cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטירה המכושפת
תיאור המתקן
מסדרונות האחוזה - במהלך מרבית שטחי המתקן מוסעים המבקרים ב"מרכבות אבדון" ("Doom Buggies")שחורות, המהוות למעשה חלק ממערכת אומנימובר המסיעה את המבקרים ומכוונת את מבטים לכיוון שאליו התכוונו מתכנני המתקן. הפעלולים במתקן זה היו ייחודיים למתקן בעת הקמתו, והומצאו על ידי אנשי וולט דיסני עבור המתקן. בספרייה של הטירה רואים פסנתר המנגן מעצמו, ופסלים הנעים ומביטים במבקרים בעת שהמבקרים חולפים בחדר; "המסדרון האינסופי" - מסדרון שנראה ללא קצה ובמרכזו מרחפים נרות; חממה ובה ארון קבורה שמשהו כלוא בתוכה, ויד של שלד מנסה להרים את המכסה; מסדרון ארוך מלא דלתות שמשהו נוקש עליהן מצידן השני ומנסה לפרוץ אותן, ואורלוגין המצביע על השעה 13.
חדר הסיאנס - בחדר זה, בו מרחפים כלי נגינה באוויר, נמצא שולחן שעליו מרחף כדור בדולח שבתוכו ראשה של מאדאם לאוטה הקוראת לרוחות לבוא.
אולם הנשפים - בחדר הבא רואים עשרות רוחות מופיעות ורוקדות וולס ברחבי החדר. חלק מהרוחות מרחפות באוויר. הרוחות מבוצעות בשיטת הרוח של פפר. העוגב באולם הנשפים בדיסנילנד הוא העוגב המקורי שהופיע בסרט משנת 1954 - "20,000 מיל מתחת למים".
עליית הגג ובית הקברות - מאולם הנשפים עולים המבקרים לעליית הגג, בה רואים רוח של כלה שבמרכזה זוהר לב אדום. מרכבת האבדון יוצאת מבעד לחלון עליית הגג אל בית הקברות שמאחורי האחוזה, המבקרים רואים עצים מעוותים, עורב קורא, ואת שומר בית הקברות רועד מפחד, בעוד שכלבו מיילל מרוב פחד, ובתוך בית הקברות עולות רוחות מהקברים. להקת רוחות מנגנת בסגנון ג'אז את המנגינה "רוחות אפלות מצחקקות", ובהמשך את "חמשת השדים" - ראשי פסלים השרים את השיר: "רוחות אפלות מצחקקות יוצאות לבקר" בהמשך רואים מומיה, שאדם זקן (או רוח של אדם זקן) מנסה להבין מה היא אומרת באמצעות מכשיר שמיעה עתיק, שתי רוחות של זמרות אופרה, רוח של אביר ללא ראש, אסיר ומוציא להורג.
קריפטת היציאה - בכניסה לקריפטת היציאה מוזהרים המבקרים שלא לקחת טרמפיסטים, ורואים שלוש רוחות מנסות לתפוס טרמפ - לאחר מכן עוברים המבקרים מול מראות ורואים שהרוח יושבת לידם בתוך מרכבת האבדון, והבת של ליאוטה מאחלת למבקרים לשוב במהרה.
המתקן אינו מתקן מפחיד, וזאת מאחר שבחלקו הראשון - האפל יותר של המתקן לא רואים את הרוחות. האפקטים המפחידים הם בעיקר קולות המפעילים את הדמיון. בחלקו השני בו רואים את הרוחות, הדמויות הן קומיות יותר מאשר טרגיות ועל כן לא מפחידות ואולי אף מצחיקות. שיר הנושא, שהולחן על ידי באדי בייקר למילים של פ. זביאר אטנסיו אינן מפחידות ואף מצחיקות.
המתקן בפארקים אחרים
בפארקים השונים ישנם הבדלים קטנים במתקן זה, בהתאם למיקום המתקן השונה מפארק לפארק. בממלכת הקסם ממוקם הפארק בכיכר החירות ובהתאם, הבית בניו בסגנון ניו אינגלנד, בהתבסס על הסיפור של וושינגטון אירווינג - "האגדה של סליפי הולו" - סיפור כריתת הראש של איכבוד קריין על ידי הפרש חסר הראש. בדיסנילנד ממוקם המתקן בכיכר ניו אורלינס ובהתאם סגנון הבנייה הקריאולי. בדיסנילנד שבטוקיו המתקן ממוקם בארץ הפנטזיה ובדיסנילנד שבפריז המתקן ממוקם בארץ המערב הפרוע ובהתאם בהמשך לסצנת בית הקברות ישנה סצנת עיר רפאים, וסיפור שונה וכן למתקן שם שונה - "אחוזת רוח הרפאים".
המתקן בחגים השונים
החל משנת 2001 נהוג לקשט את המתקן בדיסנילנד שבקליפורניה החל מחודש אוקטובר לכבוד הלואין ועד אחרי ראש השנה האזרחית - בהתאם לסרטו של טים ברטון - "הסיוט לפני חג המולד". החל משנת 2004 גם המתקן בטוקיו קושט במיוחד. בממלכת הקסם קישוט מסוג זה אינו מבוצע בשל האופי המבקרים במקום - בעוד שבטוקיו ובקליפורניה מבקרים יותר מקומיים בחגים (ועל כן יש טעם להתאמה מיוחדת ולשינויים) בדיסניוורלד מרבית המבקרים באים מחוץ לארצות הברית.
המתקן במדיה
בשנת 2003 יצא סרט של אולפני וולט דיסני בעקבות המתקן בשם "הטירה המכושפת".
באוקטובר 2005 יצא לאור חוברת קומיקס שעלילתה מתרחשת בטירה המכושפת.
באוקטובר 2021 יצא לדיסני+ סרט בשם "החבובות: האחוזה הרדופה" בכיכובן של החבובות.
בשנת 2023 צפוי לצאת הסרט "טירה רדופה".
המתקן במסחר
ב-21 באוקטובר 2004 נערכה מכירה ב-אי ביי עבור הזכות ששמך יוצג באטרקציה של דיסני. קארי שארפ - רופא ועורך דין העוסק בתחום הרפואה מבאטון רוג' שבלואיזיאנה זכה בעבור תשלום של $37,400 להיות הרוח ה-1,000 של הטירה המכושפת, ונוספה מצבה על שמו בבית הקברות של הטירה המכושפת. הכסף נתרם על ידי חברת וולט דיסני למועדון הבנים והבנות.
סיפור הרקע
סיפור הרקע המהווה בסיס למתואר המתקן מעולם לא נקבע בצורה רשמית. הסיפור בבסיס המתקנים שבקליפורניה ובפלורידה הוא כדלהלן:
האחוזה (הטירה) נבנתה בשנת 1671 על ידי הולנדי בשם אובה ואן דר איוורקס במקום בו עמד בית קברות אינדיאני עתיק. לאורך כל ההיסטוריה התרחשו במבנה אירועים מוזרים, ולבסוף איבדה משפחת ואן דר איוורקס את שליטתם במבנה. במהלך מאתיים השנים שלאחר מכן שימש המבנה בית זונות ומקום מסתור לשודדי ים. בסוף המאה ה-19 נקנה המבנה על ידי משפחת גריסי מרוד איילנד. ויליאם גרייסי הבן (שנולד בשנת 1890) התאהב במאדאם לורטה - מעלה באוב מלואיזיאנה. לורטה הצליחה למשוך אל האחוזה מספר רב של רוחות ולמעשה קיללה את הבית בפעילותה העל טבעית.
גרייסי הבן נישא לבסוף ללילאן אומאלי - אומנת טרפז מג'ורג'יה. ליאוטה הקנאית שכנעה את ליליאן בשנת 1937 לשוב ולעשות פעלולים בטרפז - אולם קרעה את החוט המחזיק את הטרפז וליליאן נפלה לנהר שורץ בתנינים (סצנה המתוארת באחד הדיוקנאות בחדר הנמתח).
לאחר מות אשתו הראשונה, גרייסי נישא לאמלי קוואנו, בת דודתו היתומה, בת ה-16. בעת ירח הדבש שלהם שיחקו היא ובעלה ב"מחבואים". אמלי הסתתרה בארגז בעליית הגג, וליאוטה נעלה אותה בארגז עד שנחנקה - רוח הרפאים שלה רודפת מאז את עליית הגג של הבית.
בשנת 1943 ניסתה ליאוטה לקרוא לרוחות חזקות יותר - גרייסי ניסה לעצור אותה אולם נכשל משהיא הטילה כישוף על הבית הנועל את כל דלתותיו. היא עצמה נכלאה בתוך כדור הבדולח שלה בעקבות הכישוף ושם נותרה עד היום. גרייסי, הכלוא בבניין תלה עצמו לבסוף בעליית הגג (וניתן לראותו בחדר הנמתח).
בתה של ליאוטה - בתו הלא חוקית של גרייסי, הייתה בחורה עגמומית וביישנית שנהגה להפחיד את עובדי האחוזה שהתעללו בה ואף הצליחה לפתות אותם להגיע לאזור בו יש חול טובעני (האירוע מתואר בדיוקן בחדר הנמתח).
שינויים אחרונים שנערכו במתקן
למעט מספר מועט של יוצאים מן הכלל - המתקן לא שונה מאז הקמתו בשנת 1969. שני השינויים העיקריים היחידים שנעשו היה שינוי של הדיוקנאות המשתנות - דיוקן העלמה ההופכת למכשפה זקנה הוחלף בדיוקן אציל ההופך לזומבי.
