cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליהו מויאל
ביוגרפיה
נמנה בין מייסדי קיבוץ ברור חיל, שהוקם ב-5 במאי 1948. בשנת 1949 יצא לשליחות במרוקו ובצרפת מטעם "תנועת הבונים". לאחר שובו הצטרף לקיבוץ דורות. מויאל, מורה במקצועו, עסק בהוראה בעליית הנוער (1952–1954) ועבד בבית הספר האזורי "שער הנגב" (1957 - 1959).
מויאל עסק בחקר יהדות המזרח, ובעיקר בחקר התנועה השבתאית.
בשנת 1988 זכה מויאל באות יקיר באר שבע.
היסטוריה של אירלנד - מהרפורמציה עד קרומוול
ההיסטוריה של אירלנד מהרפורמציה עד קרומוול תחילתה בימי המשבר הקשה שעוררה הרפורמציה אשר גרמה לסכסוך האתני בין האנגלים והאירים להפוך גם לסכסוך דתי בין פרוטסטנטים וקתולים, היא נמשכת לאורך הניסיונות להכניע את האירים, לגרשם מאדמתם ולשעבד אותם בימי בית טיודור, אשר הביאה למרידה בשנת 1597 ולחיסול המלכות הגאלית האחרונה של יו או'ניל בשנת 1603. השעבוד והטבח של האירים נמשכו בתקופת אוליבר קרומוול, כאשר אז המשיך התהליך של גירוש האירים מאדמתם, והושבת אנגלים במקומם, במיוחד במחוז אלסטר, המכונה "ההסדר של קרומוול".
הנרי השמיני והרפורמציה
מאז פעולתו של מרטין לותר ב-1517, בעיר ויטנברג בגרמניה, סחפה ההתנגדות לכנסייה הקתולית את אירופה, והגיעה אף לאנגליה ולסקוטלנד. יש שיאמרו כי קבלתה של אנגליה את הכנסייה האנגליקנית, הצורה האנגלית לפרוטסטנטיות, היא על רקע נישואיו של הנרי השמיני לאן בולין. ברור כי זו השקפה שטחית וכי המדובר בתהליך היסטורי סבוך ועמוק בהרבה.
הרפורמציה הגיעה לאירלנד בשנת 1534 עת התבקש הפרלמנט האירי (אשר מכוח "חוק פוינינגס" התכנס רק לפי רצון המלך האנגלי) להכריז על הנרי השמיני כראש הכנסייה האירית. זו הפעם ניצח הפרגמטיזם, ושני הצדדים הצליחו לחיות עם הכתרתו של הנרי ל"הראש היחיד עלי אדמות של הכנסייה באירלנד כולה". "הכנסייה של אירלנד" אשר נוצרה באופן זה עדיין הייתה קתולית במובנים רבים. שליחו של המלך לאירלנד, אנטוני סט. לג'ר הצליח בצעד נוסף - הוא כינס את הפרלמנט האירי ב-1541 והכריז על הנרי השמיני כ"מלך אירלנד" במקום התואר "אדונה של אירלנד" שהיה שמור לו עד עתה. ראשי השבטים האירים, ביניהם אנגלו-אירים וגאלים, קיבלו על עצמם את הכפיפות להנרי, בתהליך של מסירת אדמותיהם למלך, וקבלתן מחדש בלווית תוארי אצולה אנגליים. סט. לג'ר החל בהליך של חלוקת הארץ באופן הנהוג באנגליה, והסדר ירושה על פי קרבת דם גברית, ולא, כנהוג באירלנד הגאלית, על פי החלטה שבטית. ההסדר זכה להצלחה כאשר ראש שבט או'ניל, קון או'ניל, קיבל את התואר האנגלי של רוזן טיירון.
אל מול רוחות המלחמה שהגיעו מאנגליה, הפעולות הפרוטסטנטיות הקיצוניות שננקטו בימיו האחרונים של הנרי (הריסת המנזרים, הלאמת רכוש הכנסייה, שינוי ספר התפילות), השלום שהביאו פעולותיו של סט. לג'ר היה זמני בלבד.
אדוארד השישי ומרי
בבסיסו היה הנרי השמיני קתולי מאמין, אם כי רוחות הזמן, ומזגו האישי, הביאו אותו אל צעדים קיצוניים בכיוון הרפורמציה. הנרי ראה למול עיניו את רצונו למשול ללא התערבות, ולהתחתן באופן שמצא לנכון, אך שינוי האמונה של נתיניו היה רחוק ממעיניו, ובסופו של דבר שימש הנרי כגורם מרסן לגורמים הקיצוניים יותר באנגליה. עם מותו של הנרי, בשנת 1546 עלה לשלטון בנו אדוארד השישי, פרוטסטנט מלידה ובהכרה, שכל פעולות אנשי הרפורמה בשנים האחרונות לחייו של הנרי נתכוונו לבססו על כס המלוכה, ולהפוך את אנגליה ואת המדינות הכפופות לה (ווילס, סקוטלנד ואירלנד) לפרוטסטנטיות.
אדוארד לא הזניח את "הכנסייה של אירלנד". חוק המצווה על האירים לקבל את סידור התפילות האנגליקני, ואיסור על המיסה לא איחרו לבוא, כמו גם אי השקט והמרידות ברחבי הממלכה. תגובתו של אדוארד הייתה קיצונית. בפעם הראשונה בתולדות אירלנד ננקט צעד חמור, שעתיד היה להשפיע על יחסי אנגליה ואירלנד במהלך המאות שלאחר מכן, והשפעותיו ניכרות עד ימינו אנו. במחוזות לקס ואופאלי הוקמו מבצרים, תושבי המחוזות ממוצא אירי גורשו מן המחוזות, והוחלפו בדוברי אנגלית פרוטסטנטים שהובאו מאנגליה. מדיניות זו של נישולם של אירים אתנים קתולים והחלפתם באנגלים פרוטסטנטים הייתה אבן הבסיס לתהליך הרסני שתוצאתו הסופית שנאת עולם בין הפרוטסטנטים והקתולים, וסכסוך דתי וטריטוריאלי שפילג את אירלנד ועדיין לא הגיע לפתרונו. אם נעשו עד עתה ניסיונות לשעבד את האירים ולהתאימם למנהגי האנגלים ולדתם, מדיניות חדשה זו התיימרה לגרשם ולהחליפם באחרים.
עם מותו של אדוארד בשנת 1553 הושם קץ לרדיפות הדתיות, שכן על כס המלוכה עלתה מלכה קתולית, המלכה מרי. ב-17 בנובמבר 1558 מתה מרי, ועל כס המלוכה האנגלי (ובמשתמע גם האירי) עלתה מלכה פרוטסטנטית, אליזבת הראשונה. נראה כי הסכסוך הדתי, בצירוף המדיניות החדשה של נישול ויישוב מחדש, יביאו בימיה של המלכה החדשה להמשך המלחמה עקובת הדמים באי.
אליזבת הראשונה
אליזבת המשיכה במדיניות קודמיה, הן מבחינה דתית והן מבחינת האופן שבו התייחסה אל האירים. ב-1560 הכריז הפרלמנט האירי על אליזבת כ"שליטה העליונה" על הכנסייה של אירלנד, אך להכרזה זו לא הייתה משמעות רבה מחוץ ל"תחום". אליזבת לא נחנה בקנאות הדתית של אחיה אדוארד, והרפתה את מאמציה להפוך את אירלנד לפרוטסטנטית, דבר שגרם לפריחת הכנסייה הקתולית בערים שהיו מחוץ לשליטתה, ולהפיכת הכנסייה למוקד מתמיד של התנגדות לשלטון האנגלי ולמעשיו.
עד מהרה נקלעה אליזבת לסכסוך דמים עם אחד מראשי השבטים החזקים באי, שיין או'ניל, בנו של קון או'ניל, אשר בימיו של סט. לג'ר קיבל את התואר האנגלי "רוזן טיירון". לאחר שגירש את אביו אל "התחום" ורצח את אחיו מת'יו, יצא או'ניל במסע של מרידה ורציחות, ואף חדר אל התחום ב-1561. לבסוף הסכים או'ניל לבקר את אליזבת בלונדון המלכה נחרדה ממראהו הברברי (שערותיו הארוכות הקצוצות מלפנים, חולצתו הגסה והצהובה), והרוצחים השכירים "גאלוגלאסים" כפי שנקראו, אשר באו עמו. המלכה הכירה בתביעתו לרוזנות טיירון (על אף שלפי החוק האנגלי היה אחיינו בעל הזכות), והתירה לו לשוב לאירלנד. מיד עם שובו המשיך בסכסוכים עם כל שכניו, וכל ניסיונותיה של אליזבת להכניעו עלו בתוהו, עד שלבסוף נרצח על ידי שבט מק'דונל בשנת 1567. סכסוך דומה הביא למותו של הרוזן מדזמונד, ג'יימס פיצמוריס פיצג'רלד, אשר הרים אף הוא את נס המרד, בתמיכתו הגלויה של האפיפיור ובסיוע חיילים איטלקים וספרדים. בן דודו ג'רלד פיצג'רלד המשיך בלחימה, והוכרע בטבח בשנת 1583. פיצג'רלד עצמו הצליח להימלט, אך נתפס על ידי בוגדים, וראשו נשלח אל המלכה לאות כי המרד דוכא.
