cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חרם על ישראל
תגובת ישראל - פעילות משפטית
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בהתאם לחוק זה ניתנה באפריל 2018 הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לרמאללה, עקב קשריו ל-BDS. עקב תקלה הוא נכנס. באוקטובר 2018 נמנעה כניסתה לישראל של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בנימוק שהיא פעילת BDS; לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה, בנימוק שמשום שאל-קאסם חדלה מפעילות חרם, ואופייה המינורי יחסית של הפעילות המדוברת, די בהחלטתה ללמוד בישראל כדי להטות את הכף, ולשלול את החשש מפני ניצול לרעה של השהות בישראל, ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
יחסי אנטיגואה וברבודה–צרפת
יחסי אנטיגואה וברבודה–צרפת הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אנטיגואה וברבודה לבין צרפת.
סקירה כללית
הסכם תיחום ימי בין צרפת לאנטיגואה וברבודה נחתם ב-15 במרץ 2017. בשנים 2011 ו-2012 בהתאמה, השטחים הצרפתיים שמעבר לים גוואדלופ ומרטיניק חתמו על הצהרות כוונות עם אנטיגואה וברבודה במטרה ליצור שיתוף פעולה בתחומי התיירות, הבריאות, תרבות, חינוך וחקלאות.
בשנת 2015 הצטרפה מרטיניק לארגון מדינות מזרח הקריביים (OECS), בו אנטיגואה וברבודה חברה מייסדת. בשנת 2019 הוענק לגוואדלופ מעמד של חברה מלאה, וסן מרטן התקבלה כחברה משקיפה.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
ברמה הבילטרלית, פרויקט CARICOM FSPI IFLE (800,000 אירו) מסייע בפיתוח שלושה תחומי שיתוף פעולה: לשוני, כלכלי ותרבותי. שיתוף פעולה בריאותי ושיתוף פעולה אקדמי הם גם תחומי עדיפות.
ג'יימס בייקר פיין
ג'יימס בייקר פיין (באנגלית: James Baker Pyne; 5 בדצמבר 1800 – 29 ביולי 1870) היה צייר נוף אנגלי, שהיה בשנותיו הראשונות חבר באסכולת בריסטול וחסידו של פרנסיס דנבי.
ביוגרפיה
פיין נולד בבריסטול שבאנגליה ולימד את עצמו לצייר. הוא השתתף בפעילות הרישום של בית הספר בבריסטול בשנות ה-20 של המאה ה-19, והציג לראשונה בבריסטול בשנת 1824. הסגנון והנושאים שלו היו תיאור של נופים מקומיים וסצנות דמיוניות, שהושפעו מיצירתו של פרנסיס דנבי ואסכולת בריסטול. הוא היה אחד מציירי צבעי השמן המוכשרים ביותר. דוגמאות לכך היא "סצנה דמיונית" (1828) ו"תצפית על האבון מדורהאם דאון" (1829).
בשנת 1832, לאחר שהפיק כמה ציורי שמן של מהומות בריסטול, בילה 6 שבועות בצרפת יחד עם עמיתו מבריסטול, אדוארד וילייר ריפיל. נראה כי פיין גם השתתף בשנים 1832–1833 בתחיית פגישות הרישום של אסכולת בריסטול.
שנים מאוחרות יותר
ויליאם ג'יימס מולר היה חניך של פיין בשנים 1827–1830. עם זאת, מולר לא נותר מושפע מפיין ושאר אמני בית הספר בריסטול. פיין עצמו לא המשיך זמן רב בנוסח הנופים ה"פואטיים" של דנבי. באמצע שנות השלושים של המאה ה-19, כנראה בשנת 1835, עבר ללונדון, שם פיתח את סגנונו הבוגר. נופיו עוקבים כעת אחרי ויליאם טרנר בצבעים ובסגנון הקומפוזיציה שלהם.
ניתן לראות את השפעתו של טרנר למשל בציור "קליפטון, ליד בריסטול, מבט מאבון" (1837), שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות. פיין הציג במוסד הבריטי בשנים 1833–1844 באקדמיה המלכותית של אנגליה שבבריסטול ובאקדמיה המלכותית בשנים 1836–1841. הוא הפך לסגן נשיא אגודת האמנים הבריטית.
בשנת 1846 נסע לגרמניה, שווייץ ואיטליה. לעיתים קרובות הוא צייר באזור האגמים, סקוטלנד. סוכנות האמנות תומאס אגניו ובניו הזמינה אותו לצייר באזור האגמים בשנת 1848, ולאחר מכן בשנת 1851 לערוך סיור בן שלוש שנים באיטליה, בו ליווה את צייר צבעי המים מבריסטול ויליאם אוונס.
מלבד ויליאם מולר, תלמידיו כללו את ג'ורג' ארתור פריפ וג'יימס אסטברי האמרסלי.
מיהאי צ'יקסנטמיהאיי
מיהַאי רוברט צִ'יקסֶנְטְמִיהַאיִי (בהונגרית: Csíkszentmihályi Mihály Robert, 29 בספטמבר 1934 – 20 באוקטובר 2021) היה פסיכולוג אמריקאי ממוצא הונגרי, פרופסור לפסיכולוגיה חיובית באוניברסיטת קלרמונט. צ'יקסנטמיהאיי ידוע בזכות מחקריו על אושר, יצירתיות ו"זרימה" (Flow).
שנותיו המוקדמות
צ'יקסנטמיהאיי נולד ב-1934 בעיר הנמל פיומה, אז בממלכת איטליה, כיום –רייקה בקרואטיה, כבן למשפחה הונגרית בעלת שורשים גרמניים וסלובקיים. אביו, אלפרד האוזנבלאס כיהן כקונסול הונגריה ברייקה ושינה באותה שנה את שם משפחתו לצ'יקסנטמיהאי, על רקע ייחוסו למשפחת אצילים בשם זה מחבל הסקלרים שבטרנסילבניה האם, אדית ינקוביץ' יסניציי, בת למשפחת אצילים הונגרית-סלובקית שפעלה גם בפולין ובצרפת, הייתה עקרת בית, ולימים עבדה בשירות האו"ם. הוריו היו די מרוחקים והילד התחנך עם מטפלות גרמניות. למד מילדותו איטלקית וגרמנית. בשנות מלחמת העולם השנייה בתפקידו הדיפלומטי עזר אלפרד צ'יקסנטמיהאי ליהודים רבים להגר על מנת למצוא מקלט במקום אחר. אחד מקרובי המשפחה הרחוקים של צ'יקסנטמיהאי בהונגריה היה יהודי ונספה באושוויץ.
בשנת 1943 בגלל הפגזות ותקיפות חוזרות על הקונסוליה ההונגרית נאלץ בגיל 9 לשוב להונגריה עם אמו ושתי אחיותיו. בסוף שנת 1944 הצליחו לברוח משם זמן קצר לפני כניסת הצבא הסובייטי ולהתאחד עם האב בוונציה. אחר כך נמלטו משם לרומא. אחד מאחיו למחצה של צ'יקסנטמיהאי שהיה סטונדט באוניברסיטה הפוליטכנית, גויס בעת הקרבות נגד המצור הסובייטי על בודפשט ונהרג. האח למחצה הבכור, אב למשפחה, נעצר ברחוב ונלקח למשך שש שנים לעבודות פרך במכרות בברית המועצות. בתום המלחמה בעת היותם באיטליה נשלחו צ'יקסנטמיהאי ומשפחתו למשך 8 חדשים למחנה פליטים. בתקופה זו הרבה לשחק שחמט. אחרי שחרור מהמחנה התמנה האב כשגריר הונגריה ברומא. אולם כשאחרי התחזקות השלטון הקומוניסטי נקרא ב-1948 לישיבה בבודפשט, החליט האב שלא לחזור למולדתו ונשללה לו האזרחות ההונגרית. הבן למד בגימנסיה הקלאסית "טורקואטו טאסו" ברומא ונהנה פחות מהלימודים כמו מהפעילויות בצופים. עזב את בית הספר בגיל 14 כדי לעזור במסעדה המצליחה "בודפשט הקטנה" שפתח אביו ברומא. בגיל 19 ביקר בשווייץ והזדמן לו לשמוע בציריך הרצאה של קרל גוסטב יונג על האמונה שנפוצה באותה תקופה ב"עצמים הבלתי מזוהים" והוקסם על ידי ניתוחיו. עבד תקופה לפרנסתו כמתרגם, אחר כך בקבלה של בית מלון במילאנו ולמשך מספר שנים ככתב חוץ של העיתון הצרפתי לה מונד.
בארצות הברית
מכיוון שנמשך לתחום הפסיכולוגיה החליט לנסוע לארצות הברית ללמוד מקצוע זה. בגיל 22 קיבל אשרה לארצות הברית, שם בעת הלימודים קיבל סיוע מארגון צדקה קתולי ובלילות עבד לפרנסתו בבית מלון. השלים לימודי התיכון ובשנת 1959 סיים את התואר ראשון וב-1965 ואת הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו. עבודת הדוקטורט דנה ביצירתיות באמנות ונערכה תחת הדרכת יאקוב ו. גצל. צ'יקסנטמיהאי לימד בהמשך כראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללת לייק פורסט במדינת אילינוי וב-1969 צ'יקסנטמיהאיי התמנה כפרופסור לפסיכולוגיה והיה לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת שיקגו. אחרי שפרש מאוניברסיטת שיקגו ב-1999 לימד עד לשנותיו האחרונות פסיכולוגיה חיובית ומנהל בבבית הספר על שם דרוקר של אוניברסיטת קלרמונט. בשנת 2000 הקים צ'יקסנטמיהאי באוניברסיטה זו את "המרכז לחקר איכות החיים".
