cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדולף פרידמן
קורות חייו
פרידמן, יליד ברלין, היה בין מייסדי "החברה היהודית ההומאניטרית" ב-1893, יחד עם ארתור מנחם הנטקה, מקס בודנהיימר, מקס אופנהיימר, בחסותו ובתמיכתו של היינריך לווה. גישת אגודה זו בראשיתה הייתה הגדרה עצמית כגרמנים בני דת משה, תוך רצון להימנע מסוגיות של נאמנות כפולה. בתחילת דרכם ספגו התנגדות הן מגורמים רבניים והן מגורמים יהודים-ליברלים. בהמשך התמזגה האגודה עם ארגון סטודנטים יהודים, ואימצה את הציונות המדינית, ולבסוף אוחדה להסתדרות הציונית בברלין. החל מהקונגרס הציוני העולמי השני היה פרידמן למקורבו של בנימין זאב הרצל והוציא לפועל בשליחותו נושאים מדיניים שונים. בין השאר, במסגרת תוכנית אל עריש השתתף פרידמן ב-1903 במשלחת הסקר מטעם ההסתדרות הציונית למצרים, והמשיך גם למסע בארץ ישראל.
פרידמן היה חבר הוועד הפועל הציוני בין 1903–1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעל בברן, שווייץ, בין השאר להעברת כספי סיוע מיהודי ארצות הברית ליהודי ליטא.
במהלך כל פעילותו הציונית, נשאר נאמן לערכי ציונות המדינית, ודחה את גישת הציונות המעשית. בשל אמונתו בקידום הציונות בעבודה מדינית, לא שאף לחיות בארץ ישראל. כאשר גברה גישת הציונות הסינתטית איבד מהשפעתו בוועד הפועל.
מ-1920 היה פעיל בקרן היסוד בהולנד. כשליח קרן היסוד השתתף גם בוועידות קרן היסוד בווינה ובלוצרן, ופעל גם בהונגריה. ב-1925 נפגש בירושלים במסגרת שליחותו עם סטיוארט סיימס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט.
פרידמן פרסם מספר ספרים בנושאים ציוניים, בין השאר ב-Was will der Zionismus :1903, ב-1904: Reisebilder aus Palaestina. ב-1908 פורסם הלקסיקון הציוני Zionistisches abc Buch, אשר פרידמן היה עורכו הראשי. ב-1914 פרסם ביוגרפיה ראשונה של הרצל, בשם "Das Leben Theodor Herzls". ב-1916 פרסם ביוגרפיה של דוד וולפסון.
באוקטובר 1932 נפצע קשות בתאונת דרכים באמסטרדם, בעקבותיה נפטר בדצמבר 1932. אשתו, רוזה פרידמן, נכדת הרב רש"ר הירש, עלתה לארץ לאחר מותו עם בתם היחידה. הבת נישאה בארץ ונפטרה זמן קצר לאחר מכן.
המהפכה התעשייתית השנייה
ידועה גם כ"מהפכה הטכנולוגית" עקב ההתפתחות של טכנולוגיות רבות בזמנה, כגון: החשמל, הרכב הפרטי, תעשיית הפלדה, הטלגרף, רדיו, טלפון, הנורה החשמלית, שיטת פס הייצור, מנוע הבעירה הפנימי, דשנים כימיים, כרטיסי הניקוב, וכלי התעופה הראשונים ששימשו בפועל לצורכי תחבורה.
לצד התפתחות טכנולוגיות חדשות מאופיינת המהפכה התעשייתית השנייה בהמשך ההתפתחות של טכנולוגיות רבות שמקורן במהפכה התעשייתית כגון: סירות המנוע, הרכבות, תהליכי מיכון ושיטות ייצור. המהפכות הטכנולוגיות התפתחו לצד ההתפתחות של תעשיות כלכליות חדשות כגון תעשיית הנפט, פלדה, חשמל, תקשורת שנשלטו בחלקן על ידי תאגידי ענק שזירזו תהליכים של גלובליזציה וסחר בינלאומי. המהפכה התעשייתית השנייה נחשבת למהפכה שהפכה את ארצות הברית למעצמה עולמית לצד השפעה מסיבית על מדינות מערב אירופאיות רבות כגון: גרמניה, צרפת, בריטניה הולנד ועוד. בעקבות מעברים לעיר היו גלים של חילון, וכן חינוך נרחב יותר שאפשר עיתונות ובניית מפלגת המון. המהפכה התעשייתית השנייה שהתרחשה לקראת סוף המאה ה-19, וסבבה סביב פיתוחים כמו:
פלדה
בעקבות התפתחות טכנולוגית של שיטות לייצור המוני של פלדה ובמיוחד תהליך בסמר, החל בארצות הברית תהליך בקנה מידה היסטורי של בנייה גשרים ומבני מגורים ומשרדים גבוהים מאוד שכונו עם השנים גורדי שחקים.
התהליך החל ב-1874 עם סיום בניית גשר הפלדה הראשון בעולם, גשר אידס, לאחר 7 שנים של בנייה, גשר שנבנה בסנט לואיס במדינת מיזורי שבארצות הברית ואיפשר מעבר מעל נהר המיסיסיפי. הגשר נבנה לצרכים עסקיים על ידי חברת "Keystone Bridge Company" שנוהלה ומומנה בידי אנדרו קרנגי מתוך אמונה בפלדה כדור הבא של חומרי הבנייה.
ההשקעה של קרנגי זכתה להצלחה. הוא הקים את חברת הפלדה "Carnegie Steel Company" והפך אותה לאחת החברות הגדולות והמשמעותיות ביותר בשוק האמריקאי לייצור הפלדה.
בשנת 1884 נבנה גורד השחקים שתוכנן על יד ויליאם לה ברון ג'ני בשם "בניין הום אינשורנס" בעיר שיקגו, והיה לגורד השחקים הראשון שנבנה אי פעם בעולם. "בניין הום אינשורנס" נבנה בעזרת שלד בניין עשוי מפלדה.
התפשטות הרכבות
במהלך המהפכה התעשייתית השנייה התפשטו פסי הרכבת לאורך מערב אירופה וארצות הברית תוך כדי שהם מקשרים בן אזורים מרוחקים ומאפשרים סחר בהיקפים חסרי תקדים.
שינויים גלובליים בכלכלה העולמית
במהלך החצי השני של המהפכה התעשייתית השנייה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית נודעה הכלכלה האמריקאית ככלכלה מונופוליסטית שנשלטת בידי מספר בעלי הון שכונו הברונים השודדים/יזמי התעשייה. מתוכה יצאו תאגידי ענק שהפכו למרכזים של תעשיות חדשות כגון פלדה, נפט וחשמל.
ביניהם לפי תעשיות : ג'ון ד. רוקפלר (נפט), אנדרו קרנגי (פלדה), קורנליוס ואנדרבילט (רכבות וספינות), ג'יימס ביוקנן דיוק (טבק) וג'יי. פי. מורגן בנקאי עשיר, שנחשב למשמעותי ביותר מבין הברונים השודדים ושלט על תעשיות רבות כגון: בנקאות, חשמל, תקשורת ופלדה (לאחר שרכש את תעשיית הפלדה של אנדרו קרנגי).
Benelli M4
Benelli M4 (מוכר גם כ-Benelli M1014) הוא שוטגאן איטלקי מתוצרת חברת Benelli.
היסטוריה
לאור תוצאות מחקר שנערך בצבא ארצות הברית, פורסמה ב-4 במאי 1998, הודעה על פיה צבא ארצות הברית מתעניין בנשק חדש בקליבר gauge 12, חצי אוטומטי לשימוש כרובה לחימה סטנדרטי.
חברת Benelli פיתחה את Benelli M4 אשר עמד בדרישות המכרז, ונבחר כשוטגאן הראשי והסטנדרטי בחיל הנחתים.
מוהואיים
מוהואיים (שם מדעי: Mohoidae) היא משפחה של ציפורי שיר נכחדת של מינים שחיו באיי הוואי והותאמו לתזונה מצוף פרחים. עד לאחרונה הם נחשבו לקרובי משפחתם של הדבשניים אך בעקבות מחקרים התברר שהם דווקא מקורבים יותר לציצניתיים ולחטפיות המשי וכן לעוף שח-דקלים ופחות לעופות האוסטרליים. הדמיון ביניהם כמו גם הדמיון לצופיתיים נובע מאבולוציה מתכנסת מאבות שונים שהותאמו לתזונה מצוף פרחים. כמו כן הם בעלי דימיון גדול למיני הפרושיים, פרושי הוואי שהם בעלי עיצוב מקור דומה.
אלו היו עופות בעלי גוף שחור וראשים כהים עם מקורים שחורים ארוכים ומעוקלים שהותאמו לפרחי הוואי הטרופיים. אורכם הגיע עד 30 ס"מ והם היו בעלי נוצות זהובות מתחת לכנפיים ובאזור השת ובכמה מינים גם על הכתפיים. נוצות הזנב ארוכות ואפורות-לבנות.
עופות אלו נכחדו כולם עד 1987 מהוואי ונחשבים למשפחה היחידה שנכחדה כולה בעת המודרנית. הם נכחדו עקב אובדן היערות בהם הן חיו אך בעיקר בגלל ציד של האנשים שהגיעו כדי להתקשט עם נוצותיהם המשובחות. חלקם נכחדו עקב מלריה שהובאה על ידי האדם והחיות שהביא עמו.
מיון
יש המשייכים למשפחה גם את הסוג הנכחד פיופיו (Turnagra) אך מקובל לסווג אותו במשפחת הזהבניים.
אריצרוצרסיים
אריצרוצרסיים (שם מדעי: Erythrocercidae) היא משפחה של ציפורי שיר, בה סוג יחיד - חטפית צהובה (Erythrocercus), המצויה רק באפריקה שמדרום לסהרה. בעבר היא נחשבה לחלק ממשפחת החטפיתיים, למונרכיתיים או לסבכיים אך מוגדרים כעת כמשפחה עצמאית.
אורך ציפורים אלה 9–12 ס"מ ומשקלם 5–8 גרם. הם בעלי צבעים חומים וצהובים באזור הבטן. העיניים צהובות ויש להם כיפה אדמדמה על הראש. הם חיים בין העצים ברחבי אפריקה ומחפשים חרקים בין העצים והזלזלים שביערות הגשם.
הן עופות מונוגמיות המקננות בקני עץ על הענפים.
הורם מלך גזר
הורם היה מלך גזר הכנענית שנזכר ב:
מלחמתו ביהושוע בן נון
הורם מלך גזר הוא המלך היחיד שהעז לתקוף את צבאו של יהושע בן נון לבדו, בלי להתארגן בברית עם מלכים נוספים (כפי שעשה אדוני-צדק מלך ירושלים, אשר פתח במלחמה עם גבעון, בעלת בריתם של העברים, רק בראש ברית שכללה ארבעה מלכים נוספים). ניתן להסביר תעוזה זו בכך שהייתה זו מתקפה נואשת של מלך אחור חרדה, או להפך: שגזר הייתה עיר חזקה ועצמאית עם צבא מיומן, ולכן האמין הורם שכוחו יעמוד לו לנצח את יהושע.
למרות הניצחון המזהיר של יהושע ובני ישראל על הורם ואנשיו העיר גזר נזכרת כעיר כנענית גם בספר שופטים (כנראה מסורת כיבוש אחרת לפי ד״ר נילי ואזנה) ובספר מלכים, בו מוזכר כי עד ימי שלמה המלך לא נכבשה גזר עד שפרעה חותנו של שלמה (כנראה הכוונה לסיאמון) כבש אותה מן הכנענים ונתנה כמתנת חתונה לשלמה לרגל נישואיו לבת פרעה.
קרב ביבראקטה
קרב ביבראקטה (בלטינית: Bibracte) היה קרב גדול בין קואליציית השבטים ההלווטית לצבא הרומי בראשותו של יוליוס קיסר שהתחרש בשנת 58 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה. היה זה הקרב הסדור הגדול הראשון שניהל יוליוס קיסר בעת כיבושה של גאליה. יוליוס קיסר השתמש בבקשות הגאלים לעזרה מפני ההגירה ההלווטית כדי להרחיב את תחום ההשפעה הרומית בגאליה ועל ידי כך לזכות בעילה החוקית שהיה זקוק לה כדי להתחיל בכיבושה של גאליה. הוא הציג עצמו כמגן הגאלים מפני פולשים שונים ומכונן הסדר באזור זה. בפועל לא רק שלא הגן על הגאלים, אלא שיעבד אותם וכבש את ארצותיהם.
הקרב היה שיאו של עימות בין שבט ההלווטים ובעלי בריתם שביקשו להגר לגאליה ויוליוס קיסר שביקש למנוע זאת מהם. ההלווטים חשו לא בטוחים במולדתם שלא הצליחה לכלכל את אוכלוסייתם הגדולה וחשו בלחץ השבטים הגרמאנים שביקשו להתיישב במקום. הפתרון שבחרו היה הגירה מערבה לעבר גאליה, שנראתה להם מטרה קלה יותר מאשר התמודדות עם השבטים הגרמאנים. תבוסת ההלווטים בקרב הייתה מוחצת. מרביתם נהרגו או נפוצו לכל עבר ורק בערך שליש חזרו למולדתם לאחר התבוסה. רק שבט הבויים (Boii) הקטן הורשה להתיישב בגאליה.
רקע
הסיבה המידית לקרב, כמו גם למלחמת גאליה כולה, היא הגירת ההלווטים מאזור השפלה השווייצרית לגאליה. הכנות ההגירה ההלווטיות היו ידועות עוד בשנת 60 לפנה"ס. השבטים הגאלים, ובמיוחד האיידואים, חששו מהגירתו של שבט חזק זה שהיה עשוי לפגוע במאזן הכוחות בתוך גאליה פנו לרומא בבקשת סיוע. כשההגירה החלה הלכה למעשה, היה יוליוס קיסר נציב בגאליה קיסאלפינה ואיליריקום. קיסר שחיפש לעצמו הזדמנות לזכות בתהילה על ידי יציאה למלחמה מיהר לנצל את ההזדמנות.
קיסר הצליח להדביק את הגאלים ליד נהר אראר (סון המודרנית). מרבית הגאלים חצו כבר את הנהר, אך שבט הטיגורונים עדיין שהה בגדה שאליה הגיעו הרומאים. בקרב קצר שהתפתח במקום הצליח קיסר להביס את הגאלים, שלא היו מוכנים לעימות עם הצבא הרומי. בני השבט שלא נהרגו בקרב נפוצו לכל עבר וקיסר המשיך במרדפו אחרי ההלווטים ובני בריתם. הוא הדביק אותם לבסוס ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של שבט האיידואים וקרב גדול התפתח במקום.
הצבא הרומי
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
פיקודו של הצבא הרומאי והטקטיקה
המפקד העליון של הצבא הרומאי בקרב היה גאיוס יוליוס קיסר. על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה. על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב. הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם. החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, איפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים. כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא.
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט (ראו איור). במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב. נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע. כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכל בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת. כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני פילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש. מיד עם המגע עם האויב, הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה נתנו מכה עם המגן בפניו של היריב ושלפו את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה. אם ההסתערות הראשונה לא הצליחה, היה המפקד משלב את הקו השני והשלישי או מנסה לאגף את האויב. אם דבר מזה לא עזר, הייתה מופעלת העתודה כדי ליצור נקודת כובד ולפרוץ בעזרתה את קווי האויב.
המהגרים
הגאלים לא הותירו עדות כתובה, לכן קשה לשחזר את ממדי הצבא הגאלי שלקח חלק בקרב. יוליוס קיסר טוען בספרו מלחמת גאליה שההלווטים ערכו מפקד וכתבו את התוצאות באותיות יווניות והמפקד מנה כביכול 368,000 מהגרים, מהם כ-92,000 לוחמים. בהיעדר נתון אחר, משתמשים בדרך כלל בנתון זה.
בקרבת שדה הקרב נכחו לא רק הלוחמים הגאלים, אלא גם נשים, זקנים וילדים. הנשים לקחו לעיתים חלק בלחימה, אך מרביתן נותרו במחנה.
קיסר מוסר שקבוצות אלה לקחו חלק בהגירה ההלווטית:
צורת הלחימה
החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
הקרב
ערב הקרב החליט קיסר לפצל את צבאו ולמען החשאיות התקרב אליו בלילה. הוא שלח את סגנו, הלגאטוס טיטוס לאביינוס עם שני לגיונות לכבוש עמדה בראש גבעה הסמוכה למחנה ההלווטי. יוליוס קיסר יצא עם 4 לגיונות נוספים לכיוון המחנה ההלווטי עצמו. תוכניתו הייתה לתקוף את המחנה ההלווטי עם ארבעת הלגיונות שתחת פיקודו הישיר וברגע הקריטי להורות ללאביינוס לתקוף מעמדתו העדיפה.
עם עלות השחר דיווח סיור רכוב שסרק את השטח לפני שדרת צבאו של קיסר שהגבעה המדוברת תפוסה על ידי הלווטים ולא על ידי לאביינוס כמתוכנן. בגלל השעה המאוחרת לא ניתן היה לאמת את הדיווח וקיסר המתין עד אור הבוקר כדי לגלות לשלוח סיור נוסף ולברר באופן ודאי את זהות הכוח הניצב בראש הגבעה. הסיור נשלח עם שחר וגילה שהגבעה תפוסה על ידי אנשיו של לאביינוס ולא על ידי ההלווטים כפי שדיווח הסיור הקודם יום לפני כן. היות שגורם ההפתעה אבד, החליט קיסר לסוב על עקבותיו ולחזור לביבראקטה ולחדש את מלאי האספקה. הדבר נודע להלווטים ואלה החליטו לתקוף את הצבא הרומי בדרך.
התקפת הפתע הגאלית כשלה ויוליוס קיסר גילה את כוונותיהם והספיק לערוך את כוחותיו בתבנית קרבית. בתחילת הקרב תפס יוליוס קיסר עמדה עדיפה בראש גבעה וחילק את צבאו לשני חלקים. החלק הקטן יותר כלל את שני הלגיונות החדשים והלא מנוסים (11 ו-12) ואת חיל העזר. שני הלגיונות האלה הציבו בתוך מחנה מבוצר כעתודה זמינה. את יתרת צבאו שכלל 4 לגיונות מנוסים הציב בחזית, פרוסים בשלושה קווים, כמקובל בתורת הלחימה הרומית. יתרה מכך, החליט קיסר באופן חריג וחד פעמי לרדת מסוסו וניצב עם חייליו הרגליים. היות שזה היה הקרב הגדול הראשון במערכה, חש קיסר שעליו לעשות זאת. כדי לחזק את רוחם של חייליו, אך פגע ביכולת השליטה של קיסר על צבאו. הייתה זו הפעם היחידה במלחמת גאליה שבה ירד מראש מהסוס כדי להיות קרוב לחיל הרגלים.
ההלווטים הסתדרו מולו בגוש צפוף בלי חלוקה ליחידות משנה ותקפו את הרומאים שניצבו במעלה הגבעה. ההתקפה הראשונה נתקלה במטח כידוני הפילום שהוטלו עליהם מלמעלה. הלווטים רבים נפגעו ורבים אחרים אבדו את מגניהם שהפכו לחסרי תועלת אחרי שהפילום ננעץ בהם. מיד לאחר מטח כידוני הפילום, בעוד ההלווטים עדיין המומים מהאבדות שספגו, תקפו הרומאים מעמדתם העדיפה את העמדות ההלווטיות. ההלווטים נלחמו בגבורה, אך הרומאים החלו לגבור עליהם והמערך שלהם החל להתפורר.
בשלב זה הופיעה תגבורת הלווטית של 15,000 לוחמים שהורכבה מבני שבטי הבויים והטולינגים באגפו של הצבא הרומי. גם הכוחות שניצבו מול חזית המערך הרומי, שידדו את מערכיהם ותקפו במשנה מרץ את הקו הרומי. קיסר לא רצה לשתף את חייליו הלא מנוסים ששהו במחנה וניצבו בעתודה. במקום להשתמש בהם, הורה ללגיונרים, שניצבו בשורה השלישית של המערך שלו וטרם השתתפו בקרב, לפנות לעבר האיום ולטפל בו.
החתול במגפיים (שרק)
החתול במגפיים (באנגלית: Puss in Boots) הוא דמות בדיונית של חתול בית המופיע בסדרת סרטי "שרק". דמותו של החתול במגפיים הופיעה לראשונה בשנת 2004 בסרט "שרק 2", ונוצרה על ידי אנדרו אדמסון בהשראת המעשייה "החתול במגפיים" מאת שארל פרו.
החתול במגפיים הוא חתול קסום בעל יכולת דיבור. החתול עובד כשכיר חרב, ומיומן בלחימת סיף ובשימוש בחרבות. לאחר שהמלך הרולד חיפש אחר אדם שיהרוג עבורו את שרק, הוא שכר את החתול, שבסופו של דבר לא ביצע זאת, והפך לבעל ברית שלו. החתול עזר לשרק להביס את הפיה הסנדקית, ולאחר מכן גם למצוא את יורש העצר ארתור, ובהבסת מקסים. החתול התיידד עם חמור, והשניים הפכו לחברים הטובים ביותר.
בסדרת סרטי הקולנוע, דובבה דמותו של החתול במגפיים בגרסה האנגלית על ידי אנטוניו בנדרס, ובגרסה העברית על ידי דרור קרן ואסף פריינטא, כאשר הראשון דיבב אותו ב"שרק 2" וב"החתול של שרק", בעוד השני דיבב אותו ב"שרק השלישי" וב"שרק לנצח".
ב-2015 יצאה בנטפליקס סדרת אנימציה בשם "הרפתקאות החתול במגפיים" שם המדבב של הדמות מתחלף לאריק באוזה. בישראל הסדרה משודרת בערוץ הילדים החל מ-2016 והמדבב התחלף לאלי לולאי.
החתול של שרק
החתול והמפטי היו ל"מנודים" בחברה, וזכו ליחס מלגלג מצד בני האנוש. יום אחד, החתול הציל שלא במכוון את מפקד המשטרה המקומית, וזכה לתהילה רבה. החתול הפך לגיבור, והביע רצון לא להמשיך עוד בגנבות, מה שהביא את זעמו של המפטי, שראה בו בוגד. לילה אחד רימה המפטי את החתול וגרם לו שלא מדעתו לשדוד את הבנק המקומי. תוך מרדף משטרתי אחריהם הבחין החתול בפניה העצובות של אימלדה, וליבה נשבר בקרבה בראותה אותו שב לכאורה לחיי פשע. העגלה התהפכה על הגשר וצנחה לנהר מתחתיו על שללה, ואז החתול נטש את המפטי לגורלו וברח מסן ריקרדו כפושע נמלט, לאחר שאיבד את כל היקר לו.
החתול נזף בהמפטי על אשר עשה לו בעבר, אך המפטי הדגיש כי הוא אדם שונה, וביקש מהחתול להצטרף אליו בחיפוש אחר השעועית שתוביל לביצי הזהב של האווז, אם כי הוא התנגד בתוקף. קיטי שאלה את החתול בדבר סירובו התקיף, והחתול החל לספר לה על עברם, אך היא השתעממה, ונרדמה. בבוקר שלמחרת, בעקבות בקשתו של המפטי לזכות מצד החתול בהזדמנות שנייה, החתול הסכים להצטרף אליו ואל קיטי במציאת השעועית. השלושה החלו לתכנן כיצד יגנבו את השעועית, ויצאו לעבר מדבר מרוחק, מאחר ששמעו כי בו ג'ק וג'יל, בעלי השעועית, נמצאים.
במדבר, השלושה פצחו במרדף אחר ג'ק וג'יל, שבמהלכו החתול כמעט מצא את מותו בנפילה לתוך קניון. בסופו של דבר, השלושה הצליחו להכניע את ג'ק וג'יל, וברחו יחד עם השעועית. אחר חיפושים קצרים, הם מצאו מקום מוצל, ושתלו בו את השעועית. השעועית צמחה באופן מואץ, והתנשאה אל מעל לעננים. שם גילו השלושה כי הם יכולים להלך עליהם, והבחינו בטירה ענקית מרחפת והחלו לצעוד לעברה. בתוך הטירה, השלושה הבחינו בג'ונגל ענקי ומתוכו בקעו שאגותיו של יצור אימתני ומפלצתי ועצים נרמסו. המפטי הסביר להם כי זהו "האימה הגדולה" - המפלצת השומרת על אווזת ביצי הזהב, וכי האגדה מספרת כי המתבונן במפלצת יתאבן מייד, על כן עליהם לשמור את עיניהם מכל משמר. בתוככי הג'ונגל הם מצאו קרחת יער גדולה ובה האווזה האגדית. הם החליטו לחטוף את האווזה, ונמלטו מן "האימה הגדולה" בעור שיניהם. השלושה השתלשלו בחזרה לאדמה, וכרתו את ענף השעועית על-מנת ש"האימה הגדולה" לא תוכל לרדת.
בלילה, המפטי נזף בקיטי, מכיוון שחשד כי היא התאהבה בחתול, ולאחר מכן הלך לישון לצד החתול, שאמר לו כי הוא שמח לקבל את אחיו בחזרה. כאשר השלושה כולם נרדמו, ג'ק וג'יל הגיחו, עילפו את החתול, וחטפו אותו. בבוקר, החתול התעורר כשהוא לבדו באמצע מדבר כשסביבו אוכלי נבלות. החתול ההמום הלך בעקבות סימני גלגלים שמצא, והגיע לסן ריקרדו. החתול מצא סימנים לכך שהמפטי נמצא בעיר, ומצא אותו חוגג יחד עם ג'ק וג'יל. החתול הרגיש נבגד, וכששאל בדבר, הוא הופתע לדעת כי המפטי שיקר לו במשך כל הזמן, ורק חיפש אחריו נקמה. לקריאתו של המפטי הופיעו אנשי המשטרה ואסרו את החתול.
בכלא, החתול פוגש באסיר בשם אנדי "ג'ק" בינסטוק - הבעלים האמיתיים של השעועית הקסומה, וזה מספר לו כי המפטי הבוגד תכנן את כל המהלך כדי לנקום בעיר כולה כאשר "האימה הגדולה" - אם האווזה האגדית - תגיע ותחריב את העיר כולה בחיפושיה אחרי האווזה. החתול דורש להשתחרר, אך השומר מגחך, אלא שלפתע קיטי מופיעה ומעלפת אותו. קיטי משחררת את החתול, הוא מספר לה מה צפוי לקרות והשניים יוצאים למצוא את המפטי. המפטי בתורו רוטן כי הוא מייחל מאוד לחורבן העיר וכל היקר לחתול, והחתול מתחנן כי אל לו להוציא את זעמו על העיר החפה מפשע אלא עליו בלבד. ברקע נשמעת שאגה וצלה הענקי של "האימה הגדולה" מתקרב מבעד לעננים, והמפטי חושש כי אולי עתה כבר מאוחר מדי. החתול מודיע לו נחרצות כי לעולם לא מאוחר, וכי הוא מוכן לסלוח להמפטי על הסבל הרב שגרם לו כל השנים. המפטי מתחרט ומסכים.
כאשר "האימה הגדולה" מגיעה לעיר נוצרת מהומה כללית והשלושה חוברים על מנת לעצור אותה. הם מסיחים את דעתה אל עבר הגשר, המתמוטט תחת משקלה העצום. כתוצאה מכך, אווזת הזהב והמפטי נתלים על שני חבלים נפרדים מעל התהום, והחתול נלכד בדילמה אם להציל את חברו או את האווזה. המפטי מזהיר אותו כי "האימה הגדולה" תחריב את העיר בזעמה אם האווזה תיהרג. החתול מסרב לנטוש את המפטי, והמפטי מחליט לבחור בעצמו את גורלו ומשחרר את אחיזתו בחבל, נופל אל מותו. החתול מצליח להציל את האווזה ומוסר אותה לאימה. כאשר הוא ניגש לבחון את מצבו של המפטי, הוא מגלה כי הפך לביצת זהב. האם לוקחת את האווזה והביצה, מתעופפת לעבר העננים ונעלמת.
השוטרים ההמומים ממראה עיניהם דורשים מהחתול ומקיטי להיכנע, אך ההמון הזועם קורא למשטרה לעזוב אותם במנוחה, מתוך הנחה שהם האחראים להיעלמות אם האווז, הם משתחררים. קיטי גונבת את מגפיו של החתול, מבטיחה לחזור, ובורחת. כעבור כמה ימים, קיטי מופיעה בשנית, מחזירה לחתול את מגפיו, והשניים מתנשקים.
שרק 2
כאשר המלך הרולד מחפש אחר שכיר חרב שיהרוג עבורו את שרק, הוא מגיע לבר, ומבקש המלצה. המוזגת דוריס שואלת את הרולד מה הוא מעוניין להרוג, וכשהוא עונה לה שברצונו להרוג עוג, הוא מקבל המלצה על החתול במגפיים. בעצתה של דוריס, הרולד פונה לחתול, שבתחילה מסרב, אך לאחר שמוצע לו סכום כסף גדול, הוא נענה בחיוב.
שרק השלישי
כאשר המלך הרולד חלה, החתול, יחד עם חמור, החליט להישאר ב"הרחק הרחק מכאן", על מנת לעזור לשרק ולפיונה לנהל את המדינה באופן זמני. בסופו של דבר, המלך הרולד מת, ושרק הוכתר מיידית למלך, אף על פי שהתנגד לכך. במטרה להתנער מהתפקיד, שרק החליט לצאת בחיפושים אחר יורש העצר הבא, ולקח איתו את החתול ואת חמור.
זמן קצר לאחר תחילת הנסיעה, הספינה עליה שטו התנגשה בקרחון, ונסחפה לאי בודד. באי, הארבעה פגשו מכשף מסתורי, שהחזיר אותם ל"הרחק הרחק מכאן". הקסם השתבש מעט, והוביל לכך שהחתול וחמור התחלפו בגופם.
בהרחק הרחק מכאן, הארבעה מגלים כי מקסים השתלט על הממלכה, אך עוד לפני שהם מגבשים תוכנית תקיפה, ארתור עוזב, לאחר שהוא מגלה כי שרק היה הראשון לכתר ולא הוא. בחסרנו של ארתור הם מפסידים, נכלאים, ונשלחים להצגה בה מקסים מתכנן להרוג אותם. רגע לפני שמקסים תוקע את חרבו בגופו של שרק, ארתור מופיע, ולאחר קרב קצר, הוא מביס את מקסים, וחובש את כתר המלכות. הקהל מריע, וחמור והחתול עולים לשיר, כשהגופם עדיין מוחלפים. בסופו של דבר, הקוסם מופיע, ומחזיר כל אחד לגופו.
שרק לנצח
בלחץ גידול הילדים, פיונה קראה לחתול ולחמור לעזור לטפל בילדים שלה ושל שרק, על אף התנגדותו של שרק. חתול הפך לאהוב במיוחד על ידי הילדים, וסיפר להם פעמים רבות על הדרך בה הוריהם נפגשו ועל המשברים שהם חוו. שרק לא ראה בעין יפה את דיבוריו של החתול ואת הקשר שלו עם הילדים, ונהג לסלק אותו בכל הזדמנות אפשרית.
ביום ההולדת של הילדים, שרק זעם בגלל צרות שגרמו ילדיו של חמור, וברח. שרק נפגש עם עוץ לי גוץ לי, וכרת איתו עסקה ליצירת מציאות חלופית. במציאות החלופית, שרק מצא את החתול כשמן ועצלן, כשהוא חיית המחמד של פיונה. כאשר החתול פוגש בשרק, הוא מתוודע לחייו במציאות השנייה, ומחליט "להשתקם", בכך שהוא עוזר להילחם בחלילן מהמלין, אם כי הוא נכשל בכך, ונאסר. שרק משחרר את החתול, ועוזר להוביל את התקיפה הסופית נגד עוץ לי גוץ לי.
כאשר המצב חוזר לקדמותו, שרק אומר לחתול כי הוא השלים את חובתו, אליה התחייב ב"שרק 2", וכי הוא יכול ללכת, אך החתול עונה כי הוא מרגיש שזוהי משפחתו, ונשאר.
הרפתקאות החתול במגפיים
החתול במגפיים פוגש חתולה בשם דולסינאה בשוק הגנבים. הוא דואג לשלומה ועוקב אחריה בדרכה חזרה הביתה, ומגלה את העיר החבויה סאן לורנזו. לאחר שרואה את המצב בעיר הוא מחליט להגן עליה.
שאן קליפורד
שאן קליפורד (באנגלית: Sian Clifford; נולדה ב-20 במרץ 1982) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא שיחקה בתפקיד קלייר, אחותה הבכורה של הדמות הראשית בסדרת הדרמה-קומית "פליבג" של ה-BBC משנת 2016, ובתפקיד מרתה קרולי בעיבוד של ITV ואמזון סטודיו לרומן "יריד ההבלים" משנת 2018. על הופעתה בסדרה "פליבג" הייתה קליפורד מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית שחקנית המשנה המצטיינת בסדרה קומית, והייתה מועמדת לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בתיאטרון הופיעה קליפורד במחזה "Consent" בתיאטרון הרולד פינטר, במחזה "Pains of Youth" בתיאטרון המלכותי הלאומי, וב-"The Road to Mecca" בתיאטרון ארקולה.
ביוגרפיה
קליפורד גלדה ברובע אילינג שבלונדון. יש לה אחות בשם נטלי, שהיא בעלת גלריה בניו יורק. היא תמיד ידעה שברצונה להיות שחקנית, ובנעוריה השתתפה בתיאטרון לנוער. לפני שהתקבלה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) עבדה קליפורד כיועצת כתיבה במשך שלוש שנים. ב-RADA פגשה את פיבי וולר-ברידג', שמאוחר יותר יצרה וכיכבה בסדרה "פליבג", והשתיים התיידו. ב-2006 סיימה קליפורד תואר BA במשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
בקיץ 2008 שיחקה קליפורד במחזה "The Pendulum" בתיאטרון ג'רמין סטריט שהוצג בחודש יוני. אחר כך השתתפה בפסטיבל השנתי Latitude Festival במחזה "Public Displays of Affection". בקיץ שאחר כך הופיעה קליפורד בשלוש הפקות תיאטרון. ביוני שיחקה בתפקיד קטן באופרה קאמרית בשם "Parthenogenesis" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. היא כיכבה במחזה "The Road to Mecca" בתיאטרון ארקולה, והשתתפה בסיבוב הופעות של המחזה "Is Everyone Okay?", יחד עם פיבי וולר-ברידג'.
בספטמבר 2010 כיכבה קליפורד ביצירה של תיאטרון ניסויי בשם "Pieces of Vincent" בתיאטרון ארקולה. בהמשך סתיו 2010, שיחקה בתפקיד משנה במחזה "Pains of Youth" בתיאטרון המלכותי הלאומי. בסוף אותה שנה שיחקה קליפורד בהפקה של "היפה והחיה", שוב בתיאטרון המלכותי הלאומי. ההפקה הוצגה בעונת חג המולד וזכתה להצלחה בביקורת.
במהלך הקריירה שלה, השתתפה קליפורד בסדנאות ובהקראות בהפקות של תיאטראות אוף וסט אנד. לעיתים קרובות שיתפה פעולה עם להקות התיאטרון DryWrite ו-Nabakov, ועם במאי התיאטרון ויקי ג'ונס, לינזי טרנר, אנדרו סטגול, והשחקנית תסריטאית פיבי וולר-ברידג'.
ביוני 2022 לוהקה קליפורד לתפקיד לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה אבא בהפרעה, סדרת הטלוויזיה בהפקת רוב לאו ובנו ג'ון אוון לאו שגפם משחקים בתפקידים הראשיים.
חיים אישיים
קליפורד היא צמחונית ומתרגלת מדיטציה באופן יומיומי. ב-2016 השיקה פלטפורמה של בריאות ומדיטציה בשם "Still Space".
חיוורנית
חיוורנית (שם מדעי: Hypocolius ampelinus) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחת החיוורניתיים (Hypocoliidae). תפוצתה משתרעת מעיחרק דרך איראן ועד טורקמניסטן,אפגניסטן ופקיסטן. בסתיו היא נודדת דרומה לכיוון חצי האי ערב, בחריין והודו. היא מצויה באזורים מדבריים, מטעי דקלים, ערבות ועמקים עם נהרות.
בישראל היא מזדמנת נדירה, שנצפתה עד בעיקר בדרום הארץ. שמה בא לה עקב צבעה ה"משעמם", האפור-בהיר. היא בעלת זנב ארוך ומקור קצר ושחור. בקצות כנפיה נוצות לבנות. בסיס המקור מכוסה בזיפים קטנים. הזוויגים דומים חוץ מ"מסכה" המכסה את עיניו של הזכר.
זוהי ציפור קטנה וביישנית שנוהגת להסתתר בין השיחים עד לרגע האחרון ואז לעוף. היא מסתובבת בלהקות בעיקר בזמן הנדידה והיא ניזונה בעיקר מפירות כמו תמרים, תאנים ותותים. היא אוכלת גם חרקים ובשבי היא ניזונה גם מלחם.
בעבר קישרו את החיוורנית למשפחת הבולבוליים או החנקניים אך היום מקובל להניח כי היא קרובה לציצניתיים.
תריסנאים
מאפיינים
בני הסדרה הם יצורים ימיים הקרובים לכרישים אך גופם שטוח והם בעלי פתחי נשימה ממעל לגופם. הם מוסווים על קרקעית המים כדי לחמוק מטורפים ומטרף אפשרי, כמו סרטנים ודגים קטנים. לדגים אלה אין עצמות גרמיות, למעט בשיניהם. במקומן ישנן עצמות עשויות סחוס.
לבני סדרה זו "אף" מוארך יותר משאר הבטאים, כנפיהם מחודדות יותר בצורתן והם חיים בעומקים משתנים.
משפחות
בסדרה זו ארבע משפחות:
בעבר כל המשפחות היו חלק ממשפחת התריסניתיים.
תריסניתיים
תריסניתיים (שם מדעי: Rajidae) היא משפחה בסדרה תריסנאים.
בני משפחה זו הם דגים שטוחים החיים בסמוך לקרקעית הים. הם בעלי סנפירי חזה מעוגלים ובעלי חוטם צר.
הגדולה בבני המשפחה היא תריסנית כחולה שאורכה עד 5.85 מטרים ושוקלת עד 113 קילוגרמים.
ציפורי סוכר
ציפורי סוכר (שם מדעי: Promeropidae) היא משפחה של ציפורי שיר המצויה בדרום אפריקה ובה סוג יחיד - ציפור סוכר (Promerops). עופות אלו נחשבו בעבר כקרובים לדבשניים האוסטרליים אך היום הם נחשבים לקרובים יותר לטימליים לקיכליים ולצופיות המתנהגות כמותם, כשמספר חלוקות עדיין מחשיבים אותם לצופיתיים. תפוצתם באזור אפריקה הדרומית ומצפינים עד לזימבבואה. הם חיים באזורים עשבוניים ואזורי שיחים בהם יש הרבה פרחים.
אורכם של ציפורי הסוכר 15–40 ס"מ והם בעלי נוצות זנב ארוכות מאוד ומקור ארוך ומכופף מטה. הזכרים בעלי זנב ארוך יותר מהנקבות וגם מקושטים מהם. צבע נוצות הגוף אפור אך הראש כתום עד צהוב והלחיים לבנות. כמו כן רגליהם ארוכות ולעיתים הם מהלכים מעל הפרחים.
ציפורי הסוכר הם יונקי צוף הניזונים בעיקר מצוף המכיל בתוכו סוכר. ואולם ממחקר שנעשה התברר כי הם ניזונים גם מחרקים ניזוני צף כמו דבורים ממשפחת Apidae וכן מזבובים שונים. הם ניזונים מהם כשהם מגיעים לפרחים ואז חוטפים אותם באוויר.
מנולאס
מנולאס (ביוונית: Μανωλάς) הוא שם משפחה.
קרחון מקלין (הרי באוורס)
קרחון מקלין (באנגלית: McLin Glacier) הוא קרחון יובלי, בהרי באוורס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונית לנונאטאק מקנזי ונשפך אל קרחון גרייבסון.
קרחון מקלין מחובר אל קרחון קארייר שממערב לו באוכף.
נייוויי אדלין מזין את קרחון מקלין.
גובהו של הקרחון 821 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1967–1968.
הקרחון נקרא על שמו של לוטטנט קומנדר רוברט ד. מקלין ( Robert D. McLin) מצי ארצות הברית, שהיה טייס הרקולס LC-130 בעונת מחקר זו.
ההתנגדות באושוויץ
ארגון תנועות ההתנגדות המחתרתית (באנגלית: Resistance movement in Auschwitz) במחנה הריכוז אושוויץ החל במחצית השנייה של שנת 1940, זמן קצר לאחר כניסת המחנה לפעילות במאי אותה שנה. בספטמבר 1940 הגיע למחנה ויטולד פילצקי, שהיה ריטמייסטר (קפטן) בצבא הפולני, תחת שם בדוי Tomasz Serafiński (מספר אסיר 4859), פילצקי פעל במודע כדי להיתפס על ידי הגרמנים ברחוב ולהישלח לנקודת האיסוף של האזרחי העיר (הכינוי הפולני לנקודת איסוף האזרחים בעיר, היה וואפנקה [waˈpanka] łapanka) במטרה שישלחו אותו למחנה ההשמדה שבאושוויץ ושם לאסוף מידע ולארגן את ההתנגדות מבפנים. בהנחייתו של פילצקי הוקם Związek Organizacji Wojskowej (איגוד הארגון הצבאי), ZOW. היהודים מצאו את דרכם לתנועות המחתרת במחנה רק בשנת 1943, באותה שנה גם הוקם ארגון הגג לכל ארגוני המחתרות שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק, אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz). עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי עבודות הכפייה היהודים, הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944.
אבטחת המחנה
בפועל כל ניסיון בריחה היה כרוך בסיכון רב ובענישה קולקטיבית שהיוותה גורם מרתיע ראשון במעלה. סביב המחנה הייתה אבטחה כבדה של אנשי אס אס שהפעילו מערכת אבטחה מתוחכמת ששופרה כל הזמן. הגדרות היו מחושמלות, וביניהן היה שטח הריגה ללא אזהרה. מחוץ לגדרות היה שטח של ארבעים קילומטרים רבועים שנקרא אזור הביטחון החיצוני או "אזור האינטרסים של מחנה הריכוז אושוויץ". כל התושבים הפולנים במרחב גורשו ממנו. הותר רק למספר עובדים מיומנים ונאמנים לגור סמוך למחנה. ברובם היו עובדי המחנה, כורים ועובדי הרכבת שהיו חיוניים למאמץ המלחמתי. באזור הביטחון פעלה מערכת שיטור מוגברת. האזור הוגדר כ"שטח שמור במיוחד". הכניסה והיציאה ממנו היו כפופים לאישור מיוחד שהנפיק מפקד המחנה. בכל רחבי האזור הוצבו שלטים עליהם נכתב "אזור אסור בכניסה! מסיגי גבול יירו בלי אזהרה". התושבים שהורשו להתגורר בשטח השמור היווה אוכלוסייה עוינת במיוחד לאסירים שברחו. משנתגלתה "בריחה" הוכרז מצב חירום בקרב אנשי האס אס שיצאו מידית למרדף רגלי וממונע אחר הבורחים. האסירים הבורחים היו מאוד בולטים בשטח, בראשיהם המגולחים והמספרים המקועקעים על ידיהם. מיד עם גילוי בריחה כל יחידות המשטרה והגסטפו במרחב הרייך השלישי קבלו את פרטיהם של הבורחים שהוכנסו לרשימות שחורות כך שגם לאחר שנים ניתן היה ללכוד את הבורחים.
בשנת 1940 כמות החיילים והאזרחים הפולנים שנשלחו לאושוויץ עוררו חשדות לגבי כוונת גרמניה. הקצין הפולני ויטולד פילצקי התנדב להיכנס למחנה מרצון. ב-19 בספטמבר 1940, במהלך איסוף אזרחים בעיר וורשה, ברחובות הרובע ז'וֹליבוּז', נעצר פילצקי ועד מהרה לאחר עינויים נשלח לאושוויץ (אסיר מס' 4859). בסתיו 1941 פילצקי קיבל קידום לדרגת סגן ממחתרת ורשה. מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה, כדי להעביר ממנו מסמכים על פשעי הנאצים ולהכין את התוכניות למרד במחנה ושחרור האסירים. בתחילה ארגון ההתנגדות באושוויץ היה מורכב מהאסירים הפוליטיים והשבויים הפולנים ששרתו בצבא הפולני ומילאו תפקידים בולטים בארגון. בפברואר 1942 קולונל (שהמסתתר במחנה תחת השם הבדוי יאן הילקנר) ארגן את איגוד המאבק המזוין  Związek Walki Zbrojnej (ZWZ).
באותה תקופה החלו הפעילים הכלואים במחנה חברי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), כמו סטניסלב דובואה, להקים ארגונים משלהם (דובואה הוצא להורג על ידי האס אס ב-1942). בנוסף, אסירים הקשורים לימין הפולני לפני המלחמה, כמו יאן מוסדורף ורומן ריברסקי, הקימו גם הם קבוצת התנגדות משלהם. ככל שגדל מספר האסירים והתרחב המחנה, נעשו מאמצים לאחד את תנועות ההתנגדות הפולניות השונות בתוך אושוויץ. איחוד זה הושג בשנת 1942 כאשר ZOW וקבוצות קטנות יותר הקימו ארגון אחד הקשור לארמייה קריובה הפולני (Armia Krajowa, AK), היורשת של ZWZ. המפקד הראשון של הקבוצה הגדולה ביותר היה ראביץ', שהועבר למחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-1942. אחריו פקד על האיחוד, שנהרג בהוצאה להורג המונית באוקטובר 1943. בשנת 1943 נקטו הגרמנים בשורה של פעולות נגד תנועת ההתנגדות ופגעו קשות בהנהגה הצבאית של האסירים. בהוצאות להורג ההמוניות ב-25 בינואר 1943 וב-11 באוקטובר 1943 נהרגו 105 אסירים, פעילים צבאיים ופוליטיים.
מטרות ההתנגדות באושוויץ
מטרות פעולות ההתנגדות היו:
הקשיים ליצירת תנועת התנגדות אחת במחנה היו: הפילוגים האידאולוגים בתוך המחנה, ההבדלים הלאומיים והלשוניים, המרחק והגדרות בין מחנות המשנה בתוך מחנה אושוויץ. עם זאת, חל איחוד כוחות, תחילה בקרב האסירים הפולנים.
ההתנגדות היהודית במחנה
היהודים הראשונים הגיעו למחנה כבר בקיץ 1940, אך באותה תקופה הם לא יכלו לפתח תנועת התנגדות בשל היחס האכזרי במיוחד וההשמדה הקיצונית. בחודשי הפעילות הראשונים של אושוויץ, כל היהודים שהובאו בטרנספורטים יחד עם פולנים הופרדו ונשלחו ישירות לפלוגת העונשין בבלוק 11 (בלוק המוות). שם הם נשלחו לעבודה כפייה שדרשה מאמץ רב ונרצחו לאחר זמן קצר. המסמכים המעטים שנשמרו מהתקופה מוכיחים שהאסירים היהודים ניסו לעיתים קרובות להימלט. אך כל הניסיונות הסתיימו בכישלון. חלקם היו מעשי ייאוש: כגון, התאבדויות, ניסיונות חסרי תקווה להמלט על מנת להימנע ממכות הקאפו, בעוד שאחרים נגררו על ידי שומרי האס אס לניסיונות בריחה, שבתמורה ל'סיכול בריחתם' זכו אנשי האס אס לשבחים רשמיים ממפקד המחנה, או לחופשה של כמה ימים. את העקבות היחידים לניסיונות פעילות מאורגנת בקרב היהודים ניתן למצוא ביומן הבונקר של בלוק 11: שמונה יהודים נכלאו בתאי מעצר, ככל הנראה לצורך חקירה. לאחר סיום החקירה כולם נרצחו.
באותה שנה הוקם ארגון גג לכל ארגוני המחתרת שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz). הקבוצה התגבשה סביב אסיר אוסטרי בשם ארנסט בורגר, והיא הסתייעה בקבוצות של אסירים שהועברו לאושוויץ מדכאו ומבוכנוואלד, אסירים שהתגבשו כבר באותם מחנות והתנסו בפעילות מחתרתית.
ידוע על פעולות התנגדות יהודיות בודדות שאירעו באושוויץ. כך למשל, ב-23 באוקטובר 1943 אישה יהודייה, שהגיעה במשלוח באותו היום, חטפה אקדח מאחד מאנשי המשמר וירתה בשני אנשי אס אס. תגבורת של האס אס רצחה אותה ואת חברותיה, שהצטרפו להתנגדות. יש להניח שהיו מקרים דומים, שלא נודעו. עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי עבודות הכפייה היהודים, הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944. בתקופה זו הסתיימה למעשה השמדת יהודי הונגריה, ולאנשי הזונדרקומנדו היה ברור שגם מותם קרב, כי למעשה תם הצורך בהם. אנשי הזונדרקומנדו, שהיו בקשר עם "קבוצת המאבק", דרשו להתחיל את המרד הכללי שתוכנן במחנה, אך ראשי קבוצות המאבק סירבו בטענה שלא ניתן לבצע התקוממות כללית. למרות זאת, קבוצת המאבק סייעה בהברחת חומר נפץ אל המשרפות. התכנון של הזונדרקומנדו היה להתחיל במרידה בעת ובעונה אחת בכל ארבע המשרפות, אולם ב-7 באוקטובר נודע לאנשי משרפה IV כי כ-300 מאנשיהם נועדו להשמדה. הם החליטו להתחיל במרידה, אך באותו יום בצהריים הופתעו על ידי קאפו גרמני, שאיים עליהם בחשיפה. המרד התחיל באותו רגע: הקאפו נהרג על ידי אנשי הזונדרקומנדו, והם תקפו באבנים, גרזנים ופטישים את תגבורת האס אס שהגיעה למשרפה. האסירים ניסו לפוצץ את משרפה IV, וזו נהרסה חלקית; אנשי הזונדרקומנדו במשרפה II שראו את תחילת המרד השליכו את הקאפו שלהם לתוך המשרפה, וניסו להימלט בהמוניהם מן המקום. אנשי האס אס הרגו את כל הבורחים, וטבחו בכל אנשי הזונדרקומנדו במשרפה IV. בסך הכול נהרגו 451 איש במרידה. ארבע מתוך הצעירות שהבריחו את חומר הנפץ למחנה - אסתר וייסבלום, רגינה ספירשטיין, אלה גרטנר ומנהיגתן רוז'ה רובוטה - נתפסו ונתלו ב-6 בינואר 1945. הייתה זאת ההוצאה להורג האחרונה במחנה.
התנגדות בינלאומית
עד סוף שנת 1942, בזמן שבמחנה שוכנו אסירים מכל רחבי אירופה, הוקמו גם תאי התנגדות אחרים, שנוצרו בדרך כלל על פי קווים לאומיים ואתניים. בנוסף לקבוצת ההתנגדות היהודית, התקיימו קבוצות צ'כיות, רוסיות, יוגוסלביות, צרפתיות, אוסטריות וגרמניות. הארגון הבינלאומי, Kampfgruppe Auschwitz (קבוצת הלחימה של אושוויץ), שהוקם ב-1943. ב-1944, הקימה ה-Kampfgruppe יחד עם צבא ארמייה קריובה את המועצה הצבאית הכוללת של אושוויץ כדי לתאם את ההתנגדות.
תפקידה של ההתנגדות הקומוניסטית, הן הפולנית והן הבינלאומית, תואר בהגזמת יתר על ידי ההיסטוריונים הקומוניסטים בברית המועצות ופולין; בנוסף, ההיסטוריונים הקומוניסטים ניסו להסתיר את המידע אודות ארמייה קריובה בתוך המחנה ותפקידה בהתנגדות.
אספסיאנוס
טִיטוּס פְלַאוְויוּס אַסְפַּסְיָאנוּס (בלטינית: Titus Flavius Vespasianus; 17 בנובמבר 9 – 23 ביוני 79) היה קיסר רומי משנת 69 עד 79 ומייסד השושלת הפלאבית. לפני שעלה לכס הקיסר, היה אספסיאנוס מפקד בצבא הרומי, ופיקד על דיכוי המרד הגדול של היהודים ברומאים. לצד בנו טיטוס מוזכר אספסיאנוס במקורות היהודיים כאחד מגדולי הצוררים שקמו לעם היהודי.
שמו
התעתיק היווני של שם הקיסר הוא ουεσπασιανοσ, שבוטא ביוונית של תקופתו "אוּספסיאנוֹס". הלטינית השתמשה לצורך כך בכתיב VESPASIANVS, כאשר האות V מייצגת, למעשה, תנועת U. לאתר המאה החמישית חל מעתק הגיה של האות V בתחילת מילה בלטינית מתנועת אוּ לוו עיצורית. לפיכך, דוברי לטינית והשפות שהושפעו ממנה עברו לקרוא את השם "וֶספסיאנוס". לעומת זאת, התלמוד משקף הגיה דומה יותר למקור בשעתו, כך שהוא מתחיל בתנועה: אספסיאנוס.
נעוריו ותחילת הקריירה
אספסיאנוס נולד במחוז סבין, ליד רייטי שבאיטליה. אביו, פלאוויוס סבינוס, היה גובה מס ומלווה בריבית. אמו, אספסיה פולה, הייתה אחותו של סנטור. משפחתו הייתה משפחה רומית מהמעמד הבינוני, ולא נראה בשנים אלו כי עתידה לצאת ממנה שושלת קיסרים. ברומא שלטה זה זמן רב השושלת היוליו-קלאודית, אשר התייחסה ליוליוס קיסר ולאוגוסטוס. ההיסטוריון בן התקופה סווטוניוס מספר כי כאשר הראו לאביו של אספסיאנוס אותות מיסטיים (הרומאים נהגו לנחש את העתיד באמצעות הצצה בקרבי הקורבנות שהוקרבו) כי בנו יהיה לקיסר, צחקה אמו, היא סבתו של אספסיאנוס, וטענה כי בנה מטורף.
אחרי ששירת בצבא בתראקיה ושימש כקווסטור בכרתים ובקירניה, עלה אספסיאנוס לדרגת איידיל ופראיטור, ונשא לאישה את פלאוויה דומיטילה, בתו של אדם ממעמד הפרשים, והייתה קודם לנישואים פילגשו של אזרח מפרובינקיה באפריקה. לזוג נולדו שני בנים, טיטוס ודומיטיאנוס, שיהיו לימים לקיסרים, ובת אחת, דומיטילה, אשר מתה בעודה תינוקת. אשתו של אספסיאנוס ובתו מתו לפני שהפך לקיסר. לאחר מות אשתו קירב אליו מאוד את פילגשו, קיניס, והיא עמדה לצדו (על אף שמעולם לא נישאו) במשך שנים רבות, ואף לאחר שהיה לקיסר.
מכיוון שצבר ניסיון בשירות בצבא הרומי באזור גרמניה, השתתף אספסיאנוס בפלישה הרומית לבריטניה, שעליה הורה הקיסר קלאודיוס, ובמהלכה התבלט כמנהיג צבאי. הוא הכניע את וקטיס (האי וייט) וחדר לגבולות מחוז סאמרסט באנגליה. בשנת 51 היה קונסול במשך זמן קצר, ובשנת 63 מונה למושל באפריקה. הדעות באשר לתפקודו שם חלוקות: סווטוניוס טוען כי ביצע את תפקידו באופן "ישר ומכובד מאוד", ואילו טקיטוס מתארו כ"מביש".
לאחר ששב מאפריקה, התערער מצבו הכלכלי, והוא הידרדר עד כדי כך שהיה לסוחר בפרדות. על מנת לשפר את מצבו הצטרף לפמליית הקיסר נירון ביוון, אך עורר עליו את חמת זעמו של הקיסר המטורף, שהחשיב את עצמו כבעל כישרון יוצא דופן בתחום השירה, כאשר נרדם במהלך קונצרט שביצע הקיסר. אספסיאנוס נמלט על חייו, אך אז החל ביהודה המרד הגדול, וצבאו של נציב סוריה קסטיוס גאלוס הובס בידי היהודים. אספסיאנוס נבחר להישלח לדכא את המרד, וניתנה לו הסמכות על הפרובינקיה, וכן כוחות צבא. על פי סווטוניוס נבחר אספסיאנוס לתפקיד בשל מוצאו הנחות, שכן "בכל המזרח נפוצה אז האמונה העתיקה שהייתה מקובלת על הכל, כי ברצון הגורל ישתלטו על העולם אנשים, שיבואו מארץ-יהודה", ואספסיאנוס, בשל מוצאו הנחות, לא נראה כמי שעלול לסכן את כסאו של הקיסר נירון.
במרד הגדול
אספסיאנוס ובנו טיטוס הגיעו ליהודה באביב שנת 67 לאחר שתבוסת הנציב הסורי קסטיוס גאלוס הביאה לסילוקם של הלגיונות הרומים מהארץ, ובירושלים כבר הוקם ממשל יהודי עצמאי שאף טבע מטבעות עם הכיתוב "ירושלים הקדושה".
אספסיאנוס הגיע בתחילה אל העיר אנטיוכיה שבסוריה, שם חבר אל המלך מהמוצא היהודי אגריפס השני שאהד את הרומאים, ומשם הגיע לעכו. עד מהרה נכבשו הערים ציפורי וגדר, והתברר כי הגנת הגליל תלויה בהגנת מבצר יודפת, שהיה החזק שבמבצרי הגליל. על פי ההיסטוריון בן התקופה יוסף בן מתתיהו, שהיה גם מפקדו של הגליל, נפלה יודפת בידי אספסיאנוס לאחר מצור ממושך בן ארבעים ושבעה ימים, ואף זאת באשמתו של בוגד, שהסגיר לאספסיאנוס את הגנת העיר. במהלך המצור השתתף אספסיאנוס בפעולות הלחימה באופן פעיל ואף נפצע בברכו מאבן, וחץ שירה לעברו אחד ממגיני העיר פגע בעקבו.
עם כיבוש יודפת נפל מפקדה, יוסף בן מתתיהו, בידי אספסיאנוס: "אחד השבויים מבני האצילים, יוספוס שמו, בשעה שנאסר בשלשלאות, טען בביטחון ובתקיפות-הדעת, כי עוד מעט ואספסיאנוס יתיר את כבליו, אלא שאותה שעה כבר יהיה קיסר". נבואתו של יוסף כבשה את לבו של אספסיאנוס, והוא הותיר אותו בחיים. יוסף בן מתתיהו המשיך ללוות את אספסיאנוס במסעותיו, והפך למתעד החשוב ביותר של תקופת המרד הגדול.
לאחר נפילת יודפת המשיך אספסיאנוס בכיבוש הערים טריכאי וטבריה, וצר על העיר גמלא שברמת הגולן. בעת המצור על גמלא, נכבשו כבר כל מבצרי הגליל פרט לגמלא, לגוש חלב ולהר תבור. גמלא והתבור נכבשו בפעולה משולבת, ואילו גוש חלב נכנעה ללא קרב, בעוד מנהיגה, יוחנן מגוש חלב, נמלט לירושלים. הגליל כולו נכבש בידי אספסיאנוס. בשלב זה שמע אספסיאנוס על מלחמות האחים בירושלים, אך סירב לשמוע בעצת אנשיו לעלות מיד על העיר, שכן סבר כי ככל שימתין, כך יגרמו המלחמות הפנימיות להחלשת היהודים. ואכן במלחמות אלו בין פלגי היהודים, נחלשה ירושלים מאוד, ובין היתר נשרפו מחסני המזון שבה, דבר שגרם לכך שכאשר החל המצור בסופו של דבר, שרר רעב בעיר.
כשהחל המצור על ירושלים, נמלט מהעיר רבן יוחנן בן זכאי כשהוא מסתתר בארון מתים. על פי הגמרא, ניבא רבן יוחנן לאספסיאנוס כי הוא עתיד להיות למלך. כתמורה, הבטיח אספסיאנוס לרבן יוחנן את כל מבוקשו. רבן יוחנן ביקש: "תן לי את יבנה וחכמיה, את השושלת של רבן גמליאל ורופאים שירפאו את רבי צדוק". כך נותר הגרעין לישות היהודית ביהודה אף לאחר חורבן הבית. רבן יוחנן בן זכאי חידש את הסנהדרין ואת הנשיאות ביבנה, כינס את חכמי הדור, ובהם רבן גמליאל, והמשיך את מסורת החכמים שקדמו לו, תוך שהוא מניח אף את היסוד לחייו הרוחניים של עם ישראל בעתיד, במציאות שלאחר חורבן בית המקדש.
עלייתו אל כס הקיסרות
כאשר סיים אספסיאנוס את כיבוש הארץ, פרט לירושלים ולמבצרים אחדים באזור, והתכונן למצור על ירושלים, אירעו ברומא אירועים הרי גורל. הקיסר נירון הודח בידי מפקדי הצבא, ובמקומו עלה לשלטון הקיסר גלבה, שעוד כשהיה מושל היספניה שלח "רוצחי-חרש שיתנקשו בחייו (באספסיאנוס) ביהודה". אך גלבה נרצח כעבור זמן קצר, ועל ירושתו התקוטטו אותו וויטליוס. נראה כי מפקד צבאי מוכשר, היכול לקנות את נאמנות חייליו, יכול להגיע למשרה הרמה ביותר, אשר הוחזקה עד אז על ידי בני משפחה אחת, בני השושלת היוליו-קלאודית, אשר נשאו את השם "קיסר" לא כתואר כי אם כשם משפחה, ואשר האחרון ביניהם היה נירון.
על פי השערת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי, נסיכת יהודה ואחותו של אגריפס השני, הביאה בתככיה להכתרתו של אספסיאנוס, וזאת מתוך תקווה כי לאחר עלייתו לשלטון יעבור השלטון לטיטוס בנו, אשר היה מאהבה והבטיח לשאתה לאישה.
לפי טקיטוס, היסס אספסיאנוס, אז בן שישים, אם לצאת למלחמה בוויטליוס, שכן ידע היטב, כלשונו של טקיטוס, כי "בחתירה לאימפריה אין דרך ביניים בין ההצלחה המושלמת ובין האבדון". 60 אלף הלוחמים, ותיקי המלחמות בגליה ובגרמניה שעמדו לרשותו של ויטליוס היוו איום גדול דיו על אספסיאנוס, שהיה זהיר מטבעו. אספסיאנוס החליט כי לא ינסה להפוך לקיסר אלא אם כן תובטח לו תמיכת שני אישים, ליקיניוס מוקיאנוס, נציב סוריה, וטיבריוס יוליוס אלכסנדר, נציב מצרים. טיטוס הצליח לשכנע את מוקיאנוס לתמוך באספסיאנוס, אך בכך לא היה די. ברניקי הפעילה את קסמיה על אלכסנדר, שהיה יהודי מומר ובן אחיו של הפילוסוף וההיסטוריון היהודי פילון האלכסנדרוני.
ב-1 ביולי 69, בעודו שוהה בקיסריה, הכריז טיבריוס אלכסנדר על תמיכתו באספסיאנוס לכס הקיסר, ב-11 ביולי נשבע לו "הצבא אשר ביהודה", וזמן קצר לאחר מכן באה הכרזת נאמנות אף ממוקיאנוס. אספסיאנוס הקריא בפני חייליו הנלהבים מכתב מאותו, שהתאבד בינתיים לאחר שהפסיד במלחמה לוויטליוס שהיה לקיסר, שבו קרא אותו לאספסיאנוס לנקום בוויטליוס. שמועה שהופצה, גם היא ככל הנראה בדויה, טענה כי ויטליוס מתכוון להעביר את הכוחות המוצבים בגרמניה למזרח, לשירות קל יותר. אספסיאנוס זכה אז גם לתמיכת הצבאות במואסיה, בפאנוניה ובאילירקום (טקיטוס, היסטוריה ii.85), שהקנו לו את הכוח הדרוש כדי להסתער על השלטון.
כוחותיו של אספסיאנוס פלשו לאיטליה מצפון מזרח, והביסו את כוחות ויטליוס בבדריאקום, משם המשיכו לרומא, אליה נכנסו אחרי קרבות עזים שהביאו לשריפת הקפיטול. ויטליוס נהרג במהלך המהומה. הסנט הכריז על אספסיאנוס כקיסר, על בנו טיטוס כקונסול, ועל בנו השני, דומיטיאנוס, כפראייטור עם סמכות קונסולרית. אספסיאנוס נהייה לקיסר הרביעי ששלט ברומא בשנת 69, שנה שזכתה לכינוי שנת ארבעת הקיסרים.
בעת ששמע על תבוסת אויביו, שהה אספסיאנוס באלכסנדריה, והורה על משלוח דחוף של תבואה ומוצרי מזון לרומא. כן שלח מכתב שבו הבטיח להפוך על פיהם את חוקיו של נירון, במיוחד את אלו הנוגעים לבגידה. הוא הותיר את המלחמה ביהודה לבנו טיטוס והגיע לרומא בשנת 70.
כקיסר
כאשר החל אספסיאנוס את תקופת קיסרותו הייתה האימפריה הרומית מצויה בתקופה קשה ובחוסר יציבות. מלחמת האזרחים שהשתוללה מאז מותו של נירון, וכן מעשי הטירוף של נירון, וחוסר היציבות של יורשיו, הותירו את קופת המדינה ריקה. הצבא הבין כי נתון בידיו הכוח להעלות או להפיל את השליט, וחוסר המשמעת פשה בשורותיו.
אספסיאנוס החל מיד בטיפול בבעיות אלו. הוא השיב את המשמעת לצבא, שתחת ויטליוס הפך מפורר ונעדר משמעת ובשיתוף הסנאט החל מאזן את מצבה הכספי של רומא.
הוא חידש מסים ישנים והטיל מיסים חדשים, הגביר את התשלום מהפרובינקיות ופיקח מקרוב על פקידי האוצר. לעם נתן דוגמה באורח חייו הצנוע, ושם ללעג את הראוותנות של אצילי רומא, אשר בתקופתו של נירון הגיעו לשיאים של שחיתות וחמדנות. סווטוניוס מספר כי כאשר הטיל אגרה על השימוש בלטרינות (בתי שימוש ציבוריים) גינה אותו בנו טיטוס על כך. אספסיאנוס הגיש אל אפו של טיטוס מטבע מן התשלום הראשון ושאל אותו אם הריח בלתי נעים. לא, השיב טיטוס. "ועדיין," אמר אספסיאנוס, "הכסף הזה בא משתן" (Atqui, inquit, e lotio est). מכאן צמח הביטוי "לכסף אין ריח" (Pecunia non olet).
הוא ערך שינויים חשובים בקרב אנשי מעמד הפרשים והסנטורים, סילק חברים לא ראויים, והציב במקומם אנשים ראויים ומוכשרים. בכך שיפר את המינהל הציבורי, וחיזק את מעמדו כקיסר.
תחום פעילות חשוב אחר של אספסיאנוס היה המשפט, שבו פעל להסדרת ההליכים באמצעות הקטנת עומס התביעות שעמדו על סדר יומם של בתי המשפט, השבת כספים שהוחרמו במהלך מלחמת האזרחים ושינויים משפטיים כמו הקביעה כי המלווים לקטינים לא יזכו להשבת חובם גם אחרי מות אבותיהם של הקטינים (כלומר, בעת שבה יהיה בידם כסף להשיב את חובם).
אספסיאנוס שינה את הרכב המשמר הפרטוריאני. בשנת 70 דיכא מרידה שפרצה נגדו בגליה, במקביל לכך שבנו טיטוס דיכא את המרד הגדול וכבש את ירושלים. בתחילת שנת 71 "חגג את חג-ניצחונו על היהודים", שלאחריו נסגרו דלתות מקדש יאנוס, שהיו פתוחות כל עוד הייתה מלחמה בגבולותיה של רומא, ובמהלך תשע השנים הבאות של שלטונו נתכונן "שלום אספסיאנוס".
סויטוניוס מתאר את פניו של אספסיאנוס, אדם חסון גוף ובריא, "כשל איש המתאמץ לעשות את צרכיו". כאשר ביקש מ"אחד מליצני-הדור" שיעשה חיקוי שלו, ענה לו הליצן: "אעשה ברצון..., מיד לאחר שתעשה את צרכיך!". אספסיאנוס "היה מרבה לעג וחידוד, אם כי מן הסוג ההמוני והגס". לאחר ששכב עם אשה שהתאהבה בו ונתן לה סכום כסף, שאל אותו סוכן הבית באיזה סעיף לרשום את זה בספרי החשבונות. תשובתו הייתה - "בשכר אהבה לוהטת לאספסיאנוס".
הוא התייחס לעצמו תמיד באופן מציאותי, סלחני ובקורטוב של אירוניה. כאשר חש שיומו מתקרב, הוא התבדח "אבוי, אני חושב שאני הופך לאל" (Vae, puto deus fio). כאשר חש ששעתו קרבה, ביקש מאנשיו להעמידו על רגליו באומרו: "קיסר צריך למות בעמדו על רגליו".