סכסוך הדמים הבלתי פוסק בא על רקע ההיתר שנתנה אליזבת להרפתקנים אנגלים לפלוש אל חבלי ארץ אירים ולהתיישב בהם, בדומה לאופן בו אנגלים כפרנסיס דרייק ווולטר ראלי סיירו בעולם החדש והקימו בו מושבות. הרפתקנים אלו זרעו טרור ורצח בכל מקום אליו הגיעו, וגרמו למרידות ולסכסוכים. אלפים מהם הובאו למחוזותיה השונים של אירלנד, והתיישבו שם, תוך שהם מגרשים את התושבים האירים.
מרידתו של יו או'ניל
בשנת 1593 הכריז על עצמו יו או'ניל, אחינו של שיין או'ניל, כ"או'ניל" או ראש השבט הקלטי בעל התביעה לשלטון בצפון (על אף שהחזיק באותה עת בתואר האנגלי "הרוזן השני מטיירון" ואף הורשה להשתתף בדיוני הפרלמנט). לאחר ההכרזה היה ברור כי או'ניל הוא בעל הכוח האמיתי באלסטר ובצפון. בתחילה נע בין הקטבים השונים - בין פעולות התומכות באדוני הארץ האנגליים, ובין מזימות עם גורמים בסקוטלנד ובספרד כנגדם.
או'ניל יצר ברית עם יו רו או'דונל, ראש שבט או'דונל, שנשא גם בתואר הרוזן מטירקונל, ושניהם פתחו ערוץ לתקשורת עם המלך פיליפ השני מספרד, אויבה הגדול ביותר של המלכה אליזבת. פיליפ השני ראה באירלנד את "הדלת האחורית" אל האיים הבריטיים. ההתכתבות נחשפה, ואז הכריזו השניים על עצמם כמגיני האמונה הקתולית בפני הכפירה האנגליקנית, ודרשו את חופש הדת ואת החופש הפוליטי לילידי אירלנד. באפריל 1596 דרש או'ניל עזרה מספרד, והציע את הכתר האירי לארכידוכס אלברט, אחיינו של המלך פיליפ. משלוח של חיילים ונשק יצא מספרד, אך בשל תנאי מזג אוויר עוינים לא הגיע מעולם לאירלנד.
בשנת 1598 אורגנה הפסקת אש, ובמסגרתה קיבל או'ניל חנינה רשמית מאליזבת. הוא הפר את הפסקת האש בתוך חודשיים ימים, וב-14 באוגוסט הכה בכוח אנגלי גדול, במקום הקרוי "הערוץ הצהוב" (Yellow Ford), אך לא ידע לנצל את ההצלחה בצורה אסטרטגית, ולא הצליח לחבור לכוחות שבט פיצג'רלד בדרום.
שמונה חודשים לאחר הקרב בערוץ הצהוב הגיע לאירלנד, בראש צבא אנגלי גדול וחמוש היטב, הרוזן מאסקס, איש אמונה (ויש אומרים המאהב) של המלכה אליזבת, ובה בעת אחד הטוענים לכתר כנגדה. אסקס נפגש עם או'ניל ב-7 בספטמבר 1599, והשיג הפסקת אש. אך אליזבת לא הייתה מרוצה מתנאי הפסקת האש, וראתה בכך התייחסות לאו'ניל כשווה במעמדו לאסקס. או'ניל, מצדו, המשיך להלהיט את הרוחות, והוציא עלון ובו קרא לכל הקתולים באירלנד להצטרף אליו, תוך שהוא מציג את עצמו כמגן האמונה הקתולית כנגד הכופרים האנגלים.
אסקס מיהר לחזור לאנגליה, ושם התעמת עם המלכה אליזבת ואף קשר קשר כנגדה (האות למורדים אמור היה להיות העלאת המחזה ריצ'רד השני מאת ויליאם שייקספיר, בו מודח מלך בלתי ראוי בידי הטוב ממנו). קשר זה הסתיים בהוצאתו להורג של אסקס, ואת ניהולה של המלחמה כנגד המרד האירי לקח לידיו הלורד מאונטג'וי, אשר היה בעל שאיפות פחותות בהרבה, ויכל לדכא את מרידתו של או'ניל ללא כל הפרעות חיצוניות.
לאחר מסע מלחמה ללא הכרעה במנסטר בינואר 1600 שב או'ניל לדונגל שם קיבל אספקה ותגבורת מספרד, ואת ברכתו של האפיפיור קלמנטיוס השמיני.
בדבלין, שם נעצר על ידי מאונטג'וי שמע או'ניל כי על כס המלוכה עלה המלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד. ביוני 1603 עלה או'ניל ללונדון, ביחד עם רורי או'דונל, אשר החליף את יו רו או'דונל, והציג עצמו בפני המלך החדש. הוא קיבל חנינה, וכן הושב לו התואר "רוזן טיירון" ונחלותיו. הייתה זו כניעה מוחלטת. אמנם על פי תנאים נדיבים מבחינה אישית, אך למעשה היה זה סופה של הממלכה הגאלית האחרונה באירלנד.
בריחת הרוזנים (Flight of the Earls)
אך שב או'ניל לאירלנד, ומיד החלו שוב סכסוכים הנוגעים לנחלותיו, לאדמותיו ולכפופים לו. האנגלים ניסו להצר את צעדיו, ולחלק את נחלותיו. בשנת 1607 הועלה העניין להכרעה בפני המלך ג'יימס ללונדון, ונוכחותו של או'ניל בלונדון נדרשה על מנת להעלות את טיעוניו. או'ניל הוזהר על ידי רורי או'קונל כי ביטחונו האישי בסכנה, וכי בכוונת או'קונל ואנשים נוספים להימלט לספרד על מנת להצטרף למלחמות ספרד כנגד הפרוטסטנטים בארצות השפלה. או'ניל ידע כי אם יימלטו שאר הרוזנים, והוא יגיע ללונדון, ייחשב כבוגד וכמסייע לרוזנים שנמלטו אל שורות האויב.
ב-14 בספטמבר 1607 נמלטו או'ניל, או'דונל, משפחותיהם, וכתשעים ותשעה מאנשיהם, בחצות הליל בסירה, כשמטרתם להגיע לספרד. הם נחתו בהולנד ובאפריל 1608 הגיעו לרומא שם התקבלו על ידי האפיפיור פאולוס החמישי. ב-1613 הכריז הפרלמנט האירי על הוצאתו של או'ניל אל מחוץ לחוק, והוא מת ברומא ב-20 ביולי 1616. איש מאלו שנמלטו עמו לא שב לראות את אירלנד.
הימלטות או'ניל ואנשיו, המכונה "הימלטות הרוזנים" (Flight of the Earls) נחשבת למאורע מעצב בתולדות אירלנד, והיא מסמנת את התחלת גל ההגירה הגדול של האירים לארצות העולם (ובמיוחד, לאחר שנים רבות, אל ארצות הברית), ואת גורלו העצוב של העם האירי שנגזר עליו לחיות בכיבוש או בגלות. בעיר דרייפרסטאון בצפון אירלנד ישנו מוזיאון המוקדש ל"הימלטות הרוזנים". חשיבותו של האירוע לא הייתה רק סמלית. אלסטר וצפון אירלנד התרוקנו מראשי השבטים הגאליים, והדבר הקל על הממשלה האנגלית בתוכניתה לגרש את האירים הקתולים מאלסטר וליישב שם אנגלים פרוטסטנטים, כך הפכה צפון אירלנד (בתהליך איטי, אך מכוון) מן המוקד להתנגדות הגאלים וללאומיות האירית שהייתה לפני יו או'ניל, למרכז האנגלים והפרוטסטנטים באירלנד.
כיום כאשר אלסטר הוא חבל המריבה בין הקתולים והפרוטסטנטים באירלנד, הצגתה של "הימלטות הרוזנים" תלויה בצד שמציג אותה. בעוד שהפרוטסטנטים רואים בה הודאה בבגידה, והימלטות מן העונש הצודק שהיה צפוי לאו'ניל ולאנשיו, והצדקה למפעל ההתיישבות האנגלי הגדול באלסטר, רואים בה הקתולים משום בריחה מוצדקת (או אף נסיגה טקטית) על מנת להמשיך ולחיות ולשמר את המסורת הקתולית והגאלית אל מול פני רדיפות, גירוש, ושעבוד, הצפויים לאירים בארצם שלהם.
ג'יימס הראשון ויישוב אלסטר
משהתרוקנה אלסטר מאציליה האירים, ראה ג'יימס הראשון את ההזדמנות להפוך את אלסטר, ואת צפון אירלנד כולה, למושבה פרוטסטנטית, ובכך לקדם את האינטרס הדתי, ולהגביר את הכנסות הכתר האנגלי ואת כוחו. יש לזכור כי ג'יימס היה מלך סקוטלנד, וראה בחזונו את "בריטניה הגדולה" איחוד של כל ממלכות האי - אנגליה, סקוטלנד, ווילס ואירלנד, תחת כתרו.
