cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת הפארקים רדווד
בקרת שריפות
שרפות הן חלק מרוב המערכות האקולוגיות המקומיות. הטבע הסתגל לאש בדרכים רבות, והיעדרותה של האש עלול לעיתים להיות דווקא חיסרון. שרפה מכלה חומר עצי וצמחים מתים ונרקבים, מעשירה את הקרקע ובזכותה לעצים הבריאים יש פחות תחרות על משאבי חומרי המזון המוגבלים. עד להגעתם של המתיישבים האירופים השריפות המשתוללות כילו אזורים שלמים של יערות הסקוויה נאה. אולם, החל מ-1850 השריפות הוגבלו על ידי האנשים שהיה להם עניין בכריתת עצים, שהיו מודאגים מאובדן הפרנסה וחיי האדם שהיו עשויים להיגרם כתוצאה מהאש. כורים וכורתים שהגיעו לאזור פעלו על מנת להבטיח שכל השריפות יכובו במהירות, והתוצאה הסופית הייתה הצטברות של צמחייה רקובה ומתה.
ממחקרים שנערכו בשנות ה-70 התברר ככל הנראה כי יש צורך מיידי לאפשר לשריפות לבעור בטבעיות, אך לא במחיר של סכנה לחיים או לרכוש. בשנים שלאחר מכן הוצתו מספר שריפות מכוונות על ידי האדם, מתוך מטרה לשרוף את החומר הצמחי ולהפחית את הסיכון להתרחשות סופות אש. שרפה מתוכננת היא כיום חלק מתוכנית ניהול השריפות ומסייעת לחסל מינים זרים ויוצרת מערכת אקולוגית טבעית ופורייה יותר. האש משמשת גם כאמצעי הגנה על ערבות העשב מפני פלישת היערות, ובכך להבטיח את קיומו של מרעה מספיק לאייל הקנדי והאייליים. יערות האלונים מרוויחים גם כן כתוצאה מהשריפות המבוקרות, כיוון שאלמלא השריפות היה אשוח דאגלס משתלט עליהם בסופו של דבר ומקטין את המגוון הביולוגי. שרפה מתוכננת ביערות ראשוניים של הסקוויה הנאה מצמצמת חומרים מרקיבים ומתים, ומקטינה את שיעור התמותה של העצים הגדולים באמצעות חיסול צמחייה מתחרה. הנהלת הפארק מפקחת על כל השריפות, דפוסי מזג האוויר וחומרי הבעירה האפשריים. חומרי הבעירה מפונים מאזורים הסמוכים למבנים, היכן שהאש מהווה סיכון גדול לשלום הציבור. המרכז הלאומי לתיאום בקרת אש בין הסוכנויות השונות מספק לוחמי אש וציוד נוספים במקרה שמתרחש שרפה גדולה.
היסטוריה
כבר לפני כ-3,000 שנים החל האדם ליישב את האזור בו שוכן הפארק. קבוצות ילידים שונות כדוגמת יורוק, טולוואה (Tolowa), קארוק, ויוט וצ'ילולה (Chilula) הן בעלות קשר היסטורי לאזור, וכמה מהן עדיין מתגוררות בשטח הפארק כיום. במפקד אוכלוסין שנערך ב-1852 נקבע שבני היורוק הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, ובסך הכל הם מאכלסים 55 כפרים המונים כ-2,500 תושבים. תושבי האזור ניצלו את שפע עצי הסקוויה הנאה (שניתן היה לבקע אותם לקורות בקלות) לחומרי בניין לסירות ולבניית בתים וכפרים קטנים. בבניית בתים מוקמו הקורות זו לצד זו בסידור צפוף, כאשר החלקים העליונים קשורים ברצועות עור ומוחזקים על ידי חריצים שנחתכו לתוך קורות הגג התומכות. לוחות סקוויה נאה נוצלו על מנת לבנות גגות משופעים. עד שנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בני הצ'ילולה בחלק האמצעי של עמק רדווד קריק בקרבה לעצי הסקוויה הנאה. בני הצ'ילולה נהגו להתיישב לאורך הנחל רדווד קריק באזור בולד הילס עד מינור קריק (Minor Creek). שני אתרים של בני הצ'ילולה (האואונקוט (Howunakut) ונויאדינג (Noieding)), שוכנים בתחומי הפארק של ימינו.
הקשר בין קבוצות הילידים לבין עצי הסקוויה הנאה התפרש מעבר לקשר פיזי. החוקר גייל ל. ג'נר (Gail L. Jenner) מציין כי "חייהם היו ועודם מבוססים על יותר מסתם עץ, אם כי עץ הסקוויה הנאה היה המקור לחלק גדול מתרבותם החומרית; חייהם היו משולבים לעומק באופי ובמרקם של העצים." כפי שצוין על ידי מיני ריבס (Minnie Reeves), זקן שבטי צ'ילולה ומנהיג דתי בשנת 1976, הצ'ילולה הם "אנשים מתוך עץ הסקוויה הנאה". ריבס הבהיר עוד כי העצים הם מתנה מהיוצר כהפגנת אהבה: "תשמיד את העצים האלה ותחריב את אהבת הבורא. אם אתה משמיד את מה שהבורא כל כך אוהב, בסופו של דבר אתה תשמיד את האנושות." ליורוק, העצים הם יצורים חיים קדושים ש"נמצאים כ'שומרים' על מקומות קדושים". ילידים רואים גם בבתים מסורתיים העשויים מעצי הסקוויה הנאה "יצורים חיים", שכן, לפי אדווין סי בארס (Edwin C. Bearss), "עץ הסקוויה הנאה שייצר את קורותיו היה בעצמו גופו של אחת מהישויות הרוחניות", שנחשבו בעיניו במילותיו, להיות "גזע אלוהי שהיה קיים לפני בני אדם באזור רדוודס ואשר לימד אנשים את הדרך הנכונה לחיות שם".
החל מאמצע המאה ה-16 ביקרו באזור סוחרים וחוקרים בריטים, רוסים ואמריקנים, מתוך מטרה לסחור עם האוכלוסייה המקומית בבונים. לא ידוע על חוקר לבן כלשהו ששהה באזור עד להגעתו של ג'דדיה סמית ב-1828. בעקבות גילוי הזהב לאורך הנהר טריניטי ב-1850 הגיעו אלפי כורים לאזור. רבים מהם התיישבו באזור החוף לאחר שכשלו בחיפוש זהב, וכתוצאה מכך התעוררו מספר עימותים; התושבים המקומיים אולצו לעזוב את בתיהם, ובמקרים מסוימים הם גם נרצחו. ב-1895 נותר רק שליש מאוכלוסיית היורוק המקורית בקבוצה אחת של כפרים בלבד, ועד לשנת 1919 כל חברי שבט הצ'ילולה מתו או נטמעו בשבטים האחרים. הכורים כרתו עצי סקוויה נאה למטרות בנייה, וכאשר בהלה לזהב משנית זו דעכה, חלקם עברו לעסוק בכריתת עצים כעיסוקם העיקרי.
בשנת 1850 שטח של כ-8,100 קמ"ר מהחוף הדרום-מערבי של אורגון והחוף הצפון-מערבי של קליפורניה היה מכוסה ביער סקוויה נאה ראשוני, אך בשנת 1910 כמות העצים שנכרתו הייתה כה גדולה עד שהועלו חששות בנוגע לשלמות המערכת האקולוגית על ידי תומכי שימור טבע. ב-1911 הציע חבר בית הנבחרים מקליפורניה ג'ון רייקר (John E. Raker) לחוקק חוק הנוגע להקמת פארק לאומי באזור, והיה הראשון שפעל במישור החקיקתי. אולם, באותה תקופה הקונגרס לא נקט בפעולה נוספת בנושא
שימור חורשות הסקוויה הנאה בקליפורניה נחשב לאחת התרומות המשמעותיות ביותר של מועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), אחת מאגודות השימור הראשונות באמריקה הצפונית, שנוסדה על ידי תאודור רוזוולט. "הליגה להצלת עצי הרדווד" (Save the Redwoods League) הוקמה ב-1918 על ידי חברי מועדון בון וקרוקט מדיסון גרנט (Madison Grant), ג'ון קמפבל מריאם (John Campbell Merriam), הנרי פיירפילד אוסבורן (Henry Fairfield Osborn), וחבר מועדון לעתיד, פרדריק ראסל ברנהאם (Frederick Russell Burnham; 1947-1861). הרכישות הראשוניות של אדמות נעשו על ידי חבר המועדון סטיבן מאתר (Stephen Mather) וויליאם קנט. ב-1921 תרם חבר המועדון ג'ון קלהון פיליפס (John Calhoun Phillips) 32,000 דולר לרכישת קרקע ולהקמת "חורשת ההנצחה על שם ריינל בולינג" (Raynal Bolling Memorial Grove) בפארק המדינתי רדווד המבולדט. פעולות אלו נעשו ממש בזמן כיוון שכביש 101, שעתיד היה לאפשר גישה בלתי מוגבלת לעצים, היה לקראת השלמת סלילתו. באמצעות מימון בסכומים זהים שהוענקו בתחילה על ידי מחוז המבולדט, ואחר כך על ידי מדינת קליפורניה, הצליחה "הליגה להצלת עצי הרדווד" להגן על אזורים של כמה חורשות וכמה יערות שלמים של עצי סקוויה נאה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
כאשר קליפורניה הקימה את מערכת הפארקים המדינתיים ב-1927, הפכו שלושה מאזורי השימור של הסקוויה נאה לפארקים מדינתיים (הפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה, הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית והפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק). אזור רביעי הפך לפארק המדינתי רדווד המבולדט, והיה לפארק המדינתי הגדול ביותר של עצי הסקוויה הנאה, אך אינו חלק ממערכת הפארק הלאומי והפארקים המדינתיים רדווד. הקמתו של פארק לאומי באזור עוכבה בגלל הדרישה הגבוהה לעץ במלחמת העולם השנייה, ובגלל תנופת הבנייה של שנות ה-50. מאמצים של "הליגה להצלת עצי הרדווד", מועדון סיירה ונשיונל ג'יאוגרפיק להקמת פארק לאומי החלו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. לאחר לובינג נמרץ בקונגרס חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על הצעת החוק להקמת הפארק ב-2 באוקטובר 1968. "הליגה להצלת עצי הרדווד" וגופים נוספים רכשו שטחים בגודל של מעל ל-400 קילומטרים רבועים, שסופחו אל הפארקים המדינתיים הקיימים. כתוצאה משתדלנות של אנשי איכות הסביבה, וחרף התנגדות מצד חוטבי עצים מקומיים וחברות כריתת עצים, הורחב שטחו של הפארק הלאומי רדווד ב-190 קילומטרים רבועים נוספים ב-1978. אולם, חמישית מהשטח הזה בלבד הייתה יער ראשוני, והעצים שעל שאר השטח נכרתו. ההרחבה הגנה על קו פרשת המים של נחל רדווד קריק מהשפעות מזיקות של כריתת העצים שהתבצעה מחוץ לשטחי הפארק. הפארק הפדרלי והפארקים מדינתיים שולבו ליחידה מנהלית אחת ב-1994.
