cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יזהר הס
ביוגרפיה
יזהר הס נולד וגדל בירושלים, למד בגימנסיה העברית רחביה והתגייס לצה"ל בשנת 1985. שירת כלוחם בחיל השריון וכקצין הסברה בחיל החינוך. פיקד על יחידת ההסברה למפקדים בהר גילה. השתחרר מצה"ל בשנת 1990 בדרגת סגן. עם שחרורו מצה״ל עבד כקופירייטר במשרד פרסום ומאוחר יותר כעיתונאי בעיתון 'שישי'.
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית, הצטרף ל"מכון שרשים – מרכז לימודים יהודיים", שהתמחה בעיסוק יהודי פלורליסטי בתחומי דעת שונים. הס ערך והנחה סמינרים במסגרת המכון עד שהתמנה לסמנכ"ל המכון בשנת 1996. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1999. במסגרת תפקידו במכון "שרשים", היה מיוזמי "הפסטיבל ללימודי יהדות" בכפר בלום, אירוע יהודי פלורליסטי ראשון מסוגו שמושך עשרות אלפי צרכני תרבות מדי שנה. הס שימש כסמנכ"ל הפסטיבל בשלוש שנותיו הראשונות, משנת 1997 ועד 1999. ערך יחד עם אלעזר שטורם את הספר שאלות על אלוהים (הוצאת מעריב, 1998).
בשנת 2000 יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית בארצות הברית. במשך שלוש שנים שימש כשליח קהילתי וכמנהל 'מרכז ישראל' בפדרציה היהודית בטוסון, אריזונה. בין השנים 2001–2003 כתב טור אישי דו-שבועי בעיתון היהודי Arizona Jewish Post. זכה בפרס הצטיינות (2002) מטעם איגוד המרכזים היהודיים בצפון אמריקה (JCCA) על תוכנית התרבות שיזם באריזונה ופרס הצטיינות מטעם הפדרציה היהודית (2003). עם שובו ארצה המשיך בסוכנות היהודית ושימש כמנהל שותפויות בין קהילות יהודיות בחו"ל לאזורים בישראל. במסגרת זו ניהל את השותפות בין הקהילה היהודית בוושינגטון והקהילות היהודיות בדרום אפריקה לעיר בית שמש ולמועצה אזורית מטה יהודה, והשותפות בין העיר מודיעין לקהילה היהודית ברוצ'סטר, ניו יורק.
מנכ״ל התנועה המסורתית בישראל
הס הוביל במסגרת זו, יחד עם חברי הנהגת התנועה, תהליכים של שינוי אסטרטגי בצד גיבוש חזון מעודכן ומיתוג חדש לארגון ותיק שציין עת הצטרף אליו הס שלושים שנות פעילות בישראל.
בצד פיתוח התנועה בישראל והכפלת מספר הקהילות המשתייכות לתנועה המסורתית ולזרם הקונסרבטיבי בישראל, הס היה בין מקדמיו של הסידור 'ואני תפילתי: סידור ישראלי', הסידור המחודש של התנועה המסורתית שיצא בהוצאה משותפת לידיעות אחרונות ולתנועה המסורתית בשנת 2009 והיה לרב מכר.
בהובלתו, הוקם על ידי התנועה המסורתית מכון "על משמר הכנסת" – מהגופים המובילים בקידום אג'נדה פלורליסטית בתחומי הדת והמדינה בישראל. המכון מבצע מעקב ובקרה לצורך יידוע ושיתוף הציבור בפעילותם של נבחרי הציבור בתחומי הדת והמדינה והפלורליזם היהודי. במקביל, ייסדה התנועה בהנהגת הס את מרכז "אדרבא" לסיוע לילדים עם מוגבלות ו/או צרכים מיוחדים.
יחד עם מנהיגים נוספים בעולם הפלורליזם היהודי, הקים הס את "השדולה הפלורליסטית" שפעלה בשנים 2012–2015 מול המפלגות בישראל ומול חברי הכנסת לקידום ערכים של פלורליזם יהודי, חופש דת ושוויון אזרחי בנישואין וגירושין, כשרות, קבורה, הכרה בזרמים הפלורליסטיים, הדרת נשים ועוד.
הס הוביל את התנועה המסורתית במאבק למען הסדרי תפילה שוויוניים ופלורליסטים בכותל והיה ממובילי המשא ומתן מול ממשלת ישראל מטעם הזרמים הפלורליסטיים לכינון "מתווה הכותל". בהובלתו לקחה התנועה המסורתית מקום משמעותי בהפעלת רחבת התפילה השוויונית בכותל, היא כותל המשפחות. הס תומך פעיל בתנועת "נשות הכותל" ומשתתף דרך קבע משך שנים בתפילות ראש חודש של התנועה.
סגן ומ״מ יו״ר ההסתדרות הציונית העולמית ופעילותו במוסדות הלאומיים
החל מנובמבר 2020, משמש הס כסגן ומ"מ יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית. הוא נבחר לתפקיד על ידי הקונגרס הציוני העולמי ה-38 ובמקביל משמש כחבר בהנהלה ובחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית וחבר במועצת הנגידים של קרן היסוד.
לאחר הבחירות לקונגרס הציוני בשלהי שנת 2020, היה הס ממובילי המשא ומתן הקואליציוני מטעם הזרמים הפלורליסטיים במוסדות הלאומיים והיה ממנהיגי המאבק לסיכול הניסיון של גוש הימין במוסדות הלאומיים לגבש קואליציה צרה ללא הגופים הפלורליסטיים, מאבק שלאחר מספר ימים ובסיוע ארגונים ציוניים בינ"ל כהדסה, ויצו, בני ברית, מכבי והפדרציה הספרדית ומעורבות של הנהגות העולם היהודי בתפוצות אותם הצליחו הס וחבריו לרתום, הוכתר בהצלחה עם כינון הסכם קואליציוני חדש ושונה מהותית שכלל את כלל הגורמים הפעילים בקונגרס הציוני מקיר לקיר.
במסגרת תפקידו מוביל הס את הפעילות בתחומי העמיות היהודית ויחסי ישראל ויהדות התפוצות בהסתדרות הציונית העולמית. בהובלתו קיימה ההסתדרות הציונית העולמית שני אירועים מרכזיים בכותל המשפחות, רחבת הכותל השוויונית. האחד – הקראת מגילת העצמאות בטעמים בכותל המשפחות והשני – אירוע סליחות בין ראש השנה ליום הכיפורים.
הס מכהן כבעל התפקיד הבכיר מטעם היהדות הקונסרבטיבית והברית הציונית שלה – "מרכז עולמי" - במוסדות הלאומיים. בהובלת הס, פועלת ההסתדרות הציונית לחזק את הקשר בין היהדות הציונית-ליברלית בתפוצות לבין התנועה הציונית ומדינת ישראל תוך ניסיון לצמצם את המתח בין מדינת ישראל שלא נוהגת בשוויון כלפי הזרמים הלא-אורתודוקסים לבין העולם היהודי שרובו ככולו אינו אורתודוקסי. '''והריחוק בין הציונות לליברליזם בעולם היהודי. '''
קודם לכן, שימש הס בין השנים 2015–2020 כחבר ההנהלה הציונית וכחבר חבר הנאמנים ובמסגרות אלו הוביל פעולות לקידום השקיפות והמינהל התקין בהסתדרות הציונית העולמית וקק"ל ולהגדלת התקציבים של התנועה הציונית לפעילות יהודית פלורליסטית באמצעות הזרמים ביהדות ולהרחבת התמיכה בפעילות תנועות הנוער העולמיות והתנועות המגשימות.
מכהן כדירקטור בחברת אוצר התיישבות היהודים.
בזירה הציבורית
הס הוא מהקולות הבולטים בדיון הציבורי על פלורליזם יהודי בישראל ובמאבק לשוויון בין הזרמים השונים ביהדות. טוריו ומאמריו של הס מתפרסמים תדיר בעיתונות בישראל ובעיתונות היהודית בעולם.
חיים אישיים והשכלה
מתגורר במודיעין. נשוי לאל"ם (מיל') יעל הס, לשעבר רמ"ח חינוך במפקדת קצין חינוך ראשי. אב לאחיעד ומיקה.
הס בעל תואר ראשון בספרות עברית ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני במדעי היהדות ממכון שכטר בירושלים ותואר דוקטור מהמחלקה לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת סאסקס בברייטון, אנגליה.
מירוסלאב ג'וקיץ'
מירוסלאב ג'וקיץ' (בסרבית: Мирослав Ђукић; נולד ב-19 בפברואר 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן סרבי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
ג'וקיץ' התחיל את הקריירה שלו במצ'ווה שאבאץ מהליגה היוגוסלבית השנייה ובשנת הצטרף לראד בלגרד מליגת העל היוגוסלבית. בשנת חתם בדפורטיבו לה קורוניה מהליגה הספרדית השנייה. בעונתו הראשונה במועדון היה שותף לעלייה שלו ללה ליגה, בהמשך זכה עמה בגביע המלך הספרדי והשתתף עמה בשלב הבתים של ליגת האלופות. בשנת סיים את חוזהו במועדון ושוחרר.
בקיץ חתם בוולנסיה. ג'וקיץ' הגיע עם ולנסיה פעמיים לגמר ליגת האלופות בהן הפסידה וזכה עמה באליפות בעונת 2001/2002 אחרי 31 שנים ללא התואר.
