cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגלן מצויץ צפוני
מאפיינים
מגלנים מצוייצים החלו להתרבות בהצלחה במרכז לחקר חיות הבר של אוניברסיטת תל אביב. באביב 1984 שוחררו פרטים אחדים ברמת אביב כדי שיתאקלמו בטבע, אך הם לא ידעו לאתר את מזונם בעצמם וניסיון השבתם לטבע נכשל.
המגלן ניזון בעיקר מחרקים וזחלי חרקים, תולעים, חלזונות, עכבישים, דו-חיים ולעיתים גם יונקים קטנים.
בומברמן
בומברמן (בתרגום חופשי לעברית: "איש הפצצות") היא סדרת משחקי וידאו מסוג אסטרטגיה ומבוך אשר פותח במקור על ידי חברת הדסון סופט היפנית. המשחק המקורי בסדרה הופץ לראשונה בשנת 1983 ומשחקים חדשים בסדרה ממשיכים לצאת לשווקים עד היום. לאורך השנים יצאו קרוב ל-60 משחקים בסדרה.
המשחק
כדי להימלט, על בומברמן למצוא את דרכו במבוך תוך כדי הימנעות מאויבים. הדלתות המובילות לחדרי מבוך נוספים (השלבים הבאים במשחק) מוסתרות על ידי סלעים, אותם בומברמן צריך לפוצץ. ישנם חפצים שיכולים לשפר את הפצצות שבומברמן מייצר, כגון חפצים העוזרים ליצור פצצות חזקות יותר או פצצות המופעלות בשלט רחוק. בומברמן יהפוך לאנושי כאשר יימלט ויצא מהמפעל התת-קרקעי. בכל משחק יש בסך הכל 50 שלבים שונים.
משחקיות
המטרה העיקרית בכל המשחקים בסדרה היא לסיים את כל השלבים במשחק באמצעות הצבה אסטרטגית של פצצות כדי להרוג את האויבים, ולהשמיד את כל המכשולים בדרך. פצצות מתפוצצות יכולות להפעיל גם פצצות אחרות, להרוג או לפגוע באויבים ולהשמיד את המכשולים. אף על פי כן, הן יכולות גם להרוג או לפגוע בדמות השחקן ולפעמים, אם מפוצצים את דלת היציאה, ניתן לגרום לאויבים חדשים נוספים להגיח מתוכה.
ברוב משחקי בומברמן קיימת אפשרות למשחק מרובה משתתפים בה השחקנים הנוספים משחקים גם הם דמויות אשר נראות כמו בומברמן, כאשר המטרה היא להרוג אחד את השני באמצעות הצבת פצצות לאורך לוח המשחק כאשר המנצח הוא זה שנשאר בחיים אחרון.
גרסאות
המשחק הופץ לראשונה ביפן ובאירופה בשנת 1983 למחשבים אישיים, ובהם דגמים יפניים אחדים ומחשב ספקטרום סינקלייר. באנגלית נקרא המשחק Eric and the Floaters, ובספרדית - Don Pepe Y Los Globos.
ב-20 בדצמבר 1985 החלה הפצת גרסה של המשחק לקונסולת נינטנדו ששווקה ביפן, וזו הגיעה לארצות הברית בשנת 1987. בגרסה זו שינו את מראהו של בומברמן, והציגו אותו כדמות מצוירת הדומה לרובוט, בעלת אנטנה ורודה. בשנת 2004 הותאמה גרסה זו לקונסולת המשחקים Game Boy Advance. גרסאות נוספות של המשחק הופצו ביפן בלבד. בשנת 1998 המשחק נוצרה גרסה לקונסלת פלייסטיישן ולמחשב IBM PC. המשחק שווק גם לקונסלת אקס בוקס, בגרסה מתקדמת הנקראת בומברמן חי, שבה עד שמונה שחקנים יכולים לשחק במשחק באותה קונסולה או דרך האינטרנט.
המשחק קיים גם בטלפונים סלולריים. ברחבי אירופה, ניתן למצוא גרסאות שונות של המשחק כגון בומברמן דלוקס ובומברמן בתלת-ממד. עם השיפור הגובר בעולם הטלפונים הסלולריים, משחקי בומברמן הופכים למשובחים יותר ויותר. מתכנתי המשחק אפילו הוסיפו יכולת למשחק רב משתמשים דרך חיבור בלוטות'.
תל סאקי
תל סאקי (בערבית: تل الساقي, תעתיק: תל אֶ-סַאקי), הוא תל געשי קטן בדרום רמת הגולן. למקור שמו, "התל המושקה", או "תל המשקה", שתי פרשנויות אפשריות. יש הסבורים כי מקור השם במי התהום שבאזור התל, שמותירים את הצמחייה בו ירוקה רוב ימות השנה. אפשרות אחרת היא כי בסביבות התל היו בעבר תעלות מים להשקיה.
היסטוריה
על ראש התל הייתה חורבה, ולמרגלותיו דולמנים וקירות של אבני בזלת. התל המתנשא לגובה של כ-490 מ' מעל לפני הים, נמצא כ-400 מטרים ממזרח לכביש האורך הראשי של רמת הגולן בקטע שבין חמת גדר לצומת רפיד, כ-3 ק"מ מצפון למושב רמת מגשימים. זהו תל שמורדותיו התלולים מכוסים סלעי בזלת וקוצים. התל המתנשא מעל לסביבתו לגובה יחסי של כ-30 מטרים, נמצא כ-1,300 מטרים ממערב לקו הפסקת האש עם סוריה שסומן לאחר מלחמת ששת הימים. לאורכו של קו הפסקת האש נסללה דרך פטרולים והוקמה גדר מערכת אלקטרונית.
בשל שליטתו של התל על השטח הטַרשי שבו מתרחק ערוצו הקניוני של נחל אֶ-רַקַד מקו הגבול, אזור זה נוצל על ידי מחבלים לחדירה לדרום רמת הגולן. לכן על פסגתו הוצב עד למלחמת יום הכיפורים מכ"ם יבשתי מסוג קשת כדי לאתר תנועות מחבלים. היות שהמקום לא שימש כמוצב קדמי, היו בצידו המזרחי רק שלוש מצדיות בטון בעלות חרך ירי הפונה מזרחה. לא נבנתה בו תעלת לחימה היקפית עם מחפי ראש כדי לקשר בין שלוש המצדיות לבונקר הלוחמים הקטן, שהונח ללא מיגון נוסף בתוך מחפורת על מדרונו המערבי של התל. יתר על כן, מסביב לתל לא הוקמו גִדרות תיל ולא הונח שדה מוקשים.
בתחילתה של מלחמת יום הכיפורים נערך בתל ובסביבתו קרב תל סאקי.
בשנת 2016 הוקמה ליד מוצב תל סאקי מרפאה המהווה חלק מפרויקט "שכנות טובה" שבו העניק ארגון אמריקני טיפול רפואי לחולים מסוריה בחסות ישראלית.
ב-2019 שופץ הבונקר באתר ונוספה בו תאורה, כדי שיוכל לשמש לצורך צילומי סדרת הדרמה הטלוויזיונית "שעת נעילה". כך, המקום שימש כסט הצילומים המדמה את מוצב החרמון.
בפברואר 2023 גנבו מפגינים נגד רפורמת לוין טנק מאתר ההנצחה.
הקרב בתל סאקי
בצהרי יום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, נשלח לתל כוח תצפית מגדוד הנח"ל המוצנח 50 של חטיבה 35. הכוח, בפיקוד סגן מנחם אנסבכר, מנה חמישה לוחמים (שלמה אביטל, שייקה לוי, רוני הרצנשטיין, לייזי אגסי) ונהג נגמ"ש. תפקיד הכוח היה לצפות מזרחה ולנסות לאתר ירי ארטילרי סורי במקרה שיתחיל "יום קרב". כאשר החלה המלחמה בשעה 14:00 נחתה על התל אש ארטילרית סורית כבדה. במהלך הלילה הגיעו לתל בנפרד שישה טנקים משתי פלוגות שונות של חטיבות השריון הסדירות: 7 ו-188. הצנחנים והשריונאים שהצטופפו על התל הותקפו וכותרו עם שחר 7 בחודש על ידי כוחות חי"ר ושריון מהחטיבה הממוכנת 132 של צבא סוריה. בקרב שכלל ניסיון היחלצות מהתל של חלק מכוח הטנקים ושני ניסיונות חילוץ של כוחות מגדוד 50 שכשלו, הצליחו 26 לוחמים לשרוד על התל עד צהרי 8 באוקטובר 1973, בעיקר הודות ליצחק נגרקר, עת הגיעו לתל לוחמי גדס"ר 288 של אוגדת השריון 146 בפיקודו של תת-אלוף מוסה פלד.
בקרבות על תל סאקי וסביבתו נפלו 32 לוחמים מגדוד 50 של חטיבה 35, מגדוד 82 של חטיבה 7 ומגדוד 74 של חטיבה 188.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נהרס הבונקר המקורי והוקם על ראש התל מוצב המיועד להיתפס בשעת חירום. מסביב לתל הוקמו גדרות תיל והונחו שדות מוקשים. תל סאקי והמוצב שעל פסגתו הפכו לאתר מורשת קרב תל סאקי. בתוך בונקר הלוחמים הוקמה פינת הנצחה ללוחמים שנפלו במלחמה על התל ועל סביבתו. באתר ההנצחה חדר זיכרון לנופלים וכן מוקרן בו סרט המספר את קורות המקום.
