cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות צרפת בטניס 1953
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 47 זוגות. הזוגות החזקות דורגו כדלקמן:
מזוג מנצחי השנה הקודמת רק דוריס הארט השתתפה בתחרות. במשחק הגמר דוריס הארט וויק סיישס נפגשו עם מורין קונולי  ומרווין רוז  וניצחו ב-3 מערכות. בכך דוריס הארט זכתה בתחרות בשנה השלישית ברציפות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תיאטרון הטכניון
תיאטרון הטכניון הוקם בשנת 1986 במסגרת מצומצמת, כחלק מהמחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות. המייסד היה פרופ' אוריאל זוהר, כמנהל, במאי ומורה. בתיאטרון הועברו שבעה קורסים, ולמדו בו כ-300 סטודנטים מדי שנה. התיאטרון העלה עד 2014 למעלה מ-52 הצגות בסגנונות שונים, מחזות ישראלים מאת חנוך לוין ויהושע סובול, מחזות יהודיים כמו הדיבוק ובין היתר, ניתן לציין מחזות קלאסיים מאת מולייר, שייקספיר, פייר דה מאריבו, הנריק איבסן וברנרד שו. הועלו גם הצגות מאת אוריאל זוהר עצמו, וכן הצגות מפרי עטם של השחקנים. התיאטרון התפתח במיוחד בתחום תיאטרון הפרינג'. הוא הוזמן לפסטיבלים אוניברסיטאיים רבים בעולם, וזוכה להכרה בינלאומית. כיום מעבירים את הקורסים השונים שני דוקטורים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת חיפה.
שמות הקורסים
אסתטיקה של בימוי, במאים ידועי שם (דוגמת פיטר ברוק), דרמה ישראלית, כתיבת מחזות, הפקת הצגות, משחק ובימוי ותיאטרון רפואי-שמשי-רוחני.
דמויי כלב
דמויי כלב (שם מדעי: Caniformia) היא תת-סדרה בתוך סדרת הטורפים וכוללים את הכלביים, הדוביים, הסמוריים, הראקוניים, בואשיים ופנדה זנובה. גם טורפים ימיים נמצאים בתת-סדרה זו. תת-הסדרה השנייה של הטורפים היא דמויי חתול בהם נמצאים החתוליים. דמויי הכלב הופיעו בתקופת האאוקן לפני 42 מיליון שנה כטורפים שחיו על עצים, אך בהמשך התחילו לרדת ולחיות כיצורי קרקע. בדרך כלל הם בעלי לסתות יותר מוארכות מדמויי חתול והטפרים שלהם אינם יכולים להישלף.
מיון
תרשים מיון
דפנה רובינשטיין
דפנה רובינשטיין (נולדה ב-26 באפריל 1980) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לשחקנית אירית רובינשטיין ולעורך הדין הפלילי מנחם רובינשטיין. למדה בבית הספר לאמנויות בתל אביב,
בגיל 8 כיכבה (לצד אחותה מירה) בסדרת הטלוויזיה "כן, מה?", ובתשדיר השירות המיתולוגי לגלידה.
בגיל 13 הייתה אחת המגישות של מגזין הילדים האקטואלי "בננה בום" ששודר במסגרת שידורי טלעד בערוץ השני, לצד לביא זיטנר, מיכאל הנגבי, סיון רהב-מאיר ואושרי כהן.
את לימודי התיכון סיימה בתיכון לאמנויות תלמה ילין. לאחר שירותה הצבאי החלה בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך פרשה לפני סיום התואר.
ב-2002 נרשמה ללימודי תיאטרון ומשחק לתואר ראשון במכללת רוז ברופורד בלונדון, אותם סיימה בהצטיינות. במהלך הלימודים כתבה ביקורות תיאטרון לאתר האינטרנט הישראלי עלונדון.
כפרויקט סיום בלימודים כתבה וביימה את ההצגה Homesick בהשתתפות סטודנטים תלמידי השנה השלישית. ההצגה, העוסקת במשפחה שכולה ישראלית, זכתה בפרס ראשון על ההפקה המקורית הטובה ביותר ל-2004 בפסטיבל אומנויות בלידס, ולאחר מכן עלתה בתיאטרון ניו אנד בלונדון וזכתה להמלצה מטעם "טיים אאוט" הלונדוני. עמרי ניצן, שהיה אז המנהל האמנותי של הקאמרי וביקר באותו זמן בלונדון צפה בהצגה, לקח אותה תחת חסותו והביא את ההצגה לארץ. רובינשטיין תרגמה את המחזה, שכתבה במקור באנגלית, והוא עלה בתיאטרון הקאמרי תחת השם "קרוב לבית". הקאמרי התכוון למכור את ההצגה לבתי ספר, אך ההצעה נפסלה לאחר שמורות שצפו בה טענו כי היא עוסקת בתכנים קשים מדי ומציגה את צה"ל באור לא מחמיא.
בהמשך למדה רובינשטיין בבית-ספר פיליפ גולייה למשחק (L’ecole Phillip Gaulier) בפריז, ולאחר ששבה לישראל הצטרפה לפרויקט שלהב"ת (שירות למניעת הסמים בבתי ספר תיכוניים) וביימה הפקות תיאטרון בהשתתפות אסירים בבתי הכלא רימונים, השרון, הדרים, נווה תרצה וחרמון.
בין השנים 2010–2014 ניהלה אומנותית את קבוצת "קאמרי צעיר", חלק מתוכנית מצוינות באמנויות לבני נוער משכונות מצוקה בתל אביב. המשתתפים בפרויקט למדו משחק וצפו בהצגות בתיאטרון הקאמרי. סרט תיעודי בשם "לא בשכונה שלנו" מגולל את סיפורם של 4 נערים שליוותה רובינשטיין בפרויקט.
בשנת 2014 הקימה יחד עם בעלה את "ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון".
חיים אישיים
נשואה לאיש ההייטק ישי גרין, אותו הכירה בפגישה מקרית על ספסל ברחוב. השניים השתתפו בעונה השנייה של סדרת הריאליטי "מחוברים".
הזוג מתגורר בתל אביב ולהם שלוש בנות - אלונה (נולדה ב-2012), לילי (נולדה ב-2014) ויסמין (נולדה ב-2017).
עזר (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
הנוף התרבותי של אוראמאן-אוראמאנט
הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט (באנגלית: Cultural Landscape of Hawraman/Uramanat) הוא אתר המורשת התרבותית המוחשית ה-26 של איראן. הנוף המרוחק וההררי הזה מעיד על התרבות המסורתית של בני הווראמי, שבט כורדי של חקלאים ורועים שמאכלס את האזור מאז 3000 לפני הספירה בערך. הנכס, בלב הרי זגרוס בפרובינציות כורדסתאן וכרמאנשאה לאורך הגבול המערבי של איראן.
הכפרים בחבל אוראמאן ממוקמים בפרובינציות כרמאנשאה וכורדסתאן ההרריים של איראן ובמחוז חלאבג'ה שבכורדיסטן העיראקית. הכפרים ייחודיים במונחים של אדריכלות, אורח חיים ומתודולוגיה חקלאית. הכפרים משולבים בטבע על ידי שילוב חקלאות במדרון תלול. 12 הכפרים הכלולים בנכס ממחישים את התגובות המתפתחות של בני הווראמי למחסור בקרקע הראויה לעיבוד בסביבתם ההררית לאורך אלפי השנים.
היסטוריה
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר מראות שהאזור היה מיושב על ידי בני אדם מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני יותר מ-40,000 שנה). עדות זו התגלתה על ידי ארכאולוגים ליד הכפר חג'יג'-אי בוזורג (حجيج بزرگ) ובין הכפרים נאו ואספרז בעמק סירוואן. הממצאים המוקדמים ביותר הללו כוללים כלי אבן שעובדו על ידי ניאנדרטלים או בני אדם מודרניים מוקדמים. עדויות ליישוב פלאוליתי מאוחר התגלו באתר מערה בשם קנאצ'ה בעמק פרדי מאלה. ממצאים ארכאולוגיים אלו נחשפו במהלך תוכנית ההצלה הארכאולוגית של סכר דריאן שערכה מספר עונות של סקרים וחפירות ארכאולוגיות בשטח המאגר שהובילו לגילוי מספר אתרים פלאוליתיים חשובים ואחרים יותר. האתרים העיקריים שנחפרו היו מחסה סלע דראי (התקופה הפלאוליתית התיכונה), מערת קנאצ'ה (התקופה הפלאוליתית העליונה), קבר רוואר (תקופת הברזל), סאר צ'אם (התקופה הכלקוליתית ותקופת הברזל), וברדה מר (המאה ה-19). פרט לאתר רוואר, כל שאר האתרים שנחפרו הוצפו בשנים 2015–2016. הכתובת של סרגון השני במעבר טאנג-אי ואר ליד הכפר טאנג-אי ואר, מצביעה על כך שהאזור נכבש על ידי אשור במהלך המסעות הצבאיים לתוך הרי זגרוס. כתובת מלכותית זו שייכת לסרגון השני, מלך אשור (721–705 לפנה"ס).
מגילות אוראמאן, קבוצה של שלושה מסמכים מהתקופות הסלאוקית והפרתית, נמצאו באזור בשנת 1909. הם התגלו במערה בהר קו-ה סלאן, ליד הכפר שהר אוראמאן, ולאחר מכן נשלחו ללונדון. המסמכים מתוארכים משנת 88/87 לפנה"ס עד 33 לספירה, כאשר שניים כתובים ביוונית ואחד בפרתית. הם מתעדים מכירה של כרם ואדמה נוספת, וכוללים את שמות הבעלים.
אתר מורשת עולמית
אתר זה התווסף לרשימת האתרים המועמדים ב-9 באוגוסט 2007, ובמושב ה-44 של ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו ב-27 ביולי 2021 התווסף אתר זה לראשונה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט". ההכרזה מקיפה שני עמקים בשטח כולל של 1,063 קילומטרים רבועים, העמק המזרחי-מרכזי בפרובינציה כורדסתאן והעמק המערבי בפרובינציה כרמאנשאה. בדברי ההסבר להכרזה נאמר:
Tik Tok
TiK ToK הוא סינגל הבכורה מאלבום הבכורה Animal, של הזמרת האמריקאית קשה. השיר יצא ב-7 באוגוסט 2009, והפך ללהיט גדול.
רקע
השיר נכתב והולחן בידי קשה עצמה, בני בלנקו וד"ר לוק. הוא עוסק בצעירה המגיעה למסיבה ויוצאת ממנה מעט שיכורה. לדבריה של קשה, התרחשות זו מאפיינת את אורח חייה שלה עצמה.
הצלחת הסינגל
הסינגל יצא ב-7 באוגוסט 2009, ובתוך חודשים ספורים הגיע לראש מצעדי המכירות במדינות שונות: ניו זילנד (4 שבועות), אוסטרליה (7 שבועות), קנדה (8 שבועות לא רצופים), מצעד בילבורד האמריקני (8 שבועות; התקופה הממושכת עבור סינגל בכורה של זמרת ביותר מאז "You Light Up My Life" של דבי בון מ-1977), נורווגיה (שבוע אחד), בלגיה (5 שבועות), צרפת (5 שבועות), אוסטריה (9 שבועות), שווייץ (9 שבועות לא רצופים) וגרמניה (שבועיים). באיטליה, הולנד, הונגריה, סלובקיה, פינלנד וצ'כיה הגיע הסינגל בשיאו למקום השני בטבלאות המכירות, באירלנד, דנמרק ושוודיה למקום השלישי, בבריטניה למקום הרביעי ובספרד למקום החמישי.
בקנדה הגיעה הסינגל למעמד של שבעה אלבומי פלטינה, באוסטרליה למעמד של ארבעה אלבומי פלטינה, בניו זילנד לשני אלבומי פלטינה, באוסטריה, בגרמניה ובשווייץ לאלבום פלטינה אחד, ובבלגיה, דנמרק, ספרד ושוודיה לאלבום זהב אחד.
במצעדי הפזמונים השנתיים, הגיע הפזמון למקום הרביעי בניו זילנד ולמקום התשיעי באוסטרליה. באוסטרליה התברג גם למקום ה-42 במצעד הפזמונים של העשור הראשון של המאה ה-21. בישראל שהה השיר 9 שבועות בראש מצעד ההשמעות של מדיה פורסט, 5 שבועות בראש מצעד הפזמונים של רדיוס 100FM ו-4 שבועות בראש מצעד הפזמונים של גלגלצ. במצעדים השנתיים של גלגלצ ומדיה פורסט לשנת 2010, הגיע השיר למקום ה-3 וה-2 בהתאמה.
הקליפ
הקליפ שליווה את השיר בוים בידי Syndrome. הוא צולם בשכונה בה התגוררה קשה בילדותה, והמכונית המצולמת בקליפ אף שייכת לקשה, והבחור הנוהג בה הוא חבר ילדות שלה.
עלילת הקליפ מתחילה כאשר קשה מתעוררת באמבטיה בביתה, כשלצידה בקבוק של וודקה. היא יורדת במדרגות בקושי רב, ובקומה התחתונה נתקלת בבני משפחתה אוכלים ארוחת בוקר. היא יוצאת במהירות ומשפחתה צופה בה דרך החלון. בהמשך היא לוקחת אופניים מוזהבים שזרוקים ברחוב, ונוסעת בהם עד שהיא פוגשת חבורת ילדים, ומחליפה את האופניים ברמקולים ניידים. הקליפ ממשיך בסצנה חדשה, שמתחילה בכך שקשה מסרבת לבחור צעיר שמתחיל איתה, ואז נאספת על ידי אדם מבוגר ומשופם (אותו מגלם סיימון רקס). הם נוסעים במכונית מוזהבת, מעוכבים בידי המשטרה. אחר כך מגיעה קשה למסיבה וחוגגת. הקליפ מסתיים כאשר היא מוצגת שוב מתעוררת באמבטיה, בדיוק כמו בתחילת הקליפ.
אזכורים נוספים
בעקבות הצלחתו הגדולה, זכה השיר למספר מחוות תרבותיות. ביניהן:
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית (בצ'כוסלובקית: Československá republika) הייתה מדינה שהוקמה מחדש ב-1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, והתקיימה עד לשנת 1948, אז הפכה למדינה קומוניסטית.
רקע
במרץ 1939 פלשה גרמניה הנאצית לשארית צ'כוסלובקיה שנותרה לאחר הסכם מינכן והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, אשר היה תחת שליטה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה. מאידך, הרפובליקה הסלובקית הייתה חלק ממדינות הציר עד לכיבושה במהלך המרד הסלובקי בשנת 1944. הקרב האחרון שהתרחש בזירה האירופית במהלך המלחמה היה הקרב על פראג במאי 1945.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה המדינה מחדש (להוציא את רוס התת-קרפטית, שסופחה לברית המועצות). ב-4 באפריל 1945 הוקמה ממשלה של החזית הלאומית הצ'כוסלובקית בקושיצה, ובמאי 1945 עברה הממשלה לפראג. החזית הלאומית נשלטה על ידי שלוש מפלגות: המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאליסטית לאומית. המיעוט הגרמני הוגלה לגרמניה.
בבחירות שהתקיימו במאי 1946 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-38% מהקולות. אדווארד בנש המשיך לכהן כנשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית, קלמנט גוטוולד, התמנה לראש הממשלה. הקומוניסטים החזיקו במספר משרדי מפתח בממשלה, בהם משרד הפנים ומשרד האינפורמציה ופעלו להשתלט על מוקדי הכוח במדינה. הממשלה הגבילה הוצאת עיתונים למפלגות ציבוריות כדי למנוע עשיית רווחים מעיתונות שהיא "שירות ציבורי". בשנת 1947, בלחץ הקומוניסטים, חוקק חוק שחייב עיתונאים להשתייך לאיגוד העיתונאים ואסר על עיסוק בעיתונות בידי מי שאינו חבר באיגוד. חוקי האיגוד נקבעו בידי שר האינפורמציה הקומוניסטי.
ב-13 בפברואר 1948 פיטר שר הפנים ואצלב נוסק (שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית) 8 קצינים בכירים ממשטרת צ'כוסלובקיה. הפיטורים גרמו לפרוץ משבר קואליציוני בממשלה. שרים מהמפלגה הלאומית הסוציאליסטית האשימו את שר הפנים בכך שהקצינים פוטרו על רקע פוליטי, מכיוון שלא היו תומכי המפלגה הקומוניסטית. הם דרשו מגוטוולד את פיטוריו של שר הפנים. כאשר תביעתם נדחתה, הגישו את התפטרותם לנשיא. תקוותם הייתה, שכל השרים שאינם חברי המפלגה הקומוניסטית יפעלו כמותם ויתפטרו, הממשלה תתפרק והנשיא יצטרך להכריז על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך, השרים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא תמכו במהלך ולא התפטרו. כתוצאה מכך זכה גוטוולד לרוב בממשלה (14 מתוך 26 שרים). הוא פנה אל הנשיא וביקש מהנשיא לאשר את התפטרות השרים ואישור למנות שרים חדשים. בינתיים ארגנה המפלגה הקומוניסטית שביתות במפעלים והפגנות ברחבי המדינה כאות תמיכה בפעולות של גוטוולד. בסופו של דבר נאלץ הנשיא אדווארד בנש להיכנע ללחץ הקומוניסטים ולאשר את דרישותיו של גוטוולד. השרים המתפטרים הוחלפו בקומוניסטים.
במאי 1948 אישרה האספה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה חדשה אשר התבססה על קווי יסוד מטעם המפלגה הקומוניסטית. הנשיא בנש סירב לחתום על החוקה החדשה והתפטר מתפקידו. מרגע זה הפך קלמנט גוטוולד דה פקטו לשליט צ'כוסלובקיה. ב-14 ביוני 1948 נבחר גוטוולד רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
לאחר מכן
בעקבות ההפיכה הצ'כוסלובקית 1948 הפכה צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית ולגרורה של ברית המועצות כמו שאר מדינות הגוש המזרחי. בשנת 1968 הנהיג אלכסנדר דובצ'ק רפורמות פוליטיות שכונו "האביב של פראג". רפורמות אלו הסתיימו כאשר ב-20 באוגוסט פלשו צבאות ברית ורשה לפראג, ועד מהרה הושלטו על המדינה אנשי הקו הנוקשה בראשות גוסטב הוסאק, ששלטו במדינה עד מהפכת הקטיפה בשנת 1989.