שינוי נוסף שבוצע היה בחדר הסיאנס - במקור היה ראשה של מאדאם לורטה - המעלה באוב - בתוך כדור הבדולח המונח על השולחן - כעת מרחף הכדור סביב השולחן.
בארנס קורטני
ברנבי ג'ורג' "בארנס" קורטני (באנגלית: Barnaby George "Barns" Courtney; נולד ב-17 בנובמבר 1990) הוא זמר וכותב שירים אנגלי.
ראשית חייו
קורטני נולד באנגליה ועבר יחד עם משפחתו לסיאטל כאשר היה בן ארבע. הוא חזר לממלכה המאוחדת עם משפחתו כאשר היה בן 15. בעברו הוא הקים להקת אינדי בריטית בשם SleeperCell אשר הובילה בפסטיבל ההורדות בשנת 2012.
הטירה המכושפת
כיצד פועל המתקן - פתרון בעיות של מחסור בשטחים
מתקן נוסף שנבנה מחוץ לשטח הפארק בשלב מאוחר יותר הוא הר הרסס - ובין שני הבניינים מפריד מעבר צר בלבד.
בארנס קורטני
ראשית חייו
אחרי שהקליט חומרים לאלבום שלבסוף לא הוציא לאור, קורטני התרושש. נחוש בדעתו להמשיך בקריירה כזמר וכותב שירים, אך ללא הכנסה או בית לחזור אליו, הוא תמך בעצמו על ידי עבודתו בתור מוכר סיגריות, וישן על ספות של חברים או במכונית של חברתו.
קריירת סולו
בשנת 2015 פרסם קורטני את השיר הראשון שלו כאמן סולו, "Glitter & Gold", אשר הושמע בתחנות רדיו רבות בבריטניה. בשנת 2015 נבחר גם שירו "Fire על ידי מפיק הסרטים ההוליוודי הארווי ויינשטיין להופיע בסרט "ברנט" של ברדלי קופר. עד כה, הושמע "Fire" יותר משמונה מיליון פעמים ב Spotify, בעוד "Glitter & Gold" הושמע יותר מחמישה מיליון פעמים. קורטני השתתף בפסטיבל המוזיקה SXSW באוסטין, טקסס והופיע בתמונת שער למגזין NME. במרס 2016 נכלל שיר נוסף, "Hobo Rocket", בפסקול של משחק הספורט של EA - FIFA 17. בתחילת 2017 בחר האתר All Indie website את קורטני לסאונד מספר אחד של אותה שנה. בסוף ינואר הודיע קורטני על סיבוב הופעות נרחב בארצות הברית, בנוסף לשחרור אלבום הבכורה שלו, The Drull Drums. שירו "Fire" נכלל בפסקול של מספר סדרות כמו הפתיחה של חליפות (עונה 7 פרק 1), זאב צעיר (עונה 6 פרק 2) ולוציפר (עונה 2 פרק 18).
הפיגועים במסגד א-סיידה זיינב
מסגד א-סיידה זיינב, הקדוש לשיעים משום שבו נמצא המאוזוליאום של זיינב בנת עלי, בתו של עלי בן אבי טאלב ונכדתו של מוחמד (דרך אמה פאטמה), שוכן בעיירה א-סיידה זיינב הנמצאת מדרום לדמשק בירת סוריה. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נערכו בסמוך למסגד פיגועים אחדים:
הלב הרעב
הלב הרעב הוא סרט קצר (12 דקות) של תום שובל, שנעשה במסגרת שנה ב' ללימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, 2005. הסרט צולם במצלמת 16 מ"מ.
עלילה
ניסים הנטוש יעשה מאמץ אחרון בהחלט לשנות את דעתה של אתי, חברתו לשעבר לחזור אליו. לשם כך הוא מתקשר לתוכנית הרדיו של איריס קול ומבקש את תיווכה.
מלחמת המפרץ
מלחמת המפרץ, הידועה גם כמלחמת המפרץ הראשונה, כמבצע סופה במדבר, או כאם כל המלחמות בפי נשיא עיראק באותה תקופה, סדאם חוסיין, היא מלחמה שהתנהלה מ-2 באוגוסט 1990 ועד 28 בפברואר 1991 (מבצע סופה במדבר החל ב-17 בינואר 1991), ובמהלכה הוקמה, באישור האומות המאוחדות, קואליציה בראשות ארצות הברית בת 34 מדינות, שמטרתה הייתה שחרור כווית הכבושה.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית וכיבוש המדינה, החלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בנקיטת סנקציות כלפי עיראק והציבה בפניה אולטימטום - נסיגה תוך ארבעה חודשים מכווית, או שקואליציה רחבה תנקוט בפעולה צבאית לשחרור כווית. משפג האולטימטום, פתחה קואליציה בת 34 מדינות, בראשות ארצות הברית, במבצע סופה במדבר שהחל במתקפה אווירית רחבת היקף, ולאחר מכן גם במהלך קרקעי בן 100 שעות במהלכו שוחררה כווית. במהלך הלחימה תקפה עיראק בטילים את ערב הסעודית ואת ישראל.
מתיחות בין עיראק לכווית
עם תום מלחמת איראן–עיראק הייתה עיראק מצויה מבחינת מעשית במצב של פשיטת רגל, כשהיא חבה כספים רבים למספר מדינות ובעיקר לערב הסעודית ולכווית. עיראק ניסתה להפעיל לחצים על מדינות אלו, אך נתקלה בסירוב. בנוסף לכך, עיראק האשימה את כווית על כך שהיא חורגת מהמכסה שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר שפוגע בכלכלת עיראק, שהייתה במצב קשה מאוד לאחר מלחמת איראן–עיראק. העימותים בקשר להפקת הנפט התחזקו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית", בשל טענה עיראקית לפיה כווית מבצעת קדיחות משופעות לתוך מאגרי נפט עיראקיים, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששות כלכלתה.
בנוסף לסכסוך הכלכלי בין כווית לעיראק, נוספה גם הדרישה העיראקית לשליטה על כווית. מיד לאחר הקמתה בשנת 1932, הודיעה הממשלה העיראקית כי כווית צריכה להיות חלק מעיראק, ושאפילו הייתה חלק ממנה (כחלק ממחוז בצרה) במשך שנים תחת השלטון העות'ומאני ועד הקמתה על ידי בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולפיכך כווית היא "יצירה אימפריאליסטית בריטית". השושלת השולטת בכווית, בית סבאח, חתמה עם בריטניה על הסכם חסות בשנת 1899 שהעביר את כל ענייני החוץ של כווית אל בריטניה. בריטניה גם שרטטה את קו הגבול בין המדינות, וזאת בכוונה תחילה על-מנת לצמצם כמה שאפשר את הגישה העיראקית למפרץ הפרסי ובכך לצמצם את האיום של ממשלה עיראקית על כוחות בריטיים באזור.
כיבוש כווית
ב-23 באוגוסט, הופיע סדאם חוסיין בערוץ הטלוויזיה הלאומי של עיראק, עם מספר בני ערובה מערביים שסירב לשחרר. בווידאו, הוא טפח על גבו של ילד בריטי צעיר בשם סטיוארט לוקווד, נגע בשיערו ושאל אותו, בעזרת המתרגם שלו, האם הוא מעוניין בחלב, והוסיף "אני מקווה שהנוכחות שלכם פה לא תהיה להרבה זמן. הנוכחות שלכם פה, ובמקומות אחרים, נועדה למנוע את אימת המלחמה".
החלטת האומות המאוחדות
בתוך מספר שעות מרגע הפלישה העיראקית לכווית, דרשו שגרירי כווית וארצות הברית באו"ם התכנסות של מועצת הביטחון. בהתכנסות הועברה החלטה מספר 660, בה גונתה הפלישה לכווית, ועיראק נדרשה להסיג את כל כוחותיה אל קו הגבול הבינלאומי. ב-3 באוגוסט העבירה הליגה הערבית החלטה משלה, בה המדינות נקראו לפתור את הסכסוך במסגרת הליגה, והזהירה מפני התערבות בינלאומית. ב-6 באוגוסט הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 661 שהטילה על עיראק סנקציות כלכליות.
לאחר זמן מה הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 665 שהעניקה הרשאה להסגר ימי על עיראק על-מנת לקיים את הסנקציות הכלכליות. בהחלטה הותר "שימוש באמצעים התואמים לנסיבות הספציפיות כנדרש... על-מנת לעצור כל הובלה ימית פנימית או חיצונית במטרה לפקח ולאשר את המשא והיעד של כל ספינה, ועל-מנת להבטיח יישום קפדני של החלטה מספר 661".
מבצע מגן במדבר
אחת הדאגות העיקריות של המערב הייתה האיום המשמעותי שהיוותה עיראק לערב הסעודית. בעקבות כיבוש כווית, הצבא העיראקי היה במרחק קצר משדות הנפט הסעודיים. שליטה על שדות הנפט האלו, בנוסף למלאי הנפט הכוויתי והעיראקי, היו מעניקים לסדאם חוסיין את השליטה על רוב מלאי הנפט בעולם.
