cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל וינוגרד
ביוגרפיה
וינוגרד החל ללמוד הנדסת חשמל ב-MIT שם השלים את התואר הראשון (B.S) והתואר השני (M.S) בשנת 1959. את עבודת הדוקטורט (Ph.D) שלו הוא השלים במכון קוראנט למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1968, בהנחיית ג'ק שוורץ (Jacob T. Schwartz). בשנת 1961 הצטרף לצוות המחקר של IBM וניהל שם, במשך תקופה ארוכה, את מחלקת המחקר המתמטי (בשנים 1970–1974 ו-1980–1994). שימש כפרופסור אורח קבוע בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
וינוגרד החזיק במספר ארדש 2.
ספריו
</DIV>
Me אני
me אני היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית, שעוקבת אחר חיי כוכבי הילדים. לסדרה הופקו שתי עונות ששודרו בערוץ הילדים, כאשר הראשונה שודרה בשנת 2014 והשנייה בשנת 2015. לסדרה הופקו 14 פרקים ופרק ספיישל מיוחד בנושא בוליווד.
עלילה
כל פרק מתמקד באישיות אחרת, הם מתבקשים לבחור מספר תמונות מחשבון האינסטגרם שלהם ובעקבותיהן מספרים למצלמה על אורח החיים שלהם ועונים על שאלות הנשאלות על ידי הבמאי.
ליאוני סנדרקוק
ליאוני סנדרקוק (באנגלית Leonie Sandercock; נולדה ב-1949, באדלייד, אוסטרליה) היא תאורטיקנית העוסקת בנושא תכנון עירוני בן זמננו. במסגרת המחקרים שלה היא מרבה לעסוק בסוגיות של תכנון ערים רב-תרבותיות, התמודדות ערים עם קליטת מהגרים, תאוריות של תכנון בעזרת דיאלוג בין קבוצות אתניות שונות, ובדרכים חדשות של חשיבה על תכנון אורבני לאור אופיין המשתנה של ערים בעידן הגלובלי.
במחקריה היא נותנת דגש מיוחד על עיצוב מדיניות של תכנון אורבני מתוך נקודת מבט חברתית.
בין השנים 1981 ל-1986 כיהנה סנדרקוק כמרצה ולאחר מכן כראש החוג ללימודים אורבניים באוניברסיטת מקוארי (Macquarie University) שבסידני, אוסטרליה. משם עברה לארצות הברית לתקופה של כ-11 שנים, שם חילקה את זמנה בין כתיבת תסריטים בהוליווד לעבודתה כחוקרת ומרצה בחוג לתכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). שני תפקידים אלו השפיעו השפעה מכרעת על המשך דרכה, הן כחוקרת והן כיוצרת סרטים דוקומנטריים על מושאי מחקרה.
בשנת 1996 חזרה סנדרקוק לאוסטרליה וכיהנה כמרצה בכירה בפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטת מלבורן (University of Melbourne), ובמכון הטכנולוגי של רויאל מלבורן (RMIT University). בשנת 2001 עברה להתגורר בוונקובר שבקנדה, יחד עם בעלה, ד"ר ג'ון פרידמן, והחלה לכהן כמרצה בחוג לתכנון אזורי וקהילתי באוניברסיטת קולומביה הבריטית (UBC). מיולי 2006 ועד נובמבר 2007 כיהנה כראש החוג.
בשנת 2007 החלה במחקר המבוסס על עבודה משותפת עם התושבים הילידים של קולומביה הבריטית במערב קנדה. המחקר עסק ביצירת סרטים דוקומנטריים כמדיום שמעודד דיאלוג בנוגע להחלמה, השלמה ושותפות עם החברה השלטת בקנדה. בשנת 2010 השלימה בעבודה משותפת עם ג'יאובני אטילי את הסרט הדוקומנטרי 'למצוא את דרכנו' (Finding Our Way), העוסק בקהילות אלה.
היא בעלת BA תואר ראשון בהיסטוריה (בהצטיינות) מאוניברסיטת אדלייד, אוסטרליה (1970); דוקטור במחקר אורבני מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (1974); ותואר שני בתסריטאות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1989).
ספרים וסרטים דוקומנטריים
•	Cities for sale: property, politics and urban planning in Australia Carlton, Vic. : Melbourne University Press Melbourne University Press, 1975
•	The Land Racket Silverfish, 1979
•	Making the Invisible Visible: A Multicultural History of Planning University of California Press, 1998
•	Towards Cosmopolis, Planning for Multicultural Cities, London: John Wiley, 1998
•	Cosmopolis II: Mongrel Cities in the 21st Century, London: Continuum, 2003
•	Where Strangers Become Neighbours: the story of the Collingwood Neighbourhood House and the the integration of immigrants in Vancouver, Canada, with Giovanni Attili (Univesity of Rome), 50 minute documentary film, 2006 http://www.youtube.com/watch?v=YWzcGXUWsI8&feature=related
•	Multimedia Explorations in Urban Policy and Planning: Beyond the Flatlands, Springer, 2010
•	Finding Our Way, with Giovanni Attili, 90 minute documentary film, 2010 http://www.youtube.com/watch?v=AdWvNWT0FjA&feature=related
•	 Interview with Leonie Sandercock:  http://www.youtube.com/watch?v=qYJUfSwgfPo
•        Planning Theory & Practice, Volume 1, Routledge, Pages 13 – 30, 2000 The article: When Strangers Become Neighbours: Managing Cities of Difference https://web.archive.org/web/20100821185945/http://www.eslarp.uiuc.edu/courses/FAA%20391_Spring10/Sandercock_Strangers.pdf
Chloroflexus
Chloroflexus (בתעתיק לעברית: כְלוֹרוֹפְּלֶקְסוּס) הוא סוג של חיידקים פוטוסינתטיים במערכה Chloroflexi (שנקראה בעבר חיידקים ירוקים לא גופריתיים, אך שמה שונה על פי שם הסוג הנחקר ביותר במערכה זו - Chloroflexus).
גילוי ומחקר
הסוג Chloroflexus נמצא ותועד לראשונה בשנת 1974 על ידי ד"ר בברלי פירסון ומי שהיה המנחה לדוקטורט של קאסטנהולץ. החוקרים הצליחו לבודד את הסוג ממעיינות חמים שבפארק הלאומי ילוסטון שבארצות הברית ובכך גילו לעולם את החלק החמישי בפאזל הפוטוסינתטי.
אחד הקשיים העיקריים בחקר חיידקי ה-Chloroflexus הוא חוסר היכולת לבודד אותם וללמוד את תכונותיהם. כאשר הסוג נמצא בטבע הוא מוקף באין ספור מיני חיידקים בעלי יכולות שונות והדבר מקשה מאוד את הלימוד אודותיו. מאידך, לא ברור לחלוטין אם אותם מיני חיידקים המצליחים לבודד במעבדות הם באמת בעלי החיים העיקריים בטבע ומייצגים הלכה למעשה את כלל או עיקר בני מינם.
פוטוסינתזה
חיידקי ה-Chloroflexus מסוגלים, כמו חיידקי גפרית ירוקים, לסנתז תרכובות פחמן אורגניות בעזרת אנרגיית האור. את האנרגיה הזאת הם לוכדים, בדומה לחיידקי הגפרית הירוקים, בעזרת גופיפים שנקראים "כלורוזומים". אותם כלורוזומים מכילים עד 200,000 יחידות של בקטריוכלורופיל (כלורופיל של חיידקים), כך שכל חיידק בסוג זה מסוגל להכיל כ-50 מיליון יחידות כלורופיל חיידקי. יכולת גבוהה ביותר של דחיסה וסידור זו מאפשרת לחיידקי ה-Chloroflexus לקצור אור באורך גל של 740 ננומטר למטרת פוטוסינתזה (שלא יוצרת חמצן). חיידקי ה-Chloroflexus יכולים לבצע פוטוסינתזה ולנשום בעזרת חמצן. זאת בניגוד לחיידקים הירוקים הגפרתיים, אשר לא מסוגלים לסבול חמצן כלל. הדבר מקנה להם, ככל הנראה, יתרון תחרותי.
חיידקי ה-Chloroflexus, מהווים יחידה בפני עצמה בעולם החיידקים הפוטוסינתטיים: את היחידה הזו מרכיבות הכחוליות, החיידקים הירוקים הגפרתיים, החיידקים הסגולים, ההאלו-בקטריות וה-Chloroflexus.
מבחינה גנטית הסוג Chloroflexus נחשב לעתיק מאוד ויש הסוברים שהוא מעין אב קדמון שמתוכו התפתחו החיידקים הירוקים הגפרתיים מחד, והחיידקים הסגולים מאידך. סברה זאת נשענת על סמך הממצאים הפיזיולוגיים בחיידקי ה-Chloroflexus המראים תכונות מקבילות בשני היחידות הללו.
סוגים קרובים
בודדו עד היום בסך הכול 5 סוגים של חיידקים הדומים ל-Chloroflexus. הללו כולם דמויי צינור גמיש, פוטוסינתטיים, אם כי לא לכולם יש כלורוזומים. חלקם חיים גם כן במעיינות חמים (בטמפרטורה של עד 79 מעלות צלזיוס) וחלקם במים קרירים יותר. חיידקים אשר נראים כמו אלה שבסוג Chloroflexus נראים כמעט בכל סביבה: במעיינות מלוחים במיוחד בדומה לים המלח, במעיינות חמים במיוחד, במקומות של זהום רב, בים, באדמה, בסביבה שיש בה חמצן ובסביבה שאין. נראה כי חיידקים אלה יודעים להסתגל לסביבות קיצוניות בטבע.
