cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wohin, kleines Pony?
רקע
בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון בלדת שאנסון צרפתי. במרכז מילות השיר עומד מרטין ששואל את סוס הפוני הקטן שלו, לאן עליהם לרכב היום. השיר מלווה במנגינה איטית. השיר מעולם לא הוקלט באולפן, ולכן לא יצא כסינגל.
באירוויזיון
ב-3 במרץ 1957, השיר בוצע על ידי מרטין בתחרות האירוויזיון. השיר זכה במקום העשירי והאחרון עם שלוש נקודות (אחת מהולנד ושתיים מהממלכה המאוחדת). היות שבאירוויזיון 1956, לא נחשפו התוצאות פרט למקום הראשון, השיר הפך לשיר הראשון שהגיע למקום האחרון באירוויזיון.
הברות (פסל)
"הברות" היא סדרת פסלים מופשטים שיצר הפסל הישראלי יחיאל שמי במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. סדרת הפסלים, השייכת לתקופת יצירתו המאוחרת של שמי, מתאפיינת בשימוש במשטחי ברזל ועץ חשופים, בחיבורים בין יחידות שונות ובהדגשת אמצעי החיבור של היחידות השונות.
שם סדרת פסלי ה"הברות" מתייחסת אל "הברה" - יחידה פונולוגית לארגון הגאים במילים. שם זה מחדד את האופי המופשט של העבודות, העוסקות באופן היווצרותו של פסל בחלל ובמרכיבים היוצרים אותו. בטקסט משנת 1982 תיאר שמי את שם העבודות כמצביע על אופיין ה"חילוני" של יצירות אלו:
שמי הציג פסלים תחת שם זה בכמה תערוכות יחיד בשנות השמונים. חלק משמות התערוכות אף נשאו את שמה של הסדרה בעוד חלק מן העבודות נוצרו בגודל קטן יחסית, אחרות מעוצבות בקנה מידה מונומנטלי, ויועדו לתפקד כפיסול במרחב ציבורי.
מבחינה סגנונית הפסלים משקפים את סגנונו המאוחר של שמי, המבוסס על צורות גאומטריות והם משקפים את השפעת האמנות הקונסטרוקטיביסטית, לצד השפעות הפיסול המינימליסטי, של אמנים כגון ריצ'רד סרה. בשונה מעבודתו של סרה, הנמנעת מחיבור של משטחים, עבודתו של שמי מדגישה את החיבורים של היחידות השונות בעבודה, לרוב על ידי ברגים. בחלק מן הפסלים אף עשה שמי שימוש בקורות עץ הלחוצות בין לוחות ברזל.
על אף תקופת הזמן הנרחבת שבה נוצרו, ניתן לאתר בפסלים כמה טיפוסים או מוטיבים. פסלים שנוצרו סביב שנת 1984, לדוגמה, כמו למשל "הברות יד מרדכי" (1984), "הברות 9" (1984) ובמידה מסוימת גם "הברות חיפה" (1993), מבוססים על משטח ברזל אנכי. ב"הברות יד מרדכי", לדוגמה, יצר שמי מבנה מלבני מאורך, שנוצר מחיבור רצועות ברזל בברגים. מבנה זה מורם מן הקרקע על גבי עמודים, והוא מתאחד ומתפרק בהתאם לנקודת מבטו של הצופה.
בעבודות כמו "הברות 1" (1984), "הברות שלומי" (1985), "הברות גנוסר" (1986) או "הברות עץ וברזל" (1996), עושה שמי שימוש בזוגות של קורות עץ או ברזל, הנשענות זו על גבי זו. הקומפוזיציה הנוצרת בעבודות אלו היא אלכסונית ומדגישה את האפשרות של היחידות השונות להתפרק ולהיבנות מחדש.
חלק מן הפסלים זכו לתהודה ציבורית. בעיקר הפסל "הברות גנוסר", שבעקבות חנוכתו התפרסמו כתבות בעיתון "על המשמר" וידיעות אחרונות. המשורר אבות ישורון, שביקר בתערוכתו של שמי בגלריה גורדון בשנת 1985, כתב בעקבות תצוגת הפסל "הברות 5" את השיר "גְּדֹל הַמַּיִם" (1985). ואילו עמוס קינן, תיאר את הפסל "הברות תפן" כ"ביטוי החזק ביותר באמנות הישראלית לאידיאל הפיסולי"
מפסלי הסדרה
פרטי הפסלים מסתמכים על הקטלוג: סגן כהן, מיכאל, יחיאל שמי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1997. מספר יצירה מסמן את מספר הלוח בקטלוג זה. פרטי פסלים המסומנים בכוכבית אינם מצויים בקטלוג זה. ייתכן כי חלק מתאריכי שנות היצירה הם תאריכי הצבת הפסל ולא תאריך יצירתו.
ארטיקולציה
אַרְטִיקוּלַצְיָה במוזיקה מתייחסת לטכניקת ביצוע, כפי שהיא באה לביטוי במשך צליל בודד או בין צלילים אחדים. הוראות ארטיקולציה ניתנות על ידי המלחין, אך כל נגן או מנצח מפרש אותן בדרכו הוא, ומשפיע בכך על גוני המוזיקה ואופיה.
שאול הכהן
הרב שאול הכהן (תקל"ב, 1772 – ו' באייר תר"ח, 1848) היה פוסק, מדקדק ומחבר הספר "לחם הביכורים". רב הקהילה היהודית ברובע הקטן (אל-חארה סגירה) של העיר ג'רבה.
ביוגרפיה
נולד באי ג'רבה בדרומה של תוניסיה, לאביו מוסה ולאמו שרה. משפחת הכהן הייתה משפחה מיוחסת באי, ויש שיחסו אותה עד רבי ישמעאל כהן גדול. בידי המשפחה מצויה מגילת יוחסין עתיקה (שנמצאה לראשונה בסוף ספר תנ"ך כתב יד), המפרטת את שלשלת המשפחה עד לפני כ-800 שנה: רשימה זאת אמנם מסתיימת בצמח (רב צמח להלן) ולא בשאול, אבל בגדיד (בן בוראתי) הוא אב קדמון משותף לשניהם, ולכן שניהם מתייחסים אליה. מגילת יוחסין זו מופיעה לראשונה, ככל הידוע, בספר 'נאוה קודש', אותו חיבר רב צמח כהן (האחרון במנין הדורות ברשימה לעיל), בגרסתו המודפסת. החיבור המקורי היה בכתב-יד עד שהובא לדפוס על ידי נכדו, רב חיים כהן, רב בטריפולי במאה ה-19, והוא אשר כלל את המגילה בסוף הספר 'נאוה קודש'. לדבריו "היחס (המקורי הוא) עד עזרא הסופר אלא שנמחקו (השמות) וכמו שניכר מן השומן". אמנם לדעת החוקר נחום סלושץ אין לסמוך על עדות מאוחרת ולא ברורה מעין זו.
בצעירותו למד אצל רב צמח כהן האמור. לאחר נישואיו עבד לפרנסתו כמוכר בחנות אשר בבעלותו בשוק, ואת שאר היום הקדיש ללימוד תורה. הוא היה בקי הן בנגלה והן בנסתר, אך הוא העדיף תמיד את דרך הפשט, ובדרך זו כתב את מרבית פירושיו. נודע כבקי בחכמת הדקדוק, הודות לספרו המפורסם "לחם הביכורים" על כללי הדקדוק.
בהמשך התמנה רבי שאול לרב ראשי ברובע חארה סגירה של ג'רבה. בתקופת כהונתו, התמסר מאוד לאנשי הקהילה, ונסע לצורכם עשרות פעמים לעיר תוניס, מרכז הקהילה היהודית באותה תקופה. ביטל מנהגים שראה אותם כאינם ראויים ותיקן תקנות רבות לתועלת הציבור.
ידידו הקרוב היה הרב הראשי של העיר תוניס, הרב ישועה בסיס שכינהו "שאול בחיר ה'" (בפרפרזה על דברי המקרא וחז"ל על שאול המלך), וזה האחרון נהג לעמוד כמעט רק מפניו בשל גדלותו.
בתקופתו של רבי שאול מרכז הקהילה היהודית בתוניסיה היה העיר תוניס, ושם חיו ולימדו רוב חכמי הדור במשך שנים רבות. עם כבוש תוניסיה בידי הצרפתים (1881) החלו לנשוב רוחות ההשכלה והחילוניות בעיר, ועד מהרה החל מצב הדת לרדת בקרב יהודיה. בשנת 1878 פתחה חברת כל ישראל חברים בית ספר "אליאנס" בעיר, שהיה בעל השפעה מכרעת על ההידרדרות הדתית, בעיקר בקרב הדור הצעיר. הרב ישועה בסיס, שראה את המצב בעירו הולך ומדרדר, חשש מכך שבקרוב לא יישארו רבנים ראויים שיוכלו להנהיג את העם ברחבי המדינה וללמדו תורה. משום כך הוא פנה לרבי שאול הכהן והזהירו: "שים לב ופקח עין על לימוד התלמידים בג'רבה, גם אנו בתונס עוד עתידים להזדקק לכם". רבי ישועה ידע כי עקשנותם של בני ג'רבה ודבקותם במורשת אבות, לא תאפשר כל חדירה של רוחות זרות לקהילות היהודים באי. (כאשר ביקשו חברי הארגון כי"ח להקים בית ספר דומה בג'רבה הם נתקלו בהתנגדות גורפת. היהודים במקום פשוט לא פקדו את בית הספר, ובסופו של דבר אויש המבנה על ידי מוסלמים).