מבצע מגן במדבר החל ב-7 באוגוסט 1990, כשנשלחו אל ערב הסעודית חיילים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית, גם בשל הודעת הנשיא בוש, וגם בשל בקשת שליט ערב הסעודית, המלך פהד, לעזרה אמריקנית. ארצות הברית נטשה את רעיון המבצע ה"הגנתי לחלוטין" ב-8 באוגוסט 1990, לאחר שסדאם חוסיין סיפח חלקים מכווית אל מחוז בצרה וקבע כי היתר הם המחוז ה-19 של עיראק. חיל הים האמריקני הציב באזור שתי קבוצות קרב ימיות שכללו את נושאת המטוסים על שם דוויט אייזנהאואר, בנוסף לחיל האוויר האמריקני שהנחית בערב הסעודית 48 מטוסי F-15 שהחלו בסיורים בשמי גבול ערב הסעודית-עיראק. מיד לאחר מכן, נחתו בערב הסעודית כ-543,000 חיילים אמריקנים (מספר הכפול ממספר החיילים האמריקנים שהשתתפו בפתיחת מלחמת עיראק השנייה).
הקמת הקואליציה
ארצות הברית הקימה קואליציה בת 34 מדינות בראשותה. מתוך 33 המדינות שהצטרפו אליה: שתי מדינות, גרמניה ויפן, סייעו כספית על ידי תרומות בסך 6.6 מיליארד דולר ו-10 מיליארד דולר בהתאמה.
רבות ממדינות הקואליציה לא ששו להצטרף אליה. חלקן ראו במלחמה עניין פנים-ערבי, או לא הסכימו להגברת מעורבות ארצות הברית במזרח התיכון. לבסוף, המדינות שוכנעו בשל גילויי התוקפנות שהביע סדאם בדבריו כלפי מדינות ערביות אחרות, וכן בתמורה להצעות לסיוע כלכלי ומחיקת חובות. ומנגד, אף הקפאת כספי סיוע למסרבות.
סיבות ומסע פרסומי להתערבות
ב-12 בינואר 1991, התקבלה החלטה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית שאישרה שימוש בכוח על-מנת להסיג את עיראק משטחי כווית. ההחלטה עברה ברוב של 47–52 בסנאט, כאשר 10 דמוקרטים חצו את הקווים (ביניהם אל גור וג'וזף ליברמן) לעומת רק שני רפובליקנים שעברו את הקווים. בבית הנבחרים עברה ההחלטה ברוב של 250 לעומת 183, כאשר 86 דמוקרטים חצו את הקווים לעומת שלושה רפובליקנים שחצו אותם. אלו היו ההפרשים הקטנים ביותר בהצבעות על שימוש בכוח צבאי מאז מלחמת 1812. לאחר קבלת ההחלטה, עשו כן גם שאר המדינות שהיו חברות בקואליציה בראשות ארצות הברית.
הן ארצות הברית והן ארגון האומות המאוחדות נתנו מספר הצדקות להתערבות בסכסוך. ההצדקה הראשונית הייתה האלימות שהציגה עיראק בפלישתה לכווית. ארצות הברית הצדיקה התערבות בתמיכה בערב הסעודית שהייתה מדינת מפתח באספקת הנפט בעולם. במהלך נאום מיוחד במושב הקונגרס האמריקני ב-11 בספטמבר 1990, אמר הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש: הפנטגון טען כי תמונות לווין שמראות התעצמות של ריכוזי כוחות עיראקיים ליד גבול ערב הסעודית הן המקור לטיעון האיום עליה. כתב עיתון ה"סיינט פיטרסברג טיימס" השיג מספר תמונות לוויין מסחריות של האזור, אך לא גילה יותר מאשר מדבר ריק ליד גבול ערב הסעודית.
הצדקות נוספות להתערבות בינלאומית היו העבר הידוע של הפרות זכויות האדם על ידי משטרו של סדאם חוסיין. עיראק הייתה גם ידועה באחזקת נשק כימי וביולוגי שהיו בשימוש בזמן מלחמת איראן–עיראק ובמהלך טיהור אתני שביצע סדאם חוסיין באוכלוסיית הכורדים בעיר חלבג'ה שבעיראק. עיראק גם ניסתה מספר פעמים לפתח ולהשיג נשק גרעיני, ניסיונות שהופסקו בין היתר על ידי ישראל במבצע אופרה.
זמן קצר לאחר הפלישה לכווית, הוקמה עמותת "אזרחים למען כווית חופשית" בארצות הברית. העמותה הייתה ידועה בפועלה למען שחרור כווית במספר דרכים, החל מפעולות במכללות וכלה בפרסומים רחבי היקף של עדויות בפני בתי הקונגרס האמריקני. הפעילות המפורסמת ביותר של העמותה הייתה כביכול-עדות של מי שנטען שהיו אחיות בבית חולים כוויתי. אלה שהעידו על אלימות מצד חיילים עיראקיים שכללה השלכת תינוקות מאינקובטורים והותרתם לגסוס על הרצפה.
"עדות האחיות" היטתה עמדות בציבור ובקונגרס לטובת התערבות במלחמה. בין היתר אמרו שישה סנאטורים כי העדות הספיקה להם על-מנת לאשר שימוש בכוח צבאי. הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש, נהג לחזור על העדות ועל השוואת פעולות העיראקים לפעולות הנאצים.
כשנה לאחר המלחמה הובררה הטענה כשקר, וכי העדות לא היו אחיות, ואחת מהן, שזוהתה רק בשמה הפרטי ניִירה (בערבית نيره, באנגלית Nayirah), הייתה לאמיתו של דבר נאיירה א-סבאח (نيره الصباح), בתו של שגריר כווית בארצות הברית סעוד נאסר א-סעוד א-סבאח, שכלל לא חיה בכווית במהלך הפלישה העיראקית אליה. השניים אף משתייכים לבית סבאח המושלת בכווית. חברת היל ונולטון, אשר נשכרה על ידי עמותת "אזרחים למען כווית החופשית", הואשמה כי הייתה מעורבת ביצירת הסיפור השקרי במטרתה להגביר את התמיכה במלחמה, דבר שהחברה הכחישה.
באותו הזמן, עיראק ביצעה מספר פשעי מלחמה מתועדים היטב, כמו הוצאה להורג של שלושה אחים על ידי מספר חיילים עיראקיים, הנחתם בערימה ברחוב, ונטישתם להירקב שם.
מערכה אווירית
מועד האולטימטום של החלטה מספר 678 חלף, ובבוקר 17 בינואר 1991, החל מבצע סופה במדבר, במתקפה אווירית רחבת היקף על עיראק. במהלך היממה הראשונה הוטלו יותר מ-2,000 טון פצצות במהלך קרוב ל-2,000 גיחות אוויריות היוצאות משדות תעופה בערב הסעודית ומנושאות מטוסים במפרץ הפרסי. השלב הראשון של המתקפה היה השמדת חיל האוויר העיראקי ומתקני הנ"מ שלו, בשלב זה שימשו מטוסי ה-F117 החמקנים תפקיד מפתח ופגעו במטרות עיקריות של מערך הנ"מ העיראקי. השלב השני של המתקפה היה השמדת מתקני פיקוד ותקשורת צבאיים. ציפיות הקואליציה היו שההתנגדות העיראקית תקרוס יחד עם שלילת הפיקוד והשליטה.
השלב השלישי של המתקפה, והגדול בה, כלל מטרות בכל רחבי עיראק וכווית, בעיקר טילי סקאד ומשגריהם, מתקני תעשיות נשק והכוח הימי של עיראק. קרוב לשליש מהכוח האווירי בשלב זה הוקדש לתקיפת הסקאדים, מטרה קשה בשל הקושי באיתור הסקאדים שהיו מותקנים, בין היתר, על משאיות. על-מנת לסייע לתקיפת הסקאדים על ידי חילות האוויר, נשלחו מספר צוותים של יחידות מיוחדות בניסיון לאתר משגרים בחלקה המערבי של עיראק.
הגנת הנ"מ העיראקית שהייתה מבוססת על סוללות טילי קרקע-אוויר, טילי כתף ותותחים, הייתה לא יעילה בצורה מפתיעה. בסך הכל איבדו צבאות הקואליציה כ-75 כלי טיס ב-100,000 גיחות, כשניים מתוכם במהלך קרבות אוויר, בנוסף לעוד מספר מטוסים שניזוקו במהלך קרבות אוויר עם חיל האוויר העיראקי.
בסך-הכל ביצעו כוחות האוויר של צבאות הקואליציה יותר מ-100 אלף גיחות במהלך המערכה האווירית, והטילו מעל ל-88,500 טון של פצצות, בהן גם סוגים חדשים של פצצות חכמות. על המערכה האווירית פיקד לוטננט גנרל צ'אק הורנר מחיל האוויר של ארצות הברית, אשר קודם מהפיקוד המרכזי האמריקאי (CENTCOM) ושימש לזמן קצר כמפקד העליון של כוחות הקואליציה, בזמן שגנרל שוורצקופף היה עדיין על אדמת ארצות הברית.
מסוקי קרב במלחמה
החל מהרגע בו נפתחה המערכה היבשתית, ליוו טייסות של מסוקי קרב את כוחות הרגלים שפלשו אל העורף העיראקי, במסגרת התמרון ללפיתת הכוחות העיראקיים בכווית ממערב. ממערב כווית, הם ערכו פשיטות על הכוחות העיראקיים, והשמידו עשרות כלים משוריינים וכלי רכב צבאיים. באחת הפשיטות, אף נכנע גדוד רגלים עיראקי למסוקי קרב, לאחר שאלו שתקפו את מוצביו. מסוקי הקרב גם ליוו את החי"ר המוסק, כאשר אלו הונחתו לפעולות קומנדו בעורף העיראקי. כמו כן, ליוו המסוקים את הכוחות המשוריינים, במהלך ההבקעה של מערך ההגנה העיראקי ממערב לכווית, וחברו לכוחות המסוקים ששהו צפונה, ועזרו להם להשלים את לפיתת הכוחות העיראקיים בכווית.