לידיה בקר
לידיה ארנסטין בקר (Lydia Ernestine Becker; 1827-1890) הייתה מנהיגה בתנועת הסופרג'יזם המוקדמת בבריטניה, מדענית חובבת שהתענינה בביולוגיה ואסטרונומיה. היא מפורסמת בכך שייסדה והוציאה לאור את כתב העת "הז'ורנל לסופרג'יזם נשי" בין השנים 1870–1890.
ביוגרפיה
לידיה בקר נולדה במנצ'סטר, למשפחה ממוצא גרמני. כמו נערות רבות באותה תקופה, היא התחנכה בבית. הייתה לה סקרנות אינטלקטואלית, והיא למדה בעצמה בוטניקה ואסטרונומיה. בשנת 1862 כתבה מאמר מדעי בנושא צמחים שזכה במדליית זהב. אף על פי שהוריה, לא היו מעורבים, דודה הוא זה שעודד את עיסוקה במחקר. חמש שנים לאחר מכן היא הקימה את האגודה הספרותית לנשים במנצ'סטר.
בקר החלה להתכתב עם צ'ארלס דרווין, וזמן קצר אחר כך שכנעה אותו לשלוח מאמר לאגודה שהקימה. במהלך ההתכתבויות שלהם, בקר שלחה לדרווין מספר דגימות של צמחים מהשדות סביב מנצ'סטר, וגם עותק של ״ספר קטן״ שכתבה (״בוטניקה למתחילים״ 1864).
בקר היא אחת ממספר נשים מהמאה ה -19 שתרמו, באופן סדיר, לעבודתו המדעית של דרווין. ההתכתבות שלה ועבודתה המחקרית מעידות כי היה לה עניין מיוחד בצמחים ביסקסואליים והרמפרודיטיים, אולי הם נתנו לה עדות חזקה מהטבע שקיימת אלטרנטיבה רדיקלית לסדר החברתי והמיני הקיים.
בקר זכתה להוקרה בזכות תרומתה המדעית, ובשנות ה -60 של המאה ה -19 הוענק לה פרס לאומי עבור אוסף של צמחים מיובשים בטכניקה מיוחדת שהמציאה ששימרה את צבעיהם המקוריים. בשנת 1869 היא העבירה הרצאה מדעית בנושא בוטניקה בישיבת האגודה הבריטית לקידום המדע. הנושא היה השפעת זיהום פטרייתי על התפתחות מינית בזנים של צמח.
אף על פי שבוטניקה נותרה חשובה לבקר, אקטיביזם למען זכות בחירה לנשים, סופרג׳יזם; יחד עם מעורבות בקידום ועידוד חינוך מדעי לילדות ונשים הפכו לעניין המרכזי בחייה.
תפקידה בסופרג'יזם
בסתיו 1866 השתתפה בקר בישיבה השנתית של האגודה הלאומית לקידום מדעי החברה. היא מאוד התלהבה מההרצאתה של ברברה בודיצ'ון: "הסיבות לשחרור הנשים". ובעקבותיה התמסרה לנושא.
בינואר 1867 כבר כינסה את הישיבה הראשונה של ועדת הסופרג'יזם של מנצ'סטר, אחד הארגונים הראשונים מסוגו בבריטניה.
במנצ׳סטר היא הכירה את ד"ר ריצ'רד פנקהרסט, (שכונה "הדוקטור האדום") עורך דין וסוציליסט שהיה פעיל בקידום הסופרג'יזם. בקר תיארה אותו כ"גבר קטן, מאוד חכם, עם עמדות יוצאות דופן על החיים בכלל ועל נשים בפרט". ריצ׳רד פנקהרסט התחתן עם אמלין בשנת 1879.
מספר חודשים לאחר מכן, שמה של אשה אלמנה, בעלת חנות, לילי מקסוול, הופיע בטעות בפנקס הבוחרים במנצ'סטר. זה לא היה המקרה הראשון, אבל הייתה זאת הזדמנות טובה לקבל פרסום ולקדם זכות בחירה לנשים.
בקר ביקרה את מקסוול וליוותה אותה לקלפי. פקיד הקלפי מצא את שמה של מקסוול ברשימה ואיפשר לה להצביע. בקר החלה מייד לעודד נשים אחרות, ראשות בתי אב באזור, לעתור לרשויות כדי ששמן יופיע ברשימות. טענותיהן הוצגו בבית המשפט על ידי סר ג'ון קולרידג ' וריצ'רד פנקהרסט "בתיק שנקרא "צ'ורלטון נ'." לינגס", אך התיק נדחה.
ב־14 באפריל 1868, התקיימה הישיבה הציבורית הראשונה של האגודה הלאומית לסופרג׳יזם באולם גדול במנצ'סטר. שלוש הנואמות העיקריות היו אגנס פוצ'ין, אן רובינסון, ולידיה בקר. בקר העבירה החלטה שיש להעניק לנשים זכויות הצבעה באותם תנאים כמו לגברים.
לאחר מכן החלה בקר בסיור הרצאות בערי צפון מטעם האגודה. ביוני 1869 הצליחו בקר וחברותיה להשיג זכות הצבעה לנשים בבחירות לרשויות המקומיות. לאחר קמפיין שמטרתו להכליל נשים בוועד המנהל של בתי ספר, היא הייתה אחת מארבע נשים שנבחרו בשנת 1870 לוועד המנהל של בתי הספר במנצ'סטר. היא כיהנה בתפקיד עד יום מותה. באותה שנה הקימו בקר וחברתה ג'סי בוצ'רט את כתב העת "הז׳ורנל לסופרג׳יזם נשי" וזמן קצר אחר כך החלו לארגן סיורי הרצאות ברחבי בריטניה שבהן נשים היו אלו שנאמו, דבר נדיר באותה תקופה. בהרצאה בשנת 1874 במנצ'סטר שאורגנה על ידי בקר, אמלין פנקהרסט בת החמש עשרה הגיעה למפגש הציבורי הראשון שלה למען זכות בחירה לנשים.
"הז׳ורנל היה" כתב העת הפופולרי ביותר בנושא סופרג׳יזם בבריטניה של המאה ה -19. בספרו על התנועה: Votes for Women: The Story of the Battle רוג'ר פולפורד טוען: ההיסטוריה של העשורים משנת 1860 עד 1890, מבחינת הסופרג׳יזם היא ההיסטוריה של לידיה בקר. הז׳ורנל פרסם נאומים מרחבי הארץ, מתוך בית הנבחרים ומחוצה לו. בקר פרסמה את ההתכתבויות שלה עם תומכיה ועם מתנגדיה, במיוחד בשנת 1870, כשהצליפה בחבר בית הנבחרים מקרנארבונשייר לאחר שהצביע נגד הצעתה המאפשרת לנשים להצביע.
בשנת 1880, בקר ועמיתותיה למאבק ניהלו קמפיין למען זכותן של נשים להצביע לבית הנבחרים התחתון באי מאן. באופן בלתי צפוי הן הצליחו והבטיחו לראשונה זכות הצבעה לנשים באי בבחירות במרץ 1881.
בקר הפכה ליו"ר הוועדה המרכזית של האגודה הלאומית לזכות הצבעה לנשים. ארגון זה הוקם בשנת 1871 כדי לשדל את הפרלמנט. חברי הוועד האחרים כללו את הלן בלקברן, מיליסנט פוקט, ג'סי בוצ'רט, אווה מקלארן, מרגרט ברייט לוקאס, פריסילה ברייט ברייט מקלארן ופרנסס פאוור קוב.
היה שוני מהותני בראיית הנשיות בין בקר לפמיניסטיות אחרות בנות תקופתה. היא האמינה שאין הבדל טבעי בין האינטלקט של נשים וגברים, והייתה קול חשוב בקידום מערכת חינוך לא מבוססת מגדר בבריטניה.
בשונה מסופרג׳יסטיות אחרות היא דחפה לזכות הצבעה לנשים לא נשואות. בקר האמינה שנשים הקשורות לבעלים, ויש להן מקורות פרנסה יציבים, פחות נואשות להצביע מאשר אלמנות ורווקות. הגישה שלה הפכה אותה למטרה ללעג של כותבי טורי דעה, ופרשנות ושל ציירי קריקטורה בעיתונים.
מורשתה של לידיה בקר
בקר נפטרה מדיפטריה בעיירת הספא אקס לה בן בצרפת, בשנת 1890, בת 63 הייתה במותה.
אוסף ספרים של נשים, שכלל ספרים מאוסף הלן בלקברן, מאוספי חברותיה, וממקורות נוספים, אוגד בשני ארונות ספרים מעוטרים בפורטרטים של לידיה בקר ושל קרולין אשורסט ביגס. ארונות ספרים אלה הוענקו למכללת גירטון.
