cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבוצת העבודה
רקע היסטורי
ב-26 בספטמבר 1940 הוקם "מרכז היהודים" כיודנרט ליהודי סלובקיה. ב-9 בספטמבר 1941 פורסמו חוקים אנטי-יהודיים והוחל בגירושם של יהודים, בהתחלה בעלי נתינות זרה. בפברואר 1942 נדרשו היהודים שנולדו בשנים 1897–1926 להירשם במשטרה לשם קביעת "כושר עבודתם". במרץ אותה שנה הוקמו חמישה מרכזי איסוף למגורשים ועד אוקטובר גורשו כ-58,000 מיהודי סלובקיה – בעיקר לאזורי לובלין שבפולין, משם הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ. באוקטובר, עקב פעולת קבוצת העבודה, הופסקו השילוחים וחודשו רק בשנת 1944, לאחר המרד הסלובקי.
לאחר שנודע מפי פליטים על רצח המוני של יהודי פולין ועקב הביקורת על שיתוף הפעולה מצד מרכז היהודים, התארגנה אופוזיציה למרכז היהודים, שכינתה עצמה "קבוצת עבודה". זו הייתה קבוצה מחתרתית למחצה, שאותה הנהיגה גיזי פליישמן בתמיכת הרב מיכאל דב בר ויסמנדל. קבוצה זו שמה לה למטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין. בין חבריה היו ארנסט אבלס, אוסקר נוימן, משה דקס, אנדרי שטיינר, טיבור קובאץ', אברהם אבא (ארמין) פרידר.
פעילויות הצלה
פעילות קבוצת העבודה הקיפה מספר פעולות הצלה:
המשא-ומתן עם דיטר ויסליצני
לאחר ששמעו אנשי הקבוצה כי דיטר ויסליצני, קצין האס אס שהיה אחראי על שליחת היהודים לאושוויץ, הוציא יהודי ממשלוח לפולין תמורת שוחד, פנה אליו נציג קבוצת העבודה, הרב וייסמנדל, באמצעות קארל הוכברגר, והציע לו עסקה של "דם תמורת סחורה": תמורת 50,000 דולר שהג'וינט הבטיח להעביר, יפסיק ויסיליצני את משלוחם של יהודי סלובקיה לאושוויץ. ויסליצני קיבל את הצעת העסקה, שתנאיה היו הקפאת שלושת המשלוחים הקרובים, ובזמן הזה יעבירו יהודי ארצות הברית 25,000 דולר, וכעבור שבעה שבועות יעבירו 25,000 דולר נוספים.
את הסכום הראשוני השיג וייסמנדל מבנימין שלמה שטרן, איש כספים מברטיסלאבה. באוקטובר 1942 המשלוחים הופסקו למשך שבעה שבועות. אנשי הקבוצה היו משוכנעים שהשוחד שהעבירו הוא שגרם להפסקה, אולם לדעת חוקרים ההפסקה במשלוחים נגרמה בשל שוחד ששילמו אחרים, וכן בשל התערבות אישים סלובקים כמו שר החינוך יוסף סיווק, ונגיד הבנק הלאומי אימריך קרבש, וכן בעקבות לחץ של הוותיקן ובישופים סלובקיים.
גילה פטרן כתבה שלמעשה גם כאשר ויסליצני הבטיח שלא יהיו משלוחים, יצא משלוח ב-18 בספטמבר. במקביל להבטחה שאם יקבל כסף ייפסקו המשלוחים - המשיך ויסליצני לארגן את המשך ההשמדה. לדבריה, הפסקת הגירושים לא הייתה תוצאה של השוחד, אלא של גורמים אחרים, כמו התנגדות של הממשלה הסלובקית וירידת מספרם של היהודים שניתן היה לגרשם. למעשה ויסליצני רימה את העסקנים היהודים וגבה מהם כסף עבור הפסקת הגירושים שהייתה אמורה להתבצע ממילא. גם פרופ' יהודה באואר בספרו "יהודים למכירה" מטיל ספק בכך שהעיכוב בהשמדת יהודי סלובקיה היה קשור לפעילותם של הרב וייסמנדל וקבוצת העבודה.
הקבוצה שלחה שליח לשווייץ, במטרה להשיג את הכסף לתשלום השני. השליח נשא איתו מכתבים אל סאלי מאייר נציג הג'וינט, אל נתן שוואלב מנהל משרדי הסוכנות היהודית והחלוץ בז'נבה, ואל מנהיגות יהדות ארצות הברית. על פי גרסתו של הרב וייסמנדל, סאלי מאייר לא הסכים למסור את הכספים הדרושים, בנמקו כי סלובקיה היא מדינה קטנה ו־50,000 דולר הוא סכום גדול מדי בשבילה, וכן עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב. כאשר יתרת התשלום לא הגיעה, ביקשו היהודים ארכה, אולם כשהכסף המשיך להתעכב, חודשו החטיפות והמשלוחים לאושוויץ. לבסוף, בעזרת יהדות הונגריה השיגו את הסכום הדרוש, ובכך קנו ליהדות סלובקיה שקט יחסי. לדברי יהודה באואר הסוכנות היהודית והג'וינט, אכן העבירו את הכספים לצורך הצלת יהודי סלובקיה. עם זאת, תום שגב סבור כי באואר לא הצליח להוכיח זאת.
פעולת שוחד זו יצרה את הבסיס שעליו פעלו מאוחר יותר בהונגריה ועדת העזרה וההצלה בראשות ישראל קסטנר ויואל ברנד לגיבוש עסקת "סחורה תמורת דם" – מתן סחורה צבאית וכסף בתמורה להצלת יהודים ומניעת שילוחם למחנות ההשמדה.
תוכנית אירופה
אחרי שהופסקו הגירושים מסלובקיה, העביר חבר הקבוצה אנדרי שטיינר לוויסלצני מכתב מ"פרדיננד רוט" (שהייתה דמות בדיונית שהגו אנשי קבוצת העבודה, שנועדה לשכנע את הנאצים בכך שיהדות ארצות הברית תומכת בעסקה), שבו נכתב כי מצפים מויסלצני לפעול להפסקת הגירושים מאירופה כולה. ויסליצני יצא מיד לברלין לדווח על ההצעה להיינריך הימלר, ובמאי 1943 קיבל אישור לנהל משא ומתן.
הדרישה הגרמנית הייתה לקבל שני מיליון דולר תמורת הפסקת הגירושים מארצות אירופה. את הסכום הסכימו לקבל בעשרה תשלומים, וניתנה הבטחה כי עם קבלת התשלום הראשון בסך 200 אלף דולר יופסקו הגירושים לחודשיים.
אולם, אף על פי שהמידע על "תוכנית אירופה" היה בידיהם של מנהיגי היהדות, הן בירושלים והן בניו-יורק, ועל אף שוויסמנדל וגיזי פליישמן שלחו עשרות מכתבים, הכספים לא הגיעו ומכונת ההשמדה לא עצרה. תוכנית זו נחשבת כאחת התוכניות הנועזות ביותר להצלת יהודים.
קושיה שנשארה פתוחה עד היום היא גורלו של הכסף שכן הועבר. ביוני 1943 העבירה הסוכנות אל טדי קולק, שהיה אז נציג הסוכנות היהודית בטורקיה, סכומי כסף משמעותיים. ישנן טענות שכספים אלו נעלמו בדרך מסתורית.
המידע מאושוויץ
ב-11 באפריל 1944, כאשר בסלובקיה נותרו למעלה מ-25 אלף יהודים, יצאו רודולף ורבה וחברו אלפרד וצלר ממחבואם באושוויץ, עברו את גדרות המחנה, ולאחר מסע מפרך ומסוכן שנמשך 11 יום, הם הגיעו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם פגשו את "קבוצת העבודה".
עו"ד אוסקר נוימן הכניס את שני הנמלטים לחדרים נפרדים, נתן להם כלי כתיבה וביקש מהם לכתוב את סיפוריהם. העדויות התגלו כזהות, ועל סמך הכתוב חיברו אנשי קבוצת העבודה את "דו"ח אושוויץ" (הנקרא גם "דו"ח ורבה-וצלר" שהיה חלק מ"הפרוטוקולים של אושוויץ").
בדו"ח זה תוארו דרכי השמדת היהודים באושוויץ והודגש מספרם הרב של הנרצחים. ישראל קסטנר העיד כי השניים הזהירו מפני השמדה הצפויה ליהודי הונגריה. מחברי הדו"ח קראו לבעלות הברית להפציץ את אושוויץ, ובכך לעכב ולא לאפשר את המשך את הטבח השיטתי ביהודים.
הדו"ח תורגם לגרמנית ולהונגרית, ועותקים ממנו נשלחו ליעדים שונים. ואולם בעלות הברית בחרו להתעלם מקריאתם של מחברי הדו"ח להפציץ את אושוויץ, והשמדת היהודים במחנה נמשכה; מעל 1.7 מיליון איש הושמדו באושוויץ עד לקיץ 1944, כ-90% מהם היו יהודים.
עופר ללוש
עופר ללוש (נולד ב-1947) הוא צייר, פסל ואמן תחריט ישראלי. עבודותיו מוצגות בישראל ומחוצה לה, בין היתר במוזיאון גולבנקיאן לאמנות עכשווית בליסבון, במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון אלברטינה בווינה.
ביוגרפיה
ללוש נולד ב-19 באפריל 1947 בתוניסיה. ב-1960 היגר עם משפחתו לצרפת. בשנים 1963–1966 למד מתמטיקה ופיזיקה בפריז, וב-1966 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ יחיעם. בשנת 1968, בעת שירותו הצבאי, חלה בצהבת. עקב כך הוגבלה פעילותו למשך מספר חדשים ובתקופה זו התחיל לצייר.
החל משנת 1969 למד ציור אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן במכון אבני שבתל אביב, במקביל למד באוניברסיטת תל אביב ספרות צרפתית. בשנת 1971 שב לפריז ולמד 4 שנים אצל הפסל סזאר באקדמיה לאמנויות היפות ("בוזאר"). במקביל המשיך והשלים באוניברסיטת פריז את התואר בספרות.
בשנת 1976 שב לישראל והקים ביפו את הסטודיו בו הוא פועל עד היום. בנוסף, יש לללוש סטודיו בפריז וכן בבית ינאי ובאזור.
ללוש נשוי בשנית ואב ל-4 ילדים.
עבודותיו
ב-1975 הציג את יצירתו הגדולה הראשונה "'מצבה לנרקיס". העבודה כללה שני חלקים: סלע שנבחר באופן אקראי ופסל מחימר שהיה דיוקן של אותו סלע. החימר אמור היה להתפורר עם חלוף הזמן ואילו הסלע נשאר במצבו הטבעי.
היצירה "דיוקן עצמי על מראה שקופה" בשנת 1979 כוללת עבודות וידאו הקשורות לנושא המראה. עבודה זו הוצגה לראשונה במוזיאון תל חי בשנת 1980. בסרט נראה ללוש כשהוא מצייר את דיוקנו על זכוכית. העבודה, בה הדיוקן הולך ומתכהה עד שנעלם לגמרי, מתייחסת להיעלמות הדימוי האנושי.
במהלך השנים הבאות ללוש בעיקר צייר וחרט דיוקנאות עצמיים, חלקם באופן אקספרסיוניסטי ובחלקם מערך קלסי יותר.
בשנת 1980 הציג לראשונה תערוכת יחיד בישראל. בתערוכה בגלריה גורדון הציג דיוקנאות עצמיים - נושא מרכזי ביצירתו לאורך השנים. היצירה "דיוקן עצמי גדול |, ||" 1980-1981 כוללת שני דיוקנאות עצמיים שנוצרו כהדפסים בטכניקה של אקווטינטת סוכר ותחריט יבש. שני ההדפסים הכילו דיוקן עצמי חזיתי גדול ממדים. הם נוצרו מאותה פלטת תצריב מפלדה עליה עבד ללוש ויצר עשרה מצבים שונים. סגנון הרישום של "דיוקן עצמי גדול" | ריאליסטי, כולל רשת של קווי עזר על הדיוקן המדגישים את תלת-הממדיות של הדמות. ב"דיוקן עצמי גדול || סגנון הרישום אקספרסיבי יותר ויוצר טשטוש בין הדיוקן לבין הרקע הכהה של העבודה.
תצריב "טבע דומם" (1984) - היצירה הורכבה משלוש פלטות תחריט שונות. במרכז העבודה שולחן עץ ועליו מונחים עציצים וצמחים שונים. השולחן מתואר על רקע מרחב ריק ובהיר. העציצים מונחים ללא סדר מסוים ומופיעים במצבים של בין לבלוב ושפע לקמילה.
סידן קרביד
סידן קרביד (Calcium carbide) היא תרכובת של סידן ופחמן. החומר הוא מוצק לבן בצורתו הטהורה אם כי החומר הטכני עשוי להיות בגוון אפור או חום בשל המצאות אי נקיונות. משתמשים בסידן קרביד לייצור אצטילן וציאנמיד הסידן.
עופר ללוש
עבודותיו
"נס הרים" "נוף בסביבות ירושלים" 1994, הוא הדפס המתאר נוף הררי באזור נס הרים, סמוך לירושלים. נופי ירושלים שכיחים ביצירתו של ללוש. היצירה הודפסה בטכניקה של גיר אקווטינטה וחומצה של שישה עותקים. הנוף ההררי מחולק לשלושה במתכונת של טריפטיכון. העבודה מאופיינת באקספרסיביות של הרישום שנוצרה על ידי השימוש בטכניקת האקווטינטה ובהוספת כתמי החומצה על פלטות התצריב העשויות נחושת. לדברי מוטי עומר, שהיה מנכ"ל ואוצר ראשי של מוזיאון תל אביב, הניגודים בין תנועות מכווצות ומתרחבות בין אורות וצללים המצליחים לתעתע ולכבוש זה את זה לבין התמזגותו לפירוקו של המבנה הסימטרי, מחדירים ליצירתו של ללוש דרמה עזה.
באמצע שנות ה-80 יצר ללוש סדרת ציורים בפורמט גדול של דמות אחת או שתיים בנוף. אלה כללו את "אדם וחווה" (1984), "הצייר בגבעות יהודה" (1987), "דיוקן עצמי בשקיעה" (1990) ו"דיוקן עצמי בגן" (1991).
סידן קרביד
ייצור
דרגת הניקיון של התוצר בשיטה זו היא כ 80% והאי נקיונות כוללים סידן פוספין Ca3P2 הפולט פוספין בהידרוליזה וכן שאריות סיד, סידן סולפיד CaS, סידן ניטריד Ca3N2 וצורן קרביד. בשנת 2010 פותח תהליך להחלפת חלק מהפחם בפסולת פלסטיק. ניתן לקבל סידן קרביד בדרגת ניקיון גבוהה יותר בתגובה של בין ציאנמיד הסידן עם פחמן בואקום (היפוך התגובה ליצירת סידן ציאנאמיד מסידן קרביד) החומר המתקבל נגרס לגושים שקוטרם עד 50 מ"מ כאשר האי נקיונות מתרכזים בעיקר בגרגרים הקטנים (מילימטרים ספורים) השיטה פותחה על ידי תומאס וילסון (Thomas Leopold Willson) ועל ידי אנרי מואסאן באופן בלתי תלוי בשנת 1892.
עופר ללוש
עבודותיו
בראשית שנות ה-90 ללוש יוצר מעל 600 תחריטים. הנופים שהיו רקע לדמויות הפכו אטומים יותר ויותר עד שהתפתחו למשטחים שחורים ורחבים..
סידן קרביד
שימושים
השימוש המרכזי בסידן קרביד הוא בייצור אצטילן
עופר ללוש
עבודותיו
"שניים" 2006 – זוג פסלי ראשים גדולים, מוצב במוזיאון ישראל לאמנות, ירושלים. בעבודה זו בוחן ללוש את קיומו של האחד: האחד המונח אל מול שניים, השניים הכפולים.
סידן קרביד
שימושים
סידן קרביד שימש כמקור לאצטילן במנורות קרביד.
עופר ללוש
עבודותיו
פסל לזכר טבח יהודים במיינה, צפון איטליה ב-2010. ללוש הוזמן ליצור אנדרטה לזכר טבח היהודים בעיירה מיינה בשנת 1943. ללוש יצר פסל בדמות ראש בגודל 5 מטר, המביט באגם מאג'ורה אליו הושלכו הקורבנות. בסרטו של איתי וינוגרד אומר ללוש: "..כשעמדתי מול הנוף המרהיב של לגו מג'ורה, שמסתיר במעמקיו את סוד הרשע הזה, הרגשתי צורך להציב שם אבן על גדת האגם, כמקובל באתרי קברים ואז התבהר לי הראש.. אינני יודע אם היה זה ראשו של גבר או אישה. תכונותיו הושמדו. לא הביע או אמר דבר. היה זה בדיוק שם מתחת לעצים, בוהה באגם כאילו אומר "אני כאן" זה הכל". פסל דומה שיצר הוצב בגן הפסלים ע"ש רבקה זיו במוזיאון תל אביב.
סידן קרביד
שימושים
כיום, עיקר הייצור של אצטילן נעשה באמצעות שרפה חלקית של מתאן או כתוצר לוואי בייצור אתילן.
סידן קרביד משמש גם לייצור סידן ציאנמיד.
עופר ללוש
עבודותיו
בשנים 2008–2014 החל לצייר את הפסלים בחלל הסטודיו שלו, ויצר סדרה של ציורי שמן ורישומים קטנים. כדי ליצור חוויה מלאה הוא בנה דגם קטן של סטודיו דמיוני בו ארגן את הפסלים ויצר סדרת צילומים תוך שליטה מוחלטת בחלל, האדריכלות, התאורה וממדי הפסלים. סדרות אלה הוצגו במוזיאון האמנות בבייג'ינג (2012) ובמוזיאון ההימאלאס בשנחאי (2014).
סידן קרביד
שימושים
CaC2 + N2 → CaCN2 + C
עופר ללוש
עבודותיו
בראשית 2011 חרט ללוש 25 חיתוכי עץ, שחלקם מוצגים במוזיאון אלברטינה בווינה.
הקיסרות הראשונה
הקיסרות הראשונה (מכונה גם האימפריה הצרפתית הראשונה; ) הייתה מערכת שלטונית שהתקיימה בצרפת, אשר תחילתה בהכתרת נפוליאון בונפרטה לקיסר בשנת 1804 וסופה בהדחתו ובגירושו בשנת 1814. לקיסרות הראשונה היה ספיח בשנת 1815, המכונה "מאה הימים", תקופה בה חזר נפוליאון לשלטון, אך בסופה הודח והוגלה שנית, במאמץ משותף של כוחות אירופים.
רקע היסטורי
לאחר המהפכה הצרפתית עלתה לזירה ההיסטורית דמות חדשה, בעלת ממדים היסטוריים גדולים מכל מה שנודע עד אז בתקופת המהפכה הצרפתית. היה זה חייל קורסיקני בשם נפוליאון בונפרטה. עד מהרה התקדם נפוליאון בתוך התוהו ובוהו השלטוני שהשאירה מאחוריה המהפכה, ובשנת 1799 הכריז על עצמו כ"קונסול ראשון", והוא בן 30 בלבד.
בפרק זמן קצר שבין 1800 ו-1803 יצר נפוליאון מהפכה במשטר הצרפתי. הוא שידד את מערכות המנהל, יצר גופים ומוסדות הקיימים עד היום ועל פי פקודתו ליקטו ואיחדו את החוק הצרפתי למערכת אחת הידועה בשם "קוד נפוליאון". הקוד משמש כדוגמה לחוקים ולמערכות חוק, לא רק בצרפת, אלא בעולם כולו. נפוליאון הגיע להסכמה עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור שעמד בראשה, פיוס השביעי. כחלק מהסדר זה הוכרה הכנסייה הקתולית כדת הרוב במדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון והכנסייה אישרה את השטחים שהולאמו ממנה קודם לכן לטובת הכלכלה הצרפתית. היה זה הישג אשר ניסה לפשר בין צרפת מהפכנית חדשנית לחלקים מהאוכלוסייה אשר עדיין נאחזו בדת. בסופו של דבר הכנסייה ואיכרים אדוקים רבים, לא היו מרוצים מהפשרה שהושגה.
ההכתרה לקיסר
ב-18 במאי 1804 דן הסנאט בהכתרתו של נפוליאון ל"קיסר הצרפתים" (בצרפתית: "Empereur des Français"). ב-6 בנובמבר 1804 אישר משאל עם את הכרזת נפוליאון לקיסר.
ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו בקתדרלת נוטרדאם דה פארי כקיסר צרפת בברכת האפיפיור. במהלך הטקס הניח נפוליאון את הכתר בעצמו על ראשו כדי לא ליצור מראית עין של כפיפות לאפיפיור. ז'וזפין הוכתרה כאשת הקיסר. חצי שנה מאוחר יותר, הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
הקמת הקיסרות הייתה קריאת תִּגָּר על המשטרים הישנים בכל אירופה, בדומה למשטר בצרפת במהפכה הצרפתית. אמנם הייתה זו חצר מלוכה, עם גינוני חצר, תוארי אצולה ומשרות, אך נפוליאון לא התיימר, כמלכים התורשתיים, כי שלטונו הוא ברצון האל או כתוצאה ממוצא נשגב, אלא שאב את הלגיטימציה לשלטונו מרצון העם. היה זה שלטון אישי, בעל מאפיינים פופוליסטים, אשר היה שונה באופן קיצוני מן המשטרים התורשתיים באירופה. הסכמת העם התבטאה, שלא כבמשטרים דמוקרטיים, בעוצמה צבאית.
כל עוד ניצח נפוליאון בקרבות, לא קמו עוררין על שלטונו, והעם הסכים עם גינוניו ועם הדיקטטורה הצבאית שייסד. האיום המשתמע מצורת שלטון זו על אירופה כולה היה חיצוני כמו גם פנימי. מבחינה חיצונית שאף נפוליאון לכיבושים טריטוריאליים, אשר בדרך הטבע כללו רבות מן הארצות בהם שלטו שושלות ותיקות באופן האבסולוטי המקובל. האיום הפנימי היה על ידי מתן דוגמה לחמיסה מוצלחת של השלטון על ידי אלמוני שבא מן האשפתות, והופך, בברכתה של הכנסייה, לקיסר. היה זה תמרור לכל הרפתקן ולכל מורד המורה על ערעור הסמכות בת הדורות הרבים של המשטרים המלוכנים.
מסע המלחמה באירופה
לאחר קרב זה החל נפוליאון במסע כיבושים נרחב ברחבי יבשת אירופה כנגד כל המעצמות שהתנגדו לשלטונו. בדצמבר 1805 ניצח נפוליאון את צבאות אוסטריה ורוסיה בקרב אוסטרליץ. באוקטובר 1806 הוא ניצח את צבאות פרוסיה בקרבות ינה ואאורשטדט. בהמשך הוא כבש את פולין וכונן שם נסיכות תחת השפעתו. באותה עת נפוליאון נמנע מלפלוש לרוסיה ובמקום זאת הוא כרת ברית בטילזיט עם הצאר אלכסנדר הראשון שחילקה את אירופה ביניהם.
לאחר מכן פנה נפוליאון מערבה ופלש בשנת 1808 לספרד ומינה את אחיו ז'וזף למלכה של מדינה זו. אחת המטרות החשובות של צעד זה הייתה ניסיון לכפות מצור כלכלי על בריטניה, האויבת שנפוליאון לא הצליח להכריע. אולם, צעד זה לא נחל הצלחה. לאומנים ספרדים התקוממו כנגד השלטון הזר ונעזרו בצבאות בריטים שפלשו ב-1808 לספרד ופורטוגל.
מדיניות הפנים
כקיסר המשיך נפוליאון במפעלים הגדולים בהם החל כקונסול. הוא שיפר את החינוך בכל הרמות, והקים את "האוניברסיטה של צרפת" מעין משרד חינוך מרכזי. נפוליאון יזם עבודות ציבוריות אשר הקטינו את האבטלה ועודדו את התעשייה, והבטיחה לאוכלוסייה רווחה כלכלית. "ההסגר הימי" שהטיל על בריטניה היה יותר מאמצעי צבאי - הוא היה העדפה מכוונת של צרפת ושל התוצר הצרפתי באירופה כולה. תחת שלטון נפוליאון הייתה צרפת למרכז הכלכלי, התרבותי והשלטוני של אירופה, ללא מתחרים.
התמורה ששילם העם הצרפתי בשביל יתרונות אלו הייתה באובדן החירות האישית. משטרו של נפוליאון היה דיקטטורה צבאית ללא כחל ושרק. ז'וזף פושה מונה בשנת 1804 לשר המשטרה, והקים מנגנון יעיל של משטרה חשאית, אשר פעלה נגד אויבי המשטר. העיתונות הייתה כפופה לצנזורה חמורה, וזכויות אזרח בסיסיות כחופש הדיבור בוטלו.
ב-1810 גירש נפוליאון את אשתו האהובה ז'וזפין, שלא ילדה לו ילדים, ונשא לאישה את מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. היא הוכרזה מיד כקיסרית. נולד לו בן אחד ממרי-לואיז שנקרא נפוליאון-פרנסיס-ז'וזף-שארל בונפרטה (1812-1833). לימים הוא יקרא נפוליאון השני ויוכתר על ידי אביו כמלך רומא למרות שלא שלט בה מעולם. מלבדו היו לנפוליאון כמה ילדים לא חוקיים.
המלחמה נגד רוסיה
לאחר תקופת רגיעה מסוימת החלו בעיות גם בחזית המזרחית כאשר הברית עם רוסיה נכשלה. הצאר אלכסנדר הראשון סירב לשתף פעולה עם נפוליאון כנגד הבריטים. ב-22 ביוני 1812 פלש צבא נפוליאון לרוסיה. תחילת הפלישה התאפיינה בכיבוש פולין, שבה כונן שלטון בחסות צרפתית.
במקום להתנגד, נסוגו הכוחות הרוסים כשהם מושכים את צבא נפוליאון לתוך שטח רוסיה. האסטרטגיה של הצאר הסתמכה על השטחים הרחבים של רוסיה כדי להתיש את הצבא הצרפתי. נפוליאון מנגד לא היה מעוניין במלחמה מול רוסיה אבל הוא המשיך להתקדם יותר ויותר לעומק רוסיה בתקווה שהצאר ייכנע כשיראה את עומק החדירה הצרפתית. בשלב מסוים דעת הקהל ברוסיה ובצבאו של הצאר לא ראו בעין יפה את הפלישה הצרפתית לשטחה. גם העובדה שהצבא הרוסי האדיר לא נלחם מול הצרפתים אלא ביצע נסיגה אחר נסיגה והשאיר שטחים רבים בידי הצרפתים השפיעה על האוכלוסייה. ולכן ב-12 בספטמבר 1812 התרחש קרב עקוב מדם בבורודינו שבפאתי מוסקבה בין הכוחות הרוסים לצבאו של נפוליאון, שהסתיים ללא ניצחון מכריע, אם כי מחצית הצבא הרוסי הושמד בקרב והמחצית השנייה העדיפה להסתלק. נפוליאון סבל אף הוא כמה עשרות אלפי נפגעים.
חייליו המותשים של נפוליאון השתלטו על העיר כשהיא ריקה מאיש. אחרי מספר ימי מנוחה ומחוסר מעש החלו החיילים לבזוז את מוסקבה. לפני הנסיגה שחרר הצאר אסירים מבתי הכלא כדי שאלה יציתו את העיר יחד עם צבאו של נפוליאון וכך היא לא תוכל לשמש בסיס לצבא הצרפתי. ואכן, העיר עלתה באש בלילה הראשון ולאורך מספר שבועות הייתה מכוסה בענני עשן ושריפות גדולות בכל חלקיה.
במשך חודש שלם חיכה נפוליאון לשווא לכניעת הצאר הרוסי. משכניעה זו לא הגיעה, נסוג נפוליאון בחזרה לאירופה בגלל חששותיו מהחורף הרוסי שהתקרב. בשלב הנסיגה החל צבא נפוליאון להדלדל. מתוך חצי מיליון החיילים שהחל עמם את הפלישה נותרו פחות מ 100,000. הקור הרוסי התיש את החיילים ובהתקפות בזק על ידי פרשים קוזקים, והפרטיזנים הרוסיים נהרגו אלפי חיילים צרפתים שלא עמדו בקצב הנסיגה. הקור הקשה גבה יותר קורבנות מאשר כל הקרבות של נפוליאון. הצבא התדלדל כל כך עד שנפוליאון החליט לא לצעוד עמו כל הדרך, אלא לנטוש את חייליו, ולחזור לפריז בדרך חלופית ובזהות בדויה.
