהפרמיירליג. ב-10 ביוני 2014 חתם בהעברה חופשית באסטון וילה לשנתיים. באוקטובר 2015 הושאל לקובנטרי סיטי ל-35 יום. ב-7 בינואר 2016 חתם באופן קבוע בקובנטרי סיטי עד לסוף העונה. ב-11 במאי 2016 עבר לטמפה ביי רוודייז מה-NASL בהעברה חופשית שם שיחק עד נובמבר 2018, עת פרש ממשחק פעיל והצטרף לאקדמיית הכדורגל של צ'לסי כמאמן.
נבחרת
בנבחרת אנגליה קול רשם 56 הופעות, רובן בתור מחליף, ולזכותו 10 כיבושים. הוא היה בסגל ליורו 2004, אבל לא שיחק. במונדיאל 2006 הבקיע שער נגד שוודיה.
סובורובו
גאוגרפיה
אזור העיר מאופיין באקלים ממוזג העיר ממוקמת על מישור בחלק הדרום מערבי של רמת דוברוג'ה. 61% משטח הרשות המקומית מיושב או מעובד, 15% משטחיה מיוערים ו-4.3% מהשטח הן דרכים סלולות. הקרקע משופעת באבני גיר באזורים מסוימים ובחלקם קיימת קרקע פורייה עשירה בהומוס ומתאימה לגידולים חקלאיים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-16 בעת שלטון האימפריה העות'מאנית בבולגריה נוסד במקום כפר חקלאים קטן בשם קוזלודז'ה. העיר המודרנית נקראת על שמו של הגנרל הרוסי אלכסנדר סובורוב אשר ב-9 ביוני 1774 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הביס את העות'מאנים בקרב קוֹלוּדְזָ'ה שנערך בסמוך למקום. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש שוב המקום על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, חלק מנסיכות בולגריה.
כלכלה
אזור סובורובו הוא חקלאי ברובו ומהווה מרכז אזורי לחקלאות אורגנית בתחום הפירות והירקות. בעיר תחנת רכבת ודרכה עוברים קווים ישירים לווארנה ודובריץ'. כמו כן קיימת רשת כבישים בין עירוניים לאותם היעדים. במהלך העשור השני של המאה ה-21 מתוכננת הקמתה של תחנת כוח בסמוך לעיר, שתפעל באמצעות אנרגיית רוח ותספק חשמל בהספק של 60 מגה וולט אמפר.
מוסדות ציבור חינוך ואמנות
בעיר קיימות 2 ספריות, 2 בתי ספר יסודיים, בית ספר תיכון ומרכז קהילתי אחד. בעיר פועלת להקת תיאטרון שנוסדה ב-1905 וכן קיים בה מוזיאון היסטורי.
דייוויד סמית (ספורטאי)
דייוויד סמית (באנגלית: David Smith; נולד ב-20 באפריל 1978) הוא חותר ורוכב אופניים סקוטי. אלוף פאראלימפי בחתירה (לונדון, 2012) וחבר מסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה
סמית נולד וגדל בדנפרמלין, סקוטלנד. הוא נולד עם מום אורתופדי קלאב פוט ועבר בינקותו ובילדותו מספר ניתוחים והליכים רפואיים לשיפור מבנה רגליו. בנעוריו, למד קרטה, קיבל חגורה שחורה, ובין השנים 1993–1999 ייצג את בריטניה בתחרויות בענף. לאחר מכן, עבר לעסוק בענף המזחלות, ובין השנים 2002–2008, היה חבר נבחרת המזחלות של בריטניה וייצג אותה בתחרויות עולמיות. בשנת 2009 השלים תואר במדעי הספורט מטעם אוניברסיטת באת'. בשנת 2010, אובחן עם המאנגיובלסטומה, גידול נדיר בעמוד השדרה הצווארי, נותח במהלך חייו מספר פעמים ועבר תהליכי שיקום הכרוכים בהתמודדויות עם פגיעות ושיתוקים שלאחר הניתוח.