סטלה דמסוס
סטלה דמסוס (באנגלית: Stella Damasus; נולדה ב-24 באפריל 1978) היא שחקנית קולנוע וזמרת ניגרית. היא הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר ב-2009. היא זכתה בפרס השחקנית הטובה בפרסי הבידור של ניגריה ב-2007 וב-2012 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט Two Brides and a Baby בפרסי הקולנוע של אקדמיית אייקון הזהב ביוסטון, טקסס.
חיים אישיים
דמסוס נישאה לבעלה הראשון, ג'איה אבודרין, בגיל 21 בשנת 1999. לזוג היו שתי בנות לפני שג'איה נפטר באופן פתאומי ב-2005. דמסוס נישאה בשנית בשנת 2007, לאמיקה נזריבה. הנישואים נמשכו שבעה חודשים לפני שהשניים הגיעו להסכמה הדדית להתגרש. ב-2011, היא התחילה מערכת יחסים עם מפיק ובמאי נוליווד, דניאל אדמינוקאן; בני הזוג יחד מאז. מערכת היחסים שלהם עוררה מחלוקת רבה בניגריה וברחבי אפריקה כי השניים מעולם לא הודו באופן ציבורי שהם ביחד, עד ל-2014.
גביע דייוויס 1997
גביע דייוויס 1997 הייתה התחרות ה-86 במניין מאז ייסוד התחרות.
סטלה דמסוס
קריירה
דמסוס התחילה את הקריירה שלה בתור זמרת בלאגוס, שם עבדה כזמרת הקלטות באולפני קלינק הידועים, שבבעלות הבמאי קינגסלי אוגורו. במסגרת זו היא הגיע לפסגת עבודת הפרסום, ושרה את הג'ינגלים המשודרים ביותר בטלוויזיה וברדיו בניגריה.
גביע דייוויס 1997
לתחרות נרשמו 127 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
סטלה דמסוס
קריירה
הופעתה הראשונה כשחקנית הייתה בסרט הניגרי Abused ב-1992. אך היא זכתה להכרה ציבורית עם סרטה השני, Breaking Point שהופק על ידי אמם איסונג ובוים על ידי פרנסיס אגו. הסרט הזניק אותה לסטטוס של כוכבת-על בניגריה. מאז, היא כיכבה ביותר מ-70 סרטים. בנוסף, היא המייסדת השותפה של I2radio ומארחת שני פודקאסטים, "Undiluted with Stella Damasus" ו-"When Women Praise".
גביע דייוויס 1997
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-2 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
העברות לקראת שנת 1998
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 1997, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת סלובקיה והפסידה. בעקבות ההפסד היא שובצה נגד נבחרת מרוקו, זכתה בניצחון טכני ובכך נותרה בבית אירופה.
ג'זמין סוליבן
ג'זמין מארי סוליבן (באנגלית: Jazmine Marie Sullivan; נולדה ב-9 באפריל 1987) היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
קריירה
בגיל 15, חתמה סוליבן בחברת ג'ייב רקורדס. היא הקליטה אלבום, שמעולם לא יצא לאור, ובסופו של דבר עזבה את הלייבל. סוליבן סיפקה שירה לשירם של הצמד Kindred the Family Soul, "I Am", כמו גם שירת רקע בשירים "Party's Over" ו-"Surrender to Love". במהלך פגישה זו פגשה לראשונה את הראפרית מיסי אליוט, שהפיקה את רוב אלבום הבכורה שלה. במאי 2008, יצא שיר הפריצה של סוליבן, "Need U Bad", שהגיע למקום ה-37 במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-23 בספטמבר 2008 הוציאה סוליבן את אלבום הבכורה שלה, Fearless. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ של הבילבורד. סינגל השני מתוך האלבום, "Bust Your Windows", הגיע למקום ה-4 במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ ולמקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100. בנוסף, השיר הופיע בפרק הבכורה של תוכנית הטלוויזיה המצליחה של פוקס, "Glee" והועמד לפרס גראמי בקטגוריית "שיר ה-R&B הטוב ביותר". הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Lions, Tigers & Bears" הגיע לעשירייה הפותחת במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ ונכנס למצעד הבילבורד הוט 100 אף הוא. האלבום עצמו זכה בתואר הזהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, ונמכר בלמעלה מ-510,000 עותקים בארצות הברית.
בשנת 2009 החלה סוליבן לעבוד על אלבומה השני, Love Me Back. האלבום הושלם ביוני 2010 ויצא ב-30 בנובמבר 2010. האלבום הגיע היישר אל המקום ה-17 במצעד הבילבורד 200 ונמכר ב-57,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Holding You Down (Goin' in Circles)", יצא ב-10 ביולי 2010 והופיע לראשונה במקום ה-60 במצעד הבילבורד הוט 100. ב-30 באוגוסט 2010, יצא הווידאו קליפ הנלווה לשיר. מאוחר יותר, בשנת 2011, הועמד השיר לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הנשי הווקאלי הטוב ביותר".
בשנת 2014, לאחר הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלה, חזרה עם הכרזה על אלבומה הבא, Reality Show. ב-12 במאי 2014 יצא הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Dumb", בהשתתפות הראפר מיק מיל, שהגיע בשיאו למקום ה-45 במצעד איירפליי שירי ה-R&B/היפ הופ. ב-16 בספטמבר 2014 יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Forever Don't Last", שהגיע בשיאו למקום ה-10 במצעד שירי ה-R&B למבוגרים.
ב-13 בינואר 2015 הוציאה סוליבן את אלבומה השלישי, Reality Show. האלבום זכה לשבחים נרחבים ממבקרי המוזיקה והגיע למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, תוך שמכר למעלה מ-30,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. האלבום זיכה את סוליבן בשלוש מועמדויות לפרסי גראמי: "אלבום ה-R&B הטוב ביותר" ו"ביצוע ה-R&B העממי הטוב ביותר" (על השיר "Let It Burn").
ב-27 באוגוסט 2020 הודיעה סוליבן על צאתו של שיר חדש בשם "Lost One", המציין את חזרתה למוזיקה. השיר יצא למחרת יחד עם הכרזה על צאת אלבומה הרביעי, Heaux Tales. ב-8 בינואר 2021, יצא האלבום, שהגיע למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B ולמקום הרביעי במצעד הבילבורד 200, ובכך הפך לאלבום של סוליבן שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד.
בפברואר 2021 הוכרז כי סוליבן מועמדת לפרסי ה-NAACP, שיתקיימו ב-27 במרץ 2021, בקטגוריית "האמנית המצטיינת". ב-7 בפברואר, ביצעה את המנון ארצות הברית לצד אמן הקאנטרי אירק צ'ארץ' באירוע הסופרבול LV.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
שר לויד
שר לויד (באנגלית: Cher Lloyd; נולדה ב-28 ביולי 1993) היא זמרת וכותבת שירים בריטית. התפרסמה לאחר השתתפותה בעונה השביעית של תחרות הכישרונות האקס פקטור שם סיימה במקום הרביעי. זמן קצר לאחר התוכנית הוחתמה בחברת ההקלטות סייקו מיוזיק.
ביוגרפיה
לויד גדלה במלבורן שבאוסטרליה ויש לה שלושה אחים ואחיות: סופי, ג'וש ורוזי. בתיכון למדה במגמת אמנויות הבמה.
במרץ 2012 התארסה לויד לקרייג מונק, בן זוגה בשנה האחרונה.
2010–2011: האקס פקטור
לויד נבחנה לאקס פקטור עוד לפני העונה השביעית אך לא עברה לשלבים הבאים. בעונה השביעית היא נבחנה עם שיר של הזמרת קרי הילסון. לאחר מכן ביצעה את השיר "Viva la Vida" של להקת קולדפליי ואת השיר "Cooler than Me" של הזמר מייק פוזנר. במהלך העונה ביצעה לויד ביצועים לשירים כדוגמת: Empire State of Mind, Imagine ו-Walk This Way. בחצי הגמר ביצעה את השירים Nothin' on You ו-Love the Way You Lie והגיעה לתחתית. למרות זאת היא הגיעה לגמר הגדול בו ביצעה דואט עם will.i.am שסימפל את השירים ו-I Gotta Feeling. לבסוף הודחה לויד במקום הרביעי כאשר לא זכתה למספיק קולות. לאחר התוכנית הוחתמה על חוזה עם חברת סייקו מיוזיק. לאחר גמר התוכנית הייתה לויד חלק מסיבוב ההופעות שכלל את הפיינליסטים של העונה השביעית.
2011–2012: אלבום בכורה והצלחה מסחרית
לויד עבדה עם המפיק רד וואן על הפקת אלבומה הראשון. הסינגל הראשון מהאלבום היה "Swagger Jagger" שיצא ב-29 ביולי 2011. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הסינגלים הסקוטי. הסינגל גם נכנס לtop5 במצעדי הסינגלים האירי (מקום שני) והיפני (מקום חמישי). ב-28 בנובמבר יצא הסינגל השני שנקרא "With Ur Love" שהיה שיתוף פעולה בין לויד לזמר מייק פוזנר. הסינגל נמכר בלמעלה משבעים אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. אלבום הבכורה של לויד יצא ב-4 בנובמבר 2011 ונקרא "Sticks and Stones". האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי. בנוסף, זכה האלבום למעמד של אלבום פלטינה עם מכירות של למעלה מ-300 אלף עותקים בממלכה המאוחדת. האלבום יצא דרך חברת ההקלטות אפיק רקורדס ברחבי אמריקה. ב-13 בדצמבר יצא קליפ לשיר "Dub on the Track", אך השיר לא נחשב לסינגל הבא מהאלבום. הסינגל השלישי מהאלבום היה "Want U Back" שיצא ב-19 בפברואר 2012 ולסינגל צולמו שני קליפים שונים. לויד אף הקליטה גרסת רמיקס לשיר שכללה את הראפר סנופ דוג. השיר מכר למעלה משני מיליון עותקים בארצות הברית וזכה למעמד של פלטינה כפולה. הסינגל השלישי מהאלבום היה "Oath" שיצא ב-2 באוקטובר. הסינגל הופק על ידי דוקטור לוק ויצא בארצות הברית כסינגל הראשון מאלבומה. באוקטובר 2012 הצטרפה לויד לסיבוב ההופעות של הלהקה הוט צ'ילי ריי בסיבוב ההופעות שלהם באוסטרליה. ב-16 בנובמבר התארחה לויד בשיר "Rum and Raybans" של הזמר שון קינגסטון.
ב-24 בפברואר 2012 חתמה לויד על חוזה דוגמנות עם סוכנות הדוגמנות סלקט. לאחר מכן הופיעה לויד על השער של מגזין RWD.
2013–הווה: אלבום שני
בפברואר 2013 הודיעה לויד כי החלה לעבוד על אלבומה השני. באפריל הודיעה לויד על שיתוף פעולה עם ני-יו בשיר "It's All Good". במאי 2013 יצא אלבומה של הזמרת דמי לובאטו שנקרא "Demi" והכיל דואט עם לויד בשם "Really Don't Care". הסינגל הראשון מאלבומה השני נקרא "I Wish" אשר יצא ב-2 בספטמבר 2013. ב-6 בספטמבר 2013 יצאה לויד לסיבוב הופעות בשם "I Wish Tour" במטרה לקדם את אלבומה השני. סיבוב ההופעות אירח את להקת הבנות Fifth Harmony ועתיד להסתיים ב-24 במאי 2014.
ב-17 במרץ 2014 יצא הסינגל השני מהאלבום שנקרא "Sirens".
תיאטרון אל-מידאן
היסטוריה
בשנותיו הראשונות נדד התיאטרון תחילה בין נצרת לחיפה וזכה בסופו של דבר לאולם מקצועי, בן 300 מקומות ישיבה, במגדל הנביאים בחיפה. השחקן יוסף אבו ורדה היה המנכ"ל והמנהל האמנותי הראשון. לאחר מכן התמנה מכרם ח'ורי והיה למנהלו האמנותי בשתי כהונות שונות - האחת לפני עבודתו עם פיטר ברוק בפריז, והשנייה לאחר מכן, עם שובו לחיפה. ח'ורי ביים שם הצגות רבות. בשנת 2007 התמנה סאלים דאו לנהל את התיאטרון, ולפניו ניהל במשך שנים רבות, הבמאי פואד עווד מנצרת. נכון לשנת 2010, המנהל האמנותי הוא ריאד מסארווה.
התיאטרון מעלה הצגות בשפה הערבית בלבד, ובו מופיעים שחקנים חדשים, יוצאי בתי הספר למשחק בישראל, לצד שחקנים מהשורה הראשונה של אמניה הערבים של ישראל כמו מוחמד בכרי בהצגות "בית ברנרדה אלבה" (2000) ו"זגרודת אלארד" (יללת האדמה; 2001), סלווה נקארה בהצגה "עננים בדרך הררית" 2004 - כתיבה ובימוי אורנה עקאד, סוהיל חדאד ואחרים. התיאטרון גם עסק בהפקת ספרים, בין השאר פרסם את הספר "מהתלת האשליה והמציאות", קובץ מאמרים שכתב חוקר הספרות העברית חביב בולוס, על ההיסטוריה של התיאטרון הפלסטיני.
התקציב ההתחלתי עם פתיחתו של התיאטרון, היו ארבעה מיליון שקל, שמומנו מתקציב משרד התרבות ועיריית חיפה. במשך השנים ירד חלקו של משרד התרבות בתקציב ועלה חלקה של עיריית חיפה. בחודש מרץ 2011 הודיע התיאטרון על סכנת סגירתו בעקבות גירעון מצטבר הנובע בחלקו מאי העברת התקציב שהובטח על ידי מנכ"ל משרד התרבות לשעבר יואב רוזן.
ביולי 2019 אישר בג"ץ את שלילת תקציב התיאטרון, מכיוון שהיקף הפעילות של התיאטרון לא עמד במינימום הקבוע במבחני התמיכה.
פרשת "הזמן המקביל"
במהלך 2014 העלה התיאטרון את ההצגה "הזמן המקביל" מאת בשאר מורקוס ובבימויו. ההצגה מתארת את חוויותיו בכלא של האסיר הביטחוני וליד דקה המרצה מאסר עולם בגין חברותו ופיקודו על חוליית המחבלים שחטפה, עינתה ורצחה את החייל ב-1984. נושא ההצגה המרכזי הוא "האדם שבאסיר". בשנת 2015 מספר ימים לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התברר לארגון אלמגור כי ההצגה עתידה לעלות במסגרת אירועים לציון "יום האסיר הפלסטיני". מאז עלתה ההצגה צפו בה כ-900 תלמידי כיתות י"א וי"ב במימון משרד החינוך. שר החינוך נפתלי בנט כינס את ועדת סל תרבות ארצי על מנת לבחון את ביטול הזמנת הצגות נוספות. ב-8 ביוני 2015 החליטה הוועדה שלא להוציא את ההצגה מן הסל אך בנט השתמש בסמכותו והיא הוסרה מסל התרבות.
תקצוב התיאטרון בעקבות הפרשה
בעקבות פרסום של שי גליק מנכ"ל בצלמו  ומחאה של בני משפחות שכולות, אישי ציבור מקומיים ואחרים, החליטה עיריית חיפה להקפיא את המימון לתיאטרון עד לבירור נושא ההצגה וכן טענות נוספות שהועלו נגד התיאטרון. תחילה פורסם שהוועדה שהוקמה בנושא החליטה להחזיר את המימון לתיאטרון, אולם שניים משלושת חברי הוועדה הודיעו שההחלטה פורסמה בניגוד לעמדותיהם ועל בסיס הבנה שגויה. הנושא הועבר לבחינת יועץ משפטי של העירייה.
ד"ר חיים פרלוק, יו"ר המועצה לתרבות ואמנות ישראלית, בדק את התיאטרון ומצא בו אי סדרים כספיים. עוד דיווח פרלוק כי מנהל התיאטרון אמר לו שהתיאטרון שלו הוא פוליטי ושהמחזאי של "הזמן המקביל" אמר לו שהוא מזדהה עם הרוצח ושהוא מקור השראתו. בעקבות כל אלה, ב-16 ביוני 2015 קיבלה שרת התרבות והספורט מירי רגב את המלצתה של ועדה בראשות פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון. ההחלטה נומקה גם בחשדות שהתיאטרון מנהל על בסיס קבוע פעילות פוליטית. לאחר ההחלטה התפטר מנכ"ל התיאטרון, עדנאן טראבשה.
אחייניתו של משה תמם, אורטל תמם, וארגון אלמגור הגישו תלונה לרשם העמותות בדבר פעילות של התיאטרון המנוגדת למטרותיו הרשמיות. בדו"ח של הרשם, שפורסם בספטמבר 2015, נמצאה שורה של ליקויים בהתנהלות העמותה. התברר כי אולמות התיאטרון מושכרים למפלגות בל"ד וחד"ש, למרות התחייבות של התיאטרון לא לעשות זאת. על כרטיסים של ההצגה "הזמן המקביל" הופיע גם הלוגו של בל"ד. בשנת 2009 היה מתוכנן להתקיים בתיאטרון אירוע לזכור של מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין, ג'ורג' חבש. האירוע נמנע בעקבות התערבות המשטרה. בתגובת התיאטרון לרשם העמותות נאמר שהוא לא ידע שזוהי מטרת האירוע. בדו"ח הרשם נאמר שהתיאטרון משכיר את האולמות שלו לאירועים בעייתיים נוספים (כגון של "האגודה למען האסיר", ארגון שהוצא מחוץ לחוק ובראשו עומד מוניר מנסור, שנידון למאסר עולם ושוחרר בעסקת ג'יבריל), תוך פרסום האירוע באתר התיאטרון ויצירת מצג שווא שמדובר בפעילות שלו.