שמה של לידיה בקר בחרוט בחלק התחתון של אנדרטת מובילי הרפורמות (reformers) בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
השם והתמונה של בקר, לצד 58 שמות אלו שתמכו בזכות הבחירה לנשים, חרוטים על המסד של הפסל של מיליסנט פוסט בכיכר הפרלמנט, בלונדון.
המסמכים של לידיה בקר נמצאים בארכיון שלה בספריית הנשים של בית הספר לכלכלה בלונדון.
ריצ'רד ג'ורדן
ריצ'רד ג'ורדן (באנגלית:  Richard Jordan; 19 ביולי 1937 – 30 באוגוסט 1993) היה שחקן אמריקאי. ג'ורדן הוא זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1976 על תפקידו במיני סדרה "קפטנים ומלכים". כשחקן קולנוע הופיע ג'ורדן בסרטים "מרוץ לחיים", "המרדף אחר אוקטובר האדום", "סוד ההצלחה שלי", ו"רגשות",
ביוגרפיה
נולד בשם רוברט אנסון ג'ורדן, ג'וניור בניו יורק סיטי. בנם של קונסטנס ורוברט אנסון ג'ורדן, האב. הוריו התגרשו כשהיה בן חמש וג'ורדן עבר להתגורר עם אמו שנישאה לפוליטיקאי ניובולד מוריס. ג'ורדן היה נכדו של המשפטן המוערך השופט לרנד הנד.
קריירת משחק
ג'ורדן החל את דרכו כשחקן קולנועי משני בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 במערבונים "רוסטר קוגבארי" (לצידם של ג'ון ויין וקתרין הפבורן), "איש חוק" "ואלדז מגיע", "האדמה של צ'אטו" ובסרטי הפשע "היאקוזה" של סידני פולאק בתפקיד שומר הראש דאסטי ו"החברים של אדי קוייל".
בשנת 1976 הצליח ג'ורדן לשדרג את מעמדו המקצועי בזכות תפקיד ראשי בסרט הפעולה המדע בדיוני פורץ הדרך של מייקל אנדרסון "מרוץ לחיים" בתור פרנסיס 7. באותה שנה שיחק ג'ורדן בתפקיד הראשי במיני סדרה "קפטנים ומלכים", בעבורו הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1978 שיחק ג'ורדן בתפקיד ז'אן ולז'אן בסרט הטלוויזיה של גלן ג'ורדן "עלובי החיים" ולקח חלק בסרטו של וודי אלן "רגשות", בו הוא שיחק בתפקיד פרדריק. ב-1981 הופיע ג'ורדן בדרמת הטלוויזיה של CBS "הבונקר" בתפקיד אלברט שפר מראשי המשטר הנאצי והאדריכל האישי של אדולף היטלר (אנתוני הופקינס).
בשנות ה-90 הופיע ג'ורדן במותחן הפעולה "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ד"ר ג'פרי פלט ובסרט המלחמה התקופתי "גטיסבורג" בתפקיד גנרל צבא הקונפדרציה לואיס ארמיסטד.
חיים אישיים
ג'ורדן היה אב לילדה מנישואיו הראשונים לשחקנית קת'לין וידוס ולילד ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית בלייר בראון.
בשנת 1993 אובחן בראשו של ג'ורדן גידול מוחי בשלב מתקדם. בעת שחלה הצטלם ג'ורדן לסרט "הנמלט" ולאחר שחלה החמרה במצבו החליט לפרוש מהסרט. הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-30 באוגוסט 1993 בביתו שבלוס אנג'לס בגיל 56.
תקוות גדולות (סרט, 1946)
תקוות גדולות (באנגלית: Great Expectations) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1946 שביים דייוויד לין המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. בסרט מככבים ג'ון מילס, ברנרד מיילס, פיליי קורי, ג'ין סימונס, מרטיטה האנט, אלק גינס וולרי הובסון. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, בקטגוריות התפאורה והצילום הטובים ביותר, והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים, לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר.
את ההשראה לסרט קיבל דייוויד לין מעיבוד לתיאטרון שראה ב-1939. בגרסה זו אלק גינס גילם את דמותו של הרברט פוקט ומרטיטה האנט שיחקה בתפקיד מיס האווישם. הם שבו וגילמו את אותן הדמויות גם בסרט הקולנוע. את התסריט כתבו דייוויד לין, אנתוני הבלוק-אלן, ססיל מק'גיברן, רונלד נים וקיי וולש. המפיק היה רונלד נים והצלם גאי גרין. זה היה הסרט הראשון מבין השניים שביים לין המבוססים על רומנים מאת דיקנס, הסרט השני היה "אוליבר טוויסט" מ-1948.
תקציר עלילה
פיליפ "פיפ" פיריפ (אנתוני ואגר) הוא ילד יתום הגדל אצל אחותו המרשעת ובעלה ג'ו גרג'רי (ברנרד מיילס), נפח טוב לב. יום אחד נתקל פיפ באסיר נמלט, אייבל מגוויץ' (פינליי קורי), המאיים על הילד ודורש ממנו להביא לו אוכל ופצירה כדי לנסר את השלשלאות שלרגליו. מגוויץ' נתפס על ידי השוטרים כשהוא תוקף אסיר נמלט אחר, ונלקח לספינת אסירים.
מיס האווישם (מרטיטה האנט) היא אישה תמהונית ועשירה. היא מבקשת מפיפ לבקר בביתה כדי לארח לה לחברה ולשחק עם בת חסותה, אסטלה (ג'ין סימונס) ילדה יפה אך אכזרית. אסטלה לועגת לפיפ בכל הזדמנות על מנהגיו המחוספסים, אבל פיפ מתאהב בה בכל זאת. הביקורים מסתיימים כשמלאו לפיפ 14 שנים והוא אמור להתחיל לעבוד כשוליה של נפח. גם אסטלה עוזבת את הבית ונוסעת לצרפת ללמוד להתנהג כליידי.
שש שנים אחר כך מגיע לבקר את פיפ עורך הדין של מיס האווישם, מר ג'אגרס (פרנסיס ל. סאליבן) ומודיע לו שיש לו מיטיב מסתורי שמציע להפוך אותו לג'נטלמן כזה עם "ציפיות גדולות". פיפ (ג'ון מילס) מניח שהמטיבה האלמונית היא מיס האווישם. הוא נוסע ללונדון, שם ג'אגרס ארגן לו מקום מגורים עם הרברט פוקט (אלק גינס), שגם ילמד את פיפ להתנהג כג'נטלמן. הרברט מספר לפיפ על מיס האווישם, אך לפני שנים רבות ננטשה ביום כלולותיה, והיא נחושה להתנקם בכל הגברים כולם, והיא משתמשת באסטלה ככלי למטרה זו.
אחרי שמלאו לפיפ 21 שנים, מגיע ג'ו גרג'רי לביקור, ומוסר הודעה ממיס האווישם המבקשת מפיפ לבוא לביתה. פיפ שמח למצוא שם את אסטלה שחזרה מחו"ל (ואלרי הובסון). אבל היא מזהירה אותו שוב "אתה חייב לדעת פיפ, אין לי לב". מכאן ואילך אסטלה ופיפ מבלים זמן רב ביחד. היא מתוודה בפניו שלמרות שהיא מפלרטטת עם בנטלי דרמל העשיר, אין בליבה שום רגש אליו. אל פיפ מגיע לפתע אורח מן העבר, מגוויץ', שמגלה לו שהוא מיטיבו המסתורי. פיפ, שהניח שמיס האווישם היא הפטרונית שלו, הבין שהיא רק מנצלת אותו. פיפ, שעולים בלבו חשדות לגבי דרמל, הולך לפגוש את אסטלה בביתה של מיס האווישם. אסטלה מספרת לפיפ שהיא מתכוונת להתחתן עם דרמל. פיפ מתעמת עם מיס האווישם ואומר לה "אני אומלל כפי שתמיד רצית שאהיה". מיס האווישם מבינה לבסוף את הנזק שגרמה, ומבקשת ממנו שיסלח לה. פיפ עוזב את החדר, וכשהיא קמה כדי ללכת בעקבותיו, האש מהאח אוחזת בשמלתה ומיס האווישם עולה בלהבות. פיפ שומע את הצעקות וחוזר בריצה, אך אינו מצליח להציל אותה.
אחרי שפיפ הוזהר שאויבו הוותיק של מגוויץ' (האסיר הנמלט השני מתחילת הסרט) מודע לכך שמגוויץ' נמצא בלונדון, פיפ מתכונן להבריח את מגוויץ' בספינה ליבשת אירופה ולהתלוות אליו לשם. פיפ, הרברט ומגוויץ' חותרים בסירה לעבר הספינה, אבל שוטרים עוצרים בעדם. מגוויץ' ואויבו נאבקים זה בזה במים, מגוויץ' נפצע קשה והשני נהרג כשהוא נתפס בגלגל המשוטים של הספינה. מגוויץ' סיפר לפיפ על בתו הקטנה שמתה, וחשדו של פיפ שמדובר באסטלה מתברר כנכון, כשמר ג'אגרס מספר לו על התינוקת שמיס האווישם אימצה. פיפ מבקר את מגוויץ' הגוסס ומספר לו שבתו חיה ושהיא יפה ועשירה ושהוא פיפ מאוהב בה. אחר כך מגוויץ' נפטר. פיפ נופל למשכב, והוא מועבר לביתו של ג'ו גארג'רי המטפל בו עד להחלמתו. פיפ חוזר ומבקר בבית הנטוש של מיס האווישם ומוצא שם את אסטלה. מתברר מר ג'אגרס גילה לדרמל את זהותם של הוריה, והוא ביטל את האירוסים ביניהם. אסטלה מתכוונת לחיות בבדידות בבית שאותו ירשה. פיפ קורע את הווילונות, פותח את החלונות הגדולים ומאפשר לאור השמש לחדור לתוך החדר; לראשונה אחרי שנים רבות השמש מאירה את החדר ומגלה קורי עכביש, אבק ורקבון. פיפ אומר לאסטלה שהוא מעולם לא הפסיק לאהוב אותה. היא מהססת מעט, ואחר כך היא מחבקת אותו והשניים יוצאים ביחד מהבית.