בשנת 2013, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שקרא את Finding Ultra - ספרו של האולטרה מרתוניסט, ריץ' רול. תחילה בחר בטבעונות על מנת לשפר ביצועים בספורט ולשפר את בריאותו ולאחר מכן החלטה זו התבססה גם על טעמים מוסריים.
מתגורר באבימור, סקוטלנד.
קריירת חתירה
בשנת 2009, ייצג את בריטניה לראשונה בתחרות חתירה Varese International Regatta וזכה במדליית זהב. באותה השנה, זכה באליפות העולם בחתירה לנכים שנערכה בפוזנן, פולין. בשנת 2010, היה חבר נבחרת החתירה הפאראלימפית של בריטניה, אולם אז התגלה בגופו גידול. הוא עבר שני ניתוחי חירום בסיכון גבוה בעמוד השדרה הצווארי. במהלך הניתוח, הוצאו מגופו שלוש חוליות, ועמוד השדרה שלו קובע באמצעות ברגים. כשהתעורר, גילה כי חלק מאיבריו משותקים והוא עבר הליך שיקומי. בשנת 2011, זכה שוב באליפות העולם בחתירה לנכים שנערכה בבלד, סלובניה. בשנת 2012, זכה גם בגביע העולם בחתירה לנכים. באותה השנה, השתתף במשחקים הפאראלימפיים בלונדון, וזכה במדליית זהב בחתירת mixed coxed four. למרות הצלחתו בענף החתירה, השפעות הניתוחים שעבר אילצו אותו לפרוש מענף זה.
קריירת רכיבה
בשנת 2012, החל סמית לעסוק ברכיבה ספורטיבית. בשנת 2014, גילה כי הגידול חזר והיה עליו לעבור ניתוח נוסף. הניתוח הצליח וסמית השתקם והמשיך להתאמן לקראת המשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו. בשנת 2015, סמית ייצג את בריטניה בשתי תחרויות גביע עולם של האיגוד הבינלאומי לאופניים (UCI Para-cycling road world cups). באותה השנה, זכה בשתי מדליות במסגרת תחרויות בינלאומיות של האיגוד הבינלאומי לאופניים שנערכו במנצ'סטר (Manchester Para-cycling International). לאחר מכן, גילה כי הגידול חזר שוב וכי עליו לעבור ניתוח נוסף. סמית החליט לדחות את הניתוח כדי להצליח להשתתף במשחקים הפאראלימפיים בשנת 2016, אולם בינואר 2016, מצבו הבריאותי הידרדר ובפברואר 2016 עבר ניתוח נוסף שהותיר אותו עם פגיעות ושיתוקים. עקב מצבו הבריאותי, סמית לא הצליח לקחת חלק במשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו, ונכון ליולי 2017, הוא בתהליך שיקום.
רכס דוברידג'
רכס דוברידג' (באנגלית: DuBridge Range) הוא רכס הרים בהרי האדמירליות, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 37 קילומטרים.
גובהו 1,446 מטרים מעל פני הים.
הרכס משתרע מכיוון דרום מערב לכיוון דרום מזרח, בין קרחון פיטקוויץ' לקרחון שיפלי.
הרכס מסתיים בחופה הצפוני של ארץ ויקטוריה (חוף פנל) מערבית לאי פלט; בין כף ויליאמס וכף אדייר.
גילוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1960.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שם לי דוברידג', חבר בהמועצה הלאומית למדע של ארצות הברית במשך שבע שנים, וכן יועץ לנשיא ארצות הברית בין השנים 1970–1969.
ג'ונתן ריצ'מן
ג'ונתן ריצ'מן (באנגלית: Jonathan Richman; נולד ב-16 במאי 1951) הוא זמר, גיטריסט ומחבר שירים אמריקאי. בשנות ה-70 הנהיג ריצ'מן את להקת ה-"Modern Lovers", להקת פרוטו פאנק, ומאז קריירת הסולו שלו מתאפיינת במוזיקה אקוסטית או עם ליווי קל, ומכתיבה וסגנון הומוריסטי, ילדותי ותמים.