ב-5 בספטמבר 1980 העניק ארגון אונסק"ו לפארק הלאומי רדווד ולפארקים המדינתיים מעמד של אתר מורשת עולמית. ועדת הבדיקה ציינה בדו"ח שלה את קיומם של 50 אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים, שגילם מתפרש על כ-4,500 שנים. הוועדה ציינה גם את המחקר המתמשך בפארק על ידי חוקרים מאוניברסיטת המדינה המבולדט (Humboldt State University), ואחרים. הפארק הוא חלק מאזור גדול שב-30 ביוני 1983 הוכרז כשמורה הביוספרית הבינלאומית רכסי חוף קליפורניה (California Coast Ranges biosphere ).
ניהול הפארק
מערכת הפארקים מנוהלת באמצעות שיתוף פעולה בין שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומחלקת הפארקים והנופש של קליפורניה. מטה הפארק הלאומי שוכן בקרסנט סיטי, משרד השירות שוכן בארקטה (Arcata), ומרכז התפעול שוכן באוריק שבקליפורניה. התקציב השנתי של הפארק הלאומי בשנת 2017 היה 9,048,000 דולר, והתקציב של הפארקים המדינתיים היה 660,000 דולר. התקציב משמש לתמיכה בכל הפעילויות, ובין השאר להחזקת 96 חברי הצוות הקבועים ו-44 חברי הצוות הזמניים. שתי הסוכנויות משתפות פעולה בהגנה על עצי הסקוויה נאה, על קו החוף של האוקיינוס השקט הבתולי, על המשאבים התרבותיים ועל הסביבה הטבעית הייחודית.
הקרקע שסופחה לפארקים ב-1978 כבר הייתה חסרת עצים, והמאמצים לשיקומם נמשכו עשורים רבים, כאשר דרכי הובלת העצים הכרותים נהרסו כך שהקרקע יכלה לשוב למצבה המקורי. עם זאת, המחסור בתקציב עיכב את השיפורים העיקריים, וחברות העצים שתלו ברוב הקרקע מיני עצים לא מקומיים, במקום העצים המקומיים. דיכוי שריפות היער עד לשנות ה-80 היה אחד מהגורמים לפלישתם של מינים זרים לאזורי קו החוף, כולל הדיונות וערבות החוף. תוכנית לניהול שריפות כוללת שריפות יזומות כאחת השיטות להשיב את שטח הפארק למצבו הראשוני. כיוון שעצי הסקוויה נאה נכרתו לפי מידת הנגישות, כאשר העצים באזורים הפחות נגישים נכרתו בסוף, נוצרו חלקות יער ראשוני המבודדות זו מזו, לעיתים על ידי אזורים שאורכם קילומטרים רבים. במקרים אלה ייתכן ויחלפו עשרות שנים עד שהיער הבוגר ישתקם, ללא קשר לכמות ההשקעה הכספית המשמשת לשיקום המערכת האקולוגית.
הנהלת הפארק הפכה חלק מדרכי הובלת העצים הכרותים כדרכים המשמשות את התיירים למטרות צפייה בנוף. דרכים אלו לא עומדות בתקני הבטיחות של שירות הפארקים, ולהנהלת הפארק חסרים התקציבים הנדרשים לשיפורן. מבנים בפארק כדוגמת מרכזי מבקרים ומגורים לעובדים זקוקים לרענון על מנת לעמוד בביקוש הגואה. עובדי הפארק מבצעים סקרי איכות במים ובאוויר, מנטרים את אוכלוסיות המינים בסיכון ובאיום, ועובדים בשיתוף פעולה הדוק עם המונומנט הלאומי חוף קליפורניה (California Coastal National Monument), המנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
הפארקים המדינתיים במערכת הם:
תיירות
בתוך מערכת הפארקים אין בתי מלון או מוטלים והאכסניה לצעירים "דה-מרטין רדווד" שפעלה ליד קלאמת נסגרה. אולם, בעיירות הסמוכות לפארקים כדוגמת קלאמת, רקווה ואוריק יש מלונות ואכסניות קטנות, כשמבחר מקומות לינה קיים במרכזי המסחר של קרסנט סיטי בצפון הפארק וארקטה ויוריקה בדרומו. מערכת הפארקים נמצאת 420 קילומטרים צפונית לסן פרנסיסקו, 480 קילומטרים דרומית לפורטלנד, וכביש 101 חוצה אותה מצפון לדרום. הפארק גובל מצפון-מזרח ביער הלאומי שישה נהרות, המשמש ברובו לכריתת עצים מסחרית. חלקים מהיער הלאומי מוגדרים כאזור הנופש הלאומי הנהר סמית (Smith River National Recreation Area), אזור שפותח לפעילויות נופש, בעיקר דיג.
בחלק הפדרלי של מערכת הפארקים אין אתרי מחנאות שניתן להגיע אליהם באמצעות כלי רכב, בניגוד לחלקים של הפארקים המדינתיים, והגעה רגלית היא הדרך היחידה בה ניתן להגיע אליהם. אתרי המחנאות כוללים את אתר המחנאות מיל קריק בפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה ואתר המחנאות ג'דדיה סמית בפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית (בשני הפארקים יש בסך הכל 251 מקומות), אתר "אלק וודס" בפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק שבו יש 75 מקומות, ואתר המחנאות "חוף גולד בלאפס" שבו יש 25 מקומות. שימוש באתרי המחנאות הללו אפשרי במקומות המסומנים בלבד ולאחר תיאום עם הנהלת הפארקים, מלבד חלקות חצץ לאורך נחל רדווד.
שהייה באתרי המחנאות באזור המרוחק (Back country camping) מחייב קבלת אישור, ויש בקרה הדוקה על מנת למנוע ניצול לא נכון שלהם. השהייה באתרים הללו מוגבלת לחמישה לילות ברציפות, ולכל היותר 15 לילות בשנה אחת. הסתרת מזון נאכפת בקפדנות כדי למנוע תקריות עם דובים, והמטיילים נדרשים לקחת איתם את האשפה שהם מייצרים.
במערכת הפארקים יש כ-320 ק"מ של מסלולי הליכה, אך בעונת הגשמים חלק מהגשרים הזמניים להולכי רגל מוזזים ממקומם, כיוון שהם עלולים להינזק בשל עליית מפלס המים. לעיתים קרובות המסלולים בוציים בכל השנה, והמטיילים חייבים להיות מצוידים היטב למזג אוויר גשום ולהתייעץ עם מרכזי המבקרים לעדכונים על מצב המסלולים.
רכיבה על סוסים ואופני הרים הן בין הפעילויות הפופולריות בפארקים, אך הן מוגבלות לשבילים ספורים. שיט קיאקים פופולרי בעיקר ליד חוף האוקיינוס, וכן בנהרות ובנחלים השונים. חותרי הקיאקים והקאנואים שטים לאורך הנהר סמית, שהוא הנהר הארוך ביותר ללא סכרים שנותר בקליפורניה. אפשרויות הדיג הטובות ביותר לאלתית וטרוטת עין-הקשת הן בנהר סמית ובנהר קלאמת, אך יש צורך לקבל רישיון דיג ממדינת קליפורניה. הציד אסור בכל שטחי הפארקים, אך מותר ביערות הלאומיים הסמוכים.
בפארקים יש שלושה מרכזי מבקרים, שבהם אפשר לקבל מידע ולהצטרף לטיולים מודרכים ושתי נקודות מידע נוספות. באתרי המחנאות מוצעים הרצאות לאור המדורה וסיורים מודרכים. בפארקים יש אתרים רבים שבהם ניתן לקיים פיקניקים, וניתן להגיע אליהם בקלות בכלי רכב.
סיימון לה-בון
סיימון ג'ון צ'ארלס לה-בון (באנגלית: Simon John Charles Le Bon; נולד באנגליה ב-27 באוקטובר 1958) הוא סולן ופזמונאי שירי להקת דוראן דוראן הבריטית.
