cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווין מרי (אונייה)
היסטוריה
ב-1 בינואר 1949 עלתה האונייה על שרטון בצאתה מנמל שרבור. היא הצליחה לרדת חזרה למים עם הגאות ולאחר בדיקות המשיכה בדרכה. העיכוב שנגרם בגלל העלייה על השרטון עכבה דיון של מועצת הביטחון שכן רבים מהמשתתפים בדיון היו על האונייה בדרכם לניו יורק.
באוגוסט 1966 לאחר שהאונייה סבלה מהפלגה איטית מדי, נוקתה תחתית האונייה והיא שבה להשיג מהירויות גבוהות יותר. במאי 1967 הודיעה חברת "קונארד" שהקווין מרי יוצא משירות בסוף הקיץ של שנת 1967. במקומה רכשה חברת קונארד את ה"קווין אליזבת 2". בספטמבר 1967 יצאה האונייה להפלגת הנוסעים האחרונה לניו יורק. האונייה הועברה ללונג ביץ' בקליפורניה שם עברה שיפוצים שהפכו אותה למוזיאון ומלון צף. בפברואר 1971 היא הועברה לנקודת הקבע שלה במזח של לונג ביץ' שם היא עוגנת עד היום.
תיאור האונייה
בתוך ה"קווין מרי" נבנה "בית כנסת" עם מקום לכ-50 איש.
האונייה יכלה לאכלס מספר נוסעים גבוה יותר מכל האוניות של החברות המתחרות בתקופתה.
תאוריות קונספירציה
יש האומרים שה"קווין מרי" רדופת רוחות רפאים. במהלך השנים אורחים שהתארחו באונייה סיפרו כי נתקלו במאורעות על טבעיים ושמעו רעשים מוזרים שאין להם הסבר הגיוני.
סיפור מפורסם על האונייה מספר על נוסע שמצאו את גופתו בחדרו ללא רוח חיים, מדוח הפתולוג נכתב שהוא נרצח וכי זו לא הייתה יכולה להיות התאבדות. הבעיה במסקנה הזאת היא שהנוסע שהה לגמרי לבדו בחדר, מה שמוסיף לחיזוק תאוריית הקונספירציה שתומכת בכך שה"קווין מרי" רדופת רוחות.
עוד תאוריה שתומכת בכך שהאנייה אכן רדופת רוחות, אנשים ששהו ב״קווין מרי״ דיווחו שראו רוחות רפאים בדמויות אישה בשמלה לבנה, שני ילדים קטנים ליד הבריכה ואיש זקן בעל זקן ארוך במחלקה הראשונה.
הוכחה נוספת היא חדר B340 שאנשים רבים מחשיבים אותו ל״חדר המקולל״ בחדר צולם שהסדין איננו נשאר במקומו, המיטה זזה ללא כל אדם שיזיז אותה והשטיחים שבחדר נקרעו בשעה שאף אדם לא היה נוכח בחדר.
לאחר כל המקרים האלו, בעל האנייה נעל את החדר ולא השכיר אותו שוב.
שירות כיבוי האש הממלכתי (רוסיה)
שירות כיבוי האש הממלכתי (ברוסית: Государственная противопожарная служба) הוא כינויו הכללי של ארגון הכבאות וההצלה הרשמי של רוסיה, הנקרא רשמית "המינהל הראשי לכיבוי אש", הכפוף למשרד למצבי חירום. המערך מספק שירותי כבאות, חילוץ והצלה שונים 365 ימים בשנה, 24 שעות ביממה. חיוג 112 או 01 מכל טלפון ברוסיה ינתב את השיחה למוקד חירום של שירותי כבאות והצלה האזורי הקרוב לצורך קבלת קריאת חירום.
ארגון ומבנה
שירות כיבוי האש הממלכתי הוא ארגון ממלכתי הכולל את המינהל הראשי לכיבוי אש (לשעבר שירותי הכבאות הפדרליים), שירותי כבאות של ישויות הפדרציה הרוסית ושירותי הכבאות של מפעלים שונים שפועלים על בסיס חוזים נפרדים. שירותי הכבאות מטפלים בכ-2 מיליון אירועים בשנה ומשרתים בהם מעל 200 אלף כבאים מהם 150 אלף במסגרת השירות הפדרלי של המשרד למצבי חירום, 52 אלף במחוזות הפדרציה הרוסית ו-16 אלף במתקנים בעלי שירות כבאות עצמאי נפרד. שירותי הכיבוי כוללים את שירות כיבוי האש הממלכתי (רשמית "המינהל הראשי לכיבוי אש"), שירות כיבוי האש המוניציפלי, שירות כיבוי אש פרטי, שירות כיבוי אש מתנדב, שירות כיבוי אש פנימי של גופי הממשל, שירותי ההצלה של מחוזות רוסיה.
היסטוריה
שירותי הכיבוי וההצלה ברוסיה הם משירותי הכבאות הוותיקים בעולם, הם הוקמו לראשונה ב-30 באפריל 1649 על פי צו מלכותי מאת הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' ("Наказ о градском благочинии") שהניח את היסודות להקמת גופי כיבוי בכל אחת מערי רוסיה.
בתקופת האימפריה הרוסית פעלה חברת הכבאות הרוסית הקיסרית (Императорское российское пожарное общество) שהפעילה שירותי כיבוי אש. בשנת 1832 פעלו 590 פלוגות כיבוי אש קבועות: 250 בערים, 2,026 ביישובים חקלאיים, 127 במפעלים, 13 במתקני צבא, 12 פרטיים ו-2 בלבד במסילות הברזל.
באפריל 1918 הוצא צו להסדרת פעילויות שירותי כיבוי האש כגוף ממלכתי. ב-1934 פעל מינהל כיבוי האש הראשי (Главное управление пожарной охраны) שהיה חלק מהנקוו"ד ועד שנת 1990 פעלו גופי כיבוי האש כחלק מהמשטרה ומשרד הפנים.
ב-30 באפריל 1999 צו נשיאותי של בוריס ילצין קבע כי ה-30 באפריל הוא יום השנה של שירותי הכבאות ברוסיה. ב-9 בנובמבר 2001 צו נשיאותי של ולדימיר פוטין קבע שכל 278,000 אנשי שירות כיבוי האש הממלכתי יוכפפו למשרד הממשלתי למצבי חירום. עד שנת 2005 היו כל גופי הכיבוי ברוסיה חלק מהמשרד למצבי חירום. באותה שנה יצאה לדרך רפורמה מינהלית ובמסגרתהּ שירותי כיבוי האש ברוסיה פוצלו לשירותי כיבוי האש הפדרליים שנותרו חלק מהמשרד למצבי חירום וכללו 80,000 כבאים ו-137,000 כבאים של שירותי כיבוי האש האזוריים שהוכפפו לרשויות השלטון המקומי. 70 אלף כבאים נוספים הוחזקו בשירותי כיבוי עצמאיים שונים.
בפברואר 2019 תחום הכבאות אורגן מחדש והוקם המינהל הראשי לכיבוי אש של המשרד למצבי חירום, במקום שירות כיבוי האש הפדרלי.
אופי הפעילות
שירות כיבוי האש הממלכתי אחראי להצלת נפשות, רכוש וחילוץ לכודים במקרים הבאים:
ביון (סדרת לוויינים)
ביון (ברוסית:Бион) סדרת לוויינים שפותחה בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה. הלוויינים היו מיועדים למחקרים שונים בתחום ביולוגיה.
הלוויינים פותחו במרכז הטילים והחלל פרוגרס על בסיס לוויין זניט 2M. משקל הלווין היה 5,400 ק"ג. בתוך הלוויין התווספה מערכת תומכת חיים שיכלה לתפקד כ-30 ימים. החל מלוויין "ביון 6" התווסף תא מתאים לקופים.
בהכנת הניסויים ברוב השיגורים השתתפו מספר מדינות. בהתאם לתוכנית אמריקאית בוצעו כ-100 ניסויים בשיגורים שונים.
רשימת שיגורים
עד לשנת 2013 כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר לוויינים וחלליות מסדרת סויוז. בשנת 2013 שיגור בוצע מקוסמודרום בייקונור.
טיסנקרופ מערכות ימיות
טיסנקרופ מערכות ימיות (באנגלית: ThyssenKrupp Marine Systems ובראשי תיבות TKMS) היא חברת החזקות גרמנית של יצרני מערכות ימיות, אוניות וצוללות. החברה נוסדה כאשר קונצרן טיסנקרופ רכש את מספנות HDW ב-5 בינואר 2005. מטה החברה שוכן בדיסלדורף. מנכ"ל החברה הוא רולף וירץ.
החברה מחזיקה בחברות הבנות הבאות:
בשנת 2014 הגיעו המכירות השנתיות של החברה ל-1.2 מיליארד אירו, והחברה העסיקה כ-3,700 עובדים.
ב-25 ביולי 2007 פתחה החברה סניף בקראצ'י שבפקיסטן, ובהמשך היא הפכה לאחת המספנות הגדולות במדינה.
אנה פריל
אנה לואיז פריל (באנגלית: Anna Louise Friel; נולדה ב-12 ביולי 1976) היא שחקנית אנגלייה. מוכרת בשל תפקידה בתור בת' ג'ורדש באופרת הסבון "ברוקסייד" של ערוץ 4. הופעת הבכורה שלה בווסט אנד בלונדון הייתה ב-2001 ובעקבותיה הופיעה פריל בהפקות תיאטרון שונות בין השאר בעיבוד ל"ארוחת בוקר בטיפאני" ובתפקיד ילנה בהפקה משנת 2012 למחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב.