פרסים
הסרט "תקוות גדולות" זכה בפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר (לג'ון בריין, ולווילפרד שינגלטון) ובפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר בשחור-לבן. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הבולים של סינד
הרקע להנפקת הבולים
במהלך המאה ה-18 נשלט מחוז סינד על ידי מספר ראשי שבטים בלוצ'ים שהתחרו ביניהם על התואר "האמיר של סינד". הבלוצ'ים הדפו בהצלחה התקפות רבות מצד חייליו הסיקים של, המהרג'ה של פנג'אב. השליטים הבלוצ'ים קיימו קשרים טובים וידידותיים עם המושלים הבריטים שישבו באזור בומבי, אולם שמרו בקנאות על עצמאותם מפני הניסיונות הבריטים להשתלט על סינד.
האינטרסים הבריטים באזור סינד
הבריטים חששו מאוד מפני ניסיונותיה של האימפריה הרוסית להשתלט על מרכז אסיה ולהגיע אל חופי האוקיינוס ההודי. הם ראו בכך איום על שלטונם בהודו וניסו לחסום את הרוסים באמצעות חיזוק אחיזתם באזור הצפון מערבי של תת-היבשת ההודית. בשנת 1758 ייסדה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנת מסחר בעיר טהאטה, אולם עקב התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השליטים המקומיים ננטשה תחנת המסחר בשנת 1775.
בתחילת המאה ה-19 נוסף על השיקול האסטרטגי גם שיקול מסחרי. הבריטים, שהרוויחו הון עתק ממכירת אופיום בסין, הביטו בכעס על אובדן ההכנסות שנגרם להם עקב היצוא המתחרה לסין של יבול האופיום ממחוזות קשמיר ו דרך נמלי סינד. כיבוש סינד נועד לחסום את הנתיב הזה ולהסיט את כל יצוא האופיום, ואת כל ההכנסות ממיסוי יצוא האופיום, אל נמל בומבי שבשליטת בריטית.
כיבוש מחוז סינד על ידי הבריטים
בשנת 1841 פרץ בעיר קאבול מרד כנגד הבריטים שכבשו את העיר כשנתיים קודם לכן. הנציג הבריטי נרצח והצבא הבריטי נאלץ לסגת מן האזור. כשנה לאחר מכן נשלח מייג'ור ג'נרל למסע עונשין כנגד השבטים המוסלמים במרכז אסיה שהיו מעורבים במרד ונותרו עוינים לבריטניה.
נייפייר יצא מבומבי בראש כוח צבאי שכלל כ-2,800 חיילים (מהם כ-500 חיילים בריטים והיתר חיילים הודיים) ועשה את דרכו לעבר מחוז סינד. ביום 17 בפברואר 1843 הוא הותקף על ידי כוח אויב שמנה כ-22 אלף איש, ולמרות הפער הגדול במספר החיילים הצליח נייפייר, בזכות העדיפות המוחלטת של הנשק המודרני שהיה בידו, להביס את התוקפים. בקרב, הידוע בשם, איבד נייפייר כ-270 חיילים וקצינים והרג כ-6,000 מן התוקפים.
כחודש לאחר מכן, ביום 24 במרץ 1843, נערך במסגרתו הושלם ניצחונו של נייפייר על השבטים שעמדו מולו. הכוחות הבריטיים שתוגברו ומנו כ-5,000 לוחמים תקפו את כוחות האויב שמנו כ-26,000 לוחמים והרגו בהם כ-5,000 איש. מהלך זה השלים את השתלטות הבריטים על חבל סינד, האזור צורף אל השטחים שבשליטת האימפריה הבריטית, ונייפייר מונה למושל סינד.
מן הדברים שכתב נייפייר ביומנו האישי מתברר כי חש רגשי אשמה על התפקיד שמילא בכיבוש סינד:
"חטאתי"
הידיעות על מסע המלחמה המוצלח וחסר המעצורים שניהל נייפייר בחבל סינד הגיעו לבריטניה והפכו לשיחת היום ברחבי הממלכה. כך שמעה, שהייתה באותה עת תלמידת בית ספר בת 16, את הסיפור הזה ממורתה. היא העירה בהומור כי לדעתה היה על נייפייר לשלוח לממונים עליו מברק ובו המילה הלטינית, שמשמעותה המילולית היא "חטאתי". באנגלית המדובר במשחק מילים בין הביטוי "I have sinned" (חטאתי) ובין הביטוי "I have scinde" (סינד בידי).
קתרין ווינקוורת' שלחה את הבדיחה השנונה שחיברה אל מערכת שבועון הסאטירה פאנץ', אולם שם החליטו להתייחס אל הבדיחה כאל ידיעה אמיתית. הידיעה פורסמה ביום 18 במאי 1844 במדור המדיני של העיתון, ומשחק המילים יוחס לנייפייר עצמו.
מיסוד שירותי הדואר במחוז סינד
בשנת 1850 התמנה סר הנרי ברטל פריר למשרת הנציב העליון של חבל סינד, ובהיותו איש מנהל מוכשר החל בביצוע שורה ארוכה של תיקונים לשיפור חיי התושבים. הוא ביטל את העבדות שהייתה נהוגה בסינד, סלל דרכים, חצב תעלות מים וקידם את השימוש בשפה המקומית.
הפעילות החשובה ביותר אותה קידם פריר התמקדה בשיפור מערכת הדואר של מחוז סינד. לאורך עמק האינדוס פעל מזה שנים רבות שירות דואר שנקרא בשפה ההינדית בשם "דאק" (Dak), או "דאוק" (Dawk), שפירושו "דואר", אשר התבסס על שליחים שעשו את דרכם ברגל ויעילותו הייתה נמוכה מאוד.
שכרם של שליחי הדואר חושב על פי המרחק אותו עברו, דבר שסיבך מאוד את תהליך חישוב תעריף המשלוח של המכתב. פריר, שהושפע ממהפכת הדואר שהנהיג רולנד היל בבריטניה, הנהיג מיד עם כניסתו לתפקיד בשנת 1851 תעריף אחיד וזול של ½ אנה עבור משלוח מכתב לכל רחבי מחוז סינד. שליחי הדואר הרגליים הוחלפו על ידי פרשים רכובים על סוסים או על גמלים, פעולה שתרמה מאוד להגברת מהירות ההעברה של המשלוח ליעדו.
פריר סלל דרך דואר ראשית אשר קישרה את בית הדואר של קראצ'י שבדרום, עבור דרך בתי הדואר של והיידראבאד וכלה בבתי הדואר של  ו שבצפון האזור. נתיב זה נועד להבטיח את השליטה המנהלתית של בריטניה על סינד.
בעקבות דרישה הזו החליט המושל פריר, על דעת עצמו, לנסות ולממן את פעילות הדואר על ידי הנפקת בול בעל ערך נקוב של חצי אנה.
הבולים של סינד
פריר עיצב את הבול בסיועו של אדוארד ליס קופי, קצין צבא בדרגת רב-סרן (Major) ששימש בתפקיד מנהל הדואר של סינד. הם תכננו את הבול בצורת עיגול, שהייתה ייחודית ושונה מכל יתר הבולים שהונפקו באותה עת. יחלפו למעלה מעשר שנים עד אשר תנפיק גם קשמיר בשנת 1866 בולים בצורת עיגול.
במרכז הבול שולב הסמל של חברת הודו המזרחית הבריטית וסביבו הכיתוב "דואר מחוז סינד" (Scinde District Dawk). מתחת לסמל החברה נרשם הערך הנקוב ½ אנה.
מעט מאוד ידוע על האופן בו הודפסו הבולים של סינד, וקיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי פרטים רבים בתהליך. פריר כתב בזיכרונותיו כי הבולים הודפסו בלונדון, בחברת דה לה רו, אולם מבדיקות שנעשו בארכיון החברה לא נמצאה לכך כל עדות. בנוסף, צורת הבולים ואופן ההדפסה שונים באופן מובהק מכל מה שייצרה החברה באותה עת. מרבית החוקרים מסכימים כי הגלופה ששימשה להטבעת הבולים אכן נוצרה על ידי חברת דה לה רו, אולם בעוד שהדעה המקובלת היא שהבולים הודפסו ככל הנראה על ידי יצרן מקומי בסינד, מחקרים חדשים חוזרים וטוענים כי ההדפסה בוצעה באנגליה על ידי גורם לא ידוע.