חלק מהבונקר המקורי הועבר, לאחר הריסתו, לרחבה בכניסה לאתר. ב-2012 נחנכה בתל אנדרטת זיכרון לנופלים בקרבות על תל סאקי. באנדרטה - מתחת לכיתוב "רעי שלא שבו מהתל", הוצבו תמונות של 32 הלוחמים שנפלו בתל.
המכון המאוחד למחקר גרעיני
המכון המאוחד למחקר גרעיני (ברוסית: Объединённый институт ядерных исследований (ОИЯИ) מכון מחקר בינלאומי בממוקם בעיר דובנה שבמחוז מוסקבה. המכון הוקם בשנת 1956 וחברים בו 18 מדינות. תחומים עיקריים של המחקרים המבוצעים במוסד הם פיזיקה גרעינית, פיזיקת חלקיקים ופיזיקת מצב מעובה. לאות הוקרה לפעילות המכון ליסוד כימי מס' 102 ניתן שם דובניום (על שם העיר בו ממקום המכון) וליסוד כימי מס' 114 ניתן שם פלרוביום (על שם אחד ממייסדי המכון).
החל משנת 2012 בראש המכון עומד ויקטור מטבייב. מדינות השותפות למכון הם: אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, בולגריה, וייטנאם, גאורגיה, קזחסטן, קוריאה הצפונית, קובה, מולדובה, פולין, רוסיה, רומניה, סלובקיה, אוזבקיסטן, אוקראינה, צ'כיה. בנוסף לכך במעבדות המכון עובדים מדעים ממדינות אחרות לפי הזמנה מיוחדת.
היסטוריה
במעבדות המכון עבדו פיזיקאים נודעים כמו ניקולאי בוגוליובוב, איגור קורצ'טוב, איגור תם, גאורגי פליורוב. ניקולאי בוגוליובוב עמד בראש המוסד בשנים 1965-1988 ועיצב את דמותו ותחומי פעילות העיקריים.
החל משנת 1966 סין הפסיקה את השתתפותה במחקרי המכון. נכון לשנת 2012 במכון חברים 18 מדינות. ברשות המכון נמצאים מספר מאיצי חלקיקים ומרכז מחשבים מתקדם. במכון עובדים כ-6000 מדענים ומהנדסים מהם כ-1000 בעלי תואר שלישי. בכל שנה במשרדי המכון מתקיימים כ-40 וועידות בינלאומיות בתחום הפיזיקה.
המכון משתף פעולה עם CERN בפרויקט של מאיץ LHC וסיפק לפרויקט מספר מרכיבים.
הסקה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סימון דאך
סימון דאך (לפעמים זימון דאך) (בגרמנית: Simon Dach 29 ביולי 1605 ממל - 15 באפריל 1659 קניגסברג) היה משורר לירי ומחבר גרמני של המנונים מתקופת הבארוק. דאך נחשב לאחד מגדולי המשוררים של העיר קניגסברג וכיהן כפרופסור לשירה באוניברסיטת אלברטינה בקניגסברג. בקניגסברג דאך נמנה עם חוג מפורסם לאנשי דת, תרבות ומדע, לצידם של המלחין ונגן העוגב היינריך אלברט, רוברט רוברטין וזיבילה שווארץ. לדאך מיוחס השיר "אנכן מטאראו" שנכתב במקור בגרמנית תחתית ותורגם לגרמנית תקנית על ידי הרדר.
ילדות וצעירות
סימון דאך נולד בשנת 1605 בעיר הנמל ממל, במרקיזות ברנדנבורג שבדוכסות פרוסיה, כיום קלייפדה בליטא, במשפחתו של מתורגמן שהתפרנס בקושי מתרגומים מליטאית בבתי המשפט. דאך למד תחילה בבית ספר בעיר ממל, ובהמשך קיבל חינוך קלאסי בבית הספר שליד קתדרלת קניגסברג ואחר כך למשך שלוש שנים בבית הספר ה"לטיני" של ויטנברג ובגימנסיה של מגדבורג. בתום לימודי התיכון במגדבורג הציג עבודת גמר בשפה היוונית. ב-1625 נמלט ממגדבורג דרך דנציג מאימת מגפת הדבר וגם הרחק מזוועות מלחמת שלושים השנים ומלחמת פולין-שוודיה וחזר לפרוסיה. התיישב בקניגסברג, בה נשאר כל שאר חייו החל משנת 1626 למד דאך פילוסופיה ותאולוגיה לותרנית באוניברסיטת בקניגסברג. מגיל צעיר הוכיח כשרון לכתיבת שירה ולמוזיקה עוד בימי הלימודים הקיף עצמו בידידים משוררים ומוזיקאים כמו פלנטין טילו, קלוביוס, לינמן, מיליוס ופון זאנדן.
המשך פעילותו
בתום הלימודים עבד כמורה פרטי ובשנת 1633 התמנה למורה (Kollaborator) הרביעי בבית ספר (Domschule) שליד הקתדרלה של קניגסברג. ב-1636 קודם לתפקיד סגן מנהל - "קונרקטור". ב-1639 ידידותו עם אדריאן בראואר פתחה בפניו אופקים חדשים בעולם הספרות. בתמיכתו של ידיד אחר, רוברט רוברטין, התמנה לפרופסור לשירה באוניברסיטת אלברטינה קניגסברג, משרה שהחזיק בה עד יום מותו. ב-1640 קיבל את התואר דוקטור. מספר פעמים נבחר לדקאן הפקולטה לפילוסופיה ובשנים 1656–1657 כיהן כרקטור האוניברסיטה. דאך השקיע מאמץ רב במילוי תפקידיו באקדמיה וחלה באותן השנים במחלת ראות. חלק מחובותיו בקתדרה לשירה היו כתיבת שירים בשפה לטינית ובגרמנית עבור טקסים, חגיגות, כנסים של האוניברסיטה וכן עבור הלוויות של עמיתים. יחד עם רעיו יוהאן שטובאוס, היינריך אלברט, רוברט רוברטין, גאורגה וייסל, פלנטין תילו ויוהאן פרנק, הקים דאך בעיר חוג תרבות מפורסם בשם "קבוצת המשוררים מקניגסברג" או "Musikalische Kürbishütte' (בקתת הקישואים המוזיקלית). חברי החוג, משוררים, מחברי המנונים, תאולוגים, אנשי מדע ומוזיקאים נהגו להתכנס בבית הקיץ של היינריך אלברט, לשם חיבור המנונים ודיקלום שירה. בשנים 1638–1650 פרסם החוג שמונה קובצי שירים ולידר, שזכו להצלחה רבה. מתוך מאתיים השירים שבהם חלק הארי- 125 במספר - היו יצירות של דאך. שירים והמנונים אלה, בעיקר אלו של דאך, נפוצו וזכו לביצוע בכל רחבי גרמניה ולעיתים קרובות הופיעו במהדורות פיראטיות. בשנת 1635 נבחר דאך לכתוב מופע חצר לפי המוזיקה של היינריך אלברט לכבוד ביקורו של מלך פולין, ולדיסלב הרביעי ואזה שביקר למשך שבועות אחדים בקניגסברג. בשנת 1644 לרגל חגיגות מאה השנים של האוניברסיטה כתב דאך לברית לזינגשפיל בשם "פרוסיארכוס או סרובואיזה" על תווים מאת היינריך אלברט. אופרה זו נועדה להלל את מיגור הברבריות בפרוסיה בזכות המוזות והודות למנהיגותו הנבונה של המרקגרף המנוח מברנדבנורג, גאורג וילהלם. דאך קישר קשרים מצוינים עם בנו של גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר פרידריך וילהלם, שקבע את מושבו בקניגסברג בנובמבר 1641.
הצלחותיו ושנותיו האחרונות
דאך נעצב מאוד בעקבות מותם של רבים מחוג ידידיו: יוהאן שטובאוס מת בספטמבר 1647, באפריל 1648 מת ממחלה חברו הטוב ביותר, רוברט רוברטין. בשנת 1649 פרצה מגפהת דבר שקצרה את חייהם של ידידים נוספים, אחד מהם היינריך אלברט בשנת 1651. ב-1654 הרגיש כי המחלה יכולה לו ופנה לנסיך הבוחר עם בקשה לעזרה לאשתו וליורשיו. בסופו של דבר אחרי משא ומתן ממושך בשנת 1658 התרצה הנסיך פרידריך וילהלם להעניק לו כגמול על עבודתו אחוזה קטנה בקויקיים, על יד קניגסברג, שאפשרה למשורר להתמסר בשלווה לכתיבה, לפחות לתקופה קצרה. דאך נפטר באפריל 1659 מסיבוכים של מחלת השחפת.