פריל זכתה בפרסים אחדים בהם פרס הטלוויזיה הלאומית (1995), "Drama Desk Award" (ב-1999) ובפרס "Royal Television Society" (ב-2009). כמו כן הופיעה פריד בווידאו קליפים ובפרסומת טלוויזיה.
ביוגרפיה
פריל נולדה ברוצ'דייל שבמנצ'סטר רבתי למשפחה נוצרית-קתולית. אמה ג'ולי (שם נעורים במפורד) הייתה מורה לחינוך מיוחד, ואביה דזמונד "דז" פריל היה מורה לאנגלית ובעל חברה לעיצוב אתרים. אביה הוא נולד בבלפסט שבצפון אירלנד וגדל במחוז דניגול. אחיה, מייקל, הוא רופא ובילדותו הופיע בפרסומת טלוויזיה של חברת Hovis.
פריל למדה בבית הספר "קרומפטון האוס" Crompton House Church of England High School בהיי קרומפטון, ובבית הספר הולי קרוס קולג' שבבורי (Bury). היא למדה משחק ב"אולדהם תיאטר וורקשופ"
קריירה
ב-1996 זכתה לחשיפה גדולה אף יותר כשהופיעה בסרט הטלוויזיה "השבט" מאת סטיבן פוליאקוף, שכלל עירום ומערכת יחסים מנאז' א-טרואה בין הדמויות ששיחקו פריל, ג'ונתן ריס מאיירס וג'רמי נורת'ם.
הופעת הבכורה של פריל בתיאטרון הווסט אנד בלונדון הייתה ב-2001 בהפקת פרינג' של האופרה "לולו" שהועלתה גם בברודוויי.
בקולנוע הופיעה פריל בסרט "ההונאה הגדולה" בתפקיד ליזה, אשתו של ניק ליסון, לצדו של יואן מקגרגור. היא שיחקה בסרטו של דייוויד לילנד "The Land Girls" בכיכובן של רייצ'ל וייס וקתרין מק'קורמק. בסרטו של אדם קוליס "סאנסט סטריפ" שיחקה בתפקיד טמי פרנקלין לצדם של ג'ארד לטו, סיימון בייקר וניק סטאל. היא כיכבה בסרט "All for Love" יחד עם ריצ'רד אי. גרנט. בסרט "חלום ליל קיץ" גילמה את הרמיה ושיחקה לצדם של כריסטיאן בייל, דומיניק וסט וקליסטה פלוקהארט. היא הופיעה בסרט "טיים ליין" בתפקיד מושא אהבתו של ג'רארד באטלר. עוד השתתפה בסרט "אני בלעדיך" יחד עם מישל ויליאמס, בסרט "גול!" ובסרט ההמשך "גול! 2".
בנובמבר 2006 הוענק לפריל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בולטון על תרומתה לאמנות הבמה. ב-2009 כיכבה פריל בסרט הקולנוע ארץ האבודים שנכשל גם בקרב המבקרים וגם בקופות.
בספטמבר 2009 שיחקה פריל בעיבוד של הווסט אנד לנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני" והופיעה בתיאטרון היימרקט. ההצגה זכתה לתשומת לב מיוחדת עקב סצינות העירום שלא היו בהפקה המקורית.
ב-2010 לוהקה פריל למותחן הפסיכולוגי "The Dark Fields" שיצא לאקרנים במרץ 2011 בשם "ללא גבולות". ב-2010 כיכבה פריל בסרט "לונדון בולווארד" לצדם של ריי וינסטון, קולין פארל, קירה נייטלי ובן זוגה דייוויד ת'יוליס.
פריל הופיעה בווידאו קליפ של הסינגל "(It's Not War) Just the End of Love" של להקת הרוק מאניק סטריט פריצ'רז יחד עם השחקן מייקל שין לצדו כיכבה בסרט "טיים ליין" ב-2003.
בינואר 2011 הופיעה פריל בפרק בסדרה הקומית של ה-BBC "בוא לטוס איתי" בגרסה בדיונית של עצמה. בתוכנית היא נראית קרחת שאיבדה את הפאה הנוכרית שלה. בדצמבר אותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "Without You" של ITV. עוד ב-2011 כיכבה בתפקיד קפטן אליזבת בוני בהפקה של רשת SyFy במיני-סדרה "Neverland", פריקוול לספרו הקלאסי של ג'יימס מתיו ברי "פיטר פן".
במרץ 2012 החלו צילומי הסרט "The King of Soho" ששמו שונה ל-"The Look of Love". הסרט מבוסס על הביוגרפיה של פול ריימונד שכונה "ברון הפורנו". בסרט גילמה פריל את דמות ג'ין, אשתו של ריימונד, לצדו של סטיב קוגן בתפקיד ריימונד. עוד כיכבה פריל ב"אויבי הציבור", דרמה בת שלושה חלקים של ה-BBC ששודרה ב-2012, לצדו של דניאל מייס. השניים עבדו יחד לפני כן בסדרה "The Street".
ב-2013 קיבלה פריל תפקיד בדרמה "The Vatican" של שואוטיים לצדו של קייל צ'אנדלר. ב-2012 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Having You" לצדו של אנדרו באקן והוא שודר במאי 2013 ב-Sky TV.
פריל לוהקה לתפקיד ראשי, סמל אודיל באלארד, בסדרת הטלוויזיה "American Odyssey" של ערוץ NBC, ששידורה החל באפריל 2015.
בשנת 2022 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות, ניקולט רומן בסדרת הדרמה "Monarch" ברשת הטלוויזיה FOX.
חיים אישיים
מערכת היחסים בין פריל לשחקן דייוויד ת'יוליס התחילה ב-2001, אחרי שנפגשו בטיסה לקאן. באותה שנה התמוטטה פריל והובהלה לבית חולים. היא עברה ניתוח חירום והייתה זקוקה לשני עירויי דם. מאוחר יותר התברר שהיא סובלת מאנדומטריוזיס ותתקשה להרות. עם זאת, היא הרתה, וב-9 ביולי 2005 ילדה את בתה גרייסי אלן מרי ת'יוליס בבית חולים בלונדון. הילדה קרויה על שם גרייסי פילדס, ועל שם הסבתות של אמה, אלן ומרי. גרייסי הופיעה לצד אמה בסרט "Bathory".
בדצמבר 2010 נפרדו פריל ות'יוליס, אחרי כמעט עשר שנים ביחד. משנת 2011 היא במערכת יחסים עם השחקן ריס איוואנס.
פריל גרה בפרום שבסאמרסט.
ג'רג' הונטי
ג'רג' הונטי (במקור דויטש, בהונגרית: Honti György; מישקולץ, 13 בינואר 1920 – בודפשט, 11 בספטמבר 2013) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי.
קריירה
לאורך הקריירה העמוסה שלו, הונטי עשה בלט והשאיר חותם מתמשך בכמה תחומים; בהנדסה כימית כמו במפעלים כימיים (VEGYTERV) כמהנדס הראשי (לימים המנהל הטכני) הוא השתתף בפיתוח התעשייה הכימית ההונגרית. לאחר פרישתו שיחק תפקיד כמנכ"ל חברת חשבונאות אוסטרית במהלך חילופי המשטר (1990) ומילא תפקיד בולט בארגון חברות ממשלתיות כחברות כלכליות ולאחר מכן בתמיכה בתהליכי הפרטה באמצעות הערכות שווי נכסים וייעוץ לאחר השינוי משטר.
ביוגרפיה
ג'רג' הונטי נולד במשפחה יהודית כבנם של דז'ה דויטש (במקור עובד דפוס, אך לאחר שהשתחרר כסמל בתום מלחמת העולם הראשונה, פתח סנדלריה ואחר כך חנות נעליים) ושל בורבאלה (ברברה) פוסמן. מכיוון שהוריו לא רצו שיפסיד שנת לימודים, הוא החל את לימודיו היסודיים כתלמיד פרטי, "בטרם עת". בשנת 1926 הצטרף לבית הספר היסודי כבר בכיתה ב'.
מאוחר יותר למד בגימנסיה הריאלית יאנוש הונפאלווי במישקולץ, שם התעניין בנושאים הן הומניסטיים והן בנושאים טכניים והיה תלמיד טוב. הוא השתתף (ובדרך כלל ניצח) בכל התחרויות האפשריות וסיים שלישי בתחרות פיזיקה לאומית. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות בשנת 1937.
עד מהרה הוא נמשך לקריירה ההנדסית, אך מכיוון שהשרטוט לא היה הצד החזק שלו בחר כיוון שבו זה לא היה משנה: הוא רצה להיות מהנדס כימיה. מכיוון שהיה ממוצא יהודי, ולא היה יכול להמשיך את לימודיו בהונגריה בשל חוק הנומרוס קלאוזוס האנטישמי והמפלה, הוא נסע לאוניברסיטת R. Polytechnico di Milano במילאנו. הוא למד במשך חצי שנה (הכשרה תאורטית מקדימה משותפת לכל סטודנטים להנדסה, עם ארבע שעות של ציור חופשי ליום) אך התברר שלא התקבל.
בשנת 1938 החל את לימודיו באוניברסיטת טולוז (Institut de Chimie, לימים Institut de Genie Chimique), שם התגורר עם שניים מעמיתיו הסטודנטים ההונגרים, ארווין גזדג וברנבאש פשטי. הוא סיים בהצטיינות בשנת 1941 כמהנדס כימיה. כבר בשנת 1939 הוא בא בקשר עם תנועת ההתנגדות הצרפתית. אחרי מלחמת האזרחים בספרד אסירים (לוחמים בבריגדה הבינלאומית) הונגרים רבים הועברו למחנה מעצר ליד טולוז והסיוע להם הייתה הפעולה הראשונה בה לקח חלק. במהלך השנים לקח חלק פעיל יותר ויותר בחיי הארגון, משנת 1940 היה חבר בארגון הפרטיזנים שבסיסו היה בריאנסון בדרום צרפת, שם מאוחר יותר הפך פעיל בשכר. הונטי הצטרף להנהגה המקומית בשנת 1943 והועבר לגרנובל. ההנהגה ההונגרית בוטלה בשנת 1944 ובשנת 1945 הונטי חזר להונגריה (שזה עתה שוחררה) דרך איטליה ואוסטריה, לאחר נדידה בת שלושה שבועות.
הוא שלט היטב בשפות אחדות לרבות: אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
ילדיו: בתו, מריה, פסיכולוגית ילדים, בנו הבכור, פטר, מהנדס מכונות, בנו הצעיר, זולטאן, צלם.
אלן הנזל
אלן הנזל (באנגלית: Ellen Ford Hansell; 28 בספטמבר 1869–1937) הייתה טניסאית אמריקאית. בשנת 1887 הייתה האישה הראשונה שזכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
ביוגרפיה
הנזל נולדה בפילדלפיה, ארצות הברית לעקרת הבית, ג'ין מרטין הנזל ולרפד, סמואל רוב הנזל. בילדותה, סבלה מאנמיה, ורופאיה המליצו על פעילות גופנית. בגיל 13, הנזל שיחקה טניס ובגיל 16 הצטרפה למועדון הטניס בלמונט (Belmont Club) בו שיחקו גם לואיז אלדריס (Louise Allderdice), ברטה טאונסנד ומרגרט בלרד. ארבעתן התיידדו ונודעו כ'ארבעת הגדולות'. חברות במועדון הטניס לא הייתה יקרה במיוחד, אולם עבור משפחתה של הנזל מדובר היה בעול כלכלי (10 דולרים לשנה), והנזל נהגה לחסוך בהוצאות באמצעות הליכה למועדון ברגל (2.4 ק"מ לכל כיוון) במקום לשלם ניקל להסעה.
קריירה
בשנת 1886, כשהייתה בת 17, התקיים טורניר הטניס הראשון לנשים בארצות הברית, אולם הנזל לא השתתפה בו. בשנת 1887, השתתפה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הראשונה לנשים. חברתה למועדון, ברטה טאונסנד, הייתה אמורה להשתתף גם היא, אולם עקב מוות במשפחה נאלצה להיעדר מהתחרות. הנזל הביסה בגמר את לורה נייט (Laura Knight), וזכתה בחגורת אליפות כסופה. שנה לאחר מכן, השתתפה שוב באליפות ארצות הברית הפתוחה, העפילה לגמר אולם הובסה על ידי ברטה טאונסנד. בשנת 1889 פרשה מעולם הספורט.
חיים אישיים
בשנת 1890, התחתנה עם טיילור אלדרדיס (אחיה של לואיז אלדריס). לזוג נולדו שישה ילדים ואת כולם הנזל לימדה לשחק טניס. בשנת 1937, נפטרה בפיטסבורג.
מנזס
מנזס או דה מנזס (בפורטוגזית: de Menezes) הוא שם משפחה.
בוגאטי דיבו
בוגאטי דִיבוֹ (באנגלית: Bugatti Divo) היא מכונית על במרכב קופה, שיוצרה על ידי בוגאטי בייצור מוגבל (40 יחידות) בין השנים 2018 ל-2021. היא הוצגה באוגוסט 2018 ב-מונטריי, קליפורניה, ארצות הברית. יוצרו כ-40 יחידות במחיר של 5,800,000 אירו ליחידה.
הדיבו קרויה על שם נהג המרוצים אלברט דיבו אשר זכה פעמיים בשנים 1928 ו-1929 במרוץ המכוניות טראגה פרוליו  בדגם בוגאטי טייפ 35.
ב-22 ביולי 2021 הודיעה בוגאטי כי הדגם האחרון נמסר ללקוח האחרון, ובכך הסתיים רשמית הייצור של הרכב.
מפרט טכני
הדיבו כוללת מנוע בנזין W16 צילנדרים עם ארבעה מגדשי טורבו בנפח 8.0 ליטרים המספק כ-1,500 כוחות סוס ב-6,700 סיבובים לדקה ומומנט מרבי של 163 קילוגרמים. תיבת הילוכים רובוטית בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.4 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 380 קילומטרים לשעה.
משקלה הופחת ב-35 ק"ג מהשירון.
סולן ראשון
בבלט, סוֹלָן רִאשׁוֹן הוא רקדן בלהקת בלט, דרגה אחת מתחת לרקדן ראשי. בדרך כלל, רקדנים בדרגה זו מגלמים תפקידי סולו רבים, כמו הסולנים, אך חובקים רפרטואר עשיר יותר ומקצועיות יתרה. בנוסף, הסולן הראשון ייחשב לרקדן המתאים ביותר לגלם תפקיד של רקדן ראשי בהיעדרו או בתקופת החלמה מפציעה, שאינה נדירה כלל בעולם המחול הקלאסי.
קפטן אמריקה (סרט, 1990)
קפטן אמריקה (באנגלית: Captain America) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי שיצא לראשונה לאקרנים בבריטניה ב-14 בדצמבר 1990, המבוסס על דמויות המופיעות בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה של חברת מארוול קומיקס.
את הסרט ביים אלברט פיון והפיק, בין היתר, מנחם גולן ומככבים בו מאט סלינג'ר, רוני קוקס, סקוט פאולין, נד ביטי, דארן מק'גאוין, פרנצ'סקה נרי בין היתר.
תקציר העלילה
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 באיטליה הפשיסטית נחטף ילד ממשפחתו לצורך פרויקט צבאי ניסיוני אשר במהלכו הילד הופך ללוחם בעל יכולות על-אנושיות בשם הגולגולת האדומה.
כעבור שבע שנים, במהלך מלחמת העולם השנייה סטיב רוג'רס (מגולם על ידי מאט סלינג'ר), סטודנט אמריקני שברירי וחלש אשר נמצא לא כשיר להתגייס לצבא האמריקני, מתנדב להשתתף בפרויקט "מבצע: לידה מחדש" אשר מטרתו לפתח את האמצעים ליצירתם של חיילים נעלים מבחינה פיזית במטרה לעזור במאמץ המלחמתי. רוג'רס מקבל נסיוב מיוחד אשר הופך אותו לחייל על בעל יכולות על-אנושיות אשר מכונה בשם "קפטן אמריקה".
רוג'רס נשלח לגרמניה כדי להביס את הגולגולת האדומה (מגולם על ידי סקוט פאולין), יד ימינו של אדולף היטלר אשר מתכנן לשגר טיל גרעיני אל עבר הבית הלבן.
לאחר עימות עם הגולגולת האדומה, קפטן אמריקה משוגר יחד עם הטיל הגרעיני לעבר הבית הלבן אך מצליח להסיט אותו ברגע האחרון, צפונה לעבר אלסקה, שם הטיל מנוטרל אך קפטן אמריקה קופא בתוך קרחון.
ארבעים שנה לאחר מכן צוות חוקרים מאתר את קפטן אמריקה ומצליח להחיות אותו. קפטן אמריקה מגלה כי כעת עליו למנוע מהגולגולת האדומה מלחטוף את נשיא ארצות הברית.
הפקה
הצילומים החלו במהלך שנת 1989 והושלמו בשנת 1990. אף על פי כן, לאחר שגרסה ראשונית של הסרט הוצגה בפני קבוצת בדיקה הוחלט להוסיף פעלולים נוספים לסרט.
הסרט היה מיועד במקור לצאת לאקרנים בקיץ 1990, במהלך יום השנה ה-50 ליציאתו לשווקים של הגיליון הראשון בסדרת קפטן אמריקה. אף על פי כן, יצאתו הרשמית של הסרט לאקרנים בארצות הברית התעכבה במשך קרוב לשנתיים. במהלך השנים 1990 עד 1992 הסרט יצא לאקרנים במספר מדינות ברחבי העולם. לבסוף הוחלט להוציא את הסרט לשווקים בארצות הברית במהלך קיץ 1992 ישירות לווידאו ולרשתות הטלוויזיה בכבלים.
ב-19 ביולי 2011, שלושה ימים לפני שחרורו של העיבוד הקולנועי החדש "קפטן אמריקה", חברת MGM הוציאה לשווקים את הגרסה משנת 1990 על גבי DVD.
שטייר SSG 04
רובה SSG 04 (קיצור של Scharfschützengewehr 2004) של שטייר מאנליכר הוא רובה צלפים בריחי המיוצר על ידי Steyr Mannlicher. הרובה נועד לשמש כמחליף זול ובסיסי (entry level) לשטייר SSG 69 (שאינו מיוצר יותר). לצידו מייצרת החברה את השטייר SSG 08 היקר יותר, שנועד ליחידות תובעניות יותר.
ה-SSG 04 הוא רובה בריחי המיוצר בקליבר 0.308 וינצ'סטר (7.62x51 מ"מ נאט"ו) המשמש את רוב צבאות נאט"ו ובקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום בעל טווח ירי ארוך יותר. ה-SSG 04 הוא רובה מדויק מאוד, ועם תחמושת 7.62x51 מ"מ נאט"ו ברמת Match Grade הוא מקבץ כחצי דקת קשת (0.5 MOA). עם תחמושת M80 רגילה הדיוק יורד ל-1 דקת קשת.
פוסום ננסי מזרחי
פוסום ננסי מזרחי (שם מדעי: Cercartetus nanus) הוא מין כיסאי קטנטן דמוי עכבר בסוג פוסום ננסי האנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ולטסמניה הסמוכה. הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מצוף, אבקה וחרקים. הוא חי ביערות גשם ממוזגים או בכיסי סבך, ובעל יכולת טיפוס מעולה הודות לזנבו הגמיש ולרפידות הדביקות שברגליו. מצבו של הפוסום הננסי נחשב ליציב יחסית, והוא מאוים במידה מסוימת מאובדן בית גידול.
טקסונומיה
הפוסום הננסי המזרחי התגלה על ידי המשלחת הצרפתית לחקר אוסטרליה בראשות ניקולה בודאן. פרנסואה פארון, חוקר טבע במשלחת, רכש מהילידים האבוריג'ינים יונק קטנטן דמוי עכבר באי מריה ליד טסמניה במהלך עצירה קצרה באי בפברואר 1802. פארון תיאר אותו במילים הבאות: הפוסום שנרכש על ידי פארון נשלח לצרפת ומוחזק כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז. מאוחר יותר, בשנת 1817, הוא תואר מדעית על ידי הזואולוג הצרפתי, שקרא לו סרקרטוס נאנוס (Cercartetus nanus) שמשמעותו: זנב-זקוף ננסי; הסיבה ששם זה נבחר לבסוף ולא של פארון, נובעת מכך שהשם הקודם ניתן כבר למיני האופוסום מיבשת אמריקה. במשך תקופה ארוכה, המין היה מוכר בשם המדעי דרומיסיה (Dromicia) שפירושו אצן-מהיר עד שהוחזר לו השם המקורי של דמארה. בניגוד למשתמע משמו המדעי, הפוסום הננסי המזרחי אינו המין הקטן ביותר; בתואר זה מחזיק קרובו, המין פוסום ננסי זוטי שחופף איתו בטווח התפוצה בטסמניה.
הפוסום הננסי המזרחי הוא אחד מתוך 4 מינים בסוג פוסום ננסי (לצד המין המערבי, הזוטי וארוך הזנב); הוא שייך למשפחת הפוסומים הננסיים שבתת-סדרת דמויי-קוסקוס בסדרת הקנגוראים. מין זה מחולק לשני תת-מינים המובדלים גאוגרפית: היבשתי (C.n. unicolor) והטסמני (C.n. nanus). לפוסום הננסי יש שמות נפוצים רבים שניתנו לו במשך השנים, בהם: פלנגר גמדי, קוסקוס ננסי, אופוסום עכברי ואופוסום חזירי; השם הנוכחי נבחר על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית, ומתייחס לטווח התפוצה המזרחי שלו.
אנטומיה ומראה
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק קטנטן הדומה במראהו החיצוני לנמנמן. גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי ולועו קצר. האוזניים הדקיקות שלו גדולות ורחבות והן בדרך כלל עירומות. העיניים חרוזיות, תפוחות ובולטות חזיתית והאף מחודד וזעיר עם שפם ארוך בצידי החוטם. לשונו של הפוסום דקיקה וארוכה, ומנוקדת בפטמיות צרות שמשפרות ספיגת צוף ואבקה. הזנב הארוך והגלילי של הפוסום רחב ושעיר יותר בבסיס והופך בהדרגה לדקיק וקירח. בידיו וברגליו הזעירות של הפוסום יש 5 אצבעות, אך ברגל שתיים מהן סינדקטיליות. על כף היד והרגל יש לפוסום רפידות וכריות דביקות שמשמשות אותו לטיפוס ואחיזה והטפרים שלו זעירים וכמעט בלתי נראים.
הדו-צורתיות הזוויגית קיימת אך אינה ניכרת. אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי: 9-7 סנטימטרים (94-69 מ"מ), אורך זנבו: 10-8 סנטימטרים, ומשקלו: 42.5-17.5 גרם. לנקבה כיס עור מפותח שנפתח קדימה ובו 4–6 פטמות, והיא כבדה משמעותית מן הזכר בזמן שהיא שנושאת בו גורים. הפוסום משמין לקראת החורף, ובשבי, תזונה לא נאותה עלולה לגרום אצלו להשמנת יתר.
הפרווה הצפופה של הפוסום הננסי רכה ועדינה. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום-אפרורי או חום-זהוב, בעוד שבמותניים ובגחון היא משתנה ללבן-בוהק או קרמי. הזנב, האוזניים, החוטם והכפות - ורודים, והאף עצמו אדום יותר. הראש זהה לצבע הגוף, להוציא צבע לבן בוהק בלחיים ובחרטום וטבעות כהות בצבע אפור או שחרחר סביב העיניים.
תפוצה
כפי שמרמז שמו, הפוסום הננסי המזרחי אנדמי לחוף המזרחי והדרום-מזרחי של אוסטרליה, מדרום-מזרח קווינסלנד, דרך ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה באזור מצומצם בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית; הוא נפוץ גם ברחבי טסמניה ובשני האיים המרכזיים במיצר בס: אי המלך והאי פלינדרס. בית הגידול של הפוסום הננסי מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים, יערות סקלרופילים (צמחייה קשת-עלים), חורש ים-תיכוני פתוח המנוקד בשיחי בנקסיה, בתה סבוכה וגבוהה, וערבות-שיחים נמוכות בקו החוף המכונות הית'לנד. הוא מאכלס אזורים הרריים עד רום 1,800 מטר מעל פני הים.
פעילות
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק פעיל לילה; בסביבות 4–40 דקות לאחר השקיעה הוא מתעורר, ויוצא מהקן כשעה לאחר רדת החשיכה. שיא הפעילות מתרחשת במחצית הראשונה של הלילה או בחצות. הפוסום טפסן מיומן וזריז, ומסוגל לנוע על הענפים והשיחים הקטנים ביותר באמצעות זנבו הגמיש והספירלי שמתפקד כרגל חמישית וכן לקפוץ למרחק ניכר בעת הצורך; הפוסום נע בדרך כלל מענף לענף לאורך החופה של פרחי הבנקסיה הגדולים (בגובה 1–2 מטר), אך ביערות הגשם הוא מטפס גם לגבהים של עד 12 מטר מקרקעית היער. באזורים דלילים בעצים ובפרחים הוא נע בעיקר על האדמה.
המרחק המרבי מהקן שאליו מגיע הפוסום בתורו אחר מזון הוא 450 מטר, והוא מסוגל לנוע עד מהירות של 101 מטר לשעה. הזכר נוטה לנוע למרחקים גדולים מן הנקבה, שמוגבלת פעמים רבות בתנועותיה בשל הצאצאים שהיא נושאת בכיסה או על גבה.
קינון וטריטוריאליות
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שגודלו 1.7 דונם לזכר ו-0.61 דונם לנקבה, עם רמת חפיפה גבוהה לפוסומים אחרים מאותו הזוויג. צפיפות האוכלוסייה נעה בין 2.5 עד ל-20 פוסומים לאקר של בית גידול איכותי והזכרים מתפשרים על בית גידול באיכות נמוכה לעומת הנקבות. הפוסום בונה לעצמו קן כדורי בקוטר 6 סנטימטרים בשקעים, גזעי עצים, סבכים וקינים נטושים של דבשן ניו-הולנד וסבכי צהוב-גרון, וגודלו הקטן מאפשר לו לשכון בחורים קטנים ובקני במבוק. הקן מרופד בעלים ועשבים, והפוסום עשוי לגמוע מרחק רב כדי למצוא חומרי קינון מועדפים. הפוסומית משקיעה יותר בבניית הקן בשל היותה מטופלת בגורים, והיא מעדיפה חללים גדולים בגזעי עצים שאותם היא ממלאת בריפוד.
אף על פי שהפוסום הננסי תר אחר מזון בגפו, הוא עשוי לחלוק את הקן שלו עם פוסומים אחרים לפרקים. מחקר בניו סאות' ויילס, מצא קינים שאוכלסו על ידי נקבה וצאצאיה, קבוצת נקבות, קבוצה מעורבת, קבוצת מתבגרים ואפילו קבוצת זכרים; קינון משותף של זכרים נחשב לחריג למדי אצל כיסאים קטנים.
תרדמת
בדומה ליונקים קטנים רבים, הפוסום הננסי נכנס בעונה הקרה לתרדמת חורף ממושכת (כ-35 ימים ברציפות) על מנת לחסוך באנרגיה תוך הסתמכות על מאגרי השומן בזנב לקיום הגוף. בנוסף, הוא עשוי להיכנס למצב של טורפור לשעות ספורות לעיתים קרובות בתגובה לטמפרטורות קרות פתאומיות. מצב של טורפור או תרדמה גורם להאטת המטבוליזם ולירידה בטמפרטורת הגוף, ומאפשר לפוסום לשרוד תקופות ממושכות של מחסור במזון.
בניסוי שנערך בשבי על התמודדות של הפוסום עם טמפרטורות קרות, מבצעי הניסוי הצליחו לגרום לפוסום הננסי לשהות בתרדמת במשך שנה שלימה. במהלך השינה, הפוסום מתכרבל לכדור, כשאוזניו מקופלות על פניו וזנבו מסתלסל קדימה בספירלה. תהליך היקיצה שלו איטי ומתרחש בשלבים.
תזונה ויחסי גומלין
הפוסום שקט בדרך כלל, אך עשוי להשמיע שריקה קולנית כשהוא נבהל או רגוז. הוא מפריש מפי הטבעת נוזל צהוב ומצחין שמשמש כנראה לתקשורת כימית בין הפוסומים. טורפיו של הפוסום הננסי רבים ומגוונים, וכוללים בין השאר מספר מיני תנשמת, ינשוף נובח, נמיית כיס נמרית, שד טסמני, דינגו, פתן, הופלוצפלוס סטפנסי ואפילו אנטכינוס. הטפילים שלו כוללים קרציות, פרעושים, תולעים נימיות, תולעים שטוחות וקרדיות.
הפוסום הננסי הוא אוכל חרקים ויונק צוף; מזונותיו המועדפים הם צוף ואבקה שאותם הוא מלקק מפרחי הבנקסיה, האקליפטוס, קליסטמון, טלופה וההדס הדבשי באמצעות לשונו הארוכה והדקיקה. הפוסום משמש כמאביק חשוב של מספר מיני בנקסיה, והיחסים הסמביוטיים בינו לבין הפרחים מגיעים לעיתים לרמה כזו שעיתוי עונת הרבייה שלו מקביל לדפוסי הפריחה של הבנקסיה.
במקומות שבהם הפריחה אינה נפוצה דיה, הפוסום ניזון מפירות רכים, מזרעים, וממגוון רחב של חרקים (עשים, עכבישים, חיפושיות, גמלי שלמה, חגבאים וטרמיטים); זריזותו הרבה מאפשרת לו לתפוס חרקים מעופפים ביד אחת. אכילת החרק מתחילה בנגיסה בכנפיים וזריקתם, והיא נמשכת דקות ספורות שלאחריהן הפוסום מנקה בכפייתיות את פניו וידיו.
רבייה ומחזור חיים
הפוסום הננסי המזרחי מתרבה בדרך כלל פעמיים בשנה: באביב ובסתיו, אך עשוי להרבות פעם נוספת כאשר המזון נמצא בשפע. לאחר תקופת היריון של 30 יום, הפוסומית ממליטה 1–5 גורים זעירים שגודלים במהירות בתוך הכיס ומבלים בתוכו 33–37 ימים; הגורים נגמלים בגיל 65 ימים, ומתלווים לאם 10 ימים נוספים. הם הופכים לעצמאיים מיד לאחר מכן, כשמשקלם כמחצית ממשקל האם. למרות שהגורים מגיעים לגודלם המלא בגיל 5 חודשים, הם עשויים להתרבות כבר בגיל 3 חודשים בהתאם לזמינות המזון ולעונה. הדיאפאוזה האופיינית לקנגוראים שכוללת הפסקה מוחלטת של התפתחות הבלסטוציסטה אינה מתרחשת אצל הפוסומית, אך עדיין ישנה האטה מסוימת בהתפתחות בהתאם למצב התפוסה של הכיס, שמובילה להמלטה בסמיכות לגמילה של הגורים הקודמים.
למרות הבגרות המהירה של המין וקצב הרבייה הגבוה, תוחלת החיים של הפוסום הננסי המזרחי ארוכה באופן מפתיע ביחס ליונקים קטנטנים: 5-3 שנים בטבע, 8-7.5 שנים בשבי. ייתכן שהכניסה לתרדמת בתקופות של מחסור במזון, גורמת לעלייה בתוחלת חייו של הפוסום.
מצב שימור
הפוסום הננסי המזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה ונוכחותו באזורים מוגנים. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, והוא זקוק למעקב צמוד באזורים מסוימים שבהם הוא לא שכיח על מנת לוודא שלא מתרחשת ירידה משמעותית. האיומים המרחפים על המין אינם משמעותיים, וכוללים אובדן בית גידול בעקבות בירוא יערות (במיוחד בטסמניה), המרת שטחי טבע לחקלאות ומרעה או פריצת שריפות בר גדולות, וכן טריפה על ידי מינים פולשים כדוגמת שועל אדום וחתול הבית.
פשקו
פשקו (Fěşko, Peskó, Peszko) הוא שם משפחה.
החברה לישראל
החברה לישראל היא חברת החזקות שעד לסוף 2014 הייתה הגדולה בישראל. היא מתמקדת בעיקר בענפי הכימיקלים והזיקוק. בתחילת 2015 פוצלה ממנה חברת קנון הולדינגס, שאליה הועברו פעילויות החברה בתחומי ספנות, רכב, מוליכים למחצה ואנרגיה ירוקה.
היסטוריה
החברה לישראל הוקמה בשנת 1968 בעקבות ועידה כלכלית של בעלי הון יהודים באפריל 1968 במסגרתה הוחלט להקים חברה שתשקיע בישראל, בהון עצמי של 100 מיליון דולר, שיגויסו במניות של 100,000 דולר כל אחת תוך קבלת אשראי ממשלתי נוח והנחות ביבוא חומרי גלם, כמקובל במפעל מאושר. בראשות החברה עמדו זיגמונד ורבורג, הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, אייב פינברג ואחרים. ביוזמת שר האוצר, פנחס ספיר, נחקק חוק החברה לישראל, המבטיח לבעלי החברה פטור ממיסים למשך 30 שנה והטבות נוספות. בשלב הראשון של פעילות החברה מכרה לה הממשלה 26% ממניות בבתי הזיקוק ו-50% ממניות צים. כן השקיעה החברה בתעשייה הפטרוכימית הישראלית, בבניית מלון לאונרדו פלאזה ירושלים ובמספר עסקים נוספים. החברה קבעה לעצמה להשקיע רק בעסקים גדולים, בהם תתאשר לה להשתתף בפועל בניהול ועל כן נותרו בידה כספים רבים שלא הושקעו. חלק מכספים אלו הושקעו בבנק של טיבור רוזנבאום בשווייץ, שקרס בשנת 1974 והסב לחברה הפסדים כבדים.
בשנת 1982 החזיק שאול אייזנברג 21% ממניות החברה והחל לפעול להגעה לשליטה מלאה בה. לצורך כך רכש אייזנברג מניות של החברה במחירים גבוהים, שקרסו במחצית הראשונה של 1983 והסבו הפסדים ניכרים לקבוצת אייזנברג.
לאחר פטירתו מכרה משפחת אייזנברג ב-1998 את השליטה בחברה לקבוצת האחים עופר, ובשנת 2002, עם פירוק השותפות בין האחים היא הועברה לשליטתו של סמי עופר, בניהול בנו, עידן עופר.
בתחילת 2015 פוצלה מהחברה לישראל חברת קנון הולדינגס, שאליה הועברו פעילויות החברה בתחומי ספנות, רכב, מוליכים למחצה ואנרגיה ירוקה. במסגרת הפיצול שולמו לבכירי החברה תגמול אישי של 56 מיליון בסה"כ. על מענק זה הוגשה בהמשך תביעה, שיושבה בפשרה שבה הבכירים נדרשו להחזיר 80% מהבונוס.
במרץ 2022 נחתם מסמך עקרונות לא מחייב לפיו תמכור החברה לישראל 16.69% מחברת בז"ן לקבוצת חג'ג' ייזום נדל"ן.
בעלי עניין
החברה לישראל היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומהוות חלק ממדד תל אביב 35.
נכון ליוני 2020 כ-46.94% ממניות החברה מוחזקות על ידי "מילניום השקעות אלעד", הנמצאת בשליטת איש העסקים עידן עופר.
החזקות
נכון לינואר 2015, ההחזקות העיקריות של החברה לישראל הן (בסוגריים שיעור המניות שבבעלותה כאחוז מכלל מניות החברה המוחזקת):
עד סוף 2014 החזיקה החברה גם בחברות הבאות (שהועברו לספין-אוף קנון הולדינגס):
חברת צים
בשנת 2004 רכשה "החברה לישראל" את יתרת מניות המדינה בחברת צים. "החברה לישראל", שהחזיקה ב-48.6% ממניות צים כבר משנת 1970, הייתה המתמודדת היחידה על קניית יתרת החברה אף על פי שחברת ספנות נוספת מחו"ל הביעה בשנת 2001 עניין במניות החברה. לצורך מכירת מניות צים, הזמינה ממשלת ישראל שתי הערכות שווי, והמחיר שהתקבל בפועל היה הסף התחתון של הערכות אלו. על תהליך הרכישה של צים על ידי החברה לישראל אמר מבקר המדינה:
ניר גלעד, שהיה החשב הכללי בתקופה בה נחתמה העסקה, מונה כשלוש שנים לאחר פרישתו למשנה למנכ"ל החברה לישראל, וכשנה לאחר מכן מונה למנכ"ל החברה. ב-7 בינואר 2015 מונה אבישר פז, שכיהן עד אז כסמנכ"ל הכספים בחברה, למנכ"ל במקום ניר גלעד. ב-13 במרץ 2019 מונה יואב דופלט למנכ"ל חלף לאבישר פז.
בתי הזיקוק
בפברואר 2006 העבירה החברה את כלל החזקותיה (26%) בבתי הזיקוק (בז"ן) למדינת ישראל תמורת סכום של 677 מיליון ש"ח. על עסקה זאת הייתה ביקורת ציבורית, שכן החברה לישראל הייתה אמורה להעביר את החזקותיה בבז"ן ללא תמורה בהתאם להסכם קודם. עתירה שהוגשה בעניין זה לבג"ץ, על ידי התנועה לאיכות השלטון, נדחתה תוך שבית המשפט העליון מביע אי-נוחות מהעסקה וביקורת קשה על מחדלי הממשלות בשנים שקדמו לה שקלעו את המדינה למערכת אילוצים קשה במשא ומתן עם החברה לישראל. גם מבקר המדינה, שבחן את תהליך הכנת הסכמי עסקת המכירה, ציין פגמים בהליכים אלה.
ביקורת
מבקרים אף טוענים כי החברה לישראל מנסה לנקות את שמה באמצעות הצטיירות כחברה "ירוקה", פעולה המכונה "Greenwash". כך לדוגמה, את בית הספר לקיימות במרכז הבינתחומי ייסדה החברה לישראל וחברות הבת שלה כי"ל ובז"ן.
אנטוניו פאפאנו
סר אנטוניו (טוני) פאפאנו (באנגלית: Sir Antonio "Tony" Pappano, נולד ב-30 בדצמבר 1959) הוא מנצח ופסנתרן בריטי ממוצא איטלקי, המשמש כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון. שם הוא האריך את חוזהו עד לעונת 2022/23.
ילדות ונעורים
פאפאנו נולד באפינג, אסקס. משפחתו היגרה לאנגליה מאיטליה ב-1958. בתקופת לידתו, עבדו הוריו בעסקי הסעדה. אביו, פסקואלה פאפאנו, היה במקצועו מורה לשירה.
כשהיה פאפאנו בן 13, עברה משפחתו לקונטיקט, ארצות הברית. לאחר לימודי פסנתר, הלחנה וניצוח, היה בגיל 21 לפסנתרן חזרות באופרה של ניו יורק.
קריירה
כפסנתרן כמו גם מנצח, עורר פאפאנו את תשומת לבו של דניאל בארנבוים, והיה לעוזרו בפסטיבל ביירוית. הוא עבד בברצלונה ובפרנקפורט והיה עוזר מנצח למיכאל גילן. הופעתו הראשונה כמנצח ב"דן נורסקה אופרה" הייתה ב-1987, וב-1990 התמנה למנהל מוזיקלי בבית אופרה זה.
ב-1992 התמנה פאפאנו למנהל מוזיקלי בלה מוניי, בית האופרה המלכותי הבלגי. במשרתו זו נשאר עד 2002. ב-1999 התמנה למנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, החל בעונת 2002–2003. בקובנט גארדן חולקים פאפאנו וקאספר הולטן, במאי האופרה, באחריות להפקות. החוזה של פאפאנו בקובנט גארדן הוארך בשלב זה עד עד לעונת 2022/23. פאפאנו הוא המנצח הצעיר ביותר עד כה על תזמורת בית האופרה המלכותית, המלווה הן את האופרה המלכותית והבלט המלכותי.
במשך השנים ניצח בין השאר במטרופוליטן אופרה, באופרה של ברלין, באופרה של סן פרנסיסקו, בתאטרו קומונאלה די פירנצה ועל רבות מן התזמורות המובילות בעולם, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם כיהן גם כמנצח אורח ראשי. ב-1999 ניצח לראשונה בביירוית על לוהנגרין, בפרשנות מרתקת באופייה האיטלקי.
בין השנים 2005 - 2023 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ביוני 2017 הודיע פאפאנו על סיום תפקידו כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית קובנט גארדן.
התזמורת הסימפונית של לונדון הודיעה כי פאפאנו מונה למנצחה הראשי החל מעונת 25–2024, אך כבר מספטמבר 2023 ישמש כמנצחה הראשי המיועד. מינויו יחל מספר חודשים לאחר תום כהונתו כמנהלו המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. פאפאנו יחליף את סיימון ראטל אשר הודיע כי יסיים את תפקידו בשל מינויו החדש כמנצחה הראשי של תזמורת רדיו בוואריה.
חיים אישיים
פאפאנו נשוי לפמלה בולוק, מורה אמריקאית לפיתוח קול. הוא מבקר את משפחתו בקונטיקט ובג'ורג'יה בחופשותיו.
הקלטות
פאפאנו מקליט בקביעות לחברת EMI קלאסיקס. הקלטותיו המסחריות כוללות:
בלימה רגנרטיבית
בלימה רגנרטיבית היא שיטה לאיחזור אנרגיה המאטה כלי רכב או אובייקט נע על ידי המרת אנרגיה קינטית לצורה אחרת של אנרגיה, לרוב חשמלית, לצורך שימוש חוזר מיידי או מאוחסנת לשימוש עתידי.
בלימה רנגרטיבית נמצאת בשימוש רחב במכוניות ורכבות חשמליות.
בניגוד לבלמים קונבנציונליים מבוססי חיכוך, בהם נוצרת אנרגיית חום מבוזבזת ולא רצויה על ידי חיכוך הבלם ברכיב הנע, בלימה רגנרטיבית מאפשרת לנצל אנרגיה מהבלימה וגם להאריך משמעותית את חיי הבלמים עקב שימוש מופחת.
בנוסף למערכת הבלימה הרגנרטיבית, נעשה שימוש גם בבלמים רגילים על מנת לסייע לעצירה מוחלטת. נוסף על כך, בלמים רגילים הכרחיים לשם נעילת הגלגלים בעת חנייה.
המרה לאנרגיה חשמלית
כשהוא פועל הפוך, הופך מנוע חשמלי לגנרטור, ולכן ימיר אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית. לחיצה על דוושת הבלמים מנתקת את זרימת הזרם החשמלי מכיוון המצבר אל המנוע החשמלי, והמנוע מתחיל לעבוד בכיוון ההפוך, כגנרטור, כלומר הגלגלים מניעים את הרוטור שלו והוא מפיק חשמל שטוען את המצבר או מועבר חזרה לרשת במקרה של רכבת חשמלית. לפי חוק לֶנץ, המהווה ביטוי לחוק שימור האנרגיה, הזרם שמתפתח בגנרטור יוצר שדה מגנטי בכיוון הפוך לשדה המגנטי שיצר אותו, ובכך מאט את הרוטור, כלומר בולם את הרכב. שיטה זו היא הנפוצה ביותר במכוניות חשמליות והיברידיות, אך שימוש בבלמים מבוססים חיכוך הכרחיים לצורכי בטיחות, לעצירה מוחלטת ולמניעת דרדור בחנייה. כמו כן, רק הגלגלים המונעים על ידי מנוע חשמלי יכולים להיבלם דרכו, דהיינו במכוניות חשמליות ללא הנעה כפולה רק הגלגלים שמחוברים למנוע משתתפים בתהליך הבלימה הרגנרטיבית. ברכבות חשמליות, האנרגיה המיוצרת במהלך הבלימה מוחזרת על פי רוב לרשת החשמל ורכבות אחרות באותו מקטע יכולות להשתמש באנרגיה זו באופן מיידי. במקרה פרטי נדיר האנרגיה המאוחזרת מבלימה רגנרטיבית כל כך גבוהה עד שהיא יכולה לספק חשמל מעל לצריכת הרכבת עצמה: מכרה הברזל הגדול ביותר בסקנדינביה נמצא בצפון שוודיה, בסמוך לעיר קירונה. תוצרת המחצב מועברת על ידי רכבת חשמלית לנמל נרוויק בנורווגיה. פער הגבהים בין הגבול השוודי/נורווגי לנמל, וכן משקלה העצום של הרכבת, גורם לכך שבלימתה הרגנרטיבית מסוגלת לייצר יותר חשמל מצריכת הרכבת במסעה חזרה לגבול השוודי בעודה ריקה וכן לייצר עודפים המועברים לרשת הכללית ומנוצל על ידי תושבי הסביבה.
תרמודינמיקה
כאשר מדובר במכונית חשמלית המחזירה את אנרגיית הבלימה למצבר, תהליך הבלימה הרגנרטיבית כולל שני שלבים: המנוע/גנרטור והמצבר.
האנרגיה הקינטית ההתחלתית (לפני הבלימה) מומרת תחילה לאנרגיה חשמלית על ידי הגנרטור ולאחר מכן מומרת לאנרגיה כימית על ידי המצבר.
ניתן לבטא את נצילות הגנרטור כך:
כאשר
העבודה היחידה שמבוצעת בגנרטור מקורה באנרגיה הקינטית של כלי הרכב ואילו העבודה היחידה שמבצע הגנרטור היא אנרגיה חשמלית. כדי לבדוק כמה כוח מיוצר על ידי הגנרטור, נסדר את המשוואה:
ניתן לתאר את נצילות המצבר כך:
עבודת הסוללה מייצגת את סך האנרגיה שנוצרה על ידי תהליך הבלימה הרגנרטיבית. אפשר לייצג זאת כך:
המרה לאנרגיה מכנית
שיטה זו נפוצה לרוב במכוניות מרוץ ובעיקר במכוניות פורמולה 1, שם הוצגה לראשונה בשנת 2006. עם זאת, שימוש בשיטה זו מתרחב גם לשוק הפרטי ואף לתחבורה הציבורית. בלונדון פועלים כ-500 אוטובוסים עם מערכת גלגל תנופה, המראים שיפור של כ-20% בצריכת הדלק.
גם רוכבי אופניים יכולים לנצל שיטה זו - במקום שימוש בבלם, אפשר להעביר הילוך לגלגל תנופה ולהחזיר את המומנט מגלגל התנופה במהלך האצה מחדש.
תרמודינמיקה
המתואר להלן מתייחס למערכת איחזור אנרגיה קינטית באמצעות גלגל תנופה - KERS (אנ').
האנרגיה של גלגל התנופה ניתנת לתיאור על ידי משוואת אנרגיה כללית זו, בהנחה שגלגל התנופה הוא המערכת:
בהנחה שלא נעשה שינוי במהלך הבלימה באנתלפיה, לחץ או נפח של גלגל התנופה, רק האנרגיה הקינטית מובאת בחשבון. במהלך הבלימה, אנרגיה לא משתחררת מגלגל התנופה ואילו האנרגיה היחידה שמועברת אליו היא האנרגיה הקינטית ההתחלתית של כלי הרכב. ניתן לפשט משוואה זו כך:
גלגל התנופה אוצר אחוז מסוים מהאנרגיה הקינטית של כלי הרכב. אפשר לבטא חלק זה כנצילות, נסמנו - \eta_{fly}.
גלגל התנופה משמר את האנרגיה בצורה של אנרגיה קינטית סיבובית, ובניגוד לשיטות אחרות, אינו ממיר את האנרגיה הקינטית של הרכב לאנרגיה מצורה שונה, לכן שיטה זו יעילה יותר. עם זאת, כאשר כלי הרכב אינו בתנועה, אנרגיית גלגל התנופה אובדת לאיטה. עקב כך, האנרגיה הסופית שיכול לתת גלגל תנופה היא:
עמוס אילון
עמוס אילון (4 ביולי 1926 – 25 במאי 2009) היה סופר ועיתונאי ישראלי ובינלאומי וחבר מערכת בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה
בגיל 18 שינה את שמו ל"עמוס אילון". בשנות ה-40 נמנה עם אנשי חוגו של אורי אבנרי (חוג "במאבק").
בשנת 1954 החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ופרסם סדרות של כתבות שחלקן הביאו לו מוניטין, ואחרות היו שנויות במחלוקת. הוא כתב סדרה בת שמונה כתבות על יהדות מרוקו, עליה נכתב כי "הוא תיאר אותם בתיעוב, ללא שום אקזוטיקה וללא שום חמלה. אילון כתב תיאורים דוחים על חוסר היגיינה, דלות ועבודה ירודה". הכתבות עוררו סערה בישראל, והדיה הגיעו עד מרוקו ותוניסיה.
אילון היה בן טיפוחיו של העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", גרשום שוקן. משנת 1956 שימש ככתב חוץ באירופה ובארצות הברית עבור העיתון. במהלך שהותו בוושינגטון הכיר את בת' לבית דרקסלר, סוכנת ספרותית. הם נישאו ב-1961.
באמצע שנות ה-60 היה הכתב הראשון בבירת גרמניה המערבית, בון. לפני מלחמת ששת הימים גויס אילון לשירות מילואים ככתב צבאי בדרום ישראל. במהלך שירותו שלח מאמר לגרשום שוקן, ובו הביע חשש שאם תפרוץ מלחמה, היא תיצור בעיות קשות יותר מאלה שנועדה לפתור. מאמר זה לא פורסם. פרט להפסקה בין השנים 1971–1978, שימש ככתב "הארץ" עד לשנת 1986 ונחשב לעיתונאי מוביל. בשנת 2001 פרש מהעיתון.
אילון למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא פרסם מאמרים רבים בשבועון האמריקאי "ניו יורקר" ובכתב העת "The New York Review of Books".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם אילון יחד עם יהודה עמיחי, עמוס עוז וא. ב. יהושע, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
במהלך שנות ה-90 החל אילון לבלות את מרבית זמנו באיטליה, ובשנת 2004 פירק סופית את דירתו בירושלים, בין היתר עקב אכזבתו מההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות במדינת ישראל.
בריאיון לארי שביט טען כי: "הרי פה לא השתנה שום דבר בארבעים השנים האחרונות. הבעיות נשארו בדיוק אותן בעיות. הפתרונות היו ידועים כבר אז. אבל אף אחד לא שם לב אליהם. ואני מצאתי את עצמי חוזר עליהם. מצאתי את עצמי אומר תמיד את אותו הדבר. והתחלתי לשעמם את עצמי. הדיאלוג לא היה פורה. זה היה דיאלוג סרק. הייתי קול קורא במדבר." בריאיון טען עוד כי ישראל היא מדינה "פשיסטואידית וצרת אופקים" וכי "אני לא מתפלא על האוכלוסייה. אנחנו יודעים מנין היא באה. או מארצות ערב או ממזרח אירופה".
באותה שנה זכה בפרס הספרותי הבריטי "הרבעון היהודי וינגייט" (Jewish Quarterly Wingate Prize).
בשנים 2007–2008 שימש אילון כעמית מחקר במרכז למשפט וביטחון של אוניברסיטת ניו יורק.
בתו היא במאית סרטי התעודה דנאי אילון. אילון השתתף בסרטה של בתו "פה ולא שם", המתייחס למשנתו.
עמוס אילון נפטר ממחלת הלוקמיה בטוסקנה שבאיטליה. הותיר אחריו רעייה ובת.
על יצירתו
אילון כתב ספרים רבים העוסקים בציונות, ביהדות ובביוגרפיות של אישים יהודים וציונים. ספריו תורגמו לשפות רבות. רבים מספריו היו לרבי מכר, ובהם: "הישראלים - מייסדים ובנים"; "מציאת מצרים", מעין מדריך טיולים במצרים שיצא בשנים הראשונות שלאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים וניסיונות הנורמליזציה; "רקוויאם גרמני", מבט אישי על קורות יהדות גרמניה מאז משה מנדלסון ועד לעליית הנאצים, וכן ביוגרפיות על הרצל ועל מאיר אנשל רוטשילד.
שמואל פרידמן
שמואל פרידמן (נולד ב-1951) הוא אמן שחמט וברידג'.
קריירה
ייצג את ישראל בענף השחמט באולימפיאדת השחמט 1972 שהתקיימה בסקופיה, ובאולימפיאדת הסטודנטים בגראץ (אוסטריה 1972). פרידמן שחמטאי בדרגת אמן-בכיר, חלק מקום שני באליפות ישראל ה-16, וכן חלק את פרס היופי בתחרות בינלאומית ב-1973, במשחקו בו זכה נגד לוחם החופש הצ'כי, רב אמן לודק פאכמן.
הופעות באולימפיאדות
שמואל פרידמן השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל באולימפיאדת סקופיה ב-1972.
פריץ רובר
פריץ רובר (בגרמנית: Fritz Roeber; 15 באוקטובר 1851 – 15 במאי 1924) היה מאייר גרמני, ליתוגרף וצייר היסטוריה.
ביוגרפיה
אביו היה הסופר פרידריך רובר, ששימש גם כפרוקורטור של אלברפלד. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, למד ציור בבית ספר פרטי שהופעל על ידי אדוארד בנדמן. לימודיו הופסקו בזמן השירות במלחמת צרפת–פרוסיה. באמצע שנות ה-70, הציג כמה ליטוגרפיות גדולות על נושאים תנ"כיים.
הוא קיבל משימה גדולה ממחוז ריין על עיצוב קישוטים פיגורטיביים לגביע זהב, שיועבר לנסיך (לימים קייזר) וילהלם לרגל חתונתו. מאוחר יותר הוא הפך למייסד משותף של "איגוד הסחר המרכזי" (Central-Gewerbe-Vereins) וסייע בפיתוח תעשיית האומנות והמלאכה המקומית. משנת 1893 היה מדריך באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. בראשית המאה העשרים הוא היה מעורב בארגון כמה תערוכות בינלאומיות גדולות.
בשנים 1908 עד 1924 שימש כמנהל האקדמיה לאמנות. טעמו וגישתו בניהול נחשבו לשמרניים למדי באותה תקופה. למרות זאת, הוא הוסיף כל הזמן לתוכניות הלימודים – כולל סדנאות לאמנות הכנסייה וויטראז'ים.
רחוב העובר לצד האקדמיה לאמנות נקרא על שמו. אחיו הבכור, ארנסט, היה גם מדריך שם.
רפאל ישעיה אזולאי
רבי רפאל ישעיה אזולאי היה שד"ר ואב בית הדין אנקונה, איטליה.
קורות חייו
נולד בשנת תק"ג (בערך) בירושלים כבנו הבכור של הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א). למד אצל אביו ונודע כאחד מחכמי ירושלים. במכתב משנת תקנ"ה משבח אותו אביו "שהוא מעיין גדול ולמד כמה וכמה עם גאוני אשכנז". נישא בתחילה לשמחה, בת רבי אברהם אסקו. אשתו זו נפטרה כנראה במהלך שהותו בחו"ל כשד"ר.
בשנת תק"מ יצא כשד"ר העיר טבריה לארצות שונות. את שליחותו סיים באמשטרדם שם השתקע ונשא את רחל, בתו של רבי יחיאל שלם ונכדת רבי שלמה שלם, רבה של קהילת הספרדים בעיר. יש המשערים שעסק בתקופה זו במסחר ספרים.
בשנת תקנ"ה בעקבות פטירתו של רבי חיים אברהם ישראל, רבה של אנקונה, פנו ראשי הקהילה לחיד"א בבקשת המלצה על תלמיד חכם שיעלה על כיסא הרבנות בעירם. החיד"א הציע בפניהם מספר שמות כמו רבי נסים גבאי מקושטא ורבי רפאל יוסף חזן מאזמיר וכן את בנו רבי רפאל ישעיה. ראשי הקהילה החליטו לבחור ברבי רפאל ישעיה והוא הגיע לאנקונה בשנת תקמ"ח כשתנאי המינוי נכתבו בפנקס הקהילה. בתפקיד זה כיהן עד פטירתו. בתקופת שהותו באנקונה עמד בקשר מכתבים רציף עם אביו, ובשנת תקנ"א נסע אביו במיוחד לבקר אותו ושהה בעירו מספר חודשים.
נפטר באנקונה בט' בשבט תקפ"ו בגיל שמונים ושלש.
יצירתו
הותיר אחריו כמה ספרים ובהם ידוע ספר תשובות בשם "אמרי נועם". חלק קטן מספרו זה נדפס בשם "תפארת משה" בתוך ספרו של בנו רבי משה "זיכרון משה" (ליוורנו תק"צ). כן חיבר ספר דרשות שנותר בכת"י. חידושים ותשובות ממנו משוקעות בספרי אביו החיד"א שמצטט אותו בכבוד ובחיבה
צאצאיו
יצחק - מאשתו הראשונה שמחה. נולד בשנת תקכ"ז. שהה באיטליה, בפרשבורג (שם למד מספר שנים בישיבתו של רבי מאיר ברבי), בברלין (שם נישא למרת בילא), בהמבורג ובסוף חייו בלונדון, שם נפטר.
רבי משה - מאשתו השנייה רחל. נולד בתקמ"ז בעת שאביו שהה באמסטרדם. התגורר באנקונה וחיבר מספר ספרים המכילים ליקוטים, קיצורים ומפתחות לספרי סבו החיד"א. ובהם "זיכרון משה" (ג' חלקים) ו"לחם מן השמים". נפטר לפני שנת תרי"ג.
מלבדם ידוע שהיו לו עוד שתי בנות, שרה ורבקה.
Cold Fact
Cold Fact הוא אלבום האולפן הראשון (מתוך שניים) של סיקסטו רודריגז שיצא בארצות הברית במרץ 1970. האלבום היה לכישלון מהדהד בארצות הברית, דבר שהוביל לפיטורו של רודריגז מחברת התקליטים שלו בסופו של דבר, אך בדרום אפריקה, ללא ידיעתו של רודריגז, האלבום היה להצלחה כבירה ומכר למעלה ממיליון עותקים. האלבום הופק על ידי דניס קופיי והוקלט בספטמבר - אוגוסט 1969. זהו אלבום פולק רוק ופולק פסיכדלי.
רקע
את הפופולריות שלו החל רודריגז לצבור בפאבים מקומיים בדטרויט. הוא הופיע לרוב מול מהגרים נוספים ממקסיקו, אך עקב עליית הפופולריות המקומית שלו הגיעו גם אנשי מוזיקה אחרים לצפות בהופעותיו. בשנת 1967 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "I'll Slip Away" שיצא על ידי חברת אימפקט רקורדס. הסינגל, על אף שלא היה להצלחה וכמעט שלא נמכר (רודריגז טען מאוחר יותר כי הכישלון המסחרי שלו בארצות הברית הוא תוצאה של גזענות כלפי מהגרים) הגיע לידיהם של חברת ההקלטות סאסקס רקורדס, שהתלהבו מכישרונו הייחודי של רודריגז, והחליטו להפיק לו אלבום.
האלבום הוקלט בצורת סשנים בין אוגוסט לספטמבר 1969, כשלבסוף יצא בצורת תקליט במרץ 1970. האלבום היה כישלון חרוץ עם יציאתו לאור בארצות הברית, כאשר כמעט שלא נמכרו עותקים שלו במישיגן, ובטח שלא בארצות הברית כולה. אלא שעל פי סרט המחקר "מחפשים את שוגרמן" שיצא בשנת 2012 העוקב אחר סיפורו שלא ייאמן של רודריגז, השמועה הרווחת היא שאחת בבנות הדוד של מפיק האלבום, דניס קופיי, עלתה על טיסה לדרום אפריקה יחד עם בן זוגה והביאה איתה עותק של האלבום. העותק אבד בדרום אפריקה והתגלגל לידיו של תושב חובב מוזיקה, אשר שמע את המסרים בשיריו של רודריגז שתומכים בשוויון זכויות בין לבנים, שחורים וצבעוניים, וידע כי אם ישלח את העותק לחברת הרדיו המשטרה תברור אותו בשל מסריו הליברליים ותגנוז אותו, ולכן החליט להפיץ אותו באופן לא חוקי.
האלבום הפך ללהיט בדרום אפריקה ו"התפשט" ברחבי המדינה במהירות מדהימה. מכיוון שכל העותקים שנמכרו בעצם נצרבו במקור באופן לא חוקי מאותו עותק, המכירות של האלבום עברו מיד ליד, ורודריגז או חברת התקליטים שלו לא ראו אפילו דולר יחיד מכל המכירות. האלבום היה פופולרי כל כך בדרום אפריקה שהערכות מאוחרות מעידות על כך שהאלבום נפוץ בדרום אפריקה כמו אלבומי הביטלס בבריטניה. רק בשנת 2012, לאחר שהסרט "מחפשים את שוגרמן" חשף את הסיפור של רודריגז, הוא קיבל חלק מועט מאוד מהרווחים שהגיעו לו.
קולווארי
הקולווארי (שם מדעי: Lagorchestes asomatus; מוכר גם כוולבי ארנבי מרכזי או וולבי ארנבי אגם-מאקאי) הוא מין כיסאי קטן בסוג וולבי ארנבי, שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם. מעט מאוד פרטים ידועים עליו, ורק דגימה אחת נאספה אי פעם בטבע ועליה מבוסס התיאור המדעי. הקולווארי נכחד מן העולם בסביבות אמצע המאה ה-20 כתוצאה מאובדן בית גידול ומטריפה על ידי מינים פולשים.
גילוי ואנטומיה
הקולווארי ידוע רק מדגימה יחידה שנאספה על ידי הגאולוג מייקל טרי בשנת 1932 בין הר פרוול לקצה הצפוני של אגם מאקאי בשטח הטריטוריה הצפונית. על דגימה זאת התבסס הממולוג הדלי הרברט פינלייסון בתיאור המדעי שפורסם ב-1943 וחופף כמעט להכחדת המין. רק הגולגולת נשתמרה מדגימה זאת, והיא הראייה הפיזית היחידה שיש בידי הזואולוגים כיום לקיומו של המין. עם זאת, ישנם עדויות רבות על הקולווארי שנמסרו על ידי הילידים האבוריג'ינים במרכז אוסטרליה.
על פי דיווחי הילידים, הקולווארי היה דומה בגודלו לארנבון או לבטונג מתחפר, עם מבנה גוף עגלגל ואוזניים גדולות. הוא התאפיין בפרווה רכה, ארוכה ואפורה שהזכירה את פרוות הבילבי, וכפות רגליו היו שעירות במיוחד. היה לו זנב קצר ועבה, וריצתו הקופצנית דמתה לקנגורו. נקבת הקולווארי הייתה ממליטה גור יחיד בכל פעם ולעיתים נדירות תאומים.
תפוצה וביולוגיה
התפוצה הגאוגרפית של הקולווארי הייתה בתוך המדבריות של מרכז-מערב אוסטרליה כמו מדבר טאנאמי ומדבר גיבסון הנמצאים בדרום הטריטוריה הצפונית ובמזרח אוסטרליה המערבית, ובית הגידול שלו הורכב ממישורים חוליים ודיונות שהיו מנוקדים בכיסי סבך וכדורים של עשב הספיניפיקס ובעצי שיטה מהמין שיטת מולגה. הקולווארי נהג למצוא מסתור מתחת לכדורים הסבוכים של עשב הספיניפיקס והשתמש בכיסי סבך הן למזון והן למסתור. בדרך כלל הוא הסתפק בחפירת שקע רדוד שמרכזו קן שרופד בעשבים, אך לעיתים חפר מחילות קצרות למקלט בדומה למינים אחרים בסוגו. בתקופות של טמפרטורות קיצוניות, הקולווארי השתמש בשיחים ועשבים על מנת לסגור את פתח המחילה ולשמור בה על טמפרטורה צוננת.
הילידים האבוריג'ינים נהגו לכנות את הקולווארי "טיפש" ו"חרש", בשל האינסטינקט שלו להיצמד למקום המסתור שלו ולא לעזוב אותו גם כאשר נתגלה, מה שהפך את הציד שלו לפשוט וקל: האבורג'ינים עקבו אחריו עד למקום המסתור, ואז הרגו אותו באמצעות חניתות או פשוט תפסו אותו בידיים. סביר להניח שהקולווארי הסתמך על ההסוואה שלו שתסתיר אותו מפני אויביו. הקולווארי היה יונק צמחוני, ותזונתו הורכבה בעיקר מעשבים וזרעים, ועל פירות סנטל המדבר (ממשפחת הסנטליים) כאשר היו זמינים.