cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקי התיאטרון הקלאסי
אחדות הזמן
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ה' 15-11: "טרגדיות מתאמצות, במידת האפשר, לתחום עצמן לסיבוב־שמש יחיד או קצת יותר או פחות מכן".
היינסיוס: "הפעולה בטרגדיה צריכה להיות שלם גם כן, אמנם קטן מן האֶפּוֹס ... הפעולה בשיר אם רחבה, הראש לא יתפוס את כולה בבת־אחת, ואם קצרה מדי, אף הנאה לא תצמח מצפייה בו".
"פעולה בטרגדיה לכשלעצמה חייבת לגדול עד לנקודה שבה נולד צורך שתבוא אל סופה. שני דברים צריך לזכור: אחד, אין לעבור מחזור שמש שלם; שנית, שיישאר מקום לשינויי נושא (digression) ואמנות. אכן, כמו שדברי בית וריהוט הם לבית, כך שינויי נושא ואפיזודות הם לטרגדיה".
סבירות
על העבודה להיות קרובה למציאות הסבירה. אריסטו סיפק את היסודות לתאוריה הזאת:
לפי חוקים של הסתברות או צורך:
ביאן-סאנס
תוך כיבוד הסבירות ודרך הארץ, אין להצגה לזעזע את הצופה. מעשי אלימות וקרבה פיזית אין מקומן על הבמה. הקרבות או המוות חייבים להתרחש מחוץ לתמונה ולהיות מדווחים בצורת סיפור מפי הדמויות.
קישור תמונות
liason des scènes - פותחה בשנת 1630 ובעלת קשר חזק לאחדות הזמן והמקום. כיצד ניתן לשמור על רצף בתמונות של אותה מערכה. יש שני סוגים של קישור תמונות: קישור באמצעות שהות - דמות אחת נשארת על הבמה לתמונה הבאה. וקישור באמצעות בריחה - דמות אחת שאינה חפצה להראות או להשמע תצא, בדיוק כאשר דמות אחרת תכנס לתמונה.
בגלל החוק הזה ואחרים, התפיסה היא שהזמן שעובר בין ההפסקות שבין המערכות, בהכרח אומר שזמן זהה עבר בהצגה.
ביקורת
פייר קורניי, בהקדמות ליצירותיו הביע את חוסר הסכמתו לנוקשות של החוקים, בהתייחסותו למקום אמר שישאיר זאת לבחירת הקורא, בהתייחסותו לזמן, תמה על ג'ודולה ב"קלאפטרה שבויה" שהחל מנהג שהזכיר מהו הזמן כדי להראות שהחוק נאכף ומבוצע. על קישור התמונות אמר שהוא משרת את הרצף של ההצגה, אך אינו אלא קישוט ולא חוק. באשר לאחדות העלילה הוא פיתח רעיון לפיו כל הפעולות מובילות אל הסוף, אך בנוסף לכך אפשר גם לשמר על המבנה ההירארכי הזה בתוך מערכה. זאת אומרת, שהפעולות בתוך המערכה יובילו למערכה הבאה וישמרו על מתח לכל אורך המחזה.
על אחדות הזמן היו שטענו ששתים־עשרה שעות הן זמן מספק (Gombauld, Chapelain, Sarasin) בעוד שאחרים (כמו la Mesardière) דבקו בזמן זהה למשך ההצגה כולל הפסקות.
כותבים הסכימו שאחדות המקום מאפשר מספר מקומות בתחומי עיר קטנה או אזור כפרי, סרסין (Sarasin) הציע שאין על המקום להשתנות, עם זאת לא ברור אם הוא היה שוקל מספר חדרים באותו בית, או גינה כשינוי מקום.
קבורה זמנית במלחמות ישראל
הקבורה הזמנית במלחמת העצמאות נערכה כי נסיבותיה לא אפשרו לעיתים קבורת קבע ומשום שטרם התפתחו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב ובמדינת ישראל. בשלוש המלחמות האחרות לא אפשר מצב החירום קבורה צבאית מסודרת של חללי צה"ל כבימי שגרה.
לאחר שוך הקרבות בארבע המלחמות הוכרזו חלק מהקברים הזמניים לקבועים ואילו מהיתר הועברו גופות החללים למקומות קבורה קבועים.
מלחמת העצמאות
בפרוץ מלחמת העצמאות טרם התגבשו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב. על כן נקברו חללי הקרבות בחלקי הארץ השונים ללא מדיניות אחידה ויד מכוונת. בחלק מהמקומות הוקצו לחללי המערכה חלקות קבורה נפרדות - "חלקות קדושים" - בבתי הקברות האזרחיים. היה זה לפי מנהג שהחל כבר במהלך המאורעות בשנות השלושים. במקומות אחרים החלו לקבור את החללים באתרי קבורה חדשים שאותרו לצורך כך. בין אלו היו ראש פינה, צפת, כפר תבור, דגניה א', בן שמן, קריית ענבים (בית קברות של חטיבת הראל), נען (שבו נקברו חללי חטיבה 7 בקרבות לטרון) ונגבה.
לקראת תום המלחמה ויסוד הרבנות הצבאית והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון הוחל בגיבוש מדיניות מסודרת להקמת בתי קברות צבאיים, אשר מצאה את ביטויה בחוק בתי קברות צבאיים, שנחקק ב-1950. אז הוכרזו חלק מאתרי הקבורה המלחמתיים וחלקות הקדושים כבתי קברות צבאיים קבועים. מקצתם, הקטנים יותר, פונו כליל. כך, החללים שנקברו בבן שמן ובנען הועברו מהם לבית הקברות הצבאי נחלת יצחק שבתל אביב. פונה גם אתר הקבורה שהוקם בכפר תבור. כארבעים חללי המלחמה נקברו ב-1951 בבית הקברות הצבאי החדש בקריית שאול.
בנובמבר 1949 נפתח בירושלים בית הקברות הצבאי בהר הרצל. אז הועברו אליו בהלוויה המונית 323 חללים של המלחמה. בהם היו כל חללי מחלקת הל"ה, שארונותיהם הועברו מהחלקה שבה נקברו בכפר עציון לאחר נפילתם. יחד עמם נקברו בהר הרצל חללים משדות הקרב של גוש עציון, לטרון, גבעת הרדאר ונווה יעקב, שרובם לא זכו לפני כן לקבורה מסודרת ושרידיהם נאספו משדות הקרב על ידי הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, ואנשיו. עד 1953 נערכו בהר הרצל עוד 13 הלוויות המוניות ל-663 חללים מהמלחמה, שהועברו ממקומות קבורתם המקוריים בירושלים (ראו להלן) ובחלקים אחרים של הארץ.
ירושלים
מצב הקבורה בירושלים בימי המלחמה היה החמור ביותר ביישוב, לחיילים ולאזרחים גם יחד. בית הקברות היהודי העירוני נמצא בהר הזיתים, כשלושה קילומטרים ממזרח לשכונות היהודיות בעיר. מראשית המלחמה סבלו מסעות ההלוויות אליו מהתנכלות בעת מעברם בשכונות הערביות ובמיוחד במהלך טקסי ההלוויה עצמם. בשל ההתנכלויות נערכה הקבורה בהר הזיתים בליווי צבאי בריטי, שחייליו נאלצו בדרך כלל לפתוח באש כנגד הערבים התוקפים. הקבורה בהר הזיתים צומצמה על ידי הבריטים לשני מועדים בשבוע עד שפסקה כליל בשל ההתקפות הערביות העזות בשלהי פברואר 1948. באותו מועד נותרו יהודי העיר ללא בית קברות פעיל.
הצורך לקבור את קרבנות הפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר חידד עוד יותר את הצורך באיתור אתר קבורה חלופי ליהודי העיר. כצעד של יאוש הוצע לקבור את המתים בגן ברחוב המלך ג'ורג' בעיר, דבר שלא נעשה לבסוף. לאחר חיפושים רבים אותר שטח מתאים בחוות ניסיונות חקלאית בריטית בצפון העיר. במקום נוסד בית הקברות סנהדריה. הוא פעל במשך 11 שבועות מפברואר ועד מאי 1948, אך מיד לאחר תום המנדט הבריטי נאלצו יהודי ירושלים להפסיק את השימוש בו. היה זה לאחר שהלגיון הערבי תפס שטחים שולטים על בית הקברות - בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת - וירה מהם על האתר (במהלך ארבעת שבועות ההפוגה הראשונה שוב נערכו בו הלוויות). במקביל עלה מספר החללים בעיר שנזקקו לקבורה לאחר שהלגיון החל להפגיז אותה בתותחים.
ב-23 במאי 1948 יצא קצין הנדסה של "ההגנה" לחפש אתר חלופי לבית קברות. בעמק הסמוך לשכונת נחלאות (גן סאקר) הלך ונבנה באותו עת מסלול טיסה למטוסי חיל האוויר. בסיוע הפועלים שעבדו במקום איתר הקצין בשוליים המערביים של העמק מחצבה נטושה. היא הייתה מלאה בפסולת אבן ולפיכך ניתן היה לרוקן ולהכשיר אותה במהירות כבור קבורה. בנוסף היה האתר מוגן על ידי הרכס שמעליו מפני אש ערבית מכיוון דרום-מערב. השימוש במחצבה לקבורה החל מיד בעזרת הפועלים שבנו את מסלול הטיסה. הקבורה בה הוגדרה כזמנית והיה מדובר למעשה בקבר אחים. לכן הוחלט לקבור שם את כל הנפטרים בתוך ארונות, הגם שהדבר לא היה נהוג על פי ההלכה. הארונות הונחו בבור המחצבה בשתי קומות וכוסו במעטה דק של עפר ואדמה. המקום כונה בית הקברות שייח' באדר (על שם הכפר הערבי ששכן בסמוך).
כ-1,050 חללים ונפטרים נקברו במחצבה בשיח' באדר. בשלהי המלחמה, כשהתברר שלא יהיה לעיר פתרון קבורה קבוע בקרוב, החלה שם קבורת שדה רגילה בחלקה שמדרום למחצבה. זו נמשכה עד נובמבר 1951.
בקיץ 1950 החלה העברת כל ארונות החללים והנפטרים מהמחצבה בשיח' באדר. ארונות 229 חיילים הועברו בשלוש הלוויות לקבורת קבע בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. כמו כן הועברו מהמחצבה כ-800 ארונות של אזרחים לקבורת קבע בבית הקברות העירוני החדש שנפתח בהר המנוחות. בחלקה הדרומית בשייח' באדר נותרו קבורים בקברים רגילים 2,400 אזרחים.
במהלך השנים 1951–1953 הועברו מבית הקברות סנהדריה ארונותיהם של למעלה ממאה חיילים. הם נקברו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשש הלוויות המוניות.
מלחמת סיני
בפרוס מלחמת סיני החליטה הרבנות הצבאית לקבור את חללי המלחמה בבתי קברות ארעיים, שכן תנאי המלחמה לא איפשרו קיום הלוויות צבאיות מסודרות בבתי הקברות הצבאיים הקבועים. לצורך כך אותרו שטחים לשני בתי קברות ארעיים בקרבת הגבול עם מצרים. האחד הוקם ליד קיבוץ בארי שבנגב המערבי, על גבי גבעה המוכרת בקיבוץ כ"גבעת שולה". בית הקברות הארעי האחר הוקם בשלח שליד ניצנה. בשלח נקברו בסופו של דבר 83 חללים ובבארי נקברו עשרות. כמו כן נקברו 11 חללים באילת; מרביתם היו חיילי חטיבה 9, שנעה במלחמה לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני עד לשארם א-שייח'.
קבורת החללים הארעית נעשתה בארונות. בבתי הקברות הארעיים תוחמה כל חלקת קבר בלבנים לבנות. בראשה הוצב שלט עץ פשוט שעליו הופיע סמל צה"ל ונרשמו שם החלל, מספרו האישי והמילים "נפל בקרב".
משמעותה של הקבורה הארעית הייתה בין היתר שהחללים הובאו לקבורה ללא נוכחות בני משפחתם. העיד חייל הרבנות הצבאית:
בדצמבר 1956, במלאת שלושים לנפילת חללי מלחמת סיני, נערכו בשלושת אתרי הקבורה הזמניים טקסי אזכרה. בטקס בבארי הבטיח הרב הצבאי הראשי שלמה גורן כי הקבורה בשלושת האתרים היא ארעית וכי החללים יועברו משם לקבורה באתרים לפי רצון משפחותיהם. גם ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 1957 נערכו טקסי זיכרון בשלושת האתרים.
בהתאם להלכה היהודית הועברו החללים מהאתרים הזמניים לקבורת קבע לקראת מלאת שנה לנפילתם. מקום קבורת הקבע שלהם נבחר על ידי בני משפחותיהם. העברתם מהנגב לבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות הקבועים ברחבי ישראל החלה בספטמבר 1957. התהליך הגיע לשיאו בשלוש הלוויות צבאיות המוניות: תהליך פירוק בתי הקברות הארעיים והעברת החללים הושלם בסוף ינואר 1958, עת הועברו 11 החללים שבאילת לקבורת קבע.
מלחמת ששת הימים
גם במלחמת ששת הימים ערכה הרבנות הצבאית קבורה ארעית של חיילים. אתר בית הקברות בבארי נוצל פעם נוספת: נקברו בו 293 חיילים שנפלו במלחמה ברצועת עזה ובסיני. חללי חזית הצפון וצפון השומרון נקברו ארעית בבתי הקברות הצבאיים בעפולה (140 חללים) ובנהריה. כ-180 חללים מהקרב על ירושלים נקברו ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לאחר המלחמה נקבע כי בית הקברות בבארי יפונה כולו, ואילו בשלושת האתרים האחרים יוכלו בני משפחות החללים לבחור להותיר את קבריהם במקומם או להעבירם לקבורת קבע באתר אחר. בולטת העובדה שלבקשת בני משפחותיהם הושארו בהר הרצל קברי כ-150 מתוך 182 חללי הקרב על ירושלים.
ב-2 במאי 1968, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נערכה אזכרה המונית נוספת בבית הקברות בבארי בנוכחות שר הביטחון משה דיין, אלוף פיקוד הדרום גביש ושלושת מפקדי האוגדות שלחמו בסיני.
העברת החללים לקבורת קבע במאות יישובים ברחבי הארץ החלה במאי 1968, ימים אחדים לאחר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. נערכה שורה של הלוויות קבוצתיות (הרשימה שלהלן אינה מלאה):
ההלוויות נערכו בנוכחות נציגי הממשלה וצה"ל והשתתף בהן קהל אלפים. בהלוויה בהר הרצל השתתף ראש הממשלה לוי אשכול. בעת הלוויה זו נגרמה עגמת נפש למשפחות השכולות: עקב מספרם הרב של החללים שנקברו שם בו זמנית הוצב סביב החלקה משמר חיילים, שמנע מבני המשפחות השכולות לגשת אל הקברים עד לאחר סתימת הגולל עליהם. מחסום זה גרם להתמרמרות רבה. לבסוף הוא נפרץ, חלק מבני המשפחות נהרו לתוך החלקה והשתררו בה מהומה וצפיפות שהכבידו על סתימת הגולל, העיבו על הטקס וגרמו סבל נוסף לאבלים.
מלחמת יום הכיפורים
מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמת יום הכיפורים חייב היערכות נרחבת לקבורתם הארעית. בימי המלחמה סגרה הרבנות הצבאית את בסיס הקבע שלה והקצתה כמעט את כל חייליה לפעולות זיהוי וקבורה.
מבצע ההעברה לקבורת קבע של החללים בקיץ 1974 היה הגדול בתולדות המדינה. הוא תוכנן והוצא לפועל בקפדנות והופקו בו הלקחים מניסיון העבר. הוא נמשך שישה שבועות, מ-6 באוגוסט ועד 15 בספטמבר. החללים הועברו לקבורת קבע ב-224 בתי קברות קבועים וחלקות צבאיות ברחבי הארץ. מדי יום נערכו עד 100 הלוויות. במקום הלוויות המוניות כבעבר נערכו באתר אחד לכל היותר שתי הלוויות במקביל מדי שעה וחצי. באופן זה ניתן לקרובי החללים לגשת אל ארונותיהם ואל חלקות הקבר ללא הפרעה. בהלוויות השתתפו מאות אלפי אזרחים.
1974 ואילך
מאז מלחמת יום הכיפורים לא נקברו חללי צה"ל בקבורה זמנית.
באתר בית הקברות הארעי בבארי הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים שנקברו שם.
חפרפרת קווקזית
חפרפרת קווקזית (שם מדעי: Talpa caucasica) היא יונק במשפחת חפרפרתיים והיא אנדמית לקווקז והרי טליש של ארמניה, גאורגיה, רוסיה, טורקיה ואיראן. החפרפרת ניזונה בעיקר מחרקים,פרוקי-רגליים אחרים ותולעים.
יוליאן פירסט
יוליאן פִירְסְט (Fürst; 14 באוקטובר 1911, פרנקפורט שעל האודר, גרמניה – 11 באוגוסט 1992, חיפה) היה צלם אומן ישראלי וחלק מהקהילה הייקית.
ביוגרפיה
יוליאן פירסט נולד בשנת 1911 בפרנקפורט שעל האודר שבגרמניה לגיאורג ורוזה פירסט. הוא החל לצלם בגרמניה בשנת 1929. אביו רצה שילמד בבית הספר הגבוה למכירות, אך יוליאן רצה לעסוק בצילום. בהיותו בן שבע עשרה הוא פנה לרודולף גרונמן, צלם-אומן תושב פרנקפורט שעל האודר, בבקשה שילמד אותו, אך הלה בחר באותה תקופה להפסיק לצלם ולהתמקד בציור בלבד, ופירסט התחיל לעבוד בחנות צילום כעוזר ושליח.
לקראת עלייתו לישראל ב-1935 שהה פירסט בברלין, שם עבד כמורה לספורט בכפר ילדים ונוער אהבה, פנימייה ליתומים בברלין, וכגנן בבית הקברות היהודי.