במקרים רבים, נעו מסוקי הקרב לפני הכוחות הקרקעיים, ו"ניקו" להם את הדרך. לדוגמה, טייסי מסוקי הקרב שהוקצו לדיוויזיה הממוכנת 24, טענו כי השמידו 102 כלים משוריינים עיראקיים. מפקד דיוויזיה זו זקף לזכותם של מסוקי הקרב את המהירות והקלות שבה הבקיעו כוחותיו אל העורף העיראקי. במערכה היבשתית הופל רק מסוק אפאצ'י אחד, ותורת הלחימה שפותחה למסוקי הקרב לאחר מלחמת וייטנאם, הוכחה כמוצלחת ויעילה.
ציד הסקאדים
ב-17 בינואר 1991 פתחו ארצות הברית וכוחות הקואליציה במבצע "סופה במדבר". בין היעדים הראשונים שהותקפו היו משגרי טילי הקרקע-קרקע הנייחים במערב עיראק. לאחר תקיפת מטרות אלו, רווחה ההנחה בוושינגטון ובסעודיה כי איום הטילים הוסר.
הנזק של פגיעת הטילים בגוש דן ובחיפה אמנם לא היה גדול, אבל החשש הגדול בוושינגטון מפני תקיפה ישראלית הולכת וקרבה, בישראל גם הייתה תוכנית לכיבוש מערב עיראק, והלחץ על ארצות הברית הלך וגדל. ראשי הממשל האמריקאי מיהרו ליצור קשר טלפוני עם עמיתיהם בישראל ולהבטיח כי ארצות הברית עושה כל שביכולתה כדי לעצור את הסקאדים. בפועל, התמונה הייתה שונה.
בוושינגטון רווחה הדעה, כי גנרל שוורצקופף ואנשיו לא עושים די כדי להתמודד עם הסקאדים. כאשר דיק צ'ייני (מזכיר ההגנה) וקולין פאוול, יושב ראש המטות המשולבים, עברו על הדו"חות שהגיעו מסעודיה, הם הבחינו כי מעט מאוד משאבים וגיחות מופנים לטובת הניסיון לאתר ולהשמיד את משגרי הטק"ק הניידים של עיראק. כאשר גילו השניים את הנתונים, סופר כי הראשון זעם ואמר כי "המשימה בעדיפות הראשונה היא לשמור על ישראל מחוץ למלחמה". פאוול דאג להעביר את רוח הדברים לשוורצקופף והדגיש כי הדרישה של מזכיר ההגנה היא להפנות יותר משאבים וגיחות של מטוסי תקיפה לטובת ציד הסקאדים.
לאור הדרישות מהחלונות הגבוהים בוושינגטון לעצור את ירי הסקאדים, נאלץ שוורצקופף באי רצון להפנות משאבים רבים לשם ביצוע המשימה.
רבע מגיחות התקיפה של מטוסי התקיפה F-15E, רבע מגיחות התקיפה של מטוסי ה-F-16 המצוידים במערכת לנטירן להכוונת חימוש מונחה, שמינית מהגיחות של מפציצי ה-F-111, שבעה אחוזים מהגיחות של מטוסי הסיוע הקרוב, A-10, ועוד מספר גיחות רב של מטוסים אחרים - הוקצו לטובת איתור והשמדת משגרי הסקאד. בוצעו כ-750 גיחות נגד מקומות מסתור אפשריים, 450 גיחות נגד מתקני ייצור ותשתית, 215 גיחות כנגד משגרים ניידים, עשרות פשיטות חשאיות מוטסות על ידי 15 צוותי קומנדו אמריקאים וארבעה צוותי קומנדו של יחידת SAS הבריטית. יותר מ-500 לוחמי קומנדו מקרב שני הצבאות, השתתפו במאמצים לאיתור המשגרים וקרוב ל-20 מהם נהרגו.
למרות המאמצים הרבים והמשאבים הרבים שהושקעו, הקואליציה נחלה כישלון חרוץ בסוגיה זו. ועד סוף המלחמה שוגרו 39 טילים לעבר ישראל ו-46 טילים לעבר סעודיה, אך אף משגר נייד לא הושמד במלחמה. מספר שנים לאחר מכן, מפקד חיל האוויר האמריקאי במלחמת המפרץ, הגדיר את ההתמודדות עם הסקאדים ככישלון הגדול ביותר שלו.
קרב חפג'י
ב-29 בינואר, לאחר ניסיונות רבים של סדאם חוסיין לגרום לעימות יבשתי בין הצבא העיראקי לבין צבאות הקואליציה, יצאו מדרום כווית כוחות עיראקיים שכללו את הדיוויזיות הממוכנות ה-1 וה-5 יחד עם הדיוויזיה המשוריינת ה-3 למתקפה על עיר החוף הסעודית חפג'י במטרה לכבוש אותה. מרבית הכוחות העיראקיים, שנפגעו קודם לכן מתקיפות אוויריות מרובות של צבאות הקואליציה, נהדפו על ידי כוחות מסיירת חיל הנחתים. עם זאת, כוח עיראקי קטן של רגלים ושריון הצליח להגיע אל העיר חפג'י ולכבוש אותה. בחמש אחר הצהריים של ה-30 בינואר. יצאו שני גדודים סעודיים מחיל המשמר הלאומי יחד עם שתי פלוגות קטריות, בסיוע של כוחות אוויר וארטילריה אמריקאים, למתקפה על העיר על-מנת לכבוש אותה חזרה. הגל השני של כוחות הקואליציה תקף את העיראקים ב-8:30 בבוקר ה-31 בינואר. הגדוד ה-8 של החטיבה הסעודית היה אמור להתפרס בעיר עד לשעה 10:00, בעוד שהגדוד ה-5 תקף טור של טנקים עיראקיים מצפון לעיר. בקרב נהרסו כ-13 טנקים ונגמ"שים עיראקיים, 6 כלי רכב נוספים נשבו יחד עם 116 חיילים עיראקיים. לסעודים היו שני הרוגים ושני פצועים. הגדוד ה-8 תקף את העיר מצפון המזרח, וחבר לגדוד ה-7. בעוד הגדוד ה-8 כבש את החלק הדרומי של העיר ונותר בה, נסוג הגדוד ה-7 לנוח ולהתחמש ושב לקרב בשעה 18:30. במהלך הקרב שלחו העיראקים כוח ימי כתגבורת, אולם זה זוהה בידי האמריקאים בים הפתוח והושמד ברובו. במהלך כל הקרב ניתן חיפוי אווירי מסיבי לכוחות הסעודים והקטרים. ב-1 בפברואר הסתיים הקרב בשחרור העיר ושארית הכוח העיראקי נכנעה. בסופו של דבר, נהרגו כ-25 אמריקנים (11 מהם מירי דו-צדדי, 14 מהם בהתרסקות מטוס הרקולס מסוג AC-130, שהופל מאש עיראקית) ו-18 חיילים סעודיים וקטרים. בצד העיראקי נהרגו בין 60 ל-300 חיילים, 400 נשבו ו-80 כלי רכב משוריינים הוצאו מכלל שימוש.
בתחילה, עם כיבוש חפג'י על ידי עיראק, העיראקים עשו שימוש תעמולתי בניצחונם וב"גירוש אמריקנים מטריטוריה ערבית". בשביל רבים בעולם הערבי, הניצחון אכן היה של הצבא העיראקי, וסדאם חוסיין ניסה לנצל אותו כמה שרק אפשר לצרכים פוליטיים. לעומת זאת, עם הכיבוש החוזר של העיר על ידי צבאות הקואליציה, גבר אמון הכוחות האמריקניים בצבאות ערב הסעודית וקטר, יחד עם התחושה שהכוח העיראקי העומד בפני צבאות הקואליציה במקרה של פעולה קרקעית הוא "כוח חלול", שכן הקרב היווה מעין הדגמה לכושר ההתנגדות הצפויה. הכיבוש החוזר של העיר גם שימש לצורכי תעמולה עבור ערב הסעודית. למרות ההישגים בקרב, הפעולה הקרקעית של הקואליציה החלה רק ב-24 בפברואר, וארכה כ-48 שעות בלבד.
מערכה קרקעית
הקואליציה שלטה באוויר ובים בין היתר בשל היתרון הטכנולוגי, אך המערכה הקרקעית הייתה צפויה להיות מעט יותר שקולה בין הכוחות הלוחמים. עם זאת, כבר מתחילת המערכה הקרקעית היו לצבאות הקואליציה מספר יתרונות בולטים על פני הצבא העיראקי:
פלישת הקואליציה אל עיראק
ב-22 בפברואר 1991, עיראק הסכימה להצעת ברית המועצות להסכם הפסקת אש. ההצעה כללה את נסיגת הכוחות העיראקיים מכווית אל העמדות טרם הפלישה אליה בתוך 6 שבועות, בעקבותיה תבוא הפסקת אש מלאה בין הצדדים, כשעל כל מהלך הנסיגה מפקחת ומשגיחה מועצת הביטחון של האו"ם. הקואליציה דחתה את ההצעה, אך הוסיפה כי כוחות עיראקיים שיסוגו מכווית לא יותקפו. בתוך כך, ניתן גם אולטימטום לכוחות העיראקיים לסגת מכווית בתוך 24 שעות.