אחרי מותו, ב-1661 פורסם קובץ שירים "Kurbrandenburgische Rose, Adler, Lowe und Scepter" (הוורד, העיט, האריה והשרביט של הנסיכות הבוחרת של ברנדנבורג) ובו דברי שבח והלל לבית הנסיכים. המפורסם שבשיריו היה "Anke von Tharaw öss, de my geföllt" או בקיצור "אנקה מטאראו" שתורגם לימים מגרמנית תחתית לגרמנית תקנית על ידי יוהאן גוטפריד הרדר -" Ännchen von Tharau ist, die mir gefällt", בקיצור- "אנכן מטאראו". שיר זה חובר על ידי דאך בשנת 1637 לכבוד חתונתה של אנה, בתו של הכומר ניאנדר מטאראו, (שלפי האגדה, המשורר התאהב בה בעבר) עם בחיר ליבה, הכומר הצעיר פורטציוס. בשנת 1648 נפטר ידידו ומיטיבו של דאך, רוברט רוברטין. בעקבות האבל על מותו, עזב דאך את הליריקה החילונית ומאז ואילך יצר שירה כנסייתית בלבד. שיריו הליתורגיים של דאך, יחד עם אלו של גרהארד טרסטגן נכנסו לרפרטואר החגיגות הדתיות הלותרניות והצטיינו בפשטות פנימית ייחודית. שנים רבות אחרי מותו, בשנת 1696, הם נקבצו ופורסמו בכותרת "היצירה הפואטית" "Poetische Werke" עם המנוניו הידועים ביותר של דאך, המושרים עדיין בכנסייה הלותרנית, נמנים: "O, wie selig seid ihr doch, ihr Frommen"."Ich bin ja, Herr, in deiner Macht" "Ich bin bei Gott in Gnaden durch Christi Blut und Tod",בסך הכל כתב דאך 150 המנונים.
חייו הפרטיים
ב-29 ביולי 1641 התחתן דאך עם רגינה פוהל, בת של אחד מאנשי החצר הבכירים, עורך דין בבית הדין המלכותי. נולדו להם שבעה ילדים. מתוכם שני בנים מתו עוד בילדותם. שלושת הבנים הנותרים לא הולידו צאצאים. לעומת זאת שתי הבנות התחתנו אחרי מות אביהן וילדו ילדים.
יצירות מוזיקליות לפי מילותיו של סימון דאך
שירים של דאך הולחנו על ידי:
ספרים
בין השנים 1638–1658 כתב דאך כ-1200 שירים, שנאספו לקבצים על ידי בני תקופתו. מתוכם - 165 המנונים כנסייתיים. (ספר לימוד לעבודת הקנטורים: מבוא וכרטיסיה בנוגע לעבודה שנתגלתה מחדש בקהילה)
לקריאה נוספת
ISBN 978-3-7526-8750-7
קישורים חיצוניים
ׁ(הביוגרפיה הגרמנית הכללית, כרך ד, 1876)
BEML
BEML (ראשי תיבות באנגלית של Baharat Earth Movers Limited) היא חברה ממשלתית בהודו לייצור ציוד מכני הנדסי כבד לעבודות עפר, כרייה ותחבורה. מרכז הנהלת החברה שוכן בבנגלור והמפעלים העיקריים שלה בשדה הזהב קולאר שבקרנאטקה ובמייסור.
החברה נוסדה במאי 1964 והחלה בפעילותה ב 1 בינואר 1965. עד 1992 הייתה החברה בבעלות ובשליטה מלאה של משרד ההגנה ההודי, אז הופרטו 25% ממניות החברה. BEML היא החברה השנייה בגודלה באסיה לייצור ציוד לעבודות עפר ושולטת בכ-70% מנתח השוק ההודי לציוד זה. החברה נסחרת בבורסה הלאומית ההודית (NSE) בסימון BEML וכן בבורסת בומביי.
ניק פארק
ניקולס וולסטן פארק (באנגלית: Nicholas Wulstan Park; נולד ב-6 בדצמבר 1958) הוא אנימטור, תסריטאי ובמאי סרטי הנפשה אנגלי, הידוע בעיקר כיוצר סרטי וולאס וגרומיט. היה מועמד לפרס אוסקר 5 פעמים, וזכה בפרס 4 פעמים.
ביוגרפיה
פארק נולד בפרסטון שבלנקשייר, אנגליה. הוא למד בתיכון קאת'ברט מיין (Cuthbert Mayne). כבר בצעירותו נמשך משיכה נלהבת לציור סרטים מצוירים. הוא למד את אמנויות התקשורת בפוליטכניון של שפילד (כיום אוניברסיטת האלאם של שפילד - Sheffield Hallam University) ולאחר מכן למד בבית הספר הלאומי לקולנוע וטלוויזיה (National Film and Television School), שם החל לעבוד על הסרט הראשון בסדרת וולאס וגרומיט, "טיול לא מהעולם הזה".
בשנת 1985 הצטרף לצוות העובדים של חברת ארדמן אנימציות בבריסטול, שם עבד כאנימטור של תכנים מסחריים (בין היתר היה אנימטור בקליפ של שירו של פיטר גבריאל - "Sledgehammer"). לאחר שסיים את העבודה על "טיול לא מהעולם הזה", החל לעבוד על "Creature Comforts", כחלק מסדרת סרטים קצרים בשם "Lip Synch". ב-"Creature Comforts" הופיעו בעלי חיים מעוצבים בפלסטלינה בדיבוב בני אדם, שחיים בגן חיות ומרואיינים על אודות ביתם. לאחר מכן "Creature Comforts" הפכה לתוכנית טלוויזיה מצליחה. "Creature Comforts" זיכה את פארק בפרס האוסקר הראשון שלו, ו"טיול לא מהעולם הזה" היה מועמד לאוסקר וזכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה ולקולנוע (BAFTA) לסרט המונפש הטוב ביותר.
לאחר מכן יצר פארק שני סרטים קצרים נוספים בסדרת "וולאס וגרומיט": "המכנסיים הלא נכונים" (1993) ו"הרפתקה מצמררת" (1995). שני סרטים אלו זכו באוסקר. בשנת 2000 יצר את סרטו הראשון באורך מלא, "מרד התרנגולים". ב-2003 הוא פיקח על הפקת סדרת סרטים חדשה של "Creature Comforts" עבור הטלוויזיה הבריטית.
ב-5 באוקטובר 2005 יצא לאקרנים סרטו השני באורך מלא, והסרט הראשון בתחום זה בסדרת וולאס וגרומיט - "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני". הסרט זכה לתשבחות המבקרים וזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-78.
ב-10 באוקטובר 2005 פרצה שרפה בארכיוני "ארדמן אנימציות". השרפה גרמה לאובדן של מרבית יצירותיו של פארק, אולם חלק מהדגמים והסטים המקוריים של וולאס וגרומיט היו במקום אחר באותו זמן וניצלו.
צ'י-יינג
"צ'י-יִינְג" נרכשה באוגוסט 1846 בחשאי על ידי סוחר אנגלי, אשר הסתכן בעוברו על החוק האוסר מכירת אוניות סיניות לזרים. צוות האונייה מנה 30 סינים ו-12 אנגלים בפיקודו של רב החובל הבריטי קפטן קלט (Kellet).
הביקור בניו יורק
"צ'י-יינג" הייתה האוניה הסינית הראשונה שביקרה בניו יורק. היא נקשרה ברציף באטרי (Battery) בקצה הדרומי של מנהטן ביולי 1847, וזכתה לקבלת פנים נלהבת.
אנשי הצוות הקנטונזים כעסו ובצדק, משום שהשכירו עצמם להפלגה בת שמונה חודשים אל סינגפור ובאטאוויה (כיום ג'קארטה). עשרים ושישה מתוכם עזבו, ולפחות כמה מהם "הוצגו" על ידי מפיק המופעים והקרקסאי פיניאס טיילור ברנום ברפליקה של "צ'י-יינג", אותה בנה בהובוקן (Hoboken) ושלדבריו נגררה במיוחד מסין. 26 האנשים שעזבו את "צ'י-יינג" שבו אל קנטון על סיפונה של האונייה "קיינדיס" (Candace) ב-6 באוקטובר 1847. צוות ה"צ'י-יינג" המדומה תוארו על ידי העיתון Brooklyn Eagle כשליש לבנים ושני שלישים כושים או מולאטים, כך שקרוב לוודאי שסינים מ"צ'י-יינג" האמיתית לא נמצאו מעולם על ספינת הבדים של בארנום.
האונייה שהתה חודשים אחדים בניו יורק, וביקרו בה 4,000 תיירים מדי יום, אשר שילמו 25 סנט כדי לעלות על סיפונה ולחזות מקרוב בה ובאנשי צוותה.
"צ'י-יינג" הגיעה אל בוסטון ב-18 בנובמבר 1847 ולדברי העיתון Boston Evening Transcript משנה זו, נקשרה סמוך ל-Charles River Bridge. אנשים רבים ביקרו בה, ובחג ההודיה הגיע מספרם לארבעת אלפים או חמשת אלפים איש.
הביקור באנגליה
מארצות הברית הפליגה הג'ונקה אל אנגליה. בסערה שפרצה ב-28 בפברואר איבדה האונייה את שתי סירות השירות שלה, מפרש החלוץ נקרע לגזרים, ולוח ההגה – העשוי עץ קשה מחושק בברזל, שתלה בשיטה הסינית ללא פותות או פיני הגה – ניזוק. במהלך תיקונו של לוח ההגה נפל החובל השני למים וטבע.
הג'ונקה ביקרה באנגליה במרץ 1848, ולכבוד הגעתה הונפקה מדליה. גב המדליה נושא את הכיתוב הבא:
הבריטים הפליגו בשבחה של האונייה כבעלת כושר שיט מצוין וכמי שעולה למעשה על אוניותיהם שלהם:
המון רב ביקר באונייה, כולל המלכה ויקטוריה ואחדים מבני משפחת המלוכה.
העיתון  Illustrated London News מ-29 ביולי 1848 תיאר את הביקורים ב"צ'י-יינג" בזו הלשון:
ברוך אוסטרובסקי
ברוך אוֹסְטְרוֹבְסקי  (1890 – 16 ביולי 1960, כ"א בתמוז תש"ך) היה מחנך ועסקן ציבור יהודי-אמריקאי-ישראלי, ראש המועצה הראשון של רעננה, ועמד בראשה במשך 28 שנים.
