cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון ההוקי אם.וה.דה
הקבוצה העפילה 3 פעמים לשמינית גמר פלייאוף הליגה הרוסית. הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לגמר גביע גגארין של ליגת ההוקי הקונטיננטלית (KHL) ב-2010, בו הפסידה לאלופה המכהנת אק בארס קאזאן והקבוצה סיימה למעשה כסגנית האלופה, ממש כמה שבועות לפני שפורקה ואוחדה עם דינמו מוסקבה.
בשם "מועדון ההוקי אם.וה.דה" משחקת עתה קבוצת הנוער של דינמו מוסקבה.
Music Is the Weapon
Music Is the Weapon (בעברית: מוזיקה היא הנשק) הוא אלבום האולפן הרביעי של ההרכב מוזיקלי האמריקאי מייג'ור לייזר. האלבום יצא לאור ב-23 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים Mad Decent. מתוך האלבום יצאו שבעה סינגלים.
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה אלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותר.
טופסי (פילה)
חייה
אדם פורפאו, בעל קרקס הנושא את שמו, הבריח את הפילה לארצות הברית. כשהגיעה לקרקס, ניתן לה השם "טופסי", כשמה של השפחה הצעירה בספר אוהל הדוד תום. בפברואר 1877 הודיע הקרקס לעיתונות כי הוא מחזיק ב"פיל היחיד שנולד אי פעם באמריקה". בהמשך, כאשר נחשף השקר, פרסם הקרקס כי הוא מחזיק בפיל הראשון שנולד מחוץ לאזור טרופי.
במהלך אימוניה בקרקס סבלה טופסי מהתעללות קשה. בתוך כך היא ספגה מהלומות ממאמניה, שהיו דוחפים אותה עם ווים חדים בין העיניים ובראש על מנת שתבצע מטלות - כנהוג באימוני פילים באותה התקופה. כשהגיעה לבגרות, נישאה טופסי לגובה של 3 מטר, גופה היה ברוחב של 6 מטר, והיא שקלה בין 4 ל-6 טון.
בעיות התנהגות
במהלך השנים, זכתה טופסי למוניטין של פילה הלוקה בבעיות התנהגות. בשנת 1902 התפרסמה כאשר הרגה צופה. הסיפור המקובל לאירוע הוא שבבוקר 27 במאי 1902 נכנס הצופה כשהוא שיכור אל המקום שבו טופסי הוחזקה קשורה והחל להציק לה. באופן זה, השליך חול בפניה ושרף את קצה חדקה באמצעות סיגר דולק. בתגובה, הלמה בו טופסי באמצעות חדקה, השליכה אותו לקרקע ומעכה אותו למוות.
דיווחים בעיתונות על מותו של הצופה כללו סיפורים בדויים ומופרזים על עברה של טופסי, עם האשמות שהרגה למעלה מ-12 גברים. בנוסף הוצג סיפור כי במהלך שנת 1900 הרגה שני עובדי קרקס, אחד בפריז, טקסס ואחד בוייקו, טקסס. עיתונאי שבדק את הדיווחים בשנת 2013, הגיע למסקנה כי העובד שהותקף בפריז סבל מפציעות אך לא מת; וכי אין תיעוד לפגיעה של טופסי בעובד בווייקו. הפרסומים הכוזבים על מעלליה של טופסי הביאו להעצמת פופולריותה ובכך קהל רב הגיע לחזות במופעיה. ביוני 1902, בעת פריקתה של טופסי מקרון רכבת, דחף צופה מקל לאוזנה; ובתגובה, תפסה אותו טופסי במותניו והשליכה אותו לקרקע. לאחר אירוע זה, החליטו מנהלי הקרקס למוכרה.
מכירתה לפארק אריה הים
ביוני 1902 נמכרה טופסי לפול בויטון, הבעלים של פארק אריה הים בקוני איילנד. יחד עם טופסי, הועסק גם מאמנה הקבוע - ויליאם אלט. לאחר כשנה, הועבר הפארק לשליטתם של פרידריק תומפסון ואלמר דנדי. הבעלים החדשים השקיעו בפארק, עיצבו אותו מחדש ובתוך כך שינו את שמו ל"לונה פארק". בזמן השיפוץ, נעשה שימוש בטופסי כדי לגרור חומרי בנייה. סיפורה של טופסי הובלט בעלוני הפרסום של הפארק החדש וכן הושם דגש על השיפור בהתנהגותה ועל סיועה במהלך השיפוץ כדי "לכפר" על מעשיה.
מאמנה של טופסי, אלט, שהיה בגילופין לרוב, התנהג אליה באכזריות. כך, באוקטובר 1902, הוא דקר אותה עם קלשון על מנת להניע אותה לבצע את מטלותיה. במקרה אחר, לאחר שהתעמת עם שוטר, שחרר אלט את טופסי מרתמת העבודה שלה ואפשר לה לנוע בחופשיות ברחובות העיר, מה שהביא למעצרו. בדצמבר 1902, רכב אלט על גבה של טופסי ברחובות וניסה להיכנס עמה לתוך תחנת המשטרה המקומית. טופסי ניסתה להיכנס בכוח דרך דלת התחנה, מה שהוביל את השוטרים לירות על אלט ולפוצעו. לאחר האירוע חדל אלט להיות מאמנה של טופסי.
המתתה
ב-1 בינואר 1903 הכריזו תומפסון ודנדי על כוונתם לתלות את טופסי בפומבי. אירוע התלייה נקבע ל-3 או 4 בינואר, וכן נקבע כי מחיר הכניסה יהיה בסך של עשרים וחמישה סנט. האתר שנבחר לאירוע היה פארק השעשועים החדש. תלייתה הייתה אמורה להתבצע באמצעות מגדל בגובה של 22 מטרים. נשיא הארגון האמריקאי לצער בעלי חיים, ג'ון היינס, התנגד לכך, והודיע שמדובר ב"אמצעי רצח אכזרי ללא צורך". כן הבהיר היינס לתומפסון ודנדי שמבחינה חוקית אסור לקיים אירוע ציבורי שכזה תמורת תשלום. הצדדים נפגשו כדי לדון באפשרויות ההמתה של טופסי. תומפסון ודנדי הציעו תחילה להעביר את הפילה לארגון, אך היינס סרב. לבסוף, סוכם כי הם יוכלו לבחור באחת מבין שלוש האפשרויות: הרעלה, חניקה או התחשמלות. תומפסון ודנדי החליטו לשלב בין שלושת האמצעים.
תאריך המתתה של טופסי נקבע לבסוף ליום ראשון, 4 בינואר 1903. האירוע גרר התעניינות ציבורית רבה וכ-1,500 צופים ו-100 עיתונאים הגיעו למקום. בנוסף, נכחו במקום גם נציגי ארגון צער בעלי החיים כדי לבחון את ההליכים. צופים נוספים טיפסו על הגדרות, על המרפסות ועל גגות של בניינים סמוכים. למגדל בפארק נקשרו חבלים גדולים לצורך כבילתה את טופסי. החבלים נבדקו על ידי נציגי ארגון צער בעלי החיים כדי לוודא שהם תואמים את מה שסוכם. החלק החשמלי באירוע טופל על ידי עובדי חברת החשמל המקומית, כאשר לילה לפני, עובדיה חיברו קווי חשמל מתחנת החשמל של קוני איילנד לאורך תשעה רחובות עד לפארק.
במהלך הובלתה למקום, סירבה טופסי לחצות גשר שהוביל אל המגדל. היא סירבה להישמע להוראות מאמניה, ניערה את האלקטרודות שחוברו אליה ודחתה שוחד בדמות גזר ותפוחים. בעלי הלונה פארק ניסו להשיג את מאמנה הקודם אלט, כדי שיסייע בהובלתה, אך הוא דחה הצעה בגובה של 25 דולר והשיב כי לא יעשה זאת גם תמורת 1,000 דולר. בסופו של דבר, המארגנים ויתרו על העברתה מעבר לגשר והחליטו להורגה במקום שבו עמדה. לשם כך, הועברו למקום החבלים וקווי החשמל. לרגליה של טופסי נקשרו כבלים מרופדים בנחושת המחוברים לחוטי חשמל. בזמן זה, הואכלה טופסי בגזרים עם 460 גרם של ציאניד.
בשעה 14:45 פגע בטופסי זרם חשמל במתח של 6,600 וולט במשך 10 שניות. טופסי נפלה על הקרקע מבלי להשמיע קול. אחד החשמלאים התחשמל גם הוא כאשר הוריד את המתג. לאחר נפילתה של טופסי, נכרכו שני חבלים סביב צווארה לצורך חניקתה למשך 10 דקות. בשעה 14:47, הוכרז מותה של טופסי. פקיד ארגון צער בעלי החיים ושני וטרינרים שהועסקו על ידי תומפסון ודנדי קבעו כי טופסי מתה כתוצאה ממכת החשמל.
הסרט חשמול הפילה
הוצאתה להורג של טופסי תועד על ידי צוות צילום מחברת ההפקה אדיסון, שיצר סרט קצר באורך של 74 שניות המראה רק את התחשמלות. הסרט הופץ תחת הכותרת "חשמול הפילה" (Electrocuting an Elephant). על מנת להיות זכאית לזכויות היוצרים בסרט, הגישה אותו החברה לספריית הקונגרס. הגשה זו שימרה את הסרט עבור הדורות הבאים, שכן רוב הסרטים והתשלילים של התקופה התכלו לאורך הזמן.
