cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנגדויות לתורת האבולוציה
טיעונים דתיים
טיעון נוסף, שלא היה דומיננטי בתקופתו של דרווין באמצע המאה ה-19, אך החל להישמע בתחילת המאה ה-20, הוא הוויכוח אודות אמיתוּת סיפור הבריאה התנ"כי מול זו של הדרוויניזם. בשיח הדתי הציבורי של אמצע המאה לא דנו בקבלה מילולית של סיפור התנ"ך ככלל וסיפור הבריאה בפרט, והתפישה המקובלת גם בקרב אנשי דת הייתה שסיפור הבריאה נתון לפרשנות וניתן לפרשו אף כמטפורה, ולכן הוא לא בהכרח מנוגד לדרוויניזם. הקריאה המילולית של התנ"ך החלה רק עם עליית הנצרות הפונדמנטליסטית הדתית בארצות הברית, אשר דחתה את החילון המודרני ופנתה לקריאה מילולית קיצונית של התנ"ך. מגמה זו דחתה את הדרוויניזם וראתה בו כפירה. התנגדות זו התפתחה בסופו של דבר למחלוקת הבריאתנות-אבולוציה, שהתאפיינה בעיקר בהתנגדות של הפונדמנטליסטים והאוונגליסטים להוראת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים. המתנגדים הראשונים פסלו את האבולוציה משום שהיא סותרת לכאורה את התנ"ך, אך טיעון זה הופרך משפטית כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בשנת 1968, במשפט אפרסון נגד מדינת ארקנסו, כי מניעת הוראת האבולוציה מטעמים דתיים מפרה את סעיף "הפרדת הדת מהמדינה" בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כתוצאה מהחזרת תורת האבולוציה לתוכניות הלימודים בבתי הספר בארצות הברית, החלו להישמע התנגדויות מורכבות יותר לתורה זו. נטען נגדה כי היא איננה מדעית, כי הוראת האבולוציה מפרה את חופש הדת שלהם, ואף כי קבלת הסינתזה האבולוציונית המודרנית היא השקפה דתית – ולעומתה, לאמונה באלוהים יש יסוד מדעי. הבריאתנים ביקשו להשתמש בעקרונות ההגינות הדמוקרטיים בטענה כי האבולוציה שנויה במחלוקת, ולכן בשיעורי המדע יש ללמד על קיומה של המחלוקת – ולתת לתלמידים להחליט בעצמם במה להאמין. בשנת 1987 פסל בית המשפט העליון בארצות הברית, בפסק דין אדוארדס נגד אגילארד, חוק שדרש "יחס מאוזן" ללימודי "מדע הבריאה" ומדע האבולוציה, בנימוק שתכלית החוק היא קידום השקפה דתית. ההתנגדויות לתורת האבולוציה המשיכו בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהובלת תנועת התכנון התבוני, אשר צברה תמיכה ציבורית רחבה בארצות הברית.
גם ביהדות ישנן גישות שונות באשר ליחס היהדות לתורת האבולוציה.
טיעונים חברתיים
בנוסף לטענות דתיות ופילוסופיות כנגד הדרוויניזם, הועלו במרוצת השנים טיעונים שונים כנגד ההשלכות של רעיונות אלו. אחת ההשלכות החמורות וההרסניות של תורתו של דרווין היא רעיון מלחמת הקיום בין קבוצות שונות בחברה האנושית. הדרוויניזם החברתי שימש ככלי להצדקת מדיניות כלכלית לאומית דורסנית של מדינות רבות במחצית השנייה של המאה ה-19. מדיניות זו התבססה על ניצול שנקבע על פי הבחנה גזעית והונע על ידי הרעיון של "החזק שורד". רבים אף הפנו ישירות אל ספרו של דרווין כדי להצדיק מדיניות זו. דרווין היה מודע לשימוש זה וייתכן שאף תמך בו.
צביה גרנות
ביוגרפיה
גרנות נולדה בקיבוץ כפר סאלד שבגליל העליון, ובשנת 1948 עברה עם משפחה לחיפה. את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכה בחיל הרפואה.
בשנת 1970 הצטרפה לעיתון מעריב והייתה עיתונאית וחברת מערכת העיתון, ובהמשך עורכת במדורים שונים: חדשות, המגזינים "סגנון" ו"סופשבוע", והמדור הספרותי. במהלך עבודתה זכתה בפרס לעיתונות על שם שלמה מרץ. באותה תקופה כתבה ספרים לבני נוער בנושאים מגוונים: היסטוריה, דמויות היסטוריות, ודילמות חברתיות מעולמם של הצעירים. היא עסקה גם בעריכה ובתרגום ספרים.
גרנות עזבה את העיתון משום שנמשכה לתחום החברתי, והחלה לעסוק בתחום הטיפול הזוגי ולהדריך זוגות ויחידים לשיפור איכות חייהם ומערכות היחסים שלהם. גרנות מתמקדת בטיפול בגישה הקוגניטיבית, לשיפור השליטה של המטופל בחייו על ידי שינוי בתפיסת המציאות שלו ותבניות החשיבה להן הוא רגיל.
גרנות מרצה ומעבירה סדנאות וקורסים בארגונים ובמכללות, וכותבת בנושאי טיפול זוגי וזוגיות. היא מפרסמת ספרים וטורים קבועים בעיתונים, ומנהלת פורומים באינטרנט.
בשנת 2017 הועלו בתקשורת טענות כלפי גרנות, כי בניגוד לפרסומיה, היא "רכשה" את כל השכלתה – תואר ראשון שני ושלישי במדעי ההתנהגות ממוסד אקדמי שאינו מוכר.
קרמן דה פטגונס
קרמן דה פטגונס (בספרדית: Carmen de Patagones) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר ריו נגרו, מול העיר ויידמה, בירת פרובינציית ריו נגרו, במרחק של 937 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
היסטוריה
העיר, ביחד עם העיר ויידמה, היא ההתיישבות העתיקה ביותר בפטגוניה, והיא הוקמה ב-22 באפריל 1779 על ידי פרנסיסקו דה ויידמה, מגלה ארצות שהוביל משלחת ספרדית ליישוב חופי פטגוניה, תחת השם נואסטרה סניורה דל קרמן (מילולית: גבירתנו של קרמן). תחילה היו הערים עיר אחת, ונקראו יחדיו קרמן דה פטגונס. תחילה נבנה מבצר בצדו הדרומי של הנהר (בוויידמה של ימינו), אך הוא נהרס תוך מספר שנים. לאחר מכן נבנה מבצר חדש בצדו הצפוני של הנהר (בקרמן דה פטגונס של ימינו), אשר החזיק מעמד זמן רב בהרבה והוא עדיין עומד כיום. העיירה גדלה, ולבסוף אנשים החלו לחזור ולהתיישב בצדו הדרומי של נהר. בשלב מסוים העיר החליטה להתפצל כשנהר ריו נגרו מהווה את הגבול ביניהן.
לאחר מהפכת מאי ב-1810 (שהתחילה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה), שימש המבצר ככלא למלוכנים שהתנגדו לתנועה לקבלת עצמאות.
ידע-עם (כתב עת)
יֶדַע-עָם, במה לפולקלור יהודי הוא כתב עת מדעי בחקר פולקלור יהודי שנוסד בתש"ח, היוצא לאור על ידי 'המרכז הארצי של חוקרי הפולקלור היהודי' (לשעבר 'החברה העברית לידע-עם'). מייסדיו היו יום-טוב לוינסקי וגצל קרסל.
עורכים ומשתתפים
עורכו הראשון של כתב העת היה ד"ר יום טוב לוינסקי.
"ידע עם" נתמך על ידי משרד התרבות והספורט.
אסכולת אנטיוכיה (נצרות)
אסכולת אנטיוכיה היא כינוי מאוחר להשקפה, להגות ולפרשנות של קבוצת תאולוגים נוצרים בולטים שפעלו בעיקר מן העיר אנטיוכיה, בין המאות השלישית והחמישית לספירה. הם היו אחת משתי האסכולות ההגותיות העיקריות בנצרות בזמנם, לצד אסכולת אלכסנדריה. האנטיוכיים דגלו בחתירה לפשט הכתוב בפרשנות כתבי הקודש ובהדגשת הבידול בין טבעו האלוהי של ישו לאנושיותו, שהייתה אף היא שלמה ורגילה בעיניהם, בתחום הכריסטולוגיה.
הגות
האנטיוכיים התגבשו מתוך התנגדות לנטייה של התאולוגים באלכסנדריה, במיוחד כפי שבאה לידי ביטוי בעבודתו של אוריגנס, לעקור כליל את פשט הכתובים (על פי רוב של הברית הישנה) באמצעות פרשנות אלגורית כמעט ללא גבול. המצריים הושפעו מאוד מפילון, שתירץ את הניגודים בין המקרא לפילוסופיה האפלטונית בה דגל באמצעות התעלמות מהמסר המילולי שעלה מהטקסטים וייחוס של רובדי משמעות נסתרים להם. כך, לדוגמה, קטעים בעייתיים שעוררו התנגדות כמו השמדת שבעת העממים בידי יהושע בן נון, פורשו כדימוי: במקרה זה, כמאבק בתאוות שסימלו הכנענים בידי יהושע ששמו מרמז כבר על ישו. בתגובה, שללה האסכולה האנטיוכית את האלגוריה והתמקדה בפשט הכתוב, שלשיטתה היה בעל משמעות אחת נהירה וברורה (בין אם ממשית-נורמלית ובין אם פיגורטיבית; בכל מקרה לא ניתן היה להתעלם ממנה ולפטרה כאלגוריה) שצריך היה לגלות באמצעות ניתוח מדוקדק. לשם כך הם הפעילו כלים פילולוגיים והיסטוריים וניסו לזקק את המובן שהיה למילים בהקשרן המקורי, בעברית וביוונית כפי ששימשו בזמן שנתחברו.
אופן התייחסות זה לא הביא אותם לשלול שבכתובים היו חבויים מסרים גבוהים יותר, מטאפורות וכולי; הם טענו שאפשר היה לגשת אליהם רק לאחר שהמשמעות המקורית והפשוטה הובנה, ורק כך ניתן היה להימנע מסילופים והטעיות. עם כל זאת, כפי שציין פרופ' בריאן דיילי, הפערים בין האסכולות היו לעיתים עניין של דקויות מופלגות, ולמעשה אי-אפשר להתוות קו ברור בין שתיהן בתחום הפרשנות. למרות שהאנטיוכיים התנגדו ככלל לאלגוריות והאלכסנדרונים צידדו בהן, הראשונים בשום פנים לא נמנעו מלייחס לכתוב רבדים חבויים שנועדו להעביר מסר רוחני ולא את פשט הטקסט בהקשרו ובזמנו. כמו האסכולה השנייה, גם הם נדרשו לבסוף לבסס רצף ישיר בין הברית הישנה לחדשה ולהוכיח שהקודמת מבשרת את זו שאחריה, אף אם לא עשו זאת באמצעות השמטת והבלעת המובן הפשוט של הישנה. למעשה, דווקא מתוך גישת ההיסקים ההגיוניים שלהם, הרבו למצוא טיפולוגיות מקראיות – בניגוד לאלגוריות, אלו לא התבססו על עקירת הפשט ומציאת משמעות נסתרת בתוכו אלא על הקבלה בין פסוקים – שרימזו לשיטתם על בוא ישו ברמה שהתחרתה בפרשנות היצירתית של יריביהם. תאודורט מקירוס, לדוגמה, כתב שהפסוק בבראשית כ"ז:ל"ט מתייחס בעצם מראש לטבעו האלוהי והאנושי.
הפן האחר בו נאבקו האנטיוכיים באסכולה המצרית היה הכריסטולוגיה. הסורים הרבו להדגיש כי כי המימד האלוהי של האל הבן המתגשם בישו הוא מושלם, נצחי ולא יכול להיות חשוף לתמורה כלשהי כתוצאה מהאינקרנציה. גישתם זו נבעה מהחשיבות העליונה שייחסו לטרנסצנדנטיות של הבורא ולריחוקו הבסיסי מן העולם הגשמי שכונן. כל נטייה לקרב בין היוצר ליצירתו, בין הנשגב לטבע, הייתה בעיניהם גלישה לכפירה מסוכנת ולפגניות. הפער היסודי הזה הכתיב פרשנות זהירה, מורכבת מאוד, לכריסטולוגיה. האנטיוכיים תיארו את האל הבן כמצוי במנגנון מושלם של תיאום עם ישו בבשר, שהיה משכנו בעולם הזה, כשבכל עת השניים גם נפרדים מבחינה טכנית. קיום זה התאפשר בשל חסד מיוחד שהעניק האל לישו בן-האדם. כמעט ניתן היה לדבר עליהם כ"שני בנים" שונים של האב. רק הגוף המוחשי סבל ומת על הצלב, בעוד שהמימד האלוהי אמנם היה קרוב אליו באותה שעה אך ניצב כמובן מעבר לתחושות אלה אליהן היה אדיש מעצם טבעו. תיאור של האל הבן כסובל ומעונה היה בחזקת מינות גמורה לשיטת האנטיוכיים. בו בזמן, הם אחזו כמובן באחדות שני הממדים שהתגלמו בישו החי. הכריסטולוגיה האנטיוכית הובילו את נסטוריוס לדחות את התואר "מולידת האלוהים" (תאוטוקוס) עבור מרים הבתולה, שכן ילדה אך את הגוף הגשמי עם נשמתו האנושית הרגילה, לא את המהות האלוהית שהתגלמה בו. האלכסנדרונים, לעומתם, הדגישו את הרצף בין שני הטבעים ואת הנסיות שבאיחודם. כשם שהסורים נדרשו להגן על תורתם מפני האשמות ביצירת פיצול בין שני הטבעים שאיים על מהותו האלוהית של הנוצרי, כן האשימו הם את המצרים בפגניות ובטשטוש הגבולות בין הבורא המרוחק לעולם הנחות שיצר.
יסודות נוספים שאפיינו את אסכולת אנטיוכיה ונבעו מאותם מקורות היו יחסם לשפה ולשאלת החסד האלוהי המוביל לגאולה. בניגוד ליריביהם, שראו בה מדיום חינוכי שעיקרו הנחלת האמונה, הסורים נרתעו ביותר מהפרזות, משלים, ניסוחים בומבסטיים וכל היוצא בזה. הם התנסחו בזהירות רבה וראו בתוכן הדרשות והספרות מראה שאמורה לשקף במדויק את האמיתות התאולוגיות, לבל יובילו לידי אי-הבנה ואולי כפירה. דבריהם נאמרו בצמצום יחסי ובדיוק רב ככל האפשר, כשהם מקפידים לקרוא את כתבי הקודש לאור המושגים שאלה היו אמורים להעביר. הם התנגדו למטאפורות מיותרות ואמצעי עזר אחרים וחששו מפניהן. כמו כן, הם ראו את תשועת האנושות מחטאיה כמהלך שאלוהים מסייע לו בחסדו אך תלוי בסופו של דבר בהתעלות פנימית באמצעות מעשים טובים ושיפור מוסרי, כך שהאדם יצמח לדרגה גבוהה יותר עד שיגיע לרמה המיוחלת. האל נותר מרוחק ומופרד. שוב היה זה ההפך מהגישה האלכסנדרונית, שראתה תהליך זה באופן קוטבי, כפעולה נסית הנובעת אך מחסד האל ושהאדם כמעט חסר-אונים לגביה.
היסטוריה
עוד הבישוף תאופילוס, שכיהן באנטיוכיה בערך מ-170 ועד 183, התפרסם כדוגל בחיפוש הפשט ובגישה היסטורית לכתבי הקודש. הוא שלל את האופן בו תיארו יריביו באלכסנדריה את המקרא כאלגוריה וראה אותו כמסמך אותנטי. מייסדו האמיתי של המרכז היה כפי הנראה המלומד החשוב לוקיאנוס שפעל במקום משלהי המאה השלישית והוצא להורג ב-312 על ידי הקיסר מקסימינוס דאיה. בשלהי אותה מאה החלה תקופת פריחה שעמדה בסימן יצירותיו של דיודורוס מטרסוס, שהיה אחד מגדולי התאולוגים בדורו. הוא ביסס עיונית את הגישה האנטיוכית ותקף בחריפות את יריביהם באלכסנדריה כמסלפים. אבל תרומתו החשובה הייתה בכך ששימש מורה ליוחנן כריסוסטומוס ותאודור ממופסואסטיה. יוחנן יישם את עמדות האסכולה בדרשותיו המפורסמות ובכתביו, אם כי לא נרתע מלאמץ גם שיטות אלכסנדרוניות, בעוד שתאודור היה אולי הקיצוני מבין האנטיוכיים. בין היתר, שלל כמעט את כל הקטעים במקרא שיריביו המצרים תיארו כאלגוריות המרמזות על בוא ישו. אלה שחלק עליהם מצאו בין היתר ברבים מפרקי תהילים מסרים כאלו, אך הוא עמד על כך שרק תהילים ב', ח', מ"ה וק"י היו בעלי מסר כריסטולוגי ברור, והנבואות האחרות התייחסו לאירועים שהתרחשו עוד בברית הישנה. מלבד יוחנן ותאודור, התבלט תאודורט מקירוס שהיה צעיר מהם בערך בדור.
האסכולה איבדה מהשפעתה באחת לאחר שנסטוריוס, תלמידו של תאודור ממופסואסטיה, טיפח את הנסטוריאניזם שנקרא על שמו כפטריארך בירת האימפריה קונסטנטינופול. בנאמנותו לתורת מוריו, הדגיש כי רק הצד האנושי של ישו סבל ומת על הצלב וכי מרים אינה יכולה להיקרא "יולדת האל". הבוטות והקיצוניות של נסטוריוס, שהרחיק מעבר לאלו שמהם למד בניסוחים ישירים ובלתי-מתפשרים, הובילו לכינוס ועידת אפסוס ב-431. הפטריארך הוקע כמין וסולק, אם כי כתביו שנתגלו במאה ה-19 העלו שדעותיו היו פחות הטרודוקסיות ממה שהיה מקובל לחשוב. האסכולה האנטיוכיות הוכתמה מאוד. ב-449 הצליחו האלכסנדרונים להטות את ועידת אפסוס השנייה שבעקבותיה הודחו תאודורט מקירוס ובישופים אחרים שנאבקו בהם. אפסוס השנייה עמדה כבר בסימן המונופיזיטיות, ששאבה רבות מהדגש שהניחו המצרים על אחדות הטבעים. האנטיוכיים המוחלשים זכו לסיוע בלתי-צפוי מן המערב, מבישוף רומא לאו שהכריסטולוגיה שלו אף היא הדגישה את הבידול בין שתי המהויות. בוועידת כלקדון הוקעה המונופיזיטיות, ותאודורט הושב לכסו לאחר שהסכים להכריז חרם על נסטוריוס.
הדלדלות האוכלוסייה בסוריה במאה השישית גרמה לירידת קרנה של העיר ויחד עמה להתפוגגות המרכז ההגותי שפעל בה. דיודורוס, תאודור ואנטיוכים אחרים הוקעו ככופרים בדיעבד בגלל הקישור בינם לבין נסטוריוס; בוועידת קונסטנטינופול השנייה ב-553, במהלך ניסיון לפשר בין הכלקדונים למונופיזיטים, הטיל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון חרם על ספריהם בהם נאמר שאין לכנות את מרים "תאוטוקוס". מלומדים נוצרים חזרו לעיסוק נרחב בכתביהם רק במאה ה-19.
דסקת סקי
היסטוריה
דסקת סקי המקורית הייתה דסקה לבנה פשוטה והשתמשו בו למדידת הצלילות של מי הים התיכון. גם כיום משמשת דסקה לבנה בקוטר 30 סנטימטרים כמכשיר התקני למדידת צלילות של מי ים. ב-1899 שינה ג'ורג' ויפל (George Chandler Whipple; 1866–1924) את הדסקה המקורית בלבן ל: "דסקה בקוטר 8 אינץ' לערך, מחולקת לרבעים הצבועים לבן ושחור לסירוגין כמו המטרה של מוט-מדידה..". דסקת סקי משופרת זו היא כיום הדסקה התקנית בשימוש במחקרים בלימנולוגיה (מחקר גופי מים מתוקים).
עומק סקי
עומק סקי מושג כאשר החזרת האור משתווה לעוצמת האור המפוזרת חזרה מהמים. העומק במטרים מחולק ב-1.7 נותן את מקדם ההנחתה (attenuation coefficient), עבור ממוצע האור הזמין בעומק דסקת סקי. בשימוש כמשתנה משתמשים במקדם ההנחתה כמשתנה עבור עכירות. ניתן להשתמש במקדם ההנחתה, k, בצורה של חוק בר-למברט, על מנת להעריך את Iz, עוצמת האור בעומק z מ-I0, עוצמת האור בפני הים.
מדידת דסקת סקי חייבת להתבצע תמיד בצד המוצל של הסירה או המזח בין 9 בבוקר ל-3 אחרי הצהריים. התוצאות הטובות ביותר הן אלו המתקבלות בין 10 בבוקר ל-2 בצהריים. המשקיף חייב למדוד את עומק סקי באותה צורה בכל פעם. שיטה אחת למדידה היא להוריד את הדסקה מעבר לנקודה שבה היא נעלמת, ואז להרים אותה ואז להורידה מעט על מנת לקבוע את עומק סקי. שיטה אחרת היא לרשום את העומק שבו הדסקה נעלמת, להוריד אותה כמה מטרים, ואז לרשום את העומק שבו הדסקה מופיעה מחדש כאשר מרימים אותה באיטיות. עומק סקי נקבע כממוצע בין שני ערכים אלו.
מדידות באמצעות דסקת סקי הן מרכיב אינטגרלי בתוכניות להערכת איכות המים באגמים של מינסוטה. תושבים לחופי האגמים מבצעים בדיקות תקופתיות ומעבירים את התוצאות לסוכנויות של המדינה ושל הרשויות המקומיות. במידע האורכי המצטבר משתמשים על מנת לגלות מגמות כלליות באיכות המים. בדומה, תוכנית האגמים הנקיים של אינדיאנה (Indiana Clean Lakes Program) מתבססת על מתנדבים שעוברים הדרכה ומנטרים עכירות במעל ל-80 האגמים באינדיאנה תוך שימוש בדסקת סקי. המידע המגיע מהם משמש לנטר את איכות האגמים במדינה.
ב-2013 הכינו מדענים ימיים תוכנית המכונה "מחקר ימאים עולמי לחקר הפיטופלנקטון הימי" (The Global Seafarer Study of the Marine Phytoplankton) המבוססת על מדידות באמצעות דסקת סקי. המחקר המבוסס על שיתוף פעולה עם מתנדבים המבצעים מדידות באמצעות דסקת סקי מסורתית לבנה בקוטר של 30 סנטימטרים ומעלים את התוצאות באמצעות אפליקציית מובייל לבסיס נתונים מרכזי. מחקר זה החל כתוצאה ממחקר מדעי נתון במחלוקת שבו נטען שכמות הפיטופלנקטון, המשפיעים על צלילות המים, פחתה באוקיינוסים בכ-40% מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד 2008.
מדידות באמצעות דסקת סקי אינן יכולות להראות כיצד משתנה ההנחתה בעומקים שונים או ההשפעה של העומק על אורכי גל מסוימים. פוטומטרים בצוללת פועלים עד עומק של 150 מטרים ומסוגלים לבצע מדידות של קרינת אור נראה, קרינת תת-אדום וקרינת על-סגול של הספקטרום. לנפלומטרים יש מקור אור עצמאי והם מסוגלים למדוד שקיפות בדיוק מדעי.
פקטורי רקורדס
היסטוריה
במאי 1978 הקימו מגיש הטלוויזיה טוני וילסון והאמרגן אלן ארסמוס במנצ'סטר מועדון בשם "פקטורי", בו הופיעו להקות מקומיות, רובן להקות פאנק ופוסט פאנק. את כרזות הפרסום למועדון עיצב פיטר סאביל. בספטמבר אותה שנה החליטו השלושה להוציא אלבום אוסף בהשתתפות הלהקות שהופיעו במועדון. אליהם הצטרפו מנהלה של להקת ג'וי דיוויז'ן, רוב גרטון, והמפיק המוזיקלי מרטין האנט, והחמישה הקימו את חברת התקליטים, שמשרדה שכן בדירתו של ארסמוס בעיר.
לאחר יציאת אלבום האוסף בתחילת 1979, הוציאה החברה כמה סינגלים, וביוני אותה שנה יצא האלבום המלא הראשון של החברה: Unknown Pleasures, אלבום הבכורה של ג'וי דיוויז'ן. במאי 1980 התאבד בתלייה סולן הלהקה איאן קרטיס, ולאחר מותו הופיעו שירה של הלהקה Love Will Tear Us Apart, שהפך ללהיט בבריטניה, והאלבום Closer. חבריו של קרטיס החליטו להקים להקה חדשה בשם ניו אורדר, כאשר סגנון הפוסט פאנק שאפיין את להקת האם התחלף בדאנס ובסינת'פופ - שינוי שסימן את המשך הדרך של החברה.
ב-1982 הקימה החברה בשיתוף ניו אורדר את מועדון ההסיינדה, במבנה ששימש בעבר מפעל טקסטיל. המועדון משך קהל רב והפך מזוהה עם סגנונות הטכנו והאסיד האוס, אך הפסיד כסף רב, בין היתר בשל מחירי הכניסה והאלכוהול הנמוכים. בשלב זה כבר פרשו האנט וסאביל מהחברה בשל מחלוקות כספיות, אם כי שניהם שבו לעבוד אתה בהמשך.
בשנים הבאות נהנתה החברה מהצלחתן של ניו אורדר (ששירה Blue Monday הפך ב-1983 ללהיט בינלאומי) והאפי מאנדייז (שהוציאה את אלבומה הראשון ב-1985), והשתמשה בכסף שהכניסו שתי הלהקות כדי לממן פעילויות רווחיות פחות. אך ב-1992 נקלעה החברה לקשיים כלכליים קשים, לאחר שהאפי מאנדייז נשלחו להקליט אלבום בברבדוס (ולאחר מכן סירבו להעביר לחברה את סרטי ההקלטה) וניו אורדר הקליטו אלבום בעלות של 400 אלף ליש"ט. בנובמבר אותה שנה הכריזה החברה על הליך פירוק.
ב-1994 ניסה טוני וילסון להחיות את החברה, בשיתוף פעולה עם חברת לונדון רקורדס, בשם Factory Too. כשמאס בהגבלות שהוטלו עליו, הקים את חברת Factory LTD, ואחריה את חברת F4, שנסגרה בתחילת 2007, כאשר וילסון גילה שהוא חולה בסרטן. הוא מת ב-10 באוגוסט באותה שנה.
מועדון ההסיינדה נסגר ב-1997, ונהרס זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2002 יצא הסרט העלילתי Hour Party People 24 (בעברית: "אנשי המסיבות"), שעסק בפקטורי ובמועדון ההסיינדה. הדמות הראשית בסרט התבססה על דמותו של וילסון.
במהלך השנים יצאו כמה ספרים שעסקו בסיפורה של החברה, אחד מהם מאת בסיסט ניו אורדר, פיטר הוק.
מספרים קטלוגיים
מאפיין ייחודי של החברה היה העובדה שלא רק סינגלים ואלבומים שהוציאה סומנו במספרים קטלוגיים (FAC בצירוף מספר), אלא גם פעילויות נוספות שהיו קשורות בחברה, בהן כרזות פרסום (הראשונה בהן קיבלה את המספר הסידורי FAC1), מסיבות, אתר האינטרנט של החברה, מועדון ההסיינדה, חתול, התערבות שערכו וילסון וגרטון ואף ארון הקבורה של וילסון.
עיצוב גרפי
רבות מעטיפות התקליטים שהוציאה פקטורי, כמו גם כרזות הפרסום שלה, עוצבו על ידי פיטר סאביל, שהיה גם אחד מבעלי החברה, וסגנונו המינימליסטי הפך מזוהה אתה. אחת העטיפות המפורסמות שעיצב הייתה זו של Unknown Pleasures, אלבומה הראשון של ג'וי דיוויז'ן, שכללה איור מתוך ספר אסטרונומיה שהופיע בצבע לבן על רקע שחור. עטיפת אלבומה השני והאחרון של הלהקה, Closer, הציגה צילום של גופה באחוזת קבר, ועוררה סערה מאחר שהאלבום יצא זמן קצר אחרי התאבדותו של הסולן איאן קרטיס (אף שהעטיפה עוצבה לפני מותו). הסינגל Blue Monday של ניו אורדר יצא בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט, שנטען כי עלויות הייצור שלה גרמו לחברה להפסיד כסף על כל עותק שנמכר, אף כי כנראה אין בכך אמת. לאחר מותו של טוני וילסון, עיצב סאביל את המצבה שהונחה מעל קברו.