נעוריו ותחילת דרכו
ברוך אוסטרובסקי נולד בשנת 1890 בעיירה רוגצ'וב שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לרב והשו"ב שמואל ליב אוסטרובסקי. מילדותו נהה אחר השכלה, לימודים וציונות. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל בגפו, עבד עם חלוצי העלייה השנייה והצטרף לארגון "השומר". בסוף אותה שנה נסע לארצות הברית כדי להתחתן עם ארוסתו שהגיעה מאוקראינה. הזוג תכנן להינשא ולשוב לארץ, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר מהם לעלות ארצה.
חייו באמריקה
בשנת 1913 השתתף בייסודה של חברת "אחוזה א' ניו-יורק", ששמה לה למטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל במטרה להקים מושבה עברית שבה יוכלו חבריה להתיישב ולעבוד את אדמתם.
בארצות הברית עסק אוסטרובסקי בהוראה, ונודע כמורה וכמנהל דגול בעל ידיעות רבות והשכלה רחבה. הוא לימד מגוון רחב של מקצועות, ובהם היסטוריה, עברית, תנ"ך ויידיש. הוא שימש בתפקיד מנהל הסמינר למורים והמפקח על בתי הספר היהודיים "אַרבעטער־רינג" (The Workmen's Circle ), ושימש דמות חינוכית מוערכת. בד בבד עם עבודתו החינוכית היה פעיל בארגון העבודה של התנועה הציונית "פועלי ציון", שעמה נמנו באותה תקופה בין היתר חבריו דוד בן-גוריון, דב בורוכוב ויצחק בן-צבי. אוסטרובסקי היה אז ממנהיגיהן של תנועות הנוער היהודיות הציוניות בארצות הברית, וערך עיתונים שיצאו לאור במסגרתן.
העלייה לארץ ישראל
בשנת 1930 הגשים אוסטרובסקי הלכה למעשה את הרעיון הציוני, נטש את חיי הרווחה בארצות הברית ועלה עם אשתו ושני ילדיו הצעירים לארץ ישראל, לרעננה.
ברעננה ראה אוסטרובסקי את מפעל חייו, וכראש מועצה הקדיש את כל כולו לבניית המושבה ולפיתוחה. את תפקידו הציבורי עשה ללא שכר, בנמקו כי "איני מוכן להרוויח יותר מכל פועל עברי". הוא האמין בתרומה ובעזרה לזולת, דאג לפועלים, ובין היתר הקים בכספי משכורתו את "הקרן לסיוע לנזקקים"; תושבים רבים עשו את צעדיהם הראשונים ברעננה בסיועו. סיסמתו הייתה איחוד הכוחות – הקמת לשכת עבודה משותפת, ארגון עבודה עברית, הקמת קופת חולים משותפת לכל התושבים, איחוד בנק הלוואה וחיסכון חקלאי ואיחוד אספקת המים לכל תושבי המושבה.
אוסטרובסקי היה אחד מן הלוחמים העיקריים בעד עבודה עברית מאורגנת, ועשה לו שם של לוחם ללא פשרות להקניית זכות בחירה לפועלי רעננה בשעה שבמושבות אחרות נשללה זכותם על ידי מערכת חוקים בעזרת ממשלת המנדט. בתקופתו התפרסמה המושבה רעננה כמעוז של עבודה עברית. דגל בחיים צנועים, ודעתו הייתה כי אין לחיות במותרות בשעה שחלק מהתושבים חיים בתנאים קשים. אוסטרובסקי טיפח יחסי שכנות טובים עם התושבים הערבים מכפרי הסביבה, במיוחד עם אנשי "חירבת עזון". חותמו בהפיכת רעננה למושבה ירוקה, הדוגלת בשוויון ומקדמת את חינוך ילדיה, ניכר עד היום. בימיו הוקמו מוסדות ציבור רבים ובהם מוסדות חינוך.
באמצע שנות השלושים הניח את היסודות והתשתית להכנסת בתי חרושת למושבה רעננה. בדצמבר 1949 יזם את הקמת אזור התעשייה ופעל רבות לבניית מפעלי התעשייה הראשונים, כחלק מהמגמה של יצירת מקומות תעסוקה לעולים החדשים ולתושבי המושבה:
הספרייה שבביתו הכילה יותר מ-4,000 ספרים בתחומים רבים: תולדות התנועה הציונית, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל, ספרי היסטוריה, פילוסופיה, אנציקלופדיות וספרות יפה. ספרים אלו שימשו לא רק בני משפחתו, אלא גם את תושבי רעננה, אשר נהגו לפקוד את ביתו. בביקורים אלה נהגו התושבים לעיין בספרים בהדרכתו האישית של אוסטרובסקי, להיעזר בו בענייני חינוך, להתייעץ עמו בענייני דיומא ולשאול ספרים.
הגה ותכנן את הקמת בית ספר התיכון הראשון במושבה, אך לא זכה לראותו בהקמתו. תיכון זה נקרא בהמשך על שמו (תיכון אוסטרובסקי).
בערוב ימיו כתב:
אוסטרובסקי נפטר ב-16 ביולי 1960 בבית החולים בילינסון ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
יש דברים שלא עושים
יש דברים שלא עושים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-26 בפברואר 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד. השיר יצא כחלק מקמפיין של רשת אופטיקנה למותג משקפי השמש "Verso".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דולב רם ופן חזות, זיו קורן והולחן והופק על ידי רם וחזות. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי קרן חכמה והועלה לערוץ היוטיוב של עומר אדם ב-26 בפברואר 2020, בסמוך לצאת הסינגל.
ביקורת
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר נתן לשיר ביקורת מעורבת תוך שהעניק לו שני כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
נטע חוטר סקרה את השיר במאקו, תוך שכתבה:
גרסאות כיסוי
הקומיקאי יוסי פנסו ביצע גרסת כיסוי פרודית על השיר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
קיסוסית קוצנית
קיסוסית קוצנית (שם מדעי: Smilax aspera) הוא מטפס נפוץ בחורש וביער בישראל. הגבעול קוצני, יוצר לפעמים סבך שלא ניתן למעבר. מקור השם העברי הוא ככל הנראה הדמיון בין עלי הקיסוסית לעלי צמח הקיסוס שאינו קרוב מבחינה סיסטמטית.
תיאור הצמח
קיסוסית קוצנית הוא צמח מטפס, ירוק-עד. העלים דמויי לב אך מגלים רבגוניות: עלה החשוף לשמש הוא מוארך, שוליו קוצניים, וצבעו מוכתם בלבן; עלה הצומח בצל הוא רחב, ללא קוצים.
הצמח מטפס לרוב בעזרת שיכים אנקוליים, הפזורים בשולי טרף העלה, על הפטוטרת ועל הגבעול, ובעזרת זוג קנוקנות הצומחות מבסיס העלה.
פרח ופרי
הפרח זעיר, לבן. יש לו 6 עלי-עטיף. ההאבקה היא הדדית, צמח קיסוסית אחד מצמיח רק פרחי נקבה, וצמח קיסוסית אחר מצמיח רק פרחי זכר.
הפריחה מתרחשת בין החודשים ינואר עד מרץ. הפרחים ערוכים באשכול מרובה-פרחים, וצבעם ירוק בהיר.
פרי הקיסוסית דומה לענב קטן בצבע אדום וגדל באשכול של גרגרים הבולטים בצבע אדום בוהק. פירות הקיסוסית מכילים חומר רעיל ולא ראויים לאכילה.
תפוצה ואזורי צמיחה
הקיסוסית נפוצה באפריקה, באירופה ובמערב אסיה. בישראל, צמח הקיסוסית גדל בחרמון, ברמת הגולן ובאצבע הגליל, בגליל העליון, בגליל המערבי, בגליל התחתון, באזור הר הכרמל, ברמות מנשה ובשרון, לאורך מישור החוף ובגוש דן, וכן באזור ירושלים, יהודה ושומרון.
שימוש ברפואה עממית
הצמח משמש בתרכובות של צמחי מרפא כתרופה לסוכרת, וכתרופה כנגד כאבי גרון ולהורדת חום.
מרקחת העשויה משורשי הקיסוסית משמשת כחומר הנוגד הרעלות, כתרופה לזיהומים בדרכי העיכול וכתרופה לשלשול. אבקה משורש הקיסוסית או לפי גרסה אחרת - משרה משורש הקיסוסית משמשים כחומר חיטוי הנמרח על פצעים חיצוניים. סרספרילה הוא משקה קל, אשר במקור הופק מצמח הקיסוסית אך עתה מיוצר לעיתים על ידי מרכיבים מלאכותיים. משקה הסרספרילה היה פופולרי בארצות הברית במאה ה-19, היה מקובל להתייחס למשקה כמרפא בעיות עור ודם כתגובה לפרסומי תרופות פטנט באותה תקופה.
שימוש כתוסף לשמן
מוהל הפירות הבשלים שימש את החקלאים הערבים המקומיים כחומר המוסיף גוון, ריח וטעם לשמן-הזית.
אזכור במקורות
צמח הקיסוסית מופיע ברשימת הצמחים שאפשר לגדל על סוכה:.
במסכת ירושלמי מוזכר הצמח תחת שמו העברי הקדום קיסוסא:.