ב-23 בפברואר החלה הפלישה אל עיראק דרך ערב הסעודית. הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית, בהובלת גדוד הפרשים המשוריינים האמריקני השני פלשו אל האזורים המערביים לכווית, הקורפוס המוטס ה-17 של צבא ארצות הברית פלש אל המדבר הלא מוגן בדרום עיראק, מערבית לאזור הפלישה של הקורפוס השביעי, בהובלת גדוד הפרשים המשוריינים האמריקני השלישי ודיוויזת החי"ר הממוכן ה-24, כשעליהם מגנה דיוויזת השריון הקל ה-6 של צבא צרפת שהחלה בתפיסת עמדות חוסמות כאמצעי הגנה מפני מתקפה עיראקית. במהלך תפיסת העמדות, נלחמה דיוויזת השריון הקל ה-6 בדיוויזיית החי"ר ה-45 של צבא עיראק, כשהיא שובה חיילים עיראקיים רבים במחיר נפגעים מעטים.
האגף הימני של הכוחות הפולשים הוגן על ידי דיוויזיית השריון הבריטית הראשונה. לאחר שכוחות הקואליציה פלשו עמוק אל תוך שטח עיראק, הם פנו מזרחה על-מנת לאגף את הכוח העלית של המשמר המלכותי מכווית ולמנוע ממנו לברוח. הקרב ארך מספר שעות, במהלכו הושמדו מעל ל-50 כלי רכב עיראקיים וכוחות הקואליציה ספגו נפגעים מעטים. ב-25 בפברואר שוגר טיל סקאד שפגע בבסיס אמריקני וגרם למותם של כ-28 חיילים אמריקנים.
דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24, בפיקוד גנרל בארי מקאפרי, ביצעה תמרון איגוף שמאלי בן 370 קילומטרים אל תוך עיראק. הכוחות שבפיקודו השמידו 300 טנקים, 300 תותחים, 1200 משאיות, 25 כלי טיס ושבו 5,000 חיילים עיראקיים. כל זאת תוך ספיגת אבדות מעטות ביותר. ההתקדמות המהירה של כוחות הקואליציה הפתיעה רבים, אפילו מבין מפקדי כוחות הקואליציה עצמה. תוך פחות מ-100 שעות, הצבא העיראקי, ששוער כאחד הצבאות הגדולים בעולם, הובס והחל בנסיגה מכווית.
שחרור כווית
במהלך הלילה שקדם לפלישה אל כווית הכבושה, ליל 23 בפברואר 1991, בוצעו תקיפות רבות על ידי כוחות אוויריים וימיים, בתור פעולת הסחה שתגרום לכוחות העיראקיים להאמין שמתקפת הקואליציה העיקרית תהיה במרכז כווית. ב-23 בפברואר פלשו אל כווית כוחות אמריקניים שכללו את דיוויזיות הנחתים הראשונה והשנייה יחד עם דיוויזיית החי"ר הממוכן הראשונה, כשמטרתם היא כווית סיטי, בירת כווית, בניגוד לציפיות העיראקים. הכוחות האמריקניים פלשו אל העיר וכבשו בתוך שעות מעטות את התעלות והמכשולים העיראקיים שמוקמו בעיר והיו מתוכננים היטב, אך ללא הגנה מספקת. במהלך הקרב נתקלו הכוחות האמריקניים בכוחות קטנים של שריון עיראקי שכותרו במהרה ולא היוו איום ממשי. לאחר הפלישה האמריקנית הראשונית אל כווית, תקפו כוחות כוויתים גדולים את כווית סיטי ושחררו אותה לאחר שהתגברו על התנגדות עיראקית קלה, במחיר של הרוג אחד ופגיעה אחת בכלי טיס. מרבית הכוחות העיראקיים העדיפו להיכנע על-פני לחימה.
ב-26 בפברואר החלו כוחות עיראקיים לסגת מכווית, תוך-כדי הבערת בארות הנפט בשטחה. במהלך הנסיגה, הופצצה בצורה נרחבת שיירת כוחות עיראקיים נסוגים על הכביש המהיר של כווית-עיראק, בתקרית שנודעה כאוטוסטרדת המוות. בתקרית נהרגו מאות חיילים עיראקיים. כוחות הקואליציה המשיכו לדחוף את הכוחות העיראקיים עמוק אל תוך שטח עיראק, כך שלפני הסגת כוחות הקואליציה הם היו במרחק של כ-240 ק"מ בלבד מבגדאד.
כ-100 שעות לאחר שהתחילה המערכה הקרקעית, ב-28 בפברואר, הכריז הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש על שחרור כווית והפסקת אש.
ניתוח צבאי לאחר המלחמה
על אף שבתקשורת נהגו לאמוד את הצבא העיראקי כאחד מהצבאות הגדולים בעולם, ואף לנקוב במספרים של בין 545,000 ל-600,000 חיילים אותם היו אמורים לפגוש צבאות הקואליציה, היום נוטים חוקרים לטעון שהמספרים הללו הופרזו וכללו גם מספרים משוערים של חיילים זמניים וחיילי סיוע. מרבית החיילים שבאמת פגשו בצבאות הקואליציה, היו למעשה צעירים חסרי מוטיבציה, שעברו אימונים עלובים ושלחמו על פי תורת לחימה סובייטית מיושנת אל מול תורת הלחימה המערבית והמודרנית. בנוסף לכך, בתחילת המלחמה פרס צבא טורקיה כ-100,000 חיילים לאורך הגבול עם עיראק, דבר שגרם לפריסה נגדית של חיילים עיראקים לאורך הגבול והעניק לצבאות הקואליציה שפלשו אל דרום עיראק עליונות מספרית.
הצבא העיראקי היה צבא מיושן שהתבסס בעיקר על בנייתו ותהליכי הסטנדרטיזציה המהירים שעבר במהלך מלחמת איראן–עיראק כשקנה נשק מסוחרי נשק רבים למטרות המלחמה. כוחות השריון של הצבא היו מבוססים על טנקים סובייטים מגרסת T-55 ומגרסת ייצוא של T-72 שהיו חסרי כל ציוד טכנולוגי עדכני, כגון מערכות ראייה תרמית ואיכון לייזר. טנקים אלו נאלצו להתמודד עם טנקים חדישים, בעלי יכולת איתור והשמדת טנק אויב ממרחק הגדול פי שלושה מהמרחק ממנו יכול היה טנק עיראקי לאתר ולהשמיד טנק אויב, מצבאות הקואליציה. גורם זה, כמו גם גורם הסיוע האווירי הצמוד לכוחות, הביא לכך שלא פעם הושמדו כוחות עיראקיים עוד לפני שפגשו כלל כוחות קרקעיים של הקואליציה. גם התקיפות האוויריות של הקואליציה, פגעו קשות במרכזי הפיקוד והשליטה של הצבא העיראקי, דבר שהשפיע באופן ניכר על תפקודו.
כישלון נוסף של העיראקים בהגנה על כווית סיטי נבע מהכישלון בתיעול העיר ללחימה אורבנית, בה היה להם יתרון ראשוני על צבאות הקואליציה, דבר שהיה גורם לכמות נפגעים בלתי מבוטלת אצל הכוחות התוקפים. לחימה אורבנית מוצלחת הייתה יכולה לבטל חלק נכבד מהיתרונות הטכנולוגיים שהיו לצבאות הקואליציה.
סיום המלחמה ותוצאותיה
לאחר הודעת הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש, על סיום המלחמה וגירוש הכוחות העיראקיים מכווית, נפתחה ועידת שלום בשטחי עיראק הכבושים על ידי כוחות הקואליציה, בה ניהלו שני הצדדים משא ומתן אינטנסיבי, ובסופו הושג הסכם הפסקת אש. בוועידה הושגה הסכמה לפיה עיראק תוכל להשתמש במסוקים גם באזורים הכבושים עד צאת כוחות הקואליציה, כביכול למטרות ממשלתיות, בשל התשתיות האזרחיות שנהרסו במהלך המלחמה. מיד לאחר מכן, מרבית המסוקים וכוחות הצבא העיראקי הפחות פגועים, הופנו למטרת דיכוי המרד השיעי שפרץ בדרום המדינה. המרידה השיעית עודדה על ידי ארצות הברית, בשידור רדיופוני של ארגון ה-CIA ב-2 בפברואר 1991, שידור שנקרא "קול עיראק החופשית".
כמו כן, על עיראק היה לפרק את כל המיזמים הקשורים בפיתוח ושיגור נשק להשמדה המונית, ופקחי האו"ם פיקחו על כך. בין השאר נהרס גם אב הטיפוס של פרויקט בבל, וחלקי התותח הגדול הושמדו.
בצפון, מנהיגי המיעוט הכורדי הקשיבו להכרזה האמריקנית לפיה ארצות הברית תתמוך במרד, והחלו במרד, מתוך כוונה לגרום להפיכה. אך לאחר שתמיכה אמריקנית מובטחת לא הגיעה, החזיר הצבא העיראקי את הסדר לאזור, וריסק באכזריות את המרד הכורדי. מיליוני כורדים הפכו לפליטים ועברו דרך הרי הגבול אל טורקיה ואיראן. בעקבות אירועים אלו, נקבעו שני אזורים אסורים לטיסה על ידי הקואליציה, מדרום לקו הרוחב 32 (בהמשך הורחב האזור למדרום לקו הרוחב 33) ומצפון לקו הרוחב 36, על-מנת לנסות לעזור למיעוטים על ידי ביטול העליונות האווירית העיראקית עליהם, ולנסות לעודד מרידות חוזרות. בעקבות החלטה מספר 688 של האומות המאוחדות, מדינות הקואליציה קיבלו את האישור להשתמש בכוח על-מנת לשמור על תוקף ההחלטה. ההחלטה הביאה למעשה למתן עצמאות למיעוט הכורדי בצפון עיראק.