חייו
ריצ'מן נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית והושפע בצעירותו מ"הוולווט אנדרגראונד". לאחר ניסיון כושל להתחיל קריירה מוזיקלית בניו יורק, הקים את ה-"Modern Lovers" בבוסטון. ב-1972 הקליטו אלבום בהפקת ג'ון קייל, שכלל את השירים "Roadrunner", מחווה לשיר "Sister Ray" של הוולווט אנדרגראונד (ובוצע לאחר מכן על ידי ה"סקס פיסטולס"), ו"פאבלו פיקאסו", שבוצע לאחר מכן על ידי אמנים רבים, כולל קייל עצמו (באלבום "Hellen of Troy") ודייוויד בואי (באלבום "Reality"). בהשפעת תקופה בה ה-Lovers ניגנו במלון בברמודה, החל ריצ'מן לנדוד לסגנון מוזיקלי פשוט וקליל יותר, דבר שתרם בסופו של דבר להתפרקות הלהקה.
בשנות השמונים והתשעים המשיך ריצ'מן בסגנון הקליל, וכלל אלבומים בספרדית ובסגנון קאנטרי. בהופעותיו כלל לעיתים קרובות שירים בשפות שונות, כולל איטלקית, צרפתית ואפילו עברית.
ב-1998 הופיע ריצ'מן בסרט "משתגעים על מרי", כשהוא תורם קטעים מוזיקליים אשר אפיינו את העלילה.
גלה בז'ואשווילי
תחילת חייו
בז'ואשווילי נולד בעיירה מנגליסי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). בשנת 1991 הוא סיים כבוגר את המכון ליחסים בינלאומיים והחוק הבינלאומי באוקראינה ולאחר מכן למד בפקולטה לחוק הבינלאומי באוניברסיטת קייב. בשנת 1997 הוא קיבל תואר מוסמך במשפטים (LLM)-במשפט בינלאומי ובמשפט השוואתי מבית הספר למשפט באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בדאלאס טקסס. בשנת 2003 הוא נרשם לבית הספר למנהל שליד אוניברסיטת הרווארד כתלמיד אמצע-קריירה והיה מועמד לתואר MA במינהל ציבורי.
קריירה
עם כינון הממשלה החדשה של גאורגיה בינואר 2008 הוחלף בז'ואשווילי, ב-31 בינואר של אותה שנה, על ידי דוד בכארדזה. בעקבות זאת הודיע בז'ואשווילי על החלטתו לפרוש מהחיים הציבוריים לטובת הסקטור הפרטי. למרות זאת מונה בז'ואשווילי, ב-30 בינואר 2008 לראש שירותי המודיעין של גאורגיה והחליף את אנה ז'ווניה.
משנת 2000, במקביל לפעילותו הפוליטית, היה בז'ואשווילי במחקר מדעי בסוגיות של החוק הבינלאומי, וכתב, בשנת 2003, את הספר "היבטים משפטיים בינלאומיים של מדיניות החוץ הגאורגית" ומספר מאמרים בנושא. הוא מחזיק בדרגה הדיפלומטית של "שגריר מיוחד ומוסמך", ודרגת מזכיר שגרירות ממלכתי בשירות הציבורי.
בז'ואשווילי נשוי עם שני בנים. הוא דובר גאורגית, אנגלית, רוסית וספרדית. אחיו דוד בז'ואשווילי הוא אחד מהבעלים של ערוצי הטלוויזיה מזה ורוסתווי-2 וחבר הפרלמנט הגאורגי מטעם תנועת האיחוד הלאומית (בראשות סאקשווילי).
בלדונה
בלדונה (שם מדעי: Atropa belladonna) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הסולניים הגדל בר במערב אסיה, צפון אפריקה ואירופה.
השם בלדונה, שמשמעותו באיטלקית הוא "אישה יפה", מקורו במנהג מתקופת הרנסאנס, כאשר נשים נהגו להוסיף לעיניהן טיפות של נוזל המופק מהצמח, נוזל שהרחיב את אישוני עיניהן, מה שנחשב ליפה.
