cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צולל ביצות
מבנה גוף והתנהגות
צולל הביצות הוא בעל מבנה גוף קטן יחסית. אורך גופו הוא 40 ס"מ. מוטת כנפיו 65 ס"מ, כאשר אורכה של כל כנף הוא 19 ס"מ. משקלו הוא 550 גרם. הזכר ניכר זכות הצבע הערמוני החזק שלו, והוא נראה לרחוק בזכות הסוככות הלבנות שמתחת לזנבו. עיניו הן לבנות. הנקבה לעומתו, היא בצבע חום-שחור וגם לה סוככות לבנות מתחת לזנב. בזמן תעופה, ניתן לראות את הפס הלבן בכנפם האחורית של צוללי הביצות. המעוף שלהם ישר עם חבטות כנף מהירות מאוד. בשעת סכנה, צוללי הביצות לא ממהרים להמריא אלא מעדיפים להסתתר בצמחייה הסבוכה, שם הם ממתינים בדממה ובסבלנות עד חלוף הסכנה.
בניגוד לשאר הצוללים, צולל הביצות יוצא דופן בכך שהוא אינו מבלה במקווי מים גדולים, אלא מסתפק במאגרים קטנים, אפילו בשלוליות, ובנוסף הוא מעדיף להימצא בקבוצות קטנות. נדיר לראות קבוצה עם יותר מ-15 צוללי ביצות המבלים יחד. מזונו מכיל בעיקר חומר צמחי. לעיתים הוא תולש צמחי מים מהקרקעית ואוכל אותם מעל פני המים. צוללי הביצות במהלך עונת הנדידה נודדים דרומה, בעיקר בחודש אוקטובר. את החורף הם מבלים בעיקר בצפון הודו, באגן הים התיכון, ובאזורים מסוימים דרומית למדבר סהרה. הם שוהים באזורים אלה עד מרץ. כך הם נהגו בברכות הדגים ובמאגרי המים בישראל. בין 1969 ל-1974, נע מספר צוללי הביצות שהגיעו לישראל בחורף בין 24 ל-830.
בדרך כלל הם נראים בקבוצות של 2–5 פריטים בין ברווזים אחרים. לפני ייבוש החולה, עשרות זוגות ממין זה דגרו בו. טקס האירוסין של צוללי הביצה מתרחש במועד מאוחר יחסית - מסוף ינואר ואילך. בהטלה אחת של נקבת צולל ביצות מוטלים בדרך כלל 8–10 ביצים. צבעם של הביצים הוא חום-בז' בהי, גודלה 38*53 מ"מ, ומשקלה כ-35 גרם. משך הדגירה של צוללי הביצות הוא 25–27 ימים. לאחר ייבוש החולה, חדלו צוללי הביצות מלדגור בישראל. בקיץ 1972 נצפו צוללי הביצות כשחידשו דגירתם בביוב של גוש דן. בקיץ 1974, זוהו במקום שבע משפחות עם אפרוחים. שנים מעטות לאחר מכן הם נצפו דוגרים גם בברכות הביוב של העיר אשדוד. משפחה אחת בלבד נצפתה בברכות במזרח עמק החולה.
יהדות פירנצה
יהדות פירנצה (בכתיב מיושן: פירינצי) יונקת את שורשיה מיהודים בודדים שהתגוררו בעיר בתקופות שונות עד שבמאה ה-15 הוקמה קהילה בעלת מוסדות והכרה רשמית הקיימת מאז ועד היום, נכון ל-2008 הקהילה מונה כ-1,200 איש והיא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא ויהדות מילאנו.
ראשית הקהילה
במסמכים המצויים בארכיב העירוני של העיר משנת 1077 נזכרים שמות משפחה יהודיים מובהקים. אך סבורים שאלו היו משומדים או נוצרים בעלי שם משפחה יהודי. אזכורים מהמאה ה-12 מספרים על יהודים שעברו בעיר אך לא הקימו בה קהילה.
במאה ה-14 היו לתושבי פירנצה מוניטין ברחבי אירופה על אהבת הבצע שלהם כמלווי כספים בריבית. אך לאנשי כספים יהודים ואחרים לא היה חלק בכך. עליהם נאסרה הכניסה לעיר "מטעמי חסידות". עם זאת, בערים מסביב לפירנצה, בהן סן מיניאטו וסן ג'ימיניאנו הייתה קהילה יהודית, שכמנהג הימים הללו עסקה במתן הלוואות ומשפחות יהודיות הקימו בערים אלה "שולחנות".
ימי הביניים ותקופת הרנסאנס
התיישבות של יהודים בודדים החלה בראשית המאה ה-14 אך לא בתור עוסקים במתן הלוואות בריבית, היות שגילדת המלווים בריבית המקומית התנגדה לתחרות.
בשנת 1430 ה"סיניוריה", הממשל של העיר פירנצה, הזמינה יהודים לעסוק במתן הלוואות לציבור, בהנחה שיהיה יותר קל להטיל פיקוח על היהודים ויהיה ניתן לקבל מהם מיסים גבוהים יותר מאשר מהתושבים שעסקו בכך.
ליהודים שהתיישבו בעיר ניתן רישיון להלוות כספים בתנאים מגבילים. רק ב-17 באוקטובר 1437, הצליחה ה"סיניוריה" להתגבר על ההתנגדויות של גילדת המלווים בריבית המקומית, והחליטה לתת ההרשאה הראשונה "לנהול מוסד יהודי להלוואות". היה זה בזכות המדיניות הידידותית כלפי היהודים שהייתה מקובלת על קוזימו הזקן (Cosimo il Vecchio) מבית מדיצ'י אשר משל בשנים (1464-1434) והיה מדינאי ובנקאי.
שנת 1437 נחשבת למועד בו הוקמה הקהילה היהודית בעיר. הזיכיון לבנקאות ניתן על ידי ה"סיניוריה" למתתיה בן שבתאי מרומא, ממשפחת "די-סינאגוגה" (מן בית הכנסת או מבית אל), עמו היה לממשל של העיר ניסיון חיובי. למתתיה, הבנקאי היהודי, היו כבר "שולחנות" (באיטלקית: Banco) ממערב לפירנצה, בעיר סן מיניאטו. מתתיה צרף אליו את בניו ושותפים אחרים וינטורא בן שבתאי בן מתתיה מהעיר פיזה, יעקב בן שלמה מפירושא - פרארה, יעקב בן שלמה מטוסקאנילה - פדובה ודאטילו בן קונסיליאו מטיבולי - בולוניה. בהמשך הצטרפו למתתיה בן שבתאי שותפים נוספים ומספר תושבי הקהילה הגיע ל-300.
בשנת 1437 הרשתה ה"סיניוריה" ליהודים להתלבש כרצונם, ללא כל אמצעי זיהוי. הרשאה זו עמדה בסתירה להחלטת ועידת לטראנו הרביעית שהתכנסה ב-1215. וועידה בה נקבע כי היהודים "בני שני המינים ובכל ארצות הנוצרים" יהיו נבדלים משאר האוכלוסין על ידי בגדיהם. לבוש שונה של יהודי בא למנוע קשרי מין בלתי רצויים עם יהודים. הציבור הפיורנטיני לחץ על הממשל העירוני להבדיל בין היהודים לבין הנוצרים ומשנת 1439 חויבו היהודים לשאת אות בולט וגלוי. רק בעלי ה"שולחנות", קרוביהם ועובדיהם המשיכו להיות פטורים מאות הקלון. בשנת 1446 בוטל אף פטור חלקי זה ונקבעה חובה לכל היהודים בפירנצה לשאת עיגול קטן של אריג צהוב על בגדיהם.
תקופת בית מדיצ'י
קוזימו דה מדיצ'י הפך למנהיגה הלא רשמי של העיר בשנת 1434 וניצל את השפעתו כדי לשפר את מצבם של היהודים. סבורים כי הדמויות של אישי התנ"ך, בדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה, הנקראות שער גן העדן, עוצבו לאחר התייעצות עם פילוסופים יהודיים. הללו קיימו מגעים עם תאולוג פלורנטיני, אמברוג'יו טרוארסאר אשר הנחה את הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי ב-1452 כיצד לפסל את אחת היצירות, אשר נודעו כאחת היצירות הידועות של תקופת הרנסאנס.
שיתוף הפעולה נמשך גם בימיו של לורנצו דה מדיצ'י (1449-1492). הפילוסוף היהודי-הומניסטי יוחנן אלימנו שהיה תושב פירנצה, מעתיר שבחים על דה מדיצ'י במבוא לספרו "חשק שלמה", ורואה אותו כמנהיג האידיאלי. דה מדיצ'י אף מנע את גרושם של יהודי פירנצה בשנת 1477 בשל התעוררות רגשות אנטי-יהודיים בעקבות דרשותיו של המטיף בּרנארדינוֹ דה פֶילטרֶה (Bernardino da Feltre), מגדולי הדרשנים והמטיפים בימיו. בּרנארדינוֹ היה זה אשר הוביל את עלילת הדם בטרנטו בצפון איטליה בשנת 1475. בשנת 1488 הוא דרש בפירנצה, לפני הפסחא ועורר התלהבות רבה. התוצאה הייתה שהמון של אלפיים עד שלושת אלפים פורעים התקיפו את הבנק היהודי של מנואל דה קאמרינו. התערבות לורנצו דה מדיצ'י הביאה לכך שחייליו גרשו את ההמון והמטיף נאלץ לעזוב את העירּ ידיד קרוב נוסף של לורנצו, ואחד מהיהודים הבולטים של פירנצה, היה רבי משולם מוולטרה, ממנה יצא למסעו המפורסם לארץ ישראל בשנת 1481.