הבול האדום
הבול האדום הונפק ביום 1 ביולי 1852. הוא הוטבע על גבי יריעה דקה של שעווה בצבע אדום, וכל אחד מן הבולים הוטבע בנפרד.
זמן קצר לאחר תחילת השימוש התברר כי יריעת השעווה ממנה נוצר הבול עדינה מאוד, ורבים מן הבולים נסדקו והתפוררו. ניסיון להנפיק בולים העשויים שכבה עבה יותר של שעווה לא שיפר את המצב, והוחלט להפסיק את הנפקת בולי השעווה ולהנפיק בולים שהוטבעו על נייר.
הבול הלבן
כתחליף לבולי השעווה השבירים והמתפוררים הוחלט להטביע את הבולים, ללא צבע, על נייר בצבע לבן. הבול הלבן הוטבע בגיליונות כאשר בין הבולים הודפס פס בצבע כחול דהוי אשר נועד ככל הנראה לציין את המקום בו יש לחתוך את הבול.
הבולים החדשים לא התפוררו כמו בולי השעווה האדומים, אולם צבעם הלבן התגלה כבעייתי מאוד. פקידי הדואר התקשו מאוד להבחין בבול הלבן שהודבק על מעטפה לבנה, במיוחד לאור הנרות הקלוש שהאיר את בתי הדואר בשעות החשיכה, ותהליך ההחתמה של הבולים ארך זמן רב. אנשי הדואר בסינד החליטו לשנות שוב את שיטת ההדפסה ולהוסיף צבע לבולים.
הבול הכחול
בניסיון השלישי הוחלט להדפיס את הבולים בשיטה המשלבת גם הטבעה של תבליט על נייר וגם הדפסה של צבע כחול. גם בהנפקה זו הודפסו הבולים בגיליונות ובין הבולים הודפסו פסים בצבע כחול דהוי. הבולים הכחולים ידועים במספר גוונים, דבר המעיד כי בוצעו מספר הדפסות שונות של הבולים.
הבולים הכחולים התבררו כמתאימים לתפקידם, אולם הם הונפקו חודשים ספורים לפני הוצאתם של בולי סינד משימוש ולכן גם הם לא קיימים בכמות גדולה.
הפסקת השימוש בבולי סינד
בולי סינד הוצאו משימוש באופן רשמי ביום 30 בספטמבר 1854, והוחלפו על ידי הבולים שהונפקו בחודש אפריל 1854 ונועדו לשימוש בכל רחבי הודו הבריטית.
מלאי הבולים שנותר במחסני הדואר הושמד, אולם בידי הציבור נותרו בולים מעטים ומעת לעת נעשה בהם שימוש. המועד הידוע המאוחר ביותר לשימוש בבולי סינד הוא חודש יוני 1856.
הנפקת בולי זיכרון על ידי פקיסטן
ביום 14 באוגוסט 1952 הנפיק דואר פקיסטן סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל מלאת חמש שנים לעצמאות פקיסטן ולרגל מלאת מאה שנים להנפקת בולי סינד. בשני בולי הסדרה שולב בול סינד לצד שיירת גמלים וקבוצת מטוסים, שנועדו לסמל את התפתחות שירותי הדואר במדינה.
הנפקת בול זיכרון על ידי הודו
ביום 19 באוקטובר 1977 הנפיק דואר הודו סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל פתיחתה של תערוכת הבולים הבינלאומית "אסיאנה 77". על אחד מבולי הסדרה (בערך נקוב של 1 רופי) הופיע בול סינד האדום. הכיתוב על הבול הדגיש כי זה היה "הבול הראשון באסיה".
מעמד הבולים של סינד בקרב האספנים
הבול האדום, שהוטבע על יריעת שעווה דקה, רגיש מאוד לפגיעה, ומרבית הבולים הקיימים בידי האספנים הם פגומים. העותקים הבודדים שהם במצב מושלם זוכים לביקוש גבוה במיוחד.
נדירותם של בולי סינד הובילה ליצירת זיופים רבים, והשוק הבולאי מוצף בעותקים מזויפים.
ליאונה הלמסלי
ליאונה הלמסלי (באנגלית: Leona Mindy Roberts Helmsley; 4 ביולי 1920 – 20 באוגוסט 2007) הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית, שנודעה בכינוי "מלכת הרוע" (Queen of Mean). בשנות ה-80 הפכה הלמסלי לסמל לתאוות בצע בעקבות הסתבכותה בפרשת העלמת מס, בגינה ריצתה עונש מאסר, ובשל האמירה "רק האנשים הקטנים משלמים מיסים", שיוחסה לה במהלך משפטה.
קורות חיים
הלמסלי נולדה כלנה רוזנטל במארבלטאון, ניו יורק, למהגרים יהודים מפולין. בהיותה ילדה עברה המשפחה לברוקלין ובהמשך למנהטן. בנעוריה נשרה מבית הספר התיכון ושינתה את שמה מספר פעמים, עד שהחליטה להיקרא ליאונה רוברטס. בגיל 21 נישאה לעורך הדין לאו פנזירר, ממנו התגרשה ב-1952, ושנה לאחר מכן התחתנה עם איש העסקים ג'וזף לובין, נישואים שהחזיקו מעמד שבע שנים. ב-1968 פגשה ליאונה, שעבדה כמתווכת נדל"ן, את איל הנדל"ן הארי הלמסלי, שהיה אז נשוי, והחלה לעבוד כסגנית נשיא באחת החברות שבבעלותו. בהמשך התגרש הלמסלי מאשתו, וב-1972 התחתן עם ליאונה. השניים הקימו אימפריית נדל"ן, וניהלו בין היתר את בניין אמפייר סטייט.
ב-1980 מונתה הלמסלי לנשיאת רשת המלונות הלמסלי, והפכה לבעלת השליטה בעשרות מלונות ברחבי ארצות הברית. היא נודעה כמעבידה רודנית, שלא היססה לפטר עובדים ולהשפילם גם בשל הטעויות הקלות ביותר ונהגה לנסות להתחמק מתשלום חובותיה. אישיותה, יחד עם מודעות הפרסומת לבתי המלון שלה, בהן הוצגה כמלכה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הרוע". ב-1982 מת בנה היחיד של הלמסלי מבעלה הראשון, ג'יי פנזירר, מהתקף לב. זמן קצר לאחר מכן קיבלה אלמנתו, מימי, צו פינוי מביתה, שהיה שייך להלמסלי. בנוסף, תבעה הלמסלי את עיזבונו של בנה עבור כספים ונכסים שלדבריה לווה ממנה, וזכתה בכ-146 אלף דולר. מימי סיפרה מאוחר יותר כי ההוצאות המשפטיות במאבק מול הלמסלי פגעו בה קשות.
פרשת העלמת המס
ב-1983 רכשה הלמסלי בית קיץ בגריניץ', קונטיקט, והחלה בשיפוצו. לאחר שלא קיבלו את התשלום המגיע להם, פנו כמה קבלנים שעסקו בשיפוץ הבית לבית המשפט, שם התגלה כי ההוצאות הכרוכות בשיפוץ הבית (בין היתר, בניית רחבת ריקודים עשויה שיש בשווי מיליון דולר) נרשמו באופן בלתי חוקי כהוצאות עסקיות עבור רשת המלונות. סדרת כתבות שפרסם ניו יורק פוסט ב-1987 הובילה לפתיחת חקירה פדרלית נגד בני הזוג, ושנה מאוחר יותר הגיש פרקליט המדינה רודי ג'וליאני כתב אישום נגד בני הזוג בגין שורת עבירות מס וסחיטה. בעקבות מצב בריאותו הוכרז הארי הלמסלי כבלתי כשיר לעמוד לדין, וליאונה נאלצה להתמודד עם האישומים לבדה.
אליזבת באום, לשעבר מנהלת משק הבית של הלמסלי, העידה במהלך המשפט כי הלמסלי אמרה לה "אנחנו לא משלמים מיסים. רק האנשים הקטנים משלמים מיסים". למרות שהלמסלי הכחישה כי אמרה זאת, המשפט הפך מזוהה עמה. כמו כן העידו במשפט עובדים לשעבר של הלמסלי, שסיפרו כי השליטה טרור בבתיה ובמלונות שבבעלותה.
באוגוסט 1989 הורשעה הלמסלי ב-33 סעיפי אישום הנוגעים לעבירות מס והונאה וזוכתה מאשמת הסחיטה. השופט תיאר אותה כמי שפעלה לא מתוך צורך כספי אמיתי, אלא מתוך "חמדנות טהורה". היא נידונה לארבע שנות מאסר, אך לאחר מאבק שניהל עבורה עורך דינה אלן דרשוביץ הוסרו כמה מסעיפי האישום ועונשה הופחת. בסופו של דבר ריצתה 18 חודשי מאסר בכלא פדרלי והשתחררה בינואר 1994.