בכווית הושבה משפחת המלוכה לשלטון, וכ-400,000 איש שנחשדו כמשתפי פעולה של השלטון העיראקי גורשו מהמדינה, ובהם כ-150,000 פלסטינים שרבים מהם היוו עורף כלכלי של ארגון אש"ף, שבסופו של דבר נאלץ לקלוט רבים מהם בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה. ב-2005, הממשלה החדשה שהוקמה אחרי הפלת משטרו של חוסיין, החליטה לשקם את היחסים ולשלוח שגריר לכווית. האחרונה, שלא סלחה על המלחמה, סירבה בתוקף. אבל שר החוץ העיראקי לא ויתר, והציע שגריר שהוא נקי לחלוטין מכל חשד שיתוף פעולה עם משטרו של חוסיין. המדובר באחד מגדולי מתנגדיו, שרבים ממשפחתו וחבריו נרצחו בידי המשטר, בשם חמיד אלשריפי. רק אז ניאותה כווית לשקם את היחסים. כמו כן, עיראק שילמה לכווית פיצויים בגובה של 52.4 מיליארד דולר בגין הפלישה.
ביקורת הוטחה בבוש על התנהלותו ועל העובדה שלא הורה על כיבוש בגדאד והפלת שלטונו של סדאם. להצדקת התנהלות בוש נטען בין היתר שהפלת שלטון סדאם הייתה גורמת לפירוק הקואליציה, לנזקים פוליטיים לא הכרחיים ולנפגעים רבים. ב-1992, דיק צ'ייני, מזכיר ההגנה האמריקני במהלך המלחמה, הציג גם הוא את תמיכתו באי-הפלת שלטון סדאם:
ישראל במלחמה
הממשלה העיראקית הודיעה עוד טרם הפלישה כי במקרה של מלחמה היא תתקוף את ישראל. מחשש שישראל תותקף בנשק כימי, חולקו לתושביה ערכות מגן שכללו מסכות גז ומזרקי אטרופין. כל משפחה התבקשה להכין בביתה חדר אטום, שבו תשהה בעת מתקפת טילים.
יממה לאחר פתיחת מבצע סופה במדבר, בלילה שבין 17 ל-18 בינואר 1991 הותקפה ישראל בטילי קרקע־קרקע מסוג סקאד בעלי ראש נפץ קונבנציונלי, ששוגרו ממערב עיראק לעבר תל אביב וגוש דן (אזור א'), חיפה ועכו (אזור ב'), ירושלים (אזור ג'), ערי הצפון ורמת הגולן (אזור ד'), ערי המרכז ושומרון (אזור ה'), מחוז הדרום (מאשדוד עד באר שבע) והנגב (אזור ו'). התקפות אלה נמשכו עד תום המלחמה. 38 או 39 טילים נפלו בתחומי מדינת ישראל ב-19 התקפות ומטרתם, מלבד פגיעה באוכלוסייה אזרחית, הייתה לגרור את ישראל לתגובה צבאית שתבקיע סדקים ב"קואליציה" הגדולה בראשות ארצות הברית, שהייתה מורכבת גם מצבאות ערב ועשויה להביא להתפרקותה. כמו כן, יש שהעריכו כי התקפות הטילים היו בבחינת תגובה ראשונה של סדאם חוסיין למבצע אופרה על ידי ישראל בשנת 1981.
ארצות הברית הציבה בישראל סוללות פטריוט, שהיא מערכת טק"א שתוכננה נגד מטוסים והוסבה ליירוט טילים. סוללות אלו לא הצליחו למנוע פגיעת טילי סקאד, בין היתר עקב התפרקות חלק ניכר מהטילים (שהורכבו בעיראק מחלקי טילים אחרים) במהלך מעופם. במקרים רבים, הפטריוט פגע בסקאד, אך לא הצליח לפוצץ אותו. בנוסף לכך, כישלון הירוט בעזרת טילי הפטריוט התבטא בחלק מהמקרים גם בנפילתם באזורים עירוניים, ולנזק נוסף. עם זאת, טילי הסקאד גבו מספר קטן של קורבנות בנפש, שלושה הרוגים בלבד, אך הסבו נזק רב ברכוש. מספר גדול פי כמה של מתים נגרם בעקבות השימוש במסכה, מדום לב ומחנק - 95 הרוגים. לפי רישום אחר הוכרו 77 הרוגים במהלך המלחמה כחללי פעולות איבה.
החשש מפגיעה במאמץ המלחמתי הבינלאומי נגד עיראק והלחץ האמריקני, מנעו מישראל להגיב כנגד התוקפנות העיראקית. מדיניות האיפוק שנקטה ממשלת ישראל הביאה לאהדה רבה ולתמיכה בעולם הרחב. תגובה הפוכה הגיבה האוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה שבאותה תקופה היו שרויים באינתיפאדה הראשונה, ובאו לידי ביטוי בארגוני תהלוכות תמיכה ספונטניות בסדאם חוסיין ובמלחמה. רבים מהם הריעו על גגות הבתים בזמן נפילות הטילים שנצפו לאחר כניסתם לאטמוספירה.
בנוסף לפגיעה הפיזית של התקפות הטילים, היו להתקפות השפעה מורלית גדולה על האוכלוסייה שהייתה נתונה לחרדה, דבר שבא לידי בטוי בעזיבה של תושבים מהמרכז לנגב ולגליל. ראש עיריית תל אביב-יפו, שלמה להט, הצהיר: "מי שעורק מתל אביב עורק גם מהמולדת", ודבריו עוררו ויכוח ציבורי. הבלבול שנגרם בלילה הראשון של נפילת הטילים, היעדר התגובה של הממשלה, והימנעות ראשיה מפנייה לציבור הוסיפו גם הם לחרדה. בהיעדר תגובה ממשלתית הציבור נאחז בדמויות אחרות, שהבולטת בהן היה דובר צה"ל תת-אלוף נחמן שי שנחשב ל"מרגיע הלאומי".
ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר התלבטה כיצד להגיב. לבסוף, לאור דרישתה התקיפה של ארצות הברית, שחששה לשלום הקואליציה שהקימה שכללה מספר מדינות ערביות, החליטה ישראל שלא להגיב כלל.
בימי המלחמה אוחדו שידורי הרדיו של גלי צה"ל וקול ישראל לאולפן משותף ששידר את הדיווחים מהשטח ונעשה שימוש לראשונה ב"גל השקט".
במהלך המלחמה צורף מדי פעם ל"מעריב" מוסף לקוראי רוסית, שהיה מהדורה נסיונית לעיתון "ורמיה", שהחל לראות אור כיומון עצמאי עם תום המלחמה.
לאחר המלחמה פרסם משרד החוץ את הנזקים שגרמו 38 טילי הסקאד העיראקיים שנפלו באזורי גוש דן, חיפה, מערב השומרון ודימונה. נזק לרכוש נגרם ל-1,302 בתים, 6,142 דירות, 23 מבני ציבור, 200 חנויות ו־50 מכוניות.
למלחמה היו כמה השפעות צבאיות על ישראל. ראשית, תוכנן להגיב לתוקפנות העיראקית, ובתקופת ממשלת רבין תוכנן מבצע "שיח אטד" להתנקשות בסדאם חוסיין, אך המבצע בוטל בעקבות אסון צאלים ב'. כמו כן, הוחלט על רכישת 25 מטוסי תקיפה מדגם F-15E בגרסה ישראלית שנקראת F-15I רעם שנקלטו בטייסת הפטישים. למטוסים אלו טווח פעולה גדול במיוחד, יכולת נשיאת חימוש גבוהה (11 טון) ומערכות מתקדמות לתקיפה קרקעית. נוסף על כך, הוחלט על השקעה במיזם החץ המיועד ליירוט טילים בליסטיים.
במישור האזרחי הוחלט כי חובה על הקבלנים לבנות מרחב מוגן בכל דירה - ממ"ד, בשטח פנימי של 9 מ"ר לפחות וקירותיו עשויים בטון מזוין. המרחב המוגן מתוכנן לספק הגנה ליושביו מפני התקפות עם פצצות חומר נפץ מרסק (רגיל). הוא אף אטום לחדירתם של גזים רעילים ובכך נותן מענה חלקי לתקיפות בלתי קונבנציונליות. במרחבים המוגנים קיימת חובה להתקין מסנני אוויר במקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
מחלף בן-גוריון
מחלף בן-גוריון (נקרא מחלף נתב"ג) הוא מחלף הממוקם בסמוך לנמל התעופה הבינלאומי בן-גוריון, ומחבר בין כביש 1 וכביש הגישה לנמל התעופה כביש 4503.
היסטוריה
המחלף נפתח לתנועה בשנת 1979 כחלק מסלילתו של כביש 1. עם פתיחתו כלל המחלף גשר אחד ששירת את הנוסעים בכביש 1 לכיוון מזרח אל כביש 4503 ולא כלל קישור בין כביש 4503 אל כביש 1 בכיוון מזרח. ב-28 בדצמבר 1999 נחנך גשר נוסף, המאפשר את הגישה לכביש 1 בכיוון מזרח מכביש 4503. מעל לקצהו של גשר זה עובר גשר מסילת רכבת ארוך שהושלם בשנת 2006 כחלק מקו הרכבת למודיעין. בהמשכו חולף גשר הרכבת גם מעל לכביש 1.
ממערב למחלף בן-גוריון נמצאת הכניסה לנתיב המהיר בכביש 1 שהוקם בין 2008 ל-2010. עם הקמת הנתיב שופצה רמפת היציאה מהמחלף לכביש 1 בכיוון מערב, ואף התווספה לה גדר הפרדה כדי למנוע מסיבות בטיחותיות מעבר כלי רכב לנתיב המהיר.
בעתיד מתכונן המחלף להתחבר לכביש 200 ולחבר את שכונות צפון לוד ומערב רמלה לצירי התחבורה - כביש 1, כביש 44 וכביש 431.
מנהל רוסקוסמוס
מנהל רוסקוסמוס, רשמית מנכ"ל התאגיד הממלכתי לפעילות חלל "רוסקוסמוס" (ברוסית: Генеральный директор государственной корпорации по космической деятельности «Роскосмос»), הוא נושא המשרה הגבוה ביותר של רוסקוסמוס, סוכנות החלל של הפדרציה הרוסית. המנהל משמש כיועץ בכיר לענייני מדעי החלל של נשיא רוסיה.
סגן מנהל רוסקוסמוס משמש כמפקד שני של הסוכנות ואחראי כלפי המנהל על מתן תכנון והנחיות מדיניות עבור הסוכנות. השניים מייצגים את רוסקוסמוס בפני המינהל הנשיאותי, הדומה הממלכתית, ראשי סוכנויות ממשלתיות פדרליות, ארגונים בינלאומיים וארגונים חיצוניים. הם גם מפקחים על העבודה השוטפת של המחלקות השונות של רוסקוסמוס.
המנהל הנוכחי הוא יורי בוריסוב, שמונה על ידי הנשיא ולדימיר פוטין ב־15 ביולי 2022.
היסטוריה
לפני הקמת סוכנות החלל הרוסית, את תפקידי תיאום פעילויות החלל האזרחיות תיאם משרד ממשלתי לבניית מכונות כללית. השר היה אחראי בפועל על תוכנית החלל הסובייטית ובמשרה זו כיהנו פיוטר גורמיקין (1955–1957), סרגיי אפאנסייב (1965–1983), ויטאלי בקלאנוב (1983–1988), ויטאלי דוֹגוּז'ייב (1988–1989) ואולג שישקין (1989–1991).
המנהל הראשון של סוכנות החלל הרוסית היה יורי קופטב. במהלך כהונתו סבלה הסוכנות ממשבר כלכלי, והוא שהוביל את הטיסות הפרטיות לחלל, והיה גם המנהל הוותיק ביותר, שמילא את התפקיד בשנים 1992 עד 1999.
יחסי סורינאם–ספרד
יחסי סורינאם–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סורינאם לבין ממלכת ספרד.
סקירה כללית
הספרדים הגיעו לראשונה לחופה הצפון-מזרחי של דרום אמריקה בשנת 1499 אותו כינו "החוף הפראי". הם חיפשו אחר עיר הזהב האגדית של האינקה, ששכנה לכאורה ברמות גיאנה ואשר זכתה לכינוי "אל דוראדו" (El Dorado). החל בתחילת המאה ה-17 התמקדו המתיישבים בחופי סורינאם בגידול קנה סוכר וטבק, והמעצמות הקולוניאליסטיות עודדו מתיישבים להקים מטעים כדי לספק את דרישות השוק האירופי לגידולים טרופיים.
האזור נקרא סורינאם מכיוון שהיה מיושב על ידי שבט טאינו בשם סורינאן. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17 היו ניסיונות לא מוצלחים מצד ספרדים, בריטים, צרפתים והולנדים ליישב את המקום, בעיקר במקומות בהם התיישבו ילידים. באמצע המאה ה-17 הגיעו לאזור מתיישבים אנגלים מברבדוס וההולנדים אשר הקימו תחנות מסחר באזור הכפר האינדיאני פרמרבו ב-1641.
ספרד כוננה את יחסיה הדיפלומטיים הרשמיים עם סורינאם בשנת 1976.
קרב האוטוס
קרב האוטוס היה עימות צבאי, שהתחולל בשנת 447 בין צבא האימפריה הרומית המזרחית וצבא ההונים תחת פיקודו של אטילה ההוני. הצבאות נלחמו על גדות נהר ויט שבבולגריה ששמו העתיק הוא נהר האוטוס. קרב זה היה הקרב הגדול האחרון בין הצבא הרומאי של האימפריה המזרחית בסדרת הניסיונות להדוף את פשיטות השוד של הצבא ההוני.
ההיסטוריה של הקרב והמערכה שקדמה לו כמו גם האירועים לאחר הקרב לוטים בערפל. בספרי ההיסטוריה הביזנטיים נותרו מספר פסקאות קצרות עובדה שלא מאפשרת מחקר היסטורי או שחזור מודרני של מהלכי הצבאות.
רקע
עד לסוף המחצית השנייה של המאה ה 5 ביסס אטילה ההוני את שלטונו היחיד על פדרציית השבטים ההונים ופתח בסדקת פשיטות שוד שכוונו אל הבלקן תחת שליטת האימפריה הביזנטית, פשיטות אלו הסתיימו בדרך כלל בהסכם שלום שכלל תשלום כופר ומיסים מצד הביזנטים להונים. בסוף שנת 446 שלח אטילה איגרת לתאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, ובה דרישתו להעביר לידיו פליטים ומחפשי מקלט הונים וכן את תשלום המס השנתי בסך 700 ליברות זהב, כפי שהוסכם בשנת 439 במרגום. הקיסר הביזנטי דחה את הדרישות על הסף והציע כי הצדדים יכנסו למשא ומתן עם חילוקי הדעות. אטילה הגיב בהתקפה מתואמת על ביצורי הגבול הביזנטיים וכבש את רטיאריה, מפקדת צי הדנובה הביזנטי. בשלב זה, בתחילת 447, הכתה רעידת אדמה את קונסטנטינופול וגרמה לנזקים של ממש לביצורים ומערכות שלטוניות וטרפה את התוכניות של הביזנטים. אטילה מצידו, לא היה מוכן לנצל במהלך בזק את המצב הקשה של הביזנטים. מחד, הוא לא היה מוכן להותיר אחריו מבצרים ביזנטיים לא כבושים שיאיימו על עורפו של הצבא ההוני ועלולים לחסום אפשרות לנסיגה מסודרת במידת הצורך ומאידך, לא היה מוכן להסתכן בקרב מכריע מול צבא ביזנטי בשלב זה.
ההונים המשיכו לכבוש ערים ומבצרים שעמדו בדרך אל קונסטנטינופול, עד שלבסוף עמדו במרחק של כ-120 ק"מ מעיר הבירה הביזנטית. הצבא הביזנטי, שחולק לשלושה ראשים, נכשל בניסיונות לעצור את ההונים, אך הצליח להאט את התקדמותם או לפצל את המאמץ ההוני למערכה חסרת תועלת באזור גליפולי. אך גם הביזנטים לא היו מוכנים להתחייב לקרב מכריע, שעלול היה להסתיים בתבוסה וסכנה ממשית לעיר הבירה שביצוריה נפגעו קשות ברעידת האדמה. במרחק קצר מקונסטנטינופול, סטו ההונים ממסלולם. השמועות על מגפה שפשטה בעיר וקשיי אספקה, גרמו להונים לשנות את מסלולם ולהימנע מניסיון לתקוף את חומות העיר. ההונים פנו צפונה אל מרטיאנופוליס (Marcianopolis) שבבולגריה ומחקו את העיר מעל פני האדמה. משם פנו בחזרה אל הערבות ההונגריות, כשהם נמנעים מלעבור בשטחים שנבזזו קודם לכן. בשלב זה, כאשר ההונים מתרחקים מקונסטנטינופול, החליטו הביזנטים להתעמת עם ההונים. במרחק של כ-250 קילומטרים ממערב למרטיאנופוליס, על גדות נהר אוטוס (נהר ויט הזורם בצפון מרכזה של בולגריה), פגש צבא ביזנטי את ההונים הנסוגים.
מהלך הקרב
הצבא הביזנטי שגודלו המדויק לא ידוע הורכב מלגיונות שדה (בניגוד לחיל מצב) של הפרובינציות איליריה ותרקיה וככל הנראה גם יחידות עילית מהלגיונות הקיסריים תחת פיקודו של המפקד הביזנטי הבכיר ביותר ארנגיסקלוס מגיסטר מיליטום בעל פיקוד משולב על חיילות הרגלים והפרשים.
ידוע שהקרב היה אכזרי במיוחד ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות. למרות הנטייה של היסטוריונים מודרניים לתת את תואר המנצח לצבא ההוני היו התוצאות הסופיות ללא הכרעה. המפקד הביזנטי נהרג במהלך הקרב.
לאחר הקרב
המערכה של 447 הייתה שונה מפשיטות קודמות. ההתקפה הייתה מחושבת ומתוכננת היטב. למסע ההרס והביזה נוספה אסטרטגיה וכך נמנע אטילה מפריצה אל עבר קונסטנטינופול, דבר שהיה מצית עימות כולל וללא מעצורים מצד הביזנטים אם היו נדחקים אל הפינה באיום על לב האימפריה. אטילה הפעיל שיקול דעת על מצבו של הצבא ההוני ונמנע מכניסה למלכודת מול חומות קונסטנטינופול, כאשר הצבא ההוני סובל מקשיי אספקה ותחת איום של מגפה ובספק אם באמצעים העומדים לרשות ההונים ניתן היה להטיל מצור יעיל על העיר.