ואכן, מאז ואילך, גידלה ג'רבה גדולי תורה רבים וקרנה הרוחני החל לעלות. במהרה הפך האי לאחד מן המוקדים היהודיים הרוחניים הידועים בתוניסיה ובצפון אפריקה בכלל, כאשר כמעט לא היה עיר בתוניסיה שהרב המכהן בה לא היה מיוצאי ג'רבה עד אשר אמרו; כי מג'רבא תצא תורה.
נפטר בו' אייר תר"ח (1848) ונקבר בג'רבה. הוא נקבר יחד עם ספר תורה בלוי שנחשב לקדמון מאד, כמנהג המקום לקבור את החכם יחד עם ספר תורה בלוי שנפסל, כפי שנפסק ביחס לספר תורה. כמאה וחמישים שנה לאחר מותו, הועלו עצמותיו לישראל, והוא נקבר בט"ו בשבט תש"ע (2010) במושב איתן.
משפחתו
נכדו, הרב שלום כהן, שימש כרב העיירה זרזיס שבדרום תוניסיה, סמוך לג'רבה. נפטר בן 91 בערך, בשנת ה'תרפ"ו. נינו, אחד מבניו של רבי שלום, הוא הרב כלפון משה הכהן.
נין אחר שלו הוא הרב מרדכי אמייס הכהן בן יצחק, לימים רבה הראשי של תוניסיה.
ספריו
רבי שאול חיבר עשרה ספרים בכל מקצועות התורה, חלקם יצאו לאור בחייו וחלקם לאחר פטירתו.
מחיבוריו העיקריים
אלברט ג'וזף מור
ביוגרפיה
מור נולד ביורק ב-4 בספטמבר 1841, הבן השלושה־עשר של צייר הדיוקנאות הידוע ויליאם מור ואשתו השנייה, שרה קולינגהאם. כמה מאחיו הרבים התחנכו כאמנים, ביניהם הנרי מור (צייר), צייר הים הידוע. אלברט מור התחנך בבית הספר של הארכיבישוף הולגייט, וגם בבית הספר של סנט פיטר ביורק, ובמקביל קיבל חינוך לציור מאביו. הוא התקדם מאוד בציור עד שזכה במדליה מהמחלקה למדע ואמנות בקנסינגטון במאי 1853, לפני שסיים את שנתו ה-12.
לאחר מות אביו בשנת 1851, היה חייב מור הרבה לטיפול ולשכר הלימוד של אחיו, ג'ון קולינגהם מור. בשנת 1855 הוא הגיע ללונדון ולמד בבית הספר בקנסינגטון עד 1858, אז הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות של האקדמיה המלכותית. הוא כבר הציג שם בגיל 16, בשנת 1857.
בשנות השישים של המאה ה-19 מור עיצב אריחים, טפטים ויטראז'ים עבור חברת "מוריס, מרשל, פוקנר ושות' ", ועבד כצייר ציורי קיר ביתיים. בתקופה זו עבודותיו החלו לקבל סגנון נאו-קלאסי ניכר. מור ביצע מחקר מקיף על פיסול עתיק, במוזיאון הבריטי. דאגתו להרמוניות צבע דקורטיביות התבררה בציוריו מאמצע שנות השישים ואילך. בדרך כלל עבודותיו היו של דמויות נשיות בעלות פרופורציות פורמליות.
את חורף 1862 בילה ברומא עם אחיו ג'ון קולינגהאם מור. כאן הוא צייר את "הקורבן של אליהו" (1863) שמראה את השפעתם של פורד מדוקס בראון ואדוארד ארמיטאז'. בשנת 1863 הוא ביצע ציור קיר למטבח של מנזר קומבה לרוזן קרייבן.
הקסם העיקרי בתמונותיו של מור היה נעוץ בגוונים העדינים של הבגדים דמויי הרקמה, בהם היו לבושות הדמויות. תמונותיו נמכרו לעיתים קרובות לפני השלמתן, אך רק בשלהי חייו השיג את מה שאפשר לכנות חסות ישירה. הוא ביצע עבודות דקורטיביות חשובות אחרות, כמו "הסעודה האחרונה" וכמה ציורים לכנסייה ברושדייל, האולם בקלרמונט, בתיאטרון המלכה.
אף על פי שסבל ממחלה כרונית חשוכת מרפא, מור פעל עד הרגע האחרון, והשלים בנחישות תמונה חשובה רגע לפני מותו. תמונתו האחרונה הייתה "אהבת העונות והרוחות", שהיא אחת מיצירותיו המורכבות ביותר. מור כתב שלוש רשימות כדי להסביר את הכותרת של הציור.
לאיוש ויידה
לאיוש ויידה (בהונגרית: Vajda Lajos; זאלאגרסג, 6 באוגוסט 1908 – בודקסי, 7 בספטמבר 1941) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הונגרי. יצירתו היא אחד ההישגים המורכבים והאיכותיים ביותר של האמנות ההונגרית במאה ה-20. האמן, שחי 33 שנים בלבד, הפך למופת בקרב צעירי סנטאנדרה, בית הספר האירופי שייצג מגמות אמנות מתקדמות לאחר 1945 כיבד אותו כאחד היוצרים האגדיים של האוונגרד ההונגרי והיסטוריוני האמנות בהונגריה ראו את לאיוש ויידה כאחת הדמויות המובילות באמנות ההונגרית המודרנית.
אלברט ג'וזף מור
ביוגרפיה
הוא נפטר ב-25 בספטמבר 1893, בווסטמינסטר, ונקבר בבית העלמין בהיידגייט.
לאיוש ויידה
פוטומונטאז'ים (1930-1933)
בתקופה זו ויידה "ראה שהסקולנוע הופך להיות הז'אנר האמנותי המתאים ביותר להבעת מאמץ חדש. הוא מכיר בתפקיד המכריע של הקולנוע המודרני. (...) במאי הקולנוע שיוצר משמעות באירועים אקראיים ובגורל מסוגל ליצור השקפת עולם אמנותית חדשה. כך ווג'דה ניגש לסוריאליזם כטכניקת יצירה. הפוטומונטאז'ים שנעשו בפריז, ומאוחר יותר זרם המונטאז'ים, הקולאז'ים והיצירות הסימולטניות ממחישים את אמונותיו האמנותיות: בעיות הציור יכולות להיפתר באמצעות רעיונות המגיעים מעולם הקולנוע.
בפוטומונטאז'ים של ויידה "הכוחות הקיצוניים של העולם האנושי מופיעים בו זמנית דרמטית: תינוקות מתים וזקנים רעועים, סכין ולחם, רובה וציפור, נמר ושושן: חוקי הג'ונגל של המאבק להישרדות ופרחים טהורים מורכבים לתמונה אחת באלכסונים של מתח.
הפוטומונטאז'ים "מאופיינים בעיקר בהתמודדות עם קיצוניות. זה כאילו כל אחד מהמונטאז'ים האלה מראה לנו דרמה מרוכזת לתמונה אחת. פרטים שונים שנגזרים מעיתונים ומגזיני תמונות, המשולבים בקרטון נייטרלי, גורמים למתח יוצא דופן.
טבע דומם (1934)
"בכל טבע דומם משנת 1934, ויידה נהנה מתוצאות של גישה קוביסטית. הוא הופך את החלל למטוס. "ההכלה העצמית" של התמונה היא כל כך אינטימית, שבמקום טבע דומם, נראה שאנחנו מקבלים הצצה לעולם אטום הרמטית. עם זאת, האחדות הקומפקטית והשיטתית של הציור מפרישה את הרמוניית החיים. זה, מלבד גורמים אחרים, הוא גם בשל שתי תכונות קומפוזיציה. הראשון הוא הכללה בו זמנית של כל נקודות המבט האפשריות של הנושא, השני הוא שהמישורים היוצרים את הרקע של התמונה נוטים להתארך באופן לא רצוני בדמיון."
ציורי קו, מונטאז' תמונות (1935-1937)
כשחזר להונגריה בסביבות 1935, החל לאסוף מוטיבים בסנטנדרה ובסביבתה עם חברו, [דז'ו קורניס]. בנוסף לחלונות, חזיתות בית, מצבות, רציפי שער, הוא שלף מנורת נפט, עגלת איכרים או שולחן שעליו סכין, תפוח וכיכר לחם. הוא לא התעניין כל כך במקורות המוטיבים כמו במה שהם הפכו להיות, איזו משמעות חדשה הם הניחו בתוך מיקום מסוים. בתחילה, הוא צייר את החפצים במקום, ומאוחר יותר העתיק אותם זה על זה. לפעמים הוא חתך את הציורים והדביק אותם יחד כמונטאז'. רוב התמונות והציורים הללו מורכבים במעגל, וכולם ללא רקע קונקרטי.
במכתב לאשתו המאוחרת יותר, יוליה ריכטר, מתאר לאז'וס וג'דה את שאיפותיו בתקופה שבין 1935 ל-1937. "אנחנו נוטים להיות פחות רגשיים בתמונה (אשר, עם זאת, לא אומר שאנחנו לגרש רגשות אנושיים ממנו), ואנחנו מעדיפים לשים את הדגש העיקרי על קונסטרוקטיביות, על עיצוב מרחבי של התמונה, ולכן אנו מחפשים את הנושאים התואמים את הגישה שלנו; כלומר, אנחנו מחפשים את מה שסגור, מהי אחדות נקייה ועגולה באופן רשמי. דברים אדריכליים, גאומטריים עם או בלי דמויות אנושיות. הנוף הוא אורגני ולכן לא הולם להביע את מה שיש לנו לומר. עכשיו התנסיתי באופן שבו לאובייקטים שונים מסביבות שונות, שנאספו במישור תמונה, יש השפעה (סמנטיקה סוריאליסטית בונה)".