בשנת 1494 הודח בית מדיצ'י מהשלטון וג'ירולמו סבונרולה, שהוקיע את לורנצו דה מדיצ'י על מנהגיו המנוגדים לנצרות הפך לשליט העיר לתקופה קצרה. הוא החל בפעילות נמרצת נגד יהודי העיר. ממשל העיר נדרש לגרש את היהודים ולאפשר קיום עסקי בנקאות רק לבנק של הכנסייה "מונטי די פייטה". (Monti di Pieta). סבונרולה הפך את העיר ל"דמוקרטיה תאוקרטית". ב-25 בדצמבר 1495 יצאה פקודה בדבר הקמת ה"מונטי די פייטה". ליהודים ניתנה אורכה של שנה לסידור ענייניהם עד העזיבה. המטרה הרשמית לגרוש היהודים הייתה לשים קץ ל"תהום המביאה דֶבר" ול"תולעת הממאירה" של הריבית. הטענה הייתה כי היהודים הרוויחו לא פחות מ-50 מיליון פלורינים במשך 60 השנים שחלפו "דבר שאינו אפשרי" לפי ההיסטוריון בצלאל רות. כך חוסלו זמנית מוסדות ההלוואה היהודיים בפירנצה.
הרנסאנס לא הביא למפנה ביחס ליהודים. אמנם גירושם מהעיר נדחה. אבל הם המשיכו להיות חייבים בנשיאת סימן היכר ולא הורשו לחדש את עסקי ההלוואות. הם הורשו להישאר בעיר, תמורת תשלום מס שנתי. כאשר חזר בית מדיצ'י לשלטון בשנת 1514 היהודים פתחו שוב את עסקיהם הפיננסיים. כאשר בית מדיצ'י גורש שנית בשנת 1527 הבנקאיים היהודיים גורשו עמו. אך בשנת 1530 הם שבו, יחד עם בית מדיצ'י ומאז קיים יישוב רצוף של יהודים בפירנצה.
יוצאי גלות ספרד
החל מסוף המאה ה-15, נפוצו יהדות ספרד ויהדות פורטוגל למדינות רבות, בעקבות גירוש ספרד משנת 1492. עוד קודם לכן הייתה הגירה של אנוסים אשר נרדפו בשל היותם חשודים בכך שנשארו דבוקים בדת אבותיהם. הפליטים הגיעו לאחדות מערי איטליה במספר ניכר: רומא, גנואה, ליבורנו ופררה. היו שהתקבלו בחיבה רבה והיו - בחיבה מוגבלת. אחדים מהם הגיעו לפירנצה. העם כינה אותם "מאראני" האנוסים. בכתובים נמצא כתוב על ברטולומיאו די-קאזיס (ראו לעיל) "נער מהמאראנים הללו". לורנצו דה מדיצ'י כבר החליט לעודד את הגירתם של יוצאי יהדות ספרד לעיר במטרה לעודד את המסחר.
בשנת 1551 החלה תנועה ניכרת של סוחרים יהודיים מהלבנט, מארצות מזרח אגן הים התיכון לפירנצה. היה זה בעקבות הענקת זכויות היתר ליוצאי ארצות הלבנט על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה אשר שלט בשנים 1574-1537. דה מדיצ'י בקש לראות בשגשוג הסחר בין ארצו לבין מדינות המזרח. הוא קיים קשרים עם דונה בינווינידה אברבנאל אלמנתו של דון שמואל, יועץ הכספים של המשנה למלך נאפולי, דון פידרו מטולידו. היא הייתה גם ידידה ומורה של בתו, איליאונורה. אחד מבניה של דונה אברבנאל היה דון יעקב אברבנאל. דון יעקב גר בפררה, אבל בשל עסקיו הגיע לפירנצה. הייתה לו השפעה רבה על קוזימו, שהחליט לגרום לו נחת על ידי הענקת זכויות יתר ליהודים. וכך קוסימו החליט להעניק לסוחרים היהודים "גמילת טובות והגנה".
הגטו היהודי
לקוזימו היה רגש כבוד כלפי הכנסייה הקתולית, והיו לו גם נימוקים מדיניים לשמירה על קשרים עם האפיפיור. כתוצאה מכך הוא הסכים להנהיג גם בפירנצה אמצעים חמורים כנגד היהודים. בשנת 1560 הכריז האפיפיור פיוס הרביעי על הקונטרה-רפורמציה. הרפורמציה הקתולית אשר הייתה תנועה של התחדשות הנצרות הקתולית, בין השאר בתגובה על הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1553 הוחרמו ונשרפו ספרי התלמוד. נאסר להביא ספרים חדשים מארצות הלבנט. נאסר על הנוצרים לסייע ליהודים בהחזקה, העתקה או הדפסה של ספרי התלמוד. המחסור בספרי הקודש היה חמור. הוא התבטא בתשובות הרבנים. בשנת 1566 כותב הרב יחיאל בן ניסים מפיזה בתשובה לשאלה "שאינו יכול להגיע אל הדברים המקוריים של התלמוד". רק כתב יד אחד, שהיה בסן מינואטו, נשמר, והוא נמצא היום בספריה הלאומית בפירנצה.
בשנת 1567 חודשה חובת נשיאת טלאי-הזיהוי המיוחד. בשנתיים שלאחר מכן גורשו היהודים ממדינות הכנסייה להוציא רומא ואנקונה, אך פירנצה לא יכלה לפתוח את שעריה בפניהם והם נאלצו לנדוד למרחקים. האיסור על מגורי יהודים הוחל גם על מחוז טוסקנה, אך כאן נמצא פתרון הולם יותר, יהודי האזור עברו לגור לפירנצה. בשנת 1570 נשללו מיהודי פירנצה כל הזכויות המיוחדות שהוענקו להם. שלב נוסף בהרעת תנאי החיים היה כאשר הוחלט לשלול מהיהודים את הידידות הקרובה עם האוכלוסייה, היות "שהיו עלולים להוות סכנה לאמונה".
בשנת 1571 הוצאה לפועל ההחלטה להגביל את תחום המגורים של היהודים לאזור מסוים - הגטו - כך הוא נקרא, כדוגמת הגטו היהודי בוונציה שהוקם כבר בשנת 1516 או גטו רומא משנת 1555.
נבחר האזור בין ככר הדואומו לבין כיכר הרפובליקה של ימינו. מקום בו היה "השוק הישן" (Mercato Vecchio) והוא הגיע עד לרחוב טוסינגי של ימינו. אזור זה היה בעבר מרכז העיר הרומית, היה למקום מושבן של משפחות אצילות, אבל בתקופת הקמת הגטו היה למקום מקלט לפושעים וגרו בו הזונות שבעיר. התכנון הוטל על אדריכל והעבודות להכנת הגטו לקליטת היהודית החלו.
גבולות הגטו נקבעו בין הרחובות: via de' Pecori, via Brunelleschi ו- via Roma. לגטו היו שתי כניסות: מ"פיאצה דלה רפובליקה" ומ"פיאצה דל-אוליו". בגטו היו שני בתי כנסת: בנוסח איטליה ובנוסח ספרדי-לבנטיני. דגם של הגטו היהודי מפלסטיק מצוי במוזיאון היהודי בבית הכנסת הגדול של העיר וכן במוזיאון "Museo di Firenze com'era".
העת החדשה
הדוכס לאופולד הראשון (1765-1790) בטל את הגזרות נגד היהודים ובין השאר הרשה להם להיבחר למועצה העירונית. חובת המגורים בגטו הוסרה. חלק מהיהודים הועברו למבנים מיוחדים שהוקמו עבורם ידי קבוצת בעלי הון יהודיים. הקבוצה החלה לפתח את אזור הגטו, אשר נחשב למרכז העיר, עד היום. מאז הקהילה היהודית פזורה בכל רחבי העיר ואל בית הכנסת החדש מגיעים מכל מקום בעיר.
עם הקמת ממלכת איטליה היהודים הוכרו כבעלי זכויות שוות. לאחדים מהם היה מקום מכובד בצמרת הממשל האזרחי ואפילו הצבאי. מקומם באוניברסיטה היה מכובד. היציאה מהגטו והאמנציפציה ליהודים השפיעו רבות על הקהילה והחלה התבוללות. תופעה זו התרחבה מאוד בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
קשר עם יהדות אתיופיה
בשנים 1937-1936, זמן קצר אחרי הכיבוש האיטלקי של אתיופיה, יצא קרלו אלברטו ויטרבו, עורך דין, עיתונאי ופעיל ציוני מפירנצה לשליחות באתיופיה מטעם איחוד הקהילות היהודיות באיטליה במטרה ליצור קשר עם האוכלוסייה היהודית המקומית. במשך חודשים ארוכים הנציח ויטרבו במצלמתו את אורחות חייהם של יהודי אתיופיה. הוא שהה באדיס אבבה במשך כמה חודשים וערך סיור באתיופיה עם תאמרת עמנואל, מנהל בית הספר היהודי המקומי ולימים יועצו של הקיסר היילה סילאסי. הם יצאו יחד למסע ארוך בגונדר ובאגם טאנה. בכינוס בינלאומי של העמותה למדעי יהדות אתיופיה (SOSTEJE) שהתקיים בשנת 2007 בפירנצה הוצג האוסף המהווה תיעוד ייחודי של הווי החיים והמנהגים של יהודים באתיופיה באותה התקופה. היום האוסף, המכונה "אוסף ויטרבו" נמצא בארכיון הציוני המרכזי. האוסף כולל כ-2,500 צילומים.
