cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית ספר שדה כרמל
בית ספר שדה חוף הכרמל (שם מלא: "בית ספר שדה חוף הכרמל,מעגן מיכאל"), של החברה להגנת הטבע, ממוקם בין הכרמל לים, סמוך לנחל התנינים ולבריכות דגים של קיבוץ מעגן מיכאל. בית ספר שדה הוקם לראשונה בשנת 1970, נסגר בשנות ה-90 ונפתח מחדש במאי 2010.
בית ספר שדה עוסק בחינוך וקהילה למען קידום שמירת טבע בישראל ואזורנו בפרט. חוף כרמל והסביבה על מגוון בתי הגידול שבה, משמשת מעבדת שדה לחקר תופעות ותהליכים במערכות אקולוגיות, ומספקת תשתית עשירה למגוון תוכניות חינוכיות העוסקות ביחסי הגומלין בין האדם לסביבתו. מתוך שמונה בתי גידול שהוגדרו כבתי גידול לשימור בסכנת הכחדה בישראל אנו עוסקים בשבעה: חמרה- כורכר, חולות, בתות, מלחות, חוף ים חולי,סלעי ופתוח. (מלבד זה עוסקים במקווי מים מתוקים, בריכות חורף ונחלים).
במתחם בית ספר שדה נמצא "בית גייל" על שם הצלמת גייל רובין שנרצחה על ידי מחבלים בשמורת הטבע של מעגן מיכאל כקורבן הראשון של פיגוע כביש החוף, ובו חדר הרצאות, מעבדה, מרפסת תצפית וציוד לימודי לעבודות אקולוגיות (בינוקלרים, משקפות וכו’).
כמו כן, יושבת בתחומי בית ספר שדה המכינה הקדם צבאית "מנשרים קלו".
ג'אורג'ה מרזסקו
'''ג'אורג'ה ג. מרזסקו (ידוע גם כ"גאורגה ג. מרזסקו"; ברומנית: George G. Mârzescu'''); 4 ביולי 1876 - 12 במאי 1926), היה משפטן ופוליטיקאי רומני, שכיהן כראש עיריית יאשי ומילא גם תפקידי שר בממשלת רומניה.
ביוגרפיה
מרזסקו נולד ביאשי כבנו של הפרופסור והפוליטיקאי גאורגה מרזסקו. ג'אורג'ה מרזסקו סיים לימודי תיכון ביאשי ולמד משפטים באוניברסיטת יאשי. את לימודי המשפטים השלים ללימודי מוסמך באוניברסיטת בוקרשט עם תזה בשם Condițiunea juridică a străinilor în România. המשיך ללימודי דוקטורט בפריז, אך לא השלים אותם.
החל מ-1896 היה ראש לשכה במשרד הדתות וההדרכה, שבראשו עמד אביו. ב-1901 הצטרף למפלגה הלאומית ליברלית ומילא תפקידי ניהול נכבדים וגם היה פרופסור מחליף למשפט אזרחי באוניברסיטת יאשי. בשנים 1904 - 1906 היה מנהל העיתון "ליברלול" ביאשי. ב-1907 מונה לתפקיד סגן פרפקט של יאשי ונבחר לראשונה כחבר פרלמנט רומני. בספטמבר 1909 ייסד את כתב העת Mișcarea (התנועה), ביטאון המפלגה הליברלית ביאשי. במקביל לכל הפעילויות, הוא גם תפקד כעורך דין פעיל.
בשנים 1914 - 1916 שימש ראש עיריית יאשי והצטיין בקליטת הממשל שעבר מבוקרשט ליאשי. מ-11 בדצמבר 1916 ועד 28 בינואר 1918 כיהן כשר החקלאות. מ-29 בנובמבר 1918 ועד 26 בספטמבר 1919 כיהן כשר הפנים. מ-19 בינואר 1922 ועד 26 באפריל 1922 כיהן כשר העבודה וההגנה הסוציאלית. מ-26 באפריל 1922 ועד 30 באוקטובר 1923 כיהן כשר הבריאות וההגנה הסוציאלית. מ-30 באוקטובר 1923 ועד 29 במרץ 1926 כיהן כשר המשפטים.
בשל עמדותיו, הציבו אותו קורנליו זליה קודריאנו וחבריו בקשר של גבעת ספיריי בראש רשימת המיועדים לחיסול.
אריה קרישק
אריה קְרישֶק (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ועורך ישראלי. שימש כעורך ראשי של "הוצאת כתר".
ביוגרפיה
משפחת קרישק הייתה משפחה של סוחרים ומשכילים מהעיר לודז' שבפולין, רובה הושמדה על ידי הנאצים. אחד מדודניו של קרישק הוא הבמאי היהודי-אמריקאי יהודה (ז'אן) ליימן, מי שביים את אחד מהסרטים הארוכים והראשונים בארץ, ב-1935, "לחיים חדשים", שזכה להצלחה עולמית, ובו גם הושר לראשונה "שיר העמק" הנודע של אלתרמן וסמבורסקי.
אריה קרישק גדל והתחנך בחולון ובתל אביב. הוא בוגר המחזור הראשון לדרמה של סמינר הקיבוצים, במגמת בימוי. עוד טרם גיוסו לצה"ל השתתף בתפקידים קטנים בכמה סרטים, כגון "6:42" של דוד פרלוב, וכתב הפיק וביים סדרת סרטוני וידאו – "הנושא: אלימות", עבור המחלקה לקרימינולוגיה של אוניברסיטת תל אביב בראשות פרופ' שלמה גיורא שוהם. היה שותף לכתיבתם והפקתם של סרטים קצרים שזכו בפרסים, "צחוק במלבנים לבנים" ו"עוד משהו" (במאי- יעוד לבנון, בהשתתפות - מיכה לבינסון).
קרישק הוא מחברם של למעלה מעשרים ספרים, אחדים מהם רבי-מכר, בהם: "עושה שלום", "קבורה בירושלים", "בקו ישר", "קפצונים",(אחד מספרי הנוער הראשונים שעסקו במיניות) "אין נפגעים לכוחותינו", "האיש שבקיר" (על רקע פרשת התאבדותו של שר השיכון אברהם עופר), "האור של אוגירה", "הנאמן", "אזרח העיר", "הקיץ בו חזרנו", "נכתב בחול - סיפורה של חולון" ועוד. כמו כן חקר והוציא לאור ספרים נוספים אודות קורות ערים, כמה ביוגרפיות ועוד. ספריו "עושה שלום" ו-"קבורה בירושלים" נבחרו להיכל התהילה של ספרות הריגול הישראלי, באתר "יקום תרבות".
קרישק היה משתתף קבוע ובעל טור בעיתונים רבים ("ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ", "על המשמר" ועוד). תקופה מסוימת הפעיל אתר, במסגרת חיל האוויר הישראלי, בשם "צו קריאה", בו סקר וביקר ספרים. כמה מסיפוריו הקצרים תורגמו לשפות זרות ושודרו ברדיו, בהם "עשן" (בביצוע משה בקר) אחד הסיפורים הראשונים שחשפו את נושא אש כוחותינו, ו"האיסוף" (בביצוע מישה אשרוב), החושף את עולמם של אוספי חללים וחלקי גופות. ספריו "בקו ישר" (עם מרדכי ציפורי) והנובלה "אין נפגעים לכוחותינו" עוסקים במלחמת לבנון הראשונה. בסוף שנות השבעים וראשית השמונים ראיין קרישק (עבור "ידיעות", "מוניטין" ו-"מעריב") שורה של סופרים בינלאומיים, ביניהם -גרהם גרין,זיגפריד לנץ,שרה דייוידסון, מייקל בלאנקפורט,חיים זלדיס,הרברט לוטמאן ועוד.
בשנת 1977 היה קרישק מחבר התסריט ומפיק-שותף לסרט "קשר הדבש", מותחן פוליטי שחזה את עליית המחתרת היהודית והטרור יהודי בישראל, בבימויו של יעוד לבנון. הסרט זכה במקום ראשון בתחרות הסרט הקצר, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של סידני ב-1978. כשרון החיזוי של קרישק מצא ביטוי בשני ספרי הריגול שלו - "עושה שלום" בו חזה, שנה לפני ההתרחשות, את רציחתו של סאדאת ; וב-"קבורה בירושלים" בה חזה את פרוץ האינתיפאדה הראשונה. כמו כן חיבר עוד כמה תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה. תקופה קצרה, בראשית שנות השמונים, היה יועץ תסריטים ומפיק באולפני הרצליה, בזמן ניהלו של איציק קול. הוא היה שותף לכתיבת התסריט לסרטו של ריקי שלח "גופה בחולות", המתבסס על פרשת חיסול היסטורית בלח"י ובמרכזה – ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר. הוא שימש כיועץ מיוחד בכמה הפקות, וכתב לרדיו. מחזה הרדיו שלו "שריון של צב", סיפורם של ידידים הנלחמים זה בזה ובאחרים, שודר פעמים רבות בהשתתפותם של עזרא דגן ודב רייזר (בימוי: נסים קמחי).
בשנת 1980 עמד בראש ההוצאה לאור של "מיל"ת" (מועדון ישראלי לתרבות) מיסודם של "ברטלסמן", "כלל" ו"ידיעות אחרונות" – ניסיון ייחודי להקים רשת מועדוני ספר ותרבות בישראל. חרף ההשקעה העצומה ומאמציה, סגרה מיל"ת את שעריה מקץ כשבע שנים. הוא אף שימש כיועץ לכמה הוצאות ספרים.
ב-1992 חבר קרישק למוזיקאי והבמאי אלכס כגן להקמת 'האופרה הקאמרית הישראלית' והפיק עמו את "השושנה הלבנה", (על תנועת ההתנגדות להיטלר בתקופת המשטר הנאצי) בשיתוף התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הייתה זו הפקתה הראשונה והאחרונה של האופרה הקאמרית הישראלית.
קרישק נמנה עם הנאשמים בפרשת נמרודי. הוא נמצא אשם בקשירת קשר, הטרדת עד, שיבוש מהלכי משפט וקבלת דבר במרמה, ונגזר עליו עונש של חמישה חודשי מאסר בפועל לריצוי בעבודות שירות, עשרה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך 20,000 ש"ח. הוא ערער על עונשו, אך ערעורו נדחה. גם המדינה ערערה על קולת העונש, וגם ערעורה נדחה. נשיא המדינה, ראובן ריבלין, הורה על מחיקת רישומו הפלילי של קרישק, במסגרת חגיגות ה-70 למדינה. במאי 2014, עם הינתן פסק הדין במשפטו של ראש הממשלה אהוד אולמרט, פרסם קרישק מאמר – "יש שופט בתל אביב" (בעיתון "מקור ראשון" ובאתר חדשות מחלקה 1) שעורר הדים רבים, ובו שיבח את השופט דוד רוזן (שהרשיע את קרישק בפרשת נמרודי) והכה על חטא על השתתפותו בפרשת נמרודי ג'. בין השנים 2013 -2016 פרסם סדרת מאמרים ב"הארץ". במקביל, פרסם מאמרים גם ב"מקור ראשון" ובאתר "מידה" הימני.
בשנת 2003 ביקש צו נגד שיווק ספרו האוטוביוגרפי של יעקב נמרודי, בטענה שהיה שותף בכתיבתו אך לא קיבל קרדיט. נמרודי מצידו טען שלא היה שותף לכתיבת הספר. בהסדר הפשרה הצהיר קרישק כי הוא מוותר באופן מלא מוחלט וסופי על כל טענה או תביעה בכל הנוגע לספר.
בשנת 2004 שמו של קרישק נזכר בפסק-דינה של הח"כית וסגנית השר נעמי בלומנטל, בתיק מתן השוחד, כמי שניסה לסייע בחשיפת מה שנתפס אז כסחטנותו של נהגה האישי, שהפך עד התביעה המרכזי נגדה. בלומנטל הורשעה ונאלצה לפרוש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2006 היה קרישק יזם ושותף לניסיון לספר את גרסתו של אלחנן טננבוים. נחתם הסכם עם חברת yes וצולמו שעות ריאיון רבות בדירת המסתור של טננבוים, אך בשל התערבות "המוסד" ההפקה לא יצאה אל הפועל.
קרישק מופיע כדמות ראשית באחד מסיפוריו של אדם ברוך, "סמל הדת איבד את הכיוון", בקובץ "הוא היה גיבור" (הוצאת הקיבוץ המאוחד); הוא אף מוזכר, פעמים אחדות, ברומן האוטוביוגרפי של יעוד לבנון -"ראש גדול, לב רחב" (הוצאת ביתן). בכתיבתו עסק גם ב"עסק הביש", ברמטכ"ל חיים בר-לב (בר-לב העניק לקרישק סדרה של ראיונות עומק ביוגרפיים) ובפרשת "איראנגייט". באוגוסט 2008, עם מותו של ראש אמ"ן לשעבר, בנימין גיבלי (מי שכונה "הקצין הבכיר" בהתייחסות לעסק הביש), פורסם כי קרישק כתב עבור גיבלי את גרסתו לפרשה, אולם הספר נגנז  בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה קטעים נבחרים מהביוגרפיה הגנוזה של גבלי. בראיון חזר קרישק לצטט את גיבלי כי משה דיין היה ה'אדריכל' הראשי של "העסק הביש". בעקבות הפרסום הרחב חודשו המאמצים להוציא לאור את הביוגרפיה הגנוזה.
קרישק היה בין הבודדים בקרב סופרים ואנשי-רוח שנחלצו להגן על דן בן אמוץ המנוח, לאחר פרסום הביוגרפיה השערורייתית של אמנון דנקנר, והמשיך לעשות כן לאורך שנים.
הוא תרגם מאנגלית את "יום הארבה" מאת נתנאל וסט ואת "מלאכת לילה" מאת אירווין שו. נמנה עם קבוצת הסופרים הישראלים שחיברו בשם עט את עלילותיו של "פטריק קים". ב-2009 ראה אור ספרו "הסוס שלא נגמר" (חייו ועלילותיו של יחיאל מילנר), רומן תיעודי על רקע שואת יהודי רומניה. "עולמו המופלא של גבי אשכר" - ביוגרפיה על חייו ומותו בטרם עת של ד"ר גבריאל אשכר הופיעה ב-2010 (בספר נכלל פרק מיוחד על אסון המסוקים בשאר-ישוב. אשכר היה גיסו של אחד הטייסים). בראשית 2012 הופיע "קח גפרור בוער", רומן 'אפל' המתאר תסריט קודר ואימתני של מרי אזרחי בישראל.
בסתיו 2014 עלה מחזה היחיד שלו "נפילה בשידור חי", בכיכובו של אלכס אנסקי ובבימוי אלכס כגן, על ימי הרדיו האחרונים של שדרן בכיר (הצגה זו הייתה אחת היצירות הדרמטיות הבודדות שהתייחסו למחאה החברתית, עם דגש מיוחד על סיפורו של משה סילמן, שהצית עצמו למוות). ההצגה זכתה לביקורות חיוביות והוצגה בכל רחבי הארץ, כאשר אנסקי אף מופיע בבתים פרטיים. באביב 2015 יצאה ההצגה להופעות בפריז ובניו יורק.
בשנת 2017 פרסם (באתר בכיוון הרוח) את "הלילה שלי עם ג'וזפין", סיפור אוטוביוגרפי חושפני על אפיזודה שהייתה לו עם הדיווה המיתולוגית ג'וזפין בייקר.
בשנת 2019 ראה אור המחזה שלו, "אויב זמני", דרמה על היפוך תפקידים (רודף ונרדף) בישראל ופלסטין של העתיד הלא-נודע.
בקייץ 2022 הופיע המחזה שלו "חבר נופל" (הוצאת טפר) סיפורה ההפכפך של ידידות.
בסוף קיץ 2022 הגיש קרישק, באמצעות עורך-דינו לירון פרמינגר (מומחה בתחום) תביעה בגין פגיעה בזכויות-היוצר שלו, נגד הוצאת כנרת-זמורה, על ש'נטלו' את שם אחד מספריו -"שומר אמונים" ובחרו לתתו ככותר ספרו האחרון של ג'ון לה-קארה המנוח בהוצאתם (במקור -silverview ). בית המשפט יידרש לקבוע בסוגיה העקרונית- באם כותר(שם של יצירה) הוא חלק בלתי נפרד ממנה ואם ניתן להשאילו ליצירות אחרות. ביוני 2023 הגיעו שני הצדדים להסכם פשרה - ההוצאה תוציא מכתב התנצלות לקרישק (יש גם חלק חסוי) והתביעה תמחק. אף שהדברים לא הגיעו כדי משפט ,יש בקביעת הפשרה משום התוויית כיוון לגבי צדקת טענתו של קרישק ומעמדם של כותרי ספרים.
מכלול יצירותיו של קרישק הועלה לאתר פרוייקט בן-יהודה והוא נגיש לציבור הרחב.
חיים אישיים
קרישק היה נשוי למפיקה אסנת לויט, ולזוג נולדו שתי בנות. בתו הגדולה יסמין שחקה בכמה קלטות ילדים ובסרטים "ימים של אהבה" ו-"גופה בחולות". תקופה קצרה היה נשוי (אזרחית) לאדריכלית ומעצבת-הפנים רחל אורבך.
באביב 2018 רכש קרישק בית בקצרין ועבר להתגורר ברמת-הגולן. בקיץ 2020 נשא קרישק לאשה את חברתו ציפי (לבית עטר) לביא, חברת קיבוץ בית זרע.
בבחירות לכנסת ה-25, הוצב קרישק במקום ה-74 ברשימת מרצ, שלא עברה את אחוז-החסימה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
הרשעה
במשפט פלילי, הרשעה היא מונח משפטי המתאר מצב בו בית משפט מצא נאשם אשם במיוחס לו בכתב האישום, או בעבירה אחרת כפי שקבע בהכרעת הדין.
בית משפט יכול להרשיע אדם על-פי הודאתו, או לאחר ניהול משפט הוכחות. אם בית המשפט פסק בהכרעת-הדין כי הנאשם אשם, המשמעות היא כי בית המשפט הרשיע את הנאשם במיוחס לו בכתב האישום, או בעבירה אחרת כפי שפסק בית המשפט. אם בית המשפט הרשיע את הנאשם, השלב הבא במשפט יהא שלב הטיעונים לעונש, ולאחריו יקבע בית המשפט את גזר-דינו של המורשע.
מן הצד השני, יכול בית משפט לקבוע כי הנאשם אינו אשם במיוחס לו בכתב האישום, ואף בעבירה אחרת, ובכך לזכותו. בית המשפט יכול לזכות נאשם זיכוי מלא או זיכוי מחמת הספק. בהולנד ובסקוטלנד בתי המשפט יכולים לפסוק פסק-דין הנקרא "לא הוכח", שמשמעו זיכוי. זיכוי נאשם נקבע ברוב המקרים לאחר ניהול משפט הוכחות.
להרשעה יכולות להתלוות סנקציות נוספות כמו רישום פלילי וקלון, בהתאם לעבירה בה הורשע הנאשם ולקביעתו של בית המשפט. סמכות בית המשפט לקבוע כי הרשעה בעבירה תישא רישום פלילי מופחת תלויה בגוף השופט. לדוגמה, למערכת בתי הדין הצבאיים אין סמכות להמיר את סעיף העבירה המיוחס לנאשם ולקבוע כי העבירה לא תישא רישום פלילי, גם אם בית הדין סבור שכך צודק ונכון לעשות. בעבר פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נתונים לפיהם כ-99% מהכרעות הדין בישראל מסתיימות בהרשעה. עם זאת, מחקר מ-2012 מצא כי בבתי משפט השלום בישראל, פחות מ-40% מהנאשמים מורשעים בכל העבירות המיוחסות להם בכתב האישום, ועוד כ-25% מורשעים באופן חלקי. עבור 5%, נקבע כי ביצעו את העבירה אך בית המשפט משתמש בסמכותו שלא להרשיע אותם. ההליכים כנגד 30% הנותרים מסתיימים מסיבות שונות אחרות שאינן הרשעה או זיכוי. יצוין כי גם לפי מחקר זה, שיעור כתבי האישום המסתיימים בזיכוי מכל סעיפי האישום עומד על פחות מאחוז. נתונים דומים נרשמו גם בשנת 2020.
מפת אתר
מפת אתר ('sitemap') היא הצגה גרפית של הארכיטקטורה של אתר אינטרנט מסוים - חלוקתו לדפים והקישור בין הדפים. מפת האתר יכולה להיות מסמך (בכל תצורה סטנדרטית שהיא) אשר משמש ככלי תכנוני לבניית אתרים או כדף אינטרנט המתאר את הדפים הנכללים באתר אינטרנט ספציפי. מפת האתר בדרך כלל מתארת את האתר בתצורה הירארכית ובכך עוזרת למנועי חיפוש למפות את עמודי האינטרנט באתר באופן קל ופשוט יותר.
בעוד שמספר מפתחים גורסים שהמושג אינדקס אתר מדויק יותר לתאר את תפקיד מפת האתר, הרי שרוב גולשי האינטרנט מתייחסים לשני המושגים כמושג זהה פרט לעובדה שאינדקס אתר בדרך כלל ממוין בסדר אלפאביתי בעוד שמפת האתר ממוינת באופן הירארכי.
יתרונות מפת האתר
מפת האתר משפרת את אלגוריתמי החיפוש של מנועי חיפוש בכך שהיא מבטיחה שכל העמודים אשר נכללים באתר מסוים ימצאו. תכונה זו חשובה במיוחד כאשר העמוד משתמש ב- Macromedia Flash או בתפריטי JavaScript שאינם מכילים קישור HTML.
רוב מנועי החיפוש ימצאו אך ורק מספר מסוים של עמודים באתר מסוים ומכאן כאשר האתר גדול מאוד ומכיל כמות גדולה של דפים - מפת האתר מחויבת אם ברצון מנהל האתר לאפשר למבקרים למצוא את כל עמודי האתר כאשר הם משתמשים במנועי חיפוש.
מפת אתר בפורמט XML
מפני שמנועי החיפוש Google, MSN, Yahoo ו-Ask משתמשים באותו הפרוטוקול, אתר אשר מכיל מפת אתר מאפשר לארבעת מנועי החיפוש הגדולים ביותר גישה עדכנית לכלל הדפים שבאותו האתר.
מפת אתר XML אינה מבטיחה במאת האחוזים שמנועי החיפוש אכן ימפו את כל הדפים באתר זהו מנגנון ספציפי לכל מנוע חיפוש אף זוהי הדרך הטובה ביותר להגדיל את הסיכויים שכל הדפים באתר ספציפי ימצאו כאשר נחפש אותם בעזרת מנוע חיפוש.
ניתן להוסיף פרטי מידע במפת האתר על מנת להקל על מנועי החיפוש וכדי לוודא שהמידע עדכני. להלן מספר פרטי מידע שניתן להוסיף במפת האתר:
גשר ארבעת האריות
גשר ארבעת האריות (ברוסית: Львиный мост, Мост о четырех львах) הוא גשר להולכי רגל שאורכו 28 מטרים. הוא נמצא מעל תעלת גריבוידוב שבסנקט פטרבורג שברוסיה, ומחבר את רחוב לויניי דרייב (L'vinyi Drive) לרחוב מלאיה פודיקסקאיה (Malaya Podyacheskaya).
בפינותיו של הגשר ממוקמים ארבעה פסלי אריות העשויים מיצקת, זאת הסיבה לשם הגשר. הגשר, שנתלה באמצעות כבלים היוצאים מתוך פיות האריות, נבנה בשנת 1825 על פי תכנון של שני בוני גשרים, שהיו ידועים באותה תקופה, וילהלם וון טרייטור ובזיל כריסטיאנוביץ.
הגשר שוחזר מספר פעמים בהיסטוריה, הפעם האחרונה שהוא שוחזר הייתה בשנת 2018.
אל שרפטון
אלפרד צ'ארלס "אל" שרפטון הבן (באנגלית: Alfred Charles "Al" Sharpton, Jr; נולד ב-3 באוקטובר 1954) הוא כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, פעיל זכויות האדם ואיש תקשורת, לשעבר יועץ הבית הלבן אודות הקהילה האפרו-האמריקאית. התמודד למועמדות לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2004 מטעם המפלגה הדמוקרטית. שרפטון בעל תוכנית לילית בערוץ MSNBC, ומשמש גם כפרשן קבוע ברשתות טלוויזיה רבות בארצות הברית.
מבקריו רואים בו כמלבה מחלוקת ואחד הגורמים להתדרדרות היחסים בין הגזעים בארצות הברית. בין השאר היה ממובילי מהומות קראון הייטס והירבה בביטויים מעוררי מחלוקת כלפי לבנים.
ביוגרפיה
שרפטון נולד בשכונת ברנזוויל ברובע ברוקלין, ניו יורק. בגיל צעיר מאוד החל לקחת חלק בטקסי הכנסייה ובמשך תקופה התלווה לזמרת הגוספל מהליה ג'קסון. בגיל 9 אביו נטש את אמו לטובת אחותו למחצה, והמשפחה נאלצה לעזוב את השכונה לאזור פחות מבוסס להתגורר בדיור ציבורי. שרפטון למד בברוקלין קולג' אך עזב את הלימודים לאחר שנתיים. בין השנים 1973–1980 שימש שרפטון כמנהל מסע ההופעות של ג'יימס בראון, אותו החשיב גם כדמות אב במידה רבה.
ב-1980 במהלך מסע ההופעות של בראון הכיר את אשתו למשך 24 שנה, קת'י ג'ורדן. ב-2004 הזוג נפרד (אך לא התגרש). ביולי 2013 התפרסם כי לשרפטון חברה בת 35 בשם איישה מק'שאו. שרפטון הוא צמחוני.
ברנהרד גוטץ
ב-22 בדצמבר 1984, תושב ניו יורק בשם ברנהרד גוטץ ירה למוות בארבעה אפרו-אמריקאים בעת ניסיון שוד בקו 2 של הרכבת התחתית של ניו יורק. במשפט זוכה גוטץ מכל אשמה (למעט אחזקת כלי נשק שלא כחוק). שרפטון טען כי פסק הדין המקל הוא על רקע גזעני, ודרשו ועדת חקירה. לבסוף, גם ועדת החקירה הורתה על כך שהזיכוי אכן היה ראוי.
תקרית הווארד ביץ'
ב-20 בדצמבר 1986 שלשה צעירים אפרו-אמריקנים נרדפו ברחבי שכונת הווארד ביץ' בקווינס, כשאחד מהם נדרס למוות בעקבות כך. שרפטון שכנע את שאר ניצולי התקרית שלא לשתף פעולה עם התובע המחוזי, ובכך קיבל פרסום רב.
רצח יוסוף הוקינס וניסיון התנקשות
יוסוף הוקינס, צעיר בן 16 אפרו-אמריקני, נרצח במהלך שחצה שכונה שרובה מהגרים מאיטליה. שרפטון הוביל סדרת מחאות כנגד תושבי השכונה, שבמהלך אחד מהם נורה שרפטון בחזהו על ידי אחד התושבים. גם במקרה זה, דרש שרפטון מעדים שהשתתפו בתקרית שלא לשתף פעולה עם הרשויות, מפני חוסר השויון בהעסקת אפרו-אמריקאים במשרד התובע המחוזי.
מהומות קראון הייטס
בעקבות תאונת דרכים בשכונת קראון הייטס, בה היה מעורב נהג יהודי, חסיד חב"ד וילד ממוצא גיאני, נטען כי ניתן טיפול קודם לנהג היהודי ולא לילד הפצוע. שרפטון הוביל סדרת מחאות שהפכו למהומות אלימות, במהלכן נרצח תלמיד ישיבה יהודי-אוסטרלי, יענקל רוזנבלום, ויהודים רבים הוכו, חנויות נבזזו וציוד רב הושחת.
בכנסייה
שרפטון נודע כתומך בזכויות קהילת הלהט"ב, כולל נישואים חד-מיניים, וקרא לשירוש ההומופוביה משורות הכנסייה. שרפטון גם תמך בארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים ודיבר כנגד צער בעלי חיים.
פורמולה 1 עונת 1979
עונת 1979 הייתה העונה השלושים של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). ג'ודי שכטר זכה באליפות הנהגים וקבוצת פרארי זכתה באליפות היצרנים.
אוטו שניוינד
הוברט מריה אוטו שניוינד (בגרמנית: Hubert Maria Otto Schniewind; 14 בדצמבר 1887 – 26 במרץ 1964) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
פורמולה 1 עונת 1979
קליי רגזוני ניצח את גרנד פרי בריטניה, הניצחון הראשון של קבוצת ויליאמס כיצרנית. לקראת סיום העונה, אלן ג'ונס, חברו לקבוצה, סיים את העונה בצורה טובה עם ארבעה ניצחונות בששת המרוצים האחרונים ודורג במקום השלישי אחרי שכטר וז'יל וילנב.
אוטו שניוינד
ביוגרפיה
שניוינד נולד ב-14 בדצמבר 1887 בסארלואי שבקיסרות הגרמנית. ב-1907 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ובמלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד טרפדות. הוא היה חלק מהכוח הגרמני בפיקודו של לודוויג פון רויטר, אשר עם סיום המלחמה הועבר לסקפה פלו עד שבחוזה ורסאי יוחלט על גורל אניותיו. בהוראתו של רויטר, הציתו הגרמנים את האניות והטביעו אותן כדי שלא יפלו לידי הבריטים. בעקבות כך, נלקח שניוינד בשבי הבריטי. הוא שוחרר ב-1920, התגייס לפרייקור והוצב בבריגדת ארהארדט. עם הקמתו של הרייכסמרינה, התגייס אליו ומונה למפקד שולת המוקשים "M 133". בין 1925-1926 שימש כיועץ לענייני ימייה של שר ההגנה אוטו גסלר. ב-1932 מונה למפקד הסיירת הקלה "קלן". לאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה, וב-1937 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
פורמולה 1 עונת 1979
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון ארבע התוצאות הטובות מתוך שבעת המרוצים הראשונים בעונה וארבע התוצאות הטובות מתוך שמונת המרוצים האחרונים בעונה.
אוטו שניוינד
ביוגרפיה
ב-31 באוקטובר 1938 הוא מונה לראש המטה של הצי (Seekriegsleitung), וב-1940 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. בעקבו הטבעתה של ה"ביסמרק" ב-27 במאי 1941 ומותו של גינתר ליטיינס, מונה שניוינד למחליפו של ליטיינס בתפקיד מפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי. ב-1943 הוא הועבר לפקד על קבוצת הקרב הצפונית, וב-1 במרץ 1944 הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. הוא הועבר מהתפקיד ב-30 ביולי של אותה שנה, ועד סיום המלחמה לא קיבל תפקיד חדש. לאחר המלחמה, נעצר ונשפט במהלך משפט הפיקוד העליון על חלקו בתכנון מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה, אולם זוכה. הוא נפטר ב-26 במרץ 1964 בעיר לינץ אם ריין.
מחמוד אחמדינז'אד
בסיס הכוח הפוליטי שלו היה ב"ברית בוני איראן האסלאמית" הידועה כ"אבדגאראן", ברית מפלגות ותנועות אסלאמיות שמרניות. אחמדינז'אד נחשב לאחת הדמויות העיקריות בברית זו. הברית התפלגה בעת הבחירות לנשיאות: חלק מחבריה תמכו במועמדות יריבו של אחמדינז'אד, מוחמד רזא קליבאף, בסיבוב הראשון של הבחירות, בעוד חברי מועצת עיריית טהראן תמכו באחמדינז'אד.
אברהם ברמן
אברהם (אדולף) בֶּרמן (ב יידיש: אַדאָלף אברהם בערמאַן; 17 באוקטובר 1906 – 3 במרץ 1978) היה איש ציבור יהודי-פולני וישראלי, חבר הפרלמנט הפולני בשנות ה-40 וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה.
מחמוד אחמדינז'אד
אף שנשיא איראן הוא התפקיד הנבחר הגבוה ביותר באיראן, הוא איננו הסמכות העליונה בתחומים רבים, ובהם הפעלת כוח צבאי. קודמים לו בכוחם המנהיג הרוחני עלי ח'אמנאי, יו"ר הפרלמנט, וראש המערכת המשפטית.
אברהם ברמן
ביוגרפיה
אברהם ברמן נולד בוורשה שבפולין (אז באימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביו, איסר ברמן, היה פעיל ציוני וחבר "אגודת חובבי שפת עבר". ברמן למד באוניברסיטת ורשה, וכסטודנט הצטרף לתנועת "פועלי ציון שמאל", מטעמה ערך את עיתוני המפלגה בפולנית וביידיש. את לימודיו סיים בוורשה ב-1932 בתואר דוקטור בפסיכולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ברמן מנכ"ל הארגון "צנטוס" (Centos, Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לעזרת ילדים בוורשה ומזכ"ל המועצה הפולנית לעזרת יהודים "זֶ'גוֹטָה". בגטו ורשה נמנה עם ראשי המחתרת היהודית האנטי-נאצית, וכן היה חבר נשיאות הוועד לתיאום יהודי המחתרתי.
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים המתקדמים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שברמן ואשתו בתיה יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה. ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר. היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם. הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל. השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה.
בתום המלחמה נבחר ברמן כציר לפרלמנט בפולין הקומוניסטית ובשנת 1947 נבחר ליו"ר ועד יהודי פולין.
בשנת 1950 עלה ברמן לישראל והחל לפעול במוסדות מפ"ם. בשנים 1951–1955 כיהן מטעם המפלגה כחבר הכנסת השנייה, במהלכה פרש, יחד עם משה סנה ורוסתם בסתוני, לסיעת שמאל (1953), וחבר למק"י בשנת 1954. במהלך כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים.
ברמן עמד בראש ארגון הלוחמים האנטי-נאציים בישראל, והיה חבר נשיאות הארגון העולמי של הפרטיזנים היהודים ואסירי הנאצים לשעבר.
משפחתו
אברהם ברמן נישא בשנת 1936 לבתיה טמקין. בשנת 1946 נולד בנם היחיד, עמנואל. באפריל 1953 התאלמן.
אחיו, יאקוב (Jakub Berman; 1901–1984), שנותר בפולין, היה פוליטיקאי בפולין הקומוניסטית.
בנו, עמנואל ברמן, הוא פסיכואנליטיקאי ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מחמוד אחמדינז'אד
ביוני 2009 נבחר בשנית לנשיאות, לאחר שגבר על שלושה מועמדים אחרים, בהם המתמודד מיר-חוסיין מוסאווי הרפורמיסט, שנחשב לבעל סיכויים טובים והיה יריבו המרכזי של אחמדינז'אד. ספירת הקולות הראתה כי אחמדינז'אד גבר עליו בהפרש ניכר, אולם, לטענת רבים, תוצאות הבחירות זויפו, והדבר הביא לפריצת מהומות, שהסתיימו במעצרים ובמספר מקרים אף במוות של תומכי מוסאווי.
נעוריו ותחילת דרכו
אחמדינז'אד נולד בשם מחמוד סבאע'יאן (صباغیان) (שאול משם מקצוע פרסי מסורתי, 'צובע בדים') בכפר אראדאן ליד העיר גארמסרי, מדרום לטהראן, הבן הרביעי מבין שבעת בניו של נפח. משפחתו עברה לטהראן בהיותו בן שנה. הוא התקבל לאוניברסיטה האיראנית למדע וטכנולוגיה במגמת הנדסה אזרחית בשנת 1976. הוא המשיך במוסד זה את לימודיו עד לקבלת תואר דוקטור בתכנון תעבורה, בשנת 1997. את לימודי המוסמך והדוקטורט ערך במסגרת תוכנית מיוחדת לחברי משמרות המהפכה. לאחר סיום לימודיו המשיך ללמד באוניברסיטה זו.
בשנת 1979 היה אחמדינז'אד נציג האוניברסיטה באסיפות הסטודנטים הבלתי רשמיות אשר נפגשו עם ח'ומייני. במפגשים אלו נוסד ארגון בשם "המשרד לחיזוק האחדות" אשר חברים בו עמדו מאחורי ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית, שהובילה למשבר בני הערובה באיראן. חלק מהחטופים טוענים כי אחמדינז'אד היה בין המשתתפים בחטיפה בפועל, אולם עניין זה עדיין איננו ברור. כמה מן החטופים זיהו אותו כאדם שהיה מעורב בחטיפה, ותמונה של אדם הדומה לאחמדינז'אד המוביל חטוף שעיניו קשורות פורסמה בכלי התקשורת. אחמדינז'אד מכחיש את מעורבותו במעשה.
מעט מאוד ידוע על פעילותו בין השנים 1980–1986. נראה כי לאחר שעבר אימונים השתתף בפעולות בשטחה של עיראק בעיר כירכוכ. הוא היה למהנדס הראשי של הארמייה השישית של משמרות המהפכה, וראש המטה של משמרות המהפכה במערב איראן. ב-1986 השתחרר מן הצבא בדרגת קולונל (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל), וסיים את הדוקטורט באוניברסיטה.
לאחר המלחמה היה למשנה למושל ולאחר מכן למושל החבלים מאקו וחוי שבמחוז מערב אזרבייג'ן, ויועץ לשר התרבות וההדרכה האסלאמית, ולאחר מכן למושל המחוז החדש שהוקם, מחוז ארדאביל, בין 1993 ל-1997. במהלך פעילותו הפוליטית היה מזוהה עם קבוצה פוליטית אסלאמית קיצונית בשם "אנסאר חיזב-אללה".
נטען כי בשנת 1989 היה מעורב ברציחתם של שלושה חברים באופוזיציה הכורדית למשטר האיראני, בווינה. גם טענות אלו הוכחשו. ידיעות העוסקות בזמן שירותו הצבאי טוענות כי שמו נקשר בבסיס צבאי ששימש את חטיבת "קודס" העוסקת בפעולות ביון וחבלה מחוץ לגבולות איראן, וכי ייתכן שבמסגרת קשריו אלו היה מעורב במעשים כגון ההתנקשות בווינה.
משפחתו של אחמדינז'אד ממעטת להיחשף לתקשורת. ידוע כי הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
ראש עירייה
אחמדינז'אד היה דמות אלמונית בפוליטיקה האיראנית, עד שנבחר לראש עיריית טהראן ב־3 במאי 2003, מטעם "ברית בוני איראן האסלאמית". במהלך כהונתו בתפקיד הוא הפך רבים מן השינויים שהכניסו קודמיו, שהיו מתונים ורפורמיסטים, והדגיש את האופי הדתי של העיר. במיוחד ידועה החלטתו להתקין מעליות נפרדות לגברים ולנשים במשרדי העירייה. כן הציע כי גוויותיהם של חללי מלחמת איראן–עיראק ייטמנו בכיכר מרכזית בטהראן. פעולות קיצוניות אלו לוו בפעולות כחלוקת מרק חינם לעניי העיר.
היחסים בין אחמדינז'אד למוחמד ח'אתמי נשיאה הקודם של איראן, שנחשב מתון יותר, היו קרירים. ח'אתמי הדיר אותו מישיבות מועצת השרים, שבהן הייתה באופן מסורתי נוכחות לראש עיריית טהראן. אחמדינז'אד ביקר את ח'אתמי בפומבי על חוסר הבנתו בבעיות הציבור הרחב. לאחר שנבחר לנשיאות, נבחר לתפקיד ראש עיריית טהראן יריבו ואיש מפלגתו קאליבף.
בחירתו לנשיא
אחמדינז'אד נבחר לנשיא איראן ב-24 ביוני 2005, בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות, לאחר שהביס את יריבו, הנשיא לשעבר, אכבר האשמי רפסנג'אני. אחמדינז'אד זכה ל-61.69% מן הקולות, כעשרים ושמונה מיליוני קולות, ושיעור ההצבעה היה 59.6%. כנגד הבחירה הועלו טענות על זיופים בקלפיות.
"מועצת שומרי החוקה" האיראנית היא גוף חוקתי שבין תפקידיו לקבוע את התאמת החוקים שמקבל הפרלמנט לחוקת המדינה. לפני סיבוב הבחירות הראשון התיר גוף זה רק לשבעה מועמדים להתמודד, מתוך כאלף. בסיבוב הראשון זכה רפסנג'אני במספר הקולות הגבוה ביותר, ואחמדינז'אד הגיע למקום השני, עם 19.48% מהקולות. זכייתו בסיבוב השני יוחסה לדעותיו הפופוליסטיות, ולכך שאורח חייו הצנוע הקנה לו פופולריות בקרב בני המעמדות הנמוכים באיראן. תומכיו רואים בו בן המעמד הנמוך שעלה לגדולה, ולא הושחת למרות הכוח שניתן בידיו. אחמדינז'אד זוכה לתמיכה מסוימת גם בקרב המשכילים האיראניים, והוא הרכיב את הממשלה המשכילה ביותר שידעה איראן מעודה.
מצע
אחמדינז'אד שלח איתותים מעורבים על תוכניותיו לכשייבחר לנשיא, שלדעת המומחים נועדו למשוך הן את המצביעים השמרנים והדתיים, והן את המעמדות הנמוכים. סיסמתו הייתה "זה אפשרי ואנו יכולים לעשות זאת" (می‌شود و می‌توانیم). במסע הבחירות שלו נקט אחמדינז'אד גישה שבה הודגשו חייו הצנועים ונטען כי הוא ממשיכו של נשיאה לשעבר של איראן, מוחמד עלי רג'אי, אשר נהרג בהתנקשות בשנת 1981. רק לאחר שנתבקש על ידי משפחתו של רג'אי להפסיק עם תעמולה זו, חדל מלהשוות עצמו לנשיא המנוח.
אחמדינז'אד טען כי בכוונתו ליצור "ממשלה לדוגמה לעמי העולם" באיראן. הוא הגדיר עצמו כאיש עקרונות, הפועל לפי עקרונות אסלאמיים ומהפכניים. מטרתו הייתה "לשים את הכנסות הנפט על שולחנו של העם".
אחמדינז'אד היה המועמד היחיד שדיבר נגד הידוק היחסים עם ארצות הברית. כמו כן, בריאיון לרשת השידור האיראנית כמה ימים לפני בחירתו, האשים את האומות המאוחדות בהיותן "חד-צדדיות נגד עולם האסלאם". הוא התנגד לכוח הווטו במועצת הביטחון של האו"ם, הניתן לחמש החברות הקבועות. באותו ראיון הכריז כי "אין זה הוגן שכמה מדינות ישבו ויטילו וטו על ענייני העולם. אם ימשיך מצב זה להתקיים, העולם המוסלמי בעל אוכלוסייה של מיליארד וחצי אנשים יבקש לעצמו את אותה הפריווילגיה". בנוסף לכך הגן על תוכנית הגרעין של איראן, והאשים "מעצמות יהירות" בניסיון להגביל את יכולתה התעשייתית והטכנולוגית של איראן. כאשר נשאל אם בכוונתו לשחרר אסירים פוליטיים, השיב "איזה אסירים פוליטיים? האסירים הפוליטיים בארצות הברית?".
לאחר בחירתו הכריז "הודות לדם השהידים, מהפכה אסלאמית חדשה קמה, והמהפכה האסלאמית של 1384 (שנת 2005, לפי לוח שנות השמש פחות 621 שנה השונה מן הלוח המוסלמי הירחי. הלוח מונהג באיראן, אפגניסטן, טג'יקיסטן) תכרות את שורשי אי-הצדק בעולם. גל המהפכה האסלאמית יגיע במהרה לכל העולם".
במהלך מסע הבחירות שלו הכריז כי מטרתו היא ממשלה עולמית אסלאמית. כן הזכיר כי מטרתו לשפר את יחסי איראן עם המדינות הסובבות אותה, ולהקל בדרישות הוויזה בין מדינות האזור. "אנשים צריכים לבקר בכל מקום באופן חופשי", הצהיר.
הכניסה לתפקיד הנשיא
בהצהרתו הראשונה לאחר שנבחר לנשיא, אחמדינז'אד ביקש מעובדי המדינה שלא לתלות את תמונותיו במשרדי הממשלה, אלא את תמונותיהם של ח'ומייני ושל המנהיג הרוחני ח'מנאי בלבד. אחמדינז'אד נדרש להציג את שריו בפני המג'לס תוך חמישה-עשר יום, ולאחר מכן למג'לס היה שבוע נוסף להחליט אם הם ראויים לכהונה. לאחר מספר ימי דיונים אושר הקבינט שהציג הנשיא ב-24 באוגוסט 2005, והייתה זו הממשלה הראשונה מאז המהפכה האיראנית שלא זכתה להסכמת הבית באופן כולל. ארבעה מועמדים, למשרדי הקואופרטיבים, החינוך, הנפט והרווחה, כולם עמיתיו של אחמדינז'אד מעיריית טהראן, נדחו על ידי הבית. המועמדים האחרים הוכרזו לשרים.
קרן האהבה של רזה
חקיקתו הראשונה של אחמדינז'אד הייתה הקצבת 1.3 מיליארד דולר ל"קרן האהבה של רזה", הקרויה על שם אחד האימאמים של האסלאם השיעי (עלי א-רידא), שמטרתה לסייע לאנשים צעירים להשיג עבודה, להינשא ולרכוש בית. הקרן תומכת במוסדות צדקה וכוללת נאמנים בכל אחד משלושים המחוזות של איראן.
אופוזיציה והאשמות
רפורמיסטים רבים ומועמדים ממפלגות שונות, כולל כמה שנפסלו בסיבוב הראשון לנשיאות, קראו לברית כנגד אחמדינז'אד וכינו אותו "פשיסט".
ב-29 ביוני 2005, מעט לאחר זכייתו בבחירות לנשיאות, מספר סוכנויות ידיעות מערביות פרסמו האשמות כנגדו הכוללות השתתפות במשבר בני הערובה, והשתתפות בחוליה שרצחה פוליטיקאים כורדים באוסטריה, וכן הוצאה להורג של אסירים פוליטיים בבתי כלא בטהראן. אחמדינז'אד ועוזריו הכחישו האשמות אלו. בנוסף לכך אחדים מיריביו הפוליטיים באיראן הכחישו כי היה מעורב במשבר בני הערובה. ביולי 2005 הכריז הנשיא ג'ורג' וו. בוש כי האשמות אלו רציניות וכי יש לחקור אותן לעומקן. הממשלה האיראנית הכריזה כי מדובר במסע הכפשה מאורגן על ידי ארצות הברית וישראל.
האשמות בשחיתות ובזיוף תוצאות בקלפיות נשמעו כנגדו החל מלפני הסיבוב השני בבחירות לנשיאות, מיריביו הפנימיים באיראן, ובמיוחד מחוגי הרפורמיסטים.
מתנגדיו הפוליטיים טענו כי השתמש במסגדים ובאנשי משמרות המהפכה וכוחות המיליציה על מנת להסיע את תומכיו לקלפיות, ולארגן את המינהלה של מסע הבחירות שלו ביום הבחירות באופן בלתי חוקי. תומכיו של אחמדינז'אד מכחישים האשמות אלו. רפסאנג'ני, יריבו בסיבוב השני, טען כי התערבות "מאורגנת ובלתי צודקת" ניתנה על מנת "להדריך את המצביעים". וכי מסע של "טריקים מלוכלכים" הוביל באופן בלתי חוקי לבחירתו של אחמדינז'אד. כן עלו טענות כי אחמדינז'אד נהנה מתמיכתה של "מועצת שומרי החוקה" שאמורה להיות גוף בלתי מעורב בבחירות.
נאום "עולם ללא ציונות", 2005
במהלך כינוס סטודנטים תחת הכותרת "עולם ללא ציונות" באוקטובר 2005 ציטט אחמדינז'אד את רוחאללה ח'ומייני אשר קרא למדינת ישראל "משטר הכיבוש של אל קודס", "גידול מביש" שיש "למחותו מהמפה". מאוחר יותר בנאומו הצהיר אחמדינז'אד כי "הנושא הפלסטיני" צריך להסתיים בכך שכל הפליטים ישובו לבתיהם, וממשלה דמוקרטית תיבחר על ידי העם. כן דחה את המאמצים לנורמליזציה של היחסים עם ישראל, וגינה את כל המנהיגים האסלאמיים המכירים בקיומה של המדינה כ"מכירים בכניעה והתבוסה של העולם האסלאמי".
בנאומו הצהיר אחמדינז'אד כי תוכנית ההתנתקות היא תעלול שנועד להשיג הכרה מן המדינות האסלאמיות. בעוד שאין זה נדיר כי מנהיגי איראן יתקפו את ישראל, עמדתו של אחמדינז'אד נראית כקיצונית מאלו של קודמיו. בעצרת שנערכה כיומיים לאחר הנאום הצהיר אחמדינז'אד כי מילותיו היו "מילותיה של האומה" וכי העולם המערבי יכול להגיב, אך תגובותיו חסרות חשיבות.
ביום שלאחר הנאום קרא ראש ממשלת ישראל אריאל שרון לגירושה של איראן מן האומות המאוחדות, ואילו שר החוץ סילבן שלום קרא לישיבת חירום של מועצת הביטחון. בישיבה זו, כל חמש-עשרה החברות גינו את הנאום. קופי אנאן אמר שהנאום גרם לו לעצב, והזכיר כי זכותה של ישראל להתקיים נובעת מאמנת האומות המאוחדות.
הנושא ונותן מטעם הרשות הפלסטינית סאיב עריקאת הצהיר כי "מה שעלינו לשאוף אליו הוא הוספתה של מדינה פלסטינית למפה ולא מחיקתה של מדינת ישראל מהמפה".
נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ווקר בוש, הצהיר כי הרטוריקה של אחמדינז'אד הראתה כי יש צורך לנסות ולעצור את תוכנית הגרעין האיראנית. אחמדינז'אד עצמו הכחיש כי הצהרותיו מראות על רצון להתקיף את ישראל, ויש לשים לב לכך שהנשיא האיראני אינו מוסמך להכריז מלחמה על דעת עצמו, כוח הנתון למנהיג העליון.
בתוך איראן הצהירו תומכיו של אחמדינז'אד כי אין כל חדש בהצהרותיו, וכי המדובר בתגובת יתר של המערב שמטרתה להכפיש את איראן. הצהרותיו כנגד ישראל באות, לטענת תומכיו, לאחר הפעלת לחץ ישראלי מאסיבי על ארצות הברית כי תפלוש לאיראן. השגריר האיראני לאיחוד האירופי קרא לתגובות הפוליטיות הקשות באירופה כנגד אחמדינז'אד "בלתי ריאליות ומוקדמות" והתלונן כי נשיא ארצו מטופל על ידי הקהילה הבינלאומית באופן מפלה, וכי קהילה זו מתעלמת מההסתה של ישראל כנגד איראן.
ההצהרה בוועידה האסלאמית ב-2005
הערה זו זכתה לגינויים חריפים מישראלים, אירופאים ואמריקנים. מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, אמר כי הוא "מזועזע". גורמים רשמיים בטורקיה ובסעודיה גינו את הדברים, שלדבריהם "הכתימו את ועידת מכה, אשר היה עליה להראות את פניו המתונות של האסלאם". ראש המוסד לשעבר מאיר עמית אמר בראיון כי על המערב להתאחד ולחסל את נשיא איראן: "למדינות העולם יש אמצעים רבים ואין דבר שאי-אפשר לבצעו". לדעתו, כרגע לא נשקפת סכנה קיומית לישראל בעקבות פיתוח הגרעין באיראן, אך הוא לא שולל את האפשרות שאיראן תטיל פצצות גרעיניות.
התבטאויות נוספות
באוגוסט 2008 האשים אחמידנז'אד את ישראל בהפצת מחלות כדי להרוויח כסף ממכירת תרופות אליהן.
בכך החיה עלילת דם אנטישמית שמאשימה את היהודים בהפצת מחלות.
ב-14 באוגוסט 2010 בביקורו בדרום לבנון הוא אמר בנאומו: "הציונים יחזרו למקום שממנו באו, סופם להיעלם. על העולם להבין שהציונים הם בני מוות. פלסטין תשוחרר הודות לכוח והאמונה של ההתנגדות".
שיפור היחסים עם רוסיה
אחמדינז'אד נקט צעדים לחיזוק הקשרים עם רוסיה, והקים מטה מיוחד המוקדש למשימה זו באוקטובר 2005. הוא עבד עם נשיא רוסיה דאז ולדימיר פוטין על פתרון בעיית הגרעין, ושניהם הביעו רצון לשיתוף פעולה עתידי בנושאים הנוגעים לים הכספי.
בחירתו בשנית
ב-12 ביוני 2009 נערכו בחירות באיראן. מול הנשיא המכהן התמודדו מיר-חוסיין מוסאווי בן ה-68, אשר נחשב לרפורמיסט והבטיח לשפר את יחסי החוץ של איראן; ד"ר מוחסן רזאי; ומהדי כארובי - שהיה המתון מבין כולם. שני המועמדים האחרונים נחשבו מראש לבעלי סיכויים נמוכים, אך המתמודד חוסיין מוסאווי הפך ליריבו העיקרי של אחמדינז'אד, ועד סוף מערכת הבחירות המאבק היה שקול בעיני התקשורת העולמית. תוצאות הבחירות היו מכה ניצחת למוסאווי, ואחמדינז'אד גבר עליו בפער גדול של כ-29%, תומכי מוסאווי טענו כי התוצאות זויפו בידי אנשיו של אחמדינז'אד, ובמדינה פרצו הפגנות אלימות של תומכי הרפורמה במדינה.
האוניברסיטה של האיראנים
בשלהי נשיאותו של אחמדינז'אד, נשאו פרי מאמציו, והוא קיבל אישור מהמועצה העליונה לתרבות המהפכה להקמת אוניברסיטה בינלאומית באיראן. אחמדינז'אד הועיד את עצמו לעמוד בראש האוניברסיטה, קבע כי המוסד יתמחה בלימודי ננוטכנולוגיה, מדעי החלל והנדסה גרעינית. יש הרואים קשר בין תוכנית הגרעין האיראנית, אשר היה מזוהה אתה בתקופת נשיאותו, לבין תחומי התמחותה של האוניברסיטה. זמן קצר טרם סיימו את תפקידו כנשיא, העביר כ-6.4 מיליון דולר מתקציב הנשיאות לחשבון האוניברסיטה החדשה שלו, דבר שגרר אחריו ביקורת מצד מתנגדיו, במיוחד לאור העובדה שבטהראן בלבד קיימות כבר 54 אוניברסיטאות ומכללות. המבקרים טענו כי בהקמת האוניברסיטה יש משום ציניות שכן בימי הבחירות לנשיאות בשנת 2009, במהלך עימות טלוויזיוני, טען אחמדינז'אד עצמו כנגד מיר-חוסיין מוסאווי כי אשתו עומדת בראש האוניברסיטה לנשים בטהראן, בגלל נפוטיזם ולמרות שאין לה את הכישורים הנדרשים לתפקיד זה.
עם זאת, עד למחצית שנת 2015, טרם פתחה האוניברסיטה את שעריה, וכפי הנראה אנשיו של הנשיא רוחאני מעכבים את הקמתה.
הדמיית זרימה
שמאל|ממוזער|300px|מודל מוקטן של מטוס [[ססנה במנהרת רוח עם הליום. ניתן לראות את המערבולות בקצה הכנפיים, וקווי הזרימה הכלליים וסטייתם.]] הדמיית זרימה (באנגלית: Flow visualization) בדינמיקת נוזלים, היא שיטה שמטרתה להפוך דפוסי זרימה (סביב גופים) לנראים, ובכך לדלות מידע איכותי או כמותי אודותם.
סקירה
ניתן להבין את הדמיית הזרימה ברמות שונות. ברוב הנוזלים השקופים (אוויר, מים וכדומה) לא ניתן יהיה לראות את דפוסי הזרימה סביב גופים מבלי להשתמש בשיטות או אמצעים מתאימים. ברמה התאורטית, ידועים לנו המשוואות השלטות בתנועת הנוזלים (משוואות נאוויה-סטוקס), אך הן משוואות דיפרנציאליות חלקיות ולא ליניאריות, ובשל סיבוכן הרב מעט פיתרונות שימושיים להן. ניתן אמנם לפותרם באמצעות מחשבים מודרניים ולקבל בסופו של דבר תוצאה מספרית, אולם תוצאות אלו עשויות להיות מרוחקות מהטבע, וחובה לאמתן בניסויים. היבט נוסף של משוואות אלו הוא הצלחה בחיזוי תבניות זרימה של נוזלים ברמות שונות. תבניות כגון אלו מוכרות לכולנו: מערבולות בעת ריקון אמבטיה, טורנדו, טבעות עשן, ענני עשן בצורת פטריה (לרב מתגובה לפיצוץ), חוטים ה"שורקים" ברוח חזקה וקריסות גשרים.
שיטות הדמיה
בניסויים מתחום מכניקת הנוזלים ניתן לדמות זרימה בשלוש דרכים:
יישומים
בדינמיקת נוזלים חישובית, פתרון מספרי למשוואות המרכזיות עשוי לספק את כל תכונות המרחב והזמן של החומר. כמות עצומה של מידע מעין זה צריכה לקבל מימוש מעשי ולכל הפחות חזותי. לכן הדמיית זרימה חשובה בפן החישובי באותה מידה כמו הפן הניסויי בדינמיקה נוזלית.
צבי מדין
צבי מדין (נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית ומופקד הקתדרה ללימודי אמריקה האיברית וספרד על שם אליאס סוראסקי באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
צבי מדין נולד באורוגוואי ועלה לישראל בשנת 1958. הוא למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה האוטונומית של מקסיקו.
התחיל ללמד באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979 וייסד בה את הלימודים הלטינו-אמריקניים, את כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe, המפרסם מאמרים בספרדית, אנגלית ופורטוגזית, ואת סדרת הספרים "איברואמריקה".
צבי מדין ייסד את המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית ובשנים 1999–2001 כיהן כנשיא "הפדרציה הבינלאומית של אמריקה הלטינית והקריביים", ארגון אקדמאי בינלאומי המאגד חוקרים מכל העולם. כל אלה היו פרי עבודתה של קבוצת תלמידיו, שעד מהרה היו לקולגות ושהפכו לחוקרים בתחום, ובהם רענן ריין, חררדו לייבנר ורוסלי סיטמן.
בין השנים 1975 ל-1980 ייסד כמנהל פדגוגי את מכון משואה, מן הראשונים בארץ שעסקו בהוראת השואה, הן לתלמידים דוברי עברית והן לקבוצות שהחלו להגיע ממדינות שונות בחו"ל.
מחקרו
כתביו הראשונים עסקו בהיסטוריה פוליטית מקסיקנית במאה ה-20, ועליהם קיבל מנשיא מקסיקו את אות הכבוד של "הנשר האצטקי". לאחר מכן עבר לאידאולוגיה הפוליטית ולפילוסופיה באמריקה הלטינית, והתמקד בעיקר בתאוריה שלו אודות התודעה החברתית, תאוריה שבאה לידי ביטוי לראשונה ב-Cuba: The Shaping of Revolutionary Consciousness, ואחר כך באוסף המאמרים שפורסמו בעברית: "אמריקה הלטינית: על עיצובה של התודעה החברתית", וכמו כן בספר "כיבושה של האימפריה האצטקית: מיתוס, פראגמטיזם ואימפריאליזם", בו נבחנים סוגים שונים של התודעה החברתית.
החל מ-1995 התמקד בחקר משנתו של הוגה הדעות הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט, וספרו הראשון עליו היה "Ortega y Gasset en la cultura latinoamericana", ספר שבו נפרשת השפעתו המכרעת במשך כמאה שנים בכל תחומי המרחב התרבותי של המדינות השונות ביבשת זו. במקביל הוא מתחיל לפתח בספר זה, במובלע, את התאוריה ההרמנויטית שלו, שתבוא לידי ביטוי מפורש ב-El cristal y sus reflexiones: nueve interpretes espanoles de Ortega y Gasset. תאוריה זו ממקדת את הפרשנות באשר היא בהקשר האונטולוגי ובהקשרה של סוגיית הזהות: הצווי האונטי (הקיומי) של הזיהוי העצמי (של המפרש) ושל זיהוי הזולת כאחד. כל זאת במסגרת מחקר המתנהל במרחבה של ההיסטוריה האינטלקטואלית.
תאוריית קשר
תאוריית קשר (יכולה להיקרא גם: תאוריית קונספירציה או טענת מזימה) היא ניסיון להסביר אירוע או תופעה באופן חתרני ובניגוד להסבר המקובל, מתוך תפיסה שגורמים בעלי כח מסתירים מהציבור הרחב את האמת, ומונעים את חשיפתה בשל אינטרסים שונים. בתיאוריות הקשר מקושרים לרוב גורמים חברתיים ובעלי עוצמה שונים – כמו רשויות שלטון, מדענים ואמצעי תקשורת – בטענה שהם מתאמים את עמדותיהם, משתיקים או מטייחים את העובדות ה"אמיתיות", ומייצרים גרסה היסטורית רשמית ומוטעית לציבור.
תאוריות קשר משגשגות כאשר המידע על ההתרחשויות לקוי בחסר או שמקורות שונים לגביו סותרים זה את זה, גם אם בפרטים זניחים ומעוטי חשיבות, וכאשר קיימת חשדנות כלפי גופים בצמרת השלטון או באמצעי התקשורת. ככל שתאוריית הקשר מניחה שמסתירי האמת הם בעלי עוצמה גדולה יותר, היא נעשית חסינה יותר מפני הפרכה, משום שקל לה יותר להסביר ממצאים הסותרים אותה בפעילות מכוונת.
תיאוריות קשר לרוב אינן תאוריות כלל, והשם תאוריית קשר הוא צירוף כבול, בו משמעות המילים המחוברות יחד שונה ממשמעותן המילולית של רכיביו. הסיבה לכך שתאוריות קשר לרוב אינן יכולות להחשב כתאוריה היא משום שהן לא עומדות בתנאים ליצירת תאוריה, כולל התבססות על ממצאים אמפיריים, חוקים הנגזרים מהתיאוריה, והיכולת להפריך את נכונות התאוריה בהינתן ממצאים הסותרים את הנחות היסוד שלה.
היווצרות והתרחבות
הגורם העיקרי להופעתן של תאוריות קשר הוא הניסיון להעניק הסבר נוח יותר לאירועים או מצבים שההסבר הקיים להם אינו מספק או גורם לאי נוחות לרבים. לדוגמה, העובדות הגלויות ביחס לרצח קנדי, המצביעות על כך שנרצח על ידי מתנקש בודד, שפעל ככל הנראה ממניעיו הוא, אינן נוחות לאמריקנים רבים מסיבות שונות. חלקם אינו חש בנוח נוכח העדות לשבריריותם של החיים, כולל אלו של נשיא מעצמה חזקה, והעובדה שאדם מעורער בנפשו עשוי בכל רגע לקפד את פתיל חייו של נשיא נבחר. אחרים חשים כי אם ניתן יהיה להאשים גורם מזוהה כלשהו באחריות לרצח, ניתן יהיה להעניש את הגורם שהביא למות הנשיא ולזכות בעקיפין ב"קתרזיס". תאוריית הקשר ביחס למותו של אלביס פרסלי, לעומת זאת, מעוגנת ברצונם של רבים לדחות את העובדות הפשוטות של מותו לטובת תאוריה שתהפוך את האמן האהוב משבר כלי כרסתני שמת מתבוסס בקיאו לגיבור. תאוריות אחרות, כמו זו הטוענת שפול מקרטני מת, נובעות משעשוע יותר מרצינות והן משקפות חשיבה אנימיסטית הקיימת אצל רבים.
סיבות לדחייה מדעית
תאוריות קשר מבוססות על טיעון רטרודוקטיבי, כלומר, מוצע בו הסבר המבאר עובדה או מערכת עובדות נצפית על בסיס התרחשות בו זמנית או הקבלה. בטיעון רטרודוקטיבי מתקדמים מן הכלל, ההצהרה הכללית אל התוצאה (כלומר, תוצאת התצפית) וממנה מגיעים אל המקרה. לדוגמה, אפשר לטעון כי לנשיא קנדי היו אויבים רבים (כלל), קנדי נרצח (תוצאה, תצפית) והמסקנה מכך (מקרה) היא שקנדי נרצח על ידי אחד מאויביו.
כתב אזרחי (כתב קירילי)
כתב אזרחי, כתב קירילי רוסי, או גראז'דנקה (ברוסית: Гражда́нский шрифт או гражданка) הוא סוג של אלפבית קירילי שהוכנס לשימוש ברוסיה על ידי פיוטר הגדול לשימוש בכל הפרסומים שאינם לפולחן דתי: פרסומים רשמיים, כתבי-עת צבאיים, טכניים, מדעיים, חינוכיים וסיפורת. באלפבית זה בוטלו מספר אותיות כמו גם אותיות מחוברות וליגטורות. נעשה פישוט משמעותי בצורתן של חלק מהאותיות ובאחרות פישוט בגופן. הוכנסו לשימוש אותיות גדולות וסימני פיסוק. האות Э הוכנסה לשימוש וספרות ערביות החליפו את השימוש באותיות כערכים מספריים.
תאוריית קשר
סיבות לדחייה מדעית
מה שגורם לרוב החוקרים לדחות תאוריות קשר הוא היעדר ממצאים מספקים המאשרים את התצפית. במקרה זה, תאוריה הטוענת כי קנדי נרצח על ידי המאפיה עשויה להדחות אם הממצאים המחזקים את התצפית הזו אינם מספקים. לרוב, מעוגנת הדחייה בטיעון שהממצאים כוזבים, כוללים גרעין עובדתי שלו נוספו פרטים שאינם נתמכים בעובדות, ממצאים אנקדוטליים, צרופי מקרים, טיעוני פוסט הוק וקום הוק, רגרסיה, וכדומה. תאוריות שאין להן סימוכין מספיקים בממצא הן לעיתים קרובות תאוריות פסאדו־מדעיות.
כתב אזרחי (כתב קירילי)
גורם מדרבן ליצירת כתב זה היה הערך שנתנה השכבה המשכילה הרוסית לאלפבית הלטיני בסוף המאה ה-17. הכתב האזרחי היה פשרה בין התומכים במסורת לשואפים לקבלה משמעותית יותר של תרבות המערב. אותיות מן האלפבית החדש כבר היו מוכרות בחלקן בכתובות שונות וכך גם האותיות הגדולות שנלקחו ברובן מן היוונית, אך השימוש בכל אלה היה מועט וחסר תקן מסודר.
תאוריית קשר
סיבות לדחייה מדעית
המבחין בין תאוריות קשר לתאוריות פסבדו־מדעיות טמון בניסיון של תאוריות קשר להסביר את היעדר הממצאים באמצעות הצגת ההשערה שהעדר הממצאים נובע מהסתרתם. העלאת השערה כהסבר לאי הוכחת השערה קודמת הוא כשל לוגי מעגלי מסוג השערות מבטלות, כלומר, כזה שבו אי הוכחת ההשערה המקורית מוסבר על ידי קיומו של גורם בעל עצמה המסתיר את ההוכחות. דוגמה טיפוסית לטיעון כזה עשויה להיות ההשערה שקנדי נרצח על ידי המאפיה, (השערה א') אך לא ניתן להוכיח זאת בבירור (כלומר, אין ממצאים) כי המאפיה שרפה את כל העדויות הנוגעות לכך ומפחידה עדים אפשריים (השערה ב').
תאוריות קשר עשויות להפוך לתאוריות מקובלות, אם ההשערה הראשונה או השנייה ובעקבותיה הראשונה יזכו לתימוך עובדתי. לדוגמה, הטענה שאלביס פרסלי לא מת אלא חי, ועובדה זו מוסתרת על ידי מקורביו ניתנת להוכחה על נקלה באמצעות תיעוד של אלביס החי.
כתב אזרחי (כתב קירילי)
ב-1 בינואר 1708 חתם פיוטר על צו להדפיס ספר גאומטריה ברוסית וספרים אזרחיים נוספים באלפבית החדש. הספר הראשון היה ספר לימוד בשום "גאומטריה מדידה סלבית" (Геометриа славенски землемерие) שפורסם במרץ 1708. הכתב הפך לנפוץ במחצית המאה ה-18 ואז פותחה גם גרסת הכתיב שלו. עד אז היה הכתיב בגרסת 'קצרנות' (סקורָפִּיס - Ско́ропись) של כתב עגול ישן (פָּלוּאוּסטב - Полуустав).
במרוצת המאות ה-18 וה-19 התפתח השימוש באלפבית הקירילי בשפות נוספות (סרבית, בולגרית, רומנית) לפי מודל הכתב האזרחי הרוסי עם השינויים הנחוצים. הכתב האזרחי שונה שוב לאחר המהפכה הרוסית של 1917.
תאוריית קשר
תיאוריות שנמצאו כנכונות
ישנן תיאוריות קשר שאמיתותן הוכחה מעבר לכל ספק. פרויקט MKUltra, מזימת אבק השרפה, פרשת ווטרגייט, דליפת חומרי שירותי הביון האמריקאי על ידי אדוארד סנודן, פרשת איראן־קונטראס, ועוד, הן דוגמאות לאירועים בהם נקשר קשר לביצוע מזימה. אנשים קושרים קשר לביצוע מזימות ולכל מדינה יש חוקים כנגד קשירת קשר. אין סיבה לבטל תיאוריה רק בגלל שהיא תאוריית קשר, וביטול מראש של תיאוריות רק בגלל שהן תאוריות קשר מהווה סכנה: מקרים אמיתיים של שחיתות לא יזכו להתייחסות רצינית וחושפי שחיתויות יוקעו מהבמה הציבורית. עם זאת, אימוצה של תאוריית קשר ללא תימוכין משמעותיים עלולה להביא לחוסר אמון בלתי מוצדק בגוף המואשם בקשר ולגרום לו עוול, ולשבש תהליכי קבלת החלטות רציונליים.
אלביס פרסלי עדיין חי
לאחר קבורתו של אלביס פרסלי, ניסו מעריצים ליטול חלקים מגופתו של הזמר. שומרי בית העלמין הבחינו בכך ומשפחתו של אלביס, בהתייעצות עם השלטונות, החליטה להעביר את ארון הקבורה לאחוזת "גרייסלנד" שבה התגורר, ולהטמינו שם בקרקע. בלילות שלאחר מכן, גבר מספר המעריצים באזור, אך כשחלקם ניסו לקחת כמה מן איברי הגופה חפרו בחלקת הקבר – לא מצאו בה דבר. השמועה כי הקבר ריק פשטה בקרב קהל המעריצים ונפוצה בעולם כולו. המשפחה אמנם הזדרזה להסביר שאין השמועה נכונה, אולם כבר התגבשה הדעה כי אלביס פרש לאי בודד, שאותו רכש לשם כך, ושם הוא חי עד עצם היום הזה בזהות בדויה, ואף נוהג להקליט שירים חדשים מדי פעם.
פול מקרטני מת
בתאוריית קשר זו, ששורשיה בשנת 1969, נהרג פול מקרטני בתאונת דרכים קטלנית וחברי הלהקה האחרים בחרו להחליפו בכפיל, אדם בשם ויליאם קמבל. הפצת תיאורית הקשר, שראשיתה במתיחה סטודנטיאלית, מצאה "רמזים" רבים באלבומי הלהקה ובעטיפות תקליטיה.
מרילין מונרו הורעלה למוות
בתאוריית קשר זו, נשלחו סוכני הבולשת הפדרלית האמריקנית (FBI) להמית את השחקנית מרילין מונרו – שהייתה המאהבת של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. הם ביימו את התאבדותה, והשלטונות הסוו זאת בטענה כי בלעה עשרות כדורים ומתה.
הנשיא האמריקני קנדי נרצח במזימה
הקונספירציות בנושא זה רבות ומגוונות, והן נעות החל מההשערה שלפיה נורה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בהוראת הבולשת הפדרלית האמריקנית, דרך האפשרות שרציחתו הייתה מזימה קומוניסטית, ועד למעורבות של המאפיה. כמו כן נסובה המחלוקת סביב השאלה האם אכן נורה הנשיא מתוך חלון בניין הסמוך לדרך שבה עברה שיירתו, או שמא גם (ואולי רק) מתלולית דשא סמוכה. זמן מה לאחר מכן נורה רוצחו של קנדי על ידי אדם המסובך בפלילים ומניעיו עד עצם היום הזה לא התבררו. העובדה שהמתנקש בחייו של קנדי, לי הארווי אוסוואלד נרצח בעצמו זמן קצר לאחר מכן, גרמה לכך שהסיבות לרצח לא הובררו מעולם, ועדיין אפופות מסתורין רב.
עלילות דם - רצח ילדים נוצרים לצרכי פולחן יהודי
תאוריות קשר היו נפוצות בהיסטוריה של האנטישמיות. אחת מתאוריות הקשר העתיקה והממשוכת ביותר היא עלילות דם. העלילה הנפוצה והמפורסמת ביותר היא העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח בשם הדת. "עלילת הדם של נוריץ'" היתה עלילת הדם המפורסמת הראשונה באירופה והתרחשה ב-1149. מאז היו עלילות דם רבות על פני מאות שנים, כולל במאה ה-20 - לדוגמה עלילת קיילצה. עלילות הדם הובילו לביצוע פוגרומים, רציחות, הוצאות להורג שריפות תלמוד והתנכלויות שונות כלפי יהודים.
סכין בגב האומה
"תקיעת הסכין בגב" הייתה תאוריית קשר לפיה צבא גרמניה לא הובס בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה אלא הפסיד בגלל "תקיעת סכין בגב האומה" של גורמי החברה האזרחית, במיוחד היהודים, המרקסיסטים, הבונים החופשיים וגורמים נוספים שפעלו בגרמניה. באמצעות תעמולה מצד גורמי ימין, רעיון זה הפך לאמונה רווחת ברפובליקת ויימאר ובגרמניה הנאצית. בספרו "מיין קאמפף" האשים אדולף היטלר את היהודים כי הם מפיצים שקר גדול משלהם ומאשימים את הגנרל אריך לודנדורף כאחראי לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
השתלטות יהודית על העולם
תאוריית קשר מהעת החדשה היא הכתבים הידועים כפרוטוקולים של זקני ציון. לפי מקורות אנטישמיים הפרוטוקולים הללו הם סיכום הרצאה של בנימין זאב הרצל בישיבה סודית של הקונגרס הציוני הראשון. אותם מקורות טוענים כי מאז מתכנסים "זקני ציון" מדי פעם בחשאי ומחליטים על עניינים חובקי עולם, כגון גורלם של מדינות ועמים. באותם כינוסים חשאיים מתווים "זקני ציון" את הדרכים להשגת השלטון בעולם תוך ניצול אמצעי ממון, השחתה מוסרית של עמים וסיבוך מדינות במלחמות. מופע מודרני של תאוריה זו מצוי בתאוריית ממשלת הכיבוש הציונית, פרי עטו של הנאו־נאצי האמריקאי אריק תומפסון, לפיה הממשלות הרשמיות ברוב ארצות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל.