cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעופה
היסטוריה
העידן המודרני של התעופה החל ב-21 בנובמבר 1783 עם הטיסה האנושית הראשונה באמצעות כלי טיס שאינו קשור לקרקע בכדור פורח שתוכנן על ידי האחים מונגולפייה, וטיסות באמצעות בלונים נהפכו לנפוצות יותר ולטווחים הולכים וגדלים במהלך המאה ה-19, ונמשכות עד לימינו אנו. ב-17 בדצמבר 1903, האחים רייט ביצעו את הטיסה המונעת המוצלחת הראשונה, באמצעות כלי טיס כבד מן האוויר, אם כי מטוסם לא היה מעשי לטיסה של יותר מטווח קצר, עקב בעיות שליטה. אימוצם הרווח של מאזנות הפך את כלי הטיס לקלים יותר לשליטה, ובמלחמת העולם הראשונה, כלי טיס מונעים כבדים מן האוויר שימשו למטרות סיור, טיווח ארטילרי, קרב ואף תקיפה נגד מטרות קרקעיות ופינוי פצועים משדה הקרב.
כלי הטיס גדלו והפכו לאמינים יותר, והחלו לשמש לתחבורת נוסעים והעברת מטען. בתחילה, אנשים רבים סברו שספינת האוויר היא האמצעי המעשי ביותר לתחבורת נוסעים לטווחים ארוכים באוויר. ברם, בשנות השלושים ה-DC-3 הפך למטוס הנוסעים הראשון שהיה רווחי בתחבורת נוסעים בלבד, וכך החל את העידן המודרני של שירותי מטוסי נוסעים. בערך באותה תקופה, אסון ההינדנבורג ב-1937 פגע בפופולריות של ספינות אוויר לשימוש כללי לתחבורת נוסעים (אם כי היו ניסיונות להחזיר אותן לשימוש). עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, נבנו שדות תעופה בערים רבות, והיה מספר רב של טייסים כשירים. המלחמה הביאה לחידושים רבים לעולם התעופה, לרבות מטוס הסילון הראשון ורקטות הדלק הנוזלי הראשונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פריחה בתחום התעופה הקלה, הן בסקטור הפרטי והן במסחרי, כשאלפי טייסים שוחררו מהשירות הצבאי ועודפים זולים רבים של מטוסי תובלה ואימון היו זמינים. יצרני מטוסים קטנים כגון צסנה, פייפר איירקראפט, וביצ'קראפט הרחיבו את הייצור על-מנת לספק מטוסים קטנים לשוק מעמד הביניים החדש.
עד לשנות ה-50, גדל פיתוח מטוסי סילון אזרחיים, מטוס הנוסעים הסילוני הראשון היה הדה הבילנד קומט, אף על פי שמטוס הנוסעים הסילוני הראשון שנעשה בו שימוש נרחב היה הבואינג 707. באותה תקופה, הנעת הטורבו-פרופ החלה להופיע במטוסי נוסעים קטנים יותר, מה שאפשר לבצע טיסות קבועות עם פחות נוסעים במגוון רחב יותר של תנאי מזג אוויר.
יורי גאגרין היה האדם הראשון שטס לחלל ב-12 באפריל 1961, בעוד שניל ארמסטרונג היה הראשון לדרוך על הירח ב-21 ביולי 1969.
מאז שנות השישים, שלדות מטוסים עשויות חומרים מרוכבים, ומנועים שקטים ויעילים יותר הפכו זמינים, אך החידוש החשוב ביותר היה בתחום המכשור והבקרה. הופעתם של אלקטרוניקת מצב מוצק, מערכת הניווט הלווינית GPS, התקשורת הלווינית, ומחשבים שהלכו ונהיו בהדרגה קטנים וחזקים יותר, יחד עם תצוגות LCD, שינו באופן ניכר את תא הטייס של מטוסי הנוסעים, כמו גם, במידה הולכת וגוברת, את אלו של מטוסים קטנים יותר. טייסים יכלו לנווט באופן מדויק יותר ולהבחין בפני השטח, במכשולים, ובכלי טיס קרובים אחרים על גבי מפה או באמצעות ראייה מלאכותית, אפילו בלילה או בתנאי ראות אטמוספירית לקויה.
ב-21 ביוני 2004, ספייס שיפ וואן הפכה לכלי הטיס הממומן באופן פרטי הראשון שביצע טיסת חלל, ובכך פתח את האפשרות לשוק תעופה מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ.
מאז 2010, מטוס האיירבוס A380 הוא מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם. המטוס הקודם שהחזיק בתואר היה בואינג 747.
קטגוריות תעופה
ישנן שתי קטגוריות עיקריות בתעופה:
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
"המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס" הוא מוזיאון אמנות המוקדש לתחום הקריקטורה והקומיקס בישראל ובעולם. המוזיאון נפתח בשנת 2007 בעיר חולון.
היסטוריה
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס נחנך ב-19 בדצמבר 2007 כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון. מטרתו היא קידום אמנות הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה לכדי אמנות מוכרת. המוזיאון שואף לתפקד כסביבה חווייתית–לימודית, תוך שהוא מאפשר מחקר והתנסות עם התחום, לימוד טכניקות שונות ועידוד יצירה חדשה באמצעות תערוכות, תחרויות ופרסים.
המוזיאון הוקם בקומתו העליונה של מבנה ותיק, בניין מינהל החינוך, המשמש את מנהל החינוך של העיר, הממוקם במרכז העיר חולון והוא כולל שטח תצוגה בן 430 מ"ר. תצוגות קבע המציגות את ההיסטוריה של הקריקטורה והקומיקס בעולם ובישראל. בין תצוגות אלו "ציר הזמן של הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה", המציג את רצף ההתפתחות של התחומים במהלך ההיסטוריה; "קריקטוריסט פובליציסט עברי", המכיל ראיונות וידאו עם שישה צירי קריקטורות ישראלים (יוסף בס, אריה נבון, דוש (קריאל גרדוש), פרידל שטרן, זאב ושמואל כץ).
לצד תצוגות קבע אלו מציג המוזיאון מספר תערוכות ותצוגות מתחלפות, על שטח בן כ-250 מ"ר, המוקדשות לקומיקס וקריקטורה ישראלים ובינלאומיים. בין התערוכות שהוצגו במוזיאון בולטות סדרת התערוכות מיצירותיו של זאב; סדרה בת שלוש תערוכות ההיסטוריות בשם "קומיקס עברי" (2008, 2010, 2014) שסקרו את ההיסטוריה של התחום בישראל; "גיבורים" (2012), שהציגה מעבודותיו של ג'ו קיוברט, סדרת תערוכות דו-שנתית "השנה שהייתה" ועוד.
בכניסה למוזיאון הוצבו פסלים של דמויות קומיקס וקריקטורה מאת אמנים ישראלים שונים. בנוסף, בסמוך מצוי גן פסלים מיצירותיו של הפסל הישראלי יגאל תומרקין שהוקם בשנת 1972.
פרסי המוזיאון
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס מעניק שני פרסים בתחום הקריקטורה ליוצרים ישראלים:
ארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
ארכיון המוזיאון, שנפתח בשנת 2007, מכיל ספריית קומיקס וקריקטורה של יוצרים מישראל ומחוץ לה. לצד כותרים חדשים נתרמו לארכיון אוספים רבים של ספרי קריקטורות וקומיקס ישראלים על ידי אספנים ואמנים. במוזיאון שמורות עבודות מקור של אמנים רבים כגון יואל בוכוולד, צילה מנוסי, דני לבקוביץ ואחרים לצד אוספי קריקטורות מודפסות מן העיתונות.
בין האוספים החשובים בארכיון:
טורניר אליפות בריטניה (WWE)
טורניר אליפות בריטניה (באנגלית: United Kingdom Championship Tournament) הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ומשודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך לראשונה בשנת 2017 ונפרס על פני יומיים בבלקפול, אנגליה. שנה לאחר מכן, הוחלט שהאירוע יוזז מאמצע חודש ינואר לאזור עונת הקיץ, אך עדיין יתפרס על פני יומיים והפעם יתקיים בלונדון, כשהאירוע עצמו צולם בתאריכים ה-18 וה-19 ביוני 2018, ושודר שבוע לאחר מכן, בתאריכים ה-25 וה-26 ביוני 2018.
דאבל (ספורט)
בספורט, דאבל (Double) הוא זכייה של קבוצת ספורט בשני התארים המרכזיים באותה המדינה בעונה אחת, לרוב אליפות הליגה הבכירה והגביע העיקרי במדינה.
בכדורגל
בכדורגל הישראלי, קבוצה זוכה בדאבל על ידי זכייה באליפות ליגת העל בכדורגל וזכייה בגביע המדינה בכדורגל.
הקבוצה הראשונה שהצליחה לעשות את זה היא דווקא קבוצה זרה, קבוצת הכדורגל של המשטרה הבריטית שהתחרתה בתקופת המנדט, זכתה באליפות המאורגנת הראשונה של עונת 1931/1932, ובגביע של אותה העונה (הגביע הארץ-ישראלי של 1932). הקבוצה העברית הראשונה שהצליחה לעשות את הישג זה הייתה הפועל תל אביב, אשר זכתה באליפות ובגביע בעונת 1933/1934. מאז הצליחו לזכות בדאבל 4 קבוצות נוספות. הקבוצה המובילה את טבלת הזכיות בדאבל היא מכבי תל אביב, אשר זכתה בו 7 פעמים.
בכדורסל
בכדורסל הישראלי, קבוצה זוכה בדאבל על ידי זכייה באליפות ליגת העל בכדורסל וזכייה בגביע המדינה בכדורסל.
בליגת הגברים רק שתי קבוצות הצליחו לזכות בדאבל והן מכבי תל אביב אשר עשתה זאת 35 פעמים (לראשונה בעונת 1955/1956), והפועל תל אביב אשר עשתה זאת פעם אחת בעונת 1968/1969.
בכדוריד
בכדוריד הישראלי, קבוצה זוכה בדאבל על ידי זכייה באליפות ליגת העל בכדוריד וזכייה בגביע המדינה בכדוריד.
הראשונה שהצליחה לעשות את הישג זה היא הפועל רמת גן, אשר זכתה בליגת העל ובגביע המדינה בעונת 1969. מאז הצליחו לזכות בדאבל 5 קבוצות נוספות. הקבוצה המובילה את טבלת הזכיות בדאבל היא הפועל ראשון לציון, אשר זכתה בו 12 פעמים.
בכדורעף
בכדורעף הישראלי, קבוצה זוכה בדאבל על ידי זכייה באליפות ליגת העל בכדורעף וזכייה בגביע המדינה בכדורעף.
הראשונה שהצליחה לעשות את הישג זה היא הפועל עין שמר, אשר זכתה בליגת העל ובגביע המדינה בעונת 1959/1960. מאז הצליחו לזכות בדאבל 9 קבוצות נוספות. הקבוצה המובילה את טבלת הזכיות בדאבל הם הפועל המעפיל והפועל מטה אשר, אשר זכו בו 11 פעמים.
אנדרטת חטיבה 188
אנדרטת חטיבה 188 (עוצבת ברק) היא אנדרטה הנמצאת באתר הנצחה לזכר חללי חטיבה 188 שנפלו במערכות ישראל. האתר נמצא ברמת הגולן מצפון לקצרין לצד כביש 91 צמוד למחנה חטיבת ברק.
חטיבה 188
חטיבה 188 היא חטיבת שריון סדירה שהוקמה ב-1955 כחטיבת חי"ר 18.
לאחר מבצע קדש עברה הסבה לחטיבה ממוכנת 45. במלחמת ששת הימים נלחמה בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן, וב-1969 הפכה לחטיבת שריון 188. במלחמת יום הכיפורים נלחמה בקרבות קשים נגד הצבא הסורי ובמלחמת לבנון הגיעה עד לביירות.
במספר מקומות ברמת הגולן יש אנדרטאות ללוחמי החטיבה. אתר ההנצחה המרכזי הוקם ב-1981 בעיצוב הפסל דוד פיין ממעיין ברוך. מדי שנה, בסמוך ליום הכיפורים נערכת במקום אזכרה לנופלי החטיבה ובאתר יש מקום לפיקניק למשפחות הנופלים.
לחטיבה 188 קיים אתר הנצחה נוסף בפארק עוצבות השריון בלטרון, בדומה ליחידות שריון נוספות.
האנדרטה
במרכז האנדרטה נמצאת במה מעגלית מדורגת ובראשה כן עגול של אבני בזלת. על הכן ניצב במהופך צריח טנק סורי צבוע שחור שקנהו מוטל על המדרגות.
מאחורי הצריח נמצאים שלושה סלעים גדולים המסמלים את שלושת גדודי השריון של החטיבה. משני צידי האנדרטה חקוקים על לוחות שיש שחורים, שמותיהם של לוחמי החטיבה שנפלו בקרבות מאז מלחמת ששת הימים עד ימינו.
בצד ימין חקוקות מילות שיר של יהודה עמיחי: במרחק שתי תקוות מהקרב חזיתי שלום. בצד שמאל נמצאים סמלי החטיבה והגדודים וכן קטע מהמנון חטיבת ברק מאת ירון לונדון ונורית הירש: ...ומשדות העבר לעתיד, מקרבות הים עד הלום והבז ששעט הוא יעיד, בזכותו עוד יגיע שלום....
מהאנדרטה יש מורד מכוסה דשא שבקצהו התחתון במה ועליה סמלי החטיבה והגדודים. במרכז האתר נמצא טנק שוט, מהסוג ששירת את החטיבה עד 1992 ולידו שלט המכנה אותו הזקן בעל אלף הנשמות.
במתחם האנדרטה משולב סלע בזלת שעליו נחרתו שמות חללי החטיבה במלחמת ששת הימים. הסלע היה מוצב במקור באנדרטת החטיבה בצומת קבטיה.
חורשת הנופלים
מול אתר הזיכרון, בצד הדרומי של כביש 91, נמצא אתר הנקרא "חורשת הנופלים, חטיבת ברק". באתר נמצא עמוד מתכת גבוה ועליו סמל החטיבה ולידו סלע עליו חקוק: בן אדם כעץ שתול על פלגי מים, שורש מבקש - לזכר נופלי חטיבת ברק במערכות ישראל.
קמחית האורז
קמחית האורז (שם מדעי: Brevennia rehi) היא חרק ממשפחת הקמחיתיים, השייכת לעל-משפחה כנימות מגן. שמה העממי קמחית האורז, באנגלית rice mealybug, נגזר מעובדת היותה מזיק קשה לאורז בהודו, פקיסטן ודרום מזרח אסיה.
הכנימה מתפתחת בעיקר על צמחים ממשפחת הדגניים (48 צמחים פונדקאים), אך נמצאה גם על 3 פונדקאים בני משפחת הגמאיים, ופונדקאי אחד של הסמריים. כנימה זאת נפוצה באזורים הטרופיים והסוב-טרופיים של אסיה, אמריקה ואוסטרליה. באזור הים התיכון היא נרשמה עד כה מישראל, מצרים ועיראק.
הכנימה מאלחת את צמחי הדשא מתחת לנדן של העלים. נקבה בוגרת צבעה חום צהבהב עד סגול בהיר, והיא מכוסה בפתיתים של שעווה לבנה.
בישראל נמצאה הכנימה מאלחת ומזיקה (ראו תמונה) לדשא דרבן (Dactyloctenium australe), בדשאים בניר דוד, תל אביב, רחובות וגדרה. הנזק מתבטא תחילה בהצהבה של העלים ולאחר מכן בהתייבשותם.
הסחה לכחול
הסחה לכחול או היסט לכחול (באנגלית: Blueshift) היא תופעה פיזיקלית לפיה מתקצר אורך הגל, ו/או גדל התדר כאשר המושא (אובייקט) נע לעבר הצופה.
התופעה מוסברת על ידי אפקט דופלר. השם בא משום שאורך גל האור בקצהו הוא כחול (או סגול), ולכן, כשהאור הנראה נדחס באורך הגל שלו, הוא מוסט לעבר הקצה הכחול של הספקטרום, ולכן קרוי שמו "היסט לכחול". כשאורך הגל מתארך, הקצה של הספקטרום האלקטרומגנטי הוא אדום, ולכן האפקט הנגדי, של הארכת אורך הגל, נקרא הסחה לאדום.
אף על פי ששמות הצבעים אדום וכחול נלקחים מחלק האור הנראה בלבד על הספקטרום האלקטרומגנטי, משתמשים במונחים ומוסכמות אלו ("כחול"= דחיסה, "אדום"= התארכות) גם כשמתייחסים לאות שנמצא מחוץ לטווח האופטי (לדוגמה, גלי רדיו, קרינת X וקרינת גאמא). המונח הזה מיושם באופן בלתי רשמי בהיסח היפוכרומי (hypsochromic shift) בפוטוכימיה.
אסטרונומיה
הסחה לאדום מוזכרת הרבה יותר בגלל חשיבותה לאסטרונומיה מודרנית. בזמן שהסחה הכללית לאדום של אור הכוכב נראית כראיה להתרחבות היקום, ישנם מספר דוגמאות להסחה לכחול באסטרונומיה:
פלמ"ח (אוניית מעפילים)
פלמ"ח הייתה אוניית מעפילים. נקראה על שם ארגון הפלמ"ח. הבריטים הפעילו נשק חם כנגד אוניית מעפילים והתנהל בה קרב אלים עד לתפיסתה, בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
רכש והכנה
הרוכשים מטעם המוסד לעלייה ב' היו יהודה ארזי, עדה סרני ומשה רבינוביץ', שגם פיקד על האונייה, בוויארג'ו שבאיטליה בתחילת 1946. צוות הכנת האונייה להפלגה כלל את אברהם זכאי ופועלים איטלקיים מקומיים. נבנתה באונייה קונסטרוקציית ברזל עם 419 מיטות.
רב החובל וצוות הימאים היו כולם איטלקים. מפקד האונייה היה כאמור משה רבינוביץ, איש הפלי"ם ולצדו עמוס פינק מהבריגדה היהודית.	הגדעוני היה אבינעם קופשטיין (אדם). הם הפעילו משדר ומקלט גלים קצרים ואנטנה מלופפת שנבנתה על ידי רענן רובינשטיין.
המעפילים
611 מעפילים (כולל 197 מעפילים מהאונייה "אלברטינה", שהועברו בלב ים) הפליגו על סיפון האונייה. הם היו ניצולי השואה, יוצאי פולין, הונגריה ורומניה, רובם לא מאורגנים, פרט לקבוצות תנועת הנוער בית"ר והפועל המזרחי. רובם מבוגרים, וכן 15 ילדים עד גיל 14. הם נאספו במחנה של אונר"א בדרום איטליה. יחס השלטונות אל המעפילים והתארגנות האונייה היה אוהד.
לקראת ההעמסה האונייה הועברה לנהר בוקה דה מגרה ( Bocca di Magra), בין לה ספציה לוויארג'ו. אזור ההעמסה היה בבוקה די מגרה, שבאיטליה. המעפילים הועברו במבצע שארך כשעה מן החוף לאוניה בסירות גדולות. לאחר עלייתם לסיפון, חולקו תפקידים בין המעפילים: בתצפיות, בחלוקת מזון ובניקיון. המעפילים ירדו לבטן האונייה כדי להסוות את זהותה. גם הוסוותה האנטנה של מכשיר הקשר, דבר שהקשה על קליטת אותות.
ההפלגה
האונייה הפליגה ממעגן בוקה דה מגרה בנמל לה ספציה באיטליה ב-11 בספטמבר 1946, 01:00. נתיב ההפלגה המתוכנן עבר לאורך החוף המערבי האיטלקי, מיצר מסינה, כרתים, רודוס, כף אנמור, לאורך חופי טורקיה, כף אנדריאס (קפריסין), חופי סוריה, חופי לבנון וארץ ישראל.
הפגישה התקיימה ושתי האוניות הפליגו יחד.
ב-20 בספטמבר ב-04:00 הועברו 197 מעפילים מ"הקטנה" ל"פלמ"ח". משה רבינוביץ עבר לפקד עליה, ואילו שבעה מלחים איטלקים עברו ל"קטנה" וחזרו עמה לאיטליה. על "פלמ"ח" נשאר מכונאי איטלקי.
עימות עם הבריטים
ב-21 בספטמבר בשעה 08:00 התגלתה על ידי מטוס בריטי. בשעה 17:00 עברה האונייה את ביירות. בשעה 00:10, אור ליום 22 בספטמבר, הגיעה לקרבת חוף ראש הנקרה. בשעה 00:30 הופיעה שולת מוקשים בריטית בשם רוונה ( Rowena ). הוחלט להניף דגל של מדינה ים-תיכונית, ולהסוות כל סימני זיהוי שיעידו על טיב האונייה.
המעפילים נצטוו להסתתר בבטן הספינה ולא לבצע חבלה באונייה בלב ים. הותר להם לחבל בספינות הבריטיות אם יועברו לקפריסין, לחבל בירידה מהאונייה ולקפוץ לים רק במרחק שני מיל מהחוף ובתנאי שיודעים לשחות. הוסבר להם כי אם לא יצליחו, יש להשליך את חומרי החבלה לים וכן נצטוו לא להפסיק קשר גם בעימות. על האונייה ריכזו אבנים וקופסאות שימורים, כדי להשליכן על הבריטים.
שולת המוקשים הבריטית התקרבה ודרשה מהספינה לשוט לחיפה. הבריטים האירו בזרקורים, והמעפילים הניפו דגל עברי והחלו לשיר. הבריטים התיזו סילוני מים והמעפילים החלו להשליך אבנים וחפצים. אחר כך, ירו הבריטים פגז וצרורות ממקלע, והמשחתת החלה לנגוח באונייה ושברה את המעקה. ונורו פצצות גז מדמיע שגרמו צריבות ופגיעות בעיניים. חיילים בריטים חמושים רבים קפצו אל הסיפון, כבשו את חדר ההגה והמכונות, עצרו את הספינה, העלו עוד 100 חיילים נוספים וההתנגדות פסקה.
מעפילים שקפצו לים כדי להימלט מהפגיעות, נמשו מהמים בידי מלחים בריטים.
מספר מעפילים נפצעו, ואחד המעפילים (יונה דב שוורץ) נהרג. דיווח בריטי מגלה כי מפקד הפעולה התנצל שנאלץ להשתמש בנשק חם וזאת משום שהמעפילים עשו הכל כדי לא להיתפס ובמורת רוח נאלץ להשתמש בגז מדמיע.
האונייה נגררה לנמל חיפה.
למלווים ניתנו הוראות להסתתר ולהיחלץ בשלב מאוחר יותר. הוראות והכנות לחילוץ. במהלך העימות, משה רבינוביץ שבר יד ועם קבוצת מעפילים שנפגעה הורד לבית חולים צבאי בריטי. לאחר מכן הועבר למחנה המעצר בעתלית משם ברח לאחר מספר ימים, כשהוא מסתתר בין ארגזים ריקים על משאית שנסעה לחיפה.
המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
קו התלים הישראלי
קו התלים הישראלי הוא כינוי לרצף של הרי געש כבויים ברמת הגולן, החל מהר רם בצפון ועד תל סאקי בדרום. גובהם של הרי הגעש נע בין 494 מ' מעל פני הים (תל סאקי) לבין 1,226 מ' מעל פני הים (הר ורדה), והם מתבלטים על פני הרמה השטוחה. מעבר לגבול עם סוריה, ובמקביל לקו התלים הישראלי, משתרע רצף דומה של הרי געש, המכונה קו התלים הסורי.
אף שלמילה תל משמעות אחרת, ואף שפרטנית מכונים רוב הרי הגעש בקו בשם "הרים", "קו התלים" הוא השם שהשתרש בנוגע לרצועת הרי הגעש.
לקו התלים משמעות אסטרטגית, שכן הוא מהווה מחסום טבעי המקשה על מעבר כוחות צבא גדולים לאורך צפון ומרכז רמת הגולן, ובמקביל חולש על רמת הגולן הסורית. התלים נוצרו כתוצאה מלבה שפרצה מסדקי משנה שבאו בעקבות השבר הסורי אפריקני.
מחקר שנערך העלה כדאיות כלכלית בהקמת טורבינות רוח בהיקף נרחב על אתרים שונים לאורך קו התלים, אך התנגדות מערכת הביטחון (בשל טענות לשיבוש מערכות צבאיות אלקטרו-מגנטיות) מונעת את הרחבת 2 האתרים המפעילים כיום טורבינות רוח, ומייצרים חשמל למערכת הארצית בסך של 6.2 מגה-וואט. ב-2019 אישר בג"ץ הקמה של טורבינות רוח ליד הר פרס, למרות התנגדות החברה להגנת הטבע, שטענה שהטורבינות יביאו להרג נשרים המקננים באזור, עטלפים אשר משמשים לאדם כהדברה ביולוגית נגד חרקים ומיני עופות רבים החולפים בישראל בעת עונות הנדידה כיוון שישראל מהווה ציר נדידה עולמי ראשי.
תעשיית הרכב ביפן
תעשיית הרכב ביפן היא אחת מתעשיות הרכב הגדולות בעולם. מאז שנות ה-60 נחשבת יפן לאחת משלוש יצרניות הרכב הגדולות בעולם. בשנים האחרונות, עם התפתחות התעשייה בסין, נאבקת יפן על המקום השלישי עם גרמניה. בשנת 2014 ייצרה תעשיית הרכב ביפן כ-9.77 מיליון רכבים, המהווים 10.8% מכלי הרכב שיוצרו בעולם באותה שנה. כיום, מספקת התעשייה עבודה ללמעלה מ-800,000 עובדים המועסקים ביצרניות הרכב עצמן ולכ-4.7 מיליון עובדים המועסקים בתחומים משלימים הקשורים לעולם הרכב. סה"כ העובדים בתעשייה מהווים כ-8.7% מכלל כוח העבודה ביפן.
יצרני הרכב הראשונים החלו לפעול ביפן בשלהי העשור השני של המאה העשרים. החברות תכננו וייצרו דגמים של משאיות (שוק הרכבים הפרטיים ביפן היה קטן מאוד באותה תקופה) וייצור מכוניות פרטיות עבור מותגים אירופאיים. כך, לדוגמה, ייצרה מיצובישי את המודל A המבוססת על פיאט טיפו. בשנות ה-70 הייתה התעשייה ביפן החלוצה בייצור כלי רכב באמצעות רובוטים.
יפן היא ביתם של מספר גדול של חברות המייצרות רכבים, אופנועים, טרקטורונים ומנועים. בין היצרנים היפניים הבולטים ניתן למנות את טויוטה, הונדה, דייהטסו, ניסאן, סוזוקי, מאזדה, מיצובישי, סובארו, קוואסקי, ימאהה ואיסוזו.
שנים ראשונות
מכוניות שיוצרו ביפן לפני מלחמת העולם השנייה התבססו בעיקר על דגמים של יצרנים אירופאיים ואמריקאיים. מיצובישי מודל A, שנוצרה בשנת 1917 התבססה על ה פיאט A3-3 (הרכב נחשב לרכב הראשון שיוצר בייצור המוני ביפן עם 22 יחידות שיוצרו). בשנות ה-30' דגמי ניסאן התבססו על האוסטין 7 ודגם הטויוטה AA על הקרייזלר איירפלו (Airflow). Ohta בנתה דגמים על בסיס דגמי הפורד, צ'יודה (Chiyoda) התבססה על פונטיאק וסומידה (Sumida) על לה-סייל, מבית ג'נרל מוטורס.
חברת פורד-יפן נוסדה בשנת 1925 והמפעל נבנה בעיר יוקוהמה. ג'נרל מוטורס הקימה מפעל באוסקה בשנת 1927 וגם קרייזלר הקימה ביפן מפעל שייצר את דגמיה. בין השנים 1925-1936, שלוש החברות האמריקאיות ייצרו 208,967 רכבים ביפן, לעומת 12,127 מכוניות בלבד שיוצרו על ידי יצרנים מקומיים. בשנת 1936 העביר הממשל היפני חוק שמטרתו לחזק את התעשייה המקומית ולצמצם את התחרות מצד החברות הזרות. באופן אירוני, ההחלטה גרמה לפורד לעצור את תהליך הבנייה של המפעל החדש שתכננה פורד להקים ביוקוהמה. מפעל שאמור היה לשרת את החברה לייצור מכוניות שישווקו בכל אסיה ויהפכו את יפן ליצואנית גדולה. בשנת 1939 הוכרחו החברות הזרות לצאת מיפן. בסוף שנות ה-30' עברה תעשיית ייצור הרכבים הפרטיים הסבה לייצור משאיות וזאת בעקבות צרכים צבאיים שנוצרו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בעשור הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה ייצור הרכבים ביפן היה מוגבל מאוד. עד שנת 1966 מרבית הייצור התמקד בייצור משאיות. גם עיצוב המכוניות המשיך להתבסס על חיקוי של דגמים אירופאים ואמריקאים. בשנות ה-50 גם ייצוא הרכבים היה מוגבל מאוד – רק 3.1% מסך הרכבים שיוצרו במהלך העשור יוצאו מחוץ למדינה.
שנות ה-60 – צמיחת הקטגוריה המשפחתית
בתחילת שנות ה-60 התפתחה קטגוריה חדשה של רכבים שזכתה לכינוי "רכבי קיי" (Kei cars) – רכבים קטנים למגוון שימושים: רכבי נוסעים, מיקרוואנים וטנדרים. קטנועים ואופנועים נשארו דומיננטיים עם מכירות של 1.47 מיליון יחידות בשנת 1960 לעומת 36,000 רכבי קיי. כלי הרכב הונעו באמצעות מנועים קטנים (פחות מ-360 סמ"ק) על מנת להימנע מתשלום מס ולהוזיל את מחיר הרכב. קטגוריה זאת אפשרה לאדם הממוצע ביפן לרכוש רכב, דבר שהגדיל את המכירות בצורה דרמטית ונתן דחיפה לתעשייה. הדגם הראשון, שמסמן את תחילתה של התקופה, היה הסובארו 360 שהוצג לראשונה ב-1958. דגמים נוספים שנמכרו היטב היו סוזוקי פרונטה (Fronte), מיצובישי מיניקה (Minica), מאזדה קרול (Carol), והונדה N360.
רכבי הקיי היו מאוד מינימליים וקטנים עבור שימוש משפחתי. הקטגוריה הפופולרית בשנות ה-60 ביפן הייתהשל רכבים חסכוניים בעלי מנועים של 700-800 סמ"ק. רכבים בולטים בקטגוריה היו טויוטה פאבליקה, מיצובישי קולט ומאזדה פאמיליה. לקראת סוף העשור הוחלפו רכבים אלו ברכבים בעלי מנועי ליטר. ניסאן הובילה את התהליך עם הצגת דגם הסאני בשנת 1966. חברת טויוטה הגיבה למהלך על ידי הגדלת נפח המנוע בדגם הקורולה ל-1.1 ליטר, דבר שהודגש רבות בפרסום הרכב. קטגוריית הרכבים המשפחתיים הלכה ותפסה נפח הולך וגדל מכלל הייצור. על פי תקנות המס שנקבעו בשנת 1950 בעלי רכבים ביפן נאלצו לשלם מס שנתי, שנקבע בהתאם למידות הרכב וגודל המנוע שלו. גובה המס היה שיקול מרכזי בהחלטה של הצרכנים על רכישת הרכב, דבר שהשפיע על האופן בו תכננו החברות את הרכבים.
שנות ה-70 – צמיחה וייצוא
ייצוא רכבים פרטיים רשם עלייה של 200% במהלך שנות השישים, בהשוואה לעשור שקדם לו והם היוו כ-17% מסך ייצור הרכבים ביפן. משבר הנפט שפרץ בשנת 1973 ושערי חליפין שבין הין היפני ובין הדולר האמריקני, הפאונד הבריטי והמארק הגרמני הובילו לכך שייצוא רכבי הנוסעים גדל מ-100 אלף יחידות בשנת 1965 עד ל-1,827,000 יחידות בשנת 1975. ייצור הרכב המשיך לצמוח ביפן כאשר חברות דוגמת הונדה ומיצובישי החלו למכור את רכביהם בארצות הברית בתחילת שנות ה-70'.
רכבים יפניים צברו פופולריות גם בקרב רוכשים בריטיים בתחילת שנות ה-70' עם ההצלחה הגדולה של רכבי ניסאן שנמכרו תחת המותג דאטסון (Datsun). הרכבים צברו מוניטין בשל אמינותם ועלות אחזקה נמוכה.
שנות ה-90 – שוק היוקרה
בשנת 1986 השיקה הונדה את המותג אקורה בארצות הברית. בשנת 1989 השיקה חברת טויוטה את המותג לקסוס. באותה שנה עשתה ניסאן מהלך דומה כשהשיקה את אינפיניטי. מהלכים אלו ביקשו לשנות את תדמיתן של מכוניות יפניות, כמכוניות משפחתיות זולות ולאפשר להן להתחרות גם בשוק רכבי היוקרה האמריקאי שנשלט באותו זמן בעיקר בידי מרצדס, ב.מ.וו ואאודי הגרמניות. במהלך שנות ה-90 חל גידול מתמיד בקצב המכירות של היצרנים השונים. בשנת 1999 הפכה לקסוס לרכב היוקרה הנמכר ביותר בארצות הברית (תואר בו החזיקה במשך 11 שנים ברציפות) וגם ציינה את מכירת הרכב המיליון. באותה שנה נמכרו בארצות הברית למעלה מ-400 אלף רכבי יוקרה מתוצרת יפן.
שנות ה-2000 – הובלה עולמית
בתחילת שנות ה-2000 הייתה יפן היצרנית השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, אך הפער הלך והצטמצם עד שבשנת 2006 הפכה לראשונה ליצרנית הרכב הגדולה בעולם. בשנת 2008 הפכה טויוטה להיות החברה היצרנית הגדולה בעולם לאחר שהדיחה את ג'נרל מוטורס האמריקאית.
השליטה היפנית נמשכה רק 3 שנים ובשנת 2009 איבדה את ההובלה לטובת תעשיית הרכב המתפתחת של סין. רעידת האדמה והצונאמי שפגעו במדינה במרץ 2011 פגעו קשות בתעשיית הרכב המקומית ובסיום אותה שנה איבדה יפן את המקום השני לטובת ארצות הברית. התעשייה אמנם התאוששה בקצב מהיר יחסית, אך כיום היא עדיין השלישית בגודלה בעולם.
רצון ערוסי
הרב ד"ר רצון הלוי ערוסי (נולד ב-1944) הוא רב העיר קריית אונו, חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, מייסד ויו"ר ארגון הליכות עם ישראל, ונשיא מכון משנת הרמב"ם. בעל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ומרצה למשפט עברי באוניברסיטת בר-אילן. זוכה פרס כץ לשנת התשע"ט. נחשב לתלמידו המובהק של הרב יוסף קאפח.
ביוגרפיה
נולד בתימן בעיר צנעא ליוסף וסעדה. סבו, אברהם, היה מתלמידי הרבנים יחיא קאפח ויחיא אביץ', מעשירי תימן ומעסקני הציבור בעיר צנעא. בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו, שהגיעה למחנה העולים בעין שמר, שם נגזזו פאותיו בידי גננות השומר הצעיר. ובהמשך עברה המשפחה למושבת העולים קדימה, ולבסוף השתכנה בשכונת עמידר ברמת גן.
למד בבית הספר יסודי התורה, בישיבת הדרום ובישיבת חברון. למד גם אצל הרב דוד עואץ', רב הקהילה ברמת עמידר, ואצל הרב יוסף קאפח ונחשב לתלמיד מובהק שלו. שירת בצה"ל ושימש כקצין במילואים.
למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן וקיבל את התואר בשנת 1975. את התואר השני והשלישי עשה באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה – תחת הכותרת "התנגשות הדינים בפסיקת ההלכה הבינעדתית בישראל" – באלול ה'תשמ"ז (ספטמבר 1987). החל מאמצע שנות ה-80 היה מרצה למשפט עברי באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 היה חבר הוועדה הציבורית "לגילוי ילדי תימן הנעדרים". בסוף שנות ה-80 פעל במסגרת "הוועד הציבורי למען יהודי תימן" להעלאת שארית גולת יהודי תימן.
בשנת ה'תשמ"ז נבחר לכהן ברבנות העיר קריית אונו. במרץ 1988 קיבל את פרס השר לשירותי דת בישראל. החל משנת 2003 הוא חבר במועצת הרבנות הראשית. כן משמש יושב ראש ועדת הנישואין שלה, ויו"ר הוועדה לדיאלוג בין-דתי מטעמה. בשנת 2013 הודיע על התמודדות לתפקיד הראשון לציון, אך פרש לפני הבחירות.
חבר ההנהגה הרבנית של "חותם". משמש כנשיא אגודת אחווה.
משנה ופעילות ציבורית
הרב ערוסי עוסק בהטמעת המשפט העברי במציאות המודרנית. הוא יו"ר תנועת "הליכות עם ישראל", המקיימת הרצאות וכנסים בתחום. במסגרת התנועה הקים כולל להכשרת אברכים בלימודי רבנות ודיינות. בין תלמידיו הדיינים: הרב מימון נהרי והרב בנימין אטיאס הרב יהושע ולר הרב רפאל גלב הרב שור הרב יהושע מרוה ועוד. הקים גם בית דין לממונות על פי חוק הבוררות בעירו קריית אונו.
שיטתו בהלכה היא הליכה בשיטת הרמב"ם תוך כדי הפצת משנתו בשיעורי הלכה קבועים בעירו, ושיעורים מזדמנים ברחבי הארץ. במסגרת זו משמש גם כנשיא מכון מש"ה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף קאפח יש הרואים ברב ערוסי את הדמות הבולטת בתנועה בקרב יהודי העדה התימנית ואחרים הפוסקים על פי הרמב"ם. כשנשאל בנושא קרוב כתב כי אין היום בישראל דרדעים – יהודים הפוסקים על פי הרמב"ם ובמקביל שוללים את מעמדה התורני של תורת הקבלה – וכי מלבד "שועלים קטנים מחבלים כרמים" אין מי שמכחיש את ספר הזוהר. הוא הוסיף שהסיבות לפריצת המחלוקת בנושא, בהן אמונות טפלות שהוצגו כקבליות, אינן קיימות כיום.
חיים אישיים
הרב ערוסי נשוי לשרה לבית עוזירי, ואב לשבעה. בנו הרב צפניה ערוסי הוא רב קהילה במודיעין.
ברבדוס
ברבדוס (באנגלית: Barbados) היא מדינת אי הממוקמת באוקיינוס האטלנטי, מעט מזרחה לים הקריבי. היא שוכנת על אי מקבוצת האיים האנטילים הקטנים, ממזרח לשרשרת האיים המרכזית. 434 קילומטר צפונית לוונצואלה. שטח האי הוא 431 קילומטר רבוע, ברובו מישורי נמוך, ואזורים גבוהים יותר בפנים האי. בריטניה שלטה על האי משנת 1627 עד קבלת העצמאות ב-1966.
האקלים, האדמה והנוף קבעו את הבסיס הכלכלי של ברבדוס: ייצור סוכר, ותיירות. האקלים הנוח כל ימות השנה מושך כמיליון תיירים בשנה, רובם מאמריקה ומאירופה. האקלים נוח במיוחד לגידול סוכר, ועד היום מבוססת הכלכלה על גידול סוכר ועיבודו. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה מאמץ מוצלח לגוון את הכלכלה, ופותחו ענפים חדשים ובהם בנקאות ותעשיית רכיבים אלקטרוניים.
בשנים 1966–2021 הייתה ברבדוס מונרכיה חוקתית תחת בריטניה וב-30 בנובמבר 2021 הפכה ברבדוס לרפובליקה. בראש המדינה עומדת הנשיאה הראשונה, סנדרה מייסון.
פוליטיקה וממשל
ברבדוס היא מדינה עצמאית מאז 30 בנובמבר 1966. עד 30 בנובמבר 2021 היא תפקדה כמונרכיה חוקתית ודמוקרטיה פרלמנטרית: המלכה אליזבת השנייה תפקדה כראש המדינה, שיוצגה על ידי מושל הכללי, ואת סמכויותיה הביצועיות הפעיל ראש הממשלה. ב-30 בנובמבר 2021 עברה המדינה למעמד של רפובליקה, כאשר המושלת סנדרה מייסון החליפה את המלכה אליזבת' בתור ראש המדינה. מספר הנציגים בתוך בית האספה עלה בהדרגה מ-24 נציגים עם הקמת המדינה, למספר הנוכחי – 30 מושבים.
במהלך שנות ה-90, על פי הצעה של טרינידד וטובאגו, ניסתה ברבדוס איחוד פוליטי עם טרינידד וטובאגו ועם גיאנה. הפרויקט עוכב לאחר שראש ממשלת ברבדוס דאז חלה, ומפלגת העבודה הדמוקרטית שלו הפסידה בבחירות הכלליות. עם זאת, ברבדוס המשיכה לחלוק קשר הדוק עם גיאנה וטרינידד וטובאגו.
ברבדוס מתפקדת בשיטה דו-מפלגתית: שתי המפלגות הדומיננטיות הן מפלגת העבודה הדמוקרטית ומפלגת העבודה של ברבדוס. עד שנת 2003, כל מפלגה כיהנה שתי קדנציות בהנהגה לסירוגין. בבחירות הכלליות ב-2003 ניצחה מפלגת העבודה של ברבדוס בקדנציה שלישית, וכתוצאה מכך ניהלה את משרדי הממשלה 14 שנים ברציפות, מ-1994 ועד הבחירות ב-2008.
מאז הקמתה לברבדוס היו מספר מפלגות שלישיות: תנועת הלחץ העממית, שהוקמה בתחילת שנות ה-70 והתמודדה בבחירות ב-1976; המפלגה הלאומית הדמוקרטית שהתמודדה בבחירות ב-1994; הקונגרס הדמוקרטי העממי שהתמודד בבחירות ב-2008. מלבד אלו, מספר מתמודדים עצמאים עמדו לבחירה, אך אף אחד מהן לא זכה במושב בפרלמנט.
ב-15 בספטמבר 2020, במהלך נאום מדיניות הממשלה, הכריזה המושלת הכללית דיים סנדרה מייסון כי המלכה אליזבת תחדל להיות ראש המדינה, והמדינה תהפוך לרפובליקה עד יום העצמאות ה-55 שלה ב-30 בנובמבר 2021. "הגיע הזמן להשאיר מאחור את העבר הקולוניאלי שלנו. אזרחי ברבדוס רוצים ראש מדינה משלהם".
חוק
חקיקה בברבדוס יכולה להיות מושפעת על ידי ארגונים כמו האו"ם, ארגון מדינות אמריקה, או גופים בינלאומיים אחרים שלברבדוס יש התחייבות אליהם באמנה. צעדים חדשים שהתקבלו על ידי הפרלמנט של ברבדוס, דורשים הסכמה מלכותית של המושל הכללי על מנת להפוך לחוקים.
בברבדוס, בגדי הסוואה שמורים לשימוש צבאי בלבד, ואסור לאזרחים, כולל ילדים, ללבוש אותם.
מערכת משפטית
המערכת המשפטית של ברבדוס מורכבת ממספר גופים:
גאוגרפיה
האי ברבדוס שוכן במזרח הים הקריבי, צפונית לוונצואלה ומזרחית לסנט וינסנט. אורכו כ־34 ק"מ, ורוחבו המרבי כ־23 ק"מ. הבירה, ברידג'טאון, שוכנת בחופו הדרום־מערבי.
האי מישורי, וההר היחיד בו, הר הילבי, מתנשא לגובה של 340 מטר. באי זורמים נחלים מעטים, אך מתחת לפני הקרקע ערוצים תת־קרקעיים רבים.
בעבר כוסה האי ביערות, אך אלה בוראו ברובם כדי לפנות שטחים למטעים של קני סוכר. למעשה, היערות נותרו רק באזורים תלולים, שאינם נוחים לחקלאות, והם כוללים, בין היתר, עצי פיקוס, דקל ומהגוני.
כלכלה
ברבדוס ממוקמת במקום ה-115 ברשימת המדינות העשירות בעולם מבחינת תמ"ג לנפש. היא המדינה העשירה והמפותחת ביותר במזרח הקריביים. יש לה כלכלה מפותחת מעורבת ורמת חיים באורח בינוני עד גבוה. על פי הבנק העולמי ברבדוס סווגה בין 66 הכלכלות בעלות ההכנסה הגבוהה בעולם. מחקר עצמי שנערך ב-2012 בשיתוף עם הבנק לפיתוח הקריביים גילה ש-20% מאוכלוסיית המדינה חיים בעוני, וכמעט 10% מהאוכלוסייה לא יכולים לענות על צורכי המזון היומיים הבסיסיים שלהם.
מבחינה היסטורית, כלכלת ברבדוס הייתה תלויה בגידול קני סוכר ובפעילויות נלוות, אבל בשנות ה-70 המאוחרות ובשנות ה-80 המוקדמות החלה התפתחות בתעשייה ובתיירות במדינה. מאז שנות ה-90 ממשלת ברבדוס נתפסה כעסק ידידותי ויציב מבחינה כלכלית. האי ראה תנופת בנייה בהקמת ובשיפוץ בתי מלון, מתחמי משרדים ובתי מגורים. תיירות מהווה את אחת מענפי הכלכלה המרכזיים במדינה. תיירים נמשכים לחופים של האי ורבים מגיעים אליה מצפון-אמריקה ומאירופה.
הממשלים בברבדוס השקיעו מאמצים כדי לצמצם את האבטלה במדינה, לעודד השקעות זרות ישירות ולהפריט ארגונים שנותרו בשליטת הממשלה. האבטלה צומצמה ל-10.7% בשנת 2003, ובשנת 2011 עמדה על 11.2%.
הכלכלה התכווצה ב-2001 וב-2002 בשל האטה בתיירות והשפעת פיגועי 11 בספטמבר, אך היא התאוששה ב-2003 וראתה צמיחה מאז שנת 2004. שותפות סחר מסורתיות של ברבדוס הן קנדה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית והקהילייה הקריבית (במיוחד טרינידד וטובאגו).
קשרים עסקיים וזרימת השקעות הפכו למשמעותיים: החל משנת 2003 האי ראה מקנדה 25 מיליארד דולרים קנדיים בהשקעת אחזקות, מה שממקם את ברבדוס כאחד מחמשת היעדים העליונים של קנדה להשקעות זרות ישירות. איש העסקים יוג'ין מלניק (Eugene Melnyk) מטורונטו, היה תושב הקבע העשיר ביותר במדינה. שנת 2006 נחשבת לאחת השנים העמוסות ביותר בבניה בברבדוס, בבוא השלבים הסופיים בבניית פרויקטים מסחריים של מיליוני דולרים באי. ברבדוס מקיימת את הבורסה השלישית בגודלה באזור האיים הקריביים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית ברבדוס נאמדה ב-2013 ב-288,725 נפש. כ-85 אחוזים מן התושבים הם ממוצא אפריקני, צאצאים לעבדים שהובאו לאי ממערב אפריקה בתקופת העבדות (קבוצה זו מכונה אפרו-בג'ן - Afro-Bajan). כ-5 אחוזים מן התושבים הם ממוצא אירופי, בעיקר אנגלי ואירי. שאר התושבים הם ממוצא מעורב או ממוצא אסייתי - צאצאים למהגרים מסין, תת-היבשת ההודית והמזרח התיכון (בעיקר ערבים נוצרים שמוצאם בסוריה ובלבנון, קבוצה קטנה אך רבת-השפעה). כ-140,000 בני ברבדוס וצאצאיהם חיים מחוץ לברבדוס, בעיקר בבריטניה, קנדה וארצות הברית.