אפליה ושואה
משנת 1938 עד שנת 1944 עברו על יהדות פירנצה כמו על שאר יהודי איטליה שתי תקופות. חוקי הגזע באיטליה שפורסמו בשנת 1938, באו כהפתעה על כולם. שכניהם וידידיהם של היהודים, בכל תחומי החיים, החלו להפנות אליהם עורף. היו מקרים של ייאוש אשר הוביל למוות. בשנת 2006, הסופר פאולו צ'אמפי תיאר את התלאות, הרגשות וגורלם המר של יהודי איטליה בימי השואה. בנוסף הייתה רשת הצלה שפעלה למען הצלת היהודים וסיוע במלחמה, רשת ההצלה בפירנצה, הוא כתב זאת בספר ביוגרפי "שם אחד"
רדיפות והשמדה - עם הקמת ממשלת סאלו בצפון איטליה בספטמבר 1943 הוציאה ממשלתה הנחיות לאסור את יהודי איטליה ולהפנותם למחנות ריכוז. הצעד הזה הקל על יחידות הס.ס. לשלוח אותם להשמדה. התהליך נמשך ללא הפסקה עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית ביום 11 באוגוסט 1944. הצבא הגרמני הגיע לפירנצה ושהה בה, ואף החרים את בית הכנסת הגדול לשימושו, אך היא לא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו. יהודי פירנצה חוו תקופה קשה של השפלות והורעו מאוד תנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה כיהודי צפון איטליה. מתוך יהודי פירנצה נשלחו למחנות כ-250 איש. רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה נתן קאסוטו.
בית הכנסת הראשון של פירנצה, שנבנה במאה ה-15, פוצץ על ידי הגרמנים ב-5 באוגוסט 1944. הוא ניזוק קשה כאשר הצבא הגרמני פיצץ בנינים ממערב ל"פונטה וקיו" במטרה להקשות על בעלות הברית לכבוש את פירנצה בשלהי מלחמת העולם השנייה. שער הכניסה לבית הכנסת שוקם והוצב במקום שלט הנצחה (ראו תמונה).
עם ניצחון בנות הברית על הצבא הגרמני ושחרור איטליה שימש בית הכנסת והבניינים בסביבתו כהכשרה לפליטים לקראת עלייתם לארץ ישראל. לאחר הסכם עם שלטונות הצבא הבריטי, הושאל אריה אבישר, ששירת כסמל בפלוגת מובילי המים 148 של הצבא, לשמש כאחראי ורכז הפרויקט, כשאליו הצטרפו עוד כמה מחברי הפלוגה, בארגון כיתות בית ספר והקמת הכשרה של תנועת החלוץ לצעירים. במקביל, טיפלו אבישר ואנשיו בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר. רבים מהיהודים ששהו בפירנצה הגיעו לארץ ישראל, חלקם בעליית פרינסס קאתלין, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945.
הקהילה היהודית בימינו
הקהילה היום מספקת שירותי דת למשפחות היהודיות המתגוררות במחוז טוסקנה. מרכזה של הקהילה הוא בית הכנסת הגדול של פירנצה, שהוקם בשלהי המאה ה-19. בסמוך לבית הכנסת הוקמו בית אבות שהוקדש לזכרו של רבי נתן קאסוטו, משרדי הקהילה ומוסדות החינוך היהודיים. בעיר קיים בית חב"ד,שתי מסעדות כשר ות וחנות למכירת מוצרים כשרים. ליהודי פירנצה ניב מיוחד של איטלקית. רב הקהילה הוא גדי פיפרנו.
דמוגרפיה
מעריכים את מספרם של יהודי העיר כדלקמן:
ניב ייחודי
ביטוי לדוגמה לשימוש בניב היהודי המיוחד מצוי בבלדה העממית לָה נְיוֹרָה לוּנָה (La Gnora Luna), הציגה את המחזה בשנת 2006. המיוחד במחזה הוא הניב שבו הוא נכתב: גרסה אחת טוענת כי המחזה נכתב בניב באז'יטו של יהדות ליבורנו, וגרסה אחרת בשם זה נכתבה על ידי "בני קד"ם" - בנותיו ובנו של פרופ' הרב משה דוד קאסוטו ובני משפחתם המורחבת, בניב הפיורנטיני, דהיינו מפירנצה. חוקר יהדות איטליה, בצלאל רות, סבור כי מדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם.
הצגת המחזה באמצע המאה ה-18 עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה. המחזה מתאר בשפע פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים. למחזה התלוותה נעימה מלבבת, המינואט של מלך סרדיניה, שהפכה לשיר מקובל, שצליליו הושמעו בפי האספסוף, בראותו יהודי, ליד שערי הגטו או מתחת לחלונות בתי יהודים.
חיי התרבות
חיי התרבות של יהודי פירנצה הושפעו מרוחות הרנסאנס שנשבו בעיר. לורנצו דה-מדיצ'י קרב אליו יהודים מלומדים כמו אליהו דלמדיגו (הרופא), יוחנן אלימנו ואברהם פריצול. היו ביניהם אשר לימדו עברית ואת הספרות העברית והפילוסופיה באוניברסיטה של העיר, במגמה הכוללת של הרנסאנס, להחיות מחדש את קריאת הספרים מהעת העתיקה בלשונות המקור.
בשנת 1899 הוקם בית המדרש לרבנים בפירנצה, בראשות שמואל צבי מרגליות, צבי פרץ חיות ויצחק משה (איתמר) אלבוגן. היה זה לאחר שמוסד עתיק זה, אשר הוקם בשנת 1829 בפדובה, עבר בשנת 1887 לרומא לא הצליח להכות שורשים בערים אחרות. בית המדרש היה למרכז רוחני לא רק ליהדות איטליה. בבית המדרש נלמדו לא רק לימודי יהדות כמקובל בתפוצות אלה גם מקצועות אחרים, אשר לדעת מנהלי בית המדרש היו דרושים למען הכנת מורי הוראה לקהילות יהדות איטליה.
בשנים 1734 - 1736 פעל דפוס עברי בעיר. הוא פעל גם בשנים נוספות, עד 1783.
בפירנצה הופיע גם הביטאון של יהודי איטליה "Rivista Israelitica" בין השנים 1904 - 1915.
בית הכנסת הגדול
מרכזה של הקהילה הוא בית הכנסת הגדול של פירנצה (Tempio Maggiore Israelitico) אשר הוקם בשלהי המאה ה-19, ונחנך בטקסיות רבה ב-24 באוקטובר 1882 בנוכחות אישים יהודים רמי מעלה ופרנסי העיר. בשנת 1887 ביקר בו מלך איטליה אומברטו הראשון ותעיד על כך כתובת מאבן בכניסה לבית הכנסת. משערים, כי בעקבות התגובות הנלהבות לחנוכת הבית המפוארת של בית הכנסת בפירנצה נבנו בתי הכנסת הגדולים בערים רומא וטורינו.
בית הכנסת החדש הוקם לאחר יציאת היהודים מהשכונה היהודית במרכז העיר פירנצה והתפזרותם ברחבי העיר. בשנת 1874 נמסר תכנון בית הכנסת לאדריכלים נודעים אשר תכננו את מבנה בית הכנסת בשילוב של שני סגנונות אדריכליים שקמה להם עדנה באותה תקופה: האדריכלות המורית והאדריכלות הביזנטית.
בית הכנסת הוקם במרכזו של גן נוי, המשווה לו מסגרת נאה ומבליט את מראהו בין שורת מבני המגורים שברחוב. בכניסה לגן מוצב שער מפואר בסגנון בניה מורי. בגן עצמו מוצבים לוחות זיכרון שונים, הגדול שבהם, לוח זיכרון הכולל את שמות יהודי פירנצה שנספו בשואה, מצבת זיכרון לחללים היהודים מבני פירנצה שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשירותם בצבא האיטלקי, לוח זיכרון לשלושה מבני פירנצה שנפלו בישראל כלוחמים במלחמת העצמאות ולוח זיכרון לאריה אבישר שסייע רבות לשיקום הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת לשעבר ברחוב די רמג'ליאנטי
בית הכנסת עתיק בפירנצה היה ברחוב דה רמג'ליאנטי (Via dei Ramaglianti) ליד "בורגו סן יאקופו", בשכונת אולטרארנו (מעבר לנהר ארנו) (Oltrarno), בקרבת פאלאצו פיטי. בית הכנסת היה ברחוב שכונה בשם "via dei Giudei", בו שכנו היהודים מהעת העתיקה.
קיימת הסתברות כי בית הכנסת הוקם במאה ה-15. עקבות קשתות עתיקות של הגלריה של בית הכנסת נראו במקום עד למלחמת העולם השנייה. הבניין נהרס בשנת 1944 בעת פיצוץ מוקשים על ידי הגרמנים במטרה למנוע את כיבוש העיר על ידי בעלות הברית.
שער המבנה שוקם וחוזק על ידי קורת ברזל. עירית פירנצה הציבה במקום שלט לציון קיומו של בית כנסת לשעבר.
בתי הכנסת ברחוב דלה אוקי
בתי הכנסת ברחוב דלה אוקי הם שני בתי כנסת קטנים שהיו בשימוש בתחילת המאה ה-19 וה-20. כאשר הגטו של פירנצה נהרס בסוף המאה התשע עשרה, לאחר שהוא חדל מהיותו תחום התיישבות חובה ליהודים. אעבירו את התכולה של בתי הכנסת הקיימים לבניין ב-Via delle Oche No.5, שהיה בבעלות Guglielmo Finzi
בבתי הכנסת הונהגו: באחד נוסח איטליאני ובשני נוסח אשכנז. הם נקראו "מתיר אסורים" (ראו תמונה). לפני מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת האיטלקי, ובשנת 1962, לאחר 80 שנות פעילות נסגר גם בית הכנסת האשכנזי.
