cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנת הנשק הכימי
המדינות החברות
כמעט כל מדינות העולם הצטרפו לאמנה על כלי נשק כימיים. נכון ל-21 במאי 2009, 189 מתוך 196 המדינות החברות באומות המאוחדות חתמו על האמנה. מתוך 7 המדינות שעדיין אינן חברות לאמנה, שתי מדינות חתמו על מסמך האמנה אולם עדיין לא אשררו את האמנה (ישראל ומיאנמר). ישראל חתמה על האמנה כבר ב-13 בינואר 1993 אולם לא אשררה אותה עד היום ומשכך אין לאמנה תוקף מחייב כלפי ישראל. חמש מדינות עדיין לא חתמו על האמנה (אנגולה, קוריאה הצפונית, מצרים, סומליה, וסוריה).
מאגרי נשק כימי ידועים
נכון לשנת 2007 קיימות שש מדינות בעולם אשר הצהירו כי ברשותן מאגרי נשק כימיים:
עיראק כאמור לא חתמה על ההסכם וכלי הנשק הכימיים של עיראק הושמדו במסגרת הפיקוח של האומות המאוחדות לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991. כחמש מאות כלי נשק כימיים נמצאו בעיראק מאז מלחמת עיראק בשנת 2003, זאת בהתאם לדין וחשבון מודיעיני אמריקני. כלי נשק אלה הכילו סארין וגז חרדל, אולם היו במצב תחזוקתי ירוד ביותר ולא ניתן היה להשתמש בהם ככלי נשק.
בשנת 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הודיעה סוריה כי ברשותה מאגרי נשק כימי, אך טענו שישתמשו בו רק ל"איומים חיצוניים", בפועל השתמשה בו במתקפת ע'וטה.
אתרים ידועים ליצור נשק כימי
12 מדינות הכריזו כי בשטחן מתקנים ליצור כלי נשק כימיים:
נכון לשנת 2007 כל 65 האתרים ליצור כלי נשק כימיים היו בלתי פעילים ו-94% הושמדו או הוסבו לשימושים אזרחיים
מאגרים עולמיים
משקלם הכולל של מאגרי הנשק הכימיים שהוצהרו על ידי המדינות החברות לאמנה הוא כ-48,692 טון, נכון לתחילת שנת 2007. משקלם הכולל של כלי הנשק שהוצהרו לארגון ה- OPCW היה 71,330 טון אולם 23,688 טון (למעלה מ-30%) כבר הושמדו נכון ל-30 ביוני 2007. יותר מ-30% ממארזי הנשק הכימי, מתוך 8.67 מיליון מארזים שהוצהרו, הושמדו כבר על ידי המדינות החברות. קיים חשש כי כמה מן המדינות שאינן צד לאמנה מחזיקות בכלי נשק כימיים, בהן סוריה וקוריאה הצפונית, בעוד שמדינות אחרות אשר חתמו על האמנה הואשמו כי לא הצהירו על מאגרי הנשק הכימיים שברשותן (כך סודאן וסין).
לוח זמנים
האמנה כוללת לוח זמנים מפורט לקראת השמדה מוחלטת של הנשק הכימי בעולם.
יישום האמנה בפועל
נכון לחודש יולי 2007 הושמדו 33% ממאגרי הנשק הכימי הידועים בעולם, זאת לעומת מטרה של 100% השמדה כפי שנקבע בלוח הזמנים של האמנה. עד לתום שנת 2006 רק 40% מן המדינות השותפות לאמנה חוקקו חוקים האוסרים על השתתפות המדינה ביצור נשק כימי, כנדרש על פי האמנה.
ב-1 ביולי 2007 ה-OPCW אישר את השמדת מלוא מאגר הנשק הכימי של אלבניה. אלבניה היא המדינה הראשונה בעולם שהשמידה לחלוטין את מלוא הנשק הכימי שהיה ברשותה ובכך עמדה בתנאי האמנה. במאגר הנשק האלבני היו 16,678 ק"ג של גז חרדל וגזים נוספים המשמשים ללוחמה כימית. ארצות הברית סייעה בביצוע ובמימון פעולות השמדת הנשק
ארצות הברית השלימה את השלב השלישי בלוח הזמנים של האמנה בחודש יוני 2007. יותר מ-66% ממאגר הנשק הכימי האמריקני הושמד. בשנת 2007, השלימה רוסיה את השלב השני בלוח הזמנים של האמנה וקיבלה ארכה להשלמת השלבים הבאים. רוסיה השמידה 22% ממאגר הנשק הכימי שלה, נכון לחודש יולי 2007. בשנת 2006, הודו ו"מדינה חברה" נוספת, שברשותן היו 3% מכלל כלי הנשק הכימיים בעולם, השמידו 39% ו-29% בהתאמה, ממאגרי הנשק הכימי שלהן. לוב הצטרפה לאמנה בשנת 2004 ונמצאת בשלב הראשון בלבד בהשמדת הנשק הכימי.
על פי הערכה של משרד החשב הכללי של ארצות הברית, רוסיה תשלים את מלוא השמדת הנשק הכימי ברשותה רק בשנת 2027 ואילו ארצות הברית תשלים את המשימה בשנת 2014. שתי המדינות לא יעמדו בלוח הזמנים אשר נקבע באמנה. בשנת 2006 הכריז הפנטגון כי איננו מצפה שארצות הברית תשלים את השמדת מאגר הנשק הכימי שברשותה לפני שנת 2023.
אלפקה
אלפקה (שם מדעי: Vicugna pacos), הנפוצה בדרום אמריקה, היא מין במשפחת הגמליים ואחת משני המינים בסוג ויקוניה, הידועה ביכולתה לירוק על יריביה בעת סכסוכים וגם להגנה.
מאפיינים
אורך גופה כמטר אחד, משקלה הממוצע 60 קילוגרמים אך יכול להגיע עד ל-130 קילוגרמים, גובה כתפיה כמטר אחד עד 1.2 מטרים, ואורך הזנב 15 סנטימטרים. משך הריון הוא אחד עשר חודשים ובסופו נולד ולד אחד. האלפקה צמחונית וניזונה מצמחים ועשבים. תוחלת חייה היא עשרים שנה ותפוצתה היא בפרו, צ'ילה ובוליביה שבאמריקה הדרומית. כיום, מספר האלפקות בטבע אינו גבוה כבשנים עברו, והיא מגודלת גם בצורה מבויתת אצל האדם.
האלפקה נפוצה במרומי הרי האנדים מעל גובה של 3,000 מטרים, ונמצאת גם ברום של 4800 מטרים מעל פני הים. צווארה ופניה דומים לאלה של גמל ואילו גופה נראה כגוף של כבש. גופה מכוסה כולו בצמר ארוך ועדין, במיוחד בצווארה הארוך. הרגליים מסתיימות בשתי אצבעות שקדמתן מכוסת פרסה וביניהן כריות ריפוד, עליהן היא דורכת בשעת פסיעתה.
בדומה לגמל החד דבשתי וגמל הדבשתיים המונגולי האלפקה התפתחה מיצור קטן בגודל ארנב. עם התפצלות היבשות מיבשת העל פנגיאה החיות ששרדו היו אלה שהסתגלו והתאימו עצמן לתנאי החיים החדשים. למשל, הגמלים במדבריות החמים והקרים פיתחו דבשת וצמר עבה במקומות הקרים, ואילו האלפקות והלמות פיתחו גוף קליל יותר לטיפוס בהרים וצמר מבודד וקל שלא יכביד עליהן.
שיניה של האלפקה, בדומה לציפורניים, גדלות לאורך כל חייה, וגודלן נשאר יציב בזכות השחיקה. החלב מועט, אך סמיך ושמנתי.
הביוץ מתרחש בזמן ההזדווגות האורכת בין 40 דקות לשעה. אין עונת ייחום, והריון יכול להתרחש בכל ימות השנה.
כ-10% מכלל האלפקות הם מסוג אלפקה סורית.
יחסים עם האדם
האלפקה בויתה כבר על ידי בני אינקה. בשרה נחשב טעים למדי, אך היא גודלה לצמר בלבד, ששימש לייצור גלימות למשפחת המלוכה וביגוד לשאר העם. בימינו, נחשב הצמר לטוב וליקר ביותר בעולם בשל רכותו, והוא מבוקש מאוד במפעלים לייצור בדים. האלפקות רועות בהרים, ובהַגיע עונת הגז, מורידים את העדרים מן ההרים ומכנסים אותם במכלאות. הצמר הוא ענף יצוא חשוב בארצות האנדים ורבים מתושביהן עוסקים במלאכת הגז.
האלפקה והלמה בויתו על ידי האינדיאנים בהרים הגבוהים של רכס האנדים, כדוגמת בני האינקה, ושמשו להם כגמלים וככבשים: הן מספקות חלב ובשר למאכל, עורות, שומן למאור וגלליהן שימשו כחומר בעירה. האלפקות משמשות בנוסף גם כבהמות משא.
במצפה רמון נמצאת חוות אלפקות המגודלות לצמר ומשמשות גם כאטרקציה תיירותית.
לאלפקות יש מזג נוח ובעדרי האלפקות משמשות למות כ"כלבי שמירה".
כבשת הרש
בעברית הושאל מהמשל המונח 'כבשת הרש' המתאר מצב שבו לוקחים לאדם עני את הדבר היחיד שנשאר לו.
רקע
דוד חומד את בת שבע, אשת אוריה החיתי, כשזה נמצא במלחמה. דוד שולח שליחים שמביאים את בת שבע אל ביתו, שם הוא שוכב עמה והיא נכנסת להריון. לאחר מכן פוקד דוד על יואב בן צרויה לשלוח את אוריה החיתי להילחם בבני עמון ולוודא שיהרג בקרב, דבר שאכן קורה. לאחר תקופת האבל על אוריה, לוקח דוד את בת שבע לאשה והיא יולדת לו בן. אלהים אינו רואה את המעשה בעין יפה, ושולח את נתן הנביא להוכיח את דוד.
המשל
דוד אומר לנתן שהאיש העשיר בן מוות והוא צריך לשלם לעני פי ארבעה משווי הכבשה. פסיקתו של דוד תואמת את דין הקנס המקראי המופיע בפרשת משפטים - "כי יגנב איש שור או שה וטבחו או מכרו, חמִשה בקר ישלם תחת השור וארבע צאן תחת השה", למעט קביעתו שהאיש "בן מוות". נתן הנביא מוכיח אותו על מעשיו, דוד מודה בחטאיו ומתחיל לצום. אחרי שהילד נפטר בת שבע יולדת לו את שלמה.
פרשנות
אחד הפירושים המנסה ליישב סתירה זו, רואה בכבשה לא כמשל לבת שבע, אלא כמשל לאוריה עצמו. על-פי ההסבר הזה, ההלך הוא בת שבע. כך, העשיר במשל רצה לסייע להלך כשם שדוד רצה לסייע בעד בת שבע, ובתוך כך לקח את כבשת הרש, הלא הוא אוריה. כמו ההלך, גם לבת שבע לקיחת אוריה מצילה אותה מגילוי הניאוף. לתמיכה בפירוש זה, הלשון "האיש הבא אליו", הדומה לתיאור דברי בת שבע "ותבוא אליו". הכבשה, כמו אוריה, אכלה שתתה ושכבה, כמו הפעולות שביצע אוריה.
רש"י, הבולט שבפרשני המקרא בימי הביניים מפרש את המשל כמקביל בכל פרטיו לנמשל, בעקבות מאמרי הגמרא. כך, שינוי הכינויים של האורח נדרש כהתבססות יצר הרע בלב האדם - "דימה את יצר הרע תחילה להלך שעובר לדרכו, ואחר כך לאורח שנעשה אכסנאי ואחר כך לאיש שהוא בעל הבית". גם העונש שמטיל דוד על עצמו מתקיים כמעט במלואו - דוד קרא "ואת הכבשה ישלם ארבעתיים" וחז"ל דרשו שאלו ארבעת בני דוד שמתים עד לסוף מרד אבשלום. ביניהם, הבן שנולד לדוד ובת-שבע, אמנון, כלאב ואבשלום. בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש 'שבעתיים', כלומר פי שבעה. על פי חז"ל, ארבעה מבניו של דוד מתו בגורן ארוונה (תנא דבי אליהו, אליהו רבה, איש שלום, פרשה ח), כנראה אחד מהם כלאב, ועוד שלושה בנים שנמנו לעיל.
לעומתו, פירוש "מצודת דוד" מאת המצודות מסביר את המשל על דרך הפשט; לפי הפירוש, ריבוי הפרטים בא רק לטשטש את הדמיון למעשה דוד ולא לחדד אותו.
אפי חביביאן
חייו
חביביאן היה חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא. שירת בצה"ל כלוחם וכקצין בחטיבת הצנחנים והשתחרר לאחר מילוי תפקיד של סגן מפקד פלוגה.
במהלך יולי 1995 היה מעורב באירוע בו הפעיל אלימות פיזית נגד נשים מהישוב היהודי בחברון שמחו על מעצר בנות משפחתן. חביביאן נדון לארבעה חודשי מאסר על תנאי ולקנס בסך של 5000 ש"ח לאחר שהורשע בבית משפט השלום בעבירה של תקיפה הגורמת לחבלה ממשית לאשה אחת ותקיפה סתם של שתי נשים.
כיהן כסגן מפקד מרחב דוד. ב-2007 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לקצין אג"ם של מחוז ירושלים. בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד מרחב נגב במחוז דרום. בינואר 2014 מונה למפקדו של מרחב קדם, מרחב חדש של המחוז שאחראי על פעולות השיטור במזרח ירושלים. באוקטובר 2014 מונה למפקד מרחב ציון בדרגת תת-ניצב.
בעקבות רצח שירה בנקי והדקירות במצעד הגאווה בירושלים ב-2015 נרשמה לחביביאן הערה פיקודית לאור ליקויים בפעילות מרחב ציון, בעיקר בציר המודיעיני. במרץ 2016, מונה חביביאן לתפקיד נציג משטרת ישראל במטה לביטחון לאומי.
חביביאן נשוי, אב לארבעה ומתגורר בכפר מנחם.
שאהד 136
שאהד 136 (בפרסית: شاهد ۱۳۶, מלשון שהאדה, ברוסית: Герань-2, תרגום: גרניון 2) הוא כטב"ם איראני מסוג חימוש משוטט (כטב"ם מתאבד) שפותח על ידי החברה התעשייתית האיראנית לייצור מטוסים (HESA). תפקידו העיקרי הוא לפגוע במטרות קרקעיות מרחוק. הכטב"ם משוגר ממתקן המאפשר שיגור של מספר כלים במקביל. שיגור מספר כלים רב בו -זמנית הוא יתרון להתחמקות ממערכות הגנה אווירית שמוגבלות ביכולות העסקה שלהן. ההערכות הן כי המערכת נפרסה לראשונה באופן פעיל באזורים שבשליטת החות'ים בתימן, בהמשך נעשה שימוש בכלי על ידי הצבא הרוסי בספטמבר 2022 במהלך הפלישה לאוקראינה. לכטב"מים יש יכולת טיסה בנחילים ומאפייני חמקנות.
בנאום של ראש הממשלה נפתלי בנט באו"ם ב-2021 הוא פירט שימושים שעשתה איראן בכטב"ם:.
עיצוב
למטוס יש צורה בסיסית גדולה של כנף דלתא עם הגאים מייצבים בקצותיו. אף הכטב"ם מכיל את ראש הנפץ וכן את האופטיקה הנדרשת להתקפה מדויקת. המנוע יושב בחלק האחורי של גוף המטוס ומניע מדחף דו-להבי.
הכט"במים משוגרים כמעט אופקית בזווית קלה כלפי מעלה ונעזרים בשלב הראשוני של הטיסה בסיוע שיגור רקטות (RATO). לאחר השיגור משתלט המנוע הקונבנציונלי של הכלי. בגלל הניידות של פלטפורמת השיגור ומכלול הכט"במים, ניתן להרכיב את היחידה כולה על גב כל משאית צבאית או מסחרית, מה שמאפשר פעולות "פגע וברח" ניידות.
מלחמת האזרחים בתימן
בספטמבר 2019, השתתפו בעיקר כטב"מי שאהד 136 עם כטב"מים נוספים וטילי שיוט בתקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית. הכטב"מים לא התגלו במהלך מעופם על ידי מערכות ההגנה האוויריות הסעודיות ולא בוצעו ניסיונות ליירט אותם. הם הצליחו לפגוע במתקנים מסוימים בשדות הנפט בדיוק רב, וגרמו לסעודים לירידה של 50% בהפקת הנפט שלהם.
לפי ניוזוויק, במהלך 2020 ו-2021 שלחה איראן לחות'ים בתימן כטב"מי שאהד 136 שמוקמו במחוז אל-ג'וף שבצפון תימן, אזור בשליטתם. הכטב"ם שימש את החות'ים במלחמת האזרחים בתימן במהלך 2020.
פלישת רוסיה לאוקראינה ב-2022
בספטמבר 2022 הוצגו הוכחות על ידי צילומי שרידי הכטב"ם האיראני שהכילו את הכיתוב ברוסית Герань-2 (גרניום 2) שהופעל על ידי כוחות רוסים במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה. ב-23 בספטמבר, תועד שימוש נוסף בכלים באודסה.  הכטב"ם משמש לפגיעה מדויקת במטרות צבאיות ואסטרטגיות.
הקונגרס הציוני העולמי
הקונגרס הציוני העולמי הוא כינוס פומבי של נציגי היהודים הציוניים ממדינות שונות, המוסד העליון מבחינת חקיקה וקבלת ההחלטות של ההסתדרות הציונית העולמית, מעין "בית מחוקקים" יהודי כלל-עולמי.
צירי הקונגרס הם נציגים נבחרים מהפדרציות הציוניות בכל העולם, שחבריהן חברי ההסתדרות הציונית על פי מפתח של מפלגות, תנועות וארגונים שונים. חברי הקונגרס מקיימים דיונים בנושאים העומדים על הפרק, קובעים את התקציב והחוקה, ובוחרים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני, המופקד על ניהול התנועה הציונית.
הקונגרס הציוני העולמי הראשון התכנס בשנת 1897 בבזל, ביוזמתו ובהנהגתו של בנימין זאב הרצל. היה זה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני. מאז התכנס הקונגרס מדי שנה-שנתיים, באחת ממדינות אירופה, ודן בעניינים שונים בנוגע לדרכה ופעילותה של התנועה הציונית. לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948 פחתה מאוד השפעתו, והוא מתכנס בירושלים, מדי ארבע שנים.
הרכב הקונגרס
חוקת ההסתדרות הציונית העולמית קובעת שמספר צירי הקונגרס מטעם הבריתות העולמיות הלוקחות חלק בבחירות לקונגרס הציוני, מלבד אלה הנבחרים לפי רשימות עולמיות וצירים מטעם הארגונים היהודיים הבין ארציים, לא יעלה על 500. הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית רשאי להחליט, לא יאוחר משנה לפני כינוס הקונגרס, להגדיל את המספר ב–5% לכל היתר, כך שמספר הצירים מקבוצה זו יגיע עד ל-525. מספר צירי הקונגרס מחולק כדלקמן: ישראל 38% (190 צירים), ארצות הברית 29% (145 צירים), ויתר ארצות התפוצה 33% (165 צירים).
הצירים מישראל נבחרים על-פי מפתח תוצאות הבחירות לכנסת, כאשר בפועל רוב המפלגות בישראל ממנות לתפקיד חברי הקונגרס נציגים זוטרים.
הקונגרסים עד הקמת המדינה
מהקונגרס הראשון ועד החמישי התכנסו הקונגרסים מדי שנה, ולאחר מכן-כל שנתיים, באחת מהערים: בזל, לונדון, האג, וינה, קרלסבאד, ציריך, ז'נבה, המבורג, פראג ולוצרן.
דיוני הקונגרסים ותרומתם
ההחלטות שהתקבלו בקונגרסים קבעו במידה רבה את דרכה של התנועה הציונית. בין היתר הוחלט בהם על הקמת מוסדות חינוך שונים בארץ ובראשם – האוניברסיטה העברית בירושלים, ייסוד ארגונים כלכליים והתיישבותיים כגון בנק "אוצר ההתיישבות היהודית", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, והוחלט על רכישת קרקעות בארץ ישראל ופעולות התיישבות בה. בקונגרס ה-12 אושרה הצהרת בלפור ובקונגרס ה-16 (1929) אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית לניהול חיי היישוב העברי בארץ. בקונגרס ה-21, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה. בקונגרס הבא, ה-22, אושרה התוכנית להקים מדינה יהודית.
הקונגרסים דנו במהלך השנים בנושאים רבים הקשורים ליהודי העולם, להתיישבות בארץ והקמת מדינה יהודית. לא מעט ויכוחים התגלעו בהם. העיקריים שבהם:
הקונגרסים שלאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת מדינת ישראל פחתה בהרבה השפעתם של הקונגרסים הציוניים. הם הועברו לירושלים ומתכנסים אחת לקדנציה בבנייני האומה למשך 3 ימים. הקונגרס הראשון בירושלים לאחר הקמת המדינה נפתח ב-1951 (הקונגרס ה-23 במניין הכולל). הקונגרסים עמדו בסימן דאגה לביטחון ישראל וקליטת העלייה, פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה, עצירת יהדות התפוצות מהתבוללות ועוד. יושבי ראש הקונגרסים בשלושים השנים האחרונות הם יושבי ראש הסוכנות היהודית.
ב-1964, ערב הקונגרס הציוני ה-26 בירושלים, התייחס יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית וראש ממשלת ישראל לשעבר, משה שרת, לשאלת הצורך בקיומו של קונגרס ציוני לאחר הקמת מדינת ישראל:
דיוני הקונגרסים ותרומתם
בקונגרס ה-31, בשנת 1987, נבחרה לראשונה אישה, לתפקידי יו"ר הקונגרס ונשיאת הקונגרס.
הקונגרס ה-39 נערך בירושלים באפריל 2023 ונשא את השם "הקונגרס הציוני המיוחד בסימן 75 שנה לעצמאותה של מדינת ישראל". ההצבעות בנושאים שנדונו בכינוס נערכו במאי 2023, והתקבלו מספר החלטות המנוגדות למדיניות ממשלת ישראל השלושים ושבע, בהן התנגדות למהפכה המשפטית, התנגדות לשינוי חוק השבות (ביטול ההכרה בגיור קונסרבטיבי או רפורמי), ודרישה לקידום ייצוג נשי וחיזוק הקשר עם קהילת הלהט"ב.
אריק קנטור
אריק איוון קנטור (באנגלית: Eric Ivan Cantor; נולד ב-6 ביוני 1963) הוא פוליטיקאי לשעבר, עורך דין ואיש עסקים יהודי-אמריקאי. ייצג את המחוז ה-7 של וירג'יניה מטעם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 2001 ועד אוגוסט שנת 2014. משנת 2011 ועד יולי 2014 כיהן קנטור גם כמנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים.
קנטור היה הרפובליקני היהודי היחיד בבית הנבחרים. הוא יושב ראש קרן וירג'יניה-ישראל וידוע כתומך בישראל.
קנטור הפסיד ביוני 2014 בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, למועמד דייב בראט המזוהה עם תנועת מסיבת התה, ולאחר חודשיים פרש מהחיים הפוליטיים. לאחר פרישתו מונה לדירקטור בחברה Moelis & Company.
ביוגרפיה וקריירה
קנטור נולד בריצ'מונד, וירג'יניה וחי שם רוב חייו. אביו אדי קנטור היה בעל חברת נדל"ן ופעיל במפלגה הרפובליקאית ואמו מרי לי לבית הודס הייתה מורה. קנטור למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, קיבל תואר במשפטים ממכללת ויליאם ומרי בווירג'יניה ותואר שני בפיתוח נדל"ן מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. קנטור נשוי לדיאן פיין ולזוג שלושה ילדים: איוון, ג'ינה ומייקל.
קריירה
בתקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים, כיהן כסגן ראשון למצליף הרפובליקני. ב-2008 נבחר למצליף הסיעה וב-2011 למנהיג הרוב, התפקיד השני בחשיבותו בבית הנבחרים.
בבחירות 2002 לבית הנבחרים, קנטור נבחר מחדש, כאשר הביס את המתחרה בן ל. ג'ונס. בבחירות של שנת 2006, קנטור הביס את יריביו ג'ים נחמן, המועמד הדמוקרטי, וד"ר בראד באלטון, בקבלו 64% מהקולות.
ב-8 ביוני 2005, הוא ביקר את הווארד דין, יו"ר הוועד הדמוקרטי הלאומי, על שהתייחס למפלגה הרפובליקנית כ"מפלגה נוצרית לבנה".
קנטור חולל סערה כשציטט את ברק אובמה כאילו אמר שישראל היא "פצע במזרח התיכון". למעשה אמר אובמה כי הסכסוך בין ישראל לערבים הוא הפצע.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 נחשב קנטור כבחירה אפשרית למועמדות הרפובליקנית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, לצידו של המועמד הרפובליקני לנשיאות ג'ון מקיין. בסופו של דבר העדיף מקיין את שרה פיילין.
עמדותיו
באוקטובר 2002, הצביע בעד ההסמכה לשימוש בכוח צבאי בעיראק. בינואר 2007, הוא תמך בתוספת חיילים לעיראק ויזם הצעת חוק בנושא, בניגוד להצעות נסיגה שונות, על אף חוסר הפופולריות הגובר של המלחמה בעיראק.
בסוף ספטמבר 2008 פעל קנטור לריכוך תוכנית החירום הכלכלית שהציע ממשל ג'ורג' בוש לעצירת משבר הסאבפריים. בעיניו חרגה התוכנית, שבמסגרתה ייקנו נכסים לא נזילים של המערכת הפיננסית בידי המדינה, מעקרונות המשק החופשי, ולכן הציע כאלטרנטיבה שהמדינה תסתפק בביטוח אותם נכסים. בסופו של דבר תמך בהצעת הממשל.
יחסו לישראל
קנטור היה אחד מיוזמי החקיקה המונעת סיוע אמריקני לרשות הפלסטינית ובין יוזמי הצעת חוק הקוראת להפסיק את הסיוע האמריקני לפלסטינים עד שהם יחדלו מחפירות בהר הבית בירושלים. הוא יזם יחד עם הנציגה היהודייה שלי ברקלי תיקון המורה לנציגים האמריקנים בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) לפעול למען הגדרת איראן כפסולה מלקבל כל סיוע גרעיני עד שתאפשר גישה מלאה למתקני הגרעין שלה.
ביוני 2004, הוא תמך בהצהרת בית הנבחרים 460, אשר אומרת כי הקונגרס של ארצות הברית תומך במכתב בוש לראש הממשלה אריאל שרון, במאמצים של הקהילה הבינלאומית לבנות יכולות פלסטינית להילחם בטרור, לפרק את ארגוני הטרור ולמנוע איום משטחם לישראל. קנטור שיבח את מאמצי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ב-9 ביולי 2004, עם הגשת חוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג בנוגע לגדר הביטחון, קנטור הוציא הודעה רשמית: "הפסיקה היום על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק שמכריזה על גדר הביטחון הישראלית כהפרה של החוק הבינלאומי היא שערורייתית" והוסיף כי "פסיקות שכאלה על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק, רק עוזרות לחזק את האמונה של הטרוריסטים כי הטקטיקות שלהם מצליחות" וכן ש"כדמוקרטיה המבוססת היחידה במזרח התיכון, לישראל יש זכות, כמו כל אומה אחרת, לעשות מה שצריך כדי להגן על אזרחיה כנגד רצח ואלימות. כל ניסיון מוטעה של האו"ם להטיל סנקציות על ישראל על הגנת עמה והגנתה כנגד טרוריסטים חייב להענות בגינויי כלל עולמי".
בספטמבר 2005, עם נסיגת צה"ל מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות, הוא נסע עם משלחת של מחוקקים לגוש קטיף כדי לבחון את הצעד במו עיניו. משחזר, הוא הביע אהדה לקשיי המשפחות המפונות. אף על פי שכינה את צעדו של ראש הממשלה אריק שרון כ"אמיץ", הוא הביע דאגה לגבי התגובה הפלסטינית. הוא ציין את שריפת בתי הכנסת ואת השימוש במקומות המפונים לשיגור טילים על ישראל. הוא ביקר גם את התנהגותו של אבו מאזן.
ב-14 בדצמבר 2005, אחר הראיון שנתן נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד שבו אמר שהשואה היא "מיתוס" והביע את דעתו שיש להעביר את מדינת ישראל לאירופה או לצפון אמריקה, וכשבועיים לאחר הערותיו בדבר הצורך "למחוק את ישראל מהמפה", קנטור אמר כי: "אולי זה יהיה הכרחי לישראל לפעול בהגנה עצמית על ידי התקפה מקדימה על איראן". באותו יום הוא יזם במליאה את הצעת החוק 575, לאסור על חמאס וקבוצות אחרות מלהשתתף בבחירות המתקרבות לרשות הפלסטינית וקישר אותה לאיום הגרעיני האיראני.
ב-13 באפריל 2006, בן דוד של אריק קנטור, דני וולץ בן ה-16, נהרג בפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, כשהגיע עם משפחתו לארץ לחגוג את חג פסח. בתחילה שכב פצוע קשה בבית חולים ואף התעורר לזמן מה, אך לאחר כמה שבועות מת מפצעיו. חודש לאחר מכן נאם קנטור במליאה בתמיכה להצעת חוק 4681 ובשמו "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", אשר מונע כסף לרשות הנשלטת ביד חמאס וכך הוא סיפר במליאת בית הנבחרים (22 במאי 2006) :"דניאל ואבא שלו אכלו צהריים בקפה בתל אביב, כאשר המחבל המתאבד פוצץ את עצמו במסעדה. במשך 27 יום דניאל נלחם על חייו, אבל ביום ראשון שעבר הוא מת כתוצאה מפצעיו". לאחר מכן, ראש הממשלה, אהוד אולמרט, שנאם בפניישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס, ציין את המקרה ואת אריק קנטור בנוכחות הורי דניאל.
ב-28 ביוני 2006, לאחר חטיפתו של החייל גלעד שליט, שלושה ימים קודם לכן, הוא הוציא הודעה לעיתונות שבה אמר: "אני מחויב לחלוטין לעצור מהחמאס ומהאסלאמים הפשיסטיים מלקבל אי פעם עוד סנט אחד של משלם המיסים האמריקני" וש"ישראל היא עוד חזית באותה מלחמה לעולם חופשי שאמריקה נלחמת כנגד האיסלמים הפשיסטיים.
ב-15 באוגוסט 2006, בסוף המלחמה, לאחר שמועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 1701, הקוראת להפסקת אש, ועל שיגור 15 אלף פקחי או"ם חמושים ללבנון, במקביל לנסיגת צה"ל, קנטור הגיב בריאיון להחלטה: "ישראל צריכה - כדי להגן על עצמה - להיכנס פנימה ולפרק את תשתיות הטרור" וש"צריך להבטיח שאנחנו מאפשרים לישראל ניצחון על ארגון הטרור חזבאללה" הוא הביע בנוסף ספק לגבי יכולת כוחות האו"ם לפרק את חזבאללה מנשקו.
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית שבה היה כלול החמאס, הוא חתם על מכתב יחד עם 243 חברי קונגרס, ביוזמתו של חבר הקונגרס רוברט וקסלר המפציר בחוויאר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
ב-25 בנובמבר 2007, בביקורו בירושלים, הביע התנגדות נחרצת לחלוקתה: "עיר דוד שייכת ליהודים בקשר היסטורי של 3000 שנה. ומתוך קשר זה הפכה ישראל למדינה שמהותה ירושלים. מי שמבין זאת היטב הם אויבי ישראל. זאת בדיוק הסיבה שבגללה הם יעשו כל שביכולתם ובאופן שיטתי כדי למחוק קשר היסטורי זה. אם יפרידו בין ישראל לירושלים תאבד ישראל את הלגיטימיות שלה ואת רצונה להילחם. רק אז יוכלו להשמיד את ישראל".
קייט זיגלר
קייט מארי זיגלר (באנגלית: Kate Marie Ziegler נולדה ב-27 ביוני 1988) היא שחיינית אמריקאית. היא אלופת עולם בעלת 4 מדליות זהב במשחים הארוכים (800 מטר ו-1500 מטר חופשי) ושיאנית עולם במשחה ל-1500 מטר חופשי.
ביוגרפיה
זיגלר נולדה בגרייט פולס, וירג'יניה. היא למדה לתואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג' מייסון עד שעברה לאוניברסיטת צ'אפמן.
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוקטובר 2004 זכתה זיגלר במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:20.55 דקות, אחרי שיאנית העולם סשיקו יאמאדה מיפן (8:18.21 דקות) ולפני מליסה גורמן מאוסטרליה (8:25.38 דקות).
בתחרות שנערכה בניו יורק, במסגרת סבב תחרויות "גביע העולם", בפברואר 2005 קבעה זיגלר במשחה ל-800 מטר חופשי שיא אמריקאי חדש של 8:16.32 דקות, שיפור לשיא הוותיק ביותר בארצות הברית בן ה-25 שנים של סינתיה וודהד.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה ביולי 2005 זכתה זיגלר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.31 דקות, לפני בריטני רימר מקנדה (8:27.59 דקות) ואיי שיבאטה מיפן (8:27.86 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:00.41 דקות (התוצאה השלישית בכל הזמנים), לפני פלביה ריגאמונטי משווייץ (16:04.34 דקות) ורימר (16:07.73 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בשאנגחאי, סין באפריל 2006 זכתה זיגלר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.79 דקות, לפני ברונט באראט מאוסטרליה (4:03.29 דקות) ופדריקה פלגריני מאיטליה (4:03.63 דקות), מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:14.12 דקות, אחרי אנסטסיה איווננקו מרוסיה שקבעה שיא תחרות חדש של 8:11.99 דקות ולפני רבקה קוק מבריטניה (8:20.02 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.16 דקות, אחרי אוסטרליה (7:46.96 דקות) וסין (7:47.07 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, שבפרובינציית קולומביה הבריטית, קנדה באוגוסט 2006 זכתה זיגלר בשתי מדליות זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:24.56 דקות, לפני שיבאטה (8:26.41 דקות) והיילי פירסול בת ארצה (8:27.57 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 15:55.01 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים והשחיינית השנייה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-16 דקות, לפני פירסול 15:57.36 דקות ושיבאטה (16:11.13 דקות).
שיאנית עולם
בתחרות שחייה שנערכה במישן וייחו, קליפורניה ב-17 ביוני 2007 קבעה זיגלר במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15:42.54 דקות (השיא הנוכחי), שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-19 שנים של ג'נט אוונס מארצות הברית שעמד על 15:52.10 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה באסן, גרמניה ב-12 באוקטובר אותה שנה קבעה זיגלר במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכה של 25 מטר) שיא עולם חדש של 15:32.90 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של לור מנודו מצרפת (15:42.39 דקות), שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי לוטה פריס מדנמרק (15:28.65 דקות). תוך כדי המשחה ל-1500 מטר, במשחה ל-800 מטר היא קבעה שיא עולם חדש של 8:09.68 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של מנודו (8:11.25 דקות). כעבור יומיים, היא שיפרה את השיא והעמידה אותו על 8:08.00 דקות. שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אלסיה פיליפי מאיטליה, 8:04.53 דקות, השיא הנוכחי.
במשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג, סין בשנת 2008 לא הצליחה זיגלר לממש את יכולותיה וסיימה במקום עשירי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:26.98 דקות ובמקום 14 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.59 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר 2010 זכתה זיגלר במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.84 דקות, אחרי אריקה וילאייסיחה (8:11.61 דקות) ומיריה בלמונטה (8:12.48 דקות) שתיהן מספרד.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה, באוגוסט אותה שנה זכתה זיגלר בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:21.59 דקות, לפני בת ארצה קלואה סוטון (8:24.51 דקות) וקטי גולדמן מאוסטרליה (8:26.38 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:03.26 דקות, אחרי מליסה גורמן מאוסטרליה (16:01.53 דקות) ולפני קריסטל קובריץ' מצ'ילה (16:06.57 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה זיגלר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:55.60 דקות, אחרי לוטה פריס מדנמרק (15:49.59 דקות) ולפני שואנשו לי מסין (15:58.02 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.35 דקות, אחרי רבקה אדלינגטון מבריטניה (8:17.51 דקות) ופריס (8:18.20 דקות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה, נברסקה סיימה זיגלר במקום השני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:21.87 דקות, אחרי קייטי לדקי (8:19.78 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.17 דקות. במשחקים עצמם היא סיימה רק במקום 21 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה איטית עבורה של 8:37.38 דקות.
אוסקר שינדלר
אוסקר שינדלר (בגרמנית: Oskar Schindler; 28 באפריל 1908 – 9 באוקטובר 1974) היה תעשיין גרמני סודטי, מחסידי אומות העולם, חבר המפלגה הנאצית שהציל במלחמת העולם השנייה כ-1,200 יהודים ממוות בשואה על ידי העסקתם במפעליו בפולין ובצ'כוסלובקיה. ב-1993 סיפור חייו הפך לסרט ההוליוודי "רשימת שינדלר", שעובד מספר שיצא כעשור קודם לכן.
מפעל האמייל בקרקוב
בפרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הגרמנים בספטמבר 1939 עבר שינדלר לקרקוב שבפולין בחיפוש אחר הזדמנויות עסקיות. באוקטובר השתלט על מפעל לייצור אמייל בזבלוצ'ה (Zablocie) הסמוכה לקרקוב. לפני הכיבוש הנאצי היה המפעל בבעלותו של יהודי בשם נתן וורצל. בנוסף, השתלט על חנות כלי בית שמכרה את תוצרתו של אותו מפעל והייתה במקור בבעלותו של יהודי אחר - יוליוס וינר. אחד מבעלי המפעל היה היהודי אברהם בנקיאר, אותו השאיר שינדלר בתפקיד ניהולי והפך אותו גם לרואה החשבון שלו. בשל פרוץ המלחמה היה ייצור סירים ומחבתות אסור, עקב המחסור במתכות. שינדלר ייצר במפעלו, "מפעל האמייל הגרמני" (Die Deutsche Emailwarenfabrik, DEF), כלי אוכל וסכו"ם מפח מצופים אמייל ומכר אותם לוורמאכט. משאריות המתכת ייצר סירים ומחבתות ואלה נמכרו בשוק השחור. בזכות הביקוש הרב למוצריו, הצליח לעשות הון ותוך שלושה חודשים כבר העסיק 250 עובדים פולנים. שינדלר תואר על ידי מכריו כיפה תואר, שרמנטי ובעל הצלחה בקרב נשים. הוא ניהל אורח חיים ראוותני, חי בפזרנות, נהג להמר ושימש כנותן החסות לקבוצת כדורגל גרמנית בקרקוב. ב-1 באוגוסט 1940 הוציא הנס פרנק, המושל הנאצי של פולין הכבושה, צו לפינוי היהודים מקרקוב. מתוך 60 עד 80 אלף יהודים נותרו בעיר רק כ-15 אלף בעלי אישורי עבודה. אלה נאלצו במרץ 1941 לעבור לגטו, שהוקם באזור התעשייה פודגורזה (Podgórze) בעיר. עובדיו היהודים של שינדלר, 370 איש, עשו דרכם ברגל יומיום מן הגטו למפעל וחזרה. בזכות הצלחתו הכלכלית, הרחיב שינדלר את מפעלו והקים מרפאה, חדר אוכל, משרדים וצרכניה. בשיאו, השתרע על פני 45,000 מטרים רבועים והעסיק כ-800 עובדים. ב-3 ביוני 1942 הצליח ברגע האחרון לחלץ את אברהם בנקיאר ממשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ.
במחנה פלאשוב
במרץ 1943 חיסלו הנאצים את גטו קרקוב - יהודים רבים נשלחו להשמדה ואילו אלה שהוכרו ככשירים לעבודה רוכזו במחנה פלאשוב. שינדלר התיידד עם אמון גת, המפקד הסדיסטי של המחנה, ובכך התאפשר לו לשכן את עובדיו במעין תת-מחנה בתוך פלאשוב, ברחוב ליפובה.
שינדלר החליט לנסות ולהציל את עובדיו, החלטה גורלית שסיכנה את מעמדו ורכושו. בעזרת קשריו וכספו הצליח להערים על הנאצים האחרים ולהשתיק אותם. הדרך היעילה ביותר להציל את עובדיו הייתה בהכרת שלטון הכיבוש הנאצי במפעלו כמפעל חימוש (Rüstungsbetrieb). הוא הצליח בכך בשנת 1943 בזכות העובדה שהמפעל החל בייצור תרמילי פגזים. בזכות ההכרה היה יכול לקבל עובדים יהודים נוספים מן האס אס. בספטמבר 1944 קיבל שינדלר כמאה עובדים ממפעלו של יוליוס מדריץ', בסיועם של מדריץ' וריימונד טיץ' (Raimund Titsch).
יהודי בשם סדלצ'אק, שליח "ועדת העזרה וההצלה בבודפשט", הגיע בקיץ 1943 ושכנע את שינדלר למסור עדות בנושא ההשמדה בפני ועדת ההצלה. באוקטובר 1943, תוך סיכון עצמי, הגיע שינדלר לבודפשט והעיד בפני ישראל קסטנר ושמואל שפרינגרמן אודות ההשמדה באושוויץ. שינדלר נעצר ונחקר מספר פעמים בידי הגסטאפו. לראשונה נעצר ונחקר ב-1941 בחשד לפעילות בשוק השחור. ב-29 באפריל 1942 נעצר שוב בעקבות הלשנה על שנישק אישה יהודיה. בזכות קשריו עם האבווהר הצליח לרוב להשתחרר במהרה מן המעצר. מהות וטיב קשריו עם ראש האבווהר, קנריס, מעבידו לשעבר, אינם ידועים להיסטוריונים כיום.
במחנה ברינליץ
מעשה הצלה נוסף של שינדלר ואשתו היה קליטתם כפועלים של מעל ל-100 יהודים ששולחו ברכבת משא ממחנה גולשוב, הסמוך לאושוויץ. היהודים הגיעו בינואר 1945 בקרונות סגורים, לאחר מסע של מספר שבועות, לתחנת הרכבת של צוויטאו. בגלל מצבם הגופני הירוד סירבו מפעלים אחרים לקבלם. כדי לקבלם למפעלו שיחד שינדלר את מנהל תחנת הרכבת. קליטתם לעבודה נעשתה על אף שסבלו חרפת רעב וכוחם הדל לא הספיק כדי שיוכלו לשמש כפועלים. במהלך זה הציל אותם שינדלר מהשמדה. בברינליץ לא סבלו יותר העובדים מהכאות והשפלות, אף עובד לא גורש ולא הומת עד לסוף המלחמה. מסופר שראה שינדלר את כל 1,200 היהודים שהציל התחיל לבכות שאל אותו שטרן מדוע הוא בוכה, שינדלר הצביע על כספו ואמר: "יכולתי להציל עוד אנשים."
לאחר המלחמה
בגלל עברו הנאצי ושירותו במודיעין הגרמני חשש שינדלר שייעצר על ידי הסובייטים ויואשם בפשעי מלחמה. על כן הכינו לו בנקיאר, שטרן ומספר עובדים נוספים מכתב המפרט את מעשיו למען הצלת יהודים. שינדלר ורעייתו נמלטו ברכבם מפני הצבא האדום בתחילת חודש מאי 1945. בעקבותיהם נסעה משאית ובה מספר פועלים יהודים, פילגשו של שינדלר וכן סחורה שנועדה למכירה בשוק השחור. רכבם של בני הזוג הוחרם בידי הצבא הסובייטי בעיר צ'סקה בודייוביצה, ששוחררה מידי הנאצים. משם המשיכו בני הזוג שינדלר ברכבת וברגל עד גבול בוואריה והגיעו לעיר פסאו, שכבר הייתה בידי הצבא האמריקאי. קצין אמריקאי ממוצא יהודי ארגן לשניים נסיעה לשווייץ, בזכות המכתב שבידיו, שהוכן לו על ידי עובדיו לשעבר. לאחר המלחמה, בנובמבר 1945, שבו בני הזוג לבוואריה, השתקעו ברגנסבורג ושהו שם עד שנת 1949. בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי הארגון היהודי-אמריקני הג'וינט. במקביל הגיש שינדלר בקשה לאשרת הגירה לארצות הברית, אולם זו נדחתה על רקע חברותו במפלגה הנאצית.
ב-1949 היגר עם תריסר יהודים לארגנטינה. שם השתקע בסן ויסנטה הסמוכה לבואנוס איירס והקים שם חוות נוטריות, אולם העסק פשט רגל והוא שב בגפו לגרמניה בשנת 1957. בגרמניה עבד כסוכן מכירות ואף ניסה להקים מפעל למלט, אולם גם עסק זה הגיע לפשיטת רגל ב-1961.
כאשר הגיעו השמועות על מצבו הכלכלי הקשה ליהודים שהציל, הזמינו אותו אלה לירושלים. לראשונה הגיע שינדלר לישראל ב-28 באפריל 1962. מאות אנשים נכחו בקבלת הפנים שנערכה לו בנמל התעופה לוד, רובם היהודים שהציל. במהלך אותו שבוע התקיימה בבית-מלון בתל אביב קבלת-פנים לכבודו של שינדלר. במעמד זה, ראיינה אותו טובה רוזנבלום שהייתה אז כתבת צעירה בכיתה ד'. יצחק שטרן נמנה עם הדוברים. מכאן ואילך חלק שינדלר את זמנו בין ירושלים לדירת חדר צנועה בפרנקפורט. בשנת 1962 נתקבלה בקשה מקרב היהודים שהציל להכריז עליו כחסיד אומות העולם, אך התערבותו של יוליוס וינר, שהיה בנו של מנהל חנות כלי הבית עליה השתלט, טרפדה את ההחלטה. וינר גם גייס לעזרתו את נתן וורצל, כעת ניסן קידר, בעליו המקוריים של מפעל האמייל. שינדלר שהה בישראל 16 פעמים עד שמת בגרמניה ב-9 באוקטובר 1974. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הקתולי בהר ציון בירושלים, על פי בקשתו.
הבחירה, בו ובאשתו, ל"חסידי אומות העולם" הייתה שנויה במחלוקת. ב-18 ביוני 1962 ניטע עץ לכבוד שינדלר על ידי יד ושם. ב-24 ביולי 1993 אושרה ההחלטה להכיר באוסקר שינדלר כחסיד אומות העולם והוחלט להכיר גם ברעייתו אמילי שינדלר ככזו. הדבר היה לאחר דיונים חוזרים בוועדה לציון חסידי אומות העולם, בהם הוחלט "שמעשיו הטובים מכריעים את הכף לטובתו, ושאף על פי שהחל דרכו כחבר מפלגה נאצית וספקולנט, הוא ראוי לתואר חסיד אומות העולם".
סיפורו של אוסקר שינדלר התפרסם בספר "רשימת שינדלר" שכתב תומאס קנילי, ושעל-פיו הופק בשנת 1993 סרטו של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר". הספר והסרט עוררו הזדהות רבה עם דמותו של שינדלר.
מחלוקות לגבי דמותו
דמותו של אוסקר שינדלר מעוררת מחלוקות רבות: האם מדובר במלאך מציל או בנאצי אכזר? מספר עובדות ועדויות מעלות תימוכין לכאן ולכאן: בשלב מסוים הקים שינדלר מפעלים לייצור נשק. כך למעשה העסיק שינדלר יהודים בייצור נשק שמשרת את מכונת המלחמה הנאצית, הפועלת להשמדתם. עם זאת, מעדויות ניצולים עולה כי לא נוצר ולו פגז תקין אחד במפעל התחמושת של שינדלר. עוד קודם לכן מעידים העובדים בחנותו של יוליוס וינר כי שינדלר הזהיר אותם פעם מפני חיפוש שיערכו (ושבסופו של דבר ערכו) הגרמנים בבתי יהודים (היה זה לפני הקמת גטו קרקוב וכליאת היהודים בתוכו). גם עדותו של נתן וורצל על הדרך בה השיג שינדלר בעלות על המפעל, ועדותו של וינר התומכת בה, אינן מתאימות לדמות החסודה העולה מהספר ומהסרט. מצד שני, וורצל עצמו מעיד ששינדלר הדליף לו פעם על אקציה המתוכננת בגטו וכך הצילו.
מעבר לכול, ברור כי במפעליו של שינדלר היו היהודים מוגנים. הנאצים נשארו מחוץ לגבולות המפעל ולא הורשו להיכנס אלא עם אישור מיוחד משינדלר עצמו. בנוסף, היהודים קיבלו מזון ובגדים חמים שאפשרו להם להתקיים. כמו כן, לכל אותם יהודים היו מסמכים המעידים עליהם ככשירים לעבודה מבחינת גיל ומצב גופני. 1,200 יהודים - גברים, נשים וילדים, נשארו עובדיו של שינדלר עד תום המלחמה וכך למעשה ניצלו.
קאופמן קוהלר
הרב קאופמן קוהלר (באנגלית: Kaufmann Kohler; 10 במאי 1843, פירט, בוואריה - 28 בינואר 1926) היה רב רפורמי בארצות הברית ותאולוג.
חייו ויצירתו
קאופמן קוהלר נולד למשפחה של רבנים. הוא קיבל חינוך תורני בהספורט (Hassfurt), מיינץ, אלטונה ובפרנקפורט על נהר מיין (אצל שמשון רפאל הירש). הוא למד באוניברסיטאות של מינכן, אוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת ארלנגן. עבודת הדוקטור שלו (1868) "ברכת יעקב" הייתה אחד המחקרים הראשונים בתחום של הביקורת הגבוהה של בקורת המקרא והאופי הרדיקלי שלה סגר בפניו אפשרות לקבל משרת רבנות בגרמניה. אברהם גייגר, שקוהלר נמנה עם צוות הכותבים בכתב העת שלו בגיל צעיר, השפיע מאוד על הקריירה שלו והמליץ לו לנסוע לארצות הברית. ב- 1869 הוא קיבל בקשה להתמנות כרב רפורמי בקהילת בית אל בדטרויט. ב- 1871 התמנה להיות רב בקהילת סיני בשיקגו. ב- 1879 הוא החליף את חותנו דוד איינהורן כרב של טמפל בית אל, ניו יורק. גיסו אמיל ג'. הירש החליף אותו בשיקגו. ב- 26 בפברואר 1903 הוא נבחר לנשיאות היברו יוניון קולג' בסינסינטי.
מאז הגעתו לאמריקה תמך קוהלר באופן פעיל ביהדות הרפורמית. הוא היה אחד החברים הצעירים ביותר בוועידת הרבנים בפילדלפיה שהתקיימה ב-1869 וב-1885 הוא היה קובע הטון העיקרי בניסוח מצע פיטסבורג, הצהרת עקרונות שסיכמה את השקפת הרפורמים באמריקה.
קוהלר היה מאוד פעיל וכתב הרבה בכתבי עת מדעיים שעסקו בנושאים יהודיים ושמיים באירופה ובאמריקה. בין כתבי העת להם תרם מאמרים מחקריים לעיתים קרובות היו Zeitschrift של גייגר, Hebraica - כתב העת של החברה המזרחית הגרמנית, Jewish Quarterly Review, Allgemeine Zeitung des Judenthums, Jewish Times, American Hebrew, Menorah Monthly, Zeitgeist ו- Unity. הוא הטיף להעברת קדושת השבת ליום ראשון כדי להקל על שמירת השבת.
בין חיבוריו המחקריים נמנים: הוא גם ערך, בגרמנית, את כתביו המקובצים של דוד איינהורן, 1880. בסוף חייו כתב את הספר The Origins of the Synagogue and the Church שפורסם אחרי מותו ב- 1929.
שיישאר בינינו
שיישאר בינינו היא תוכנית טלוויזיה לילדים ולנוער ששודרה בטלוויזיה הישראלית בשנים 1984–1987.
הפקה
את התוכנית הנחה דורון נשר והשתתפו בה השחקנים והזמרים דורין כספי, שמואל וילוז'ני, מאיר סוויסה, ז'ילבר שבא, דני בסן, איריס בן דוד ומאיר בנאי שהלחינו וביצעו שירים שילדים היו שולחים לתוכנית. בנוסף היו בתוכנית קטעי מערכונים ופינות שונות:
זכורה במיוחד הכתובת למכתבים, אשר הולחנה ללחן קליט והושרה בכל תוכנית.
המשטר הישן (שווייץ)
המשטר הישן היא תקופה בהיסטוריה של שווייץ שהתחילה בקבלת עצמאותה המדינית לאחר שלום וסטפליה ב-1648, ונמשכה עד לפלישת צרפת ב-1798 בעקבות המהפכה הצרפתית. שמה של התקופה נטבע לאחר תקופת נפוליון.
רקע: מלחמת שלושים השנים ושלום וסטפליה
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה; אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בוולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא היה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש. הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את ולטלינה בידי ספרד. במשך שנים לאחר מכן לחם ינאטש להחזיר את ולטלינה לידי גראובינדן, עד שנרצח בשנת 1639. המאבק על ולטלינה בין ספרד, צרפת ובית הבסבורג חידד את זהותם הלאומית של השווייצרים, על אף שתוצאתו הייתה כי ספרד החזיקה בעמק עד לסוף המאה ה-18. סיום מלחמת שלושים השנים בשלום וסטפליה ב-1648, הביא לבסוף להכרת המעצמות האירופיות בשווייץ כישות עצמאית ונפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה.
שיא
בתקופה זו התרכז הכוח הפוליטי בשלושה עשר הקנטונים שהקימו את הקונפדרציה הישנה (ברן, ציריך, צוג, אורי, שווייץ, אונטרוולדן, פריבור, זולותורן, בזל, לוצרן, שפהאוזן ואפנצל). משפחות האצולה הגדולות קטנו במספרן, אך השפעתן גדלה. משפחות אלו באו מהנהגת הגילדות או קבוצות המסחר בערים, או מעיסוק כמנהיג של שכירי חרב. מסורת הרפורמציה שהייתה בעלת רוח דמוקרטית, התנגשה עם הנטייה לאוטוריטריזם שרווחה במשפחות הגדולות. באזורים רבים לא יכלו משפחות אלו להפסיק את מנהג אסיפות העם, אך הן מצאו דרכים אחרות לשלוט בהן.
מרד האיכרים והתפרצות המתחים הבין דתיים
ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן, ברן, זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע. על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה. המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג. המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
חלוקה מנהלית
המשטר הישן הורכב מ-13 קנטונים:
שושנה ארבלי-אלמוזלינו
שושנה ארבלי־אַלמוּזלינו (26 בינואר 1926 – 12 ביוני 2015) הייתה אשת ציבור ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת המערך. הייתה סגנית יושב ראש הכנסת, סגנית שר הבריאות בממשלת ישראל ה־21 ושרת הבריאות בממשלה ה־22, והאישה השנייה שכיהנה כשרה בממשלת ישראל. חברת מזכירות מועצת הפועלות ואחר כך נעמת. לפני עלייתה ארצה הייתה חברת המחתרת הציונית בעיראק.
קורותיה
נולדה ב־1926 במוסול שבעיראק לשמואל בנימין וספירה (שדירה) ארבילי, שמוצאם מהעיר ארביל בעיראק, למשפחה יהודית מסורתית בת שש נפשות, ללא זיקה לציונות. למדה בבית ספר המקומי, יהודייה יחידה בכיתה שכל תלמידיה היו מוסלמים. עם תום לימודי התיכון לימדה אנגלית בבית ספר לבנות. אחר כך התקבלה ללימודים בבית המדרש הגבוה למורים ומורות בבגדאד, שם סבלה מאווירה עוינת ומבדידות. משפחתה שמרה על קשרים טובים עם השכנים המוסלמים, אך היחסים הורעו בשנת 1941 בעקבות הפוגרומים של הפרהוד.
שנים ראשונות בארץ
בשנת 1946 הצטרפה לגרעין התיישבות מחתרתי מטעם המוסד לעלייה ב', כחלק מפעילות התנועה הציונית בעיראק. במחתרת שימשה מדריכה ורכזת, ופעם אחת נעצרה על ידי השלטונות בחשד לפעילות ציונית. אחרי שחרורה הייתה נתונה למעקב ועל כן ביקשה לזרז את עלייתה לארץ ישראל, ועלתה באופן חשאי במסגרת מבצע מייקלברג, שהחל ב־20 באוגוסט 1947, יחד עם כחמישים חלוצים. בני משפחתה עלו לישראל ב־1951, במבצע עזרא ונחמיה.
היא צורפה לגרעין אל על שבקיבוץ שדה נחום, שהיה לגרעין המייסד של קיבוץ נווה אור. בשנת 1950 יצאה בשליחות מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית לסייע במחנה עולים בית ליד, ושם נחשפה לתנאי החיים הקשים של עולי ארצות האסלאם.
כהונתה כחברת הכנסת
בשנת 1960 החליטה מזכירות מפלגת אחדות העבודה לשריין עשרים אחוז מהמושבים בכנסת לנשים החברות במפלגה וכעשרה אחוזים מהמושבים ליוצאי עדות המזרח. השתייכותה לשתי קבוצות מיעוט אלה קידמה את שיבוצה למקום העשירי ברשימת המפלגה לכנסת השישית, ובמקום ה־46 ברשימת המערך המשותפת לכנסת השישית.
במהלך כהונתה בכנסת שימשה בתפקידי יו"ר וחברה בוועדת העבודה, יו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה וחברה בוועדת הכנסת, ועדת חוץ וביטחון, ועדת הכלכלה, ועדת השירותים הציבוריים, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, ועדת החינוך והתרבות וועדת העלייה והקליטה. עם החוקים שפעלה לקידומם נמנים תיקונים לחוק הגנת הצרכן בכנסת השתים עשרה.
לפני הבחירות לכנסת העשירית, בהליך המאשר לחברי כנסת שכיהנו בה שתי קדנציות רצופות להיכלל שוב ברשימה לכנסת, זכתה ארבלי־אלמוזלינו בהצבעה חשאית במרכז "העבודה" למספר הקולות הגבוה ביותר. הישג זה הובא בחשבון בעת סידור הרשימה לכנסת בידי הוועדה המסדרת וארבלי־אלמוזלינו שובצה במקום השני ברשימת המערך המשותפת עם מפ"ם. היו שגרסו ששובצה במקום הגבוה והמפתיע בהצבעה וברשימה (לנוכח מיקומה הנמוך ברשימה במערכות בחירות קודמות) בשל הרצון לראות במקום גבוה ברשימה אישה ובת עדות המזרח, שתמכו ברובם בליכוד בראשות מנחם בגין. בגין תקף אותה על אי־מחאתה כלפי נאום הצ'חצ'חים.
עבודת נשים
ארבלי־אלמוזלינו תמכה בעידוד נשים לעבוד מחוץ לביתן ולצורך כך פעלה לקידום לימודים והכשרה מקצועית לנערות ונשים, הקמת מעונות יום לילדי אמהות עובדות, וחקיקת חוקי מגן כדי להקל על נשים לעבוד. בתפקידיה במועצת הפועלות ובכנסת, ובמיוחד כיו"ר ועדת העבודה בכנסת השישית והשביעית היא הקדישה מאמץ רב בכיוון זה. בין השאר היא הציעה הצעת חוק למימוש שכר שווה לעובד ולעובדת, תיקון לחוק עבודת נשים המעניק שעות היעדרות מעבודה לנשים בהיריון ותיקון לחוק הביטוח הלאומי בכנסת השמינית, המקנה ביטוח נכות גם לעקרת בית.
כהונתה כשרת הבריאות
ב־24 בספטמבר 1984 מונתה לסגנית שר הבריאות בממשלת האחדות הלאומית, שהייתה אז בראשות שמעון פרס, והייתה ממונה על השירותים הפסיכיאטריים, הסיעוד והגריאטריה ובריאות הציבור. בתקופתה הוקם המטה למלחמה בסמים ואלכוהול. עם הקמת ממשלתו של יצחק שמיר בהתאם להסכם הרוטציה, והחלטתו של מרדכי גור שלא לכהן בממשלה זו, מונתה ב־17 באוקטובר 1986 לשרת הבריאות, ובכך הייתה לאישה השנייה שכיהנה בתפקיד שר שאינו שר בלי תיק מאז גולדה מאיר (לפניה כיהנו כשרה ללא תיק שולמית אלוני ושרה דורון). באותם ימים הייתה מערכת הבריאות נתונה במשבר כלכלי והיה עליה להתמודד עם גירעון ועם סכסוכי עבודה עם הרופאים והאחיות.
בתקופת כהונתה כשרת הבריאות אישרה את ביצועו של ניתוח השתלת הכבד הראשון בארץ, שעד אז נאסר בנימוקים הלכתיים על ידי הרבנות הראשית לישראל. אף שהחזיקה בדעות שמרניות בנושאי בריאות, למשל כשתמכה בביטול הסעיף הסוציאלי להתרת הפסקת הריון, הכריעה בניגוד לעמדת הרבנים וקידמה את ביצועם של ניתוחי השתלות לב וכבד בישראל.
בשנת 1987 היא הצביעה בעד ביטול פרויקט הלביא. ואחר כך אמרה שפרס היה אחראי לזה, כי טען שזה יפעל לטובת הליכוד, וזה היה "אונס קבוצתי"
https://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-4695392,00.html
בכנסת השתים עשרה
כתגובה להתבטאותה בעניין ביטול פרויקט הלביא, בשנת 1988, ערב הכרזת המועמדים לרשימת המערך לכנסת השתים עשרה, הודיע לה פרס שהחליט לא לצרפה לממשלה החדשה. בממשלה זו, בראשות יצחק שמיר, לא הייתה אישה בתפקיד שר, וכשהכריז פרס על המועמדים נשמעו צעקות חברי ופעילי המפלגה ש"אין ממשלה בלי אישה".
עמדות
בזכות שליטתה בערבית השתתפה בפגישות עם נציגי מדינות ערב ופעלה במגזר הערבי־בדואי. בשנת 1987 ביקרה בבית החולים שיפא שבעזה כחלק מפועלה לקידום התנאים הרפואיים ברצועה ונשאה נאום בערבית, שזכה לתהודה רבה בקרב האוכלוסייה המקומית. חבר הכנסת עבד אל־והאב דראושה ביקש משמעון פרס למנותה לשרה, וזאת בנימוק שחרף חילוקי הדעות בתחום המדיני, אין עוררין על תרומתה לאור יחסה לאוכלוסייה הערבית.
ארבלי־אלמוזלינו נמנתה עם נצי מפלגת העבודה בתחום מדיניות החוץ והביטחון של ישראל. היא התנגדה לאישור הסכמי קמפ דייוויד ונעדרה מההצבעה על הסכם השלום בין ישראל למצרים כדי לא להצביע בעדו. היא הייתה פעילה בגיוס רוב לחוק רמת הגולן, בניגוד להחלטת הסיעה שלה.
סיום כהונתה בכנסת ופעילות ציבורית נוספת
שושנה ארבלי־אלמוזלינו נפטרה ב־12 ביוני 2015, בתל אביב.
בעיר ראשון לציון נקרא רחוב על שמה.
חייה האישיים
בשנת 1955, בתפקידה כמזכירת מטה הבחירות של מפ"ם בסניפים המקומיים, הכירה את יו"ר המטה נתן אלמוזלינו, וב־1965 הם נישאו. הוא היה אז אלמן ואב לשני בנים, לימים גזבר הסתדרות העובדים הכללית ולימים יו"ר רשת בתי הספר "עמל". בעת כהונתה בכנסת ובממשלה היה יד ימינה וסייע לה בעבודתה לאורך כל העשייה הציבורית. ב־2007 נפטר.
שושנה ארבלי־אלמוזלינו התגוררה בגבעתיים, והייתה בעלת אוסף בובות שצברה בכינוסים של ארגוני נשים בין־לאומיים. האוסף התחיל במבצע חשאי שהשתתפה בו בשנת 1962, ובו הוצפנו מסרים בבובות והן הועברו ליהודי ברית המועצות הנצורים. בשנת 2003 תרמה משפחתה כספים לתיאטרון גבעתיים, ואחד מאולמות התיאטרון נקרא על שם שושנה ונתן אלמוזלינו. בכניסה לאולם מוצג מבחר מאוסף הבובות שלה. באותה שנה הוענק לה תואר יקירת העיר גבעתיים.
תאוריית פערי העצמי
תאוריית פערי העצמי (באנגלית: Self-discrepancy theory) היא תאוריה שפותחה על ידי א. טורי היגינס והיא מבחינה בין שלושה ייצוגי העצמי: עצמי ממשי (תפיסות האדם את עצמו בהווה), עצמי אידיאלי (התקוות והשאיפות של האדם), ועצמי נדרש (תפיסות האדם את ציפיות החברה ממנו). פערים בין העצמי הממשי והעצמי הנדרש או האידיאלי יוצרים חוסר נוחות ותחושות אכזבה ובושה, המניעים את המוטיבציה של הפרט לצמצום הפערים.
פער עצמי הוא מצב בו אין התאמה מלאה בין ייצוגי העצמי השונים. פער סביר בין העצמי הממשי לעצמי האידיאלי הוא הסתגלותי ומעודד את האדם להמשיך ולהתקדם. לעומת זאת, פער קיצוני עלול לעורר באדם רגשות שליליים של אכזבה, חרדה, בושה ועצב.
ככל שגודל הפער גדול יותר וככל שהמודעות לפער גדולה יותר, כך תיקבע עוצמת הרגש השלילי. מחקרים שבחנו פערי העצמי חקרו בעיקר תופעות כגון דיכאון, חרדה, דחיינות, ופגיעות רגשית.
אנזו (דינוזאור)
אנזו (שם מדעי: Anzu) הוא סוג דינוזאור תרופוד בעל מקור קרני ממשפחת הקנגנתיים. הוא קרוי על שם האל המסופוטמי הקדום אנזו. המאובנים שלו נמצאו ב-2014 בדקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית, ארצות הברית. בסוג היה מין בודד - Anzu wyliei.
האנזו היה בנוי אכילת מגוון מזונות ולא התמחה בטריפת חיות או בלעיסת עשבים. הוא אולי דמה באורח חייו ליען מודרני. ממאובנים של קרוביו כנראה שהוא טיפל בביציו וקינן על הקרקע. דינוזאור זה נכחד לפני 66 מיליון שנה בהכחדת הקרטיקון הגדולה.
אלמנך
אַלְמָנָךְ (אולי מערבית: المناخ. תעתיק מדויק: אלמנאח') או ספר שנה הוא כרונולוגיה או לוח שנה עם תוספת מידע בתחומים שונים. האלמנך מתאר בדרך כלל את המתרחש בתחום מסוים בתקופה קצובה וערוך בטבלאות. האלמנך כולל מראי מקומות, קטעי פרשנות וניתוחים סטטיסטיים בתחום אותו הוא סוקר בהרחבה. אלמנך יכול להכיל מידע אסטרונומי כמו זמני הזריחה והשקיעה של השמש או הירח, ליקוי חמה או ירח וכן זמני גאות ושפל, רשימות מסוגים שונים "קוי הזמן" בתחומים שונים ועוד.
אטימולוגיה
השימוש הראשון הידוע במילה אלמנך הוא בכתבי רוג'ר בייקון בלטינית, משנת 1267. מקור המילה הוא לטינית, mānǎchus. התחילית ״אל-״ נפוצה במילים שמקורן בשפה הערבית כמו אלגברה ואלכוהול, אך מילה זו לא קיימת בערבית הספרותית ואין הסבר אטימולוגי ברור שמקשר את המשמעות המקובלת למילה דומה בערבית.
קיימים הסברים משוערים למקור ערבי, אך גם השערות למקור ספרדי, יווני או למילה שהומצאה באירופה עם צלצול ערבי מכוון (בימי הביניים ערבית הייתה שפתם של מתמטיקאים ומדענים ידועים במערב).
The Christmas Album (אלבום של רוברטה פלאק)
האלבום מכיל בתוכו הקלטות מחודשות של שירי חג מולד ידועים כמו "The Christmas Song" ו-"The Little Drummer Boy".
ליקוי החמה המלא ב-22 ביולי 2009
ליקוי החמה המלא ב-22 ביולי 2009 היה ליקוי חמה מלא, שבשיאו הוסתרה השמש על ידי הירח במשך 6:39 דקות. ליקוי זה הוא ה-37 מתוך 71 בסדרת סארוס מס' 136. ניתן היה לצפות בו בעיקר באזורים נרחבים של הודו וסין.
ליקוי זה היה הארוך ביותר במאה ה-21. הליקוי הקודם שהיה ארוך ממנו (בשיאו נמשך 6:53 דקות) התרחש ב-11 ביולי 1991, והבא צפוי להיות רק ב-13 ביוני 2132.
במהלך הליקוי, מסלול צל הירח התחיל בצפון מערב הודו סמוך למומבאי, והמשיך מזרחה בסמוך לערוץ נהר הגנגס, באזור ורנאסי. בהמשך עבר במזרח נפאל, דרך צפון בנגלדש ובהוטן, חלף על פני צפון בורמה, חצה את מרכז סין אל האוקיינוס השקט, כולל איי מרשל וקיריבטי. צל חלקי נראה באזורים נרחבים בדרום-מזרח אסיה ובצפון מזרח אוקיאניה. על פי מומחי נאס"א, המקום הטוב ביותר לצפייה בליקוי החמה היה ביישוב טרגנה שבצפון הודו. על פי מומחים אחרים, המקום הטוב ביותר היה במזרח סין.
הליקוי המלא החל בשעה 00:51 (לפי UTC). הליקוי המקסימלי (שנמשך לאורך הזמן הרב ביותר, 6:39 דקות) התרחש בשעה 02:35 מעל לאוקיינוס השקט, כ-100 קילומטר דרומית לאיי בונין, שמדרום ליפן.