"הסמטיקה הבונה-סוריאליסטית" המצוטטים במכתב מרמזת על כך ש"ווג'דה באמת 'מרכיב' את המוטיבים שלו, מותח אותם על מישור התמונה או יוצר מהם מערכת אורגנית. האלמנט השני של השיטה, הגישה הסוריאליסטית, לעומת זאת, מצביע על כך שהאלמנטים האינדיבידואליים משתלבים זה בזה לא רק מבחינת המבנה, אלא גם על פי קווי החלומות והאסוציאציות החופשיות של הדימויים". המוטיבים שלו יוצרים סדר אורגני. שיטת העבודה שלו היא כדלקמן: הוא חותך את הציורים שלו ומדביק אותם על התמונה על פי שיטת הקומפוזיציה שלו ולאחר מכן מצייר על התמונה. בסיורי איסוף המוטיבים שלו בעיר סטננדרה ובסביבתה, ווג'דה משתמש בשיטה סוריאליסטית בונה המבוססת על עקרון המונטאז' כדי לשלב חפצים יומיומיים וקרביים, פשוטים לסמלים, עם מוטיבים עממיים, כמו בציור שלו 'בתים בסנטנדרה עם צלב'".
בהתבסס על ציורי הקיץ, קורניס פיתח את הציורים בסטודיו עם שמן וגואש, Vajda עם טמפרה. ב-11 באוגוסט 1936 כתב וג'דה לג'וליה ריכטר, והזכיר את חברו הטוב ביותר באותה תקופה, דז'ו קורניס]: "הבה נבחן שני אנשים. שניהם נולדו בשנת 1908, ב"מה שהיה פעם גדול" הונגריה. ווג'דה ממוצא יהודי, הונגרי, מושפע מהתרבות הסרבית. קורניס: נולד בטרנסילבניה. (...) השאיפות שלנו הן לפתח אמנות חדשה ספציפית למזרח-מרכז אירופה, תוך הסתמכות על ההשפעות הצרפתיות והרוסיות של שני מרכזי התרבות האירופיים הגדולים. מיקומה הגאוגרפי של הונגריה באירופה מבשר על קשר בין המערב (אמנות [[צרפתית) לבין המזרח (אמנות רוסית). אנחנו רוצים להתיך יחד את מה שהוא תרבותי (ובאמנויות החזותיות) את הביטוי האמנותי של שני סוגי האנשים בשני הקטבים האלה: אנחנו רוצים להיות בוני גשרים.
סמלים (1936)
באמצעות סדרה של אייקונים דיוקן עצמי Lajos Vajda מנסה ליישב את הפרט ואת הכוחות הקהילתיים, ואת הספירות הגשמיות והנשגבות. ''דיוקן עצמי עם אייקון ויד המצביעה כלפי מעלה' היא יצירת המופת החשובה ביותר של האמן. (כותרת התמונה לא ניתנה על ידי הצייר. ''
אנו רואים שני פרצופים בתמונה: פנים המציגות את תכונותיו האישיות של האמן וראש כדורי. מהאינטרפנטציה של הדיוקן העצמי והראש הכדורי, עשוי לצוץ דיוקן "שלישי" שיש לו "מסר חדש". "הדיוקן השלישי מראה ראש מביט שמאלה המורכב מקשת הראש הכדורי המקרין בהילה והעיניים וקו האף של הדיוקן העצמי האישי. כך עולה "הפנים האמיתיות", "פניו של האדם" המאחדות מאפיינים אינדיבידואליים ושוגגים עם ראשו הכדורי של האייקון האלוהי." (ליתר ביטחון, גם פרשנויות אחרות אפשריות. )
"דיוקן משולש זה, שנוצר מתוך שפע של מדבקות פסטל זורמות באופן דינמי, מאפשר פרשנויות מרובות. בנוסף לזיהוי הברור לפיו הדיוקן הראשון הוא האינדיבידואל, הספירה חסרת הפנים היא האוניברסלית, והדימוי השלישי הוא הספירה הקהילתית, ניתן לראות את הדימוי האינדיבידואלי כנציג הגוף, את הסמל כנציג הרוח ואת הפנים הנובעות מהסינתזה של השניים כנציג הנשמה. ניקולאי ברדייב, פילוסוף נוצרי רוסי אורתודוקסי, מדבר על הסמל כביטוי ליחסי האל-אדם העולה ממערכת היחסים הדו-כיוונית בין האדם לאלוהים. (...) בדיוקן שהגיח מתוך התבונה של הדימויים האנושיים והאלוהיים, הציג וג'דה את דיוקנו העצמי ה'אמיתי', המוחלט של עצמו, את פניו של האמן, שבאמצעות כוחה של האמנות יכול היה להיכנס למערכת יחסים עם אלוהים, עם העולם הטרנסצנדנטי שמעבר למוחשי."
מסכות (1938)
עננים כהים מתנשאים באופק האמנות של ווג'דה. האפשרות להשיג סינתזה נעלמת תחת איום הפשיזם והסטליניזם. ווג'דה, שדחה הן את האידאולוגיה הפשיסטית והן את האידאולוגיה הסטליניסטית, יצא לדרך של דתיות אישית.
משנת 1938 ואילך, הנוף של סטננדרה נעלם מאמנותו. מקומה נלקח על ידי נופים מוזרים, זרים עם מסכות מפחידות, לפעמים מוזרות או יצורים בשילוב עם מסכות. רוב העבודות הללו נעשו פסטל, ו Vajda ניצל את מלוא האפשרויות המוצעות על ידי פסטל. מאוחר יותר, אופי המסכות משתנה. המסכות כבר לא מבטאות חרדות ופחדים, אבל הן מעבירות את הצופה למימד אחר. כולם צפים זה לתוך זה, הופכים למהומה חלומית, אבל הם כבר צופים את השלב הבא בהתפתחות האמנות של Vajda.
נופים ויצורים דמיוניים (1938-1939)
"נראה שיצירות אלה של ווג'דה מעוררות פרהיסטוריות, או אולי אפילו יותר מכך עידן פוסט-היסטורי, שבו לכל היותר, רק אביזרים מעטים נותנים לנו עקבות של ציוויליזציה שנעלמה מזמן. כשמסתכלים על התמונות האלה, יש תחושה של ראיית מסמכי חפירה מחקרית ארכאולוגית של ציוויליזציה שאינה תרבות אנושית: שברים שוכבים בחלקי החפירה, אך ללא מפתח נראה לעין, אין דרך לפרש אותם כראוי. העלאות כאלה של עולם ללא אדם אינן נדירות לחלוטין באמנות של תקופה זו. (...) אחת מיצירותיו העיקריות של ווג'דה מתקופה זו היא יצירת המופת שכותרתה "נוף צפוני". המטוס, המחולק למשטחים כחולים וחומים קרים, מחולק רק לצורות הדומות לקרחונים ולספינה טרופה. אף אחד מאז [קספר דוד פרידריך], אחד הנציגים המבריקים ביותר של הרומנטיקה הגרמנית, לא הצליח לבטא בעוצמה כה נוקבת את שבריריות קיומו של האדם; האדם התמודד עם ריקנות החלל וחוסר הגבולות של הטבע, וגם עם פגיעותו של האדם אל מול הטבע."
ציורי פחם של השנה האחרונה (1940)
למרות מחלתו המחמירה, ווג'דה עובד עד קיץ 1940, אך הוא חושד שמסעו הגיע לסיומו. הצורות ללא רבב, חרוטה בפחם, עכשיו מצהיב לעצם, אשר צצים על גיליונות גדולים של נייר עטיפה, יש את המשקל של חזון. צורות בוערות ומרפרפות אלה נכנסות אל העצמי הפנימי עם התעקשות של התבוננות בשמש, הפרשת אי-נוחות וחרדה אקסטטית. הייתה כל סיבה לחרדה הזאת. מצד אחד, יש את גורלו האישי של ווג'דה עצמו: מאבקו חסר התקווה יותר ויותר במחלתו, בצל מוות לא רצוי ומפחיד. מאידך גיסא, ישנה המציאות של מלחמת העולם, שבעיני ווג'דה (ושל אמנים אירופיים רבים אחרים) הופכת לטרגדיה של ציוויליזציה המבוססת על ערכים הומניסטיים ומסורות תרבותיות.
ז'אק דה מנשה
ז'אק דה מנשה (19 באוגוסט 1905 – 28 בינואר 1960) היה מלחין, פסנתרן ומבקר מוזיקה ממוצא אוסטרי, ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
ז'אק דה מנשה נולד בבאד אישל, אז בחלק של דוברי הגרמנית בהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה יהודית עם שורשים במצרים, שם צברו עושר רב כסוחרים ובנקאים ומילאו תפקידים בולטים בקהילה היהודית, שהתרכזה באלכסנדריה. הסופר הקתולי ז'אן דה מנשה הוא גם נצר למשפחה זו, ז'אן היה בן דודו הראשון של אביו של המלחין, אנרי דה מנשה.
אוסקר קוקושקה צייר את דיוקנו של ז'אק דה מנשה, כאשר היה ילד. בצעירותו הוא למד באקדמיה למוזיקה של וינה אצל מורים שכללו את יוזף מרקס, פול פיסק ואמיל פון סאואר, הוא גם זכה לעידוד רב על ידי אלבן ברג, שביזמתו הלחין את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר. יצירותיו כוללות שני קונצ'רטו לפסנתר, הסונטה לוויולה ולפסנתר (מנגינות עבריות לכינור ופסנתר), ומחזורי השירים "Quatre "Chansons", "Outrenuit ו-"Pour une Princesse".