מדיה ותרבות
בעת הפצתו, הסרט לא היה פופולרי כמו סרטים אחרים של החברה. יתרה מזאת, לא ניתן היה לצפות בו בפארק, משום שלא היה בו קינטוסקופ הנדרש לצפייה באותם ימים. לאורך השנים, הסרט וסיפורה של טופסי לא היה ידוע ברבים. בשנת 1979 חזר הסרט לתודעה כאשר הופיע כקליפ בסרט Mr. Mike's Mondo Video. בשנת 1991 יצר ריק ברנס את הסרט התיעודי "קוני איילנד" שהציג את סיפורה של טופסי וקטעים מסרט החשמול.
בשנת 1999 הוצגה דמותה של טופסי ב"תהלוכת בת הים של קוני איילנד". בשנת 2003, לרגל 100 שנה למותה של טופסי, התקיימה תחרות לבחירת מצבת זיכרון. היצירה הנבחרת, שנוצרה על ידי האמן לי דיגארד הוצגה במוזיאון קוני איילנד ואפשרה לציבור לראות את סרט החשמול באמצעות מוטוסקופ כשהצופה מוקף בשרשראות תלויים ועומד על צלחת נחושת.
במאה ה-21 הופיעו חלקים מאירוע מותה של טופסי בסרטים, סרטוני מוזיקה, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו. סיפור מותה של טופסי מופיע גם בשירים, בקווי העלילה של כמה רומנים, וכן היווה את הנושא לשיר של המשורר האמריקאי ו. ס. מרווין,, "The Chain to Her Leg" (השרשרת לרגלה).
הקשר לתומאס אדיסון
לאורך השנים, סומן תומאס אדיסון כאחד הגורמים האחראים למותה של טופסי. בסוף המאה ה-19, התקיימה מחלוקת שנקרא לימים מלחמת הזרמים, הדנה בשאלה: כיצד יולך חשמל בארצות הברית מתחנת הכוח המייצרת אותו, אל בית הלקוח. האם יהיה זה זרם ישר ׁׁ(DC) או באמצעות זרם חילופין (AC) – אדיסון המציא את הנורה החשמלית (לייצור תעשייתי) ולשם שיווק הנורות ניסה לפתח רשת להפצת חשמל שעובדת עם גנרטורים לזרם ישר. ניסיון זה נכשל, לטובת זרם החילופין שהיה מתאים יותר, וקודם על ידי הממציא ניקולה טסלה. על פי הטענה, כדי להוכיח שהזרם שלו עדיף, החליט אדיסון להשחיר את הזרם החילופי ומצא דרך לעשות זאת - שימוש בזרם של המתחרים למטרות הוצאה להורג ולהציגה כמסוכנת יותר. לצורך זאת היה מעורב אדיסון בחישמולם למוות של בעלי חיים במהלך אותן שנים.
קיימים שני עניינים שעשויים לקשר בין תומאס אדיסון לבין אירוע מותה של טופסי: הראשון, עיתונים מאותה תקופה ייחסו הטיפול בחשמל באירוע לחשמלאים בחברת החשמל אדיסון; והשני, העובדה כי האירוע הוסרט על ידי חברת אדיסון הפקות של תומאס אדיסון.
עם זאת, היסטוריונים שחקרו את העניין סבורים כי לאדיסון לא היה קשר למותה של טופסי. ראשית, מותה של טופסי התרחש כעשר שנים לאחר תום מלחמת הזרמים; שנית, בזמנים הרלוונטיים, אדיסון כבר לא היה מעורב בעסקי התאורה החשמלית. באופן זה, חברת החשמל אדיסון, ששורבבה לאירוע, ועדיין נשאה את שמו - הייתה בבעלות גורם אחר; שלישית, אדיסון עצמו לא נכח בלונה פארק ביום האירוע; רביעית לא היה ידוע על קשר בין אדיסון לתומפסון ודנדי; חמישית, חברת אדיסון הפקות, שיצרה את סרט מותה של טופסי, עשתה זאת כחלק מעוד 1,200 סרטים קצרים שנוצרו באותה תקופה ואדיסון עצמו לא התערב בשיקולי ההפקה המקצועיים של החברה.
קלבן דוגלאס סילבה אוליביירה
קלבן דוגלאס סילבה אוליביירה (נולד ב-25 בפברואר 2001), הידוע בשם קלבן, הוא כדורגלן ברזילאי שמשחק בעמדת המגן ימני במועדון אתלטיקו פרנאאנסה.
קריירה
קלבן החל את דרכו במחלקת הנוער של גוארני דה פליוסה המקומית, שם קיבל הערכה ועורר עניין מהקבוצה אתלטיקו פרנאאנסה. קלבן הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיקו פרנאאנסה באוגוסט 2018.
בשנת 2019, קלבן היה חלק מהסגל הבוגר שזכה באליפות פרנאאנסה. קלבן אף הפך לשחקן הראשון שנולד במאה ה-21 ששיחק בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו פרנאאנסה. ב-6 באפריל 2019, קלבן כבש את השער הראשון שלו במועדון נגד ריו ברנקו במסגרת גביע פרנאאנסה. ב-19 במאי 2019, קלבן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית. כמו כן, הוא זכה בגביע הברזילאי ב-2019 ואף שיחק בשלושה משחקים בגביע, כולל שני משחקי הגמר.
גרגוריוס עושה המופתים
הקדוש גרגוריוס עושה המופתים (תָּאוּמַטוּרְגוּס, יוונית: Γρηγόριος ὁ Θαυματουργός 213? – 270?) היה בישוף נוצרי מוקדם, מאבות הכנסייה.
נולד בנאו-קיסריה (כיום ניקסר, טורקיה) למשפחת עובדי אלילים. שמו המקורי היה תאודורוס. הוא תכנן (ואולי כבר החל) ללמוד משפטים באקדמיה הידועה בבריטוס, אך אז נישאה אחותו לפקיד בכיר בממשל הרומי בארץ ישראל. הצעיר בן השש-עשרה נסע עמה לקיסריה, שם פגש במלומד הנוצרי החשוב אוריגנס והוקסם על ידו. הוא נטש את תוכניותיו, נטבל לנצרות בשמו החדש גרגוריוס והחל ללמוד תאולוגיה. הוא שהה עם אוריגנס כשמונה שנים ועם שובו לנאו-קיסריה נסמך לבישוף בקהילה הנוצרית הזעירה על ידי מטרופוליט פונטוס, פדימוס. לפי הסיפורים אודותיו, מנתה זו רק שבעה-עשר איש כשהחל בכהונתו אך הודות להטפותיו ודוגמתו האישית נותרו בעיר רק שבעה-עשר עובדי אלילים כשמת. הוא גם ארגן חגיגות ושעשועים כדי למשוך את הקהל לדרשותיו.
גרגוריוס היה איש כנסייה ומנהלן יותר מאשר הוגה שיטתי. בהיותו בקומונה הוא מינה אלכסנדר מקומנה לבישוף העיר.
רק מעט מכתביו שרדו וגם אלה לא עסקו ברובם בהגות הדת ולפחות חלקם אמנם מיוחסים לו אך נראה שנכתבו בידי אחרים. הכריזמה והתהילה שרכש התבטאו במספר הגדול של המופתים והנסים שיוחסו לו, שבעקבותיהם רכש את הכינוי "תאומטורגוס." האנציקלופדיה הקתולית העירה אודותיו: "המח האוריינטלי נוטה כל כך אחר העל-טבעי עד שהיסטוריון רציני יתקשה לקבל הכל, אך אין ספק שאם התואר הגיע למישהו, הרי זה הוא." בין הפלאות שחולל נמנו, בין השאר, עקירת הר שהפריע לבניין כנסייה עתידה והעתקתו למקום אחר; ייבוש אגם שבגללו רבו שני אחים; ונטיעת מטהו בקרקע והפיכתו לעץ עצום ששורשיו סכרו את הנהר מלהציף את אדמות התושבים. ב-250 נמלטו הוא ורבים מהנוצרים בעיר להרים מאימת רדיפותיו של הקיסר דקיוס. ב-256 פלשו הגותים לאזור וגרגוריוס תיאר באיגרת את החורבן וההרס שהותירו בעקבותיהם.
ב-264 הטה גרגוריוס שכם למאבקים הכריסטולוגיים הגדולים ששיסעו את הכנסייה עוד טרם ועידת ניקיאה, וסייע בארגון ועידת אנטיוכיה הראשונה. עשרות כמרים רמי-דרג התאספו כדי להגן על האורתודוקסיה ולהדיח פאולוס מסמוסטה, בישוף אנטיוכיה, שהחזיק בהשקפה לפיה אלוהים אימץ את ישו והטביע בו את ישותו רק לאחר שנולד כבן-תמותה. באותן שנים התעמת גרגוריוס רבות גם עם כתות והוגים אחרים שלא קיבלו את השילוש במתכונתו האורתודוקסית, בייחוד הסבליאנים והטריתאיסטים. בחיבור החשוב ביותר שמיוחס לו בוודאות, "הצהרת האמונה" (Έκθεσης της πίστεως) משנות ה-260, קבע: "לפיכך, בתוך השילוש לא נברא דבר ממשנהו ולא הוסף דבר שלא היה מבראשית. דבר איננו כפוף למשנהו, ואיננו נעלה עליו. מעולם לא היה מבלעדי האל הבן, והאל הבן לא היה מעולם מבלעדי רוח הקודש. השילוש עומד וקיים לעד ולעולמי עולמים." לפי מסורת הכנסייה האורתודוקסית, יוחנן השליח עצמו התגלה אליו בעזרת מרים הבתולה והעביר לו את עיקרי משנתו בנושא. בין שאר כתביו היה גם הספד ארוך לאוריגנס.