ב-18 באוקטובר 2015 פרסמה קבוצת אמנים ואנשי רוח הצהרת נגד "רדיפת" התיאטרון כדבריהם. למחרת הגיש התיאטרון באמצעות עמותת עדאלה עתירה לבית המשפט העליון נגד משרד התרבות, ועתירה לבית המשפט המחוזי נגד עיריית חיפה, שתיהן בעניין הקפאת התקציבים. ב-4 בנובמבר חייב בית המשפט המחוזי את עיריית חיפה להעביר את יתרת תקציב 2015 לתיאטרון. בעקבות הקפאת הכספים נפסקה כליל הפעילות התיאטרונית באל־מידאן בסוף שנת 2015. השחקנית סלווה נקארה, שכיהנה כיועצת האמנותית של התיאטרון, עזבה את תפקידה.
בינואר 2016 נמסר ממשרד התרבות כי "נמצאו עדויות לכך שאלמידאן הוא מוסד מפר חוק ויש למצות עמו את הדין". במקביל נדחה הדיון בעתירת התיאטרון נגד משרד התרבות והספורט בבית המשפט העליון לחודש אפריל, בין היתר כדי לאפשר למשרד התרבות להגיש תגובה מפורטת לעתירה. ב-24 במרץ כפה היועץ המשפטי לממשלה הסדר בו הקפאת מימון התיאטרון בוטלה, אך התיאטרון ייקנס ב-300,000 ש"ח. באוגוסט 2017 עתר התיאטרון לבג"ץ בדרישה להעביר לו את כספי התמיכה של המשרד לשנים 2016 ו-2017, על סך של יותר משני מיליון שקל. שנתיים לאחר מכן דחו השופטים את העתירה. במקביל, החליטה גם עיריית חיפה על שלילת התקציב לתיאטרון.
אינדיו פריירה
אינדיו ז'וזה פיליו פריירה  (בפורטוגזית: Josué Ferreira Filho Índio; נולד ב-17 ביולי 1974) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם בין היתר בקבוצת בית"ר ירושלים.
קריירה
אינדיו יליד אראפיראקה שבברזיל, החל את הקריירה המקצוענית שלו בנוער של המועדון פלמנגו מהליגה הברזילאית הבכירה ועלה לשחק בבוגרים. לאחר שלא הצליח להשתלב בקבוצה כשחקן הרכב, עבר לקבוצת גוארני מהליגה השלישית בברזיל, כשמאוחר יותר עבר גם לז'ובנטודה שם שיחק כארבע עונות בליגה הראשונה שם זכה לראשונה בגביע המדינה הברזילאי ושנה לאחר מכן בטורניר ריו-סאו פאולו עם פלמיירס. בעונות שלאחר מכן לא הרבה לקבל דקות משחק ולכן החליט לצאת לשחק מחוץ לברזיל והגיע לבית"ר ירושלים בעונת 2002/2003, והצליח להשתלב כשחקן הרכב קבוע בעמדת הבלם. סה"כ צבר אינדיו 90 הופעות בבית"ר בהן כבש שלושה שערים. לאחר תום חוזהו בעונת 2004/2005 חזר לשחק בברזיל בז'ובנטודה, וסיים את הקריירה בקבוצת נאוטיקו מהליגה השנייה בברזיל.
חוות ההכשרה בגרוכוב
חוות ההכשרה בגְרוֹכוֹב (קרויה גם קיבוץ גרוכוב או קיבוץ גרוחוב) הייתה חווה חקלאית בכפר גרוכוב שליד ורשה בירת פולין שנוסדה על ידי תנועת החלוץ ב-1919 ושימשה את תנועת דרור ואת החלוץ הצעיר להכשרת בני נוער לעבודה חקלאית ואחרת לקראת העלייה לארץ ישראל. חווה זו הייתה בין הקיבוצים הגדולים והידועים ביותר שהכין יהודים להגירה לארץ ישראל. חשיבותו של קיבוץ גרוכוב חרגה מעבר למטרותיה הסוציאליסטיות-ציוניות מאחר שהייתה הבסיס להקמת הארגון היהודי הלוחם שהיה ממובילי מרד גטו ורשה. כיום משמשים שרידי החווה כנקודת ביקור היסטורית למשלחות נוער של תנועת הנוער העובד והלומד במסעם לגילוי שורשי המהפכה הציונית.
רקע היסטורי
מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לעבור למקצועות ולענפי עבודה יצרניים (תהליך שנקרא גם "פרודוקטיביזציה"). תהליך זה השתלב (בחלקו) עם הרצון להכין את היהודים לקראת העלייה ארצה והרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ. ארגון החלוץ היה בין הארגונים שהובילו תהליך זה תוך הסתייעות בשליחים שהגיעו לאירופה מקיבוצים בארץ. תהליך המעבר למקצועות יצרניים התייחס למגוון של מלאכות כשאחד המקצועות להם ייחסו חשיבות גדולה היה החקלאות ולכן המאמץ המרכזי של ארגון "החלוץ" התמקד בהקמת חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לקבל הכשרה בחקלאות ולהתכונן לעליה. החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנתיים הבאות הוקמו כ-18 חוות נוספות בסביבות הערים לודז', וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, קרקוב וורשה ואחרות. אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בכפר גרוכוב (Grochów) שממזרח לוורשה בירת פולין (כיום פרוור של העיר).
יש לציין שהתקיימה מחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה בקשר לרעיון ה"פרודוקטיביזציה", וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו. תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה - בתחומים שונים - לקראת חיים בארץ-ישראל. גם בתוך ארגון "החלוץ" עצמו היו דעות שונות בנושא.
עקרון "ההכשרה הקבועה"
מתחילת הקמתן של החוות ב-1918 התאפיינו, רובן, בתקופת הכשרה זמנית ועונתית של החלוצים דבר שהביא לתנודתיות במספר החברים בחוות ולחלופין תדירים של החברים ובמקביל לאובדן ידע חקלאי שנרכש בעמל.
החל מ-1925 החלה להשתרש ההכרה בצורך לעבור להכשרה קבועה לפיה חברי ארגון החלוץ יעזבו את בתיהם ויגיעו לישיבת קבע בחוות עד עלייתם ארצה. מגמה זו נבעה בין השאר מחסימת העלייה ארצה כתוצאה מפרסום הספר הלבן של פאספילד ב-1930. בסופם של דיונים רעיוניים רבים, ואל מול התנגדות של מספר חברים בוועידה, קיבלה התנועה את ההחלטה לעבור להכשרה קבועה. . ..
בית הקברות
שטח החווה הועבר לבעלות הקהילה היהודית בורשה כבר ב-1909 על מנת להקים בו בית קברות יהודי (בנוסף לבית הקברות ברחוב אוקופובה). החלטה זו נתקלה בהתנגדות עיקשת מצד התושבים המקומיים שטענו שהנקברים יזהמו את מי השתייה שלהם. לאחר דיונים שנמשכו עד 1911 החליטה ועדה מיוחדת שהוקמה לאשר את הקמת בית הקברות. בסופו של דבר, עקב התמעטות האוכלוסייה היהודית בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה החליטה הקהילה לוותר על הקמת בית קברות נוסף והשטח הועבר לתנועת החלוץ.
הקמת החווה והשנים הראשונות
לאחר המלחמה, בדצמבר ב-1919, פנתה תנועת החלוץ, ונציגה הימן זבלודובסקי, לקהילה היהודית בורשה וליושב ראש הקהילה (הרב לייבוש דווידסון) להקצות קרקע לחווה. לאחר מסירת שטח בית הקברות הקימה התנועה במקום חווה בניהולו של זבלודובסקי. בהנהלת החווה נמנו גם יקותיאל עזרוני (דוידוביץ), שלמה פולטרוק, שלום פוסטולסקי, יעקב ספוצ'ינסקי, ד"ר פקר, ליאון גוטהרץ ושמחה בלאס. עם הקמתה, התפרסה החווה על שטח של כ-170 דונם וב-1923 נוספו לה כ-145 דונם שהביאו את שטחה הכולל של החווה ל-315 דונם. תחילה שירתו בחווה כ-10 פועלים והחל מאפריל 1920 החלה לקלוט צעירים מרחבי אירופה שעסקו בחקלאות וכן נשלחו לעבוד בבתי חרושת שונים בוורשה. בתחילת הדרך הסתבר לראשוני המתיישבים שאדמתה דלה מאוד בחומר אורגני ולא תצלח לגידול חקלאי ולכן בשלב הראשוני נדרש היה להעביר למקום חומר אורגני. החקלאות והתבססה על ענפים כמו פרחים, פלחה, לול ורפת. בתקופה המוקדמת עסקו רוב המצטרפים אליה בחקלאות
במהלך 1920 נאלצו מקימי החווה לפנותה לתקופה קצרה בעקבות התקרבות של כוחות רוסים לורשה במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
הקמת "גוש גרוכוב"
החל מ-1930 חל גידול משמעותי בפונים לחוות גרוכוב וזאת בעקבות הפרסום הרב לו זכו חוות ההכשרה בפולין. באותה שנה תרמו בני הזוג הירש וגבריאלה דוקטורוביץ (Hersz and Gabriela Doktorowicz) מכספם כדי לרכוש שטחים נוספים עבור החווה. עקב חוסר משאבים להשקעה כדי ליצור משק יותר אינטנסיבי לא יכלה החווה החקלאית לאפשר פרנסה לכל המצטרפים ולכן הוחלט להקים את "גוש גרוכוב" כשהחווה מהווה את מרכז הקיבוץ ובה פועלים כ-50 חלוצים ושאר החברים חולקו לכ-13 פלוגות שהתיישבו במקומות שונים בורשה ובעיירות שמסביבה כדי למצוא עבודה (ולאו דווקא בחקלאות). בין פלוגות אלו ניתן למנות את:
תקופת ההצטמצמות
החל מ-1936 החל תהליך של עזיבה וקיטון במספר החלוצים בחווה שהביא לחיסול הפלוגות המרוחקות וקיבוץ הנשארים לחווה. תהליך זה נגרם ממספר סיבות:
תחילת המלחמה
באביב וקיץ 1939 נקלטו בחווה מספר רב של חלוצים שגורשו מגרמניה (גירוש זבונשין) .עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ב-1 בספטמבר 1939) ובימיה הראשונים, החליט מרכז תנועת "החלוץ" שכל הקיבוצים יישארו במקומם תוך הערכות מתאימה למלחמה אולם הכיבוש המהיר של מערב פולין, על ידי הצבא הגרמני, הביא להחלטת הקיבוצים באזור לעזוב את מערב פולין על אף החלטת המרכז. מגמה זו התחזקה לאור קריאת שלטונות פולין לכל הגברים לברוח מזרחה. ב-6 בספטמבר 1939 החליט מרכז "החלוץ" לנטוש את החווה ולפנות את תושביה כשהאחריות על החווה מטעם מרכז התנועה הועברה לצביה לובטקין ואדק גולובנר. מהלך זה בוצע ב-7 בספטמבר כש-200 חברי החווה החלו לצעוד ברגל מזרחה. תחילה הגיעו לקובל ואחר כך לוילנה שם קיוו להמשיך את חיי ההכשרה. במקביל לעזיבת החווה החלו תושבי האזור הפולנים לפשוט על החווה על מנת לבזוז אותה.
