cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המעבדה לציפה נייטרלית
מתקנים קודמים של נאס"א
מתקן האימון הראשון מסוג זה - הסימולטור לציפה נייטרלית (Neutral Buoyancy Simulator) (NBS) - נמצא במרכז טיסות החלל על שם מרשל במדינת אלבמה. הוא היה פעיל בשנים 1967-1997. היו בו שלושה מכלי אימון:
המתקן האימון השני היה מתקן הטבילה במים (Water Immersion Facility) (WIF) ששכן בבניין 5 במרכז החלל על שם ג'ונסון ביוסטון. הייתה זו ברכה עגולה בקוטר של 7.6 מטר ובעומק של 4.9 מטר.
המתקן השלישי שכן בבניין 29 במרכז החלל על שם ג'ונסון. מתקן האימון בסביבה חסרת משקל (Weightless Environment Training Facility) (WETF) היה ברכה מלבנית באורך של 24 מטר, ברוחב של 10 מטר ובעומק של 7.6 מטר. המתקן היה פעיל בשנים 1980-1998. משום שהברכה הייתה קטנה מלהכיל דגמים של רכבי החלל החדשים - תחנת החלל פרידום ותחנת החלל הבינלאומית - נבנתה במקומה המעבדה לציפה נייטרלית.
אחיינו של ויטגנשטיין
תמצית העלילה
הנובלה היא מונולוג רצוף, ללא חלוקה לפסקאות, של המספר, ברנהרד, על זכרונותיו מפאול ויטגנשטיין, המוצג כאחיינו של הפילוסוף הנודע לודוויג ויטגנשטיין (אך למעשה אינו אחיינו של לודוויג ויטגנשטיין, אלא נכד דודו). תחילתה בשנת 1967, שבה היו שניהם מאושפזים בשתי מחלקות נפרדות של אותו בית חולים - המספר בביתן הרמן לחולי ריאה, וויטגנשטיין בביתן לודוויג לחולי נפש. בין שני הביתנים חצצה גדר, שנועדה למנוע מעבר ביניהם, אם כי מעבר כזה התאפשר מחמת פרצות בגדר. אירינה, חברה משותפת של שניהם שלמעשה הובילה לתחילת ידידותם, מבקרת אצל שניהם, וכך כל אחד מהם יודע שהאחר מאושפז לא רחוק ממנו. המספר משתוקק לבקר אצל ויטגנשטיין, אך בריאותו הרופפת אינו מאפשרת לו זאת, ובסופו של דבר הם מצליחים להיפגש בבית החולים רק פעם אחת.
פאול ויטגנשטיין גילה עניין רב במוזיקה קלאסית ובמרוצי מכוניות, ואת הכסף הרב שקיבל ממשפחתו בזבז עד שנותר חסר כל. המשך הנובלה עוסק בקשרים שבין המספר לוויטגנשטיין במשך שים-עשרה השנים הבאות, עד לפטירתו של ויטגנשטיין.
במונולוג משולבות דעותיו של ברנהרד על הפסיכיאטריה ("הפסיכיאטר הוא הנבער שבכל הרופאים"), על פרסים ספרותיים ("אין לך דבר בלתי נסבל כטקסי הענקת פרסים; הטקסים האלה אין בהם כדי לרומם, כמו שהייתי סבור לפני שזכיתי בפרס הראשון שלי - אדרבא, הם משפילים אותך, ועוד בדרך הכי מבישה"), על האומללות ("אני נמנה עם האנשים שאינם סובלים בעצם שום מקום על פני האדמה והם מאושרים רק בין המקומות, בין המקום שעזבו למקום שהם נוסעים אליו") ועוד.
שם הספר
שם הספר, "אחיינו של ויטגנשטיין", הוא בהשראת ספרו של דני דידרו, "אחיינו של רמו".
קומבס
קומבס הוא שם משפחה.
סטיב קארל
סטיבן ג'ון "סטיב" קארל (באנגלית: Steven John "Steve" Carell; נולד ב-16 באוגוסט 1962) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב. ידוע בעיקר מתפקידו בתוכנית האירוח "הדיילי שואו" משנת 1999 עד 2004 ומכיכובו בגרסה האמריקאית לסדרה "המשרד" כמייקל סקוט.
קארל היה מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2014 על משחקו בסרט "פוקס קצ'ר". שיחק בסרטי קומדיה רבים, בהם "ברוס הגדול מכולם", "מבול של צרות", "בתול בן ארבעים", "הורטון שומע מישהו", "מעבר ליער", "מיס סנשיין הקטנה" ו"דייט לילי".
ביוגרפיה
נולד וגדל במסצ'וסטס, ארצות הברית. אביו אדווין א. קארל (במקור קארוסלי) היה מהנדס חשמל, ואימו הרייט ט. (לבית קוץ') הייתה אחות פסיכיאטרית. קארל הוא הצעיר מבין ארבעה אחים. הוא גדל כנוצרי קתולי. בנעוריו שיחק הוקי קרח ולקרוס. בוגר אוניברסיטת דניסון באוהיו.
קריירה
בתחילת דרכו עבד קארל כתקליטן ברדיו הקמפוס WDUB. לאחר מכן עבד כדוור, אך עזב לאחר כשבעה חודשים כאשר המנהל שלו אמר לו שאינו עושה את עבודתו כראוי והוא צריך להיות זריז יותר. הוא שיחק במחזמר "Knat Scatt Private Eye". ב-1989, הוא הופיע בפרסומת למסעדה.
ב-1991, הצטרף קארל ללהקה בעקבות השתתפותו במחזמר. באותה שנה הוא הופיע בתפקיד הראשון שלו בקולנוע, בסרט "נוכלת ושמה סו". אחרי שהופיע במספר סדרות טלוויזיה קצרות, ניסה להיבחר לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", אך הפסיד את התפקיד לוויל פארל. עם זאת, ב-1999, הוא הצליח להתקבל לתוכנית "הדיילי שואו", ועבד שם עד שנת 2005. בשנת 2003, שיחק בסרט "ברוס הגדול מכולם" בכיכובו של ג'ים קארי. באותה שנה הוא חתם על חוזה עם רשת NBC לשחק בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "המשרד" בה גילם את דמותו של מייקל סקוט. תפקיד שזיכה אותו בפרס גלובוס הזהב ובמועמדויות לפרסים נוספים. בנוסף, הוא כיכב בסרט "בתול בן ארבעים".
בעקבות הצלחת הסרט, הוא זכה לשחק במספר סרטים נחשבים כמו: "מבול של צרות" ו"שחק אותה סמארט". ב-2009 כיכב קארל בסרט "דייט לילי", לצידה של טינה פיי. ב-2010 דיבב קארל את הדמות הראשית בסרט "גנוב על הירח".
ב-2013 התארח ל־3 פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. ב-2014 זכה קארל להצלחה ראשונה גם בתור שחקן דרמטי, הודות לתפקידו בדרמת ההיאבקות "פוקס קצ'ר" בתור המולטימיליונר ג'ון דו פונט. קארל הועמד על הופעתו האפלה בסרט לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב. בשנת 2015, שיחק בסרט "לאהוב אותה" את דמותו של סטיבן גולדשטיין, מייסד ויו"ר ארגון למען נישואים גאים. בנוסף באותה שנה הוא שיחק בסרט "מכונת הכסף" לצידם של כריסטיאן בייל ובראד פיט.
בשנת 2017, הוא כיכב בסרט "קרב המינים" לצידה של אמה סטון ודיבב בסרט "גנוב על העולם". ב-2018, הוא שיחק את דונלד רמספלד בסרט "סגן הנשיא". ב-2019 שיחק בסדרה "תוכנית הבוקר", לצדן של ג'ניפר אניסטון וריס וית'רספון. בשנת 2021, הוא דובב בסרט "המיניונים: עלייתו של גרו".
בינואר 2022 פורסם כי קארל לוהק לככב בתפקיד ראשי בסדרת מותחן פסיכולוגי של רשת FX Networks; "The Patient", שם יגלם את הדמות של אלכסנדר שטראוס, פסיכותרפיסט שמוחזק בשבי רוצח סדרתי (דונל גליסון).
חיים אישיים
קארל נשוי לננסי וולס, בוגרת תוכנית המערכונים האמריקאית "סאטרדיי נייט לייב", מאז 1995. הם הכירו בבית ספר למשחק בו היה מורה והיא הייתה תלמידה. וולס הופיעה לצדו במספר פרקים בסדרה "המשרד" ובסרט "בתול בן 40". לזוג בת בשם אן (נולדה במאי 2001) ובן בשם ג'ון (נולד ביוני 2004).
בשנת 2020, קארל הצטרף לידוענים נוספים ותרם כסף לקרן מינסוטה החופשית, ארגון ללא כוונות רווח שמשלם חובות למי שאינו יכול לעשות זאת בעצמו.
יחסי אורוגוואי–יפן
יחסי אורוגוואי–יפן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי לבין יפן.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1921, במלחמת העולם השנייה היחסים נותקו, אך כוננו מחדש בשנת 1952.
שתי המדינות חברות מלאות בארגונים: האומות המאוחדות, ארגון הסחר העולמי ואונסק"ו.
פיג'ו לנדטרק
פיג'ו לנדטרק (באנגלית: Peugeot Landtrek) היא מכונית במרכב טנדר, שמיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2020. היא הוצגה בפברואר 2020 ומיועדת לשוק הלטיני ולשוק הצפון אפריקאי.