ילדות
לה-בון החל את דרכו המוזיקלית, כחבר במקהלת כנסייה מקומית כבר בגיל צעיר. במקביל החל ללמוד משחק בבית ספר מקצועי, בו גם למד שנים ספורות קודם לכן הזמר אלטון ג'ון. בתקופה זו, הופיע במספר פרסומות בטלוויזיה וכן במספר הפקות תיאטרון. בשנת 1978 לקח לה-בון פסק זמן מלימודיו והתנדב בקיבוץ גבולות שבנגב. עדות לשהותו בישראל ניתן למצוא ברצועה המסיימת את אלבום הבכורה של דוראן דוראן, קטע אינסטרומנטלי הנקרא Tel Aviv, אותו כתב לה בון בהשראת ביקור בתל אביב באותה תקופה. עם שובו לאנגליה, פנה ללמודי דרמה באוניברסיטת בירמנגהאם.
דוראן דוראן (1980–1984)
בשנת 1980 הכיר לה-בון באמצעות חברה משותפת את חברי להקת דוראן דוראן שפעלה כבר כשנתיים, ותקופה ארוכה חסר לה סולן ופזמונאי. לאחר תקופה קצרה, זכתה הלהקה לחוזה הקלטות עם חברת EMI, ולה-בון לא שב ללימודי המשחק בהם החל.
בשנת 1981 יצא אלבומה הראשון של הלהקה שנקרא "דוראן דוראן", ועד לשנת 1984 הוציאה אלבום מדי שנה, שזכו להצלחה ניכרת בבריטניה. באותה שנה, אף השתתפו חברי הלהקה בהקלטת השיר "האם הם יודעים שזהו כריסמס", שיצא על גבי סינגל וזכה להצלחה מסחררת. בשנת 1984 בשל חילוקי דעות בין חברי הלהקה, התפרקה "דוראן דוראן" וחבריה פנו כל אחד לדרך עצמאית.
ארקדיה (1985)
מיד לאחר פירוקה של "דוראן דוראן" הקים לה-בון יחד עם שניים מחברי "דוראן דוראן" (ניק רודס ורוג'ר טיילור) את להקת "". בשנת 1985 יצא אלבומה היחיד של "ארקדיה" "So Red The Rose".
דוראן דוראן (1986–2007)
בשנת 1986 חזרו חברי הלהקה לפעול בשם דוראן דוראן ויחד הוציאו מספר אלבומים במרווחי זמן של שנתיים.
בשנת 1993 שבה הלהקה אל ראשי מצעדי המכירות ומצעדי הפזמונים בעולם הודות ליציאתו של האלבום "The Wedding Album". שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה אלבום גרסאות כיסוי לשירים שהיו אהובים על לה-בון ומהם הושפע. בין הזמרים ניתן למצוא את ג'ים מוריסון סולן להקת הדלתות, לו ריד ואלביס קוסטלו. במקביל אותה שנה, שיתף לה-בון פעולה בהקלטת אחד משירי להקת "דוראן דוראן" יחד עם זמר האופרה לוצ'אנו פבארוטי.
בשנת 2001 שבו חמשת חברי הלהקה המקורית להקליט את האלבום "Astronaut" שיצא שלוש שנים מאוחר יותר. האלבום זכה להצלחה גדולה והשיב אותה אל ראשי מצעדי הפזמונים בבריטניה. בשנת 2005 הופיעה הלהקה במופע לייב אייד ברומא.
לה-בון ממשיך להקליט ולהופיע עם הלהקה ובשנת 2015 יצא אלבומה ה-14 של הלהקה "Paper Gods" שהצליח להגיע לעשרת האלבומים הנמכרים בבריטניה, הישג ראשון ללהקה מאז 1993.
קריירת סולו
לה-בון המעיט להקליט כסולן, ללא חבריו ללהקת "דוראן דוראן". במהלך השנים הקליט באופן לא סדיר שירים שהופיעו באוספים וכסינגלים.
חייו האישיים
באותה שנה, הכיר לה-בון את הדוגמנית הצעירה ממנו ב-6 שנים יסמין, ושנה לאחר מכן נישאו השניים. כיום יש לזוג שלוש בנות. במקביל פיתח לה-בון תחביב שיט ביאכטה הפרטית שלו, לה קרא Drum, ועימה השתתף בתחרויות שונות ברחבי העולם. בעקבות תאונת שיט בה היה מעורב, פרש לה-בון משיט עד לשנת 2005.
PnB רוק
ראקים האשים אלם (באנגלית: Rakim Hasheem Allen; 9 בדצמבר 1991 – 12 בספטמבר 2022), הידוע בשם הבמה PnB רוק (PnB Rock), היה ראפר וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה
ראקים האשים אלן נולד ב-9 בדצמבר 1991 למשפחה מוסלמית בפילדלפיה שבפנסילבניה. בגיל שלוש אביו של אלן נרצח, לכן גודל בעיקר על ידי אימו. בגיל 13, נשלח אלן לתוכנית מעצר לנוער בגין ביצוע מעשי שוד וקרבות בבית הספר. כשמלאו לו 19, הוא נידון ל-33 חודשי מאסר בגין החזקת סמים ופשעים נוספים. אלן היה חסר בית לתקופה קצרה לאחר ששוחרר מהכלא. הוא לא סיים בית ספר תיכון.
ביוני 2014 הוציא רוק את מיקסטייפ הבכורה שלו, Real N*gga Bangaz, אותו כתב בזמן מעצרו. בשנת 2015 חתם רוק באטלנטיק רקורדס, והוציא את הפרויקט הראשון שלו בחברה, המיקסטייפ RnB3. ביוני 2016 הוציא את הסינגל הפריצה שלו, "Selfish", שהגיע בשיאו למקום ה-51 במצעד הבילבורד הוט 100.
בינואר 2017 יצא המיקסטייפ המסחרי השני שלו, GTTM: Goin Thru the Motions, שהגיע למקום ה-28 במצעד הבילבורד 200. ביוני של אותה השנה, היה לאחד מעשרת החברים ברשימת ה-"Freshman Class" של XXL לשנת 2017, לצד א בוגי ויט דה הודי, פלייבוי קרטי, אגלי גאד, קייל, אמינה, MadeinTYO, קמאייה, קאפ ג'י ו-XXXTentacion. בנובמבר, יצא אלבום הבכורה שלו, Catch These Vibes.
במאי 2019 יצא אלבום הבכורה שלו, TrapStar Turnt PopStar, שהגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד 200. באותה השנה, התארח בשיר "Cross Me" של אד שירן, לצידו של צ'אנס הראפר.
עמרני
עמרני הוא שם משפחה יהודי-תימני שמקורו בעיר או במחוז עמראן שבתימן. {{פירושונים|
ראו גם
}}
קרב דויראן השלישי
קרב דויראן השלישי היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהתחולל בספטמבר 1918 בעיצומה של מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית. הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לכוחות בריטיים ויווניים בגזרת אגם דויראן, הסתיים בניצחון הבולגרים ותוצאתו הוגדרה כאסון צבאי לבריטים. למרות ניצחון הבולגרים, הבקעת קווי החזית על ידי הצרפתים והסרבים בקרב דוברו פולה הובילה לנסיגת הבולגרים גם מגזרת אגם דויראן.
החזית המקדונית
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התרכזו כוחות מדינות ההסכמה בהגנה על הגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי. החל מאמצע 1916 התייצב קו חזית שאותו החלו שני הצדדים לבצר, תוך ניסיונות הדדיים לכיבוש שטחים. קו חזית זה נודע בהמשך כחזית המקדונית או חזית סלוניקי. ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון ללחימה וביוני 1918 תוך ניצול המוטיבציה הירודה בצבא הבולגרי, הצליחו היוונים להביס את הבולגרים בקרב סקרה.
מתקפת הווארדאר של מדינות ההסכמה
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה לפקד על כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר בעת ההיא מנו כ-620,000 חיילים. כוחות מעצמות המרכז שמנו כ-450,000 חיילים תחת פיקודו הכולל של פרידריך פון שולץ הסתמכו בעיקר על הארמיות הבולגריות הראשונה והשנייה ועל הארמייה הגרמנית ה-11. במסגרת המתקפה, תוכנן שהסרבים בגיבוי צרפתי יתקפו את גזרת הווארדאר, כוח צרפתי-איטלקי יתקוף את אזור פרילפ וכוח בריטי-יווני יתקוף את הקווים המבוצרים הבולגריים ברכסים החולשים על אגם דויראן.
מדינות ההסכמה
כוחות מדינות ההסכמה התבססו על שלוש אוגדות בריטיות ושלוש אוגדות יווניות. לאחר קרב סקרה המשיך הצבא היווני בעיבוי כוחותיו והתארגנותו לקראת מתקפת הווארדאר ובכלל זה הגדלת יחידות מהיקף של רגימנט לאוגדה. הכוחות תקפו את הקווים הבולגרים בשתי גזרות. בגזרה המערבית של האגם תקף הקורפוס ה-12 הבריטי בפיקודו של הנרי פולר וילסון והוא הורכב מהדיוויזיות ה-22 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון דאנקן וה-26 בפיקודו של מייג'ור ג'נרל גיי. לכוח התקיפה בגזרה המערבית צורפה הדיוויזיה היוונית הראשונה (של סרס) וכן הרגימנט השני של הצבא הצרפתי (ה"הזוּאָב"), שהיה רגימנט חיל רגלים קל אשר צויד גם בנשק ארטילרי.
הצבא הבולגרי
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב, אלמנטים מהדיוויזיה ה-11 וחטיבה מהדיוויזיה ההררית של הצבא הבולגרי שהיו חלק ממערך הארמייה הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב. ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו כבר הביסה את הבריטים בקרב דויראן השני. הכוחות הבולגריים מנו כ-35,000 חיילים והם צוידו ב-122 תותחים.
שדה הקרב
הייתה זו הפעם השלישית הכושלת בה ניסו כוחות מדינות ההסכמה לכבוש את העמדות הבולגריות המבוצרות ברכסים החולשים על אגם דויראן. כאמור, זירת הקרב נחלקה לשתי גזרות עיקריות: המערבית והצפון מזרחית. בשתי הגזרות קו ההגנה הבולגרי ניצב על קו הרכס שהיה ברובו אדמת טרשים. הבולגרים ניצבו בעמדות השולטות באש תותחים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות והיווניות וכיסו באש מקלעים את דרכי הגישה לעמדותיהם. הצבא הבולגרי ביצר את הגזרה בשלושה קווי הגנה. בקו הראשון נכללו מוצבים שהמרחק ביניהם נע בין 50 ל-200 מטרים ואשר קושרו באמצעות תעלות ואוישו בחיילי רגלים. קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון, נבנו במתכונת דומה וביניהם הוצבו קני ארטילריה.
מהלך הקרב
הקרב החל ב-18 בספטמבר אחר חצות בהרעשה ארטילרית כבדה בת מספר שעות של כוחות מדינות ההסכמה על קווי הבולגרים. ב-05:15 החלה מתקפת רגלים בריטית על העמדות הבולגריות ברכס שמעל הגזרה המערבית של אגם דויראן ולאחר השעה 06:00 הצטרפו היוונים בראש חץ שני. בעוד שהבריטים שהתקדמו בקו אחד נבלמו באש מקלעים תוך מניין נפגעים גבוה, הצליחו היוונים להבקיע בנקודות מסוימות את קו ההגנה הבולגרי ולשבות מאות לוחמים. לאחר מספר שעות עלה בידי הבריטים להבקיע את קו ההגנה הבולגרי הראשון, אך מניין הנפגעים הרב מנע מהם מלהחזיק בקו והם נהדפו בהתקפת נגד בולגרית. למעלה ממחצית מחיילי החטיבה ה-66 הבריטית נפגעו ובכללם רבים מסגל הפיקוד הבכיר שלה.
בגזרה הצפונית מזרחית של האגם תקפו האוגדה היוונית השביעית והאוגדה ה-28 הבריטית את קו ההגנה הבולגרי והצליחו להבקיע אותו בשתי נקודות, אך בשל מניין הנפגעים הגבוה הורה הגנרל ג'ורג' מילן על נסיגה. הפיקוד הבריטי החליט לחדש את המתקפה למחרת היום כדי לרתק את הכוחות הבולגריים ולמנוע מהם לסייע לכוחותיהם שהיו במצוקה מול המתקפה הסרבית-צרפתית בגזרת הווארדאר. לאזור הוזעקה לתגבור האוגדה ה-14 של הצבא היווני. ב-19 בספטמבר בשעה 05:00 לאחר מספר שעות של הרעשה ארטילרית תקפו שוב הבריטים והיוונים הצליחו להבקיע את עמדות הבולגרים ולהחזיק בחלקן, אך תוך מניין נפגעים גבוה. בצהרי 19 בספטמבר הורה הגנרל מילן על הפסקת המתקפה. בשלב זה היו לבריטים 3,900 נפגעים, ליוונים 2,300 ולבולגרים 3,400. בנוסף שבו כוחות מדינות ההסכמה 1,200 חיילים בולגרים. לבריטים לא נותרו עתודות כוח אדם לחדש את המתקפה וביכולתם היה רק להחזיק בעמדותיהם.
לאחר הקרב כתב הגנרל מילן ביומנו:
.
נסיגת הבולגרים
הבקעת קווי החזית לאחר קרב דוברו פולה אילצה את פרידריך פון שולץ להורות על נסיגה רחבה של הצבא הבולגרי לאורך כל קו החזית המקדונית, כדי לנסות ולייצב קו הגנה שני. וכך, נסוגו חיילי הארמייה הבולגרית הראשונה מעמדותיהם ליד אגם דויראן. מספר ימים מאוחר יותר, נוכחו הבריטים והיוונים כי אין כל תכונה בעמדות הבולגרים וכוחותיהם הגיעו לקרבתן ומצאו אותן נטושות. כך, לאחר קרב כושל ועקוב מדם הצליחו כוחות מדינות ההסכמה להשתלט על עמדות הבולגרים ליד אגם דויראן ללא קרב.
השלכות הקרב והנצחתו
עם תנועת כוחות מדינות ההסכמה אל עבר גבולות בולגריה וקריסת קווי החזית המקדונית, ביקשו הבולגרים ב-24 בספטמבר הפסקת אש לצורכי כניעה. ב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
ההצלחה הגדולה במתקפת הווארדאר וכניעת הבולגרים הסיטה את תשומת הלב מהכישלון הצבאי בדויראן והפיקוד הבריטי הבכיר המעיט בחשיבותו וציין בדיווחיו שעיקר חשיבות הקרב הייתה בריתוק הכוחות הבולגריים לגזרה למרות המחיר הגבוה ששולם.
ולדימיר ואזוב היה לגיבור מלחמה נערץ על ידי הבולגרים והוערך מאוד גם על ידי הבריטים. ב-1936 הוזמן ואזוב ללונדון להשתתף בטקס לציון ניצחונם של הבריטים במלחמת העולם הראשונה וזאת לאות הערכה על תפקודו במלחמה. הלורד ג'ורג' מילן קיבל אותו אישית ובמהלך הנאום המרכזי בטקס צוין כי ואזוב נמנה עם הקצינים הזרים הבודדים שעיצבו את ההיסטוריה הבריטית.
ב-1938 פרסם אחד מחיילי האוגדה ה-28 הבריטית מאמר בחוברת הנצחה לאירועי מלחמת העולם הראשונה תחת הכותרת "חזיתי בטבח חסר התועלת בדויראן" ובו נכתב בין השאר:
.
סמייל
Smile (באנגלית: חיוך) הייתה להקת רוק בריטית, אשר על בסיסה הוקמה הלהקה הפופולרית קווין. הלהקה פעלה בלונדון בשנים 1968–1970 ובנוסף להופעות רבות הקליטה 6 שירים.
לפני Smile
בטרם הקימו את ההרכב בשם סמייל, הקים בריאן מיי את ההרכב 1984. ההרכב נוצר בשנת 1964 כשמיי היה בן 17 בלבד, יחד עם חבריו לספסל הלימודים. ללהקה צורף טים סטאפל, לאחר שראו אותו מנגן במפוחית. הלהקה ביצעה בעיקר גרסאות כיסוי, אך הצליחה להשיג הופעות מרשימות באזור לונדון. הופעה מרשימה אחת הייתה בתחילת 1967 כמופע חימום לג'ימי הנדריקס בקמפוס של אימפריאל קולג', שבו החלו ללמוד מאוחר יותר סטאפל ומיי. הופעה מרשימה אחרת שהצליחו להשיג הייתה באירוע "Christmas On Earth" שנערך ב-23 בדצמבר 1967 ב"אולימפיה תיאטר" בלונדון, ובו הופיעו להקות רבות, ביניהן פינק פלויד, ג'ימי הנדריקס, T-REX וטראפיק.
הלהקה אף הקליטה מספר קלטות דמו באולפני "Thames TV", ביניהן לשיר שכתבו מיי וסטאפל "Step on Me", אשר לימים הוקלט בשנית על ידי להקת סמייל. הלהקה התפרקה ב-1967, כשמיי החליט להקדיש את זמנו ללימודי הפיזיקה בקולג'.
ההתחלה
בסתיו 1968 החליט מיי כי הוא מסוגל לשלב את לימודיו עם עיסוקו במוזיקה. הוא שמר על קשר עם חברו טים סטאפל, שכעת למד ב-"Ealing College" והם החלו לחפש אחר נגן נוסף. באוקטובר פרסם בריאן מיי מודעה בלוח מודעות הסטודנטים ב-"Imperial College" בו למד, ובה חיפש נגנים להרכב שהתכוונו להקים. במודעה נכתב "'Ginger Baker / Mitch Mitchell type drummer" לאחר כמה נגנים שלא משכו את עיניהם של מיי וסטאפל, פגשו במתופף רוג'ר טיילור, אשר לדבריהם הדהים אותם מהשנייה הראשונה בה כיוון את מערכת התופים. כעת, עם גיטריסט, מתופף וסולן שמתפקד גם כבסיסט, ההרכב סמייל יצא לדרך. השלישייה החלה להופיע בתשלום במועדונים קטנים באזור לונדון ואף הקליטה מספר שירים. חברו מלימודי האומנות של סטאפל ושותפו לחדר, פארוק בולסרה (לימים פרדי מרקיורי וחברם ללהקת קווין) עקב אחר ההתפתחות המוזיקלית של הלהקה ואף ייעץ להם רבות.
פעילות
החל מאוקטובר 1968 ועד אמצע 1969 הופיעה הלהקה במועדונים קטנים באזור לונדון, בעיקר באזור הקמפוס. הלהקה הופיעה גם בעיר הולדתו של טיילור, טרורו. הלהקה הופיעה במועדון בשם PJ's אשר היה בבעלות מכר של טיילור, מייק גרוס. גרוס ניסה לאחר מכן את מזלו בניסיון להצטרף כבסיסט בלהקה המתחילה קווין, בטרם נבחר ג'ון דיקון לתפקיד.
הופעה מרשימה שהצליחו להשיג הייתה כחימום ללהקת פינק פלויד בקמפוס ב-26 באוקטובר 1968 והופעה מרשימה נוספת התקיימה ב-27 בפברואר, לצידו של ג'ו קוקר באלברט הול בלונדון, כחלק מאירוע התרמה שנערך על ידי אימפריאל קולג'. בהופעה זו התכוונו חברי הלהקה להיעזר בקלידן כריס סמית ואף ערכו חזרות עמו, אך לבסוף הוחלט להופיע בשלישייה. על הבמה בהופעה זו הופיעה אף להקת Free עם הסולן פול רוג'רס, אשר בשנת 2005 יצא למסע הופעות עולמי עם טיילור ומיי כאשר הם מבצעים מהמיטב של שירי קווין - "Queen + Paul Rodgers - Return of the Champions".
ב-19 באפריל 1969 הופיעה הלהקה במועדון הלונדוני "Revolution", שם נצפו על ידי המפיק לו ריזנר מחברת התקליטים "Mercury". הוא החתים את הלהקה על חוזה ב-1969 והלהקה הקליטה שלושה שירים באולפני "Trident" בלונדון, בהפקתו של ג'ון אנתוני: "Step on Me" (מיי), "Earth" (סטאפל), "Doin' All Right" (סטאפל ומיי). שני השירים הראשונים יצאו בסינגל הרשמי היחיד של הלהקה, בארצות הברית בלבד, באוגוסט 1969. הסינגל לא זכה להצלחה. השיר השלישי הוקלט מחדש ב-1973 על ידי קווין וצורף לאלבומה הראשון, Queen.
מאוכזבים מחוסר העניין בסינגל הראשון שהוציאו, נכנסו חברי הלהקה בספטמבר 1969 לאולפני "De Lane" בלונדון, הפעם תחת הפקתו של פריץ פרייר, והקליטה 3 שירים נוספים: "April Lady" (סטנלי לוקאס), "Polar Bear" (מיי) ו-"Blag" - יצירה אינסטרומנטלית של מיי, שלאחר מכן שימשה הבסיס ליצירתו "Brighton Rock" שיצאה באלבומה השלישי של קווין משנת 1974, Sheer Heart Attack.
Queen
ב-1970 החליט סטאפל כי ברצונו לפנות לכיוונים מוזיקליים שונים והודיע על עזיבתו את הלהקה. הוא הצטרף ללהקה בשם "Humpy Bong". במקביל, התפרקה להקתו של פארוק בולסרה (לימים פרדי מרקורי), "Sour Milk Sea". הייתה זו הזדמנות נהדרת עבור פרדי להצטרף ללהקה ואף השם שונה על פי הצעתו לקווין. בתחילת הדרך הייתה זו להקה קטנה, שביצעה בעיקר גרסת כיסוי ללהקות אחרות, במועדונים באזור הקמפוס. ב-27 ביוני 1970 הם ביצעו הופעה ראשונה עם מייק גרוס כבסיסט. לאחר שהחליפו שני נגני בס נוספים, נפלה החלטה לקבל ללהקה את ג'ון דיקון, סטודנט צעיר ושתקן לאלקטרוניקה.
באלבום הראשון של להקת קווין, Queen, נכלל השיר שנכתב על ידי מיי וסטאפל - "Doing All Right" ואף קיבל קרדיט בהתאם.
האיחוד (1992)
23 שנים לאחר התפרקותם, הלהקה התאחדה באופן חד פעמי. ההופעה התקיימה ב-21–22 בדצמבר 1992 במועדון מרקי בלונדון, בו הופיעו פעמים רבות בתחילת דרכם. בערב הראשון הופיעו על הבמה טים סטאפל ורוג'ר טיילור וביצעו את השירים "Earth" ו-"If I Were A Carpenter", להיט של בובי דארין מ-1966. בערב השני הצטרף אליהם בריאן מיי והשלישייה ניגנה את שני השירים פעם נוספת. בוטלגים של ההופעה הזו נחשבים לנדירים ביותר כיום.
שירים
ששת שירים אלו יצאו לשוק מספר שנים אחרי שהוקלטו.
המרדף לאושר
המרדף לאושר (באנגלית: The Pursuit of Happiness) הוא סרט דרמה שיצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 2006 בארצות הברית. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של אדם בשם כריסטופר גרדנר אשר נקלע לבעיות כלכליות קשות שפגעו בו ובמשפחתו. הסרט בוים על ידי הבמאי האיטלקי גבריאל מוצ'ינו, והופק על ידי ויל סמית', שגילם את הדמות הראשית והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה. בנו של סמית' במציאות, ג'יידן, גילם בסרט את דמותו של כריסטופר גרדנר, בנו של כריס גרדנר.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש בעיר סן פרנסיסקו שבארצות הברית בשנת 1980. כריס גרדנר, איש מכירות, נרשם לתוכנית הכשרת ברוקרים על מנת לשפר את מעמדו החברתי-כלכלי. הוא מתקבל לתוכנית הכשרה שאורכה חצי שנה, ושם הוא נאלץ להתמודד יחד עם 20 מועמדים נוספים על המשרה הנחשקת. רק אחד מ-20 המועמדים יתקבל לעבודה בחברה. בתקופת ההתמחות המתמחים לא מקבלים שכר על עבודתם.
אשתו של כריס שאינה רואה בעין יפה את החלטתו של בעלה, עוזבת אותו ומשאירה את כריס יחד עם בנו הצעיר. החל מהיום שאשתו עזבה את הבית, כריס נתון בלחץ רב, שכן הוא צריך לחלק את ימיו בין שיחות טלפון לעשירי סן פרנסיסקו, אותם הוא אמור לשכנע להעביר את כספם לחברה בה הוא מתמחה, ובין דאגות למקום בו הוא ובנו ישנו בלילות הקרובים. במהלך תקופת ההתמחות, כריס ובנו חיים חיי עוני ללא מקום מגורים.
בסיום הסרט כריס מנצח את שאר המועמדים וזוכה במשרה. באפילוג הסרט מסופר שגרדנר עזב לאחר מכן את החברה והצליח להתעשר.
כריסטופר גרדנר במציאות
במציאות, כריסטופר גרדנר קיבל את המשרה, ונהיה מיליונר שהגיע למעמדו בזכות עצמו. סיפור חייו סיפק השראה לסופרים רבים לכתוב את ספריהם, וכן סיפק השראה לשחקן ויל סמית', שהיה אחראי מאוחר יותר לעיבוד הקולנועי של הסיפור. גרדנר כתב ספר שהצליח מאוד בארצות הברית בשם "הזכרונות של גרדנר". הספר פורסם במאי 2006, וסצינות רבות מהסרט "המרדף לאושר" נכתבו על פי זכרונות אלו. גרדנר אף השתתף כניצב בסצנה קצרה בסוף הסרט.
סמואל בקט
שנותיו הראשונות
משפחת בקט הייתה נצר להוגנוטים ועברה לאירלנד מצרפת לאחר ביטול האדיקט של נאנט ב־1685. בית המשפחה, קולדרינה, ששכן בפוקסרוק, פרוור של דבלין, היה בית גדול עם גינה ומגרש טניס, ונבנה ב־1903 על ידי אביו של סמואל, ויליאם. הבית והגינה, הטבע בסביבות הבית בו נהג לטייל עם אביו, מסלול המרוצים לפורדסטאון, תחנת הרכבת פוקסרוק ותחנת הרקוט, כולם מילאו תפקיד לאחר מכן בסיפורת שלו ובמחזותיו.
כילד הצטיין בקט כאתלט ושיחק קריקט. מאוחר יותר שיחק באוניברסיטת דבלין במשחקים מקצועיים נגד נורת'המפטונשייר. כתוצאה מכך, הוא היה לזוכה הנובל היחיד שיש לו רשומה בוויזדן, "התנ"ך של הקריקט".
כתבים ראשונים
בקט למד צרפתית, איטלקית ואנגלית בטריניטי קולג' מ-1923 עד 1927, וקיבל שם תואר מוסמך. לאחר מכן קיבל משרה כמרצה לאנגלית באקול נורמל סופרייר בפריז. בזמן שהותו שם הוצג בפני ג'יימס ג'ויס על ידי תומאס מקגריבי. לפגישה זו הייתה השפעה מכרעת על בקט הצעיר. בקט המשיך בקריירת הכתיבה שלו בזמן שהוא עזר לג'ויס באופנים שונים. ב-1929 פרסם את יצירתו הראשונה, "דאנטהברונו. ויקוג'ויס", מאמר ביקורת המגן על יצירתו של ג'ויס, בעיקר מהאשמות של אי בהירות מופקרת. זו הייתה תרומתו של בקט לאסופת מאמרים על ג'ויס שכללה מאמרים של מבקרי ספרות ידועים. הסיפור הקצר הראשון של בקט פורסם באותה שנה בכתב העת "המעבר", וב-1930 הוא זכה בפרס ספרותי קטן על שירו, "Whoroscope". שיר זה נכתב בחופזה ושאב השראה מביוגרפיה של רנה דקארט, שבקט קרא בזמן כתיבתו. יחסיו של בקט עם משפחת ג'ויס התקררו כשביטל את קשריו עם בתו של ג'ויס, לוצ'יה, שסבלה מבעיות נפשיות.
בקט שב לטריניטי קולג' כמרצה ב-1930, אך כעבור פחות משנתיים עזב את משרתו ויצא למסע באירופה. הוא חי זמן מה בלונדון, כשהוא מפרסם מחקר ביקורתי על מרסל פרוסט ב-1931. שנתיים לאחר מכן, לאחר מות אביו, החל בשנתיים של פסיכואנליזה עם ד"ר וילפרד ביון. ביון לקח אותו לשמוע את הרצאת טביסטוק השלישית של יונג, מאורע שיזכור עוד שנים לאחר מכן. ב-1932 כתב את הרומן הראשון שלו, "Dream of Fair to Middling Women", אך לאחר דחיות רבות ממוציאים לאור החליט לנטוש אותו. הספר פורסם לבסוף ב-1992. אף שהוא לא הצליח לפרסם את "חלום", הוא שימש כמקור להרבה משיריו המוקדמים ולספר השלם הראשון שלו, "More Pricks Than Kicks ", שיצא לאור בשנת 1933. יצירה זו הייתה אוסף של סיפורים קצרים עם כמה דמויות שחוזרות על עצמן.
ב-1935 עבד על הרומן שלו, "מרפי". במאי אותה השנה בקט כתב למק'גריבי כי הוא קרא על קולנוע, ורצה ללכת למוסקבה ללמוד יחד עם סרגיי אייזנשטיין ב-VGIK. בקיץ של 1936 הוא כתב לסרגיי אייזנשטיין ווסלובוד פודובקין, והציע את עצמו כעוזר שלהם, אך דבר לא יצא מכך. הוא סיים את "מרפי" וב-1936 עזב למסע ארוך בסביבות גרמניה, שם מילא כמה מחברות ברשמיו מן האמנות שראה, וציין את חוסר אהדתו לאכזריות הנאצית שבאותו זמן החלה לכבוש את המדינה. הוא חזר לאירלנד לזמן קצר ב-1937. בזמן ביקור זה פורסם "מרפי", וכעבור שנה תורגם לצרפתית על ידי המחבר. לאחר ריב עם אמו הוא החליט להישאר באופן קבוע בפריז. הוא שב לעיר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, כשהוא מעדיף, לדבריו, את "צרפת הלוחמת על פני אירלנד הנייטרלית".
כשהתוקף נשאל על ידי בקט לסיבת התקפתו, הוא ענה " Je ne sais pas, Monsieur" – "אני לא יודע, אדוני". שורה זו תהיה לשורה חשובה בכמה ממחזותיו.
מלחמת העולם השנייה
לאחר הכיבוש של צרפת בידי גרמניה ב-1940, הצטרף בקט לתנועת ההתנגדות הצרפתית, וביצע עבורה שליחויות. הוא כמעט נלכד על ידי הגסטאפו כמה פעמים במהלך השנתיים הבאות. באוגוסט 1942 היחידה שלו נבגדה על ידי כומר קתולי לשעבר. בקט וסוזן דשבו-דומניל ברחו דרומה ברגל לכפר הקטן רוסיו, במחוז ווקלוז.
אף שסמואל בקט כמעט לא דיבר על חוויותיו מהמלחמה, ידוע שבשנתיים שבהן נשאר ברוסליו עזר למקווי לחבל בצבא הגרמני בהרי ווקלוז. בזמן שהיה במסתור, הוא המשיך לעבוד על הרומן "ואט", שהחל בכתיבתו ב-1941, והשלים ב-1945, אך לא פרסם עד ל-1953. על מאמציו בלחימה כנגד הכיבוש הגרמני, קיבל את צלב המלחמה ואת מדליית ההתנגדות מידי הממשלה הצרפתית.
פרסום: רומנים והתיאטרון
ב-1945 חזר בקט לאירלנד לביקור קצר. בזמן ביקורו, הייתה לו התגלות בחדר של אמו ובה נגלה לפניו כל עתידו הספרותי. חוויה זו הומחזה מאוחר יותר במחזהו הטייפ האחרון של קראפ משנת 1958. במחזה זה ההתגלות לקרפ מתרחשת במזח המזרחי בדון לאוחייר בלילה סוער וחשוך. יש מבקרים שזיהו בין קרפ לבקט עד כדי טענה כי ההתגלות שלו הייתה באותו מקום ובמזג אוויר זהה.
ב-1946 פרסם המגזין של סארטר, "זמנים מודרניים", את החלק הראשון של סיפורו של בקט "Suite", מבלי להבחין כי פורסם רק את החצי הראשון של הסיפור. סימון דה בובואר סירבה לפרסם את החצי השני. בקט החל לכתוב את "Mercier et Camier", הרומן הרביעי שלו. ב-1947 החל לכתוב את המחזה "Eleutheria". בשנות הארבעים המאוחרות ובתחילת שנות החמישים כתב בקט את הרומנים הידועים ביותר שלו, הסדרה שנכתבה בצרפתית (שבדרך כלל מתייחסים אליה, כנגד רצונו המפורש של בקט, כ"טרילוגיה") ואחר כך תורגמה לאנגלית, בעיקר על ידי המחבר: "Molloy" (הושלם ב-1947, ופורסם ב-1951); "Malone Dies" (הושלם ב-1948, פורסם ב-1951); ו"The Unnamable” (הושלם ופורסם ב-1953).
בשלושת הרומנים האלה הקורא יכול לעקוב אחרי התפתחותו סגנונו ונושאיו הבוגרים של בקט. ל"Molloy" יש הרבה ממאפייניו של הרומן הרגיל: זמן, מקום, תנועה ועלילה. למעשה, ברמה מסוימת הוא רומן בלשי. ב"Malone Dies", בקט נוטש את התנועה והעלילה, אך עדיין יש אינדיקציה של מקום ושל מעבר זמן. ה"פעולה" בספר היא במונולוג פנימי. לבסוף, ב-"The Unnamable" כל התחושות של זמן ומקום נעלמו אף הם. הנושא המכריע הוא כנראה המתח בין רצון הקול להמשיך ולדבר כדי להתקיים, והדחף השווה בעוצמתו לשתוק ולהימוג. מפתה לראות בזה השתקפות של הבנתו של בקט את מה שהמלחמה עשתה לעולם. למרות הדעה הרווחת כי יצירתו של בקט היא פסימיסטית, הרצון לחיות כנראה מנצח, שכן הספר נגמר במילים "אני לא יכול להמשיך. אני אמשיך" (I can't go on. I'll go on).
בקט התפרסם ביותר בזכות המחזה "מחכים לגודו" ("Waiting for Godot"), שתואר על ידי המבקר ויויאן מרסייה כמחזה שבו "דבר לא קורה, פעמיים". כמו רוב יצירותיו לאחר שנת 1947, המחזה נכתב בתחילה בצרפתית בין אוקטובר 1948 וינואר 1949, ופורסם ב-1952. התרגום האנגלי הופיע שנתיים אחר כך. המחזה היה הצלחה בקרב הביקורת והקהל בפריז, וגם עורר מחלוקת. הוא הוצג לראשונה בלונדון ב-1955 והתקבל בביקורות גרועות, אך לבסוף קיבל ביקורות חיוביות. לאחר מכן הוצג בהצלחה בארצות הברית ובגרמניה, ועדיין מוצג במקומות רבים, כולל ישראל.
הצלחתו של המחזה פתחה בפני בקט קריירה בתיאטרון, ובקט המשיך לכתוב מחזות מוצלחים רבים, כולל "Endgame" (1957) ,"Kraps last Tape" שהוזכר לעיל. ובנוסף גם Embers מ-1959, ו"ימים שמחים" (Happy Days) מ-1960.
באופן כללי, עוסקים המחזות הללו באותם נושאים כמו הסיפורת של בקט, יאוש והרצון לחיים בעולם לא מובן. בכל היצירה מהתקופה הזו, ניתן לראות גם את התפתחות האמונה אצל בקט שהכתיבה היא תהליך של גילוי עצמי ושל עיסוק בחלל שבין העצמי לעולם האובייקטים. ברוב היצירות האלה יש גם אלמנט חשוב של קומדיה בטיפול בנושאים.
חיים מאוחרים ויצירה
שנות השישים היו תקופה של שינוי, ברמה האישית וכסופר. ב-1961 נישא לסוזן באנגליה, בטקס אזרחי סודי בעיקר בגלל סיבות הקשורות לחוק הירושה הצרפתי. בקט לא היה נאמן לסוזן וקיים כמה רומנים קצרים, בעיקר עם אספנית האמנות והאוצרת הנודעת פגי גוגנהיים, שחקניות כבילי וייטלו, והעיתונאית הישראלית מירה אברך. הצלחת מחזותיו הובילה לחזרות והפקות מסביב לעולם, והביאה להזמנות להתחיל בקריירה כמנהל תיאטרון. ב-1959 נתבקש בפעם הראשונה על ידי ה-BBC לכתוב להם מחזה לרדיו, Embers. הוא החל לכתוב לרדיו וגם לקולנוע, עם היצירה "Film" מ-1964, ומאמצע שנות השבעים, גם לטלוויזיה. הוא החל לכתוב שוב באנגלית, אף שהמשיך ליצור גם בצרפתית עד לסוף חייו.
פרסומו והיותו חתן פרס נובל גרמו להתעניינות אקדמית ביצירתו ובחייו, וגרמו לסוג של "תעשיית בקט". סופרים אחרים גם ביקשו את קרבתו, והתוצאה הייתה שזרם בלתי פוסק של תלמידים, משוררים, סופרים ומחזאים שיחרו לפתחו. ב-1961 פרסם את הספר האחרון שלו באורך מלא, (Comment cest (1964. יצירה זו, שנכתבה כסדרה של פסקאות לא מפוסקות בסגנון הדומה לטלגרף, מספרת את ההרפתקאות של מספר ללא שם הזוחל דרך בוץ עם שק של אוכל משומר, נחשבת כמסמנת את סוף התקופה האמצעית בקריירה של בקט כסופר.
סוזן מתה ב-17 ביולי 1989. בקט מת ב-22 בדצמבר של אותה שנה ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז. המצבה על קברו היא גוש מסיבי של גרניט שחור מלוטש. לרגלי קברו ניצב עץ יחיד, מזכרת לסידור הבמה במחזהו המפורסם ביותר, מחכים לגודו.
מורשתו של בקט
מכל המודרניסטים בשפה האנגלית, יצירתו של בקט מייצגת את ההתקפה הארוכה ביותר על המסורת הריאליסטית. הוא, יותר מכל אחד אחר, פתח את האפשרות של דרמה ובדיון שנוטש את העלילה המסורתית, והדמויות והאחדויות של מקום וזמן על מנת להתמקד במרכיבים החשובים של המצב האנושי. כותבים כמו הבל, איידן היגינס והרולד פינטר הצהירו על החוב שלהם לדוגמה של בקט, אך הייתה לו השפעה רחבה מאוד על הכתיבה הנסיונית מאז שנות החמישים. בהקשר האירי, הוא פעל כמודל חשוב והשפיע על כותבים כטרבור ג'ויס וקתרין וולש, שכתבו באופנים שרואים את המסורת המודרניסטית כאלטרנטיבה לזרם המרכזי הריאליסטי הדומיננטי.
קישורים חיצוניים
אנגלית:
עברית:
מצב מיוחד בעורף
מצב מיוחד בעורף הוא מצב חוקי בישראל, המוכרז בעת שאוכלוסייה אזרחית בעורף מצויה תחת מתקפה ממושכת, על מנת להקנות לשלטונות סמכויות שונות שיאפשרו לשמור על הסדר הציבורי ועל שלומם של האזרחים. הסדר זה נקבע כתיקון לחוק ההתגוננות האזרחית בשנת 1997, כחלק מהלקחים שהופקו בעקבות מלחמת המפרץ והמבצעים "דין וחשבון" ו"ענבי זעם", לאחר שהתברר כי כוחות הביטחון יכולים להשתמש בסמכויותיהם בעת התקפה, אך לא בזמן הפוגה.
הליך ההכרזה
אם החליטה הממשלה להכריז על מצב מיוחד בעורף, עליה להודיע על כך מיד לוועדת החוץ הביטחון של הכנסת. הוועדה רשאית לקיים דיון בהכרזה בתוך 48 שעות, והיא רשאית להזמין לדיון את ראש הממשלה, שר הביטחון או הרמטכ"ל. הוועדה רשאית לאשר את ההכרזה, לדחות אותה, או להגבילה בזמן. אם אין הוועדה דנה בהכרזה פוקעת זו בתום חמישה ימים מנתינתה. הממשלה רשאית לבקש מהוועדה להאריך את תוקף ההכרזה ככל שהדבר דרוש, וכן רשאית היא לבטל את ההכרזה בכל עת, אף אם אושרה על ידי הוועדה.
גם לשר הביטחון סמכות להכריז על מצב מיוחד בעורף. תוקפה של הכרזה כזו הוא 48 שעות, אלא אם כן החליטו הממשלה או הוא עצמו על ביטולה קודם לכן. אם הממשלה מחליטה לאשר את הכרזת שר הביטחון, עליה לפנות לוועדת החוץ והביטחון, בפרוצדורה הרגילה (אלא שבהיעדר דיון בוועדה תפקע ההכרזה בתום חמישה ימים מן ההכרזה על ידי השר). הממשלה רשאית לבטל את ההכרזה בכל עת, ושר הביטחון רשאי לעשות זאת רק בטרם אושרה הכרזתו על ידי הממשלה.
סמכויות השלטון
בתקופה ובאזור שבהם הוכרז מצב מיוחד בעורף, רשאים הרמטכ"ל, סגנו, ראש אג"ם, אלוף פיקוד העורף ואלוף הפיקוד שבמרחבו הוכרז מצב מיוחד בעורף, לתת הוראות לציבור הנדרשות להצלת חיי אדם או רכוש או לשמירתם, ובכלל זה לחייבם לשהות במקומות מסוימים, כגון שהייה בבתים או במקלטים, לאסור או להגביל את הלימודים במוסדות חינוך ולתת הוראות לגבי ציוד אישי, לצורכי התגוננות אזרחית. חיילי פיקוד העורף וחברי ארגוני עזר הפועלים בהנחייתו רשאים לתת הוראות לאזרחים הדרושות לשם שמירתם או הצלתם של חיים ורכוש בשטח מותקף. כוחות פיקוד העורף מוסמכים לפנות בעצמם חומרים מסוכנים ממפעלים ואף להורות על סגירת מפעלים המחזיקים חומרים אלה.
על מנת לאפשר את התנהלותו התקינה של המשק, מסמיך חוק שירות עבודה בשעת חירום את שר הכלכלה, לאחר התייעצות עם שר הביטחון, להוציא צווי ריתוק לעובדים המועסקים בשירותים קיומיים, כגון אספקת מים, מזון וחשמל ושירותי בריאות, תברואה ותקשורת. מתוך הנחה שרוב כוח העבודה מגויס לצבא או למשימות אחרות, מוסמך שר הכלכלה להתיר עבודת נוער גם בשעות הלילה.
סמכות נוספת ניתנת לשר התקשורת, שרשאי להורות לבעלי רישיונות לפי חוק התקשורת (בזק ושידורים) לבצע פעולות מסוימות, להפסיק לתת שירות או להעמיד את המערכות שלהם לרשות כוחות הביטחון.
שר הפנים רשאי להתיר לרשות מקומית לפעול מחוץ לתחומה לשם סיוע לרשות מקומית אחרת, המצויה בשטח בו הוכרז מצב מיוחד בעורף, במילוי חובה, תפקיד או סמכות חיוניים, אם נוכח כי הרשות המקומית המסתייעת אינה מסוגלת לספק לתושביה שירות חיוני או שמתן השירות נפגע באופן מהותי, וכי פעילות הרשות המקומית המסייעת מחוץ לתחומה לא תפגע באופן מהותי במילוי חובותיה לפי כל דין או בשירותים שהיא מספקת לתושביה.
זכויות תושבים
בהתאם לחוק הגנה על עובדים בשעת חרום אין לפטר עובדים שנעדרו ממקום עבודתם אם קיבלו הוראה שלא להגיע למקום העבודה מקציני הצבא המוסמכים לכך. בנוסף, אין לפטר את מי שנעדר ממקום עבודתו על מנת להשגיח על ילדו אם ניתנה הוראה לסגור את בתי הספר. הוראות אלה בדבר זכויות עובדים בזמן מצב מיוחד בעורף נקבעו בשנת 2003 כהוראת שעה, ונחקקו מחדש כהוראת קבע בהליך מהיר במהלך מלחמת לבנון השנייה. בנוסף, נחתמו במהלך אותה מלחמה, ובעקבות מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, הסכמים קיבוציים שנועדו להסדיר תשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם מהסיבות דלעיל.
חוק מס רכוש וקרן פיצויים קובע הוראות בדבר מתן פיצויים למי שנגרם לו נזק מלחמה, ללא קשר להכרזה על מצב מיוחד בעורף. בעוד שפיצויים בגין נזקים ישירים ניתנים בכל מקום, פיצויים בגין נזקים עקיפים ניתנים רק ביישובים ששר האוצר הכריז עליהם כעל יישובי ספר. מאחר שאין בהכרח חפיפה בין האזור שבו הוכרז מצב מיוחד בעורף לבין אותם יישובים, לאחר מלחמת לבנון השנייה ובמהלך מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, הותקנו תקנות שבמסגרתן הוגדרו היישובים שבאזור שבו הוכרז מצב מיוחד בעורף כיישובי ספר למשך תקופת תוקפה של ההכרזה.
סינרפטור
סינרפטור (שם מדעי: Sinraptor; מילולית: "גנב סיני" או "שודד סיני") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שחי בתור היורה ביערות סין.
דינוזאור זה התגלה בחפירות ב-1992 בשינג'יאנג, סין, אזור בו נמצאו מספר דינזוארים מהיורה כמו הצרטופסיד הקטן יינלונג, הזאורופוד הארוך ממנצ'יזאורוס והתרופוד גואלונג, מאבותיו של הטירנוזאורוס רקס. נמצאו באזור מספר שלדים שבורים או מנוקבים. כעבור שנתיים נמצא מין נוסף, אך יש מחלוקת עליו (המין Sinraptor hepingensis) האם הוא שייך לסוג הקרוב Yangchuanosaurus או שנותר בסוג זה.
תרופוד זה היה קרוב משפחה של המטריאכאנטוזאורוס ושל היאנגצ'ואנוזאורוס, כולם השתייכו למשפחת המטריאכאנטוזאוריים, שהייתה מאבותיהם של דינוזאורים טורפים כמו הקרכרודונטוזאוריים הענקיים.
אורכו של הדינוזאור הגיע ל-, גובהו ל-3 מטר ומשקלו ל-. הוא היה טורף בעל לסתות חזקות שיכל לרוץ מהר בעקבות טרפו.
יאגדטיגר
היאגדטיגר (גרמנית: Jagdtiger) היה משחית טנקים גרמני במלחמת העולם השנייה. הוא נכנס לשירות בוורמאכט רק בשנת 1944, ונלחם בשתי החזיתות עד סוף המלחמה. היאגדטיגר היה כלי הרכב המשוריין הכבד ביותר שנלחם במלחמת העולם השנייה. רק כ-88 יחידות של היאגדטיגר נבנו.
פיתוח
בעקבות הצלחתו של השטוג 3 כמשחית טנקים, ההנהגה הצבאית של גרמניה הנאצית החליטה לפתח תותח סער מתנייע שעשה שימוש בשלדה קיימת של טנק גרמני. כל משחיתי הטנקים הגרמנים במלחמת העולם השנייה חסרו צריח, וכתוצאה מכך יכלו לשאת תותח בעל קוטר גדול יותר. יתרון נוסף בטנק ללא צריח היה חיסכון בכסף ובזמן הייצור, מאחר שנדרשו פחות חלקים מורכבים לייצור.