אמנם "הימלטות האצילים" לוותה מיד במרידתו של האציל קייהיר או'דוהרטי. אך לאחר שהמרידה דוכאה (וקייהיר עצמו בותר לארבעה חלקים שנשלחו לערים ראשיות בצפון) ניתן היה להמשיך במפעל היישוב (Plantation of Ulster מן הבחינה שבמקום הקתולים שנעקרו "ניטעו" פרוטסטנטים). נכתב ספר מסודר הקרוי "הספר המודפס", ובו התוכנית - אדמות האצילים הבורחים ואלו שהשתתפו במרידת או'דוהרטי הוחרמו, (בסך הכול כשישה מחוזות במרכז אלסטר ומערבה), וניתנו לשלוש קבוצות אנשים: מאה משפחות של "יזמים" אנגלים וסקוטים אשר אמורים היו להביא עמם משפחות נוספות שיעבדו עבורם ויישבו את הנחלות שניתנו להן, משפחות אנגליות פרוטסטנטיות אשר קיבלו תמורה עבור שירות מיוחד לכתר, ואירים "ראויים". חלקים ניכרים נמסרו לידי הכנסייה של אירלנד וטריניטי קולג', על מנת להגביר את הנטייה הפרוטסטנטית בקרב המתיישבים.
וכך, ב-1610 החל המפעל הגדול של הפיכת צפון אירלנד לאנגלית ופרוטסטנטית. בעשר השנים הראשונות יישבו את המחוזות הצפוניים כשלושה עשר אלף אנגלים וסקוטים. האירים שישבו באדמות אלו לא הורשו להמשיך ולהתגורר בהן. מכיוון שהאדמות היו נרחבות, ומכיוון שהאירים היו מוכנים לשלם דמי חכירה גבוהים על מנת להישאר על אדמתם, מעולם לא בוצע "טיהור אתני" מקיף, ואירים רבים נותרו במחוזות. (ב-1628 שונתה המדיניות כך שהותר לאירים להישאר עבור דמי חכירה). כך נוצרה התערובת הנפיצה של אירים קתולים ואנגלים פרוטסטנטים המהווה את אוכלוסיית צפון אירלנד עד היום.
צ'ארלס הראשון וונטוורת
צ'ארלס הראשון יורשו חסר המזל של ג'יימס הראשון היה בעל סדר יום שונה לחלוטין מזה של קודמו. עיקר עניינו היה בהשגת שקט ומזומנים, על מנת לכפות את שלטונו האישי. הוא פיזר את הפרלמנט ב-1629, ובאנגליה שלט, בפעם הראשונה מזה מאות בשנים, מלך ללא פרלמנט. מצב שהביא בסופו של דבר למלחמת האזרחים האנגלית ולעלייתו של אוליבר קרומוול.
משטרו של ונטוורת היה כה יעיל, וללא שפיכות דמים, עד שכאשר פרץ מרד בסקוטלנד כנגד הרדיפות הדתיות, הצליח ונטוורת לגייס כשמונת אלפים חיילים אירים (חלקם הגדול קתולים) שיילחמו לטובת המלך צ'ארלס.
במאי 1641 זומן ונטוורת ללונדון, על מנת לסייע בצעדים כנגד המרד הסקוטי. הפרלמנט האנגלי (אשר כונס מחדש לאור הסכנה הסקוטית) שכבר היה על סף מרידה גלויה, ראה מקום לבוא חשבון כנגד גדול תומכי המלך, והעמיד אותו לדין, כאשר אחת ההאשמות הייתה כי הצבא האירי גויס, לא על מנת להכניע את הסקוטים, אלא על מנת לכפות את עריצותו של צ'ארלס על העם האנגלי. הפרלמנט מצא את ונטוורת אשם בעבירה זו, והוא נערף. היה זה צעד מרחיק לכת כנגד המלך מצד הפרלמנט, אך מבחינת אירלנד, נראה כי חילוקי הדעות שבין האנגלים ובין עצמם הביאו למותו של המושל היעיל ונטוורת, וכי מעתה תהיה אנגליה עסוקה בענייני עצמה. באירלנד זהו סימן כי הגיעה העת למרידה נוספת.
מרידת 1641
על מספר הקורבנות הפרוטסטנטים יש חילוקי דעות, ונעשה שימוש תעמולתי בקורבנות על מנת לשלהב את היצרים ולהצדיק את הדיכוי שדיכא קרומוול את המרידה ביד ברזל מספר שנים לאחר מכן. אין עוררין על כך כי המדובר באלפי קורבנות שנרצחו, ואלפים רבים נוספים הושארו למות מחשיפה לקור ולאימתני הטבע, כשבתיהם וחוותיהם נשרפו, והם גורשו אל השממה. ברור כי המדובר באחוז ניכר מן האוכלוסייה הפרוטסטנטית באלסטר (ובאירלנד כולה) באותה התקופה.
בינתיים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית, והמורדים ייסדו בעיר קילקני פדרציה קתולית, אשר תמכה במלך צ'ארלס במלחמתו כנגד הפרלמנט. הייתה זו קואליציה רופפת ביותר של בריתות בין מתיישבים אנגלים שנותרו קתולים גם אחרי הרפורמציה, ובין אירים גאלים, אשר רק האמונה המאוחדת בדת הקתולית צירפה אותם לאותו הצד. ואכן קואליציה זו התפרקה עד מהרה כאשר ראשי השבטים הגאלים סירבו להישבע אמונים לצ'ארלס, ואת הרוחות הלהיט שליח אפיפיורי בשם ריונצ'יני אשר קיבע את הקו הנוקשה כאשר נידה את כל הקתולים שהסכימו לפשרה כלשהי. ההזדמנות לחבור לצבאותיו הפרוטסטנטים של המלך, שנים עשר אלף לוחמים בפיקודו של הרוזן מאורמונד, חלפה.
הפרלמנט שלח צבא בפיקודו של סיר רוברט מונרו לדכא את המרידה. צבא זה הוכה קשות על ידי צבאו הצפוני של אוון רו או'ניל, מראשי שבט או'ניל הקתולי, אך זה לא הצליח לנצל את הניצחון הצבאי ליתרון אסטרטגי, עקב חילוקי דעות במחנהו.
כך השתוללה המלחמה, רוויה במעשי טבח אכזריים, מן הגרועים שידעה אירלנד מעודה, במשך שבע שנים. בשנת 1649 הוצא המלך צ'ארלס להורג, והסתיימה מלחמת האזרחים האנגלית. עתה היה זה בכוחו של הפרלמנט לרכז מאמץ בדיכוי המרידה האירית, אשר ביטאה לאנשים אלו, קיצונים דתיים פוריטנים, את כל שלחמו כנגדו במהלך מלחמת האזרחים, וראו בפולחן הקתולי עבודת אלילים עקובה מדם. הרציחות ההמוניות של 1641–1649 היו רק הקדמה לטבח העתיד לבוא.
בואו של אוליבר קרומוול
באישיותו של אוליבר קרומוול, אשר הגיע לאירלנד בראש צבא אנגלי באוגוסט 1649 התמזגו תכונות של איש צבא אכזר, לוחם קשוח אשר ניצח במלחמת האזרחים באמצעות הטלת מורא ונוקשות במקום בו אחרים היססו לנקוט צעדים קיצוניים, ואדם בעל אמונה דתית פוריטנית עמוקה, המתייחס אל סיפורי התנ"ך כאילו אירעו בזמנו, ובטוח כי הוא שליחו של האל עלי אדמות אשר נבחר להפיץ את הדת הנכונה ולהכרית מן העולם את עבודת האלילים, ובמיוחד את זו הקתולית, אשר אין ספק כי האל רואה בה את השיקוץ המתועב מכל. חמוש בגישה זו, ומשולהב על ידי הסיפורים על הטבח שביצעו הקתולים ב-1641, ניגש קרומוול למסע הכנעת האי ללא כל סנטימנטים מיותרים.
הרוזן מאורמונד, ראשם של המלוכנים הפרוטסטנטים באי, החזיק בערים וקספורד ודרואדה, וסבר כי הן ניתן להחזיק בהן במצור ממושך אשר יוציא את הרוח ממפרשיו של קרומוול. הוא כנראה לא הבין מול מי הוא עומד. בספטמבר 1649 עמד קרומוול אל מול חומות דרוידה בראש צבאו, וקרא לחיל המצב להיכנע. חיל המצב סירב, ואז ניתץ קרומוול את חומות עיר, ושחט את כל חיל המצב, את הכמרים אשר בעיר, וכן אזרחים רבים. הייתה זו הפרה רבתי של כל חוקי המלחמה המקובלים במאה ה-17. קרומוול לא חס על איש, והטבח נמשך שלושה ימים לאחר שהפסיקו מגיני העיר את הלחימה. גורל דומה פקד את וקספורד כחודשיים לאחר מכן.
מסע המלחמה של קרומוול היה מהיר, החלטי ואכזרי. כאשר עזב את האי במאי 1650 היו עשרות אלפי אירים הרוגים, ועשרות אלפים נשלחו לגלות באיים מרוחקים כברבדוס. הלחימה נמשכה עוד כשנתיים. בינתיים פקד רעב את האי, ועם סיומה של הלחימה, ב-1652 הייתה אירלנד מוכת רעב, שדודה והרוסה, וכנועה לחלוטין למשטרו האכזר של "הלורד הפטרון", כפי שקרא לעצמו קרומוול, השליט היחיד על האיים הבריטיים.
גיהנום או קונכט - ההסדר של קרומוול
תוצאות מסע המלחמה של קרומוול היו חמורות דיין לאוכלוסייה הקתולית של אירלנד, אך עתה בא "הסדר קרומוול", וקיבע את דיכויה ושעבודה של הדת הקתולית.
ל"הסדר" זה היו שני ראשים - איסור על הפולחן הקתולי, וגירושם של בעלי אדמות קתולים מכל חלקיה של אירלנד למחוז המערבי קונכט. לקתולים באירלנד הותיר קרומוול את הברירה - "Hell or Connacht" - גיהנום או קונכט.
האיסור על הפולחן הדתי הקתולי הצטרף לגירושם של אלפי כמרים, ולהעלאת פרס של חמש ליש"ט על כל כומר קתולי שייתפס. קרומוול זנח את הניסיונות לכפות על האירים את ספר התפילות הפוריטני, אך בראותו בפולחן הקתולי עבודת אלילים פסק כי אין לבצע את המיסה הקתולית.
הסדר הקרקעות היה חמור ומרחיק לכת. הפרלמנט גייס אלפי "מתיישבים" והבטיח להם את שכרם בקרקעות איריות. כן הבטיח לחיילים המשוחררים את שכרם בקרקעות באירלנד אם ירצו בכך. כאשר נאלץ קרומוול לפרוע הבטחות אלו, החרים את כל הקרקע השייכת לקתולים בשלושה רבעים מן האי (מחוזות לנסטר מנסטר ואלסטר), והותיר לקתולים רק כרבע מן האי (מחוז קונכט) בו יוכלו לחיות. בין 1644 ו-1645 גורשו כך עשרות אלפי קתולים למחוז קונכט. בני המעמד הנמוך נשארו ברובם על מנת לעבוד את הקרקע, אך האצולה ובעלי הקרקעות גורשו אל מעבר לנהר השאנון. כך החלה גם שיטה מעמדית בה עמדו הפרוטסטנטים בראש הסולם, ואילו המעמדות הנמוכים הם אירים גאלים קתולים.
הייתה זו אחת מנקודות השפל הירודות ביותר שאליה הגיע עמה של אירלנד, תקופה של שעבוד, של איסור על הפולחן הדתי, גירוש ודיכוי.
הפלרת מי שתייה
מטרת הפלרת המים
יון הפלואוריד משפר את עמידות אמייל השן לעששת משום שהפלואוריד הופך חלק מההידרוקסיאפטיט שיוצר את האמייל לפלואורואפטיט שהוא בסיס חלש יותר, ולכן נתקף פחות על ידי חומצה (כדוגמת חומצת חלב שנוצרת על ידי רובד חיידקי השן).
ברוב משחות השיניים נמצאים פלואורידים, בדרך כלל כמה פלואורידים שונים במשחה אחת, ביניהם: אמין פלואוריד (NH3F) ונתרן פלואורי (NaF).
במטרה להביא פלואוריד להיקף רחב של אוכלוסייה, החליטו בחלק מהמדינות על הפלרה של מי השתייה המועברים לשימוש הציבור הרחב. הדבר מסייע במיוחד להבאת הפלואוריד אל שכבות סוציואקונומיות נמוכות, אשר מקפידות פחות על היגיינת הפה.
כך למשל מופיע בפרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה:
כימיה
ההפלרה נעשית לרוב על ידי הוספת אחת משלוש תרכובות:
ה-pH של המים המטופלים נותר קרוב לנייטרלי, בערך של 7.6. נתרן פלואורי נמצא באופן טבעי במים בכמות של עד מיליגרמים ספורים לליטר מים ואינו נחשב על ידי רוב המומחים כמזיק בריכוז זה.
חומצה פלואורוסיליצית (H2SiF6) היא חומצה חזקה שאת שיווי המשקל שלה עם מים ניתן לתאר במשוואה הבאה:
הפירוק של היון SiF_6^{2-} לתוצרים בצד הימני של המשוואה לעיל הוערך כמוחלט בשיווי משקל בערכי pH מקובלים במערכות מים ציבוריות (pH>7). במים המסופקים בישראל נע ה-pH בדרך כלל בין 7.3 ל-8.3. פירוק מוחלט בשיווי משקל משמעו כי כימאים ידווחו, בהסתמך על קבועי שיווי המשקל השמרניים ביותר בספרות הכימית, שהיחס Si(OH)4 / SiF62 ב-pH 8 וריכוז פלואוריד של 1 מ"ג לליטר יהיה עשר בחזקת 26. לכן, ריכוז SiF_6^{2-} הנוצר בשיווי משקל במערכות אספקת מים בהם מתאימים ריכוז פלואוריד על ידי הוספת H2SiF6 לערך של 1 מ"ג לליטר יהיה קטן ביותר (<<<1 part per trillion). הזמן להגעה לשיווי המשקל הכימי הוא שניות ובמקסימום דקות ספורות. pH המים המטופלים יורד בדרך כלל במעט, בערך של לא יותר מ-0.1 (לדוגמה מ-7.4pH ל-7.3).
החומצה הפלואורוסיליצית היא תוצר לוואי של תעשיית הפוספטים.
היסטוריה
בראשית המאה ה-20, לאחר אפיון מחלת הפלואורוזה, נמצא קשר הפוך בין פלואורוזה לעששת. לאחר שבשנת 1931 נמצא קשר בין הפלואורוזה לריכוז הפלואוריד במי השתייה, ביצע ד"ר טרנדלי דין, קצין רפואת שיניים בשירותי בריאות הציבור האמריקאי, מחקר אפידמיולוגי על קשר בין תחלואה בפלואורוזיס לבין פלואוריד במי השתייה. הוא אסף נתונים אפידמיולוגיים על 21 ערים בארצות הברית ומצא כי בדרך כלל, ברמה של 1 ppm של פלואוריד במי השתייה תופעת הפלואורוזה הייתה מינימלית, והייתה גם ירידה משמעותית ברמת העששת.
בשנת 1942 נערך מחקר מקיף בילדים בגילאי 12–14 מ-21 ערים בארצות הברית בהן היו רמות שונות של פלואוריד במי-השתייה. נמצא שיעור גבוה של תחלואה בעששת בערים שבהן רמת הפלואוריד במים הייתה מתחת ל-0.2 חל"מ לעומת שיעור תחלואה פחות ב 50%-60%, כמעט ללא סימני הפלואורוזיס, בערים שבהן הייתה רמת הפלואוריד במים מעל 0.6 חל"מ.
לראשונה הוכנס פלואוריד למים בגרנד רפידס שבמישיגן בשנת 1945. אז גם הוחל במחקרי "מקרה-ביקורת" בהם נעשתה השוואה של שיעורי עששת בקרב תושבי ארבע ערים בארצות הברית שמי שתייה שלהן הופלרו לריכוז של 1.0- 1.2 מ"ג לליטר, עם תושבי ארבע ערים סמוכות שקיבלו מי שתייה טבעיים עם רמות פלואוריד נמוכות. אחרי 15 שנה של מעקב ובדיקות נמצא, ששיעור הימצאות העששת פחת ב-50–70 אחוז בקרב ילדי קהילות שצרכו מים מופלרים.
בטיחותה ויעילותה של ההפלרה
לאורך המאה ה-20 מוסדות רבים ניסו להעריך את רמת הבטיחות של הפלרת מי השתייה, ואת עצם היעילות של ההשקעה הכספית במהלך הזה.
ריכוז הפלואור הנחשב לבטוח על פי ארגון הבריאות העולמי היא 1.0-0.5 מיליגרם לליטר. נכון לשנת 2019, משרד הבריאות בישראל מקפיד על מינון זהיר של 0.7 מיליגרם לליטר. ארגון הבריאות העולמי מדגיש שיש לבצע מעקב קפדני אחר ריכוז הפלואור במים ולוודא שהם במינון המומלץ, מכיוון שכמות גדולה מדי, שעשויה להימצא במים גם באופן טבעי, עלולה לגרום לנזקים שונים, ואילו כמות נמוכה מדי לא מספיקה כדי לסייע לבריאות השיניים של הציבור.
תמיכת ארגוני הבריאות
ארגוני בריאות בכלל, ורפואת שיניים בפרט, תומכים באופן עקבי בהפלרת מי השתייה.
ארגון הבריאות העולמי החל לתמוך בהפלרת מי שתייה משנת 1964. ב-1994 פרסמה ועדת מומחים של הארגון דו"ח שאישש את תמיכת הארגון בהפלרה כאמצעי בטוח ואפקטיבי למניעת עששת. הוועדה הצהירה: "אם לקהילה יש מערכת אספקת מים בצנרת, הפלרת מים היא השיטה האפקטיבית ביותר להגיע לכלל האוכלוסייה, כך שכל השכבות בחברה יפיקו את יתרונותיה ללא צורך בהשתתפות פעילה של הפרט".
ארגון רופאי השיניים של ארצות הברית מצטטים מחקרים רבים אשר נעשו במשך 60 שנה שמצביעים באופן עקבי על הבטיחות והיעילות שבהפלרת מי השתייה בשמירה על בריאות הפה והשיניים של ילדים ומבוגרים (מניעת עד 65 אחוז מנגעי העששת בשיני חלב ועד 35 אחוז בשיניים קבועות). כ-20–40 אחוז מאירועי העששת נמנעים בעקבות הפלרת מי שתייה, גם בעידן זה של זמינות פלואוריד ממקורות נוספים.