שלומצי כותבת יומן
"שלומצי כותבת יומן" הוא ספר לבני נוער מאת הסופרת דקלה קידר. הספר התחיל כסיפור בהמשכים שהתפרסם באינטרנט בפורום תפוז ויצא לאור בשנת 2008, בהוצאת ידיעות ספרים.
"שלומצי כותבת יומן" מספר על חייה של שלומצי, נערה מתבגרת, מכיתה ט' עד י"ב. בנוסף מדובר על התהליך והשינוי שהיא עוברת, על כל הקשיים וההתמודדות שלה בתור נערה מתבגרת. במהלך הספר שלומצי עוברת אירועים רבים ובעזרתם היא לומדת להכיר את עצמה ולהעריך את עצמה.
תקציר הספר
הספר כתוב כיומן של שלומצי בת החמש עשרה. בתחילת הספר שלומצי מתחילה לעבוד בתחנת דלק. בהתחלה לא הולך לה כל כך טוב והיא לא מכירה אף אחד. לאחר תקופה קצרה היא מתחברת לילד בשם יוני. יוני עוזר לה ומאוד כיף להם ביחד בתחנה, לאחר כמה זמן שלומצי מתחילה לחבב את יוני יותר ויותר עד שבסוף היא מתאהבת בו. במהלך הספר, שלומצי מתייעצת עם חברותיה נטע ושובל לגבי יוני ולגבי נושאים רבים המעסיקים בני נוער. בהמשך הספר שלומצי חוזרת ללמוד, כשהיא עולה לתיכון, ופוגשת חברים חדשים ולומדת דברים חדשים. בנוסף שלומצי פוגשת ילד בשם אמיר הלומד בתיכון שלה ומתפתח ביניהם קשר מאוד טוב והם אפילו יוצאים במשך תקופה אך בסוף הם נפרדים. שלומצי נחשפת לילדה שמתמודדת עם הפרעות אכילה. היא מנסה לעזור לה והיא מספרת להוריה על מצבה. הילדה נשלחת לטיפול ולא חוזרת לבית הספר במשך הרבה זמן.
הספר מסתיים כאשר שלומצי רואה איש ישן בחצר ליד ביתה, כאשר היא מתקרבת אליו היא רואה כתובת על התיק שלו יוני עינב - ישראל.
M26
M26 (מ-Messier 26, או NGC 6694) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים מגן הנמצא במרחק של כ-5,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-90 כוכבים.
היסטוריה
הצביר התגלה ב-20 ביוני 1764 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שזיהה אותו כצביר פתוח, אך ציין שכוכביו קשים לצפייה ובטלסקופ קטן הצביר נראה כערפילית.
לצביר דרגת בהירות 8.0 וקשה להבחין בו גם באמצעות משקפת. נחוץ טלסקופ בינוני כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות נראית 11.9. הצביר נמצא פחות מ-50 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לכוכב המשתנה δ במגן, כך שקל למדי לאתר אותו.
משבר ברלין השני
משבר ברלין השני היה משבר דיפלומטי מתמשך בין ברית המועצות וארצות הברית שחל בין השנים 1958 ועד 1961, ועסק בזהותה המדינית של ברלין המערבית. המשבר נפתח בעת שראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב הכריז על אולטימטום שדורש את הסגת הכוחות המערביים מברלין ואיחודה (כך שתהיה בשליטת גרמניה המזרחית) וכתוצאה ממנו, הוקמה ב-1961 חומת ברלין – אחת מסמלי המלחמה הקרה.
ברלין המערבית כמובלעת בגרמניה המזרחית
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשקלו צעדים על ידי המעצמות המנצחות כדי למתן את תוקפנותה של גרמניה. כוחה הצבאי פוזר לחלוטין, והיא עצמה חולקה בין ארבע המעצמות: ברית המועצות, בריטניה, צרפת וארצות הברית. שטחיהם הגרמניים של בריטניה, צרפת וארצות הברית התאחדו לכדי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והחלק הסובייטי הפך לרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
העיר ברלין חולקה גם היא לארבעה חלקים וגם בה התרחש איחוד של החלקים המערביים, אולם היא שכנה בחלקה המזרחי של גרמניה, וכך נוצרה "ברלין המערבית" – מובלעת חופשית של המערב בתוך אזור כיבוש סובייטי. ברלין המערבית הייתה סמל המערב בגרמניה ונתמכה על ידי המערב ישירות. כשסטלין הטיל סגר יבשתי על ברלין בין 1948 ל-1949, הפעילו האמריקנים רכבת אווירית שנשאה למעלה משניים וחצי מיליון טונות של אספקה.
ברלין המערבית הלכה ושגשגה כלכלית כמו גרמניה המערבית עצמה, ואילו המצב הכלכלי בגרמניה המזרחית ובמזרח ברלין הגיע לשפל. זרם חזק ותדיר של תושבי מזרח גרמניה ברח לברלין המערבית על מנת להגר ממנה אל המערב. עד לבניית החומה היגרו כשלושה מיליונים מתושבי מזרח גרמניה למערב. מציאות זו היוותה קריאת תיגר לסובייטים – נראה בריש גלי כיצד הקפיטליזם הצליח במקום שבו הקומוניזם נכשל.
יכולתה הטכנולוגית של ברית המועצות ו"פער הטילים"
ב-26 באוגוסט 1957 הודיע ניקיטה חרושצ'וב, ראש הממשלה של ברית המועצות וראש המפלגה הקומוניסטית, כי לברית המועצות יש את היכולת הטכנולוגית לשגר טיל בליסטי בין יבשתי. יכולת זו הציבה איום גרעיני חדש בפני ארצות הברית: עתה ברית המועצות איימה על אוכלוסיית ארצות הברית ישירות, ולא רק על אוכלוסיית אירופה כ"בת ערובה" של המערב. היו שפקפקו ביכולתה הטכנולוגית, אולם כאשר ב-4 באוקטובר באותה שנה שוגר "ספוטניק 1", הלוויין המלאכותי הראשון בחלל, ברית המועצות הוכיחה את עליונותה הטכנולוגית-צבאית. הדעה הרווחת, שלפיה ארצות הברית הייתה העליונה בתחום הצבאי, נשברה. נוצר הרושם שברית המועצות השיגה התפתחויות טכנולוגיות-קרביות רבות, ולפי הערכות המודיעין (השגויות, כפי שנתגלה מאוחר יותר) הסובייטים הגיעו לשלב של ייצור המוני של טילים.
אולם, למרות מראית העין באותה תקופה, המאזן הטכנולוגי נטה לרעת ברית המועצות. רק מעט מהטילים הבין יבשתיים היו מבצעיים ולמטוסים הסובייטים לא הייתה היכולת לשאת פצצות למרחקים ארוכים. גם בתחום הנשק הגרעיני, ברית המועצות לא יכלה להתחרות בארצות הברית. הונאת הטילים הצליחה יותר מדי: האמריקנים השקיעו מאמצים ומשאבים רבים במה שראו כצמצום הפער, וכך, בפועל, הגדילו את הפער לטובתם. בדצמבר 1957 החליטה נאט"ו (הברית הצבאית של מדינות המערב בראשותה של ארצות הברית) כי תציב טילים גרעיניים במדינותיה באירופה, ובקרב הסובייטים נוצר חשש שטילים גרעיניים יוצבו על אדמת מערב גרמניה.
כוחות נאט"ו באירופה ובברלין המערבית
בנוסף לחתירתה של ברית המועצות להכרה בינלאומית בגרמניה המזרחית, נוצר הצורך לפרז את גרמניה המערבית מנשקה הגרעיני. כדי לנסות לתת מענה לשתי בעיות אלו, באוקטובר 1957 הוצעה באו"ם "תוכנית רפצקי", על שמו של שר החוץ הפולני דאז. תוכנית זו הציעה שבמדינות במרכז אירופה – שתי הגרמניות, פולין וצ'כוסלובקיה – לא יוצבו ולא ייוצרו נשקים גרעיניים; מאוחר יותר גם יוצאו מהם כל הכוחות הקונבנציונליים הזרים. מטרת התוכנית הייתה ניתוק גרמניה מכוחות ארצות הברית והחלשת נאט"ו, וכצפוי ההצעה לא התקבלה שכן המערב דחה אותה. הסובייטים נזקקו לאמצעי ברוטלי יותר שיכריח את המערב להתחשב בדרישות ברית המועצות.
הכרזת האולטימטום
ב-27 בנובמבר 1958 פרסם חרושצ'וב איגרת ובה דרש שמדינות המערב יוציאו את כוחותיהם ויסיימו את הכיבוש במערב ברלין, כדי להפוך את העיר ל"עיר חופשית", כלומר בשליטת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. בנושא גרמניה ככלל, דרש שיסתיים המשא והמתן על חלוקתה בהסכם חוזי. חרושצ'וב הוסיף אולטימטום: אם המערב לא ייענה לדרישה זו תוך שישה חודשים, ייחתם הסכם שלום נפרד בין ברית המועצות לרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה. פירושו של דבר שהאזור הגרמני בשליטת הסובייטים ייחשב למדינה עצמאית, היא הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה. לפי הסכם שלום זה שאלת איחוד שתי הגרמניות תהיה עניין פנימי שלהן, על שתיהן ייאסר להחזיק בנשק אסטרטגי, החזקת צבא תותר בתנאים מגבילים, ותותר פעילות המפלגה הקומוניסטית.