הוא הוכרז כקדוש ויום החג שלו (בכל הכנסיות) הוא ה-17 בנובמבר.
הרנאדנמטי
הרנאדנמטי (בהונגרית: Hernádnémeti) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי הרנאדנמטי
יהודים התיישבו במקום במחצית השנייה של המאה ה-18 ובית הכנסת של הקהילה נבנה בשנת 1800. במקום היה גם בית קברות יהודי.
בשנת 1942 נשלחו תשעה מיהודי הכפר לעבודות כפייה ובאפריל 1944, נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב, ותנועתם במקומות ציבוריים הוגבלה. אחרי חג הפסח רוכזו יהודי הכפר בחצר בית הכנסת והובלו לגטו שאטוראליאויהיי מקום ריכוז יהודי המחוז. ביוני 1944 שולחו יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו להרנאדנמטי ארבעה יהודים שמצאו את בתיהם שדודים ואת בניין בית הכנסת ובית הקברות הרוסים. ותוך זמן קצר הם עזבו את הכפר לתמיד.
נורגול ישילצ'אי
נורגול ישילצ'אי (בטורקית: Nurgül Yeşilçay; נולדה ב-26 במרץ 1976) היא שחקנית טורקייה. היא ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של קסם סולטאן בעונתה השנייה של הסדרה ההיסטורית "קוסם סולטן".
ביוגרפיה
ישילצ'אי נולדה בעיר אפיונקאראהיסאר (המבצר השחור של אפיון, עיר שנזכרה רבות במיתולוגיה היוונית). משפחתה עברה לאחר מכן לעיר איזמיר, שם למדה בבתי הספר היסודי והתיכון. היא סיימה בשנת 2001 את לימודיה במחלקה לתיאטרון באוניברסיטת אנאדולו שבאסקישהיר, אבל עוד כשנכנסה ללמוד בשנת 1998 קיבלה את תפקידיה הראשונים בסרט קולנוע טורקי וכן בתפקיד גולסום שהיה תפקידה העיקרי הראשון בטלוויזיה, בסדרה "האביב השני". מאז שיחקה בכ-15 סדרות טלוויזיה, וקיבלה בשנים 2002, 2005, 2007 ו-2008 את התואר "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבלים של סרטים וסדרות טורקיים.
בנוסף, היא שיחקה ב-13 סרטים טורקיים, וזכתה למודעות בינלאומית כאשר בשנת 2007 גילמה צעירה לסבית טורקייה בסרט "קצה גן העדן" של הבמאי הטורקי-גרמני המפורסם פתיח אקין, וקיבלה יחד עם הצוות את הפרס בפסטיבל קאן על הסצנה הטובה ביותר. ב-2013 אף שיחקה בסדרה קומית בתפקיד עצמה.
ישילצ'אי שיחקה בתפקידים ראשיים גם בגרסאות טורקיות למחזות מפורסמים. לדוגמה, היא גילמה את דמותה של אופליה ב"המלט" ואת דמותה של בלאנש דבואה במחזמר "חשמלית ושמה תשוקה". כמו כן שיחקה בגרסה הטורקית של הסדרה המפורסמת "דוגמניות 90-60-90" בתפקיד דניז.
בשנת 2010 גלמה את דמותה של יסמין בסדרה הטורקית אהבה ועונש
בשנת 2014 היא מגלמת את דמותה של גולסרן בסדרה הטורקית רסיסים
החל מ-2016 היא מגלמת את דמותה של קסם סולטאן בעונה השנייה של הסדרה ההיסטורית "המאה המפוארת: קסם".
רונילסון דה סילבה ברבוזה
רונילסון דה סילבה ברבוזה (נולד ב-11 במאי 1995), הידוע בשם רוני, הוא כדורגלן ברזילאי שמשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פלמיירס ובנבחרת ברזיל.
קריירה
ב-6 בינואר 2016, ללא הופעה אחת בקבוצה הבוגרת של קרוזיירו, הושאל רוני לנאוטיקו.
בסוף 2016, עבר לשחק ביפן וחתם על חוזה עם אלבירקס ניגאטה. במדיה כבש שבעה שערים בליגת העל היפנית בשנת 2017.
לאחר חווייתו ביפן, חזר לברזיל וחתם במועדון אתלטיקו פרנאאנסה.
עם אתלטיקו פרנאאנסה, זכה בגביע סודאמריקנה בשנת 2018. הוא אף זכה עם המועדון בגביע הברזילאי בשנת 2019 ואפילו כבש שער במשחק הגמר נגד אינטרנסיונל.
עונה לאחר מכן (2021), הוא זכה עם פלמיירס בגביע ליברטדורס בפעם השנייה ברציפות.
נבחרת לאומית
ב-3 במרץ 2023, רוני זומן לראשונה לנבחרת ברזיל על ידי המאמן רמון מנזס, למשחק ידידות נגד נבחרת מרוקו שהתקיים ב-25 במרץ 2023.
קפה פרוקופ
קפה פרוקופ (בצרפתית: Café Procope) ב- l'Ancienne Comédie, ברובע השישי של פריז הוא אחת מהמסעדות העתיקות בפריז. הוא נפתח ב-1686 בידי הסיציליאני פרנצ'סקו פרוקופיו די קולטלי, וקיבל את ההשראה מההיסטוריון פרוקופיוס, שספרו "אנקדוטה", שהיה ידוע עליו מזה זמן רב, התגלה בספריית הוותיקן ופורסם בפעם הראשונה בשנת 1623. הוא גולל את השערוריות של יוסטיניאנוס הראשון, קיסריתו הרקדנית לשעבר וחצרו.
היסטוריה
קפה פרוקופ, ברחוב שנקרא אז rue des Fossés-Saint-Germain-des-Prés, החל כבית קפה שם יכלו בני האצולה האופנתיים לשתות קפה, המשקה האקזוטי שהוגש בעבר במסבאות, או לאכול סורבה, מוגש בכוסות חרסינה בידי מלצרים בלבוש "טורקי" אקזוטי.
נשות הלווייה שהופיעו בקפה פרוקופ בימיו הראשונים נעלמו במהרה. ב-1689 נוסדה הקומדי פראנסז מעברו השני של הרחוב, מכאן שמו המודרני של הרחוב – ופרוקופ נודע כבית קפה :"תיאטרלי", ונותר כך. ב-18 בדצמבר 1752 שרוסו פרש לפרוקופ לפני שהסתיימה הצגת מחזהו האחרון, נרקיס, כשהוא מודע מאוד, כעת כשהעפיל לפסגת ההצלחה, הוא אמר בפרהסיה, כמה משעמם היה הכול על הבמה.
הייתה זו תערובת שאין לה אח ורע שהפתיעה מבקרים, אם כי אף אחד לא הבחין בהיעדרן של נשים. לואי, האביר ממאיי ב- Les Entretiens des caffés ציין בשנת 1702: "בתי הקפה הם מקומות נעימים ביותר, וכאלה שאדם יכול למצוא בהם את כל סוגי האנשים. שם ניתן למצוא אצילים צעירים, מנעימים את זמנם, שם ניתן לראות את המלומדים שבאו לנוח מכובד מעמסו של המחקר, שם ניתן להתבונן באחרים עתירי משמנים. אלה, בקול מורם, מהללים את כל שצריך לקלס, ומאשימים את כל שראוי לשבח. כמה מבדר לבעלי שאר הרוח להיות שופטי הטעם הטוב ולהחליט בטון תקיף מה בא על קיצו."
לכל אורך המאה השמונה עשרה, הייתה בראסרי פרוקופ מקום המפגש של הממסד האינטלקטואלי ושל ה-nouvellistes הרכילאים, ששיחותיהם נרשמו בדוחו"ות המשטרה.
ג'ון פול ג'ונס ותומאס ג'פרסון.
"בערבוביה הדמוקרטית ההולכת וגוברת ראוי לציין שעדיין אין בנמצא נשים", ציין לואי-סבאסטיין מרסייה כמה שנים אחרי מותו של וולטר, וכך "נדמה כי כל עבודותיו של יליד פריז זה נעשו בשביל עיר הבירה. היא שעמדה עמד בראש מעייניו כשכתב. ביצירתו פנה אל האקדמיה הצרפתית, לקהלה של הקומדי פראנסז, לקפה פרוקופ ולחוג מוסקטרים צעירים. כמעט לא היה דבר אחר בטווח ראייתו."
ודנו בתוכניתם לרפורמה חברתית.
קפה פרוקופ עבר שיפוצים והתחדשות ב-1988–1989 בסגנון המאה ה-18. הקירות נצבעו באדום בסגנון פומפיי, והותקנו בו נברשות בדולח, דיוקנאות סגלגלים של אישים ולקוחות בעלי שם מן העבר, ופסנתר. המלצרים הולבשו במדים מהפכניים לכאורה. הקפה הוותיק ביותר בפריז ממשיך לפעול מאז היווסדו ב-1686 ברחוב rue de l'Ancienne Comedie.
אריוסיים
אריוסיים (שם מדעי: Ariidae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים החיים בעיקר בים ובאוקיינוס ולא במים מתוקים כמו רוב בני הסדרה, אף שחלקם דווקא חיים רק במים מתוקים או מליחים. הם חיים רק בימים טרופיים או ממוזגים חמימים, בעיקר מסביב לחופי אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, דרום ודרום-מזרח אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
שפמנונים אלה ניזונים ממיני סילוניות, דגים אחרים וחסרי חוליות שונים שהם תופסים בפיהם. חלק מהמינים מהווים דגי מאכל, ואחרים נפוצים כדגי נוי באקווריום או נראים באקווריומים ציבוריים.
ערכת כלים (מחשוב)
ערכת כלים (נקראת גם ספריית כלים; באנגלית: Widget Toolkit, ידוע גם כ-Widget Library) היא תוכנת ממשק תכנות יישומים המכילה סט אלמנטים גרפיים (וידג'טים) המיועדים לעיצוב תוכנות בעלות ממשק משתמש גרפי.
ערכת הכלים מטפלת בדרך כלל במעטפות הגרפיות של מערכת ההפעלה, כמערכות חלונאיות, ומנהלי חלונות, אך לעיתים מכילה גם היבטים שאינם נוגעים לחלק החזותי, אלא לחלק התוכנתי ככתיבת סקריפטים ושורות קוד. עיקרון התוכנה הוא שכל כלי (Widget) כשיופעל יצור אלמנט גרפי שונה בתוכנה הנכתבת.
ג'וזף דיקמן
ראשית חייו
דיקמן נולד ב-6 באוקטובר 1857 בדייטון, אוהיו, כבן בכור למשפחה גרמנית. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אביו שירת בצבא הקונפדרציה, ולאחר מכן שירת כשריף במחוז Auglaize באוהיו. בשנת 1874 סיים דיקמן את לימודיו בבית הספר התיכון הציבורי וואפאקונטה ולאחר מכן עבד במשך שנה כמורה בבית ספר בכפר לפני שהגיש בקשה להתקבל לאקדמיה הצבאית של ווסט פוינט. לאחר שהפר את התקנות הנוקשות, הוא גורש מהאקדמיה לאחר זמן קצר ועבד שוב כמורה לפני שהתקבל בחזרה בווסט פוינט ב-1877.
חוטמנוניים
חוטמנוניים (שם מדעי: Aulopidae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים. דגים אלה מצויים במי חופים טרופיים וסובטרופיים במרבית האוקיינוסים. עם זאת חלקם צוללים מעל ל-1,000 מטר. דגים אלה אינם טובים למאכל, אך נידוגים בידי אנשים עניים או למטרת פיתיון לדגים אחרים.
ג'וזף דיקמן
קריירה צבאית
הוא סיים את לימודיו ב-1881 ושירת כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים השלישי. לאחר תקופה קצרה של שירות בפורט סנדרס, ויומינג, הוא הוצב בבית הספר לחיל רגלים ולפרשים בפורט ליונוורת', וסיים את לימודיו ב-1883. לאחר מכן שירת באריזונה ובטקסס והיה מעורב במצוד אחר צ'יף האפאצ'י ג'רונימו. לאחר מכן שירת בקנזס ובמערב טקסס עד 1894, ולקח חלק במסעות לאורך גבול ריו גרנדה נגד פולשים מקסיקנים. בשנת 1894 הוא היה מעורב בשביתת פולמן בשיקגו. לאחר מכן הוא נשלח לפורט איתן אלן, ורמונט, שם שירת במשך שנה. מ-1895 עד 1898 שירת כמדריך בבית הספר לחי"ר ולפרשים בפורט ליונוורת'.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד באביב 1898, הוא חזר לרגימנט שלו, שהועבר במהרה לטמפה, פלורידה, כאן הוצע לו תפקיד שליש בדיוויזיית הפרשים בראשות הגנרל ג'וזף ויילר, שנפרסה אז בקובה. דיקמן הועלה לדרגת קפטן לאחר סיום המערכה המרכזית נגד סנטיאגו ביולי ובהמשך שירת גם בכוחות הכיבוש. באוגוסט 1899 הוא הוחזר לארצות הברית ונשלח לפיליפינים כלוטננט קולונל עם רגימנט המתנדבים ה-26 כחלק מכוח בפיקודו של הגנרל רוברט פ. יוז, שם שירת במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים עד יולי 1900 באי פאנאי. לאחר מכן הוא נשלח כחלק מכוח בפיקודו של אדנה צ'אפי לפעול נגד המורדים במרד הבוקסרים בסין. הוא שימש כראש המטה של גנרל צ'אפי לאחר כיבוש בייג'ינג עד שהגנרל יוז החזיר אותו לפיליפינים בסוף השנה, שם שירת במנילה בתפקיד מטה עד שרגימנט המתנדבים ה-26 חזר לארצות הברית בתחילת 1901, שם הורד בחזרה לדרגת קפטן.
דיקמן חזר לתפקיד ההוראה שלו בפורט ליונוורת' ומונה לקצין מטה במטה הכללי של צבא ארצות הברית בשנת 1903, עבורו כתב בין היתר את תקנות השטח של 1905. מ-1906 עד 1908 פיקד על פורט מאייר, וירג'יניה, כמייג'ור ברגימנט הפרשים ה-13 לפני שחזר לפיליפינים ב-1909 לסיור שני בתפקיד, שם הוא שירת כמפקח פרשים עד 1911. לאחר חזרתו לארצות הברית, הוא מונה למפקח הכללי של הדיוויזיה המרכזית, שמפקדתה בשיקגו, ובשנת 1912 שירת כלוטננט קולונל בפורט רובינסון, נברסקה. מספטמבר 1912 עד מאי 1914 הוא היה חבר בארגון מועצת הפרשים וביקר במדינות אירופה בתקופה זו. לאחר מכן הוצב ברגימנט הפרשים השני ופיקד על הרגימנט הזה כקולונל בפורט איתן אלן מפברואר 1915 עד אוגוסט 1917. במאי 1917 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל של הצבא הסדיר ובאוגוסט 1917 למייג'ור גנרל של הצבא הלאומי.
מלחמת העולם הראשונה
באוגוסט 1917 מונה דיקמן למפקד הדיוויזיה ה-85, ובנובמבר 1917 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3. במרץ 1918 הוא נשלח עם הדיוויזיה לצרפת, שם לחם עמה ביולי בקרב שאטו-תיירי וב, שם עמדה הדיוויזיה בגבורה נגד ההתקפות הגרמניות, מה שהעניק לה את הכינוי "הסלע של המארן". לאחר שהקרב הסתיים, מונה דיקמן ב-18 באוגוסט למפקד הקורפוס ה-4, אותו הוביל בקרב סן-מייל בספטמבר. ב-13 באוקטובר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1, עמו לחם במתקפת מז-ארגון עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר, מונה דיקמן למפקד הארמייה השלישית האמריקאית, אותה הוביל בכיבוש חבל הריין. באפריל 1919 מסר את התפקיד להאנטר ליגט ושירת חודשיים נוספים באירופה כיו"ר ועדה שעבודתה היוותה בסיס לארגון הצבא שלאחר המלחמה לפני שחזר לארצות הברית. כאן הוא פיקד על המחלקה הדרומית, שבסיסה בפורט סם יוסטון, טקסס, עד שפרש משירות פעיל באוקטובר 1921.
לאחר פרישתו שימש דיקמן עד תחילת 1923 כחבר במועצת הצמצום של הצבא. באותה שנה הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דייטון, ובנאום הקבלה שלו ובכתבים מאוחרים יותר התבטא נגד כל מעורבות של ארצות הברית בהסתבכויות באירופה ובחבר הלאומים. הוא מת מהתקף לב ב-23 באוקטובר 1927 בגיל 70 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
דאל באט
דאל באט (הינדית: दालभात; אורדו: دال بھات; בנגלית: ডাল ভাত; גוג'ראטית: દાળ ભાત; מראטהית: डाळ भात; אסאמית: দাইল ভাত dail bhat / ডালি ভাত dali bhat) היא ארוחה מסורתית מתת היבשת ההודית, הפופולרית באזורים רבים של נפאל, הודו ופקיסטן, בנגלדש. היא מורכבת מאורז מאודה ותבשיל עדשים מבושלות, או תבשיל קטניות אחר ששמו דאל. זהו מזון בסיסי במדינות אלו. בטט או צ'וואל פירושו "אורז מבושל" במספר שפות הודו-אריות.
באזורים הגבוהים יותר בנפאל (מעל 2,000 מטרים מעל גובה פני הים), האורז אינו גדל היטב, ניתן להחליפו בדגנים אחרים כגון תירס, כוסמת, שעורה או דוחן, בתבשיל הנקרא דהינדו (dhindo, אנ') או אתו בנפאל. בנפאל לפעמים גם מוסיפים לבאט רוטי.
ניתן לבשל דאל עם בצל, שום, ג'ינג'ר, צ'ילי, עגבניות או תמרהינדי, בנוסף לעדשים או שעועית. הדאל מכיל עשבי תיבול ותבלינים דוגמת כוסברה, גראם מסאלה, כמון וכורכום. המתכונים משתנים לפי עונה, מיקום, קבוצה אתנית, ואף עשוי להשתנות בין משפחות.
דאל באט מוגש לעיתים קרובות עם טארקארי (Tarkari, אנ'), तरकारी בהינדית, তরকারি בבנגלית - שילוב של ירקות עונתיים. נקרא גם דאל באט טארקארי (दाल भात तरकारी) בנפאלית, וכן בבנגלית (ডাল ভাত তরকিরর). חלק קטן של מלפפון חמוץ (הנקרא achar או loncha ) נכלל לפעמים. בבנגל (מערב בנגל ובנגלדש) דאל באט עשוי להתלוות ל-machh bhaja (মাছ ভাজা - דג מטוגן).