הדת העיקרית היא הנצרות, בעיקר נצרות פרוטסטנטית לסוגיה. הקהילה היהודית בברבדוס מונה כ-100 תושבים.
יהדות ברבדוס
יהודים ראשונים הגיעו אל האי בשנת 1661, והיוו את הנוכחות היהודית הראשונה באיים הקאריביים. בין ראשוני המתיישבים היו יהודים שגורשו מספרד וברחו לברזיל, ומברזיל אל האי, בו נהנו מחופש דת ורישיונות סחר. בתקופה זו הקימו היהודים את בית הכנסת "נידחי ישראל" בעיר הבירה ברידג'טאון. המבנה ניצב על תילו עד לקריסתו תחת הוריקן בשנת 1831, ונבנה מחדש בשנת 1833. עד היום נקרא רחוב בית הכנסת "סינגוגה סטריט". בשנת 1752 כיהן בברבדוס הרב רפאל חיים מארץ ישראל, שחיבר את קהילת האי ליהדות העולם. ברם, החל מקריסת בית הכנסת יהודים החלו להגר מן המקום ולהיטמע באוכלוסייה, עד שבשנת 1900 כבר לא נותר בברבדוס יהודי אחד, ומבנה בית הכנסת נמכר לנוצרי, ועבר מספר שימושים. החל משנות השלושים החלה הגירה של יהודים ממזרח אירופה אל האי, שהחלו לקיים במקום חיי קהילה בשנית. בשנת 1983 ממשלת ברבדוס הלאימה את מבנה בית הכנסת ותכננה לבנות במקום בית משפט, אך לאחר מחאה מצד הקהילה היהודית באי, שמנתה באותה עת כשישים איש, ממשלת ברבדוס שיפצה את המקום, והמבנה נחנך מחדש כבית כנסת בשנת 1986.
בריאות
בדומה למדינות אחרות בחבר העמים הבריטי כל אזרחי ברבדוס מכוסים על ידי שירותי בריאות לאומיים. בברבדוס יש מעל ל-20 מרפאות ברחבי הארץ, בנוסף לבית החולים המלכה אליזבת' שנמצא בברידג'טאון. בשנת 2011 חתמה ממשלת ברבדוס על תזכיר הבנה לחכירת בית החולים סנט ג'וזף בדנוור, קולורדו. על פי העסקה קולורדו תשמש כיעד מרכזי לתיירות מרפא. הממשלה גם הצהירה על תחילת בניית בית חולים חדש שיחליף את בית החולים המלכה אליזבת'.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, הוצאות הבריאות של ברבדוס לשנת 2010 היוו כ-8% מהתמ"ג.
צבא
צבא ברבדוס, או כוחות ההגנה של ברבדוס (BDF) הוא השם שניתן לכוחות המזוינים המשולבים של ברבדוס.
הצבא הוקם ב-15 באוגוסט 1979 כצבא התנדבותי החל מגיל 18, והוא אחראי על ההגנה הטריטוריאלית של ברבדוס ועל ביטחון הפנים של המדינה.
המטה של הצבא ממוקם באזור דרום עיר הבירה ברידג'טאון.
כוחות ההגנה של ברבדוס מתחלקים למספר רכיבים עיקריים:
כוח אדם זמין אצל גברים בגילאי 16–49 לשירות צבאי הוא 73,820, כאשר כושר ההתאמה הוא 58,125.
כוח אדם זמין אצל נשים בגילאי 16–49 לשירות צבאי היא 73,835, כאשר כושר ההתאמה הוא 58,016.
בפועל משרתים בצבא 1,842 גברים ו-1,849 נשים.
תרבות
השפעת האנגלים על ברבדוס בולטת בהשוואה להשפעתם על איים אחרים באיים הקריביים. דוגמה טובה לכך היא הספורט הלאומי- קריקט. אחד האירועים התרבותיים הגדולים ביותר בברבדוס הוא פסטיבל היבול- הקרופ אובר (Crop over). כמו במדינות רבות אחרות באיים הקריביים ובאמריקה הלטינית, הפסטיבל הוא אירוע חשוב עבור תושבי האי, ואלפי תיירים נוהרים לאי כדי להשתתף באירוע השנתי. הפסטיבל כולל תחרויות מוזיקה ופעילויות מסורתיות אחרות, וכולל את רוב מוזיקת הקליפסו המיוצרת באי במשך השנה שעברה. הגבר והאישה שקטפו את כמות קני הסוכר הגדולה ביותר מוכתרים כמלך והמלכה של פסטיבל היבול. פסטיבל הקרופ אובר יוצא לדרך מתחילת יולי, נגמר במצעד תחפושות ביום שני הראשון של חודש אוגוסט.
מאז תחילת המאה ה-21 ריהאנה היא האמן הידוע ביותר מברבדוס בתחום המוזיקה. יוצרים ואומנים נוספים מתחום המוזיקה שמקורם בברבדוס הם שונטל, רופי, והלהקה קובר דרייב.
תיירות
האקלים האביבי והקיצי גורם לשגשוג התיירות. שדה תעופה בינלאומי ומודרני מקדם את הבאים בדרך האוויר. כ-3,000 תיירים מגיעים מדי יום, חלקם מגיעים להשתתף בפסטיבלים השונים שמתקיימים לאורך כל השנה, חלקם מגיעים ליהנות מאתרי הטבע, חופי הים ואתרי הצלילה.
ארמין ואמברי
ארמין וַאמְבֵּרִי (בהונגרית: Vámbéry Ármin; בשמו המקורי: הרמן ואמברגר - Wamberger Hermann, סוואטי יור, 19 במרץ 1832 - בודפשט, 15 בספטמבר 1913) היה מזרחן, תייר, בלשן, חוקר מרכז אסיה הונגרי-יהודי. בנו היחיד רוסטם ואמברי היה עורך דין פלילי וחבר האספה הלאומית ההונגרית.
סיירת מטכ"ל
סיירת מטכ"ל, המכונה גם "היחידה" (בעבר, "יחידה 269" או "יחידה 262"), היא יחידת עילית בכוחות המיוחדים של צה"ל. היחידה מאומנת בכל סוגי הלחימה, מתמחה בסיור מיוחד ולוחמה בטרור, ומוסמכת גם כיחידת השתלטות. היחידה כפופה למערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין. סיירת מטכ"ל מהווה אחת מארבע יחידות העילית של צה"ל, יחד עם שייטת 13, יחידת שלדג ויחידה 669.
ארמין ואמברי
ראשית חיים
ארמין ואמברי נולד ב-19 במרץ 1832 בכפר בשם סוואטי יור (בהונגרית: Szentgyörgy), בסביבות ברטיסלאבה, בירת סלובקיה של היום, האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז. סבו הגיע להונגריה מוואמברג שבבווריה, לכן קראו לו ואמברגר. נכדו שינה את השם לצורה הונגרית, ואמברי. משפחתו הייתה משפחה חסידית. ואמברי התייתם בגיל צעיר משנפטר אביו ממחלת הכולרה, והמשפחה חייתה בעוני. בגיל שלוש שותקה רגלו והוא הפך לצולע לכל ימי חייו. בתחילה התהלך עם קביים, אך בגיל עשר שבר ברוגזה את המשענות על גבי קבר אביו, והחליט שלא להשתמש בהם יותר.
סיירת מטכ"ל
ייעודה של היחידה
ייעודה המרכזי השוטף של הסיירת הוא, איסוף מודיעין מעבר לקווי האויב ובמדינות שוחרות שלום, בעיקר בזירת המזרח התיכון. זאת באמצעות הטמנת מכשירים לאיסוף מודיעין אותות, ולוחמה מיקרו-זעירה שקטה. לפיכך בהתאם לייעודה, לוחמי 'היחידה' מאומנים ומיומנים בכל סוגי הלחימה: ביבשה, אוויר ובים.
ארמין ואמברי
ראשית חיים
ואמברי היה מחונן בכישרון לשפות. מביתו ומסביבת מגוריו ידע הונגרית, סלובקית וגרמנית. הוא למד בחדר ולמד עברית, ביקר גם בבית הספר העממי הנוצרי ולמד שם לטינית. הוא עסק במספר גדול של עבודות כסיוע למשפחתו: עבד כשוליה של חייט ובגיל אחת עשרה לימד את בני גילו בכפר. הוא למד שנתיים בגימנסיה שניהלו הנזירים במקום. בגיל שלוש עשרה נדד לברטיסלאבה והשיג משרה: ללמד את בנו של בעל מסעדה (תמורת אוכל ולינה). בתקופה זו למד בלימוד עצמי את השפה הצרפתית. משחלה פוטר ממשרתו זו והפך למשרת של מלווה בריבית, אך במקביל המשיך ללמוד בגימנסיה.
במקביל המשיך להיות מורה במקומות שונים, כולל מתן שיעורים פרטיים בערי הונגריה. במשך זמן זה הוא המשיך להשתלם בלימודים עצמיים בצרפתית, איטלקית, רוסית, ספרדית, ביקר בספריות והשקיע בלימודי המזרח ובשפות נוספות (טורקית ופרסית) ולמד על האסלאם (כולל לימוד הקוראן). ב-1857 חל שינוי בחייו. הוא קיבל מכתב המלצה אל הברון יוז'ף אטווש, שקיבל אותו ושוחח עמו באיטלקית, אנגלית וצרפתית. ממנו קיבל תרומה כספית גדולה, דרכון ומכתב המלצה לרוזן יוסף טלקי, נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים ויצא לאיסטנבול.
סיירת מטכ"ל
ייעודה של היחידה
במשך שנים רבות, הייתה סיירת מטכ"ל יחידת ההשתלטות הבכירה של ישראל כחלק מייעודה, ומעצם כך תפקידה היה להגיב על אירועי טרור ופיגועי מיקוח באופן מיידי. בעקבות זאת, סיירת מטכ"ל זכתה לתהילה בין-לאומית בזכות פעולת החילוץ באנטבה ופעולות אחרות. על אף זאת, מאוחר יותר, ירדה בכורתה בתחום זה, בעקבות כישלון החילוץ בפיגוע במעלות, וחוסר הצלחה באירועי השתלטות נוספים בהמשך. לאור זאת, עברה הבכורה לימ"מ, כיחידת ההשתלטות המיוחדת של משטרת ישראל, שהוקמה ב-1974 במיוחד לתפקיד זה.
ארמין ואמברי
איסטנבול
באיסטנבול התפרנס תחילה מהופעות בבתי קפה ומהוראת שפות - באותה תקופה שלט כבר בחמש עשרה שפות. אט אט החל להתקדם בחברה הטורקית. השליטה בשפות נדרשה אז כדי להתקבל לחברה הגבוהה. מתוך הוראת שפות אירופאיות לטורקים וטורקית לאירופאים השתלב היטב בחברה הטורקית הגבוהה, הן בחצר הסולטאן והן בביתו של שר החוץ. במקביל קיבל תואר הוקרה בשם "ראשיד אפנדי" וגם תואר דתי "מוחלדין" שפירושו "צדיק הצועד בדרכי האמת", כמו כן היה מקובל גם אצל האירופאים בקונסטנטינופול. בשלב זה החל גם לשמש ככתב לעיתונים הונגריים, אוסטרים וגרמנים; כמו כן התקבל בשנת 1860 כחבר שלא מן המניין לבאקדמיה ההונגרית למדעים.
בחסות האקדמיה יצא למסע לחיפוש ההונגרים הקדמוניים, כשהוא מצויד במכתב המלצה בלטינית ובמכתבי המלצה מהחצר הטורקית מהם הפיק תועלת רבה. בדרכו הציג עצמו והתנהג כטורקי בשם ראשיד אפנדי - בעיה בפני עצמה בגין היותו סוני בין שיעיים. הוא חצה את הים השחור לטרבזון, משם ברכיבה על סוס לארזורום, משם דרך טבריז, אגם אורמי לטהראן.
סיירת מטכ"ל
בסיס קבע
מהקמתה של היחידה ועד שנת 2021, בסיס הקבע של היחידה היה מחנה סירקין בפתח תקווה. ב-31 במאי 2021, התקיים אירוע פרידה של סיירת מטכ"ל מבסיסה הוותיק. ובאותה שנה, היא עברה לבסיס קבע בדרום הארץ. מפקד סיירת מטכ"ל הנוכחי הוא, אל"ם י'.
ארמין ואמברי
מסעו: טהראן, בוכרה, סמרקנד
בטהראן ביקר ונח אצל הציר הטורקי, ולאחר מכן בינואר 1863 הצטרף לשיירה של דרווישים טטרים שחזרו ממכה לכיוון אסיה המרכזית. השיירה הגיעה לים הכספי, והמשיכה בהפלגה בסירתו של שודד ים טורקמני. היא עברה דרך מחנות טורקמניים ולאחר כחודש הגיעה לחיווה. באישורו של המושל המקומי, ערך ואמברי טיול לאגם ארל וחזר לחיווה. בהמשך ערך מסע במדבריות, תוך מחסור במים וחשיפה מתמדת למתקפות שודדים הגיע לבוכרה. מבוכרה יצאה השיירה לסמרקנד שם שהה כעשרה ימים, משם ברח עם שיירה אחרת להראת שבאפגניסטן. זהותו התגלתה אך דרכונו הטורקי מנע ממגלה סודו לפגוע בו. בהראת כמעט ונחשפה זהותו ושוב. הוא עמד בחקירה וניצל בנס. לאחר מספר שבועות, הצטרף לשיירה גדולה שיצאה לכיוון משהד שבפרס אליה הגיע בסוף 1863. במשהד הוא פנה לאירופאי היחידי שגר בעיר ולאחר חודש ימים ששהה אצלו המשיך לטהראן. הרכיבה לטהראן בחורף ארכה כחודש שבסופו התקבל בהתלהבות על ידי האירופאים שגרו שם. ואמברי חזר ממסעו והגיע להונגריה בשנת 1864. בהונגריה התקבל באדישות, ואף עלה החשש שהוא עות'מאני או פרסי שמתחפש לאירופאי. ואמברי מיהר לעזוב ללונדון שם הוא התקבל בהתלהבות, והוענקו לו אותות הצטיינות רבים. באותה שנה הוא פרסם את ספרו מסעות במרכז אסיה. ספר משכנע בתיאוריו, שנכתב כולו מהזיכרון משום שבעת נדודיו בקרב הדרווישים לא יכול היה לרשום הערות כלשהן מחשש סכנה לחייו. מלונדון הוא יצא לפריז שם נפגש, בין השאר עם נפוליאון השלישי.
סיירת מטכ"ל
רקע כללי
סיירת מטכ"ל הוקמה בשנת 1957, ביוזמתו של רב-סרן אברהם ארנן ובתמיכתו של אלוף-משנה דוד אלעזר (לימים הרמטכ"ל), שהיה חבר קרוב של ארנן וסגן מפקד גייסות השריון באותה עת. היחידה הלכה למעשה, נבנתה בהשראת יחידה 101, ובמיוחד יחידת הקומנדו הבריטית SAS. בשנים הראשונות של היחידה, השתלבו מסתערבים יוצאי הפלמ"ח, ותיקי חיל המודיעין, יוצאי יחידה 101 ויחידת הצנחנים. בהם ניתן למנות את יצחק שושן, יאיר הררי, אלי גיל ("דאוד"), סמי נחמיאס, שארל לוי ("סאלם"), משה לוין (קוקלה), יצחק ג'יבלי ("הקטן"), יחיאל אמסלם - מפקד הצוות הראשון ביחידה, מאיר הר-ציון, אבשלום אדם, אהרון אשל, מיכה קפוסטה, רמי כפכפי וצעירים רבים נוספים בני קיבוצים אשר פרסומם אסור.
תחילה פעלה הסיירת כפלוגה ה' של יחידה 154, ובאוגוסט 1958 הוכרזה כיחידה עצמאית תחת המספר 269. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עצם קיומה לא אושר רשמית. זאת ועוד, המידור מהווה חלק מרכזי בשייכות ליחידה, לפיכך יכולותיה ופעולותיה מעצם תפקידה, נחשבות סודיות ביותר עד היום, הפרה של אלו פוגעת בביטחון לאומי.
ארמין ואמברי
ואמברי והנקודה היהודית
זהותו הדתית של ואמברי הייתה בלתי ברורה. הוא נולד כיהודי, התחנך גם במוסדות נוצריים, התנהג כעות'מאני מוסלמי, אך מששמע הרצל שואמברי התקבל בקלות אצל הסולטאן הטורקי (אשר עד אז סירב להיפגש עם הרצל), נסע להיפגש עמו במעונו במיהלבך. הרצל נפגש עם ואמברי בפגישה שערכה כחמש שעות ומאז המשיך להתכתב עמו בידידות רבה (כינויי חיבה הדדיים של "דודי", "איש יהודי" וכולי). הרצל ניסה במשך שנים להיפגש עם הסולטאן, כולל באמצעות תיווכו של הקיסר הגרמני - ללא הצלחה. באמצע חודש מאי 1901, פגישה של ואמברי עם הסולטאן הניבה הסכמה של עבדול חמיד להיפגש עם הרצל. פגישה זו נערכה עוד באותו החודש בקונסטנטינופול (שמה הקודם של איסטנבול עד אמצע המאה ה-19).
סיירת מטכ"ל
פעילות מבצעית
פעילות חוצת הגבול הראשונה של היחידה, התקיימה ב-5 בינואר 1959 ברמת הגולן. כוח בראשותו של משה לוין (קוקלה) נשלח לסיור מקדים בין המוצבים הסורים לקראת אפשרות של חטיפת קצין סורי לצורכי מיקוח. הפעילות השנייה הייתה חדירה לשם סיור של כוח בפיקודו של מיכה בן ארי (קפוסטה), לאזור הכפר חרבתא בנפת רמאללה.
במאי 1962 צוות בפיקודו של יעקב טל (טבול) השלים בהצלחה משימה ייעודית בלבנון, יעד שנחשב זירה קלה. הצלחת משימה זו סללה את הדרך למבצע השני, והוא התקיים כעבור חמישה חודשים בסוריה, בפיקודו של אהוד ברק. בנובמבר 1966 השתתפה היחידה, שמנתה אז כ-40 לוחמים, בפעולת סמוע.
בזמני מלחמה, בפרספקטיבה היסטורית, התקשתה היחידה למצוא את מקומה. לפיכך, רוב פעילותה של היחידה בזמן שלום הוא איסוף מודיעין, או תגובה לפעולות טרור נקודתיות. לדוגמה, במלחמת ששת הימים "רדפה" היחידה אחר המלחמה, וכמעט בכל מקום שהגיעה אליו הושגה כבר הכרעה. במלחמת יום הכיפורים נלחמה היחידה בעיקר בסיני ובחרמון, אזורים הדורשים מומחיות רבה בזמן לחימה (מפאת מאפייניהם הטופוגרפיים-אקלימיים: הרריות, מדבריות ומזג-אוויר). שנים אחדות לפני אותה מלחמה, התקין כוח של היחידה את "האמצעים המיוחדים" לאיסוף מודיעין אותות בעומק מצרים. במלחמת לבנון הראשונה התעקש מפקדה, שי אביטל, שהיחידה תהיה יחידת חי"ר לכל דבר, וכך היה.