בשנת 2000 פורסם בארצות הברית דו"ח הרופא הראשי (Surgeon General) בנושא בריאות הפה והשיניים. מסקנת הדו"ח הייתה כי הפלרת מי שתייה היא האמצעי היעיל והבטוח ביותר למניעת עששת והתרומה החשובה ביותר לקידום בריאות השיניים לבני כל הגילאים לכל שכבות האוכלוסייה ובעיקר לשכבות המצוקה החברתית–כלכלית.
ה-CDC (המרכז לבקרת מחלות ומניעתן) בארצות הברית הכריז ב-1999 כי הפלרת מי השתייה היא הגורם המרכזי שהקטין את עששת השיניים בעולם במחצית השנייה של המאה הקודמת. ההפלרה, על פי CDC, נמנית בין עשרת ההישגים הגדולים בבריאות הציבור במאה העשרים בשורה אחת עם חיסוני ילדים ופיסטור חלב.
בשנת 1993 הוציאה מועצת המחקר הלאומי של ארצות הברית דו"ח המצביע על כך, שרמות הפלואוריד המותרות למי–השתייה אינן מהוות כל סיכון לתחלואה בסרטן, לאי-ספיקת כליות או למחלות של השלד. בדו"ח אושרה המסקנה של הסוכנות האמריקאית לשמירת הסביבה, כי ריכוז פלואוריד במים ברמה של עד 4 חלקיקים למיליון (ppm) הוא בעל שוליים מתאימים של בטיחות.
בסקירת תוצאות מחקרים משנת 2009 נטען כי חלה התדרדרות בבריאות השיניים בקנה מידה גלובלי. נטען כי אחד הגורמים להתדרדרות זו הוא הימנעות מהפלרת המים והימנעות מהפלרת משחות השיניים בסקירת מחקרים משנת 2008 נטען כי הפלרת מי השתייה בהתאם לכמות שבתקן אגודת רופאי השיניים האמריקנית חשובה מאוד לבריאות השיניים הקבועות אך חשיבותה לא ברורה לבריאות שיני החלב.
מחקרים אקדמיים משלימים
מחקר מקיף שנערך בישראל בשנת 2012 מצא קשר מובהק וחזק, גם לאחר ניטרול גורמים נוספים, בין הפלרת מים לבין ירידה בעששת.
במחקר אפידמיולוגי רחב, שכלל מעקב אחר מצב השיניים של 7,000 ילדים בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית, הגיע למסקנה, בדומה לעמדת ארגון הבריאות העולמי, שריכוז הפלואוריד ל-1 מ"ג לליטר הוא האופטימלי למניעת עששת. הוספת פלואוריד למים (באזורים בהם ריכוזו הטבעי נמוך מ-1 מ"ג לליטר) הביאה לירידה של כ-12% במספר הילדים הסובלים מעששת ולירידה של 2.25 במספר החציוני של שיניים עששתיות. מעקב סטטיסטי לאורך שנים אישר את הקשר שבין ריכוז פלואוריד במים לתחלואת עששת.
לעומת זאת, מחקר שבדק 700 ילדים באירלנד, שם המים מופלרים, ומפרייבורג שבגרמניה, שם אין המים מופלרים, מצא כי להפלרת מים אין השפעה משמעותית על בריאות השיניים של ילדים ממשפחות מבוססות כלכלית, אבל ההפלרה משפרת את בריאות השיניים של ילדים ממשפחות במעמד חברתי בינוני ונמוך. יש גם מחקרים שלא מצאו תועלת בהפלרה עבור כל שכבות החברה.
מחקרים מוצאים באופן עקבי קשר בין הפלרת מי השתייה לבין הגברת הסיכוי לפלואורוזה, אולם קשר זה נחשב לזניח, ולא משפיע על תפיסת ארגוני הבריאות בדבר הכדאיות של ההליך לבריאות הציבור.
התנגדות להפלרת מי שתיה
לאורך השנים קמה התנגדות להפלרת מי השתייה מטעמים שונים.
בישראל עלו הצעות להפלרת מים כבר בשנות השבעים וכבר אז קמה לזה התנגדות, בעיקר בקרב חוגים השוחרים את זכויות האזרח שטענו כי לרשויות אין זכות להוסיף כימיקלים למים של כולם, אלא קיים חופש לחולה להחליט על קבלת או אי קבלת טיפול רפואי. בפברואר 1979 האיגוד למען בריאות העם בישראל נכנס לזירה ודרש "להפסיק מיד את ההכנות להזרמת פלואוריד למי השתייה לפני שיתברר בבית משפט אם יש רשות לכך, לכפות את הדבר על כל הציבור נגד רצונו".
אחד הארגונים הפעילים נגד הוספת פלואוריד היא עמותת "איזון חוזר". ארגון זה וארגונים נוספים מתחום איכות הסביבה פועלים מזה מספר שנים כנגד הפלרת המים במדינה במספר דרכים (משפטיות, ציבוריות, תקשורתיות ופרלמנטריות).
המאבק נגד ההפלרה הוביל ב־2002 להגשת עתירה לבג"ץ על ידי עיריית הרצליה ומרכז השלטון המקומי נגד משרד הבריאות, המשרד להגנת הסביבה, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת ונציב הדורות הבאים של הכנסת. העתירה הוסרה בדיון השני בעצת בית המשפט בספטמבר 2002.
בכנסת התקיימו מספר דיונים בנושא ההפלרה.
טענות נגד ההפלרה
ב־1950 התעוררה התנגדות להפלרה במדינת וויסקונסין.
בשנות ה־50 וה־60, חלק מהמתנגדים להפלרת מים התבססו על תאוריות קונספירציה ולפיהן ההפלרה היא "מזימה קומוניסטית" שנועדה לפגוע בבריאות הציבור. תיאור קומי של מתנגדי הפלרה ניתן למצוא בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" של סטנלי קובריק (1964).
הפלרה בעולם
[[קובץ:Fluoridated-water-extent-world.svg|300px|ממוזער|אחוזים מהאוכלוסייה שמקבלים הספקת מים מופלרים, באופן טבעי או מלאכותי.
]] גילוי הפלרת המים כאמצעי למניעת עששת התרחש באחת האוכלוסיות השותה מים מנהר הקולורדו. לאוכלוסייה זו היו כתמים חומים על השיניים בשל עודף פלואוריד במים, המכונים על שם אוכלוסייה זו "כתמי קולורדו", אך לא הייתה לה עששת.
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה־21, כ־400 מיליון נפש ברחבי העולם שותים מים מופלרים.
בארצות הברית מעל ל־65% מהאוכלוסייה מקבלים מי שתייה מופלרים. ישנן מדינות, כגון קליפורניה, המחייבות הפלרה של הספקת המים ביישובים בעלי אוכלוסייה של מעל ל־10,000 נפש. למעלה מ־30 מדינות בעולם מפלירות כיום את מי השתייה שלהן. בברזיל מקבלים למעלה מ־100 מיליון נפש מים מופלרים, בסינגפור ההפלרה מלאה ובאוסטרליה ההפלרה מקיפה 75% מאוכלוסייתה.
בעבר היו ניסיונות להפליר רק את הספקת המים לבתי ספר. קיימות בעיות טכניות ביישום שיטה זו, בפיקוח עליה ובהגדרת מגזרי האוכלוסייה המפיקים תועלת ממנה.
בבריטניה בשנת 2009 הוחלט להתחיל בהפלרה בסאות'המפטון
ו־South Hampshire.
הפלרת מים בישראל
רוב מי התהום מכילים פלואוריד בריכוז נמוך מהריכוז המומלץ. ככל שמדרימים ריכוז הפלואוריד במי התהום עולה, עד שבערבה יש מספר מקורות עם ריכוז גבוה מהמומלץ. כיום, כ־68 אחוז מתושבי ישראל מקבלים אספקת מים עם פלואוריד בריכוז המיטבי.
הפלרת מים בישראל מבוצעת במערכות מים שבהן הריכוז הטבעי של פלואוריד נמוך מהערך שנקבע כרצוי בתקנות בריאות העם. הערך הרצוי עומד על 1 מ"ג לליטר ברוב חלקי המדינה ו־0.8 מ"ג לליטר באזורים החמים הנפרשים מאזור הכנרת דרך בקעת הירדן, הערבה, אילת והנגב. על מנת להגיע לריכוז הרצוי, בדרך כלל יש להעלות את ריכוז הפלואוריד. בישראל, כמו במדינות רבות אחרות, משתמשים בחומצה הקסה-פלואורוסיליצית (Hexafluorosilicic acid, H2SiF6) על מנת להעלות את ריכוז הפלואוריד במים לריכוז שנקבע.
החומצה ההקסה-פלואורוסיליצית מיובאת מספרד כתוצר לוואי תעשייתי, ועוברת בדיקות הכוללות אנליזה כימית לפוספטים, ארסן, בריום, קדמיום, כספית, ניקל, סלן, עופרת, אנטימון וכרום. בדיקות המעבדה מתבצעות על פי דרישות התקן הישראלי מספר 5438. החומצה שבה משתמשים קיבלה את אישור מכון התקנים הישראלי, אשר אימץ את התקן האירופאי.