סטמפורד (קונטיקט)
סטמפורד (באנגלית: Stamford) היא עיר במדינת קונטיקט בארצות הברית. היא נמצאת במחוז פיירפילד. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2013, בעיר מתגוררים 126,456 תושבים, מה שהופך אותה לרביעית בגודלה במדינת קונטיקט והשביעית בגודלה באזור ניו אינגלנד. היא ממוקמת במרחק של 48 קילומטרים ממנהטן, ניו יורק, ונחשבת לחלק מהמטרופולין הגדולה של ניו יורק.
עינניים
עֵינָנִיִּים (שם מדעי: Chlorophthalmidae) היא משפחה של דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים. הם חיים על קרקעית הים ברחבי האוקיינוסים הפתוחים. במשפחה ישנם 18 מינים בשני סוגים.
דגים אלה מגיעים לאורך של עד 40 סנטימטר אצל המין Chlorophthalmus agassizi, אך רובם יותר קטנים והם בעלי גוף צר בעל סנפירים קטנים וראש מוארך המכיל עיניים ירוקות בעלות פלואורסצנציה וגדולות מאוד ביחס אליו, מה שנתן לדגים את שמם. צבעם שחור עד צהוב ולעיתים הם מנומרים בכתמים כהים. לחלק מהמינים פס זוהר בקצה ראשם.
בדומה להרבה מיני דגים מסדרתם הם הרמאפרודיטים, מה שעוזר מאוד בסביבה בה ישנם סיכויים קטנים למצוא בני זוג מתאימים.
יאן פרייזלר
יאן פרייזלר (בצ'כית: Jan Preisler; 17 בפברואר 1872 – 27 באפריל 1918) היה צייר ופרופסור לאמנות צ'כי.
ביוגרפיה
משפחתו של יאן פרייזלר עבדה במפעל היציקה המקומי, והוא למד בבתי הספר היסודיים הסמוכים. מגיל צעיר הוא נחשב למתבודד שהעדיף לטייל ביער על פני משחק עם חברים. רישומיו משכו את תשומת ליבו של המנהל, ועד מהרה קיבלו הוריו מכתבים שהזמינו אותם לשלוח אותו ללימודים בפראג, בתמיכה כספית. ב-1887, בהיותו בן חמש עשרה, החל את לימודיו בבית הספר לאמנויות שימושיות, שם עבד בתחילה אצל פרנטישק ז'נישק, ואחר מכן הורשה להמשיך את לימודיו באופן עצמאי.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא חלק סטודיו עם קארל שפילר. במהלך שהותו בבית הספר, הוא יצר קשר עם איגוד מאנס לאמנויות יפות והתערב בפעילות העיתונאית שלו. ב-1896 הוא סיפק את השער לגיליון הראשון של כתב העת Volné Směry של האגודה ושימש כעורך שלו במשך כמה שנים.
הוא נסע לאיטליה ב-1902, עזר בעיצוב הכרזות לתערוכת אדוארד מונק ב-1905 בפראג וביקר בפריז ב-1906, שם הושפע מעבודתו של פול גוגן. ב-1903 הוא הפך למורה לציור עירום באקדמיה לאמנויות ושימש שם כפרופסור מ-1913 ועד מותו.
לאחר תחילת המאה העשרים, הוא ניסה לבטא את מעמקי הנפש הבלתי ניתנים לתיאור, מלאי מלנכוליה ותשוקה, ומצא את השראתו בשירה. בנוסף לבדי הציור שלו, הוא סיפק עיטורים למספר מבנים, ביניהם בית העירייה ומלון סנטרל.
ב-1914 הוא נישא לבוז'נה פאלאס, ממשפחה מקומית העוסקת במלאכת יד. נולדו להם שני ילדים.
הוא מת מדלקת ריאות ב-1918 ונקבר בקבר המשפחתי.
חופית מערבית
חופית מערבית (שם מדעי: Calidris mauri) היא מין של עוף מהסוג חופית ממשפחת החרטומניים והיא מצויה לאורכה של אמריקה הצפונית שלחופי האוקיינוס השקט וכן בסיביר.
החופית מצויה לאורך האזור הארקטי שבקנדה ואלסקה ומגיעים גם למזרח סיביר. בחורף היא נודדת דרומה לאורך קנדה, ארצות הברית, מקסיקו ואמריקה המרכזית לעבר אמריקה הדרומית. פרטים תועים מגיעים גם למערב אירופה והקריביים, אך זה נדיר.
חופית זו מקננת בקן מוסווה על הקרקע הארקטית, לרוב מתחת לצמחייה. הנקבה מטילה עד 4 ביצים המטופלות על ידי שני ההורים.
פיטום כפוי
פיטום כפוי הוא הליך של האבסה והאכלה כפויה, לשם העלאה מהירה במשקל, שמתייחס בעיקר לפיטום אווזים וברווזים, אולם קיים גם בבני אדם, כשמדובר בפיטום בניגוד לרצונם. גווגאג' הוא הכינוי לצינורית המוחדרת דרך האף, או הפה עד לקיבה, כדי לפטם ביעילות. האכלה כפויה, שלא לשם השמנה אלא לשם מניעת נזק בריאותי העלול להיגרם מחוסר אוכל, קרויה הזנה בכפייה.
בבני אדם
הפיטום מתבצע לרוב באמצעות החדרת צינורית האכלה דרך האף או הפה אל הוושט. האכלה כפויה יכולה להתבצע גם מסיבות בריאותיות, לא רק משום שהאדם מסרב לאכול.
פיטום נערות אפריקניות
בחלק ממדינות אפריקה השומן נחשב לנכס נשי מפואר ונשים שמנות נחשבות לחושניות ויפות. לכן נפוצה במדינות אלה דיאטת השמנה כפויה. ילדות קטנות מפוטמות בכוח על ידי אמותיהם על מנת שתעלנה במשקל לקראת גיל הנישואין. ההליך מכונה גוואג', על שם הצינורית המשמשת להאכלה כפויה, והוא נפוץ מאוד במאוריטניה ובניגריה, שם נשים נשלחות לחוות עידוד השמנה חודשים לפני החתונה. במאוריטניה מכריחים את הילדות לאכול שומן גמלים ואוכל משמין מאוד, על מנת לגרום לעלייה דרסטית במשקל. כיום קיימת מגמה במאוריטניה לחדול ממנהג זה, אולם זהו מנהג מסורתי שהשתרש ועדיין קיים ונותר חלק אינטגרלי מהתרבות הניגרית והמאוריטנית.
בבעלי חיים
בעבר פיטום בעלי חיים היה מקובל. במקרא היא מכונה "הלעטה". על פי מילון אבן-שושן "הלעטה" היא מתן אוכל רב לצורכי השמנה, ולרוב המונח מתייחס לבעלי חיים. עם זאת המילה מופיעה במקרא פעם אחת, בדבריו של עשיו ליעקב בסיפור מכירת הבכורה, שבו מכר עשיו ליעקב את בכורתו תמורת האכלתו בנזיד עדשים שהוכן על ידי יעקב. עשיו מבקש בסיפור זה . בהקשר זה המילה משמשת לבני אדם.
במשנה מוזכר אודות הלעטת בעלי חיים שונים: גמלים, עגלים ותרנגולים. מוזכרות אפשרויות שימוש בכלי ביד, הלעטה לתוך הפה והלעטה לתוך הוושט. גם כיום מוכרים שני סוגי הלעטה: הדרך הנפוצה היא הלעטה דרך הוושט באמצעות משאבת אוויר, הידועה כגורמת צער רב לבעלי החיים, שאודותיה קיימת קביעת הוועדה המדעית האירופית, כי היא מהווה גרימת סבל לאווזים, אך יש מומחים החלוקים על כך. והלעטה דרך המקור.
פיטום אווזים
פיטום אווזים וברווזים נועד להגדיל באופן מלאכותי את כבדם, במטרה להפיק ממנו כבד אווז, שהוא כבד שומני למאכל. תהליך הפיטום הכפוי נאסר במדינות רבות, ובהן ישראל, בשל האכזריות המיוחסת לו.
גילדהול (באת')
בית העירייה של באת' (הגילדהול של באת', באנגלית: Guildhall) משמש את מועצת העיר באת', השוכנת במחוז סאמרסט שבאנגליה. הבניין הוכרז על ידי הרשויות הבריטיות כבניין רשום מדרגה I.
היסטוריה
הבניין הנוכחי, שנבנה באבן באת', הוקם במקום בית העירייה מתקופת בית סטיוארט, שנבנה ב-1625 במקום מבנה מתקופת בית טיודור. השינוי המשמעותי הראשון בבניין זה היה הכנסת חלון מעוגל בראשי בצד הצפוני, ככל הנראה ב-1658 לרגל ביקורו במקום של ריצ'רד קרומוול. לפי העיתון באת' אדוורטייזר מיום 22 בנובמבר 1755 גרם החלון להתערערות המבנה, כך שהיה צורך לחזקו בתומכות במקום חלק מהעמודים.
בין 1724 ל-1725 הוסר גרם המדרגות הפנימי שחיבר את בית העירייה ובית השוק המקורה השוכן בצדו הדרומי, ובאופן זה הוגדל נפח הבית. בשנים הללו נבנה מחדש האגף המערבי של בית העירייה, והוספו לו מדרגות וחדרים חדשים. ב-1727 הסתיימה בניית התקרה הקמרונית בבית השוק. בתקופה זו החל חדר המועצה לשמש גם כגלריה עירונית לאמנות. במשך השנים התדרדר מצבו של בית העירייה, וב-1747 המצב היה כה חמור עד שהיה צורך לחזק את הבניין בתומכות ברזל. בית העירייה היה על סף קריסה ב-1766, והיה צורך לבנות אותו מחדש. כאשר סיים תומאס בולדווין את העבודות ב-1778, לפי עיצוב של תומאס וור אטווד, נטשה המועצה את אולמה הקודם ומכרה אותו.