מאפיינים
היאגדטיגר השתמש בשלדת הטיגר II, ובמקום צריח הורכב תא משוריין גדול על התובה. מיגונו החזיתי העבה, שהיה כמעט בלתי חדיר לנשקי הנ"ט בתקופה, הגדיל את משקלו של הכלי שעמד על כ-71 טונות, מה שהפך אותו לרכב המשוריין הכבד ביותר שנכנס לשימוש במלחמת העולם השנייה, מלבד הפאנצר סימן 8 'מאוס' שמשקלו היה כ-188 טונות, אך רק שני טנקים נבנו ואלו מעולם לא השתתפו בקרב.
מה שהפך את היאגדטיגר לאחד מכלי השריון המסוכנים ביותר במלחמה היה חימושו הראשי, תותח בקוטר 128 מ"מ Pak 44 L/55, תותח הנ"ט הגדול והחזק ביותר שהותקן על כלי משוריין במלחמה, אשר היה מסוגל להשמיד כל טנק של בעלות הברית אפילו ממרחק של כ-3,500 מטרים. המחסור בצריח גרם לכך שהתותח יכל לנוע רק בכ-10 מעלות, מטרה שהייתה מחוץ לשדה האש הקטן חייבה את כל הטנק לזוז לעברה.
היאגדטיגר אמנם היה כלי מרשים מבחינת המיגון וכוח האש, אך הוא סבל ממגוון רב של בעיות מכניות וטכניות בגלל משקלו העצום והמנוע החלש שלו. המגבלות הטקטיות שלו היו ברורות, אפילו באופי הלחימה הגנתי של 1944-45. בסופו של דבר יותר יאגדטיגרים אבדו בגלל בעיות מכניות מאשר לאש האויב.
היסטוריה קרבית
רק כשלושה יאגדטיגרים שרדו את המלחמה; הראשון מוצג במוזיאון הצבאי במרילנד ארצות הברית, השני במוזיאון הטנקים בבוינגטון שבאנגליה, והשלישי במוזיאון הטנקים בקובינקה שברוסיה.
שמורת מרכז סורינאם
גאוגרפיה ואקלים
השמורה, כמו סורינאם כולם, היא חלק מטבלת גיאנה שנוצרה בפרקמבריון לפני כשני מיליארדי שנים. היא שוכנת על מסיב קשיח של סלעים עניים במינרלים מהפרוטרוזואיקון. באזור צוקי גרניט בודדים וקרחים המתרוממים מעל צמרות היער, ועליהם נמנים "פולצברג דום" (Voltzberg Dome) הנישא לגובה של 250 מטר, "פאן סטוקמברג" (Van Stockemberg) שגובהו 360 מטר ו"ביצת השטן" (Devil's Egg) שכשמה כן היא - סלע ענק בצורת ביצה בגובה של כמה מאות מטרים. השמורה מקיפה את יער הבראשית הטרופי בשטחו של אגן הניקוז העליון של נהר קופנמה (Coppename), נהרה העיקרי של המדינה, ומשתרעת בשוליה הצפוניים של האמזוניה. לאורך נהרותיו ויובליו הרבים של הקופנמה ישנם מפלים רבים, והידוע שבהם הוא "מתחם סולו" (sulu complex), קובץ מפלים המשתרעים לאורך שני קילומטים. בצפונה של השמורה מספר הרי שולחן שפסגתם שטוחה (Tepuis או Tafelberg). השמורה משתרעת בין גובה של 25 מטר בצפון ועד 1,230 מטר בפסגת יוליאנה (Juliana Top) שבדרומה.
האקלים טרופי אופייני עם טמפרטורת יום קבועה למדי של 27ºC ותנודות של עד 2ºC בלבד. כמות המשקעים נעה בין 1,750 ל-3,000 מ"מ והלחות גבוהה. העונות הגשומות הן מאפריל עד אוגוסט ומדצמבר לינואר.
היסטוריה
השמורה איגדה עם היווצרה שלושה אזורי שימור קטנים יותר: שמורת רלייהאוולן (Raleighvallen) בצפון, שמורת טאפלברג (Tafelberg) במרכז ושמורת איילרטס דה האן חברכטה (Eilerts de Hann Gebergte) בדרום. היא חיברה את השלוש ויצרה מעבר אקולוגי רחב מידות, הנמשך דרומה מהשמורה ועד לגבולן המשותף של סורינאם וברזיל. כאמור שלוש השמורות חוברו, ולשטחן הכולל המשתרע על פני 4,380 קמ"ר נוסף שטח גדול כמעט פי ארבעה, המהווה יחידה מוגנת אחת מאז 1998.
החי והצומח
שטחו של הפארק מצטיין בעושר של חי וצומח. הפלורה כוללת כמעט 6,000 זנים שונים של צמחים וסקולאריים, המתקיימים ביערות הטרופיים ובחורש הסוואנה. קיימים מספר אזורים מבודדים של חורש האופייני לסביבת ביצות. בעלי החיים בשמורה טיפוסיים לאזור, וכוללים את היגואר, הארמדילו, לוטרת ענק, הטפיר, העצלן, ושמונה סוגים של פרימטים. לאלה נוספים כ-400 מיני עופות.
האדם
צפונה של השמורה היה נושב לפני בוא האירופים ומספר ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך. עוד ידוע כי אינדיאנים ישבו בשטח השמורה במאה ה-17, אך בכך מתמצאים הממצאים ההיסטוריים באזור. אף שבשמורה אין יישובי קבע יש שלוש קהילות אינדיאנים מקומיים המתקיימות בשוליו. חלק מהתושבים שימשו בעבר כמדריכים, כסבלים או כשומרים.
ג'סי ספנסר
ג'סי גורדון ספנסר (באנגלית: Jesse Gordon Spencer; נולד ב-12 בפברואר 1979) הוא שחקן ומוזיקאי אוסטרלי. ידוע בשל גילום דמותו של ביל קנדי (אנ') באופרת הסבון "שכנים שכנים" (2000-1994), בתור ד"ר רוברט צ'ייס (אנ') בסדרה "האוס" (2012-2004) של FOX, ובתור קפטן מת׳יו קייסי (אנ') בסדרה "שיקגו FIRE" ( 2022-2012) של רשת NBC.
ביוגרפיה
ספנסר נולד במלבורן שבאוסטרליה, לרודני ספנסר, רדיולוג במקצועו, ולרובין ספנסר. שני הוריו הם פוליטיקאים, מייסדי המפלגה הפוליטית-ימנית לשעבר "Australians Against Further Immigration". ספנסר הוא השלישי מתוך מארבעה אחים. לו שני אחים גדולים: טרני ספנסר, מנתח אוקולופלסטי, ולוק ספנסר, מנתח אורתופדי. אחותו הצעירה, פולי ספנסר, היא מרדימה. בבגרותו, למד בבית הספר היסודי של קנטברי ובתיכון סקוטש במלבורן, אותו סיים ב-1997. כשלמד בתיכון, הוא עשה אודישנים לאופרת הסבון "שכנים שכנים". ספנסר התקבל לאוניברסיטת מונש אך דחה זאת להמשך קריירת המשחק.
משחק
בשנת 1991, כאשר היה בן 12, שיחק בהפקה של המחזמר "המלך ואני" בתור לואיס, בנה של אנה. שנה לאחר מכן גילם את כריסטופר רובין בהפקה מקומית של "פו הדב" שהוצג בתיאטרון אלכסנדר.
בשנת 1994 החל לגלם את בילי קנדי באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים" עד 2000, אך בשנת 2005 שב לתפקיד אורח בפרק חגיגי לציון 20 שנה לעליית הסדרה. ב-1999 זכה בפרס לוגי הכסף בקטגוריית השחקן הפופולרי ביותר, לאחר ששנה קודמת קיבל מועמדות לפרס זה אך לא זכה. בשנים שלאחר מכן שיחק בסרטי הקולנוע "לונדון המנצחת" (2001) בכיכובן של האחיות אולסן, בסרט האוסטרלי "לשחות נגד הזרם" לצד ג'פרי ראש משנת 2003, ובסרטו של בועז יכין "בנות בסטייל" (2003) לצדה של בריטני מרפי.
בשנת 1998 גילם למשך שנה את פיטר פן במחזה "פיטר פן" שעלה בהצלחה רבה בWhite Rock Theatre בהייסטינגס, אנגליה. שנה לאחר מכן, החל לגלם ג'ק במחזה "ג'ק ואפון הפלא" במרכז לאמנויות הבמה בוולברהמפטון, אנגליה.
בשנת 2006 הוא שיחק בסרט "שגשוג" לצד ג'ניפר מוריסון, אשר איתה שיחק גם ב"האוס".
ב-2009 השתתף בוידאו קליפ לשירה של קייטלין קרוסבי "Still Have My Heart". ב-2010 השתתף בוידאו קליפ לשירה של קתרין מקפי "Say Goodbye", מתוך אלבומה השני "Unbroken".
החל משנת 2012 משחק ספנסר בתור מת'יו קייסי, קפטן המחלקה למכבי אש בסדרת הדרמה המצליחה "שיקגו FIRE", המשודרת ברשת NBC. בשנת 2021, עזב ספנסר את התכנית בסוף עונתה העשירית.
מוזיקה
ספנסר החל את הקריירה המוזיקלית שלו עם מקהלת הבנים האוסטרלית, והופיע איתם בשנים 1986 עד 1992.