היסטוריה
סקר שנעשה בישראל בראשית שנות ה־50 של המאה ה־20 מצא מתאם הפוך בין רמת הפלואור הטבעית במים לבין רמת העששת בקרב ילדים. בעקבות זאת המליצה ועדה של משרד הבריאות בשנת 1955 על תוספת פלואור למי השתייה. בגלל השתייה המרובה יחסית בישראל, כמדינה חמה, הומלץ על רמה של 0.65 מ"ג פלואור לליטר. למרות זאת, הנושא לא קודם ובתחילת שנות ה־70 הנושא שב ועלה על סדר היום הציבורי בטענה שרמות הפלואור במים ירדו לעומת שנים עברו. סקר שבוצע בישראל בשנות ה־70 בקרב ילדים יהודים בגיל 12 בבתי ספר ברחבי הארץ, מצא כי בצפון הארץ ריכוז הפלואוריד הטבעי במים נמוך יותר מאשר בדרומה, וכי שיעור היארעות העששת בילדים נמצא ביחס הפוך לרמת הפלואוריד במי שתייה. בשנת 1973 הודיע ראש עיריית רחובות על כוונה להפליר את מי השתייה בעירו, אולם הנושא לא קודם בהיעדר סמכות חוקית. בשנת 1974 תוקנו תקנות המאפשרות את הפלרת המים, אולם אינם מחייבות הפלרה. בשנת 1980 המליצה ועדה בראשות משה רחמילביץ' על הפלרת מי השתייה בישראל.
הפלרת מי השתייה החלה באוקטובר 1981 במים שסופקו בירושלים לחלק משכונות העיר ובשנת 1983 בקיבוץ עין החורש. בשנת 1988 הוחלט בכרמיאל על הקמת מתקן להפלרת מי השתייה. ועדת נתניהו (בראשות השופטת שושנה נתניהו), שבדקה את תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות בישראל בשנת 1990, המליצה על האצת תהליך אספקת מי שתייה מופלרים בכל הארץ. בשנת 1998 אישרה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת תקנה המחייבת את ספקי המים לספק מים בעלי ריכוז מיטבי של פלואוריד ליישובים בני 5,000 תושבים ומעלה. תקנות אלו נכנסו לתוקף בשנת 2002. בדיון בבית המשפט העליון בעתירה נגד הפלרה בשנת 2002, יעצו השופטים לעותרים למשוך את עתירתם שכן לא ביססו את טיעוניהם הבריאותיים והסביבתיים על מחקרים מדעיים מוכרים. בית המשפט ציין שעם כניסת הפלרה לתוקף ייעשה מעקב מסודר אחר תוצאות ההפלרה, ובמידת הצורך יהיה ניתן לשנות את המדיניות בהתאם לתוצאות.
בשנת 2007 קבעה הוועדה לעדכון תקנות איכות מי שתייה ("ועדת עדין") כי המחקר המדעי מעיד על היתרון בהפלרת המים וקיימת הוכחה שהפלואור מונע עששת בישראל. הוועדה החליטה (אף על פי שלנוכח נספח 6 – לא הייתה לה הסמכות לכך) ברוב של 6 לעומת 4 ונמנע אחד, להמליץ לבטל את חובת ההפלרה, כך שהיא לא תהיה חובה ממלכתית גורפת אלא נתונה להחלטה על פי צורכי הציבור בכל מקום, באחריותה של הרשות המקומית הרלוונטית.
ב־20 במרץ 2007 נערך דיון בנושא השלכות הפלרת מי השתייה על בריאות הציבור בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, שקבעה: "לאור המחלוקת הקיימת לגבי היעילות של ההפלרה במניעת עששת שיניים ולאור המחקרים המצביעים על אפשרות של נזקים בריאותיים וסביבתיים פוטנציאליים, יש להקפיא את המצב הקיים ולא להרחיב את חובת ההפלרה על יישובים חדשים כפי שמחייבות התקנות... מאמצת את המלצות ועדת עדין לבטל את החובה להפלרה של מי השתייה הקיימת ביישובים המונים למעלה מ־5,000 תושבים... ממצאי הדוחות שהוצגו בפני ועדת עדין, המצביעים על כך שהשוואת מקרי העששת בארצות שונות הראתה מגמת ירידה לאורך השנים בקצב דומה הן בארצות בהן מופלרים המים, והן באלה שאינן מפלירות את מי השתייה... קוראת למבקר המדינה לבדוק מיד את סוגיית הפלרת מי השתייה בישראל על כל היבטיה."
ב־11 באפריל 2013 חתמה שרת הבריאות יעל גרמן על תקנות חדשות שמבטלות את חובת הפלרת המים בישראל החל משנת 2014. ביוני 2015 החליט סגן שר הבריאות יעקב ליצמן להחזיר את חובת ההפלרה. עתירה נגד ההחלטה נדחתה על ידי בית המשפט העליון, למרות ביקורת על היוועצות מאוחרת עם הוועדה המייעצת לעניין איכות המים. התיקון של ליצמן, שאמור להחזיר את ההפלרה, אושר בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת במרץ 2016. למרות זאת, האסדרה התקציבית לחידוש ההפלרה עדיין לא נעשתה, ולכן ההפלרה לא חודשה – נכון ליוני 2020.
עלות הפלרת המים
על פי חישובים נמצא כי העלות של הפלרת מי־השתייה היא כחצי דולר בממוצע לשנה לאדם, ובישראל העלות דומה ועומדת על 2–3 אגורות לכל ממ"ק מי שתייה.
בשנת 2002 ראש עיריית הרצליה יעל גרמן העריכה את עלות ההתקנה של מערכות ההפלרה בארץ בין 140 ל־200 מיליון ש"ח, והאחזקה השוטפת עולה בין 60 ל־120 מיליון ש"ח. חישובי עלות־תועלת (Cost-Effectiveness) מראים כי ההפלרה היא אמצעי יעיל מבחינת בריאות הציבור. כל דולר המושקע בהפלרה יחסוך כ־38 דולר בעלויות טיפולי שיניים עתידיים.
תקופת טאישו
תקופת טאישו (ביפנית: 大正時代 Taishō jidai, מילולית: "תקופת הצדק הגדול") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט במדינה הקיסר יושיהיטו, מ-30 ביולי 1912 עד ה-25 בדצמבר 1926. בריאותו של הקיסר הייתה רופפת, דבר שאיפשר את מעבר הכוח בפוליטיקה היפנית מקבוצת האוליגרכים שהחזיקה בכוח מראשית תקופת מייג'י, אל הדיאט של יפן ואל המפלגות הדמוקרטיות. לפיכך מכונה התקופה "הדמוקרטיה של טאישו" ביפן; התקופה בולטת על רקע תקופת מייג'י הסוערת מבחינה מדינית שקדמה לה, ועל רקע החלק הראשון של תקופת שווה, שהתאפיין במיליטריזם.
מורשת מייג'י
הקיסר מוצוהיטו נפטר ב-30 ביולי 1912, ויורש העצר, הנסיך יושיהיטו, הפך להיות קיסר יפן ופתח את תקופת טאישו. סופה של תקופת מייג'י התאפיין בהשקעות ענק של ממשלת יפן בתוכניות פיתוח והגנה, שהותירו את קופת המדינה מרוששת.
האירועים שהתחוללו ביפן מאז רסטורציית מייג'י ב-1868 הובילו להשגת מטרות כלכליות ופוליטיות, מבית ומחוץ, מבלי שנפלה המדינה תחת שלטון קולוניאלי של מעצמה זרה. בנוסף, הובילו אירועים אלה לצמיחת מעמד אינטלקטואלי, בעידן בו החלו הסוציאליזם ומעמד הפועלים לצבור כוח והשפעה. תנועות שמאל ייבאו ליפן רעיונות שונים, כגון זכות בחירה, רווחה, זכויות עובדים והפגנות לא-אלימות. עם זאת, דיכויין של תנועות השמאל על ידי הממשלה הוביל להתחזקותן של תנועות שמאל קיצוני, ובתמורה לדיכוי קשה יותר, שסופו בהתפרקות המפלגה הסוציאליסטית של יפן ב-1906, שנה אחת בלבד לאחר יסודה.
בראשית תקופת טאישו פרץ המשבר הפוליטי של טאישו. כשניסה סיונג'י קינמוצ'י לקצץ בתקציב הצבא, התפטר שר הצבא, ובעקבותיו התמוטטה כל ממשלת ריקן סייוקאי (立憲政友会, "ידידי הממשלה החוקתית"). סיונג'י ויאמגאטה אריטומו סירבו שניהם לקבל את תפקיד ראש הממשלה, ונוצר משבר. הזעקה הציבורית סביב התערבות הצבא בפוליטיקה והשבתו של קאצורה טרו לקדנציה שלישית כראש הממשלה, הובילו לקריאות נוספות לחיסול פוליטיקת האוליגרכים. ימאמוטו גונבאה החליף את קאצורה בראשות הממשלה ב-12 בפברואר 1913, ובאפריל 1914 החליף אוקומה שיגנובו את יאממוטו בתפקיד זה.
מלחמת העולם הראשונה וההגמוניה בסין
היפנים ניצלו את התעסקותם של הגרמנים במלחמה האירופאית (שתהפוך למלחמת העולם הראשונה), ומתוך שאיפה להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, הכריזה האימפריה היפנית מלחמה על האימפריה הגרמנית ב-23 באוגוסט 1914. היפנים כבשו במהירות את השטחים בבעלות גרמנית במחוז שאנדונג, באיי מריאנה, באיי קרוליין ובאיי מרשל שבאוקיינוס השקט.
בעוד בעלות בריתה המערביות היו עסוקה בלחימה באירופה, שאפה יפן לחזק את מעמדה בסין על ידי הצגת מסמך "עשרים ואחת הדרישות" ב-1915, שבו הגדירה את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים שלה בסין. במסמך זה, בנוסף לסיפוח שטחים בבעלות גרמנית, שטחים במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, דרשה יפן שותפות על אזור מכרות במרכז סין, אסרה על סין להחכיר אזורי חוף לצד שלישי, והגישה דרישות פוליטיות, צבאיות וכלכליות נוספות, שאם היו מתקבלות היו הופכות את סין למדינת חסות של יפן. לאור ההתקדמות האיטית במשא ומתן עם הממשלה הסינית, ולאור עליית הרגשות האנטי-יפניים בסין והביקורת הבינלאומית, נאלצה יפן לוותר על הסעיפים שהיו הופכים את סין למדינת חסות, וההסכם נחתם במאי 1915.
יפן השלימה את הגמוניה שלה בצפון סין ובאזורים נוספים באסיה על ידי חתימת הסכמים בינלאומיים נוספים. הסכם עם רוסיה ב-1919 סייע לחיזוק השפעתה של יפן במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, והסכם עם בריטניה, צרפת וארצות הברית ב-1917 הכיר בסיפוחים היפנים בסין ובאוקיינוס השקט. לקראת סוף המלחמה הזמינו מדינות ההסכמה ציוד צבאי מיפן, והדבר סייע להתפתחות ולגיוון הכלכלה היפנית, ועד סוף המלחמה הפכה יפן ממדינת חוב למדינה מלווה, בפעם הראשונה.
השפעתה של יפן באסיה גברה עם חיסול שלטון הצארים ברוסיה והמהפכה הבולשביקית בסיביר ב-1917. צבא יפן תכנן לנצל את חוסר השקט הפוליטי בסיביר ולהשתלט על האזור, עד לימת באיקל. על מנת לעשות זאת נאלצו היפנים לשאת ולתת עם הסינים לגבי מעבר חיילים יפנים דרך שטחים סיניים. אף על פי שהכוח שנשלח הצטמצם כדי לא לעורר ביקורת מצד ארצות הברית, עדיין נשלחו יותר מ-70,000 חיילים, שהצטרפו לכוח משלוח של מדינות ההסכמה בסיביר ב-1918.
טראוצ'י מסטאקה החליף את אוקומה שיגנובו בראשות הממשלה ב-9 באוקטובר 1916. ביולי 1918 פרצו ביפן מהומות האורז, במחאה על העלייה תלולה במחיר האורז, שגרמה למצוקה כלכלית קיצונית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה: דמוקרטיית טאישו
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה נהנתה יפן משגשוג כלכלי. היא השתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1919 בתור מעצמה צבאית ותעשייתית, ואף התקבלה כחברה ב"חמש הגדולות" של הפוליטיקה הבינלאומית החדשה. יפן קיבלה גם מושב קבע במועצת חבר הלאומים, וחוזה ורסאי סיכם את העברת הטריטוריות הגרמניות בשאנדונג לידיה, צעד שהוביל למחאות אנטי-יפניות בסין. בנוסף, יפן קיבלה מנדט חבר הלאומים על האיים באוקיינוס השקט, שהיו בעבר בשליטה גרמנית. על אף תפקידה הזוטר יחסית במלחמה, סיימה אותה יפן כאחת מהמעצמות הבולטות בעולם.
המערכת הדו-מפלגתית שהתעצבה ביפן בראשית המאה ה-20 הגיעה לשיאה לאחר מלחמת העולם השנייה, ונתנה לתקופה את כינויה: "דמוקרטיית טאישו." הארה טקאשי, בן חסותו של סיונג'י, היה לראש הממשלה היפני הראשון שלא בא ממשפחת סמוראים ב-1918. הוא ניצל את השפעתו וקשריו בפוליטיקה של יפן, ומינה את טנאקה גיאיצ'י לתפקיד שר המלחמה, שכן גישתו ליחסי צבא-ממשל אזרחי היו טובים יותר מקודמו בתפקיד. אף על פי כן, בפני הארה ניצבו מספר בעיות: אינפלציה, הצורך בהתאמת כלכלת יפן לתקופה של אחרי המלחמה, עליית איגודי הפועלים ועוד. הארה לא ניסה למצוא פתרונות חדשים לבעיות אלה, ונקט בפתרונות ישנים. הוא לא ערך רפורמות, מלבד הגבלת זכויות הבחירה, וכך הקטין את סכנת נפילת מפלגתו מהשלטון.
עם תפיחת החוב הלאומי והחלת חוקי הבחירות החדשים, התפכח הציבור היפני והחלו להשמע קריאות לזכות בחירה אוניברסלית ולהדחת המפלגות הישנות. סטודנטים, מרצים באוניברסיטאות ועיתונאים, בתמיכת איגודי הפועלים ובהשראת מנהיגים דמוקרטים, סוציאליסטים, קומוניסטים ואנרכיסטים, ערכו הפגנות ענק וקראו לזכות בחירה אוניברסלית ב-1919 וב-1920. בבחירות הבאות ניצחה שוב מפלגת השלטון של הארה, אך בהפרש קטן בלבד. ברוח התקופה, קמו מספר מפלגות חדשות, בהן המפלגה הקומוניסטית של יפן והמפלגה הסוציאליסטית.
במהלכה של התסיסה הפוליטית, התנקשה קבוצה של פועלי מסילות רכבת בהארה, ב-1921. לאחריו נבחר לראשות הממשלה רצף של אנשים ללא השתייכות מפלגתית. חשש מזכות בחירה לכל, משמאל פוליטי חזק ומשינויים סוציאליים הוביל לחקיקת החוק לשמירה על הסדר הציבורי ב-1925, שאסר על כל שינוי במבנה הפוליטיקה או על ביטול הקניין הפרטי.
אי-הסדר הפוליטי והפלגנות בדיאט של יפן הביאו להתאחדות של מספר מפלגות בשנים הבאות. עם זאת, משברים כלכליים המשיכו להכות במדינה, והיקשו על כל מפלגה להחזיק בשלטון. אף על פי שלמשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לא נודעה השפעה רבה ביפן, הוא השפיע על תחושות הציבור היפני, והביא לבסוף לניסיון התנקשות בראש הממשלה דאז, המאגוצ'י אוסאצ'י ב-1930. אוסאצ'י שרד את התקיפה, אך נאלץ להתפטר שנה לאחר מכן, ומת תוך זמן קצר.
קומוניזם והתגובה
ניצחון הבולשביקים ברוסיה ב-1917, העניק להם תקוות בדבר מהפכה עולמית והוביל להקמת הקומינטרן. הקומינטרן ראה ביפן יעד חשוב שעשוי לסייע להצלחת המהפכה במזרח אסיה, ופעל להקמת המפלגה הקומוניסטית של יפן, שנוסדה לבסוף ביולי 1922. מטרות המפלגה היו ביטול הפאודליזם והמונרכיה, הכרה בברית המועצות והסגת כל הכוחות היפנים מסחלין, מסין, מקוריאה ומטאיוואן. בעקבות זאת, פתחה הממשלה בדיכוי המפלגה, מעשה שהוביל לניסיון התנקשות ביורש העצר, הנסיך הירוהיטו. החוק לשמירה על הסדר הציבורי, שנחקק ב-1925, נועד לתת מענה "למחשבות המסוכנות" שמפיצים גורמים קומוניסטים בתוך יפן.
עם זאת, שינוי חוקי הבחירות ב-1925 איפשר לאישים קומוניסטים להתמודד, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק. חוק שמירה על הסדר הציבורי חדש מ-1928 הצר עוד יותר את צעדי הקומוניסטים, שכן הוא אסר גם על מפלגות בהן חברים גורמים קומוניסטים. ב-1926 נאלצה המפלגה הקומוניסטית של יפן לרדת למחתרת, ב-1929 חוסלה כמעט כל ההנהגה שלה, וב-1933 היא למעשה נמחקה.
פאן-אסייתיות היה אחד ממאפייני הימין הפוליטי ביפן, מאז ימי רסטורציית מייג'י. סמוראים-לשעבר שהתפכחו הקימו אגודות פטריוטיות, כגון קוקוריוקאי, שהוסיפו לתסיסה הציבורית ותמכו במטרות אולטרה-לאומניות, עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר ניצחונותיה של יפן על סין ועל רוסיה, התרכזו הלאומנים היפנים בבעיות הפנים במדינה, כגון סוציאליזם וקומוניזם.