מותה וצוואתה
הלמסלי מתה מדום לב בבית הקיץ שלה בגריניץ', כעשר שנים לאחר שהתאלמנה מבעלה הארי. בצוואתה הורישה את רוב הונה, שנאמד בלמעלה מארבעה מיליארד דולר, לקרן הצדקה שהקימה עם בעלה, והורתה להפנות את כספי הקרן לרווחתם של כלבים חסרי בית, אך בית המשפט פסק כי הקרן אינה חייבת לציית להוראה זו. בנוסף קבעה הלמסלי כי 12 מיליון דולר יופנו לטיפול בכלבתה טראבל, אך מאוחר יותר נקבע כי הלמסלי לא הייתה כשירה בעת שכתבה את הצוואה והסכום הופחת לשני מיליון דולר. עם מותה של טראבל ב-2010 הועברה יתרת הסכום לקרן הצדקה המשפחתית. לאחיה אלווין רוזנטל הורישה 15 מיליון דולר. שניים מנכדיה, דייוויד ווולטר, ירשו כל אחד חמישה מיליון דולר במזומן וחמישה מיליון דולר נוספים בקרן נאמנות, זאת בתנאי שיבקרו לפחות פעם אחת בכל שנה קלנדרית בקברו של סבם. לשני נכדיה הנוספים, מיגן וקרייג, לא הורישה דבר, "מסיבות הידועות להם".
הקרן על שם ליאונה הלמסלי תרמה 25 מיליון שקל לאוניברסיטת חיפה, וכן מיליוני דולרים לארגונים חברתיים בישראל, ולמוסדות בריאות המסייעים במאבק עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
מיקי לוי
מיקי לוי (נולד ב-21 ביוני 1951, י"ז בסיוון ה'תשי"א) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" המכהן כיושב ראש הועדה לביקורת המדינה. בעבר שימש כיושב ראש הכנסת, סגן שר במשרד האוצר, ניצב במשטרת ישראל, מפקד מחוז ירושלים וכנספח המשטרה בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לשרה ומצליח לוי, משפחה של יוצאי כורדיסטן וטורקיה, הבכור בין חמישה ילדים. בצה"ל שירת לוי בחטיבת הצנחנים כשש שנים. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל ושירת בה בתפקידים בכירים רבים, ואת מרבית שרותו עשה במחוז ירושלים. לוי בעל תואר ראשון במדעי החברה ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת חיפה.
פעילות ציבורית
בשנים 1982–1987 שירת כקצין אמצעים מיוחדים בימ"מ, לאחר מכן כמפקד פלוגה במג"ב ירושלים, קצין אג"ם במג"ב ירושלים, סגן מפקד מג"ב ירושלים, מפקד תחנת הבירה, סגן מפקד מחוז ירושלים ומפקד מחוז ש"י.
בדצמבר 2000 מונה למפקד מחוז ירושלים. בימים אלו הייתה האינתיפאדה השנייה בראשיתה, ותקופתו כמפקד המחוז הייתה מהסוערות שעברו על ירושלים. כניצב התמודד לוי עם אירועים רבים, בהם סגירת ה"אוריינט האוס", מהומות בהר הבית, התמודדות עם אלימות רבה במגרשי הכדורגל, מעצרים של בכירים בעולם התחתון, אסון ורסאי. יותר מכול הייתה זו התקופה החמה ביותר של האינתיפאדה שבה שוטרי המחוז התמודדו עם גל טרור חסר תקדים. פיגועי ההתאבדות הרבים שהכו בעיר הציבו את לוי בחזית אל מול התקשורת, מה שהפך אותו לדמות ציבורית אהודה בלב הקוצנזוס. לוי לקה בלבו במהלך אחד הפיגועים, אך לא התפנה לקבלת טיפול רפואי עד שאחרוני הפצועים וההרוגים פונו מזירת האירוע.
בשנת 2002 זכה ב-"אות אביר איכות השלטון" של התנועה למען איכות השלטון בישראל ובפרס "איש השנה" של ערוץ 2.
בשנת 2003, עם התקרבות מועד החלפתו של המפכ"ל שלמה אהרונישקי, סומן לוי כאחד מהמועמדים הבולטים לתפקיד המפכ"ל, שכן היה קצין מוערך מאוד בפיקוד הבכיר של המשטרה ובעל אהדה ציבורית רבה. עם זאת, במהלך מפתיע, מינה השר לביטחון פנים, צחי הנגבי, ניצב צעיר יחסית - משה קראדי - שביקש למנות את לוי לנציג המשטרה בוושינגטון, תפקיד שנתפס כתפקיד האחרון של לוי במשטרה על ידי רבים אז, כולל לוי עצמו. בתפקיד זה הרצה בפני פורומים רבים של שוטרים ושריפים אמריקאים שביקשו ללמוד מניסיונו בחזית התמודדות המשטרה אל מול טרור. לוי העיד בפני ועדת אור לבדיקת אירועי אוקטובר 2000 כמומחה לשימוש בכדורי גומי, ואף העיד שניסה את ירי כדורי הגומי על עצמו.
בשנים 2013-2008 כיהן כמנכ"ל חברת אגד תעבורה.
הבחירות לכנסת ה-19 וה-20
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הודיע על הצטרפות למפלגת "יש עתיד", והתמודדות מטעמה לכנסת. הוא הוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה ונבחר לכנסת ה-19. בהמשך הוא מונה לסגן שר האוצר יאיר לפיד, שהוא יו"ר מפלגתו. הוא כיהן בתפקיד עד לפיטוריו של לפיד ב-4 בדצמבר 2014. היה חבר בוועדת חוץ וביטחון.
במאי 2013 עורר לוי סערה כשבמהלך ריאיון לרדיו "קול ברמה" קרא לחרדים "טפילים": "אי אפשר להיות טפילים על הציבור הישראלי", באותו היום התנצל לוי מעל בימת הכנסת, ואמר: "בעידנא דריתחא פלטתי הבוקר מילה מיותרת על החרדים". בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת ונבחר לכנסת בשנית לאחר שבבחירות זכתה המפלגה ב-11 מנדטים. במהלכה שימש כחבר בוועדת הכספים, הועדה המסדרת וכן בוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול ועמד בראש חמש שדולות: השדולה לביטחון הפנים, השדולה למען הדורות הבאים, השדולה למען השוטרים, אנשי שירות בתי הסוהר ולוחמי האש בשירות פעיל ובגמלאות, השדולה למען ירושלים והשדולה לחיזוק יישובי אילת והערבה. באותן שנים, שימש כראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית בין ישראל למדינות טורקיה, מיקרונזיה וניו זילנד.
הבחירות לכנסת ה-21 וה-22
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-22 ברשימת "כחול לבן" ונבחר לקדנציה שלישית בכנסת בה המשיך לכהן כחבר בוועדת הכספים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-22 ברשימת "כחול לבן" ונבחר לקדנציה רביעית בכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים.
הבחירות לכנסת ה-23
לקראת הכנסת העשרים ושלוש הוצב במקום ה-22 ברשימת "כחול לבן" ונבחר לקדנציה חמישית בכנסת. לאחר פיצול סיעת "כחול לבן" נשאר חבר בסיעת יש עתיד - תל"ם. בכנסת העשרים ושלוש המשיך לכהן כחבר ועדת הכספים ובוועדת הקורונה. באוקטובר 2020, לאחר שהפר מספר פעמים את הגבלות הסגר, הודח על ידי יאיר לפיד מחברותו בוועדה. במהלך הקדנציה, שימש כחבר משלחת הכנסת בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) וחבר משלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית של הים התיכון PAM.
הבחירות לכנסת ה-24
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 בשנת 2021 הוצב במקום השמיני ברשימת "יש עתיד" לכנסת.
ב-13 ביוני נבחר ליושב ראש הכנסת, בתמיכה של 67 חברי הכנסת מול 52 שהצביעו לחבר הכנסת יעקב מרגי מש"ס. מיד עם כניסתו לתפקיד ניהל את השבעת הממשלה החדשה, ממשלת ישראל ה-36. לוי כיהן בתפקיד זה עד 13 בדצמבר 2022.
הכנסת ה-25
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום השמיני ברשימת "יש עתיד" לכנסת ה-25 ונבחר לכהן בכנסת ה-25.
ב-13 בדצמבר סיים את תפקידו כיו"ר הכנסת לאחר היבחרו של חבר כנסת יריב לוין לתפקיד יו"ר הכנסת.
בכנסת העשרים וחמש מונה לוי ליו"ר הוועדה לביקורת המדינה כמועמדה של מפלגת יש עתיד, כשעל פי הסכם רוטציה עם המחנה הממלכתי נקבע כי יתחלף עם חילי טרופר.
חקיקה
בין החוקים שנחקקו ביוזמת לוי לאורך שנות כהונתו כחבר כנסת,
חיים אישיים
לוי נשוי לנורית, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים ומתגורר במבשרת ציון. אחיו, פיני, נהרג ב-13 בנובמבר 1990, בזמן ששירת במילואים, בידי מחבל שחדר מירדן. אחיו הצעיר רונן נהרג בתאונת דרכים כחצי שנה קודם למותו של פיני אחיו.