אגדה על הקיסוסית והאלון
בסיפור "למה אין הקיסוסית נאכלת על ידי הצאן" מסופר כי האלון מצוי סבל קשות מחיות הבר מבני הצאן ובקר שאכלו את עליו. בצר לו ביקש האלון עזרה מהצמחים המטפסים אך אלו סירבו, אחד אחרי השני לעזור לאלון כל צמח ונימוקיו הוא. הקיסוסית הייתה היחידה שחשה לעזרת האלון. שלחה הקיסוסית את גבעוליה הגמישים ואת קנוקנותיה המסולסלות, ויצרה סבך מגן סביב הגזע והענפים של האלון וקוציה הגנו עליו מפני הצאן והבקר. כפרס על מעשה זה העניק לה בורא העולם כלי נשק להגנה, ארס צורב בפירות וקוצים חדים המונעים מחיות וציפורים מלפגוע בקיסוסית.
אגדה על הנערה קיסוסית
לאגדה זו מספר גרסאות ובכולן מככבת נערה מכוערת בשם קיסוסית המנסה למצוא חתן על ידי הסתרת פגמיה. משהפגמים מתגלים וקלונה נחשף ברבים בורחת קיסוסית אל תוך מעבה היער. על פי גרסה אחרת נשבר ליבה של קיסוסית ובצערה היא בורחת ליער.
קיסוסית מוצאת את מותה ביער, על פי גרסאות אחדות היא מתאבדת. סיפור חייה ומותה מונצח על ידי צמח הנושא את שמה הפירות האדומים הם זכר לדם שנישפך והשתרגות הצמח סביב העצים היא סמל לאהבה.
תחנת הרכבת אלרואי
תחנת הרכבת אלרואי הייתה תחנת רכבת ששירתה את מושב אלרואי (לימים הפך לשכונה בקריית טבעון). התחנה הוקמה ב-1936 ונסגרה ב-1952.
בסמוך לתחנה נמצא מעיין אלרואי.
היסטוריה
מושב אלרואי הוקם ב-1935 והוא שכן על גבולות מסילת הברזל הח'יגאזית שהוקמה על ידי העות'מאנים ב-1905. ב-1936 נענתה הנהלת הרכבת המנדטורית לבקשת התושבים במושב להקים תחנת עצירה בסמוך למושב. התחנה שימשה גם את קיבוץ שער העמקים והיישוב קריית עמל הסמוכים לתחנה.
ב-1943 יזמה הנהלת הרכבת הקמת מבנה מסודר לתחנה, אך עשור לאחר מכן ב-1952 חדלו לנסוע הרכבות בקו הרכבת הזה ובשל כך התחנה ננטשה והופסקה בה השימוש.
ב-1997 יזמו תושבי שכונת אלרואי מיזם שבמסגרתו תשוקם ותשומר התחנה במסגרת חידוש "רכבת העמק". במסגרת עבודות השימור הוצבו במקום קרונות ישנים, אך כאלה שמיועדים למסילה ברוחב תקני ומעולם לא היו בשימוש ברכבות שעברו בתחנה. כמו כן הוחלט להציב מחדש את שלט לוחות הזמנים של הרכבת.
האלמנט החמישי
האלמנט החמישי הוא סרט מדע בדיוני ופעולה צרפתי-אמריקאי בבימויו של לוק בסון משנת 1997 ובכיכובם של ברוס ויליס, מילה יובוביץ', כריס טאקר וגארי אולדמן. הסרט, אשר יצא לאקרנים בשנת 1997, זכה להצלחה רבה והצליח להכניס 263 מיליון דולר בקופות כשתקציב הפקתו של הסרט עומד על 90 מיליון דולר. את התפאורה עיצבו יוצרי הקומיקס הצרפתים ז׳אן ז׳ירו וז'אן קלוד מאז'ירס ואת התלבושות עיצב ז'אן-פול גוטייה. בסרט הופעות אורח של שחקנים רבים, בהם איאן הולם, המוזיקאי טריקי ועוד.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש בעתיד בו לבני האדם יכולת לנוע בספינות חלל במהירות עצומה ועל פני כדור הארץ מתניידים בעזרת מכונות מעופפות וכן בקשר עם מספר רב של חיזרים. עם זאת, על האנושות והיקום כולו מאיים רוע כלשהו הנקרא "הרוע הגדול" המבקש להחריבם. אותו רוע משתמש בסוכן אנושי בשם ז'אן-בפטיסט זורג (גארי אולדמן), הבעלים של תאגיד-העל "זורג תעשיות" המנצל את עובדיו, כדי לסכל את תוכניותיהם של גזע חייזרים עתיק להציל את האנושות בעזרת נשק אולטימטיבי - היסוד החמישי.
עם תחילת הסרט נגלית התרחשות בחפירה ארכאולוגית במצרים בתחילת המאה ה-20, עת חייזרים הלוקחים ארבע אבנים המהוות חלקים מ"נשק אולטימטיבי" כנגד רוע וזאת כדי להגן עליהן. ארבע האבנים מייצגות את ארבעת היסודות, אש, אוויר, מים ואדמה. האבנים מקיפות פסל, שהוא "האלמנט החמישי", גם אותו החייזרים לוקחים. בו בזמן אנו מגלים כי נזיר שעקב אחר החפירה מודע לתוכניתם של החייזרים ומהווה סוכנם על פני כדור הארץ.
שלוש מאות שנים אחר כך מתחילה העלילה המרכזית של הסרט, עם הופעתו של אותו רוע בצורת גוף שחור גדול בחלל. אותם חייזרים מגוננים יוצרים קשר עם בני האדם, מספרים להם על הסכנה ומדווחים להם שהם שולחים את כל מרכיבי "הנשק האולטימטיבי" אליהם. המשלחת מותקפת בדרך בידי שכירי החרב של זורג במטרה ללכוד את אותם חלקים. עם זאת מצליחים בני האדם לשחזר על ידי הדפסת רקמות אדם, את אחד האלמנטים שעליו המשלחת הייתה אמורה להגן, המהווה בעצמו חלק מהנשק ומוגדר לבני האדם כישות עילאית. אותה ישות משוחזרת מתגלה כבחורה בעלת מראה אנושי העונה לשם לילו (מילה יובוביץ'). בעקבות שורת מקרים וטעויות לילו נוחתת בחיקו של נהג המונית קורבין דאלאס (ברוס ויליס), אשר בעברו היה איש קומנדו בשירות הממשלה. דאלאס ולילו יוצאים ביחד למשימה למצוא את החלקים הנוספים של "הנשק האולטימטיבי", אשר הוחבאו בגופה של חייזרית העומדת להופיע בכוכב מרוחק. כסיפור כיסוי למבצע, מצטרפים השניים לשדר רדיו ונאלצים לסבול את רודי רוד (כריס טאקר), שדרן ידוען בעל תוכנית רדיו בין-כוכבית, מעצבן, תזזיתי ומוקף דרך קבע בפמליית עוזרים חנפנים.
הספינה מותקפת על ידי שכירי החרב של זורג, אשר מרדו בו, ואף זורג עצמו, בניסיון ללכוד את ארבע האבנים, אך דאלאס ולילו מצליחים להביסם ולהימלט, זורג נלכד על גב הספינה בעת שזו מתפוצצת. דאלאס, לילו וחבריהם חוזרים לכדור הארץ, לאותו אתר ארכאולוגי במצרים, במטרה להרכיב את הנשק, אך לילו, אשר למדה במהלך המסע על מלחמה, נואשה מלעזור לבני האדם. לאחר שדאלאס מתוודה על אהבתו אליה היא מסכימה ומשלימה את הרכבת "הנשק האולטימטיבי" אשר אכן משמיד את אותו גוף שחור.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב אריק סרה, המוזיקאי "הקבוע" של לוק בסון שהלחין וכתב את המוזיקה לסרטיו הרבים והקודמים של בסון.
עיגולי גרשגורן
באלגברה ליניארית, עיגולי גרשגורן מסייעים להערכת גודל הערכים העצמיים של מטריצה, באמצעות חישוב פשוט.
המונח הוא על שמו של המתמטיקאי סמיון ארונוביץ גרשגורן (Семён Аранович Гершгорин), נולד כהירשהורן (הירשהאָרן בכתיב היידישאי).
תיאור פורמלי
תהא A מטריצה מסדר n\times n מעל הממשיים או המרוכבים. נסמן. כלומר, R_i'(A) הוא סכום הערכים המוחלטים של אברי השורה מספר i, פרט לאיבר שנמצא באלכסון.
כעת, כל הערכים העצמיים של A נמצאים באיחוד העיגולים הבא:
.
הקבוצה המתוארת היא איחוד של n עיגולים סגורים במישור המרוכב, שמרכז כל אחד מהם הוא אחד מאיברי האלכסון הראשי של A, והרדיוס של כל עיגול הוא סכום הערכים המוחלטים של אברי השורה של המרכז, פרט לאיבר זה עצמו.
עוד אומר המשפט כי אם k מתוך העיגולים הללו יוצרים רכיב קשירות נפרד מ-n-k העיגולים האחרים, הרי שאותו רכיב קשירות מכיל בדיוק k מבין הערכים העצמיים.
מסקנות
מטריצה בעלת אלכסון שולט (diagonal dominant matrix) היא מטריצה שבה הערך באלכסון (בערכו המוחלט) גדול מסכום יתר האיברים בשורתו (בערכם המוחלט), כלומר. תוצאה מיידית של משפט גרשגורן היא: אם מטריצה היא בעלת אלכסון שולט אז המטריצה היא הפיכה. זאת מאחר שמטריצה היא הפיכה אם ורק אם 0 אינו ערך עצמי שלה, אבל שליטה אלכסונית חזקה מבטיחה שכל אחד מהעיגולים אינו מכיל את ראשית הצירים (כי המרחק של מרכזם מהראשית גדול מרדיוס העיגול).
גרש בודקר
גרש (הרש) איצקוביץ' בודקר (באנגלית: Gersh Itskovich Budker; ברוסית: Герш Ицкович Будкер; 1 במאי 1918 - 4 ביולי 1977) היה פיזיקאי יהודי רוסי - סובייטי (מצאצאיו של שמשון מאוסטרופולי), שעסק בפיזיקה גרעינית.
קורות חיים
בודקר התקבל כ"חבר בהתכתבות" לסניף הסיבירי של האקדמיה הרוסית למדעים, האקדמיה הלאומית של רוסיה (אז ברית המועצות), ב-28 במרץ 1958, וב-26 ביוני 1964 קיבל תואר "אקדמאי" בלימודי פיזיקה גרעינית, לאחר שלמד בסניף האקדמיה שבסיביר.
ב-1959 הקים את המכון לפיזיקה גרעינית באקדמגורודוק (Akademgorodok) שברוסיה, והיה למנהלו הראשון של המכון. לאחר מותו, נקרא המכון על שמו, ושמו שונה ל"מכון בודקר לפיזיקה גרעינית".
הוא נפטר בגיל 59 באקדמגורודוק מהתקף לב.
חייו ועבודתו המדעית הונצחו באוסף כתבים מאת עמיתיו למחקר, בהם פיוטר קאפיצה, לב לנדאו ואנדריי סחרוב, ולאלו מתווספים שני חיבורים מאת בודקר עצמו. אוסף הכתבים אודות חייו "G. I. Budker: Reflections & Remembrances" (ג"א בודקר: מחשבות וזיכרונות) פורסם ב-1988.
יקיר בן-משה
יקיר בן-משה (נולד ב-1973) הוא משורר, עיתונאי ועורך ישראלי.
ביוגרפיה
בן-משה, יליד תל אביב, הוא בוגר בית הספר לשירה של הליקון לשנת 1997. שיריו תורגמו למספר שפות: רוסית, אנגלית, סינית, יוונית, טורקית, ערבית, וספרדית. כמו כן השתתף בפסטיבלי שירה בישראל החל משנת 1998, בשנים האחרונות משמש כעורך פסטיבל השירה הבינלאומי "שער" - ומנחה סדנאות כתיבה רבות, בין היתר באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, הליקון - עמותה לקידום השירה בישראל, מכללת סמינר הקיבוצים, קיבוץ יטבתה ובתוכנית Israeli American Council בארצות הברית. נבחר למקום הראשון כמנחה סדנאות כתיבה מטעם מוסף "הכי טובים" של עיתון מעריב לשנת 2012.
בן-משה זכה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים (2012), ובפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2003).
בן-משה ריכז בשנים 2001-1998 את תחום הכתיבה במתא"ן ("מפעל תרבות ואמנות לנוער" מיסודה של החברה למתנ"סים). הוא משמש משנת 2000 כעורך ספרותי בבית ביאליק בתל אביב, ואחראי על אירועי הספרות במוסד. במקביל, ערך יקיר את מדור הספרות במגזין הסטודנטים תזה תחת ניהולו של ליאור וייץ בין השנים 2000–2001. החל משנת 2004 נושא בתפקיד העורך הספרותי ב'שירה על הדרך', מיזם של עיריית תל אביב-יפו; במסגרת המיזם נבחרו עשרות שירים שהוצגו על תחנות אוטובוסים ובמקומות ציבוריים נוספים בעיר. בשנת 2005 הצטרף בן-משה למערכת כתב העת והוצאת הספרים הליקון, ובמסגרת זו ערך את ספריהם של אמירה הס "הבולימיה של הנשמה" (2006), רונן אלטמן קידר "סימני נשיכה" (2007), אלי אליהו "אני ולא מלאך" (2008) וליאור גרנות "והשמש - שמש" (2010) וספר שירה של מאיר הדר.
בשנים האחרונות עורך בן-משה ספרי שירה למשוררים רבים, בהם: נאוה סמל, מיה טבת דיין, לילך גליל, יוסי צברי, מעוזיה סגל, יוסי אלפי, נגה מרקמן, ענן קניג, שוקי גוטמן, יוכי פרלמן, דני נגר, תמרה לילך מזומן, וכן ערך ספרי תרגום אנתולוגיות לשירה עכשווית מאנגלית ופולנית.
בנוסף, כותב בן-משה רשימות עיתונאיות וטורי ביקורת בתחום הספרות, התיאטרון והמוזיקה בעיתונים הארץ, Time Out תל אביב, ובכתבי-עת לתרבות וספרות, הגיש פינה שבועית על מוזיקה קלאסית בתוכנית 'זמן איכות' בערוץ 2. בנוסף, היה פעיל בוועדת המפעל ליוזמות חדשות בספרות העברית מטעם מרכז ההדרכה לספריות בישראל, ושימש כשופט בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" (2004), בתחרות 'כתוב' של מפעל הפיס (2002), בפרס שרת התרבות והספורט להוצאת ספרי ביכורים לאור (2016), בפרס שרת התרבות לקידום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר (2016 ו- 2018), וכן בפרס רעיית הנשיא גב' נחמה ריבלין ז"ל לעידוד השירה עברית (2018, 2019). בנוסף, מנגן יקיר בהרכב המוזיקלי 'שירה על חוט תיל,' יחד עם יותם חיימוביץ (לחנים וגיטרות) ומייקל בנסון (בס), בו הם מלווים משוררים קוראים על במה.
בן-משה כותב גם לילדים, ושירים מפרי עיטו הולחנו על ידי גל זיו, ונכללים באלבום הילדים "האוצר" משנת 2016, בביצועיהם של יעל דקלבאום וגדי רונן. שירים מתוך ספרו "הדלתא של חייך" הולחנו על ידי אורי מלמד ונכללו באלבום "זמן אלבטרוס" שיצא לאור בשנת 2021. בשנת 2022 הוא ערך ספר שירה של יצחק גוילי.
בן-משה נשוי לשירלי. הוא אחיינו של המשורר רוני סומק.
תלות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רייצ'ל קרסון
רייצ'ל לואיז קרסון (באנגלית: Rachel Louise Carson; 27 במאי 1907 - 14 באפריל 1964) הייתה זואולוגית וביולוגית ימית אמריקנית, שספרה "אביב דומם" נחשב למכונן התנועה העולמית לאיכות הסביבה ולבעל השפעה על שינוי המדיניות ביחס להדברת מזיקים בארצות הברית.
ילדות ולימודים
קרסון נולדה ב-27 במאי 1907, למריה פרזייר (מק'לין) ורוברט וורדון קרסון, סוכן ביטוח. בחווה משפחתית קטנה בפרוור של העיר ספרינגדייל במדינת פנסילבניה. כילדה, התעניינה מאוד בעולם הצומח והחי בסביבתה. כשהייתה בת 8 היא החלה לכתוב סיפורים (רובם עסקו בבעלי חיים), וסיפורה הראשון התפרסם כשהייתה בת 10.
קרסון לימדה זואולוגיה בג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת מרילנד במשך מספר שנים, ובמקביל המשיכה את לימודי הדוקטורט שלה, במיוחד במעבדה לביולוגיה ימית בוודס הול מסצ'וטס. מצבה הכספי, שמעולם לא היה מזהיר, הורע ב-1932 כאשר אביה נפטר, ונטל הטיפול באמה המזדקנת הוטל על קרסון. נטל זה לא אפשר לה להמשיך בלימודי הדוקטורט, והיא החלה לעבוד במשרה חלקית במחלקת הדגה של ארצות הברית, ככותבת מדעית של תסריטים לרדיו. זמן מה אחרי–כן, החליטה קרסון לעבור לעבוד במשרה מלאה במחלקה. לשם כך, היה עליה לעמוד בבחינה לתפקיד בשירות הציבורי, צעד חריג לנשים באותה תקופה. קרסון נגשה לבחינה, סיימה אותה בציון הטוב מבין כל הנבחנים, ובשנת 1936, כאשר מונתה למשרת ביולוגית ימית זוטרה, הפכה לאישה השנייה שהתקבלה לעבודה במשרה מלאה בתפקיד מקצועי במחלקת הדגה.
פרסומים ראשונים
במחלקת הדגה של ארצות הברית עסקה קרסון בכתיבת כל דבר אפשרי, החל בספרי בישול וכלה במאמרים לירחונים מדעיים, ונודעה בעמידתה על סטנדרטים גבוהים של כתיבה. בראשית דרכה במחלקה כתבה קרסון תסריט רדיו, אותו דחה ראש אגף החקר המדעי של המחלקה משום שהיה בעיניו "ספרותי מדי". הוא המליץ לקרסון להגיש את הטקסט לירחון "אטלנטיק". המאמר התקבל על–ידי הירחון ופורסם בשנת 1937 תחת השם "תחת פני הים". באותה שנה הוטל עול משפחתי נוסף על קרסון, כאשר אחותה הגדולה מתה בגיל ארבעים, ועל קרסון ניטל לטפל בשתי אחייניותיה.