מטרות האיגרת והאולטימטום היו לגרום למערב להכיר בגרמניה המזרחית ובמשטרהּ הקומוניסטי, ולמנוע מנאט"ו להציב נשק גרעיני על אדמת גרמניה. ב-19 בדצמבר 1958 לווה האולטימטום בהכרזות צבאיות. מפקד קבוצת הכוחות הסובייטים של מזרח גרמניה אמר שאם המערב ישתמש בכוח להגנת מערב ברלין, ברית המועצות תשתמש ב"טנקים ובכלי נשק חזקים יותר". מאותו הרגע, תקיפה על מזרח גרמניה נחשבה להכרזת מלחמה על הסובייטים. המערב פירש את האולטימטום כדרישה להפקיר את מערב ברלין לכיבוש הסובייטי. ויתור שכזה היה מעיד על חולשתה של ברית נאט"ו, ולכן דרישות האולטימטום לא נענו והכוחות הצבאיים הושארו בברלין.
פעילות דיפלומטית
כדי למנוע את הסלמת האירוע בוצעה פעילות דיפלומטית נמרצת, שבמהלכה, בין השאר, ראש ממשלת בריטניה ביקר במוסקבה. בביקור זה נקבעה ועידת פסגה בז'נבה של שרי החוץ של ארבע המעצמות, אך בוועידה עצמה לא הושגה התפתחות משמעותית מלבד דחייה חוזרת ונשנית של מועד פקיעת האולטימטום.
לאחר ביקורו ביולי 1959 בברית המועצות של סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון (הכולל את ויכוח המטבח המפורסם), נסע חרושצ'וב לארצות הברית להיפגש עם הנשיא דווייט אייזנהאואר באתר הנופש הנשיאותי, קמפ דייוויד. גם במפגש זה לא הושגה כל התקדמות – בעוד שחרושצ'וב סירב להסכים לפיקוח על נשקו הגרעיני, עמדתו של אייזנהאואר בנושא ברלין הייתה קשיחה.
אך למרות אי התקדמותו של המשא והמתן, הביקורים עצמם הובילו להשקפה חדשה: הן התקשורת הסובייטית והן המערבית החלו לדבר על "רוח קמפ דייוויד". ברית המועצות קיבלה מספר החלטות לקיצוץ הכוחות הקונבנציונליים שלה מטעמי עלות. בנוסף, היא סיימה סדרת ניסויים בנשק גרעיני ולאחר מכן ביקשה מהמעצמות להפסיק גם הן את הניסויים בנשק האטומי. התעמולה הסובייטית נצלה מהלכים אלו כדי להעיד על ברית המועצות כרודפת שלום וכמתנגדת ללוחמה גרעינית, מהלכים שתרמו לרוח התקווה שהתעוררה.
תקרית מטוס ה-U-2
בבוקר ה-1 במאי 1960 הופל מטוס ריגול אמריקני מדגם U-2 בעומק אלפיים קילומטרים בתוך ברית המועצות. טיסות ביון אמריקניות נערכו במשך ארבע שנים מעל ברית המועצות, אך זו הייתה הפעם הראשונה שבה עלה בידי הסובייטים להפיל טיסה כזאת. הטייס פרנסיס גארי פאוורס נלכד בחיים, ועמו כל הציוד הטכנולוגי של המטוס.
משם חרושצ'וב טס ישירות אל מזרח ברלין ובעולם נוצר החשש ממימוש האולטימטום - חתימה על הסכם שלום נפרד עם מזרח גרמניה והבאת העולם לסף מלחמה גרעינית. בצעד מפתיע, חרושצ'וב לא ממש את האולטימטום ואף הציע לקיים מפגש פסגה נוסף בעוד שישה חודשים, לאחר בחירת נשיא חדש בארצות הברית.
עימותים בין קנדי לחרושצ'וב
בינואר 1961 ג'ון קנדי מונה לתפקיד הנשיא ה-35 של ארצות הברית. כבר בפברואר הציע לחרושצ'וב להיפגש עמו, ולאחר התמהמהות ארוכה חרושצ'וב הסכים. השניים נפגשו בווינה ב-3 ביוני 1961. הפגישה התחילה בעמדת נחיתות אמריקנית קלה, שכן הסובייטים הובילו באותה העת במירוץ לחלל עם שיגור של חללית מאוישת, וגם הפלישה הכושלת למפרץ החזירים הציגה את קנדי באור מביך.
בפגישתם דנו קנדי וחרושצ'וב בשאלת גרמניה וברלין בפרט. בוועידה, חרושצ'וב התנהל במדיניות של הפחדה כלפי הנשיא החדש וחסר הניסיון: הוא הזכיר לו כי ארצות הברית התחייבה להוציא את צבאה מאירופה לאחר שנתיים מתום המלחמה, דרש ממנו לקבל את דרישת ברית המועצות בנושא הפסקת הניסויים הגרעיניים, וגם חידש את תאריך הפקיעה של האולטימטום לסוף השנה.
פגישתם של קנדי וחרושצ'וב, כפי שתיאר אותה האחרון בזיכרונותיו:
בעקבות הפגישה התחוללה "מלחמת עצבים" בין שני הגושים. חרושצ'וב, באמירה פרובוקטיבית, סיפר בתקשורת כי להשמדת בריטניה נדרשות שש פצצות גרעין ולהשמדת צרפת תשע. בנוסף, הודיע כי השעה את תוכניתו לקיצוץ בכוחות הקונבנציונליים, ואף העלה את תקציב הביטחון של ברית המועצות בשלושה מיליארד ומאה מיליון רובלים. ברית המועצות אף החלה בסדרת ניסויים אטומיים חדשים בחלל כשהשיא היה פיצוצה של פצצת הצאר, שעצמתה 50 מגה-טון.
בתגובה למעשים אלו, קנדי הודיע על תוספת של שלושה מיליארד וארבע מאות מיליון דולר לתקציב ההגנה של ארצות הברית. קנדי גם תגבר את מערך הכוחות הקונבנציונליים האמריקניים ביותר ממאתיים אלף איש, פרס שמונה מאות טילים בין יבשתיים, והחל להציב צוללות נושאות טילים מסביב לברית המועצות. קנדי קבע כי אם יהיה צורך, עניין ברלין יוביל למלחמה.
חומת ברלין
חידוש הדיונים בנושא ברלין האיץ את זרם הפליטים אל חלקה המערבי של העיר. מספר הבורחים הגיע לשיא של כשלושים אלף בחודש, לרוב צעירים ומשכילים. הסובייטים לא יכלו לסבול ערעור זה על הקומוניזם ואת הדילול בכוח האדם. ב-13 באוגוסט 1961, תחת הגנתם של חיילים סובייטים, הוקמה במהירות חומה לאורך הגבול בין ברלין המזרחית לזאת המערבית. בנוסף הוצבו מכשולים בגבול שבין שתי הגרמניות, והעימות היה בשיאו.
בתגובה להקמת החומה שיגר קנדי כוח של כאלף וחמש מאות לוחמים מגרמניה המערבית למערב ברלין, דרך שטחה של גרמניה המזרחית. באוקטובר של אותה שנה, באחת מנקודות המעבר בחומה, עמדו במשך לילה שלם טנקים סובייטים מול טנקים מערביים, אולם הכוחות נמנעו מהצגת צעדים התקפיים ונמנעה הסלמה קיצונית.
רוזנר
רוזנר (בגרמנית: Rosner) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי ממקור גרמני. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אגרו ג'וינט
אגרו ג'וינט (בשמו המלא: The American Jewish Joint Agricultural Corporation) הייתה סוכנות של הג'וינט שפעלה בברית המועצות בין השנים 1924–1938 (ה'תרפ"ד-ה'תרצ"ח) בהסכמת השלטונות הסובייטיים, כדי ליישב יהודים שנעקרו מיישוביהם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובמהלך המלחמות והפוגרומים בשנים שאחריה.
ייסוד הארגון ופעילותו
הארגון היה פעיל בעיקר באוקראינה ובחצי האי קרים. בראש הארגון, בשנותיו הראשונות, עמד יוסף רוזן.
בנצלו את הנכונות הסובייטית הזמנית, סייע הארגון במהלך שנות פעילותו ליישב בהתיישבויות חקלאיות, למעלה מ-70,000 יהודים, שהתפרנסו בדוחק מן ההתיישבות החקלאית היהודית בעשרות יישובים חדשים. בתקופת הטיהורים הגדולים (1938 ה'תרצ"ח) החליטה ממשלת ברית המועצות להפסיק את פעילות הארגון בשטחה, והוא חדל מלהתקיים.
ניסיון לחידוש הארגון
ב-1948 חתמו אנשי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי על עצומה שבה קראו לחידוש פעילות אגרו ג'וינט בחצי האי קרים כדי לחדש את ההתיישבות היהודית במקום. בקשה זו שימשה עילה בידי סטלין, לחיסול הוועד - שהוקם על ידי סטלין עצמו בימי המלחמה כדי לצבור אהדה וסיוע כספי לברית המועצות - וכבר סיים את תפקידו מנקודת ראותו של סטלין. לברנטי בריה יחד עם אנשי ממשל נוספים הציגו את היוזמה לחידוש ההתיישבות היהודית בחצי האי קרים כניסיון של הג'וינט ליצור רפובליקה יהודית בחצי האי ובהמשך לנתקה מברית המועצות, וכעבור כשנה מעת הגשת הבקשה נעצרו רבים מחברי הוועד. 13 מהם, שבהמשך נודעו בכינוי "הרוגי המלכות בברית המועצות" - הוצאו להורג.