הבלדונה יכול להגיע לגובה של עד שני מטרים ויש לו פרחים בצורת פעמון בצבע חום-סגול, שמהם מתפתחים פירות כדוריים, תחילה ירוקים ובהמשך שחורים מרובי זרעים. אורך העלים מגיע עד 16 סנטימטרים. השורש לבן ומעובה ומגיע ל-15 סנטימטרים. הפריחה מתרחשת בחודשי הקיץ, יוני עד אוגוסט.
הצמח כולו ובעיקר השורש מכיל כעשרים אלקלואידים פעילים, כולל אטרופין, היוסציאמין וסקופולמין. כל חלקי הצמח רעילים לאדם ולבעלי חיים.
יחסי זימבבואה–פקיסטן
יחסי זימבבואה–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת זימבבואה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
קיימת קהילה קטנה של פקיסטנים המתגוררים בזימבבואה, שמנתה למעלה מ-400 תושבים בשנת 2005. רוב הפקיסטנים בזימבבואה הם אנשי מקצוע, אנשי עסקים וסוחרים. בנוסף, מספר ניכר של מהגרים מהודו שהתיישבו בזימבבואה, הגיעו במקור מאזורים שמהווים כיום את פקיסטן. למרות העוני והמצוקות הכלכליות בזימבבואה, המשקיעים הפקיסטנים ממשיכים לגלות עניין בבחינות הזדמנויות השקעה במדינה. מדי שנה, משקיענים רבים תורמים לפיתוח הסחר במדינה.
קן וול
קן וול (באנגלית: Ken Wahl; נולד ב-31 באוקטובר 1954) הוא שחקן אמריקאי שפעל בעיקר בשנות השמונים והתשעים. זוכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 1989 על תפקידו בסדרה "סוכן סמוי".
ביוגרפיה
וול נולד בשיקגו בשם אנתוני "קני" קלצרטה. בגיל 17 החליט לנשור מלימודיו ועזב לקליפורניה במטרה להצליח כשחקן. החליט לשנות את שם הבמה שלו ל"וול" על שם האדם שהציל את חיי אביו במלחמת קוריאה.
קריירת משחק
וול החל את דרכו כשחקן בסרטי הפשע "התוהים" של פיליפ קאופמן בתפקיד מנהיג הכנופיה ריצ'י ג'ינרו ו"רובע ברונקס" בתפקיד השוטר קורלי לצידם של פול ניומן ואד אסנר.
בשנת 1985 הופיע וול בסרט הטלוויזיה "12 הנועזים: המשימה הבאה" סרט ההמשך לסרט המלחמה המפורסם "12 הנועזים". משחקו בסרט בתפקיד המוזיקאי לואיס ולנטיין צד את עיניו של המפיק והתסריטאי סטיבן ג'יי קאנל שהחליט לתת לו את התפקיד הראשי בסדרת דרמת הפשע "סוכן סמוי". בסדרה שיחק וול בתפקיד הסוכן הסמוי הפדרלי וינסנט "ויני" טרנובה וזכה בשנת 1989 בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
חיים אישיים
וול התחתן עם אשתו הראשונה הדוגמנית והשחקנית קורני אלפן בשנת 1984 והתגרש בשנת 1991. לוול ולאלפן נולד ילד אחד. אשתו השנייה הייתה לורי וידאל לה היה נשוי במשך כ-4 שנים והביא עמה שלושה ילדים. משנת 1997 וול נשוי בפעם השלישית בחייו לדוגמנית שיין ברבי.
וול עבר בחייו האישים שתי תאונות אופנוע. וול נעצר פעמיים בעוון נהיגה בשכרות ואיום בסכין על מלצרית שסירבה להגיש לו אלכוהול. בשל התמכרותו לאלכוהול הורה בית המשפט לוול להיכנס מיידית לתהליך גמילה.
ליל כוכבים מעל הרון
ליל כוכבים מעל הרון הוא יצירה של הצייר וינסנט ואן גוך מספטמבר 1888. היצירה מתארת את גדת הנהר רון בעיר ארל שבצרפת ואת שמי הלילה שמעליה. היצירה דומה באופייה ובנושאה ליצירות "לילה" אחרות של הצייר, דוגמת מרפסת בית הקפה בלילה שצויר קודם לכן באותו חודש, וליל כוכבים המאוחר יותר.