הוצאת הספרים "סיימון ושוסטר" התרשמה מ"תחת פני הים" והציעה לקרסון להרחיבו לכלל ספר. אחרי כמה שנות עבודה בזמנה הפנוי פורסם הספר בשנת 1941 תחת השם "תחת רוח-הים". הספר זכה לביקורות מצוינות, אך נכשל מבחינה מסחרית, בין השאר משום שפורסם חודש לפני המתקפה על פרל הארבור, שבעקבותיה הצטרפה ארצות הברית אל מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 ניסתה קרסון לעזוב את עבודתה במחלקת הדגה, אולם היצע העבודות לחוקרי טבע היה מועט, כיוון שרוב כספי המחקר הושקעו בפיתוח טכנולוגי של תחומים הקשורים לתחום הגרעין, בעקבות פרויקט מנהטן. באמצע השנה נתקלה קרסון לראשונה בנושא הדי-די-טי, חומר להדברת חרקים שהיה אז בתחילת בדיקות הבטיחות וההשפעות האקולוגיות שלו. הדי-די-טי היה לאחד התחומים שבהם התעניינה קרסון, ואף לנושא כתביה בתקופה הזו. אולם, העורך שלה מצא את הנושא לא מעניין מספיק ולא מתאים לפרסום, ועל כן לא פרסמה דבר בנושא עד לשנת 1962.
קרסון התקדמה במחלקה (ששינתה את שמה בינתיים לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית) ובשנת 1949 הפכה לעורכת הראשית של פרסומים. למרות שתפקידה החדש איפשר לה חופש רב בבחירת נושאי המחקר ועבודות השדה, הוא גם טמן בחובו אחריות הולכת וגוברת בנושאים בירוקרטיים ואדמיניסטרטיביים שעבורה היו משעממים עד מאוד. תוך כדי עבודתה, בשנת 1948 החלה קרסון לעבוד על חומרים עבור ספרה השני, ואף קיבלה החלטה לעזוב את עבודתה במחלקת הדגה ולהתחיל במעבר לעסוק בכתיבה במשרה מלאה.
במקביל, ניסתה למצוא מגזין שיפרסם פרקים מספרה השני. אחרי דחיות מחמישה עשר מגזינים שונים, פורסם הספר בפרקים על ידי המגזין "ת'ה קטי" בשנת 1951, תחת השם "פרופיל של הים". חלקים אחרים הופיעו לאחר זמן קצר ב"נייצ'ר" והוצאת אוניברסיטת אוקספורד פרסמה את הספר תחת השם "הים סביבנו". הספר היה להצלחה גדולה: הוא שהה במשך 86 שבועות ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס", הופיע בגרסה מקוצרת ב"רידרז דייג'סט", זכה בפרס הספר הלאומי של שנת 1952, ואף הוביל לכך שקרסון קיבלה שני תוארי דוקטור לשם כבוד. הצלחה ״הים סביבנו״ הובילה לפרסום מחדש של ספרה הקודם ״תחת פני הים״, שאף הוא הפך רב מכר. כמו כן, קרסון העניקה זכויות להפקת סרט דוקומנטרי על בסיסו של הספר. הצלחה מסחרית זו הביאה לקרסון רווחה כלכלית אשר אפשרה לה לפרוש מעבודתה ולהתמקד בכתיבה בשנת 1952.
הסרט הדוקומטרי העסיק את קרסון, שכן היא התנתה את מתן הרישיון בזכות לבקר את תוכן התסריט. היא הייתה מאוד לא מרוצה מהתוכן, שכן היא מצאה שהוא אינו נאמן לאווירה בספר, ושלמעשה הוא מביך מבחינה מדעית. לדבריה התסריט הוא ״הכלאה בין ׳תאמינו או לא׳ לבין מסע קליל״. במהלך עבודתה על התסריט היא גילתה כי למעשה אין לה זכויות לערוך את התוכן, אלא רק לבקרו. למרות התנגדותה של קרסון, הפקת הסרט הושלמה, והסרט עצמו היה להצלחה גדולה. הסרט אף זכה בפרס האוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב של שנת 1953. קרסון הייתה מזועזעת מסגנונו של הסרט ומעיוות העובדות בו והסתייגה מכל קישור שלה אליו. היא החליטה שלעולם לא תעניק זכויות להפקת סרטים על בסיס כתביה.
טרגדיה משפחתית הכתה בפעם השלישית, כאשר אחת האחייניות שבהן טיפלה בילדותן בשנות הארבעים, נפטרה בגיל שלושים ושש והותירה אחריה ילד בן חמש. קרסון אימצה את הילד ורכשה בית כפר במרילנד שבו ניתן יהיה לגדלו ולטפל באמה שהתקרבה לגיל תשעים.
"אביב דומם"
במרילנד, החלה קרסון להתעניין בהשפעות של חומרים להדברת חרקים, ובמיוחד די-די-טי על הטבע. אותה עת, בעקבות יעילותו בהדברת מגיפות המועברות על–ידי חרקים כמו מלריה, טיפוס, מחלת השינה האפריקנית, ועוד, נתפש הדי-די-טי בעיני הציבור כמדביר יעיל ללא השפעות לוואי מזיקות. קרסון סברה אחרת. בעקבות מכתב מהאחראי על שמורת ציפורים, שלטענתו הושמדה בעקבות ריסוס מהאוויר של די-די-טי, החלה קרסון לחקור את הנושא לעומקו.
הגורם שהטריד אותה יותר מכל בהתנגדותה לדי-די-טי, כתבה, היה העובדה ש"כל מה שהיה החשוב לי מכל כחובבת טבע נמצא תחת איום". קרסון טענה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו, וכי בעלי חיים הניזונים על חרקים, בעלי חיים הניזונים מאותם טורפי חרקים ובני אדם יושפעו אף הם מחומרי ההדברה הרעילים. טענה נוספת אותה שילבה בספר הייתה כי די-די-טי הוא חומר מסרטן, הפוגע בבני אדם.
בשנת 1962 פרסמה קרסון בהמשכים במגזין "ניו יורקר" פרקים מן הספר, שעוררו מיד עניין רב. יצרניות חומרי ההדברה הגדולות, ומדענים רבים בתעשיית הכימיקלים תקפו את קרסון ואת טענותיה, ולחץ הופעל על הוצאת "הגטון מיפלין" להימנע מהוצאת הספר. מן העבר השני, נהנתה קרסון מתמיכה של "הסוכנות להגנת הסביבה" (EPA) בארצות הברית וראשה, ויליאם רקלסהאוס, וכן מארגוני איכות הסביבה של התקופה.
"אביב דומם" יצא בשנת 1962 וזכה להצלחה מסחרית גדולה. קרסון זכתה לשפע הזמנות לדבר על הספר ועל רעיונותיה, אך נאלצה לסרב לרובן בגלל חולשה מתגברת שנבעה מסרטן השד שהתפתח אצלה כמה שנים קודם לכן. שנתיים אחרי פרסום הספר, נפטרה קרסון.
השפעת הספר
"אביב דומם" של קרסון נחשב לספר המכונן של התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית ובעולם המערבי. הספר היה אחד הראשונים שעסק באיכות הסביבה כמכלול ובהשפעת פעולת בני אדם עליה.
בעיני מבקרים, היו גם היבטים שליליים להשפעתו. במיוחד, עמדו המבקרים על השימוש בנימה מבשרת אסון בספר, ציטוטים סלקטיביים ממחקרים, התעלמות ממחקרים סותרים וטענות שלא היו מבוססות דיין על עובדות. כפי שכתבו הפרופסורים איימס וג'וקס ב"ריזון" בשנת 1993: "רייצ'ל קרסון כוננה את סגנון הפעולה של התנועות לאיכות הסביבה: הגזמות והשמטת ממצאים רלוונטיים סותרים מתקבלים על הדעת למען המטרה הקדושה."
הפעולה להטלת איסור על השימוש בדי-די-טי בארצות הברית הוכתרה בהצלחה בשנת 1972, שמונה שנים אחרי מותה של קרסון. אחרי שוועדה שהקימה הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית הגיעה למסקנה כי הטענות על השפעת הדי-די-טי אינן נכונות, היפך ויליאם רקלסהאוס, ראש הסוכנות, את מסקנות הוועדה שהקים, ואסר על שימוש בדי-די-טי בארצות הברית.
טיעון מרכזי אחר של קרסון בדבר הרעלה משנית, באמצעות אכילת חרקים או בעלי חיים שבגופם יש די-די-טי גם היא לא זכתה לתימוכין של ממש במחקר. הטיעון המוכר ביותר של קרסון כאן היה כי די-די-טי אחראי להידלדלות אוכלוסיית ציפורים טורפות מסוימות, ובראשן העיט הקרח (סמלה של ארצות הברית), משום שהוא הופך את ביצי הטורפים דקות ושבירות יותר בעקבות הרעלת די-די-טי. טיעון זה נדחה על ידי חוקרים.
ביקורת קשה יותר הוטחה בקרסון בגלל נכונותה להתעלם מהתועלת בשימוש בדי-די-טי לריסון והדברה של מחלות המועברות על–ידי חרקים, כדי לקדם את מה שנתפש בעיניה כשימור הטבע. האנטומולוג גורדון אדוארדס, איש איכות הסביבה בעצמו, טען כי קרסון הפגינה אדישות לגורלם של בני אדם במקומות בהם היה הדי-די-טי גורם מציל חיים. האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית הצהירה בשנת 1965 כי "במעט יותר משני עשורים, מנע הדי-די-טי את מותם של 500 מיליון בני אדם".