מטה משיח
מטה משיח הוא ארגון המשתייך לזרם המשיחיסטי בחב"ד ומפיץ את הלימוד והעיסוק בנושאי הגאולה וביאת המשיח. מי שדחף את הקמת הארגון היה שלמה מיידנצ'יק שהיה גם יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל. הוא מפיק עלון שבועי ועורך שבתוני נופש וכנסים.
הקמה
הארגון הוקם בשנת ה'תשנ"ז במטרה להפיץ את בשורת בואו הקרוב של המשיח וזיהויו עם רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. ליו"ר הארגון מונה פרופסור ירמיהו ברנובר. עם חברי ההנהלה נמנים הרב חיים יוסף גינזבורג (מנהל מוסדות חב"ד ברמת אביב), הרב יוסף יצחק וילשנסקי ושלמה קליש. כרכז מונה הרב בצלאל קופצ'יק, ולאחריו משמש בתפקיד הרב שמואל הנדל.
מפעולות הארגון
המטה מארגן מדי שנה כינוסים בהשתתפות אלפים בסמיכות ליום הולדתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, בי"א בניסן. בכנסים הופיעו הזמרים מרדכי בן-דוד, יעקב שוואקי, ליפא שמלצר, פרחי מיאמי, אהרן רזאל וישי לפידות בין היתר התקיימו הכנסים אצטדיון בלומפילד, בהיכל יד אליהו, בפארק הירקון ובהיכל טוטו חולון.
הארגון עורך כנס שנתי בסמוך לכ"ח בניסן, תאריך שבו נשא הרבי מלובביץ' שיחה מפורסמת בקרב חסידי חב"ד, שבה אמר: "אני את שלי עשיתי... מכאן ולהבא עשו אתם כל אשר ביכולתכם להביא משיח בפועל ממש". הכנס נערך בבית הכנסת בית מנחם בכפר חב"ד. הארגון עורך ימי עיון בנושא בית המקדש והגאולה בימי בין המצרים.
גאולה בעברית
המיזם 'גאולה בעברית' הוקם בכינוס השלוחים העולמי ה'תשע"ח. במסגרת המיזם שולח המטה מדי שבוע שיעור ערוך לשלוחים ודף מקורות בנושאי השיעור.
חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים
חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים, התשע"ז-2017 מסדיר את הפעלתם של צהרונים ציבוריים (כאלה הפועלים בשטח מוסד חינוך מתוקצב או מופעלים על ידי רשות מקומית או חברה ממשלתית בשטח מרכז קהילתי) בישראל. החוק אושר בכנסת העשרים ב-26 ביולי 2017 ומרבית סעיפיו ייכנסו לתוקף בתחילת שנת הלימודים תשע"ח (כלומר ב-1 בספטמבר 2017). אחדים מסעיפיו ייכנסו לתוקף שנה מאוחר יותר.
תהליך החקיקה
החוק נבע מיוזמות חקיקה אחדות של חברי הכנסת, שראשיתן בהצעת חוק של חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי בכנסת השמונה-עשרה ובהצעת חוק זהה של חברת הכנסת קארין אלהרר בכנסת התשע-עשרה.
בכנסת העשרים הוגשה הצעת החוק מטעם ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק:
תמצית החוק
החוק מגדיר צהרון:
הגדרה זו מוציאה מתחולת החוק את הצהרונים הפרטיים. החוק אינו חל על מסגרות שמשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים משתתף בתקציבן ועל קייטנה.
שר החינוך מוסמך לקבוע תנאים להפעלתו של צהרון, ובכלל זה:
הספקה של מזון לצהרון תיעשה רק בידי ספק מזון מורשה כהגדרתו בחוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים. תפריט יומי של המזון המסופק בצהרון יפורסם בצהרון מדי חודש.
שר החינוך, בהסכמת שר האוצר, לאחר התייעצות עם ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, רשאי לקבוע, בצו, מחיר חודשי מרבי שייגבה בעד כל ילד השוהה בצהרון, בין היתר על בסיס האזור שבו פועל הצהרון, עלות הצהרון ותקורה סבירה.
לממונה במשרד החינוך נתונה סמכות להורות על סגירת צהרון או הגבלת פעילותו, כאשר יש לממונה יסוד סביר לחשד כי חדל להתקיים תנאי מהתנאים להפעלת הצהרון, וכי נגרמת בשל כך פגיעה בשלומם או בבטיחותם של ילדים השוהים בו או שיש יסוד סביר לחשד שתיגרם בשל כך פגיעה כאמור. החל משנת הלימודים תשע"ט יוסמך הממונה להטיל עיצום כספי על הפרת הוראות החוק.
השפעת החוק
משרד החינוך פרסם את מחירי הצהרונים ביישובי הארץ, בהתאם לאשכול החברתי-כלכלי שכל יישוב משתייך אלה. מחירים אלה, ללא תוספת בגין העשרה נוספת, נעים מ-335 ש"ח לחודש ביישובים מאשכול 1–3 ל-785 ש"ח לחודש ביישובים מאשכול 8–10.
בעקבות קביעת מחיר מרבי של 935 ש"ח לחודש לילד בצהרון הודיע ארגון ויצו על הפסקת הפעלתם של 84 צהרונים בתל אביב ובגבעתיים ונעמת הודיעה על הפסקת הפעלתם של 22 צהרונים בתל אביב. לאחר שעיריית תל אביב-יפו הבטיחה תמיכה כספית בהפעלת הצהרונים הודיע ויצו שיחזור להתמודד במכרזי הפעלת צהרונים בעיר.
טום זאקי
טום זאקי (באנגלית: Tom Szaky, נולד ב-1982) הוא מייסד ומנכ"ל חברת טרהסייקל (Terracycle), המייצרת מוצרי צריכה העשויים פסולת ואף ארוזים בפסולת.
שנים ראשונות
טום זאקי נולד בבודפשט שבהונגריה ב-1982 והיגר עם משפחתו לקנדה ב-1987. בגיל 14 החל לעסוק בעיצוב אתרי אינטרנט, מיזם שהתפתח לשלושה עובדים ומספר פרסי עיצוב קנדיים. בשנת 2001 החל זאקי ללמוד באוניברסיטת פרינסטון והקים את חברת טרהסייקל. לאחר שנה הוא נשר מהלימודים על מנת להתמקד בפיתוח החברה.
טרהסייקל
התפישה העסקית של זאקי מחברת בין הידידותי לסביבה לרווחי, ככזאת החברה היא אחד מסיפורי ההצלחה של המגזר הרביעי. בין פריצות הדרך שנעשו במסגרת החברה ניתן למנות את מסחור הוורמיקומפוסט (קומפוסט תולעים) ששווק כדשן נוזלי בבקבוקי משקה משומשים תחת התווית "קקי של תולעים". המוצר הפך לאחד ממוצרי הדשן המובילים בנישה הירוקה; הפצה בכל הרשתות המובילות בצפון אמריקה, מתוך תפישה עסקית שמוצר ירוק צריך להמכר במחיר תחרותי ביחס למקבילות "הרגילות" ולבסס פלח שוק משמעותי; ויצירת מודל אחריות תאגידית ייחודי: איסוף אריזות הממומן על ידי היצרנים.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מהפכה בבקבוק" (Revolution in a bottle), המספר את סיפורה של חברת טרהסייקל. זאקי היה נשוי בעבר לפסנתרנית סויאן ליי (soyeon lee) וכיום הוא נשוי למעצבת התכשיטים הישראלית אביגיל אדם.
המשרד למשאבי טבע של רוסיה
המשרד למשאבי טבע, רשמית המשרד למשאבי טבע ואיכות הסביבה של רוסיה (ברוסית: Министерство природных ресурсов и экологии Российской Федерации) הוא משרד ממשלתי פדרלי האחראי להגנת הסביבה ולהגנה על משאבי הטבע ברוסיה (לרבות ניהול הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע), פיקוח על שמירת הסביבה ויישום מדיניות הממשלה בתחום האקולוגיה. המשרד הוא גם הגוף העיקרי המפקח על אספקת מים ברוסיה.
המשרד הוקם לראשונה בתור המשרד למשאבי טבע ואקולוגיה בשנת 1991, ב-1996 המשרד להגנת הסביבה פורק. באותה שנה הוקם המשרד למשאבי טבע שקיבל על עצמו תפקידי הגנה על הסביבה במאי 2000.
ב-12 במאי 2008, בתקופת ממשלת פוטין השנייה המשרד שינה את שמו למשרד למשאבי טבע ואיכות הסביבה.
חגית יגודה
חגית יגודה (נולדה ב-7 בספטמבר 1966) היא פעילת לגליזציה לצמח הקנאביס בישראל, פעילה למען קנאביס רפואי ומשווקת תמציות קנאביס בשיטה שפיתחה.
היא השתתפה בניסוי הרפואי הראשון שנערך בישראל על מטופלי כימותרפיה חולי סרטן אשר בוצע בחשיש רפואי בבית החולים תל השומר בשנת 1987, לצורך בחינת היעילות על מטופלים אונקולוגים והקלה על מצבם, והיא היחידה אשר נותרה בחיים מקבוצת הניסויי שהכילה 25 מטופלים.
מאבק שהובילה יגודה בשנת 2013 הוביל לקביעת דיון בוועדת הבריאות של הכנסת, בעקבותיה נקבע נוהל 106 של מטופלים בקנאביס רפואי במשרד הבריאות, אשר מתיר לחולים את השימוש בצמח תחת רישיון במדינת ישראל.