מדיניות חוץ
עליית הלאומיות בסין, ניצחון הקומוניסטים ברוסיה ונוכחותה הגוברת של ארצות הברית במזרח אסיה פעלו כולם לרעתה של יפן. המשלחת הבינלאומית שנשלחה לסיביר, הפעילות בסין ותוכניות ממשלתיות נרחבות רוקנו את קופת המדינה. לפיכך הנהיגה הממשלה הגבלות על עולם העסקים, דחפה את הפיתוח התעשייתי ואת הכלכלה, והכינה את הקרקע לצמיחת הזאיבצו. בתקופה זו החלה הממשלה היפנית לראות בארצות הברית - בעלת בריתה הראשונה ומקור למוצרי יבוא רבים ולהלוואות - מכשול בדרך להפיכתה של יפן למעצמה כלכלית וצבאית באסיה, מכיוון שזו האחרונה הייתה נחושה לעצור את האימפריאליזם היפני.
נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות הגיעה בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921-1922, שקבעה הגבלות חימוש על מדינות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה. יפן, ששאפה לחזק את כלכלתה על ידי השתלטות על אזורים עשירים במשאבים, ראתה בהגבלות אלה גזר דין מוות לשאיפות אלה. אף על פי כן, חתמה יפן על אמנת וושינגטון.
בהסכם ארבע המעצמות, שנחתם ב-13 בדצמבר 1921, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת ויפן לשמור על הסטטוס קוו באוקיינוס השקט, להימנע מהתפשטות טריטוריאלית נוספת, ולהתייעצות הדדית במקרה של סכסוך בנושא זה. בהסכם חמש המעצמות, שנחתם ב-6 בפברואר 1922, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן להגביל את גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן. נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם דאז - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5. בהסכם תשע המעצמות, שנחתם באותו היום, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן, סין, איטליה, בלגיה, הולנד ופורטוגל לבטל את מדיניות הדלת הפתוחה, שפגעה בריבונותה של סין, ועודדו אותה להקים שלטון עצמאי. בהסכם זה ויתרה יפן גם על שטחיה בסיביר ובשאנדונג, שכבשה במלחמת העולם הראשונה, ונאלצה להכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
סופה של דמוקרטיית טאישו
באופן כללי, פנתה הפוליטיקה היפנית לכיוון הדמוקרטיה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. עם זאת, הפוליטיקה היפנית חסרה מסורת של ממשלה פרלמנטרית, ולפיכך ממשלות אלה לא החזיקו מעמד לנוכח המשברים הכלכליים והלחצים הפוליטיים של שנות ה-30, שבמהלכן הלכה השפעתם של אנשי הצבא על הפוליטיקה וגברה, עד שהשתלטו עליה בראשית תקופת שווה.
סטיבן לאנג
סטיבן לאנג (באנגלית: Stephen Lang; נולד ב-11 ביולי 1952), הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מחזאי וסופר אמריקאי ממוצא יהודי. נודע בזכות דמותו של קולונל מיילס קוואריץ' בסרט "אווטאר".
ביוגרפיה
לאנג נולד ברובע קווינס שבעיר ניו יורק. אימו תרזה (לבית וולמאר) היא ממשפחה קתולית. אביו יוג'ין לאנג הוא ממשפחה יהודית. הוא למד במכללת סווארת'מור שם הוענק לו תואר בספרות אנגלית, בשנת 2010 זכה לתואר הוקרה על עשייתו בתחומי הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון האמריקאי.
לאחר תקופת אלמוניות חזר לתודעה ב-2003 בסרט המלחמה "אלים וגנרלים" בו גילם את תומאס ג'ונתן ג'קסון וזכה לביקורות חיוביות עבור התפקיד הראשי שעשה. שנת 2009 הייתה שנת הזוהר של לאנג בקריירה, עם התפקיד הראשי בהפקתו של ג'יימס קמרון "אווטאר", בו גילם את דמותו של קולונל מיילס קוואריץ', מפקד כוחות האבטחה של תהליך הכרייה שנואש מהניסיונות להגיע להבנה עם בני הנאבי, ומחליט להשמיד אותם ואת כוכב פנדורה עליו הם חיים. הופעתו בסרט זכתה לשבחים רבים, וזיכתה את לאנג במועמדות לפרס סאטורן, ושתי מועמדויות לפרס ה-MTV: בקטגוריית הנבל הטוב ביותר ובקטגוריית הקרב הטוב ביותר, יחד עם סאם וורת'ינגטון.
בנוסף הופיע גם בסרט הפשע "אויבי הציבור" ובקומדיה השחורה "גברים שבוהים בעיזים". ב-2011 מגלם את דמותו של קומנדר נתנאל טיילור בסדרה טרה נובה, בהפקתו של סטיבן ספילברג. בשנת 2016 שיחק את האיש העיוור, האנטי-גיבור בסרט האימה "לא לנשום", ושב לגלם את הדמות בסרט ההמשך, "לא לנשום 2" שעתיד לצאת ב-13 באוגוסט 2021.
בנובמבר 2020 ראה אור ספר הביכורים מאת לאנג, רומן לבני הנעורים בשם "The Wheatfield" (בתרגום חופשי לעברית: "שדה החיטה"). הספר מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'יימס ג'קסון פורמן, חייל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, גיבור קרב גטיסברג.
פייר דה קוברטן
הברון פייר דה קוברטן (בצרפתית: Pierre de Coubertin; 1 בינואר 1863 – 2 בספטמבר 1937) היה מחנך והיסטוריון צרפתי, שהתפרסם בעיקר כמייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים.
חייו
דה קוברטן נולד בפריז בשם פייר דה פרדי למשפחת אצולה. בבגרותו שקל לפנות לקריירה צבאית, אך ביקוריו באוניברסיטאות ארצות הברית ובריטניה (וכן מהכנסת הספורט בבתי ספר כמו של תומאס ארנולד ברוגבי, אנגליה) השפיעו עליו לחפש את ייעודו בשיפור החינוך בצרפת. חלק משיפור זה כלל חינוך לספורט, שהוא ראה כמרכיב חשוב בהתפתחות האישית של צעירים.
דה קוברטן הגה רעיון לתחרות בינלאומית לעידוד אתלטיקה. לאור עניין בינלאומי גובר באולימפיאדה העתיקה, שנתעורר בעקבות ממצאים ארכאולוגיים באולימפיה, הוא הגה תוכנית להחיות מחדש את המשחקים האולימפיים.
דה קוברטן ארגן קונגרס עולמי ב-25 בנובמבר 1892 בסורבון בו הציע לחדש את המשחקים האולימפיים במתכונת מודרנית. הקונגרס הוביל לכינוס נוסף, ב-23 ביוני 1894, בו הוקם הוועד האולימפי הבינלאומי, ודה קוברטן מונה למזכיר הכללי שלו. כמו כן הוחלט שהאולימפיאדה המודרנית הראשונה תתקיים באתונה בירת יוון ב-1896, ושהמשחקים ייערכו כל ארבע שנים, בניגוד לרצונו של דה קוברטן, שרצה שהמשחקים הראשונים ייערכו בצרפת בשנת 1900. המשחקים הראשונים היו הצלחה גדולה, ודה קוברטן נבחר לנשיא הוועד לאחר שהיווני דמטריוס ויקלאס פרש לאחר האולימפיאדה בארצו. קוברטן הכניס שני שינויים מהותיים ביחס למשחקים האולימפיים הקדומים: הוחלט כי במשחקים ישתתפו כל העמים, והם ייערכו כל פעם בעיר אחרת.
לאחר ההצלחה הראשונית, ההמשך היה הרבה פחות טוב. המשחקים האולימפיים הבאים, שהתקיימו בפריז ב-1900 ולאחר מכן בסנט לואיס ב-1904 נבלעו בירידים בינלאומיים, וקיבלו תשומת לב מעטה בלבד. שיפור מסוים הורגש במשחקי הביניים באתונה ב-1906, ומכאן והלאה המשחקים האולימפיים גדלו והפכו לאירוע הספורט החשוב ביותר. בין השנים 1912–1948 הוענקו מדליות גם בתחומי אמנויות שונים, ודה קוברטן עצמו זכה במדליית זהב בתחום הספרות באולימפיאדה בשנת 1912, על יצירה שהגיש בשם עט. דה קוברטן פרש מנשיאות הוועד האולימפי אחרי אולימפיאדת 1924 בפריז, שהייתה מוצלחת בהרבה מהניסיון הראשון בעיר ב-1900.
בשנת 1911, פייר דה קוברטן ייסד את ארגון הצופים הבין-דתי Éclaireurs Français (EF) בצרפת, שמאוחר יותר התאחד ויצר את Eclaireuses et Eclaireurs de France - ארגון הצופים הכלל-דתי בצרפת, המונה היום למעלה מ-35,000 חברים.
דה קוברטן השקיע את זמנו בשני תחומים עיקריים: קידום המשחקים, על ידי קיום הרצאות וקונגרסים והמשחקים עצמם. חלקו בכתיבת חוקת המשחקים האולימפיים, התקנות והטקסים אינו מבוטל. התחום השני בו עסק היה ההוראה והחינוך, וכתיבת ספרו, "תולדות האנושות". דה קוברטן נשאר נשיא הכבוד של הוועד האולימפי עד מותו ב-1937 בז'נבה שבשווייץ. הוא נקבר בלוזאן (מקום מושבו של הוועד האולימפי), וליבו, לפי רצונו, נקבר בנפרד – באנדרטה שליד הריסות אולימפיה העתיקה.
דה קוברטן עסק בספורט לאורך כל חייו והתאמן בריצה, סייף, איגרוף ובמיוחד בחתירה.