בשנת 448 שלח הקיסר הביזנטי משלחת לסיכום תנאי השלום, שלמעשה הוכתבו על ידי אטילה, שחזר על דרישותיו בעבר והן: החזרת הפליטים ההונים שמצאו מקלט בביזנטיון לידיו של אטילה ובנוסף לכך תשלום חד-פעמי מהאוצר הביזנטי בסך 6000 ליברות זהב - שייתכן וכלל תשלום כופר על שבויי המלחמה שיועבר לידי אטילה, ותשלום מס שנתי של 2100 ליברות. בנוסף, הסכימו הרומאים ליצירת אזור חיץ בין האימפריה ההונית לאימפריה הביזנטית, שישתרע בין הדנובה לקו גבול חדש שהוגדר כמרחק של 5 ימי רכיבה מגדות הנהר - זאת על מנת למנוע מהאימפריה את היתרון היחסי של הדנובה כמכשול ואת האפשרות של הביזנטים להתקפת פתע. ההסכם היה קשה לבליעה לביזנטים. ההשפלה באובדן השטחים והמאמץ הניכר לשלם את התשלום להונים, הטילו מעמסה רצינית על הכלכלה הביזנטית ועל פי תאורי פריסקוס, מיסים כבדים הוטלו על אזרחים בעלי רכוש, שנאלצו למכור תכשיטים ורהיטים, והיה זה שבר שהביא רבים לכדי ייאוש. מחקר היסטורי מעלה ספק בטענה כי התשלום להונים אכן רוקן את אוצר הקיסרות, שהכנסותיה השנתיות מוערכות בשמרנות ב-66,000 ליברות, וידוע כי יורשו של תאודוסיוס השני, מרקיאנוס, הותיר באוצר האימפריה אחרי מותו בשנת 457 עודף של 100,000 ליברות. מכאן שתשלום חד פעמי בסך 6000 ליברות ותשלום שנתי בסך 2100, לא הכניס את האוצר האימפריאלי לגירעון, ומאידך היה יתרון בלחימה מול אויב המוכן לקבל תשלום מאשר אויב שנלחם על מנת לכבוש ולהחזיק בטריטוריה.
פאביה אודוקיה
פאביה אודוקיה או פאביה אאודוקיה, שמה במקור - פאביה (ביוונית:Φαβία Ευδοκία, בסביבות 580 - 13 באוגוסט 612) הייתה קיסרית רעיה של האימפריה הביזנטית, בתור אשתו הראשונה של הקיסר הרקליוס משנת 610 ועד מותה בשנת 612.
קורות חייה
פאביה נולדה בסביבות שנת 580 ולפי עדותו של תאופניס המוודה הייתה בתו של רוגס, בעל אחוזות יווני באקסרכיה של אפריקה.
קיסרית רעיה
פאביה התארסה עם הרקליוס, לימים קיסר האימפריה הביזנטית, שהתגורר עדיין בקרחידון (קרתגו לשעבר) באקסרכיית אפריקה. אביו של הרקליוס, הרקליוס הזקן היה באותה תקופה האקסרך של האזור. בשנת 608 מרד הרקליוס הצעיר נגד הקיסר חומס הכתר פוקאס. בנסיבות לא ידועות פאביה וחמותה אפיפניה, נפלו בשנת 610 בידי הקיסר פוקאס. הן נכלאו במנזר נאה מטאניה ("התשובה החדשה") והוחזקו כבנות ערובה על מנת למנוע מהרקליוס לצור על קונסטנטינופול. לבסוף שתי הנשים שוחררו על ידי "הסיעה הירוקה" האחראית על אירועי מרוצי המרכבות בבירה הביזנטית. הן נמסרו לידי הרקליוס באי הקטן קלונימוס שבים מרמרה, מה שאיפשר להרקליוס ליישם חופשי את תוכניותיו הצבאיות. האקסקוביטורים עברו לצידו ועזרו לו בכך להיכנס לקונסטנטינופול בלי להיתקל בהתנגדות רבה. ב-5 באוקטובר 1610 הוכתר הרקליוס כקיסר ובאותו יום הוא התחתן עם פאביה ארוסתו. היא אימצה את השם אודוקיה וזכתה בתואר הכבוד "אוגוסטה".
ילדיה
לאודוקיה ולהרקליוס נולדו שני ילדים:
קישורים חיצוניים
2000 on the site Roman Emperors
כיפת התגליות
כיפת התגליות (באנגלית: Dome of Discovery) הייתה מבנה בצורת כיפה ששימש כמבנה המרכזי של פסטיבל בריטניה. המבנה הוקם לצורך הפסטיבל בשנת 1951 ונהרס בתום הפסטיבל.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ראלף טאבס ומוקם באזור סאות' בנק על הגדה הדרומית של נהר התמזה. סייעו בהקמת המבנה ד"ר אולג קרנסקי וגילברט רוברטס (אשר לימים קיבל תואר אבירות) מחברת ההנדסה פרימן פוקס ושות' (Freeman Fox and Partners).
קוטרה של הכיפה היה 111 מטרים, וגובהה 28 מטרים. בעת בנייתה הייתה הכיפה הגדולה בעולם. המבנה הוקם מבטון ואלומיניום בסגנון מודרניסטי. במבנה הוצגו מרבית התערוכות והמוצגים של הפסטיבל על פני מספר מפלסים. התמה המרכזית של מוצגי המבנה הייתה תמות של תגליות, והמוצגים הוצגו לפי נושאים: עולם החי, הקטבים, הים, כדור הארץ, פיזיקה, האדמה, השמים והחלל החיצון.
בסמוך למבנה עמד מגדל הסקיילון, והכיפה והסקיילון יחד הפכו לסמלי פסטיבל בריטניה ולמעשה הפכו את הסגנון המודרני לסגנון פופולרי בבריטניה, אף שלא היה נפוץ קודם למלחמת העולם השנייה.
באתר בו עמד מבנה הכיפה הוקמו גני היובל, ושם עומד כיום הלונדון איי.
ויליאם שטיינברג
ויליאם שטיינברג (בגרמנית: William Steinberg, במקור הנס וילהלם שטיינברג; 1 באוגוסט 1899 – 16 במאי 1978) היה מנצח גרמני-יהודי.
ביוגרפיה
שטיינברג נולד בקלן, אבל עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. החלטתו לעזוב את גרמניה התגבשה כאשר הנאצים סילקו אותו מן האופרה של פרנקפורט בשנת 1933 והגבילו אותו לניצוח על תזמורות שכל חבריהן יהודים. כעבור שנים אחדות הצטרף אל ברוניסלב הוברמן בייסוד התזמורת הארץ ישראלית, שתהיה עם קום מדינת ישראל התזמורת הפילהרמונית הישראלית וניצח עליה.
בשנת 1938 עזב שטיינברג את ארץ ישראל והיגר לארצות הברית. הוא ניצח על התזמורת הפילהרמונית של באפאלו משנת 1945 עד 1953. משנת 1958 עד 1960 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של לונדון. משנת 1969 עד 1971 ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון, אך המשיך לכהן כמנהלה המוזיקלי עד 1972. בעיקר נודע בניהול התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1952 עד 1976.
ויליאם שטיינברג קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא מת בניו יורק.
קונרד דה לה פואנטה
קונרד דה לה פואנטה (באנגלית: Konrad de la Fuente; נולד ב-16 ביולי 2001 במיאמי שבפלורידה, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי, המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אולימפיאקוס מליגת העל היוונית ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים
דה לה פואנטה שיחק במחלקות הנוער של טכנופוטבול ודאם, ובשנת 2014 הגיע למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1 בדצמבר 2018 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בתיקו 2-2 ולנסיה ב', קבוצת המילואים של ולנסיה, במסגרת המחזור ה-15 בליגה הספרדית השלישית.
ב-24 בנובמבר 2020 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את פרנסיסקו טרינקאו בדקה ה-83 בניצחון 1-4 על דינמו קייב במסגרת שלב הבתים של עונת 2020/2021 בליגת האלופות.
ב-29 ביוני 2021 חתם דה לה פואנטה באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית. ב-8 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-3 על מונפלייה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
דה לה פואנטה היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 לשנת, וערך חמש הופעות בטורניר.
ב-12 בנובמבר 2020 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ויילס במשחק ידידות.
חיים אישיים
דה לה פואנטה ממוצא האיטי, ויש לו גם דרכון ספרדי.
מחוזות ברוניי
מבחינה מנהלית ברוניי מחולקת ל-4 מחוזות (daerah). המחוזות מחולקים לנפות. המחוזות הם בלייט, טוטונג, ברוניי ומוארה וטמבורונג. מחוז טמבורונג הוא מובלעת, והוא מופרד פיזית משאר שלושת המחוזות על ידי מפרץ ברוניי והמדינה המלזית סראוואק. בכל אחד מהמחוזות קיימת עיירה שהיא המרכז המנהלי והכלכלי שלו, כשהיוצא מהכלל הוא מחוז ברוניי ומוארה, שם העיר המרכזית היא בנדר סרי בגוואן, בירת המדינה.
מנהל
כל אחד מהמחוזות מנוהל על ידי משרד המחוז (Jabatan Daerah), שהם מחלקות ממשלתיות הכפופות למשרד הפנים של ברוניי. ראש כל מחלקה הוא פקיד המחוז (Pegawai Daerah) והוא ממונה על ידי ממשלת ברוניי. כל אחד מהמחוזות מחולק לנפות (Mukim) ובכל אחת מהנפות שוכנים כמה כפרים (kampung). כל אחד ממשרדי המחוזות מנהל את הנפות ואת הכפרים שבתחום שיפוטו.