בחזית הבניין ניצבים ארבעה עמודים איוניים, והוא מוקף כולו בדימויים של צדק. הכיפה המרכזית נבנתה ב-1893. בתוך בית העירייה נמצא אולם הסעודות שבו עמודים בסגנון קורינתי, נברשות מהמאה ה-18 ודיוקנאות מלכותיים מקוריים. חדר זה משמש לאירוח ביקורים של בית המלוכה הבריטי, ואף אירח את המלכה אליזבת השנייה בשנת 2002 בעת שביקרה בבאת'.
כיום משמש האולם כחדר המועצה וכמשרד הרשומות עבור באת' וצפון מזרח סאמרסט, ומדי פעם נערכות בו גם חתונות ומצולמות סצנות בסדרות טלוויזיה. בית העירייה צמוד לגלריית ויקטוריה לאמנות והשוק המקורה., והוא אחד האתרים שבהם נערכים אירועי פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של באת'.
יבגני מורוזוב
יבגני מורוזוב (בבלארוסית: Яўгені Марозаў; נולד ב-1984 בסליהורסק שבבלארוס) הוא עיתונאי בלארוסי, סופר וחוקר את ההשפעות החברתיות והפוליטיות של הטכנולוגיה.
קורות חייו
הוא משמש כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד. מורוזוב הוא בלוגר ובעל טור ידוע. כתביו ומאמריו של מורוזוב הופיעו בעיתונים ומגזינים מובילים ברחבי העולם וביניהם The New York Times, The Wall Street Journal, Financial Times, The Economist, The Guardian, New Scientist, The New Republic. בנוסף הוא מכהן כעמית "בקרן אמריקה החדשה" (New America Foundation), וכמנהל מדיה חדשה ב"Transitions Online".
רעיונותיו
מורוזוב מביע ספקנות לגבי התפיסה הרווחת כי האינטרנט מסייע בתהליכי דמוקרטיזציה של משטרים רודניים. בניגוד לעמדה אופטימית זו, טוען מורוזוב כי המדיה החברתית משמשת כ"פנאופטיקון דיגיטלי" עבור מעקב ממשלתי, הפצת לאומנות ותעמולה, ודיכוי פוליטי של מתנגדי השלטון. אמצעים טכנולוגיים מסוג Big Data, לדוגמה, המשמשים לאיסוף והצלבת נתונים ממקורות גלויים שונים מאפשרים לנצל את האינטרנט כבסיס נתונים ולפיכך כמכשיר יעיל של פעולה נגד מתנגדי השלטון. מורוזוב גם מעביר ביקורת על מה שהוא מכנה "האג'נדה לחופש האינטרנט" של ממשלת ארצות הברית ומגדיר אותה כנאיבית וחסרת תועלת למטרתה המוצהרת: לקדם את הדמוקרטיה באמצעות האינטרנט. מורוזוב מודה שרשתות חברתיות עוזרות למתנגדים להפיץ את מחאתם, אבל לשאלה האם הם כלי שמגביר את הסיכוי למחאה? הוא ענה "איני חושב". בשנת 2009 נבחר לנאום בנושא זה ועידת TED.
"אשליית הרשת: הצד האפל של חירות האינטרנט"
בינואר 2011 פרסם את ספרו הראשון "אשליית הרשת: הצד האפל של חירות האינטרנט". בנוסף על בחינת ההשפעה של האינטרנט על מדינות רודניות, הספר חוקר את המקורות האינטלקטואליים של ההתרגשות הגוברת מהפוטנציאל המשחרר של האינטרנט. מורוזוב טוען כנגד מה שהוא מכנה כסייבר-אוטופיה - חוסר היכולת לראות את הצד האפל של האינטרנט, וכנגד מרכזיות האינטרנט - הנטייה הגוברת להציג כל שינוי פוליטי וחברתי דרך הפריזמה של האינטרנט. לדידו, רשתות חברתיות מקוונות יוצרות אשליה של חירות, העלולה להכות במשתמשים כחרב פיפיות משום שבצד היכולת שהן מציבות להתארגנות רחבה של פעילות נגד השלטון הן גם מגש הכסף עליו חקוקים פרטי הפעילים והקשרים ביניהם. אחת הדוגמאות לכך, המוזכרת כבר בתחילת הספר, היא ה"מהפכה הירוקה" באיראן ב-2009 אשר זכתה גם לכינויי מהפכת הטוויטר וזאת משום השימוש המאסיבי ברשת הטוויטר כאמצעי להתאגדות ספונטנית של פעולות המחאה. תקשורת מקוונת זו, מסייג מורוזוב, היוותה למעשה מאגר של נתונים בו השתמשה בסופו של דבר המשטרה החשאית האיראנית לרדוף ולהעניש את מארגני המחאה. גם ארצות הברית הדמוקרטית ביקשה מידע על העוקבים אחרי הציוצים של מייסד ויקיליקס ואנשיו.
אספקט נוסף אותו אליו מתייחס מורוזוב בספרו הוא מה שהוא מכנה כ"ספינטרנט" (Spinternet), כלומר, השימוש שעושות ממשלות במדיה החברתית על מנת להימנע מצנזורה אולם בכל זאת להטות את השיח התקשורתי לצורכיהן ולהפיץ תעמולה. הממשל הרוסי, לדוגמה, זוכה לתמיכה של מס' תנועות נוער הבאה לידי ביטוי בפרסומים של חברי התנועה הצעירים בבלוגים פופולרים.
בפברואר 2012 זכה הספר בפרס "Goldsmith Book Prize", המוענק לספר הטוב ביותר המגשים את היעדים של שיפור הממשל הדמוקרטי תוך בחינת קשרים וחיתוכים בין תקשורת, פוליטיקה ומדיניות ציבורית. כמו כן באותו חודש זכה מורוזוב בפרס "Eli M. Oboler" על ספרו זה. זהו פרס המוענק לפרסום הטוב ביותר בתחום החרות האינטלקטואלית.
יצחק שיינפיין
יצחק שיינפיין (1871-1921) היה מומחה לנטיעות ואחד ממקימי כפר סבא.
חייו באוקראינה
שיינפיין נולד בעיר אוסטרוה שבווהלין, מערב אוקראינה, ללוי ורבקה שיינפיין. הוא למד בבית הספר הרוסי, ובשעות הפנאי קרא את התנ״ך בתרגום לרוסית, כמו גם אחיו שמעון, שהיה סופר. שיינפיין עבד זמן מה כלבלר בבית המשפט הממשלתי וכשהבין שאין סיכוי שיעלה דרגה בקרוב עבר לעבוד כפקיד מסחרי אצל סוכן ליד תחנת הרכבת. אחרי שגמר את שירותו בצבא בהצטיינות עסק בהוראת לימודים כלליים. הוא נבחן באודסה וקיבל תעודת גמר של בית הספר הריאלי.
חיי משפחה
בקיץ 1906, התיישב עם משפחתו ברחובות ובשנת 1908 נשא לאישה את דובה ממשפחת פדובה מרחובות. יחד, עברו לגור בפתח תקווה. בשנת 1913, עברו יצחק ודובה לכפר סבא והיו לאחד משנים עשר הזוגות הראשונים שהתיישבו בכפר סבא. לזוג נולדו שני ילדים, ושמם פנינה ויוחנן, שמאוחר יותר התיישבו אף הם בכפר סבא.
פרעות תרפ"א
במהלך פרעות 1921, נחרבו חלק מהבתים בכפר סבא, והזוג שיינפיין נשאו בסבל חורבנה ושיקומה של כפר סבא. כשהסתיימו הפרעות שיינפיין התחיל לשקם את ביתם, אך לקה בזיהום ובעיות דם. יצחק נלקח על גמל לכיוון בית החולים ביפו, אך מספר ימים לאחר שהגיע לשם, נקבע מותו. שיינפיין נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
בשנת 1953 נקרא על שמו גן ציבורי בכפר סבא, "גן יצחק שיינפיין", בו נמצאים מבנה העירייה, הח'אן, באר המים ושני עצי האקליפטוס שנטע, אשר מופיעים בסמלה של העיר.
דבשן הכומר
דבשן הכומר המכונה טוהי (שם מדעי: Prosthemadera novaeseelandiae) הוא מין של עוף ממשפחת הדבשניים החי בניו זילנד ומהווה מין יחיד בסוג Prosthemadera.
שיכון ובינוי
שיכון ובינוי בע"מ היא קבוצה עסקית גלובאלית, שבסיסה בישראל, הפועלת באמצעות חברות-בת, בתחומים כגון: תשתיות, יזמות נדל"ן, אנרגיה וזכיינות. חברות שיכון ובינוי פועלות בלמעלה מעשרים מדינות ברחבי העולם.
דבשן הכומר
זהו אחד משני מיני דבשניים החיים בניו זילנד, לצד Anthornis melanura. הוא נפוץ בשני האיים וכן באיי קרמדק ואיי אוקלנד וארכיפלגים קטנים אחרים.
שיכון ובינוי
הקמת סולל בונה
בדצמבר 1923 החליטה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל להקים על בסיס "המשרד לעבודות ציבוריות בנין" (קואופרטיב שהוקם ב-1921), את חברת "סולל בונה" (שלימים הפכה להיות חלק משיכון ובינוי) כחברה בע"מ בשליטת חברת העובדים (ארגון גג של ההסתדרות), במטרה לאגד את קבוצות הפועלים שסללו ובנו ברחבי ארץ ישראל ולהפוך לקבלן הבנייה הגדול בארץ. לצורך גיוס הון לחברה הופצו מניות חברת "סולל בונה" באופן נרחב לחקלאים דרך המרכז החקלאי, לסוחרים, לבעלי מקצועות חופשיים, רופאים, מהנדסים עורכי דין וכדומה. הפרויקט הגדול הראשון בו זכתה החברה היה הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים. "סולל בונה", כחברה המהווה חלק מחברת העובדים, הייתה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים בעת משבר, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה.
בשנת 1944 הוקמה במסגרת "סולל בונה", חברת "כור חברת חרושת ומלאכה" במטרה לרכז את מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית. בתחילה הוכללה בה שלושה המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה, מפעל המתכת "וולקן" (אותו רכשה סולל בונה ב-1941), מפעל הזכוכית "פניציה" (אותו רכשה סולל בונה גם ב-1941) ומפעל "חב"ך - חומרי בנייה כלליים לייצור לבנים". אחר כך הוכלל ב"כור" גם מפעלי האבן של "סולל בונה" "תעשיית אבן וסיד". בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ בשם "כור תעשיות" והייתה לזרוע התעשייתית העיקרית של "חברת העובדים".
דבשן הכומר
מאפיינים
ציפור זו מגיעה לאורך 27 עד 32 ס"מ, כשתת-המין של צ'טהאם גדול יותר מהשני. הזכרים מעט יותר כבדים מהנקבות ומשקלם כ-6 עד 150 גרם בעוד הנקבות מגיעות למשקל של 58 עד 105 גרם בקירוב. הזכרים בעלי נוצות שחורות לאורך גופם, כשלאורך צווארם, חזם וכנפיהם ישנם גדילים לבנים ארוכים המשווים מעין צורה של כומר. עם זאת הם בעלי גוונים מרהיבים יותר, כשלאורך החלק העליון ישנם נוצות גב וכנפיים חומות, הראש בעל פלומה ירוקה-כהה מתכתית ומעל המקור גדילים צהובים. הצוואר והחזה בעלי "צווארון" בולט ולבן מתוכו בולטים הגדילים והכנפיים והזנב בעלי גוונים ירוקים-תכולים עזים.
שיכון ובינוי
הקמת סולל בונה
בשנת 1958, בהתאם לחזונה של שרת החוץ גולדה מאיר, חברת סולל בונה הרחיבה את פעילותה בארצות אפריקה והוקמה חברת הבת "סולל בונה ארצות חוץ".
דבשן הכומר
מאפיינים
ציפור זו ניזונה כיונקת צוף בעיקרה, אם כי היא מגוונת גם בזרעים, אבקה, פירות קטנים וחרקים. היא ניזונה בעיקר מצוף מפרחיהם של: Clianthus, Phormium ו-Kōwhai ועוד והם המאביקים העיקריים שלהם. זו ציפור אגרסיבית וטריטוריאלית שלא תהסס להילחם ביריבים שמתקרבים לפרחיה. לפעמים קבוצה שלהם יכולה אף ללהתגודד כדי לגרש עופות גדולים יותר כמו זרון אוסטרלי.
שיכון ובינוי
הקמת שיכון ובינוי
במרץ 1987 הוחלט לאחד את חברת האחות "שיכון עובדים" שהייתה איתנה כלכלית, עם "סולל בונה" שהייתה שקועה בחובות, באפריל אישרה הוועדה המנהלת של חברת העובדים את המיזוג, אך ביולי 1987 הוחלט לדחות את האיחוד.
דבשן הכומר
מאפיינים
תחום מחייתה מעט נפגע עקב התפשטות של מינים פולשים כמו חתולים, חמוסים ומיינות אך בשל תפוצתה היא איננה מצויה בסכנה בטבע.
שיכון ובינוי
הקמת שיכון ובינוי
בקיץ 1988, לאחר שהמשבר ב"סולל בונה" החריף הוחלט לקדם את המיזוג שוב. ב-25 ביולי 1988 החליטה רשמית הוועדה המנהלת של חברת העובדים על רכישת "סולל בונה" בידי "שיכון עובדים". בראש מועצת המנהלים של חברת הגג הועמד חבר הכנסת רפאל אדרי, שהיה מנכ"ל שיכון עובדים. בדצמבר 1988 פרש אדרי, לאחר שמונה לשר בלי תיק בממשלה, והוחלף בידי עוזי ורדיזר.
חברת שיכון ובינוי אחזקות הוקמה בפועל ב-1989, כחברת גג של שש חברות הסתדרותיות: שיכון עובדים, סולל בונה, וארבע חברות בת של סולל בונה שהועברו לשיכון ובינוי: סולל בונה בניין ותשתית, סולל בונה ארצות חוץ, תעשיית אבן וסיד וחרות. ליושב ראש החברה מונה אפרים צדקה ומנהל החברה היה עוזי ורדי-זר. לאחר כשנה נמכר אבן וסיד וצמצומים בסולל בונה, יחד עם הפריחה בבנייה בעקבות העלייה מברית המועצות, העבירו את סולל בונה לרווחיות תפעולית.
הפרטת החברה
בשנת 1994 ניצחה בבחירות לוועידת ההסתדרות "סיעת רם - חיים חדשים" בראשות חיים רמון. מצע הסיעה היה לרכז את פעילות ההסתדרות כאיגוד מקצועי ולחסל את ה"דו ראשיות" שבהיותה מעסיק. הביטוי המעשי למימוש מצע זה היה חיסול רוב הפעילות של "חברת העובדים", והוחל בצעדים שנועדו להביא לחיסולה הגמור ולמימוש נכסיה לשם מימון גירעונות ההסתדרות.
בשנת 1996 נמכרה השליטה בקבוצת "שיכון ובינוי" לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות איש העסקים תד אריסון) ולעובדי החברה תמורת 300 מיליון שקל. כעבור שנתיים הנפיק אריסון את החברה בבורסת תל אביב לפי שווי שוק של כ-900 מיליון שקל. וכבר ביום המסחר הראשון זינק מחיר המניה של "שיכון ובינוי" ב-25%, ויום לאחר מכן הוסיף שערה ועלה ב-8% נוספים.
בשנת 2000 הגיש השר לשעבר שמעון שיטרית תביעה נגד "חברת העובדים", חברת "שיכון ובינוי" והמנכ"ל שלה עוזי ורדיזר, בטענה כי שיכון ובינוי נמכרה לתד אריסון תמורת "נזיד עדשים". שטרית טען, כי העסקה בוצעה ללא מכרז, ולפי שווי של 300 מיליון שקל לשיכון ובינוי, בעוד שהיו גם הערכות שווי גבוהות יותר באותה עת, שהגיעו עד 800 מיליון שקל. בין השאר לא נלקח בחשבון ערך הקרקעות שהחזיקה. לטענתו עוזי ורדיזר הרוויח אישית מהעסקה בעקבות הנפקת החברה שנתיים אחר כך. מנכ"ל חברת העובדים טען מצידו כי העסקה בוצעה לפי שווי הגון לאחר מאבק משפטי שנמשך שש שנים, קבע בית המשפט העליון שהמכירה הייתה 'כשרה'.
ביוני 2018 מכרה אריסון השקעות את חלקה בחברה (47%) לנתי סיידוף, תמורת 1.1 מיליארד ש"ח. בספטמבר 2020 תמיר כהן מונה למנכ"ל החברה.
זרועות פעילות
חברות הקבוצה מעורבות בפרויקטים גדולים בישראל ובעולם, בתחומי התשתיות, בנייה, יזמות, שכונות למגורים, מבני מסחר וציבור וכן בהקמה, מימון והפעלה של מיזמים בתחומי תשתיות התחבורה, טיהור והתפלת מים ואנרגיה.
חשד לפלילים
בפברואר 2018 נפתחה חקירה גלויה נגד החברה, בחשד לביצוע עבירות שעניינן מתן שוחד לעובד ציבור זר, רישום כוזב במסמכי תאגיד, קבלת דבר במרמה ועבירות על חוק איסור הלבנת הון. במסגרת הפרשה נחשדת החברה במתן שוחד שבמסגרתה הועברו לכאורה תשלומי שוחד לנציגי ממשל זרים. ב-12 באוגוסט באותה השנה נחקרו בעלת השליטה לשעבר, שרי אריסון, ואפרת פלד המכהנת כמנהלת העסקים בפועל של אריסון, ביחידת להב 433. בפברואר 2021 הודיעה פרקליטות מיסוי וכלכלה על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את החברה ואחדים מבכיריה. בנובמבר 2021 פורסם שהחברה מנהלת משא ומתן עם פרקליטות מיסוי וכלכלה להשגת הסדר טיעון בפרשה זו. כן נסגר תיק החקירה בעניינן של אריסון ופלד.
לסתיתיים
לסתיתיים (שם מדעי: Paralepididae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים הנפוצים בים הפתוח בכל האוקיינוסים באזורים חמימים. במראם הם מזכירים ברקודות קטנות, מה שנתן להם את שמם באנגלית: "Barracudina", אף על פי שאין להם כל קשר עם הברקודות האמיתיות אלא לדגים דמויי-לטאות כמו הלטנוניים ובעיקר לאלפיזאוריים.
אורכם יכול להגיע למטר אחד, אך רובם יותר קטנים, והם בעלי גוף צר ולסתות נוקשות המזכירות לסתות ברקודה. הם בעלי עיניים גדולות המותאמות לראייה בחשיכה והם הרמאפרודיטים. אין להם שלפוחית שחייה כלל.
דגים אלה הם טורפים רעבים של מיני חסילונים, דגים אחרים וסילוניות. בתורם הם נחטפים בידי דגי טונה, דג חרב, לווייתנים כמו לווייתני מקור, וכרישים.
דיגלוסה שחורה
דיגלוסה שחורה (שם מדעי: Diglossa humeralis) היא מין של ציפור שיר מקבוצת הטנגריים שבמשפחת הפרושיים, החיה בטבע במערבה של אמריקה הדרומית במדינות: קולומביה, אקוודור, פרו וונצואלה.
תיאור
אורכה של הציפור הוא 13 עד 14 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות כשאצל הזכרים הוא בעל גוני כחול מבריק. הם בעלי עיניים חומות והמקור אפור ובעל עיצוב מעוקל מעל כלפי מעלה. לנקבות גוף שחור ללא גוון כחול מתכתי והכנפיים והזנב שלהם חומים. הפרטים הצעירים בעלי גוון דהוי יותר.
הציפור מצויה בטבע לאורך מורדות הרים סביב פלורה ייחודית אנדמית ממוצא טרופי או סובטרופי בגבהי 2,175 עד 4,000 מטרים, לרוב סביב 2,700 עד 3,400 מטרים מפני הים, למורדות של יערות לחים, בתות, שיחיות ומטעי אקליפטוסים וכן במספר פארקים.
היא ניזונה כאוכלת פרחים וכן שותה צוף וצדה חרקים, כשלרוב היא מסתובבת ביחידות או בזוגות.
מאיה שעיה
מאיה שעיה (נולדה ב-22 במאי 1973) היא יוצרת, תסריטאית, מחזאית ובמאית.
ביוגרפיה
שעיה בוגרת בית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ובית הספר לתסריטאות בניהולה של עידית שחורי.
בשנת 2002 כתבה לסדרת הדרמה "סיטי טאוור" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2004 החלה לכתוב לסדרת הדרמה המוזיקלית יומית של yes "השיר שלנו" וכתבה במשך ארבע עונותיה. בשנת 2005 כתבה לסדרה "אגדת דשא" בכיכובם של דניאלה וירצר, סמי הורי ונבו קמחי ששודרה בערוץ 10. בשנת 2007 כתבה לסדרה "הנפילים" ששודרה ב-yes במשך שתי עונותיה. בשנת 2008 כתבה לסדרה "דני הוליווד" ששודרה ב-yes. עוד כתבה לסדרה "אליפים", "תנוחי" ועוד.
בשנת 2007 יצרה שעיה את המחזה "דולפינים", המחזה עלה בתיאטרון בית ליסין וזכה לאהדה רבה ולפרסים. בשנת 2010 כתבה את המחזה "תרופה" (medicament) לתיאטרון "היידלברג" שבגרמניה, המחזה רץ שם בהצלחה. בשנת 2012 ביימה את המחזה "מלאכים באמריקה" בתיאטרון תהל עם אלי דנקר בתפקיד רוי כהן. בשנת 2017 כתבה וביימה את המחזה " שירות לקוחות" שעלה ב"בית צבי". באותה שנה ביימה את המחזה תרופה שעלה בתיאטרון הספרייה שליד "בית צבי".
מכבי חדרה (כדורגל)
מכבי חדרה הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר חדרה, שהייתה קיימת בין השנים 1914–2004. הקבוצה שיחקה בתחילה בליגות מחוזיות של ארץ ישראל בזמן תקופת המנדט הבריטי, ולאחר מכן השתלבה בליגות הנמוכות בישראל עד לפירוקה בשנות האלפיים המוקדמות. הקבוצה הגיעה לשיאה בשנת 1986 כאשר העפילה לחצי גמר גביע המדינה, ובכך הפכה לקבוצה הראשונה מהליגה השלישית שעולה לחצי גמר גביע המדינה. בהמשך ירד מעמדה של הקבוצה שהתדרדרה לליגות הנמוכות, ב-2004 התפרקה הקבוצה הבוגרת, וב-2006 התאחדה הקבוצה עם היריבה העירונית ומספר קבוצות נוספות ליצירת קבוצת הפועל חדרה, שמשחקת כיום בליגת העל.
היסטוריה
מכבי חדרה הוקמה בשנת 1914 והיה לאחד ממועדוני הכדורגל העבריים הראשונים בארץ ישראל. הקבוצה השתתפה לראשונה בגביע הארץ-ישראלי ב-1929 שם הודחה בסיבוב הראשון על ידי מכבי חשמונאי ירושלים. הישג השיא שלה בתקופת המנדט הבריטי הייתה העפלה לחצי גמר הגביע לעונת 1937, בה היא הפסידה להפועל תל אביב שזכתה בגביע באותה עונה. במסגרת הליגה שיחקה בליגות המחוזיות בדרג ב' של הליגות לפני קום המדינה. ב1939 שיחקה במחוז שומרון של הליגה הבכירה שלמעשה לא הגיעה לסיומה.
לאחר הקמת מדינת ישראל שיחקה בליגות המשנה לדורותיהם, החל מעונת 1951/1952 בליגה ב', ודשדשה במרכז ותחתית הטבלה בליגות אלו. בעונת 1975/1976 סיימה מכבי חדרה במקום הרביעי שהקנה לקבוצה את הכרטיס לליגה הארצית החדשה שהוקמה באותה שנה (שהפכה לליגה השנייה). בעונה שלאחר מכן, 1976/1977, סיימה חדרה במקום האחרון בליגה, ירדה לליגה השלישית (ליגה א') ולא חזרה עוד לליגה השנייה.
במהלך שנות ה-80 הייתה קרובה מכבי חדרה פעמיים לעלות לליגה הארצית (ליגת המשנה) אך כשלה במשחקי המבחן. בעונת 1985/1986 חוללה הקבוצה סנסציה כאשר העפילה לחצי גמר גביע המדינה ובכך הפכה לקבוצה הראשונה שעולה לחצי הגמר בעודה משחקת בליגה השלישית. בדרכה לחצי הגמר היא ניצחה שלוש קבוצות מהליגה הראשונה: מכבי שעריים, הפועל פתח תקווה והפועל כפר סבא, ובחצי הגמר היא נוצחה בידי שמשון תל אביב.
בשנות ה-90 ירדה מכבי חדרה פעמיים לליגה ב', אך בשני המקרים שבה לליגה א' כעבור עונה אחת. בסוף שנות ה-90 חל שינוי במבנה הליגות כאשר הוקמה ליגת העל, וליגה א' בה שיחקה מכבי חדרה הפכה להיות הליגה הרביעית בישראל.
בסיום עונת 2003/2004 העפילה מכבי חדרה לליגה הארצית (הליגה השלישית) אך לא הצליחה לאשר את התקציב לקראת עונת המשחקים החדשה והורדה חזרה לליגה א'. בסיום אותה עונה התפרקה עקב חובות ונעלמה ממפת הכדורגל הישראלי.
בשנת 2006, שנתיים לאחר שפורקה הקבוצה הבוגרת, נוצר שיתוף פעולה עם כל הקבוצות מאזור חדרה: הפועל חדרה, הפועל בית אליעזר והפועל נחליאל, בכך שאיחדה עמם את פעילות מחלקת הנוער שלה ומשאביה המועטים, ובעיר הוקמה קבוצה מאוחדת אחת, בשם הפועל ערן חדרה, שמספר שנים לאחר מכן אוחדה גם עם עוד קבוצה מהאזור, מ.ס. גבעת אולגה, ושמה המלא הפך להפועל חדרה גבעת אולגה, קבוצה אחת המייצגת את העיר חדרה. מגרש הכדורגל ששימש את הקבוצה בעבר כיום נבנים עליו בנייני מגורים.
קערה טיבטית
קערה טיבטית או קערה מזמרת (באנגלית: Singing Bowl) היא סוג של פעמון הפוך, כלומר פעמון העומד על כרית (או כף היד) במקום להיות תלוי מלמעלה. לרוב מפיקים צליל מפעמוני קערה באמצעות הקשה בפטיש או מוט עץ, אך ניתן גם לנגן עליהם על ידי כיחוך העץ בתנועה מעגלית סביב פתחן.
קערות פעמון משמשות בתרגולים בודהיסטים רבים בכל רחבי מזרח אסיה, ובמיוחד בהימלאיה, בסין וביפן, ומשמשות למדיטציה, מוזיקה, רפואה אלטרנטיבית והרגעה. הן קשורות באופן הדוק לפעמונים דקורטיביים אשר נוצרו לאורך דרך המשי מהמזרח הקרוב ועד למערב אסיה. כיום הן מיוצרות בעיקר בנפאל, הודו, יפן, סין וקוריאה.
אופי הצליל
צליל הקערה מושפע מ:
מנלאוס (כהן גדול)
מנלאוס (ביוונית: Μενέλαος, מֶנֶלָאוֹס; מלטינית: מֶנֶלָאוּס) היה כהן גדול ומנהיג יהודי מתייוון בתקופת בית שני ומרד החשמונאים, בין השנים 163-172 לפנה"ס. מנלאוס, תחת שלטון אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) הסלאוקי, גרם לחילול בית המקדש ולבזבוז אוצרותיו שהיו רכוש העם, ובכך הניח את התשתית לגזירות רדיפת הדת של אנטיוכוס הרביעי בשנת 168 לפנה"ס. מנלאוס, ביחד עם אחיו שמעון ושני שליטי ישראל הסמוכים לו בשושלת ההנהגה, יאסון ואלקימוס, הם הדמויות המרכזיות המזוהות עם תופעת ההתייוונות ומשמעויותיה במסורת היהודית.