בתקופת השהות בווילנה וסביבתה הצליחו הבורחים מגרוכוב לקיים באזור מספר חוות חקלאיות בהן התקיימה גם פעילות חברתית וציונית. בנוסף הצליחו קבוצות קטנות לחצות גבולות ולהגיע ארצה (במסגרת המכסה המצטמצמת של הסרטיפיקטים שנתנו הבריטים) וביניהם גם מצעירי זבונשין.
החזרה לחווה
באפריל 1940 הורשו כ-40–60 חברים לחזור ולהתיישב במקום. הסכמת הגרמנים למהלך זה נגזר בעיקר מהמחסור הכבד במזון ומהיכולת של החווה לייצר מזון. מכיוון שארגון "החלוץ" הוגדר כלא חוקי, ניתן ההיתר להפעלת החווה כסיוע לייס"א (יידישע סאציעלע אליינהילף - עזרה עצמית סוציאלית). היתר זה איפשר לתנועת החלוץ לפעול לא רק בגרוכוב ובחוות האחרות שהיו פעילות לפני המלחמה אלא גם באדמות השייכות לגרמנים פולנים. בין החוות שחזרו לפעול (בנוסף לגרוכוב) היו החוות בצ'רניאקוב, שדליץ, לובלין, ראדום, הרובישוב ועוד. על אף אי החוקיות של פעילות ציונית, הצליח ארגון החלוץ לפעול חברתית וציונית בחוות. יש לציין שבשלב הראשון מקבלת ההיתר הייתה גרוכוב המרכז היחיד לפעילות חקלאית בסביבות ורשה ולכן פעלו בה לא רק תנועת "החלוץ" אלא גם התנועות הציוניות האחרות כמו פרייהייט, גורדוניה, השומר הצעיר, עקיבא ועוד (שהתאגדו ל"קואורדינציה החלוצית"). בנוסף לחוות החקלאיות התקיים קיבוץ נוסף של מרכז תנועת החלוץ ברחוב דזילנה 34 בורשה.
החוזרים לחווה מצאו אותה הרוסה לחלוטין לאחר שהבניין הראשי נפגע בהפצצה אווירית, בתחילת המלחמה, והמשק החקלאי נבזז ולכן נדרשו עבודות נרחבות כדי לשקם את המקום. במהלך קיץ 1940 שוקמה גרוכוב והחלה לשווק את תוצרתה החקלאית.
הקמת הגטו
ב-30 באוקטובר 1940 הוציאו השלטונות הגרמנים הוראה על סגירת חומות גטו ורשה וחיוב היהודים לעבר לתחום הגטו. חברי חוות גרוכוב קיבלו ארכה עד ה-15 בנובמבר או אז נלקחו חברי החווה לשם. בעקבות לחצים של היודנראט (בראשות צביה לובטקין) הסכימו הגרמנים להחזיר את החווה לידי התנועות הציוניות. בנוסף לפעילות החקלאית הרשמית שימשה החווה, בתקופה זו, כבית מסתור ומעבר לקשרים בין גטו ורשה לערים אחרות. ב-1941 מינו הגרמנים מנהל מטעמם על החווה שהיה פולקסדויטשה מפוזנן והחלוצים שעבדו במקום הוגדרו כשכירים וקיבלו את שכרם במזון. מנהל זה נהג לרגל אחר הקורה בחווה ולהלשין לשלטונות על כל מבקר לא מורשה.
חיסול החווה
בקיץ 1942 נסגרה החווה סופית והחברים שנותרו בה גורשו לורשה. במהלך מרד גטו ורשה ברחו מספר חברי מחתרת מהגטו ההרוס ומצאו מסתור בחווה עד שהצטרפו לחבריהם בחלק הארי של העיר. רבים מחברי החווה, שנשארו בורשה, השתתפו במרד וחלקם מצאו בו את מותם.
לאחר המלחמה
עם תום המלחמה נפגש יצחק צוקרמן עם ראש עיריית ורשה במטרה לפתוח מחדש את חוות גרוכוב לקליטת חלוצים ולעבודה חקלאית. לאחר שיחה זו הוסכם שאין השכונה מתאימה לפעילות יהודית בגלל היקף האנטישמיות שקיים בה שסיכן כל פעילות ציונית.
במקביל פעלו מרכזי תנועות "החלוץ" ו"דרור" להקמת קיבוצים חדשים עבור השורדים ועבור החוזרים מברית המועצות. הקיבוץ שהוקם בפרידלאנד שבגרמניה (בשלזיה על גבול צ'כיה)נקרא על שם גרוכוב. בקיבוץ זה עבדו כ 40-50 חלוצים אולם רק 2–3 מהם פעלו בגרוכוב שבורשה והכירו אותה. קיבוץ זה התקיים עד אפריל 1949 אז אסרו השלטונות את קיומו והורו על חיסולו וחבריו עזבו את גרמניה (לארץ ישראל ולארצות הברית).
המבנים בחווה
בתחום החווה נכללו מספר מבנים:
כלכלת החווה
על אף המטרה הציונית של החווה היא נדרשה להציג איזון תפעולי ואף רווח שיועד להשקעה חוזרת והרחבת הפעילות הכלכלית. מקורות ההכנסה של החווה כללו: בשנותיה הראשונות של החווה ניתן היה לפרנס כ-20 חברים מהעבודה החקלאית בחווה אולם מספר החברים בה היה כ-30–40 לכן נוצר גירעון ועבר זמן רב עד שהחווה עברה לרווחיות. מעבר ליכולת של החווה לפרנס מספר רב מדי של חלוצים נוצר קונפליקט בין חברי החווה למרכז "החלוץ" בנוגע לאופן ניהול החווה. בעוד שמרכז החלוץ דרש למנות מנהל מקצועי לחווה דרשו החלוצים ניהול עצמי.
תהליך ההבראה הכלכלית של החווה כלל מספר צעדים: פעולות אלו איפשרו, כבר ב-1923, להגיע לאיזון תפעולי ולתחילת כיסוי הגירעונות ובשנות ה-30 ניתן היה לקלוט מספר גדול של עובדים בחווה עצמה.
אנשי החווה
בשנים הראשונות של הקיבוץ (1919–1929) שמרה אוכלוסייתו על יציבות מספרית של כ-20 חברים שרובם עסקו בעבודות חקלאיות בחווה. החל מ-1930, חל גידול משמעותי במספר החברים בקיבוץ ובעקבות זאת הוחלט על הקמת 12 פלוגות עבודה והפיכת הקיבוץ ל"גוש גרוכוב" שמרכזו בחווה.
במהלך תקופת פעילותה של החווה עברו בחווה מאות חלוצים וחלוצות ורבים מהם שהשלימו את הכשרתם החקלאית עלו ארצה והשתלבו בהתיישבות העובדת. אחת היוזמות שייושמו הייתה ליצור קשר בין אנשי הקיבוץ ליישובים ספציפיים בארץ ואחד מהקשרים המוצלחים נוצרו בין גרוכוב לקיבוץ רמת הכובש ורבים מאנשי החווה עלו לשם. ישובי יעד נוספים היו גשר/אשדות יעקב מאוחד, עין חרוד מאוחד, נען ושפיים (פלוגת הרצליה). רבים אחרים נשארו במקום ומצאו את מותם במרד גטו ורשה.
עם האנשים ששהו בחווה נמנו יצחק (אנטק) צוקרמן, צבי נצר, שמחה בלאס, יצחק קצנלסון, אפרים שמאראגד, יוסף הפטמן, שרה כפרי, שלום פוסטולסקי, קדיש לוז, ישראל ריטוב, ישראל זרחי, דן גלברט ועוד.