ב-1980 הוכר פועלה למען איכות הסביבה בהענקת מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. ב-22 באפריל 2006, לכבוד יום כדור הארץ, שונה שמו של הגשר ברחוב התשיעי בפיטסבורג ל"גשר ריצ'ל קרסון" כמו כן, הוקם אתר מורשת לאומי בבית הולדתה בפיטסבורג.
שארלוט ספנסר (שחקנית)
שארלוט ספנסר (באנגלית: Charlotte Spencer; נולדה ב-26 בספטמבר 1991) היא שחקנית, זמרת ורקדנית בריטית. היא ידועה מהופעתה בתפקיד הנשי הראשי בסדרה "The Living and the Dead". בשנת 2015 נבחרה ספנסר ל"כוכבת המחר" של מגזין Screen International.
ביוגרפיה
ספנסר נולדה ב־26 בספטמבר 1991 בהארלו שבאסקס לפיטר ולקארן. יש לה אח ואחות צעירים ממנה. על הרקע המשפחתי שלה אמרה ספנסר "אני באה מרקע של מעמד הפועלים, אבי הוא בנאי ואמי עובדת בבית ספר". בגיל שלוש החלה לרקוד בלט, וכבר מאז ידעה שהיא רוצה להופיע. בגיל 11 שלחו אותה הוריה לבית ספר למשחק בלונדון, בית הספר של תיאטרון סילביה יאנג במרילבון. הוריה משכנו את ביתם כדי לממן את קריירת המשחק שלה.
תיאטרון
בגיל 12 קיבלה ספנסר תפקיד במחזמר "מרי פופינס" בהפקה של ריצ'רד אייר משנת 2004. ב-2009 שיחקה בתפקיד בט במחזמר "אוליבר!". ב-2013 אייר ליהק אותה שוב, הפעם בתפקיד כריסטין קילר במחזמר "סטיבן וורד" מאת אנדרו לויד ובר לצדה של שארלוט בלקלדג' שגילמה את מנדי רייס-דייוויס.
קולנוע וטלוויזיה
ספנסר שיחקה בתפקיד בתו של דקסטר פלטשר בסדרה "מלון בבילון". בגיל 17 דיבבה את אנג'לינה בלרינה בסדרת האנימציה "Angelina Ballerina: The Next Steps". ב-2011 הופיעה ספנסר בסרטים "Wild Bill" ו"עלובי החיים". ב-2012 שיחקה בסרט "צללים אפלים" בכיכובו של ג'וני דפ.
ב-2014 גילמה ספנסר את טינה פאלון בסדרת הטלוויזיה של ערוץ E4 "מתחת לפני השטח". על תפקיד זה הייתה מועמדת ב-2015 לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-2015 הופיעה ספנסר בפרק פיילוט של "Broad Squad" של רשת ABC, אבל לא הופקה סדרה מלאה. בסרט הקצר "Above" שיחקה ספנסר בתפקיד ניב. הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפרסי הקולנוע הלאומי של הממלכה המאוחדת. היא שיחקה בתפקיד ראשי בדמות לילי בסרט "Bypass" יחד עם ג'ורג' מק'קיי. עוד הופיעה בדמות אלי בסדרת הטלוויזיה "סטונמאות'" של ערוץ BBC2. ב-2015 הייתה ספנסר מועמדת לפרס באפט"א סקוטלנד לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה ב"סטונמאות'". ב-2016 גילמה דמות של צלמת בשם שארלו אפלבי, בסדרת האימה "The Living and the Dead", יחד עם קולין מורגן. היא הופיעה בדרמה התקופתית סנדיטון בסתיו 2019, בתור אסתר דנהאם בעיבוד טלוויזיה לרומן הבלתי גמור של ג'יין אוסטן.
במאי 2016 החלה לשחק בתפקיד סאלי בסרט קצר בשם "Diagnosis" של BBC / NFTS.
דורון שפע
דורון שפע (נולד ב-13 באוקטובר 1961) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 1.96 מטר. תפקד בעמדת הקלע. הוא היה אחד מהקלעים הטובים בהיסטוריה של הכדורסל הישראלי, וממוקם במקום ה-11 בטבלת הקלעים של כל הזמנים בארץ עם 5,713 נקודות, 15.7 נקודות בממוצע למשחק. שפע גם שיחק בנבחרת ישראל, בה קלע 635 נקודות ב-86 משחקים.
ביוגרפיה
דורון שפע נולד בניו יורק. כשהיה בן שנתיים וחצי נפרדו הוריו, והוא עלה עם אימו לישראל. בגיל 8 עבר עם משפחתו לגור במוצא עילית. בילדותו שיחק כדורמים וכדורסל. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים, תחילה כלוחם בפלס"ר צנחנים, ולאחר מכן שירת בבית ליד, ביחידת מחסני חירום של הצנחנים. בירושלים החל את קריירת הכדורסל שלו. בשנת 1980 עלה לבוגרים של הפועל ירושלים וב-1981 ירד עם הקבוצה לליגת המשנה. ב-1983 חזר לליגת העל במדי קבוצת הפועל עפולה, בה שיחק כשנתיים. בין השנים 1985–1988 שיחק במכבי חיפה. בין השאר השתתף במשחק גמר הגביע מול מכבי תל אביב, בו הובסה חיפה 121:81. במשחק זה קלע 31 נקודות. בעונתו האחרונה בחיפה קלע 25 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר למלך הסלים הישראלי לעונת 1985/6. היה שותף להישג נבחרת הכדורסל ב-1986, כאשר סיימה במקום ה-7 מתוך 24 קבוצות.
בעונת 1989, חזר לקבוצת נעוריו הפועל ירושלים. בשנים אלו השלים את הטריו הירושלמי המפורסם כאשר שיחק יחד עם ארז חזן ועדי גורדון. בעונת 90/91 הוביל את השחקנים הישראלים בנקודות עם ממוצע של 23.6 נקודות למשחק ו-471 נקודות בסך הכל באותה עונה, יותר מכל שחקן אחר.
ב-1993 עבר להפועל חולון, בתקופה בה השקיע בה כספים איש העסקים נחום מנבר. בין השאר היה שותף שוב למשחק הפסד בגמר גביע המדינה של 1995 (77-88 לקבוצת בני הרצליה, משחק בו קלע 24 נקודות). בעונת 94/95 הוביל את הליגה באחוזי קליעה לטווח ה-3 עם 57.1% (48 קליעות מתוך 84 ניסיונות).
ב-1996 חזר שפע לירושלים ופרש במדיה מליגת העל ב-2000. בעונות אלה היה שותף בין השאר לשני הגביעים הראשונים בהם זכתה הפועל ירושלים. במשחק הראשון ב-1996 קלע 9 נק', ובשני ב-1997 קלע 13 נק'. במשחק הראשון של סדרת הגמר בשנת 1997 בין מכבי תל אביב להפועל ירושלים, הורחק על ידי ראובן וירובניק יחד עם ברד ליף. ליף, שכעס על עבירה קשה לכאורה ששפע ביצע על עודד קטש במהלך הקודם, תקף את שפע והשופט הרחיק את שני השחקנים.
שפע הוא שני ברשימת מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים, עם 2,789 נקודות (אחרי ישראל אמיר ברלינסקי). במסגרת הליגה הסדירה קלע סה"כ 5,714 נקודות.
לצד צבי לובצקי, שפע הוא השחקן שניצח את מכבי תל אביב יותר מכל שחקן אחר - כל אחד מהם ניצח את הקבוצה ב-13 משחקים.
בנו, בר, היה חלק מסגל הפועל ירושלים בשנת 2017 לפני שעבר לשחק בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה מליגת העל עבר לשחק כחובבן בליגות הנמוכות. בין השאר שיחק בקבוצה של היישוב מוצא שבהרי ירושלים. דורון שפע הוא אחיהם הבכור של יריב וסהר שפע, שהקימו את רשת ארומה אספרסו בר, וכמו כן מנהל את סניף ארומה במגדלי עזריאלי שבתל אביב. הוא גם מחזיק מניות בחברה.
לוסיאן בונל
לוסיאן בונל (בצרפתית: Lucien Bunel; 1900 – 1945), שנודע בכינויים האב ז'אק (Père Jacques) וז'אק דה ז'זי (Jacques de Jésus), היה כומר קתולי צרפתי, חסיד אומות העולם.
ראשית דרכו
לוסיאן בונל, בן למשפחה ממעמד הפועלים סמוך לנורמנדי, הוסמך לכמורה ב-1925. החל דרכו ככומר בסן-ז'וזף בלה האבר, שם לימד אנגלית ולימודי דת. כבר אז הזדהה עם סבלם של תושבי שכונות המצוקה. ב-1931 הצטרף למסדר הכרמליטים וניהל פנימייה במנזר.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה הסתיר בפנימייה שלושה נערים יהודים (אחד מהם הגיע מתאומיר דבו) והעסיק מורה יהודי בשם לוסיאן וייל. תחילה שיכן את הנערים אצל משפחה שהתגוררה מול הפנימייה, אך בהמשך הגיע למסקנה כי יהיה זה בטוח יותר אם יישארו במוסד.
בינואר 1944, כתוצאה מהלשנה, פשט כוח של הגסטפו על הפנימייה ואסר את שלושת הנערים היהודים ואת בונל. שלושת הנערים גורשו לדראנסי ומשם לאושוויץ. גם המורה וייל גורש לאושוויץ ונרצח. בונל עצמו נכלא בלא פונטנבלו ומשם גורש למאוטהאוזן.