תצורות גוף
הלנדטרק מיוצרת בשלוש תצורות גוף: חד קבינה, קבינה כפולה ובגרסת שלדה. בהתאם לגרסה, לדגם כושר העמסה של בין 1 ל־1.2 טון וכושר גרירה של עד 3 טון. לקוחות יוכלו לבחור בדגם חד קבינה ללא פגוש אחורי כך שדלת הארז תוכל להיפתח גם ב-180 מעלות.
מפרט טכני
הלנדטרק כוללת שני מנועים, עם הנעה אחורית או כפולה.
דגל ויסקונסין
דגל מדינת ויסקונסין (באנגלית: Flag of Wisconsin) מורכב מרקע כחול כהה שבמרכזו סמל המדינה, מעליו שם המדינה "Wisconsin" ומתחתיו שנת ייסוד המדינה - 1848. דגלה הראשון של ויסקונסין עוצב בשנת 1863 עבור חיילי ויסקונסין שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית. מאז, עבר הדגל מספר גלגולים עד שהגיע למצבו הנוכחי, למעט הכיתוב, בשנת 1913. הכיתוב מעל ומתחת לסמל הוספו רק בשנת 1979 על מנת למנוע בלבול בינו ובין דגל מדינת ניו יורק.
סמל ויסקונסין מציג מלח וכורה המחזיקים שלט צהוב שעליו מחרשה המייצגת את החקלאות, מכוש ואת המייצגים את הכרייה, יד המחזיקה בפטיש המייצג את החרושת ועוגן המייצג את הספנות. באמצע השלט נראים הפסים והכוכבים של דגל ארצות הברית. מעל לשלט מוצגת המוטו של המדינה "קדימה".
מסגרת קריאה
[[קובץ:Reading Frame.png|ממוזער|400px|תרשים המציג מסגרות קריאה אפשריות:
AGG·TGA·CAC·CGC·AAG·CCT·TAT·ATT·AGC A ·GGT·GAC·ACC·GCA·AGC·CTT·ATA·TTA ·GC AG ·GTG·ACA·CCG·CAA·GCC·TTA·TAT·TAG· C ]] מסגרת קריאה (באנגלית: Reading Frame) היא סט רציף ולא חופף של קודונים המורכבים כל אחד משלושה נוקלאוטידים, הנמצא ב-DNA או RNA.
בכל גדיל DNA או mRNA ישנן שלוש מסגרות קריאה אפשריות, מכאן שבגדיל כפול של DNA יש 6 מסגרות קריאה אפשריות מהן ניתן להתחיל את השעתוק. עובדה זו מאפשרת את קיומם של גנים שונים באזורים חופפים של DNA. בבקטריות נעשה שימוש רב בגנים חופפים וכן במספר וירוסים. לדוגמה, לרצף הנוקלאוטידים 3'- ATTGCGATC -5' ישנן שלוש מסגרות קריאה אפשריות, בהתאם למקום התחלת הקריאה. שלוש המסגרות האפשריות הן: TTG CGA, ATT GCG ATC ו-TGC GAT.
מסגרת קריאה פתוחה
מסגרת קריאה הנושאת את המידע התורשתי הנחוץ לייצור חלבונים ופפטידים אחרים, מכונה לרוב מסגרת קריאה פתוחה (בראשי התיבות מק"פ, או ORF באנגלית).
לפני מק"פ מופיע קודון אתחול AUG ואחריה קודון עצירה, המזוהים בתהליך השעתוק. אין לבלבל ביניהם לבין קודוני הפתיחה והסיום המצויים על מולקולות רנ"א שליח ומזוהים בתהליך התרגום.
בביואינפורמטיקה ניכרת חשיבות לזיהוי שיטתי ומהיר של מסגרות הקריאה הפתוחות בגנום, כדי להבדיל בין הגנים השונים לאורך הכרומוזום. מכיוון שכל קודון בנוי משלושה נוקלאוטידים ומולקולת הדנ"א בנויה משני סלילים בכיוונים מנוגדים, קיימות שש דרכים אפשריות לקריאת מקטע דנ"א נתון. במטען תורשתי פרוקריוטי ניתן בדרך כלל לזהות את המסגרת הנכונה כזו הארוכה ביותר, כלומר אופן הקריאה בו קודון העצירה מופיע כעבור רצף קודונים ממושך יותר. עם זאת, ייתכן כי יותר ממסגרת אחת תשמש לקריאת אותו קטע קוד.
במטען תורשתי איקריוטי, מסגרת הקריאה הפתוחה עשויה להכיל אינטרונים שיושמטו בשלב השחבור מן הרנ"א שליח. עקב כך, לא ניתן לזהות בוודאות את המסגרת הנכונה כזו הארוכה ביותר והכרחי לבחון את רצף הרנ"א שליח, לאחר שעבר שחבור. על מטלה זו מקלה העובדה שרנ"א שליח איקריוטי שעבר שחבור הוא בדרך כלל חד-ציסטרוני, משמע הוא מתורגם באופן חד ערכי לחלבון מסוים. זאת בניגוד לרנ"א שליח פרוקריוטי, שעשוי להיות רב-ציסטרוני - אותה מולקולה מתורגמת למספר תוצרים חלבוניים שונים.
לעיתים מספר מק"פ שונה ממספר מסגרות הקריאה. לדוגמה, ברצף 3'- UCUAAAGGUCCA -5' יש שלוש מסגרות קריאה אפשריות אך רק שתיים הן מסגרות קריאה פתוחות. הרצף הוא אחד משני רצפי mRNA אפשריים בשעתוק, וכפי שניתן לראות ישנן שלוש אפשריות בהן הוא ניתן לקריאה:
שתי המסגרות הראשונות מקודדות לחלבון והן נחשבות מק"פ, במסגרת הקריאה השלישית ישנו קודון פסק UAA כך שלא ניתן ליצור חלבון והמסגרת אינה פתוחה.
קתלין דוסון
קתלין דוסון (באנגלית: Kathleen Dawson; נולדה ב-3 באוקטובר 1997) היא שחיינית סקוטית, האלופה האולימפית ושיאנית העולם (טוקיו 2020) במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ואלופת אירופה (בודפשט 2021) ושיאנית אירופה (2021) במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה
דוסון נולדה וגדלה בקירקלדי, סקוטלנד.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, במאי 2016 זכתה דוסון בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קלואי טאטון, שיבון-מארי אוקונור ופרנצ'סקה הלסול בתוצאה של 3:58.57 דקות, לפני איטליה (4:00.73 דקות) ופינלנד (4:01.49 דקות). כשחיינית ראשונה היא שחתה את הגב בתוצאה של 59.82 שניות. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.68 שניות, אחרי מיה נילסן מדנמרק שקבעה שיא אליפות חדש 58.73 שניות וקטינקה הוסו מהונגריה (58.94 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.81 דקות וקבעה בשלב המוקדמות במשחה ל-50 מטר גב תוצאה של 28.55 שניות, התוצאה השישית באליפות והשלישית מבין הבריטיות, אך לא יכלה להמשיך לשלב הבא (רק שתי שחייניות מאותה מדינה יכולות להשתתף בשלבים הבאים).
דאלאס
דאלאס (באנגלית: Dallas) היא עיר במדינת טקסס בארצות הברית. היא העיר התשיעית בגודלה בארצות הברית, ולפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2020 מתגוררים בעיר 1,304,379 תושבים. במטרופולין דאלאס - פורט וורת' - ארלינגטון מתגוררים כ-7.6 מיליון אנשים.
קתלין דוסון
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה דוסון במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.90 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 59.88 שניות ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.82 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.42 שניות.
דאלאס
דאלאס נוסדה בשנת 1841 והוכרזה רשמית כעיר ב-2 בפברואר 1956 והיא נקראת, כפי הנראה, על שמו של ג'ורג' מ. דאלאס, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה התקופה ותמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית.
קתלין דוסון
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, באוגוסט 2018 זכתה דוסון במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם שיבון-מארי אוקונור, אליס תומאס ופרייה אנדרסון בתוצאה של 3:56.91 דקות, אחרי רוסיה (3:54.22 דקות) ודנמרק (3:56.69 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בגב תוצאה של 59.44 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.11 שניות, במקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.57 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:00.30 דקות.
דאלאס
דאלאס סובלת מאחוז פשיעה גבוה, והייתה העיר בעלת אחוז הפשיעה הגבוה ביותר בארצות הברית בין השנים 1998–2003. אמנם רוב האזורים שלווים, אך ישנן שכונות שאינן בטוחות לאחר החשיכה.
קתלין דוסון
אלופת אירופה ושיאנית אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה דוסון ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליית זהב אישית במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.49 שניות, לפני מרגריטה פנציירה מאיטליה (59.01 שניות) ומריה קמנייבה מרוסיה (59.22 שניות). שעתיים וחצי קודם לכן נערך משחה זה כמתוכנן אך מאחר שהשחיינית במסלול 8 לא שמעה את ההזנקה בשל תקלה במערכת, התוצאות בוטלו ונערך משחה חוזר. גם במשחה הראשון שבוטל דוסון ניצחה בשיא אליפות חדש של 58.18 שניות, לפני קירה טוסנט מהולנד (59.02 שניות) שסיימה רביעית במשחה שנערך בשנית. כבר בשלב חצי הגמר קבעה דוסון שיא אליפות חדש של 58.44 שניות. היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מולי רנשו, לורה סטיבנס ואנה הופקין בשיא אליפות חדש של 3:54.01 דקות, לפני רוסיה (3:56.25 דקות) ואיטליה (3:56.30 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה שיא אירופה חדש של 58.08 שניות, שיפור לשיא בן 12 השנים של בת ארצה ג'מה ספפורט (58.12 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם אדם פיטי, ג'יימס גאי ואנה הופקין בשיא אירופה חדש של 3:38.82 דקות, לפני הולנד (3:41.28 דקות) ואיטליה (3:42.30 דקות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.46 שניות, אחרי קירה טוסנט (27.36 שניות) ולפני מייקה דה וורד מהולנד (27.74 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 27.29 שניות ובשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אליפות חדש של 27.19 שניות.
דאלאס
העיר מונה אוכלוסיות מרובות של רקע אתני ודתיים ואחת מקהילות הלהט"ב הגדולות בארצות הברית.
היסטוריה
דאלאס נוסדה בשנת 1841 והוכרזה רשמית כעיר ב-2 בפברואר 1956 והיא נקראת, כפי הנראה, על שמו של ג'ורג' מ. דאלאס, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה התקופה ותמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית, אם כי ישנה מחלוקת אם העיר נקראת על שמו או על שם אחד מבני משפחתו. תיאוריה נוספת טוענת שמקור השם הוא בכפר דאלאס שבסקוטלנד בדומה למקור שמה של יוסטון.
עם הקמת מסילות הברזל בסוף המאה ה-19 דאלאס הפכה למרכז מסחר ועסקים ומשכה אליה עובדים רבים ממדינת טקסס.
ב-22 בנובמבר 1963 נרצח נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בעיר בעת שנסע ברכבו יחד עם אשתו ומושל טקסס ג'ון קנולי. רצח קנדי נחשב בעיני רבים לאחד מהרגעים הדרמטיים שאירעו במאה ה-20.
ב-7 ביולי 2016 נערכה בעיר מחאה שקטה כנגד המשטרה בגין רצח שני גברים שחורים יומיים קודם לכן על ידי המשטרה במינסוטה, בשעה 8:58 אזרח בשם מיכה חאבייר ג'ונסון פתח באש כנגד השוטרים, הרג חמישה ופצע תשעה, כמו כן פצע שני אזרחים. זה היה היום הקטלני ביותר כנגד אכיפת החוק בארצות הברית מאז פיגועי 11 בספטמבר. ג'ונסון ברח מיד למכללת אל סנטרו הסמוכה וניהל עם המשטרה משא ומתן במהלכה אמר שרצה לנקום בלבנים, בעיקר בשוטרים לבנים על ההרג שאירע על ידם יומיים קודם לכן, לאחר שעות הכניסה המשטרה פצצה שהוצמדה לרובוט בסמוך לג'ונסון והרגה אותו. זו הייתה הפעם הראשונה בה אכיפת החוק האמריקנית משתמשת ברובוט על מנת להרוג חשוד.
גאוגרפיה ואקלים
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ארצות הברית, שטחה של דאלאס הוא 997.1 קמ"ר, 887.2 קמ"ר מתוכם יבשה, והיתר מים. 11.03% משטחה של דאלאס הם מקווי מים.
דאלאס, כמו האזורים הסמוכים לה, היא ברובה מישורית, ומצויה בגובה שבין 135 ל-165 מטרים מעל לפני הים, כאשר ישנן שכונות בדרום דאלאס המצויות עוד כשישים מטרים מעל לגובה זה.
דאלאס שוכנת בקצהו של אזור סופות טורנדו המצויות בערבות המערב התיכון. באביב, חזיתות קרות הנעות מקנדה מתנגשות עם אוויר חם ולח המגיע מאזור המפרץ. כאשר מפגש זה מתרחש מעל דאלאס, מתרחשות סערות היוצרות מראות מרהיבים של ברקים, גשמים עזים, ולעיתים סופות טורנדו.
בדאלאס יורדים כ-762 מ"מ של גשם מדי שנה, רובם באביב. האקלים בדאלאס מסווג כאקלים סובטרופי גשום, אך עם זאת, חלק זה של טקסס נוטה לרוחות חמות ויבשות מן הצפון ומן המערב בקיץ. בחורף הרוחות קרות, ולעיתים הטמפרטורה יורדת מתחת לאפס. כ-2.5 מ"מ של שלג ליום יורדים במשך כיום או יומיים מדי חורף, ואחת לכמה שנים יורד ברד כבד, המשתק את העיר. החורפים הם מתונים בהשוואה לשאר "ידית" טקסס והמדינות שלצפונה. החורפים בדאלאס מלווים לעיתים בקיץ אינדיאני.
האביב והסתיו נעימים אך קצרים, ומעלות החום מתונות. בעונות אלו ישנה פריחה של פרחי בר, ופרחים הנשתלים על ידי עיריית דאלאס לצידי הכבישים. באביב מזג האוויר יכול להשתנות באופן קיצוני תוך מספר דקות. הקלישה המקובלת על התושבים באשר למזג האוויר בעונה זו היא "אם אינך אוהב את מזג האוויר - חכה כמה דקות". הסתיו, בחודשים ספטמבר ואוקטובר, נחשב לזמן הטוב ביותר לבקר בעיר. ביוני 1980 נקבע שיא הטמפרטורות בעיר המכונה "גל החום של 1980" ובו נמדדו ב-27 בחודש כ-45 מעלות. בינואר 1930 נמדדה בעיר הטמפרטורה הנמוכה ביותר- מינוס 19 מעלות.
כלכלה
אזור דאלאס ופורט וורת' נקרא "עמק הסיליקון של טקסס". ישנם יותר 40,000 אנשים המועסקים בתעשיית הטלקומוניקציה ב"מסדרון הטלקום" בו מצויות חברות מהמובילות בעולם בתעשייה זו. מרכז דאלאס הוא בעל תשתית של למעלה מ-160 ק"מ של סיבים אופטיים. על פי אגודת הנשים בדאלאס, יותר מ-81,000 מהעסקים בדאלאס הם בבעלות נשים.
אף על פי שתעשיית הטלקומוניקציה נפגעה קשה במיתון לאחרונה, הקהילה העסקית בדאלאס תיפקדה יותר טוב בממוצע מכלכלות מקומיות אחרות.
חברות בינלאומיות וחברות ענק רבות קבעו את המטה שלהן בדאלאס ובפרבריה, ובהן רשת המרכולים "Eleven-7", "פיצה האט", חברת המוליכים למחצה "טקסס אינסטרומנטס", רשת "בלוקבאסטר וידאו", חברת המחשבים EDS וחברות רבות נוספות.
נמלי תעופה
את דאלאס משרתים שני נמלי תעופה מסחריים: נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' (הידוע בכינוי DFW), ונמל התעופה דאלאס לאב. בנוסף לכך ישנו שדה התעופה למנהלים (הידוע בשמו הקודם רדבירד), שהוא נמל תעופה לטיסות למיניהן המצוי בתחומי העיר, ושדה התעופה אדיסון שמצוי בפרבר אדיסון. שני נמלי תעופה נוספים מצויים בפרבר מק'קיני המצוי מחוץ לתחומי העיר. כמו כן בעיר פורט וורת' ישנו נמל תעופה נוסף.
נמל התעופה DFW ממוקם בפרברים הצפונים של דאלאס והוא במרחק שווה ממרכזה של דאלאס וממרכזה של פורט וורת'. במונחים של גודל המדובר בנמל התעופה הגדול בטקסס, השני בגודלו בארצות הברית, והשלישי בגודלו בעולם. מבחינת תעבורה DFW הוא העמוס במדינה, הרביעי מבחינת עומס בארצות הברית, והשישי מבחינת עומס בעולם. DFW הוא נמל הבית של חברת אמריקן איירליינס, אחת מחברות התעופה הגדולות בעולם.
"לאב פילד" ממוקם בתוך גבולות העיר דאלאס, כעשרה ק"מ צפונית מערבית למרכז העיר, והוא אחד מנמלי הבית של חברת התעופה "סאות'ווסט איירליינס" על פי כללי התעופה האמריקניים אף מטוס סילון עם תפוסה מעל 56 נוסעים אינו מורשה לטוס מלאב פילד לכל נקודה מחוץ לטקסס, לואיזיאנה, ארקנסו, אוקלהומה, ניו מקסיקו, קנזס, מיסיסיפי, מיזורי ואלבמה. מכיוון שכך, חברת סאות'ווסט וחברת קונטיננטל אקספרס הן היחידות המשתמשות בנמל תעופה זה. מאמצים להקל בתקנות אלו נכשלו.
אוטובוסים ורכבות
חברת Dallas Area Rapid Transit) DART) היא חברת התחבורה הציבורית של אזור דאלאס, המספקת קווי אוטובוסים ורכבות. DART החלה להפעיל את מערכת הרכבות הקלות הראשונה בטקסס (ובדרום-מערב ארצות הברית) בשנת 1996 וממשיכה להרחיב את הכיסוי התעבורתי של האזור. מערכת זו נותרה היחידה באזור עד שיוסטון פתחה מערכת משלה בשנת 2004. מערכת התחבורה הציבורית הקטנה יותר של פורט וורת' קשורה לזו של דאלאס במסילה המקשרת בין מרכז העיר דאלאס ומרכז העיר פורט וורת'. עם כל זאת, רוב האנשים במטרופולין מעדיפים את השימוש ברכבם הפרטי על פני השימוש בתחבורה הציבורית.
חינוך והשכלה
בדאלאס שוכנים מוסדות ההשכלה הבאים: מכון האומנות של דאלאס, האוניברסיטה הבפטיסטית של דאלאס, הקולג' הנוצרי של דאלאס, הסמינר התאולוגי של דאלאס, אוניברסיטת דה-וריי (DeVry), קולג' אל סנטרו, קולג' מאונטיין וויו, קולג' ריצ'לנד, אוניברסיטת המתודיסטים הדרומיים, האוניברסיטה של דאלאס, אוניברסיטת טקסס שבדאלאס והמרכז האוניברסיטאי הדרום-מערבי לרפואה של טקסס בדאלאס.
תרבות בדאלאס
עם הסרטים והסדרות שצולמו בדאלאס, נמנים "בוני וקלייד", "דאלאס", "רובוקופ", "נולד בארבעה ביולי", "JFK תיק פתוח", "ווקר - טקסס ריינג'ר" ו"באטמן ורובין".
דמוגרפיה
על פי המפקד בשנת 2009 ישנם 1,299,543 תושבים בדאלאס, המרכיבים 451,833 משקי בית, צפיפות האוכלוסין היא 1,427.38 אנשים לקמ"ר, ישנן 484,117 יחידות דיור, בצפיפות ממוצעת של 545.7 יחידות לקמ"ר. ההכנסה הממוצעת למשק בית, נכון ל-2018 היא 52,210 דולר.
מקסיקנים רבים מגיעים לעיר דרך לרדו וסן אנטוניו. המפקד של שנת 2000 היה הראשון בו עברה האוכלוסייה ההיספנית של העיר במספרה את האוכלוסייה האפרו אמריקנית, וההיספנים כיום הם המיעוט הגדול ביותר בדאלאס.
פוליטיקה וממשל
בבחירות לנשיאות ארצות הברית העיר נוטה באופן גורף לדמוקרטים. 66% מהעיר תמכו בהילרי קלינטון לנשיאות, בפרברי העיר ובצפון העיר הרפובליקנים מקבלים יותר קולות בניגוד למרכז העיר. ב-2004 כ־57% תמכו בג'ון קרי ולא בנשיא הנבחר ג'ורג' ווקר בוש. ב-2008 וב-2012 57% תמכו בנשיא הדמוקרטי הנבחר ברק אובמה.
דת
דאלאס היא מרכזה של "רצועת התנ"ך", וישנה בה השפעה של הנוצרים הפרוטסטנטים. מקומות רבים אינם מגישים משקאות חריפים, וישנן כנסיות בפטיסטיות רבות. סימני דגים (סימן נוצרי מובהק) נראים על סטיקרים על מכוניות, ותחנות רדיו וטלוויזיה נוצריות רבות פועלות בתחומי העיר. תושבים החפצים לשתות אלכוהול צריכים להצטייד ב"יוניקארד". למרות כל אלו, שיעור הגירושין בעיר הוא למעלה מ 50%, גבוה מהממוצע בארצות הברית. כבכל עיר גדולה בארצות הברית, יימצאו בדאלאס קתולים, יהודים, מוסלמים, וקבוצות דתיות נוספות.
להט"ב
מטרופולין דאלאס- פורט וורת' מוכר כמי שיש בה את אחת מריכוזי הלהט"ב הגדולים בארצות הברית, לאורך השנה מתקיימים בעיר אירועים רבים המשויכים לקהילה הגאה, מצעד הגאווה בחודש יוני בעיר מונה לפחות 50,000 משתתפים מדי שנה. מצעד הגאווה הרשמי הראשון התקיים בעיר ב-1980. בעיר ישנם אפילו מצעדים ואירועים מיוחדים ללטינים מהקהילה, שחורים וקהילת הדובים.
בעיר ישנו מרכז של הקהילה שנבנה ב-2016 בעלות של 8.7 מיליון דולר והוא אחד המרכזים הגדולים במדינה. ליד מרכז דאלאס מתקיים מדי שבוע ביוזמת אוניברסיטת קליפורניה תוכנית לבדיקות ומודעות ל- HIV מפגשים המיועדים בעיקר לקהילה הגאה השחורה בעיר, המפגשים כוללים בדיקות מחלות מין בחינם, מפגשי קפה ומוזיקה, פיקניקים ותצוגות אופנה וזאת בשל ריבוי מקרי ההדבקה בעיר בעיקר בקרב גברים שחורים. בשנת 2004 נבחרה לראשונה אישה לסבית לטינית, לופה ואלדז, לתפקיד מושל העיר, ב-2008 היא נבחרה לכהונה נוספת.
בעיר אף יוצא עיתון בשם "קול דאלאס" המיועד לקהילה, פורסם לראשונה ב-1984. ב-2011 עלתה תוכנית ריאליטי של הומואים שבסיסה בדאלאס ושמה The A-List.
ספורט
דאלאס היא ביתן של מספר קבוצות ספורט. הדאלאס דספרדוס - קבוצת פוטבול מליגת "Arena Football League", דאלאס מאבריקס - קבוצת כדורסל מליגת ה-NBA ודאלאס סטארס - קבוצת הוקי קרח מליגת "National Hockey League". קבוצות אלו משחקות באצטדיונים ב"אמריקן איירליינס סנט"". מועדון כדורגל דאלאס (לשעבר דאלאס ברן (Burn)) - קבוצת כדורגל מליגת "Major League Soccer" וכן דאלאס סיידקיקס - קבוצת כדורגל מליגת הכדורגל לאולמות.
כמו כן, משויכות לדאלאס הקבוצות הבאות: קבוצת "דאלאס קאובויס" היא קבוצת פוטבול מליגת "National Football League" אך היא אינה משחקת בדאלאס אלא בעיר השכנה ארלינגטון. קבוצת "דאלאס דיאמונדס" משחקת בליגת הפוטבול לנשים ומרכזה בשכונת ריצ'מונד הילס הסמוכה לדאלאס וקבוצת "דאלאס רבולושן" היא קבוצת פוטבול מליגת הפוטבול העצמאית לנשים ומשחקת בפרבר מק'קיני הסמוך לדאלאס.
בדאלאס שוכנים 232 מגרשי משחקים, 173 מגרשי כדורסל, 112 מגרשי כדורעף, 258 מגרשי טניס, 258 אזורי פיקניק, 6 מגרשי גולף של 18 גומחות, שני מסלולי מרוצים למכוניות, גן חיות ענק, ו 477 מגרשי אתלטיקה קלה.
ערים תאומות
ערים ידידות:
אלן דיקאס
אלן דיקאס (בצרפתית: Alain Ducasse; נולד ב-13 בספטמבר 1956) הוא שף ומסעדן צרפתי.
חייו ופועלו
נולד ב-13 בספטמבר 1956. גדל בחווה בקסטלסראזן באזור הלאנד שבדרום-מערב צרפת. הוריו גידלו אווזים וברווזים עבור פואה גרה, סבו גידל ירקות וסבתו הייתה הבשלנית. סייע לסבתו לבשל ומגיל שנים עשר חלם להיות טבח. ב-1972 בגיל שישה עשר החל את התמחותו במסעדה מקומית קטנה, פביון לאנדה, בסוסטון, ולימודים בבית ספר למלונאות בבורדו, אותו עזב במורת רוח היות שלטעמו הלימוד היה אטי מדי, קל מדי ובסיסי יתר על המידה.
ב-1975 התחנך אצל מישל גראר באז'ני לה בן. גראר, היה מאבות הנובל קוויזין שהיה אז בשיא תהילתו, הוא התקשה להשיג אצלו עבודה ולכן הציע לעבוד בחינם. כישרונו התבלט עד כדי כך שכעבור מספר שבועות נמנה בין מקבלי השכר, הוא התקדם אצל גראר וסיים את חניכותו אצלו בכך שהכין את רוב התבשילים שצולמו ליצירתו הגדולה, ספרו: "מטבח הרזון הגדול של מישל גראר". ב-1977 עבר לעבוד אצל רוז'ה ורז'ה במולין דה מוז'ן שבריביירה הצרפתית, שם למד בישול פרובנסיאלי ים-תיכוני, הוא כה הוקסם ממנו, בייחוד מהירקות ומהאפשרויות הגלומות בהם, עד שהפכו לשלו. בשנת 1978, דיקאס החליט שהבנתו בבישול לא תהיה שלמה אם לא ילמד את מטבחה הצפוני והשמן יותר של צרפת ובגיל עשרים ואחד, עבר להתמחות במשך שנתיים אצל מי שהיה מורו הגדול אלן שאפל במיונה ושהשפיע על דרכו במטבח יותר מכל. אצל שאפל למד לתת כבוד לחומרי הגלם, ושמהות הבישול הטוב היא להציג מעט טעמים שיתמזגו בהרמוניה מושלמת זה עם זה. הן גראר, הן ורז'ה והן שאפל החזיקו בשלושה כוכבי מישלן כל אחד.
מישרתו הראשונה של דיקאס כשף הגיעה ב-1980 כשהוא לקח על עצמו את ניהול מטבחה של L'amandier באז'ני מוז'ן, שהייתה שייכת לרוז'ה ורז'ה. שנה לאחר מכן הוא נהיה השף הראשי בלה טראס (La Terasse) במלון ז'ואנה (Juana) ג'ואנה בז'ואן-לה-פן (Juan-Les-Pins), על חוף הים ליד ניס. ב-1984 הוענקו לו שני כוכבים במדריך המישלן בגיל עשרים ושבע, צעיר הזוכים עד אז. ב-9 באוגוסט 1984 דיקאס טס עם צוותו במטוס לאתר הסקי קורשוואל. המטוס התרסק דיקאס נפצע קשה וארבעה מאנשי צוותו נהרגו. הוא עבר ארבעה עשר ניתוחים ושהה שנה בכיסא גלגלים ותהליך שיקומו ארך שלוש שנים.
ב-1987 התמנה לשף של אוטל דה פארי, המלון היוקרתי והמפואר ביותר במונקו שבמונטה קרלו, (מלון שנבנה ב-1864) וניהל את כל מסעדות המלון ובהן מסעדת העל ואחת מהמפוארות בעולם מסעדת לואי החמישה עשר ובה חמישים מקומות ישיבה, הבישול הוא פרובנסאלי - ים-תיכוני עם נגיעות איטלקיות ובה מרתף יין תת-קרקעי ענקי ומהגדולים והמובחרים בעולם בן כאלף ממאה יינות שונים ומאתיים וחמישים אלף בקבוקים סך הכול. המרתף משמש את כל מסעדות המלון והוא שייך לחברת SBM שהייתה אז בבעלות הנסיך רנייה, ועברה לרשותו של בנו, שבבעלותה אוטל דה פארי, ל'ארמיטאז', הקזינו ונכסי תיירות נוספים.
ב-1990 הוענקו למסעדת "לואי החמישה עשר" שלושה כוכבים במדריך מישלן. הייתה זו מסעדת המלון הראשונה שקיבלה ניקוד גבוה זה (הוא העלה אותה מאפס כוכבים לשלושה, תוך שלוש שנים) ודיקאס בגיל שלושים ושלושה היה מצעירי הזוכים מאז ומעולם. דיקאס פרש מניהול כל מסעדות המלון והשאיר לעצמו רק את הקצפת: לואי החמישה עשר. היא מדורגת בין עשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר מחוץ לצרפת לפי האתר dininginfrance והיא ממוקמת במקום השביעי בעולם בסקר של המגזין רסטורנט על 50 המסעדות הטובות בעולם, שנערך בקרבם של שש מאות מסעדנים, שפים ומבקרי מסעדות. השף הראשי של המסעדה הוא פרנק צ'רוטי.
בשנת 1995 פתח דיקאס בפרובאנס עילית במוסטייה סנט-מארי את המלון-מסעדה לה באסטיד דה מוסטייר (La Bastide de Moustiers), מלון כפרי בן תריסר חדרים ולו מסופחת מסעדה עממית המעוטרת בכוכב במישלן ושם אחד מבאי כוחו כממונה על המטבח ובמהרה המסעדה הפכה לאחד מיעדי התיור הפופולריים של האזור. ב-12 באוגוסט 1996, לאחר שז'ואל רובישון פרש מחיי שף ועזב את המסעדה עטורת התהילה הקרויה על שמו במלון פרק בפריז, נכנס אלן דיקאס לנעליו וקרא לה מסעדת אלן דיקאס, המדריך האדום של המישלן העניק לה שלושה כוכבים כעבור שבעה חודשים מיום פתיחתה, ניקוד בו החזיק רובישון. באותה עת הוריד המדריך למשך שנה את מסעדתו במונקו לשלושה כוכבים, אולם במדריך 1998 העניק לשתי המסעדות שלושה כוכבים כל אחת. בשנת 2000 עבר מיקומה למלון פלזה אתנה בפריז. המסעדה גם מחזיקה בתשע עשרה נקודות ממדריך הגו מיו. מסעדותיו אלן דיקאס בפריז ולואי החמישה עשר במונקו נכללות גם במדריך השולחנות הגדולים בעולם, בין מאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם.
ב-1998 פתח מסעדה פשוטה יותר בפריז וקרא לה ספון (Spoon), שמתמחה באוכל פיוז'ן.
ב-1999 פתח דיקאס בית הוצאה לאור ופרסם את ספרו Grande Livre De Cuisine, המשתרע על פני כאלף עמודים ומכיל כשבע מאות מתכונים והוא אנציקלופדיה גסטרונומית לבישול המסכם את כל הידע בן זמננו במטבח הצרפתי, בדומה לאוגוסט אסקופייה שכתב את La Guide Culinaire מאה שנים קודם לכן. אחרי כן פרסם את Grande Livre De Cuisine: Alain Ducasse's Desserts and Pastries, שהוא אנציקלופדיה גסטרונומית לאפייה ואחרי-כן ספר רחב יריעה על מטעמי ביסטרו ובראסרי.
ביוני 2000 דיקאס הגיע לארצות הברית ופתח בה את מסעדת אלן דיקאס (ADNY) במלון אסקס (Essex House) במנהטן שבעיר ניו יורק, שקיבלה את הניקוד המקסימלי של חמישה כוכבים מהמובייל טראבל גייד, והניקוד המקסימלי של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס. ב-2003 פתח מסעדה שנייה בניו יורק בשם מיקס (Mix), שיצרה הכלאה בין אוכל צרפתי לאוכל אמריקני, המסעדה נסגרה כעבור שנתיים. בשנת 2005 הוענקו לה שלושה כוכבים במדריך המישלן הראשון לעיר ניור יורק (ונסגרה ב-2008, והחליפה אותה מסעדת אדור (Adour) בסנט רג'יס בניו יורק שלה כוכב במישלן) ופתח גם את מסעדת אדור במלון סנט רג'יס בוושינגטון.
ב-2002 נטל את הפיקוד על או ליונה (Aux Lyonnais), ביסטרו בן מאה שנה בסמוך לבורסה של פריז, שהתמחה במטבחה המסורתי של ליון. אחרי-כן רכש את Rech, מסעדת פירות הים הוותיקה ברובע ה-17 של פריז. קנייתו הבאה הייתה מסעדת ז'ול ורן (Le Jules Verne) הידועה, הנמצאת בקומה השנייה של מגדל אייפל, שלה כוכב במדריך מישלן. ב-2005 רכש את בנואה (Benoit), ביסטרו פריזאי מהולל ומפואר שנוסד ב-1912 והוא בעל כוכב במדריך מישלן, בשנים הבאות פתח סניפים של בנואה בניו יורק ובטוקיו.
ב-2002 פתח מאפיית גורמה בשם Be Boulangepicier בפריז ואחר-כך פתח סניף שני בפריז (בשם pratique) וסניף שלישי בטוקיו (בשם rapide etsavoureux). זוהי התשובה של דיקאס למקדונלד'ס, ניסיון ליצור חנות מזון מהיר, איכותי וזול.
ב-2003 השיק תוכנית נושאת פרסים שכונתה Fou de France, שהביאה שפים צעירים מרחבי צרפת לעבודה בת שבועיים במסעדת פלזה אתנה בפריז.
בשנת 2007 נטל את הפיקוד על אקדמיית האפייה הלאומית של צרפת (Ecole Nationale Superior de la Patisserie).
בשנת 2009 פתח את מסעדת הדגל השישית שלו בדורצ'סטר, פארק ליין, לונדון, שזכתה בשני כוכבים ממדריך מישלן עם פתיחתה וב-2010 ו-2011 החזיקה בשלושה כוכבים.
מסעדות נוספות בעלות כוכב מישלן אחד של דיקאס הן הבראסרי רלה דו פארק (Relais du Parc) בפאריס והבר אנד ביף (bar &boeuf), מטבח מודרני עם דג בס ובקר בלבד. בבעלותו גם רשת מסעדות הפרושה במדינות רבות בשם ספון (Spoon).
דיקאס היה השף המעוטר ביותר בכוכבי מישלן ביותר מאז ומעולם. בשנת 2006 היה בעל ארבעה עשר כוכבים למסעדותיו, מהן שלושה לשלוש מסעדות הדגל שלו: במונקו, פריז וניו יורק. סך כוכביו עלה לחמישה עשר בשנת 2007, אך ז'ואל רובישון עקף אותו אותה שנה כשף הממושלן בתבל.
לאלן דיקאס חברת החזקות הכוללת מסעדות, ביסטרואים, ומעניקה חוגי בישול וייעוץ קולינרי. ב-2006 הוא הכין מזון לאסטרונאוטים בתחנת החלל.
חברת אלן דיקאס מפעילה עשרים מסעדות וחמישה בתי מלון עם מסעדות באחת עשרה ארצות ברחבי תבל, בארבע יבשות בה עובדים כאלף איש.
דיקאס העלה את הבישול הים-תיכוני למדרגת כבוד לה טרם זכה קודם לכן במטבח הצרפתי: נפוץ השימוש בשמן זית בצד חמאה ושמנת, הוא הכניס מרכיבים כמו ריזוטו ורביולי למסעדות מכוכבות. דיקאס גם רומם יותר מכל שף צרפתי אחר את מעמדם של הירקות והקנה להם מעמד שאינו פחות בחשיבותו מעוף, בקר, דגים ופירות ים.
דיקאס הוא השף הצרפתי הנודע ביותר בין בני-דורו, אך גם הפחות פופולרי שבהם. נמתחת עליו ביקורת רבה על כך שהוא מגלם את ההתנהלות השלילית של המטבח העילי הצרפתי בימינו, וכי הוא מייצג את השפים הנעדרים מהמטבח, שהם אנשי עסקים ממותגים; וכי הדבר בא על חשבון פריצת הדרך המקורית בבישול.
מסעדות אלן דיקאס
מסעדות הדגל
מטבח בן זמננו
מסעדות קלאסיות
או ליונה Aux Lyonnais בפריז, בנואה בפריז, Iparla באזור הבסקים, בנואה בטוקיו.
הפסקות גורמה
טמאריס tamaris בלבנון ו-BoulangEpicerie בפריז.
בתי מלון מסורתיים
שלושה בפרובאנס: La Bastide de Moustiers, Le Domaine des Andeols ו-Hostellerie de l'Abbaye de La Celle. אחד באזור הבסקים Ostape ואחד באיטליה Andana.
מלחמת 1812
מלחמת 1812 (באנגלית: War of 1812) הייתה מלחמה שהתנהלה החל מאמצע שנת 1812 עד לתחילת 1815, בין ארצות הברית לאימפריה הבריטית. המלחמה פרצה בשל כמה סיבות: רצונה של ארצות הברית להתרחב אל מה שנקרא "הטריטוריה הצפון מערבית" (Northwest Territory, כיום שטחיהן של המדינות אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן וויסקונסין), מגבלות סחר שהטילו הבריטים על הסחר עם האימפריה הצרפתית הראשונה בשל המלחמות הנפוליאוניות שהתנהלו באותן שנים בין בריטניה וצרפת, גיוס בכוח של מלחים אמריקאים בעלי אזרחות בריטית לצי הבריטי, תמיכתם של הבריטים בשבטי האמריקאים הילידים נגד ההתפשטות האמריקאית מערבה, ובשל מה שהאמריקאים ראו כפגיעה בכבוד הלאומי שלהם.
עד 1814 נקטו הבריטים אסטרטגיה הגנתית בעיקרה, והסתפקו בהדיפת הניסיונות של ארצות הברית לפלוש למושבות הבריטיות בקנדה, קנדה עילית ותחתית (Upper and Lower Canada, כיום קוויבק ואונטריו, בהתאמה). ב-1813 הצליחו האמריקאים להשתלט על ימת אירי ועל חלקים מאונטריו ולהרוס את חלומו של טקומסה, מנהיג האמריקאים הילידים, להקים פדרציה של כל השבטים, ובדרום מערב הצליח גנרל אנדרו ג'קסון להשפיל את האומה הילידית של שבט הקריק (Creek Nation). ואולם, עם תבוסת נפוליאון ב-1814 היו הבריטים יכולים להפנות לזירה כוחות גדולים. הם העבירו שלוש ארמיות גדולות, ואלו נחלו הצלחות: באוגוסט 1814 כבשו הבריטים את וושינגטון די. סי. ושרפו אותה. האמריקאים הצליחו להדוף מתקפות בריטיות נוספות על ניו יורק, על בולטימור ועל ניו אורלינס.
בנוסף לזירה היבשתית, התנהלה לוחמה ימית ערה: אוניות מלחמה ופריבטירים של שני הצדדים תקפו את אוניות הסוחר של היריב, והבריטים הטילו הסגר ימי על החוף המזרחי של ארצות הברית. הבריטים גם פשטו בכוח רב מן הים על יעדי חוף אמריקאיים. הלחימה היבשתית התנהלה לאורך החוף הדרומי (ממפרץ מקסיקו מזרחה) והמזרחי, מניו אורלינס וצפונה, ולאורך הימות הגדולות ונהר סנט לורנס בצפון, וכן מול השבטים הילידים. שני הצדדים הצליחו לתפוס שטחים של היריב, אך פלישות אלו היו זמניות, והשטחים שנכבשו הוחזרו על ידי שני הצדדים בסיום המלחמה.
קרבות מוצלחים הביאו למעין תחושה של אופוריה בקרב הציבור בארצות הברית, שראה במלחמה מעין מלחמת עצמאות שנייה מול בריטניה. אחד הקרבות שהתפרסמו במיוחד בתודעה האמריקאית היה ההגנה המוצלחת על בולטימור, שסיפקה את ההשראה לכתיבת השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית. סיום המלחמה הביא לתקופה רגועה בשיח הציבורי בארצות הברית, תקופה שנקראה "תקופת התחושות הטובות" (Era of Good Feelings). גם קנדה יצאה מן המלחמה בתחושות לאומיות מחוזקות ואווירה של סולידריות לאומית. הבריטים ראו במלחמה מעין מלחמה צדדית, בצל המלחמות המתמשכות באירופה, והעדיפו לסיים את המלחמה כדי לפתוח בעידן של שלום ויחסי מסחר פוריים עם ארצות הברית.
רקע
העילות למלחמה היו תוצאה של האינטרסים המנוגדים של כמה צדדים שפעלו בו זמנית בזירה: מצד אחד עמדה ארצות הברית הצעירה שביססה זה עתה את עצמאותה, החלה להתפשט מערבה. מן הצד השני עמדו האימפריה הבריטית - בריטניה הגדולה עצמה ומושבותיה בצפון אמריקה, שכמה עשרות שנים לאחר מכן יהפכו לקנדה, וכן אומות הילידים האמריקאים שהתנגדו למהלכי ההתפשטות מערבה של ארצות הברית, וניסו להתגבש בעצמן למעין קונפדרציה משלהן שתבלום את התקדמותה של ארצות הברית אל עומק היבשת. מעבר לאינטרסים ביבשת אמריקה הצפונית, הושפעו כל הצדדים ממהלכי המלחמות הנפוליאוניות באירופה באותן שנים, מלחמות שבהן נטלה בריטניה חלק מרכזי.
ההתנגשות הראשונה בין ארצות הברית לבריטניה הייתה במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהסתיימה ב-1783 בהסכם פריז. שתי המדינות החליפו ביניהן שגרירים, אולם היחסים נותרו מתוחים. כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת ב-1793, כמעט שפרצה מלחמה גם בין ארצות הברית לבריטניה. ב-25 במרץ 1802 חתמו בריטניה וצרפת על הסכם אמיין, שהביא לתקופת שלום קצרה, אך כבר ב-1803, לאחר שנה אחת בלבד, הסתיימה תקופת השלום והמלחמה החלה מחדש.
הפסקת המסחר עם אירופה
ב-21 באוקטובר 1805 הביס הצי המלכותי הבריטי את הצי המשולב של ספרד וצרפת בקרב טרפלגר, ובריטניה הפכה לשליטה הבלתי מעורערת בים. תוכניותיו של נפוליאון לפלוש לבריטניה הפכו בלתי מעשיות. ואולם, חודש וחצי לאחר מכן, ב-2 בדצמבר 1805, בקרב אוסטרליץ, זכו הצרפתים לניצחון מוחץ על צבאות הקואליציה שעמדו מולם. למעשה, בריטניה נותרה היריבה המשמעותית היחידה של צרפת. כדי לפעול נגדה יצר נפוליאון את השיטה הקונטיננטלית - חרם כלכלי שלו היו שותפות בעל כורחן גם פרוסיה, אוסטריה ורוסיה; השיטה הקונטיננטלית הייתה מבוססת על כך שיבשת אירופה תספק את צורכי עצמה, ותחרים סחורה המגיעה מבריטניה. זו האחרונה גמלה בהטלת מצור ימי על אירופה.
המצור פגע קשות במסחר האמריקאי, שחלק נכבד ממנו היה תלוי ביבשת הישנה. ארצות הברית ראתה בכך הפרה בוטה של זכויותיה כמדינה נייטרלית, אך הבריטים סברו שעדיף לפגוע בזכויות אלו מאשר לאפשר לארצות הברית לסחור עם האימפריה הצרפתית. מעבר לשיקולים האסטרטגיים, חששו הבריטים גם מהגידול המהיר בנפח המסחר הימי של ארצות הברית: בין השנים 1802 ל-1810 גדל צי הסוחר של ארצות הברית כמעט פי שניים, והפך לצי הסוחר הנייטרלי הגדול ביותר בעולם. עיקר הסחר האמריקאי היה מופנה לבריטניה: כ-80% מהכותנה שגדלה בארצות הברית שווקה בבריטניה, וכ-50% משאר הייצוא שלה נועד לשווקים בבריטניה. הבריטים החלו לחשוש מהתחרות המסחרית ההולכת וגדלה, ואילו ארצות הברית ראתה בהגבלות המסחר פגיעה בחוק הבינלאומי.
גיוס בכפייה והתנגשות בים
מלחים בריטים רבים עברו לשרת גם על אוניות סוחר אמריקאיות. ההערכה היא שעל אוניות כאלה שירתו כ-11,000 מלחים בעלי אזרחות של ארצות הברית, מהם כ-9,000 איש שהיו בריטים במקור. הבריטים ראו במלחים אלה עריקים, ולפיכך היוו אנשים אלה מאגר חשוב של כוח אדם מנוסה עבור הצי. כחלק מהמצור על אירופה, הופעלו חוקים שנקראו "פקודות המועצה" (Orders of the Council), ועל פיהם החל הצי הבריטי לחפש עריקים על ספינות סוחר אמריקאיות. במהלך החיפושים גויסו בכפייה כ-6,000 מלחים אמריקאים; מה שהחמיר יותר את המצב היה השימוש בתעודות מזויפות, שהקשה על הבריטים. מצב זה הביא לכך שלעיתים גויסו בכפייה גם מלחים אמריקאים לכל דבר. שיטות אלה העלו את חמתה של דעת הקהל בארצות הברית, והעובדה שספינות מלחמה בריטיות ארבו מעבר לקו המים הטריטוריאליים של ארצות הברית כדי ללכוד עריקים ולהחרים סחורה המיועדת לאירופה רק ליבתה עוד את המתיחות. הסיסמה "מלחמה למען סחר חופשי ולמען זכויות המלחים" הייתה אחת הסיסמאות הבולטות של ארצות הברית במהלך המלחמה.
התפשטות מערבה
ארצות הברית הייתה בעיצומו של מהלך התפשטות מערבה. אחד משיאיו התרחש בתחילת המאה, מהלך שנקרא "רכישת לואיזיאנה": נפוליאון קיבל את טריטוריית לואיזיאנה מספרד, לאחר שזו זכתה בה במלחמת שבע השנים, חמישים שנה קודם לכן. כישלונה של צרפת בקרבות הימיים מול בריטניה שכנע את צרפת שלא תוכל לשלוט בטריטוריה החדשה, וב-30 באפריל 1803 נמכרה הטריטוריה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר, במה שנודע כ"רכישת לואיזיאנה". היה זה שטח עצום, כמעט שליש משטחה של ארצות הברית כיום (ובו נכללות כיום המדינות איווה, מיזורי, ארקנסו, דרום דקוטה, נברסקה, קנזס ואוקלהומה, וחלקים ניכרים ממינסוטה, לואיזיאנה מונטנה, ויומינג וקולורדו), מהלך שכמעט הכפיל את שטחה של ארצות הברית דאז.
בהסכם פריז שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מסרה בריטניה לארצות הברית שטח נרחב שנקרא "הטריטוריה הצפון מערבית" (Northwest Territory, כיום שטחיהן של המדינות אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן וויסקונסין). כאן הייתה נקודת החיכוך השנייה בין ארצות הברית לבריטניה, שהייתה סכסוך אלים וחריף יותר מן ההתמודדות הימית במזרח. הסכסוך היה בין תושבי הספר האמריקאי לבין בריטניה, סכסוך חזיתי שנבע מניגוד אינטרסים מוחלט.
סכסוך זה היה מתוח יותר בשל העובדה שהיה שותף לו גורם שלישי, האינדיאנים. אלה ניצבו גם הם נגד האמריקאים הלבנים, שהתיישבותם בטריטוריות אלה הביאה לנישול אינדיאנים משטחי המחיה שלהם, תוך עימות אלים, רווי סחטנות והונאה. הבריטים ראו בילידים האמריקאים מחסום בפני התפשטותה של ארצות הברית על פני היבשת הצפונית וכן היה להם אינטרס מסחרי בהבטחת קיומם ושלומם של הילידים האמריקאים, כספקי פרוות של חיות בר. הבריטים חתמו מפעם לפעם על בריתות צבאיות עם הילידים האמריקאים וסיפקו להם נשק וציוד. התושבים הלבנים של הספר האמריקאי רחשו שנאה עמוקה לבריטים והאשימו אותם בהתססת הילידים האמריקאים נגד ההתיישבות הלבנה והטילו עליהם את האחריות לטבח גברים, נשים וילדים. המתיישבים תבעו לסלק אחת ולתמיד את הנוכחות וההשפעה הבריטית מיבשת אמריקה הצפונית.
קרב טיפקנו
בתחילת המאה ה-19 הגו טקומסה (Tecumseh), מנהיג שבט השוני (Shawnee) ואחיו, טנסקאווטאווה (Tenskwatawa), שנודע כנביא של אומת השוני, רעיון להקמת קונפדרציית שבטים של צפון אמריקה, שתהיה חזקה מספיק לעמוד מול ארצות הברית. רבים מן הילידים האמריקאים הצטרפו אליהם, למחנה שנודע בשם פרופטסטאון (Prophetstown). לאחר שנודע לממשל האמריקאי על התגבשות הקונפדרציה, נשלח המושל הצבאי של אינדיאנה, ויליאם הריסון, בראש כוח של כ -1,000 חיילים למקום. הריסון הגיע סמוך לפרופטסטאון ב-6 בנובמבר 1811, שם נפגש עם נציג של טנסקאווטאווה (הצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור) שהציע שביתת נשק זמנית עד למשא ומתן שיתקיים למחרת. הריסון הסכים, וחנה בסמוך.
היסטוריונים חלוקים בשאלת כוונותיה של ארצות הברית לגבי קנדה. הדעה שהייתה רווחת במחקר עד אמצע המאה ה-20 הייתה שאכן הייתה כוונה להשתלט על חלק כלשהו של המושבות בקנדה. זאת, במטרה לספח אותן לארצות הברית. דעה זו נשמעת גם כיום, אך הדעה הרווחת כיום היא שארצות הברית לא התכוונה לסיפוח או להשתלטות אלא למניעת התמיכה הבריטית באינדיאנים, וכן כדי ליצור אמצעי לחץ על בריטניה - לפגוע בבסיס הכלכלי שתמך במושבות הבריטיות בים הקריבי או להשתלט על קלף מיקוח במשא המתן העתידי עם האימפריה הבריטית. בארצות הברית נשמעו קולות שראו בגירוש הבריטים מקנדה המשך של מלחמת העצמאות, וצבא ארצות הברית ציפה להתקבל כצבא משחרר במושבות בקנדה, וקיווה להתעוררות מרידות נגד הבריטים עם התקדמותם. כל זה לא התרחש בפועל; חלק גדול מהתושבים במושבות היו תושבי ארצות הברית לשעבר, שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות ונאלצו לנטוש את מקומות מגוריהם בשל תוצאות המלחמה, ואלו היו עוינים לארצות הברית. אחרים היו פשוט אדישים. צבא ארצות הברית נאלץ לסגת מכיבושים שונים בקנדה עקב חוסר שיתוף פעולה מצד המקומיים.
ניצי מלחמה בקונגרס
ב-1809 הסתיימה כהונתו של הנשיא תומאס ג'פרסון, ובמקומו נבחר ג'יימס מדיסון. בבחירות לקונגרס שנערכו ב-1810 נבחרו רבים שתמכו בגלוי באופציה צבאית נגד בריטניה. צירים אלה נקראו "ניצי מלחמה" (War Hawks). האווירה הפרו-מלחמתית בקרב צירים אלה נבעה מן המתח הרב ששרר בין שתי המדינות, כאמור לעיל, והתסכול על אוזלת ידה של ארצות הברית נגד הבריטים הגביר את הרצון לנקמה. רבים מ"ניצי המלחמה" ראו במהפכה האמריקאית תחילתה של מהפכה עולמית; שחרור קנדה הבריטית היה הצעד ההגיוני הבא. מניע נוסף של "ניצי המלחמה" היה תמיכתם של רבים מהם בנפוליאון במלחמתו נגד בריטניה; הם ראו קרבה אידאולוגית לצרפת המהפכנית. "ניצי המלחמה" העריכו שניתן יהיה בקלות לכבוש שטחים בקנדה, שכן על כל אזור בקנדה עילית (אזור אונטריו של היום) הגנו פחות מ-2,000 חיילים בריטים ולבריטניה היו כ-10,000 חיילים ומלחים בכל שטחה העצום של קנדה. לעומת זאת, לארצות הברית היו 12,000 איש בצבאה הסדיר, ובהמשך המלחמה נעשו מאמצים להגדיל את הצבא ל-35,000 איש, ובנוסף ניתן היה לגייס עוד קרוב לחצי מיליון אנשי מיליציה. ההערכה הייתה שבריטניה לא תוכל לגייס כוחות גדולים כאלה. לקראת 1812 דעכה הפופולריות של מדיסון בעיקר בקרב אנשי מפלגתו, ובהם רבים מניצי המלחמה; לא היה ברור אם יזכה בתמיכתם למועמדות לקדנציה נוספת. הוא נשען על עצותיהם יותר ויותר.
הכרזת המלחמה
ב-1 ביוני 1812 העביר הנשיא מדיסון לקונגרס הודעה, שבה פירט את תלונותיה של ארצות הברית נגד בריטניה. מדיסון לא ביקש מהקונגרס במפורש להכריז מלחמה, אך בית הנבחרים מיהר להצביע בעד מלחמה, ברוב של 79 חברים מול 49 מתנגדים; הסנאט אישר את ההחלטה ברוב של 19 תומכים נגד 13 מתנגדים. ב-18 ביוני אישר הנשיא מדיסון את ההחלטה וחתם עליה; זהו התאריך הרשמי של תחילת המלחמה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הכריזה ארצות הברית מלחמה על מדינה אחרת, ובמבט לאחור מסתבר שזו הייתה ההצבעה הצמודה ביותר על הכרזת מלחמה בתולדות ארצות הברית. כל 39 חברי הקונגרס מן המפלגה הפדרליסטית התנגדו או לא הצביעו בעד המלחמה; מתנגדי המלחמה החלו לקרוא לה "המלחמה של מר מדיסון".
במקביל, נרצח ב-11 במאי בלונדון ראש ממשלת בריטניה ספנסר פרסיבל. במקומו עלה לשלטון רוברט ג'נקינסון, לורד ליברפול. הוא שאף להגיע למערכת יחסים טובה יותר עם ארצות הברית, ולפיכך הורה ב-16 ביוני על ביטול החלטות המועצה. ואולם, דבר ההחלטה הגיע לארצות הברית רק כמה שבועות לאחר מכן; כאמור, ב-18 ביוני כבר הוכרזה המלחמה.
בריטניה
אף על פי שקדמו למלחמה שנים של יחסים דיפלומטיים מתוחים, אף אחת מהמדינות לא הייתה מוכנה למלחמה. בריטניה הייתה שקועה כל כולה במלחמות הנפוליאוניות: רוב הצבא הבריטי היה בחצי האי האיברי, כשהוא לוחם בצבא הצרפתי, מלחמה שעתידה הייתה להימשך עד נפילתו של נפוליאון ב-1814. הצי המלכותי הבריטי היה עסוק רובו ככולו באכיפת ההסגר הימי על האימפריה הצרפתית. מספר החיילים הבריטים בצפון אמריקה היה, כאמור, קטן מאוד: ביולי 1812 היו בקנדה כולה 6,034 חיילים סדירים, לא כולל המיליציה. במשך השנתיים הראשונות למלחמה לא היו הבריטים יכולים להפנות תגבורות מאירופה לסיוע בצפון אמריקה, ומזכיר המלחמה והמושבות הבריטי, הרוזן מבאת'הרסט, דחק במושל קנדה לנקוט מדיניות הגנתית; המושל, לויטננט גנרל סר ג'ורג' פרבוסט, שהיה גם כך אדם זהיר, אימץ מדיניות זו. הוא ריכז את צבאו בקנדה תחתית על חשבון קנדה עילית, שהייתה פגיעה יותר למתקפות אמריקאיות, ונקט מעט יוזמות התקפיות בשנתיים הראשונות. ההנהגה הבריטית האמינה כי לא ניתן להגן כלל על קנדה עילית, והמושל העביר הוראה למושל קנדה עילית להגן על קנדה עילית רק אם ניתן, ואם לא כן להטיל את משימת ההגנה על אנשי המיליציה הקנדים ולהעביר את החיילים הסדירים אל מונטריאול. מצבו של הכוח הבריטי בקנדה היה עגום: מעט החיילים היו מפוזרים על פני שטחים עצומים, ומבצרים רבים היו מאוישים בדלילות. מורל החיילים היה נמוך, העריקות מרובות, ולא הייתה כל אפשרות לסיוע בכוח אדם או בציוד מבריטניה.
מושל קנדה עילית בפועל, מייג'ור גנרל אייזק ברוק, לא השלים עם המצב שאליו נקלע. הוא הבין שאם הכוחות האמריקאים לא ייעצרו באזור האגמים, אין כוח בריטי שיוכל לחסום אותם עד קוויבק, ורוב השטח הבריטי יאבד. כבר מ-1807 החל ברוק בהכנת תוכנית להגנת קנדה. הוא יצר קשרים עם טקומסה, שעם הזמן הפכו לברית רשמית. ברית זו הבטיחה כי בריטניה תפעל להקמת קונפדרציית שבטים אינדיאנים בצפון מערב ארצות הברית, תמורת תמיכת השבטים של טקומסה בכוחות הבריטים. בריטניה גם תספק נשק ומזון לשבטי האינדיאנים. לא היה די בברית הזו להבטיח את קנדה, ברוק הבין שחשוב להקדים ולהכות את האמריקאים, לשטות בהם ולהביא אותם לחשוב שכוחה של קנדה גדול משחשבו. לכן הפעיל לוחמים אינדיאנים ואנשי מיליציה נגד מבצר מקינאק.
הבחירות לנשיאות סוריה (2007)
הבחירות לנשיאות סוריה נערכו ב-27 במאי 2007. לאחר שמועצת העם אישרה פה אחד, להציע את מועמדותו של בשאר אל-אסד כמועמד יחיד, נערכה הצבעה בעד ונגד. בשל שינוי החוקה זוהי מערכת הבחירות האחרונה בסוריה שנערכה בשיטה זו.
מלחמת 1812
ארצות הברית
גם ארצות הברית לא הייתה מוכנה למלחמה. הנשיא מדיסון הניח שניתן יהיה להשתלט על קנדה בעזרת המיליציות המקומיות, ובכך להביא לסיום המלחמה ולמשא ומתן. הנושא החשוב ביותר מבחינת ארצות הברית היה ניתוק הקשר בין הבריטים בקנדה לשבטי הילידים האמריקאים. בשל כך, תכננו האמריקאים לפעול מאזור האגמים הגדולים ומשם לנוע צפון מזרח על בסיס אגן נהר סנט לורנס לתוך קנדה תחתית, חבל קוויבק. האמריקאים לא האמינו כי תושבי קוויבק הצרפתים יתנגדו לכוחות האמריקאים; אפילו הגורמים הריאליסטים והפרגמטיים ביותר בקרב הממשל האמריקאי, כולל הנשיא בעצמו, האמינו כי קנדה עילית, לכל הפחות, תיפול בידי ארצות הברית.
צבאה הסדיר של ארצות הברית מנה פחות מ-12,000 איש ב-1812. הקונגרס אישר את הגדלת הצבא הסדיר ל-35,000 איש, אך ההרחבה נתקלה בקשיים: השירות הצבאי היה התנדבותי ולא פופולרי, השכר היה נמוך וקציני הצבא, בתחילת המלחמה, חסרו ניסיון ואימון. חלק מן המיליציות סירבו להילחם מחוץ למדינותיהן, ואנשיהן סירבו לקבל עליהם את עולה של המשמעת הצבאית. מהלך המלחמה הוכיח שהמיליציות נלחמו היטב כאשר אנשיהן היו על אדמתם, אך כאשר נלחמו באזורים אחרים היה תפקודם הקרבי גרוע. רבים מאזרחי ארצות הברית התנגדו למלחמה, דבר שהכביד על ניהולה; במיוחד התנגדו לה תושבי ניו אינגלנד, שהביעו מחאה קולנית ולא היססו לתקוף, מילולית ואף פיזית, חברי קונגרס ואישי ציבור אחרים. בארצות הברית לא היה בנק מרכזי, שכן זה נסגר ב-1811 משתם ההיתר לפעילותו מטעם הקונגרס (הבנק המרכזי הקיים כיום, הבנק הפדרלי, נוסד רק ב-1913, ולפניו פעלו כמה בנקים מרכזיים, אך רק משנת 1862). הממשל נאלץ לפנות לבנקאים פרטיים, אך הבנקאים של האזור הצפון מערבי התנגדו למלחמה וסירבו לסייע לממשל, דבר שיצר קושי רב במימון המלחמה. ניו אינגלנד סירבה גם לספק מיליציות, ואף איימה לפרוש מן האיחוד. הבריטים ניצלו היטב את הפיצול, והטילו הסגר ימי רק על נמלי המדינות הדרומיות יותר. מאידך, עודדו הבריטים הברחות לניו אינגלנד.
המלחמה התנהלה בשלוש זירות:
וודי הרלסון
וודרוו טרייסי "וודי" הרלסון (באנגלית:  Woodrow Tracy "Woody" Harrelson; נולד ב-23 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע ותיאטרון אמריקאי, שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזוכה פרס אמי.
מלחמת 1812
זירת האגמים הגדולים וגבול קנדה
כאמור, מנהיגי ארצות הברית האמינו כי פלישה לקנדה תהיה קלה; הנשיא לשעבר ג'פרסון התבטא, כי כיבוש קנדה הוא פשוט עניין של צעדה אל תוכה. רבים מתושבי קנדה היו לויאליסטים (loyalists), שתמכו בבריטניה בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הם היגרו לקנדה עילית לאחר תבוסתה של בריטניה, והאמריקאים האמינו כי יצדדו בארצות הברית במלחמה זו. אמונה זו התבדתה. בקנדה תחתית, שהייתה מאוכלסת יותר, זכה השלטון הבריטי לתמיכה איתנה של האליטה האנגלית שהייתה נאמנה לאימפריה, ומהאליטה הצרפתית, שחששה שפלישה אמריקאית תפגע באורח חייהם, ותחדיר פרוטסטנטיות, דמוקרטיה וקפיטליזם, בצד פגיעה בכנסייה הקתולית. התושבים הצרפתיים גם חששו מסיפוח אדמותיהם על ידי מהגרים אמריקאים שעלולים היו להגיע אם תנצח ארצות הברית.
הפלישות לקנדה עילית וקנדה תחתית, 1812
בשנתה הראשונה של המלחמה נהנו הבריטים מהיתרון שהקנה להם ניסיונם הצבאי, לעומת המפקדים האמריקאים שהיו חסרי ניסיון קרבי ופיקודי. האמריקאים היו יכולים לתקוף באזור מונטריאול וקוויבק, לאורך נהר סנט לורנס; מתקפה באזור זה הייתה שוללת מן הבריטים את הבסיס העיקרי שלהם בצפון אמריקה. ואולם, האמריקאים העדיפו לתקוף בגזרה מערבית יותר, סביב ימת אירי וימת אונטריו, וליד אגם צ'מפליין. באזור זה הייתה התמיכה הרבה ביותר במלחמה, עקב הקשר בין הבריטים לשבטי הילידים האמריקאים שחיו באזור זה.
וודי הרלסון
ביוגרפיה
הרלסון נולד במידלנד, טקסס שבארצות הברית. הוא בנם של דיאן לו ושל צ'ארלס הרלסון, רוצח שכיר שעבד עבור ארגון פשע מאורגן והורשע בעבירה של רצח שופט פדרלי, בגינו נשלח לשני מאסרי עולם בכלא פדרלי. וודרוו הרלסון בילה את רוב ילדותו בעיר לבנון שבאוהיו ולמד ב"בית ספר לבנון" בעיר, לאחר מכן למד ב"מכללת האנובר" באינדיאנה.
מלחמת 1812
הפלישות לקנדה עילית וקנדה תחתית, 1812
הצבא הבריטי זכה לניצחון ראשון מיד בתחילת המלחמה: יחידה בריטית שבסיסה היה באי סנט ג'וזף, בימת יורון, הצליחה להשתלט כמעט ללא קרב על מבצר מקינאק, במישיגן. הכוח הבריטי שמע על הכרזת המלחמה לפני שהכוח האמריקאי קיבל על כך ידיעה. הבריטים נחתו על האי שבו היה המבצר ב-17 ביוני 1812, הציבו תותח בעמדה שולטת וירו ירייה אחת; האמריקאים המופתעים נכנעו ללא קרב. ניצחון זה עודד מאוד את הילידים האמריקאים, והם נהרו בהמוניהם לאמהרטסברג כדי להצטרף לבריטים.
וודי הרלסון
ביוגרפיה
ב-1983 סיים הרלסון את לימודיו בהצלחה וקיבל תואר ראשון בתיאטרון ובאנגלית.