תבוסה והתפטרות
נסיגה זו עוררה שינוי בגישה האירופית כלפי נפוליאון. הוא לא נראה יותר בלתי מנוצח ועמים רבים ניצלו גילוי חולשה זה כדי להשתחרר משליטת הצרפתים. מיוני ועד 19 באוקטובר 1813 התקבצו צבאות רוסיה, פרוסיה ואוסטריה להילחם בחיילי נפוליאון בקרב לייפציג, אשר כונה גם "קרב האומות". בקרב זה נחלו הצרפתים כישלון מוחלט. במקביל, נחלו חיילי נפוליאון גם תבוסות באיטליה ובספרד.
ב-1814 התאחדו בעלות הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת. ב-31 במרץ הן הצליחו לכבוש את פריז. ב-6 באפריל התפטר נפוליאון והעביר את השלטון לבנו, אבל בנות הברית לא הסתפקו בכך והמליכו במקומו את לואי ה-18 כמלך צרפת. היה זה סיומה של הקיסרות הראשונה והתחלת תקופה הנקראת "הרסטורציה". נפוליאון גלה לאי אלבה, אי בים התיכון 20 ק"מ מחופי איטליה. הוא הורשה להמשיך ולשאת את התואר "קיסר" אבל נקבע כי האימפריה שלו היא רק האי הקטן הזה.
מאה הימים
גלותו של נפוליאון באי אלבה הייתה קצרת ימים. בסוף פברואר 1815 הוא נמלט מהאי ונחת בחופי פרובאנס. כוחות הצבא שנשלחו כדי לעצור אותו קיבלו אותו כמנהיגם. הוא החל לצעוד לעבר פריז כאשר לאורך המסע מצטרפים לשורותיו חיילים ומתנדבים רבים מקרב העם. הוא הגיע לפריז ב-20 במרץ 1815 עם צבא סדיר של 140,000 חיילים וכ-200,000 מתנדבים. לואי ה-18 נמלט מפריז עם הגיע כוחות נפוליאון שחזר להיות השליט בפועל.
המעצמות הזרות לא קיבלו את חזרתו לשלטון. הקרב הסופי התחולל ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבדרום בלגיה בין הצבא הצרפתי לבין הצבא הבריטי והצבא הפרוסי. הצבא הצרפתי הובס בקרב זה, ונפוליאון חזר לפריז. בתחילה קיווה לתמיכה עממית, אך כשזו לא באה, התפטר ב-22 ביוני. לואי השמונה עשר שב למשול בצרפת.
וילמוש ואנצאק
וילמוש ואנצאק (בהונגרית: Vilmos Vanczák - IPA: ; ) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק כבלם וכמגן ימני. ואנצאק ערך 79 הופעות בנבחרת הונגריה.
קריירה
ואנצאק התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דיאוסגיורי. בגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של ואשאש וכעבור שנה עבר לאויפשט. בקיץ הושאל לסינט טרוידן הבלגית. ב-17 ביולי 2007 ואנצאק חתם ל-4 שנים בסיון, עימה זכה ב-2 גביעים בעונות וב-. ואנצאק משמש כקפטן הקבוצה.
בשנת 2016 עזב את סיון לאחר תשע עונות, וחתם בפושקש אקדמיה מליגת העל ההונגרית.
ואנצאק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה במשחק ידידות ב- כאשר החליף את אדם קומלושי הפצוע. ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד. בשנת 2015 פרש מהנבחרת.
מכונית תופת
מכונית תופת היא מכונית (או משאית) המועמסת במטען גדול של חומר נפץ, המתפוצצת במקום שבו מבקש ארגון טרור לבצע פיגוע. פיצוץ המכונית נעשה על פי רוב על ידי נהג מתאבד או באמצעות הפעלה מרחוק. במכוניות תופת נעשה שימוש לא רק כדי לבצע פיגועים מקריים, אלא גם כדי להתנקש באופן ממוקד בחייו של אדם מסוים.
מבחינתם של ארגוני טרור, למכונית תופת יתרונות רבים על פני אמצעי טרור אחרים, כגון פיגועי התאבדות, מטעני צד או פיגועי ירי:
מכוניות תופת רבות מספור התפוצצו בעיראק לאחר כיבושה על ידי כוחות אמריקניים במלחמת עיראק.
גם מדינות מבצעות לפעמים התנקשויות באמצעות מכוניות תופת. הדבר מאפשר להם לפגוע במי שרצו ועם זאת להעלים ולטשטש את עקבותיהם, בצורה טובה יותר מאשר בהתנקשות ישירה.
עפיפון תבערה
עפיפון תבערה הוא עפיפון הנושא חומרי הצתה ובעירה, דוגמת בקבוק תבערה וחומרים דליקים או מטען חבלה, שמטרתו להצית שרפה ואף לגרום לנפגעים בנפש. זהו אמצעי לחימה מאולתר שנמצא בשימוש ארגוני טרור ומיליציות לא-סדירות. בהיותו כלי אווירי, יש לו יתרון על פני מחבלים הנעים קרקעית, שכן הוא יכול לעבור בקלות מעל גדרות, חומות, מחסומים ומכשולי גבול, המשמשים להגנה ואבטחת תשתיות ויישובים. אמצעי דומה באפקט ובשימוש שלו הוא בלון תבערה, בו מטען חבלה וחומרי תבערה נישאים על גבי בלון.
סנופי
סנופי הוא שם כלב הביגל של צ'ארלי בראון בסדרת הקומיקס הוותיקה "פינאטס" (Peanuts) מאת צ'ארלס מ. שולץ. סנופי החל את דרכו בסדרה ככלב רגיל, אך עם הזמן התפתח והפך לדמות הדינמית ביותר בסדרה, כמו גם לאחת מדמויות הקומיקס המוכרות ביותר בעולם. בין השנים 1992 - 1995 הופיעה הסדרה סנופי בעברית בדו-שבועון "עיתון הקומיקס".
עפיפון תבערה
היסטוריה
הראשונים להשתמש בעפיפונים בלוחמה היו הסינים. בשושלת סונג פותח "עורב האש", עפיפון נושא אבקת תבערה, נתיך ומקל בערה מקטורת, ככלי נשק. במסה של ולטר דה מילמט "האצולה, חוכמה והבנה של מלכים" מ-1326 מתוארת קבוצה של אבירים מטיסה עפיפון תבערה ועליו אבק שרפה עם פצצת תבערה מעל החומה של העיר. על פי הסמגוק סאגי, המתאר את ההיסטוריה של שלוש הממלכות של קוריאה, במאה השביעית הגנרל גים יו-חין שיגר עפיפון ועליו דחליל בוער במטרה להפחיד את הכוחות שמולו.
סנופי
התפתחות הדמות
סנופי הופיע לראשונה בסדרת הקומיקס ב-4 באוקטובר 1950, יומיים לאחר שהחלה. שולץ התכוון במקור לקרוא לו "סניפי", עד שגילה שהשם נמצא כבר בשימוש בסדרת רצועות קומיקס אחרת. בשנות קיומו הראשונות היה סנופי דמות "שקטה", עד שב-27 במאי 1952 בוטאו מחשבותיו בפני הקוראים לראשונה בכתב בתוך בועת מחשבה. שולץ המשיך להשתמש בדרך ביטוי זו כמעט בכל הופעותיה של הדמות לאחר מכן. בנוסף ליכולתו של סנופי להביע את מחשבותיו בפני הקורא התפתחה אצל רבות מהדמויות האנושיות בפינאטס היכולת לקרוא גם כן את אותן מחשבות ולהגיב אליהן.
עפיפון תבערה
שימוש בעימות הישראלי-פלסטיני
שימוש בולט בעפיפוני תבערה נעשה ברצועת עזה במהלך העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה ב-2018. בעימותים אלה, שילחו מחבלים פלסטינים עפיפוני תבערה, כ-250 עפיפונים (נכון למאי 2018), שעל חלקם ציירו הפלסטינים צלב קרס והצמידו כרזות, על מנת להצית שדות חקלאיים ותשתיות הסמוכות לגדר המערכת סביב רצועת עזה. השימוש הנרחב בעפיפוני תבערה לביצוע הצתות ופיגועי טרור זכה בתקשורת לשם "טרור העפיפונים" ו"טרור ההצתות", שהתקשר גם ל"טרור החקלאי" שעלה אף הוא בתקופה זו. עפיפוני התבערה היוו במידה רבה חלופה פשוטה אך אפקטיבית לרקטות, זאת מכיוון שמערכת "כיפת ברזל" איננה מסוגלת להגן מפני נשק כה פרימיטיבי מבחינה טכנולוגית. על אף שהיה ברשותם נשק מתקדם הרבה יותר, ארגוני הטרור מצאו כי לשימוש בנשק מאולתר יש דווקא יתרון.
סנופי
התפתחות הדמות
לעיתים קרובות מוצגים בסדרה חלומות בהקיץ של סנופי, המדמיין את עצמו כסופר היושב עם מכונת כתיבה. הניגוד שבין קיומו של סנופי בעולם חלומות אל מול קיומו של צ'ארלי בראון בעולם האמיתי הוא מוטיב מרכזי בהומור ובפילוסופיה של הסדרה.
עפיפון תבערה
שימוש בעימות הישראלי-פלסטיני
השימוש בעפיפוני התבערה גבר לאחר שניסיונותיהם של הפלסטינים לפרוץ את הגדר ולחדור דרכה על מנת לבצע פיגועים ביישובי עוטף עזה נכשלו, כמו גם הניסיונות לפריצת המונים של הגדר ב-30 במרץ וב-6 באפריל במסגרת "צעדת השיבה הגדולה" שנהדפו בידי צלפי צה"ל ומשמר הגבול באמצעות ירי סלקטיבי ובאמצעים לפיזור הפגנות. בנוסף נחל צה"ל הצלחות בחשיפת מנהרות לחימה ברצועת עזה.
סנופי
התפתחות הדמות
אחת ההתפתחויות הראשונות בדמותו של סנופי הייתה כשהחל לישון על גג מלונתו, במקום בתוכה. לאחר מכן, החל סנופי ללכת על שתי רגליו האחוריות כמו בן אנוש. שינויים אלה הפכו לעניין של הרגל במהרה והפכו לכמעט בלתי ניתנים להבחנה כאשר פיתח סנופי מבחר של אלטר אגואים, הבולט שביניהם הוא דמותו של טייס ממלחמת העולם הראשונה. בהופכו לדמות זו נהג סנופי לעטות משקפי שמש וצעיף, לדמיין שהמלונה היא מטוס, ולהילחם בברון האדום (אותו ראה רק דרך חורי הכדורים שנותרו במלונה).
עפיפון תבערה
שימוש בעימות הישראלי-פלסטיני
השימוש בעפיפוני תבערה גרם לשריפות רבות. על פי נתוני כבאות והצלה, מתחילת גל טרור העפיפונים של ערביי רצועת עזה, פרצו באזור עוטף עזה כ-270 שריפות, שכילו כ-250 אלף דונם. לפי ישראל היום, במהלך שלושה חדשים של טרור העפיפונים הוצתו למעלה מ-1,000 שריפות שכילו יותר מ-30,000 דונם של שמורות טבע בישראל.
סנופי
התפתחות הדמות
בין הדמויות האחרות שגילם סנופי היה גם "ג'ו קול", שלגילומו עטה סנופי משקפי שמש ונשען אחורה על הקיר בחוסר מעש, סופר מפורסם (שבעלילה מאוקטובר 1995 הצליח לפרסם עותק אחד של ספר שלא נמכר), עורך דין, שחקן הוקי קרח, מחליק קרח אולימפי (שנהג להחליק עם סוניה הני), קופאי סופרמרקט בעל שם עולמי שעבד על גג המלונה עם סינר, הכלב הראשון שחצה בטיסה את האוקיינוס האטלנטי ואפילו האסטרונאוט הראשון שנחת על הירח. בקבוצה של צ'ארלי בראון הוא משמש כ"שורטסטופ" וצוין שיש לו נותן חסות משלו מטעם "חנות חיות המחמד של ג'ו".
עפיפון תבערה
שימוש בעימות הישראלי-פלסטיני
מקרים בולטים של שריפות גדולות וטרור הצתות באמצעות עפיפוני ובלוני תבערה ב-2018: באמצע יוני וביולי פחת השימוש בעפיפוני תבערה וגבר השימוש בבלוני תבערה ונפץ.
סנופי
התפתחות הדמות
חוץ מצ'ארלי בראון, הבעלים שלו, חברו הטוב ביותר של סנופי הוא הציפור הצהובה הקטנה וודסטוק, ש"מדבר" רק בגרשיים. אויבו הגדול ביותר (מלבד הברון האדום) הוא "החתול הטיפש של השכנים" המכונה גם "מלחמת העולם השנייה".
עפיפון תבערה
פתרונות נגד עפיפוני ובלוני התבערה
משרד הביטחון, צה"ל, התעשיות הביטחוניות וגורמים פרטיים מפתחים אמצעים טכנולוגיים ותרגולות צבאיות נגד עפיפוני התבערה ובלוני הנפץ. הפתרונות מתמקדים באיתור ואיכון, יירוט באוויר ותגובה מהירה של חבלנים ומכבי אש לשריפות המוצתות על ידם. למרות זאת, טרם נמצאה שיטה יעילה למגר את טרור העפיפונים.
סנופי
רקע משפחתי
מצוין בכמה הזדמנויות כי לסנופי שבעה אחים ואחיות. חמישה מהם הופיעו בכמה הזדמנויות, ארבעה אחים אנדי, אולף, ספייק ומארבלס (גולות) ואחות אחת, בל. השניים הנותרים לא הוזכרו במהלך הסדרה, אולם על פי תוכנית הטלוויזיה בפרק "Snoopy's Reunion" שמותיהם הם מולי ורובר. בפרק שיצא ב-6 ביוני 1969, בסמוך ללידתה של אחותו של צ'ארלי בראון, סנופי מעיד על עצמו כי הוא "כלב יחיד", אולם בהמשך הסדרה מצוין כי נולד בשגר של 8 גורים.
עפיפון תבערה
פתרונות נגד עפיפוני ובלוני התבערה
צה"ל פיתח שיטה של שימוש ברחפני מרוצים על מנת ליירט עפיפוני תבערה. ב-11 במאי הפיל הרחפן המיירט כ-40 עפיפוני תבערה בגבול רצועת עזה במהלך עימותי "צעדה השיבה הגדולה". ביוני 2018 פרש צה"ל מערכת של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות לאיתור ואיכון עפיפוני ובלוני התבערה. החל מאמצע יוני 2018 החל צה"ל לבצע ירי אזהרה אל עבר חוליות טרור המשלחות עפיפוני תבערה ובלוני נפץ, תוך הימנעות מפגיעה בהן.
סנופי
מן הלידה ועד לבית צ'ארלי בראון
בפרק "משפחתו של סנופי" ("Snoopy's Reunion") נראים כלל הגורים וביניהם סנופי יונקים מאמם. בחוות הכלבים שבגבעת החרציות (Daisy Hill Puppy Farm) מניחים שלט "למכירה". סנופי הוא הראשון המוצא בית אצל ילדה בשם לילה, אך הוא מוחזר לחוה לאחר שבבית הדירות בו התגוררהּ קבעו שאין להכניס חיות מחמד. צ'ארלי בראון מחליט לקנות כלב כדי שתהיה לו קבלת פנים חמימה יותר כשהוא חוזר הביתה. הוא רואה מודעה בעיתון ומחליט לקנות כלב רועה בכל כספו, עשרים שקלים. הוא מתמקח עם בעל החווה ומקבל לבסוף את סנופי לביתו, הכלב היחיד שנשאר בביתן שבו הייתה משפחתו.
ספייק
ספייק מופיע בסדרה יותר מכל שאר אחיו של סנופי. הוא רזה יותר מאחיו ובעל הבעת פנים רדומה, שפם מעטר את פרצופו, והוא חובש כובע לראשו. ספייק מתגורר לבדו במדבר בקליפורניה, כאשר חבריו הקרובים ביותר הם לרוב קקטוסים. המגע שלו עם הדמויות האחרות בסדרה הוא בדרך כלל כשהוא מבקר את אחיו, סנופי. כשהופיע לראשונה בפינאטס הובהר כי מבנה גופו הרזה של ספייק הוא עקב העובדה כי גר עם זאבי ערבות במדבר, ותפקידו היה לנקות את מאורתם.
עפיפון תבערה
פתרונות נגד עפיפוני ובלוני התבערה
ב-9 ביולי 2018, בעקבות המשך טרור עפיפוני ובלוני התבערה, החליטה ישראל על סגירת מעבר כרם שלום. ב-16 ביולי הפסיקה ישראל גם את הספקת הגז והדלק דרך מעבר כרם שלום, והתירה רק מעבר של מזון ותרופות דרכו.
סנופי
ספייק
באחד הפרקים משנת 1976 מצילים סנופי ואוסף חברים של וודסטוק את ספייק מלהקה של זאבי ערבות. על פי הסיפור ספייק ניסה למכור להם וילות עם נוף לים, רק שאלה היו באמצע המדבר. ב-1984 מקבל סנופי מכתב מספייק, בו הוא מודיע לו כי האולימפיאדה, המתוכננת להתקיים בלוס אנג'לס באותה העת, משנה את מיקומה ועוברת להתקיים במקום מושבו במדבר. סנופי עולה על כך שספייק כנראה טועה, כאשר זה מתוודה בפניו כי קקטוס אחד סיפר לו זאת.
כשם שסנופי מדמיין כי הוא טייס קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה, ספייק מדמיין כי הוא לוחם בתעלות. ההבדל היחידי בהופעתו היא הקסדה המחליפה את הכובע אותו הוא חובש.
אנדי ואולף
אנדי ואולף חיים יחדיו בחווה. אנדי בולט במראהו המוזנח אך פרט לכך דומה לסנופי. אולף אינו דומה לסנופי או לאחיו האחרים, הוא סובל מעודף משקל וחובש לראשו כובע בייסבול.
אולף מופיע לראשונה בינואר 1989, כאשר מגיע לבקר את סנופי. בפרק זה רושמת אותו לוסי ל"תחרות הכלב המכוער", בה הוא זוכה במקום הראשון. ב-1994 מגיעים אולף, אנדי וספייק לבקר את סנופי, השוכב בבית חולים. זוהי הופעתו הראשונה של אנדי בסדרה. מאוחר יותר באותה השנה מופיעים אנדי ואולף בפרק לבדם, בו הם מהרהרים על הכיוון שבו כדאי שחייהם ילכו בו.
בל
מתגוררת בקנזס סיטי, מיזורי, יחד עם בנה המתבגר, שכפי שסנופי מציין דומה לפנתר הורוד. בל דומה לאחיה, רק שהיא בעלת ריסים ארוכים ועונדת קולר מלמלה. בל הופיעה רק פעמים ספורות, אולם זכורה היטב בגלל הבובות בדמותה, שיצאו לקראת סוף שנות השבעים. אנשים רבים ראו בה כחברתו של סנופי ולא אחותו.
