cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל דוסטרובסקי
ביוגרפיה
דוסטרובסקי זכה בפרס ויצמן (1951) ובפרס ישראל למדעים מדויקים (1995). קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומהטכניון, ובשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חיים אישיים
היה נשוי לדפנה לבית ווֹרְמַלְד, ואב לשניים. אחותו הייתה המוזיקאית יוכבד דוסטרובסקי. בן דודו מצד אביו היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים.
כרמן הררה
כרמן הררה (באנגלית: Carmen Herrera; 31 במאי 1915 – 12 בפברואר 2022) הייתה ציירת אמריקאית ילידת קובה, בסגנון מופשט וחזותי מינימליסטי. היא נולדה בהוואנה וחייתה בניו יורק מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד למותה בגיל 106.
עבודותיה המופשטות של הררה זכו להכרה בינלאומית רק בשלבים מאוחרים מאוד בחייה. במאי 2015 מלאו לה 100 שנה, אז גם יצא לאקרנים הסרט התיעודי "תערוכת 100 השנה" המספר את סיפורה וחושף את יצירתה.
תחילת דרכה
הררה נולדה למשפחה בת 7 ילדים. אביה היה עורך-מייסד של העיתון אל מונדו (El Mundo), בו שימשה אימה ככתבת. הררה החלה ללמוד באופן פרטי אצל המורה פדריקו אדלמן אי פינטו (Federico Edelmann y Pinto) עוד בהיותה בת שמונה. בשיעורים אלה למדה את כלי היסוד בציור אקדמי. היא המשיכה את הכשרתה בגיל 14 בבית הספר מיימאונט (Maymount) בפריז, ובשנת 1938 החלה לימודי אדריכלות באוניברסיטת הוואנה, שם סיימה שנה אחת בלבד. עם זאת, ציינה הררה, לשנת לימודים זו הייתה השפעה חזקה עליה: "שם נפתח בפני עולם יוצא מן הכלל, עולם שמעולם לא נסגר: עולם של קווים ישרים, אשר מעניין אותי עד עצם היום הזה".
בין השנים 1939 עד תחילת שנות ה-60
בשנת 1939, היא נישאה למורה לאנגלית בשם ג'ס לוונטל (1902–2000 ,Jesse Looewenthal) אותו פגשה ב-1937 בביקורו בקובה. היא עברה בעקבותיו לניו יורק והשניים התגוררו ברחוב 19-מזרח בניו יורק. משנת 1943 עד 1947, היא למדה ציור עם ג'ון קורבינו (Jon Corbino, 1905-1964) ב-ארט סטודנט ליג (Art Students League) בניו יורק, שם קיבלה מלגה. את בית הספר עזבה ב-1943 כאשר חשה שלמדה ממנו כל שיכלה. לאחר מכן החלה בשיעורי לימוד הדפסה במוזיאון ברוקלין אך עזבה לאחר שנה. בשנותיה בניו יורק, הררה העידה כי נאבקה להיכלל בתערוכות במוזיאונים שונים, וחשה שהוואנה יכלה הייתה לספק לה הזדמנויות רבות יותר מאשר אלה שחיכו לה בארצות הברית.
ב־1948 עבר הזוג לפריז והתגורר שם חמש שנים, בתקופה בה העיר היוותה מקום מפגש לסגנונות ותנועות אמנות מגוונות, המושפעות מסגנון הבאוהאוס והסופרמטיזם הרוסי. הררה החלה לפתח את סגנונה וכפי שציינה דנה מילר, אוצרת מוזיאון ויטני בניו יורק, "היו בעבודותיה חיים וחיוניות רבה וניכרה בהם איכות רוחנית כמעט". סגנונה בתקופה זו הושווה רטרוספקטיבית לעבודתו של אלסוורת' קלי שאף הוא פעל בפריז באותן שנים, אך זכה לפרסום גדול בהרבה.
ב־1951 ערכה הררה מסע חזרה לקובה שם ציירה סדרה של ציורים מופשטים. היצירות שיצרה במסע זה שיקפו התפתחויות עדכניות בציור המופשט ויש בהן סגנון ופאלטת צבעים שלא הופיעו שוב בעבודותיה במהלך השנים. היא ניסתה להציג עבודות אלה בתערוכת יחיד בדצמבר 1950 בהוואנה אך הקהל לא היה אוהד.
ב־1953, לאחר שובה לפריז ממסע זה, בשל קשיים כלכליים, שב הזוג לניו יורק. בתקופה זו היא הלכה והתקרבה לציירים מופשטים של תקופת פוסט-המלחמה כמו לאון פולק סמית, ברנת ניומן ומארק רותקו, והחלה להתנסות ב"מבנה הפיזי של הציור... הציורים ההופכים לאובייקט".
הררה המשיכה לחוות דחייה בעולם האמנות גם בשנים אלה בניו יורק, כפי שהיא עצמה העידה, במידה רבה בשל מגדרה: "העובדה שאת אישה שימשה נגדך", ועדות לכך היא שכאשר ניסתה לשלב עבודת אמנות שלה בתערוכה בגלריית רוז, האוצרת, אשה בעצמה, סרבה בטענה שהיא אינה יכולה לכלול את עבודתה משום היותה אשה.
הררה המשיכה ליצור מבלי לזכות בהכרה עד לגילויה בשלב מאוחר בחייה, בתחילת שנות האלפיים.
סגנון ציור
המפתח להבנת סגנונה של הררה היה נעוץ בעובדה שהיא למדה אדריכלות לפני עזיבתה לקובה. היסוד הזה ניכר בנטייתה להשתמש במדידות וכלים שונים כדי ליצור אמנות מובנת, מסודרת, בעולם כאוטי. במאמר שפורסם בעיתון ה"ניו יורק טיימס" כתב מבקר האמנות טד לוס שתמצית עבודתה של הררה היא "פשטות נועזת. בלוקי צבע חצויים בקו חד, תכופות טעוני אנרגיה של קו אלכסוני חזק".
הררה הייתה חושבת על "הקו, הנייר, על פרטים קטנים רבים ההופכים גדולים יותר ויותר... עד שעולה מהם תמונה". היא הצהירה על עצמה שהיא מאמינה גדולה בגישה "פחות הוא יותר" ("Less is more") ושהיא מציירת עם הראש יותר מאשר עם הלב. הדבר הניע אותה לבחון לא רק אם היא אוהבת את הצבע, אלא גם מה הוא עושה לצבעים אחרים ביצירה והאם היא יכולה להסיר רכיב כלשהו ביצירה כדי לשפרה.
תהליך היצירה
תהליך היצירה של הררה היה פשוט ומסודר כפי שניתן לצפות מההכשרה המקצועית שקיבלה. בשלב ראשון היא הייתה משרטטת עם עפרון על נייר מילימטרי, ביושבה מול שורת החלונות בדירתה הצופה אל רחוב 19-מזרח במנהטן, כך כל בוקר בשעה 9:30. סצנה הניכרת היטב בסרט התיעודי המשרטט את חייה. בשלב השני היא הייתה יוצרת גרסה גדולה יותר של העבודה כדי לוודא שהקונספט הראשוני אכן מוצלח גם בממדים גדולים יותר. היא הייתה מעבירה את הרעיון לגיליון נייר גדול יותר ומכינה את הסקיצה בצבעי אקריליק. אם אכן סקיצה זו הייתה זוכה לאישורה, היא הייתה פונה לעוזרה, מנואל בלדומה, אשר היה מותח את קווי היצירה עם סרטי הדבקה על גבי קנבס תחת עינה הבוחנת והמדייקת. בשלב זה היא הייתה עוברת אל שלב הצביעה. בדרך כלל היא הייתה מניחה את השכבה הראשונה ועוזרה בלדומה היה מניח את השכבות הבאות. כשהמלאכה הושלמה היצירה הייתה מונחת ברחבי הסטודיו לבחינתה, וגם אז היא לעיתים השיבה אותה לשולחן העבודה כדי להשיג עוד ועוד פשטות. עוזרה הנאמן, בלדומה, סייע לה הן בארגון הסטודיו והן כמבט הנוסף שתרם לתהליך היצירה של הררה.
עבודותיה
בעוד חלק מעבודותיה הושוו לציירים נאו-קונקרטיסטים בזרם הריאליסטי (neo-concretists) כמו ליגיה קלארק והליון אוטי, על פי מבקרת האמנות הנודעת של עיתון ה"ניו יורק טיימס", קארן רוזנברג, סגנונה של הררה היה מאופיין בחותם הגאומטרי האישי הייחודי לה. ציוריה, בעלי שני צבעים היוצרים מורכבות מיוחדת במרחב, פותחו בשנים בהן פעלה בפריז אז הושפעה מרעיונותיהם של אמנים כמו פיט מונדריאן, קזימיר מלביץ', ואחרים בזרם הסופרמטיזם הרוסי וזרם דה סטיל (De Stijl) ההולנדי. יצירתה של הררה הייתה משמעותית לא רק בשל תרומתה לציור הגאומטרי המופשט, אלא גם בשל הייצוג המורכב שלה של עולם הטבע. למשל, סדרת הציורים "ירוק ולבן" (Blanco y Verde,1959), היא פירוק של ציור נוף מסורתי: קווי אופק הנחצים על ידי קו אלכסוני האופייני לה אשר יחד יוצרים את נקודת החיתוך הכה אופיינית לציורי נוף. הניגוד המכוון בין הלבן והירוק, אף מבטא את הצבעים הנפוצים בציורי נוף באופן המופשט ביותר.
גילויה בשלב מאוחר בחייה
כרמן הררה לא זכתה להכרה רחבה במשך עשורים.
לפני תערוכותיה שהוצגו בגלריית ליסון ובמוזיאון וויטני בשנת 2016, היא הציגה בתערוכת יחיד משמעותית אחת בשנת 1984. תערוכת היחיד הראשונה שלה עלתה ב-2004, לאחר מעל 50 שנה מאז עברה מקובה לניו יורק ב-1954. לדברי אוצרת האמנות, קארן רוזנברג, הדבר נבע מהגישות הדומיננטיות שרווחו ביחס לנשים באמנות וביחס לקובנים באמריקה, אשר שניהם הציבו משוכות אותן היה עליה לעבור במהלך חייה.
כל זאת השתנה בשנת 2004. חברה הקרוב וחסידה, הצייר טוני בכרה, השתתף בארוחת ערב עם פדריקו סבה, הבעלים של גלריית לטין קולקטור (Latin Collector) במנהטן, ניו יורק. סבה היה בעיצומה של הכנת תערוכה על ציירות גאומטריות שלא כללה מלכתחילה את הררה. בכרה המליץ בפניו על הררה. כאשר סבה ראה את ציורה הוא סבר תחילה שהן של ליגיה קלארק, אך גילה שציורה של הררה נוצרו עשור לפני אלה של קלארק.
אף על פי שהתגוררה באמריקה רוב חייה, חיבורים שהתייחסו לגילויה המאוחר תייגו אותה כאמנית קובנית-אמריקאית, זאת על אף שהיא טענה, שאף על פי שהיא גאה במורשתה, היא נמנעה בעקביות מפוליטיזציה של עבודתה.
כרמן רמוס, אוצר אמנות לטינית בסמית'סוניאן, ציין כי "שלא כמו אמנים אירופאים רבים המהגרים לארצות הברית, הררה, אשר חיה בארצות הברית כבר מתחילת שנות העשרים לחייה, זוהתה רק לעיתים רחוקות כאמנית אמריקאית. נראה כי אף הצלחתה המאוחרת נשענת דווקא על מעמדה כאמריקאית-לטינית, אשר בסופו של דבר מעמעם את הגדרתה כציירת אמריקאית".
תערוכות
משנת 1949 ועד למותה הררה הציגה מספר פעמים בתערוכת האמנות המודרנית הוותיקה Salon des Réalités Nouvelles המתקיימת בפריז.
תערוכות יחיד:
הסרט תערוכת 100 השנה
בתחילת 2014, החלה אליסון קליימן, במאית הסרט התיעודי עטור השבחים Ai Weiwei: Never Sorry, לעבוד על סרט תיעודי על הררה. הסרט תערוכת 100 השנה הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הוט דוקס (Hot Docs) בטורונטו בשנת 2015. לאחר מכן יצא לנטפליקס והחל מספטמבר 2016 הוא זמין גם ב-Vimeo on Demand.
הסרט, העוקב אחר ההכנות ליום הולדתה המאה, זכה לביקורות חיוביות והגביר את העניין בעבודותיה של הררה.
בעשור השני של המאה ה-21
הררה המשיכה את השיח האמנותי עם ידידה הקרוב, טוני בכרה, והמשיכה ליצור בעזרת שכנה מנואל בלדומה. הררה ציינה ש"יופיו של הקו הישר" הוא זה הגורם לה להמשיך ולחיות.
ביולי 2019 נפתחה תערוכה ציבורית גדולה של הררה, בת ה-104, בניו יורק.
משרד הפנים (בריטניה)
משרד הפנים (באנגלית: Home Office; מבוטא: "הוֹם אוֹפִיס"; בראשי תיבות: HO) הוא משרד בממשלה הבריטית המופקד על תחומי אכיפת חוקי ההגירה, חוק וסדר, משטרה וענייני ביטחון הפנים בממלכה המאוחדת, בנוסף עומד המשרד בראש זרועות השיטור ומופקד על שירותי החילוץ וההצלה, גופי הכבאות, ושירות הביטחון הבריטי. המשרד גם אחראי על ניהול המדיניות הממשלתית בנושאי מלחמה בסמים, מלחמה בטרור ורישום אזרחי. בעבר היה המשרד אחראי גם על שירות בתי הסוהר לפני העברתו לאחריות משרד המשפטים.
המשרד הוקם ב-27 במרץ 1782 והיה אחראי על כל ענייני הפנים בממלכה המאוחדת. בשנת 1794 הוקם משרד המלחמה כאחראי על צבא בריטניה. בשנת 1823 שירות בתי סוהר הפך לחלק ממשרד הפנים ובשנת 1829 גם גופי המשטרה.
תולדות המשרד
ב-27 במרץ 1782 הוקם משרד הפנים (Home Office) לאחר שינוי שמה של המחלקה הדרומית וכל הצוות שעבד בה עבר לעבוד במשרד החדש. באותו היום, המחלקה הצפונית שינתה את שמה למשרד החוץ (Foreign Office).
על מנת להתאימם לשמות החדשים, חולקו התפקידים בין שני המשרדים החדשים, כך שכל ענייני הפנים היו באחריות משרד הפנים, בעוד כל ענייני החוץ היו מענייניו של משרד החוץ. ברם, לאורך השנים, הלכו סמכויותיו של משרד הפנים והצטמצמו משהוקמו משרדים חדשים, שיועדו לטפל בעניינים ספציפיים בתוככי המדינה, עד שמשרד הפנים הצטמצם והפך למשרד האחראי לענייני ביטחון פנים.
עד ה-11 ביולי 1794 היה המשרד מופקד גם על ניהול הצבא הבריטי (באות יום הוקם משרד המלחמה). משנת 1823 ועד 2005 היה משרד הפנים אחראי גם על אחזקת בתי הכלא ומתקני המאסר. ב-1829 החל לטפל בכל ענייני השיטור במדינה. בשנת 1875 נוספו לו תפקידי הפיקוח על חומרי נפץ וב-1920 גם הפיקוח על כלי ירייה. בשנת 1914 החל לעסוק גם במאבק בסחר לא חוקי בסמים ובשנת 1935 נוספו לו גם תפקידי הגנה אזרחית ומאז מופקד גם על טיפול במצבי חירום ושירותי הגנה אזרחית. בשנת 1938 שירותי הכבאות הוכפפו לאחריות המשרד. בשנת 2007 נוספו לו תפקידי המלחמה בטרור בעוד ענייני המשפט הפלילי, אחזקת בתי הכלא וענייני משפט הועברו לאחריות משרד המשפטים הבריטי.
משנת 1972 משרד הפנים פועל אך ורק באנגליה ובוויילס בלבד. קודם לכן פעל בצפון אירלנד עד 1972 ובסקוטלנד עד הקמת משרד סקוטלנד (ובראשו מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד) בשנת 1885.
מזכיר/ת הפנים
מזכיר הפנים של בריטניה (Home Secretary) הוא שר הפנים הבריטי. המזכיר הוא חבר הקבינט של בריטניה ומופקד על ענייניהן הפנימיים של אנגליה וויילס וענייני הגירה ואזרחות בבריטניה. המזכיר גם אחראי על ענייני השיטור באנגליה וויילס וענייני ביטחון לאומי כמו שירות הביטחון הם באחריותו הישירה. בעבר מזכיר הפנים היה גם השר האחראי על שירותי בתי הסוהר; ברם, ב-2005 תפקידים אלה הועברו לאחריות משרד המשפטים שאך זה הוקם.
רובה חצי-אוטומטי
רובה חצי-אוטומטי, או רובה מִטַעֵן, הוא רובה המנצל את אנרגיית הרתע או את לחץ הגזים בקנה הנוצרים בעת ירי כדור, על מנת לגרוף כדור נוסף אל בית הבליעה.
רובה כזה מוזן בדרך כלל ממחסנית ולעיתים רחוקות יותר מתוף כדורים או משרשיר.
פעולה
רוב הרובים האוטומטיים והחצי-אוטומטיים מבוססים על בריח נדרך גז. בעת היריה מופנים חלק מהגזים המצטברים בקנה לדחוף אחורה את הבריח ובאמצעות קפיץ מחזיר הוא גורף כדור נוסף מהמחסנית ונדרך בשנית.
סוף המאה ה-19 ומלחמת העולם הראשונה
מקור הרובים החצי-אוטומטיים ברובים הבריחיים שפותחו בשלהי המאה ה-19. לרובים אלה הייתה מחסנית פנימית, אולם הזנת הכדור מהמחסנית אל בית הבליעה הצריכה את הרובאי לדרוך את הרובה בין כל כדור וכדור (דבר שגרם לרובאים לא מספיק מיומנים לעיתים "לצאת מהכוונות" בעת הדריכה).
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון" אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה בלט בשימוש רובה M1 גאראנד החצי-אוטומטי של ארצות הברית לצד שימוש בתתי-המקלעים החדשניים. הגאראנד נחשב לאחד הרובים הטובים של המלחמה, ובלט על רקע הלי אנפילד הבריטי ורובי המאוזר K98 הגרמניים, שניהם רובים בריחיים. מצד הצבא האדום, היה ה-SVT-40 הרובה החצי-אוטומטי הנפוץ ששירת לאורך כל המלחמה. לאחר תחילת מבצע ברברוסה, בשנת 1941, החלו הגרמניים בפיתוח רובה חצי אוטומטי משלהם (המבוסס על ה-SVT-40), רובה זה היה ה-Gewehr 41 (שנחשב לבעייתי ולא מוצלח) ויותר מאוחר ה-Gewehr 43.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר מלחמת קוריאה מרבית הרובים החצי-אוטומטיים הוחלפו ברובי סער כמו ה-AK-47 הסובייטי וה-M14 וה-M16 האמריקאיים שהיו נפוצים במלחמת וייטנאם ובשאר מלחמות המחצית השנייה של המאה.
בצה"ל שירת הרומ"ט (רובה מטען) FN FAL הבלגי שהיה רובה חצי-אוטומטי משנות ה-50 של המאה ה-20 עד החלפתו במלחמת יום כיפור ברובי הסער M16 ומאוחר יותר בגליל ובתבור.
בשוק הנשק האמריקאי, בה התיקון השני לחוקת ארצות הברית מאפשר מכירה ורכישה של כלי נשק לשימוש אישי, יש ביקוש רב לרובים חצי-אוטומטיים להגנה עצמית, ציד וירי ספורטיבי, וזאת עקב מגבלות בחוק על נשק אוטומטי מלא. חברות רבות מציעות גרסאות חצי-אוטומטיות של רובי סער צבאיים לשוק האזרחי האמריקני ואלה זוכות לפופולריות רבה בקרב הקונים. גרסאות הקרבין החצי-אוטומטיות של התבור TAR-21 והתבור X-95 (מיקרו-תבור) אף זכו בפרס "רובה השנה" של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית.
אטימולוגיה
המונח באנגלית לרובה כזה הוא Semi-Automatic Rifle, שמכונה בקיצור semi-auto. התרגום התקין לשונית הוא "רובה אוטומטי למחצה" אך הביטוי "רובה חצי-אוטומטי" השתרש ללא תקנה. רובה כזה מכונה באנגלית גם Self-Loading Rifle ועל כן המונח העברי שנבחר לתיאור רובה כזה הוא "רובה מִטַעֵן", כלומר: רובה הטוען את עצמו. שם זה היה נפוץ עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כשם נרדף לרומ"ט FN FAL והשימוש בו דעך מאוד בעקבות החלפת ה-FN FAL ברובי הסער גליל ו-M-16, שמסוגלים גם לירי אוטומטי מלא.
קוסמודרקו
קוסמודרקו (שם מדעי: Kosmodraco; מיוונית: "דרקון מעוטר") הוא סוג של זוחל קדום בן לסדרת הכוריסטודרה אשר חי במשך תחילת הפלאוקן של אמריקה הצפונית לפני 61 עד 56 מיליון שנה. הוא דמה במראהו מעט לתנין אך היה פרימיטיבי יותר.
הקוסמודרקו היה זוחל אמפיבי גדול באורך של 3 עד 5 מטרים, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבזוחלים באזור חיותו (לצד הבוריאלוסוכוס), כאשר הגולגולת הגיעה לאורך 431 מ"מ. בצורתו הוא דמה מעט לזה של גוויאל מודרני ואולי מעט לזה של דגי תנין, כשמבנה הלסתות היה צר, בעל שיניים שקועות לצידי הלסת והלסת הייתה בעלת פנים שטוח יחסית.
דמי שתיקה
דמי שתיקה או דמי לא יחרץ הם תשלום הניתן לאדם על מנת שיתחייב לא לגלות מידע מביך או מפליל שהוא מחזיק.
מתן דמי שתיקה לעובד ציבור עלול להתפרש כשוחד. תשלום דמי שתיקה לעד, על מנת שלא ימסור מידע מפליל שברשותו, עלול להתפרש כשיבוש הליכי חקירה או שיבוש הליכי משפט. דמי שתיקה ניתנים לעיתים ביוזמת המשלם, היודע על המידע שיש בידי מקבל דמי השתיקה, ולעיתים בעל המידע דורש לקבל דמי שתיקה, ביודעו את החשיבות שיש לשתיקתו. במקרה של עמוס אוריון, דרישתו לדמי שתיקה עלתה לו בחייו.
פעמים רבות מתפרסם באמצעי התקשורת על דמי שתיקה שניתנו כדי לשמור בחשאי מידע על פעילות מינית שעלולה להביך את המשלם (כגון בגידה או צריכת זנות) או שעלולה לסבכו בפלילים (כגון הטרדה מינית או בעילת קטינה). בשנת 2018 פעלה תרמית אינטרנט שבה קיבלו גולשים רבים דרישה, בדואר אלקטרוני, לתשלום דמי שתיקה, אחרת יועברו לאנשי הקשר שלהם תצלומים המתעדים אותם גולשים באתרי פורנוגרפיה.
מעמדם, מבחינת פקודת מס הכנסה, של דמי לא יחרץ ששילם בנק לעובדו לשעבר, נדון בבית המשפט המחוזי, ונקבע שדמי לא יחרץ הם בגדר תקבול הוני, החייב במס רווחי הון. תוצאה זו מהווה יתרון מס, משום שלבעלי הכנסה גבוהה מס רווחי הון הוא כחצי מהמס על הכנסה פירותית.
לאו עכברא גנב אלא חורא גנב
מקור הביטוי
הביטוי מופיע שלש פעמים בתלמוד בבלי הציטוטים מעט שונים, במסכתאות גיטין, קידושין וערכין. עיקר העניין הוא שמקשה אביי על ההלכה הקונסת את הלוקח, שהרי לפי ההגיון היה ראוי לקנוס את המוכר, ועל כך משיב לו רב יוסף שלא העכבר גנב, אלא החור. על כך ממשיך ומקשה אביי שלולי העכבר מה כבר החור עושה, ומתורץ שהקנס הוא במקום איסור.
פרשן המקרא והתלמוד, רש"י, פירש את הביטוי בכל מקום באופן מעט שונה. במסכת גיטין: חורא - חור הכותל שהעכבר נכנס לתוכו וניצול מפני רודפיו. במסכת קידושין: אלא חורא גנב - אלמלא חור שהעכבר מצניע גנבתו שם לא היה גונב. ובמסכת ערכין ביאר גם את תחילת הביטוי: לאו עכברא גנב - עכבר הגונב ומניח בחוץ אם לא היה לו חור להניח בו לא היה גונב הלכך חורא גנבא וקא גניב ליה ה"נ אם לא היה מוצא לוקח לא היה מוכרו.
משמעות הביטוי
משמעות הביטוי שאין להטיל את האשמה על הגנב אלא על התנאים שהביאו לגנבה.
הערות שוליים
קט:ניבים וביטויים חז"ליים
We'll Be Coming Back
We'll Be Coming Back (בעברית: אנחנו נחזור) הוא שיר של המפיק המוזיקלי והדי ג'יי הסקוטי קלווין האריס, בהשתתפות הזמר האנגלי אקסמפל. השיר פורסם ב-27 ביולי 2012 כסינגל הרביעי מאלבום האולפן השלישי של האריס, . השיר שהה שבועיים במקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לסינגל הרביעי ברציפות של האריס שמגיע למקום השני בבריטניה. השיר אף נכלל כרצועה האחרונה באלבום האולפן הרביעי של אקסמפל, The Evolution of Man.
השיר כונה "פסקול לקיץ" על ידי Music News, ו-"המנון קיץ" על ידי Westmeath Examiner. בדיגיטל ספיי זכה השיר לביקורת מעורבת, כאשר תואר כ-"מהנה", אבל "קצת מיושן".
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה לשיר בוים על ידי סמאן קש, וצולם ביוני 2012, בהוליווד הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה. בקליפ משתתפים האריס ואקסמפל בדמויות של שודדים. לאחר שקברו את מה שגנבו, השניים חוזרים בהמשך כדי לקחת את השלל, ומגלים ששוטרת, שנסעה על ימאהה YZF-R1, ועקבה אחריהם, הגיעה לשם והשאירה מאחור את התג שלה כראיה. בנוסף לשוד, בסרטון מוצגת סדרת מרדפים אחר מכוניות ועימותים משטרתיים. הקליפ מסתיים בקלווין ובאקסמפל רודפים אחר השוטרת על האופנוע.
בית בוירלה
בית בוירלה הוא בניין טמפלרי הממוקם במושבה הגרמנית בירושלים, ברחוב לויד ג'ורג' 6.
היסטוריה
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הטמפלרי גוטלוב בוירלה, בסוף המאה ה-19. מבנה זה שונה מהמבנים הטמפלרים האחרים במושבה הגרמנית. למבנה סדרת קשתות הנותנות למבנה צביון מזרחי והוא נעדר הגמלון האופייני לאדריכלות הטמפלרית.
מאפיין שונה נוסף של המבנה הוא החלונות העגולים. חלונות אלה מצויים בבנייה הטמפלרית רק בגמלון או מתחתיו, ואילו במבנה זה הם מצויים בקירות המבנה.
במבנה התגורר בנו של בוירלה - גוטלוב בוירלה הבן, אשר היה הבעלים של קולנוע אוריינט הסמוך לו (כיום קולנוע סמדר). נכון לשנת 2023 המבנה משמש למשרד עורכי דין אוחיון ואזנה זינגר ושות.
איזבל אוברה
איזבל אוברה (בצרפתית: Isabelle Aubret; נולדה ב-27 ביולי 1938 בליל) היא זמרת צרפתייה. היא זכתה באירוויזיון 1962 עם השיר "אהבה ראשונה", שנכתב על ידי קלוד אנרי ויק ורונאלד ואלאדי.
אוברה הופיעה גם באירוויזיון 1968 עם השיר "המעיין" שנכתב על ידי דניאל פור, הנרי דיז'אן וגי בונה (נציג צרפת באירוויזיון 1983 ובאירוויזיון 1970).
ביוגרפיה
איזבל אוברה נולדה בליל ב-27 ביולי 1938.
ב-1952 הייתה אלופת צרפת בהתעמלות קרקע.
כנערה היא השתתפה בתחרויות שירה והפכה ל"זמרת התזמורת" של העיר לה הבר.
ב-1960 הופיעה באולימפיה (פריז).
לאחר הזכייה פגשה שני זמרים, שלפי דבריה עזרו לה מאוד בקריירה שלה, ז'אק ברל וז'אן פרה (1930–2010).
היא ניסתה מספר פעמים נוספות לייצג את צרפת באירוויזיון ובין היתר ב-1983 עם השיר הפטריוטי "France, France" איתו הייתה במקום השלישי.
ב-1992 קיבלה את אות לגיון הכבוד מידי פרנסואה מיטראן.
רצח אילן חלימי
אילן חלימי (11 באוקטובר 1982 – 13 בפברואר 2006) היה צעיר יהודי צרפתי שב-20 בינואר 2006, בגיל 23, נחטף על ידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשם "הברברים". לאחר חטיפתו, עונה חלימי למוות במשך כשלושה שבועות. ב-13 בפברואר 2006, נמצא חלימי חי בסמוך למסילת רכבת במחוז "אסון" דרומית לפריז, כשכוויות ופציעות סכין מכסים כשמונים אחוז מגופו והוא מצוי במצב של הלם, אך בדרך לבית החולים הוא נפטר. הרצח האכזרי ומניעיו, האנטישמיים ברובם, היו מקור לסערה ציבורית שהתחוללה בצרפת ודנה, בין היתר, בתפקיד ילדי המהגרים המוסלמים בחברה הצרפתית.
חטיפתו ורציחתו של חלימי
אילן חלימי, צעיר יהודי צרפתי בן 23, התגורר עם אמו ושתי אחיותיו בפריז ועבד למחייתו בחנות לטלפונים סלולריים בשדרות "וולטר" בעיר. ב-20 בינואר 2006, פותה חלימי על ידי צעירה בת 17, ממוצא איראני, שכינויה היה "ילדה" ושמה האמיתי סורור ארבזדה. היא הגיעה לחנות שבה עבד ולקחה אותו לבניין ברובע המהגרים "הוט-דה-סן" שבפרברי פריז. שם הכניעו אותו חברי הכנופיה, גררו אותו למרתף, סיממו אותו באמצעות אתר, אזקו אותו ברגליו, סתמו את פיו באמצעות סרט הדבקה והחזיקו אותו כאסיר במשך עשרים וארבעה ימים. בזמן הזה, עינו אותו חוטפיו ואף שפכו עליו חומר דליק והבעירו אותו, פעולה שהביאה בסופו של דבר למותו, בעקבות הכוויות מהן סבל.
החוטפים דרשו ממשפחתו של חלימי כופר של 450,000 אירו, תוך שהם מתקשרים פעמים רבות להוריו של חלימי בקללות ואיומים, ואף שלחו להם תמונות של בנם בשבי, על מנת להפעיל עליהם לחץ. לאחר שהתקשתה בגיוס הסכום, הורידו החוטפים את סכום הכופר ל-5,000 יורו, אך ניתקו בהמשך את הקשר עם בני המשפחה. לאחר שהבינו כי לא יקבלו את הכופר שביקשו, דרשו חלק מחברי הכנופיה לשחרר את חלימי ולשים סוף לפרשה.
ב-13 בפברואר 2006, נמצא חלימי על ידי נהג רכבת כשהוא עירום וכפות באזיקים סמוך למסילת רכבת במחוז "אסון" דרומית לפריז, כשכוויות ופציעות סכין מכסות כשמונים אחוז מגופו, והוא מצוי במצב של הלם. בדרך לבית החולים הוא מת מפצעיו. מנתיחת הגופה התברר כי מותו נגרם כתוצאה מהכוויות שנגרמו לו כשהוצת. ב-26 בפברואר נערכה צעדה המונית בפריז בהשתתפות כמאה אלף איש לזכר חלימי ונגד האנטישמיות. בצעדה השתתף גם שר הפנים ניקולא סרקוזי, לימים נשיא צרפת אשר הגדיר את הרצח כ"אנטישמי".
גל מעצרים והסגרתו של ראש הכנופיה
ב-23 בפברואר 2006, נעצר מנהיג הכנופיה יוסוף פופאנה באבידג'ן שבחוף השנהב, מקום הולדתו, לאחר שמספר ימים קודם לכן נמלט למדינה האפריקאית. זמן קצר לאחר מעצרו, הוא נמסר לידיהם של שני חוקרים ממשטרת צרפת, שהגיעו למקום ובהמשך הוא הוסגר לצרפת. בחקירתו התגלה, כי ערך סיור ברחוב שבו עבד חלימי קודם לחטיפה, וזיהה את החנויות הסגורות בשבת כאלו ששייכות ליהודים.
הבאת חלימי לקבורה
אילן חלימי נקבר זמנית בבית הקברות פאנטן בפריז, בהשתתפות נשיא צרפת ז'אק שיראק וראש הממשלה דומיניק דה-וילפן. ב-9 בפברואר 2007, כשנה לאחר הרצח, הובא לקבורה בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים לפי בקשת משפחתו. במהלך טקס הקבורה, ציין דויד ראש, יושב ראש משלחת הסוכנות היהודית של אירופה וצרפת, כי הקבורה בירושלים היא קיום הבטחה לאמו של חלימי, שראתה בהעלאתו לקבר ישראל את צוואתו הלא כתובה. שגריר צרפת בישראל ז'אן מישל קאזה, אמר כי הפרשה מחייבת את ממשלת צרפת ללמוד ולהילחם נגד תופעת האנטישמיות.
העמדה לדין
ב-7 באפריל 2009, נפתח משפטם של 28 חברי כנופיית "הברברים" שהואשמו באחריות הישירה והעקיפה לרצח חלימי. על פי כתב האישום הם חטפו אותו והתעללו בו. 21 מחברי הכנופיה הואשמו בחטיפה וברצח עצמם, ו-7 אחרים הואשמו בכך שלא דיווחו על המעשה. מנהיג הכנופיה פופאנה הואשם ברצח בכוונה תחילה, בדרישת כופר, בעינוי ובהתנהגות ברברית. הדיונים נערכו בדלתיים סגורות, לאור העובדה ששניים מהנאשמים היו קטינים בזמן הרצח. אמו של חלימי, רות יצאה כנגד החלטה זו של בית המשפט ודרשה כי המשפט יתנהל בדלתיים פתוחות. לפי טענתה, "משפט פתוח היה נותן לצרפת אפשרות לשמוע מה קרה, זה היה מכריח את האזרחים להתמודד עם המקרה. כל צרפת הייתה יכולה לשמוע עדויות ממקור ראשון על מה שעשו לאילן. הם היו שומעים על הרקע האנטישמי". במהלך "פרשת התביעה" במשפט תיארו עורכי הדין את מנהיג הכנופיה פופאנה כ"מגלומן סוטה" שביקש לחטוף יהודים "משום שהם מפוצצים בכסף". פופאנה, שנודע גם בכינויים "אוסמה" ו"מוחמד" הודה בהתחלה ברצח, אך שינה את גרסתו מאז והחליף עשרות עורכי דין. בעדויותיו התבטא באופן אנטישמי ואף ריצה בעבר עונש של שנת מאסר בגין העלבת שוטרים ושופט. במהלך המשפט, הודה פופאנה כי הוא האחראי למותו של חלימי, לאחר ששפך חומר דליק על גופו, הצית אותו וגרם לו לכוויות בכל גופו.
עורכי דינם של הנאשמים טענו, כי המניע העיקרי לתקיפה היה רווח כלכלי ולא פשע שנאה על רקע אנטישמי. בגישה זאת תמכו גם התובעים במשפט שסברו כי הכנופיה ניסתה לסחוט כסף מכמה רופאים ואנשי עסקים והשתמשה בנשים כדי לפתות תשעה גברים נוספים, אך ניסיונות אלו כשלו. עם זאת, טענו חוקרי משטרה שהיו מעורבים בחקירה כי "יהדותו של חלימי תרמה לחוסר האנושיות שבא לידי ביטוי בהתעללות שעבר".
עם הקראת גזר הדין, יצר עורך דינה של משפחת חלימי קשר עם שרת המשפטים הצרפתית מישל אליו-מארי, ומחה בפניה על גזרי הדין, הקלים לדבריו, שהושתו על עוזריו הבכירים של פופאנה וטען כי העונשים אינם תואמים את חומרת המעשים ואינם עומדים בקנה אחד עם דרישת התביעה. בהקשר זה קראו ארגונים יהודיים בצרפת לעריכת עצרת מחוץ למשרד המשפטים בפריז, כמחאה על העונשים הקלים לטענתם, שהטיל בית המשפט על השותפים. בעקבות כך, הורתה אליו-מרי לערער על קולת עונשם של 14 מהנאשמים. מנגד, ציין עורך דינו של מנהיג הכנופיה פופאנה כי יערער על מאסר העולם שהושת על מרשו, אך בסופו של דבר ערעור זה לא הוגש ועונשו של מנהיג הרוצחים נותר על כנו.
ב-17 בדצמבר 2010 ניתן פסק הדין בערעורים השונים שהגישו התביעה והנאשמים בתיק זה. עונשם של שבעה מהנאשמים הוחמר ומאידך, נאשם אחד זוכה. עונשה של הנערה הפתיינית ארבזדה נותר כשהיה, תשע שנות מאסר.
הנצחה ותיעוד
במאי 2011 נקרא גן ציבורי על שמו של חלימי ברובע ה-12 של פריז. כמו כן, נקרא בוסתן ביער ירושלים בשם "בוסתן אילן חלימי".
במאי 2014, יצא לאקרנים הסרט "24 ימים: האמת על פרשת אילן חלימי", בבימויו של אלכסנדר ארקדי, המגולל את סיפור חטיפתו ורציחתו של חלימי.
משפט פרובניוס (תורת המספרים האלגברית)
משפט פרובניוס הוא משפט בתורת המספרים האלגברית, העוסק בתכונות הפירוק של פולינומים בעלי מקדמים שלמים, כאשר מתבוננים בהם מודולו מספרים ראשוניים שונים. את המשפט הוכיח פרדיננד פרובניוס ב-1880, והוא התפרסם ב-1896, לאחר שריכרד דדקינד ניסח (ב-1894) את העקרונות של תורת המספרים האידיאליים. באותו זמן שיער פרובניוס את משפט הצפיפות של צ'בוטרב, המכליל את התוצאה שלו; צ'בוטרב הראה שההשערה נכונה ב-1922.
רצח אילן חלימי
הנצחה ותיעוד
בפברואר 2016, במליאת 10 שנים לרצח, התייחס ראש ממשלת צרפת מנואל ואלס לרצח וציין כי: "לפני 10 שנים נרצח אילן חלימי, שהיה קורבן לברבריות ואנטישמיות. לזכור ולא לשכוח".
משפט פרובניוס (תורת המספרים האלגברית)
פירוק פולינום לגורמים מעל שדה סופי הוא בעיה שיש לה פתרונות אלגוריתמיים, ומשפט פרובניוס מאפשר להשתמש באותן שיטות גם כדי לנתח פולינומים מעל המספרים השלמים.
תבנית פירוק
יהי f פולינום מתוקן בעל מקדמים שלמים. לכל מספר ראשוני p, אפשר להתבונן בפולינום גם מעל חוג המנה, שהוא שדה סופי. בשדה זה הפולינום מתפרק לגורמים אי-פריקים: ; וקטור המעלות של הגורמים האלה נקרא תבנית הפירוק של f מודולו p.
כאשר מתבוננים במספר ראשוני יחיד, הקשר בין הפירוק של f מעל השלמים לפירוק מודולו p הוא חד סטרי: הפירוק מעל השלמים נשאר נכון גם מודולו p, ושם כל גורם שהיה אי-פריק מעל השלמים, עשוי להתפרק עוד יותר. לכן תבנית הפירוק מודולו p מהווה עידון של תבנית הפירוק המקורית.
לדוגמה, הפולינום \ x^4+6x+1 מתפרק לגורמים מודולו 3, ולכן תבנית הפירוק שלו שם היא 2,2. מודולו 5 הפולינום מתפרק לגורמים, ותבנית הפירוק שלו היא 1,3. מהשוואת התבניות האלה לבדה אפשר להסיק שהפולינום אי-פריק מעל השלמים, והוא אכן אי-פריק מודולו 7.
חבורת גלואה ומבנה מחזורים
נניח שהדיסקרימיננטה של f אינה אפס. כלומר, כל השורשים של הפולינום הזה בשדה הפיצול K מעל הרציונליים, שונים זה מזה. לפולינום יש חבורת גלואה, הפועלת כחבורת תמורות על n השורשים, כאשר n היא מעלת הפולינום.
כל תמורה אפשר לכתוב באופן יחיד כמכפלה של מחזורים זרים, ולאוסף של אורכי המחזורים קוראים מבנה המחזורים של התמורה.
משפט פרובניוס
יהי f פולינום עם מקדמים שלמים ושורשים שונים בשדה הפיצול. המשפט קובע שהצפיפות של קבוצת הראשוניים שעבורם יש לפולינום תבנית פירוק נתונה, שווה לסיכוי שלאיבר אקראי בחבורת גלואה של הפולינום יש מבנה מחזורים כזה. (הצפיפות כאן היא צפיפות דיריכלה, אבל אריך הקה הוכיח שהמשפט נכון גם עבור הצפיפות הטבעית).
בפרט, לקבוצת הראשוניים שעבורם הפולינום מתפרק לגורמים ליניאריים מודולו p יש צפיפות \ |G|^{-1}, כאשר G היא חבורת גלואה. בשיטה הזו אפשר להעריך במהירות ובקלות יחסית את גודלה של חבורת גלואה של פולינום נתון.
דוגמה. חבורת גלואה של הפולינום מעל הרציונליים היא \ D_4, החבורה הדיהדרלית שסדרה 8 (שדה הפיצול הוא ). בחבורה הזו יש איבר אחד שמבנה המחזורים שלו הוא 1,1,1,1 (הזהות), שני איברים שמבנה המחזורים שלהם הוא 4, שני איברים שמבנה המחזורים שלהם 2,1,1, ושלושה שמבנה המחזורים שלהם הוא 2,2. מבנה המחזורים 3,1 אינו מופיע כלל. בהתאמה לפרופורציה 1:2:2:3 של מבני המחזורים, הפרופורציות של תבנית הפירוק המתקבלת מ-1228 הראשוניים עד 10000 הן 0.96:2.05:2.03:2.98.
קשרים לתוצאות אחרות
ממשפט פרובניוס אפשר להוכיח את המסקנה הבאה: מספר הגורמים של f שווה לתוחלת מספר השורשים מודולו ראשוני אקראי p. תוצאה זו, שהוכיח לאופולד קרונקר ב-1880, הביאה את פרובניוס לנסח ולהוכיח את המשפט.
את משפט פרובניוס עבור הפולינום \ x^n-1 אפשר להסיק ממשפט דיריכלה.
רג'פ מיידני
רג'פ מיידני (באלבנית: Rexhep Qemal Meidani, נולד ב-17 באוגוסט 1944) הוא פוליטיקאי אלבני, שכיהן כנשיא אלבניה בשנים 1997–2002.
מיידני נולד בטירנה, למד באוניברסיטת טירנה והשלים את לימודיו לדוקטורט במדעי הטבע באוניברסיטת קאן שבצרפת (1974). תחילת פעילותו הפוליטית הייתה כאשר ניצב בראש וועדת הבחירות המרכזית בבחירות הרב־מפלגתיות הראשונות באלבניה. בשנת 1996 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית של אלבניה ונבחר למזכירה הכללי, ובשנת 1997, אחרי ניצחונה של המפלגה בבחירות, נבחר לנשיא אלבניה, תפקיד בו שירת עד שנת 2002, אז בא על מקומו אלפרד מויסיו.
יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך
יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (בגרמנית: Johann Friedrich von Brandenburg-Ansbach, 18 באוקטובר 1654 - 22 במרץ 1686), היה אביה של קרוליין, מלכת בריטניה.
ביוגרפיה
יוהאן פרידריך נולד ב-18 באוקטובר 1654 באנסבך, לאלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ולסופיה מגדלנה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של יואכים ארנסט, רוזן אטינגן-אטינגן ואנה זיבילה, רוזנת זולמס-זוננוואלדה.
בשנת 1667 מת אביו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ויוהאן פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו, אולם מכיוון שהיה קטין מונה קרובו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר במקומו. יוהאן פרידריך למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת ז'נבה, ולאחר מכן ערך את הטיול הגדול וביקר בצרפת. בשנת 1672 החל יוהאן פרידריך לשלוט בעצמו בשטחי הנסיכות. יוהאן פרידריך נחשב לנסיך סובלני וחביב, אך לא היה מאוד שאפתני, והוא היה תלוי בהחלטות המועצה. הוא המשיך במדיניות הידידותית עם בית הבסבורג שהחל בה אביו, ויישב מהגרים צרפתים באנסבך ובשוואבך, שהובילו לתחייה כלכלית של המדינה. נטייתו המוזיקלית, ובמיוחד הימשכותו לאופרה ובלט, כמו גם אהבתו לפאר והדר, גרמו למחסור כלכלי בנסיכות.
ב-22 במרץ 1686 מת יוהאן פרידריך, ובנו כריסטיאן אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-5 בפברואר 1672 התחתן יוהאן פרידריך עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השישי, מרקיז באדן-דורלאך וכריסטינה מגדלנה מפפאלץ-צווייבריקן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-4 בנובמבר 1681 התחתן יוהאן פרידריך עם אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך ויוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ננסי מרשנד
ננסי מרשנד (באנגלית: Nancy Marchand; 19 ביוני 1928 – 18 ביוני 2000) הייתה שחקנית קולנוע טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב וארבעה פרסי אמי, את הפרסים קטפה על תפקידיה בסדרות "הסופרנוס" ו"לו גרנט".
ביוגרפיה
מרשנד נולדה באפלו, ניו יורק, למרג'ורי פרימן, פנסתרנית ולריימונד ל. מרשנד, רופא.
טלוויזיה
הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרה "תיאטרון הטלוויזיה קראפט" והתפרסמה בסוף שנות ה-70 בסדרת הדרמה "לו גרנט" בה גילמה את המוציאה לאור, האלמנה מרגרט פיינצ'ון. הדמות התבססה על העיתונאית המפורסמת קת'רין גרהאם וזיכתה את מרשנד בארבעה פרסי אמי. בשנת 1986 השתתפה בשישה פרקים במיני סדרה ההיסטורית "צפון ודרום". את מירב הפרסום שלה קיבלה מרשנד בשנותיה האחרונות כשגילמה את ליוויה אמו של המאפיונר טוני סופרנו (ג'יימס גנדולפיני) בסדרת הפשע "הסופרנוס", מספר חודשים לפני מותה הספיקה מרשנד לזכות בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
תיאטרון
זכתה בפרס דרמה דסק בשנת 1980 על הופעתה במחזה "בוקר בשבע". בשנת 1994 הייתה מרשנד מועמדת לפרס טוני על הופעתה במחזה "שקרנים לבנים וקומדיה שחורה".
מותה
מרשנד נפטרה ממחלת סרטן הריאה ב-18 יוני 2000, יום לפני יום הולדתה.
בעלה, השחקן פול ספיירר לו הייתה נשואה במשך כ-48 שנה, נפטר שנה לפני-כן, גם הוא ממחלת הסרטן. הזוג הותיר אחריו שלושה ילדים ושבעה נכדים.
האפיפיור הנבחר סטפנוס
האפיפיור הנבחר סטפנוס (באיטלקית: Stephen; מת ב-25 במרץ 752) אמור היה לרשת את זכריה על כס האפיפיור. בחלק מהרשימות לא נמנה סטפנוס עם האפיפיורים ובשנת 1959 נמחק שמו מן הרשימה הרשמית של האפיפיורים, אך היסטוריונים רבים מונים אותו ברשימה.
סטפנוס נבחר לאפיפיור עם מותו של האפיפיור הקודם ב־23 במרץ 752. שלושה ימים מאוחר יותר הוא מת משטף דם במוח טרם הכתרתו. בגלל הבלבול בשאלה אם אכן היה סטפנוס אפיפיור ישנו בלבול לעיתים בנוגע למספור אפיפיורים ששמם סטפנוס אחריו. לדוגמה, יורשו, סטפנוס גם הוא, רשום לעיתים כסטפנוס השני או השלישי, כשהגרסה הנוספת בסוגריים.
מנדליי
מנדליי (בבורמזית: မန္တလေး) היא העיר השנייה בגודלה במיאנמר ובירת המחוז הקרוי על שמה בצפון המדינה. נחשבת למרכז תרבותי חשוב במדינה ולמרכז הכלכלי של צפונה. זרם מתמשך של מהגרים סינים (בעיקר מיונאן) בעשרים השנים האחרונות עיצב מחדש את המבנה האתני של העיר והגדיל את הסחר עם סין. העיר מרוחקת כ-575 ק"מ צפונית ליאנגון.
היסטוריה
העיר הוקמה על ידי שליט בורמה המלך מינדון מין ב-13 בפברואר 1857, במטרה לשמש כבירה המלכותית. היא המשיכה לשמש כבירת שושלת קונבאונג עד כיבוש בורמה בידי האימפריה הבריטית ב-1885. הבריטים ראו חשיבות רבה בפיתוחה הכלכלית של מנדליי בזמן שלטונם. בשנת 1889 הוקם בעיר קו רכבת, והאוניברסיטה הראשונה הוקמה בשנת 1925. בתקופה זו מנדליי נחשבה למרכז התרבות הבורמזית והבודהיסטית. בשנים 1904-1905 השתוללה בעיר מגפה שהרגה שליש מהתושבים. בין שתי מלחמות העולם הייתה העיר מוקד למחאות כנגד השלטון הבריטי. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר סבלה רבות מהפצצות חיל האוויר היפני. בעת הזו חיל האוויר המלכותי נסוג להודו, בזמן שרוב בתי העיר לא היו מוגנים. מצב זה הוביל להריסת 60% מהבניינים במנדליי ולמותם של כ-2,000 אזרחים מקומיים.
לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1948, המשיכה מנדליי להיות המרכז התרבותי, החינוכי והכלכלי של בורמה העליונה. עד תחילת שנות ה-90 מרבית מתושבי האזור למדו במוסדות ההשכלה העליונה במנדליי, שהיו היחידים בסביבה. כיום (2018) הממשל הצבאי מעודד את הצעירים ללמוד במקום מגוריהם על מנת להפחית את כמות האנשים הלומדים במקום אחד ספציפי. בנובמבר 1959 חגגה מנדליי מאה שנים להיווסדה בפסטיבל למרגלות גבעת מנדליי. בולים מיוחדים הוצאו לרגל המאורע.
בשנים 1962-1988 התשתיות בעיר הידרדרו ביותר, ובתקופה זו פגעו במנדליי כשתי שריפות גדולות. בתקופה זו היגרו לעיר גם אוכלוסיות רבות מן הרפובליקה העממית של סין, במיוחד מסצ'ואן. רק בשנות ה-90 הגיעו לעיר בין 250,000 ל-300,000 סינים. הגירה זו השפיעה רבות על האופי התרבותי והכלכלי של העיר.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2023, אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-1.53 מיליון תושבים. כ-40%-50% מהתושבים הם ממוצא סיני. בנוסף על כך, ישנה קהילה גדולה של מהגרים מהודו. בורמזית היא השפה העיקרית במנדליי.
סנדרלאד
סנדרלאד (בהונגרית: Szendrőlád) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בסנדרלאד חיו מעט יהודים ובמקום קיים עדיין בית קברות יהודי.
מדינות לפי שם
מדינות ריבוניות עצמאיות מוכרות
על פי האו"ם (אפריל, 2020), בעולם יש 193 מדינות חברות, שתי מדינות משקיפות ו-11 מדינות אחרות. להלן רשימה ממוינת של מדינות הכוללת 196 רשומות ומידע עיקרי כמו דגל המדינה, שם מלא, שם בשפה הרשמית, עיר הבירה, העיר הגדולה ביותר, יום העצמאות, אזור זמן, סיומת אינטרנט וקידומת טלפון בינלאומית.
לרוב המדינות ברשימה זו גבולות מוכרים וללא סכסוכים בנושאי ריבונות. עם זאת, יש מספר מדינות שההכרה בהן מוגבלת.
הערות שוליים
Världsgeografi
קבר זכריה
קבר זכריה הוא שמה של מצבה מונוליטית משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל המהווה חלק מקבוצת מבני קבורה מפוארים הניצבים בנחל קדרון, למזרחה של העיר העתיקה והר הבית ולמרגלות הר הזיתים. קבר זכריה ניצב בסמוך לקבר בני חזיר, ובמרחק מה מיד אבשלום.
הקבר מוכר בזכות גג הפירמידה שבראשה. גוף המצבה מעוטר בכותרות חצובות בסגנון הסדר האיוני, שהיה אופייני בארץ ישראל במאה הראשונה לפני הספירה. בוני המצבה הושפעו מן האדריכלות המצרית והיוונית בתקופתם.
מאפייני המבנה
הבדל נוסף הוא השפעת הארכיטקטורה היוונית, המתבטא בפילסטרים, העשויים בסגנון האיוני, בווריאציה ירושלמית. חזיתה המערבית של המצבה פונה כלפי חוץ אל הנחל ואל הר הבית, ושלוש החזיתות האחרות ניצבות בתוך חצר שנוצרה על ידי חציבת המצוק שסביבן. בצידה של החצר, מספר מדרגות המובילות לפתח צדדי של קבר בני חזיר. חציבת המצבה לא הושלמה, והדבר ניכר בחוסר הסימטריות שבעיטוריה, שבמקומות מסוימים סותתו בדקדקנות, ובצד המקביל, פני הסלע הוחלקו.
קבר או נפש
כנזכר לעיל, קבר זכריה אטום, ללא מקום בו ניתן להעמיד את מיטתו של הנקבר. משכך, הרי שהוא אינו קבר, אלא "נפש" - מצבת זיכרון, הניצבת בסמוך לקבר. מצבות כאלו היו מקובלות בקברים מפוארים בני התקופה, והמילה "נפש" במשמעות מצבה ידועה מכתובות עבריות, נבטיות ובעוד מעמי האזור.
מכאן, השאלה המתבקשת היא שאם לפנינו נפש - היכן הקבר שאליו היא מתייחסת?
חוקרים שונים העלו הצעות שונות - הצעה אחת סבורה שקבר זכריה הוא הנפש של קבר בני חזיר הסמוך, שנחצב כדי להחליף את הנפש המקורית. הצעה שנייה צודדה בכך שמדובר בנפש שקברהּ מעולם לא נחצב בשל מאורע כלשהו, שמא פרוץ המרד הגדול ותוצאותיו הרות האסון. הדעה שסברה כי מערת הקבורה טמונה תחת העפר הרב שמכסה את סביבות המצבה הופרכה כאשר העפר פונה בשנת 1960.
בעל הקבר
מסורת עממית מייחסת את המצבה כ"קברו" של זכריה בן יהוידע הכהן, שפעל בתקופת בית ראשון בימי המלך יואש, והומת באכזריות בידי עם ישראל בבית המקדש:
סגנון המצבה מלמד כי נבנתה בשלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, ולכן יש לפקפק ביחוסה לזכריה הכהן, שפעל בתקופת בית ראשון.
בשנת 1961 חפרה במקום משלחת ארכאולוגית בראשותו של הוורד סטצ'בורי (Howard Stutchbury) ופינו מהמקום את כל הקברים והמצבות.
ישנה השערה הסבורה כי בקבר זכריה נטמנו מחדש עצמותיו של עוזיהו מלך יהודה, לאחר שהועברו מקברם המקורי במאה הראשונה לספירה, כפי שאנו למדים מדברי הכתובת "ציון עוזיה". ההשערה מסתמכת על דברי בנימין מטודלה בספר מסעותיו, על דברי יהודה בן אליהו הדסי בחיבורו אשכול הכופר ועל תעודה מצפת של תלמידי הגר"א משנת 1810.
הקבר כאתר קדוש
ברבות השנים החלו יהודי ירושלים לקבור את מתיהם בקרבת הקבר המקודש. בתחילה, נקברו המתים למולו, ובשנת 1729 נטמן הנפטר הראשון בתוך חצר הקבר.
חלקת קבר זו, הסמוכה לנביא זכריה, הוקרה במיוחד על ידי בני העיר, ובין הקבורים שם בשורה א' ניתן היה למצוא את קברו של אברהם שלמה זלמן צורף, מחדש היישוב האשכנזי בירושלים; את רבי משה בידרמן, האדמו"ר מלעלוב. בשורה ב' ניתן למצוא את קברו של ר' מרדכי מינסקר מגזע הש"ך ואת קברה של אשתו מלכה. אשר לייב בריסק (מחבר החוברת "חלקת מחוקק") החל במלאכת מיפוי בית הקברות בהר הזיתים ומנה 87 קברים בתוך החצר ועוד כ-200 מחוצה לה.
על פי מדרש חכמים, זכריה נהרג ביום כיפור, לכן יש הנוהגים לפקוד את קברו בערב יום כיפור.
נחל יששכר
נַחַל יששכר הוא הדרומי בנחלים הגדולים של הגליל התחתון ואורכו כ- 21 ק"מ, התחלתו של תוואי הנחל באזור גבעת גזית, והוא נשפך לנהר הירדן. ב-12 ביולי 2019 נשרפו כ-10,000 דונמים משמורת נחל יששכר, מתוכם כ-3,000 דונם השייכים למושב מולדת.
תוואי הנחל
בשמורת נחל יששכר יש מספר אתרי עתיקות, הבולטים שבהם הם תל יששכר (בצידה המזרחי של השמורה) וחורבת גבול. אתרים נוספים כוללים את חורבת קיטה, חורבת יחמי, חורבת שחוח, חורבת יוב, חורבת סידרה וחורבת סהר.
לאורך הנחל יש כמה מעיינות, שהגדול שבהם הוא עין יובלה. ספיקתו כ-80 מ"ק מים בשעה, ובאפיק לידו בנוי סכר האוגר את עודפי מי המעיין ואת מי השיטפונות של נחל יששכר (הנקרא מאגר יובלה). כ-200 מ' מדרום למעיין יובלה נראים שרידי הכפר הערבי הנטוש יובלא, ובו שרידי מבנים מהתקופה הרומית-ביזנטית. בנחל זיקה, ליד מפגשו של נחל זה עם נחל יששכר, נובע עין יששכר המזרים מים אל נחל יששכר.
לאורך הנחל גם כמה אתרים עתיקים (בהם תל דבו ותל יששכר), המראים כי בעת העתיקה עבר בנחל נתיב תחבורה חשוב.
בנחל יששכר ובשטחי הרמה שמשני עבריו חיים מאות צבאיים ואפשר לראותם לפעמים.
מסלול רגלי נחל יששכר
תחילת המסלול ממושב מולדת (בצידו המזרחי). המסלול יורד מזרחה לאורך האפיק הרחב של נחל יששכר ההולך ונעשה קניוני. המסלול בחלקו באפיק הנחל וחלקו לאורך דרך עפר שלאורך גדות הנחל. באפיק גדלה צמחיית נחלים אופיינית. לאחר כ- 3.5 ק"מ, במפגש עם הדרך העולה לכוכב הירדן ממשיך המסלול מזרחה. המסלול חשוף ברובו ומסתיים בחוות דשן ליד קיבוץ גשר ותחנת הרכבת הישנה בית יוסף.
מסלול המתאים להליכה רגלית או לנסיעה ברכב
הנחל עובר בלבו של הגליל התחתון המזרחי ומנקז את רמות יששכר. המסלול מתחיל מגבעת המורה וממשיך במתינות על גב שלוחת צבאים ומגיע לפתחו של נחל יששכר בואך כביש 90.
לאורך הדרך יש נקודות תצפית מרהיבות, שלטי הסבר, חורשות ומקבצי נטיעות. אורך המסלול כ-25 ק"מ ואפשר לחלקו למקטעים. בימים חמים מומלץ לעשותו ברכב. ניתן להיכנס לדרך כביש 65 ממערב לגבעת המורה, מכביש מולדת- רמת צבי ומכביש 71 דרך הכניסה לפארק תעשייה רמת צבאים או מקיבוץ בית השיטה.
מרטין בלסם
מרטין הנרי בלסם (באנגלית: Martin Henry Balsam; 4 בנובמבר 1919 – 13 בפברואר 1996) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי. בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "אלף ליצנים".
קורות חיים
בלסם נולד ברובע הברונקס לזוג הורים יהודים, ליליאן ואלברט בלסם, המבוגר מבין שלושה אחים. למד דרמה ב"תיכון דווייט קלינטון" ולאחר מכן בבית ספר למשחק שבבעלות אוניברסיטת "ניו סקול" לצידו של הבמאי הגרמני ארווין פיסקטור. עם סיום לימודיו התגייס בלסם לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת בזמן מלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק
החל את דרכו בשתי הופעות אורח בולטות בסדרה "אזור הדמדומים". הופעתו הקולנועית ב-1954 בדרמה הפוליטית של איליה קאזאן "חופי הכרך", הובילה את סידני לומט ללהק אותו לתפקיד יושב ראש חבר המושבעים בדרמה המשפטית "12 המושבעים".
ההופעה בסרטו של לומט העלתה את מעמדו של בלסם שקיבל תפקידים משמעותיים במותחן האימה של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" בו הופיע בדמותו של הבלש הפרטי מילטון ארבוגסט, בקומדיה של בלייק אדוארדס "ארוחת בוקר בטיפאני" בו גילם את או ג'יי ברמן, סוכנה של הולי גולייטלי (אודרי הפבורן) ובמותחן הפוליטי "שבעה ימים במאי" שם שיחק את פול גאירד, עוזרו של הנשיא ג'ורדן ליימן (פרדריק מארץ'). ב-1958 שיחק בסרט "מרג'ורי מורנינגסטאר" לצידה של נטלי ווד. ב-1962 שיחק במותחן "פסגת הפחד" שם גילם את מפקח המשטרה מארק דאטון. בלסם הופיע גם ברימייק של מרטין סקורסזה לסרט שנעשה בשנת 1991.
ב-1964 שיחק בסרט "השאפתנים" לצידו של ג'ורג' פפארד.
בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בדרמה הקומית "אלף ליצנים" שם גילם את ארנולד בארנס אחיו וסוכנו של התסריטאי הכושל מארי (ג'ייסון רוברדס). ב-1970 גילם את האדמירל האסבנד קימל מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בזמן המתקפה על פרל הארבור בסרט המלחמה "טורה! טורה! טורה!", שיחק בתור איש המכירות מריוואטר במערבון האפי של ארתור פן "איש קטן גדול" וכקולונל קאצ'רט בפרודיה המלחמתית "מלכוד 22". גילם את ביאנצ'י חברו של הרקול פוארו (אלברט פיני) במותחן המסתורין הספרותי של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס".
בשנת 1973 גילם את ד"ר רודי ולס בסרט הטלוויזיה "האיש השווה מיליונים" שעליו מבוססת הסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
באמצע שנות ה-70 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "משאלות קיץ, חלומות חורף", מועמד פעמיים לפרס באפט"א על תפקידיו בתור העורך הארי סימונס בדרמת העיתונות "כל אנשי הנשיא" והארולד ברגמן בסרט הפשע "חטיפת פלהם 123" ומועמד לפרס אמי על תפקידו בהפקה הטלוויזיונית "פשיטה על אנטבה" המבוססת על "מבצע יונתן".
בלסם זכה בפרס הטוני בשנת 1967 על תפקידו כשחקן ראשי במחזה "את יודעת שאני לא יכול לשמוע אותך כשהמים זורמים". שיחק בסרט הפעולה של מנחם גולן "מחץ הדלתא" בדמותו של הנוסע החטוף הראשי בן קפלן. לצד הקריירה הענפה והמשגשגת שלו בקולנוע ובטלוויזיה נודע גם כשחקן תיאטרון מוערך ואהוד.
חיים אישיים
בלסם נישא ב-1952 לשחקנית פרל סומר, הזוג התגרש כעבור שנתיים של זוגיות. אשתו השנייה הייתה השחקנית ג'וייס ואן פאטן לה היה נשוי במשך שלוש שנים. לבלסם ולפאטן נולדה בת אחת, השחקנית טליה בלסם אשתו לשעבר של ג'ורג' קלוני. התחתן עם אשתו השלישית השחקנית איירין מילר ב-1963, מערכת היחסים החזיקה מעמד 24 שנים והזוג נפרד ב-1987. לזוג נולדו שני ילדים זואי ואדם בלסם.
בלסם נפטר בגיל 76 מהתקף לב בשנת 1996 בעת שהייתו ברומא, נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שבניו ג'רזי.
שישה דגלים מעל טקסס
שישה דגלים מעל טקסס (אנגלית: Six flags over Texas) הוא סלוגן המשמש לתיאור שש האומות אשר החזיקו בריבונות על כל או על חלק מהטריטוריה המודרנית של מדינת טקסס. הסלוגן שולב אל תוך מרכזי קניות, פארקי שעשועים (סיקס פלאגס) ומיזמים אחרים. ששת הדגלים מופיעים גם על צידו האחורי של חותם המדינה של טקסס.
ספרד
הדגל הראשון אשר הונף מעל שמי טקסס היה דגל ספרד, אשר שלטה על רובה של טקסס משנת 1529 ועד 1685 ומ-1690 עד 1821. שתי גרסאות לדגל הספרדי היו בשימוש בתקופות הללו, שתיהן הציגו את סמל "האריה והטירה" - סמל הכתר של קסטיליה. הדגל אשר נמצא בצידו האחורי של חותם המדינה הוא הדגל אשר אומץ בידי המלך קרלוס השלישי. הדגל בנוי מפס ספרדי אדום-זהב-אדום אשר מושחת בסמל קסטיליה ולאון. דגל זה היה בשימוש בספרד בין השנים 1793 ועד 1931 ושוב משנת 1936 ועד ימינו בשינוי הסמל המוטבע.
צרפת
הדגל השני אשר הונף מעל שמי טקסס היה הנס המלכותי של צרפת משנת 1685 ועד 1690. בשנת 1684 האציל הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל ייסד קולוניה לחופי מפרץ מקסיקו אשר נקראה פורט סנט לואי. הקולוניה לא שגשגה ולאחר רציחתו של לה-סאל היא נינטשה. במהלך תקופה זו לא היה דגל צרפתי רשמי ועל כן עיצובים שונים קיימים בשימוש בהצגת מוטיב ששת הדגלים.
מקסיקו
הדגל השלישי הוא דגלה של מקסיקו אשר הונף בין השנים 1821 ועד 1836. מקסיקו קיבלה את עצמאותה מספרד בשנת 1821 והדגל המקסיקני. הדגל אשר מונף באוסטין הוא הדגל המקסיקני אשר היה בשימוש בין 1823 עד 1864 השונה בעיצוב הסמל אשר משחית אותו. הדגל הונף בטקסס עד הכרזת העצמאות של טקסס בשנת 1836.
רפובליקת טקסס
הדגל הרביעי הוא דגלה של רפובליקת טקסס משנת 1836 ועד 1845. במהלך תקופה זו היו לרפובליקה שני דגלים לאומיים. הדגל הראשון היה "דגל בורנט" ואילו הדגל השני "דגל הכוכב הבודד" משמש כיום כדגל המדינה המודרנית.
קונפדרציית המדינות של אמריקה
הדגל החמישי היה דגלה של קונפדרציית המדינות של אמריקה משנת 1861 ועד 1865. במהלך תקופה זו היו לקונפדרציה שלושה עיצובים שונים לדגל הלאומי. העיצוב אשר מונף כחלק ממוטיב ששת הדגלים היה הדגל הראשון של הקונפדרציה אשר כלל שלושה פסים אדום-לבן-אדום וקנטון כחול ובתוכו שבעה כוכבים במעגל.
ארצות הברית
הדגל השישי אשר הונף מעל שמי טקסס הוא דגל ארצות הברית משנת 1845 ועד 1861 ושוב לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית משנת 1865 ועד ימינו. הדגל האמריקני הראשון אשר הונף מעל טקסס היה בעל עשרים ושמונה כוכבים בקנטון, עת צורפה טקסס לאיחוד.
FSO סירנה ספורט
FSO סירנה ספורט (בפולנית: FSO Syrena Sport) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, אשר נבנתה בין השנים 1957–1960, אך הוצגה ב- 1 במאי 1960, על ידי יצרנית המכוניות הפולנית Fabryka Samochodów Osobowych (FSO),,
דגם "FSO סירנה ספורט" בעל מרכב פיברגלאס.
צנחנים
צנחן הוא אדם המאומן לקפוץ ממטוס ולהגיע אל הקרקע בעזרת מצנח. לצניחה שימושים צבאיים ואזרחיים.
יעקב (יואל) גוטמן
יעקב (יואל) גוטמן הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן החוקר בתחומי כלכלה ציבורית, תורת המשחקים, כלכלה פוליטית ושיתופי פעולה. בעבר כיהן כסגן ראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ובעברו היה פרופסור משנה וחוקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1974 השלים את לימודיו לתואר ראשון ושני באוניברסיטת שיקגו. באותה שנה הצטרף לפי בטא קפא. ב-1976 סיים דוקטורט שם, כשמנחיו לדוקטורט באוניברסיטת שיקגו היו חתני פרס נובל תיאודור שולץ וג'ורג' סטיגלר.
תחום מחקרו העיקרי הוא תורת המשחקים, אולם מחקריו נפרשים על תחומים נרחבים כגון כלכלה פוליטית וכן מחקר משולב של מתמטיקה וכלכלה שלהם יישומים ברשתות, ואף הנחה לדוקטורט בתחום זה את ד"ר מיכאל מן, אחד המומחים המובילים בארץ לאנליזת רשתות. בין מחקריו הבולטים בתחום הכלכלה הפוליטית עוסקים במציאת מנגנוני הצבעה יעילים בפרלמנט.
ג'ון קיילר מקיי
סגן אלוף ג'ון קיילר מקיי (באנגלית: John Keiller MacKay; 11 ביולי 1888 – 12 ביוני 1970) היה חייל קנדי, עורך דין ומשפטן. מקיי כיהן כסגן המושל ה-19 של אונטריו בין השנים 1957–1963.
ראשית חייו
ג'ון קיילר מקיי נולד בשנת 1888 בקנדה בכפר פליינפילד במחוז פיקטו, נובה סקוטיה, בנם של ג'ון דאנקן ובסי (מאריי) מקיי. הוא התחנך באקדמיה של פיקטו, במכללה הצבאית המלכותית של קנדה (1909), באוניברסיטת סנט פרנסיס קסבייר (BA 1912) ובאוניברסיטת דלהוסי, שם קבל תואר ראשון במשפטים (LL.B.) בשנת 1922.
קריירה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת, ואחר כך פיקד, על חטיבה 6, של ארטילריה שדה קנדית (מיליציה פעילה לא קבועה בצבא קנדה). הוא קיבל את דרגת סגן אלוף ואוזכר בשדרים שלוש פעמים על פעילותו בשדה הקרב מול האויב. הוא נפצע פעמיים. מקיי זכה באות השירות המצוין בשנת 1916 בקרב על הסום. בשנת 1918 נפצע קשה באראס שבצפון צרפת.
לאחר המלחמה הוא עזב את הצבא אך היה מעורב בהקמת הלגיון המלכותי הקנדי בשנת 1925, והיה סגן היו"ר הלאומי הראשון שלו. הוא היה בונה חופשי והצטרף בשנת 1925 ללשכת Ionic Lodge, מס' 25 G.R.C.
הוא הצטרף ללשכת עורכי הדין בנובה סקוטיה בשנת 1922 וללשכת עורכי הדין של אונטריו בשנת 1923. היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "מקיי, מת'סון ומרטין" בטורונטו, והיה מומחה למשפט פלילי. בשנת 1933 מונה ל"יועץ המלך". בשנת 1935 הוא מונה לבית המשפט העליון של אונטריו ולבית המשפט לערעורים באונטריו בשנת 1950.
כשופט בבית המשפט העליון באונטריו, הוציא מקיי החלטה יוצאת דופן בשנת 1945 על ביטול הוראה אנטישמית על הגבלת החלפת אדמות בטורונטו. ארגון עובדים מקומי, איגוד החינוך לעובד ( Workers' Education Association -WEA), רכש נכס O’Connor Drive c-Avenue, ממזרח לשדרת ברודוויו בטורונטו, לצורך בניית מודל ל"בית העובד", שהוצע כפתרון פוטנציאלי למחסור בעיר בדיור בר השגה.