cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לונד
אופוקרה ( Uppåkra)
ב-1934 וב-1990 בוצעו חפירות ארכאולוגיות כ-5 ק"מ מדרום ללונד באתר אופוקרה. התברר שהמקום היה מיושב בקביעות בין המאה ה-1 לפני הספירה והמאה ה-10 לספירה. מן המאה ה-5 מניחים שזה היה המקום המרכזי בסקונה ואולי אף של כל דנמרק. העובדה שלונד נבנתה מיד לאחר עזיבת המקום ותפשה את מקומו המרכזי מובילה למסקנה שמדובר בהמשך התיישבות ולא בהתיישבות חדשה ובכל מקרה לונד נהנתה מרשת דרכים קיימת.
ימי הביניים
העיר נוסדה בשנת 990 לערך, כנראה ביוזמת סוון הראשון, מלך דנמרק. המסחר הפך במהירות לפעילות העיקרית בעיר והיא ארחה באביב את שוק שלושת הרוגמים (Tre högar marknad). מעמדה התחזק ב-1019–1020 כאשר קנוט הגדול ייסד בה מטבעה ובית מלכותי. באותה תקופה לא הייתה לדנמרק עיר בירה והמלך נהג לסוב בין מעונותיו בערים המרכזיות ואלה יכלו לארח גם את חצרו.
הפריווילגיות שקיבלה העיר אפשרו את התפתחותה עד המאה ה-15. בין היתר התפתח דיג ההרינג שיוצא לעריה הצפוניות של גרמניה ולברית ערי הנזה. שווקים רבים התקיימו בה והייתה בה אוכלוסייה זרה משמעותית ברובה מסקנדינביה. במאה ה-14 עברה מאלמה בחשיבותה את לונד ובמאה ה-15 אף הועברה אליה המטבעה.
המתחים ששררו באיחוד קאלמאר בין שוודיה לדנמרק הפכו למאבק גלוי ב-1451–1452 כאשר שוודיה תקפה את סקוניה ונתקלה בצבא הדני בלונד ליד הקתדרלה. צבאו של הארכיבישוף של לונד הצליח להביס אותם, אך הצבא השוודי הצית את העיר בנסיגתו והיא הוחרבה כמעט לגמרי. רק הקתדרלה ומעט מבנים מאבן נותרו על תילם.
הרפורמציה הפרוטסטנטית
החל מן המאה ה-14 מעמדה הכלכלי של לונד נחלש לטובת מאלמה והכוח המרכזי שנותר בה היה הכנסייה הקתולית. אך גם מעמדה הדתי נחלש עם התפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית שהחלה בעיר השכנה מאלמה. להתפשטות הפרוטסטנטית קדם מאבק בין האצולה ובכירי הכנסייה מחד למעמד האיכרים והבורגנות מאידך. בדנמרק שהייתה אז מונרכיה נבחרת העדיפו האצילים את פרדריק הראשון על פני אחיינו, המלך בפועל, כריסטיאן השני וזאת למגינת ליבם של האיכרים והבורגנות. מאלה האחרונים התארגנו בלונד כ-8,000 איכרים ובקרב שנערך בעיר ב-28 באפריל 1525 הם הובסו וצבא המלך החדש הרג 1,500 מתוכם.
פרדריק הראשון המיר דתו ללותרניזם ותחת בנו כריסטיאן השלישי הפכה זו לדת המדינה ב-1536. רכוש הכנסייה הקתולית בלונד הוחרם ושנה אחר-כך כל הכנסיות הקתוליות שהיו בה למעט אחת נהרסו ואבניהן שימשו לביצור טירת מאלמה. אזור הקתדרלה הפך לשטח מלכותי. העיר המשיכה בשקיעתה. במלחמת שבע השנים הצפונית העיר נאלצה לשכן גדודי צבא ולשלם מיסים כבדים שלא פסקו גם בתום המלחמה בשנת 1570. ב-1600 פרצה מגפת דבר בדנמרק. מלחמות נוספות במאה ה-17 הותירו את לונד חרבה. בתום המלחמה ב-1657 נחתם חוזה רוסקילדה ולונד עברה לידיים שוודיות.
קרב לונד
דנמרק לא ויתרה על חבל סקוניה וביוני 1676 פלשה אליה. לונד קבלה את הדנים בברכה וכל החבל נכבש למעט מאלמה. שוודיה לא ויתרה וצבאה ביצע שורת התקפות נגד. ב-4 בדצמבר נפגשו שני הצבאות מצפון ללונד. הקרב שנודע מאז כקרב לונד היה הרצחני ביותר בתולדות סקנדינביה עד אז. ב-25 שעות נהרגו 8,000 מתוך 20,000 הלוחמים של שני הצדדים. הניצחון השוודי בישר את נפילת החבל אך קרבות הוסיפו להתנהל במשך שנתיים. הדנים החזירו לעצמם זמנית את לונד ובתבוסתם הסופית הציתו אותה. חצי מן העיר חרב.
בין 1700 ל-1721 התנהלה המלחמה הצפונית הגדולה. לונד הייתה רחוקה מהחזית עד הצטרפות דנמרק למלחמה וכיבוש העיר ב-1709. הדנים הובסו שוב, העיר נשרפה שוב, הפעם בשל תאונה, וב-1712 פרצה מגפת דבר נוספת. בזמן שהעיר הייתה בסכנת כיבוש נוסף מצד הדנים, החליט המלך קרל השנים עשר ב-1716 להשתכן בעיר לזמן מה. בשנתיים ששהה בה, תפקדה לונד כעיר בירה והפעילות המסחרית בה התחזקה.
המאות הבאות היו בסימן התחזקות פעילותה של האוניברסיטה.
תולדות האוניברסיטה והתחדשות העיר
ב-16 במרץ 1658 ביקר בעיר מלך שוודיה קרל העשירי ושוחח עם הבישוף אודות הקמת אוניברסיטה, כצעד בתהליך "שוודיזציה" של האזור בעל המסורת הדנית. האוניברסיטה הוקמה ב-1666 ונקראה "האוניברסיטה המלכותית על-שם קארל" (Regia Academia Carolinæ). היא מנתה ארבע פקולטות: תאולוגיה, משפטים, רפואה ופילוסופיה. בתחילה לא היו לה מבנים משלה והיא השתמשה במבני הדת שבמרכז העיר ובראשם הקתדרלה. היות שלא היו בשוודיה מספיק מורים, הועסקו מורים דנים רבים אך ההנהלה הייתה כולה שוודית.
בזמן מלחמת סקוניה האוניברסיטה נסגרה. עקב אהדת התושבים את דנמרק במלחמה, החליט קרל האחד עשר להגביר את תהליך השוודיזציה ולספק לאוניברסיטה משאבים נוספים שאפשרו העסקת מורים נוספים ועליה במספר התלמידים. במגפת הדבר ב-1712 ברחו רוב המורים והתלמידים מן העיר והאוניברסיטה נסגרה שוב.
בסוף המאה ה-18 לונד שגשגה ואתה האוניברסיטה: תחילת המאה ה-19 נחשבת לתור הזהב שלה עם מספר משכילים בעלי שם שעבדו בה. בין היתר ממציא המסאז' השוודי לינג (Pehr Henrik Ling). ב-1856 הוקמה מסילת ברזל למאלמה אך הדבר לא הוביל לתיעושה של העיר הן בגלל השפעת האוניברסיטה והכנסייה והן משום שגם במאלמה לא הוקמו מבני תעשייה רבים. לונד של המאה ה-19 המשיכה בהתפתחות האוניברסיטה והשירותים הרפואיים.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה החלה לונד לגדול ממש. ב-1950 היו בעיר 40,000 תושבים וחמישים שנה מאוחר יותר - מספרם הוכפל. הוקמו רבעים חדשים ודרכים נוספות. התפתחות זו גרמה לעיר לאבד את צביונה מימי הביניים. תוכנית להקמת דרך מהירה במרכז העיר נזנחה אך מספר רב של בתים כבר נהרסו. תוצאה זו הייתה גורם בתכנון העירוני הבא, בו הפכו צירי תנועה במרכז העיר למדרחוב. ב-1983 הוקם הפארק המדעי הראשון בסקנדינביה על אדמות חקלאיות בצפון-מזרח העיר.
כלכלה
האוניברסיטה של לונד משתלבת בחיי הכלכלה ובחדשנות. סיסמת העיר היא: "עיר הרעיונות" (שוודית: Idéernas stad) ולשם כך הוקם פארק מדעי ב-1983 בשם Ideon ובו 260 מפעלים. עיקר פעילותם הוא בתחומי הביוטכנולוגיה וטכנולוגיות מידע ותקשורת. לעיר מסורת רבת שנים של המצאות שהיתרגמו להקמת מפעלים, לדוגמה ב-1951 מפעל אריזות קרטוני החלב: "טטרא-פּאק", ב-1964 "גאמברו" המייצר מכונות דיאליזה ובשנות ה-90 הבלוטות' בחברת אריקסון. גם בדיקת האולטרה סאונד הרפואית הומצאה שם ב-1953.
תעסוקה
התעסוקה היא בעיקר בסקטורים של הבריאות (9,300 מועסקים, המעסיק העיקרי הוא מחוז סקונה האחראי על מערך הבריאות), ההשכלה (8,800 מועסקים, מעסיק עיקרי: העירייה, למעט ההשכלה הגבוהה) והמחקר (האוניברסיטה מעסיקה 6,200 איש). המעסיקים הפרטיים הגדולים מעסיקים יחד למעלה מ-10,000 עובדים. מונים ביניהם את: טטרה פאק, סוני, אריקסון, אלפא לאואל וגאמברו. רמת האבטלה נמוכה מהממוצע בשוודיה ואינה גבוהה יותר אצל הצעירים.