בתי הקברות
בולטות במיוחד המצבות של משפחת לוי, העשויות כמעין פירמידה מצרית. מצבה אחרת, בולטת בשטח, היא של משפחת סרודיו. מצבה שלישית מפורסמת, תוכננה על ידי אדריכל בית הכנסת של פירנצה, מרקו טרווס, עבור משפחת פרנקאטי (Franchetti).
בית הקברות המונומנטלי פתוח רק פעם בחודש לסיורים מאורגנים הנערכים בו בשעות הבוקר.
בית קברות ישן יותר היה ליד נהר הארנו, מושבה של הקהילה העתיקה של העיר.
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'
אלכסנדר (שאנדור) אוריה בּוֹסְקוֹביץ' (16 באוגוסט 1907 – 5 בנובמבר 1964) היה מלחין ישראלי ממוצא הונגרי (טרנסילבניה).
קורות חיים
בוסקוביץ נולד בקלוז' שבחבל טרנסילבניה, שהיה שייך באותה תקופה לאימפריה האוסטרו-הונגרית ומאוחר יותר עבר לשלטון רומניה. מוצא המשפחה היה בעיירה בוסקוביצה שבמוראביה, ומשם מקור השם. בוסקוביץ' למד בקלוז' בליצאום "תרבות", בית ספר תיכון יהודי, שבו למדו יהודים נאולוגים ואורתודוקסים יחד. בשנת 1920 הצטרף אלכסנדר לארגון היהודי המקומי "השומר" והיה פעיל בו במשך 4 שנים. אחרי לימודיו התיכוניים למד שנה אחת מוזיקה בווינה ואחר המשיך לפריז, שם למד פסנתר אצל לזר לוי ואלפרד קורטו, הלחנה אצל פול דיקא ונדיה בולאנז'ה, והתמחה במוזיקה כוראלית בסקולה קאנטורום בשנים 1922–1929. לאחר זאת חזר לעיר הולדתו, שם נודע כפסנתרן, מלחין ומנצח האופרה הרומנית ושל התזמורת הסימפונית גולדמארק, שאותה ייסד בשנת 1935. בשנת 1936 יצא למסע בהרי הקרפטים לאיסוף חומר פולקלוריסטי-יהודי.
בשנת 1937 שלח בוסקוביץ' גרסה לפסנתר של יצירתו "שרשרת הזהב" למנצח איזאיי דוברובן. יצירה זו, שהתבססה על שירי עם יהודיים מהרי הקרפטים, נכתבה תחילה לפסנתר ואחר, ב-1936, עובדה לתזמורת. דוברובן הציע לתזמורת הארץ-ישראלית לשבץ את היצירה בקונצרט בניצוחו בשנת 1938. בוסקוביץ' הוזמן לביצוע הבכורה של יצירתו "שירי עם יהודיים" על ידי "תזמורת פלשתינה" שאך זה נוסדה והייתה בהמשך לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בא והחליט להישאר בארץ ולהשתקע בתל אביב. בשנים הבאות אמר לא פעם, כי דוברובן, "שרשרת הזהב" והזמנת התזמורת הצילו את חייו.
בכתיבתו בארץ ישראל הושפע בוסקוביץ' ממראות הארץ, אור השמש וצבעי החול והים ומן המוזיקה המקומית, הן זו של עדות ישראל השונות והן זו של ערביי פלשׂתינה ושל עדות אתניות אחרות. בהשראת כל הגורמים האלה התפתח סגנונו האישי המיוחד לו, תוך חדירה אל עומק השפה העברית, שתהיה לאחד המקורות החשובים ביותר ביצירתו. בניגוד לאחרים, לא השתמש בשירים או מחולות של עדות ישראל אלא עיבד רעיונות משלו בהשראתם. כך יצר את הקונצ'רטו לכינור, יצירתו הגדולה הראשונה משנת 1942, שזכתה בפרס ראשון בתחרות על שם ברוניסלב הוברמן מטעם התזמורת הארץ ישראלית. היצירה בוצעה בשנת 1944 בנגינת לורנד פניבש ובניצוח גאורג זינגר. על אף הצלחת היצירה, פסל אותה בוסקוביץ'; בשנת 1957 עיבד את פרקה האמצעי לכינור ופסנתר. בקונצ'רטו לאבוב ותזמורת (1943) ניכרת השפעה מזרחית בולטת.
בשנות הארבעים ותחילת החמישים היה בוסקוביץ המנסח והמטיף למען רעיון ה"מוזיקה הים תיכונית". ה"ים תיכוניות" לדעתו, אותה עברית חדשה, שורשית, אותנטית, אותה התמזגות עם ה"אני הלאומי" הציוני ועם הנוף והאקלים של המזרח, נקנתה אצלו בייסורים. בוסקוביץ אהב אופרה, אהב את המוזיקה הענוגה של ראוול ובכלל את האמנות הצרפתית, ואהב גם את הניגונים היהודיים של מזרח אירופה. אבל בארץ ישראל, כך הרגיש וכך הטיף, יש לפתוח דף חדש – ואולי לוותר על האהבות הישנות. כתב את שתי יצירות המפתח הארצישראליות שלו: קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת, ו"סוויטה שמית", אותה יצר בהשראת מוזיקה ששמע מלהקתה של ירדנה כהן. יש בסוויטה כל מה שבוסקוביץ רצה: מוטיבים מקוטעים ברוח האלתור המזרחי, ופסנתר שנשמע כמו כלי פריטה או כלי הקשה מהמזרח התיכון. היצירה הזו שמשה כמודל לבני דורו ולדור התלמידים שלו. בין יצירותיו הגדולות ניתן למנות גם את הקונצ'רטו לכינור ואת הקנטטה "בת ישראל" וה"קונצ'רטו דה קאמרה".
"שיר המעלות" (1960) מבוסס מבחינת רוחנית על התנ"ך ושפתו, ויסודות הקבלה מוסיפים לו עומק ונימה מיסטית. המוטיב היסודי של יצירה זו נושא אופי תימני. אין בה ממסורות אירופה ולא מן הסגנון הים-תיכוני, אבל הגוונים ואור השמש של ארץ ישראל שזורים בתזמור ובמקצבים, שנגזרו ממילים עבריות. הקנטטה "בת ישראל" (1960) כתובה לתמליל שירו של חיים נחמן ביאליק בשם זה. מילות השיר נתונות לטנור הסולן ואילו המקהלה מזמרת פסוקים משיר השירים ומתפילת קבלת שבת. המוזיקה לטקסט של ביאליק כתובה בסגנון מודרני, כמעט סריאלי לעיתים, ואילו המוזיקה לטקסט המסורתי כתובה בסגנון ארכאי-מודאלי. הסינתיזה הזו בין הסגנונות פתרה בהצלחה את הקונפליקט בין ההטעמה האשכנזית של שירת ביאליק להטעמה הספרדית של הטקסט התנכ"י. ב"עדיים" לחליל ותזמורת מובא פירוש אינסטרומנטלי לגרסה התימנית של טעמי המקרא בשירת בני ישראל אחרי קריעת ים סוף.
לאלכסנדר אוריה בוסקוביץ היו תלמידים רבים, הן מלחינים צעירים והן בני דורו ואף מבוגרים ממנו, בהם תלמידו לתזמור, מקס ברוד. בין תלמידיו יחזקאל בראון, יצחק סדאי, צבי סנונית, תאודור הולדהיים, יורם פפוריש, דוד זהבי, חביב תומא, ירדנה אלוטין, רמי בר-ניב, ועוד. אשתו, מרים בוסקוביץ'-ישראלית (נולדה ב-1924), היא מוזיקאית בזכות עצמה ולימדה פסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב. אחרי מות בעלה קטלגה את עזבונו והעבירה את כתבי היד שלו לארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
בוסקוביץ אף חיבר את השיר "דודו" למילותיו של חיים חפר, אחד מהלהיטים הגדולים של מלחמת העצמאות, שמנגינתו קולחת, רוויית זכרונות יהודיים עצובים ממזרח אירופה ומהלכים הרמוניים כמעט רומנטיים. עם "דודו" נעלם בוסקוביץ ה"שמי" כאילו בבת אחת, ודבר לא נותר מהחד-קוליות המזרחית שהטיף לה.
בנו הוא הצייר דוד בוסקוביץ', ובתו, שרית, היא פסיכולוגית.
אחרון הלא-צדיקים
אחרון הלא-צדיקים (במקור: Le Dernier des injustes; באנגלית: The Last of the Unjust) הוא סרט תיעודי ביוגרפי בבימויו של קלוד לנצמן, הסוקר את פעילותו של בנימין מורמלשטיין, שהיה רב, פעיל יהודי וראש היודנראט בגטו טרזיינשטט.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013. אורכו כשלוש וחצי שעות, והוא בוים על ידי לנצמן על בסיס ראיונות שערך עם גיבור הסרט בנימין מורמלשטיין בשנת 1975. בישראל הוצג הסרט בתרגום לעברית החל מסוף ינואר 2014, אז הוקרן לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
לפי הסרט, מורמלשטיין הוא ראש היודנראט היחיד בכל אירופה ששרד את מלחמת העולם השנייה והשואה, ולכן לזיכרונותיו משמעות מיוחדת.
יצירת הסרט
בשנת 1975, במסגרת התחקיר לסרטו "שואה", נפגש קלוד לנצמן עם מורמלשטיין בביתו ברומא לסדרת ראיונות שנמשכו 17 שעות בסך הכול. לנצמן צילם את הראיונות הממושכים שערך עם מורמלשטיין, ובמהלכם שאל וקיבל תשובות על החיים במהלך המלחמה, יחסיו של מורמלשטיין עם אדולף אייכמן ובמיוחד תקופת כהונתו כראש היודנראט בטרזיינשטט והדילמות שנלוו לה. בנימין מורמלשטיין התגלה כמרואיין אינטליגנטי ביותר, בעל זיכרון חד והבנה של התקופה בה חי. בסופו של דבר לא השתמש לנצמן בחומר המצולם הזה במסגרת סרטו "שואה". רק בתחילת המאה ה-21 החליט לנצמן שהגיע הזמן לעשות שימוש בחומרים, ויצר את הסרט, המבוסס בחלקו הגדול על הראיונות עם מורמלשטיין.
מסוף הלוחמים
מסוף הלוחמים או חניון הלוחמים הוא מסוף אוטובוסים של חברת דן בעיר תל אביב יפו ליד משרד הרישוי בעיר, המסוף משמש בעיקר את קווי חברת דן ונמצא בסמוך לבית חולים וולפסון ומסוף וולפסון.
חברה אזרחית
החברה האזרחית (חברה פוליטית מתורבתת) היא זירה של מוסדות, ארגונים, רשתות ויחידים וערכיהם, שממוקמת בין גבולות המשפחה, המדינה והשוק החופשי, המחויבת למערכת מוסכמת של חוקים אזרחיים, ואנשים מתאגדים בה בצורה התנדבותית כדי לקדם אינטרסים משותפים.
מקורו של המושג חברה אזרחית עתיק יומין, ובסיסו ביוון העתיקה. אריסטו היה הראשון להתייחס למושג "חברה פוליטית". החברה האזרחית פועלת במרחב שבין המדינה והאזרח, הציבורי והפרטי, לעיתים בחפיפה ובקשר עם מסגרות אחרות במדינה ולעיתים בניתוק מהן. במרחב זה מתקיימים יחסי גומלין חברתיים-התנדבותיים כדי לממש את מטרות היחיד, הקבוצה והכלל. במרחב זה נמצאים ערכים משותפים, עצמאות כלפי המדינה והשוק הכלכלי ופעילות אוטונומית המשמשת להשגת תועלות חברתיות וציבוריות. סך התוצאות המצטברות של יחסי הגומלין הללו ושל העשייה החברתית מוגדר כ"הון חברתי". החלק המאורגן בתוך החברה האזרחית מוגדר כ”מגזר השלישי”. אלו הם אותם ארגונים פורמליים שפועלים בחברה האזרחית ללא מטרות שלטוניות או מטרות רווח.
חברה ואזרחות
חברה אזרחית מורכבת הן מחברה והן מאזרחות. בחברה הכוונה לקבוצת אנשים בעלי מכנה משותף, שמקיימים יחסי גומלין כלשהם ביניהם, ובבסיסם הרגשת שייכות וזהות משותפת. באזרחות הכוונה לפן הציבורי של החברה, דהיינו הפעילות שמוציאה את הפרט מרשות היחיד ומערבת אותו בזירה הציבורית ומביאה להשפעה ישירה או עקיפה על חייו כפרט וכחלק מקבוצה. החברה האזרחית יכולה לעבוד עם השלטון, אך גם ייתכן ותצא כנגד השלטון – ללא חשש או רתיעה. החברה האזרחית איננה המדינה, היא ישות נבדלת ושונה ממנה, מדובר בתווך שבין הפרט כגרעין משפחתי למדינה כגוף כללי. זוהי זירה של מוסדות, ארגונים, רשתות ויחידים וערכיהם, שממוקמת בין גבולות המשפחה, המדינה והשוק החופשי, המחויבת למערכת מוסכמת של חוקים אזרחיים, ואנשים מתאגדים בה בצורה וולונטרית כדי לקדם אינטרסים משותפים. החברה האזרחית נמצאת בין המשפחה לבין המדינה ואינה כוללת את המגזר העסקי. החברה האזרחית מדגימה את המודל האידיאלי של למידה מתמדת של צורכי הציבור כדרך טובה ויעילה להכשרת מועמדים ומועמדות לתפקידים ציבוריים בכלל ובכנסת בפרט. הספר מציע מודל של יחסי גומלין ערכיים בין הארגונים באשר הם לבין הממשל; הוא מספק כלים לארגונים אזרחיים ולמקבלי ההחלטות ביחס לאופן שבו ניתן לקדם אינטרסים אזרחיים באמצעות בניית הסכמות.
הגדרה בינלאומית חיובית של ארגונים השייכים ל"מגזר השלישי", גורסת שעל הארגון לקיים חמישה תנאים על מנת שיוכל להיכלל ב"מגזר השלישי":
חברה אזרחית בישראל
חברה אזרחית מורכבת מארגונים אוטונומיים הנפרדים מהשלטון, לארגונים אלו יש חברים שמתאגדים מרצונם והם מחזיקים בערכים של הדדיות, חמלה ואמפתיה. את התפתחות החברה האזרחית בישראל ניתן לחלק לשלוש תקופות המבטאות את המודלים השונים ביחסה של המדינה כלפי ארגוני המגזר השלישי: ממלכתית ראשונה בה התקיימה הכלה אקטיבית של ארגוני המגזר השלישי; ממלכתית שנייה בה התקיימה הדרה אקטיבית; והתקופה הפלורליסטית בה התקיימה הדרה פאסיבית.
במאגר הגיידסטאר רשומים מעל 40,000 אלכ"רים (ארגונים ללא כוונת רוח) אולם מעריכים כי סך הכל פועלות בישראל 15,000 עמותות וחברות לתועלת הציבור פעילות מתוך מעל 40,000 עמותות רשומות. כלל הארגונים הללו יחד קרויים מגזר שלישי.
סוגי מוסדות בחברה האזרחית
החברה האזרחית היא גם האזור בו פועלים מתנדבים, תורמים, התארגנויות לא מתואגדות כגון ועדי הורים, או שותפויות. רבים מבלבלים בין החברה האזרחית לבין המרכיב שלה הכולל את הארגונים ללא כוונת רווח, קרי המגזר השלישי. המגזר השלישי הוא החלק בחברה האזרחית הכולל את סך כל הארגונים האזרחיים והחברתיים, או המוסדות המעצבים דמוקרטיה מתפקדת, ושאינם גופים שקיומם תלוי באופן מלא בממשלה או בגופים מסחריים. קבוצות הפועלות במסגרת החברה האזרחית תומכות ופועלות בעיקר עבור התפתחות חברתית והאינטרס הציבורי.
דוגמאות למוסדות של החברה האזרחית:
תנודות בחברה האזרחית במאה ה-20 וה-21
החל מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ועם עלייתן של תנועות אנטי גלובליזציה, המושג "חברה אזרחית" הופך לחלק מהותי מהשיח הציבורי במדינות המערב. יש חוקרים במדעי החברה, אשר טוענים כי ארגוני חברה אזרחית בישראל כמעט אינם קיימים, כי תמיד הם מוכפפים לסדר היום הפוליטי – צבאי במדינה.
באב א-זהרה
באב א-זהרה (בערבית: باب الساهرة, תעתיק מדויק באב אלסאהרה) היא שכונה במזרח ירושלים, מצפון לעיר העתיקה, השוכנת בין שער שכם ושער הפרחים מדרום, למושבה האמריקאית ושייח ג'ראח בצפון. ובין שדרות בר-לב ושכונת מאה שערים במערב, לשכונת ואדי אל-ג'וז במזרח. שער הפרחים, הקרוי בערבית באב א-זהרה, העניק לשכונה את שמה.
השכונה נוסדה בסוף המאה ה-19 לאורך הדרך לשכם ובקרבת גן הקבר. השכונה הייתה אחת השכונות הערביות הראשונות שהתגבשו מחוץ לחומות ירושלים. בתקופת המנדט הבריטי, וביתר שאת לאחר חלוקת ירושלים בשנת 1948, הפכה השכונה למרכז העסקי והמסחרי במזרח ירושלים.
רחובותיה הראשיים של השכונה, דרך שכם ורחוב צלאח א-דין, הם עורקי המסחר של הקהילה הערבית בירושלים, בהם שוכנים סניפי הבנקים המרכזיים ומסעדות, והם למעשה המשכו הצפוני של שוק העיר העתיקה בירושלים. במזרח השכונה, שוכן מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה שנחנך ב-1937. בצפון השכונה, המזוהה כמושבה האמריקאית, לאורך רחוב צלאח א-דין, שוכנים בית המשפט המחוזי, משרד המשפטים ולשכת היועץ המשפטי לממשלה, וכן אתרים נוצרים רבים. ברחוב אבו עובידה בשכונה ניצב האוריינט האוס. ברחוב נוזהה ממוקם תיאטרון אל-חכוואתי.
אנסאזי
האנסאזי היו בני שבטים אינדיאנים קדמונים שמרכזם התרבותי היה בעיקר באזור ארבע הפינות שבדרום-מערב ארצות הברית המודרנית.
מוצאם
האנסאזי, המכונים גם "אנשי הפואבלו הקדומים", חיו באזור הרמות והקניונים סביב העיירה קאיינטה שבמדינת אריזונה ארצות הברית. בעברם הרחוק היגרו בסביבות המאה השלוש עשרה מאזור מוצאם בקולורדו לאזור אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית.