שליליות קשורת משוב
שְׁלִילִיּוּת קְשׁוּרַת-מָשׁוֹב (באנגלית: Feedback-related negativity, FRN) היא רכיב פוטנציאל קשור-אירוע קוגניטיבי, המעורב בעיבוד תוצאותיה של החלטה או פעולה. כלומר FRN הוא רכיב הנמדד באמצעות אלקטרואנצפלוגרם (EEG), המייצג חלק מתוך ההתפלגות הפוטנציאלים על הקרקפת המופיע כתגובה לפעילות קוגניטיבית. רכיב זה מופיע בחלון זמן של מ-250 מילישניות עד 350 מילישניות לאחר משוב המורה על תוצאות מסוימות, או לאחר הגעה של תוצאותיה של פעולה. הרכיב מגיע לשיא באלקטרודות במרכז הראש, ולכן נהוג לרוב להציג גרף של האלקטרודות Cz או FCz ממכשיר ה-EEG. לרכיב FRN ישנם בספרות מספר שמות: FRN fERN MFN FN RewP וכן correct related positivity, אך כולם מתייחסים לאותו הדבר.
מקור ה-FRN
מקורו של ה-FRN משוערך בפיתול החגורה. קבוצת חוקרים מגרמניה ושווייץ השתמשו במערך משולב של EEG ו-fMRI. החוקרים שיערכו את מקורו של ה-FRN ב dACC. אזור זה ידוע כמעורב בצפייה לתגמול, ובהתאמת הצפייה לנוכח הנתונים המתקבלים על ידי החושים מן העולם. בפרט הוא מעורב ביצירת אותות המעידים על שגיאה בניבוי התגמול (Reward prediction error, RPE).
פעילות תפקודית
פעילות מוחית מתווכת על ידי מעבר יונים בין תאי עצב. מעברים אלו יוצרים שדה אלקטרומגנטי הניתן למדידה באמצעות כלים מגוונים ביניהם מכשיר EEG, מכשיר המודד את הפוטנציאל החשמלי על הקרקפת. כאשר אדם נחשף לגירוי המסמן כי עבור בחירה מסוימת שעשה הוא מקבל תגמול (reward) חיובי או שלילי, מופיע FRN.
ערכיות ועצימות של תגמול
לתגמול בין היתר יש שתי תכונות נפרדות אשר אינן תלויות זו בזו. הראשונה ערכיות התגמול (Valiance) כלומר, האם התגמול הוא חיובי או שלילי. השנייה היא המשרעת של התגמול (Amplitude) כלומר מהו גודל התגמול. כאשר שתי התכונות של התגמול מופיעות מול הנבדק, כלומר הוא יודע האם התגמול הוא חיובי או שלילי ומה גודלו, ה-FRN יושפע בעיקר מהערכיות. מנגד, כאשר התגמול מפורק, בפעם אחת מוצג האם הוא חיובי או שלילי, ובפעם נוספת מוצג גודלו, אזי ה-FRN יושפע בכל פעם מהתכונה המוצגת.
למידה
לפי תאוריית למידת חיזוק הקלאסית לאחר הופעת סיגנל RPE חיובי הערך של פעולה מסוימת עולה, ולאחר RPE שלילי הערך המעודכן יורד. ישנן עדויות כי FRN דווקא מייצג את הערך המוחלט של RPE, יותר מאשר RPE עם ערכיות.
הוגנות ושנאת אי-שוויון
ה-FRN רגיש להוגנות של הצעות. הוא שלילי יותר עבור הצעות לא שוויוניות, וניתן לראות בו סמן מוחי לשנאת אי-שוויון.
קבוצת חוקרים מסין ובריטניה חקרו משתתפים ששיחקו גרסה מותאמת של משחק האולטימטום. בצורתו הקלאסית של משחק זה שני צדדים שאינם מכירים אחד את השני משחקים פעם אחת בלבד. השחקן הראשון מציע דרך לחלוקת סכום כסף מסוים עם השחקן השני. בפני השחקן השני עומדות שתי אופציות: הסכמה או סירוב. אם יסכים - תבוצע הצעת השחקן הראשון. אם יסרב - שני השחקנים לא יקבלו דבר. בגרסה המותאמת של החוקרים בכל צעד מופיעה למציע אפשרות לחלוקת משאבים. הוא יכול לקבלה ואז על המקבל לבחור אם לקבל את ההצעה וכל אחד ירוויח כסף לפי האפשרות המוצעת, או לסרב לה. במקרה כזה הן המציע והן המקבל לא ירוויחו כלל. במחקר מדדו את הפעילות העצבית של המציע מרגע נתינת אפשרות הבחירה. מראש בנו החוקרים את הניסוי כך שההצעות האפשריות יהיו מוטות לטובת המציע אך בצורה מינורית דיה כך שיתפסו כהוגנות, או מוטות מאוד לטובת המציע כך שיתפסו לא כהוגנות. כאשר השוו את הפעילות בין שני סוגי ההצעות, ה-FRN היה שלילי יותר כאשר ההצעה לא הייתה הוגנת. באופן דומה, מחקרים אשר התמקדו במקבל הראו כי כאשר הוא מקבל הצעות שאינן הוגנות, פעילות רכיב ה-FRN יותר שלילית. אפקט זה גדל כאשר אנשים נוספים צפו במשחק.
פעלנות יוזמת
במחקר שפורסם בשנת 2011 בדקו את ההשפעה של תחושת פעלנות יוזמת (סוכנות) על ה-FRN. בניסוי נבדקים ביצעו מטלת מחשב המאפשרת לקבל בונוסים. נבדקים התבקשו לבחור באחד מבין ארבעה כדורים שהיו מוצגים לפניהם על המסך בצבעים שונים. עבור לחיצה על כדור הנבדק קיבל או הפסיד סכום כסף קטן. בתנאי אחד, בו החוקרים גרמו לנבדקים להרגיש ללא פעלנות יוזמת, נאמר לנבדקים כי אין כל חוקיות בין הצבע לבין קבלה או הפסד של כסף. בתנאי שני, בו החוקרים גרמו לנבדקים להרגיש פעלנות יוזמת, נאמר כי ישנה חוקיות בין צבע הכדור לבין קבלה או הפסד של כסף. בתנאי עם הפעלנות יוזמת זוהתה פעילות מוגברת של רכיב FRN.
עזרא (תנועת נוער)
עזרא - תנועת הנוער התורני לאומי בארץ ישראל היא תנועת נוער דתית לאומית, הרביעית בגודלה מבין תנועות הנוער הציוניות במדינת ישראל. לתנועה כ-18,000 חניכים הפרוסים בכ-67 סניפים בישראל. מזכ"ל התנועה מאז 2022 הוא הרב יאיר בינשטוק, רב קהילה באפרת.
היסטוריה
הסניפים הראשונים של התנועה הוקמו במהלך מלחמת העולם הראשונה עוד ב-1915 על ידי קבוצת סטודנטים שרצו להקים תנועת נוער שתתאים לנוער חרדי. בסוף המלחמה, הסניפים התאגדו באופן רשמי והקימו את התנועה בוועידה הראשונה שהתקיימה בפרנקפורט. במשך זמן קצר נשענה התנועה על תנועת אגודת ישראל בגרמניה ולאחר מספר שנים פרשו ממנה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 עלו קבוצות עזראיות והקימו התיישבות חרדית במקומות שונים בארץ ישראל. ב-1925 עלתה קבוצה למחנה ישראל בעמק יזרעאל.
בקיץ ה'תרצ"ו (1936) (תקופת העלייה החמישית) נוסדו הסניפים בראשונים של עזרא בארץ ישראל, בפתח תקווה ובתל אביב ובשנים שלאחר מכן הוקמו סניפים גם בירושלים ובחיפה.
הכינוס הראשון של התנועה בארץ התקיים בירושלים בשנת ה'תרצ"ז (1939). בחנוכה ה'תרצ"ט (1939) נערך הכינוס הארצי השני בשכונת "בית וגן" בירושלים, בכינוס זה נבחרה לראשונה הנהלת התנועה בארץ ישראל, שתפקידיה העיקריים היו שמירת הקשר עם הסניפים, ריכוז התנועה והקמת מחלקת הדרכה.
מחנה הקיץ הראשון של התנועה התקיים בשנת ה'תרצ"ח בפתח תקווה. מחנה העבודה הראשון התקיים בשנת ה'תרצ"ט בחפץ חיים. סמינריון ההדרכה הראשון התקיים בגת רימון בשנת ה'תש"ב (1941).
בשנת ה'תשמ"ד הוחלט לשנות את שם התנועה מ"תנועת הנוער החרדי" ל-"תנועת הנוער החרדי לאומי" על מנת להבהיר כי החיבור לחיי מצוות אינם סותרים את הלאומיות.
בשנת ה'תש"ע נוסח חזון התנועה ושם התנועה שונה פעם נוספת והפך ל"תנועת הנוער התורני לאומי בארץ ישראל".
יישובי התנועה
התנועה, כתנועה מיישבת של פועלי אגודת ישראל, ייסדה מספר יישובים בארץ ישראל.
הקיבוץ שוכן באזור המועצה האזורית נחל שורק כ־2 ק"מ מדרום מזרח לגדרה. הקיבוץ הוקם ב-25 באפריל שנת 1944 כאשר חברי הגרעין החלוצי של התנועה ביקשו לקיים את המצוות התלויות בארץ בהתאם להנחיות של החזון איש. השם "חפץ חיים" ניתן לזכרו של הרב ישראל מאיר הכהן, הידוע בשם "החפץ חיים", שנפטר ביום שגרעין הקיבוץ הוקם בכפר סבא.