בקיץ חתם בטנריפה במדיה שיחק עונה אחת ואחריה פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית
ב-27 בפברואר 1991 ג'וקיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוגוסלביה, בתיקו 1-1 נגד. ב-29 באוקטובר 1997 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-7 נגד.
קריירה אימון
בשנת מונה לאימון נבחרת הצעירה של סרביה אותה הוביל לגמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007. ב-23 בינואר 2007 מונה במקביל למאמנה של פרטיזן בלגרד. בתקופתו בקבוצה זכה בתואר מאמן השנה בסרביה. בתחילת שנת עזב את פרטיזן ושימש כמאמן הנבחרת הבוגרת במשך כשמונה חודשים.
ב-11 ביוני 2009 מונה למאמנה של מוסקרון הבלגית, אותה אימן עד להתפרקות המועדון בדצמבר.
במרץ ג'וקיץ' מונה למאמן הרקולס עד לסיום העונה. בסיום העונה, ירדה הרקולס לליגה השנייה. ב-6 ביולי 2011 ג'וקיץ' חתם לשלוש שנים בריאל ואיאדוליד. בעונתו הראשונה, הצליח להוביל את המועדון לעלייה ללה ליגה ואימן אותה גם בעונה שאחריה.
בקיץ החליף את ארנסטו ואלוורדה כמאמן ולנסיה, אותה אימן עד ה-16 בדצמבר לאחר ההפסד 3-0 לאתלטיקו מדריד.
ב-23 בינואר 2017 הצטרף לא-שבאב מאיחוד האמירויות הערביות. בסיום העונה המועדון התאחד עם אל-אהלי לשבאב אל-אהלי דובאי וכתוצאה מהאיחוד ג'וקיץ' עזב את המועדון.
ביוני, חזר לקדנציה בפרטיזן. בקדנציה זו ג'וקיץ' עלה לכותרות בעיקר בגלל מספר אימרות שנויות במחלוקת.
ב-22 בדצמבר 2019 מונה למאמנה של ספורטינג חיחון.
תארים
כשחקן
כמאמן
עונת 2021/2022 בלה ליגה
עונת 2021/2022 בלה ליגה הייתה העונה ה-91 במסגרת הלה ליגה, תחרות הכדורגל המובילה בספרד. העונה התחילה ב-13 באוגוסט 2021 והסתיימה ב-22 במאי 2022. ריאל מדריד זכתה באליפות בפעם ה-35 בתולדותיה. גרנדה, לבאנטה ואלאבס ירדו ליגה בסיום העונה.
קבוצות
בעונה זו השתתפו 20 קבוצות - 17 קבוצות שהמשיכו בלה ליגה מהעונה הקודמת, אליהן הצטרפו אספניול, מיורקה וראיו ואיקאנו מהליגה השנייה בספרד.
פרסים
פרס זאמורה לשוער עם יחס הספיגות הנמוך ביותר במהלך העונה: יאסין בונו ( מרוקו), סביליה, שספג 24 שערים ב-31 הופעות, יחס ספיגות של 0.77, זוהי זכייתו הראשונה, וזו גם זכייה ראשונה של שוער המשחק בסביליה.
פרס סארה לכדורגלן הספרדי שכבש את מספר השערים הרב ביותר במהלך העונה: יאגו אספס, סלטה ויגו, שכבש 18 שערים. זוהי זכייתו הרביעית בפרס.
בישופות לייז'
בישופות לייז' או נסיכות-בישופות לייז' הייתה אחת המדינות בקיסרות הרומית הקדושה, וכיום חלק מבלגיה. היא הייתה שייכת מאז 1500 לחוג הריין התחתון - וסטפליה של האימפריה. בראש הבישופות עמד הנסיך-בישוף של לייז'. שטח הבישופות כלל את מחוזות לייז' ולימבורג בבלגיה של ימינו, וכן כמה מובלעות באזורים אחרים של בלגיה והולנד של ימינו. בירת הבישופות הייתה העיר לייז'.
הבישוף של לייז' קיבל במאה העשירית את הסמכות החילונית על רוזנות אואי (Huy), שהייתה חלק מהדיוקסיה שלו. סניורות בויון צורפה לבישופות ב-1096 (ועברה לידי צרפת ב-1678), רוזנות לוֹן ב-1366 ורוזנות הוֹרן (כיום בהולנד) ב-1568. בישופות לייז' לא הייתה חלק משבעה-עשר המחוזות או מארצות השפלה הספרדיות, אבל הפוליטיקה הפנימית שלה הושפעה על ידי דוכסי בורגונדיה ומאוחר יותר על ידי בית האבסבורג.
הבישופות פורקה באופן סופי ב-1795, כשנכבשה על ידי צרפת. שטחה התחלק בין שלושה ממחוזות צרפת. הערים החשובות ביותר בבישופות (שנקראו bonnes villes, "ערים טובות") היו לייז', ברינגן, בילזן, בורחלון, ברה, שאטלה, סינה, קובן, דינאן, פוס-לה-ויל, אמון, האסלט, הרק-דה-סטאד, אואי, מאסאייק, פר, סינט-טראודן, סטוקם, תואן, טונגרן, ורבייה, ויזה ווארם. העיר מאסטריכט הייתה בתחום השיפוט המשותף של הנסיך-בישוף של לייז' ושל דוכס בראבנט (ומאוחר יותר הפרלמנט של הרפובליקה ההולנדית).
תחילת הדרך
יש הטוענים שהיו בישופים של טונגרן כבר במאה הראשונה לספירה, אבל הראשון שעליו ידוע לנו הוא סרוואטיוס הקדוש שנכנס לתפקידו ב-344 או 345, השתתף במועצת רימיני (359–360) ומת בסביבות 384. הפלישה של שנת 406 חיסלה את הדיוקסיה, ושיקומה ארך זמן רב. התנצרותם של הפרנקים החלה תחת שלטונו של פַלְקוֹ (תחילת המאה השישית) והמשיכה בידיהם של הקדושים דומיטיאנוס, מונולפוס וגונדולפוס (במאות השישית והשביעית). מונולפוס הקדוש בנה מעל קברו של סרוואטיוס כנסייה מפוארת, שלידה התגוררו הבישופים שבאו אחריו לעיתים קרובות. לכל אורך המאה השביעית נאלצו הבישופים להתעמת מול הפגאניות. אמנדוס הקדוש (647–650) נטש את כיסא הבישוף מרוב תסכול, ובנה מנזרים. רמאקולוס הקדוש (650–660) גם הוא עשה כך. תיאודרדוס מת כקדוש מעונה.
למברטוס הקדוש (669–700) השלים את ניצורם של הפגאנים; הוא נרצח בלייז' (שנקראה אז Vicus Leudicus), ככל הנראה ב-705, משום שהגן על רכוש הכנסייה נגד צרות עינם של שליטים שכנים, ונחשב בעיני המוני העם כקדוש מעונה. הבישוף שבא אחריו, הוברטוס הקדוש, בנה בזיליקה כדי לשכן בה את שרידיו, והיא הפכה לגרעין שממנו התפתחה העיר ושלצידה קבעו מאז הבישופים את מקום מושבם. אף על פי כן, הם המשיכו לקרוא לעצמם "בישוף טונגרן" או "בישוף טונגרן ולייז'". בין הבישופים המפורסמים יותר מאותה תקופה מוקדמת היו אגילברט (768–784) וגרבלד (785–810) שמונו על ידי שארלמאן, הארטגאר שבנה את ארמון הבישופים הראשון, פרנקו שהביס את הנורמנים והרקליוס (מ-959) שהקים כנסיות ומנזרים נוספים בעיר ובחסותו החל עידן של פעילות אמנותית ערה בשם אמנות מוזאנית (על שם נהר המז העובר בלייז').
נסיכות-בישופות
תחומה של הכנסייה של לייז' התפתח והתרחב בזכות תרומותיהם של נסיכים ריבוניים ובזכות שטחים שרכשו הבישופים. הבישוף נוטגר (972–1008) הפך לנסיך-ריבון בעצמו על ידי כך שצירף לשטחו את רוזנות אואי; מאותה עת היה זה מעמדם של כל הבאים אחריו עד המהפכה הצרפתית, ובמשך כל אותה תקופה - כמעט 800 שנה - הצליחה הנסיכות-בישופות של לייז' לשמור על אוטונומיה, אף כי תאורטית היא הייתה חלק מהקיסרות הרומית הקדושה. עצמאות דה-פקטו זו הייתה בעיקר בזכות פעולתם של הבישופים, שידעו לנצל היטב את חשיבותה הפוליטית של לייז' כישות השוכנת בין צרפת וגרמניה. נוטגר, מייסדה של הנסיכות, נחשב גם כמייסדה השני של העיר - הוא בנה מחדש את הקתדרלה של למברטוס הקדוש ואת ארמון הבישופים, סיים את כנסיית פאולוס הקדוש שהרקליוס התחיל, סייע בהקמתן של שתי כנסיות נוספות והקים שלישית. אך התרומה החשובה ביותר שלו היא הקמתם של בתי ספר כנסייתיים חשובים, שהפכו את לייז' של ימי הביניים למרכז של מדע ולימוד שנודע בכל אירופה. מספר רב של מלומדים מבריקים התחנכו בלייז', וכן שני אפיפיורים. בסופו של דבר עברו בתי הספר של לייז' לשליטתה של אוניברסיטת פריז, וכמה מהדוקטורים הראשונים של האוניברסיטה באו מלייז'.