תלמי השנים עשר
תלמי השנים עשר (שמו המלא תלמי נאוס דיוניסוס תאוס פילופטור תאוס פילדלפוס, ביוונית: Πτολεμαῖος Νέος Διόνυσος Θεός Φιλοπάτωρ Θεός Φιλάδελφος; משנת 117 לפנה"ס - 51 לפנה"ס) היה מלך מצרים בין השנים 80–58 לפנה"ס ותקופה נוספת בין השנים 51-55 לפנה"ס. היה ידוע בכינויו אָאוּלֶטֶס שפירושו חלילן. השם ניתן לו כי אהב לנגן בכלי זה. הוא היה המלך התלמיי הראשון שהוסיף את השם "אלהים" בשמו. השאלה לגבי הליגיטימיות של מעמדו כמלך הפכה אותו לתלוי בתמיכת הרפובליקה הרומית. בעקבות כך הפכה מצרים בתקופתו למדינה גרורה שלה.
משפחתו
תלמי השנים עשר היה בנו של תלמי התשיעי אמו הייתה פילגש של תלמי התשיעי ממוצא לא ידוע. ייתכן גם שאמו הייתה קלאופטרה הרביעית שהייתה גם אחותו של תלמי התשיעי. בשנת 103 לפנה"ס נשלח על ידי סבתו קלאופטרה השלישית יחד עם אחיו ובן דודו תלמי אלכסנדר (תלמי האחד עשר) לאי קוס בים האגאי לשם הגנתו. באותה עת היו סבתו ותלמי העשירי עסוקים בסיוע לאלכסנדר ינאי בארץ ישראל כנגד תלמי התשיעי שבא לסייע לתושבי עכו. בשנת 88 לפנה"ס נכבש האי על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס. על פי קיקרו בשנת 80 בעת עלייתו לשלטון שהה בסוריה.
היו לו שתי נשים, בתחילה נשא את קלאופטרה טריפאינה הידועה כקלאופטרה החמישית שייתכן שהייתה אחותו או דודניתו בתו של תלמי העשירי. השם קלאופטרה טריפאינה לא מוזכר בפפירוסים ובכתובות בין שנת 69 לפנה"ס ושנת 58 לפנה"ס, ולכן כנראה לא הייתה אמם של שלושת ילדיו הצעירים.
תלמי תואר במקורות כאדם חלש מפונק, שיכור, וחובב מוזיקה.
תקופת שלטון ראשונה, 80–58 לפנה"ס
תלמי השנים עשר עלה לשלטון בשנת 80 לפנה"ס, לאחר שתלמי האחד עשר בנו של תלמי העשירי רצח את ברניקי השלישית שהייתה בת דודו ומלכה לצדו 19 ימים לאחר נישואיהם. הרצח עורר את זעם העם המצרי, שמרד בתלמי האחד עשר ורצח אותו כנקמה כעבור ימים אחדים. לתלמי האחד עשר לא היו ילדים והיורשים היחידים האפשריים היו בניו הלא חוקיים של תלמי התשיעי שחיו בגלות. תלמי השנים עשר היה הבכור מבין האחים והוא הוכרז כמלך, ואחיו הפך למלך קפריסין. לאחר חזרתו למצרים התחתן עם אחותו (ואולי קרובת משפחה מקרבה אחרת) קלאופטרה טריפיאנה (החמישית) ומלך איתה במשותף, בהמשך הצטרפה גם בתו קלאופטרה טריפיאנה (השישית).
טקס ההכתרה הרשמי התקיים בשנת 76 לפנה"ס באלכסנדריה על ידי כהן מהמקדש הגדול בממפיס.
עד תקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, אולי בגלל המרחק הגאוגרפי, רומא לא גילתה התעניינות גדולה בשלטון המצרים. לעומת זאת השליטים מבית תלמי נהגו לבקש מרומא ליישב סכסוכי ירושה ביניהם. תלמי השנים עשר שלא היה שליט חוקי על פי צוואת תלמי התשיעי ניסה לחזק את שלטונו ולאבטח את גורלו על ידי נקיטת מדיניות פרו-רומית. בשנת 63 לפנה"ס כשנראה היה שפומפיוס מתחזק ועתיד לנצח במאבק על השליטה ברומא, ניסה תלמי ליצור איתו מערכת יחסים במטרה להפוך את פומפיוס לפטרון שלו, הוא שלח אליו בעת היותו בארץ ישראל חיילים כדי לסייע לו בקרבות, ומתנות וכסף, והזמין אותו לבקר באלכסנדריה. פומפיוס קיבל את המתנות אבל דחה את ההזמנה לבקר בעיר. כדי להבטיח את שלטונו הוא נסע בשנת 59 לפנה"ס לרומא כדי לנהל משא ומתן להכרה רשמית במלכותו. הוא שילם שוחד של ששת אלפים טאלנטים ליוליוס קיסר ולפומפיוס ובתמורה הוקמה ביניהם ברית רשמית ושמו נחקק ברשימת החברים ובני הברית של רומא והוא הוכר כמלך מצרים. ההסכם לא התייחס לקפריסין, שהייתה בשליטת אחיו תלמי מלך קפריסין.
גלות ברומא שנים 55-58 לפנה"ס
בשנת 58 לפנה"ס העביר טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה של רומא. ההצדקה של רומא למעשיה הייתה שתלמי מלך קפריסין היה מאוד עשיר ולא השתמש בעושרו. כדי לדחוק את רגליו של מרקוס קאטו, שהתנגד לטריאומווירט, שקראסוס היה חלק ממנו, נשלח קאטו לקפריסין ומונה למושל האי. קאטו הציע למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס. תלמי סירב להצעה והתאבד. כל אוצרותיו הועברו לרומא.
העם המצרי לא היה מרוצה מחוסר תמיכתו של תלמי השנים עשר באחיו ובמניעת הכיבוש ומרד בו. הרקע למרידות היו גם המיסים הגבוהים שהוטלו על העם המצרי כדי לשלם שוחד לרומא והגידול המשמעותי היוקר המחיה. המרד הביא לבריחתו של תלמי לרומא כנראה יחד עם בתו קלאופטרה השביעית כדי לחפש מקום מבטחים. במקומו עלתה לשלטון במצרים בתו ברניקי הרביעית היא שלטה ביחד עם אחותה (ואלי אמה) קלאופטרה השישית טריפיאנה. בשנת 57 לפנה"ס, שנה לאחר צאתו לגלות מתה קלאופטרה טריפיאנה וברניקי הרביעית שלטה לבדה עד שנת 55 לפנה"ס.
תלמי השנים עשר המשיך ברומא במאמציו (תוך מתן שוחד) לשכנע את הסנאט לעזור לו לחזור לשלטון ברומא. תלמי שכן בבית בעל בריתו הוותיק פומפיוס שסייע לו במאמציו להתגבר על ההתנגדות שהתגלתה בסנאט הרומי למהלך זה. הכסף הרב שנתן כשוחד הכניס אותו לחובות כבדים. בשנת 57 לפנה"ס הבינו הנושים של תלמי השנים עשר ברומא שאם לא יחזור לשלטון הם לא יקבלו את כספם בחזרה והפעילו לחץ על הסנאט. בשנת 57 לפנה"ס קיבל הסנאט הרומי החלטה לתמוך בו אבל בגלל נבואה של ספרי הסיבילות שאמרה שאם מלך מצרי יבקש מרומא להתערב צבאית לטובתו, תבוא על רומא סכנה גדולה וקשיים רבים, לא ניתן לו כל סיוע פעיל ולא היה כל רצון לפלוש למצרים. בעקבות כך עזב תלמי את רומא ויצא לעיר אפסוס שבאסיה הקטנה.
השמועות על פעולותיו של תלמי ועל התערבות אפשרית של רומא הגיעו למצרים. המצרים לא רצו בחזרתו של תלמי השנים עשר. על פי דיווח של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, קבוצה של 100 גברים נשלחה לרומא כשליחים כדי לשכנע את הסנאט נגד חזרתו של תלמי למצרים, אבל תלמי הרעיל את המנהיג שלהם המכונה דיו איש אלכסנדריה ויתר השליחים נהרגו עוד לפני שהם הצליחו להגיע לרומא.
תקופת שלטון שנייה שנים 51-55 לפנה"ס
בשנת 55 לפנה"ס שילם תלמי למצביא הרומי אולוס גביניוס סך של 10,000 טאלנטים כדי שיפלוש למצרים, הוא עשה זאת למרות הנבואה של ספרי הסיביליות. גביניוס הביס את הכוחות המצרים ותקף את ארמון המלוכה באלכסנדריה, אבל המגינים נכנעו לפני תחילת הקרב.
המועד המדויק בו חזר תלמי לשלטון אינו ידוע, טווח התאריכים האפשרי הוא בין 4 בינואר עד 24 ביוני שנת 55 לפנה"ס. כשנכנס לארמון הוציא את ברניקי הרביעית ואת תומכיה להורג. כדי להבטיח את שלטונו צבא של שכירי חרב וחיילים רומים מצבאו של גביניוס נשארו באלכסנדריה. בתמורה לכך זכתה רומא לשליטה על תלמי. הוא המשיך למלוך על מצרים עד שחלה בשנת 51 לפנה"ס. לאחר מותו ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי ה-13. בתקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, עמדו תקבולי המס השנתיים של הכתר על 12,500 כיכרות בשנה.
רונית דרור
רונית דרור (נולדה ב-21 בינואר 1967) היא ד"ר לעבודה סוציאלית ופעילה חברתית בנושאי שוויון מגדרי בתחומי הגירושין וההורות, אלימות במשפחה וניכור הורי. מייסדת שותפה של עמותת לצדכם למען גברים נפגעי אלימות, ואבות גרושים הסובלים מתלונות שווא, ניכור הורי, ואלימות.
ביוגרפיה
דרור נולדה וגדלה בעיר צפת כרונית חורי והיא אם לשני בנים.
ב-1990 סיימה את לימודי התואר הראשון בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. ב-2003 סיימה לימודי תואר שני בחוג לחינוך, בהתמחות בטיפול וייעוץ באומנויות וביבליותרפיה. ב-2014 סיימה לימודי תואר שני נוסף בהצטיינות במגמה הקלינית בחוג לעבודה סוציאלית בחיפה, וב-2018 סיימה את הדוקטורט בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1993 הקימה וריכזה מועדון לנפגעי נפש של עמותת אנוש. במהלך השנים 1995–2006 הקימה וניהלה את המרכז לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים של עמותת אפש"ר, ולאחר מכן כיהנה כנציגת הציבור בוועדות שחרורים של משרד המשפטים, ועסקה בהנחיית קבוצות תמיכה ובטיפול פרטני במשרד הביטחון.
פעילות ציבורית
דרור פעילה חברתית ופוליטית. היא מתראיינת וכותבת במדיה הכתובה והאלקטרונית. מופיעה בוועדות הכנסת ונושאת הרצאות בכנסים בישראל ומחוצה לה. פעילותה מתרכזת בנושאים: אלימות במשפחה, שוויון מגדרי בתחומי הגירושין וההורות , סיוע לגברים במצבי משבר בגירושין, גברים נפגעי אלימות, ניכור הורי, אובדנות של אבות גרושים , תמיכה בעובדות המין ובביטול חוק ההפללה, וכחברת הנהלת ‘הפורום לחוסן צה”ל’, מתנגדת לשילוב נשים כחיילות קרביות בצה"ל. התמודדה מטעם מפלגת זהות לכנסת ה-21, בחירות בהן המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ולכנסת ה-22, בהן המפלגה נרשמה להתמודדות אך פרשה לפני הבחירות.
מחקרי ירושלים בספרות עברית
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת תשמ"א-1981, בעריכתו של עזרא פליישר. בפתח גיליון זה נאמר:
משתתפים בו בין השאר החוקרים: עמינדב דיקמן, אופיר מינץ-מנור, טלי ארטמן, גילה וכמן, דינה שטיין, גלי דרוקר בר-עם, דוד פישלוב, תמר יעקבי, לילך לחמן ודולי בן-חביב. בשנת תשע"א 2011 ערכו אותו אריאל הירשפלד, חנן חבר ויהושע לוינסון.
כתב העת כולל: מחקרים אקדמיים, ביקורת ספרים וסקירת ספרים חדשים.
סילמן
סִילְמַן הוא שם משפחה יהודי. מקור השם במילה ביידיש "שול" או "שיל", שפירושה בית כנסת, ומכאן שולמן או סילמן הוא "איש בית הכנסת" במובן גבאי או רב. לפי דעה אחרת, "שול" הוא גרסה של השם שאול. {{פירושונים|
הערות שוליים
}}
Assassin's Creed Unity
Assassin's Creed Unity (בתרגום חופשי: אמונת המתנקש: אחדות) הוא המשחק השמיני הראשי בסדרה בעלת אותו השם. המשחק יצא ב-11 בנובמבר 2014, ביחד עם המשחק Assassin's Creed Rogue, שלמעשה מהווה מעיין פריקוול למשחק הנוכחי, למרות הציפיות הגדולות של המעריצים מהמשחק, שהיה אמור להוות כותר חדש ומתקדם בסדרה, המשחק התגלה כאכזבה בעיני המבקרים והמעריצים וזכה לביקורות פושרות ומעורבות בשל הבאגים הרבים שנתגלו בזמן השקתו; בעוד ששיבחו את מערכת המשחקיות המשופרת של המשחק.
משחקיות
מערכת הקרב של סדרת המשחקים עבר שדרוג מיוחד עבור הכנת המשחק החדש, ובנוסף, מפתחי המשחק השתמשו בכוריאוגרפיית סיף כהשראה עבור השדרוג החדש. בנוסף להחזרת כלי נשק מהמשחקים הקודמים, "Unity" מציג לראשונה נשק הנקרא "להב הפנטום": השחקן יכול להשתמש בנשק "להב הפנטום" במכניקה של חץ וקשת על מנת לירות סכינים מוחבאים על אויבים מרוחקים; למעשה, נשק זה מחליף לראשונה את מצב "הלהבים המוחבאים" ששירת את השחקן מתחילת הסדרה. בנוסף, גם אפשרויות הניווט של המשחק עבר שינוי מקיף ורחב: נוספו שורות הפקודות "ריצה חופשית למעלה/למטה" ועוד שורות פקודות נוספות, על מנת להקל על השחקן במערכת הפארקור. יתרה מזאת, לאורך כל המשחק, ארנו לומד מהלכי פארקור חדשים ומיומנויות חדשות. עם העדכון, המשחק מאפשר לשחקן ליצור בזמנו החופשי ולפי טעמו אינטראקציות חדשות וזמינות עם הקהל הגדול שנמצא ברחבי פריז, כגון הפחדת קבוצת בריונים, "יישוב" מחלוקת בין שני אזרחים על ידי הריגת אחד מהם - שיהיה בדרך כלל טמפלר - או רדיפה אחרי גנבים.
בפעם הראשונה, סדרת המשחקים מאפשרת לשחקן להתאים אישית את היכולות של הדמות שלו, על ידי שיפור עץ מיומנויות המאפשר לשחקנים להקצות נקודות שצברו במשחק כדי לשפר את כישורי הדמות בהתגנבות, לחימה, פריצת מנעולים ובריאות. בנוסף, השחקן גם מסוגל להתאים כלי נשק, שריון וציוד על מנת לתת לארנו את הסגנון האישי שלו. בנוסף, ניתן לשחקן מבחר רחב יותר של נשק זמין, כולל חרבות, גרזנים, חניתות, רובים, אקדחים ופריטים הניתנים להשלכה, כמו פצצות עשן.
בנוסף לכל זאת, "Unity" מציג לראשונה מצב קו-אופ: השחקן יוכל להיכנס לברים או פאבים, אשר משמשים כמרכז חברתי במשחק, שם הוא יוכל לראות אם שחקנים נוספים משחקים במשחק בזמן אמת, ולבקש מהם להצטרף אליהם. מצב הקו-אופ מאפשר עד כארבעה שחקנים בכל קבוצה.
עלילה
כמו בשאר משחקי הסדרה, השחקן משחק בתור שחקן של "הליקס", מערכת משחקים שנוצרה על ידי חברת אבסטרגו שמאפשרת לחוות מספר זכרונות גנטיים.
הזיכרון מתחיל ב-1776 בורסאי, בתור ארנו דוריאן, בן של אציל צרפתי, הפוגש את אליס דה לה סרה, בתו של מפקד הטמפלרים הצרפתיים. אחרי שאביו נרצח בארמון ורסאי דה לה סרה מאמץ את ארנו ביודעו כי גם אביו של ארנו היה מתנקש. הזיכרון מתקדם ב-13 שנים, ומתאר את הצטרפותה של אליס למסדר הטמפלרים של אביה ב-1789. ארנו נשלח למסור הודעה לאביו החורג אך השאירו במשרד של דה לה סרה כדי להתגנב למסיבה ששם נמצאת אליס. אחרי שהוא פגש אותה, ארנו מתגנב החוצה מהמקום ורואה את אביו החורג נרצח, ארנו נעצר, נחשד ברצח ונלקח לבסטיליה, שם ארנו רואה מסרים אפוקליפטיים מהמשחקים הקודמים ומרשים את חברו לתא, מתנקש בשם בלק, בכישורי הלחימה שלו. בלק מציע לארנו להצטרף לאחווה כאשר הם בורחים מהבסטיליה ההרוסה.
ארנו חוזר לביתו, ששם אליס נמצאת שאומרת לארנו כי ההודעה שהיה אמור למסור לאביה הוא שיש כנראה חשד לזה שהוא יירצח, ומתגלה בפניו כטמפלרית. ארנו מצטרף לאחווה על מנת לחסל את כל הטמפלרים שהיו מעורבים ברצח של דה לה סרה, שגם כולל את לה רוי דה ת'ומס (מלך הקבצנים). הוא קיבל את בקשתו על ידי מירבו, שניסה ליצור שלום בין שתי המחנות יחד עם דה לה סרה. בזמן מחקרו של ארנו לגבי הרצח, הוא מחלץ את פרנסואה-ת'ומס ז'רמיין, נפח כסף שנלקח כשבוי על ידי הגרנד מאסטר לפרנייר, אחרי שהרג אותו, ארנו הבין כי לפרנייר הוא האדם שהזהיר את אביו החורג מהרצח, ארנו רץ לאליס והבין כי ז'רמיין הוא הסיג' וגם המוח שעמד מאחורי הרצח של אביהם. אחוות הקונסולים מתחילה לחשוש מנאמנותו של ארנו, שמתמקד בפתרון הרצח של אביו החורג.
מבין כי ג'רמיין מנסה להצית מרד גדול בצרפת כנגד מלכיהם, ארנו צריך לחסל שתי מטרות חשובות, קצין שמתכנן מרד אסירים (קפטן רוייל) ואחרת ששומרת מזון רב (מרי לבסק) כדי ליצור את הרושם שהאצולה עם משאבים בלתי נגמרים בזמן שצרפת מורעבת. ארנו מייצר לו ברית גם עם נפוליאון בונפרטה, קצין צבאי, בזמן שחיפש את ארמון טולורי אחר מכתבים שמירבו שלך למלך לואי, כי הטמפלרים ימציאו תירוץ שיאפשר להם לטהר מתנקשים ברחבי צרפת. בונפרטה עזר לארנו להפיל את רוייל, ששירת תחתו בזמן טבחי ספטמבר של 1792. בזמן הזה ארנו מציל את אליס ומשכנע אותה לשוחח עם אחוות המתנקשים, כשהיא מתוודה בפניהם שמסדר הטמפלרים נפל למזימתו של ז'רמיין. מירבו מסכים לעזור, על מנת לקבל טובה מגרנד המאסטר הפוטנציאלי הבא, אך נרצח בידי בלק, שיירצח את כל המתנקשים על מנת להסכים לאמונותיהם של הטמפלרים. ארנו מתנגד להצטרף אליו והורג אותו. אחרי שברח ממחאות המזון וההתנקשות בלבסק, ארנו נמצא עם אליס בכדור פורח ששם הוא מתוודה כי הוא עדיין אוהב אותה.
בזמן שהמהפכה עוברת להילוך מלא, ארנו מוצא את ז'רמיין בהוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, אך יוצא להגן על אליס במקום להרוג אותו. אליס דחתה את בחירתו של ארנו, וארנו יצא ממסדר המתנקשים, כאשר הוא מתעלם מחוקי המסדר על מנת להמשיך את מסע הנקמה שלו, שגורמת לארנו לנפילה לאלכוהול ולדיכאון. ארנו נשאר מספר חודשים בורסאי ונמצא על ידי אליס, שמשכנעת אותו לחזור עימה לפריז שנקרעת לגזרים תחת שלטון הטרור. ארנו חוזר לפריז ועם עזרתה של אליס הוא מכתים את שמו של מקסמיליאן דה רובספייר, בזמן שז'רמיין, שנהפך לגרנד מאסטר החדש של הטמפלרים, גורם לכאוס מוחלט במהפכה. אחרי שארנו ואליס עוצרים את רובספייר, שנעל את משרדו כדי להימנע ממעצר, אליס יורה בלסת שלו מה שגרם לו לכתוב את מיקומו של ז'רמיין.
ארנו מתעמת מול ז'רמיין שיש לו כעת את החרב של גן העדן. הקרב ביניהם למעשה נגמר באותו מקום שמתחת למקדש שהיה בתחילת המשחק כאשר ארנו מנסה לתקוף את ז'רמיין, האחרון משתמש בחרב כדי להדוף את ארנו וללכוד אותו תחת אבנים. אליס מנסה להרוג את ז'רמיין בעצמה אך כשארנו הצליח להימלט מהסלעים, החרב התפוצצה, שהרגה את אליס ופצעה באופן קשה את ז'רמיין. ארנו הורג את ז'רמיין שנמצא כעת בזכרונו של האחרון וגם ז'רמיין התוודה כי הוא הסיג' ושהוא רצה לטהר את מסדר הטמפלרים ששכחו את דרכו של דה מוליי.
המשחק נגמר בכך שארנו מסביר כשהוא הבין איך אמונתו השתנתה, ומבטיח לשמור על פריז ויכבד את זיכרונה של אליס. מספר שנים לאחר מכן, ארנו שכעת נהפך למאסטר מתנקש, מוצא את שלדו של ז'רמיין מהמקדש ושם אותו בקטקומבות של פריז, שכעת המתנקשים מהתקופה המודרנית עומדים למצוא את גופתו של הסיג', כשהם בטוחים שאבסטרגו לא יגלו את זה.
פיתוח
הפיתוח למשחק החל זמן קצר לאחר השלמת פיתוח המשחק "Assassin's Creed: Brotherhood", כשצוות הפיתוח פוצל לשניים על מנת לעבוד בנוסף על המשחק במהלך "Assassin's Creed III". ב-19 במרץ 2014, צילומי מסך מוקדמים של המשחק הודלפו, וכן הכותרת המשחק "Unity". ההדלפה גילתה כי המשחק עתיד במקום ותקופת זמן חדשים, בפריז במהלך המהפכה הצרפתית, וכי השחקן ישחק מתנקש חדש, וכי הוא יראה אור בסוף 2014. ב-21 במרץ, חברת "יוביסופט" אישרה את קיומו של המשחק, לאחר שהיה בפיתוח במשך יותר משלוש שנים, על ידי שחרור סרטונים קצרים. בנוסף, החברה אישרה את תאריך השחרור של המשחק ב-2014. אחד מחברי הצוות ב"יוביסופט", ג'פרי יוהלם, גילה כי התרחשות העלילה בזמן המהפכה הצרפתית היה מכוון, כאיזון לתקופת המהפכה האמריקאית של "Assassin's Creed III", "יוביסופט מונטריאל" היא המפתחת הראשית של המשחק, יחד עם שיתוף פעולה מאולפני "יוביסופט" בטורונטו, קייב, סינגפור, שנחאי, אנסי, מונפלייה, בוקרשט, קוויבק וצ'נגדו.
בטקס ה-E3 שנערך בשנת 2014, קדימונים ראשונים למשחק פורסמו. בקדימונים, היה ניתן לראות את מצב הקו-אופ המשותף, שהופיע לראשונה בסדרה. צוות הפיתוח הצליח לנצל את הכוח החדש של Xbox ONE ופלייסטיישן 4, על מנת לשפר את הופעת הקהל במשחק. עד 1000 דמויות בודדות יכולות להופיע בקהל, ולהתנהג באופן עצמאי אחד כלפי השני, וכן למעשיו של השחקן. גרסת ה-PC של המשחק משתמשת בטכנולוגיית GameWorks של Nvidia כגון TXAA anti-aliasing או Mosaic advanced DX11 NVIDIA PhysX technology, דבר המתאפשר בשל שותפות בין "יוביסופט" ל-Nvidia.
מעצב המשחק, בנג'מין פליץ', טען כי המשחק הזה יהיה הרבה יותר קשה יותר מהקודמים וכי המשחק גם יכלול סינכרון חיסולים זוגיים.
ייעוץ אקדמאי
ב-6 באוקטובר 2014, "יוביסופט" הודיעה כי היא גייסה את עזרתם של היסטוריונים אקדמיים כגון לורן טורקוט, פרופסור מאוניברסיטת קוויבק על מנת להציג במשחק את חיי היומיום של פריז במאה ה-18, וז'אן קלמנט מרטין, פרופסור בסורבון, שעזר לשכתב את התסריט בהתאם.
בדומה למשחקים אחרים בסדרה, "Unity" כולל מספר רב של ציוני דרך השייכים לעולם האמיתי, כגון מגדל אייפל, קתדרלת נוטרדאם, וכן מציגה את בניית פסל החירות.
מגדר מיני במצב הקו-אופ
לאחר שנחשף ב-E3 2014 כי המשחק יאפשר מצב קו-אופ משותף, אלכס אמנסיו וג'יימס תריאן, שהיו ממנהלי הצוות שעבד על המשחק, הודיעו כי מצב הקו-אופ לא יכלול את היכולת לשחק כמתנקשת, בשל קשיי הפיתוח. אמנסיו הוסיף ואמר ש"דבר זה מצריך אנימציות כפולות, שמצריך קולות כפולים, כל הדברים האלה ובמיוחד הכפלת הנכסים החזותיים. דבר זה קשה במיוחד מפני שכבר הוספנו את האפשרות להתאים את המתנקש באופן אישי, ובהוספת האפשרות לבחור במין המתנקש, יידרש ממש הרבה עבודה נוספת ומאומצת". אחד ממעצבי מצב הקו-אופ, ברונו סנט-אנדרה, הרחיב על הנושא ואמר כי על מנת ליצור מתנקשת, הם היו נדרשים לפתח קרוב ל-8,000 אנימציות נוספות.
אמנסיו ניסה למנוע בלבול בדבריו, וטען כי "אני מבין את הבעיה, אני מבין את הסיבה, וזה אצילי, אבל אני לא חושב שזה רלוונטי במקרה של 'Unity'. ב-'Unity' השחקן משחק המתנקש הזה שנקרא ארנו, וכאשר השחקן משחק בקו-אופ, גם שם הוא ישחק את ארנו. יש לארנו מיומנויות שונות - הנמצאות ברמות שונות לפי נקודות מיומנות של השחקן במשחק - אלמנטים והשפעות שונות שהופכות את הדמות שהשחקן ישחק לשלו; אך בסופו של דבר, השחקן המשחק תמיד ישחק את ארנו. הסיבה שאנחנו משנים את הפנים של שותפי השחקן למצב הקו-אופ, הוא מפני שאנחנו רוצים שאנשים ישוויצו בציוד שהשיגו במשחק באמצעות חקר העולם שמסביב".
פלטפורמות זוגיות
באוקטובר 2014, המפיק הבכיר של "יוביסופט", וינסנט פונטבריאנד, הצהיר כי כל גרסאות הקונסולות של המשחק תהיינה נעולות ברזולוציה של 900 פיקסל, וכי הדבר נעשה "על מנת למנוע את כל הוויכוחים וכיוצא בזה...". בעקבות ההצהרה, קוראים רבים לקחו את זה כהתייחסות לאופן בו הקונסלות פלייסטיישן 4 ו- One Xbox מושווים באופן קבוע בתקשורת, בהנחה כי גרסת הפלייסטיישן 4 של המשחק הונמך כדי להשתוות לגרסת ה-Xbox One, אך מאוחר יותר, "יוביסופט" הכחישו כי זו הייתה הסיבה.
במקום זאת, פונטבריאנד קבע כי ההחלטה על כך הגיעה מהמגבלות של המעבדים של הקונסולות: מספר ה-NPCs והכמות ה-AI הן בעלות חשיבות עליונה לשימור המשחק נעול בקצב של 30 פריימים לשנייה.
ביקורת
עם שחרורו לשוק, "Unity" התקבל בביקורות מעורבות מהמבקרים. אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" (כל הציונים בהתאמה) נתנו לגרסת ה-PC את הציונים 73.33% בהתבסס על 3 ביקורות ו-70/100 בהתבסס על עשר ביקורות, לגרסת ה-PlaySation 4 את הציונים 68.11% בהתבסס על 27 ביקורות ו-70/100 התבסס על 40 ביקורות, לגרסת ה-Xbox One את הציונים 70.18% בהתבסס על 45 ביקורות ו-72/100 בהתבסס על 59 ביקורות. הכתב מאט מילר מ-"Game Informer" נתן למשחק את הציון 8/10, בעודו משבח את סביבת המשחק המפורטת ואת עבודות האדריכלות המדויקות שנעשו למבנים במשחק, את הסאונד, את המשימות הדורשות אסטרטגיה מתוחכמת, וציין כי המשחק מאתגר ומשימות העלילה נבנות בקצב טוב. עם זאת, מילר ביקר את השליטה על מערכת הבקרות, הבעיות הטכניות והבאגים שנחשפו במהלך המשחק, וציין כי עדיין יש במה לשפר את מערכת הניווט ואת מערכת הלחימה. הכתבת לואיז בליין מ-"GamesRadar" נתנה למשחק את הציון 4/5, ושיבחה את עולם המשחק הצפוף מבחינה אטמוספירית, את בניית ועיצוב האופי הממוקד שניתנו למשימות, את מכניקת הריצה-חופשית, את היכולת להתאים את דמותו של ארנו עבור כל שחקן באופן אישי והסיפוק שיש בלחימה המאתגרת. עם זאת, היא ביקרה את המשחק על עיצוב האופי העני והלוקה בחסר של הנבלים.
כריס קרטר מהאתר "Destructoid" נתן למשחק את הציון 7/10, ושיבח את מערכת התנועה החדשה, את האופי של הדמויות, את האנימציה חלקה ויכולות הטלת הנשק המשופרות, התוספות החדשות שנוספו כגון התאמה אישית הדמות וריבוי הקהל. עם זאת, הוא מתח ביקורת על העלילה הצפויה והחלשה, הבעיות הטכניות שנתגלו במהלך המשחק, ועיצוב המשימות של מצב הקו-אופ, בכך שאינן מאפשרות לשחקן לשחק כמה מהן במצב שחקן-יחיד. הוא הצהיר כי "'Unity' מרגיש כמו צעד אחד אחורה עבור הסדרה... אין בה את התחושה המפוארת של נדידה בים מלא ההפתעות של 'Black Flag', או אפילו ההרגשה האינסופית של השממות של 'Assassin's Creed III', אבל זה עדיין מסע ששווה לקחת אם אתה כבר נמצא בתוך הסדרה." טום בראמוול מהאתר "Eurogamer" נתן למשחק את הציון 7/10, בעודו משבח את התוכן העשיר, העלילה מעוררת ההשראה ומשימות הצד המעניינות, אך עם זאת, הוא מתח ביקורת על תכנון המשימה המוכרת יתר על המידה ועל חוסר הדמיון, ובנוסף ביקר את מערכת המכניקה החופשית האוטומטית יתר על המידה במכניקה ואת חוסר ההתאמה האישי של כלי הנשק. הוא תיאר את המשחק כ"החמצה".
מרטי סילבה מ-"IGN" נתן למשחק את הציון 7.8/10, ושיבח את הרעיונות השאפתניים לבילוי ברחבי פריז שהוצגו במצב הקו-אופ, אבל ביקר את מצב ההתגנבות של הדמות, העלילה החלשה וחסר האופי. הוא הצהיר כי "ה-GEN החדש והאמיתי של המשחק הוא ההוכחה המדהימה, המבדרת והמוצלחת לשינוי הבא והממשמש של הקונספט של הסדרה, אף על פי שזה לא מה שהייתי מכנה מהפכנית".
טום סניור מ-"PC Gamer" נתן למשחק את הציון 65/100 ואמר כי "'Unity' יכול להפוך לחלק מהנה לחלוטין מהקאנון של "Assassin's Creed", זהו קמפיין מוצק שמתרומם בזכות משימות התנקשות איכותיות ותפאורה יוצאת דופן שעשויה לדחוף את הציון הגדול שנמצא בתחתית הסקירה הזו אל שנות ה-80, אך עם נקודת מכירה גדולה שיצאה מחוץ לשליטה, מרקע שלם של בעיות טכניות, בעיות ביצועיות מיקרו-טרנספורמציות ומערכות קרביות ופרירוניות, 'Unity' - במצב הנוכחי שלו - יכול להיחשב רק למהפכה כושלת." סם פרל מהאתר "Joystiq" נתן למשחק את הציון 2.5/5, ואמר כי "קשה לא להעריך את כל מה שהוא [Unity] עושה בצורה נכונה, ולשחקן יהיה זמן טוב אם הוא יוכל לאסוף כמה חברים עבור ה-co-op, אבל זה בלתי אפשרי להתעלם מאיך ש-'Unity' צונח באופן טרגי". באתר "PC World" אף הצהירו כי המשחק "רמה נמוכה מדי עבור הסדרה של 'Assassin's Creed'." הסקירה גם מתחה ביקורת על המשחק בשל המשחקיות הגרועות, דרישות מערכת המינימום הגבוהות. כמו כן, באתר "CNET" הצהיר כי "סביר להניח כי המשחק יהיה מספק עבור האוהדים האדוקים של 'Assassin's Creed', אף על פי ש-'Unity' מועד לאורך הדרך ולא ממש מוצא את עצמו."
דצמבר 2015, "Game Informer" דירגו את המשחק כ"המשחק השמיני הטוב ביותר של סדרת 'Assassin's Creed' עד כה."
תגובת יוביסופט לביקורות
מנכ"ל חברת "יוביסופט מונטריאול", יאניס מאלאט, התנצל בשם האולפן על ההשקה הירודה של "Unity", וציין כי "האיכות הכוללת של המשחק הופחתה מערכה על ידי באגים ובעיות טכניות בלתי צפויות", ומנעה מהשחקנים "לחוות את פוטנציאל המשחק במלואו". בתגובה לביקורות, "יוביסופט" הודיעה כי היא תפסיק את המכירות של המשחק, ומהדורות הספיישל והזהב של המשחק, ובנוסף תציע את חבילת ההרחבה של המשחק, "מלכים מתים", בחינם. כפיצוי עבור אלו שקנו את מהדורת הספיישל, החברה נתנה אפשרות עבורם להוריד באופן דיגיטלי וחינמי אחד מתוך שישה משחקים של החברה: (Assassin's Creed IV: Black Flag, The Crew, Far Cry 4, Just Dance 2015, Rayman Legends, או Watch Dog), ובנוסף, לקבל גישה מתמשכת לתכנים הקשורים ל-"Unity", כדוגמת "Assassin’s Creed Chronicles: China". עם זאת, על מנת לקבל את הזכות לכך, השחקנים נאלצו לוותר על זכותם לתבוע את "יוביסופט" לגבי המשחק.
בפברואר 2016, "יוביסופט" הודיעה כי היא לא תכריז על משחקים נוספים של "Assassin's Creed" למשך שארית השנה, תוך כדי אזכורים של נושאים רבים של "Unity", וציינה כי "למדנו הרבה בהתבסס על המשוב של הקהל". בהצהרה זו, "יוביסופט" התחייבה לפתח ולשדרג את המכניקה של המשחק על מנת ליצור "משחקים מהנים יותר". להצהרה זו יש קשר אפשרי לדו"ח השנתי של "יוביסופט", שפורסם באותו יום, וקבע כי פיתוחו של "Syndicate" היה "איטי יותר מהצפוי".
תגובת מפלגת השמאל הצרפתית
מפלגת השמאל הצרפתית ובראשם ז'אן לוק מלנשון, מתחו ביקורת על הפרשנות ההיסטורית ש-"Unity" העביר על המהפכה הצרפתית, במיוחד לכאורה על הפרשנות המתארת את מקסימיליאן רובספייר כ"מפלצת צמאה דם ואת מארי אנטואנט כ"ילדה מסכנה". הוא תיאר את הגרסה של "יוביסופט" לתקופה ההיסטורית כ"תעמולה", המתבססת על תחושת השנאה העצמית המתפשטת ברחבי צרפת. מלנצ'ון הביע את ביקורתו בהופעות רבות בתקשורת, ואמר לניו יורק טיימס כי "שימוש במהפכה הגדולה היא עבודה מלוכלכת שמטרתה להכניס את הצרפתים ליותר תיעוב עצמי ולדכא את רוחם. אם נמשיך ככה, לא תהיה זהות משותפת לצרפתים מלבד הדת וצבע העור".
אלכסיס קורבייר, מזכיר מפלגת השמאל, אמר כי "המשחק מעביר את כל הקלישאות האנטי-מהפכניות שזויפו במשך מאתיים שנה". הוא גם הוסיף כי "לכל מי מכם שיקנה את "Unity", אני מאחל לכם זמן טוב, אבל אני גם אומר לכם שהכיף לא מונע מכם לחשוב, תשחקו בזה, אבל אל תיתנו לעצמכם להיות נשלטים על ידי התעמולה".
בלי להזכיר את הביקורת בפרט, בראיון שפורסם ב -6 באוקטובר 2014 על ידי טיים מגזין, המפקח היצירתי של המשחק, אלכס אמנסיו, אמר:. למרות זאת, מפיק המשחק, אנטואן וימאל דו מונטיל, השיב כי בסופו של דבר,
בעקבות השרפה בקתדרלת נוטרדאם
בעקבות השרפה שפרצה בקתדרלת נוטרדאם ב-15 באפריל 2019 הודיעה חברת יוביסופט כי תאפשר למעוניינים להוריד את המשחק בחינם במשך כשבוע, על מנת לאפשר להם לחוות את הקתדרלה באמצעות המשחק. בנוסף הודיעה החברה כי תתרום סכום של 564,000 דולרים לצורך שיקום הקתדרלה. כמו כן הודיעה החברה כי תעמיד לצורך מאמצי השיקום והשחזור של הקתדרלה את סריקות תלת-המימד של הקתדרלה ששימשו אותה לפיתוח המשחק.
לפני שהכרתי אותך
רקע וכתיבה
השיר שנכתב על ידי הצמד המלחינים והמפיקים הישראלים דולב רם ופן חזות. השיר זכה לסיקור ברדיו קליל לים התיכון.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס
נושאות המטוסים מסדרת אסקס היו סדרה של נושאות מטוסים שיוצרו בארצות הברית ושירתו בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובעשורים שלאחריה. הסדרה כללה 24 אוניות, ובכך הייתה לסדרת האוניות הראשה הגדולה ביותר שיוצרה על ידי מדינה כלשהי במהלך המאה ה-20. לכתחילה הוזמנו 32 אוניות שנחלקו לשתי קבוצות עיקריות - ארוכות גוף וקצרות גוף. לקראת סיום המלחמה, כאשר התברר שלא יהיה צורך בנושאות מטוסים נוספות, בוטלו שש מהאוניות לפני שהחלה בנייתן, ושתיים נוספות בוטלו לאחר שבנייתן כבר החלה.
לפני שהכרתי אותך
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו כסינגל עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי לירן סגל, והועלה לערוץ היוטיוב של קדרי ב-22 בדצמבר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס
רקע
נושאות המטוסים מסדרת יורקטאון, הסדרה שקדמה לסדרת "אסקס", תוכננה ונבנתה תחת האילוצים שכפו הסכמים בינלאומיים למניעת מרוץ חימוש - אמנת וושינגטון (פברואר 1922), אמנת לונדון הראשונה (1930) ואמנת לונדון השנייה (1936). ואולם, לקראת חתימת החוזה האחרון הודיעו האימפריה היפנית ואיטליה הפאשיסטית שלא יכבדו את האמנה, ובכך שחררו למעשה את שאר המדינות החתומות על ההסכם, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, ממחויבות לתנאיו. בכך נפתח מחדש ב-1937 מרוץ החימוש שנקטע ב-1920.
מתכנני סדרת "אסקס" היו יכולים כעת לממש את הלקחים שנלמדו בהפעלת נושאות מטוסים בעשורים שלפני כן, ללא מגבלות. נושאות המטוסים מסדרת "אסקס" נועדו לשאת כנף גדולה יותר, ובהתאם היו ארוכות יותר מקודמותיהן ביותר מ-18 מטרים, רחבות ב-3 מטרים, ובעלות הדחק שהיה יותר מ-30% גדול יותר. סיפון הטיסה היה ארוך יותר ונוספה מעלית בקצה סיפון הטיסה, שהוכיחה עצמה בנושאת המטוסים וואספ שקדמה לסדרת "אסקס". המעלית שיפרה את יכולת הפעלת המטוסים והעלתה את היכולת האווירית ההגנתית וההתקפית של נושאות אלה.
שיפורים נוספים בסדרה היו במיגון האונייה ובתכנון מחדש של מיקום המנועים, וכן הוספת תותחים נגד מטוסים. שינויים אלה הוסיפו רבות לשרידותן של האוניות, וכאמור אף אונייה לא אבדה במהלך המלחמה. שתיים מהאוניות, פרנקלין ובאנקר היל שנפגעו קשה הצליחו להגיע בכוחות עצמן לנמל הבית אף על פי שספגו נזק כבד. כמה מן האוניות בסדרה שירתו עשרות שנים, עד אחרי מלחמת וייטנאם, ורק אז הוחלפו באוניות חדשות יותר.
אחד מהוויכוחים סביב תכנון נושאות המטוסים היה בשאלה האם לצייד את האוניות בסיפון טיסה משוריין. בצי המלכותי הבריטי דגלו בבניית סיפון כזה, כדי להגדיל את שרידותה של האונייה. מאידך, סיפון משוריין הקטין את שטח האחסנה האפשרי למטוסים בשל התמיכות הרבות שדרש, ולפיכך הקטין את מספרם. בתכנון סדרת "אסקס" הוחלט לוותר על סיפון טיסה משוריין ובמקום זאת למקם את הסיפון הממוגן קומה אחת מתחת לסיפון הטיסה. בדרך זו היה מרכז הכובד של האוניות נמוך יותר, יציבותן הייתה טובה יותר, ומכיוון שלא היה צורך בחיזוקים רבים היה מקום למטוסים רבים יותר. נושאות המטוסים הגדולות של צי ארצות הברית, שכונו "נושאות על" (Supercarriers), היו בעלות גוף גדול יותר ועמוק יותר, שמיקם את מרכז הכובד נמוך יותר בשל מידותיו, וכך איפשר להתקין בהן סיפון טיסה משוריין בלי לוותר על יציבותן. ואולם, נושאות מטוסים אלו היו נחלת העתיד בעת תכנונה של סדרת "אסקס" (נושאת המטוסים הראשונה הנחשבת כנושאת על במונחי המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה פורסטל, שנכנסה לשירות באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20) ובמהלך תכנונן התלבטו המתכננים בסוגיית הסיפון המשוריין. אחד מהתכנונים שסומל "תוכנית 9G" כלל סיפון טיסה משוריין וקיבולת מטוסים קטנה יותר, בהדחק של 27,200 טון. תוכנית זו הייתה בסופו של דבר הבסיס לתכנון הדור הבא של נושאות מטוסים, נושאות המטוסים מסדרת מידוויי, ואילו תכנון סדרת "אסקס" התבסס על תכנון שונה, שסומל "תוכנית 9F".
פיתוח
לאחר שהאימפריה היפנית ואיטליה הפאשיסטית הודיעו שלא יחדשו את חתימתן על אמנת לונדון למניעת מרוץ חימוש ימי, החלה ארצות הברית לבחון את מצב הצי שלה. ב-17 במאי 1938 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק להרחבת הצי, במסגרתו אושרה הגדלת כוח נושאות המטוסים ב-40,000 טון. חוק זה איפשר בנייה של נושאת מטוסים שלישית מסדרת יורקטאון, הורנט (CV-8), ואת בנייתה של אסקס (CV-9), שהייתה אמורה להיות האונייה הראשונה בסדרת נושאות מטוסים חדשה. CV-9 הייתה אמורה להיות נושאת מטוסים בעלת הדחק של 27,000 טון, גדולה באופן משמעותי מנושאת המטוסים אנטרפרייז (CV-6) שקדמה לה, אך עדיין קטנה מנושאת המטוסים סרטוגה (CV-3) שנבנתה על גוף של סיירת מערכה שהוסבה לנושאת מטוסים.
בתחילת יוני 1940 העביר הקונגרס חקיקה נוספת, שאישרה הגדלה נוספת של הצי, ב-11%. ב-17 ביוני באותה שנה, ימים ספורים לאחר תחילת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ביקש הצי הגדלה נוספת של תקציבו; למחרת, ב-18 ביוני, לאחר דיון של שעה אחת בלבד, אישר הקונגרס פה אחד תוספת של 8.55 מיליארד דולר (פי שניים מבקשתו המקורית של הצי). ב-3 ביולי הזמין הצי ממספנת ניופורט ניוז את שלוש נושאות המטוסים הראשונות מן הסדרה, CV-9, CV-10 ו-CV-11, והתוכנית הייתה לבנות 10 אוניות נוספות בסדרה. שמונה מהן הוזמנו ב-9 בספטמבר: CV-12 עד CV-15 הוזמנו ממספנת ניופורט ניוז, CV-16 עד CV-19 ממספנת נהר פור של חברת בת'להם סטיל, ושתי האחרונות, CV-20 ו-CV-21, הוזמנו שמונה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור ממספנת הצי בברוקלין וממספנת ניופורט ניוז, בהתאמה.
לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית הקציב הקונגרס סכום נוסף לבניית תשע עשרה אוניות נוספות בסדרה. עשר אוניות הוזמנו באוגוסט 1942: CV-31, CV-33 עד CV-35 ממספנת הצי בברוקלין, CV-32 ממספנת ניופורט ניוז, CV-36 ו-CV-37 ממספנת הצי בפילדלפיה, וCV-38 עד CV-40 ממספנת הצי בנורפוק. שלוש אוניות נוספות הוזמנו ביוני 1943: CV-45 ממספנת הצי בפילדלפיה, CV-46 ממספנת ניופורט ניוז, ו-CV-47 ממספנת נהר פור. רק שתיים מן האוניות בהזמנה זו הושלמו בזמן כדי שתוכלנה להשתתף במלחמה. שש אוניות נוספות שהוזמנו ב-1944 (CV-50 עד CV-55) בוטלו לפני שהחלה בנייתן.