cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי ורשה
התפתחות הקהילה
זיגמונט הראשון, מלך פולין אסר על היהודים לגור בורשה ובפרבריה. שלושת המלכים הבאים (זיגמונט אוגוסט, סטפאן באטורי ויאן סובייסקי) אישרו גם הם את האיסור. יהודים אחדים הורשו להתיישב בורשה על אף האיסור. יהודים אלו היו פקידי מכס וגובי מיסים. בשנות ה-70 של המאה ה-16 חוקק חוק שהתיר ליהודים לבקר ולסחור בעיר בתקופה הסיים (הפרלמנט הפולני). החוק חוקק בידי המלך זיגמונט אוגוסט. החל מהמאה ה-17 החלו היהודים להתיישב באחוזות אצילי ורשה. הם עסקו במסחר, מלאכה, אומנות וייצור אלכוהול. תחת שלטונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר. בשנת 1764 היו בעיר 2,519 יהודים ובשנת 1778 גדל המספר ל-3,512. בשנת 1780 הותרה הקמתו של בית קברות ברובע פראגה, אשר בו נוסדה קהילה יהודית ב-1775, עם ביטולו של צו האי-סובלנות ליהודים ברובע. יהודי הקהילה עסקו בטווית ותפירת בגדים, בצורפות, בשענות, בנגינה ובניהול בתי מרזח. בחלוקת פולין השלישית שהתרחשה בשנת 1796 עברה ורשה לשלטון פרוסיה. רשויות השלטון החדש הסדירו את שהייתם של היהודים בעיר והפכו אותה לחוקית. השלטון המקומי לא קיבל את ההחלטה והתנגד לה. רק בשנת 1808 הכירה מועצת העיר בקהילה היהודית כחוקית. בשנים אלו הקהילה היהודית בעיר גדלה בהתמדה: בשנת 1797 היו בעיר 7,688 יהודים ובשנת 1804 גדלה האוכלוסייה ל-11,630 יהודים, שהיוו למעלה מ-17% מכלל האוכלוסייה. בשנת 1910 התגוררו בורשה יותר מ-300 אלף יהודים. באותה תקופה פעלו בעיר מפלגות ציוניות, חרדיות וקומוניסטיות.
אלן סן-אוגן
ילדות ונעורים
בשנת 1914 החל ללמוד באקדמיה לאמנות, אך לימודיו נקטעו כשגוייס לצבא הצרפתי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה פרסם קריקטורות וקומיקס מחתרתי.
קהילת יהודי ורשה
במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נגרם נזק כבד לקהילת יהודי ורשה. צבא האימפריה הרוסית עשה ביהודים פוגרומים במהלך נסיגתו מורשה, בעוד צבא גרמניה ניצל אותם מבחינה כלכלית.
אלן סן-אוגן
קריירה
לאחר המלחמה הצטרף סן-אוגן לאגודת הקריקטוריסטים הצרפתית והחל לאייר בשבועון Le Dimanche Illustré וביומון L'Intransigeant. הוא נחשב לקומיקסאי יוצא דופן משום שהיה בין הראשונים שהשתמשו בטכניקות מודרניות יותר, שמקורן בארצות הברית, כגון חלוקה למסגרות תמונה, שמירה על רצף תנועתי בין המסגרות ובעיקר שימוש בבועות דיבור. בשנת 1925 החל לפסם את הקומיקס הידוע ביותר שלו, Zig et Puce, שעסק בשני נערים ואלקה חדת-מקור שעוברים הרפתקאות שונות במהלך נסיונותיהם הכושלים להגיע לאמריקה. בשנים 1920–1930 המשיך באיור ויצירת קומיקס לילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה קהל היעד שלו הפך למבוגר יותר והוא החל לעסוק בקולנוע ובספרות. בנוסף הפך לבעל טור קבוע ברשת הרדיו הצרפתית RTL.
קהילת יהודי ורשה
בין מלחמות העולם
בתום מלחמת העולם הראשונה (1918) זכתה פולין בעצמאות והוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה. ורשה הפכה לבירת המדינה. ב-1920 התקיימה מלחמה בין פולין לברית המועצות. הצבא הסובייטי הגיעה עד פרבריה המזרחיים של העיר אך נעצר על ידי הצבא הפולני. בתקופה שלאחר המלחמות העיר חוותה פריחה כלכלית אשר היטיבה גם עם הקהילה היהודית. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-350,000 נפש, אשר היוו כ-30% מכלל תושבי העיר. רובם הגדול התגורר במרכז העיר בשכונת מוראנוב (Muranow), שם היו משרדי הקהילה ומוסדות דת ותרבות יהודיים, כגון בתי כנסת, בתי חולים, בתי יתומים, ותיאטרון וכן בתי עסק, חנויות ומפעלים רבים בבעלות יהודית. ריכוז נוסף של יהודים היה בשכונת פראגה בצד המזרחי של נהר ויסלה.
אלן סן-אוגן
זיקנה ומוות
משנת 1963 ואילך הפסיק סן-אוגן לצייר את Zig et Puce, והזיכיון עבר לידיו של הקומיקסאי גרג, שהמשיך לפרסם את הקומיקס במגזין טינטין.
קהילת יהודי ורשה
כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה
ב-1 בספטמבר 1939 הסתערו גייסותיה של גרמניה הנאצית על גבולה המערבי של פולין. תוך ימים אחדים ורשה הייתה נתונה תחת מצור. כוחות ארטילריה ואוויר מוטטו את קווי ההגנה הפולנים, אשר היו בעלי ציוד מיושן. חיל הפרשים הפולני לא היווה מכשול משמעותי עבורם. תוך מספר ימים התפרסו הכוחות הגרמניים ממערב לנהר בוג, והחלו להפציץ מן האוויר את ורשה. ב-7 בספטמבר הגיעו יחידות רגליות גרמניות למבואותיה של העיר. עוד לפני שכותרה סופית, נמלטה ממשלת פולין לרומניה. ורשה התקשתה לעמוד מול המצור שהושם עליה; לא היה בה מלאי מזון, ציוד ותרופות, וגם לא מקלטים לכל תושביה. למרות זאת הצליחה העיר להחזיק מעמד - כאשר כ-300,000 היהודים שבה פועלים גם כן להגנתה - במשך שלושה שבועות (זמן רב יותר מכל ערי הבירה האחרות שכבשו הנאצים במלחמת העולם השנייה), עד אשר נפלה. ב-28 בספטמבר החליט ראש העיר סטאז'ינסקי על כניעת העיר. ב-2 באוקטובר קיים צבא גרמניה הנאצית מצעד ניצחון ברחובות העיר.
אלן סן-אוגן
זיקנה ומוות
בשנת 1973 מונה סן-אוגן לנשיא הכבוד של פסטיבל הקומיקס הבינלאומי בטולוז. שנה לאחר מכן קיבל את תואר נשיא הכבוד של פסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם, אך היה זקן וחלש מכדי להגיע. שבועות מספר לאחר מכן, ב-22 ביוני 1974, הוא נפטר. פרסי הפסטיבל נקראו על שם אלפרד, האלקה מ-Zig et Puce, עד שנת 1988.
קהילת יהודי ורשה
כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה
לאחר כיבוש פולין חילקו הגרמנים את שטחי פולין אותם כבשו לשני חלקים. החלק המערבי סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי. בחלק המערבי נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"גרמניזציה" של הטריטוריה החדשה. מיד לאחר הכיבוש הם רצחו כ-15,000 מבני האינטליגנציה הפולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש. בנוסף גורשו מבתיהם שני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים. עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו, והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית. מטרת הנאצים הייתה למחוק כל זכר לתרבות הפולנית באותם אזורים, וליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים. גם באזור מרכז פולין נקטו הנאצים במדיניות שיטתית של גירוש ורצח. חמור מכל היה יחסם כלפי היהודים בפולין.
הקמת הגטו
יומיים לאחר שנכבשה העיר ורשה פקדו שלטונות הכיבוש על הקמת מועצה יהודית: "יודנראט" (מועצת יהודים). הגסטאפו מינה את המהנדס אדם צ'רניאקוב ליושב ראש היודנראט, אשר כללה עוד 24 חברי מועצה ו-24 סגנים. ליודנראט נמסר כי תפקידה הוא להוציא לפועל את כל ההוראות והפקודות של שלטונות הצבא בעיר.
ב-4 בנובמבר העבירה המחלקה לעניינים יהודיים בגסטאפו הוראה לכינוס היודנראט כי יש להקים "אזור מגורים ליהודים בעיר ורשה כאמצעי זהירות נגד מגפת הטיפוס". האזור היהודי, להלן הגטו, הקיף את הרחובות: ז'לזנה, וולנושץ', מלינרסקה, דז'יקה, ניסקה, בוניפרטרסקה, כיכר קראסינסקי, זמנהוף, ז'לזנה-בראמה, ויילקה וזלוטה. הוטל על ראשי היודנראט להעביר בתוך שלושה ימים את היהודים לאותו אזור, ולא - יוצאו 24 סגניהם להורג. משלחת של נציגי היודנראט בה היו חברים בין השאר אדם צ'רניאקוב וד"ר אברהם ווייס (שהיה הדובר בשל שליטתו בגרמנית), נשלחה למושל הצבאי של ורשה, גנרל פון נוימן-נוירודה כדי להתלונן על הפקודה של הגסטפו. המושל הצבאי, שלא עודכן מראש על הפקודה של הגסטפו, הורה על הקפאת הפקודה, והקמת הגטו נדחתה בחודשים רבים.