המאבקים בין המעמדות הגבוהים והנמוכים בעיר, שהנסיכים-בישופים התערבו בהם לעיתים קרובות, הלכו והתפתחו במאות ה-13 וה-14, ובסופו של דבר, במאה ה-15, נבזזה העיר הבישופית ונהרסה. יוחנן איש טרואה, אחרי שהיה ארכידיאקון של לייז', נתמנה לאפיפיור בשם אורבנוס הרביעי, והנהיג בכנסייה הקתולית את חג קורפוס כריסטי, חג שהנהיגה לראשונה יוליאנה הקדושה מלייז' ושנועד מלכתחילה להיות חג מקומי.
"שלום פך", שנחתם ב-1316 בעיירה פך (Fexhe) ליד לייז', הסדיר בחוק את היחסים בין הנסיך-בישוף לבין נתיניו, והעניק זכויות לא מבוטלות לתושבים. על כל פנים, המתיחות והאיבה בין נציגי המעמדות הבורגניים לבין הבישופים נמשכו גם במאות השנים הבאות.
השפעה בורגונדית והאבסבורגית
עם מותו של לואי דה מאל, רוזן פלנדריה, ב-1384 החלו ארצות השפלה להתאחד לישות אחת במסגרת ארצות השפלה הבורגונדיות. אף על פי שהנסיכות-בישופות עדיין הייתה עצמאית באופן רשמי, הייתה לדוכסי בורגונדיה, שקיוו לצרף את לייז' לאימפריה שלהם, השפעה הולכת וגוברת על השלטון. תככיו של הדוכס פיליפ הטוב, למשל, הביאו לעלייתו של לואי מבורבון (1456–1482) לכס השלטון בלייז'. שארל האמיץ החריב את דינאן ב-1466 ואת לייז' ב-1468, ובכך שם קץ לעלייתה של הדמוקרטיה בנסיכות.
קארל החמישי השלים את איחודם של שבעה-עשר המחוזות בשנות הארבעים של המאה ה-16, ובאופן לא-רשמי שלט גם בלייז'. הוא מינה את אראר דה לה מארק כבישוף (1505–1538), והוא הביא עמו תקופה של שיקום ויציבות, שלוותה גם בשגשוג של האמנויות. דה לה מארק החל גם במאבק כנגד הרפורמציה, שאותו המשיכו יורשיו. האפיפיור המחמיר פאולוס הרביעי (שנודע גם בכך שהקים את הגטו ברומא וציווה על היהודים לחבוש את כובע היהודים), בניסיון לסייע במאבק, הקים בישופויות חדשות בארצות השפלה. שינוי זה בא במידה רבה על חשבון דיוקסיית לייז'; קהילות רבות נלקחו ממנה והפכו לדיוקסיות חדשות: רורמונד, דן בוס ונאמור, וכן חלקים ממכלן ואנטוורפן.
סופה של הנסיכות-בישופות
במהלך המהפכה הצרפתית סופחה הנסיכות לצרפת המהפכנית, ומאותה עת חדלה להתקיים כישות נפרדת; צרפת כבשה את העיר ב-1794, הנהיגה בה משטר דיקטטורי בעל אופי אנטי-קלריקלי מובהק, והחריבה את הקתדרלה של למברטוס הקדוש. ההיסטוריה של לייז' מהמהפכה ואילך אינה שונה מההיסטוריה של שאר ממלכת בלגיה המודרנית. גם הדיוקסיה של לייז' נעלמה במהפכה, ופירוקה של הנסיכות-בישופות אושר שנית בקונקורדאט שחתם נפוליון ב-1801 עם האפיפיור פיוס השביעי. במקום הדיוקסיה הישנה הוקמה דיוקסיה חדשה, קטנה יותר, שעם השנים עוד איבדה מהקהילות השייכות אליה, שעברו להולנד, גרמניה ולחלקים דוברי ההולנדית של בלגיה. הדיוקסיה של לייז' בימינו, הכפופה לארכידיוקסיה של בריסל-מכלן, כוללת 525 קהילות, רובן דוברות צרפתית (ומיעוט קטן מבין הקהילה דוברת-הגרמנית של ולוניה). שטח הדיוקסיה חופף לשטח מחוז לייז' בבלגיה.
אקדח מעשן
אקדח מעשן הוא התייחסות לאובייקט או עובדה המשמש כראיה חד משמעית לביצוע פשע או מעשה דומה, והוא שלב אחד לפני תפיסה בזמן מעשה. בדרך כלל, מדובר באוסף של ראיות נסיבתיות המובילות למסקנה אחת, ולא בראיה ישירה וחד משמעית.
שמו במקור בא מרעיון של מציאת אקדח שעדיין מעשן (כלומר, שנעשה בו שימוש ממש לאחרונה) של אדם החשוד ברצח, במצב זה תהיה הרשעתו כמעט ודאית. מקור הביטוי בספר על שרלוק הולמס בסיפור, "ההרפתקה של גלוריה סקוט" (1893).
בנוסף, מושג זה התפתח לכדי שימוש במקרים לגמרי לא קשורים לפעילות פלילית. לדוגמה, ראיות מדעיות לא ודאיות לגמרי לטובת השערה מסוימת נקראות לפעמים "אקדח מעשן".
אס"א ירושלים (כדורסל נשים)
אס"א ירושלים היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית מהעיר ירושלים, המתמודדת בליגת העל. הקבוצה מארחת במרכז הווארד קוסל שבאוניברסיטה העברית.
היסטוריה
מועדון הכדורסל אס"א ירושלים הוקם בשנת 1964 על ידי חובבי כדורסל הנשים בעיר, והוא המועדון המוביל בכדורסל נשים בירושלים.
בעונת 2006/07 הקבוצה שיחקה בליגת העל אך ירדה ליגה. בסיום עונת 2008/09 הצליחה הקבוצה לחזור לליגת העל לאחר ניצחון 0-2 בסדרת הפלייאוף מול הפועל ראשון לציון. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום ה-6, אך לאחר סיום העונה, הודיעה הנהלת הקבוצה כי אין באפשרותם לבנות תקציב מתאים להמשך השתתפותם בליגה העל. לפיכך, הקבוצה הורדה בחזרה לליגה הלאומית.
בעונת 2009/10 חזרה לליגת העל, וסיימה במקום השישי. אולם, בתום העונה החליטה לרדת לליגה הלאומית.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת העל, לאחר ניצחון בסדרת הפליי-אוף מול קבוצת אליצור תל אביב, אך ויתרה על העלייה ונשארה בלאומית.
בסיום עונת 2013/14 שוב עלתה לליגת העל, ובעונה שלאחר-מכן (2014/15) סיימה במקום השמיני בליגת העל. בסיום עונת 2015/16 דורגה במקום השישי בליגה זו (מתוך 8 קבוצות) עם 27 נקודות (6 ניצחונות ו-15 הפסדים).
גם לקראת עונת 2016/17 הודיעה הקבוצה כי בשל בעיות תקציב לא תוכל לשחק בליגת העל.
במסגרת האגודה פועלת קבוצת בוגרות נוספת בשם אס"א ירושלים ורשה, המשתתפת בליגה ארצית דרום, נכון לעונת 2015/16.
קבוצות נוער של האגודה
מחלקת הנערות של אס"א ירושלים כוללת מעל 100 שחקניות בגילאי ילדות, נערות ב ונערות א בשיתוף פעולה עם אסא פסגת זאב. קבוצות מחלקת הנערות זכו במספר רב של תארים לאורך השנים (גביעי מדינה ברמת נערות א וילדות א), הקבוצות מופעלות תחת עמותת קוסל מטעם האוניברסיטה העברית.
שחקניות הקבוצה
סגל אס"א ירושלים, נכון לנובמבר 2022
סרגל גולומב
למשל, {0,1,4,6} הוא סרגל מושלם בו מתקבלים כל המספרים מאחת עד שש (כל אחד פעם אחת בדיוק) כהפרש של שתי שנתות:
הסרגל קרוי על שמו של סולומון גולומב, אף על פי שהרעיון פורסם על ידי המתמטיקאי ההונגרי-יהודי שמעון סידון עוד לפני לידתו של גולומב.
סדר הסרגל הוא מספר האיברים, ואורך הסרגל הוא קוטר הקבוצה (המרחק המרבי בין שתי שנתות). בדוגמה לעיל, סדר הסרגל הוא 4 ואורכו 6.
סרגל נקרא אופטימלי אם אורכו מזערי מבין כל הסרגלים בעלי אותו הסדר. סרגל נקרא מושלם אם הוא מודד את כל ההפרשים האפשריים מאפס עד אורכו.
נכון לשנת 2022 ידועים סרגלים אופטימליים עד לסדר 28. האופטימליות הוכחה על ידי חישוב מבוזר של שנים רבות על מאות אלפי מחשבים.
שימוש אחד של סרגלי גולומב הוא תכנון של מערך מופע של אנטנות רדיו, כגון רדיו-טלסקופים.
סרגלי גולומב אופטימליים ידועים
בטבלה מטה רשומים כל סרגלי גולומב האופטימלים הידועים.
סינגל שיווקי
סינגל שיווקי, הוא סינגל, שמטרתו העיקרית להגדיל את החשיפה לאלבום מסוים, ובכך לקדם את המכירות שלו. הוא מוצע לרוב להורדה דיגיטלית, ומגיע כשהוא ארוז באותה עטיפה של הסינגל.
בשירות "iTunes", מוצע הסינגל השיווקי בדרך כלל במחיר נמוך משאר שירי האלבום.
סינגלים שיווקים נשלחים אל תחנות הרדיו והטלוויזיה, ולעיתים אף למבקרים, מתוך מטרה שהאחרונים יכתבו עליהם ביקורת.