תכנון עתידי
התוכנית האורבנית הגדולה ביותר בעיר נקראת "לונד צפון-מזרח" ומשתרעת על פני קילומטר מרובע. הרובע יתפתח סביב מאיץ החלקיקים החדש ESS והסינכרוטרון MAX-lab IV. אלה יהיו שני מתקני המחקר החשובים ביותר בשוודיה. מתוכננות כ-3,000 יחידות דיור ומספר רב של מפעלים וארגונים בהם יעבדו ב-2025 כ-20,000 איש.
דמוגרפיה
משנת 2000 לשנת 2010 גדלה האוכלוסייה ב-10% ועד 2017 ב-10% נוספים. בשל האוניברסיטה כמחצית מהתושבים הם סטודנטים (העיר נמצאת במקום החמישי בשוודיה מבחינת האוכלוסייה הצעירה). ב-2007 כ-8% מהתושבים היו זרים, רובם אירופאים, בעיקר מהארצות הנורדיות האחרות, אך יש גם אוכלוסייה אסייתית.
התפלגות האוכלוסייה לפי גילים ב-2009:
השכלה
רמת ההשכלה בלונד היא מן הגבוהות בשוודיה. ב-2008 מחצית מהתושבים בין הגילים 25 ו-64 היו בעלי השכלה של תואר ראשון, לעומת ממוצע לאומי של 22%. אוניברסיטת לונד בה לומדים 41,000 סטודנטים (חלקם בסניף במאלמה) היא בסביבות המקום ה-100 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם לפי דירוג Times Higher Education ובסביבות המקום ה-70 לפי דירוג QS.
"בית ספר הקתדרלה" (Katedralskolan) הוא בית ספר תיכון ידוע שהוקם כמוסד חינוך דתי גבוה ראשון בשנת 1085 על-די קנוט הרביעי. בתי ספר מסוג זה סללו את הדרך להקמת אוניברסיטאות.
תרבות
חיי התרבות בלונד מושפעים מהיותה עיר אוניברסיטאית. חיי הלילה של הסטודנטים מתנהלים גם באחוות הנקראות "אומות" (Nations). הקרנבל של לונד מתרחש כל 4 שנים מאז אמצע המאה ה-19. ב-2010 השתתפו בו 5,500 מתנדבים. בקרנבל יש מצעד משאיות, מוזיקה וסאטירה.
בלונד מספר תיאטראות, הראשי שבהם הוא התיאטרון העירוני של לונד שבמרכז העיר. תיאטרון קטן ידוע הוא "לילה" (Lilla). מבין קבוצות התיאטרון של הספקס, הידועה ביותר היא Lundaspexarna שנוסדה ב-1886, מונה כמאה סטודנטים ומפיקה שתי הצגות בשנה.
ללונד יש מסורת של מוזיקה קלאסית וכנסייתית ובפרט מקהלות. בעיר מתקיים פסטיבל מקהלות דו-שנתי בהן מופיעות תזמורות עירוניות שונות.
מספר רב של סופרים, כמו יוהאן אוגוסט סטרינדברג, חי בלונד ובקשרים עם התיאטרון או האוניברסיטה. קיימים רומני חניכה שמתרחשים בלונד או קופנהגן.
מוזיאונים
המוזיאון המבוקר ביותר, עם 100,000 מבקרים בשנה, הוא קולטורן (Kulturen - תרבויות) שמתפרש על פני כמה אתרים בעיר. הוא מציג את אורח החיים בשוודיה במאות ה-16 עד ה-20 וכולל בגדים, מכשירים וריהוט של מעמדות חברתיים שונים. בחלקו שמתפקד כמוזיאון פתוח ניתן לראות 30 בתים מקוריים מכל רחבי שוודיה שפורקו והוקמו מחדש במוזיאון. אתרים אחרים של המוזיאון הם ביתו של המשורר הלאומי בן המאה ה-19 אסאיאס טגנר (Esaias Tegnér), כנסייה מאמצע המאה ה-11 וחווה שנותרה במקומה המקורי.
יתר המוזיאונים שייכים לאוניברסיטה של לונד. האוספים של שלושה מתוכם (המוזיאון הבוטני, המוזיאון הזואולוגי והמוזיאון ההיסטורי של לונד) החלו מתרומה של חדר הפלאות של קיליאן סטובאוס.
מוזיאון מיוחד הוא מוזיאון הסקיצות שנוסד ב 1934. הוא מונה 30,000 רישומים ומטרתו להראות את הדרך בין הרעיון של האומן ליצירה שהושלמה. הוא כולל ציורים ופסלים של אמנים ממדינות רבות ובעלי שם עולמי כאנרי מאטיס, פרנאן לז'ה, דייגו ריברה, הנרי מור ופייר פובי דה שאבאן.
שטחים ירוקים
הפארק הישן ביותר, לונדגורד, נמצא במרכז העיר ליד הקתדרלה של לונד. הוא החל כגינה שטופלה על ידי הכמורה אך בזמן הרפורמה הוא הועבר לרשות המלך שבנה בו את ביתו (Kungshuset). הבית הפך לבניין המרכזי של האוניברסיטה. מראה הגינה נקבע בין 1730 ל-1746 על ידי הארכיטקט קרל הורלמן.
קי וסט
קי וסט (Key West) היא עיר הבירה של מחוז מונרו בפלורידה שבארצות הברית. העיר נמצאת על אי בעל אותו שם - אחד מאיי הקיז, והיא העיר הדרומית ביותר בארצות הברית. בעיר מתגוררים 25,478 תושבים (2000), אותו מספר תושבים כמו ב-1920. העיר נודעת באוכלוסייה ההומוסקסואלית הגדולה שבה, והיא מהווה יעד לתיירות הומוסקסואלית.
לונד
שטחים ירוקים
העיר שהחלה דרכה במראה כפרי עם גנים רבים, עברה תהליך עיור מואץ במאה ה-18 שגרם לצפיפות רבה והחלפת הגנים בבתי מגורים ותעשייה. כתגובת נגד, במאה ה-19 השטחים הירוקים עמדו במרכז התכנון העירוני. החומה שהקיפה את לונדגורד נהרסה, החומה שהקיפה את העיר נהרסה אף היא ובמקומה קמו שדרות רחבות. רבעים חדשים הוקמו עם פארקים לידם. פארק העיר (Stadsparke) הוקם ב-1860 בדרום-מערב העיר כשעוברים בו השרידים האחרונים של החומה. ב-1879 הועבר הגן הבוטני למזרח העיר.
קי וסט
כלכלת העיר מתבססת על התיירות. סיסמת העיר, "משפחה אנושית אחת" ("One Human Family"), מסמלת את הסובלנות של תושבי העיר, שהחופש האישי חשוב להם. העיר היא בירתה של המדינה לכאורה רפובליקת קונק שהכריזה על עצמאותה מארצות הברית בשנת 1982.
היסטוריה
לפני גילוי יבשת אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס התגוררו באי אנשי השבט האינדיאני קלוסה. האירופאי הראשון שהגיע אל פלורידה היה חואן פונסה דה לאון הספרדי. בעקבות הגילוי הספרדי הוקם באי כפר דייגים קטן.
הספרדים כינו את האי בשם "קאיו וֶסוֹ" (Cayo Hueso) שמשמעו "אי העצם", משום שמצאו בו עצמות אדם רבות, כנראה שריד לשדה קרב או אתר קבורה אינדיאני קדום. השם האנגלי של האי הוא שיבוש של השם הספרדי.
לונד
שטחים ירוקים
לאחר מלחמת העולם השנייה ובעיקר עם "תוכנית המיליון" לפתרון מצוקת הדיור, החלוקה בין פרקים לשיכונים היטשטשה, אך הוקמו מספר פארקים ביניהם "גבעות האנס בקר" בצפון העיר.
קי וסט
היסטוריה
בשנת 1763, כאשר הבריטים השתלטו על פלורידה, הועברו התושבים הספרדים להוואנה. כאשר פלורידה חזרה לשלטון ספרד, 20 שנה לאחר הכיבוש, לא הייתה התיישבות נוספת באי. ב-1815 החכיר מושל הוואנה הספרדי את האי לחואן פאבלו סאלאס מסיינט אוגוסטין שבפלורידה. לאחר שפלורידה הועברה לארצות הברית, מכר סאלאס את האי לאיש עסקים אמריקאי בשם ג'ון סימונטון בשנת 1821 עבור 2,000 דולר. סימונטון חילק את האי לחלקות ומכר אותן למתיישבים, אולם הריבונות על האי לא הייתה בידי ארצות הברית. בשנת 1823 כבשו את האי כוחות צבא של ארצות הברית בעקבות לחץ של סימונטון על הקונגרס של ארצות הברית.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, נשאר קי וסט בשליטת הכוחות הפדרליים בשל בסיס הצי שהיה בו, אף שפלורידה הצטרפה למדינות הקונפדרציה.
ב-23 באפריל 1982 הכריז האי קי וסט על עצמאות מארצות הברית ועל הקמת רפובליקת קונק בשל "מצור" שהטיל משמר החופים על האי, ועל האי כעל שטח כבוש על ידי צבא ארצות הברית.
גאוגרפיה
הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא בגובה 5 מטרים מעל פני הים. אורכו של האי קי וסט הוא 6 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ.
שטחה של העיר 19.2 קמ"ר, מתוכם 15.4 קמ"ר הם יבשה ו- 3.8 קמ"ר הם מים (כ-19.79%).
תקשורת
מערכות הכבלים והלוויין מאפשרות לתושבי העיר לצפות בערוצי העיר מיאמי. באי קי וסט פועלות 11 תחנות רדיו המשדרות בשיטת FM ו-2 תחנות בשיטת AM.