חיים אישיים
יגודה נולדה בעיר תל אביב, וגדלה בשכונת נווה מונסון, היא בת לניסים דקל, בוחן טנקי מרכבה ולגננת רחל דקל. ליגודה אח אחד.
יגודה סיימה את לימודי התיכון בית הספר התיכון בנווה מונסון ביהוד.
היא שירתה בחיל הקשר עד לשיחרורה מהצבא לאחר אבחנתה כחולה במחלת הסרטן מסוג הודג'קין, וזאת לאחר כשנתיים בהם לקח הליך האבחנה של הסרטן הנדיר, אשר תוקף בדרך כלל אנשים צעירים והידע אשר היה מצוי עליו בידי הרפואה עד אותה העת היה מצומצם ביותר.
לאור מחלתה השתתפה יגודה בניסוי הראשון בחשיש רפואי אשר התקיים בישראל, ובוצע על המשתתפים בו ללא ידיעתם, והייתה לחולה היחידה אשר שרדה את אותו מתוך 25 החולים אשר השתתפו בו, ומהווה עדות לניסוי אשר בוצע ולהצלחתו בהקלה על אלו שקיבלו אותו, הגם אם בסופו של דבר נפטרו, ואף לטענתה היא הבריאה מן ההשתתפות באותו ניסויי.
לאור רגישות אשר פיתחה לנגזרות הכימותרפיה אשר היו בשימוש באותה העת לסרטן ממנו סבלה, הוביל הדבר להפסקת הטיפולים והפנייה לטיפול התומך בחשיש רפואי בלבד, עד שלבסוף אובחנה רמיסיה מלאה במחלתה אשר עד אותה העת הייתה בשלב מתקדם, ובהמשך לכך להבראתה מהמחלה בפעם הראשונה.
בעקבות מחלתה היא החלה לעסוק בפעילות ציבורית למען הנגשת הטיפול בקנאביס לחולי סרטן, והיא פעילה ללגליזציה של צמח הקנאביס.
לאחר החלמתה בפעם השלישית בשנת 2013, החלה יגודה ללמוד את תחום רפואת הקנאביס באוניברסיטה העברית, ואף פיתחה מנגנון מיצוי ייחודי לצמח הקנאביס אשר ממצה את החומרים הקנבואידים הפעילים בצמח באחוזי ריכוז גבוהים במיוחד, ובעיקר את נגזרותיו של ה-THC, cbd ו-CBN.
יגודה משמשת כיועצת לחוות לגידול קנאביס בישראל ושאר העולם, ומדריכה חולים אונקולוגיים למיצוי ושימוש בתפרחות הקנאביס אשר מספק להם משרד הבריאות תחת הרישיון.
היא מתגוררת במושב בת שלמה, נשואה לרון נתן, אשר גם הוא עוסק בתחום הקנאביס הרפואי ולה שני ילדים.
מחלת הסרטן וההשתתפות בניסויי
בגיל 17.5 לקתה יגודה במחלת הסרטן מסוג הודג'קין, גידול ממאיר נדיר אשר תוקף בדרך כלל צעירים ומתפשט בבת אחת בכל הבלוטות בגוף.
מצבה הרפואי התדרדר ובמהלך טיפולי הכימותרפיה וההקרנות אותן עשתה, היא הייתה אחת מבין 25 חולים בישראל אשר השתתפו בלא ידיעתם בניסויו של פרופ' בן בסט, מנהל המערך האונקולוגי בבית החולים תל השומר, אשר בדק את יעילותו של החשיש הרפואי בהקלה על הסימפטומים אותם חשים המטופלים בעקבות הטיפול האינטנסיבי אותו הם עוברים.
למעשה, יגודה היא השורדת היחידה מבין קבוצת הניסוי שנותרה להעיד על יעילות הטיפול, תפקיד שלקחה על עצמה עד לימים אלו.
לאור העובדה שיגודה פיתחה רגישות לנגזרת הטיפול הכימותרפי אשר הייתה מקובלת בפרוטוקול הטיפול במחלה באותה העת, לא נותר לרפואה אלא לנפק לה את הטיפול בקנאביס רפואי כטיפול פליאטיבי התומך במצבה.
בשנת 1995 אובחנה יגודה כחולה במחלת הסרטן בפעם השנייה, אז הותאמה לה נגזרת כימותרפית ייחודית אשר גרמה להחלמתה.
בשנת 2013 אובחנה יגודה בפעם השלישית כחולה במחלה, ואז החלה את פעילותה הציבורית לאור דרישתה שלא להיות מטופלת בטיפולים כימיים, אלא במיצויי קנאביס, דרישה אשר נדחתה והובילה לשביתת הרעב אשר פתחה מול ביתה של שרת הבריאות.
בשנים האחרונות מצויה מחלתה של יגודה בפעם השלישית ברימיסיה והיא מוגדרת כחולה כרונית.
פעילות חברתית וציבורית
בשנת 2013 בעקבות הפעם השלישית בה אובחנה אצל יגודה מחלת הסרטן ובעקבות ניסיון העבר, היא סירבה להתחיל טיפולים כימיים במחלה ודרשה להיות מטופלת באמצעות מיצוי צמח הקנאביס, אך דרישתה נדחתה בעקבות העדר נוהל ברור להסדרת השימוש בקנאביס רפואי באותה העת, שכן עד אז היו כמה עשרות מטופלים בישראל בקנאביס רפואי בלבד.
בעקבות החלטה זאת החליטה יגודה לפתוח במחאה מול ביתה של שרת הבריאות יעל גרמן, ובמסגרת המחאה היא שבתה רעב במאהל מול ביתה של שרת הבריאות עד שדרישתה לקבלת הטיפול בקנאביס רפואי אושרה.
עקב מחאתה הוזמנה יגודה לדיון בפני ועדת הבריאות של הכנסת, וזאת הייתה הפעם הראשונה בה הגיעה חולה להציג את עמדת המטופלים הזקוקים לטיפול בקנאביס רפואי, עמדה שעד אז יוצגה בפני הוועדה רק על ידי ידוענים כמו אברי גלעד, או חברי הכנסת עצמם.
בעקבות מחאתה, הדיון בפני הוועדה בכנסת, כמו גם הלך הרוח הציבורי אשר היה באותה התקופה, התווה משרד הבריאות את נוהל 106 לטיפול בחולים הנזקקים לקנאביס רפואי ואופן אספקתו, ואף ביטל משרד הבריאות את דרישתו להתלות את הקנאביס הרפואי בעבור חולים אונקולוגיים בטיפולי כימותרפיה פעילים.
מאז פועלת יגודה בוועדות הכנסת השונות למען קידום הלגליזציה לצמח הקנאביס ומשתתפת בהפקת המחאות המתקיימות בנושא מעת לעת.
היא פעילה למען זכויותיהם הרפואיות של החולים בפני גורמי הממשל   ,ואף מקדמת את הטיפול במיצוי צמח הקנאביס בשיטה אשר פיתחה, שיטת Feco אשר מקודמת על ידי מספר חוות קנאביס ברחבי העולם.
קנאביס רפואי וקאנהיגודה
במסגרת הפיתוח והשיווק היא יסדה יחד עם בעלה רון נתן את קאנהיגודה, עסקם אשר במסגרתו הם משווקים לחוות גידול בישראל ושאר העולם את תמציות הקנאביס בשיטה זאת ואופן מיצוין, שיטה אשר אומצה על ידי מספר חוות קנאביס בעולם.
מעת לעת היא מרצה בכנסים בתחום הקנאביס הרפואי, על מצויי קנאביס והטיפול בו.
בית הכנסת הגדול בדוונטר
בית הכנסת הגדול בדוונטר (הולנדית: Grote Synagoguea van Deventer) הוא בית כנסת יהודי בדוונטר שבהולנד משלהי המאה ה-19. בשנת 1999 הוכרז המבנה כמבנה לאומי. במהלך שנת 2018 התחלפה הבעלות על המבנה והוא חדל מלשמש כבית כנסת.
מיקום
בית הכנסת נמצא בדוונטר שבמזרח הולנד, חזיתו במערב ברחוב גולסטראט (golstraat) (בין בניין 17 לבניין 19), וצדו הצפוני ברחוב פרינסנפלאץ (prinsenplaats). במבנה ממוקם עשרות מטרים בסמיכות לכיכר המרכזי "ברינק".
היסטוריה
בית הכנסת נבנה ה'תרנ"ב (1892) על ידי האדריכל ג'.א. מולוק הובר, שהיה אדריכל העיר בין השנים ה'תרמ"ב-ה'תר"ס (1882–1900), ובית הכנסת הקטן שנבנה בעיר כ-100 שנה לפני כן הוסב לבית ספר עבור הקהילה היהודית. המבנה שימש כבית כנסת מרכזי עד השואה.
בא' באב ה'תש"א (25 ביולי 1941), כשנה לאחר פרוץ הנאצים להולנד במלחמת העולם השנייה, נהרס, חולל והושחת פנים בית הכנסת על ידי נאצים הולנדים, חברי המפלגה הנאצית-הולנדית NSB . בשנת ה'ת"ש (1940) מנתה הקהילה 590 חברים, ובקיץ של ה'תש"ב (1942) החלו להישלח למחנות השמדה. 401 מחברי הקהילה נרצחו במהלך השואה.