קבוצת חלוצים יוצאת דופן בחווה הייתה של צעירים מגרמניה שהגיעו להכשרה החל מ-1933 (עם עליית הנאצים לשלטון). צעירים אלו התקשו להשתלב בין שאר החלוצים שהגיעו מערים ועיירות בפולין וזאת על רקע פערי שפה ותרבות.
יש לציין שבנוסף לגרעין החברים שגר במקום, הצטרפה לחווה, בשנים 1932–1935, הנהלת החלוץ הצעיר של פולין. מהלך זה נבע מטעמים אידאולוגים (דוגמה אישית והזדהות עם הדרך) ומטעמים כספיים (שיתוף כספי התנועה עם כספי הקיבוץ). אנשי ההנהלה עסקו בתקופה זו בנושאים שבתחום אחריותם אך סייעו, במידת האפשר, בעבודות החקלאיות של החווה. לאחר שהתברר סופית שמרכז "החלוץ" נשאר בורשה חזקו אנשי "החלוץ הצעיר" לורשה.
הגנה והתגוננות
לאורך כל תקופת קיומה של החווה סבלו חבריה מהתנכלות של הפולנים השכנים דבר שאילץ את חבריה להקצות אנשים לשמירה על המקום בלילות וללוות חברים שיצאו מחוץ לגבולות החווה (במיוחד בחורות). חלק מהתנכלויות נגעו לגנבת תוצרת וציוד חקלאי אולם בחלק מהמקרים הייתה ההתנכלות ישירות לאנשים והיא נבעה מאנטישמיות. באמצע שנות ה-30 התגברו ההתנכלויות מסוג זה והנהלת "החלוץ" החליטה לארגן קורס התגוננות למדריכי הגנה ארציים. הקורס נערך, בתחום חוות גרוכוב, מ-22 באפריל עד 1-מאי 1943 בניהולו של שליח מארץ ישראל והוא כלל כ-20 חניכים כש-3 מהם מהחווה עצמה. בהמשך התירו השלטונות הפולנים לאנשי החווה לשאת אקדח.
בנוסף לפעילות להגנת החווה פעלה בגרוכוב, ב-1937, קבוצה מצומצמת וחשאית לרכישת נשק ותחמושת והעברתם לארץ. פעילות זו נוהלה על ידי יהודה ארזי ושלושה מאנשי החווה שרכשו את הנשק ושלחו אותו. לשם ביצוע המשלוח רכש ארזי בית מלאכה בורשה לייצור מכבשי דרכים שהיה בפשיטת רגל. בעזרת מנהל המפעל (פוסטאב שְׁפֶטְלֶה) חודש פס היצור שהכין מכבשים כל השבוע וביום ראשון היו ארזי ושפטלה ממלאים את הגלגלים בנשק ותחמושת ושולחים את המכבשים ארצה דרך נמלי קונסטנצה או גדיניה. בהמשך נבנו במפעל גם דודי קיטור, מחרטות ומנועים וכולם שימשו כלי קיבול לנשק ותחמושת מוברחת. המשלוח האחרון היה בקיץ 1939 זמן קצר לפני פרוץ המלחמה.
מיקום החווה
החווה הוקמה במרחב שבין רחוב פוסטלינקה (Pustelnicka) מצפון, סולג'קובסקה (Sulejkowska) מדרום, טרנוויצ'קה (Tarnowiecka) ממערב וויטולינסקה (Witolińska) ממזרח. הבית האדום ממוקם מול רחוב ויטולינסקה (Witolińska) מספר 7 ורחוב ירוצ'ינסקה (Jarocinska) מספר 1.
מורשתה של החווה
חוות ההכשרה בגרוכוב הייתה אחת מחוות רבות שבהן הוכשר הנוער החלוצי, אך היא הפכה סמל לפרק חשוב בהיסטוריה של תנועות הנוער הציוניות. עם השנים הוקמו שיכונים על שדות החווה ורק בניין לבנים אדום נותר ממנה והפך לנקודת ציון לביקור משלחות של תנועת הנוער העובד והלומד. ב-2011 נהרס בניין זה על ידי חברת בנייה ובעקבות כך פנו נציגי תנועות הנוער לרשויות המקומיות להציב במקום לוח זיכרון לחווה.
חוויית השהות בחווה השאירה רישומה על האנשים שעברו בה:
ב-1976 נכתב ספר מקיף על החווה בשם "בשדמות גרוכוב".
קבוצת "גרוכוביה"
באפריל 1923 התארגנה בארץ ישראל קבוצה של חלוצים מבוגרי החווה בורשה על מנת להקים קומונה במתכונת דומה ששמה יהיה "גרוכוביה". כ-17 יוצאי החווה הביעו עניין להצטרף לקומונה הזו שאת הקמתה הובילו יעקב ספן (ספוצ'ינסקי) וחיים שטיינדם. בשלב הראשון פנה וועד הקומונה להמרכז החקלאי ולועד הפועל של ההסתדרות כדי שתוקצה לקבוצה אדמה. עד לקבלת תשובה מההנהגת היישוב התיישבה הקבוצה בשכונת בורוכוב ואנשיה החלו לעבוד בשכונה ובמקביל בחנו חלופות התיישבותיות. בשלהי 1923, כשהתמעטה העבודה בשכונה, התפזרו חברי הקבוצה ברחבי הארץ בחיפוש אחר עבודה. בתחילת 1924 נענו הרשויות לבקשת הקבוצה וחברי הקבוצה התרכזו בחדרה שם קיבלו אדמה בחכירה והחלו לעבד אותה. רק חלק מ-17 חברי הקבוצה הצטרפו וגם מהמצטרפים חלק עזבו בגלל תנאי החיים הקשים. בסופו של דבר התפרקה הקבוצה.
ארנון זו-ארץ
ארנון זו-ארץ (נולד ב־1954) הוא קצין צה"ל בדימוס ששירת כקצין קשר ותקשוב ראשי וראש מטה אגף התקשוב בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
ארנון זו-ארץ נולד בשנת 1954 בקיבוץ גינוסר. למד בחדרה ובאורט נתניה. בשנת 1973 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי בית מלאכה קשר בבסיס הציוד המרחבי ברפידים, ובמלחמת יום הכיפורים שירת בחפ"ק של מפקד אוגדה 252. לאחר שהגיע לדרגת רב-סמל יצא לקורס קצינים ובשנת 1979 סיים קורס קציני קשר. שירת כקצין ציוד קשר באוגדה 194, קמב"ץ ומ"פ תקשורת בגדוד קשר באוגדה 162, תפקיד אותו מילא במלחמת שלום הגליל. עלה לדרגת רב-סרן ושירת כקצין קשר חטיבתי בחטיבה 500 בתעסוקה מבצעית בלבנון. היה מפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7, למד בבית הספר לפיקוד ומטה ואחר כך היה סגן מפקד גדוד הקשר באוגדה 162. בשנת 1987 עלה לדרגת סא"ל ושירת כמפקד גדוד הקשר של פיקוד הדרום (גדוד קשר 373), קצין קשר של אוגדה 366, קצין קשר של אוגדה 162 ורע"ן מפקדים בבה"ד 7. בשנת 1994 עלה לדרגת אל"ם ושירת כמפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי (מקשא"פ) דרום, מפקד בה"ד 7 וסגן קשר"ר.
בעל תואר ראשון (בהצטיינות יתרה) במדעי המדינה, תואר שני (מצטיין דיקן) במדעי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
יחסי איטליה–שוודיה
בדצמבר 1935 איטליה הפציצה אמבולנס שוודי באימפריה האתיופית, ובעקבות כך פרצו בשוודיה הפגנות.
כיום (2019) הקשרים מתוארים כחזקים, במיוחד עקב המהגרים האיטלקים שהתיישבו בשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ועקב המספר הגדל והולך של שוודים הנוסעים לאיטליה בטיסות צ'רטר. מאז שלהי 1940 שחקני כדורגל שוודיים רבים מצליחים במועדוני כדורגל איטלקיים.
רימאק קונספט 1
רימאק קונספט 1 (באנגלית: Rimac Concept One) היא מכונית-על במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי רימאק אוטומובילי בין ינואר 2013 לנובמבר 2014 ובשנת 2016 (גרסת הייצור). היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של פרנקפורט בספטמבר 2011 כמכונית קונספט ובאירוע טופ מארק במונקו באפריל 2012 כמכונית ייצור.
סקירה כללית
אף על פי ששמה הוא "קונספט 1" היא אינה מכונית קונספט אלא זהו שמה, שמה נשאר ממכונית הקונספט המקדימה שהוצגה ב-2011 וה-"1" הוא על מנת לציין כי היא המכונית הראשונה של רימאק.
בהתחלה תכננה רימאק לייצר 88 יחידות מהקונספט 1, אך בסופו של דבר יוצרו רק 8 יחידות 7 נמכרו ללקוחות ו-1 זה גרסת הקונספט. בנוסף בשנת 2016 יוצרו שתי יחידות נוספות מגרסת ה-S מלבד הגרסה הבסיסית.