בשנים 1987–1989 פיקד על היחידה אלוף-משנה משה יעלון, לימים הרמטכ"ל ה-17 ושר הביטחון. תקופת כהונתו של יעלון כמפקד סיירת מטכ"ל נחשבת לתקופת שיא של הישגים ליחידה, והוא עצמו מחשיב אותה כתקופה היפה בשירותו הצבאי. במהלך כהונתו פיקד על מבצע הצגת תכלית, ובמהלכו התנקשו בתוניס לוחמי היחידה באבו ג'יהאד, ראש הזרוע הצבאית של אש"ף. פעולה אחרת הייתה מבצע בן-בליעל להבאת "קלפי מיקוח" לשחרורו של רון ארד, ובה נחטף בין השאר ג'ואד אל קצפי.
במלחמת לבנון השנייה בשיתוף פעולה עם יחידות עילית נוספות, ערכה היחידה פשיטות בעומק לבנון, ובמהלך אחת מהן נהרג סא"ל עמנואל מורנו ששימש קצין בכיר ביחידה.
ציונים לשבח
ב-2010, הוענק ליחידה צל"ש הרמטכ"ל על ביצוע פעילות מבצעית מורכבת. ב-2014, הוענק ליחידה צל"ש הרמטכ"ל על ביצוע פעולות אשר "הובילו לתרומה משמעותית לביטחון המדינה תוך סיכון חיי אדם". ב-2015, הוענק לסיירת מטכ"ל צל"ש הרמטכ"ל על פעילותה במבצע צוק איתן.
ב-2016, קיבלה את צל"ש הרמטכ"ל פעמיים: במרץ על "פעולות מבצעיות, חשאיות ונועזות אותן ביצעה היחידה בשנתיים האחרונות". ובנובמבר, על "יצירתיות תבונה ותעוזה". במרץ 2018, קיבלה היחידה צל"ש רמטכ"ל נוסף. ב-25 בנובמבר 2021, הוענק ליחידה אות הערכה מבצעי על מבצע מסווג. ב-2 ביולי 2023, הוענק ליחידה צל"ש מאת הרמטכ"ל הרצי הלוי על פעילות מבצעית משותפת עם שייטת 13.
כישלונות ומחדלים
לצד ההצלחות דלעיל ועוד עשרות משימות שלא נחשפו, היו גם כמה כישלונות, ובהם:
מפקדי סיירת מטכ"ל
דרגתו של מפקד הסיירת היא אלוף-משנה. עד שנת 2013 הייתה דרגת מפקד היחידה, לפי התקן, דרגת סגן-אלוף. עם זאת, בעשור וחצי שקדמו לשינוי התקן, נהוג היה להעלות את דרגתו של מפקד הסיירת לדרגת אלוף-משנה בסיום התפקיד, דהיינו בטקס חילופי המפקדים. כך היה אצל ניצן אלון, הרצי הלוי ועודד ראור. בספטמבר 2009 הועלה לראשונה מפקד היחידה, סא"ל אורי גורדין, לדרגת אלוף-משנה תוך כדי תפקידו. אחריו, בינואר 2013 הועלה לדרגה זאת מפקד הסיירת, סא"ל גיא שפרן, במהלך כהונתו. בשני המקרים ניתנה הדרגה כ"אות הוקרה על פעולות מבצעיות וחשאיות יוצאות דופן". בהמשך שנת 2013, עם כניסתו של שלומי בינדר לתפקיד מפקד הסיירת, החליט הרמטכ"ל, בני גנץ, שדרגת "אלוף-משנה" תהיה הדרגה הקבועה של מפקדי הסיירת.
איתור מיון קבלה והכשרה
שלב איתור הלוחמים, ושלבי הקבלה והמיון ליחידה, סלקטיביים במיוחד, מפאת אופייה המבצעי-משימתי של הסיירת, הדורשת איכות אנושית יוצאת דופן מלוחמיה. כך-גם לגבי שלב תהליך ההכשרה, הכרוך בדרישות גבוהות עד מאוד, פיזית-אישית-צוותית. זאת לאור המשימות המבצעיות, הדורשות אימונים ארוכי-טווח ופיתוח מיומנויות ייחודיות להגשמתן, בשירות הסדיר ולאחר מכן גם בשירות המילואים.
שלב האיתור
מועמדים שנמצאו מתאימים לאחר הצו הראשון מקבלים זימון ליום סיירות, בו נערכים מבדקים גופניים. אלה שעוברים מבדקים אלו, ובוחרים ללכת לסיירת מטכ"ל מקבלים זימון לבדיקות רפואיות ועיוניות לבדיקת התאמתם ליחידה, והמתאימים מוזמנים לגיבוש. הגיבוש נמשך חמישה ימים ונערך בפלמחים, והעוברים אותו מקבלים זימון לבדיקות רפואיות מקיפות אחרונות (שלב ההמתנה) שבסופו נודע למלש"ב האם התקבל.
שלב המיון
להלן זרימת השלבים וקריטריוני המיון של "היחידה" בהתאם:
שלבי הקבלה וההכשרה
המתקבלים מגויסים לסיירת ומתחילים מסלול לוחם, הנמשך שנה ושמונה חודשים, לעיתים אף יותר - זמן המסלול תלוי בדינמיקה הצוותית. המסלול כולל סדרת אימונים בסיסית ומגוונת. בחצי השנה הראשונה, ההכשרה הבסיסית כוללת טירונות חי"ר וטירונות יחידה. בפרק בסיסי זה של המסלול ביחידה, הלוחמים למעשה מוכשרים כחי"רניקים מן המניין. לאחר מכן, מתחיל האימון המתקדם הייחודי לסיירת מטכ"ל, אשר בו מושם דגש מרכזי על ניווט מבצעי, לוחמה בטרור ודינמיקה צוותית בתנאי לחץ, הפתעה ואי-וודאות.
להלן זרימת שלבי ההכשרה במסלול הלוחם של "היחידה":
בוגרים מפורסמים
בין בוגריה של סיירת מטכ"ל, נמנים כמה מהמפקדים והמנהיגים הבכירים של צה"ל ומדינת ישראל.
רמטכ"לים
שר הביטחון לשעבר משה יעלון שהיה מפקד היחידה; הרצי הלוי שהיה מפקד היחידה; הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר שאול מופז שהיה סגן מפקד הסיירת, ואהוד ברק אשר כיהן כמפקד היחידה.
ראשי השב"כ
אבי דיכטר, ורונן בר.
חברי הכנסת
דורון אביטל, יוחנן פלסנר, אבשלום וילן, אהוד יתום, מוטי יוגב, ינון מגל, רם בן ברק, וטל רוסו.
שרים בממשלות ישראל
מתן וילנאי, מתן כהנא, עמר בר-לב, משה יעלון, ושאול מופז.
אלופים בצה"ל
עמירם לוין, עוזי דיין, נחמיה תמרי, שי אביטל, מתן וילנאי, יצחק איתן, נעם תיבון, טל רוסו, ניצן אלון, ונדב פדן
מסדר דורשי טוב
'מסדר דורשי טוב', הוקם בשנת 1967 על ידי אברהם ארנן וחבריו מהגרעין המייסד של 'היחידה', כעמותה המאגדת ומאחדת את בוגרי היחידה. במקביל למורשת והנצחה, העמותה חרתה על דגלה ושמה לעצמה מטרה לפעול למען החברה בישראל. הפעילות החברתית אותה העמותה יוזמת, מובילה ומניעה היא על בסיס חברי העמותה במספר מיזמים. זאת ועוד, העמותה מהווה מערכת תומכת ליוזמות חברתיות של חבריה ועוזרת להניע ולקדם כל פעילות שתורמת לפיתוח החברה במדינת ישראל.
סיוע אמריקאי לישראל
הסיוע האמריקאי לישראל הוא סיוע כלכלי וצבאי שארצות הברית מעניקה לישראל מאז קום המדינה.
ארצות הברית הייתה אחת משתי המדינות הראשונות (לצד ברית המועצות) שהכירה בישראל ובהמשך קיימה איתה קשרים הדוקים. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 התאפיינו היחסים הפוליטיים בקרירות מסוימת והגיעו אף למשבר אחרי מלחמת סיני, אך החל מראשית שנות ה-70 של אותה מאה גדל משמעותית הסיוע הצבאי האמריקאי לישראל. הסיוע הצבאי אינו ייחודי לישראל, אך הסכום המצטבר שישראל קיבלה הוא הגדול ביותר מבין המדינות שנתמכות על ידי ארצות הברית.
היסטוריה
מאז 1949, החלה ארצות הברית לסייע לישראל בהלוואות, אספקת סחורות ובמענקים שהיקפם גדל בתהליך הדרגתי. בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה ארצות הברית סיפקה סיוע כלכלי, ביוזמת מחלקת המדינה של ארצות הברית, כחלק מתוכנית הסיוע הבין-לאומי שלה. ארצות הברית החליטה באותה עת לא להתערב ב ולא לספק סיוע צבאי לישראל. עם זאת קציני צה"ל נסעו לארצות הברית להשתלמויות ולימודים אקדמיים באותן השנים. הסיוע בשנות ה-50 והמחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בין 50 ל-100 מיליון דולר מדי שנה, וכלל גם אספקת עודפי מזון וציוד, ולא רק מענקים כספיים. בנוסף סיפקה ארצות הברית סיוע טכני לפרויקטים בתחום התחבורה, החקלאות והרפואה בישראל. תוכנית זו הסתיימה ב-1962. בתחילת שנות ה-60 צומצם היקף הסיוע, אך עד תחילת 1967 הגיע במצטבר לכמילארד דולר.