באי יוצאים לאור שני עיתונים הפלורידה קיז קינוטר והקי וסט סיטיזן, וכן עיתון מקומי של בסיסי חיל האוויר באי - ה"סאות'רנמוסט פלייר".
אתרים בעלי חשיבות
בקי וסט מוזיאונים ואתרי תיירות רבים, אולם אתר התיירות העיקרי של העיר, הוא רחוב דובל והברים הרבים המצויים בו ופסטיבל השקיעה הנערך מידי ערב בכיכר מאלורי. אתרים היסטוריים ומוזיאונים אחרים הם הבית הלבן הקטן של טרומן שנמצא במתחם טרומן, בית ארנסט המינגוויי, מצודת זאכרי טיילור, המוזיאון הימי מל פישר, מוזיאון המגדלור ומגורי שומר המגדלור של קי וסט, ומוזיאון נפש שודד הים.
דמוגרפיה
אוכלוסייה היסטורית בקי וסט:
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 ירד באופן משמעותי מספר המשפחות בעיר מ-13,340 משפחות בשנת 1960 (42.1% מהתושבים), ל-5,463 משפחות עם ילדים בשנת 2000 (19.9% מהתושבים).
שפות
על פי המפקד שנערך בשנת 2000, 76.66% מתושבי העיר הצהירו שאנגלית היא שפתם הראשונה, 17.32% הצהירו על הספרדית כשפתם הראשונה, 1.06% על האיטלקית, 1.02% על צרפתית ו-0.94% על הגרמנית
הרובע התשעה-עשר של פריז
הרובע התשעה-עשר של פריז (בצרפתית: XIXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ברובע עוברות שתי תעלות, תעלת סאן-דני ותעלת אורק (Canal de l'Ourcq), המתחברות בפארק לה וילט.
ברובע התשעה-עשר נמצאים בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז, פארק בוט שומון ופארק דה לה וילט המקיף את מוזיאון המדעים והתעשייה (צרפתית: Cité des Sciences et de l'Industrie) ואת מוזיאון המוזיקה (צרפתית: Cité de la Musique), בו נמצא הקונסרבטוריון של פריז, אחד מבתי הספר למוזיקה המפורסמים באירופה.
דמוגרפיה
האוכלוסייה ברובע התשעה-עשר נמצאת עדיין במגמת צמיחה. במפקד האוכלוסין האחרון, שנערך בשנת 1999, נמנו ברובע 172,730 תושבים. באותו מפקד אוכלוסין נמנו 68,101 מקומות עבודה.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע התשעה-עשר הם:
טוביה כהן
טוביה כהן (או: הכהן) או טוביה כץ (מץ, 1652 – ירושלים, 1729), הוא טוביה הרופא, רופא יהודי, בעל החיבור האנציקלופדי "מעשה טוביה".
חייו
טוביה בן משה ירמיה הכהן מנרול היה בן למשפחת רופאים יהודיים; סבו אליעזר כהן בא מצפת לפולין, בערך בשנת שנ"ג, ואביו רבי משה ירמיה כהן מונה לרבה של נארול, ולאחר פרעות ת"ח ת"ט נתמנה במץ. ב-1673 חזר לפולין ולמד בקרקוב. את לימודי הרפואה החל בתמיכת הנסיך הבוחר מברנדנבורג באוניברסיטת פרנקפורט דאודר, שם היה לאחד מן הסטודנטים היהודים הראשונים באוניברסיטאות גרמניה, ואת התואר דוקטור לרפואה קיבל באוניברסיטת פדובה. הוא שימש כרופא בפולין ואחר כך עבר לאדריאנופול והיה רופא החצר של הסולטאנים העות'מאנים מהמט הרביעי, סולימאן השני, אהמט השני, מוסטפא השני ואהמט השלישי. ב-1714 עבר לירושלים והתגורר בה עד פטירתו ב-1729. בתו היחידה, ג'מילה, נישאה לרבי אברהם מיוחס.
טוביה ידע שפות רבות, ובהן עברית, גרמנית, איטלקית, צרפתית, ספרדית, טורקית, לטינית, יוונית וערבית. ב-1707 פרסם בוונציה את חיבורו "מעשה טוביה". זהו חיבור אנציקלופדי מקיף העוסק בתאולוגיה, אסטרונומיה, רפואה והיגיינה, בוטניקה, גאוגרפיה ועוד, ובאופן נדיר לתקופתו מצורפים לו איורים מפורטים באנטומיה ובאסטרונומיה. חלקו השני של הספר מוקדש לחכמת הרפואה: על הטבע והמחלות, על חכמת הניתוח, מחלות קלות ובעיקר קצרת, מחלות נשים, תחלואי ילדים, מחלות המין, ושמות כל התרופות למחלות בשלוש לשונות. הספר נכתב מתוך מגמה מפורשת לכסות על בערותם של היהודים, שעליה עמד מתוך ניסיונו שלו-עצמו למול הסטודנטים הגויים באוניברסיטאות. הוא התמודד בספר עם חידושי המדע המודרני שבזמנו, הגם שמסיבות דתיות לא הסכים לכולם. חלק הארי של הספר מוקדש לענייני אנטומיה, רפואה ומניעת מחלות (בעיקר מחלת הגזזת [Plica polonica] שנפוצה בזמנו בפולין); הוא ביקר בספרו את רפואת האליל והאמונות הטפלות שרווחו בתחום זה אצל יהודי פולין, וקרא לשמירה על היגיינה ולרפואה טבעית. הספר "מעשה טוביה" חזר ונדפס בכמה מהדורות במאות השנים הבאות; המהדורה השנייה, שנדפסה ביסניץ שבגרמניה ב-1721, נחשבת נקודת ציון בהשכלה המוקדמת בגרמניה. מלבד ספר זה, הוציא רבי טוביה את ספרו של אביו משה ירמיה הכהן מנרול 'ברכת טוב', עם הערות וחידושים שלו בשם 'כתר שם טוב'.
היסטוריה אוגוסטה
היסטוריה אוגוסטה (בלטינית: Historia Augusta) היא אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284 לספירה (מאדריאנוס ועד נומריאנוס וקארינוס) ושל חלק מן השותפים לשלטון, היורשים המיועדים והטוענים לכתר הקיסר בתקופה זו.
על החיבור
בכתבי היד של הביוגרפיות הן מיוחסות לשישה סופרים שחיו בתקופת הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, סופרים עלומים המכונים בשם הקיבוצי Scriptores Historiae Augustae (בראשי תיבות SHA או HA בלבד), כלומר: "המחברים של תולדות האוגוסטים" (קיסרים). השם נטבע בשנת 1603 בפריז על ידי המלומד הקלאסי איזק קזובון, המהדיר של ההוצאה הראשונה הביקורתית. אך המחבר האמיתי של הביוגרפיות וזמן חיבורם עודם עלומים. הדעה הרווחת בקרב החוקרים, היא שקובץ הביוגרפיות, כפי שהגיע לידינו, נכתב או נערך בידי מחבר אחד בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5. המחבר-העורך הסתתר מאחורי שישה שמות בדויים, ככל הנראה משום שבשל תוכן החבור, העדיף שלא להיחשף כדי להימנע מעימות עם שלטונות רומא בימיו - רומא הנוצרית והמיליטנטית. סביר להניח שהמחבר נמנה עם העילית של בירת האימפריה ואולי אף משרידי האריסטוקרטיה הישנה, הטרום-נוצרית. המחבר (או מחברים) השתייך לחוגים הפגניים של רומא, ונראה כי החיבור משקף דעות ושאיפות אופייניות לחברה הרומית באותה תקופה, אולם לא נראה שקיימת משנה פוליטית ברורה המשותפת לכל הביוגרפיות.
מהימנות הביוגרפיות מוטלת בספק, אך למרות זאת (עקב מיעוט במקורות אחרים) הן משמשות מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה.
מבנה החיבור
קובץ הביוגרפיות לא הגיע לידנו בשלמותו. המגילה המקורית ככל הנראה פתחה בביוגרפיה של נרווה (קיסר בשנים 96–98), כהמשך למחזור הביוגרפיות של סווטוניוס "חיי שנים-עשר הקיסרים", שהסתיים בחיי דומיטיאנוס. מתוך הערות שונות בתוך הביוגרפיות בקובץ עצמו, מתברר כי הוא הסתיים בחיי הקיסרים שקדמו לקונסטנטינוס, הקיסר הפגני האחרון. מקורה של השערה זאת הוא בעובדה שמבחינה סגנונית החיבור מחקה את סגנונו של סווטוניוס.
כתב היד
כתב היד הקדום ביותר הקיים של קובץ הביוגרפיות הזה מכונה "היסטוריה אוגוסטה" וידוע בשם "פַּאלַאטינוּס לאטינוס מס' 899", כפי שמופיע בתו הקטלוג בספריית הוותיקן, שם הוא מסומן באות היוונית פי. מוצאו בהעתק שנעשה במנזר פולדה (גרמניה). כתבי יד אחרים נחשבים מאוחרים ממנו ואף כהעתקים שלו. מגילת הקלף היא מן המאה ה-9 והיא מתחילה בחיי אדריאנוס. היא הודפסה כפי שהיא כבר בשנת 1475 במילאנו, כאשר בראש הביוגרפיות השונות נמצאו שמותיהם של שישה מחברים שונים. ההוצאה לאור המוקדמת לדפוס עשויה להצביע על מידת ההתעניינות שגילו אנשי הרנסאנס לתוכנה, כמו גם על מידת החשיבות שייחסו לסיפורי חייהם של קיסרי האימפריה הרומית לצורך השלמת הידיעה אודות תולדות רומא הקיסרית.
הקובץ כולל 30 ביוגרפיות, שרובן כוללות את חייו של קיסר יחיד, ואילו אחרות כוללות קבוצה של שניים או יותר שקובצו יחדיו רק בשל היותם קרובים או בני אותו הזמן. קיסרים אלה כוללים לא רק את אלה ששלטו ממש, ה"נשגבים" (Augusti), אלא גם את היורשים המשוערים (ה"קיסרים") ואת מגוון הטוענים לכתר השלטון באימפריה (Tyranni).
הביוגרפיות
הביוגרפיות על פי סדרן בקובץ (שנות שלטונו של הקיסר לצד שמו):
הסופרים
על פי המסורת של כתבי היד, הביוגרפיות חוברו על ידי שישה סופרים שונים:
היהודים בהיסטוריה אוגוסטה
ההיסטוריה אוגוסטה אינה כוללת ביטויי עוינות כלפי יהודים או הערות ביקורתיות הנוגעות להם, כפי שניתן למצוא בה למשל, ביחס לסורים, למצרים או לגאלים. היהודים מופיעים בה באופן די בולט וניתן להסביר זאת בהשפעה שעדיין הייתה להם על החברה הרומית בסוף המאה ה-4, כפי שנובע ממקורות אחרים מאותה התקופה.
בביוגרפיה של אדריאנוס יש אזכור למרד התפוצות ולמרד בר כוכבא. על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הסיבה לפריצתו הייתה גזירתו של אדריאנוס האוסרת את קיום מצוות המילה. בביוגרפיה של אנטונינוס פיוס נכתב כי הוא הכריע "את היהודים המורדים", אולם אין מידע ברור ממקורות אחרים על מרד יהודי תחת שלטונו. ניתן גם לקרוא את המשפט כמתאר את היהודים כמרדניים, אולם ייתכן גם שלאחר דיכוי מרד בר כוכבא התרחשו התנגשויות נוספות עד שבוטלו גזירות אדריאנוס בידי אנטונינוס יורשו. בביוגרפיה של ספטימיוס סוורוס נכתב כי הסנאט החליט לזכות את בנו (קרקלה) "בטריומף על היהודים". לא ידוע לנו מהמקורות על סיבה כלשהי לדיכוי של מרד יהודי. הדבר היחיד שניתן להסיק מכך הוא שהושגו הישגים צבאיים כלשהם ביהודה, אך לא בהכרח קשורים ביהודים, שבתקופה זו כבר לא היוו את רוב האוכלוסייה של ארץ יהודה גופא. אולם סביר יותר שאין לידיעה זו ביסוס היסטורי. מצעד ניצחון כזה, ללא קשר להיסטוריוּת שלו, מרמז על התנגשות בין קרקלה והיהודים, בזמן שבביוגרפיה של קרקלה ניכרת סימפתיה ברורה כלפי יהודים. בביוגרפיה של אלאגבאלוס מסופר כי נהג לומר שצריך להעביר אל המקדש שבנה לאל אלאגבאלוס על הגבעה הפאלאטינית "את דתות היהודים והשומרונים ואת פולחן הנוצרים כדי שהכהונה של אלגבלוס תכיל את המסתורין של כל הפולחנים", אולם ישנו ספק רב לגבי אמיתותה ההיסטורית של ידיעה זו. אחת האנקדוטות המתארות את ראוותנותו של אלאגבאלוס בביוגרפיה שלו, מספרת כי "הגיש לעיתים יענים בארוחותיו, ואמר שלאכול אותם הוא בחזקת מצווה אצל היהודים". מדובר בבדיחה המכוונת לאיסורי האכילה הידועים של היהודים, אולם מאחר שיענים היו בין בעלי החיים האסורים לאכילה על פי התורה, ניתן להניח שבמהלך המסירה של ההיסטוריה אוגוסטה, מילת השלילה הושמטה.
בביוגרפיה של אלכסנדר סוורוס נכתב כי "הוא כיבד את החוקים הפרטיים של היהודים", כונה בלגלוג "ארכיסינגוגוס סורי", החזיק פסלים של "נפשות קדושות ביותר" ובהן אברהם, נהג על פי "נוהל שמקיימים הנוצרים והיהודים", ושמע מיהודים או מנוצרים מימרה, ש"ציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים" - אמרה הידועה בצורתה הארמית ומיוחסת להלל הזקן. בביוגרפיה של גורדיאנוס השלישי נכתב כי החיילים בנו לו אתר קבורה והוסיפו כתובת בכמה שפות: "יוונית, לטינית, ופרסית, ובעברית ובמצרית". אלא שלא ידוע משום מקור אחר על כתובת כזאת וסיפור זה ככל הנראה אינו אותנטי. עם זאת, בולטת החשיבות שניתנה בו לאותיות העבריות, שלהן ניתן מעמד שוה לאלו שביוונית, לטינית, פרסית ומצרית. אזכור "השפה של היהודים" יחד עם השפות הללו מעידה כי היוזמים של הכתובת או המחבר ומקורותיו ראו ביהודים נוכחות רצינית באזור נהר פרת בתקופתם. בביוגרפיה של קלאודיוס השני נזכר משה, "שהיה מקורב אל אלוהים, כפי שאומרים ספרי היהודים" ו"קיבל מענה מהאלוהות הבלתי מוכרת מקרוב". בכך מתייחס המחבר לאלוהי היהודים כלא-ודאי, לעומת אלוהיהם הוודאיים של הרומאים. בביוגרפיה של סטורנינוס מצוטטת כביכול איגרת מאת אדריאנוס, העוסקת במצב הדתי במצרים ובה נטען כי "אין שם ראש בית כנסת (ארכיסינגוגוס) של יהודים, שומרוני וראש כמורה של נוצרים, שאיננו איצטגנין, רואה בקרביים, מושח בשמן ואף הפטריארך עצמו שעה שמגיע אל מצרים מאלצים אותו אחדים להעריץ את סרפיס, ואחרים – את כריסטוס". באיגרת נעשה ניסיון לאפיין את כלל אוכלוסיית אלכסנדריה ולסכם: "האל היחיד שלהם הוא הממון, ולו סוגדים הנוצרים, היהודים ובסך הכל האומות כולן". תיאור עיסוקם של ראשי הדתות המונותאיסטיות במצרים כידעונים ומרפאים במשחות הוא חלק מהלגלוג על כל המאמינים באמונות טפלות, מזווית ראייתו של פגאני נאור. תיאור ביקורו של "ראש האבות" (פטריארך) הוא בעצם אנקדוטה על ציד נפשות להמרת דת, תופעה המנוגדת לדרכה של התרבות הרומית, ונראה כאין זו עדות היסטורית. לדעת מנחם שטרן, אותו פטריארך חייב להיות הנשיא הארץ-ישראלי של בית הלל, שלפחות החל מהמאה ה-3 המקורות הספרותיים מעידים כי הוא נחשב ל"פטריארך". עם זאת, רוב החוקרים דוחים את האותנטיות של האיגרת הזו.
ברקודה (טורפדו)
הברקודה (בגרמנית: Barracuda, על שם הדג האימתני), הוא טורפדו גרמני הנעזר בטכנולוגיית הסופרקביטציה (Supercavitation) כדי לנוע במהירויות חסרות תקדים לקליע תת-מימי - לטענת המפתחים מעל 400 קילומטר לשעה. הוא הוצג לראשונה ב-2005 בכנס IMDEX שבסינגפור על ידי החברה הגרמנית Diehl BTG Defence לאחר שעבר סדרה של ניסיונות מוצלחים. לטענת המפתחים, הברקודה לא רק מעט מהיר יותר מקודמו הרוסי ה-Shkval, אלא גם בעל יכולת תמרון גבוהה יותר ודיוק רב יותר.
תיאור הטורפדו
מהמידע המועט שנחשף, עולה כי מנוע הטורפדו הוא מסוג מנוע דלק מוצק, והטורפדו מצויד במערכת ניווט אינרציאלית וביחידת ביות. במהלך התנועה התת-מימית הברקודה מייצר סביבו מעטפת של בועות אוויר (המכונה Cavitation bubble), אשר מורידה באופן משמעותי את גרר המים, ובעזרת המנוע הרקטי רב העוצמה שלו הוא מסוגל לשייט במהירות העולה על 400km/h. מאפיין אחד המבדיל את הטורפדו מאחרים הוא מערכת הניהוג המשוכללת שלו, המצוידת בגירוסקופים מסוג סיב אופטי ובמערכת ביות אוטומטית. על פי המפתחים, במהלך ניסויים הברקודה הדגים "תנועה יציבה גם בקו ישר וגם במהלך מסלול עקום".
עונת יובש לבנה
עלילה
ב-1976, בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, בן דו טויט (דונלד סאת'רלנד) הוא מורה בבית ספר ללבנים בלבד. יום אחד בנו של הגנן שלו, גורדון נגובנה (וינסטון נטשונה), מוכה ואז מועלם על ידי המשטרה הלבנה על השתתפות בהפגנה שקטה למען מדיניות חינוך משופרת לשחורים, אשר עם הגעת המשטרה הופכת לטבח בילדים. גורדון מבקש את עזרתו של בן, המסרב לו מחמת אמונו במשטרה. בהמשך, מתגלה שהילד מת, וגם גורדון נתפס על ידי המשטרה, והוא עובר עינויים בידיו של קפטן סטולץ (יורגן פרוכנו). נגד רצון משפחתו, בן מנסה לגלות יותר על היעלמותו של הגנן שלו בעצמו. בפעם הראשונה הוא מבין את שרואות עיניו, את שלילת הזכויות וחוסר האונים של התושבים השחורים. הכתבת האידאולוגית, מלני ברואר (סוזן סרנדון), מסייעת לבן לחשוף את ה"התאבדות" של גורדון לאחר שעונה על ידי המשטרה. הוא מחליט להביא את האירוע הזה בפני בית משפט בעזרת עורך הדין איאן מקנזי (מרלון ברנדו), אבל הוא מפסיד. הוא ממשיך לפעול בעצמו ותומך בקבוצה קטנה של שחורים, כולל הנהג שלו סטנלי מקהאיה (זקס מוקיי), במאמציהם לגלות מה קרה לגורדון.
המשטרה הלבנה מגלה את פעילותם, ומעכבת כמה מהאנשים האחראים. כדי להגיש תביעה אזרחית, בן אוסף תצהירים, ומסתיר את המידע בביתו. בן מספר לבנו על התוכניות שלו. בנו ובתו שניהם מכירים את מקומות המסתור, ולאחר שהמשטרה פשטה על הבית וערכה בו חיפוש, יש פיצוץ ליד מקום מסתור, כי בתו של בן בגדה בו וסיפרה למשטרה על המקום, אבל לפני כן, בנו הציל את המסמכים. אשתו של גורדון, אמילי (ת'וקו נטשינגה), נהרגת כאשר היא מסרבת להיות מפונה מביתה. בן מאבד את משרתו, ואשתו ובתו עוזבות אותו. הבת מציעה לאביה לקחת את המסמכים למקום בטוח יותר.
הם נפגשים במסעדה ובן נותן לה מסמכים מזויפים, אשר היא מיד מוסרת לקפטן סטולץ. היא אז מגלה שבמקום לתת לה את המסמכים, בן נתן לה ספר על אמנות. בסוף, בן נדרס על ידי סטולץ, שבתורו נורה על ידי סטנלי, כנקמה.
הפקה
הבמאית אוזאן פלסי הייתה כל כך מחויבת ליצירת סרט שמדייק בפרטים של האפרטייד בדרום אפריקה, שהיא נסעה לסווטו בזהות בדויה, והתחזתה לזמרת, כדי לחקור את המהומות שהתרחשו באותה התקופה. השחקן מרלון ברנדו כל כך התרשם ממעשיה של פלסי, שהוא יצא מתוך הפרישה שלו כדי לשחק את התפקיד של עורך הדין לזכויות אדם; הוא גם הסכים לעבוד עבור תשלום איגוד (4,000 דולר), שזה הרבה פחות משכרו הרגיל. גם סאת'רלנד וסרנדון הסכימו לעבוד במשכורות מופחתות, והסרט תוקצב ב-9 מיליון דולר בלבד.
הסרט צולם באולפני פיינווד בבקינגהאמשייר, שבאנגליה, ובלוקיישנים בזימבבואה.
האחים וורנר דחו את הסרט לפני שהוא הגיע ל-MGM, שם עשה היסטוריה בתור סרט האולפן הראשון שבוים על ידי אישה שחורה, הסרט הראשון בו מרלון ברנדו בוים על ידי אישה, לא כל שכן שהיא הוציאה אותו מפרישתו עבור הסרט, וכן הסרט הראשון בו במאי שחור (מכל מגדר) ביים שחקן למועמדות לאוסקר.
פול ניומן התלהב מהפרויקט, וביקש לגלם את בן דו טויט. אך פלסי הרגישה שהוא כוכב גדול מדי, ונוכחותו תאפיל על הסיפור והמשמעות של הסרט. ב-MGM הסכימו, וכך לוהק לתפקיד דונלד סאת'רלנד.
ביקורת וקבלה
הסרט יצא בעת שדרום אפריקה עברה סערות פוליטיות והיו בה הפגנות רבות. הסרט עצמו נאסר תחילה להקרנה בדרום אפריקה על ידי הצנזורה הלאומית, אשר קבעה שהוא יכול לפגוע במאמציו של הנשיא דה קלרק למען רפורמת האפרטהייד. האיסור הוסר מאוחר יותר, בספטמבר 1989, והסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של Weekly Mail ביוהנסבורג.
הופעתו של ברנדו זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, והוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של טוקיו. פלסי זכתה בפרס "אורסון ולס" עבור הישג קולנועי יוצא דופן.
בקופות
"עונת יובש לבנה" הרוויח 3.8 מיליון בארצות הברית, כנגד תקציב של 9 מיליון דולר.
המבקרים
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ביקורות חיוביות מצד 81% מהמבקרים, עם דירוג ממוצע של 6.9 מתוך 10. ברנדו, בסרטו הראשון מאז 1980, זכה לשבחים מיוחדים עבור תפקידו הקטן אך מרכזי.
מבקר השיקגו סאן-טיימס רוג'ר איברט קרא ל"עונת יובש לבנה""סרט יעיל, רגשי, כועס, ומרומז" ושיבח את "העין לפרטים" של הבמאית אוזאן פלסי. בוושינגטון פוסט, ריטה קמפלי כתבה כי "'עונת יובש לבנה' הוא קולנוע פוליטי שמורגש כל כך עמוק שהוא מגיע לכדי עילוי מוסרי. תרופה מרה, תזכורת כואבת, הוא מתאבל על דרום אפריקה בעת שהוא מתאר את הזוועות של האפרטהייד. כן, זה סיפור שכבר סופר בקנה מידה גדול יותר, אבל אף פעם לא בכזה להט". ברולינג סטון, פיטר טרוורס, כתב שלבמאית פלסי "יש כישרון בלתי רגיל, אשר הבעיר את הסרט הללא-ספק עוצמתי באינטנסיביות וברגש".
גרף n-צביע
בתורת הגרפים, גרף n-צביע הוא גרף שאפשר לצבוע את הקודקודים שלו ב-n צבעים, כך ששני קודקודים סמוכים אינם צבועים באותו צבע.
עבור גרף G, מסמנים ב-\chi(G) את המספר הקטן ביותר של צבעים הדרוש לצביעת הקודקודים שלו. מספר זה נקרא מספר הצביעה (או המספר הכרומטי) של הגרף.
עבור k>2, ההכרעה האם \chi(G)=k היא בעיה NP שלמה. לגרף יש מספר כרומטי 2 אם ורק אם הוא דו-צדדי, ותכונה זו ניתנת לזיהוי בזמן ליניארי במספר הקשתות.
היסטוריה
הקשר נפוץ שבו הופיעה בעיית צביעת גרף היא בעיית צביעה של גרפים מישוריים בדמות של צביעת מפות. בשנת 1852 בעת שניסה לצבוע מפה של מחוזות אנגליה, העלה פרנסיס גאת'רי את השערת ארבעת הצבעים, על פיה די בארבעה צבעים לצביעת מפה כך שאף אזור שגובל באזור אחר לא יחלוק עימו את אותו הצבע. אחיו של גאת'רי נועץ עם מורו למתמטיקה אוגוסטוס דה-מורגן בקולג' האוניברסיטאי של לונדון שהזכיר את הבעיה במכתב לויליאם המילטון. ב-1878 הובאה הבעיה לתשומת לבו של ארתור קיילי, שהציג אותה בפני החברה המלכותית הבריטית. אלפרד קמפ (Kempe) פרסם הוכחה למשפט, שהתקבלה על המתמטיקאים בני זמנו, אך התבררה כשגויה 11 שנה מאוחר יותר כשפרסי ג'ון היווד (Heawood) הצביע על טעות בהוכחה, אך הצליח להוכיח כי די בחמישה צבעים. ההוכחה לכך שאפשר להסתפק בארבעה נמצאה רק ב-1976 על ידי קנת' אפל (Appel) ווולפגנג האקן (Haken), והיא כרוכה בחיפוש ממוחשב על-פני אלפי מקרים.
השערה מפורסמת אחרת בהקשר לצביעת גרפים הועלתה ב-1960 על ידי המתמטיקאי הצרפתי קלוד ברגה (Berge) השערת הגרף המושלם, אשר העלה אותה בהקשר לרעיון מתורת האינפורמציה של קיבול אפס שגיאה (zero-error capacity) בגרף. השערת המשפט הייתה פתוחה במשך שנים רבות עד שהוכחה על ידי צ'ודנובסקי, רוברטסון, סימור ותומאס ב-2006.
חסמים על מספר הצביעה
עבור גרף G עם n צמתים מקבלים טריוויאלית ש-.
אם מסמנים ב את הדרגה המקסימלית של צומת ב-G אז. תוצאה זאת ניתן לשפר בצורה הבאה: אם עבור בכל תת-גרף מושרה H של G קיים צומת v\in H כך ש- אז. עבור תנאי זה נכון ולכן האי-שוויון גורר את החסם הקודם. עבור גרף שלם על n צמתים ו-\chi(G) = n ועבור מעגל אי-זוגי  ו \chi(G) = 3 ומכאן שאי אפשר לשפר את המשפט באופן כללי. אולם משפט ברוקס קובע כי לכל שאר הגרפים הקשירים.
נסמן ב-\omega(G) את גודל הקליקה המקסימלית ב-G אז. אם אי-שוויון זה הדוק עבור הגרף ועבור כל אחד מתתי הגרפים המושרים שלו, אז הגרף נקרא גרף מושלם.
נסמן ב-\alpha(G) את גודל תת-הקבוצה הבלתי תלויה הגדולה ביותר, אז.
הפולינום הכרומטי
מספר הדרכים לצבוע גרף נתון G ב-\lambda צבעים נתון על ידי הצבה של \lambda בפולינום, הקרוי הפולינום הכרומטי של הגרף. פולינום זה, שאותו גילה ג'ורג' בירקהוף ב-1912, מקיים את נוסחת הרקורסיה, לכל קשת e בגרף, כאשר G-e הוא הגרף ללא הקשת האמורה, ו-G/e הוא הגרף המתקבל מכיווץ הקשת לנקודה.
יישומים
בעיית צביעת גרפים מופיעה בבעיות מגוונות כשאלגוריתמים בתחום זה שימושים בהקשר של בעיות של תזמון משימות, הקצאת אוגרים, זיהוי תבניות ופתרון תשבצי סודוקו.
בבעיית תזמון משימות, יש להקצות כל משימה למשבצת זמן, כשכל משימה מקבלת משבצת זמן יחידה. שיבוץ המשימות יכול להיעשות בכל סדר, אך זוג משימות עשויות להימצא בקונפליקט במובן זה ששתיהן לא יכולות לחלוק את אותה משבצת הזמן, למשל כאשר נדרש משאב משותף לטיפול בהן. בגרף מתאים כל משימה מיוצגת על ידי קודקוד וכל זוג משימות שעשויות להימצא בקונפליקט מקושרות בקשת. מספר הצביעה של הגרף הוא הזמן המיטבי הנדרש להשלמת כלל המשימות ללא קונפליקטים.
בבעיית הקצאת אוגרים, נדרש המהדר למטב את הקצאת האוגרים לגישה מהירה למשתנים שנמצאים בשימוש נרחב בתוכנית. פתרון קלאסי לבעיה זו הוא למדל אותה כבעיית צביעת גרפים, כאשר המהדר בונה גרף תלויות, כאשר משתנים מיוצגים על ידי קודקודים וקשתות מחברות בין זוגות קודקודים אם המשתנים שלהם נדרשים באותו הזמן. מספר הצביעה של הגרף מגדיר את מספר האוגרים הנדרש לשמירת המשתנים בזמן נתון.
סאמבראוטאס, מלך אקסום
סאמבראוטאס (Sembrouthes) היה מלך אקסום. הוא ידוע בזכות כתובת ביוונית שנמצאה בדקי-מהרי שבאריתריאה, ומתוארכת לשנה ה-24 לעלייתו לשלטון. הוא השליט הידוע הראשון שהשתמש בתואר "מלך המלכים" בשטחים שמאוחר יותר נשלטו על ידי קיסר אתיופיה.
מואנרו-הי ממקם את תקופת שלטונו בין דבח ודטוונס, לשנת 250 לערך. עם זאת, W.R.O. Hahn, במסגרת מחקר שפורסם בשנת 1983, ממקם את סאמבראוטאס במאה ה-4, בין אפילאס ואזנה, ומזהה אותו עם אוסאנאס (או "אלה אמידה).
לילית (עוף)
מאפיינים
גודלה ארבעים סנטימטרים, וצבעה הוא חום-צהבהב או אפור. היא מכוסה בכתמים בצבע משתנה. ראש הלילית גדול יחסית, ועיניה עגולות. בכל אחת מרגליה ארבע אצבעות, המתחלקות לשני זוגות – זוג אחורי וזוג קדמי. מבנה מורפולוגי זה מאפשר לה לאחוז בחוזקה את הענף שעליו היא יושבת. היא שוכנת עצים, לרוב ביערות. רוב היום היא נשענת על גזע העץ וישנה, אך היא ערנית מאוד לשינויים סביבה. כל רחש קל יעיר אותה והיא תמהר להתחבא. בהיותה עוף לילי, היא מתעוררת בלילה ומחפשת את טרפה. היא אוכלת ציפורים, נברנים, חולדות ומכרסמים אחרים. הלילית לא בונה קן, אלא מטילה את הביצים בחלל בתוך העץ, או בקן נטוש. היא דואגת רבות לגוזליה, ומגינה עליהם בגבורה מול כל טורף, ואף אינה נרתעת מלתקוף את האדם.
מספנות ישראל
מספנות ישראל היא המספנה הגדולה בישראל, ונוסף על כך היא הנמל הפרטי הראשון בישראל. מתקני החברה ומשרדיה ממוקמים בחלקו המזרחי של נמל הקישון בחיפה על שטח של 335 דונם שנחכר מחברת נמלי ישראל ומשמשים בתור נמל פרטי. לרשות החברה רציף באורך של 900 מטרים עם מים בעומק של 12 מטרים.
אוריין ליפשיץ
אוריין ליפשיץ (נולדה בשם ברכי אייכנשטיין ב-28 במאי 1976) היא במאית תיאטרון ישראלית.
מספנות ישראל
הקמת המספנות
ב-1956 הקים מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, ועדה שתדון בדרכים להקמת מספנה לבנייה ותיקון אניות בארץ. ראש מספן הציוד בחיל הים, אלוף-משנה אברהם זכאי, שלמד הנדסת אוניות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, מונה כיועץ טכני של הפרויקט. הוועדה הגישה ביולי 1956 סיכום והמלצות על הדרך שבה יש לנקוט להקמת המספנה. את המימון להקמת המספנות תכננו לקבל במסגרת הסכם השילומים מגרמניה המערבית. ביולי 1957 נשלח זכאי לביקור במספנות באירופה כדי לברר וללמוד נושאים הקשורים להקמת המספנות. ב-2 בדצמבר 1957 סיים זכאי את תפקידו במספן הציוד ומונה למנהל הטכני של צוות ההקמה. זכאי ערך הכנות להקמת המספנות כולל ניתוח כלכלי.
אוריין ליפשיץ
ביוגרפיה
ליפשיץ נולדה ב-1976 בירושלים לחנה בת שחר ולרב יהושע אייכנשטיין, במהלך השנים עזבה את אורח החיים החרדי, אף שהמשיכה לשמור מצוות.
מספנות ישראל
הקמת המספנות
חברת מספנות ישראל הוקמה באופן רשמי בשנת 1959 כחברה ממשלתית, כאשר ישראל ליברטובסקי מונה למנהל המספנה הראשון (ושימש בתפקיד עד 1981). ליברטובסקי יצא לסיור לימודי באירופה עם צוות ההקמה, ביקר במספר מספנות וביקש הצעות לסיוע בהקמתה. במקביל משלחת מיפן הגישה הצעה להקים את המספנות עבור מדינת ישראל. לאחר שנבדקו מספר הצעות, במרץ 1959 התקבלה ההצעה של מספנת דה-סכלדה (De Schelde) ההולנדית לספק את הידע לבנייתה, לאחר משא ומתן של מספר חודשים אישרה ועדת השרים לכלכלה את ההסכם שנחתם באוגוסט 1959. עלות ההקמה הוערכה בכ-40 מיליון ל"י, היא תוכננה להעסיק כ-2,000 עובדים ונועדה לבנות ולתחזק כלי שיט אזרחיים. בפברואר 1960 הוגשו התוכניות לאישור, והחלו בהכנת המכרזים. באוגוסט 1960, הסכימה הולנד לתת הלוואה להקמת המספנה ופורסם מכרז להקמת הרציפים. בנובמבר 1960, נחתם חוזה עם חברת בריטית להקמת מבני המספנה. חברת סולל בונה זכתה בחוזה לחפירת המעגנה של המספנה. טקס הנחת אבן הפינה למספנה נערך ב-26 בינואר 1961 בנוכחות שגריר הולנד בישראל.
אוריין ליפשיץ
ביוגרפיה
בוגרת החוג לתיאטרון במכללת אמונה, בעלת תואר ראשון בהצטיינות יתרה בבימוי ובהוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים ותואר שני בתוכנית לחקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע באוניברסיטת תל אביב.
מספנות ישראל
הקמת המספנות
הקמת המספנה לוותה בסכסוך עם חברת "הימה", שהוקמה על ידי ישראל קירשטיין שהיה אדריכל ימי מוכר עוד בימי המנדט, והייתה בבעלות משותפת של סולל בונה וצים. "הימה" הפעילה כבר מספנה קטנה בצידו השני של נמל הקישון ועסקה בהרחבתם באותה עת. תחילה דובר ש"הימה" תפעיל ותנהל גם את מספנות ישראל, בשותפות שווה עם ממשלת ישראל, אך לבסוף ממשלת ישראל החזיקה במלוא הבעלות ואף הוחלט להעביר את המבדוק הקיים בנמל חיפה לחזקת מספנות ישראל. פתרון נוסף שהוצע היה למזג את שתי החברות. ביוני 1962 אושר מיזוג "הימה" "מספנות ישראל", והסכם המיזוג נחתם בספטמבר 1962.
הפעלת המספנות
במהלך שנת 1962 נחתמו החוזים הראשונים לבניית ספינות במספנה, שתי ספינות משא עבור צים ושלוש ספינות מתוך הזמנה של תריסר עבור חברת הספנות "סלע", כקבלן משנה של מספנה הולנדית. התוצרת הראשונה שייצא מהמספנה כללה דוברות עבור מפעלי ים המלח ונחתת עבור חיל הים. טקס מסירת הנחתת (כלי השיט הראשון שהמספנה בנתה), אח"י עציון גבר פ-51, נערך ב-24 בינואר 1963, בנוכחות מפקד חיל הים יוחאי בן-נון, סגן שר הביטחון שמעון פרס ושר התחבורה ישראל בר-יהודה. פרויקט נוסף שביצעה ב-1963 היה פירוק אוניית נוסעים ישנה של צים. טקס השקת האונייה "אסתר", האנייה הראשונה שנבנתה במספנות, נערך ב-7 באפריל 1964. "אסתר" הייתה אוניית משא, במעמס של כ-3,000 טון, שנבנתה עובר צים אולם לאחר שלוש שנות פעילות המספנה לא עמדה בציפיות וחברת צים סרבה למסור עבודות תחזוקה ותיקונים למספנה, עקב המחיר הגבוה והתפוקה הנמוכה. גם ההזמנה של חברת הספנות "סלע" בוטלה. עם זאת, בדצמבר 1965, הושקה "חנה", אוניית משא שנייה שנבנתה עובר צים. בינואר 1966 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקרות על המספנות, שעיקרו היה ביקורת על הניצול חלקי של כושר הייצור ועל הפסדים צבורים של עשרה מיליון ל"י.
אוריין ליפשיץ
ביוגרפיה
ליפשיץ חוותה פגיעה מינית בילדותה, ולאורך השנים הסתירה את הפגיעה. הפגיעה וההשתקה ערערו את עולמה הערכי והאמוני. ההתמודדות עם מעשה הפגיעה והבנתו הן מנוע המצית רבות מיצירותיה. היא פיתחה הצגות אמנותיות ניסיוניות וחדשניות המיועדות לקהל ילדים, לאור תפיסה כי לתיאטרון לילדים יש תפקיד אמנותי, פוליטי וחברתי, וכי השפה האמנותית של התיאטרון מסוגלת לתווך עבור הילדים חוויות מורכבות ולעבד אותן באופן סמלי ועדין בעזרת דימויים אמנותיים.
קריירה מקצועית
לפני שהתמקדה בעשייה אמנותית-תיאטרונית, עסקה ליפשיץ בניהול תוכניות תרבות ואמנות. ב-2010 הקימה וניהלה את Paideia Project-Incubator – תוכנית חממה לפיתוח פרויקטים של תרבות יהודית באירופה במכון Paideia בסטוקהולם, והקימה חממה לפיתוח מופעי סיפור בבית מדרש אלול.
מספנות ישראל
הפעלת המספנות
בשנות ה-70 נבנו במספנה אוניות קטנות, כלי שיט צבאיים (ובהם ספינות טילים מדגם "סער 4") בהובלתו של חיים שחל ומבדוקים. לשיא פעילתה הגיעה החברה באמצע שנות ה-70, אז העסיקה כ-1,000 עובדים. בנוסף לתחום הימי עסקה החברה גם בעבודות מתכת שונות בנצלה את מתקניה ואת כוח האדם המיומן שלה.
אוריין ליפשיץ
קריירה מקצועית
בשיתוף בית אבי חי יצרה ליפשיץ את סדרת ההצגות "אגדות הלבנה" הכוללת 12 הצגות ילדים בהתאמה לחודשי השנה העברית שמועלות באופן קבוע מאז 2014.
מספנות ישראל
המשבר בחברה
בתחילת שנות ה-80 נקלעה החברה לקשיים כלכליים לאחר שהיקף ההזמנות מישראל ומחוצה לה ירד בשיעור ניכר, החברה לא מצאה פתרון למצב זה וספגה הפסדים כבדים. רק ב-1984 הכינה החברה הצעה לתוכנית הבראה תלת שנתית ששני הצעדים המרכזיים בה היו צמצום כוח האדם וקבלת תמיכה ממשלתית לבניית אוניות. בפועל צומצם כוח האדם במידה חלקית, לא הגיעו הזמנות חדשות לבניית אוניות ולחברה היו קשיי נזילות שהלכו וגברו. למרות זאת הזרימה הממשלה כספים בסכומים ניכרים לשם מימון פעולותיה השוטפות של החברה.
אוריין ליפשיץ
קריירה מקצועית
ליפשיץ מלמדת בימוי ויצירה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים ובחוג לתיאטרון במכללת אמונה, ומנחה כיתות אמן בחוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מספנות ישראל
המשבר בחברה
ב-12 בינואר 1986, עקב ההחמרה במצבה של החברה, החליטה האספה הכללית של בעלי המניות לפנות אל בית המשפט בבקשה לפירוק החברה ולמינוי כונס הנכסים הרשמי למפרק זמני. בית המשפט נעתר לבקשת בעלי המניות ומינה את כונס הנכסים הרשמי למפרק הזמני של החברה.
אוריין ליפשיץ
דוד: המלך והכבשה
בשנת 2018, כחלק מסדרת ההצגות "מלכים" שיצרה, כתבה ליפשיץ עם ענבל לורי את ההצגה "דוד: המלך והכבשה". תוכני ההצגה עוסקים גם בפרשת דוד ובת שבע ונוגעים בסוגיות של פגיעה מינית וניצול סמכות, ועוררו דיונים סוערים על תפקידו ודרכו של תיאטרון ילדים. בעקבות הדיונים הוגבלה ההצגה לקהל בוגר והיא לוותה בדיון על תפקידו של תיאטרון ילדים ועל שיח מבוגרים וילדים על מיניות. ההצגה ירדה לאחר מספר מועט של הופעות, ובעקבות החוויה העלתה ליפשיץ את ההצגה "שיר שנועד לקריאות בוז" על פי המחזה "הקהל" מאת לורקה. המחזה עוסק במתח שבין העולם הדרמטי הפנימי וחריגותו המינית החברתית של היוצר ובין התקבלות היצירה מצד הקהל.
מספנות ישראל
המשבר בחברה
במרץ 1986 מינה בית המשפט, על פי בקשת המפרק הזמני, את זאב אלמוג למנהל המיוחד של החברה. אלמוג שימש בתפקידו זה עד למכירת החברה באפריל 1995. לפני מינוי המפרק הזמני הועסקו בחברה כ-650 עובדים, וביוני 1994 נותרו בחברה כ-240 עובדים. פעילות המספנה במסגרת של פירוק זמני נמשכה כתשע שנים, שבמהלכן פותחו ונבנו במספנה שני דגמי כלי-שיט משוכללים: סטי"ל סער 4.5 נירית שנקלט בחיל הים, וספינת משמר מהירה (דגם "שלדג"), שנקלטה בחיל הים וגם נרכשה על ידי ציים זרים. הצי השישי האמריקאי ביצע בתקופה זו במספנה תיקונים באניותיו בשיעור שהגיע לחמישים אחוזים מהיקף התיקונים שלו בים התיכון, והשקיע כספים ניכרים בפיתוח נתיב הכניסה הימית למספנה ובאמצעי תשתית אחרים.
אוריין ליפשיץ
חיים אישיים
אמה היא הסופרת חנה בת שחר ואביה הוא הרב יהושע אייכנשטיין, ראש ישיבת יד אהרון.
לאחר נישואיה לחוקר התיאטרון יאיר ליפשיץ אימצה את שם משפחתו, וב-2022 בחרה בשם "אוריין" כשמה הפרטי. לזוג שני בנים.
מספנות ישראל
הפרטה
באפריל 1995 נמכרה החברה לקבוצה של משקיעים פרטיים בראשות סמי קצב, שלמה שמלצר ושלומי פוגל. הקונים התחייבו "להביא לכך שבהפעלת החברה יישמר יעודה כמספנה", אך לא נקבע משך הזמן שבו חלה התחייבות זאת.
בשנים 2002–2004 בנתה מספנות ישראל שלושה סטי"לים עבור משמר החופים היווני תמורת 100 מיליון דולר. הספינות נקנו כדי לשדרג את יכולות משמר החופים היווני להתמודד עם איומי טרור ועם חדירות מהים, ושימשו לאבטחת האולימפיאדה שנערכה ביוון בשנת 2004.
באפריל 2004 נערכה מספנות ישראל להנפקה לפי שווי חברה של 400 מיליון ש"ח, אך ההנפקה לא יצאה לפועל והיא נשארה חברה פרטית.
הנפקה בבורסה
בספטמבר 2020 השלימה חברת "תעשיות מספנות ישראל בע"מ" הנפקה ראשונה לציבור. במסגרתה נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה והחברה הפכה לחברה ציבורית. החברה גייסה 340 מיליון שקל לפי שווי שוק של 1.7 מיליארד שקל. חברת "תעשיות מספנות ישראל בע"מ" הוקמה בספטמבר 2019, כחברת החזקות של "מספנות ישראל בע"מ", "נמל מספנות ישראל בע"מ" וחברת "סימנט אי.אס. בע"מ" (חברת יבוא המלט).
ביוני 2021 חתמה המספנה על הסכם עם משרד הביטחון למכירה של כלי שיט מבצעיים לחיל הים, לראשונה זה 15 שנה. על פי ההסכם, המשרד ירכוש מהחברה ארבע ספינות מדגם שלדג סימן 5 בהיקף של 96 מיליון שקל.
שרותי תיקון אוניות
למספנות ישראל הסכמים עם מדינות וחברות ספנות שונות, בכלל זה חיל הים הישראלי, הצי השישי של ארצות הברית, מנו ספנות, קצא"א, חברות הנמל בישראל, נמל חדרה וחברות ספנות בישראל ובעולם. לצורך זה מפעילה החברה מבדוק צף בכושר הרמה של 4,500 טון.
צפי הזמנות
בנובמבר 2019 חתם משרד הביטחון על חוזה עם מספנות ישראל, לתכנון הדור הבא של סטי"לים לחיל הים, שיחליפו את הספינות סער 4.5 נירית, ובניית מבדוק צף לתחזוקה של ספינות חיל הים הישראלי.
נמל מספנות ישראל
נמל מספנות ישראל הוא הנמל הפרטי הראשון במדינה, הפועל מאז 2003. חברת נמל מספנות ישראל בע"מ היא חברת בת של מספנות ישראל בע"מ.
חקירות
במרץ 2018 עיכבה משטרת ישראל לחקירה באזהרה שלושה אנשים, בהם בכיר במספנות ישראל, בחשד לעבירות מתן שוחד לעובד ציבור זר והלבנת הון.
לאחר כשנה של חקירות החליטה משטרת ישראל לסגור את התיק.
אליפות העולם בשחמט 1954
אליפות העולם בשחמט 1954 אורגנה על ידי פיד"ה. בשלב הסופי נפגשו לדו-קרב אלוף העולם בשחמט מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב החל ב-16 במרץ והסתיים ב-13 במאי 1954, בניצחון של מיכאל בוטביניק.
רקע
בהתאם למתכונת שאושרה על ידי פיד"ה האליפות התקיימה במספר שלבים. בשלב הראשון התקיימו תחרויות אזוריות. בסיום שלב זה התקיימה בסטוקהולם תחרות בין-אזורית בהשתתפות 21 שחמטאים. השמונה הראשונים היו יכולים להתקדם לשלב השלישי - תחרות המועמדים. לשחמטאים אלו היו הצטרפו דוד ברונשטיין, יצחק בולסלבסקי, וסילי סמיסלוב, פאול קרס, שמואל רשבסקי, מיגל ניידורף ומקס אויבה.
למנצח התחרות הייתה זכות לשחק בדו-קרב נגד אלוף העולם המכהן. אם הדו-קרב היה מסתיים בתיקו, מיכאל בוטביניק היה נותר אלוף העולם.
תחרות המועמדים
התחרות התקיימה בציריך באוגוסט-אוקטובר 1953.
דו-קרב על האליפות
הדו-קרב התקיים במהלך 16 במרץ - 13 במאי 1954 במוסקבה וכלל 24 משחקים.
הדו-קרב הסתיים בתיקו ובהתאם לתקנות תואר אלוף העולם נותר בידי בוטביניק.
ברונו בטלהיים
ברונו בטלהיים (בגרמנית: Bruno Bettelheim; 28 באוגוסט 1903 - 13 במרץ 1990) היה פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-אמריקאי. רעיונותיו אודות הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד, ואודות ילדים עם הפרעה רגשית, שאת חלקם פיתח בהתבסס על התנסויותיו במחנות הריכוז, הקנו לו מוניטין בינלאומיים.
אוסטריה
בטלהיים נולד בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני. כבר בגיל 14 גילה עניין בפסיכואנליזה, והתקרב לחוגיו של זיגמונד פרויד. למד פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה. לאחר מותו של אביו נטש לזמן מה את לימודיו, וניהל את מנסרת המשפחה במשך שבע שנים. במהלך תקופה זו נישא לג'ינה, אשתו הראשונה, והשניים טיפלו בילדה אוטיסטית בביתם בווינה. בטלהיים סיים את לימודיו בשנת 1938; עבודת הגמר שלו נכתבה אודות עמנואל קאנט ("הבעיה של יופי טבעי ואסתטיקה מודרנית").
באפריל אותה שנה, לאחר האנשלוס בו סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, נשלח בטלהיים למחנה הריכוז דכאו, ומאוחר יותר למחנה הריכוז בוכנוואלד. בבוכנוואלד התיידד עם ארנסט פדרן, בנו של הפסיכואנליטיקאי הווינאי המפורסם פול פדרן, וכאסטרטגיית הישרדות פיתחו השניים את יסודות ה"פסיכולוגיה של הטרור", כפי שכינו אותה. לאחר כעשרה חודשי שהות במחנה הריכוז הוא שוחרר במהלך חנינה כללית שהוכרזה לכבוד יום הולדתו של היטלר, ו"אופשר" לו להגר לארצות הברית - ככל הנראה הודות למאמצי תומכיו האמריקאיים (לטענתו הייתה זו אלינור רוזוולט).
תוארו האקדמי נשלל ממנו על ידי הנאצים, וחודש בשנת 2004 על ידי אוניברסיטת וינה.
ארצות הברית
בניו יורק התאחד בטלהיים עם אשתו ג'ינה, אך זמן קצר לאחר מכן עזב לשיקגו, ככל הנראה עקב התאהבות אשתו באדם אחר בתקופת פרידתם. בשנת 1941 נישא לאשתו השנייה, טרודה ווינפלד. הוא מונה לעוזר מחקר באוניברסיטת שיקגו, ובהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטה משנת 1952 ועד לפרישתו בשנת 1973.
תצפיותיו והתנסויותיו עם מצבים קיצוניים במחנה הריכוז הולידו את מאמרו הנודע "התנהגות הפרט וההמון במצבי קיצון", שפורסם בשנת 1943. המאמר היה החיבור הפסיכולוגי הראשון בנושא, ואחת העדויות המוקדמות על המתרחש במחנות. עם פרסומו, פקד הגנרל אייזנהאואר על כל קציניו באירופה לעיין בו. בטלהיים טען בו בין השאר כי לאחר שה"מוזלמנים" האמינו להצהרות החוזרות ונשנות של השומרים שאין להם כל תקווה לחמוק מגורלם, הם חדלו להיאבק וציפו למותם הקרב ובא בלי שהגרמנים עשו דבר. מכאן הסיק שכפי שיש בכוח התודעה לחסל אדם, כך יכולה גם האפשרות ההפוכה, של יצירת סביבה מעודדת, להביא לשיקום מלא של ילדים אוטיסטים. חלק מהמסקנות והעדויות שסיפק על מחנות הריכוז שנויות במחלוקת.
בטלהיים חקר בין היתר את תסמונת מחנות הריכוז, וכן את האפיונים הפסיכולוגיים הייחודיים ליוצאי קיבוץ, לאחר ששהה כשבעה שבועות בקיבוץ רמת יוחנן. בין היתר טען כי לילדי הקיבוץ "רדידות רגשית" בשל חוסר ברגשות חריפים, חיוביים או שליליים, כתוצאה מריבוי גורמי החינוך. את מסקנותיו בנושא הקיבוץ פרסם בספרו "ילדי החלום" משנת 1969, כיוון שחש שיש לכך השלכות חשובות על החינוך האמריקאי. במהלך מחקרו לספר "ילדי החלום" ראיין ברונו בטלהיים בני נוער בקיבוץ רמת יוחנן. לשאלה "מה תרצה לעשות כשתהיה גדול?" ענה הטייס הישראלי לעתיד, קובי ריכטר, שהיה רוצה להיות "טייס קרב ומדען גרעין", תשובה שהייתה אחד האינדיקטורים של בטלהיים לכך שילדי הקיבוץ אינם חשופים לקשיי העולם האמיתי, אך ריכטר הגשים את חלומותיו (שירת כטיס קרב והקים חברת היי טק מצליחה ופורצת דרך) ובכך חשף את רדידות מחקרו של בטלהיים.
בשנת 1990 זכה בפרס ד"ר ליאופולד לוקאס. בחודש מרץ אותה שנה, שש שנים לאחר שהתאלמן מאשתו השנייה, ולאחר שבץ מוחי ששיתק חלק מגופו, התאבד בטלהיים בסילבר ספרינג, מרילנד, ביום השנה של "האנשלוס", באמצעות בליעת כדורי שינה, שתיית ויסקי וחנק משקית פלסטיק שכרך סביב ראשו. הותיר אחריו שתי בנות ובן מאשתו השנייה.
ביקורת
זמן קצר לאחר מותו של בטלהיים התעוררה מחלוקת סביב כמה מהתאוריות המוקדמות שלו על אוטיזם כנובעת מקרירות אימהית, ואף סביב אישיותו, ובתוך חודשים הוא איבד מהמוניטין לו זכה בחייו. עם מבקריו החריפים נמנה העורך לשעבר של כתב העת The Nation, ריצ'רד פולק, שאחיו מת לאחר שהיה בטיפול של בטלהיים. לפי פולק, בטלהיים טען בפניו שאחיו התאבד והטיל את האשמה על האם, תוך שהוא תוקף אותה כ"אם יהודיה". על רקע זה חיבר פולק ביוגרפיה על בטלהיים, שבה הוא מטיל ספק ביושרו. המגזין "ניוזוויק" אף פרסם בעקבותיו מאמר תחת הכותרת "בנו ברוטאלהיים?", אך היו גם שראו בביוגרפיה כנקמה על רקע אישי.
הביקורת האשימה את בטלהיים בגנבות ספרותיות, בבדייה של חלק גדול מהנתונים הביוגרפיים שסיפק על עצמו, בזיוף תוצאות עבודתו המדעית בבית הספר האורטוגני, ובהכאת ילדים מטופלים, בכללם ילדים עם אוטיזם. אחדים ממטופליו לשעבר העידו שהתעמר בהם והטיל לעיתים ענישה גופנית באופן ספונטני ומסיבות לא מובנות. מאידך העידו מטופלים אחרים עד כמה סייע להם. ביוגרפיה אחרת על בטלהיים, מאת הפסינינה סאטון, הציעה פרשנות שונה וסלחנית על חלק מהממצאים.
מחיבוריו
הופיעו בתרגום לעברית:
באנגלית:
נבחרת אוסטריה בכדורגל עד גיל 21
נבחרת אוסטריה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של אוסטריה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21
הנבחרת האוסטרית עד גיל 21 העפילה לאליפות אירופה לנבחרות צעירות שתתקיים באיטליה ובסן מרינו בשנת 2019.
בית גלעין
בית גלעין (באנגלית: Drupe) הוא מונח בוטני המתאר תצורה מסוימת של פרי, המורכב מגלעין בולט וקשה, וסביבו ציפת הפרי הכולל את הקליפה.
בתי גלעין מתפתחים מתוך שחלה אחת, לרוב מפרחים בעלי שחלה עלית. בבתי גלעין הזרע הבודד של הפרי מוכל בתוך מעטפת נפרדת (הגלעין, באנגלית Endocarp), סביבה המעטפת העסיסית של הפרי (Mesocarp) וסביבה הקליפה (Exocarp). פירות בהן הזרע עצמו בעל קליפה קשיחה ואינו עטוף גלעין אינם עונים על ההגדרה.
דוגמאות
דוגמאות בולטות לבתי גלעין הן פירות מסוג פרונוס - אפרסק, שזיף, שקד (בו בשר הפרי אינו עסיסי, אך קיימות כל שכבות בית הגלעין), דובדבן וקרוביהם. סוגי צמחים רבים אחרים גם כן מניבים בתי גלעין, כגון קפה, מנגו, זית ועוד.
קיימים פירות מורכבים, אשר כל אחד מהפירות הזעירים המרכיבים אותם הוא בית גלעין בזעיר אנפין (Drupelet). דוגמה לפרי המורכב בתי גלעין הוא פטל.