לאחר תום המלחמה, בשנת ה'תש"ז (1947), שופץ בית הכנסת מנזקיו והוא שב לתפקד כבית כנסת במשך כחמש שנים עבור הקהילה המקומית שנותרה. מבנה בית הכנסת היה גדול מדי עבור הקהילה הקטנה שנותרה, והיא מכרה אותו לכנסייה הרפורמית הנוצרית בהולנד ; בקדמת ההיכל נתלה עוגב, בימתו הוסרה ומדרגות ארון הקודש הובילו לדוכן הטפה . מלבד זאת, שאר כל הריהוט והציוד נותר כפי שהיה לפני כן. הכנסייה הרפורמית הנוצרית השתמשה בו החל מסיוון ה'תשי"ב (יוני 1952) ועד לשנת ה'תשס"ט (2009). מאחר שהכנסייה הרפורמית הנוצרית התאחדה עם הכנסייה הרפורמית המשחוררת והכנסייה הרפורמית ההולנדית  (כנסיית הדור השלישי), פינתה הכנסייה את הבניין בשנת ה'תשס"ט (2009).
בשנת ה'תש"ע (2010) הושכר המבנה לקהילה היהודית המקומית "בית שושנה", שנוסדה באותה השנה, ומונה כמה עשרות חברי קהילה. במהלך השנה שאחרי, שופץ המבנה קלות, ארון קודש חדש הוצב בכותל המזרח שבו, והוכנס אליו ספר תורה בחגיגת טקס חנוכת הבית שנערך בחשוון ה'תשע"ב (נובמבר 2011). בטקס השתתפו, בין היתר, נציבת המלך באוברייסל אנק ביג'לבד, סגן ראש העיר דוונטר, מנהלי כנסיות ומסגדים מקומיים וארגוני חברה אזרחית אחרים. עד שנת ה'תשע"ז (2017) היה בית הכנסת חלק מתוכנית בשם "קונצרטים של שבת אחרי צהריים".
בחורף של שנת ה'תשע"ח (ראשית 2018) נמכר המבנה על ידי הכנסייה המאוחדת לאיהאן סהין, יזם טורקי, תוך שהמבנה ממשיך לשמש את הקהילה לפי שעה, עם תקווה כי תוכל להמשיך ולהשתמש במבנה לאורך זמן תחת ההנהלה החדשה. היזם העביר תוכנית להסב את המבנה למסעדה, כשההיכל ישמש כאולם אוכל, אולם התוכנית נתקלה בהתנגדות חריפה מצד הקהילה, וזאת על פי הבטחה בעת המכירה כי המבנה לא ישמש למטרות מסחריות. לאחר שהועלתה התוכנית בפני המועצה - נפסלה בקביעה כי היא "אינה עולה בקנה אחד עם אופיו של הבניין". בכ' באב ה'תשע"ח (1 באוגוסט 2018), זמן קצר לאחר שנדחתה התוכנית על ידי העירייה, פונתה הקהילה היהודית כשהיא נוטלת עמה את ספר התורה ותשמישי הקדושה שבבית הכנסת, ועוברת לבית הכנסת לשעבר של ראלטה. היזם הצהיר כי ימצא שימושים אחרים למבנה בהתאם לחוק.
ארכיטקטורה
המבנה הוא בסגנון נאו-רנסאנס עם השפעה מורית-ספרדית. למבנה צריחים דמויי מינרטים. במקור היו לבית כנסת סהרונים בראשי הצריחים שמצדיו. בראש חזית המבנה בנויה צורת לוחות הברית שעליהם כתובים ראשי עשרת הדברות. במקור התנוסס על גביהם מגן דוד גדול.
המבנה מכיל היכל תפילה גדול ועזרת נשים מקיפה אותו בקומה השנייה משלושת עבריו.
כדורגלנית השנה של ה-BBC
פרס כדורגלנית השנה (באנגלית: "Women's Footballer of the Year", הנקרא מטעמי חסות גם "BBC Women's Footballer of the Year") הוא פרס כדורגל שמוענק על ידי ה-BBC" על בסיס שנתי לכדורגלנית שנחשבת לזו שביצועיה היו הטובים בשנה הקלנדרית שחלפה. השחקניות נמדדות על הישגיהן בליגות המקומיות ברחבי העולם וכן בתרומתן לנבחרותיהן ברמה הבינלאומית. את רשימת 5 המועמדות הסופיות קובעת קבוצת מומחי כדורגל מתחומי המדיה השונים, ומתוך רשימה זו נבחרת כדורגלנית אחת על ידי האוהדים בבחירות שפתוחות להצבעה לאוהדי כדורגל נשים בכל רחבי העולם. הזוכה הראשונה בפרס הייתה אסיסאט אושואלה כשהוענק לראשונה בשנת 2015.
שיאניות
רק זכיות מרובות מצוינות בטבלאות.
הים המזרחי (הירח)
הים המזרחי (בלטינית: Mare Orientale) הוא ים ירחי הנמצא בשוליים המערביים של הצד הירחי הנראה, בקווי אורך ורוחב 19.4° דרום ו-92.8° מערב. מראהו דומה למטרת ירי ענקית שקוטרה כ-930 ק"מ.
מקור פרדוקס שמו נובע מן העובדה כי למשך מאות בשנים שירטטו הסלנוגרפים את מפות הירח כשקוטבו הדרומי בקצה העליון, בשל התמונה ההפוכה שהופיעה לרוב בטלסקופים הראשונים - מה שהביא לבלבול (ואף נוח יותר להתייחס לצד זה כסמוך לצד המזרח בכיפת השמים הארצית). בשנת 1961 שונו ההגדרות על־פי כיווני צפון-דרום (המקבילות לכדור־הארץ) וקווי הזריחה והשקיעה.
קוטר מכתש הפגיעה העיקרי 327 ק"מ. בתצלום ניתן להבחין ב"הרי הקורדילרה" שגובהם מגיע ל-6,000 מ' הסוגרים על האגן כטבעת. 6 טבעות הרים קונצנטריות נוספות שביניהן עמקים ממולאים חלקית בחומר מקיפים אותו, ובכך מגיע קוטרו לגודלו המרבי האמור לעיל. על פני 1000 ק"מ נוספים זרועים פני השטח עיי מפולת גדולים, אשר ברור כי הועפו מתוככי המכתש בעוצמה אדירה. הים נוצר ככל הנראה מפגיעת אסטרואיד שקוטרו 50–100 ק"מ. הואיל ועיי המפולת רבים יותר ממערב למכתש, משתער מכך כי העצם התקרב לירח מצד מזרח ופגע בו מאחור.
משך שנים רבות הופיע צדו זה של הירח לעיני האסטרונומים במבט צדדי ובלתי ברור, עד יום ה-25 במאי 1967 בו חלפה הגשושית לונר אורביטר 4 מעליו וצילמה את מראהו לראשונה במבט אנכי. האסטרונום ג'ררד קאיפר מאוניברסיטת אריזונה סבר כי אם ניתן היה לראותו בצד הקרוב ממש, מיתולוגיה שלמה הייתה נוצרת סביבו.
חדר (כפר)
חַדַר (בערבית: حضر; תעתיק מדויק: חצ'ר) הוא כפר דרוזי בחלק הסורי של הר החרמון סמוך לגבול עם ישראל ברמת הגולן. הכפר נמצא במורדות המזרחיים של החרמון במחוז קוניטרה.
פסגת וולאק
ההר ממוקם 1.9 קילומטרים דרומית מערבת להר סנט פול.
חדר (כפר)
מבין הכפרים הסמוכים לכפר ניתן למנות את מג'דל שמס הדרוזי הנמצא כ-6 קילומטר ממערב בתחום הישראלי, בשטח הסורי נמצאים מדרום הכפר גֻ'בָאתָא אל-חַ'שַב, ממזרח הכפר חרפא, מצפון-מזרח הכפר בית ג'ין ומצפון-מערב הכפר שבעא שבלבנון.
פסגת וולאק
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חדר (כפר)
על פי מפקד האוכלוסין הסורי משנת 2004 התגוררו בכפר 4,819 איש, אם כי דיווחים מאוחרים יותר מציינים כי בכפר מתגוררים כ-10–14 אלף איש.
היסטוריה
במלחמת ששת הימים ב-1967 הכפר נותר בשטח הסורי ונותק משאר הכפרים הדרוזיים ברמת הגולן שנכבשה על ידי ישראל. במלחמת יום הכיפורים הכפר נכבש לתקופה קצרה על ידי צה"ל אך הוחזר לשליטתה של סוריה עם נסיגת צה"ל בעקבות הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. בעקבות ניתוק הכפר מהכפרים הדרוזיים בשטח הישראלי, נהגו הדרוזים משני הצדדים לתקשר זה עם זה בצעקות על גבעה שקיבלה בשל כך את השם "גבעת הצעקות".
פסגת וולאק
מקור השם
ההר נקרא על שם ריצ'רד ג'י. וולאק (Richard J. Wolak) שעבר בתחנת מקמרדו בין השנים 1972 -1973 ו- 1973-1974; כמו כן הוא היה המנהל של תחנת הקוטב הדרומי בשנת 1975.
חדר (כפר)
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 תושבי הכפר חדר, בדומה לרוב המיעוט הדרוזי בסוריה, נשארו נאמנים למשטרו של בשאר אל-אסד. עם התקדמות כוחות המורדים ששולטים, נכון לשנת 2021, על רוב אזור הגבול עם ישראל, עלו חששות רבים לשלום העדה הדרוזית, הן בכפרים כגון חדר והן בהר הדרוזים – הריכוז הדרוזי הגדול ביותר בסוריה. חשש זה נובע בין היתר מכך שהמורדים הם ג'יהאדיסטים-סלפיים מארגונים שונים כגון ג'בהת א-נוסרה, הרואים בדרוזים כופרים בדת האסלאם.