בקיבוץ פועלת "מדרשת הארץ ומצוותיה" העוסקת בלימוד המצוות התלויות בארץ, המכון לחקר החקלאות על פי ההלכה, פארק המים – "חפץ חיים", אולם אירועים - "גן עצי הזית", אולפנת "צביה", בית הארחה ועוד.
מושב עובדים שיתופי הנמצא כ-5 ק"מ ממזרח לגדרה, גם הוא בתחומי מועצה אזורית נחל שורק. היישוב הוקם בשנת 1946 על ידי פליטי השואה וחברי תנועת פועלי אגודת ישראל כגרעין התיישבותי של עזרא שנקרא קבוצת "נתיבה". למעשה, עלו חברי קבוצת "נתיבה" לקרקע, רק במהלך מלחמת העצמאות, בשנת 1948, על מנת להוות נקודת שליטה על דרך בורמה והיישוב נקרא על ידי מייסדיו "קיבוץ יסודות שעל ידי קבוצת נתיבה". בשנים הראשונות להיווסדו, תיפקד יסודות כקיבוץ, אך לאחר שנים ספורות הוא הפך למושב שיתופי. במושב היום תלמוד תורה וחיידר לבנים, ובית ספר בית יעקב המשמש כבית ספר יסודי אזורי לבנות יישובי הסביבה, וכן ישיבה קטנה לצעירים. בשנת ה'תשס"ח נפתחה במושב ישיבה גדולה "משכנות הרועים".
גַּת רִימּוֹן הוא מושב בבקעת אונו, ששייך למועצה אזורית דרום השרון וממוקם בין שטח המועצה המקומית גני תקווה והעיר פתח תקווה.
הקיבוץ הוקם בשנת 1950 ושוכן דרומית מזרחית לרמלה כ־3 ק"מ ממזרח למשמר איילון. מייסדיו של הקיבוץ היו חניכי תנועת עזרא וחברי גרעין הנחל "שלהבת". הקיבוץ נקרא כך בעקבות שמה של שעלבים שבתנ"ך: "ויואל האמרי לשבת בהר חרס שבאיילון ובשעלבים ותכבד יד בית יוסף ויהיו למס" (שופטים, א' לה). עד למלחמת ששת הימים היה הקיבוץ ישוב החזית מול מובלעת לטרון.
בתחומו של הקיבוץ נמצאת ישיבת ההסדר והישיבה הגבוהה "שעלבים", ישיבה תיכונית לבנים, אולפנה לבנות, בית ספר יסודי לבנים ובית ספר יסודי לבנות.
מושב עובדים שיתופי זה הוקם בשנת 1964 כ־7 ק"מ ממזרח לעיר לוד, ליד יער בן שמן. בתחילת דרכו הוקם על ידי חניכי הנח"ל כקיבוץ, חבריו עזבו את המקום ויצאו להקים את היישוב מבוא חורון. במקומם הגיעו עולים מארצות הברית שהקימו את המושב.
התנחלות ומושב עובדים שיתופי. הוקם על ידי גרעין הנח"ל שיצא ממאור מודיעים. ממוקם כ־10 ק"מ מצפון מערב לירושלים ונקרא על שמה של בית חורון התנ"כית. במבוא חורון יש את אחד הסניפים הגדולים והפעילים של התנועה.
נחליאל:
התנחלות השוכנת כ-9 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה. הוקמה על ידי חברי גרעין הנח"ל "נחליאל" שהיו תושבי הארץ. שמו של היישוב הוא על שם ספרו של הרב ד"ר יצחק ברויאר, ממנהיגי התנועה וממובילי דרכה.
שמות הקבוצות והגרעינים
הפעילות בתנועה מתחלקת לפי שלוש הגדרות: קבוצות (שכבות הגיל), חבריות (שכבת גיל הכוללת מספר קבוצות), וגרעינים. שמות הקבוצות מתחלפים ברוב הסניפים בל"ג בעומר, בסניפים בודדים - בתחילת הקיץ או באירוע מיוחד של הסניף(יום הקמה וכדומה).
חבריא א –
נטעים (כיתה ג)
חניכים בשנה הראשונה בסניף. את החניכים מדריכים תוך התייחסות שכל העצים וכל הפירות נוצרו מנטעים רכים וצעירים לאחר טיפול וטיפוח מסור במשך שנים רבות, ומתוך ידיעה שלטיפול בנטעים הרכים בשנה הראשונה יש השפעה מכרעת על התפתחותם בעתיד ועל טיב הפירות שהם יניבו לאחר זמן.
עיינות (כיתה ד)
שם הנובע מברכת יעקב אבינו ליוסף הצדיק בה הוא ממשילו לעין המים ומתחיל את ברכתו במילים "בן פורת יוסף בן פורת עלי עין". הנטעים מושקים ממי המעיין, מעיינה של תורה, היא תורת חיים. עם גדילתו של השתיל גדל גם צימאונו ל"עיינות" היוצאים בבקעה ובהר, היוצאים מפי המדריך והמורה. בהגיע החניך לגיל 'עיינות' כבר יש צורך לכוון את זרימת המעיינות בכדי שזרימה זו תפיק רק ברכה וטוב.
נירים (כיתה ה)
מנטעים ועיינות בלבד עדיין לא ניתן לגדל יבול. לא מספיק לנטוע ולהשקות – יש גם צורך בחריש עמוק ומסודר. יש צורך לפורר רגבים, לעשות "נירים" בקרקע. בהיותם בקבוצת "נירים" מגיעים הבנים והבנות לגיל בו הם מקבלים עליהם עול מצוות, ואכן זו תקופת החריש העמוק, בהתאם לדברי הנביא הושע: "נירו לכם ניר ועת דרוש את ה' עד יבוא ויורה צדק לכם" (הושע ע', י"ב).
נתיבות עומדים בפתחו של גיל ההתבגרות. הגיל בו רוצים לשאול, ללמוד ולהבין עולם ומלואו. מגיעים לגיל שאפשר להגדיר בדברי הנביא ירמיהו: "ושאלו לנתיבות עולם" (ירמיהו ט"ז, ו). בתקופה הזו הבנים עומדים לפני פרשת דרכים באשר להמשך לימודם, ועם כניסתם לישיבה, בית היוצר עבור הנוער התורני, בה לומדים נתיבות עולם, אנו מזכירים לחברי קבוצת נתיבות את דברי הנביא ירמיהו: "כה אמר ה' עמדו על הדרכים וראו ושאלו לנתיבות עולם איזה דרך הטוב ולכו ומצאו מרגוע לנפשכם".
חבריא ב –
נחלים (כיתה ז)
הקבוצה קרויה על שם נחמה ליבוביץ, שם הקבוצה הוא ראשי התיבות של שמה. נחמה ליבוביץ נבחרה בועידה האחרונה כאחת מהדמויות המעצבות את דרכה של התנועה.
נחליאל (כיתה ח)
על שם ספרו האחרון של ר' ד"ר יצחק ברויאר ז"ל, הוגה הדעות ומורה נתיבות עולם של היהדות החרדית ובמיוחד של הנוער החרדי. "נחליאל" הוא גולת הכותרת של הספרות הרבה והעשירה שנכתבה על ידי ד"ר יצחק ברויאר במשך כארבעים שנה. ב"נחליאל" מוסברות מצוות התורה, תורה זו שעליה נאמר שקדמה לעולם, ושאת בריאתה והויתה, ניתן להבין רק לאור הבנת מצוות התורה, בהתאם למאמר חז"ל: "הביט בתורה וברא עולמו" (בראשית ברא).
אורות (כיתה ט)
על שם ספרו של מרן הרב קוק זצ"ל שהשפיע השפעה רבה על צעירי ישראל בארץ ישראל. "אורות" הבאים להאיר את החושך האמיתי ואת החושך המדומה. "אורות" שנוצרו מתוך ניצוצות זעירים, קדושים. "אורות" הבאים ללמוד על חשיבות הניצוצות, "אורות" הבאים להזכיר לנו שכל הניצוצות באים ממקור קדוש וחובתנו להלהיבם ל "אורות", "לאורות קודש", לשלהבתי-ה.
שמותם של שלוש הקבוצות הגדולות נקבעו על-פי מורי דרכה של התנועה, "נח"לים" לכיתה ז' - ראשי התיבות של נחמה ליבוביץ ממעצבות דרכה של התנועה, "נחליאל" לכיתה ח' - על שם ספרו של הרב ד"ר יצחק ברויאר, בן חתנו של הרש"ר הירש ו"אורות" לכיתה ט' - על שם ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
עד שנת ה'תשע"ו קבוצת נח"לים נקראה - "העולים" ע"ש ד"ר נתן בירנבוים אך שמה שונה במסגרת הוועידה הי"ח, שכן שמה מכיל מסרים אנטי ציונים, שאינם מזוהים עם דרך התנועה בהווה.
בכל שנה, בסביבות ל"ג בעומר, בני כיתות ט' יוצאים למסע מיוחד- "מסע גרעין" (בעבר "שבת גרעין")- אשר בסופו הם מקבלים שם קבוע שלא ישתנה יותר, המחליף את השם "אורות", ונהפכים מ"קבוצה" ל"גרעין". הגרעינים שותפים בעשייה בסניף ומחוצה לו, ומשתייכים להדרכה, להגשמה ולחבריא הבוגרת.
שמות הגרעינים: