cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הדמוקרטית (קפריסין)
המפלגה הדמוקרטית (ביוונית: Δημοκρατικό Κόμμα (ΔΗΚΟ); לטיניזציה: Dimokratikó Kómma (DIKO)) היא מפלגת מרכז בקפריסין. המפלגה נוסדה ב-1976 על ידי ספירוס קיפריאנו. המפלגה משלבת גישה לאומית יוונית והתנגדות נוקשה ל"טקסים" (חלוקת קפריסין וקיומה של צפון קפריסין בשליטת טורקיה) עם מדיניות רווחה ומתפקדת כ"לשון מאזניים" בין המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית לבין האספה הדמוקרטית הימנית. על אף הצלחה מטאורית בשנת ייסודה, בה הייתה המפלגה הגדולה בבית, כאשר רצה בגוש משותף עם מפלגות השמאל, מאז 1981 היא המפלגה השלישית בגדלה בבית הנבחרים של קפריסין. במסגרת הפרלמנט האירופי המפלגה שייכת לברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים. לפני 2009 השתייכה לברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה.
היסטוריה ואידאולוגיה
המפלגה קמה על מצע ששילב בין קו נוקשה נגד פיצול האי במסגרת הסכסוך הקפריסאי עם גישה סוציאל-דמוקרטית מתונה שכללה מדיניות רווחה לכל יחד עם תמיכה בשוק חופשי. המפלגה נסמכה בעיקר על אישיותו של מייסדה, ספירוס קיפריאנו ועל ההבטחה שהיא זו המשמרת את רוחו של אבי האומה הקפריסאית, הארכיבישוף מקאריוס השלישי. במערכת הבחירות הראשונה בה השתתפה, ב-1976, רצה המפלגה בגוש השמאל יחד עם המפלגה הקומוניסטית והתנועה לסוציאל-דמוקרטיה. קיפריאנו כיהן כנשיא קפריסין בין 1977 ל-1988.
בין שנת 2000 ל-2006 הונהגה המפלגה על ידי טסוס פפדופולוס, נשיא קפריסין בשנים 2003–2008. בשנת 2013 עברה הנהגת המפלגה לבנו, ניקולס פפדופולוס.
במשאל העם על תוכנית קופי אנאן לפתרון חלוקת האי בדרך של פדרציה, הייתה המפלגה "מפלגת ה'לא'" (Οχι, "אוֹכִי" ביוונית) העיקרית, דבר שהכשיל את קבלת היוזמה.
ג'ניפר לופז
ג'ניפר לין אפלק (באנגלית: Jennifer Lynn Affleck; נולדה ב-24 ביולי 1969) המוכרת יותר בשמה לפני הנישואים לופז (Lopez) וכן גם בכינוי ג'יי לו (J.LO), היא זמרת, שחקנית, רקדנית, מעצבת אופנה, מפיקה מוזיקלית ואשת עסקים אמריקאית. בשנת 1991 החלה לופז להופיע בתוכנית "צבעים חיים" כרקדנית, עד שהחלה להתמקד בקריירת משחק בשנת 1993. היא קיבלה את התפקיד המרכזי כדמות הראשית בסרט "סלינה" (1997), והפכה לשחקנית הלטינית הראשונה שמתוגמלת בכמיליון דולר לסרט. עם השנים הפכה לכוכבת גדולה בענף הסרטים, וכיכבה בין היתר ב"אנקונדה" (1997), "רומן לא חוקי" (1998). היא נכללת בראש הרשימה בתור השחקנית הלטינית המתוגמלת ביותר בהוליווד.
לופז החלה בקריירת שירה יחד עם אלבום בכורה, On the 6 (1999), אשר עזר להניע את תנועת הפופ הלטיני במוזיקה האמריקאית, ולאחר מכן כיכבה בסרט הפסיכולוגי תא קטלני (2000). עם צאת אלבום האולפן השני שלה וסרט הקומדיה הרומנטית בכיכובה "מארגנת החתונות" (2001), הפכה לופז לאישה הראשונה עם אלבום שמדורג בראש המצעד וסרט באותו שבוע. הוצאת האלבום הבא שלה משנת 2002, J to tha L–O! The Remixes הפך לאלבום הרמיקס הראשון בהיסטוריה של המצעד אשר מופיע לראשונה בראש המצעד בילבורד 200. בהמשך השנה הוציאה אלבום אולפן השלישי, This Is Me... Then, וכיכבה בסרט "יפה במנהטן".
ביוגרפיה
לופז נולדה בקאסל היל, שכונה ברובע הברונקס בניו יורק שבארצות הברית, להורים מפוארטו ריקו. אימה היא גוואדלופה רודריגז ואביה הוא דייוויד לופז. לה אחות גדולה ואחות צעירה, העיתונאית לינדה לופז. בילדותה התנגנה בביתם מוזיקה במשך רוב שעות היום, ולופז אף השתתפה בשיעורי ריקוד מגיל 5. למדה בבית ספר קתולי.
לופז החלה בקריירת הבידור שלה בנערותה, כשהשתתפה כרקדנית במחזמר Synchronicity שהועלה ביפן. לאחר מכן הופיעה ב-Golden Musicals of Broadway, מופע שהועלה בסיבוב הופעות ברחבי אירופה. בגיל 16 הופיעה בסרט בשם "ילדתי הקטנה".
בשנת 1987 סיימה את לימודיה בתיכון פרסטון והחלה את לימודיה במכללת "ברוך" (Baruch College) שבניו יורק, משם פרשה לאחר סמסטר אחד בלבד. לאחר מכן קיבלה מלגה ללימודים בסטודיו לריקוד במנהטן. בגיל 19, היא מימנה לעצמה שיעורי ריקוד ושירה.
קריירת משחק
ב-1991 קיבלה ג'ניפר תפקיד כאחת מבנות ה"פליי גירלס" בסדרה "בצבעים חיים" ועברה לשם כך ללוס אנג'לס. בזמן ששיחקה בסדרה, אחד מעובדי הסדרה הציע לה לקחת חלק בתוכנית South Central, אותה כתב. לופז הופיעה בסדרה כ"לוסי", אך הסדרה ירדה לאחר כמה פרקים בלבד. לאחר מכן התקבלה לתפקיד בסרט "רכבת הכסף", כשלצידה שיחקו הכוכבים ווסלי סנייפס ווודי הרלסון. תפקידה הבא, כ"סלינה", הקנה לה פרסום רב בזכות כישרון הריקוד והשירה שלה ואף תרם לבחירתה לאחת מ-50 האנשים היפים בעולם של מגזין People. תפקידים נוספים בסרטים, כולל הסרט "דם ויין" לצד ג'ק ניקולסון ו"סיבוב פרסה" לצד שון פן, קבעו את מעמדה של לופז ככוכבת. בשנת 1998 שיחקה בסרט "רומן לא חוקי" לצידו של ג'ורג' קלוני. ב-2001 שיחקה בסרט "מארגנת החתונות", אשר הגיע עם בכורתו למקום הראשון במצעד שוברי הקופות. בשנת 2002 כיכבה בסרט "יפה במנהטן". ב-2003 שיחקה לצד בן אפלק כדמות ראשית בסרט "אהבה מחוץ לחוק". באפריל 2004 ביצעה הופעת אורח בסדרה "ויל וגרייס". ב-2006 יצרה את הריאלטי "DanceLife". התוכנית העלתה לאוויר ב-15 בינואר 2007 והיא שודרה ב-"MTV". בשנת 2006 שיחקה בסרט "הזמר" לצד בעלה אז מארק אנתוני, את הדמות פוצ'י, אשתו של הזמר הקטור לאבו המספרת על חייה איתו. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2007. ב-10 באפריל 2007, הופיעה לופז בעונה השישית של תוכנית המציאות "אמריקן איידול" כמדריכה ומייעצת למתחרים. באותה שנה שיחקה בדרמה המוזיקלית "להרגיש את הרעש" לצד ג'יאנקרלו אספוזיטו. ב-2009 גילמה תפקיד אורח בסיטקום המצליח "איך פגשתי את אמא" בעונה החמישית שלו, בתפקיד אניטה.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "תוכנית גיבוי" בתפקיד זואי. בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד קמרון דיאז ואליזבת' בנקס.
ב-2013 החלה להפיק את סדרת הטלוויזיה "משפחת פוסטר".
בשנת 2015 שיחקה לצד ראיין גוזמן במותחן האירוטי השכן ממול.
בשנת 2016 כיכבה כשחקנית ראשית בסדרת הטלוויזיה "גוונים של כחול" העוסקת ביחידת שוטרי בילוש מושחתים, והתמודדותם מול חקירת FBI.
משנת 2017 ועד היום שופטת בתוכנית "עולם המחול". בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סיבוב שני".
1991–1998: תחילת הקריירה
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלה, נבחרה לופז להיות רקדנית ליווי בהופעתם של הניו קידס און דה בלוק עם השיר "Games", בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית שהתקיים בשנת 1991. לאחר מכן עבדה עם ג'נט ג'קסון ואף הייתה לחלק מסיבוב ההופעות השני שלה, "Janet. World Tour". לאחר מכן, החליטה להקליט דמו של שיר בשפה הספרדית במטרה שיצא על ידי חברת תקליטים כלשהי.
מאוחר יותר, נודע כי שם הדמו היה "Vivir Sin Ti", וכי הוא נשלח אל וורק גרופ וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט שהתעניינו בה כזמרת. הדמו לא זכה לאהדה מצד חברות התקליטים, וטומי מוטולה שעמד בראשן אמר ללופז כי הוא ירצה לשמוע אותה שרה שיר באנגלית.
1999–2000: On the 6
במאי 1999, הוציאה לופז את הסינגל "If You Had My Love" מתוך אלבום הבכורה שלה On the 6. השיר זכה להצלחה בינלאומית וכיכב במצעד הבילבורד הוט 100, ובמצעדים נוספים ברחבי העולם, והפך לאחד מהשירים המצליחים באותה שנה. הסינגל נמכר בכלמעלה מ-1.2 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
מאוחר יותר באותה שנה, יצא הסינגל "No Me Ames", שזכה להצלחה בשוק הלטיני.
גם האלבום זכה להצלחה והגיע אל המקום ה-8 במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של למעלה מ-10 מיליון עותקים. הסינגל השלישי של לופז, "Waiting for Tonight" הגיע אל המקום ה-8 במצעד הבילבורד הוט 100,. סינגלים נוספים מהאלבום היו "Feelin' So Good", שלא זכה להצלחה רבה כמו קודמיו וכן "Let's Get Loud", שזכה למועמדות בטקס פרסי גראמי בקטגוריית "הקלטת הדאנס הטובה ביותר".
2000–2001: J. Lo ו-J to tha L–O! The Remixes
ב-2 בדצמבר 2000, הוציאה ג'ניפר לופז את השיר "Love Don't Cost a Thing" - סינגל הראשון מתוך אלבומה השני. השיר זכה להצלחה והגיע אל המקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100, ואל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר מכן יצאה "Play", שהצליח לכבוש את פסגת מצעד שירי ה-R&B שבבריטניה. השיר אף זכה למעמד כסף במדינה על סך מכירות של למעלה מ-200 אלף עותקים.
אלבומה השני, J.Lo, יצא לאור ב-23 בינואר 2001, והגיע אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200. מכירותיו בעולם מסתכמות בכלמעלה מ-8.5 מיליון עותקים. כמה חודשים לאחר מכן, יצא להיטה "Ain't It Funny", אשר כבש את פסגת המצעד שבפולין. בהמשך, הוציא את "I'm Real", כסינגל האחרון מתוך האלבום. שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. מכירותיו בעולם מסתכמות בכלמעלה מ-5.6 מיליון עותקים. באותן השנים הוציאה את אלבום הווידאו הראשון שלה, Jennifer Lopez: Feelin' So Good. באמצע שנת 2001, יצאה לרצף ההופעות הראשון שלה, "Let's Get Loud". ההופעות צולמו ואוגדו לאלבום וידאו נוסף, אותו הוציאה בשנת 2003. בסמוך לכך, השיקה את קו האופנה והיופי, J.Lo by Jennifer Lopez, אשר הנפיק עשרות בשמים שונים. בסמוך לכך, השתתפה בשיר "".
בהמשך, הוציאה לופז את אלבום הרמיקסים הראשון שלה, JJ to tha L–O! The Remixes. אלבום הרמיקסים הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של למעלה מ-156,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו, דבר אשר הפך את לופז לאמן הראשון בהיסטוריה שהגיע לפסגת המצעד עם אלבום רמיקסים. בנוסף לכך, נכנס אלבום הרמיקסים לספר השיאים של גינס בשנת 2004, בתור אלבום הרמיקסים המצליח ביותר בכל הזמנים. יותר מ-3.8 מיליון עותקים של האלבום נמכרו בעולם, ובכך הפך לאלבום הרמיקסים השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
2002–2004: This Is Me... Then
ב-25 בנובמבר 2002, הוציאה ג'ניפר לופז את אלבומה השלישי, This Is Me... Then. הסינגל הראשון מתוכו "Jenny from the Block", זכה להצלחה רבה כאשר הגיע אל המקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-3 במצעד הסינגלים הבריטי. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי הכריז עליו כעל שיר כסף, על סך מכירות של 200,000 עותקים. לקראת סוף שנת 2002, הוציאה לופז את הסינגל השני מתוך האלבום, "All I Have". השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ואף הגיע אל המקום ה-2 במצעד הסינגלים הבריטי. בדומה לסינגל הקודם, גם שיר זה קיבל את מעמד הכסף בבריטניה. הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי דייב מאיירס, וזכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-122 מיליון צפיות ביוטיוב.
באפריל 2003, יצא השיר "I'm Glad", כסינגל השלישי מתוך האלבום. קליפ השיר מבוסס על הסרט "פלאשדאנס", ועל קליפ השיר "Flashdance... What a Feeling" של איירין קארה. השיר זכה להצלחה נאה בהולנד ובאוסטרליה, ואף הצליח להיכנס אל מצעדי הסוף השנה של אוסטרליה. לבסוף, יצא השיר "" כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום. השיר לא זכה להצלחה רבה ברחבי העולם כמו הקודם, אך במצעד הסינגלים הבריטי הגיע אל המקום ה-3. קליפ השיר הצליח לצבור 7.2 מיליון צפיות.
באותה השנה, יצא המיני-אלבום הראשון והיחיד של לופז The Reel Me. המיני-אלבום זכה למעמד פלטינה משולשת בארצות הברית, על סך מכירות של 300,000 עותקים.
2005–2006: Rebirth
ב-4 בינואר 2005, יצא הסינגל הראשון מתוך אלבומה הרביעי: "Get Right". עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-12 במצעד הבילבורד הוט 100. השיר היה לשני של לופז אשר הצליח לכבוש את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי. ב-15 בפברואר, יצא הסינגל השני "Hold You Down", השיר זכה להצלחה נאה במצעדים, כאשר בשיאו הצליח להגיע למקום ה-6 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-64 במצעד הבילבורד הוט 100. הסינגל הצליח להיכנס למצעד השנתי שבבריטניה שם הגיע למקום ה-120.
ב-23 בפברואר, יצא האלבום Rebirth. בשבוע צאתו הצליח האלבום להיכנס אל המקום ה-2 במצעד הבילבורד 200, והפך לאחד מן האלבומים המצליחים ביותר של לופז במצעד. כמו כן, מכירותיו ברחבי העולם מסתכמות בכ-2.5 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד מאלבומיה הנמכרים ביותר.
באפריל 2006, הופיעה שוב לופז ב- Billboard Hot 100 כאמן בהשתתפות בשיר "Control Myself", הסינגל הראשי מאלבום האולפן ה -12 של Todd Smith
2007–2010: Como Ama una Mujer, Brave
ב-27 במרץ 2007 הוציאה לופז את אלבומה הראשון בספרדית, Como Ama una Mujer, שכלל את הסינגל "Que Hiciste" (מקום ראשון במצעד הלטיני בארצות הברית). האלבום הופק במימון עצמי.
2011–2012: Love?, Dance Again... The Hits
בשנת 2010, לאחר סיום העונה התשיעית של אמריקן איידול, עזבה אלן דג'נרס את התכנית ולופז החליפה אותה ושפטה בעונה העשירית.
בפברואר 2011 יצא הסינגל "On the Floor", יחד עם הראפר פיטבול. השיר הפך במהרה ללהיט מועדונים. השיר הוא חלק מאלבומה החדש שיצא בשנת 2011,. בחודש אפריל אותה שנה הוציאה את הסינגל השני מהאלבום: "I'm Into You". סינגלים נוספים מהאלבום: "", וכן "Papi", שהגיע למקום ה-96 בבילבורד אך לא הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הראשון.
ב-13 באפריל, העניק המגזין "פיפל" ללופז את התואר "האישה הכי יפה בעולם".
ב-2 באפריל 2012, יצא הסינגל "Dance Again", בשיתוף עם פיטבול, אשר שימש כסינגל המקדם של אלבום אוסף הלהיטים: Dance Again... The Hits. הסינגל הצליח בין היתר להגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד. ב-2 ביוני, יצא השיר "Goin' In", מתוך אלבום הפסקול - Step Up Revolution, בשיתוף עם הראפר פלו רידה.
2013–2017: .A.K.A
במאי 2013 לופז הוציאה את הסיגנל "Live It Up", בו השתתף הראפר האמריקאי פיטבול. אלבום הסטודיו העשירי של לופז, .A.K.A, יצא במאי 2014. לפני כן, בינואר 2014, יצא הסינגל הראשון מתוכו "Girls", להורדה דיגיטלית בלבד. כמה ימים לאחר מכן יצא גם הסינגל "Same Girl", להורדה דיגיטלית בלבד. לשיר גם לווה וידאו קליפ. במרץ 2014 יצא הסינגל השני הרשמי מתוך האלבום: "I Luh Ya Papi", בשיתוף עם הראפר פרנץ' מונטנה ובמאי השיר First Love.
בספטמבר יצא השיר "Booty" כסינגל, בשיתוף פעולה עם הראפרית איגי אזליה. לופז לא הוציאה את גרסת האלבום במקור עם הראפר פיטבול אך העלתה את הקליפ לשיר ביוטיוב. השיר "Feel the Light" נכלל בפסקול Home, עבור הסרט בית.
באמצע שנת 2015, הוציאה לופז שיר כמחווה לסלינה הנקרא "A Selena Tribute". לאחר מכן שיתפה פעולה עם פרינס רויס, ופיטבול בשיר "Back It Up". לאחר מכן ב-7 באפריל 2016, הוציאה סינגל בשם "Ain't Your Mama", שהפך ללהיט עולמי. ב-6 במאי באותה שנה יצא לסינגל ווידאו קליפ.
ב-11 ביולי באותה שנה, הוציאה סינגל בשם "Love Make The World Go Round", בשיתוף לין-מנואל מירנדה. ב-17 בנובמבר 2016, הוציאה גרסה משלה לשיר "Olvídame y Pega la Vuelta", יחד עם זמר הסלסה ובעלה לשעבר, מארק אנתוני. לאחר מכן ב-28 בנובמבר, הוציאה גרסה טרופית לאותו השיר. לבסוף, הוציאה את הסינגל "Chegaste", בשיתוף רוברטו קרלוס. הסינגל לא זכה להצלחה רבה, אך זכה לכמות צפיות מכובדות, והוא הסינגל האחרון של לופז שיצא בשנה זאת.
ב-4 ביולי 2017, הוציאה לופז את הסינגל ; "Ni Tú Ni Yo". הסינגל זכה להצלחה רבה בעיקר באמריקה הלטינית, ובשיאו הגיע למקום ה-2 במצעד השירים הלטיניים הדיגיטליים.
בספטמבר באותה שנה, תרמה לופז סכום של כמיליון דולר, לנפגעי ההוריקן בפוארטו ריקו. לאחר מכן הקליטה לופז סינגל חדש עם למעלה מ-15 זמרים שונים בשם "Almost Like Praying", שנכתב עבור פוארטו ריקו גם כן. ב-10 בנובמבר, יצא סינגל, שנקרא "Amor, Amor, Amor". באותו זמן יצא גם הקליפ לערוץ ה-Vevo של לופז. בסמוך לכך, הוכרזה לופז לאישה ה-5 המרוויחה ביותר של השנה, כאשר גרפה סכום של כ-38 מיליון דולר.
2018–הווה: It's My Party Tour ופרויקטים נוספים
בתחילת שנת 2018, הוציאה לופז בהפתעה את השיר "Us", באופן דיגיטלי בלבד, וכמה חודשים לאחר מכן, הוציאה את השיר "Se Acabó el Amor", ביחד עם יאנדל ואברהם מתאו. אשר הקליפ יצא לו ב-20 באפריל. שבוע לאחר מכן, ב-27 באפריל 2018, הוציאה את השיר "El Anillo". בסמוך לכך לופז הכריזה שתוציא שיר שבו יתארחו קארדי בי ודי ג'יי חאלד בשם, "Dinero". השיר יצא לאור במאי 2018, וזכה להצלחה נאה ברחבי העולם. חודשיים לאחר מכן, הוכרז כי לופז גרפה סכום של כ-47 מיליון דולר בין שנת 2017 לשנת 2018, דבר אשר הופך אותה לבן אדם ה-53 המרוויח ביותר בשנת 2018. בהמשך, הוציאה סינגלים נוספים ששמם: "Te Guste" ו-"Limitless". בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סיבוב שני", לצד ליאה רמיני. באותה שנה זכתה לופז בטקס 2018 MTV music Awards בפרס מפעל חיים על שמו של מייקל ג’קסון.
ב-5 באפריל 2019, יצא הסינגל "Medicine" בו השתתף פרנץ' מונטנה. ב-1 באוגוסט 2019, ערכה לופז הופעה בפארק הירקון, תל אביב במסגרת סיבוב ההופעות העולמי "It's My Party Tour". לקראת סוף ספטמבר 2019, נודע כי היא תופיע ביחד עם שאקירה בסופרבול LIV, במיאמי, פלורידה שבארצות הברית.
בפברואר 2020, הופיעה לופז כמתוכנן בסופרבול LIV. ההופעה עלתה ליוטיוב ותוך פחות מ-20 שעות צברה קרוב ל-30 מיליון צפיות. כמו כן, הצליחו שיריה "On the Floor", "Let's Get Loud", "Jenny from the Block" ,"Waiting for Tonight", "Love Don't Cost a Thing", "Get Right", "I'm Real", "Ain't It Funny", "If You Had My Love", לחזור אל מצעד האייטונס האמריקאי. ב-24 בספטמבר, הוציאה עם מאלומה את השיר הכפול "Pa' Ti + Lonely". לאחר מכן ב-27 בנובמבר, הוציאה את הסינגל "In the Morning". ב-31 בדצמבר, הופיעה לופז עם השירים "In the Morning" ו-"Dream On", בחגיגות סיום השנה בהופעה מיוחדת בתוכנית הנקראת: "Dick Clark's New Year's Rockin' Eve '21".
חיים אישיים
נישואיה הראשונים של לופז היו ליליד קובה, אוהאני נואה ב-22 בפברואר 1997. הם התגרשו במרץ 1998. במהלך 1999 הייתה בזוגיות עם הראפר שיין, ואף שהתה איתו בבר בשעה שירה באוויר ופצע שלושה בני אדם. ב-29 בספטמבר 2001 נישאה לכריס ג'אד. הם התגרשו באוגוסט 2002.
לופז יצאה עם השחקן בן אפלק, והם היו אמורים להינשא ב-14 בספטמבר 2003, אך החתונה בוטלה כמה שעות לפני האירוע. הם נפרדו בינואר 2004. זמן קצר לאחר הפרידה יצאה לופז עם הזמר מארק אנתוני, עמו הייתה בזוגיות בשנות ה-90, לפני נישואיו הראשונים. הזוג התחתן בביתם ב-5 ביוני 2004. לזוג נולדו ב-22 בפברואר 2008 זוג תאומים. ביולי 2011 הודיעה לופז על גירושיה. בדצמבר 2016 החלה לצאת עם הראפר דרייק. ב-2017 החלה לצאת שחקן הבייסבול אלכס רודריגז. ב-9 במרץ 2019 הודיע הזוג על אירוסיהם.ב-15 באפריל 2021 הודיע הזוג על פרידה. בהמשך אותה השנה חזרה לופז לצאת עם בן אפלק. ב-8 באפריל 2022 הודיעו השניים על אירוסיהם. ב-17 ביולי 2022 השניים התחתנו בלאס וגאס והזמרת החליטה לאמץ את שם משפחתו של אפלק.
נכון ל-2019, הונה של לופז מוערך בכ-400 מיליון דולר.
במצעד הבילבורד
ארבעה משיריה של לופז כבשו את ראש מצעד הפזמונים האמריקאי במצעד הרשמי בילבורד הוט 100, בתור אמנית סולו.
להיטי מקום ראשון:
עילוט
עילוט (בערבית: عيلوط) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1991. עילוט שוכנת במרכז הגליל התחתון, כ-4 קילומטרים צפונית-מערבית לנצרת.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת נצרת. בסקר הכפרים של הרשויות המנדטוריות מ-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,130 תושבים.
במרכז היישוב שוכן מסגד א-נבי עילוט, שבו, על-פי המסורת, מצוי קברו של לוט, אחיינו של אברהם.
בשנת 1992 הוקם ביישוב אצטדיון עילוט המשמש גם קבוצות כדורגל מיישובים סמוכים.
Here Today
Here Today הוא שיר שנכתב על ידי פול מקרטני והופק על ידי ג'ורג' מרטין לאלבומו של מקרטני Tug Of War. השיר נכתב כמחווה לג'ון לנון, חברו לשעבר ללהקת הביטלס לאחר שנרצח בפתח ביתו בניו יורק על ידי מרק דייוויד צ'פמן. אם כי הוא מעולם לא הופץ כסינגל, הוא הגיע למקום ה-46 ב"מצעד רוק המיינסטרים" של מגזין המוזיקה בילבורד.
השיר מבוצע לעיתים ידי מקרטני בהופעותיו החיות, ונכלל באלבומי ההופעה-החיה שפרסם Back in the US, Back in the World ו-Good Evening New York.
זום 8
בישראל ישנן סירות בודדות מהסוג הזה, אותן משיטים שייטים פרטיים.
ממדים
אורך כולל: 2.65 מטר
שטח מפרש ראשי: 4.8 מ"ר
משקל גוף: 40 ק"ג
ויליאם שייקספיר
ויליאם שייקספיר (באנגלית: William Shakespeare; נטבל ב־26 באפריל 1564 – נפטר ב־23 באפריל גרגוריאני: 3 במאי 1616) היה מחזאי, משורר ושחקן תיאטרון אנגלי. נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים, ורבים אף מחשיבים אותו לגדול הכותבים בשפה האנגלית ובתרבות המערב, כמו גם לאחד המחזאים הבולטים שפעלו אי פעם.
שייקספיר כתב את מחזותיו בין השנים 1589 ל־1613 אף על פי שהכרונולוגיה המדויקת שלהם אינה ודאית. יצירותיו, הנחשבות ליצירות מופת, תורגמו לשפות רבות והן ממשיכות להיות מוצגות על במות בכל העולם. כן, ציטוטים מיצירותיו נפוצים בשימוש יומיומי בכל שפות העולם. ביצירתו הענפה, שכללה אלפי תחדישים, תרם תרומה גדולה לשפה האנגלית. במילון הלשון האנגלית של סמואל ג'ונסון, שייקספיר אחד משלושת הכותבים המצוטטים ביותר בדוגמאות, לצד מילטון ודריידן.
שנים מוקדמות
כבן לדמות בולטת בכפר, שייקספיר הורשה ללמוד בבית הספר בעיירה, שם קיבל חינוך כנהוג באותם הימים, ולמד את עיקרי דקדוק השפה הלטינית. בגיל 18 נישא לאן האת'ווי, בת ה־26. תיעוד של הנישואים, שנערכו ב־28 בנובמבר 1582 מראה כי שני עדים העידו כי אין כל מניעה לנישואים אלו. נראה כי היה דוחק בארגון הנישואים, וכי אן הייתה בהיריון זה כשלושה חודשים.
לאחר נישואיו, כמעט לא תועדה פעילות כלשהי של שייקספיר עד שהגיע, מספר שנים לאחר מכן, בתחילת שנות התשעים של המאה ה-16, לזירה התאטרונית בלונדון. שנים אלו ידועות כ"שנים האבודות" של שייקספיר, משום שלא ידוע ממה התפרנס, ומדוע עזב את סטרטפורד. ב־26 במאי 1583 הוטבלה בתו הראשונה, סוזנה, בסטרטפורד. בן בשם המנט ובת בשם ג'ודית הוטבלו בסטרטפורד ב־2 בפברואר 1585.
לונדון והקריירה התאטרלית
שייקספיר הגיע ללונדון, ועבד כשחקן וכמעבד של מחזות ישנים לבמה. מ-1591 ואילך עבד בעיקר כמחזאי (וגם כשחקן). בשנת 1592, בהיותו בן עשרים ושמונה, כבר צבר מוניטין, שעורר קנאה. כך המשורר והמחזאי רוברט גרין כינהו "עורב זה מקרוב בא, המתהדר בנוצות לא לו". בתחילת דרכו שייקספיר חיבר מחזות היסטוריים על מלכי אנגליה בשיתוף פעולה עם מחזאים אחרים, וקומדיות קלילות בהשפעה איטלקית.
שייקספיר היה בעלים של חלק בקבוצת תיאטרון שכונתה "אנשי הלורד צ'מברלין", שקיבלה את שמה מהנדבן האריסטוקרטי שמימן את פעילותה, הלורד צ'מברלין (תואר לנושא תפקיד במשק ביתה של המלכה). לאחר מותה של אליזבת הראשונה והכתרתו של ג'יימס הראשון בשנת 1603, אימץ המלך החדש את קבוצת התיאטרון והיא כונתה "אנשי המלך".
ב־1596 מת בנו של שייקספיר, המנט (Hamnet). חוקרים אחדים סבורים כי אירוע זה שימש השראה לכתיבת אחת הטרגדיות העמוקות ביותר שיצר שייקספיר, הטרגדיה של המלט, נסיך דנמרק (Hamlet). אחרים סבורים כי הרקע לטרגדיה הוא מות אביו של שייקספיר, או כליאת מיטיבו, הלורד סאות'המפטון, אשר שניהם אירעו בשנת 1601, השנה שבה כפי הנראה נכתב המחזה.
רשימת שחקנים שערך המחזאי בן ג'ונסון בשנת 1598 כוללת את שמו של שייקספיר. באותה שנה פרנסיס מרס מנה אותו עם גדולי המשוררים האנגלים של זמנו, בסדר הבא: פיליפ סידני, אדמונד ספנסר, סמואל דניאל, מייקל דרייטון, ויליאם וורנר, ויליאם שייקספיר, כריסטופר מרלו.
מתקופה זו קיים עושר של מסמכים משפטיים המראים כי שייקספיר התעשר דיו על מנת לרכוש נדל"ן ברובע בלאקפריארס המסחרי של לונדון ולהיות לבעליו של הבית השני בגודלו בעיירת הולדתו, סטרטפורד.
בתקופה היעקובינית (1603 ואילך) חיבר את רוב מחזותיו הגדולים: הטרגדיות והרומנסות.
שנותיו המאוחרות
שני מחזותיו האחרונים של שייקספיר נכתבו בשנת 1613, ולאחריהם נראה כי פרש לעיר הולדתו. הוא מת ב־23 באפריל 1616, בגיל 52. הוא נותר נשוי לאן עד מותו, והותיר אחריו את שתי בנותיו, סוזנה, שנישאה לרופא ג'ון הול, וג'ודית. שייקספיר היה סנדקו של המשורר והמחזאי ויליאם דאווננט (יש אומרים שדאווננט אף היה בנו הממזר, וללא ספק היה בנו הספרותי). לא ידוע על צאצאים ישירים של שייקספיר החיים כיום.
שייקספיר קבור בכנסיית השילוש הקדוש בעיר הולדתו סטרטפורד. פסלו קבוע בקיר הכנסייה, ומתאר אותו כשהוא שקוע במלאכת הכתיבה. מדי שנה, ביום הולדתו, מוחלפת הנוצה שביד הפסל.
המחזות
מיטב מחזותיו של שייקספיר נחשבים בעיני רבים למחזות הגדולים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית ובתרבות המערב. מחזותיו כוללים טרגדיות, מחזות היסטוריים וקומדיות, והם תורגמו כמעט לכל שפה משפות העולם ומוצגים ברציפות על במות ברחבי העולם.
כנהוג בתקופתו, הוא ביסס רבים ממחזותיו על יצירותיהם של מחזאים או סופרים אחרים, ומיחזר סיפורים היסטוריים ידועים. כך, למשל, "המלט" (1601 בערך) הוא קרוב לוודאי עיבוד למחזה קדום יותר שאבד, ו"המלך ליר" הוא עיבוד למחזה בשם דומה. מחזותיו ההיסטוריים נשענים על מקורות היסטוריים שהיו מוכרים לבני התקופה.
את מחזותיו ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות על פי סגנונם: המחזות המוקדמים, בעיקר קומדיות והיסטוריות אך גם טרגדיות, כ"חלום ליל קיץ", ריצ'רד השני", "רומיאו ויוליה", "הנרי הרביעי"; תקופת הביניים הכוללת טרגדיות בשלות כ"המלט", "אותלו", "מקבת" ו"המלך ליר'", וכן קומדיות כבדות; והמחזות האחרונים (רומנסות) כ"אגדת חורף" ו"הסערה". המחזות המוקדמים קלילים, עוסקים בעיקר באהבה ובפוליטיקה, מתוך עין טובה ואופטימיות, ומלאי ליריות. תקופת הביניים נוטה לקדרות פסימית ולביקורת מחשבתית נוקבת על החברה האנושית. מחזות שנכתבו בתקופה זו מתייחסים לנושאים כניכור מלנכולי, קנאה, רדיפת כבוד, תאוה הרסנית, רוע, הסבל האנושי, ובדרך כלל עוסקים בחוסר הכרת תודה. המחזות האחרונים עוסקים בגאולה ופיוס, תוך שימוש חינני באמצעים אגדיים ואלמנטים פנטסטיים, וכתובים במבנה רופף מאולתר שמאחוריו אמנות מופתית. הטרגדיות והרומנסות נחשבות על ידי מבקרים רבים לדבר הנפלא ביותר בלשון האנגלית.
כמה מכתבי שייקספיר הופיעו בדפוס סמוך להצגתם על הבמה במהדורות קוורטו (חלקן חוקיות ורובן פיראטיות), אך רובם נותרו בלתי מודפסים עד לשנת 1623 כאשר יצאה מהדורת הפוליו הראשונה של כתביו לאחר מותו. החלוקה המסורתית של מחזותיו לטרגדיות, קומדיות, ומחזות היסטוריים החלה במהדורה זו. עם זאת, מבקרים מודרניים מכנים כמה ממחזותיו "מחזות בעייתיים", כיוון שאינם משתייכים בבירור לאחת הקטגוריות, ופורצים את גבולות הסוגה אליה הם אמורים להשתייך. מבקרים אלו הם המתייחסים לקומדיות המאוחרות כ"רומנסות".
הסונטות
הסונטות של שייקספיר הן אוסף של 154 סונטות העוסקות בנושאים כאהבה, יופי, פוליטיקה והיות האדם בן תמותה. כולן, פרט לשתיים, הופיעו במהדורה משנת 1609 שנקראה "הסונטות של שייקספיר". שתיים מן הסונטות פורסמו בקובץ משנת 1599 שנקרא "הצליין רב הרגש" (The Passionate Pilgrim).
התנאים שהביאו לפרסום הסונטות אינם ברורים. מהדורת 1609 מוקדשת ל"מר דאבליו-אייץ'", אשר מתואר כ"נמען היחיד" של הסונטות, על ידי המוציא לאור תומאס ת'ורפ. לא ברור מי היה איש זה, ועל אף שקיימות תאוריות רבות בעניין זה, לא ברור אף אם שייקספיר אישר את הוצאתן לאור של הסונטות. ייתכן כי אלו נכתבו במהלך מספר שנים.
שירים נוספים
בנוסף לסונטות, כתב שייקספיר מספר שירים נוספים, ארוכים יותר, כמו: "ונוס ואדוניס", "האונס של לוקרציה" ו"תלונת האוהבים". "ונוס ואדוניס" הייתה כנראה יצירתו הראשונה של שייקספיר שהודפסה.
נראה כי שירים אלו נכתבו על מנת לזכות בחסדו של פטרון עשיר, כמנהג התקופה, או שמא היו התוצאה של יחסי פטרונות. "האונס של לוקרציה" ו"ונוס ואדוניס" הוקדשו לפטרונו של שייקספיר, הלורד סאות'המפטון. בנוסף לאלו כתב שייקספיר שיר קצר בשם "הפניקס והיונה".
מקורות יצירותיו
למרות הרושם הראשוני ששייקספיר לא היה מלומד וחיבר את מחזותיו באופן אינטואיטיבי, הרי שבפועל השתמש בהיקף רחב של מקורות. הוא אהב לקרוא ספרים, והיה קורא מהיר. לפי בן ג'ונסון "הוא ידע קצת לטינית, ופחות יוונית". אפשר להסיק שידע גם קצת צרפתית ואיטלקית. הרמזים שבמחזותיו, או עלילות מוכרות עליהן הם מבוססים, מצביעים על מקורותיו. המקורות העיקריים: תנ"ך ז'נבה וספר התפילות האנגלי, ה"מטמורפוזות" של אובידיוס בתרגום ארתור גולדינג, מחזות של סנקה בתרגומים לאנגלית, ספרי ההיסטוריה של הולינסהד (עליהם מבוססים מחזותיו ההיסטוריים), ספר "חיי אישים" של פלוטרכוס בתרגום תומאס נורת' (עליו מבוססים "יוליוס קיסר", "קוריולנוס", "אנטוניוס וקלאופטרה", "טימון איש אתונה", ו"חלום ליל קיץ"). סיפורים קצרים של פיורנטינו, בוקאצ'ו, באנדלו, וצ'ינציו באיטלקית או בתרגום (עליהם מבוססים "שני אדונים מוורונה", "רומאו ויוליה", "מהומה רבה על לא דבר", "אותלו", "סוף טוב הכל טוב", "מידה כנגד מידה", "סימבלין"), רומנים אליזבתנים בשירה ובפרוזה של פיליפ סידני (עלילת משנה ב"המלך ליר"), תומאס לודג' ("כטוב בעיניכם") ורוברט גרין ("אגדת חורף"), מעשיות של צ'וסר ("שני שארים אצילים") ושל גאוור ("פריקלס"), סיפורים של בארנבי ריץ' ("הלילה השנים עשר"), תרגומים ועיבודים ליצירות של אריוסטו, "יופיוס" מאת ג'ון לילי, המסות של מונטן בתרגום פלוריו (בהן השתמש ב"הסערה"), וספרות עממית פופולרית של שירים, בלדות, רומנסות ופתגמים.
מעבר לכך, ככל הנראה גם הושפע מאפלטון (חלק ממחזותיו קרובים לו ברוחם) ומורגיליוס (המצוטט פה ושם), אלא שהמומחים חלוקים מה הייתה מידת השפעתם.
מחזותיו
לשייקספיר השפעה מרכזית על התיאטרון המודרני. הוא יצר כמה מהמחזות הנערצים ביותר בתרבות המערב, גם שינה את הדרך בה מתייחס הקהל אל התיאטרון, תוך הרחבת הציפיות שיש לקהל מתיאטרון. לאחריו נקבעו סטנדרטים חדשים בנוגע לאפיון הדמויות, ורמת הלשון ועומק המחשבה במחזאות.
התיאטרון עבר תהליך של שינוי כאשר שייקספיר הגיע לראשונה ללונדון. בימי הביניים, שנמשכו בבריטניה עד לשלהי המאה ה-15, הצורות הנפוצות של בידור המוני עממי היו "מחזות המוסר". במחזות אלו השתלבה השקפה דתית עם קומדיית סלפסטיק. היו אלו משלים שבהם הדמויות היו האנשה של מידות טובות ושל מידות רעות, כשהגיבור, שסימל את האנושות כולה, מפותה, נופל, עושה תשובה, ונגאל. הדמויות והעלילה היו אלגוריה תאולוגית למאבק על נפש האדם. יש להניח כי כנער שייקספיר צפה בסוג כזה של מחזות (ובסוגים הקרובים אליו: "מחזה המסתורין" ו"מחזה הנס"). בידור בצורה אינטלקטואלית חילונית הוצג במסגרת האוניברסיטאות, שהעלו את מחזותיהם של הקלסיקונים ומחזות בהשפעתם, לרוב בלשון הלטינית. מחזות אלו הדגישו את הדיאלוג הפואטי, אך נטו לאריכות על חשבון התנועה הבימתית וזרימת העלילה.
בסוף המאה ה־16 דעכה הפופולריות של מחזות המוסר והמחזות האקדמיים. החל הרנסאנס האנגלי, שהביא למהפכה בתיאטרון. מחזאים כתומאס קיד וכריסטופר מרלו שינו את פני התיאטרון. מחזותיהם עירבו אלמנטים ממחזה המוסר, עם המחזה האקדמי, ליצירת צורה חדשה וחילונית של מחזה: הגדולה הפואטית והעומק הפילוסופי של המחזה האקדמי, צורפו לעממיות של מחזה המוסר. הדרמה החדשה הייתה לרוב בעלת משמעות מורכבת, ועמומה מבחינה מוסרית. את רוב המחזאים החדשים לא עניינו המשלים המוסריים והתאולוגיה של קודמיהם.
שייקספיר הושפע מסגנון חדש זה, ושיפרו משמעותית תוך תפיסתו המקורית כמשורר גדול. הוא יצר מחזות שלא התבססו רק על הרמה הרגשית, ועל הקשר הרגשי עם הקהל, אלא חקרו ודנו ביסודות האנושיים, ובשאלה מה זה אדם, באופן עמוק יותר וכללי יותר מהמחזאים שקדמו לו ושבאו בעקבותיו.
לשונו
התקופה האליזבתנית הייתה גדושה בכותבים: אנשי אשכולות, מדינאים, תאולוגים, פילוסופים, מלומדים, הוגי דעות, מחנכים, משוררים גדולים, חבורות משוררים, סופרים מבריקים, מתרגמים שתרגמו את מיטב הספרות האירופאית, מחזאים מוכשרים, תאורטיקנים שחיברו ספרים על פואטיקה ורטוריקה, מבקרים - עשרות רבות של יוצרים גאונים שלשונם רהוטה, ושייקספיר אחד מהם.
הלשון של שייקספיר בכללותה מתאפיינת באוצר מילים וניבים מדהים, במטבעות-לשון המשנים את משמעותן של מילים, בתחביר ובאנלוגיה חופשיים, ובצמידות חלקית לחוקי הדקדוק.
היצירה השייקספירית העשירה, הרחיבה, העמיקה, והאצילה, לאין ערוך, את אופני הביטוי של הלשון האנגלית. שייקספיר נחשב הן לאחד מגדולי המשוררים האנגלים והן לאחד מגדולי כותבי הפרוזה האנגלים. הוא הגיע לשיאים ליריים מסוגים שונים במחזות "רומיאו ויוליה", "חלום ליל קיץ", ו"ריצ'רד השני". הקומדיות המעודנות כתובות בפרוזה מצוינת. בטרגדיות הוא שם בפיו גיבוריו נאומים חוצבי-להבות בלשון פיוטית, כמו גם דברי לצון עמוקים בפי ליצנים וכסילים. בפאתוס של "המלך ליר" התקרב אל הנשגב. הרומנסות כתובות בלשון מאולתרת ופלאית, והחרוז הלבן של מחזותיו האחרונים סלל את הדרך לחרוז הלבן של מילטון.
יצירתו של שייקפיר שימשה ומשמשת את הדורות הבאים של הכותבים באנגלית כמעיין בלתי נדלה של הלשון האנגלית, ולא בכדי כינו את הלשון האנגלית "לשונו של שייקספיר".
מאפייני מחזותיו
להלן המאפיינים העיקריים של מחזותיו (הרחבה בספרים המקיפים על שייקספיר מאת ויליאם הזליט, אדוארד דאודן, וגאורג ברנדס): קולרידג' הבחין במאפיינים הדקים הבאים (המסוכמים להלן בקיצור) המייחדים את שייקספיר משאר משוררי הדרמה:
ההומור של שייקספיר
כתב אדוארד דאודן: "ההומור של שייקספיר הוא יותר מאשר הכוח להצחיק. יש לו השפעה נוכחת וחודרת ביצירותיו הכנות ביותר. זה מה ששמר על שייקספיר, מפני אינטנסיביות נלהבת וצווחנית, והוא שאיפשר לו רגשות עצומים".
פרשנות שייקספיר
בשנת 1777 יצאה לאור המסה "שייקספיר" מאת הרדר, שהגן על שייקספיר מפני מבקריו הצרפתים ששפטו אותו לפי אמות המידה של אריסטו, והסביר את ייחודו ואת התאמת יצירתו לזמנה. ההרצאות של שלגל על דרמה בשנת 1808, בהן שיבח את שייקספיר והסביר את מחזותיו, הפיצו את התפיסה של שייקספיר כיוצר רומנטי ברחבי אירופה. בשנת 1777 פורסם המאמר: "מסה על דמותו הדרמטית של ג'ון פאלסטאף" (דמות קומית גרוטסקית במחזה "הנרי הרביעי") מאת מוריס מורגן, שהשתדל להוכיח שפאלסטאף איננו פחדן, אף על פי שמצטייר כך לפי מעשיו, תוך הסתמכות על אחד מהמשפטים הרציניים היחידים של פאלסטאף במחזה, בו הוא אומר שאיננו פחדן. הוא לא הסתפק בכך, וניתח באופן כללי את דמותו של פאלסטאף כאביר אמיץ, כן ופיקח; תוך תשומת-לב לפרטי הפרטים של היצירה. התגובות המיידיות למקרא מאמרו של מורגן היו שהמאמר מגוחך. אלא שבמהלך הדורות האופן בו מורגן ניתח את המחזה, הלך וקיבל הכרה, עד שכעבור יותר ממאה שנה א"ס ברדלי החשיבו למאמר ביקורתי קלאסי, וכתב עליו: "הפרשנים של המאה ה-18 כמעט לא פירשו את תהליך הדמיון של שייקספיר מבפנים. זה מה שמורגן ניסה לעשות. גישתו לשייקספיר היא זו של גתה, קולרידג', למב, הזליט". כלומר, המאמר של מורגן סלל את הדרך לפרשנות הרומנטית והמודרנית של מחזות שייקספיר.
בשנת 1817 יצאו לאור המסות הביקורתיות המבריקות "הדמויות של מחזות שייקספיר" מאת ויליאם הזליט, פירושים אסתטים שעסקו בעיקר בניתוח פסיכולוגי דק של הדמויות שבמחזותיו כאילו הן אנשים ממשיים, תוך הבלטת מעלותיו של שייקספיר כמשורר וכמחזאי. בעקבות הזליט, אנה בראונל ג'מסון חיברה מסות על דמויות הנשים שבמחזותיו, וצ'ארלס קאודן קאלרק על דמויות המשנה (קלארק ואשתו אף הוציאו לאור מהדורה מפורשת של מחזותיו). הרצאות של קלארק והזליט על שייקספיר לקהל הרחב ברחבי אנגליה, כמו גם עיבוד המחזות לפרוזה לילדים על ידי צ'ארלס למב ואשתו, הפכו את שייקספיר לכותב האנגלי הפופולרי ביותר. קולרידג' כתב הערות קצרות, מנקודת מבטו כמשורר, על קטעים במחזותיו של שייקספיר.
בשנת 1904 יצאו לאור ההרצאות של א"ס ברדלי על הטרגדיות הגדולות של שייקספיר, אולי הספר המשפיע ביותר שחובר עליו בתקופה המודרנית, כה משפיע, עד שנאמר בזמנו שסטודנטים לספרות כבר לא קוראים את שייקספיר, אלא את שייקספיר על פי ברדלי. מהספרים המקוריים הכלליים שחוברו אז על שייקספיר: "שייקספיר והבמה המודרנית, ומאמרים אחרים" מאת סר סידני לי (1906), ו-"הערות על אוּמנותו של שייקספיר" מאת ארתור קווילר-קאוץ' (1917).
עם המפרשים האמריקאים הנודעים למחזותיו, מהמאה ה-19 ואילך, נמנים ד"ג סניידר, ג'ורג' לימן קיטרג', אלמר אדגר סטול, הרדין קרייג, והרולד בלום.
בישראל עסקו בלימוד ופרשנות שייקספיר ליאון קלנר, יהודה אריה קלוזנר, אהרן הראל-פיש, אברהם עוז, אליס שלוי, רות נבו, ואחרים.
מוניטין
המוניטין של שייקספיר הלך וגדל במהלך הדורות. מקובל שבתקופה האליזבתנית שייקספיר נחשב על ידי רוב עמיתיו לאחד מבין כותבים טובים רבים של זמנם. בכל זאת, כבר בשנת 1598, בטרם שייקספיר חיבר את מחזותיו הגדולים, המלומד פרנסיס מרס החשיבו לגדול המחזאים של זמנו, והמשורר ריצ'רד ברנפילד חזה לו תהלה נצחית. לאחר מותו של שייקספיר, בן ג'ונסון, עמיתו וידידו, חיבר שיר זיכרון לכבודו בו כינה אותו "נשמת התקופה", "התשבחות, העונג והפלא של הבימה".
לאחר תקופת "הרפובליקה האנגלית" של אוליבר קרומוול, בין 1642 ל־1660, שבה נאסרה העלאת המחזות על במה (בשל הפוריטניות הדתית של המשטר), החלה תקופת הרסטורציה, שהביאה פריחה לתיאטרון. התיאטרון בתקופה זו נשען על יצירות מתקופת שייקספיר, לצדם של אחרים כבן ג'ונסון. גם מילטון חיבר שיר זיכרון בשבחו של שייקספיר, והחשיבו יחד עם ספנסר וקאולי לגדולי המשוררים האנגלים. בשנת 1668 ג'ון דריידן הוציא לאור את "מאמר על שירה דרמטית", בו כתב: "מכל המשוררים המודרניים, ואולי אף העתיקים, נשמתו של שייקספיר הייתה הרחבה והמקפת ביותר", וכינה את שייקספיר "אבי משוררינו הדרמטים". בסוף המאה ה-17 החל שייקספיר להיחשב כמחזאי העילאי בשפה האנגלית. בתחילה התבסס מוניטין זה על כישוריו כמחזאי דרמטי, שנבחנו באמות מידה של המילה הכתובה, ולא על במת התיאטרון. במהלך המאה ה-18 מבקרים צרפתים בזו לשייקספיר כי מחזותיו לא עמדו באמות המידה של המחזאות הקלאסית היוונית בעוד שמשוררים גרמנים הללוהו כיוצר המודרני הגדול ביותר. לקראת סוף המאה ה-18 מבקרים סקוטים החשיבו את שייקספיר לאחד מגדולי המשוררים של המערב. לורד קיימס הבחין ששייקספיר מצטיין בהבנת טבע האדם ועולה על כל כותב אחר ברישום רגשות המביאים למעשה. סמואל ג'ונסון, אבי הביקורת השייקספירית באנגליה, שיבחו: "שייקספיר הוא מעל כל הכותבים, לפחות מעל הכותבים המודרניים, משורר הטבע; משורר המציג לקוראיו מראה נאמנה של נימוסים ושל החיים", אך גם ביקרו: "הוא מקריב מידות טובות למען נוחות, וכל כך הרבה יותר שם לב להנעים מאשר להורות, עד שנראה ככותב בלי תכלית מוסרית". יו בלייר כתב על שייקספיר: "בצדק אפשר לקרוא לו גדול, כי לכוח ולהיקף של גאונותו הטבעית, לטרגדיה ולקומדיה, אין מתחרים. אך, באותה מידה, גאונותו פראית, חסרה בטעם טוב, ולגמרי לא נעזרת בידע או באמנות. מזמן האומה הבריטית האלילה אותו, הרבה נאמר, הרבה נכתב... ועד היום יש ספק מה גדול יותר מעלותיו או חסרונותיו".
בתחילת המאה ה-19 הפך שייקספיר ל"שובר קופות" והגיע לשיאים של פופולריות תיאטרלית ותהילה. בתקופה זו הפקות תיאטרליות של שייקספיר סיפקו מחזה ראווה ומלודרמה להמונים, והיו מאוד פופולריות בקרב המבקרים הרומנטיים. אשר העלו את הערצתו של שייקספיר לרמה של עבודת אלילים כמעט, ברוח המיתוס הרומנטי של "היוצר הגאון". סמואל טיילור קולרידג' הבחין ששייקספיר היה משורר גדול עוד בטרם היה למחזאי. ויליאם הזליט כינה את שייקספיר "הגאון האוניברסלי ביותר מאז ומעולם" והזדהה מאוד עם דמותו של "המלט".
הלאומיות הבריטית של אמצע המאה ה-19 והתקופה הוויקטוריאנית, העלתה את שייקספיר על נס כסמל לגאווה אנגלית, עבור האימפריה הבריטית כולה. אזי יצאה מהדורת ארדן המפורשת של מחזותיו על ידי מיטב המלומדים, וספרי מחקר רבים החלו להיכתב על מחזותיו. לנוכח השירה הרומנטית, שירתו של שייקספיר נקראה באופן בשל יותר, כדברי דאודן: "עבור מי שמוצא את השירה הנעלה ביותר אצל שלי, שייקספיר תמיד יישאר כסוג של פרוזה. שייקספיר הוא המשורר של דברים קונקרטיים וממשיים. אמת, אך האם אינם מיוצגים עם רגש ומחשבה? לעיתים לא נדירות, אדם נוטש דברים מטאפיזים ומופשטים, ופונה לחיים המעשיים של העולם, לאנשים ולנשים ממשיים שבסביבתו, למקורות של רגש ומחשבה ומעשה - עת בה מבקש לשוחח עם הבלתי-נראה, לא באופן מיידי, אלא באמצעות התגלות הנראה. אזי ימצא את הכוח והמחיה בהם שייקספיר העשיר את העולם".
לדעת וורדסוורת', אופי גאונותו של שייקספיר היה מטאפיזי באופן יוצא דופן, ואילמלי עסק בדרמה, מה שהכריחו להיות אנושי, שירתו הייתה קשה להבנה; שייקספיר בשיאו עולה על כל המשוררים, אלא שאין משתמע מכך שהוא משורר מושלם; מעבר לחוסר תשומת לב מספקת לאמנותו, יש לשירתו חסרונות רציניים, כגון המקום הקטן שנתן לרגש דתי כמרכיב בטבע האדם, מה שמנע ממנו הצגה נכונה יותר ונעלה יותר של האדם. לשייקספיר הייתה השפעה עצומה על השירה הרומנטית האירופאית. הוא היה מקור ההשראה מיוחד להרדר, שלגל וגיתה בגרמניה; לפושקין ברוסיה, להוגו ודה מיסה בצרפת; ולמשוררים הרומנטיים האנגלים. לנדור הגדיר את מעמדו כך: "מהצלע של שייקספיר אפשר לעשות מילטון, ומהצלע של מילטון את שאר המשוררים". מאז קרלייל יש האומרים שהתרבות המערבית מתחלקת בין דנטה ושייקספיר.
צורות אלו של הערצה הביאו לתגובת נגד. במאה ה־21 רוב דוברי האנגלית נתקלים בשייקספיר בבית הספר בצעירותם, ולעיתים מתייחסים לכתיבתו בשעמום ובאי הבנה. בה בעת מחזותיו של שייקספיר מועלים על הבמות יותר מיצירות כל יוצר אחר, ולעיתים קרובות זוכים לעיבוד קולנועי.
על אף שהביצועים המפורסמים של המחזות כיום ובכמאה וחמישים השנים האחרונות נערכים בהגייה המקובלת, שייקספיר כתב בתקופת המעבר בין אנגלית תיכונה לזו המודרנית, בה היה המבטא שונה מאוד. רבים מהחידודים מאבדים את משמעותם בהפקות בנות ימינו, והשורות אינן מתחרזות. כך, לדוגמה, ב"כטוב בעיניכם" מצטט ז'אק שוטה האומר "משעה לשעה (hour to hour) אנו נעשים בשלים ובשלים יותר (we ripe and ripe)"; הגיית hour ו-ripe הייתה אז זהה ל-whore ו-rape, כפל-משמעות שלא נשמר היום (שייקספיר נאלץ להתאים את מחזותיו לטעמו של קהל התיאטרון האליזבתני). ב-2004 וב-2005, בהדרכתו של הבלשן דייוויד קריסטל המתמחה בלשון השייקספירית, נערכו בתיאטרון הגלוב המחודש הפקות של רומיאו ויוליה וטרוילוס וקרסידה במבטא של המאה ה-16.
שייקספיר והיהודים
היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, ואין זה סביר ששייקספיר פגש ביהודי מימיו. עם זאת, בשנת 1594 נשפט והוצא להורג באופן פומבי מראנו (יהודי שהתנצר) פורטוגזי בשם רודריגו לופז, ששימש רופאהּ של המלכה אליזבת והסתבך בקשר לרציחתה. משפטו של לופז זכה לפרסום רב, ואלמנט מכריע במשפט זה היה מוצאו של לופז, שהביא לחשדות נגדו בדעת הקהל. בשנת 1597 העלה שייקספיר לראשונה את המחזה "הסוחר מוונציה" המתייחס אל היהדות ואל היהודים.
שייקספיר בעברית
התרגום הראשון הידוע של שייקספיר לעברית הוא קטע בן חמש-עשרה שורות מ"הנרי הרביעי, חלק שני" שהופיע בספרו של שלמה לויזון, "מליצת ישורון", מ-1816. ב-1842 תרגם פביוס מיזס את המונולוג להיות, או לא להיות, אם כי לא הוציאו לאור עד 1891. תרגומים נוספים של קטעים קצרים הוכנו במהלך המאה ה-19 על ידי סופרים שונים, בהיקף של מאתיים שורות בסך הכל – מתוכן היו 101 עיבודים של חלקים ב"המלט". ב-1874 פרסם יצחק סלקינסון את התרגום הראשון לעברית של המחזה לו קרא "איתיאל, הכושי מוינעציא". ב-1878 הוא השלים את "רם ויעל" (רומיאו ויוליה").
עם חלוף השנים נתנו גדולי המתרגמים, הסופרים והמשוררים בעברית את תרומתם לתרגום שייקספיר. בין היתר ידוע תרגומו של דוד פרישמן למחזה "קוריולנוס", תרגומו של ש. ל. גורדון למחזה "המלך ליר", תרגומו של חיים נחמן ביאליק למחזה "יוליוס קיסר", וכן תרגומיהם של שלום צבי דוידוביץ, אברהם שלונסקי ("הלילה השנים עשר", "המלט", "המלך ליר"), ונתן אלתרמן ("נשות וינדזור העליזות", "יוליוס קיסר", "אותלו"). רפאל אליעז, וט. כרמי תרגמו מחזות רבים של שייקספיר. כן ידועים תרגומיו של נסים אלוני ("הנשים העליזות מוינדזור", "אותלו"), אהוד מנור למחזה "הלילה השנים-עשר" ואף דוד אבידן ("המלט").
כיום נמנים עם מתרגמיו של שייקספיר מאיר ויזלטיר, דן אלמגור, אברהם עוז, דב סדן, דורי פרנס, אנה הרמן, ערן צלגוב וכן שמעון זנדבנק, שתרגם גם את הסונטות. תרגומים מאוחרים ניסו לקרב את שייקספיר ללשון הדיבור העכשווית בעברית.
משנותיו המוקדמות של התיאטרון זכורה הופעתם של אהרן מסקין ושמעון פינקל בתפקיד שיילוק (הועלה בשנת 1936 בבימויו של ליאופולד יסנר ואחר כך בשנת 1959 בבימויו של טיירון גאטרי, בתרגומו של שמעון הלקין); הופעתה של חנה רובינא כ"ליידי מקבת'" (הועלה בשנת 1954 בתרגום אפרים ברוידא). והופעתו של אהרן מסקין בתפקיד המלך ליר בשנת 1955 בתרגומו של אברהם שלונסקי. עם השנים העלה "הבימה" מחזות רבים מאת שייקספיר. הופעתה האחרונה של רובינא עלי במות הייתה כ"דוכסית מיורק" במחזה "ריצ'רד השלישי" בשנת 1976 בתיאטרון "הבימה". כן זכור המחזה "אותלו" בגרסתו של נסים אלוני ובבימויו של גדליה בסר משנת 1992.
"האוהל" העלה מספר מחזות שייקספיריים. בזיכרון הקהל נחרתה הופעתו הקומית של מאיר מרגלית כ"פאלסטף" ב"נשי וינדזור העליזות" בתרגום נתן אלתרמן בשנת 1946 ובשנת 1957.
כן זכורה גרסתו של תיאטרון החאן הירושלמי ל"אגדת חורף" משנת 1983, ומשחקו של דורון תבורי בהצגה "המלט" בתיאטרון חיפה.
בשנת 2008 עלתה בתיאטרון תמונע עונה של מחזות שייקספיר הנקראה "שייקספיר אנפלאגד" ובה עלו מחזותיו "מקבת'" בעיבוד ובימוי של לילך דקל-אבנרי, "ריצ'רד השלישי" בעיבוד צבי סהר ועודד ליטמן ובבימויו, "רומיאו ויוליה" (בתרגומו של אברהם עוז) בעיבוד ובימוי דפנה רובינשטיין, עידו שקד וטל ברנר. כמו כן עלתה בתמונע גם ההצגה "חלום ליל קיץ" (בתרגומו של אברהם עוז) בעיבוד ובימוי של דפנה רובינשטיין ואחותה הכוריאוגרפית מירה רובינשטיין.
בשנת 2015 העלה תיאטרון בית ליסין את הקומדיה "אילוף הסוררת" בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של אודי בן-משה. בשנת 2018 העלה התיאטרון הקאמרי את הטרגדיה אותלו בתרגומו של  אלי ביז'אווי ובבימיו של  עירד רובינשטיין.
זהותו של שייקספיר
במהלך השנים דמויות כוולט ויטמן, מארק טוויין, הנרי ג'יימס וזיגמונד פרויד הביעו את חוסר אמונם בכך שהאיש הפשוט מהעיירה הכפרית סטרטפורד אפון אייבון יצר את העבודות המיוחסות לו, המראות ידע נרחב בתרבות העולם, במדינות זרות, בהיסטוריה של בריטניה ושל העולם, ובשפות כלטינית ויוונית, הרבה מעבר למה שניתן להניח שקיבל תלמיד של בית ספר כפרי בזמנו של שייקספיר. טענות אלו טיבן שהן נשענות על תאוריית קשר על מנת להסביר את היעדר הראיות הישירות לעניין זהותו של שייקספיר, על אף שיש ממקדמי תאוריות אלו המראים על פערים ראייתיים בתיעוד ההיסטורי המקובל. רוב המלומדים אינם מתייחסים לטענות אלו כמבוססות, ומייחסים את הרקע להן לנדירותן ועמימותן של הרשומות ההיסטוריות מתקופה זו.
אדוארד דה וור, הרוזן מאוקספורד, אציל אנגלי וידידה של אליזבת הראשונה, היה לפי חלק מהתאוריות המועמד העיקרי להיות האיש שכתב את מחזותיו של שייקספיר, החל משנות העשרים של המאה ה-17. התומכים בהשערה זו מצביעים על זהות בין אירועים בחיי הרוזן ובין אירועים המופיעים במחזות ובסונטות שכתב שייקספיר. הבעיה העיקרית בתאוריה זו היא כי רבים מהמחזות נכתבו לאחר מותו של הרוזן מאוקספורד. כריסטופר מרלו הוא מועמד נוסף, ואנשי תיאורית הקשר טוענים כי מותו של מרלו בתיגרה בבית מרזח זויף וכי מסיבות שונות העדיף מרלו להיעלם, ולהמשיך את כתיבתו בשם "ויליאם שייקספיר".
שאלה העולה בחוגים אקדמיים היא האם אכן כתב שייקספיר כל מילה ממחזותיו, לאור העובדה כי המחזאים בתקופתו עבדו לעיתים במשותף. עבודה רבה מושקעת בניסיון לוודא כי היה זה שייקספיר שיצר את מחזותיו ואת הסונטות שלו, כמו גם לנסות ולגלות את עקבותיו של שייקספיר בעבודתם של אחרים בתקופתו.
מבקרים שונים העלו ספקות בעניין דיוקן דרושאוט: דיוקנו המשוער של שייקספיר. הדיוקן, שפורסם לראשונה ב-1623, עיטר את כריכת המהדורה הראשונה של אוסף מחזותיו של שייקספיר, ויש החולקים על אמינותו. עם זאת, הביקורת על הדיוקן אינה מקובלת על ידי הזרם המרכזי של ההיסטוריונים.
מיניות
מסמכי בית-משפט מאשרים כי בשנת 1582 נישא שייקספיר בן ה־18 לאן האת'וויי, בת ה־26, ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים: סוזנה הבכורה, והתאומים האמנט וג'ודית. מהמסמכים הקיימים ניתן גם לשער כי לאחר שנת 1585 (בה ידוע לנו שהיה עדיין בעיר הולדתו) עזב שייקספיר את ביתו, עבר ללונדון, וחי בה הרחק ממשפחתו עד שפרש מפעילותו התיאטרונית בעיר הבירה ושב לסטרטפורד.
בכל זאת, שאלת זהותו המינית של שייקספיר עולה בהתחשב בתוכן של חלק מהסונטות שלו. בעוד שעשרים ושש מן הסונטות של שייקספיר הן שירי אהבה המוקדשים ל"גבירה הכהה", מאה עשרים ושישה הם שירים המוקדשים לאדם הידוע כ"אדון הבהיר". הנימה המאוהבת של קבוצת השירים האחרונה, המתמקדת ביופיו של האדם הצעיר, התפרשה כראייה לביסקסואליות של שייקספיר, אף על פי שיש המייחסים זאת לידידות שבין השניים, ולא לאהבה מינית, כי רבים מהמשוררים והיוצרים בתקופה זו התבטאו כלפי גברים אחרים בנימה רגשית עזה בהרבה מן המקובל כיום. יש המפרשים את השירים לא כאוטוביוגרפיים, אלא כדמיוניים, כמקובל בקובצי סונטות אליזבטנים, כלומר אינם אלא אלגוריה מופשטת המשקפת פילוסופיה עמוקה. למרות פירושים אלו, ישנם קוראים שהעדיפו להבין את השירים כפשוטם כביטוי של אהבה רגשית ומינית לגבר צעיר. סטפן בות' בפירושו לסונטות, הבחין: "ויליאם שייקספיר היה קרוב לוודאי הומוסקסואל, ביסקסואל, או הטרוסקסואל. הסונטות לא מספקות שום ראיה לדבר".
האהבה בין איש ואישה ומסגרת הנישואין תופסות מקום מרכזי במחזותיו של שייקספיר. פרופסור הרדפורד, מלומד ועורך של מהדורה שייקספירית, בספרו "הנורמליות של שייקספיר על פי עיסוקו באהבה ובנישואין", כתב: "אהבה מקומה לא יכיר / אשר מחליפה עת חילוף היא מוצאת / או נוטה עם ממיר להמיר - רק מבטא לירית את האידיאל של יחסים בין גברים ונשים, שראינו כמושל במחזותיו. ואשר מדגים את הנורמליות הנעלה שייחסתי לאמנותו".
שלישיית פרוזאק
שלישיית פרוזאק היא הרכב קומי ישראלי שהוקם בשנת 2000, לקח פסק זמן בשנת 2007 והתפרק תוך כדי בשנה זו לאחר שחברי ההרכב יובל סמו, אופיר לובל ושלומי קוריאט, לא המשיכו עם ההופעות. חברי ההרכב הם יוצאי תוכנית הטלוויזיה "דומינו".
היסטוריה
הופעתם הראשונה בטלוויזיה הייתה מופע סטנד-אפ במסגרת "יום טוב" הראשון בשנת 2000. בשנת 2003 זכתה השלישייה בתואר "אנשי השנה בבידור" שהעניק ערוץ 2.
שלישיית פרוזאק הופיעה בתוכניתו של אדיר מילר, בתוכנית המופע המרכזי וכן בפסטיגל 2004 בו ביצעה את השיר "שלושת האבירים".
השלישייה הופיעה בכ-800 הופעות בכל רחבי ישראל, בארצות הברית, ובפני חיילים בבסיסי צה"ל השונים.
בשנת 2007 לקחו חברי השלישייה פסק זמן מרצף ההופעות, ופנו לדרכים מקצועיות שונות.
לאחר ההפסקה שלקחו מ"פרוזאק", מצאו לעצמם חברי ההרכב דרך מקצועית חדשה – אופיר לובל הפך לבמאי, יובל סמו השתתף ב"רצועה", בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" ובסדרות הקומיות "החברים של נאור" ו"אלישע", ושלומי קוריאט שיחק בתפקיד "אבי (הטחול) אסולין" בסדרת הדרמה "הבורר", בטלנובלה "בובות" לצד גל גדות, שיחק לצד יובל סמו ב"החברים של נאור", ניצח בתוכנית הטלוויזיה המציאותית "רוקדים עם כוכבים" ולאחר מכן שיחק גם בסדרה "שנות השמונים" ושנות התשעים.
נערות הרדיום
חמש מהנשים תבעו את מעסיקן במשפט שקבע את זכותם של עובדים הלוקים במחלת מקצוע לתבוע את מעסיקיהם.
חשיפה לקרינה
חברת הרדיום האמריקנית שכרה כ-70 נשים לבצע משימות שונות כולל טיפול ברדיום, אף על פי שבעלי החברה והמדענים שעבדו עבורה ידעו על ההשפעות של רדיום ונזהרו להימנע מכל חשיפה לחומר. לראיה, הכימאים במפעל השתמשו במסכי עופרת, מסכות ומלקחיים בעת הטיפול ברדיום. חברת הרדיום אפילו פרסמה מאמרים בקרב הקהילה הרפואית שבהם תוארו ההשפעות המזיקות של הרדיום.
כ-4,000 עובדים נשכרו על ידי חברות בארצות הברית ובקנדה לצבוע לוחות שעונים ברדיום. הם ערבבו דבק, מים ואבקת רדיום, ואז השתמשו במברשות משיער גמל על מנת למרוח את הצבע הזוהר על לוחות השעונים. תמורת צביעת כ-250 לוחות שעונים ביום עבודה קיבלה כל עובדת כסנט וחצי עבור כל לוח שעון צבוע (שווה ערך ל-28 סנט בשנת 2014). המברשות איבדו את צורתן לאחר כמה מריחות צבע, ולכן עודדו מנהלי העבודה בחברת הרדיום האמריקנית את עובדותיהם להחזיר למברשות את צורתן המחודדת תוך שימוש בשפתיהן או בלשונותיהן. לשם שעשוע צבעו חלק מהעובדות את ציפורניהן, שיניהן ופניהן בצבע הקטלני שיוצר בבית החרושת. רבות מהעובדות חלו. לא ידוע כמה מהן מתו מחשיפה לקרינה.
התדיינות משפטית
הסיפור על ההתעללות בעובדות שונה ממרבית המקרים הדומים בכך שההתדיינות המשפטית כתוצאה מכך קיבלה כיסוי נרחב בתקשורת. גרייס פרייר (Grace Fryer), אחת העובדות במפעל, החליטה להגיש תביעה משפטית, אך רק אחרי שנתיים של חיפושים היא הצליחה למצוא עורך דין שהיה מוכן להתייצב כנגד חברת הרדיום. בסך הכל הצטרפו לתביעה חמש נשים: גרייס פרייר, עדנה הוסמן (Edna Hussman), קתרין שאוב (Katherine Schaub) והאחיות קווינטה מקדונלד (Quinta McDonald) ואלבינה לריס (Albina Larice) - שכונו בתקשורת "נערות הרדיום".
בסתיו 1928 הגיעו הצדדים לפשרה, לפני שהמשפט החל להתדיין בפני חבר מושבעים. הסכם הפשרה העניק לכל אחת מנערות הרדיום סכום חד פעמי של 10,000 דולרים (137,000 דולרים במחירי 2014), וקצבה שנתית של 600 דולרים (8,200 דולרים במחירי 2014) עד מותן, וכיסוי כל ההוצאות הרפואיות והמשפטיות עקב המחלה.
השפעה היסטורית
ההתדיינות המשפטית והסנסציה התקשורתית סביב המשפט קבעו תקדים משפטי ועוררו את חקיקת התקנות המסדירות תקנים בנושאי בטיחות וגיהות בתעסוקה.
לסאגת נערות הרדיום שמור מקום חשוב בהיסטוריה הן בשל השפעתה על פיתוח המדע העוסק בזיהוי, הערכה ובקרה של סיכוני הבריאות של קרינה מייננת, על מנת לאפשר שימוש בטוח בציוד הפולט קרינה כזו, והן בשל התפתחות התנועות העוסקות בזכויות העובדים. משפט נערות הרדיום קיבע את זכותו של העובד כפרט לתבוע נזיקין מחברות בשל פגיעה בבריאותו. בעקבות המשפט שופרו תקני הבטיחות בתעשייה בצורה משמעותית למשך שנים רבות.
התביעה המשפטית והפרסום הנלווה היה גורם בקביעת דיני העבודה העוסקים במחלות הנגרמות עקב עבודה. צובעי לוחות השעונים ברדיום קיבלו הדרכה באמצעי הזהירות והבטיחות הנאותים וצוידו בציוד מגן, ובמיוחד הם הפסיקו לעצב מברשות צבע בשפתיים, ונמנעו משאיפת הצבע. השימוש בצבע רדיום לצביעת לוחות שעונים נמשך עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
סיפורן של נערות הרדיום מוזכר בסרטים ובספרים רבים, בהם "ציפור כלא" של קורט וונגוט.