מארבלס
מארבלס, הידוע בתור החכם מבין כל השמינייה, הוא מנוקד במראהו וזכה להופעה אחת במשך כל שנות הסדרה בשנת 1982.
מולי ורובר
שני אחיו האחרים של סנופי לא הופיעו מעולם בסדרה, אולם בתוכנית "Snoopy's Reunion" הם מופיעים. שולץ מעולם לא אייר אותם או נתן להם שמות.
בעקבות הדמות
בעקבות הפופולריות של דמות הקומיקס זכו כלבים רבים ברחבי העולם להקרא "סנופי". דמותו הודפסה על מזכרות רבות ושמו שימש בין השאר כשם נחתת הירח של אפולו 10.
אלנה מושוק
אלנה מושוק (ברומנית:  Elena Moșuc; נולדה ב-18 בינואר 1964) היא זמרת אופרה, בעלת קול סופרן, רומנייה-שווייצרית.
קריירה
אלנה מושוק נולדה בעיר יאשי, שברומניה ולמדה בקונסרבטוריון ג'ורג'ה אנסקו בעיר זו. עוד בתקופת לימודיה השתתפה בתחרויות בינלאומיות והגיעה למקום הראשון. בשנת 2005 העניק לה נשיא רומניה את התואר "אביר האמנויות", שהוא תואר הכבוד הגבוה ביותר שיכול מוזיקאי לקבל ברומניה. בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטור במדעי המוזיקה על עבודה ב"נושא השיגעון באופרה האיטלקית במחצית הראשונה של המאה ה-19". בשנת 2010 הוכתרה בתואר אזרחית כבוד של עיר הולדתה.
קרב מרג' דאבק
קרב מרג' דאבק (בערבית: معركة مرج دابق, קרב (אזור) המרעה דאבִק; בטורקית: Mercidabık Muharebesi) הוא קרב שנערך ב-24 באוגוסט 1516 בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, ובו הכו כוחות האימפריה העות'מאנית את צבא הסולטנות הממלוכית.
הרקע לקרב
האימפריה העו'תמאנית בימי סלים הראשון התקדמה במסע כיבוש מהיר והתפשטה הן מערבה לכיוון אירופה והן מזרחה ודרומה. הכוח החזק באותה תקופה באזור המזרח התיכון היה הסולטנות הממלוכית, שמרכזה היה בקהיר. בסולטנות הממלוכית שלטו שליטים ממוצא צ'רקסי והיא חוותה התדרדרות שלטונית ומדינית שנמשכה משנות ה-90 של המאה ה-15. כחלק מהתפיסה הצבאית השמרנית של הסולטנות, סירבו הממלוכים להשתמש בנשק חם, ושמו דגש על תנועת פרשים קלים ועל ירי קשתים. העות'מאנים, לעומת זאת הצטיינו בחדשנות צבאית ושכללו את השימוש בארטילריה.
בקיץ 1516 היה ברור לממלוכים שמגמתו של הצבא העות'מאני היא התקדמות אל עבר מצרים. הדוקטרינה הממלוכית הייתה יציאה לקראת האיום במקום להתבצר ולהמתין להגעתו, ואכן הכוחות הממלוכיים יצאו בחיל של כעשרת אלפים פרשים מקהיר במגמה לפגוש את הכוח העות'מאני ולעצור אותו.
הקרב
הכוחות נפגשו באזור המרעה דאבק וניצבו אלה מול אלה. כיוון ההתקפה של הממלוכים היה ממזרח למערב. העות'מאנים נערכו בעמדות הגנה מולם. כוח יאניצ'רים סמוי התמקם מדרום למערך הממלוכי ופניו צפונה. בתחילה הייתה ידם של הממלוכים על העליונה והם הדפו את האגף הדרומי של הטורקים אל מעבר לעמדות ההגנה שלהם, אולם היה זה תכסיס של הסולטאן סלים, שנועד למשוך את הממלוכים אל תוך מלכודת. כאשר התקדמו הממלוכים פרץ קדימה כוח היאניצ'רים וחסם את דרכי הנסיגה. או אז ניתנה הפקודה לפתוח באש תותחים. לפי כל הדיווחים נראה שהממלוכים הופתעו מאש התותחים. בעיקר הושפעו לרעה הסוסים. בקרב שורות הלוחמים הממלוכים החלה בהלה והם החלו לנוס - אולם דרכי הנסיגה שלהם היו כבר חסומות. כל זאת תוך התפרעות של הסוסים וקטל שערכו בהם הטורקים שאיגפו את הכוח הממלוכי והשמידו אותו. הניצחון העות'מאני היה מוחלט. למעשה, לא נותרה התנגדות של ממש לכוחם מסוריה ועד קהיר.
קיים בידנו תיעוד יוצא-דופן, בעברית, מאת אליהו קפשאלי בן התקופה המתאר:
ניתוח הקרב
אין ספק שקרב מרג' דאבק הוא דוגמה לניצחונה של עדיפות טכנולוגית על פני שיטות לוחמה מיושנות ושמרניות. עוז הרוח, האומץ והנחישות הממלוכית והנכונות שלהם להסתער מול פני האויב לא עמדו להם אל מול טכנולוגיה עדיפה של סוללת תותחים.
מהידוע לנו כיום, הקטל של התותחים העות'מאנים כשלעצמם לא היה גדול. אך גורם ההפתעה, החרדה והבלבול שזרעו בשורות החיילים והשפעתם ההרסנית על הסוסים גרמו לשבירת ההתקפה ולבהלת המנוסה.
זהו אחד הקרבות הראשונים בהיסטוריה בהם תותחים שימשו ככלי הכרעה בשדה הקרב.
השלכות הקרב
האימפריה העות'מאנית המשיכה בהתפשטותה דרומה. נערכו אמנם קרבות מגננה בח'אן יונס וליד רידניה, אך הם לא הצליחו למנוע את ההשתלטות העות'מאנית תוך זמן קצר על קהיר ועל המזרח התיכון כולו. תאריך הקרב מסמן את תחילת שלטון האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, שלטון שנמשך כ-400 שנה (ההפסקה היחידה בשלטון העות'מאני הייתה בשנים 1831–1840, כאשר מוחמד עלי, ששלט מטעם הסולטאן העות'מאני במצרים, מרד בו בתמיכת הצרפתים וכבש את ארץ-ישראל וסוריה).
גיום העשירי, דוכס אקוויטניה
גיום העשירי, דוכס אקוויטניה (1099 - 9 באפריל 1137), היה אביה של אלינור, דוכסית אקוויטניה, שהייתה נשואה ללואי השביעי, מלך צרפת, ולאחר מכן להנרי השני, מלך אנגליה.
ביוגרפיה
גיום נולד בשנת 1099 בטולוז, לגיום התשיעי, דוכס אקוויטניה ולפיליפה מטולוז, בתם של גיום הרביעי, רוזן טולוז ואמה ממורטן. זמן קצר לאחר לידתו יצא אביו למסע הצלב הראשון, ובחזרתו הוא נטש את גיום ואמו, ועבר להתגורר עם פילגשו דאנגרוז דה ל'איזלה בושאר. בעקבות כך היו היחסים מתוחים בין גיום לאביו, עד לאחר שבשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתה של דאנגרוז מאיימרי הראשון, רוזן שאטלרו.
גיום כרת ברית עם ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, וביחד הם הביסו את אויביהם בנורמנדי. בפוליטיקה הבינלאומית, גיום תמך בתחילה באנטי-אפיפיור, אנקלטוס השני, שהתנגד, לאפיפיור אינוקנטיוס השני, אולם בשנת 1134 שכנע ברנאר מקלרבו את גיום להסיר את תמיכתו באנקלטוס ולהצטרף לאינוצנטיוס.
בשנת 1137 הצטרף גיום לעלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה, אך מת ב-9 באפריל במהלך הביקור. בהיותו על ערש דווי, הביע גיום את רצונו בפני לואי השישי, מלך צרפת שישמש כמגן על בתו אלינור, וימצא לה בעל מתאים. ואכן, לואי נטל עליה את חסותו, והשיא אותה לבנו לואי, דופן צרפת, אשר לימים מלך כלואי השביעי.
משפחתו
בשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתם של איימרי הראשון, רוזן שאטלרו ודאנגרוז דה ל'איזלה בושאר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
.ae
סיומת זו מנוהלת על ידי UAE Telecommunications Regulatory Authority ו-aeDA. בשנת 2008, aeDA. הודיעה שרשומים בסיומת זו מעל ל-90,000 שמות מתחם.
הרשמה
תהליך ההרשמה באיחוד האמירויות הערביות הוא תהליך קל ולכן הרבה מתפתים להירשם ב-ae. הנרשמים שולחים את שם המתחם המבוקש ומקבלים אותו תוך ימים ספורים. גם שחזור סיסמאות המתחם הוא דבר קל שיכול להיעשות באופן מקוון ללא צורך להתנייד מהבית.
תתי-סיומות
סיומת האינטרנט מחולקת לתתי-הסיומות הבאות:
אבדילמג'יט הראשון
אַבְּדִילְמֵגִ'יט הָרִאשׁוֹן (בטורקית: I. Abdülmecit; בטורקית עות'מאנית: عبد المجيد اول, 25 באפריל 1823 – 25 ביוני 1861) היה הסולטאן ה-31 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-2 ביולי 1839 ועד יום מותו. היה בנו של הסולטאן מהמוט השני אשר קדם לו.