ב-10 ביוני 2017 התרסקה אחת מהקונספט 1 על ידי ריצ'רד האמונד בנסיעת מבחן שלו הקונספט 1 החליקה מהמסלול והתנגשה באדמה אשר מתחת למסלול, ריצ'רד יצא עם שבר ברגלו ומכות קלות.
מפרט טכני
גרסת הקונספט כללה ארבעה מנועים חשמליים המספקים יחד 1,088 כ"ס ומומנט מרבי של 163 קג"מ. התאוצה אורכת 2.8 שניות והמהירות המרבית עומדת על 305 קמ"ש.
גרסת הייצור כוללת ארבעה מנועים חשמליים אך כאן הם מספקים 1224 כ"ס ומומנט מרבי של 163.2 קג"מ. התאוצה אורכת 2.5 שניות והמהירות המרבית על 355 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 90 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 350 ק"מ.
רימאק קונספט S
יחד עם הצגת גרסת הייצור בז'נבה 2016 הציגה רימאק את גרסה המכוונת למסלול לקונספט 1. היא בעלת שיפור גדול יחסית מהקונספט 1 בתחום האווירודינמית עקב הורדת המשקל, הוספת כנף אחורית גדולה, שפה קדמית עשויה מסיבי פחמן ושפות צד. ארבעת המנועים מספקים 1,384 כ"ס במקום 1224 כ"ס, נתון התאוצה נשאר על 2.5 שניות אך המהירות המרבית עומדת על 365 קמ"ש במקום 355 קמ"ש. המשקל הופחת ב-50 ק"ג לעומת הקונספט 1.
אסטרפיה סטפני
אסטרפיה סטפני (שם מדעי: Astrapia stephaniae) היא מין של ציפור ממשפחת העדניים, החיה ביערות גשם באי גינאה החדשה. היא נקראת על שם סטפני, נסיכת בלגיה. גם על שם בעלה רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, נקרא מין ממשפחת העדניים: בת-עדן כחולה (Paradisaea rudolphi).
מאפיינים
אסטרפיה סטפני היא מהבוהקות שבמשפחת העדניים. הזכר ממין זה מגיע לאורך 84 סנטימטרים וחלק ניכר מהאורך מגיע מנוצות הזנב הארוכות. ראשו של הזכר כחול-ירקרק. הסנטר ססגוני עד כחול-ירקרק והגרון כהה. מתחת לחזה יש נוצות שחורות ומתחתיהן יש רצועה צרה ססגונית, אדומה-נחושת או אדומה-כתומה. החלק התחתון הוא אדום-נחושת. הגב ירוק אך לפעמים הוא שחור או חום. נוצות הזנב הארוכות שחורות. כמו במיני עדניים אחרים, הנקבה שונה מאוד מהזכר ולה צבע חום כהה, ראש שחור כהה, חזה שחור-חום ונוצות זנב קצרות יותר. המין ניזון בעיקר מפירות אך גם מבעלי חיים כמו חרקים, עכבישים, לטאות וחסרי זנב אחרים. עונת רבייה של הציפור היא מאי-יולי. העדניים פוליגמים והנקבה מטילה רק ביצה אחת, שלא כמו רוב המינים במשפחת העדניים.
לפי המיון המדעי של קונגרס האורניתולוגיה הבינלאומי משנת 2015, במין שני תת-מינים:
המשט לזכר הצוללת דקר
המשט לזכר לוחמי הצוללת דקר, הוא משט להנצחת זכרם של 69 לוחמי הצוללת שטבעה בשנת 1968. המשט הראשון נערך בשנת 2000 לציון יום השנה למציאת שרידי הצוללת ומתקיים מדי שנה בסמיכות למועד איתור שרידי הצוללת.
היסטוריה
בתחילת שנת 2000 הזמין חיל הים את המשפחות השכולות להפלגה לאזור נקודת איתורה של הצוללת ולטקס זיכרון ימי שנערך בקרבת מקום, מעל נקודת הימצאה. בעקבות זאת יזמו בני המשפחות את המשט השנתי.
המשט הראשון נערך ביום שישי, 16 ביוני 2000, לציון שנה למציאת הצוללת "דקר". במשט לקחו חלק שייטת הצוללות, בית הספר לקציני ים עכו, מועדוני השיט במפרץ חיפה: מועדון שייטים כרמלים ומועדון השיט עכו, מועדוני שיט בארץ, האגודות הימיות ובתי הספר הימיים. במרכז המשט שטה הצוללת החדשה אח"י לויתן, שמעל סיפונה הושלכו זרי זיכרון. המשט, שנערך בין חיפה לעכו, נפתח במעמד השר לפיתוח אזורי שמעון פרס, ובסיומו נערך טקס חלוקת פרסים ותעודות בבית הספר לקציני ים בעכו.
משט שני לזכר צוללני אח"י דקר התקיים ב-1 ביוני 2001 בהובלת עמותת דולפין ובשותפות של מועדון שייטים כרמל, מועדון שייטים עכו, עמותת ידידי חיל הים, בית הספר לקציני ים עכו, ועד משפחות אח"י דקר ושייטת הצוללות. האירוע התחיל בטקס הנחת זרים מצוללת, והמשיך בשיוט בו נטלו חלק כ-20 סנוניות וכ-50 ספינות מסוגים וגדלים שונים. השיוט כלל הפלגה מפתח נמל חיפה לאורך חוף המפרץ לכיוון בת גלים ומשם לעכו. לרגל האירוע הונפקה מדליה על ידי עמותת דולפין אשר חולקה למשתתפים, וכך גם בשנים הבאות, מלבד המשט ה-17. המשט ה-17 התקיים במרינה הרצליה והשתתפו בו כאלף שייטים.
המשטים ה-21 וה-22 התקיימו במתכונת מצומצמת בשל מגפת הקורונה בישראל.
פנג'שיר (נהר)
פנג'שיר (בדארי/פשטו: پنجشیر) הוא נהר באפגניסטן, אחד מיובליו המרכזיים של נהר קאבול.
הנהר זורם דרך עמק פנג'שיר, בצפון-מזרח אפגניסטן, כ-150 קילומטרים צפונית לקאבול. מקורו של הנהר הוא במעבר אנג'ומן שבהודו-כוש, והוא מצטרף לנהר קאבול בסמוך לעיר סורובי.
יובלו העיקרי הוא הנהר גורבנד, המתחיל במחוז פרוואן ומצטרף לנהר פנג'שיר כ-10 קילומטרים מזרחית לעיר צ'אריכאר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנה סכר על הנהר בסמוך לסורובי, כדי לספק מים לתושבי האזור.
על הנהר ישנו רק גשר אחד קבוע, כדי לספק מעבר לנמל התעופה באגרם. ב-12 ביולי 2018 הוצף הנהר, וגרם לעשרה הרוגים מתושבי עמק פנג'שיר.
וסיליס קרפטאקיס
וסיליס קרפטאקיס (ביוונית: Βασίλης Καραπατάκης; 1922 – 27 במרץ 1974) היה מלחין ונגן בוזוקי יווני.
ביוגרפיה
קרפטאקיס נולד בשנת 1922 בקרדיצה שבחבל תסליה במרכז יוון. שם המשפחה האמיתי שלו היה קפסאליס. אביו, קוסטאס היה נגן מקצועי בלאוטה, כמו גם אחיו אליאס ותנאסיס שניגנו בכינור ובגיטרה בהתאמה. בתחילה החל וסיליס לנגן בלאוטה ומאוחר יותר בבוזוקי באופן מקצועי באזור קרדיטסה.
בשנת 1945 הוא נסע לאתונה והתבסס בתעשיית התקליטים והבידור. השיר הראשון שהקליט נקרא "Του αναπήρου η μάνα". אך ההצלחה הראשונה שלו הייתה עם השיר "Όταν κοιμάται ο δυστυχής" (כשהאומלל ישן). התקופה הטובה ביותר בקריירה שלו הייתה בין השנים 1957 עד 1963. כיום נחשב לאחד המוזיקאים שנעשה להם עוול באותה תקופה כאשר מכר רבים מהשירים שכתב בעבור פת לחם; שירים שהפכו ללהיטים גדולים מבלי להזכיר את שמו, כמו השיר המפורסם "Δυο πόρτες έχει η ζωή" (לחיים יש שתי דלתות)" למילים של אפטיכיה פאפאיואנופולו . בשנים האחרונות לחייו הוא פתח בית ספר למוזיקה באגליו שבמערב אתונה. עד סוף חייו הוא כתב שירים.
קרפטאקיס נפטר ב-27 במרץ 1974 כתוצאה מסרטן הגרון כשהוא אוחז בכלי הנגינה האהוב עליו - הבוזוקי שלו.
משיריו
ב-1998, 24 שנים לאחר מותו, יצא לאור אלבום ובו מבחר משיריו, "Oi Perasmenes Mou Hares" (שמחות העבר שלי), המבוצעים על ידי אמנים צעירים בני אותה תקופה. ב-2003 וב-2009 יצאו שני אלבומי אוסף נוספים מיצירותיו.
ב-2013 יצא לאור האלבום "Ola Einai Ena Psema: Songs by Vassilis Karapatakis 1955-1960" ובו מבצע סטליוס קזנג'ידיס (בחלק מהשירים מלווה במרינלה, גיוטה לידיה ובזמרות נוספות) 28 שירים שהולחנו על ידי קרפטאקיס בשנים 1955–1960.