ביום הכיפורים תש"א, 12 באוקטובר 1940, שודרה ברדיו פקודה מטעם מפקד מחוז ורשה כי יהודי העיר אינם רשאים לגור בעיר פרט למקום שיועד להם. כ-100,000 פולנים פונו מן האזור ובמקומם הגיעו כ-180,000 יהודים, שהצטרפו לכ-200,000 שכבר גרו במקום. אוכלוסיית היהודים, שמנתה 38% מאוכלוסיית העיר, הצטופפה באזור שהיווה 2% בלבד משטחהּ. רבים מן הבניינים נפגעו בהפצצות ולא היו ראויים למגורים, ועשרות אלפי בני אדם נעשו חסרי קורת גג. אלו נאלצו להשתכן בהריסות או בגינות ובשטחים פתוחים; אולם השלטונות החלו להפקיע את השטחים הריקים, והצפיפות בגטו הייתה לבלתי אפשרית.
הגטו חולק לשני חלקים: הגטו הקטן, בו בדרך כלל התגוררו היהודים העשירים, והגטו הגדול בו התנאים היו קשים יותר. בין שני הגטאות הפריד רחוב חלודנה, שהיה בחלק "הארי". בתחילה היה מותר המעבר בין שני חלקי הגטו בשעות מסוימות עד הקמת גשר להולכי רגל אשר חיבר בין החלקים.
בתחילה היו היהודים יכולים לנוע בחופשיות אל מחוץ לגטו, והגסטאפו הבטיח ליודנראט כי כך יימשך המצב וכי היהודים אינם צריכים להעביר את עסקיהם לגטו. ב-16 בנובמבר 1940 נחסמו כל המעברים בחומה שהלכה ונבנתה סביב הגטו. רק לבודדים, שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות הכיבוש או שהחזיקו צו מיוחד, הותר לצאת את חומות הגטו. בתי העסק של היהודים בחלקים האחרים של וורשה נאטמו, ולאחר זמן מה עברו לידיים אחרות. נגזלו מן היהודים 1,700 חנויות מזון ובהן סחורות, וכן 2,500 חנויות אחרות על תכולתן. לאחר שנותק הגטו מוורשה, הפך היודנראט לסמכות השלטונית הבלעדית בגטו, כאשר הוא כפוף ישירות לשלטונות הכיבוש והמחלקה היהודית בגסטאפו. היודנראט הפך למעשה כלי בידי הגרמנים להגשמת מטרותיהם, חוקיהם וגזרותיהם, ועל כן הם דאגו להגדיל את כוחו. הוקם "שירות הסדר היהודי" (גרמנית: Juedische Ordnungsdienst, מבוטא: יִידִישֶע אוֹרְדְנוּנְגְס-דִינְסְט), שכונה גם "המשטרה היהודית", שתפקידו היה אכיפת הסדר והחוק בחסות היודנראט; הגטו חולק לשש נפות, שבכל אחת מהן מפקד ולרשותו שלוש פלוגות.
בגטו פעלו גם מפעלי תעשייה צבאית לצורכי הצבא הגרמני, בהם בית החרושת שולץ וטובנס, שבשנת 1942 העסיקו יחד כ-18,000 יהודים.
הרעב והצפיפות בגטו הביאו עד מהרה מחלות רבות, בצד תשישות ומועקה נפשית קשה בחודשים הראשונים. הקצאת המזון ליהודי הגטו עמדה על 184 קלוריות ליום לאדם; כ-15% מהכמות הנדרשת לאדם עובד או לנער. גוויות החלו להצטבר ברחובות. בשנה הראשונה אירעו 43,258 מקרי מוות, מתוכם שליש בשל תת-תזונה. במשך כל אותו הזמן הוזרמו לגטו יהודים נוספים מערי האזור. עד לחודש מרץ 1941 הובאו 150,000 יהודים נוספים, כמו גם קבוצות קטנות של צוענים ושל יהודים מומרים ונוצרים ממוצא יהודי, שחוקי הגזע חלו לגביהם: בגטו פעלו תחילה שלוש ואחר כך שתי כנסיות קתוליות, עבור יותר מ-5,000 בני דתן שנאסרו בתוכו. היו בגטו גם יהודים שגורשו מגרמניה.
בגטו הוקמה מחלקת בריאות, שהפעילה מוסדות שירות רפואי לצורכי אשפוז, מרפאות אמבולטוריות, וטיפול נרחב למניעה. במסגרת זו הוקמו שישה מרכזי בריאות לשירות של כחצי מיליון יהודי הגטו. מאמצים רבים הוקדשו לתפעול שני בתי חולים, למבוגרים ולילדים, במבנים שונים שאותרו והותאמו לצורך כך. כמו כן הופעלו מרפאות מקצועיות בכל שטחי הרפואה, ועדות תברואה, קבוצות חיטוי, בתי מרחץ, בתי בידוד לנגועים במחלות מידבקות, ארגון ללוחמה בשחפת, מחלקה למאבק במגפות, תחנת עזרה ראשונה, בתי מרקחת, מעבדה כימית, מעבדה בקטריולוגית ועוד. בגטו אף פעל בית ספר מחתרתי לרפואה.
השמדת הקהילה
ב-21 ביולי 1942, ערב תשעה באב תש"ב 1942, הגיעה אל בניין היודנראט קבוצה מצומצמת של אנשי אס אס ואס דה, ו-11 מחברי הנהלת היודנראט ששהו אותה עת בבניין ועימם עשרות פקידים, הועלו על כלי רכב והובלו אל בית כלא בוורשה. באותה העת עברה פלוגה של חיילים ברחובות הגטו, וביצעה ירי ללא הבחנה באנשי הגטו. לפי מסמכי הגרמנים, במשך 58 ימי האקציה גורשו 300,000 גברים ונשים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אנדרוס וולברין
אנדרוס וולברין (באנגלית: Remotec ANDROS Wolverine) הוא רובוט חבלה וסילוק פצצות מסדרת רמוטק אנדרוס, תוצרת נורת'רופ גרומן. הוולברין הוא רובוט חבלה רב-תכליתי שנועד למשימות חבלה וסילוק פצצות מגוונות מבחינת סוג האיום (חפץ חשוד, מטען חבלה או נפל תחמושת) ותא השטח (כביש בשטח בנוי, שדה פתוח או שדה הקרב). הוא נמצא בשירות צבאות וכוחות משטרה רבים ברחבי העולם.
זהו הדגם הגדול ביותר בסדרת רמוטק אנדרוס. הוא שוקל. אורכו 147 ס"מ, רוחבו 73.66 ס"מ וגובהו 101–165 ס"מ תלוי בפרישת הזרוע ומצלמת התורן. הוולברין נשלט בשלט רחוק גדול, שמותקן לרוב בניידת החבלן שגם מובילה את הרובוט לזירת האירוע. התקשורת בין המפעיל והשלט הרחוק לרובוט עצמו נעשית ב-3 אופנים: קשר רדיו, סיב אופטי וכבל חשמלי מוקשח. הבחירה באמצעי התקשורת נעשית בהתאם לתנאי השטח וצרכי המשימה.
הוולברין כולל 4 מצלמות, כולל מצלמה קדמית, מצלמת תורן היקפית ומצלמה על הזרוע. ניתן להתקין על הרובוט חיישנים ("סנסורים") וגלאים שונים בהם גלאי קרינת רנטגן וגלאים לזיהוי חומרי לחימה כימיים וביולוגיים.
כלי העבודה העיקרי של הוולברין הוא זרוע תלת-מפרקית שמצוידת בצבת וכן ברובה Shotgun מדגם פראנצ'י 612 בקליבר 12 gauge לטיפול במטעני חבלה. ניתן להתקין על הזרוע מכשירים נוספים כגון קאטר, מסור, מקדחה, פנס ועוד.
הוולברין מונע בשתי צורות: אופנית (נע על גלגלים) או זחלית (נע על מזקו"ם), כאשר ניתן להסיר או להוסיף את הזחלים לפי הצורך. ההנעה כוללת 6 גלגלי מרכוב (3 בכל צד) עם צמיגים. עבירות השטח של האנדרוס וולברין טובה והוא מסוגל לנוע הן על כבישים סלולים, הן על שבילי עפר והן בשטח פתוח, בתנאי בוץ ושלג.
האנדרוס וולברין נמצא בשימוש מחלקות החבלה של משטרת ישראל ומשמר הגבול, וביחידת יהל"ם של צה"ל.
נגד!
נגד! או סיפורו של אחד אדם פשוט היא פואמה עברית פציפיסטית-סוציאליסטית שחיבר המשורר אלכסנדר פן בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. הפואמה נדפסה לראשונה ב-26 ביולי 1935 בעיתון הפועלים במפנה. קטעים מתוכה (בעיקר שני הבתים הראשונים והבית האחרון) היו שגורים על לשונם של אנשי תנועת העבודה ודוקלמו בפעולות של תנועות הנוער הנוער החלוציות, בהפגנות, בשביתות, בטקסים פועליים ובמצעדי אחד במאי. יחד עם "אל תתנו להם רובים", שירו המוקדם של נתן אלתרמן, ביטא השיר את הרוח הפציפיסטית של החוגים המרקסיסטיים של התקופה.
תוכן הפואמה
הפואמה ארוכה מאוד. בראשיתה היא מגוללת את סיפור חייו הפשוט של פועל פשוט, ההולך לעבודתו במפעל ומפרנס בדוחק את משפחתו.
לקראת אמצע הפואמה מגיע המפנה. המפעל לא נפתח עם שחר לעבודה ובמקום זאת:
גיבור הפואמה, האדם הפשוט, הופך לחייל פשוט הנדרש לרצוח בשם הקפיטליזם אנשים פשוטים כמוהו מן הצד השני. בינתיים נקרא בנו בן התשע למלא את מקומו במפעל.
לאחר שחזר האב נכה בגוף ובנפש מן המלחמה, הוא מתבקש לשאת נאום. הנאום מלא הפאתוס מהווה את סיום הפואמה ושיאה:
השפעת הפואמה והתקבלותה
חגית הלפרין, שכתבה את הביוגרפיה של פן מציינת שהשיר, על אף שנכתב בעברית בארץ ישראל, מתאר את חוויות הפועל האירופאי ששב ממלחמת העולם הראשונה ואת מסקנותיו. השיר היה פופולרי ביותר והוקרא בשעתו הן על ידי פן והן על ידי אחרים. חיים גורי תקף ב-1975 את האווירה שהנציח השיר ששיתקה את הפועלים במערב וריפתה את ידיהם במאבק הנדרש אל מול הפשיזם והתחמשות גרמניה הנאצית. אולם, על אף המלחמה בנאציזם היה השיר פופולרי גם לאורך שנות הארבעים והחמישים בקרב חוגי השמאל.
השורה "הוא היה אדם פשוט..." נחרתה על מצבתו של דוד חנין מתחת לסמל הפטיש והמגל, לפי בקשת חנין.
ב-2011 הלחין והקליט איתי בלטר את ארבעת הבתים הראשונים של הפואמה.
היציע (ארגון)
"היציע – ארגון אוהדי קבוצות הספורט בישראל" הוא ארגון הפועל לייצוג כלל אוהדי קבוצות הספורט בישראל, בדגש על ייצוג אוהדי קבוצות הכדורגל בישראל. הארגון פועל למען קידום זכויות אוהדי ספורט בישראל, וקידום נושאים כגון שקיפות בקבוצות הספורט, מעורבות אוהדים בקבוצות, פיקוח מחירים, זמני משחקים ושידורם, מיגור האלימות והגזענות בספורט בישראל, ועוד.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 2006 כעמותה רשומה על ידי שי גולוב, פרופ' אמיר בן פורת ועמיאל ליבוביץ. הארגון מהווה חלק מהגופים המייסדים של ארגון האוהדים האירופאי "FSE-Football Supporters Europe". גולוב, אשר משמש כיושב ראש "היציע", משמש גם כחבר בוועד המנהל של הארגון האירופאי.
פעילות
בשנת 2010 יזם הארגון מיזם, שמטרתו הייתה שאוהדי כדורגל בישראל יוכלו להתארגן בנסיעות משותפות וטרמפים, כדי להגיע יחדיו למשחקי קבוצתם ללא תלות ברכב פרטי ותחבורה ציבורית שאינה פועלת בשבתות. באוגוסט 2011 ערך הארגון יום מחאה יחד עם נציגי אוהדים משש קבוצות כדורגל בדרישה לשקיפות ומנהל תקין בכדורגל הישראלי. באוקטובר 2011 הארגון שיתף פעולה עם משרד הספורט במטרה לעלות רעיונות וצעדים אפשריים למיגור האלימות והגזענות בספורט בישראל.
ב-11 בינואר 2012 הגיש הארגון לוועדת שטרוזמן, שהוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל לבחינת כשרות והתאמה של יחידים ותאגידים לרכישת זכויות בקבוצות כדורגל, נייר מדיניות על הדרך הרצויה לניהול הכדורגל הישראלי. ב-22 במאי 2012, עם פתיחת דיוני ועדת זליכה לבדיקת המבנה הניהולי של הכדורגל הישראלי, הציג הארגון נייר מדיניות נוסף אשר אומץ בחלקו בדו"ח הסופי.
ב-26 במרץ 2015 התקיים שנה שנייה ברציפות כנס האוהדים למען קידום אוהדי הספורט בישראל.
בספטמבר 2017 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי על ההתאחדות לכדורגל לחייב את מועדוני הכדורגל בישראל לפעול בשקיפות מלאה, שתתבטא בפרסום דוחות כספיים עונתיים, השקעת הבעלים במועדון, הכנסות שנתיות, תזרים מזומנים, דוחות מילוליים ועוד. הפסיקה התקבלה בעקבות עתירה שהוגשה על ידי ארגון היציע, שטען כי התאחדות הכדורגל לא יישמה את הוראות תקנון בקרת התקציבים של ההתאחדות.
צבי דק-צוואר
כל המינים שויכו בעבר לסוג צבי, בו נכללים רוב מיני האנטילופות דמויי הצבי. מינים אלו מתאפיינים בצוואר דק וארוך יחסית לשאר הצבאים והם דומים לצבי קלארק וצבי ג'ירפי. הם גדולים למדי מבחינת מידות גוף ולכולם יש כתמים לבנים בבטן ובעכוז. הזכרים שבהם גדולים לרוב בצורה ניכרת מהנקבות. הקרניים שלהם בעלות מבנה ספירלי יותר משל מיני הצבי הרגילים.
דליה דנון
דליה דנון (נולדה ב-28 בספטמבר 1945) היא חוקרת, אוצרת עצמאית, מתמחה באמנות מודרנית ואמנות ישראלית. ניהלה את "גלריה דנון".
ביוגרפיה
דליה דנון נולדה בתל אביב, לרחל לבית פרקש ושלום לבית הופטמן. אביה, ממייסדי קן בית"ר בצ'כיה אשר שימש כמפקדו, סייע בארגון עלייתם הבלתי לגאלית של שלוש מאות מחברי התנועה לארץ ישראל. בשנת 1939, בדרכם לארץ ישראל, גורשה האנייה לקפריסין. לאחר ששהו כשלושה חודשים במחנות המעצר, עלו בני הזוג ארצה, לשכונת שפירא בתל אביב. שם, נולדו דליה ואחיה הבכור שלמה. בהמשך עברה המשפחה לחולון. בשנת 1969 נישאה לשי דנון, שחקן תיאטרון הבימה. לזוג נולדו הבנים דני וגילי והמשפחה התגוררה בחולון. בשנת 1992 עברה המשפחה לתל אביב. עד ראשית שנות ה-90, עבדה בתחום החשבונאות. ב-2006, בעקבות מותם של בנה ובעלה תוך שנה אחת, הגיעה דליה להחלטה שהדרך היחידה להתמודד עם הכאב, תהיה באמצעות עיסוק באמנות, אוצרות וניהול גלריה דנון.
דליה גם הייתה עוזרת מחקר של ד"ר רות מרקוס לקורס על אמניות יוצרות בישראל משנת 1920 עד 1970.
גלריה דנון
בשנת 1976 נפתחה "גלריית דנון", ברחוב בן יהודה בתל אביב, בניהול בעלה שי. בתחילה, הציגה הגלריה תערוכות של אמנים בראשית דרכם. ב-1981 עברה הגלריה לרחוב פרוג בתל אביב, והציגה תערוכות של אמנים ותיקים יותר, ביניהם משה רוזנטליס, יחיאל סגל, רות שלוס, שמשון הולצמן, יעקב וכסלר ומרסל ינקו.
בשנת 1994 עברה הגלריה לקומה הראשונה של המבנה ברחוב פרוג. תערוכת הפתיחה בחלל החדש הוקדשה לצייר רוברט בזה. במהלך השנים השתתפה הגלריה בירידי אמנות בחוץ לארץ. כמה מן האמנים שלה, הציגו בגלריות בבירות אירופה.
לאחר פטירתו של שי ב-2006, החליטה דליה על כיוון חדש לגלריה, גלריה שתפנה לקהלים צעירים יותר, שילוב של אמנים מדור הביניים עם אמנים בראשית דרכם ועריכת תערוכות יחיד עם תערוכות קבוצתיות.
התערוכה הראשונה בגלריה המחודשת הייתה תערוכה של דוד אבידן, שהתבססה על עבודות מאוסף הגלריה, ומהארכיון של אבידן. חלק נכבד מהעבודות של אבידן היו מתערוכה שאבידן הציג בגלריה ב-1981, ולא זכתה למבקרים רבים. לעומת זאת, התערוכה החדשה זכתה לתהודה רבה, ומשכה קהל רב.
החל משנת 2006, ועד לסגירת הגלריה ב-2010 הפעילה דליה וניהלה את "גלריית דנון" תוך שינוי אופייה.
פעילות עצמאית
עם סגירתה של הגלריה ממשיכה דליה לפעול כאוצרת עצמאית, ומציגה תערוכות רבות בחללים שונים. מ–2015, היא אוצרת בגלריה מקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב. דנון פעילה בעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שהוקמה על ידי ד"ר רות מרקוס, וחברה בוועד המייסד שלה. במסגרת העמותה אצרה סדרת מפגשי אמנות ותרבות בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
בנה דני, יליד 1971, היה עורך דין שסיים בבגרותו לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס, אנגליה, ועבד כעורך דין בתל אביב. בהמשך, חי בהובוקן בניו ג'רזי, שם עבר את בחינות הלשכה של ניו יורק וניהל את משרד הנדל"ן "Urban Sanctuary". ב-6 במאי 2005, דני נפטר בגיל 34 ועשרה חודשים לאחר מותו, נפטר אביו שי ממחלת הסרטן.
ב-2007, נקרא האולם המרכזי בבית האמנים בתל אביב על שמם של דני ושי דנון, בן ואב שנפטרו בתוך שנה אחת. בספריית תיכון "קוגל", הוקמה פינת הנצחה לזכרו של דני, בוגר בית הספר.
ב-2012 פרסמה דליה את הספר "שניהם" לזכרם של בעלה ובנה. האמן, הקולנוען והמשורר גילי א. דנון הוא בנה.
לאורי קריסטיאן רלנדר
לאורי קריסטיאן רלנדר (בפינית: Lauri Kristian Relander, נולד ב-31 במאי 1883 ונפטר ב-9 בפברואר 1942) היה הנשיא השני של פינלנד בשנים 1925–1931. מנהיג בולט של מפלגת המרכז, ולפני בחירתו לנשיא היה היה יו"ר הפרלמנט.
רלנדר נולד בקרליה, אז בדוכסות הגדולה של פינלנד. בשנת 1901 הלך בעקבות אביו האגרונום והחל ללמוד גם הוא אגרונומיה באוניברסיטת הלסינקי. הוא סים את התואר הראשון בפילוסופיה בשנת 1905 ובשנה שלאחר מכן סיים את התואר השני באגרונומיה. באותה השנה התחתן ובהמשך נולדו לו שלושה ילדים. בשנים 1908–1917 עסק במחקר. בשנת 1914 סיים את הדוקטורט שלו. הוא ניסה להתקבל להוראה באוניברסיטת הלסינקי, אך נכשל. בשנים אלו החל להיות פעיל במפלגת המרכז. הוא כיהן בפרלמנט בשנים 1910-1913 וב-1917-1920. בשנת 1917 כבר הפך לאחד ממנהיגי המפלגה.
בשנת 1925 הצליח להשיג את תמיכת מפלגתו בבחירות לנשיאות פינלנד, אם כי תמיכה זו נתנה לו רק כמה ימים לפני הבחירות. רלנדר אז היה בן 41, ומועמדותו נחשבה להפתעה. הוא ניצח בסיבוב השלישי את מועמד מפלגת הקואליציה הלאומית ריסטו רייטי, ברוב של 172 קולות אל מול 109. בזמן שלטונו כנשיא, הצליח רלנדר להקים מספר ממשלות מיעוט, דבר שהיה שנוי במחלוקת בתקופה זו. חוסר היציבות הפוליטית במדינה גרמו לכך שהוא נאלץ לפזר פעמיים את הפרלמנט.
במהלך חייו קיבל אותות רבים, ביניהם החברות במסדר לאופולד ובמסדר הפיל.
פרקלאב
המשמעות הראשונה הייתה של פקיד בכיר האחראי על ניהול מחוז ("צינוּט ţinut במולדובה - חוטין, סוצ'אבה או ניאמץ) או "ז'ודץ" בוולאכיה. הפרקלאב היה בעל סמכויות מנהליות, צבאיות ומשפטיות והיה בו זמנית נציג השלטון המרכזי, כלומר של שליט המדינה (הוויווד או הדומְן) באותו מחוז. ככל הנראה חלוקת המדינה למחוזות ובראשם פרקלאבים התרחשה לראשונה בימי בסראב הראשון. בנסיכות מולדובה הפרקלאב ניהל מחוזות ţinut שהיו בהם ערים מבוצרות. לפעמים נקרא גם "סטארוסטה" או במקרה של ראש העיר -וורניק, אבל בדרך כלל סטארוסטה או וטאב (וטאף) ניהל מחוז ללא ערים מבוצרות. עם הזמן בראש מחוז judeţ במונטניה (ולאכיה) מונה jude (ז'ודה) במקום פרקלאב.
במאה ה-15 מפורסם היה לוקה ארבורה, פרקלאב של מצודת ניאמץ, שמת מות גבורים בשנת 1476, כשהגן בהצלחה על המבצר מול צבאו של מהמט השני. הכרוניקון מירון קוסטין היה בין 1660 -1664 פרקלאב של חוטין. התפקיד היה עדיין קיים במאה ה-19. אלכסנדרו יואן קוזה היה בהתחלה פרקלאב של גאלאץ (1856-1857).
המובן האחר של המונח היה בוולאכיה - הפקיד האחראי של כפר, מעין ראש כפר שההיה חלק מאחוזתו של אציל (בויאר) או של מנזר. מקור המילה pârcălab הוא הונגרי:"פורקולאב" (porkoláb), שהוא בתורו שיבוש של המילה הגרמנית בורג-גראף (Burggraf, "רוזן העיר"). המקבילה המודרנית אבל חלקית של התפקיד היא "פְרֶפָקְט" (prefect).
חטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק
ב-28 במרץ 2005, בעיראק, נחטפו שלושה עיתונאים רומנים ומורה הדרך שלהם. החוטפים תבעו מממשלת רומניה להשיג את כוחותיה מעיראק (באותה תקופה שהו בעיראק כ-860 אנשי צבא רומנים), כתנאי לשחרור החטופים. החטיפה בוצעה יום לאחר ביקורו של נשיא רומניה, טראיאן בססקו, אצל חיל המשלוח הרומני בעיראק.
שלושת העיתונאים החטופים, אובידיו אוחנסיאן, סורין מישקוצ'י ומרי-ז'אן יון (בתו של הסנטור הרומני ואסילה יון), שוחררו ב-22 במאי 2005.
החטיפה
שני עובדי ערוץ הטלוויזיה המסחרי הרומני Prima TV, יחד עם כתב של כתב העת הרומני România liberă (רומניה החופשית) ועם מלווה ומתרגם יליד עיראק בעל אזרחות אמריקאית (משנת 2000) בשם מוחמד מונאף, שהתגורר ברומניה משנת 2001 ועבד שם בשירותו של איש עסקים ממוצא סורי בשם עומר היית'ם, שהו מזה כשבוע בעיראק לצורך העבודה עיתונאית של הרומנים. באותו יום הם נסעו באזור בגדאד ברכב פרטי הנהוג בידי המלווה הערבי. רכב אחד של החוטפים חסם את מעבר כלי הרכב בו נסעו העיתונאים ורכב חוטפים נוסף חסם את אפשרות המילוט ברברס. העיתונאים והמלווה שלהם נלקחו באיומי רובים והוכנסו לתאי המטען של מכוניות החוטפים. החטופים הוסעו לחדר גדול ובו מזרנים מונחים על הרצפה. בערב העבירה מרי-ז'אן יון מסרון לערוץ הטלוויזיה בו עבדה ובו הודיעה על חטיפתם וביקשה שיפנו לשגרירות הרומנית בעיראק. בהמשך הודיע משרד החוץ הרומני על ייתכנות של חטיפת עיתונאים רומנים בעיראק.
ב-30 במרץ מסר עומר היית'ם, מי שמימן את נסיעת העיתונאים לעיראק, שהתקשר אליו אלמוני ותבע ארבעה מיליוני אירו תמורת שחרור העיתונאים. לאחר הפרסום הזה צולמו החטופים על ידי חוטפיהם בעזרת ציוד הצילום שלהם והצילומים נשלחו לגיבוי תביעתם לנסיגת הכוחות הרומנים מעיראק.
ב-22 באפריל הקרין ערוץ הטלוויזיה אלג'זירה סרטון של החטופים הרומנים ובו לראשונה הציגו את עצמם החטופים כארגון הבריגדות מואד אבן ג'אבאל (Muadh Ibn Jabal). החוטפים נתנו לממשלת רומניה אולטימטום ובו תביעה להוצאת הכוחות הרומניים מעיראק תוך ארבעה ימים, אחרת החטופים יוצאו להורג. בסרטון הופיע גם מוחמד מונאף, שבהיותו בעל אזרחות אמריקאית, פנה לנשיא בוש וביקש ממנו לפעול להצלת חייו. בערוץ אלג'זירה הופיעו גם שתי נשים, שהציגו עצמן כאמו ואחותו של מוחמד מונאף וטענו שמונאף חזר לעיראק, לאחר 25 שנות גלות, כדי לבקר את אביו החולה. מומחים לקריאת שפתיים פענחו את דברי מרי-ז'אן יון בסרטון ואלה היו דבריה: "Rog poporul român să găsească soluţia pentru retragerea trupelor din Irak. Sîntem terorizaţi. Vă rugăm să găsiţi soluţii umane. Sîntem intr-o stare fizică şi psihică proastă. Părinţii noştri sînt speriaţi. Găsiţi soluţii umane, dacă nu, vom fi ucişi" (אני מבקשת מהעם הרומני למצוא פתרון לנסיגת הכוחות מעיראק. אנחנו תחת טרור. אנחנו מבקשים שתמצאו פתרונות אנושיים. אנחנו במצב פיזי ונפשי גרוע. הורינו מפוחדים. מצאו פתרונות אנושיים, אחרת יהרגו אותנו).,.
השחרור
ביום 22 במאי 2005 הודיעה המנהלת הנשיאותית של רומניה על כך, שהחל מהשעה 13:44, באותו יום, העיתונאים הרומנים ומורה הדרך שלהם נמצאים בידי השלטונות הרומנים. נשיא רומניה, טראיאן בססקו, הופיע בתקשורת והודה למשפחות החטופים, לשירותים החשאיים של רומניה, לקהילה הערבית ברומניה, לשירותים החשאיים הזרים שעזרו ולשלטונות האמריקאים בעיראק.
לאחר שבי, שנמשך 55 ימים, הובאו למחרת, ביום 23 במאי, העיתונאים בחזרה לרומניה. העיתונאים הרומנים המשוחררים מסרו ידיעות על המקומות בהם הוחזקו ועל שבוים נוספים, שהיו איתם וביניהם פלורנס אובנה והמלווה העיראקי שלה, האמריקאי Roy Hallums והפיליפיני Robert Tarangoy.
החקירה והמשפט
באוקטובר 2005 נפתח ברומניה משפטם של עומר היית'ם ומוחמד מונאף החשודים בקשירת קשר לחטיפת העיתונאים הרומנים וחטיפת אנשים פוליטיים רומנים, הכל לשם קבלת כופר נפש של ארבעה מיליוני יורו.
עומר היית'ם נידון לעשרים שנות מאסר ומוחמד מונאף, הכלוא בעיראק, נידון לעשר שנות מאסר. בית המשפט הטיל עליהם גם תשלום פיצויים לחטופים, ארבעה מיליוני יורו לכל אחד מהם. היית'ם שוחרר בערבות, באמתלות רפואיות, לקראת ערעורו והצליח לברוח מרומניה בקיץ 2006 ולהגיע לסוריה.
לעזרתו של עומר היית'ם ובני משפחתו גויס עורך דין ישראלי, מרדכי ציבין.
התאוריה של אלנה אודראה
אלנה אודראה, שהייתה שרת התיירות של רומניה, התבטאה בנושא באומרה שמרי-ז'אן יון ודאי ידעה מראש על הצפוי לקרות ושהחטיפה הוסיפה לה מוניטין ופרסום. דברי אלנה התבססו על העובדה שעומר היית'ם היה חבר באותה מפלגה עם אביה של מרי-ז'אן ושהשניים הכירו לפני כן. מרי-ז'אן יון הכחישה דברים אלה מכל וכל וטענה שהם נועדו לייצור שערורייה פוליטית.
התאוריה של אובידיו אוחנסיאן
אוחנסיאן פרסם לאחר שחרורו ספר בן 300 עמודים, בהוצאת מינרבה, בשם Amintiri din portbagaj (זכרונות מתא המטען), על תקופת שביו.
הבאתו של עומר היית'ם לרומניה
ב-19 ביולי 2013 הודיע דובר נשיא רומניה שעומר היית'ם הובא לרומניה, כדי שירצה את מאסרו.
אוגוסט פוטון
אוגוסט פוטון (נולד בשם ז'אן-בטיסט אוגוסט פוטון; באנגלית: Jean Baptiste Auguste Puton) (16 באוגוסט 1834 - 8 באפריל 1913) היה זואולוג צרפתי, המתמחה פשפשים של האזור הפלארקטי ובפרט בצרפת. פרסם למעלה מ-150 מאמרים וכמה קטלוגים. העוסקים בטקסונומיה, פאוניסטיקה וביולוגיה של אירופה ואזור הים התיכון. במהלך חיים תיאר מינים חדשים רבים, רובם נמצאים כיום בבעלות המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (פריז).
בשנת 1869 פרסם את הקטלוג הראשון לפשפשי אירופה והאזור הים-תיכון. במהדורה השנייה בשנת 1875 נוספו מינים מאזור הים התיכון ובמהדורות השלישית והרביעית בשנת 1886 ו-1899 הוסיף מינים מכל האזור הפלארקטי. קטלוג זה היה המקיף ביותר בזמנו.
נוצרים יוונים-אורתודקסים לבנוניים
נוצרים יוונים-אורתודוקסים לבנוניים ( ערבית : المسيحية الأرثوذكسية الرومية في لبنان) הם קבוצה בעם הלבנוני הנמנית עם חסידי הכנסייה האנטיוכית בלבנון, המהווה כנסייה אוטוקפלית יוונית אורתודוקסית בתוך קבוצת הכנסיות הרחבה יותר של הנצרות האורתודוקסית, והיא הכנסייה השנייה בגודלה בלבנון, אחרי הכנסייה המרונית.
הערכות מצביעות על כך שהנוצרים היוונים-אורתוקסיים מהווים כ-8% מכלל אוכלוסיית לבנון. רובם חיים בביירות ובנפת מתן שמצפון לה, בנפות חאצביא וראשיא שבדרום מזרח המדינה, בנפת כורה שמדרום לטריפולי, ובנפת עכאר.
תחת הקונצנזוס של האמנה הלאומית מקובל כי לתפקידי סגן יו"ר הפרלמנט וסגן ראש הממשלה בלבנון מתמנים נוצרים יוונים-אורתודוקסים.
היסטוריה
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של אנטיוכיה שייכת לכנסייה האורתודוקסית המזרחית, המורכבת מכמה כנסיות אוטוקפליות המאוחדות על ידי דוקטרינה משותפת ועל ידי השימוש בפולחן הביזנטי. זהו הזרם הנוצרי השני בגודלו בלבנון. מבחינה היסטורית, הכנסיות היווניות-אורתודוקסיות צמחו מארבע הפטריארכיות המזרחיות ( ירושלים, אנטיוכיה, אלכסנדריה וקונסטנטינופול) שהיו חלק מחמש הפטריארכיות הגדולות המקוריות (הפנטרכיה) שבאימפריה הרומית - הפטריארכיה החמישית הייתה ברומא. הפיצול הסופי בין רומא לכנסיות המזרחיות, שהתנגדו לדעות ולטענות האפיפיורים של רומא, התרחש בשנת 1054. מאותה תקופה, למעט תקופת איחוד קצרה במאה החמש עשרה, הכנסיות המזרחיות המשיכו לדחות את טענותיה של הפטריארכיה של רומא (הכנסייה הקתולית) לעליונות האפיפיור על שאר הפטריארכים ודחו את רעיון האלטעות האפיפיורית. מבחינה דוקטרינית, נקודת המחלוקת העיקרית בין הכנסיות המזרחיות והמערביות היא אופן האצלת רוח הקודש (פסוקית ומהבן), אך קיימים הבדלים בדוקטרינה גם בנושאים טקסיים ומשמעתיים.
בלבנון של ימינו, הנוצרים האורתודקסים המזרחיים גרים בעיקר בערים, ומהווים חלק עיקרי ממעמד הסוחרים ובעלי המקצוע בביירות ובערים אחרות. רבים מהם גרים בדרום-מזרח המדינה (מחוזות א-נבטיה ואל-בקעא) ובמחוז צפון לבנון, בסמוך לטריפולי. הם משכילים מאוד ובקיאים היטב בתחום הפיננסים. הכנסייה היוונית האורתודוקסית שימשה לעיתים קרובות כגשר בין הנוצרים הלבנונים ובין מדינות ערב.
לנוצרים היוונים-אורתודוקסים הלבנוניים יש קשר ארוך ומתמשך עם כנסיות אורתודוקסיות מזרחיות במדינות אירופה כמו יוון, קפריסין, רוסיה, אוקראינה, בולגריה, סרביה ורומניה. מבחינה היסטורית, לכנסייה היוונית-אורתודוקסית בלבנון היו פחות קשרים עם מדינות המערב מאשר הכנסייה המרונית, אך יש לה קשרים חזקים לרוסיה ויוון. ההערכה היא כי הנוצרים היוונים-אורתודוקסים הלבנוניים מהווים כ-8% מכלל אוכלוסיית לבנון. הערכה זו כוללת את הקהילה הפלסטינית היוונית-אורתודוקסית בלבנון, שרבים מחבריה קיבלו אזרחות לבנונית.
הנוצרים היוונים-אורתודוקסים תומכים במגוון מפלגות וסיעות פוליטיות, כולל מפלגות לא סקטוריאליות כמו המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ותנועת השמאל הדמוקרטית; וגם מפלגות נוצריות כמו הזרם הפטריוטי החופשי, תנועת מרדה, הכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות.
יישובים נוצרים יווניים-אורתודוקסיים
בלבנון, הנוצרים היוונים-אורתודוקסים נמצאים בביירות, דרום מזרח המדינה ( מחוזות א-נבטיה ואל-בקאע) ובמחוז צפון לבנון ליד טריפולי - נפת כורה, כמו כן גם בנפות עכאר, בתרון, מתן, עאליי, זחלה, מיניה-דאניה, חאצביא, בעבדא, מרג' עיון, טריפולי, ראשיא, גבל וזע'רתא.
ערים ועיירות בהן רוב האוכלוסייה הוא יווני-אורתודוקסי
אשרפייה, אמיון, בחמדון, מרג' עיון, דיר מימאס ועיירות רבות נוספות.
ערים ועיירות עם מיעוט יווני אורתודוקסי בולט
ראס ביירות (שכונה עשירה בביירות), טריפולי, שכא, בורג' חמוד, זחלה, חלבא, בתרון, עאליי, חאצביא ועיירות רבות נוספות.
אשרפייה נשלטה בעבר על ידי שבע משפחות נוצריות יווניות-אורתודוקסיות יווניות בולטות שהרכיבו את החברה הגבוהה של ביירות במשך מאות שנים: טראד, גדאי, פרניין, ארמן, בוסטרוס, סורסוק, פייאד וטואיני.
שירים עד כאן
שירים עד כאן הוא קובץ שירים עבריים של המשורר הישראלי נתן יונתן, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בתל אביב בשנת תשל"ט 1979. מאפיינים את הקובץ: תחושת מקום עזה המבוטאת בתיאורי נופים ותמונות ארצישראליות אופייניות; שכול ואובדן כבד (על בנו שנפל במלחמת יום הכיפורים) והתרפקות על חוויית היופי עד כדי הצעתה כַּנִשגב וכמקור לנחמה מאלה; נגיעות ברגשות העיקר של הקיום האנושי: אהבה, געגועים, ותהייה על מושגי הזמן וההיסטוריה. רוב השירים שהולחנו עוסקים בשכול, והם חלק מהמלל הנקרא והמושר בטקסים ממלכתיים של מדינת ישראל ומוסדות החינוך שלה, במועדי אבלות וזיכרון.
שירים
הקובץ נחלק לשבעה פרקים:
מילים על אדמה ועל מים
השיר הראשון הוא שיר אהבה להוויה הארצישראלית, או לאישה אהובה, כאשר הדימויים הגבוליים מצביעים על חוויית חפיפה בין שתי האהבות. האהבה מכילה מצבים שונים ואף מנוגדים: תחושת יופי, כאב וסבל, גדולה ושפלות, נשגבות ופשטות, חידלון ועוצמה. השיר נכתב בסגנון דומה לפיוט העברי בימי הביניים, הכולל אקרוסטיכון (אבל נעדרות ממנו האותיות זי"ן ונו"ן):
היה לנו הכל
הוא שיר אבלות על מי שהלכו לבלי שוב. השיר מתחיל בגוף ראשון רבים, ומתאר את שלבי החיים וחוויותיהם במינוח נופי ארץ ישראל אופייני, הכולל: מדבר, מערה כלנית ואזוב. השיר שנכתב בלשון תנ"כית, רומז גם לאירועים מֶעצבים שסופר עליהם בספר בראשית: חורבן סדום ועמורה ועקידת יצחק שהתחוללו בעבר; ואו שדובר עליהם בספרות חז"ל: אחרית הימים ותחיית המתים כעתידים להתרחש. בשלישו האחרון של השיר עובר המשורר לגוף שלישי רבים ומבכה את הנעדרים.
אלברטו נאבדה
אלברטו "בטו" דאנטה נאבדה (בספרדית: Alberto "Beto" Dante Naveda; נולד ב-24 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
נאבדה השתייך לסגל של בוקה ג'וניורס בעונת 1993–1994 ושותף במשחק אחד בלבד. בעונת 1995–1996 הצטרף לקילמס אתלטיקו קלוב מליגת המשנה הארגנטינאית ושיחק עונה אחת. בעונת 1996–1997 עבר לליגת הMLS ושיחק שנתיים מוצלחות בניו אינגלנד רבולושן.
בעונת 1998–1999 הגיע לישראל ושיחק תחילה במכבי עכו מהליגה הארצית. לאחר מספר מחזורים עבר למכבי עירוני אשדוד מהליגה הבכירה ושיחק בה עד סוף העונה. בעונת 1999–2000 שיחק בהפועל ירושלים, שירדה בסיום העונה לליגה השנייה.
בעונת 2000–2001 עבר לליגה הסקוטית ושיחק עונה אחת בדנדי יונייטד ועוד עונה ביריבה העירונית דנדי.
בעונת 2002–2003 עבר לאיטליה ושיחק עונה אחת בסנרמזה קלצ'יו, קבוצה חובבנית מהעיר סן רמו. לאחר מכן פרש ממשחק בגיל 31.
צבי אמיתי
צבי אמיתי (שם מדעי: Eudorcas) הוא סוג של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים, שהמינים בו חיים רק באפריקה.
המינים בסוג זה:
כל המינים היו שייכים בעבר לסוג צבי, שבו נכללים רוב מיני האנטילופות דמויות הצבי. למינים בסוג יש פס רחב וכהה למדי באזור המותניים, קרניהם ישרות וארוכות ופרוותם אדמדמה יותר משל מיני הסוג צבי.
יעל מרקוביץ
יעל מרקוביץ נולדה ב־15 בספטמבר 1984 בחיפה, ישראל) היא דוגמנית ישראלית־אמריקאית.
ראשית חייה
יעל מרקוביץ נולדה בחיפה.
דוגמנות
מרקוביץ הוצגה באתרי אינטרנט כגון: מקסים, Askmen, ו־IGN. בנוסף, מרקוביץ הוצגה בשער מגזין Venus, The Jewish Journal of Greater Los Angeles. ב־2013, הוצגה בשער המגזין הישראלי "שבוע ישראלי", ובאותה שנה הוצגה גם במגזין 303 של דנוור, וגם בעיתון הלאומי "ידיעות אמריקה (של "ידיעות אחרונות"). גם העיתון "ישראל פוסט" (אז היה שמו של עיתון "מעריב הבוקר"), הציג אותה.
מיס סופרנשיונל ישראל 2011
מרקוביץ הוכתרה ל"מיס סופרנשיונל ישראל" 2011 והמשיכה לייצג את ישראל במסגרת התחרות השנתית השלישית של מיס סופרנשיונל, שהתקיימה בפלוק שבפולין ב־26 באוגוסט 2011. היא נושאת את התואר על היותה העלמה הישראלית העל־לאומית הראשונה.
מיס אינטרנשיונל ישראל 2012
מרקוביץ הוכתרה ל"מיס אינטרנשיונל ישראל" 2012. לאחר שבע שנות היעדרות, עשתה ישראל את הופעתה הראשונה בתחרות מיס אינטרנשיונל 2012. מרקוביץ ייצגה את ישראל בתחרות מיס אינטרנשיונל ה־52 ב־21 באוקטובר 2012 באוקינאווה, יפן.
מיס גרנד אינטרנשיונל ישראל 2013
יעל הוכתרה למיס גראנד אינטרנשיונל ישראל 2013, והיא הייתה אמורה לייצג את ישראל בתחרות הבינלאומית הראשונה של מיס גראנד אינטרנשיונל ב־19 בנובמבר 2013, בבנגקוק, תאילנד. עם זאת, סוכנות דוגמנות המייצגת אותה, הוציאה אותה מהתחרות על חוסר הסכמה בינה לבין המארגנים. אף על פי שהיא לא התחרה, היא עדיין מחזיקה את התואר להיות "מיס גרנד אינטרנשיונל ישראל" הראשונה.
מחלוקת
ב־26 במרס 2013 פרצה מחלוקת כאשר מרקוביץ פרסמה את החוויה השלילית שלה עם ארגון מיס סופרנשיונל ואת ביקורה בפולין, באתר התחרות המפורסם, Missosology.com. הכתבה עלתה לכותרות בישראל ומשכה אליה עשרות ערוצי תקשורת ישראליים, כמו ynet ושבוע ישראלי, ששיתפו את חווייתה של מרקוביץ על ידי פרסום ראיון מפורט יותר בעברית.
ב־29 במרס 2013 הסתייג ארגון מי סופרנשיונל על ידי פרסום בדף הפייסבוק שלהם, בתגובה לטענות. הודעות אלה פורסמו באתר האינטרנט של מיסוסולוגיה יחד עם תגובה שניתנה על ידי מרקוביץ.
בשבוע שלאחר מכן המשיכה התביעה נגד ארגון מיס סופרנשיונל לבנות נגדם. הם הוכנסו לאור הזרקורים לאחר שפורסמו בדף הפייסבוק שלהם, שמותיהם של שנים עשר מנהלים ארציים ומדינותיהם, שלכאורה לא שילמו את דמי הזכיינות.
חיים אישיים
מרקוביץ היא ממוצא פולני, סורי וטורקי.
היא מחזיקה בספא בבוורלי הילס, קליפורניה, והיא הבעלים הבלעדי.
מרקוביץ הקימה את ארגון מיס ישראל. ארגון מיס ישראל מחזיק בזיכיונות של מיס אינטרנשיונל ומיס גרנד ישראל.
תומאס בארקר
תומאס בארקר (באנגלית: Thomas Barker; 1769 – 11 בדצמבר 1847) היה צייר בריטי של נופים וחיים בכפר.
ראשית חייו
בארקר נולד בשנת 1769, בטרוסננט ליד הכפר פונטיפול, במונמוטשיר. אביו, בנימין בארקר, היה בנו של עורך דין, שהתאמן כאמן, אך מעולם לא ניסה יותר מאשר ציור דיוקנאות של סוסים. בסופו של דבר הוא התחיל לעבוד בקישוט בניינים.
מגיל צעיר בארקר הראה כישרון יוצא דופן לשרטט דמויות ולצייר נופים, אם כי מעולם לא לקח שיעורים ברישום ולא בציור והיה אוטודידקט לחלוטין. כשהיה בן שש עשרה משפחתו עברה לעיר באת', שם נכנס לחסותו של מאמן חשוב בשם צ'ארלס ספמן שאיפשר לו לפתח את כישרונו כאמן. בארבע השנים הראשונות הוא העסיק את עצמו בהעתקת עבודותיהם של המאסטרים ההולנדים והפלמיים הוותיקים. בגיל עשרים ואחת הוא נשלח לרומא ובזבז כספים רבים כדי לשמור על מעמדו כג'נטלמן, שם צייר מעט מאוד, והסתפק בחיי החברה.
חייו כאמן
בארקר הציג בצורה מזדמנת באקדמיה המלכותית לאמנויות וב במשך כמעט חמישים שנה, בהן הציג כמעט מאה תמונות. הוא היה אמן פורה וצייר מגוון נושאים. בשנת 1821 הוא צייר את "משפט המלכה קרוליין", שכלל דיוקנאות של גברים מפורסמים רבים, אבל אולי המאמץ הטוב ביותר במיומנות של בארקר היה פרסקו באורך 10 מטר וגובה 4 מטר, באפריל 1822, צויר על קיר בית מגוריו, שיון היל, באת'.
כשכשרונותיו של בארקר היו במלואם, אף אמן בתקופתו לא היה יכול להתחרות איתו בפופולריות עממית. תמונותיו "היערן", "טום הזקן" (שצוירו לפני שהיה בן שבע עשרה), וקבוצות צועניות ודמויות כפריות, הועתקו כמעט לכל חומר אפשרי: כלי חרס סטאפורדשייר, חרסינה מווסטר, כותנה של מנצ'סטר ומצעים מגלאזגו. בשלב מסוים הוא צבר רכוש לא מבוטל ממכירת עבודותיו, והוציא סכום גדול בבניית אחוזה כמעונו, והעשיר אותה בפיסול וביצירות אמנות אחרות.
הוא נפטר בבאת' בשנת 1847.
יצירתו
בגלריית טייט ישנם שישה ציורים של בארקר, כולל היערן וכלבו בסערה (הוצג במקור בגלריה הלאומית בשנת 1868) וכמה נופים. המוזיאון הבריטי מחזיק מספר רישומים והדפסים של בארקר. שלושה מציוריו – נוף איטלקי 1808, נוף עם מפל ונוף עם בקר, נמצאים בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
ציור של "נוף מיוער עם צוענים סביב מדורה במחנה" התברר ככל הנראה כיצירתו של בארקר שצוירו על יצירה קודמת של מייקל דאהל, הוצגה בסדרת של הטלוויזיה BBC בשנת 2019. עבודתו של בארקר בנושא זה קיבלה השראה רבה מעבודותיו של גיינסבורו, והוא צייר כמה עותקים של הצוענים, כמו גם עבודות צועניות רבות משלו.
בפרק של יצירות המופת האבודות של ה-BBC ששודרו בנובמבר 2019, סצנת יער שנחשבה כעותק של ציור מפורסם של גיינסבורו, שוכנה בגלריה לאמנות בירמינגהם. לאחר שחזור מלא של סיימון גילספי, יוחסה ליצירה בארקר.
משפחתו
משפחת בארקר הוציאה מקרבה כמה אמנים ראויים לציון. בנוסף ליכולתו של אביו, גם אחיו הצעיר של תומאס, בנג'מין בארקר השני (1776–1838), היה אמן מוכשר שנודע בזכות ציורי הנוף. בנג'מין הציג באקדמיה המלכותית ורבות מיצירותיו נחקקו על ידי תאלס פילדינג באקוטינט.
בנו של בארקר, תומאס ג'ונס בארקר (1815–1882), הלך בעקבות אביו ודודו לתחום הציור, ולמד בסטודיו של הוראס ורנט בפריז. רבות מיצירותיו של ג'ונס בארקר היו בעלות אופי צבאי.
אריה צימוקי
אריה צימוקי (רוזינקו) (27 בפברואר 1919 – 1 בדצמבר 1985) היה פעיל ציוני ועיתונאי ישראלי, שעסק בעיקר בנושאי ממשלה ומדיניות חוץ. ייסד את המועצה הציונית בישראל, שימש כחבר עמית בהנהלה הציונית ובחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ושימש כסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים.
קורות חיים
אריה רוזינקו נולד בעיר קובל שבמחוז ווהלין (פולין), בן לגיטל ויום-טוב. למד ב"חדר", המשיך בבית ספר העממי עברי "הרצליה" וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בקובל. בוגר קן "השומר הצעיר". מגיל צעיר גילה זיקה עמוקה לעיתונאות. פרסם פיליטונים ומאמרים בשבועון הציוני המקומי "קאָוולער שטימע" ('הד קובל').
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט סטודנט. ב-1941 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה עברית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. היה חבר בהגנה, שירת כנוטר והיה פעיל באיגוד לשיקום האסיר. ב-1943 עבד כפרשן לחדשות חוץ בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"למרחב". עם קום המדינה ב-1948 שימש דובר (קצין עיתונות) משטרת ירושלים במשך שבע שנים, עד 1955. עבר לעיתון "ידיעות אחרונות", שם שימש כתב פוליטי ומדיני בין השנים 1963–1985. נחשב לעיתונאי בעל קשרים ומקורות בצמרת הפוליטית של המדינה ולאיש סודם של ראשיה ושריה הבכירים. כעיתונאי התמסר לטיפוח כותבי יידיש ברחבי העולם ושימש כסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים (1972–1984).
צימוקי ייסד את המועצה הציונית בישראל, שימש כחבר בהנהלה הציונית ובחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית. לאחר מותו נפתחה על שמו מדרשה לציונות על הר הרצל שיזם ופעל להקמתה.
צימוקי היה נשוי לחוה (מזכירת המערכת של סניף ידיעות אחרונות בירושלים) ואב לשתי בנות, בהן העיתונאית טובה צימוקי לוין. התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים). נפטר בדצמבר 1985, בגיל 66. נקבר בהר המנוחות. כיכר נקראת על שמו בירושלים ופרס על שמו מוענק למחקר על הציונות.
ארנאוט דנג'ומה
ארנאוט דנג'ומה חרונפלד (באנגלית: Arnaut Danjuma Groeneveld; נולד ב-31 בינואר 1997) הוא כדורגלן הולנדי יליד ניגריה המשחק בעמדת הקיצוני באברטון ובנבחרת הולנד.
פ.ס.וו. איינדהובן
דנג'ומה הצטרף לפ.ס.וו. איינדהובן ב-2008 מטופ אוס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן יונג פ.ס. וו. בליגת המשנה ההולנדית ב-7 בדצמבר 2015 נגד נאק ברדה.
ניימכן
בקיץ 2016 חתם בניימכן.
ב-10 בספטמבר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד קבוצתו לשעבר, פ.ס. וו. איינדהובן.
דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון
החל משנת 2018, חברה ג'יימס ריצ'רדסון לחברת היינמן וביחד הן מפעילות את הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון ובנמל התעופה רמון.
ארנאוט דנג'ומה
קלאב ברוז'
ביולי 2018, חתם דנג'ומה בקלאב ברוז'. ב-3 באוקטובר 2018, כבש שער מול אתלטיקו מדריד בהפסד 3–1 בשלב הבתים של ליגת האלופות.
דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון
חברת היינמן הנה מחברות הדיוטי פרי הגדולות בעולם והיא פועלת בנמלי תעופה ברחבי העולם, בהם פרנקפורט, ברלין, בודפשט, קלן, דורטמונד, אוסלו, פיזה, סידני, זלצבורג ועוד.
ארנאוט דנג'ומה
בורנמות'
ב-1 באוגוסט 2019, דנג'ומה חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג תמורת תשלום של 13.7 מיליון פאונד, וחתם על חוזה ארוך טווח.
דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון
היסטוריה והיקף פעילות
קבוצת החברוֹת של "ג'יימס ריצ'רדסון" נוסדה בשנת 1892 במלבורן שבאוסטרליה. בשנת 1952 רכשה משפחת מנדי מהמשפחה המייסדת את החזקותיה בחברה והיא מחזיקה בה בבעלות פרטית מלאה עד היום. חברת "ג'יימס ריצ'רדסון ישראל” היא סניף ישראלי של החברה האוסטרלית.
בשנת 1987 הוציאה רשות שדות התעופה שורת מכרזים, למתחמי חנויות בשטח כולל של למעלה מ-1,000 מטרים מרובעים. חמש חברות ניגשו למכרז והזוכה הייתה חברת ג'יימס ריצ'רדסון, בבעלות המיליונר היהודי-אוסטרלי סטיבן מנדי, שחלשה אז על 23 חנויות דיוטי פרי במזרח הרחוק ובאוסטרליה.
ארנאוט דנג'ומה
בורנמות'
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבורנמות' במשחק גביע הליגה נגד ברטון אלביון ב-25 בספטמבר 2019. בסיום העונה נשר איתה לצ'מפיונשיפ.
ויאריאל
הוא כבש את שערו הראשון עבור המועדון ב-1–1 מול אתלטיקו מדריד ב-29 באוגוסט. הוא כבש את שערו הראשון בליגת האלופות במועדון בתיקו 2–2 נגד אטאלנטה ב-14 בספטמבר. ב-19 בפברואר 2022 כבש שלושער בניצחון 1–4 בליגה על גרנדה.
ב-6 באפריל 2022, כבש את השער היחיד בניצחון ויאריאל על באיירן מינכן במסגרת רבע גמר ליגת האלופות.
טוטנהאם הוטספר
במהלך ינואר 2023 נשלח דנג'ומה בחזרה לאנגליה לטובת השאלה באברטון, מהפרמייר ליג. אך ברגע האחרון טוטנהאם הוטספר הלונדונית החליטה לסגור את עסקת ההשאלה. וב-25 בינואר 2023 הושאל דנג'ומה לטוטנהאם עד לסיום העונה. ב-28 בינואר 2023 ערך דנג'ומה את הופעת הבכרוה שלו במועדון, כשעלה מהספסל בניצחון 3–0 על פרסטון נורת' אנד במסגרת הגביע האנגלי. ב-15 באפריל כבש שער בכורה בפרמייר ליג בהפסד 2–3 לבורנמות'.
אברטון
ב-23 ביולי 2023 הושאל לאברטון לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
דנג'ומה נולד בניגריה לאב הולנדי ולאם ניגרית, ויכול היה לבחור איזו נבחרת לייצג.
דנג'ומה זכה לזימון הראשון שלו כאשר רונאלד קומאן זימן אותו לנבחרת הולנד באוקטובר 2018. הוא שיחק את משחקו הבינלאומי הראשון נגד גרמניה ב-13 באוקטובר כשנכנס כמחליף בדקה ה-68. הוא כבש את שערו הראשון ב-16 באוקטובר 2018 מול בלגיה.
תארים
קלאב ברוז'
דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון
היסטוריה והיקף פעילות
מאז תחילת פעילות ג'יימס ריצ'רדסון בישראל הורחב מחזור העסקים באופן רציף ומתמיד. מחזור המכירות הכולל בשנת הפעילות הראשונה עמד על כ-20 מיליון דולר ואילו בשנים האחרונות מחזור הפעילות הכולל בישראל כיום, עולה על 400 מיליון דולר: גידול של כ־2,000% ב-20 שנות פעילות.
חנות הבישום, הקוסמטיקה, הטבק והשוקולד בנתב"ג המשתרעת על שטח של 3,000 מ"ר, נחשבת לחנות הגדולה מסוגה בעולם ומדורגת במקום הראשון בהיקף המכירות לנוסע.
פריסת הרשת
לרשת מערך של חמש חנויות "דיוטי פרי" פטורות ממכס בטרמינל 3 ובטרמינל 1 שבנמל התעופה בן-גוריון, ועוד שתי חנויות דראגסטור וממתקים באולם "שחקים" ובאולם קבלת הפנים. בנוסף לנתב"ג, מפעילה ג'יימס ריצ'רדסון חנויות "דיוטי פרי” במעברי הגבול מעבר נהר הירדן, במעבר טאבה ובנמל התעופה רמון. חנויות בנמל אשדוד הכוללים מערך לאספקת צידה לצוותי אוניות ומחסנים לאספקת צידה לכוחות או"ם ולדיפלומטים. בנוסף, מפעילה החברה חנות דיוטי פרי במטוסי נוסעים של החברות ארקיע וישראייר.
מטה החברה, הממוקם במתחם איירפורט סיטי, חולש על מגוון תחומי הפעילות הקמעונאית של החברה.
שמירת קניות
חברת ג'יימס ריצ'רדסון היא הראשונה שיישמה שירות שמירת קניות "פטור ושמור" (Arrival Collection service). שירות זה מאפשר לנוסע לקנות מוצרים פטורים ממכס קודם יציאתו את הארץ, לאחסנם בנמל התעופה, ולקבלם עם חזרתו ארצה. הוגה השיטה היה זאב שריג, מי שהיה אז אחראי על הביטחון בנמל ולימים מנהל הנמל. השירות הופעל לראשונה באוגוסט 1989. השיטה הביאה להגדלת המכירות ובעקבות כך אומצה במדינות נוספות כמו אוסטרליה וניו זילנד.
שירות Pre Order
החל מ-2017, החברה מפעילה שירות חדש דרך האתר הרשמי של ג'יימס ריצ'רדסון, Pre Order, שמאפשר להזמין מראש מוצרי דיוטי פרי מהבית, החל משבועיים ועד שעות ספורות לפני הטיסה, ולקבל אותם ביום הטיסה, תוך אפשרות לבקש ולהשאיר אותם, או את חלקם, לאיסוף בחזרה ארצה.
יחסי יפן–סלובקיה
יחסי יפן–סלובקיה (ביפנית: 日本とスロバキアの関係 בסלובקית: Vzťah medzi Japonskom a Slovenskom) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הסלובקית. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-3 בפברואר 1993, כחודש לאחר עצמאותה של סלובקיה.
סחר
הייצוא הסלובקי ליפן עמד על 22.3 מיליארד ין בשנת 2017 וכלל בעיקר מוצרי אודיו, מכשרים אופטיים, סוללות וכלי רכב. הייצוא היפני לסלובקיה עמד על 24.3 מיליארד ין בשנת 2017 וכלל בעיקר כלי רכב, מכונות חשמל וחלקי רכב.
יפנים בסלובקיה
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2018 התגוררו בסלובקיה 201 אזרחים יפנים. על פי הלשכה הסלובקית המרכזית לסטטיסטיקה, ביוני 2018 התגוררו ביפן 288 אזרחים סלובקים.
חיוך (ספר)
חיוך (באנגלית: Smile) הוא רומן גרפי אוטוביוגרפי, שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית ריינה טלגמאייר. הספר מתאר את חיי המחברת מכיתה ו' ועד בית הספר התיכון. זהו ספר הבכורה של ריינה, והוא זיכה אותה בפרס אייזנר. בשנת 2014 הוציאה המחברת ספר המשך הנקרא "אחיות".
עלילה
ריינה רק רוצה להיות תלמידת כיתה ו' רגילה, אבל לילה אחד, אחרי שהיא חוזרת מפעולה עם חברותיה בצופים, היא נופלת תוך כדי ריצה, ושתי שיניים קדמיות שלה נפגעות באופן קשה. התאונה הזאת דורשת שנים של טיפול אורתודנטי (ובהמשך גם טיפול חניכיים), ובהמשך הספר ריינה מדברת על הטיפולים שהיא עוברת ועל החברים הלא ידידותיים שלה. הספר מתאר את ההתבגרות הרגשית והנפשית של טלגמאייר יחד עם התפתחות הפגיעה שעברה בשיניה והטיפול הרפואי בפגיעה.
ביקורות ופרסים
החל מ־25 בפברואר 2017 גרסת הכריכה הרכה של הספר הופיעה כ־240 שבועות ברשימת רבי המכר של ניו יורק טיימס תחת הקטגוריה ספרים בכריכה רכה.
יאק-9
התכנון בוצע על בסיס מטוס יאק-1 ו-יאק-7 תוך ביצוע מספר שינויים ושיפורים. במהלך התכנון נלקחו בחשבון הערות טייסים על בסיס לקחים מקרבות אוויר בתחילת מלחמת העולם השנייה ומסקנות מייצור יאק-1, והוחלט על ניצול רחב יותר של סגסוגת אלומיניום. הדבר איפשר להקטין את משקל המבנה ולצייד את המטוס בנשק כבד יותר או בדלק נוסף. המטוס נבנה במפעלים בערים נובוסיבירסק, אומסק ומוסקבה. בסך הכול נבנו 16,769 יחידות עד להפסקת הייצור ב-1950. במפעל בנובוסיבירסק הגיע קצב הייצור בשיאו ל-20 מטוסים ביום. בשנת 1944 היה זה מטוס היירוט הנפוץ ביותר בחיל האוויר הסובייטי - יותר מ-50% ממצבת כלי הטיס בחיל.
המטוס נכנס לשימוש מבצעי במהלך השלבים האחרונים של קרב סטלינגרד. היאק-9 נהנה מעליונות על מטוסי המסרשמיט Bf 109 וה-פוקה-וולף Fw 190 הגרמניים.
דגמים של יאק-9
למטוס קיימים 22 דגמים, מהם 15 הגיעו לייצור סדרתי.
מפעילים אחרים
בנוסף לחיל האוויר הסובייטי מטוסים מדגם יאק-9 היו בשימוש בחילות אוויר נוספים:
חיל האוויר האמריקאי ניצל כמה מטוסים שנתפסו במהלך מלחמת קוריאה
עיט קטן (סוג)
עיט קטן (שם מדעי: Hieraaetus) הוא סוג של עיט ממשפחת הנציים המכיל שלושה מינים והוא קרוב לסוג עיט וכן לסוג היחידי עיט-נצי אדום-בטן. שלושת המינים שוכנים באוסטרליה, גינאה החדשה ואפריקה. הם קטנים יותר משאר העיטים, מה שנתן להם את שמם.
יחסי ונואטו–ספרד
יחסי ונואטו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ונואטו וספרד.
עיט קטן (סוג)
מינים
בעבר שויכו לסוג גם המינים: עיט וולדברג, עיט המגף, עיט ניצי ועיט אפריקני שעברו לסוג עיט והמין עיט-נצי אדום-בטן, שעבר לסוג יחידי. מספר חוקרים גם משייכים לפה את המין הנכחד עיט האסטי.
יחסי ונואטו–ספרד
יחסים היסטוריים
בשנת 1606 היה פדרו פרננדס דה קירוס, מגלה הארצות פורטוגזי שפעל עבור בית המלוכה הספרדי, האירופאי הראשון שהגיע לאיים. הוא האמין שהגיע לטרה אוסטרליס ולפיכך כינה את הארכיפלג בשם "לה אוסטריאליה דל איספיריטו סנטו" (La Australia del Espíritu Santo; בספרדית: "הארץ הדרומית של רוח הקודש") והקים על האי אספיריטו סנטו מושבה קצרת ימים בשם נואבה חרוסלן ("ירושלים החדשה").
יחסים דיפלומטיים
ספרד מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ונואטו מאז 30 באפריל 1981. ב-14 במאי 2006 נערכו חגיגות לציון 400 שנה לגילוי האיים בידי ספרד.
שיתוף פעולה
היחסים הדו-צדדיים, מבחינה פוליטית ומסחרית, בין ספרד לוונואטו הם מועטים, בעיקר במסגרת שיתוף הפעולה של האיחוד האירופי עם ונואטו באמצעות תוכניות קרנות הפיתוח והסכם השותפות הכלכלית. המדינה נמצאת בסמכותה של שגרירות ספרד בקנברה, והעניינים הקונסולריים מטופלים מהקונסוליה הכללית של ספרד בסידני, וכן בקונסוליית כבוד של ספרד בפורט וילה.
ליאוניד רוגוזוב
ליאוניד איבנוביץ׳ רוגוזוב (ברוסית: Леони́д Ива́нович Ро́гозов; 14 במרץ 1934 – 21 בספטמבר 2000) היה רופא כירורג, שיצא לאנטארקטיקה עם המשלחת הסובייטית השישית (1960–1961). בהיותו איש הרפואה היחיד ובמהלך השהייה בתחנת המחקר הוא פיתח דלקת התוספתן אשר הובילה את רוגוזוב לבצע ניתוח עצמי להסרת התוספתן על מנת להציל את חייו שלו.