ראשית חייו
אבדילמג'יט נולד ב-25 באפריל 1823 בארמון בשיקטאש סאהיל או בארמון טופקאפי, שניהם באיסטנבול. הוא היה בנו של מהמוט השני ואמו הייתה אשתו הראשונה של אביו, ולידה סולטן בזמיאלם, ששמה במקור היה סוזי (1807–1853), שפחה צ'רקסית או גרוזינית.
עלייתו לשלטון
אבדילמג'יט עלה על כס המלוכה ב-2 ביולי 1839 לאחר מות אביו, כשהיה בן שש עשרה בלבד. הוא היה צעיר וחסר ניסיון, וענייני האימפריה העות'מאנית היו במצב קריטי. אביו נפטר בתחילת המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, והחדשות הגיעו לאיסטנבול שצבא האימפריה הובס ב Nizip בידי הצבא של המורד המצרי, מוחמד עלי. במקביל, צי האימפריה היה בדרכו לאלכסנדריה, שם נמסר למוחמד עלי על ידי מפקדו אחמד פבזי פאשה, בתואנה שיועציו של הסולטאן הצעיר צידדו ברוסיה. עם זאת, באמצעות התערבות של המעצמות האירופיות במהלך המשבר המזרחי של 1840, היה מוחמד עלי חייב לסגת, והאימפריה העות'מאנית ניצלה מהתקפות נוספות, בעוד נחלותיה בסוריה, לבנון וארץ ישראל הוחזרו לשליטתה. התנאים הושלמו בוועידת לונדון (1840).
הרפורמות והטנזימאט
אבדילמג'יט זכה לחינוך אירופי והתעניין בספרות ובמוזיקה. בדומה לאביו, החזיק ברעיונות מודרניים, ורווחת האימפריה ונתיניה נגעו לו. הוא היה הסולטאן הראשון שקיבל קהל והאזין לנתיניו באופן אישי וללא מתווכים, והוא אף סייר ברחבי האימפריה במספר הזדמנויות כדי להתרשם באופן אישי ממצבה.
בהכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני, שהתהווה החל בראשית המאה ה-19, הוא ביקש להמשיך ברפורמות שבהן החל אביו ולאמץ תהליכים אירופיים קיימים. אנשי הממשל שלו, דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומיטהט פאשה (Mithat Paşa), תמכו בצעדיו, אך הוא גם נאלץ להיאבק באופוזיציה שמרנית, שהתנגדה לרפורמות ואף זממה להתנקש בחייו מספר פעמים.
בית המלוכה אימץ סטנדרטים אירופיים גם בלבושו, והטורבן נאסר והוחלף בתרבוש. הסולטאן הורה גם על בנייתו של ארמון דולמאבהצ'ה החדש ב-1856, אשר לא היה בנוי עוד סביב חצרות פנימיות, אלא לפי תוכנית מתאר אירופית יותר.
יחסי חוץ
בשנות שלטונו הראשונות נאלץ אבדילמג'יט הראשון להתמודד עם פלישת המצרים בהנהגת אבראהים פאשא, אשר הגיעו לסביבות איסטנבול, בעוד שהצי העות'מאני, שהיה בדרכו לאלכסנדריה, ערק לצד המצרי. הכוח הפולש נעצר רק בשל התערבות בינלאומית, וב-1841 הושבו לאימפריה נכסיה בסוריה, לבנון ובארץ ישראל.
השקט היחסי ביחסי החוץ, שנמשך למעלה מעשור, הופר על ידי מלחמת קרים בין השנים 1854–1856. הגורם למלחמה היה פלישת רוסיה לנסיכות מולדובה ולוולאכיה, לאחר ויכוח בין רוסיה לבין האימפריה העות'מאנית באשר למשמורת על מספר ערים קדושות בארץ ישראל ולביטחונם של הנוצרים האורתודוקסים. הרוסים הטביעו חלק מהצי העות'מאני בסינופ ב-30 בנובמבר 1853, ואל העות'מאנים הצטרפו בריטניה וצרפת, ומאוחר יותר גם סרדיניה. משא ומתן לסיום המלחמה החל לאחר כיבוש העיר סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר. המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 עם חתימת חוזה השלום בפריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה.
מותו
כמו אביו, גם אבדילמג'יט הראשון מת משחפת ב-25 ביוני 1861. אחיו, אבדילאזיז, ירש אותו, אולם לאחריו שלטו באימפריה בניו של אבדילמג'יט הראשון, מורט החמישי, עבדול חמיד השני, מהמט החמישי ומהמט השישי זה אחר זה.
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז (ברוסית: Конфедерация горских народов Кавказа, КГНК) הוא ארגון בעל אופי צבאי המורכב ממיליטנטים מן הרפובליקות הצפון קווקזיות של הפדרציה הרוסית. שמו של הארגון שונה בזמן מאוחר יותר לקונפדרציית עמי הקווקז. הארגון נוסד בשנת 1990, בשלהי ימי ברית המועצות. הקונפדרציה ושכירי החרב שלה ידועים בעיקר בשל התפקיד שמילאו בסכסוך הגאורגי-אבחזי והתרומה לניצחון הבדלנים האבחזים במלחמת אבחזיה (1992-1993). הקונפדרציה הואשמה בביצוע פשעי מלחמה ובטיהור אתני של גאורגים מאבחזיה במהלך אותה מלחמה. בעקבות כך נפתחה, בשנת 2004, חקירה (בלתי רשמית עדיין) של בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. הקונפדרציה קיימת גם כיום (2014) אולם אינה ממלאת שום תפקיד במצב הפוליטי כיום.
רקע
רעיון הקמת הקונפדרציה עלה לראשונה, ב-1 במאי 1917, בקונגרס הראשון של עמי צפון הקווקז בולדיקווקז. הקונגרס ייסד את "האיגוד של איחוד עמי ההר של הקווקז". בנובמבר של אותה השנה נוסדה "הרפובליקה ההררית" וב-11 במאי 1918, בקונגרס השני, הוכרזה הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז, שהתקיימה עד לשנת 1920.
בתקופת שלטון ברית המועצות היה הקווקז מחולק למספר יחידות מנהליות:
מתוכם, שמונה (שש אסס"ר ושני אובלסטים) כללו את הקבוצות האתניות של צפון הקווקז: אבחזיה אסס"ר ואובלסט דרום אוסטיה נכללו בתוך גאורגיה סס"ר, דאגסטן אסס"ר, צ'צ'ניה-אינגושיה אסס"ר, צפון אוסטיה אסס"ר, קברדינו-בלקריה אסס"ר, אובלסט קאראצ'י-צ'רקס ואובלסט אדיגיה היו חלק מהרספס"ר. תושבי אותם אזורים בקווקז חלקו מנהגים ותרבות דומים (מוזיקה, לבוש, מאכלים).
בנוסף לרקע האתני והתרבותי הדומה, היה האסלאם פקטור מאחד. הרוב המכריע של אנשי ההר הם מוסלמים סונים, וחלק גדול מהם סבל מרדיפה על רקע זה בזמן השלטון הסובייטי. גורם מאחד נוסף היה היסטוריה של המאבק המשותף באימפריאליזם הסובייטי.
המעורבות הרוסית
רוסיה מילאה ועדיין ממלאת תפקיד מכריע בסכסוכים בתוך ומחוץ לגבולות הפדרציה הרוסית, ואף מיוחס לה התנהגות אימפריאלית ומעורבות בסכסוכים מקומיים בדומה לאימפריה הסובייטית הישנה בלבוש חדש.
דורותי ג'ונסון
פרופסור דורותי ג'ונסון (באנגלית: Dorothy Johnson, 21 באוגוסט 1919–פברואר 1999) הייתה אחות ותאורטיקנית. במהלך עבודתה היא פיתחה את "תאוריית מודל ההתנהגות".
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
המעורבות הרוסית
המעורבות הרוסית מתבטאת בכמה רמות:
דורותי ג'ונסון
ביוגרפיה
ג'ונסון נולדה בסוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. את התואר הראשון שלה היא קיבלה ב-1938 מ-Armstrong Junior college בג'ורג'יה. היא עשתה שנה הפסקה בלימודיה ולאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, טנסי. באוניברסיטה זו היא קיבלה ב-1942 את תואר ה-B.N.S. שלה. בשנת 1948 היא קיבלה MPH מאוניברסיטת הרווארד.
ניסיונה המקצועה כלל בעיקר הוראה אך היא שמשה גם כאחות צוות במועצת הבריאותית בסוונה, בין השנים 1943–1944. בנוסף, היא שימשה גם במדריכה ועוזרת פרופסור בסיעוד ילדים באוניברסיטת ואנדרבילט.
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
הקמה
ב-4 בנובמבר 1990, נוסדה קונפדרציית עמי הקווקז בנאלצ'יק, בבחירות של אספת עמי צפון הקווקז. 16 אומות הצטרפו לקונפדרציה ובראשה נבחר מוסה שאניבוב מונו תחתיו 16 סגני נשיא. בין העמים שהצטרפו היו: אבזינים, אבחזים, אווארים, אדיג'ים, צ'צ'נים-אאוחובים, דרגווים, קברדינים, לאקים, אוסטים (מצפון אוסטיה ודרום אוסטיה), צ'רקסים, צ'צ'נים, שפסוגים. האספה שנתכנסה הייתה הקונגרס השלישי של עמי צפון הקווקז ובהסכם איחוד הקונפדרציה צוין כי היא המשכה של הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז שהתקיימה בין השנים 1918-1920.
בעיות
עם הקמתה היו לקונפדרציה בעיות רבות, ביניהם:
דורותי ג'ונסון
ביוגרפיה
בין השנים 1965–1967 שימשה ג'ונסון כיועצת סיעוד ילדים בחוג לסיעוד בקולג' הרפואי הנוצרי בוולור  שבדרום הודו. בין השנים 1965–1967 שמשה כיו"ר הקהילה בעמותה לסיעוד בקליפורניה.
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
היסטוריה מאוחרת
ב-4 באוקטובר 1992, התכנס קונגרס בלתי רגיל של קונפדרציית עמי ההר, והוחלט בה על שינוי השם לקונפדרציית עמי הקווקז (КНК). בהצהרה המסכמת קרא הקונגרס למנהיגי רפובליקות צפון הקווקז לגנות את ההסכם של הפדרציה הרוסית כהסכם שאינו תואם לאינטרסים הלאומיים של עמי צפון הקווקז, והמשיך והמליץ כי כל הארגונים הפוליטיים-הציבוריים והתנועות הפוליטיות יתבעו ממנהיגי הרפובליקות שלהם לשאוף לעצמאות אמיתית ולעשות הסכם לשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי ותרבותי, והכרה בעצמאותן של צ'צ'ניה, אבחזיה ודרום אוסטיה, ויצירת כוח ביטחון אזורי על בסיס המשמר הלאומי שלהן.
דורותי ג'ונסון
ביוגרפיה
היא פרסמה 4 ספרים ולמעלה מ-30 מאמרים, דוח"ות ומונוגרפיות. נפטרה בגיל 80.
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
היסטוריה מאוחרת
קונפדרציית עמי הקווקז שמרה על פרופיל נמוך יחסית עד לקונגרס שהתקיים ב-24-25 באוגוסט 1996, בולדיקווקז שבצפון אוסטיה. ההחלטות שנתקבלו בסיום הקונגרס כללו: סיום מיידי ובדרכי שלום של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, גינוי לאלה שאשימו אותם בניסיון להסתה לעימות על בסיס אתני. אחדים מהדברים שהיו בולטים בקונגרס זה היו נוכחות כוללת של הקוזקים מדרום רוסיה, וברכת נשיא צפון אוסטיה לשעבר אחסרבק גלאזוב.
דורותי ג'ונסון
ביוגרפיה
ג'ונסון קיבלה פרסים רבים, ביניהם פרס הפקולטה לתלמידי תואר שני ב-1975, פרס "lulu Hassenplug Ditinguished Acheivement" ב-1977, ופרס בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ואנדרבילט עבור מצוינות בסיעוד ב-1981.
קונפדרציית עמי ההר של הקווקז
היסטוריה מאוחרת
הנשיא אדוארד שוורדנדזה, הציג לראשונה, ב-28 בפברואר 1996, מודל נפרד משלו ל"בית הקווקזי", שכלל בין היתר גם החזרת ריבונות המדינות ושיבת הפליטים לבתיהם.
דורותי ג'ונסון
תאוריית מודל ההתנהגות
תיאורית מערכת ההתנהגות של ג'ונסון נותנת פרדיגמה משותפת לאדם, סביבה וסיעוד. האדם מוגדר כמערכת התנהגות עם שבע תת-מערכות הקשורות זו בזו. כל מערכת נוצרת מסדרה של תגובות התנהגותיות הנובעות מאופיו ונטייתו של האדם או מפעולות בעלות מטרה משותפת. התגובות הללו מובחנות והן מעוצבות בעקבות לימוד והתבגרות.
התנהגותו של האדם נקבעת על ידי מכלול של גורמים פיזיים ביולוגיים ופסיכולוגיים המשפיעים זה על זה ולכל מערכת משנה יש ארבעה מבנים תפקודיים ושלושה צרכים תפקודיים.
מבנים תפקודיים:
צרכים תפקודיים:
כדי שתת-המערכות יתפתחו וישמרו על יציבות, עליהן לקבל אספקה קבועה של הצרכים התפקודיים הנ"ל - אותם הם מקבלות בדרך כלל מהסביבה. אולם, בעת מחלה או בעת סיכון למחלה, האחות יכולה להפוך למקור לצורכי תת-המערכות.
מערכת ההתנהגות של האדם קובעת את האופן והאופי בו יתקשר האדם והסביבה וכיצד יגיב לאירועים המתרחשים בסביבתו. הערכת מצב החולה מתבססת על בדיקת תקינותם וקיומם של כל אחד מהמבנים והצרכים התפקודיים, ביחס לכל תת-מערכת. באופן תקין האדם שומר על כך, אך במקרים של מחלה - האחות נותנת סיוע חיצוני.
לפיכך, על המטפל לראות את האדם כמכלול אלמנטים המרכיבים יחד מערכת התנהגות אחת. עליו לפתח כלים שעל ידם יוכל להעריך את המטופל באופן זה, ובכך לקבוע האם קיים איום ממשי או מדומה על החולה וכן להעריך האם האדם מסוגל להסתגל למחלה מבלי לערער את איזון המערכת.
The Shadow of Your Smile
"The Shadow of Your Smile" (בעברית: "צל חיוכך"), הידוע גם בשם "Love Theme from The Sandpiper", הוא שיר פופולרי. את שיר הלחין ג'וני מנדל ואת המילים כתב פול פרנסיס ובסטר. השיר בוצע לראשונה בסרט "אהבה למבוגרים בלבד" (The Sandpiper) משנת 1965, בנגינת סולו בחצוצרה של ג'ק שלדון. בהמשך הפך השיר ללהיט בביצוע טוני בנט (בעיבוד של ג'וני מנדל). השיר זכה בפרס גראמי לשיר השנה, ובפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. ב-2004 דורג השיר במקום ה-77 ברשימת השירים מתוך סרטים "מאה שנים... מאה שירים".
דייוויד אולירי
קריירת המשחק
אולירי אמנם נולד בלונדון, אך כשהיה בן 3 משפחתו עברה להתגורר בדבלין. אביו של אולירי היה אירי במוצאו, והוא החליט לשחק עבור נבחרת אירלנד.
מועדונים
אולירי חתם בארסנל ב-1973. הוא התקדם במחלקת הנוער של המועדון, ושיחק בקבוצת המילואים כשהיה בן 16. הופעת הבכורה שלו במדי הסגל הבוגר הייתה במשחק נגד ברנלי ב-16 באוגוסט 1975, ואף על פי שהיה רק בן 17 הוא השתתף ב-30 משחקים באותה עונה. במשך עשר השנים הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, והשתתף בכ-40 משחקים בממוצע בכל עונה (מלבד עונת 1980/1981 שבה היה פצוע והשתתף ב-27).
אולירי שיחק בעמדת הבלם הקדמי, והיה ידוע בזכות התמקמותו במגרש וסגנון המשחק שלו. אוהדי ארסנל כינו אותו "העכביש" כיוון שהצליח פעמים רבות לנצל את רגליו הארוכות על מנת להפריע למסירות של שחקנים יריבים. התואר הראשון שאולירי זכה בו עם ארסנל היה גביע ה-FA ב-1979, לאחר ניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד. אולירי השתתף גם בהפסדים במשחקי הגמר של גביע ה-FA ב-1978 וב-1980, ובהפסד בגמר גביע המחזיקות ב-1980. אולירי זכה לקבל את סרט הקפטן של ארסנל ב-1982, אך 18 חודשים לאחר מכן העביר אותו לגרהאם ריקס.
אולירי מחזיק במספר שיאי הופעות עבור ארסנל; הוא השחקן הצעיר ביותר שחצה את רף 100 ו-200 המשחקים, וכשהיה בן 26 בלבד הוא השתתף במשחקו ה-400 במועדון. הוא שבר את שיא 621 ההופעות של ג'ורג' ארמסטרונג בנובמבר 1989. בתקופה זו אולירי כבר לא היה הבחירה הראשונה לעמדת הבלם הקדמי לאור הצטרפותם של טוני אדמס וסטיב בולד, אך למרות זאת הוא השתתף ב-20 משחקי ליגה בעונת האליפות 1988/1989. הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת ב-1991, ובדאבל גביע ה-FA וגביע הליגה ב-1993, אך בתקופה זו הוא שימש בעיקר כמחליף. אולירי מחזיק בשיא של 722 הופעות במדי הסגל הבכיר של ארסנל, ובכל המסגרות הוא שיחק ביותר מ-1,000 משחקים.
אולירי הצטרף ללידס יונייטד ב-1993, לאחר 18 שנים בארסנל. לאורך עונת 1993/1994 הוא היה שחקן הרכב קבוע עד שנפצע בגיד אכילס, ובעקבות כך הושבת ממשחק פעיל. אולירי נרשם בסגל של לידס בתחילת עונת 1995/1996, אך בספטמבר הוא הודיע על פרישתו ממשחק פעיל כיוון שלא הצליח להתגבר על פציעתו. אולירי היה בן 37 בעת שפרש, והספיק להשתתף רק ב-14 משחקים בכל המסגרות במדי לידס.
נבחרת אירלנד
שיא הקריירה של אולירי בנבחרת היה במונדיאל 1990. משחק שמינית הגמר נגד נבחרת רומניה הגיע להכרעה באמצעות דו-קרב פנדלים. פקי בונר הצליח למנוע מדניאל טימופטה להבקיע, ואולירי היה זה שהבקיע את הפנדל המכריע שהעלה את נבחרתו לרבע הגמר. הייתה זו גם הופעתו היחידה בטורניר, לאחר שעלה כמחליף במקום סטיב סטונטון.
זמן קצר לאחר המונדיאל הוא הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, במסגרת הניצחון 5 - 0 על נבחרת טורקיה במוקדמות יורו 1992.
לידס יונייטד
לאחר שג'ורג' גרהאם החל לאמן את לידס יונייטד בספטמבר 1996, ואולירי קיבל את משרת עוזר המאמן של המועדון.