זרימה
צ'יקסנטמיהאיי ניסה להבין במחקריו כיצד אנשים חשים בעת הנאה עצומה, ומדוע. בעקבות כך פיתח תאוריה של "חוויה מיטבית" המבוססת על עקרון הזרימה. בספרו "זרימה - הפסיכולוגיה של החוויה המיטבית" (1990) טען כי אנשים הם מאושרים במידה הרבה ביותר כאשר הם במצב "זרימה".
צ'יקסנטמיהאיי טען שזרימה דומה להרגשה של להיות במקום אחר או מעין ריחוף. מצב הזרימה הוא חוויה מיטבית של הנעה פנימית בה האדם שקוע במעשיו. הוא טען שזוהי תחושה המוכרת לכל אדם ומאופיינת על ידי הרגשה של קליטה, מחויבות, מלאות וכישרון. במצב זה מתבטלים צרכים זמניים של זמן, מזון או אגו.
כדי להגיע למצב זה צריכה להיות התאמה בין רמת האתגר לרמת הכישרון. אם המשימה לביצוע היא קלה מדי או קשה מדי, לא תוכל להתרחש זרימה. אולם אם מדובר במשימה לא מאתגרת הדורשת כישרון מועט, תיווצר אדישות.
שליטה בחוויה הפנימית מאפשרת לקבוע את איכות החיים ולמעשה מהווה מאפיין של אושר.
צ'יקנטמיהאי נפטר ב-2021 בגיל 87 עקב דום לב, בביתו בקלרמונט, מוקף בבני משפחתו. בשלושת החדשים האחרונים לחייו היה מאושפז בהוספיס עקב הידרדרות במצב בריאותו.
לקריאה נוספת
Richard Papp, Lászlo Szarka - Bennünk élő múltjunk - Torténelmi tudat - kulturális emlékezet, Vajdasági Magyar Művelodési Intézet, Zenta 2008 (העבר החי בתוכנו: תודעה היסטורית - זיכרון תרבותי. המכון לתרבות הונגרית בוויבודינה, זנטה)
חוג בריסק
חוג בריסק (בעגה החרדית: בריסקערס) הוא זרם בציבור החרדי ליטאי, של תלמידי בית בריסק. הזרם מורכב ממספר מעגלים, שהמצומצם שבהם מונה בעיקר את משפחת רבי יצחק זאב סולובייצ'יק. זרם זה מתייחד בהחמרה הלכתית, השקפת עולם קפדנית ודרך לימוד ייחודית. השפעת חוג בריסק, נפוצה באופן בולט בקרב יהדות ארצות הברית הליטאית.
היסטוריה
שורשי זרם זה החלו מרבני בריסק רבי יהושע לייב דיסקין (המהרי"ל דיסקין) וממלא מקומו רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי". רבנים אלו היו נחשבים למחמירים בהלכה. כמו כן, הם בלטו במלחמתם בהשכלה. שניהם בלטו מלבד בעיסוקם ברבנות, גם בלימוד גמרא מעמיק, אך בסגנון לימודם השתייכו לאסכולה הישנה בסגנון האחרונים (כמו הפני יהושע) אם כי המהרי"ל דיסקין נחשב לבעל סגנון לימודי חריף יותר.
לאחר פטירת ה"בית הלוי", מילא את מקומו ברבנות בנו רבי חיים. רבי חיים הוא למעשה אבי החוג, והנהגתו ודעותיו מהוות את דרך החוג. רבי חיים היה אישיות מקורית, הוא חידש דרך לימוד אשר השפיעה עמוקות על דרך הלימוד בישיבות ליטא, והיא הבסיס (בשינויים) לדרך הלימוד המקובלת במרבית הישיבות כיום. הוא היה בעל דעות מקוריות ובעל השקפת עולם ברורה, הן בחלקה האמוני של היהדות והן במישור האקטואלי כמו התייחסות לתנועת הציונות.
לאחר פטירתו מילא את מקומו ברבנות בריסק בנו רבי יצחק זאב, המכונה "הרב מבריסק". רבי יצחק זאב המשיך את דרכו של אביו, הן בדרך הלימוד והן בהנהגותיו והשקפותיו, ובמקביל פיתח את שיטת בריסק, כמו גם את נושא ההחמרה ההלכתית.
גם צאצאים אחרים של רבי חיים המשיכו בדרכו הלמדנית, כך בנו הרב משה סולובייצ'יק ונכדו הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, וכן נכדו הרב משה סולובייצ'יק מציריך.
שיטת הלימוד של בריסק התפשטה ברחבי ליטא, ולאחר המלחמה בכל העולם. תלמידי רבי חיים מישיבת וולוז'ין למדו את שיטתו ובהמשך פתחו ישיבות שלמדו בשיטה זו, בהם הרב שמעון שקופ (שפיתח והרחיב את השיטה בדרכו) ראש ישיבת גרודנה (ליטא), הרב ברוך בר ליבוביץ (שנחשב לתלמידו המובהק), ראש ישיבת כנסת בית יצחק (קמניץ), הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, הרב אלחנן וסרמן, ראש ישיבת ברנוביץ', הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר והרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים. הרב ליבוביץ' והרב וסרמן נודעו גם כתלמידיו בהשקפה. בנו הרב יצחק זאב מסר שיעורים בעירו, ותלמידים מרחבי ליטא התקבצו ללמוד אצלו, בדרך כלל לאחר מספר שנים שלמדו בישיבתם והיו נחשבים לתלמידים מובחרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה עלה רבי יצחק זאב לארץ ישראל והתיישב בירושלים. סביבו החלו להתקבץ חכמי ירושלים ופליטי יהדות אירופה, והיו לתלמידיו. הוא גם החל למסור שיעורים מדי פעם בביתו. בהמשך הוא פתח כולל אברכים בו למדו תלמידי חכמים ממקורביו, כדי שיהיה לבניו מקום לימוד לאחר סיום לימודיהם בישיבת עץ חיים. בתקופה זו, השפעתו התרחבה גם לנושאי השקפה והלכה, ותלמידיו היו שומעים ממנו את דעותיו ביחס לציונות ולבעיות השעה. בין תלמידיו הבולטים אשר הושפעו גם מהשקפת עולמו היו הרב שך והרב משה שמואל שפירא. גם מאנשי העדה החרדית באו לשמוע את דעותיו.
ישיבות בריסק קלטו בחורים רבים מארצות הברית, אשר הושפעו מדרך בריסק (יותר מהתלמידים הישראלים שבדרך כלל הגיעו להשתלם לתקופה קצרה בשיטת הלימוד), ולאחר חזרתם לארצות הברית, פרסמו והשפיעו את דרך בריסק בקרב הזרם הליטאי בארצות הברית. מספר רבנים ליטאיים בולטים בארצות הברית הם תלמידי בריסק, והשפעתם מרובה, כמו הרב אליהו דב וכטפוגל.
באופן מעשי הזרם מורכב ממספר מעגלים. המעגל האדוק, המונה בעיקר בני משפחה ותלמידים מקורבים במיוחד, מתייחד בכל המאפיינים של החוג, ובנוסף כולל גם התנהגות אישית מאופיינת. מעגלים נוספים כוללים אישים שהושפעו במידה מרובה או מועטת מהשקפת העולם המחמירה, או מדרך הלימוד או מפסיקת ההלכה המחמירה.
דרך הלימוד
רבי חיים מבריסק כיהן בראשות ישיבת וולוז'ין לצד סבו (חותן חותנו) הנצי"ב. בעוד הנצי"ב דגל בלימוד מהיר של דף גמרא ליום ושהעיון יהיה בדרך המקובלת, רבי חיים פיתח גישה חדשה, העוסקת בהגדרת והבנת צדדי ומסקנות הסוגיה לעומקם, והבנה כיצד פועלים דיני התורה.
כך למשל באיסור מעילה בהקדש, האוסר ליהנות או להשתמש בחפץ הקדש. רבי חיים חידש שגדרו של איסור מעילה הוא גזל מהקדש, כלומר שבאיסור מעילה התחדש שכמו שאסורה גזילה מהדיוט כך אסורה גזילה מהקדש, ולו יהיה מקרה בו תותר גזילה מהדיוט, היא תותר גם מהקדש. עמדה זו נוגדת את הגישה המקובלת שאיסור מעילה נובע מ"חילול הקודש", וכל שימוש חולין בחפץ קדוש - אסור, ללא תלות באיסור גזל.
גישה נוספת של שיטתו, הנובעת אף היא מהתעמקות בגדרי הדינים היא שבמקרים של סתירות בין סוגיות, נהג רבי חיים לבאר ששתי הסוגיות מתייחסות לצדדים שונים של הנושא. גישה זו מכונה "צווי דינים" (שני דינים).
עם זאת, רבי חיים לא חתר לחדש טעמי תורה, והוא התמקד בעיקר בהוכחת הגדר ולא בהבנתו (כמו למשל בדוגמה שהובאה, רבי חיים לא מסביר למה התורה אסרה גזילה מהקדש באותם גדרים של גזילה מהדיוט, אלא רק מוכיח שכך הוא), וכך פעם אמר לתלמידו רבי אלחנן וסרמן, ש"אינו מנסה להבין למה אלא רק מה", ואף ב"מצוות המשפטיות" (שמובנות בשכל) אין להעמיק בהבנה אלא רק בהגדרה (ואמנם אפשר להגיע להבנה לאחר ההגדרה אך לא להפך). בבריסק מקובל מטבע הלשון "וואס שטייט דא" (מה כתוב פה), כלומר הצמדות לדברים הכתובים בידיעה שקודם צריך לדעת מה נאמר ואחר כך להבין. מטבע לשון נוסף המקובל בבית בריסק הוא: "אין להכניס את הגמרא לראש, אלא את הראש לגמרא". כלומר, הגישה ללימוד התורה היא לראות מה כתוב ואז לנסות להבין, ולא לחשוב מה מסתבר ולאחר מכן לראות איך הדברים מסתדרים בדברי התלמוד.
רבי חיים התנגד לדרך הלימוד הדוגלת בחידושים, ובפרט לשיטת הפלפול אשר לדעתו אינה אמיתית, ועל כל שאלה יש לענות בסברה ישרה, ולא על ידי חידושים מפליגים (התנגדות זו שורשיה מהגר"א ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין אשר דגלו בלימוד פשטני וכך הייתה דרך הלימוד בישיבת וולוז'ין). תלמידו רבי אלחנן וסרמן כותב בהקדמת ספרו "קובץ שיעורים" ששמע מרבו ש"לחדש חידושים היה בכוחם של הראשונים. תפקידנו הוא רק להבין את דבריהם". רבי יושע בער סולובייצ'יק מירושלים נהג לומר שבבריסק בעיקר "לומדים מה לא לומר, ולא מה לומר", כלומר שבריסק נועדה לחנך לא להגיד חידושים מפליגים אשר לדעתם אינם ישרים. היו שטענו שדרך לימודו פשטנית עקב התמקדותו בביאור עיקר סברות הגמרא ולא בבניית פלפולים וחידושים, ולעומת זאת היו שביקרו את ההתעסקות המרובה בהגדרות בלי להתבונן כיצד הן מתיישבות בסברה או במקורות.
לחזון איש הייתה שיטה לימודית שונה, והוא רשם הערות רבות על הספר "חידושי רבנו חיים הלוי" על הרמב"ם. החזון איש ניגש בדרך כלל ללימוד מכיוון ההבנה השכלית ובהתאם לזאת פירש את התלמוד והראשונים, ולעיתים אף דחק את הלשון בשביל להתאים את הנאמר לסברה או יצר אוקימתות במקום לומר שיש "שני דינים". כמו כן, בעוד בבריסק נהגו להגדיר כל דין, החזון איש נהג לומר רבות שהדין נובע מהבנה בדעת בני אדם (כמו למשל דעתו שמעשה קניין אינו גורם להעברת הבעלות אלא רק מגלה שרצון האדם להעביר בעלות ומכוח רצון זה חלה העברת הבעלות ולפי דבריו סוגי הקניינים הם בעיקר הסכמת בני אדם ולא צורות להעברת בעלות) או מרוח המצווה (למשל בדוגמה שהובאה לדעת רבי חיים בנוגע להקדש, שלדעתו גדרי ממון הקדש הם כמו ממון הדיוט ובמקום שהקדש מחויב לשלם מותר לקחת ממנו כמו מהדיוט, דעת החזון איש שבכל אופן יש לחלל את ההקדש, על אף שהוא מחויב לשלם).
שיטת הלימוד של בריסק, שימשה את רבני בריסק גם ללימוד התנ"ך ואגדות חז"ל. כמו כן, השיטה יצרה גישה שלכל מצווה ואיסור יש הגדרה, "דין" (כמו למשל בדוגמה של מעילה, האיסור אינו נתפס כאיסור רגשי בלבד להשתמש בהקדש, אלא הוא נתפס כאיסור דיני של גזילה). גישה זו אומצה גם בהשקפת העולם של בית בריסק, המתייחסת לכל מצוות התורה כאל "דינים", אשר הגדרתם ברורה, וכך כל פעולה הן יהודית והן בחיי היום יום נבדקת מה דינה (ואף המצוות הרגשיות, נעשות מתוך ראייה שיש לעשותן כי כך הדין, והדין קובע כיצד להתרגש). בנוסף, השיטה הלימודית הבודקת כל נושא לשורשו, השפיעה גם על דרך הסתכלות בית בריסק על מאורעות העולם, בניתוח ואפיון תופעות ודעות ובהתאם לכך להתנהג ולהתייחס אליהן.
רבני בריסק שמו דגש על לימוד שיטת הרמב"ם (לו יחסו חשיבות רבה גם בתחום ההלכתי והאמוני), וספריהם חוברו על ספרו "היד החזקה". בבריסק נהוג בדרך כלל ללמוד את פסקי הרמב"ם על כל סוגיה, ולדייק מלשונו את שיטתו בסוגיה, ולעיתים מחדשים בבריסק שיטה חדשה בסוגיה מדיוק לשון הרמב"ם. בישיבות בריסק עוסקים רק בלימוד סדר קדשים (מסכתות זבחים, מנחות, בכורות ותמורה וכן מסכת נזיר מסדר נשים, העוסקת בענייני קדשים), אשר לא נלמדות בשאר הישיבות. ברוב המסכתות האלו אין כמעט ראשונים (מכיוון שהן לא נלמדו ביהדות ספרד), ולכן הרמב"ם הוא אחד הספרים החשובים בסדר זה. על אף שהיד החזקה הוא בהגדרתו ספר הלכה, בבריסק מתעמקים להבין על פי פסקיו כיצד הבין את הגמרא.
אנשי בריסק רואים את דרך הלימוד העיונית שלהם כהבנה בסיסית של התורה, בניגוד למשל לתומכי שיטת הפלפול, שלא ראו אותה כלימוד הפשטני העיקרי. רבי חיים אמר שאדם היכול לעיין ואינו מעיין, נחשב כ"מבטל תורה" באיכות. בחוג בריסק מעריכים בעיקר למדנות, ולא בקיאות.
פסיקת הלכה
רבי חיים ואחריו רבי יצחק זאב נמנעו מפסיקת הלכה, בהיותם "". רבי חיים, שכיהן כרב העיר בריסק, מינה את הרב שמחה זליג ריגר כפוסק הלכה, והוא עסק רק בהנהגת העיר, ברוחניות ובגשמיות. כך גם היה בזמן כהונתו של הרב יצחק זאב.
רבני בריסק נודעו בהחמרה הלכתית. החמרה זו התאפיינה בכך שבדרך כלל הם התנהגו לחומרה במקרים של ספקות הלכתיים, הן דיניים והן ספיקות מציאותיים. בבית בריסק ישנו דגש על פחד מעבירה. בבריסק נהגו שלא לברך ברכת המפיל, מחשש שלא יירדמו וברכתם תהיה ברכה לבטלה, אף על פי שמקור חיוב ברכה זו הוא בגמרא.
בין החומרות המפורסמות בבית בריסק: חומרות רבות מבית בריסק התפשטו לציבור החרדי האשכנזי, בפרט הליטאי, אם כי בדרך כלל לא באותה רמת הקפדה הנהוגה בבית בריסק.
השקפת עולם
אנשי החוג מתייחסים באופן מחמיר כלפי טעות בתחום האמונות והדעות והם מכלילים בקלות רבה יחסית בעלי דעות בעייתיות בעיניהם בכלל "אפיקורס" וכדומה. רבי חיים סולובייצ'יק נמנע מלתת הסכמה על ספרים העוסקים בעניינים אלה, מחשש שמא נפל בהם מכשול.
הרב יצחק זאב סולובייצ'יק סבר כי על האדם מוטל רק לעשות, ומהרגע שבו סיים האדם לעשות את המוטל עליו - שוב אינו אחראי לתוצאות המעשים. הוא הקפיד להכפיף את הלב אל השכל ואל דעת התורה.
השקפתם על הציונות
רבי חיים סולובייצ'יק התווה את ההתנגדות הקיצונית לציונות כערך מרכזי בקרב בני בריסק. ידועה אמרתו שמטרתם האמיתית של ראשי הציונות היא לעקור את העם היהודי מתורתו. בנו, הרב יצחק זאב, המשיך באותו קו של התנגדות. לאור זאת, מקפידים אנשי החוג שלא ליטול תקציבים למוסדות החינוכיים שלהם. עם זאת, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מארצות הברית, השתייך באופן מוצהר לתנועת המזרחי.
פורשה טייקאן
פורשה טייקאן (באנגלית: Porsche Taycan) היא מכונית מנהלים חשמלית וספורטיבית במרכב סדאן, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פורשה משנת 2020. היא נחשפה ב-4 בספטמבר 2019, והגיעה לישראל ביוני 2020. בשנת 2015 הציגה פורשה את דגם הקונספט המקדים בשם פורשה מישן אי. זו המכונית החשמלית הראשונה שתוכננה ומיוצרת על ידי פורשה.
עיצוב
העיצוב החיצוני יוקרתי וספורטיבי ומבוסס על הפורשה פאנאמרה, תא הנוסעים קלאסי ויוקרתי בעיקר, כמעט ושאין כפתורים בתא הנוסעים את הכל הפכה פורשה למשטחי מגע יוקרתיים, מול הנהג יש לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר של 16.5 אינץ', לאורך הדשבורד והקונסולייה המרכזית יש שלושה מסכי מגע אחד לנהג והשני לנוסע בקונסוליה המסך שולט על בקרת האקלים ומראה את מצב הסוללה.
הטייקאן עשויה בעיקר מפלדה ואלומיניום. כל לוחות המרכב, למעט הפגושים הקדמיים והאחוריים, עשויים גם הם מאלומיניום להפחתת משקל. כ-37% מהמכונית היא אלומיניום.
מפרט טכני
הטייקאן כוללת ארבעה סוגי מנועים עם שמות שונים. לכול סוגי המנועים למעט אחד הנעה כפולה (4X4). לכל הדגמים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שתי הילוכים.
שבירת השיא בנורבורגרינג לרכב חשמלי
ב-10 באוגוסט 2022 קבעה פורשה עם הטייקאן טורבו S שיא חדש לרכב חשמלי בנורבורגרינג ובכך עקפה את טסלה שקבעה את השיא הקודם עם הטסלה מודל S פלייד, הטייקאן הקיפה את המסלול בתוך 7:33 (7 דקות ו-33 שניות) והמודל S פלייד בתוך 7:35 (7 דקות ו-35 שניות). פורשה הצילחה לשבור את השיא עם חבילת שיפורים מיוחדת לטייקאן טורבו S, חבילת הביצועים הזאת תשווק החל מתחילת 2023.
מכירות
בסביבות 4,480 יחידות נמסרו במחצית הראשונה של 2020, שנת המכירה הראשונה שלה. בחודשים ינואר עד ספטמבר 2021 מכרה פורשה 28,640 יחידות מהטייקאן ובכך עקפה את הפורשה 911 בנתוני המכירות אשר כ-27,972 יחידות נמכרו ממנה. הטייקאן היא הדגם השלישי הנמכר ביותר של הפורשה ונמצאת רק מתחת למאקאן עם 61,944 יחידות והקאיין עם 62,451 יחידות.
אובידיו הובאן
אובידיו שטפן הובאן (נכתב לעיתים חובאן; ברומנית: Ovidiu Ștefan Hoban; נולד ב-27 בדצמבר 1982 בבאיה מארה שברומניה) הוא כדורגלן רומני, אשר משחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
הובאן התחיל את הקריירה שלו בקלאוזן מהליגות הנמוכות בגרמניה. בשנת חתם באוניברסיטטה קראיובה מליגת העל הרומנית. לאחר שרשם רק הופעה אחת, עזב בינואר לפ.צ'. ביהור אוראדיה מליגת המשנה. בקיץ חתם בגז מתאן מדיאש, איתה עלה לליגה הבכירה בתום עונת. בעונת סיים עם הקבוצה במקום שביעי בליגה והעפיל עמה למוקדמות ההליגה האירופית. בינואר חתם באוניברסיטטה קלוז', ולאחר חצי עונה חתם בפטרולול פלוישט ביחד עם קבוצת כדורגלנים נוספים שעברו מקלוז' לפוישט (לרבות ולאד מוראר) בעקבות המאמן. בעונתו הראשונה בקבוצה סיים עמה במקום השלישי וזכה עמה בגביע הרומני, התואר הראשון שלו בקריירה.
ב-14 בספטמבר 2014 הגיע הובאן לישראל וחתם בהפועל באר שבע. כעבור שישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון החוץ 1–3 על הפועל פתח תקווה. ב-11 במאי 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער השוויון מול מכבי תל אביב במשחק שהסתיים בתיקו 1-1. בעונה זו סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגת העל, והעפיל עמה לגמר גביע המדינה, שם כבש שער בהפסד 2–6 למכבי תל אביב. ב-16 ביולי 2015 כבש בתיקו 1-1 נגד תון השווייצרית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בעונת 2015/2016 כבש ארבעה שערים והוסיף שני בישולים, והיה שותף לזכייתה של הפועל באר שבע באליפות השלישית בתולדותיה.
בעונת 2016/2017 זכה הובאן עם הפועל באר שבע בתואר אלוף האלופים לאחר שניצחה 2–4 את מחזיקת הגביע מכבי חיפה, ובהמשך התמודד עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות והגיע עמה לשלב הפלייאוף בו הודחה מול סלטיק, וכתוצאה מכך נשרה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-28 בדצמבר 2016 זכה הובאן עם הקבוצה בגביע הטוטו לאחר ניצחון 4–1 מול עירוני קריית שמונה במשחק הגמר. בתום העונה זכה עם הפועל באר שבע באליפות שנייה ברציפות, ולאחר סיום חוזהו הוא שוחרר מהמועדון.
לקראת עונת חתם בקבוצת צ'.פ.ר. קלוז' מליגת העל הרומנית. ב-20 בינואר 2022 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת רומניה
ב-4 ביוני 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, במשחק ידידות נגד. ב-8 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-10 ביוני 2016 שיחק בהרכב במשחק הפתיחה של יורו 2016 נגד בהפסד 1–2.
ג'ון אזומי
ג'ון אזומי (ביפנית: 安住 淳; נולד ב-17 בינואר 1962) הוא פוליטיקאי יפני, שר האוצר בממשלת יפן לשעבר, וחבר בבית הנבחרים של יפן מטעם מפלגה הדמוקרטית.
אזומי נולד במחוז מיאגי, והוא בוגר אוניברסיטת ואסדה. לאחר סיום לימודיו עבד אזומי ב-NHK, גוף השידור הציבורי של יפן, מ-1985 ועד 1993. בשנה זו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים בתור עצמאי, אך נכשל. לאחר מכן הצטרף ל"מפלגה החדשה המובילה" והיה שותף לייסוד המפלגה הדמוקרטית ב-1996. בבחירות הכלליות של אותה שנה קיבל אזומי מושב בבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובספטמבר 2011 התמנה לשר האוצר תחת ראש הממשלה יושיהיקו נודה.
ב-24 בספטמבר 2012 הודיע אזומי שהוא פורש מתפקיד שר האוצר, וזאת על מנת להתמנות לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית. ב-1 באוקטובר החליפו קוריקי ג'וג'ימה בתפקיד שר האוצר של יפן.
נחלת יצחק (מרכז תל אביב)
נחלת יצחק היה שמו של אזור במרכז תל אביב, מצפון לשכונת תל נורדאו ומדרום לבית הקברות טרומפלדור, בין רחוב פינסקר במזרח לרחוב הירקון במערב.
בשנת 1913 נרכש שטח אדמה באזור זה מבעל הקרקע אמין נסיף, ומכיוון שאת הרכישה יזם יצחק ויגזיל, נקרא האזור "נחלת יצחק". בתחילת שנות ה-20 הוקמה שכונה בשטח זה: בשנת 1921 פרסם ריכרד קאופמן תוכנית בניין ערים לשכונה, בה היו מגרשים על שטח 500–600 דונם לבנייה. בדצמבר 1921 היו כ-50 חברים במסגרת החברה ששימשה להקמת השכונה, אשר התעתדו להתחיל בבנייה בתחילת 1922.
במהלך שנות ה-20 הוקמה שכונת נחלת יצחק ממזרח לנחל איילון. במקביל, השכונה שהוקמה על אדמות אמין נסיף נטמעה בתוך הבנייה הרחבה במרכז תל אביב, ואיבדה את צביונה כשכונה נפרדת. על כן, במהלך הזמן נפסק השימוש בשם "נחלת יצחק" לציון השכונה.
קאנו/קיאק במשחקים האולימפיים
קאנו/קיאק הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין (1936). הענף כולל תחרויות בסירות קאנו ובסירות קיאק, הנבדלות זו מזו בשיטת החתירה. החתירה בקאנו היא באמצעות משוט בעל כף אחת, ונעשית בכריעה. חותרי הקיאק משתמשים במשוט בעל שתי כפות, בכל אחד מקצותיו, והחתירה נעשית בישיבה. נשים מתחרות בקיאק בלבד. התחרויות כוללות תחרויות במסלולי סלאלום במים לבנים או תחרויות ספרינט במים שקטים, והן כוללות מקצים ליחידים, לזוגות ולרביעיות.
היסטוריה
התחרויות הראשונות באולימפיאדת ברלין (1936) כללו מסלולים במים שקטים בלבד. תחרויות הקאנו כללו מסלולים לזוגות וליחידים ל-1,000 מטר ומסלול לזוגות ל-10,000 מטר. תחרויות הקיאק כללו מסלולים ליחידים ולזוגות ל-1,000 ול-10,000 מטר. באולימפיאדת לונדון (1948) נוסף מסלול קאנו ליחידים ל-10,000 מטר. בנוסף, נשים החלו להתחרות בענף, בקטגוריה אחת בלבד, 500 מטר ליחידות בקיאק. באולימפיאדת רומא (1960) נוסף עוד מקצה קיאקים לנשים - 500 מטר לזוגות. כן נערך באופן חד-פעמי מרוץ שליחים בקיאק, של 500X4 מטרים. באולימפיאדת טוקיו (1964) נוסף עוד מקצה 1,000 מטר בקיאק לרביעיות גברים.
באולימפיאדת מינכן (1972) נערכו לראשונה תחרויות במסלול סלאלום. תחרויות הגברים כללו קאנו ליחידים ולזוגות וקיאק ליחידים, ולנשים כללו קיאק ליחידות. התחרויות נערכו באופן חד-פעמי, ולא נכללו באולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) נוספו תחרויות לגברים במסלול 500 מטר, שנערכו גם בשמונה האולימפיאדות שלאחר מכן. ארבע התחרויות כללו מסלולים בקאנו ובקיאק, ליחידים ולזוגות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נוספה תחרות קיאק שלישית לנשים, 500 מטר לרביעיות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הונהגו מחדש תחרויות הסלאלום, 20 שנה לאחר הפעם היחידה בהן נערכו, ובאותה מתכונת בהן נערכו במינכן.
השינוי המשמעותי האחרון אירע באולימפיאדת לונדון (2012), אז בוטלו כל ארבעת מקצי ה-500 מטר לגברים שנוספו במונטריאול, ובמקומם החלו מרוצים ל-200 מטרים, בקיאק ליחידים ולזוגות, ובקאנו ליחידים. גם לנשים נוסף מקצה של 200 מטרים בקיאק, ליחידות בלבד.
שיטת התחרויות
בתחרויות הסלאלום מתחרים החותרים נגד השעון. בשלב המוקדמות, כל חותר מבצע את המסלול פעמיים, והתוצאה הטובה ביותר שלו היא זו שנחשבת. 12 החותרים המהירים ביותר בקאנו ו-15 החותרים המהירים ביותר בקיאק (חישובי הזמנים כוללים גם נקודות עונשין) מעפילים לחצי הגמר, בו הם מקבלים הזדמנות אחת. בשלב חצי הגמר, 8 החותרים המהירים ביותר בקאנו ו-10 החותרים המהירים ביותר בקיאק מעפילים לשלב הגמר, שגם בו כל אחת מהם מתחרה פעם אחת.
בתחרויות הספרינט ל-200 מטרים בקאנו ול-200 ו-500 מטרים בקיאק לנשים, מתחרים החותרים זה מול זה. בשלב המוקדמות נערך מספר מקצים בהתאם למספר המשתתפים. לחצי הגמר מעפילים 24 חותרים, המתחרים ב-3 מקצים נפרדים. שני הראשונים בכל מקצה, ושני בעלי הזמנים המהירים ביותר שלא סיימו בשני המקומות הראשונים, מעפילים לשלב הגמר. 8 החותרים שהשיגו את התוצאות הבאות בטיבן מתחרים בגמר ב' על מקומות 9 עד 16.
ביתר תחרויות הספרינט ליחידים, וכן בתחרות זוגות הנשים ל-500 מטרים, מעפילים לחצי הגמר רק 16 חותרים, המתחרים בשני מקצים. ארבעת הראשונים בכל מקצה מעפילים לשלב הגמר, והאחרים מתמודדים בגמר ב' על מקומות 9 עד 16.
בתחרויות הספרינט לזוגות גברים רשאי להשתתף זוג אחד מכל מדינה, ומספר המתחרים קטן יותר. בחצי הגמר מתחרים 10 זוגות, 5 בכל מקצה. בחלק מהמקצים, שלושת הראשונים בכל אחד מהם מעפילים לשלב הגמר, ובחלק מהם ארבעת הזוגות הראשונים בכל אחד מהם מעפילים לשלב הגמר. בשיטה הראשונה, ארבעת הזוגות הנותרים מתחרים בגמר ב' על מקומות 7 עד 10, ובשיטה השנייה, מתחרים בגמר ב' גם הזוגות שהודחו בשלב המוקדמות.
בתחרויות הרביעיות מעפילות 8 רביעיות לחצי הגמר. בשלב זה נערך מקצה אחד בלבד, ולשלב הגמר מעפילות 5 רביעיות (נשים) או 6 רביעיות (גברים). לא נערך גמר ב', ובמקומות 6 עד 8 לנשים, או 7–8 לגברים, מדורגות הרביעיות לפי התוצאה שהשיגו בשלב חצי הגמר.
מדליות
לאורך השנים זכו חותרי קאנו וקיאק מ-46 מדינות שונות במדליות אולימפיות. בתקופה בה ברית המועצות הייתה קיימת והשתתפה במשחקים האולימפיים, הדומיננטיות שלה בענף הייתה כה גדולה, עד כי חלפו 6 אולימפיאדות לאחר התפרקותה בטרם הצליחה גרמניה לחלוף על פניה ולתפוס את מקומה בראש טבלת המדליות. לפחות באופן מתמטי, להונגריה יש סיכוי לעבור אותה באולימפיאדת טוקיו (2020).
חותרי קאנו וקיאק ישראלים במשחקים האולימפיים
שישה חותרי קאנו וקיאק ייצגו את ישראל בחמש אולימפיאדות: אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וארבע האולימפיאדות שנערכו בין 1996 ל-2008. להישג הגבוה ביותר הגיע מיכאל קולגנוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000) בתחרות הספרינט לקיאקים ל-500 מטר.
מרי פרנסס ברי
מרי פרנסס ברי (באנגלית: Mary Frances Berry; נולדה ב-17 בפברואר 1938) היא היסטוריונית, סופרת, עורכת דין, פעילה חברתית אמריקאית ופרופסורית, המתמחה בהיסטוריה של חוקה ומשפט של ארצות הברית בנושא של אפרו-אמריקאים. היא מלמדת היסטוריה משפטית אמריקאית במחלקה להיסטוריה שבבית הספר לאמנויות ומדעים של אוניברסיטת פנסילבניה ויושבת הראש לשעבר של נציבות ארצות הברית לנושא זכויות האזרח. בעבר הייתה ברי פרובוסט של המכללה למדעי ההתנהגות והחברה באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק, והקנצלר האפרו אמריקאי הראשון של אוניברסיטת קולורדו שבבולדר.
קורות חיים והשכלה
ברי נולדה בנאשוויל, טנסי, השנייה מבין שלושת ילדיהם של ג'ורג' פורד ופרנסס ברי (שם נעורים סאות'אל). בשל תלאות כלכליות ונסיבות משפחתיות, היא ואחיה הגדול גדלו בבית יתומים במשך זמן מה.
ברי למדה בבתי הספר המופרדים שבנאשוויל. בשנת 1956 סיימה את לימודיה בהצטיינות בתיכון פרל והמשיכה ללימודים באוניברסיטת פיסק, נאשוויל, שם תחומי העניין העיקריים שלה היו פילוסופיה, היסטוריה וכימיה. ברי עברה לאוניברסיטת הווארד, שם בשנת 1961 קיבלה תואר ראשון. בשנת 1962 קיבלה תואר שני מהווארד. בשנת 1966 קיבלה ברי דוקטורט בהיסטוריה חוקתית אמריקאית מאוניברסיטת מישיגן ובשנת 1970 היא השלימה גם דוקטורט.
קריירה
ברי עבדה שש שנים באוניברסיטת מרילנד, ובסופו של דבר הפכה לפרובסטוס ביניים של החטיבה למדעי ההתנהגות והחברה. בשנת 1976 היא הפכה לקנצלרית של אוניברסיטת קולורדו בבולדר, קולורדו, האישה השחורה הראשונה שעמדה בראש אוניברסיטת מחקר גדולה.
בשנת 1977, ברי לקחה הפסקה מאוניברסיטת קולורדו כאשר הנשיא ג'ימי קרטר מינה אותה לעוזרת למזכירה בנושא חינוך במחלקה לבריאות, חינוך ורווחה.
בשנת 1980 עזבה ברי את המחלקה לחינוך וחזרה לאוניברסיטת הווארד כפרופסור להיסטוריה ומשפט. קרטר מינה אותה לחברה בוועדה לזכויות האזרח של ארצות הברית שם במהלך תקופת כהונתה הייתה מעורבת בקרבות משפטיים עם יורשו של קרטר, רונלד רייגן. כשרייגן ניסה להוציא אותה מהוועדה היא פנתה בהצלחה לבית המשפט כדי לשמור על מושבה. ברי התנגשה לעיתים קרובות בוועדה עם יושב הראש והמינוי של רייגן, קלרנס מ. פנדלטון ג'וניור. פנדלטון ניסה להעביר בוועדה החלטות בהתאם לדעותיו של רייגן בנושאים של זכויות חברתיות ואזרחיות ועוררה את רגזם של הליברלים והפמיניסטים, הוא שירת משנת 1981 עד מותו הפתאומי בשנת 1988.
בשנת 1984, ברי ייסד את תנועת דרום אפריקה החופשית, שהוקדשה לביטול האפרטהייד בדרום אפריקה. אחת משלושה אמריקאים בולטים שנעצרו בשגרירות דרום אפריקה בוושינגטון יום לפני חג ההודיה; תזמון שהיה מכוון כדי להבטיח חשיפה מרבית לחדשות.
בשנת 1987 קיבלה ברי קביעות באוניברסיטת פנסילבניה בעודה ממשיכה לכהן בנציבות לזכויות האזרח.
בשנת 1993 ראה אור ספרה "הפוליטיקה של ההורות: טיפול בילדים, זכויות נשים ומיתוס האם הטובה". לורה ואן טויל בביקורת שפורסמה בעיתון נוצרי בנושא מדע אמרה כי"ברי מציגה היסטוריה נטולת פניות של תנועת הנשים מעונות היום וחיי הבית ומציגה את המכשולים המתמשכים מצד הכוח הכלכלי והפוליטי שהתעמתו עם נשים כתוצאה מהגדרתן בחברה כ"אמהות". הכרונולוגיה שלה מייחסת את כישלון תיקון שוויון הזכויות, דשדושה של תנועת הנשים בשנות ה-80, ושנים של ריבים לגבי חופשת הורים וחקיקה בנושא טיפול בילדים לחוסר נכונות לחשוב מחדש על תפקידי המגדר המסורתיים."
בשנת 1993 מונתה ברי ליושבת ראש נציבות זכויות האזרח על ידי הנשיא ביל קלינטון, שמינה אותה גם לכהונה נוספת בשנת 1999.
בנוסף לעבודתה בנציבות לזכויות האזרח, מונתה ברי כיו"ר המועצה הלאומית של הקרן לרדיו, פסיפיקה, ביוני 1997. היא משכה אש ועוררה מחלוקת בין המאזינים, עורכי תוכניות ואנשי התחנות, לאחר שהיא וועדת המנהלים ניסו לשנות את לוח השידורים כדי למשוך קהל מגוון יותר. "היפים לבנים מעל גיל 50," כך למשל תיארה ברי את העורכים והקהל של KPFA בברקלי. שמועות על פעולות הכוללות מכירת תחנות דגל כמו KPFA הופצו באופן נרחב על ידי העורכים. (בניגוד לרוב תחנות השירות הציבוריות, התחנות של פסיפיקה מחזיקות ברישיונות יקרים לחשמל בוואטים בתדרים מסחריים בשווקים עירוניים גדולים שכוללים בין השאר את ניו יורק) בשנת 1999 היא ומנכ"ל פסיפיקה לין צ'אדוויק פיטרו את מנהל התחנה והוציאו צו איסור פרסום שאיים לפטר כל מי שעבד בתחנה שדיבר על מעשיהם. ברי הורתה לאחר מכן על נעילת כל אנשי KPFA, בניגוד להסכמים עם תאגידים של עובדי התחנות. לאחר מכן היא המשיכה לדרוש הטלת העדפות גזעיות בכל רחבי ההנהלה של KPFA וסירבה להיפגש עם אנשי צוות המיעוטים בתחנה, שרובם לא הסכימו עם מעשיה. פעולותיה של ברי בנושא של הקרן לרדיו, פסיפיקה עוררו מחאה מצד קבוצות שנלחמות למען חופש הדיבור כגון ה-ACLU. בהמשך התפטרה מתפקידה בתור יושבת הראש.
ברי המשיכה לכהן כיו"ר הוועדה לזכויות האזרח. בשנת 1999, שכנע ברי את ממשל קלינטון למנות את ויקטוריה וילסון, העורכת שלה בהוצאת אלפרד א. קנופף במקומה. בשנת 2001, היא וחברי ההנהלה הדמוקרטיים של הוועדה מנעו את מינויו של פיטר קירשנוב על ידי הנשיא ג'ורג בוש, כדי להחליף את וילסון בוועדה. ברי והגוש הדמוקרטי טענו כי וילסון הייתה רשאית להשלים כהונה מלאה של שש שנים, אך ממשל בוש טען כי היא מונתה רק למשך השלמת כהונתו של חבר קודם. קירשנוב תבע וטען שכהונתו של וילסון פגה והוא מונה בתוקף. וילסון ניצחה בבית המשפט המחוזי הפדרלי אך בסופו של דבר הפסידה בערעור בשנת 2002 ובית המשפט הורה על המינוי של קירסנוב. המחלוקת קבעה לאיזו מפלגה פוליטית יהיה רוב בחברי ההנהלה. ברי עזבה את תפקידה לפני תום כהונתה בסוף 2004 והוחלפה על ידי ג'רלד א. ריינולדס.
בשנת 2009 ראה אור ספרה התשיעי, היסטוריה של נציבות זכויות האזרח. סמואל ג 'פרידמן כתב את סקירתו ב"ניו יורק טיימס", וכתב ש"סקירת ספר אינה סקירה של חיים. עבור שירותה הציבורי מטעם הצדק הגזעי, מרי פרנסס ברי ראויה לשבחים רבים. אבל על פי העדויות של 'וצדק לכולם', ייתכן שהיא הייתה האדם הלא נכון לספר סיפור שברור שחשוב לה באופן כל כך עמוק."
מרקוס פאוז
מרקוס פאוז (בנורווגית: Marcus Paus; נולד ב-14 באוקטובר 1979) הוא מלחין נורווגי.
יצירותיו
פאוז הוא אחד המלחינים העכשוויים המפורסמים ביותר בסקנדינביה. הוא מתמקד במסורת, טונאליות ומנגינה. הוא כותב מוזיקה קאמרית, עבודות מקהלה, עבודות סולו, קונצרטים, תזמורת, אופרות, סמפוניות ומוזיקה קולנועית.
בסיס אל-עריש
"בסיס חיל האוויר אל-עריש" (בח"א 5), היה בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי, בסיני. הבסיס מוּקם בשדה התעופה אל עריש, כ-5 ק"מ דרומית לעיר אל-עריש.
כיום מופעל שדה התעופה על ידי מצרים ונקרא נמל התעופה הבינלאומי אל עריש.
היסטוריה
השדה נכבש והוחל שימוש בו כבסיס, לאחר כיבוש סיני במלחמת ששת הימים (שנת 1967).
שדה התעופה היה מוגבל ופרמיטיבי ולכן שימש כשדה תעופה למטוסים קלים ומסוקים, פריסה לצורך "אימון טייסת ראשוני" של קורס טיס, ובסיס של גדוד נ"מ 66.
באוקטובר 1967 הבסיס נטל חלק בחילוץ המשחתת אילת.
בשנת 1979, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שבו הוסכם על פינוי מוחלט של כל סיני, פוּנה הבסיס.
קרחון מאת' (אנטארקטיקה)
קרחון מאת'אייס (באנגלית: Matthes Glacier) הוא קרחון בחוף המזרחי של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 17 קילומטרים.
הקרחון הוא אחד מארבעת קרחוני וירלווינד; הוא זורם לכיוון מזרח ונשפך אל מפרצון וירלווינד בין קרחון דמורסט וקרחון צ'מברלין.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי מגלה הארצות האוסטרלי סר יוברט וילקינס בטיסתו ב- 20 בדצמבר 1928.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940, ומופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947.
מקוק קצר-זנב
מקוק קצר-זנב (שם מדעי: Macaca arctoides) הוא מין של קוף מהסוג מקוק החי בטבע בדרום סין, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה מהודו עד לחצי האי המלאי, אך הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
המקוק מצוי בחבורות ביערות הגשם של דרום מזרח אסיה וכן ביערות ראשוניים וביערות הרריים לאורך ההימלאיה והוא יכול להימצא באקלים קריר עד לגובה של 4,000 מטר. בניגוד לרוב הקופים הוא מעדיף לנוע על קרקע היער מאחר שהוא לא זריז בטיפוס. המקוק הוא אוכל כל המחפש פירות, זרעים, עלים ושורשים וגם חרקים, ביצים וחולייתנים קטנים ביער. הוא מחפש גם מזון מימי כמו סרטנים של מים מתוקים או צפרדעים בנחלים.
המקוק מצוי בסכנה בטבע עקב הרס היערות בהם חי ועקב סחר בפרימטים לחיות מחמד. מצב שימורו כיום הוא פגיע (VU).
אנטון דייץ
ב־18 בינואר 1945 התקבלה הוראה להביא את כל האסירים בכלא אינסברוק למחנה הריכוז ברגן-בלזן. חמש נשים יהודיות תכננו לברוח מהכלא. שני הפקחים קרל דיקבאואר ואנטון דייץ' תמכו בהם. רק שתיים הצליחו לברוח.
אנטון דייץ ארגן מסמכים מזויפים לשתי הנשים שהסתתרו. הוא העמיד פנים שהן נשים פולניות נוצריות, שאיבדו את המסמכים שלהם בדרך לאוסטריה. הם התחילו לעבוד בכפר סנט מרטין ליד זלצבורג. השתיים שרדו את המלחמה.
בשנת 1980 הוכר דייץ כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
טום וורנר
טומאס צ'ארלס וורנר (באנגלית: Thomas Charles Werner; נולד ב-12 באפריל 1950) הוא מפיק טלוויזיה ואיש עסקים יהודי-אמריקאי, בעליה של קבוצת הכדורגל ליברפול.
חייו
וורנר נולד למשפחה יהודית בניו יורק ולו אחות ואח. אחיו הוא הקולנוען פיטר וורנר, זוכה אוסקר על סרט קצר משנות ה-1970. בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1972 נישא לג'יל וורנר ולהם שלושה ילדים טד, אמנדה וקרולין. בשנת 2003 הזוג התגרש.
לוורנר בעלויות בכמה קבוצות ספורט הבולטות ביניהם הן סן דייגו פאדרס וליברפול.
ב-1 בדצמבר 2010 יצאה הודעה רשמית של קבוצת הכדורגל האנגלית ליברפול, על כך שוורנר רכש את הקבוצה עבור סכום של 300 מיליון פאונד.
תהילים ה'
תהילים ה' הוא המזמור החמישי של תהילים. המזמור חתום בידי דוד, והוא הפרק היחיד בתהלים שכותרתו היא "למנצח אל הנחילות".
מבנה המזמור ותוכנו
פסוקים ב'-ד': בקשה שה' ישמע לתפילותיו של המשורר.
פסוקים ה'-ז': ביטחון שה' לא רוצה במעשי רשע, ושהוא ממצה את הדין עם הרשעים.
פסוק ח': הנגדה בין הרשעים לבין דוד, הדבק ה'.
פסוקים ט'-י"ג: תפילה שה' יברך את דוד בתוך שאר הצדיקים, ויאבד את הרשעים.
כותרת המזמור
הפתיח "לַמְנַצֵּחַ אֶל הַנְּחִילוֹת" הוא יחידאי בספר תהילים. בפרשנים מובאים כמה הסברים: רש"י מביא בשם מנחם שנחילות הוא שם של כלי זמר (וכן כתבו המצודות, ופירשו שהכלי משמיע צליל הדומה לזמזום דבורים), ובשם המדרש, שזו לשון נחלה (וכן פירש האבן עזרא), אך רש"י עצמו פירש, שזה מזמור שמדבר כנגד אויבי ישראל, שבאים בגדודים - כמו נחילי דבורים.
ביהדות
פסוק ג' נאמר בתפילת מנחה על פי נוסח עדות המזרח לאחר אמירת "אשרי יושבי ביתך" ולאחר אמירת פסוק ב' מתהילים קמ"א - "תִּכּוֹן תְּפִלָּתִי קְטֹרֶת לְפָנֶיךָ מַשְׂאַת כַּפַּי מִנְחַת עָרֶב", ולפני אמירת חצי קדיש.
פסוק ח' משמש כחלק בתפילת "מה טובו" הנאמרת בכניסה לבית הכנסת.
בנצרות
מחציתו השנייה של פסוק י' מצוטט באיגרת של פאולוס - האיגרת אל הרומאים, ג' יג.
יוסף גוזיקוב
גוזיקוב וכלי הנגינה שלו
גוזיקוב נולד למשפחת כליזמרים בעיירה שקלוב (כיום בבלארוס). בילדותו למד לנגן בחליל, כמו אביו, אך ריאותיו החלשות הכריחו אותו לחפש לעצמו התמחות אחרת. ב-1831 הוא המציא, ככל הנראה, את כלי הנגינה שלו, אותו כינה "כלי העץ והקש". כלי זה היה למעשה קסילופון שעוצב כצימבלום עם לוח תהודה שנבנה מגלילי קש. כיום, קיים ויכוח האם הכלי אכן הומצא על ידי גוזיקוב עצמו או שמא על ידי בן דורו שמשון יקובובסקי. גוזיקוב פיתח יכולות נגינה וירטואוזיות בכלי זה וב-1834 כבר הופיע באודסה, קייב ומוסקבה.
באחת מהופעותיו באודסה שמע אותו הכנר הפולני קארול ליפינסקי אשר בתמיכתו ובתמיכת המשורר אלפונס דה למרטין יצא למסע הופעות במערב אירופה החל מ-1835. הופעותיו, בהן ניגן לרוב בלבוש יהודי מסורתי ובליווי בני משפחתו, זכו להצלחה מסחררת. בפריז נעשה פופולרי כל-כך שנקרא על שמו סגנון תספורת אשר חיקה את הפאות שלו. גוזיקוב נהג לנגן אלתורים על בסיס מוזיקה יהודית וכן על בסיס נושאים מפורסמים מהאופרה של זמנו. מלבד פריז, הופיע גוזיקוב גם בפראג, פרנקפורט ווינה.
ביקורות על נגינתו
מוזיקאים יהודיים מקצועיים רבים התרשמו מנגינתו של גוזיקוב. פרדיננד הילר כתב בשבחו לג'אקומו מאיירבר ופליקס מנדלסון כתב עליו למשפחתו ב-1836: "אני סקרן לדעת האם גוזיקוב מצא חן בעיניכם כפי שמצא חן בעיני. הוא תופעה; טיפוס מפורסם שאינו נחות משום וירטואוז, הן בדיוק והן ברגש. לפיכך הוא מענג אותו בנגנו על כלי העץ והקש שלו יותר מרבים אחרים, בנגנם על הפסנתרים שלהם".
פרנץ ליסט, לעומת זאת, התייחס לגוזיקוב בזלזול, בכנותו אותו "ניקולו פגניני של הרחובות, שכישרונו, או מוטב לומר גאונותו, הייתה מתאימה יותר להמצאת כלי חקלאי". ליסט אף הוסיף וטען בביטול כי "כישרונו הבלתי מפותח לא הוביל לדבר מלבד דברי הבל מוזיקליים".
גוזיקוב זכה להערכתו של המוזיקולוג פרנסואה-ז'וזף פטי, עמו התיידד. פטי כתב עליו בהארכה במילון המוזיקלי שלו, בהתבסס על השיחות שערכו בבריסל.
מותו
מותש ממסע ההופעות שלו, גוזיקוב נפטר משחפת באאכן. ימיו האחרונים עברו עליו בייסורים, לאחר שכלי הנגינה שלו נגנב ממנו ככל הנראה.
מבין יצירותיו של גוזיקוב שרדה רק יצירה אחת - גרסה למזמור התהילים "שיר למעלות".
מוריס סלובודסקוי
מוריס סלובודסקוי (ברוסית: Мори́с Рома́нович Слободско́й ; 30 בנובמבר 1913, סנקט פטרבורג - 6 בפברואר 1991) היה מחזאי, תסריטאי, משורר סובייטי יהודי. מחבר המילים לשירים מפורסמים של לאוניד אוטיוסוב, קלבדיה שולז'נקו וזמרים אחרים.
קורות חיים
מוריס סלובודסקוי נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית יוצאי וילנה. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כעיתונאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עיתונאי בעיתון צבאי בו פרסם את כתביו ויצירות ספרותיות. על פעילותו במהלך המלחמה הענקו לו מספר עיטורים.
בשנת 1945 הוא התחיל לשתף פעולה עם ולדימיר דיחוביצ'ני וביחד הם עבדו כ-18 שנים. בתקופה זו הם כתבו מילים למספר רב של שירים וזכו לפופולריות ברחבי ברית המועצות. הם גם כתבו תסריטים למספר הצגות סאטיריות.
תחום המושב של קאלה
תחום המושב, שהיה היסטורית חלק מפלנדריה, סיפק לאנגליה גם מוצב אסטרטגי קבוע, בר הגנה, שממנו היא תוכל לתכנן ולהפעיל פעולה צבאית ביבשת. מיקומו על תעלת למאנש פירושו שניתן היה לתחזק אותו, להציב בו חיל מצב ולספק אותו לאורך המרחק הקצר דרך הים. השטח היה דו-לשוני עם אנגלית ופלמית שדוברו בדרך כלל. הוא יוצג דמוקרטית בפרלמנט של אנגליה על ידי מחוז הבחירה קאלה.
בתקופת שלטונה של מרי הראשונה, נכבש תחום המושב מחדש במפתיע על ידי הצרפתים בעקבות מצור ב-1558 במהלך המסעות נגד ההולנדים ורוזנות פלנדריה. לאחר מכן, סחר הטקסטיל האנגלי נטש את קאלה ועבר לארצות השפלה ההבסבורגיות.
גאוגרפיה
קשה לתחום את האזור האמיתי של תחום המושב של קאלה מכיוון שהגבולות השתנו כל הזמן ולעיתים כללו ביצות ודרכי מים לא מוגדרים. על פני אותם אדמות ביצות, השטח חולק באופן גס בגבעות נמוכות במערב ובאזורי החוף התחתונים במזרח. תחום המושב הקיף בערך את האדמה שבין Gravelines ו-Wissant, שהייתה כ. לאורך ההיסטוריה שלה, הצרפתים השתלטו מחדש ללא הרף על חלקים קטנים מהשטח, במיוחד אדמות בדרום מערב.
היסטוריה
קאלה היה שלל מלחמה שנלקח בקרב קרסי של 1346 על ידי אדוארד השלישי, מלך אנגליה לאחר מצור ארוך. לכידתה העניקה לאנגליה לא רק מעוז מפתח בסחר הטקסטיל העולמי שמרכזו בפלנדריה, אלא סיפקה מאחז צבאי אסטרטגי, בר הגנה לאנגליה להתארגן מחדש במלחמות עתידיות ביבשת; ניתן היה לחזק את מעמדה של העיר על תעלת למאנש לאורך המרחק הקצר דרך הים. הריבונות האנגלית אושרה במסגרת הסכם ברטיני, שנחתם ב-8 במאי 1360, כאשר אדוארד ויתר על כס המלכות של צרפת בתמורה לאדמות משמעותיות, כלומר אקוויטניה והשטח סביב קאלה. עד 1453, בתום מלחמת מאה השנים, היה תחום המושב החלק האחרון של צרפת היבשתית בידי אנגליה. הוא שימש בהצלחה כבסיס של משלחות אנגליות; למשל בשנת 1492, ממנו השיק הנרי השביעי את המצור על בולון.
הנסיעה הקצרה על פני מצר דובר העניקה חיל מצב נוח ואספקה דרך הים. עם זאת, היעדר הגנות פנים-יבשתיות טבעיות חייב הקמה ותחזוקה של ביצורים צבאיים, בעלות מסוימת. אף על פי כן, גורם קריטי ביציבות השלטון האנגלי שם לאורך מאות השנים היה היריבות של צרפת ובורגונדי, ששניהם חשקו בעמדה האסטרטגית של העיר; כל אחד השאיר את זה לאנגלים במקום לוותר זה לזה. בסופו של דבר, האסטרטגיות הפוליטיות השתנו עם חלוקת השטח הבורגונדי בארצות השפלה בין צרפת וספרד, וכאשר הנרי השמיני סבל מכשלונות במצור על בולון (1544–1546), נפתחה הגישה לקאלה דרומה. ואז בשנת 1550 הכתר, במשבר של ירושה מלכותית, נסוג מבולון. תחום המושב של קאלה נשאר חלק מאנגליה עד שאיבדה אותו במפתיע מרי הראשונה לצרפת ב-1558. לאחר הכנות חשאיות, 30,000 חיילים צרפתים, בראשות פרנסואה, דוכס גיז, השתלטו על העיר, שנכנעה במהירות במסגרת הסכם קאטו-קמברזי (1559). באנגליה, הוטלה האשמה על המלכה, מה שבישר נגדה נחישות פרוטסטנטית. אף על פי שהפסד תחום המושב של קאלה היה מכה קלה יותר לכלכלה האנגלית ממה שחששו, נסיגת הכוח האנגלי הייתה כתם קבוע לשלטונה. ואכן, הכרוניקן רפאל הולינסהד מתעד שכמה חודשים לאחר מכן, מרי הנסערת, שוכבת על מיטת דווי, הסבירה באופן גרפי למשפחתה את רגשותיה: "כשאמות ואפתח, תמצאו את 'קאלה' שוכב בליבי". לאחר מכן, שוק הצמר האנגלי השתנה וסחר הטקסטיל האנגלי עבר לארצות השפלה ההבסבורגיות.
במהלך הממשל האנגלי, שמרו האורגים של תחום המושב על תפוקתם, שהתעשייה הייתה סימן מובהק של התרבות הפלמית. במקביל, תחום המושב הופיע כחלק בלתי נפרד מאנגליה בבחירת חבריה לפרלמנט, וכאזרחים אנגלים החיוור שלח וקיבל אנשים אל ומחלקים שונים של האיים הבריטיים.
פרשנויות אמנותיות
הקשיים שעברו במהלך המצור הממושך של 1346–1347 הם הנושא של הפסל הנוקב של אוגוסט רודן משנת 1889, "שועי העיר קאלה".
ירגזי מצויץ
ירגזי מצויץ (שם מדעי: Lophophanes cristatus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. לירגזי המצויץ יש ציצה קטנה בצבעי שחור-לבן, מקור שמו, והוא אחד מבין ציפורי השיר האירופיות היחידות שיש להן ציצה. הירגזי מצוי ביערות מחטניים ומעורבים באירופה.
מאפיינים פיזיים
הירגזי המצויץ הוא עוף קטן, אורכו 10.5–12 ס"מ, מוטת כנפיו 17–20 ס"מ ומשקלו 10–14 גרם. הראש אפור, עם ציצה קטנה בצבעי שחור-לבן, סנטר שחור ועורף לבן. הגב, חום אפרפר והבטן בצבע בז'. לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 54.5 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 46.5 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית) ו-12 אברות זנב, כולן אפורות-חומות. הפלומה חומה בצדו העליון של הגוף ואפורה בצידו התחתון. יש לירגזי פס שחור בצורת 7 ליד העין והלחי, וצווארון שחור קטן. הרגליים אפורות ירקרקות, הקשתית חומה בהירה עד אדמדמה והמקור שחור, צר וקצר. הנקבה והזכר דומים, אך הצעירים חומים יותר והציצה פחות מחודדת. הקריאה נשמעת כ–"קיליליליט" בקול ברור, חזק ומצלצל.
התנהגות
לעיתים קרובות מצטרף ללהקות מעורבות בסתיו ובחורף. הוא אוכל על הענפים ועל הקרקע, ולעיתים אף נתלה הפוך מענפים. הירגזי ניזון מזחלים, זבובים, עכבישים, חסרי חוליות אחרים ופגיות, ומחוץ לעונת הקינון (בחורף) הוא יאכל גם זרעים ופירות. לעיתים קרובות הירגזי מאחסן מזון, אותו הוא אוכל מאוחר יותר. הירגזים נוהגים לצוד ליד חזזיות, מכיוון שהן מושכות חרקים קטנים, שבתורם מושכים עכבישים, אותם הירגזים אוכלים. מקור מזון חשוב מאוד בעונות החמות הוא זחלים של עשים. הירגזי הוא מין מונוגמי, שיוצר זוגות לכל החיים. הפרט הכי מבוגר שתועד היה בן 11 שנים ו–7 חודשים, בפינלנד.
עונת הקינון מתחילה בסוף מרץ, אז הזוגות מתחילים לחפש מקום קינון מתאים. הקן בצורת קערה ובנוי מטחבים, חזזית, שיער, צמר, נוצות, וקורי עכביש. הקן מוקם בחור בעץ, לרוב מת ומרקיב, או בגדמים, בחללים נטושים של נקרים וסנאים, ולעיתים רחוקות בקרקע, בחורים בגדרות, תיבות דואר, תיבות קינון ומבנים מעשה ידי אדם אחרים. נמצאה העדפה לקינון בעצי אורן. הנקבה מטילה 4–8 ביצים לבנות (בממוצע חמש) עם נקודות אדומות בגודל 13×16 מ"מ בין אפריל למאי (באמצע אפריל ביערות אורן ובסוף אפריל–תחילת מאי ביערות אלון). הדגירה מבוצעת על ידי הנקבה למשך 13–18 ימים, והגוזלים נשארים בקן עד הפריחה בגיל 16–18 יום, אם כי הפרחונים תלויים בהוריהם עוד 18–21 יום.
תפוצה ובית גידול
הירגזי המצויץ מצוי ביערות מחטניים ומעורבים, חורשים, ומטעים. בפנוסקנדיה, במערב אירופה ובמרכזה הוא נפוץ ביערות של אורן היערות (Pinus sylvestris) ואשוחית נורווגית (Picea abies). בדרום אירופה הוא נפוץ ביערות הרריים מעורבים. המין יציב ולא נוהג לנדוד, אך לעיתים ינדוד בחורף. בהרי הפירנאים הוא נפוץ ביערות שדר (Betula spp.), ובספרד ביערות אלון השעם (Quercus suber).
שימור
הערכות טווח התפוצה (11,600,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (10,000,000-20,000,000 פרטים) גבוהות מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. למרות העובדה שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, הירגזי המצויץ מסווג כמין ללא חשש. יותר מ–95% מהאוכלוסייה חיים באירופה, בה מוערך שקיימים כ–6,100,000 זוגות, מה ששווה ל–12,200,000 פרטים. מוערך כי מקננים ב כ–1,500 זוגות, וחורפים בה 5,200–9,500 פרטים, ובפינלנד מקננים 200,000–400,000 זוגות. גודל האוכלוסייה נע ונד בהתאם למזג האוויר בחורף, כאשר חורפים קשים עלולים לפגוע קריטית באוכלוסייה. נוסף על כך, כריתות עצים בקנה מידה רחב גורמות לירידה באוכלוסייה בשוודיה וצ'כיה, ובמאה ה-18 גם בסקוטלנד. במרכז אירופה, זיהום אוויר הוא איום נוסף על המין. המין מוגן על ידי אמנת ברן לשימור חיות הבר ובתי הגידול של אירופה נספח II.
תפוצת תת-מינים
לירגזי המצויץ 7 תת-מינים:
אוסמוזיס ג'ונס
אוסמוזיס ג'ונס (באנגלית: Osmosis Jones) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, מסוגת פעולה וקומדיה, אשר כולל סצנות עם שחקנים חיים לצד סצנות מונפשת. הסרט בוים על ידי האחים פארלי לצד פיט קרון וטום סיטו, אשר ביימו את הסצנות המונפשות. תסריט הסרט, אשר נכתב על ידי מארק היימן, מתמקד בפרנק דטורה, פקח גן חיות רשלני אשר שוטר תאי דם לבנים, אוסמוזיס "אוזי" ג'ונס, יחד עם הכמוסה דריקסנול "דריקס" קולדרליף, שחיים בתוך גופו, מנסים למנוע מהנגיף הקטלני ת'ראקס להרוג אותו תוך ארבעים ושמונה שעות. הסצנות עם השחקנים החיים מתרחשות מחוץ לגופו של פרנק, בעוד שהסצנות המונפשות מתרחשות בתוך גופו. בסרט מככבים השחקנים ביל מארי, מולי שאנון וקריס אליוט, לצד המדבבים כריס רוק, לורנס פישבורן, דייוויד הייד פירס, ברנדי נורווד וויליאם שאטנר.
הסרט הופק על ידי Warner Bros. Feature Animation ו-Conundrum Entertainment, כאשר הוא הופץ על ידי אולפני האחים וורנר. הקרנת הטרום בכורה של הסרט התרחשה בתיאטרון המצרי ב-7 באוגוסט 2001, ולאחר שלושה ימים, ב-10 באוגוסט 2001, הסרט הופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית. מאוחר יותר הסרט הופץ ברחבי העולם ותורגם ודובב לשפות שונות, בין היתר בישראל, בה הסרט הופץ עם תרגום עברי לצפייה ביתית ב-DVD בשנת 2002. אורך הסרט הוא כ-95 דקות.