אורח חייהם
האנסאזי היו ידועים בזכות כלי הקדרות, וסגנון בניית בתי מגוריהם. שבט זה הקים יישובי קבע אשר הטביעו את חותם בנוף המדברי של האזור, מבנים ייחודיים אשר היו שונים משאר מבני הקבע של שבטי האינדיאנים האחרים. החברה האנסאזית עברה מעבודת האדמה לאומנות הצייד, דבר שהוביל לשינוי נרחב בתרבות האנסאזית וגרם לאלימות קיצונית עם נדידות מאולצות לאזור מערב ארצות הברית, ובכך הסתיימה לה התרבות האנסאזית עם הזמן.
דעות שונות על מוצאם
הארכאולוגים עדיין דנים בשאלה מתי הופיעו האנסאזי הראשונים, ואחת הדעות (המבוססת על סיווג פקוס) היא שהדבר אירע בסביבות המאה ה-13. דעה אחרת היא שמדובר במאה השתים עשרה. חוקרים אחדים סוברים כי האנסאזי הם אבותיהם של אנשי הפואבלו המודרניים, דבר שמעלה אפשרויות נוספות לתאוריות חדשות על מוצאם וסופם המסתורי.
משמעות המילה אנסאזי בשפת הנאוואחו היא "הקדמונים" או "אויב קדמון".
מכון המחקר המדעי של גזפרום
מכון המחקר המדעי של גזפרום (ברוסית: Газпром ВНИИГАЗ; באנגלית: Gazprom VNIIGAZ LLC) הוא המרכז המדעי המוביל של תאגיד גזפרום בתחום הטכנולוגיה, מחקר, תמיכה מדעית ומתודולוגית לפרויקטים המיושמים על ידי גזפרום בתחומי ייצור גז, הובלתו, אחסון תת-קרקעי, עיבוד ושימוש. המכון הוקם על ידי ממשלת ברית המועצות ב-1948 ומאז 1989 נמצא בבעלות תאגיד גזפרום, לאחר שנוהל קודם על ידי המשרד הממשלתי לתעשיית גז, הגוף ממנו נוצר תאגיד גזפרום.
במכון 20 מרכזי מחקר, בסיס ניסוי משלו ובו יש יותר מ־60 עמדות ומתקנים. תוצאות המחקרים התאורטיים והניסויים הביאו לרישום של יותר מ-300 פטנטים על תהליכים, חומרים וציוד טכנולוגי שונה לתעשיית הגז.
LLC Gazprom VNIIGAZ מיישם תוכניות חינוכיות בתחומי מחקר שונים (התמחויות), והוא מציע השתלמויות מתקדמות לעובדי גזפרום וחברות הבת שלה.
משאבים ואגירת פחמימנים
תחומי הפעילות העיקריים של מרכז המשאבים והמאגרים של מכון המחקר המדעי של גזפרום כוללים תמיכה מדעית בחידוש ופיתוח בסיס משאבי המינרלים, הכנת מודלים גאולוגיים אזוריים תלת־ממדיים, הערכה מחודשת של בסיס משאבי הגז של רוסיה והעולם, פיתוח מסמכים אסטרטגיים ורגולטוריים בנושא.
המרכז מבצע בחינה והכנה של הצעות לרכישת שטחים מורשים, הערכות של עתודות פחמימנים, פרויקטים למחקר, עריכת בחינה של טכנולוגיות ושיטות מחקר. החטיבה מתמחה גם בחקר הידרטי גז ומשאבי פחמימנים לא שגרתיים, גאוקריולוגיה והידרוגאולוגיה.
מודלים גאולוגיים והידרודינמיים
המרכז מספק גם תמיכה במערכות מידע ובסיסי נתונים קיימים של גזפרום ומכון המחקר ומפתח תוכנה לפתרון בעיות בתחום ניהול פיתוח שדה.
מערכות מאגר (ליבות ונוזלים)
המרכז התאגידי לחקר מערכות תצורה (ליבות ונוזלים) משמש כמרכז מוביל בתאגיד גזפרום בתחום העבודה עם חומרי ליבה ונוזלי תצורה והוא בעל יכולת טכנית מוסמכת ועצמאית של שירות ההסמכה הפדרלי (שהוא הגוף הממשלתי ברוסיה למתן רישיונות הסמכה).
המרכז מבצע מחקר ואחסון מקיף של נוזלי הליבה והמאגר, היווצרות ותחזוקה של משאבי המידע בגזפרום. בתחום אחריותו ביצוע מחקרים ניסיוניים של מערכות מאגר במטרה להכין מידע ראשוני לחישוב עתודות נפט, גז וגז מעובה; פיתוח שדה; יצירת תוכניות לעיבוד והכנת פחמימנים. מומחי המרכז מבצעים גם פיתוח אזורי מחקר יעילים ביותר לגז ונפט באגני המשקע ברוסיה.
פיתוח שדה
מרכז פיתוח השדה של מכון המחקר של גזפרום מתמחה בתכנון פיתוח מרבצי פחמימנים והכנת תחזית לטווח הארוך לייצור הפחמימנים. תחום עבודה חשוב הוא חיפוש טכנולוגיות חדשות לפיתוח שדה ובניית בארות, פיתוח חדש ושיפור שיטות קידוח נפט.
המרכז מעניק תמיכה מדעית ומספק שירותים בתחום בניית בארות, תמיכה בפרויקטים של פיתוח, בדיקת היתכנות ומעריך את יעילות הפיתוח ויישום של טכנולוגיות חדשות, מפתח דרישות טכניות לתיעוד תכנון ותהליכי פיתוח שדה גז. במרכז מעבדה מקיפה לחקר שיטות קידוח ומלט, המצוידות בציוד מודרני.
ייצור גז
מרכז ייצור הגז של מכון המחקר מעניק תמיכה מדעית וטכנולוגית לתכנון ולהפעלה של מתקני ייצור גז, פיתוח טכנולוגיות להעצמת ייצור עיבוי גז ונפט, בחינת פתרונות טכניים וטכנולוגיים, בדיקות ניסוי של ציוד וטכנולוגיות וביקורת טכנולוגית של יצרני הציוד.
החטיבה מפתחת ומשפרת שיטות ואמצעים למידול מתמטי של תהליכי ייצור טכנולוגיים, כמו גם טכנולוגיות למניעת היווצרות של הידראט, פרפין ותמצית מלח.
למרכז ניסיון ייחודי בפיתוח ובקרה על יישום תוכניות לשחזור וציוד מחדש של מתקני ייצור גז של תאגיד גזפרום, ניתוח היעילות הטכנולוגית של האמצעים שננקטו וניהול מחקרים ניסיוניים של זרימות, ציוד וטכנולוגיות מרובות שלבים, בתחום הולכת הגז.
דניאל אלבס
דניאל אלבס דה סילבה (בפורטוגזית: Daniel Alves da Silva; נולד ב-6 במאי 1983, ז'ואזיירו, ברזיל) הידוע בשם דני אלבס, הוא כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת המגן הימני בנבחרת ברזיל, עד שנכנס למעצר. הוא השחקן השני המעוטר ביותר בהיסטוריה של הכדורגל, עם 43 תארים בקריירה הבוגרת, שני לליונל מסי.לו 44 תארים.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
משאבי נפט וגז ימיים
פיתוח מיומנויות בתחום פיתוח נפט וגז בשדות ימיים תוך הסתמכות על הפוטנציאל ההנדסי והטכנולוגי של התעשייה המקומית מתבצע על ידי המרכז המדעי והטכני של החברה לפיתוח משאבי נפט וגז במים (KNTC).
כחלק ממדיניות פיתוח, KNTC מספקת פיתוח תוכניות מקיפות באזור הארקטי של רוסיה, תמיכה מדעית וטכנית לפעילותה של תאגיד גזפרום בתחום הגאולוגיה ופיתוח שדות ימיים, הפעלת מתקני פיתוח, הערכות כלכליות, מתן תמצית פתרונות טכניים וטכנולוגיים לפיתוח שדות ימיים, תמיכה רגולטורית, הקמה ותפעול של מתקנים ימיים, בטיחות תעשייתית וסביבתית בפיתוח שדות גז טבעיים.
דניאל אלבס
קריירה
אלבס החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל הברזילאי באהיה, ובנוסף שיחק בנבחרת ברזיל עד גיל 20. בשנת 2002 הוא עבר לסביליה בהשאלה לשישה חודשים. בתקופה זו, בשנת 2003, השתתף בגביע העולם לנוער וזכה עם נבחרתו בטורניר. אלבס נמנה עם שלושת השחקנים הטובים בטורניר. אחרי הטורניר חתם אלבס על חוזה כשחקן קבע בקבוצה. בעונת שותף ב-29 משחקי ליגה. בתום עונת זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר שהיה מהמצטיינים בניצחון 0–4 על מידלסברו במשחק הגמר.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
משאבי נפט וגז ימיים
בביצוע משימותיו, KNTC מסתייע במרכזים אחרים של המכון, חטיבות גזפרום, חברות הבת וארגונים אחרים.
ניהול ותקינות טכנית
המרכז לניהול טכני ותקינות טכנית של מכון המחקר מפתח תוכניות פיתוח ומבצע תמיכה מדעית וטכנית לבניית צינורות גז, מחשב, מנרמל, מנטר את המצב הטכני, האמינות והבטיחות של מתקני הולכת הגז, ואת השלמות התפקודית והמבנית של מתקנים אלה.
דניאל אלבס
קריירה
ביוני 2006, מספר מקורות בתקשורת (כולל ה-BBC) דיווחו שהוא מעוניין במעבר לליברפול, אך העסקה לא יצאה לפועל שכן סביליה וליברפול לא יכלו להסכים על סכום המעבר (הספרדים ציפו לתשלום של 12 מיליון פאונד). נשיא המועדון חוסה מריה דל נידו הצהיר על רצונו להשאיר את השחקן בקבוצה, "סביליה לא רוצה שאלבס יעזוב".
מכון המחקר המדעי של גזפרום
ניהול ותקינות טכנית
החטיבה מפתחת תקנים לאומיים, ארגוניים ובינלאומיים שמטרתם לשפר את האמינות והבטיחות בהפעלת מתקני מערכת אספקת הגז המאוחדת, מבצעת הערכות מחלקתיות לגבי נכונות הארגונים לבצע עבודות אבחון במתקני הייצור של גזפרום.
עובדי המרכז מבצעים מחקרים ניסיוניים ומודלים מתמטיים של עיוות ושבר של חומרים ומבנים של צינורות גז, כמו גם מודלים פיזיים ומתמטיים לצורך אבחון טכני.
דניאל אלבס
קריירה
זכה עם סביליה גם בסופר-קאפ האירופי, לאחר ניצחון 0–3 על ברצלונה. בדצמבר 2006 חתם על חוזה חדש עם סביליה, לשש שנים.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
מערכות וטכנולוגיות הולכת גז
התמחות המרכז למערכות וטכנולוגיות הולכת גז של מכון המחקר הם:
- פיתוח ותמיכה ביישום מסמכי תוכנית גזפרום הקובעים את הסיכויים לטווח הבינוני והארוך לפיתוח ושחזור של מערכת הובלת הגז;
דניאל אלבס
קריירה
בעונת שותף אלבס ב-47 משחקים והבקיע חמישה שערים. בנוסף, הופיע בכל משחקי הקבוצה בגביע אופ"א ואף זכה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על אספניול.
לאחר שנותיו הרבות בספרד קיבל אזרחות ספרדית - ועל כן הוא לא נחשב כשחקן זר, ולא נזקק לאישור עבודה על מנת לשחק במדינות האיחוד האירופי.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
מערכות וטכנולוגיות הולכת גז
- גיבוש מידע ארגוני ומשאבים על ידי מומחים ואנליטיים, כולל ייעול שיטות עבודה מקומיות וזרות;
דניאל אלבס
קריירה
ב-1 באוגוסט 2007, אמר לתקשורת הברזילאית שהוא רוצה לעזוב את סביליה לאחת מענקיות אירופה, ומאוחר יותר חזר והצהיר בעיתון מארקה על רצונו לעזוב את סביליה, וטען שהוא לא ידחה הצעה מצ'לסי.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
מערכות וטכנולוגיות הולכת גז
- בחינת מחקרים ותיעוד מדעי וטכני, אמצעים טכניים וציוד;
- מידול תפקוד ואופטימיזציה של המבנים ההידראוליים בגזפרום;
דניאל אלבס
קריירה
ב-16 באוגוסט 2007, סביליה דחתה הצעה של צ'לסי על אלבס, ולאחר מכן דחתה שתי הצעות נוספות של צ'לסי עבור השחקן. המועדון החשיב את ההצעות "באופן מובהק מתחת לסטנדרטים". אלבס הביע את תדהמתו לגבי נשיא הקבוצה שדחה את הצעותיה של צ'לסי בעבורו, לאחר נפילת העברתו לסטמפורד ברידג', כאשר צ'לסי החתימה את חברו לנבחרת ברזיל ז'וליאנו בלטי בעבור סכום העברה נמוך בהרבה.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
מערכות וטכנולוגיות הולכת גז
- פיתוח טכנולוגיות דחיסת גז ואופטימיזציה של הפרמטרים טכנולוגיים של יחידות מדחס ומתקני יצירת חשמל לתהליכים טכנולוגיים שונים, מחקרי היתכנות של אספקת חשמל לתחנות מדחס הגז;
- פעילויות ייעוץ ומידע וניתוח מומחים בפרויקטים של יצרנים עצמאיים בתחום הובלת הפחמימנים דרך מערכות הצינורות של גזפרום.
דניאל אלבס
קריירה
בעונת זכה עם סביליה בסופר קאפ הספרדי והופיע לראשונה בליגת האלופות. שם הגיע עד לשמינית הגמר, בו הודחה קבוצתו על ידי פנרבחצ'ה. בליגה, היה השחקן עם מספר ההופעות השני בגודלו - 33 הופעות.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
ייצור וריתוך צינורות
המרכז לפיתוח מוצרי צנרת וטכנולוגיות ריתוך של המכון מספק מחקר, הערכת מומחים, פיתוח מסמכי רגולציה וגישות מתודולוגיות, הצדקות והמלצות לשימוש במוצרי צנרת, טכנולוגיות, ציוד, כלים וחומרים לריתוך ותהליכים נלווים בכל השלבים.
שיפוץ, בנייה והגנה מקורוזיה
המרכז לבנייה, שיפוץ טכנולוגיות והגנה מפני קורוזיה של מתמחה בפיתוח, יישום ותחזוקה של טכנולוגיות בנייה ותיקון צנרת, תמיכה רגולטורית ומתודולוגית להפעלת מתקני הובלת גז, פיתוח ויישום אמצעי הגנת קורוזיה למתקני ייצור והובלה. אחסון תת-קרקעי ושימוש בתעלות גז, המלווים בבנייה ותיקון צינורות גז.
דניאל אלבס
קריירה
באפריל 2008 ברצלונה הגיעה להסכם עם השחקן, לפיו הברזילאי ישחק במדי הקבוצה החל מעונת השחקן הוצג כשחקן הקבוצה באופן רשמי בתחילת חודש יולי. סכום ההעברה תמורתו היה 32 מיליון אירו. ב-25 באוקטובר 2008 הבקיע את שערו הראשון במדי ברצלונה בבעיטה חופשית, בניצחון 5:0 על אלמריה. אלבס החמיץ בעונה זו מספר מועט מאוד של דקות, והיה לו חלק חשוב בזכייה של הקבוצה בטרבל - אליפות הליגה הספרדית, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות. הוא הושעה מגמר ליגת האלופות מפני שצבר כרטיסים צהובים. הבקיע חמישה שערים ב-54 הופעות בעונה זו.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
שיפוץ, בנייה והגנה מקורוזיה
ציוד המעבדה של המרכז מאפשר מחקר מקיף בתחום הגנת קורוזיה וניטור קורוזיה, ייצורהחומרים פולימריים וציפוי בידוד תרמי. מומחי המרכז משתתפים בתמיכה המדעית והמתודולוגית של ניהול המצב הטכני ושלמותם של מתקני המבנים ההידראוליים על ידי פעילויות ליבה, ניסוח מסמכי רגולציה פדרליים ובינלאומיים.
דניאל אלבס
קריירה
בעונה הבאה הבקיע שלושה שערים ובישל עשרה נוספים - רק צ'אבי וליונל מסי בישלו יותר ממנו בעונה זו, הוא עזר לקבוצה להעפיל לחצי גמר ליגת האלופות ולזכות שנה שנייה ברציפות בליגה הספרדית, תוך השלמת ניצחון שני ברציפות על ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
אחסון תת-קרקעי של גז
המרכז לאחסון גז תת-קרקעי של המכון מפתח את הבסיס המדעי להקמת רשת אחסון גז תת-קרקעית עבור מערכת אספקת הגז המאוחדת של הפדרציה הרוסית ומפתח אסטרטגיה להמשך פיתוח מערכת אחסון הגז. החטיבה מפתחת מסמכי רגולציה בתחום יצירה והפעלה של מתקני אחסון גז תת-קרקעיים, טכנולוגיות להשלמה ושיפוץ בארות אחסון תת-קרקעי, הטכנולוגיות האחרונות לאחסון גז, ציוד אחסון, פיתוח שיטות טכנולוגיים של הזרקת גז וחילוץ, שימוש בטכנולוגיות אחסון תת-קרקעיות לאחסון פליטות תעשייתיות.
דניאל אלבס
קריירה
בשנת 2011 זכה אלבס עם ברצלונה באליפות העולם לקבוצות לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגמר על סנטוס הברזילאית.
מכון המחקר המדעי של גזפרום
אחסון תת-קרקעי של גז
מומחי המרכז מעניקים תמיכה גאולוגית בחיפוש אחר מתקנים ליצירת מתקנים שכאלה, הערכת היעילות הכלכלית, התכנון הטכנולוגי ופיתוח מתקני אחסון תת-קרקעיים זמניים לגז ונפט, פיקוח גאולוגי ופיקוח על הקמה ותפעול של מתקני אחסון תת-קרקעיים.
אליה סבור
אליה סבור (נולדה ב-22 בפברואר 1989) היא מהנדסת חומרים אמריקאית. מחזיקה בשיא העולם על היותה הפרופסורית הצעירה ביותר בעולם.
דניאל אלבס
קריירה
בעונת 2014/2015 זכה בטרבל עם המועדון.
ב-2 ביוני 2016 הודיעו דני אלבס וקבוצתו ברצלונה על עזיבתו באופן רשמי. ב-27 ביוני 2016 דני אלבס חתם לשנתיים ביובנטוס האיטלקית. והיה שותף להדחת קבוצתו הקודמת ברצלונה ברבע גמר ליגת האלופות והעפלה לגמר ליגת האלופות שם הובסה על ידי ריאל מדריד בתוצאה 4:1.