סינגלים שיווקים בעבר
בעבר, כמו סינגל רגיל יכול היה סינגל שיווקי לצאת כתקליט, קלטת שמונה ערוצים, קלטת שמע, תקליטור, ולרוב היו מוצעים בחינם, על מנת לאפשר קנייה של השיר גם על ידי מי שאינו יכול להרשות לעצמו לקנות סינגל. סינגל שיווקי היה מגיע לרוב עם מעט הערות אלבום ועם עטיפה. במקרים נדירים, הסינגלים השיווקיים היו מוחזרים על ידי המפיץ, בגלל בעיות מסוימות. למשל, "Under the Pink" (שיצא כתקליט שיווקי) של טורי איימוס, הוחזר כיוון שאיימוס לא הייתה מרוצה מהעטיפה, ולאחר החלפת התמונה, הוא נשלח בחזרה אל הצרכנים. סינגלים שיווקים לא היו מיוצרים בכמויות גדולות, ומסיבה זו, היו נחשבים למוצר אספנות.
הפצה
סינגלים שיווקים מופצים בדרך כלל אל תחנות הרדיו. הסינגלים האלו כוללים את גרסת הרדיו של השיר, אך לעיתים מתווספות להם גרסת האלבום או רמיקס. שירי אלקטרונית ודאנס, נשלחים בדרך כלל לתקליטנים, וכוללים לעיתים מספר גרסאות נוספות, בנוסף לגרסאות רמיקס לשיר.
ג'אז מודאלי
ג'אז מודאלי הוא סגנון בג'אז, שמבוסס על סולמות מודאליים (שעליהם הושתתה המוזיקה של ימי הביניים והרנסאנס) במקום על מהלכים הרמוניים. בג'אז המודאלי האלתור (בסולואים בעיקר) מתבצע בשונה מבסגנונות הג'אז שקדמו לו. למשל, בסגנונות הבי-בופ וההארד-בופ נעשה האלתור על פי תחלופת אקורדים מהירה. על המוזיקאי היה לעבור בין האקורדים במהלך השיר, שוב ושוב. בג'אז המודאלי נעשה האלתור על פי המודוסים, ואלה מתחלפים לאט יותר, אם בכלל. בג'אז מודאלי יש לנגנים הרבה יותר חופש, שכן המודוסים בשונה ממהלכים הרמוניים מאפשרים למחלקת הקצב כמו גם לסולנים לפתח רעיונות ומוטיבים מלודיים מורכבים הרבה יותר.
הסגנון התפתח בשנות ה-50 המאוחרות. הקטעים המפורסמים ביותר בג'אז המודאלי הם "So what" של מיילס דייוויס ו-"Impressions" של ג'ון קולטריין, שני המוזיקאים הללו גם נחשבים כאבותיו של הסגנון.
מיו (פוקימון)
מיו (ביפנית: ミュウ, נהגה: Myū) הוא אחד מדמויות זיכיון המדיה פוקימון מבית נינטנדו, אשר נוצר על ידי סטושי טג'ירי. מיו מאופיין בצבעו הורוד, בגודלו הזעיר, ובכוחותיו העל טבעיים. כמו כן, הוא מוגדר כפוקימון מיתי.
מיו הוסף למשחקי הווידאו פוקימון אדום וכחול על ידי היוצר, מתכנת מחברת גיים פריק שיגקי מורימוטו, בתור דמות סודית. בכך, נוכחות מיו במשחק הוקפה בשמועות ומיתוסים, אשר תרמו כדי להפוך את פוקימון לזיכיון מוצלח. במשך שנים, לא הייתה אפשרות להשיג את מיו באופן רגיל, פרט לאירועי פוקימון מיוחדים.
רעיון ויצירה
בניגוד לדמויות הישנות בזיכיון המדיה פוקימון, פיתוחו של מיו לא היה תחת פיקוח של קן סוגימורי, אלא על ידי המתכנת שיגקי מורימוטו. מורימוטו תכנת את מיו והוסיף אותו למשחק בסתר, בתור מתיחה בין הצוות קצת לפני השקתו ביפן, מתוך כוונה שמיו יהיה פוקימון שרק חברי הצוות ידעו איך להשיג. בתום הפיתוח, נוסף מיו למשחק "פוקימון אדום וכחול" לאחר תיקון שגיאות במשחק. על אף שמיו לא נועד להיות פוקימון רגיל במשחק, עקב תקלה, השחקנים היו מסוגלים להיתקל בו.
באביב 1996, נשיא גיים פריק, סאטושי טג'ירי השתמש ביומן המאנגה היפני "CoroCoro Comic" כתערוכה ניסיונית של מיו וחילק את הקלפים הראשונים שלו למשחק הקלפים כמתנות חינם, שהפתיעו רבים מצוות החברה, כולל מורימוטו. בעקבות ההצלחה של הניסוי ב-15 באפריל 1996, גיים פריק הכריזה על תחרות, כאשר 151 הזוכים יזכו במיו. טג'ירי תיאר את השימוש במיו ליצירת הייפ סביב "הדמות הבלתי נראית" בתוך המשחק, כדי להמשיך לעורר עליו עניין רב וכן שמועות ומיתוסים על המשחק שיועברו מפה לאוזן, אשר יגרמו להגברת המכירות של המשחק.
עיצוב ומאפיינים
כמו מיוטו, מיו הוא פוקימון מסוג על חושי ובעל סטטיסטיקות גבוהות. מורימוטו עיצב אותו בגוון ורוד חיוור, עם עיניים גדולות, וזנב דק וארוך. עורו של הפוקימון מכוסה בפרווה דקה וקצרה, אשר ניתן לראות רק במיקרוסקופ. הדנ"א משלב הרכב גנטי של כל הקיים במיני הפוקימון, והוא מוצג בתור מעין אב קדמון של כל הפוקימונים. מיו הוא פוקימון ביישן ונראה רק לעיתים רחוקות על ידי בני אדם. הוא פוקימון מיתי, אם כי סווג בעבר בתקשורת שאינה יפנית כאגדי לצד הפוקימונים ארטיקונו, זאפדוס, מולטרס ומיוטו. מספרו של מיו בפוקידקס הוא 151, ובכך הוא סוגר את הדור הראשון של פוקימון, כאשר הקודם לו הוא מיוטו במספר ה־150, והעוקב לו הוא צ'יקוריטה במספר ה־152. שמו של מיו מבוסס על אונומטופיה של יללת חתול בוכה, 'מיאו'.
במשחקי הווידאו, מיו מסוגל ללמוד כל מתקפה שניתן ללמד. יחד עם דיטו וסמירגל, מיו מסוגל לשנות את צורתו לשלל פוקימונים אחרים באמצעות המתקפה השתנות (Transform). באנימה, הוא מסוגל ללמוד מהלכי טיסה, טלפורטציה, שינוי צורה, הפיכה לבלתי נראה, וזימון בועות אנרגיה להגנה, שעשוע, או למטרות אחרות.
במשחקי הווידאו
ר. במשך זמן מה, ניתן היה לקבל את מיו רק באופן לגיטימי במשחקי הפוקימון באמצעות נינטנדו. מיו נחשף לראשונה לציבור בגיליון אפריל 1996 של קורוקורו קומיקס. מיו מופיע גם כאחד הפוקימונים שניתן לשחרר מים הפריט פווכדור מאסטר כדור בסדרת סופר סמאש ברוס.
באנימה
הופעתו הראשונה של מיו בסדרת האנימה היה בפוקימון: הסרט הראשון, היכן ששימש כאחת הדמויות הראשיות. בעבר האמינו כי זה זמן רב שמיו מוגדר כפוקימון נכחד, וידוע היה עליו כי הוא היה הפוקימון האגדי הנדיר והעוצמתי ביותר אי פעם. לאחר שנים של מחקר, מדענים הצליחו להשתמש ב-DNA של מיו על מנת ליצור את מיוטו (באנגלית: Mewtwo), שיבוט פוקימוני משופר גנטית של מיו, אשר הופך ליריבו העיקרי בסרט.
הסרט השמיני, פוקימון: לוקאריו והמסתורין של מיו, סובב סביב כוחו של מיו, מגוריו ומקורו. בסרט מוצג עץ משפחה פוקימוני; בו הפוקימון הראשון הוא מיו, והאחרון הוא הו-או, פוקימון אגדי מהדור השני.
בית הספר היסודי רימון
בית הספר היסודי "רימון" הוא בית ספר ניסויי אזורי שנוסד בשנת 1989, בקיבוץ מסילות. בית הספר הוקם על ידי שלושה קיבוצים: מסילות, רשפים וניר דוד (תל עמל). שמו מורכב מראשי תיבות שמות הקיבוצים. הוא מורכב משתי חטיבות, אחת של החינוך הרגיל והשנייה של החינוך המיוחד.
בשנת הלימודים ה'תשס"ט מנה בית הספר כ-340 תלמידים והוא מנוהל על ידי ברכה רפמן.
שנה לאחר קום בית הספר, הוקמה לצידו חטיבת "דרור" המחנכת ילדים עם תסמונת ASD - ילדים עם אוטיזם ברמות שונות. הילדים מ"דרור" משולבים על פי יכולתם בכיתות הלימוד ה"רגילות".
לאורך השנים הצטרפו לבית הספר ילדי הקיבוצים מבית אלפא, מבית השיטה ומשדה נחום, וכן בבית הספר תלמידים מבית שאן, תל תאומים, חפציבה, גן נר ומבית זינגר, שבכפר יחזקאל.
Irreplaceable
"Irreplaceable" יצא ב-5 באוקטובר 2006 בארצות הברית לאחר צאתם של שני הסינגלים הראשונים, "Déjà Vu" ו-"Ring The Alarm" שזכו להצלחה במצעדים ברחבי העולם. מבקרי המוזיקה ברחבי העולם שיבחו את השיר, במיוחד "פיצ'פורק" וה"רולינג סטון" שהציבו את השיר בראשי במצעדים שלהם של שנות ה-2000. הסינגל זכה בעשרות פרסים ברחבי העולם, ואף היה מועמד לפרס גראמי על שיר השנה בשנת 2007.
"Irreplaceable" הוא הסינגל הרביעי של ביונסה שנכנס למקום הראשון בארצות הברית. הסינגל הגיע למקומות הראשונים בעשרות מצעדים ברחבי העולם ביניהם אוסטרליה, בריטניה, קנדה, דנמרק, צרפת, איטליה, שווייץ ועוד עשרות מדינות אחרות ברחבי העולם.
הסינגל זכה להצלחה ענקית בארצות הברית כאשר נכנס למקום הראשון במצעד ההוט 100 של הבילבורד ושהה שם עשרה שבועות רצופים, מספר השבועות הגדול ביותר באותה שנה. במצעד סוף השנה שכבש את המקום הראשון במצעד ההוט 100 של הבילבורד. במצעד שירי העשור בארצות הברית של שנות ה-2000 השיר הגיע למקום ה-25.
השיר "Irreplaceable" פורסם על ידי חברת התקליטים קולומביה ונכתב על ידי ביונסה וני-יו. זוהי בלדת פופ עם השפעות של R&B. המילים של השיר הן על התמוטטות של מערכת יחסית של אישה עם גבר בוגדני, ולשיר יש מסר על עוצמה נשית.
הקליפ של השיר הופק על ידי אנתוני מנדלר, וזכה להצלחה גדולה בשל העובדה שהיה מועמד למספר רב של פרסים ברחבי העולם וזכה בחלק גדול מהם. הקליפ היה להופעת הבכורה של הלהקה החדשה של ביונסה ונחשב לאחד הקליפים הטובים לשנת 2007. הקליפ היה מיועד לקליפ של השנה בטקס פרסי ה-VMA של שנת 2007.
אגודת יד ביד
אגודת יד ביד (שמה הרשמי: יד ביד, אוזן קשבת ועזרה לזולת) היא עמותה ישראלית הפועלת למען ילדים צעירים במצוקה (גילאי 3-7) ובני משפחותיהם.
העמותה הוקמה ב-1982 על ידי שלי חושן, שעסקה בפסיכולוגיה וייעוץ בתחום פרויקטים לגיל הרך במשרד החינוך. חושן זכתה על פעילותה בעמותה בפרסים רבים, בהם אות הנשיא למתנדב 2003, תעודת הוקרה מטעם משרד ראש הממשלה, אות המתנדב מטעם הכנסת, המתנדב המצטיין מטעם ראש עיריית תל אביב-יפו ועוד.
העמותה מפעילה ארבעה פרויקטים מרכזיים:
בנוסף יזמה העמותה את פרויקט "תמונת השלום", ציור מאת הנער טל סלוצקי ובו ילד יהודי וילדה ערבייה עם יונת שלום, עליו חתמו עשרות ידוענים מישראל והעולם (בהם שמעון פרס, ברק אובמה, שרון סטון, טוני בלייר ועוד). הכנסות הציור ממכירה פומבית יוקדשו לפעילות הבתים החמים בעמותה.
פעילות האגודה מבוססת על מתנדבים וממומנת מתרומות. משרדי העמותה ממוקמים בתל אביב.
כדורגלן השנה בבלארוס
כדורגלן השנה בבלארוס (בבלארוסית:  Футбаліст года Беларусі) הוא פרס שנתי המחולק מאז שנת 1983 לכדורגלן המצטיין במהלך העונה. הפרס יכול להיות מוענק לכל שחקן בלארוסי ללא קשר למדינה, בה הוא משחק.
בת שבע יוניס גוטמן
בת-שבע יוניס-גוטמן (1 בינואר 1880, רוסיה – 9 ביולי 1947, תל אביב) הייתה רופאת נשים, מהרופאות הראשונות בארץ ישראל, הרופאה הראשונה בגדרה ובתל אביב. חלוצה בתחום הטיפול ורפואת התינוקות בארץ ישראל. ממייסדי האגודה המדיצינית העברית, לימים ההסתדרות הרפואית בישראל. הקימה את תחנת טיפת חלב הראשונה בתל אביב.
ילדות ונעורים
נולדה ב-1 בינואר 1880 בכפר טרוטינה במחוז אקרמן בצד הבסרבי של רוסיה, לשלמה יוניס, סוחר, משכיל עברי וחובב ציון ולחיה פייגה, בת למשפחה ציונית אמידה. גדלה באודסה ולמדה בגימנסיה פרטית לבנות. למדה עברית אצל המורה והסופר העברי יהודה-לייב דוידוביץ. לאחר סיום לימודיה בשנת 1897 בחרה ללמוד רפואה. אביה התנגד אך אמה תמכה ובעזרתה נסעה ללמוד בשווייץ. בשנת 1904 סיימה את לימודי הרפואה בהצטיינות והתמחתה בנוירולוגיה בבית החולים היהודי באודסה. בשנת 1907 עמדה בבחינות הממשלתיות בפקולטה לרפואה במוסקבה והוסמכה כרופאה מומחית.
רופאה ראשונה בגדרה
ב-11 באפריל 1909 עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה גדרה, שם גרה אחותה אסתר ייבין. באותם ימים מקצוע הרפואה היה נחלתם של גברים ונשים מועטות עסקו בו. היא הייתה לרופאה הראשונה של המושבה והקימה בה בית מרקחת והעניקה שרותי רפואה לכל התושבים באזור ללא הבדל דת, גזע ומין. לאחר שנה, עזבה את המושבה והשתלבה בעבודה הרפואית כמחליפה במספר מושבות שרופאיהן הקבועים נסעו להשתלם מחוץ לארץ ישראל. בשנת 1910 רכשה חלקת אדמה בתל אביב ובנתה שם את ביתה.
רופאה בתל אביב-יפו
בשנת 1911 החלה לעבוד בבית החולים שער ציון ביפו, שהיה המרכז הרפואי היהודי היחיד בעיר והייתה לאישה השנייה מקרב הסגל הרפואי בבית חולים זה, יחד עם ד"ר סוניה (אלכסנדרה) בלקינד. במהלך עבודתן המשותפת הגישו טיפול רפואי לכל הנשים מהאזור, יהודיות, מוסלמיות ונוצריות. עצם נוכחותן של שתי רופאות בבית החולים תרמה רבות להתפתחות המחלקה הגינקולוגית בו ולהתקדמותה אל עבר המודרניות. שתיהן הביאו לפריצת דרך בכל מושג רפואת הנשים באזור והדבר עודד נשים רבות להיבדק בדיקה גניקולוגית מקיפה בבית החולים, במיוחד נשים שנמנעו מלהיבדק אצל רופאים גברים.
בינואר 1912 השתתפה בייסוד האגודה המדיצינית העברית ליפו ומחוז יפו שאיגדה את 32 הרופאים שפעלו אז בארץ ושימשה כמזכירת האגודה. יונס ניהלה את הפרוטוקול ברוסית. בשנת 1914 נסעה לברלין להרחיב את התמקצעותה בתחום תמותת תינוקות. לאחר שנתיים שבה ארצה והתמנתה לתפקיד מנהלת מחלקת הנשים והיולדות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשגויסו מרבית הרופאים לצבא העות'מאני, לקחה על עצמה יחד עם בלקינד את האחריות על ניהול השירות הרפואי בתל אביב, יפו והמושבות הסמוכות. גם אחרי גירוש חסרי הנתינות העות'מאנית, המשיכה לטפל בחולים טרם יציאתם מהארץ, ששוכנו באופן זמני בפתח תקווה ובכפר סבא. אחרי המלחמה שבה לתל אביב ושילבה בין עבודתה בבית החולים לבין המרפאה הפרטית שפתחה בביתה. בשנת 1921 נסגר בית החולים שער ציון ועם הקמת ההסתדרות הרפואית בישראל החלה לעבוד במרפאה. במהלך ביקוריה בבתי החולות ראתה את המצב הכלכלי הקשה של רבות מהן וטיפלה בהן ללא תמורה ולעיתים עזרה להן בקניית תרופות.
בשנת 1911 הצטרפה לוועדה הסניטרית בשכונת אחוזת בית, שהוקמה בשנת 1909 ומנתה שישה מתנדבים: אנשי ציבור ושלושה רופאים. במסגרת התנדבותה לקחה על עצמה להנחיל לתושבי תל אביב כללי היגיינה ולהסביר על חשיבות השמירה על הניקיון בבתים, בחצרות וברחובות במטרה למנוע התפשטות מחלות מידבקות באזור. בשנת 1913 הקימה מעון יום בשכונת כרם התימנים, ששימש מרכז בעבור הילדים והילדות שאמהותיהם יצאו לעבודה, כדי שלא ישוטטו ברחובות.
לבת שבע יוניס לא היו ילדים משלה. היא התחתנה עם הסופר ש. בן-ציון, אביו של הצייר נחום גוטמן, לאחר שבן-ציון התאלמן מאשתו.
מותה והנצחתה
נפטרה ב-9 ביולי 1947 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בצוואתה תרמה כספים לקרן הקיימת ולבית הרופא. בשנת 1962 פתחה עיריית תל אביב יפו תחנת טיפת חלב על שמה בשכונת הדר יוסף ובשנת 1963 נטעה המועצה המקומית בגדרה חורשה על שמה. ההסתדרות הרפואית בישראל מעניקה מלגה על שמה לשם השתלמות במוסד רפואי בחו"ל.
עיפרון צבעוני
עיפרון צבעוני הוא עיפרון המכיל ליבה הכוללת צבען, ומסוגל לסמן קווים בגוונים שונים על משטח. עפרונות צבעוניים הם כלי שימושי באמנות מזה עשרות שנים, אם כי קשה לסמן מתי החל ייצורם המסחרי. עפרונות צבעוניים יכולים להכיל ליבות בעלות תכונות מגוונות, המורכבות מפיגמנטים וחומרים מאגדים שונים. לרוב עפרונות צבעוניים יבואו לידי שימוש על נייר, ולאחר סיום הרישום ירוסס הנייר בחומר מקבע, וימוסגר תחת זכוכית (בדומה לציור מים).
יוקרה של עפרונות צבעוניים
כמדיום חדש יחסית, יצירות אמנות שנוצרו תוך שימוש רב, או בלעדי, בעפרונות צבעוניים סובלות פעמים רבות מתמחור נמוך ויוקרה מקצועית נמוכה. דבר זה עשוי למנוע מאמנים העובדים בעפרונות צבעוניים מלפרסם ולמכור את יצירותיהם בגלריות, אך הלך רוח זה משתנה בהדרגה. כיום מספר אמנים גילו, כי מסגור ציורים בעפרונות צבעוניים שאינו תחת זכוכית (על ידי טכניקת מריחת ורנית) עשויה להקפיץ את מחירו ויוקרתו של הציור.
במקביל, מתקיימות תחרויות אמנים יוקרתיות ברחבי העולם, המוקדשות לאמנות בעפרונות צבעוניים.
מותגים בולטים
החברות הבאות מתמחות בייצור ושיווק עפרונות צבעוניים, במספר סדרות מותגים:
רבי ישמעאל ברבי יוסי
רבי ישמעאל ברבי יוסי היה תנא בדור החמישי. הוא היה בנו של רבי יוסי ותלמידו המובהק, אך למד גם אצל רבי יהודה. בזקנותו ישב לפני רבי יהודה הנשיא ולמד תורה מפיו, ואף סעד על שולחנו. היה חברו של רבי חייא ורבו של רבי חנינא בר חמא.
לרבי ישמעאל היו ארבעה אחים: רבי אליעזר, רבי חלפתא, רבי אבטילוס ורבי מנחם.
בתלמוד מוזכר מקרה בו אבדן ניסה לפגוע בכבודו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ונענש קשות משמים.
הוא שימש כשוטר תופס גנבים, מכיוון שנאנס על ידי המלך לעשות זאת, ולמרות זאת, כאשר פגש אותו אליהו הנביא הוא הוכיח אותו והורה לו לברוח לעיר אחרת.
במדרש תנחומא מסופר שנתנו לו את ראשית הגז, אחת ממתנות הכהונה, אך מכיוון שרבי יוסי אביו הצהיר שהוא אינו כהן, יש הטוענים שצריך לגרוס שהסיפור אירע עם רבי ישמעאל בן אלישע, אשר מסופר עליו סיפור דומה במסכת כתובות.
יחסיו עם רבי יהודה הנשיא
אף על פי שישב לפני רבי יהודה הנשיא, הוא נחשב במידה מסוימת לרבו, ובתלמוד מובא כי הוא ציווה שלושה דברים לרבי יהודה הנשיא: לא לסחור עם קבוצה של שלושה אנשים, שמא אחד מהם יתבע אותו לדין והשניים האחרים יעידו לטובתו בשקר, לא לעמוד על המקח כאשר אין לו דמים, אשתך טבלה - לא תזקק לה בלילה הראשון לאחר שטבלה. רב פירש שהוראה זו אמורה בנדה מהתורה, (לפני תקנת חכמים להמתין שבעה ימים לאחר שהפסיקה לראות דם) שאז מכיוון שהוחזקה שמעיינה פתוח יש לחשוש שמא עדיין פתוח.
אף על פי שהוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא, הם התייחסו זה לזה כחברים. בתלמוד מוזכר שהם התייעצו זה בזה בהלכות איסור ריבית, והתחשבו זה בדעתו של זה. על פי ההלכה מותר להלוות כסף לסוחרים שקונים תבואה במחיר זול ומוכרים אותה במחיר יקר יותר, ובתנאי שיעניקו למלווה עצמו את הסחורה במחיר זול יותר. בתלמוד הוסבר כי מותר לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי. 2. מכיוון שהמוכרים יודעים שהקונה מוכר חלק מהסחורה במחיר הקרן הם מוכרים לו את הסחורה במחיר זול יותר - בלית ברירה - כדי שימשיך לקנות אצלם. אחד מהזוג (רבי יהודה ורבי ישמעאל ברבי יוסי - שתי גרסאות בדבר) רצה לנהוג כך גם בנוגע למסחר בבגדי פשתן או בנוגע לגרוטאות (מטילי מתכת), וחבירו לא הרשה לו בטענה שהטעמים המוזכרים לעיל אינם רלוונטיים במסחר כזה שאינו קבוע ואין בו תועלת מהכרת הסוחרים על ידי מעותיהם וכן לגבי המוכרים שאינם חפצים ל"השקיע" ולהוזיל את המחיר לסוחר שממילא אינו עוסק במסחר בקביעות
הסופר קאפ האוקראיני
הסופר קאפ האוקראיני (באוקראינית: Суперкубок України) הוא מפעל כדורגל אוקראיני המוכרע במשחק אחד, ומפגיש בין אלופת אוקראינה לבין מחזיקת הגביע האוקראיני. אם האלופה היא גם מחזיקת הגביע, היא תפגוש במשחק את הקבוצה שהפסידה בגמר הגביע. המפעל נוסד בשנת 2004, ומאז הוא נערך בכל שנה, כשבאופן מסורתי הוא פותח את עונת הכדורגל במדינה.
שיאניות הזכיות בתואר הן דינמו קייב ושחטאר דונצק עם תשע זכיות. שחטאר דונצק מחזיקת הגביע הנוכחי (2021), לאחר שגברה במשחק על דינמו קייב בתוצאה 0-3.
היסטוריה
טורניר הסופר קאפ האוקראיני הראשון נערך בשנת 2004, ובו גברה דינמו קייב על שחטאר דונצק בדו-קרב בעיטות עונשין. את התואר הראשון העניק לקבוצה המנצחת ראש ממשלת אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ'.
בשנותיו הראשונות אירח אצטדיון צ'רנומורץ באודסה את הטורניר, אך בעקבות ההכנות ליורו 2012 נדד המפעל למגרשים שונים החל משנת 2008. המפעל זכה לשם ה-Inter סופר קאפ של אוקראינה, על שם ערוץ הטלוויזיה שהעניק לו חסות, בין השנים 2008 ל-2014.
רק בשנת 2009 הצליחה לראשונה קבוצה שאינה דינמו קייב או שחטאר דונצק להשתתף במפעל. הייתה זו מחזיקת הגביע וורסקלה פולטבה, שהפסידה במשחק לדינמו קייב.
היסטוריית המשחקים
1 הגיעה כסגנית מחזיקת הגביע או סגנית האלופה, לאחר שיריבתה זכתה בדאבל.
יוהאן וילהלם קורנליוס פון קניגסלב
יוהאן וילהלם קורנליוס פון קניגסלב (בגרמנית: Johann Wilhelm Cornelius von Königslöw; 16 במרץ 1745, המבורג – 14 במאי 1833, ליבק) היה נגן עוגב ומלחין גרמני, שפעל מעל חמישים שנה בכנסיית "מריינקירכה" בליבק. כמנהל הקונצרטים "ערביות מוזיקליות" בליבק תרם לקידום ז'אנר האורטוריה.
קורות חייו
בילדותו בהמבורג למד קניגסלב נגינה בפסנתר ופיתוח קול אצל אביו, יוהאן כריסטוף בורכארד פון קניגסלב. בשנת 1758 הביא אותו אדולף קארל קונצן, נגן העוגב של מריינקירכה, כדי שילמד ויופיע כנער סופרן ("דיסקנטיסט" לפי המושגים של אז) בכנסייה, לרבות ב"ערביות המוזיקליות" (Abendmusiken). קניגסלב היה תלמידו של קונצן להלחנה, נגינה בעוגב ובכינור.
בשנת 1772 לקה קונצן באירוע מוחי ובהמשך לכך התמנה קניגסלב לסגנו ומחליפו. אחרי פטירת מורו בשנת 1781 ירש קניגסלב, באישור מועצת העיר ליבק, את תפקידו כנגן עוגב ומנהל המוזיקה ("ורקמייסטר") של הכנסייה.
קניגסלב ארגן לראשונה בליבק קונצרטים על טהרת המוזיקה לעוגב. כמו כן המשיך בניהול הקונצרטים השנתיים, הקרויים "ערביות מוזיקליות" (Abendmusiken) שהתקיימו בימי א' בסביבות חג השילוש הקדוש ולפני חג הפסחא במריינקירכה. קונצרטים אלה היו מבוססים על אורטוריות כנסייתיות, שכותבי הלברית להן היו, בין היתר, אחדים מנכבדי העיר. ערביות מוזיקליות התנהלו כסדרן עד לכיבוש הצרפתי בליבק בשנת 1810. בעשור הראשון של המאה ה-19 לא כלל הרפרטואר של קונצרטים אלה קטעי מוזיקה מקוריים חדשים, אלא יצירות ישנות או זרות בלבד. בימי שישי קדמו להם חזרות כלליות בנוכחות קהל. אחרי פרישת הקנטור יוהאן הרמן שנובל לגמלאות בשנת 1801 התמנה קניגסלב גם למנהל מוזיקלי של העיר.
מעבר להתחייבויות אלה, קיבל עליו קניגסלב לארגן סדרת קונצרטים לחובבי המוזיקה וקונצרטים לימי החורף. בנוסף למוזיקאים מקצועיים, שקיבלו את שכרם מעיריית ליבק, נעזר קניגסלב גם במוזיקאים חובבים. לצורך השתלמות בביצוע אורטוריות של מלחינים ידועים כמו הנדל, היידן ואחרים ומוזיקה קולית אחרת, הקים קניגסלב מכון לפיתוח קול. תחת ניצוחו בוצעו בליבק "משיח" מאת הנדל בשנת 1791, האורטוריה "בריאת העולם" מאת היידן ב-1802 ובשנת 1804 האורטוריה "העונות" של אותו המלחין.
יוליוס ואתל רוזנברג
קורות חייהם
שלוש שנים לפני פיטוריו, ב-1942, גויס יוליוס על ידי הנ.ק.ו.ד., שירות הביון והמשטרה החשאית הסובייטיים, לשמש מרגל בעבור ברית המועצות. לפי מפעילו בנ.ק.ו.ד., אלכסנדר פליקסוב, סיפק יוליוס לסובייטים אלפי מסמכים בסיווג "סודי ביותר". רוזנברג אף הוסיף וגייס, בהנחיית מפעיליו, מרגלים נוספים, ובהם ג'ואל בר, אלפרד סרנט, ויליאם פרל, רות' גרינגלאס (אשתו של אחיה של אתל, דייוויד גרינגלאס) ומורטון סובל. בינואר 1950 נעצר הפיזיקאי קלאוס פוקס, שהיה חלק מצוות הפיתוח של פצצת האטום ("פרויקט מנהטן"). פוקס חשף בפני חוקריו הבריטים והאמריקנים את הארי גולד, שהעביר מסמכים סודיים הנוגעים לפרויקט לסובייטים. גולד חשף בעדותו שורה של מרגלים, ובהם אחיה של אתל רוזנברג, דייוויד גרינגלאס, ששימש בתפקיד טכני זוטר ב"פרויקט מנהטן", ואת יוליוס רוזנברג עצמו.
יוליוס ואתל רוזנברג הועמדו לדין יחד עם מורטון סובל במרץ 1951, בעוון מסירת סודות אטום לסובייטים. העד המרכזי נגדם היה דייוויד גרינגלאס, אחיה של אתל. גרינגלאס העיד על מעורבותו העמוקה של יוליוס בריגול וטען כי אתל הקלידה פתקאות ובהן מידע על תוכניות האטום. שנים רבות אחרי כן הודה גרינגלאס כי בדה את האשמתה של אתל מלבו, כדי להציל את עורו ואת עורה של אשתו. סברה רווחת היא כי העמדתה לדין של אתל באה להפעיל לחץ על יוליוס כדי להסגיר מרגלים נוספים, שכן אף שאתל ידעה כי אחיה ובעלה עוסקים בריגול, מידת מעורבותה הישירה לא הוכחה מעולם. הניסיון להפעיל לחץ על יוליוס לא צלח. הוא ואתל בחרו בזכות השתיקה בנוגע לחברותם במפלגה הקומוניסטית והכחישו את מעורבותם בריגול. גרינגלאס זכה להקלה בדינו, בזכות מעמד עד מדינה שקיבל. הוא נשפט ונידון בעסקת טיעון ל-15 שנות מאסר (הוא שוחרר אחרי כליאה של 10 שנים). מורטון סובל נדון למאסר ממושך וריצה במאסר 17 שנה ו-9 חדשים. בני הזוג רוזנברג הורשעו ונדונו למוות. לאחר שערעוריהם נדחו הוצאו להורג בכיסא חשמלי לפני שבת ב-19 ביוני 1953 בבית הכלא סינג סינג בניו יורק ונקברו בחלקה היהודית.
משפטם של יוליוס ואתל רוזנברג נתפש בעיני רבים מבני התקופה כסוג של "ציד מכשפות" המונע, בין השאר, מאנטישמיות. רבים באירופה, ואף בארצות הברית, פקפקו במידת האמת שבטענה שהזוג רוזנברג עסק בריגול וסברו כי גזר הדין שהוטל על הזוג היה חריג בחומרתו (זה היה משפט הריגול היחיד באותה תקופה שהוביל להוצאה להורג), ונבע מרוח המקארתיזם שפשטה בארצות הברית. הסופר ז'אן-פול סארטר גרס כי המשפט לא היה אלא "לינץ' חוקי" ואילו הצייר פבלו פיקאסו סבר כי גזר הדין הוא "פשע נגד האנושות". אחרים, ובהם היוצרים ברטולט ברכט, ז'אן קוקטו, פרידה קאלו ודשיל האמט ראו בגזר הדין חזרה על משפט דרייפוס ואפילו אישים בעלי שם שלא היו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית, כמו האפיפיור פיוס השנים עשר ואלברט איינשטיין פנו לנשיא ארצות הברית בבקשה שיחוס על חיי הזוג.
השאלה האם היו בני הזוג מרגלים נותרה פתוחה, בעיני רבים, לאורך שנים. בניהם של הזוג הכחישו כי היו מרגלים. רק עם חשיפתם של מסמכי וינונה, פתיחת חלק מהארכיונים הסובייטים ועם פרסום דבריהם של סוכני ק.ג.ב. לשעבר שהיו קשורים לפרשה, התברר בוודאות כי יוליוס רוזנברג עסק במשך שנים בריגול לטובת ברית המועצות. הספקות לגבי מעורבותה הישירה של אשתו רק העמיקו, במיוחד כאשר עד התביעה הראשי, דייוויד גרינגלאס, חשף כי שיקר בעדותו, וכאשר ב-2008 נחשפה סתירה גם בעדותה המפלילה של אשתו רות'. עדות התומכת בחשיבות המידע שסיפק רוזנברג הביא מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לשעבר ניקיטה חרושצ'וב, שכתב בזכרונותיו (שפורסמו אחרי מותו, בשנת 1990) ששמע מיוסיף סטלין ומשר החוץ ויאצ'סלב מולוטוב שהזוג רוזנברג סיפקו מידע חשוב, שהאיץ את פיתוחה של הפצצה הסובייטית. לעומת זאת, בוריס ברוקוביטש, שעמד בראש המכון שפיתח את הפצצה האטומית הסובייטית, אמר לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1989: "אתם הושבתם את הזוג רוזנברג בכיסא החשמלי ללא סיבה. לא קיבלנו מהם מאומה". הספקות בנוגע לחשיבות המידע על תוכנית האטום שהעביר רוזנברג עומדים בעינם, אך ברי כי העביר מידע חשוב על מערכות קשר, על מרעום קרבה, על מטוס הקרב הסילוני לוקהיד P-80. עדות מאוחרת שסיפק מורטון סובל, שעמד לדין לצד הזוג, הבהירה באופן סופי כי יוליוס אכן עסק בריגול, והובילה את בניהם של הזוג לסגת מהטענה כי יוליוס היה חף מפשע.
ילדיהם
לבני הזוג היו שני בנים, מייקל ורוברט, שהיו בני 10 ו-6 כשהוצאו הוריהם להורג. הם אומצו על ידי אן ואייבל מאירופול ואף אימצו את שם המשפחה שלהם. אביהם המאמץ היה אייבל מאירופול, קומוניסט אדוק, שנודע יותר במאבקו למען זכויות האזרח באמריקה ובשיר המחאה שחיבר, "פרי מוזר" (Strange Fruit) במחאה על הלינץ' בתומאס שיפ ואברהם סמית'. במשך שנים רבות טענו בניהם של הזוג כי הוריהם היו חפים מפשע. שני הבנים כתבו ספר בהגנת הוריהם: "אנחנו הבנים שלכם: המסורת של אתל ויוליוס רוזנברג" (1975) ומייקל כתב ספר נוסף: "הוצאה להורג במשפחה: סיפור של הבן" (2003). רוברט גם הקים את "קרן רוזנברג לילדים", שמטרתה לעזור לילדים של פעילים פוליטיים.
איגוד תעשיית ההקלטות הבולגרי
איגוד תעשיית ההקלטות הבולגרי (בבולגרית: Българска асоциация на музикалните продуценти; באנגלית: Bulgarian Association of Music Producers; בראשי תיבות: BAMP) הוא ארגון ללא כוונת רווח, המייצג את תעשיית ההקלטות בבולגריה. האיגוד נוסד ב-1996, והוא מגנה על זכויות יוצרים. המוקד העיקרי של האיגוד הוא לסייע לרשויות המוסמכות בארגון ולתאם פעילויות הקשורות למאבק בפירטיות למוזיקה. הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית הכירה באיגוד ב-1999.
ב-2009–2015, האיגוד הרכיב 2 מצעדי פזמונים: אחד מקומי, ואחד בין-לאומי. מאז 5 בינואר 2017, המצעדים מורכבים על ידי פרופון.
בראש האיגוד עומדת סטניסלבה ארמוטליבה.
יו א אין
יו אה אין (בקוריאנית: 유아인; ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה דרום קוריאני. הוא שיחק בסרטים וסדרות רבות וזכה במספר פרסי קולנוע דרום קוריאנים.
ביוגרפיה
יו אה אין נולד בשם "אום הונג סיק" בדאיגו. הוא עבר לסיאול והתחיל ללמוד משחק. לאור הזמנה להשתתף בצילומי סרטים הוא עזב את הלימודים. בהמשך הוא סיים לימודי תעודה ולמד באוניברסיטה.
בתחילת הקריירה יו א אין הצטלם בפרסומות. בשנת 2006 הוא הצטלם בסרט Boys of Tomorrow. על תפקיד זה הוא זכה בפרס בפסטיבל קולנוע בדרום קוריאה. סרט זה הוצג בפסטיבל לוקרנו. בהמשך הוא השתתף במספר סרטים אך ההצלחה הגדולה הגיע בסרט Sungkyunkwan Scandal.
בשנת 2015 הוא שיחק בסרט "Veteran" שזכה להצלחה מסחרית גדולה. באותה שנה שיחק בדרמה ההיסטורית "The Throne"; אודות שושלת ג'וסון. אין, אשר שיחק לצד השחקניות פארק סו-דאם ומון גון-יונג, גילם את דמותו של הנסיך סאדו, בנו של יאונג'ו, המלך ה-21 בשושלת. הסרט זכה לשבחים ופרסים רבים, ואף נבחר לייצג את קוריאה-הדרומית בטקס האוסקר אך לא נכנס לרשימה הסופית.
בשנים 2015–2016 הוא כיכב בסדרה ההיסטורית "Six Flying Dragons" לצד שין סה-קיונג; עבור תפקידו בסדרה הוא זכה בפרס נוסף.
בשנת 2018 כיכב בסרט הדרמה "בערה", אשר הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ואף היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "בחיים" שהופץ בנטפליקס, ובאותה שנה שיחק בסרט "קול הדממה", עליו זכה בפרס הדרקון הכחול לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2021, החל לשחק בסדרת האימה והפשע "דין וגיהנום" מבית נטפליקס, בתפקיד של מנהיג כת.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה
ניקולאי השני (שמו המלא: ניקולאי אלכסנדרוביץ' רומנוב (ברוסית: Никола́й Алекса́ндрович Рома́нов). תוארו הרשמי היה: ניקולאי השני, הקיסר והשליט של כל הנסיכויות הרוסיות; 18 במאי 1868 – 17 ביולי 1918) היה הקיסר האחרון של האימפריה הרוסית, שירש את אביו אלכסנדר השלישי ב-1894. בתקופת שלטונו נקלעה האימפריה למשבר פוליטי חריף, שהועצם על ידי האבדות הכבדות שספגה רוסיה בחזית מלחמת העולם הראשונה (1914 - 1918). ניקולאי לא הצליח לנווט את האימפריה ברגעיה הקשים, ובסופו של דבר הסתיים שלטונו במהפכת פברואר בשנת 1917, שהביאה לסיום השלטון בן שלוש-מאות השנים של שושלת רומנוב ברוסיה. גם הממשלה הזמנית, שקמה בעקבות המהפכה, כשלה במשימה, והבולשביקים עלו לשלטון במהפכת אוקטובר באותה שנה. הבולשביקים רצחו את ניקולאי יחד עם בני משפחתו ב-1918.
בארצו, נמתחה ביקורת על ממשלתו שדיכאה יריבים פוליטיים ומה שנתפס כאשמתו או אי-פעולה במהלך אסון חודינקה, הפוגרומים האנטי-יהודיים, יום ראשון העקוב מדם (1905), והדיכוי האלים של מהפכת 1905 ברוסיה.
נעוריו
ניקולאי היה בנו של הצאר אלכסנדר השלישי והצארינה מריה פיודורובנה (נולדה כדאגמאר, נסיכת דנמרק). אביו הקשוח סבר שניקולאי רכרוכי מדי וכלל לא הכין אותו לכתר. ניקולאי התאהב בנסיכה הגרמנייה אלכסנדרה מהסן, נכדתה של המלכה ויקטוריה, אך אביו התנגד לשידוך עם הנסיכה, שבנוסף להיותה מהאימפריה הגרמנית היריבה לרוסיה, השתייכה למשפחה שהייתה נגועה במחלת ההמופיליה (אחיה, פרידריך, חלה במחלה ומת מדימום בגיל שנתיים), וקיווה במקום זאת שיינשא לנסיכה מבית אורליאן, על מנת לחזק את הברית החדשה של האימפריה הרוסית עם הרפובליקה הצרפתית. רק כאשר היה על ערש דווי וירא מפני חוסר המשכיות לשושלתו, הסכים אלכסנדר לנישואיו של ניקולאי לנסיכה הגרמנית.
כיורש העצר, הרבה ניקולאי בנסיעות. ב-1891, בהיותו בנסיעה חשובה למזרח הרחוק, ירה בו אזרח יפני בלתי שפוי והוא כמעט נהרג. הוא ניצל הודות לפעולה מהירה של בן דודו גאורגיוס (שחבט בתוקף עם מוט חזרן) ונותרה רק צלקת במצחו. ניקולאי הוחזר לסנקט פטרבורג כשהוא נוצר בלבו שנאה עמוקה לקיסרות יפן.
ההכתרה-הקיסר האחרון
ניקולאי עלה לשלטון ב־1 בנובמבר 1894, וזמן קצר לאחר מכן נישא לנסיכה אליקס (ששינתה את שמה לאחר מכן ל"אלכסנדרה פיודרובנה"). היו להם חמישה ילדים: אולגה, טטיאנה, מריה, אנסטסיה, ואלכסיי. כמו כל הצארים בני משפחת רומנוב נחשב לשליט בחסד האל. בחגיגות הכתרתו במוסקבה ב-1896, נרמסו אנשים רבים למוות בעת שניסו לקבל מתנות מהצאר החדש. לניקולאי נודע על האסון מאוחר יותר באותו יום, והוא ביקש לבטל את כל החגיגות, אך שוכנע שלא לעשות זאת על ידי קרוביו ויועציו. רבים ראו את האסון כסימן רע. האירוסין שלו לנסיכה אליקס הקדימו אך במעט את מות אביו, והחתונה שלו הייתה זמן קצר לאחר הלוויה. ניקולאי, אדם חלש ורדוף אמונות תפלות, שראה בכל האסונות האלה אותות מבשרי רע, עמד בפני המשימה הקשה של שלטון באימפריה הרוסית בזמן של מהומה רבתי.
בנוסף למצב הבינלאומי המתוח, עמד ניקולאי בפני בעיות מבית. סבו, הצאר אלכסנדר השני, נרצח על ידי פצצה שהטמינו לו המהפכנים הסוציאליסטים, חרף העובדה שדווקא שליט זה היה בין המיטיבים ביותר עם השכבות החלשות. המהפכנים לא ניסו להשיג מעמד פוליטי בתוך שיטת הממשל הקיימת, אלא להרוס את השיטה לגמרי. כילד, שרדו ניקולאי ומשפחתו ניסיון התנקשות מפצצה שהוטמנה ברכבת שבה נסעו. ההפסד הרוסי במלחמת רוסיה - יפן חיזק את המתנגדים הפנימיים לשלטונו והיה בין הגורמים למהפכה של 1905, שבה שביתות מאורגנות והפיכות מקומיות הכריחו את ניקולאי להסכים לכינונו של פרלמנט - הדומה, במנשר אוקטובר. למרות הסכמתו, הפרלמנט הרוסי נהנה מזכויות מועטות והיה נתון לשליטתו המלאה של ניקולאי.
כאביו, מורהו הפוליטי, היה קונסטנטין פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב, פרופסור למשפט ואיש דת שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית. פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב, ראקציונר, תומך נלהב באוטוקרטיה, אורתודוקסיה ולאומנות, ומתנגד חריף למה שכינה "אתאיזם מערבי", יעץ לו לנקוט עמדה פומבית נגד הרעיונות של ממשלה יציגה ושל אספה נבחרת.
כמלך חוקתי-למחצה
היחסים של ניקולאי עם הדומה החדשה לא היו טובים. הדומה הראשונה, שהיה בה רוב למפלגת הקדטים, כמעט מיד נכנסה לעימות אתו. ניקולאי פיטר את ראש ממשלתו הליברלי יחסית, סרגיי ויטה, ופיזר את הדומה. לאחר שבדומא השנייה היו בעיות דומות, ראש הממשלה החדש פיוטר סטוליפין פיזר גם אותה, ושינה את חוקי הבחירות על מנת להיטיב עם מפלגות שמרניות יותר בבחירות עתידיות. לסטוליפין, פוליטיקאי משופשף, היו תוכניות שאפתניות לרפורמה. אלה כללו העמדת הלוואות למעמדות הנמוכים על מנת לאפשר להם לקנות קרקעות, כשמטרתו הייתה לחזק את הנאמנות של החקלאים לשלטון המרכזי. התוכניות שלו נבלמו על ידי שמרנים בחצר המלוכה. בזמן הירצחו של סטוליפין בידי אנרכיסט ב־1911, הוא והצאר כמעט ולא דיברו, והדעה הרווחת הייתה כי סופו הפוליטי קרוב.