אליה סבור
ביוגרפיה
סבור נודלה בניו יורק. אימה, ג'ולי סבור (שם נעוריה קסלר), עבדה כעיתונאית במשך 12 שנים. היא נישאה למוחמד סבור, מהגר מפקיסטן, בשנת 1980. מגיל צעיר הראתה סבור סימנים של מחוננות. במבחן אינטליגנציה שעברה בכיתה הרביעית נקבע שמדד ה-IQ שלה הוא "מעבר לסקאלה". באותה השנה היא החלה את לימודיה באוניברסיטה בגיל 10 בלבד, ובגיל 14 זכתה בדרגות הצטיינות בלטינית. בגיל 9 קיבלה חגורה שחורה בטאקוונדו.
דניאל אלבס
קריירה
ב-21 ביוני 2017 שוחרר אלבס מיובנטוס וב-12 ביולי חתם בפאריס סן ז'רמן. במשחק הראשון כבש שער בסופר קאפ הצרפתי נגד מונקו שם שיחק בעמדת הכנף (בעוד הוא רגיל לשחק בעמדת המגן).
ב-31 במרץ 2018 זכה אלבס בגביע הליגה הצרפתית עם קבוצתו פאריס סן ז'רמן והפך לשחקן המעוטר אי פעם בהיסטוריה של הכדורגל עם 36 תארים כאשר הוא חולף על פני ראיין גיגס.
אליה סבור
ביוגרפיה
בשנת 2003, בהיותה בת 14, השלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת סטוני ברוק במדינת ניו יורק. בשנת 2006 סיימה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת דרקסל. בשנת 2007 החלה להרצות בפני תלמידים באוניברסיטה בניו אורלינס בעקבות הוריקן קתרינה שעשה שמות באזור.
דניאל אלבס
קריירה
ב-8 במאי 2018, בגמר הגביע הצרפתי, נפצע אלבס ברגלו והחמיץ את מונדיאל 2018.
אליה סבור
ביוגרפיה
ב-19 בפברואר 2008, שלושה ימים בלבד לפני יום הולדתה ה-19, מונתה למשרת פרופסור באוניברסיטת קונקוק שבדרום קוריאה. החוזה שהוצע לה היה חוזה זמני לשנה, אך היא בחרה שלא לחדשו בתומו. ספר השיאים של גינס הכריז על סבור כפרופסורית הצעירה ביותר בעולם.
דניאל אלבס
קריירה
ביוני 2019 הודיע אלבס שהוא עוזב את פאריס סן ז'רמן לאחר שתי עונות במועדון בהן זכה בשתי אליפויות צרפת, בגביע הצרפתי ובגביע הליגה הצרפתי.
ב-1 באוגוסט 2019 חתם לשלוש עונות וחצי בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית. בקבלתו של אלבס נכחו כמעט 45 אלף איש, וכן מספר שחקני עבר, ביניהם דייגו לוגאנו, לואיס פביאנו, הרנאנס וקאקה. בסאו פאולו קיבל אלבס את המספר 10, ובעונתו הראשונה שיחק בעיקר בקישור, כשהוא מתפקד כקפטן הראשון של הקבוצה. בשנת 2021 מונה הרנן קרספו למאמן סאו פאולו, והחזיר את דני אלבס לעמדתו הקודמת כמגן ימני. באותה שנה הפסיק דני אלבס להיות קפטן הקבוצה, בעקבות חזרתו של ז'ואאו מירנדה לסאו פאולו לאחר עשר שנות היעדרות. באותו שנה זכתה הקבוצה באליפות סאו פאולו בכדורגל, שהייתה התואר הראשון של הקבוצה מאז הזכייה בגביע סודאמריקנה בשנת 2012. ב-10 בספטמבר 2021 עזב דני אלבס את סאו פאולו בעקבות מחלוקות כלכליות.
ב-22 ביולי 2022 חתם באוניברסידד נסיונל מליגת העל המקסיקנית.
קריירת נבחרת
אלבס לא היה שחקן קבוע בהרכב נבחרתו במוקדמות מונדיאל 2010, בעיקר בשל העדפתו של מאמן הנבחרת, דונגה, את מאייקון בעמדת המגן הימני. הוא כן הרבה להשתתף כמחליף, לעיתים רבות דווקא בעמדת הקשר השמאלי או הימני. בטורניר גביע הקונפדרציות 2009 עזר לנבחרת ברזיל לזכות בתואר, לאחר שהבקיע את שער הניצחון בחצי הגמר מול נבחרת דרום אפריקה בבעיטה חופשית קרוב לסיום המשחק. במשחק הגמר עלה כמחליף, פעם נוספת, ולאחר כניסתו השלימה נבחרת ברזיל מהפך על נבחרת ארצות הברית מפיגור 1–2 להובלה 2–3 וזכייה בתואר. אלבס נכלל גם בסגל הנבחרת למונדיאל 2014, בו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
אלבס נכלל לסגל ברזיל לקופה אמריקה 2019, לאחר שדנילו נפצע. באותו טורניר, זכה אלבס עם נבחרת ברזיל ונבחר לשחקן המצטיין של טורניר זה.
באולימפיאדת טוקיו 2020 זכה יחד עם נבחרת ברזיל במדליית זהב בכדורגל.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
אישום בתקיפה מינית
ב-20 בינואר 2023 דווח כי אלבס נעצר והובא בפני שופט בחשד לאונס ותקיפה מינית. בעקבות ההאשמות הוחלט בקבוצתו להתיר את חוזהו במועדון. הוא הושם במעצר בהמתנה למשפט.
קריירת מועדונים
נכון ל-22 במאי 2022
נבחרת ברזיל
נכון ל-6 ביוני 2022
מועדונים
באהיה
סאו פאולו
בין לאומי
הנבחרת האולימפית של ברזיל
ברזיל עד גיל 20
קלייב אוון
ביוגרפיה
קלייב אוון נולד ב-3 באוקטובר 1964, בקובנטרי שבאנגליה, רביעי מבין חמישה אחים. כשהיה בן 3 נטש אביו את המשפחה, והוא גדל אצל אימו ואביו החורג. ב-1984 אחרי שבילה תקופה ארוכה בניסיון למצוא עבודה, התחיל ללמוד באקדמיה המלכותית לדרמה (RADA). בין חבריו ללימודים היו רייף פיינס וג'יין הורוקס. כשסיים את לימודיו שיחק בתיאטרון הלונדוני "יאנג ויק", בתפקידים שייקספירים שונים. בתיאטרון פגש את אשתו לעתיד, שרה ג'יין פנטון, כשהופיעו יחד בתפקידים הראשיים במחזה "רומיאו ויוליה".
בשנות ה-90 הופיע אוון בקביעות על הבמה ובטלוויזיה בבריטניה. תפקידיו הבולטים ביותר היו בסדרת הטלוויזיה "המהמר" Chancer, ובהופעות בווסט אנד ובברודוויי בהצגה "קרוב יותר" מאת פטריק מרבר. הופיע בשורה ארוכה של סרטי טלוויזיה ביניהם הופיע לצידה של קתרין זיטה-ג'ונס בסרט "שובו של הבן" The Return of the Native עיבוד לרומן של תומאס הרדי. ב-1998, הופיע בסדרת הדרמה "ההד" עם ג'ואלי ריצ'רדסון. ב-2001 כיכב בתפקיד הנהג ב-Hire, סדרת סרטוני פרסומת שהופקו עבור חברת BMW.
קריירה
ב-1990, שיחק ב-2 סדרות: "המהמר" ו-"לורנה דון".
ב-1991 שיחק בסרט "עיניים עצומות", עליו קיבל שבחים, על גילום של אח מתוסכל, שמנהל רומן אסור עם אחותו.
ב-1996, שיחק בסדרה "שרמן". ב-1998 זכה לשבחים על הופעתו בסרט "קרופייה", שבו גילם דמות סופר העובד בקזינו בלונדון אשר מסתבך במזימת שוד. הסרט נכשל בבריטניה אך זכה להצלחה רבה בארצות הברית והביא פרסום בינלאומי לאוון. ב-2001, בסרטו עטור השבחים של רוברט אלטמן "פארק גוספורד" כחלק מצוות שחקנים גדול.
בשנת 2002 שיחק אוון בתפקיד משנה ב"זהות כפולה" לצידו של מאט דיימון, ואחר כך בתפקיד ראשי בסרט "הצלה מעבר לגבול" עם אנג'לינה ג'ולי. סרטו הבא היה "המלך ארתור" כשלצידו קירה נייטלי בתפקיד גווינביר.
ב-2004 שיחק בגרסה הקולנועית למחזה, "קרוב יותר", עליו זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. באותה שנה, קלייב אוון, היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2005 שיחק בסרט "מחיר הבגידה" לצד ג'ניפר אניסטון ו-וינסנט קאסל ולקח חלק בסרט "עיר החטאים". ב-2006 שיחק בסרטו של אלפונסו קוארון, "הילדים של מחר" לצד ג'וליאן מור וב-"האיש שבפנים" לצד דנזל וושינגטון. היו שמועות שהוכחשו שאוון היה מועמד להחליף את פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד, ושהוא דחה את ההצעה. בחירת דניאל קרייג לתפקיד "ג'יימס בונד" באוקטובר 2005, הביאה קץ לשמועות.
בספטמבר 2011 שיחק בסרט "יחידה עילית" (2011) עם ג'ייסון סטיית'האם, רוברט דה נירו ואיבון סטרהובסקי.
ב-2013 שיחק בסרט "קשרי דם" לצד מריון קוטיאר ובסרט "מילים ותמונות".
ב-2014 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הניק", עליו זכה בפרס סטלייט על "הרכב השחקנים הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה".
חייו האישיים
קלייב אוון, נשוי לשחקנית שרה ג'יין פנטון. הם נישאו ב-1995, לזוג שתי בנות והם גרים בלונדון.