עם הגיעו לארץ הצטרף פירסט לקבוצת עבודה שנקראה "בתלם", שישבה בנחלת יהודה ליד ראשון לציון, ושהה שם כחצי שנה. בקיץ אותה שנה עבר לחיפה והמשיך בעבודות חלוציות כמו בנייה וניקיון.
ב-1936 שב לאהבתו הראשונה – הצילום – והחל לעסוק בעבודות מעבדה בחנות לצילום בחיפה. כעבור שנה התחיל לעבוד כצלם עצמאי.
ב-1938 עברה גילה-גיזלה לבית לב (1915-2012) לחיות עם פירסט, לאחר שעזבה את קיבוץ הזורע. מאז חיו בני הזוג כמשפחה וכשותפים לעשייה בצילום – הוא צילם בסטודיו ובבתי לקוחות, באולמות שמחות ובאירועים צבוריים שונים באזור חיפה והצפון, כשהוא נושא תיק מלא מצלמות ופנסי תאורה, והיא עבדה במעבדת הצילום.
בין השנים 1939-1941 היה פירסט פעיל במסגרת "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל" (PPPA).
ב-1943 נולד בנם הבכור מיכאל (נפטר 1982), וב-1950 נולד בנם השני, בנימין (בני). את החנות המשפחתית הפעילו בני הזוג פירסט מדירת שני חדרים קטנה, ששימשה גם כדירת המגורים של המשפחה.
לצד עבודתו כצלם הוא עסק גם בהוראת הצילום בסטודיו שלו במסגרות שונות שכללו תלמידים פרטיים, קבוצות של חובבים, וכמו כן קיים סדנאות צילום חד פעמיות. בשנות השישים הוא לימד צילום במגמה לצילום במכללת ויצו בחיפה וגם בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
יצירתו
יוליאן עלה לארץ עם תעודת צלם בכיסו, והביא עמו מסורת אירופית ושפה צילומית שלא הובנה כראוי בשנים ההם. בצילומיו בולטת התעניינותו של יוליאן בדמות האנושית. בעבודתו ניתן למצוא נושאים מגוונים כגון דיוקנאות, צילומי עירום, חלוצים, גיבורים, עסקנים פוליטיים, זוגות נישאים ופעוטות.
בשנותיו המאוחרות הוצגו יצירותיו בכמה תערוכות ובהן תערוכת יחיד עצמאית במוזיאון הרצליה (1980) ובמוזיאון בר-דוד בקבוץ ברעם (1984). בפרנקפורט שעל האודר קיימו תערוכה של עבודותיו "נולד בפרנקפורט: יוליאן פירסט, צלם. לזכרה של משפחה מפרנקפורט" (1998). עבודותיו הוצגו במגוון מוזיאונים כגון מוזיאון חיפה, בבית רוטשילד (בית הכט) בחיפה, במוזיאון וילפריד ישראל בקיבוץ הזורע, ובמוזיאון ישראל.
טלי כהן-גרבוז, שאצרה לזכרו תערוכה בסינמטק ב-1993, כתבה: "הניסיון של יוליאן פירסט להתערות בארץ הטרשים והחמסינים נעשה תוך שמירה על המבט האירופי שלו ועל השפעות צלמים גרמניים כמו אוגובסט סאנדר שפעלו בין שתי מלחמות העולם. מבחינה זו המבט של יוליאן באנשים שצילם כאן היה כשל אנתרופולוג – מעורב ולא מעורב, חי ועובד כאן, אך מתבונן בהם מבעד לתרבות אחרת."
מיכה בר-עם כתב על יוליאן לקראת אותה תערוכה: "בילדותי, יוליאן פירסט היה בשבילי האיש שיוצא בבוקר לעבודה עם חצובות כבדות על הגב. מכך הבנתי שצילום הוא עבודה קשה. זה היה שנים רבות לפני שהצילום הפך להיות האובססיה של חיי. יוליאן פירסט היה בשבילי קודם כל בעל מלאכה מיומן ואיש של צילום מוזמן. מה שהתברר לי רק לאחר שנים, היה, שעבודתו הייתה רצופה "פריצות" לכיוונים שונים. ודווקא הן שהעידו על עבודתו האמיתית. הפגישה הראשונה המקצועית ביננו הייתה ב-1968, למרות שהכרנו כבר בשנת 1939. המלצתי עליו אז לקורנל קאפה כשעבדנו על התערוכה "Israel The Reality" בניו יורק. מצאתי בין העבודות שלו כמה דברים שהדהימו אותי בספונטניות שלהם, באירוטיקה, ובשמירה על ערכים אסתטיים גם בצילומי אירועים בעלי ערך היסטורי. בצילומים ב נבי שועייב אפשר לראות שהוא הלך שם עם הדרוזים מתוך אובססיה אמיתית, גם אם הצילום היה מוזמן. התוצאה היא שנשארנו היום עם מספר סדרות רפורטז'ה נדירות ביופיין." אוסף יוליאן פירסט על זכויותיו הועבר בשנת 2014 לידי אוסף בוקי בועז לצילום.
לקריאה נוספת
חלק מתצלומיו של יוליאן פירסט מתועדים בספרים:
Don't Explain
Don't Explain (בעברית: אל תסביר) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הג'אז האמריקאית בילי הולידיי. הוא יצא לאור ב-1946, על ידי חברת התקליטים דקה רקורדס.
רקע
באוטוביוגרפיה שלה, שפורסמה ב-1956, מספרת הולידיי כי ההשראה לכתיבת השיר שאובה מבגידתו של בעלה הראשון, ג'ימי מונרו, בה. היא מציינת מקרה בו חזר הביתה מטיול לילי כשעל צווארו סימני שפתיים מאודם של אישה אחרת. לאחר שהבחינה בניסיון שלו למחוק אותם, היא הציעה לו: "לך תתקלח, אל תסביר, אני יודעת".
שיירת העשרה
שיירת העשרה הייתה שיירה של ארבע מכוניות שנועדה להוביל אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון בכ"ח בכסלו ה'תש"ח, 11 בדצמבר 1947. בקילומטר ה-15 מירושלים הותקפה השיירה על ידי מארב שהכינו הכוחות הערביים. במהלך ההתקפה נהרגו עשרה מאנשי השיירה.
רקע
תוכנית החלוקה של האו"ם, שאושרה בכ"ט בנובמבר 1947, השאירה כ-30 יישובים מחוץ לגבולות המדינה היהודית, בהם ארבעת קיבוצי גוש עציון: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים. בארבעה קיבוצים אלה התגוררו כ-450 נפשות, בהם 69 ילדים. היישובים היו מבודדים והנקודה העברית הקרובה ביותר (במרחק של כ-20 קילומטר) הייתה ירושלים, אולם הדרך אליה עברה בלב אזור ערבי עוין שכלל בין היתר את העיר בית לחם.
לאחר דחיית הערבים את תוכנית החלוקה של האו"ם, הם החלו להתנכל למכוניות יהודיות בדרכי התחבורה. ב-8 בדצמבר 1947, נערכה התקפה על מכונית שיצאה מגוש עציון לירושלים. ממועד זה ואילך, הופסקה תנועת האוטובוסים של "אגד" מגוש עציון לירושלים, והתנועה החלה להתנהל בשיירות בלבד, שיצאו מירושלים מדי יום להביא אספקה לגוש עציון. הנהגת היישוב החליטה לא לוותר ולא להפקיר את תושבי גוש עציון. אנשי הגוש קיבלו תגבורת שכללה מחלקת מילואים של הפלמ"ח, משמר נע של נוטרים וחניכי קורס המפקדים של חיל שדה ירושלים.
יציאת השיירה והתקפתה
ביום חמישי, 11 בדצמבר, ערב נר חמישי של חנוכה, בסביבות השעה שלוש וחצי בצהריים, יצאה שיירה מירושלים לכיוון גוש עציון, שכללה ארבע מכוניות עם 26 נוסעים, מהם שמונה נוטרים. בין הנוסעים היו מפקד הגוש דני מס וסגנו שהיה גם מפקד מחלקת הפלמ"ח יצחק יעקב (יצה) וכן יאיר מונדלק, מזכיר קיבוץ רבדים ואשתו החובשת, יפה. השיירה הייתה בדרכה להוביל אספקה לתושבי הגוש, וכללה מזון, מים, בלוני גז לבישול, כלי מטבח ושקי קמח. הנסיעה מירושלים לגוש עציון ארכה בסביבות 30 דקות, והשיירה הייתה אמורה להתפצל בצומת הגוש. לשיירה לא היה מפקד (אף על פי שדני מס היה בין אנשיה), היא לא אורגנה כמבצע צבאי ולא היה קשר בין המכוניות.
עם יציאת השיירה העיר אחד החברים, כי חייל מהלגיון הערבי שעמד ברחוב עזה נתן סימנים לחברו בכיוון בית לחם, ברמזו על יציאתה של השיירה. לאחר נסיעה של כ-15 עד 20 דקות מירושלים לכיוון גוש עציון, הגיעה השיירה לאזור בניין המשטרה הבריטית בבית לחם. אחרי שהשיירה עברה את בניין המשטרה, הבחינו חבריה באופנוען שדהר קדימה, עקף את השיירה ונעלם. כ-5 עד 10 דקות מאוחר יותר, בקילומטר ה-15, הגיעה השיירה לסיבוב חד, שאילץ את המכוניות לנוע באיטיות במעלה ההר. תוך כדי נסיעה, נפתחה על השיירה אש ממקלע אוטומטי שהיה מוצב מאחורי טרסה בצד כביש ירושלים חברון, ומיד אחרי הירי הראשון נפתחה על השיירה אש מכל הכיוונים. הכדורים פגעו ברדיאטור של המכונית הראשונה ובפניו של הנהג והיא נעצרה וחסמה את אפשרות התנועה של שאר המכוניות בשיירה. חברי השיירה קפצו מהמכוניות, תפסו מחסה, והשיבו אש בששת הרובים שהיו בידם. הטנדר האחרון של השיירה, בו נסעו דני מס, יצחק יעקב ושאר אנשי הפלמ"ח בשיירה נסע לאחור למשטרת בית לחם להזעיק עזרה. לפי אורי מילשטיין, בעקבות אירוע זה נאלץ מס לעזוב את הפיקוד על גוש עציון ואת הגוש עצמו כיוון שנטש את אנשיו בעת קרב. בשל הכביש הצר וההררי נאלץ הנהג לנסוע בנסיעה לאחור כשני קילומטרים, כשאיתו מספר פצועים, לפני שהצליח להסתובב. אחד הנוטרים, יעקב הרלינג, קפץ מהטנדר והצטרף לקבוצה שהחלה להשיב אש.
כרבע שעה לאחר ההתקפה, הגיעו מכיוון חברון שני שוטרי תנועה בריטים וציוו על הערבים להפסיק את האש. כשלא נשמעו לקריאותיהם, עבר שוטר תנועה בריטי אחד את קו החזית עם רכבו, והשני תפס מחסה בתעלה כ-40 מטר מאזור הקרב. רק כשהגיע מכיוון בית לחם ג'יפ צבאי בריטי, נצרו הערבים את האש. אחראי הנוטרים, אליהו בר חמא, ניצל את ההפוגה, וביקש מהחיילים הבריטים לקחת אותו בחזרה איתם לבית לחם כדי להזעיק עזרה. בכך נשארו נוטרי השיירה ללא מפקדים. החיילים נענו לבקשתו, וכשהתחיל הג'יפ בנסיעה, פתחו הערבים באש לעברו אך איש מהנוסעים לא נפגע. כשהגיעו למשטרת בית לחם, התקשר אחראי הנוטרים לירושלים, ביקש לשלוח עזרה ואמבולנסים, ודרש מקצין הבריטי שהיה במקום לצאת למקום ההתקפה. הקצין התמהמה קרוב לחצי שעה, ורק לאחר מכן יצא עם כיתת שוטרים למקום.
מרבית אנשי השיירה הנותרים כבר נהרגו, וגופות החללים היו פזורות על הכביש. אנשי הכנופיות הערביות ירדו מהרכס בצעקות "אינזיל! ג'יהאד ויאללה על אל יהוד" ואחריהם ירד קהל גדול של נשים וילדים צוהלים. הערבים התעללו בגופות החללים, דקרו אותם בסכינים, הפשיטו את בגדיהם והעלו את המכוניות באש. עקב הצתת המכוניות החלו להתפוצץ מכלי גז הבישול והמתקיפים הסתלקו מהמקום. אנשי השיירה היו רחוקים רק שישה עד שבעה קילומטרים מצומת הגוש, ורק כעשרה קילומטרים מקיבוץ כפר עציון.
לאחר התמהמהות, הגיעו למקום שלושה כלי רכב משוריינים עם המפקד הבריטי. הם סירבו לפנות את הפצועים, ורק כעשרים דקות מאוחר יותר הגיעו הנוטרים והאמבולנסים מירושלים שאספו את הפצועים וההרוגים. גופות ההרוגים הובאו לבית החולים "ביקור חולים" בירושלים (גופתו של יעקב הרלינג הובאה מאזור האירוע יום למחרת), וששת הפצועים הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים.
אבל כבד ירד על תושבי ירושלים וחברי גוש עציון. התקפה זו סימלה ליישובי הגוש כי הם נמצאים בעיצומה של מלחמה, ובמצור חלקי שמפעם לפעם התהדק לכדי מצור מלא. אנשי היישוב ערכו סיורים, בדקו ערבים שנעו באזור והגבירו את קצב חפירות הביצורים מסביב ליישובי גוש עציון. ב-27 בדצמבר הסביר סגן מפקד משטרת בית לחם הבריטי לנציגי הגוש שהמצב באזור חמור והציע את עזרת המשטרה בפינוים לירושלים. ההצעה נדחתה על הסף.
חללי שיירת העשרה
אלה שמות חללי שיירת העשרה:
מרבית החללים הובאו לקבורה בהר הרצל ב-17 בנובמבר 1949 ביחד עם יתר חללי הקרב על גוש עציון.
זכרם של חללי השיירה מונצח ברחוב "מבוא העשרה" בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
IR-40
IR-40 הוא כור גרעיני, שמופעל בעזרת מים כבדים ונמצאת בסמוך לעיר אראכ שבאיראן.
איראן טוענת כי הכור משמש אותה רק לצורכי מחקר ופיתוח ולייצור איזוטופים רפואיים.
היסטוריה
הממשל האיראני החליט להקים בשנות ה-80 של המאה ה-20 כור שיעשה שימוש במים כבדים. רק ב-2002 הושלמו כ-90% מתכנון הכור. באותם ימים המרכז למחקר גרעיני של טהראן, שהיה הכור הוותיק ביותר באיראן הגיע למגבלות הבטיחות שלו.
בתוכנית המקורית, הכוונה הייתה להקים את הכור באספהאן אך ב-2002 הוחלט לבנות אותה בסמוך לעיר אראק, באוגוסט 2006 הכריזה איראן על חנוכת המתקן באראק לייצור מים כבדים.
ביוני 2013 ביקר בכור הגרעיני נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד.
במסגרת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית הסכימה איראן לתכנן מחדש את הכור בסיוע P5+1 וזאת כדי למזער את היכולת של הכור לייצר פלוטוניום ברמה שמשמשת לנשק גרעיני, בנוסף לכך הסכימה איראן להסיר את ליבת הכור ולמלא אותה בבטון כדי שתהפוך לבלתי שמישה. בינואר 2016 הצהירה איראן כי ליבת הכור הוסרה.
Quando o Mel é Bom
Quando o Mel é Bom (באנגלית: When The Honey Is Good, ובעברית: כשהדבש טוב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד הברזילאי סימונה & סימריה, מתוך אלבום ההופעה השני שלהן, Bar das Coleguinhas. השיר יצא לאור ב-11 באפריל 2016, כסינגל השני והאחרון מתוך אלבום ההופעה.
רקע וכתיבה
הצמד אף הופיע עם השיר במסגרת סיבוב ההופעות שנערך לאחר יציאת אלבום ההופעה השלישי, Live.
וידאו קליפ
לשיר לא צולם ווידאו קליפ רשמי, אך במקום זה העלו הצמד לערוצם הפרטי, הופעה של השיר שנערכה בסמוך ליציאת אלבום ההופעה השני, Bar das Coleguinhas, והיוותה כקליפ לשיר. בהופעה נראות השתיים כשהן לבושות בבגדים בצבע לבן, ומיקרופונים בידיהן.
ההופעה הפכה לוויראלית ונכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות שלה עומד על כ-70 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה בברזיל והגיע בשיאו אל המקום ה-7.
בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, אוניברסיטת תל אביב
תחומי לימוד בחוג
פוליטיקה ישראלית ופוליטיקה השוואתית – תחום זה עוסק במחקר המדינה המודרנית נושאים מרכזיים: ריבונות; משטר, תרבות פוליטית, בחירות; תנועות חברתיות, אידאולוגיות, זהות; ביורוקרטיה; שסעים בחברה הישראלית; הסכסוך הישראלי-פלסטיני; דת ומדינה; מיעוטים בחברה הישראלית; פוליטיקה ומשפט; נשים בפוליטיקה הישראלית; אלימות פוליטית; תקשורת פוליטית.
יחסים בינלאומיים ואסטרטגיה – תחום זה עוסק בהבנת תהליכים בינלאומיים: התפתחות היחסים הבינלאומיים; מבנה הסדר הכלכלי הבינלאומי; גלובליזציה; דיפלומטיה וקבלת החלטות; מדיניות ותקשורת; משא ומתן ושיתוף פעולה בין מדינות; סוגיות של מלחמה; הסדרים בינלאומיים ושלום; תפוצת נשק ומדיניות בעידן הגרעיני; הרתעה ופיוס; עיצוב מדיניות החוץ והביטחון של ישראל; יחסי ארצות הברית-ישראל; טרור בינלאומי; תקשורת בינלאומית ועוד.
מנהל ומדיניות ציבורית – תחום זה עוסק בהבנת ארגונים מבניים של המנהל הציבורי: תהליך קביעת מדיניות ציבורית; מודלים של קבלת החלטות בהקשרים פוליטיים, חברתיים וארגוניים; היחסים בין מדיניות הממשלה והשלטון המקומי בנושאים של כספים, חינוך, תקציב ותכנון; הפרטה; קבוצות אינטרס ;פוליטיקה ומדיניות אורבנית; רפורמות מנהליות ואופנות ניהול בסקטור הציבורי; מדיניות בריאות ועוד.
מחשבה מדינית – במסגרת זו עוסקים בהוגי דעות פוליטיים מרכזיים מהתקופה העתיקה ועד ימינו כגון: אפלטון, אריסטו, מקיאבלי, הובס, רוסו, מרקס, ובר. ידונו נושאים כמו עצמה, אנרכיה, לאומיות, דמוקרטיה, פאשיזם, נאציזם, סוציאליזם ועוד.
שינל
החיילים הראשונים שלבשו שינל כפריט תקני היו חיילי צבא נפוליאון במהלך הפלישה לרוסיה.
השינל היה מעיל ארוך, עבה, עשוי צמר, בצבע חאקי או שחור. המעיל היה כבד ביותר, במיוחד לאחר שנספג במי גשם והתנועה בו הייתה קשה לכן הוחלף תחילה במעיל קצר ("בטלדרס") ולאחר מכן במעיל דובון.
המעיל נלבש על ידי כל הדרגות, הן על ידי חיילים מן השורה והן על ידי מפקדים, אך מעיל המפקדים כופתר בשני טורי כפתורים, שהקנו לו מראה מכובד יותר. בראשית ימי צה"ל היו בו שינלים משלל צבאות בהם הצבא הבריטי, הצ'כי ועוד.
בתרבות ובפולקלור
בשירם של דידי מנוסי ויוחנן זראי, "כוכב הצפון" מופיעות השורות:
הגדרת השינל על ידי ותיק המספר על חוויות צבא משנות השישים:
מנגד, אחת מוותיקות קיבוץ שער העמקים סיפרה:
הערות שוליים
Mantel
אדלברט השני, רוזן באלנשטדט
אדלברט השני, רוזן באלנשטדט (1030 – 1080) היה ממייסדי בית אסקניה, רוזן סקסוני ופוגט של מנזר ניינבורג.
ביוגרפיה
אדלברט נולד בשנת 1030 בטירת באלנשטדט בשוואבנגאו הסקסונית, והיה בנו של אסיקו, רוזן באלנשטדט ומתילדה משוואביה, בתו של הדוכס הרמן השני, דוכס שוואביה.
אדלברט ירש נחלות מורחבות והפך לאחד האצילים הסקסונים המובילים. בשנת 1069 הוא מונה לרוזן נורדטירינגאו, ומאוחר יותר גם הפך למרקיז סקסוניה המזרחית. על פי ההיסטוריון למפרט מהרספלד, אדלברט תמך בדדי הראשון, מרקיז אוסטרק הסקסונית בסכסוכו בשנת 1069 עם היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. דדי, חבר בית וטין, היה נשוי עם חותנתו של אדלברט אדלה מלובן, אשר ירשה את הרכוש של בעלה המנוח אוטו הראשון, מרקיז מייסן. המרד שלהם מצא רק תמיכה קטנה, ובעקבות כך הם נאלצו להיכנע תוך זמן קצר בשנת 1070, אם כי אדלברט נותר יריב של המלך.
משנת 1072 הוא השתתף במרד הסקסוני בהנהגת אוטו, רוזן נורדהיים והבישוף בורכארד השני מהלברשטדט, שעבורו הוא נעצר לאחר ניצחון המלך היינריך בקרב לאנגנזלצה בשנת 1075. גם לאחר שחרורו כשנתיים מאוחר יותר, הוא תמך באנטי-מלך הגרמני רודולף מריינפלדן, עד שנהרג במהלך סכסוך, על ידי האציל הסכסוני אגנו השני מקונרדסבורג
אדלברט מת בשנת 1080, ולאחר מותו התחתנה אלמנתו אדלייד בשנית עם הרמן השני, רוזן הפלטינט של לותרינגיה מ Ezzonid שושלת, ולאחר מותו התחתנה בשלישית עם רוזן פפאלץ היינריך מלאך מן בית לוקסמבורג, אבא של הבן שלה זיגפריד.
משפחתו
בשנת 1068 הוא התחתן עם אדלייד מוויימאר-אורלמינדה, בתם של אוטו הראשון, מרקיז מייסן, ואדלה מלובן, ממנה נולדו לו שני בנים:
חיים דיין
חיים דיין (נולד ב-24 במרץ 1960) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם צומת.
ביוגרפיה
בין השנים 1987–1992 שירת דיין כקצין במשטרת ישראל וכמפקד תחנה במשטרת יקנעם. הוא סיים את שירותו בדרגת פקד.
לפני היבחרו לכנסת עסק בנושאים חברתיים שונים, כגון פרויקט נערי רפול ועמד בראש עמותות שניהלו מוסד לגמילה מסמים ומוסד סגור לנוער מכוח צו בית משפט.
בבחירות לכנסת ה-13, בשנת 1992, הוצב במקום ה-6 ברשימת מפלגת צומת לכנסת. הרשימה זכתה ל-8 מנדטים ודיין נכנס לכנסת. לקראת בחירות לכנסת ה-14 בשנת 1996 נחתם הסכם לריצה משותפת בין הליכוד, גשר וצומת. דיין הוצב במקום ה-15 ברשימה המשותפת ונבחר בשנית לכנסת.
בשנת 2016 הקים את עמותת "כולם ילדינו", שעיסוקה באספקת סלי מזון למשפחות מצוקה, ומאז הוא מכהן כמנכ"ל העמותה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הקים את מפלגת "אחריות למייסדים" שקוראת למדינת ישראל לקחת אחריות על הגמלאים ולתת להם את זכויותיהם. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ודיין לא נבחר לכנסת.
חיים אישיים
במהלך כהונתו של דיין בכנסת ה-14 התלוננה נגדו אשתו במשטרה על כך שהכה אותה. דיין הורחק מביתו ומאוחר יותר התגרשו בני הזוג. פרקליטות מחוז הצפון סגרה את התיק נגדו מטעמים של חוסר עניין לציבור. דיין הוצב במקום השלישי ברשימת צומת בבחירות לכנסת ה-15, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר גירושיו מאשתו חזר דיין בתשובה, נישא מחדש ועסק במכירת תשמישי קדושה. בשנת 2005 חזר ונקשר שמו של דיין באלימות במשפחה, לאחר שאף אשתו השנייה הגישה נגדו תלונה. מאוחר יותר, הוצגו למשטרה ראיות לפיהן היא זו שתקפה אותו.
עמוס חורב
עמוס חורב (נולד בשם: עמוס סוכצ'בר; נולד ב-30 ביוני 1924, כ"ח בסיוון ה'תרפ"ד) הוא מפקד עבר בפלמ"ח ואלוף בצה"ל, איש מערכת הביטחון וכמו כן שימש בתפקיד נשיא הטכניון בשנים 1973-1982, זכה בשנת 2011 בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
נעוריו ושירותו בפלמ"ח
עמוס חורב נולד כעמוס סוכצ'בר בירושלים ב-30 ביוני 1924. אביו, אליק סוכצ'בר, היה מנהל בית המלאכה המכני של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כנער נמנה עם מקימי תנועת הנוער "גורדוניה" בירושלים. למד בגימנסיה, ומגיל 14 היה חבר בארגון "ההגנה". היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח עם הקמתו בשנת 1941, ובתחילה שובץ לפלוגה ו' בגבעת חיים ואחר כך עבר לעין החורש. בהמשך יצא לקורס מ"כים במשמר העמק, ולאחריו מונה למפקד כיתה בפלוגה ו' בכפר גלעדי. אחר-כך יצא לקורס נשק כבד (נכב"ד) ומקלעים בינוניים בג'וערה. בסוף שנת 1942 יצא לקורס מ"מים (קורס הקצינים של הפלמ"ח) בג'וערה, ולאחריו נתמנה לסגן מפקד מחלקה בפלוגה ו' בתל יוסף. בהמשך מונה למפקד המחלקה והשתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית.
ב-1945 מונה חורב למפקד פלוגה ו' בעין חרוד, ולאחר "ליל הגשרים" (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ח' בגדוד השישי. כעבור זמן קצר מונה לסגן-מפקד הגדוד השישי. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת הראל תחת פיקודו של מפקד החטיבה יצחק רבין, ועם תחילת המלחמה פיקד על "שיירת חולדה". ב-17 באפריל 1948 נשלח לכבוש את הכפר סובא אולם חזר לקריית ענבים בבוקר מבלי שמילא את המשימה. במהלך המלחמה השתתף בקרבות רבים באזור ירושלים: במבצע נחשון, בכיבוש קטמון ומנזר סן סימון, בקרב בבית סוריק, בכיבוש בית מחסיר, בקרבות דרך בורמה, בקרבות באזור לטרון, בכיבוש צרעה, הר-טוב ואחרים. לקראת סוף המלחמה, עם תום ההפוגה השנייה, הצטרף למפקד חזית הדרום יגאל אלון, מונה לעוזרו של רבין (קצין המבצעים של החזית), והשתתף במבצע אבק, במבצע יואב, בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב.
שירותו בצה"ל
במהלך כהונתו כקצין חימוש ראשי פיתח והרחיב את תחומי פעילותו של החיל, העלה את רמתו המקצועית וביסס את מעמדו בצה"ל. הוא היה אחראי לפיתוח מערכות נשק וארטילריה מתנייעת, כמו ניוד תותח הוביצר 155 מ"מ על שלדה של טנק שרמן וניוד מרגמה 120 מ"מ על גבי זחל"ם - פיתוח שזיכה את חיל החימוש בפרס ביטחון ישראל לשנת 1962. בתקופתו התחילו בהשבחה של טנקים מעודפי מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ובהם טנקים מדגמי שרמן, צנטוריון ודגמי פטון M48 המוקדמים, פיתוח ויצור אמצעי ראיית לילה ועוד.
בשנת 1962 יצא ללימודים מתקדמים ב-MIT, ובשובו, במרץ 1965, מונה בשנית לקצין חימוש ראשי במינוי מיוחד, ובאוקטובר 1965 הועלה לדרגת אלוף. בשנת 1966 פרש מצה"ל ומונה לסגנו של פרופ' אפרים קציר, המדען הראשי של מערכת הביטחון. בשנת 1968 חזר לשירות פעיל והתמנה לראש אגף אפסנאות (אג"א, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל) במטה הכללי. שירת בתפקיד זה עד ספטמבר 1972. מאוקטובר 1972 ועד 1973 שימש בתפקיד המדען הראשי של מערכת הביטחון. ב-1973 פרש סופית משירות הקבע. במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כעוזר מיוחד של סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל.
תפקידיו הציבוריים
עם פרישתו מצה"ל ב-1973 היה לנשיא הטכניון שבחיפה, תפקיד בו החזיק עד 1982.
בשנת 1974 מונה לראש ועדת החקירה להתרחשויות באסון מעלות. בשנת 1975 שימש יו"ר הוועדה המייעצת למחקר ופיתוח (מו"פ) ליד המדען הראשי של מערכת הביטחון. כיהן כיו"ר רפא"ל במשך תשע שנים.
בשנת 1976 היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
במהלך שנותיו תרם תרומה מכרעת בפיתוח הטכנולוגיה והתעשייה הביטחונית. הוא חבר מועצת האוניברסיטה הפתוחה, חבר הנהלת הטכניון וסניף אגודת ידידי הטכניון בישראל, נשיא בית יגאל אלון ויו"ר ועדת פרס ביטחון ישראל. ביוני 2010 מונה לחבר בוועדת הבדיקה לחקר המשט לעזה.
חיים אישיים
עמוס חורב היה נשוי לשושנה (אשת חינוך, יועצת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון) משנת 1946 ועד לפטירתה בשנת 2015. בנם יחיעם, שנולד ב-1947, קרוי על שם יחיעם ויץ, שנהרג בליל הגשרים. בתם הצעירה נירה נישאה ל, קצין שריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה נעדר וחורב השתתף במאמץ לאיתור גופתו.
מתגורר מזה שנים רבות ברמת השרון.
בשנת 2020 פרסם חורב את ספרו האוטוביוגרפי - "זה מה שהיה", בהוצאת כרמל.
אור ישראלי
"אור ישראלי" הוא אלבום הסולו העשירי של היוצר והזמר שלום חנוך, שיצא בשנת 2003.
האלבום הוא שיתוף פעולה בין חנוך ללהקת מוניקה סקס שחבריה מנגנים בכל שירי האלבום, למעט השיר המסיים, "אהבת נעורי" (בלדה אקוסטית בביצוע שלום חנוך ומשה לוי). האלבום עובד והופק מוזיקלית על ידי שלום חנוך ומשה לוי, ולואי להב היה יועץ אמנותי.
בין השירים הבולטים באלבום: "אהבת נעורי", "היום", "אור ישראלי" ו"ראש הממשלה". השיר "גשר צר" בוצע במקור על ידי דפנה ארמוני באלבומה "אשה אחת פחות" (1992). לאחר צאת האלבום יצאו שלום חנוך ומוניקה סקס לסיבוב הופעות משותף.
T34 קליופה
T34 קליופה היה משגר רקטות שהורכב על גבי טנקים והיה בשימוש צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המשגר הורכב על טנק M4 שרמן וירה מטח רקטות באורך 4.6 אינץ' מ-60 קני שיגור. משגר הטילים היה מסודר בחמש שורות של 12 קני שיגור.
המשגר פותח בשנת 1943. מספר קטן של משגרים יוצר והיה בשימוש בדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא ארצות הברית בצרפת באוגוסט 1944.
דגמים נוספים
משגר טילים T34E1 קליופה- זהה למשגר הטילים T34 קליופה אך מסודר ב-4 שורות של 14 קני שיגור.
משגר הטילים T34E2 קליופה- גרסה זהה למשגר הטילים T34 קליופה אך קוטר הטילים שונה מ-4.6 אינץ' ל-7.2 אינץ'. מספר קני השיגור נשאר 60. היה בשימוש בקרבות בין השנים 1944-1945.
אולימפיאדת השחמט 1924
אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה התקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924). במרכז הוועד המארגן של התחרות עמדו פייר וינסנט מצרפת ואלכסנדר אלכין. המנצח זכה בתואר אלוף העולם לחובבים, כאשר המשחקים נערכו על בסיס אישי ולא בין קבוצות המדינות, שרק תשע מהן כללו ארבעה שחקנים.
האירוע התקיים בפריז בין 12 ביולי ל-20 ביולי 1924.
עם סיום המשחקים, ב-24 ביולי 1924 הוקם איגוד השחמט העולמי (פיד"ה).
נשיא קפריסין
נשיא קפריסין נבחר לתקופה של 5 שנים בבחירות ישירות. מועמד לנשיאות נדרש לרוב מיוחס של 50% מהקולות כדי להיבחר לנשיא. אם אף מועמד לא מצליח להשיג תמיכה מספקת, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים שזכו לתמיכה הגבוהה ביותר בסיבוב הראשון.
לאחר ההפיכה של 1974 כשניקוס סמפסון הוכרז לנשיא, פלשה טורקיה לחלק הצפוני של קפריסין; בשנת 1983 הקימו הטורקים הקימו את הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. כתוצאה מכך, נשיא קפריסין אינו מושל על חלק זה של האי משנת 1974.
חוקת 1960 של קפריסין שמרה את תפקיד סגן הנשיא לאדם מהמיעוט הטורקי באי, כיום התפקיד אינו מאויש לאחר שהאי חולק בפועל בין יוונים וטורקים.
רשימת הנשיאים
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2013 נבחר ניקוס אנסטסיאדיס, איש האספה הדמוקרטית, לנשיא. בסיבוב הראשון, שהתקיים ב-17 בפברואר, לא זכה איש מאחד עשר המועמדים ליותר ממחצית מהקולות (50%), ולכן נערך סיבוב בחירות שני. בסיבוב זה, שהתקיים ב-24 בפברואר, זכה אנסטסיאדיס בכ-57% מהקולות ונבחר לנשיא. אנסטסיאדיס החל את כהונתו כנשיא ב-28 בפברואר.
עקרון מאך
עקרון מאך הוא כינוי שנתן אלברט איינשטיין לרעיון אותו הגה ארנסט מאך, על פיו ההתמד של כל עצם מסיבי - מקורה באינטראקציה בינו לבין המסה הכוללת של העצמים ביקום, ובפיזור שלה. ישנם כמה עשרות ניסוחים ופרשנויות לעקרון מאך; ההתבטאויות של מאך עצמו, בהזדמנויות שונות בהן התייחס לרעיון, אינן חד משמעיות וככל הנראה אף הוא עצמו לא דבק בפרשנות מוגדרת והחלטית שלו. נכון להיום לא אושש ולא הופרך עיקרון זה בניסוי.
העיקרון הוצע על ידי מאך כאנטיתזה לרעיון של אייזק ניוטון, על פיו המרחב הריק הוא אבסולוטי, וכל התנועות ביקום הן יחסיות לו. מהשערה זו של ניוטון, נובע שתאוצתם של עצמים ביקום היא יחסית למרחב האבסולוטי של היקום, והיא תתקיים גם ביקום ריק שאינו מכיל דבר פרט לעצם המאיץ.
עקרון מאך היווה מקור השראה לאיינשטיין, בעת שפיתח את תורת היחסות הכללית, אך בסופו של דבר נסוג בו איינשטיין מעקרון מאך.
דוגמת הדלי
אם ניקח דלי מלא במים ונסובבו, פני המים יתקערו. ניוטון טען שהתופעה נובעת מתאוצת דלי המים יחסית למרחב המוחלט של היקום. לעומתו טען מאך שסיבוב המים הוא יחסי לכוכבים הרחוקים, ושאם ניקח דלי "סטטי" ונסובב סביבו את כל גרמי השמים – יתקערו פני המים באותה מידה, בה הם מתקערים כשהדלי מסתובב והיקום סביבו סטטי.
מאך התבטא, בין היתר, כך:
ג'ון קוקרן
ג'ון קוקרן (באנגלית: John Cochrane; פברואר 1798 – 2 במרץ 1878) היה אמן שחמט סקוטי.
ביוגרפיה
קוקרן היה עורך דין במקצועו והתייחס לעצמו כחובב שחמט; לשיא יכולתו הגיע בשנת 1824 כאשר היה ממוקם שלישי בעולם, מקום עליו שמר עד שנת 1830. קוקרן דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1821 ל-1842, וגם במשך עשרות השנים הבאות המשיך לשמור על מקום מכובד; בשנת 1870 היה במקום ה-50 בעולם. קוקרן נחשב להתגלמות השלב הרומנטי המוקדם בהיסטוריה של השחמט.
על שמו קרויה הסתעפות של הגנת פטרוב, הקרויה גמביט קוקרן. 1. ה4 ה5 2. פו3 פו6 3. פ:ה5 ד6 4. פ:ו7
קהילת יהודי צ'רנוביץ
קהילת יהודי צ'רנוביץ הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר באזור בוקובינה (רומניה ואוקראינה של היום). בשיאם היוו היהודים למעלה ממחצית מאוכלוסיית העיר, כ-50 אלף נפש ב-1941.
התיעוד הראשוני של הקהילה מקורו בראשית המאה ה-15, אך ייתכן שיהודים חיו בסביבות העיר גם קודם לכן. היהודים הראשונים שהגיעו לצ'רנוביץ היו סוחרים, שכן העיר שכנה על נתיב מסחר בשם הנתיב הטטרי. ב-1498 כבשה האימפריה העות'מאנית המתעצמת את צ'רנוביץ מידי נסיכות מולדבה. תחת החסות העות'מאנית, ידעו חיי היהודים עליות ומורדות, בהתאם לגחמותיהם של השליטים.
ב-1774 כבשה ממלכת הבסבורג האוסטרית את צ'רנוביץ וסביבותיה, והטילה מגבלות על יהודי העיר. המגבלות כללו מיסוי כבד, איסור על בניית בתים חדשים והגבלת הנישואים בקהילה. זאת, במטרה להביאם לעזוב את העיר ולמנוע את גלי ההגירה אליה של יהודי גליציה. עם זאת, לאחר מתן האמנציפציה ליהודים באוסטריה ב-1849, השתפרו חייהם של יהודי צ'רנוביץ לאין ערוך. הם נהנו משוויון זכויות מלא, השתלבו בחיי התרבות ואף כיהנו כראשי עיר וכחברים בפרלמנט האוסטרי. השתלבותם המלאה של היהודים הובילה למגמת התבוללות רחבה בקרב השכבות המבוססות של יהודי צ'רנוביץ. בשל כך, מרבית היהודים בעיר היו דוברי גרמנית, ואילו בני השכבות החלשות, שמקורן בגליציה, דיברו יידיש.
ב-1918, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כבשה ממלכת רומניה את צ'רנוביץ מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית השוקעת. הרומנים החילו בצ'רנוביץ את מדיניות הרומניזציה. עקב אי-ידיעת השפה הרומנית, הודחו יהודים רבים מהפקידות הציבורית וממוסדות ממלכתיים, ובכללם אוניברסיטאות ובתי ספר. על אף זאת, בתקופת השלטון הרומני המשיכה הקהילה בצ'רנוביץ להתפתח: הוקמו תנועות נוער וקבוצות כדורגל יהודיות, יצאו לאור עיתונים, וכן פעל בה בית ספר שהורה בשפה העברית.
ייסוד הקהילה
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר של העיר צ'רנוביץ עצמה ושל הימצאם של יהודים בה נמצא בהסכם שנחתם ב-8 באוקטובר 1408 בין אגודת סוחרים מלבוב לבין אלכסנדרו הטוב, הווֹיֶווֹד (שליט) של נסיכות מולדובה, שחלשה אז על צ'רנוביץ. במסגרת ההסכם הותר למיעוטים אתניים, לרבות יהודים, לעסוק במסחר בצ'רנוביץ וביישובים הסמוכים לה, חוטין וסורוקה.
תחת השלטון העות'מאני
בשלהי המאה ה-15 נלחמה פעמים מספר נסיכות מולדובה, שבה שכנה צ'רנוביץ, באימפריה העות'מאנית, הכוח המתעצם של אירופה. לבסוף, ב-1498, נאלצה נסיכות מולדובה לקבל את מרותם של העות'מאנים והפכה למדינה גרורה שלהם. במולדובה המשיך אומנם לשלוט נסיך נוצרי, אבל הוא נדרש לציית לסולטאן העות'מאני המוסלמי. יהודים אשכנזים ויהודים ספרדים רבים היגרו באותה עת לצ'רנוביץ, כיוון ששכנה על הנתיב הטטרי, נתיב מסחר בין פולין לים השחור. חלק מהיהודים הספרדים לא היו תושבי קבע, אלא סוחרים נודדים שהשתקעו זמנית בעיר למטרות מסחר. בתעודה של הנוסע הגרמני הנס דרנשוואם מצוין כי צ'רנוביץ הייתה תחנת מעבר לסוחרים רבים, לרבות יהודים, והתקיים בה מסחר ענף, תוך תשלום מיסים לסולטאן. עם זאת, במהלך שלושים שנה בראשית המאה ה-16 התחוללו באזור מלחמות רבות, שהסבו סבל רב לתושבי העיר והיהודים בכללם. ההיסטוריון הרומני יון נקולצ'ה מציין כי כתוצאה מהמלחמות התכופות קטנה ההגירה היהודית לעיר באופן זמני, בה ובסביבותיה נספו יהודים רבים, ונגרם נזק כבד לרכושם.
בשלהי המאה ה-16 חיו יהודי העיר ברובע מיוחד, ועסקו, בנוסף למסחר, גם במלאכה ובחקלאות. היחס כלפי היהודים היה הפכפך, והם היו תלויים בגחמותיו של השליט. כך, למשל, ב-1595, בתקופת שלטונו של הנסיך ארון הטיראן, התלוננו תושבי העיר בפני הטיראן כי היהודים מחזיקים בנכסים באופן בלתי חוקי. בשל כך הורה הטיראן ליהודים להשמיד את תעודת הבעלות שלהם על הקרקע ואסר עליהם לרכוש קרקעות. לעומת זאת, במהלך תקופת שלטונו של וסילה לופו במולדובה הוענקה ליהודי צ'רנוביץ אוטונומיה חלקית בענייני נישואים, דת, חינוך ובריאות. עניינים אלו נוהלו על ידי גוף עצמאי שכונה בשם "גילדת היהודים" (ברומנית: Breasla Jidovilor), שהיה נפוץ בקהילות ברחבי מולדובה. ללופו היו שני רופאים יהודים, ואלה שידלו אותו לפעול לטובת בני עמם. בתקופה זו אירעו פשיטות רבות של כנופיות שודדים על צ'רנוביץ וסביבותיה, והמסחר נפגע. על מנת לעודד את הסוחרים היהודים להמשיך ולעסוק במלאכתם חרף הפשיטות ניתנו להם הטבות, כגון אפשרות להתאגד בגילדות. בשל כך השתפר מצבם הכלכלי במידה רבה. רב העיר באותה עת כונה חכם באשי.
במהלך גזרות ת"ח–ת"ט (הפרעות שנערכו ביהודי פולין ב-1648 בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי) נפגעו אף יהודי צ'רנוביץ. לאחר הפרעות התיישבו בעיר פליטים יהודים רבים מפולין, בהם רבים ממאמיניו המאוכזבים של משיח השקר שבתי צבי.
הטלת הגזרות
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הייתה צ'רנוביץ קרובה לזירת הקרבות. בשל כך נאלצו היהודים לעזוב את העיר פעמים אחדות. עם סיום המלחמה נחלה האימפריה העות'מאנית תבוסה, וחבל מולדובה עבר כולו לשליטת האימפריה הרוסית. בהסכם "קוצ'וק קאינרג'ה", שנחתם ב-21 ביולי 1774, הסכימה רוסיה להשיב את השליטה בחבל לאימפריה העות'מאנית. הוואקום השלטוני שנוצר באזור לאחר הנסיגה הרוסית נתן הזדמנות לממלכת הבסבורג האוסטרית לפלוש לאזור, ואכן ב-31 באוגוסט באותה שנה פלש צבאו של הגנרל גבריאל פון ספלני לעיר צ'רנוביץ. ב-7 במאי 1775 חתמו שתי האימפריות על הסכם, שלפיו הוכרה שליטתה של ממלכת הבסבורג על בוקובינה, כמחווה של רצון טוב.
האוסטרים ביקשו לקעקע את הסממנים הלאומיים של העממים בבוקובינה, כדי ללכדם לעם אחד. זאת על מנת שהאזור החדש שנפל לידיהם ידמה ככל האפשר לשאר חלקי האימפריה. הם ביקשו להחיל מדיניות גרמניזציה, דהיינו, הפיכת התרבות והלשון המקומית לגרמנית. קיסר אוסטריה יוזף השני רצה בהתבוללות היהודים או בהגירתם. קרל פון אנצנברג, המושל האנטישמי החדש של בוקובינה, הקשה על היהודים בתחום של בניית בתים ובאישורי נישואים. הוא גם עודד הגירה של דוברי גרמנית, בעיקר משוואביה, לאזור בוקובינה, וניסה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בעיר באמצעות הגזרות החדשות. יהודים אלה היגרו לאזור בעיקר מאזור גליציה; זאת עקב ההזדמנויות להרוויח ממתן אספקה לצבא במהלך המלחמה, וכן עקב עומס המיסים וגיוס החובה בגליציה. עם כניסת הצבא האוסטרי לבוקובינה היוו היהודים שהיגרו מגליציה כמחצית מאוכלוסיית העיר.
ב-1786 הסתיים הממשל הצבאי בבוקובינה, והיא סופחה לאוסטריה ואוחדה עם מחוז גליציה. עם סיפוח זה הסתיים שלטונו של אנצנברג בבוקובינה, ולשלטון התאפשר להקל על מצב היהודים בעיר. ואכן, ב-1 בנובמבר 1789 הוחל כתב הסובלנות המיטיב עם יהודי בוקובינה, לאחר שהוחל עוד קודם לכן על אזורים אחרים באוסטריה. כתב הסובלנות ביטל חלק מהגזרות שהוטלו על יהודי העיר, ובהן חובת העבודה בחקלאות, קשיים בתחום אישור נישואים, המיסוי הגבוה ועידוד ההגירה. גם לאופולד השני, שעלה לשלטון לאחר מותו של יוזף השני, המשיך בקו המקל על היהודים. עם זאת, זרם ההגירה של יהודים מגליציה לבוקובינה לא פסק עם פרסום כתב הסובלנות. הגירה זו הביאה את השלטונות האוסטריים לחזור למדיניותם הקודמת ולהוציא ב-1810 פקודה שמטרתה גירוש של יהודי צ'רנוביץ שהיגרו אליה מגליציה באופן בלתי חוקי. בתגובה לכך החלו בני הקהילה, ובראשם הרב הראשי חיים טירר, לאסוף כספים על מנת למנוע את הגירוש. שנה אחת לאחר מכן הצטמצמו ממדי הגירוש, וב-1817 הוא פסק לחלוטין, עקב הצורך הכלכלי של האוסטרים ביהודי הסביבה. תחת זאת, שבו האוסטרים לנקוט צעדים שימנעו בעקיפין את ההגירה. כך, למשל, ב-1830 הוחל חוק גיוס חובה על יהודי העיר, כפי שנהוג היה בגליציה.
לאחר מתן האמנציפציה
לאחר אביב העמים - סדרת מהפכות לאומיות שהתרחשו באירופה בשנים 1849-1848 - נאלצה האימפריה האוסטרית לנסח חוקה חדשה, כדי לפייס את העמים השונים באימפריה שהיו בעלי שאיפות לאומיות. בחוקה ניתן שוויון זכויות ליהודי אוסטריה, ובכללם ליהודי צ'רנוביץ. בטווח המידי, שוויון הזכויות אפשר ליהודים לייסד בעיר בית כנסת גדול (ב-1853) ובית ספר עצמאי (ב-1855). ב-1859 פרצה שרפה בעיר: מבנים רבים, וביניהם בקתות עץ שהיוו את חלק הארי של המבנים ברובע היהודי, ניזוקו, אך אלה תוקנו עד מהרה בידי הקהילה היהודית. ב-1867, עם חתימת הפשרה האוסטרו-הונגרית והפיכתה של אוסטריה לקיסרות דואלית, אושררה האמנציפציה ליהודים באופן רשמי. האמנציפציה אפשרה להם להתערות בחיים הציבוריים באימפריה: למשל, בראשית המאה העשרים כיהנו שני ראשי עיר יהודיים בצ'רנוביץ, וב-1897 נבחר יהודי בן העיר לכהן בפרלמנט האוסטרי. האמנציפציה הביאה גם לגידול מסיבי באוכלוסיית יהודי העיר: בין 1857 ל-1914 היא הכפילה את עצמה פי שבעה.
בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי מזרח אירופה, ובכללם יהודי צ'רנוביץ. בספטמבר 1908 נבחר אולם התיאטרון שבעיר לארח את ועידת צ'רנוביץ, ששמה לעצמה למטרה לקבוע מה תהיה הלשון הלאומית של העם היהודי: עברית או יידיש. בתום הוועידה הוחלט להכריז על היידיש כשפתו הלאומית של העם היהודי, אך בלי לציין שהיא שפתו הלאומית היחידה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטו יהודים רבים מצ'רנוביץ, בעיקר לווינה, עקב היותה של צ'רנוביץ עיירת ספר ששכנה בסמוך לגבול האימפריה הרוסית. היהודים חששו מרוסיה ומיחסה העוין ליהודים, ורבים מהם גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי. ב-2 בספטמבר 1914 נכבשה צ'רנוביץ על ידי הכוחות הרוסיים. הרוסים הגלו מהעיר כמה מנהיגים יהודים, ובהם ראש העיר היהודי סאלו וייסלברגר ומאיר אבנר, חברי הפרלמנט הרומני לעתיד. במהלך המלחמה החליפה צ'רנוביץ ידיים מספר פעמים בין שני הצבאות. עם שוך הקרבות, שבו לצ'רנוביץ יהודים שנמלטו ממנה במהלכם. איתם הגיעו יהודים שנמלטו מפרעות פטליורה - כינוי לפוגרומים שאירעו באוקראינה במהלך המלחמה - וכך גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר במידה ניכרת.
מדיניות הרומניזציה
בשלהי מלחמת העולם הראשונה נראה היה כי אין מנוס מחלוקתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית למדינות לאום. על מנת למנוע את התפרקותה, הכריז קרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי ברצונו להפוך את הקיסרות לפדרציה, שבה לכל עם תהיה אוטונומיה משלו. אי לכך הוא ביקש מכל אחד מעמיה שדרש שיכירו בו כעם להקים מועצה לאומית משלו. בשל כך, ההנהגה היהודית ששבה לעיר החליטה ב-14 באוקטובר 1918 להקים "ועד לאומי יהודי" כדי לייצג את יהודי בוקובינה בעניין עתיד החבל שלהם. חרף כך, תוכניתו של הקיסר לא התממשה, כיוון שהאימפריה שלו קרסה עם תום המלחמה. ב-11 בנובמבר 1918, ביום שבו הסתיימה מלחמת העולם הראשונה, פלשו לצ'רנוביץ כוחות רומניים בפיקודו של הגנרל יאקוב זדיק. הרומנים ניצלו את קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית כדי לספח שטחים ממנה, ובוקובינה בתוכם.
הממשל הרומני פעל כדי לפגוע ביהודים. ניהול העיר הועבר לשכבת פקידים מהרגאט - השטחים המצומצמים שבהם שלטה רומניה טרם המלחמה. השלטון התווה את מדיניות הרומניזציה. במסגרת התוכנית, הרומנית הייתה שפה הרשמית שהוחלה בכל מוסדות הציבור. יהודים רבים שעבדו בשירות הציבורי, בבתי ספר ובאוניברסיטאות נפלטו מהם, מפני שלא ידעו רומנית. עוד במסגרת הרומניזציה הפכה הרומנית לשפת ההוראה היחידה בבתי הספר הממלכתיים, ותלמידים יהודיים שניגשו למבחני סיום הלימודים הוכשלו במכוון. ב-1926, במהלך משפטם של יהודים בצ'רנוביץ שמחו על הכשלתם המכוונת במבחני סיום הלימודים, נרצח דוד פאליק, אחד המוחים. אירוע זה עורר הדים ברחבי רומניה והיווה את נקודת השבר ביחסים בין הקהילה היהודית בעיר לבין השלטון.
התגברות האנטישמיות
בשלהי דצמבר 1937, לאחר ששום מפלגה לא הצליחה להשיג רוב בבחירות לבית הנבחרים של רומניה, הטיל קרול השני, מלך רומניה, על אוקטביאן גוגה את הרכבת הממשלה. גוגה, ראש המפלגה הלאומית-נוצרית האנטישמית, הצליח לכונן ממשלת מיעוט בראשותו. חבר מפלגתו, אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, כיהן באותה ממשלה כשר המדינה. ממשלה זו, שנודעה בשם "ממשלת גוגה-קוזה", הייתה הממשלה השנייה באירופה, בנוסף לממשלת גרמניה הנאצית, שהייתה לה מדיניות אנטישמית מוצהרת. ב-21 בינואר 1938 נחקק "חוק בדיקת האזרחות מחדש", שבמסגרתו נדרשו יהודי רומניה להוכיח את זכאותם לאזרחות רומנית במסגרת תנאים שהציבה הממשלה לאי-שלילתה. עקב חוק זה איבדו יהודים רבים בצ'רנוביץ את אזרחותם.
בצ'רנוביץ הוציאה הממשלה צווים להחרמת רכוש ומקרקעין יהודיים, הורתה לסגור עיתונים ובתי ספר יהודיים, אסרה על היהודים לדבר יידיש או עברית, וכפתה עליהם את הדיבור ברומנית. נפוצו אף שמועות על פוגרום שמתכוונים לבצע ביהודים תושבי היישובים הסמוכים. ממשלת גוגה-קוזה לא האריכה ימים. ב-10 בפברואר 1938, לאחר שישה שבועות, נפלה "ממשלת גוגה-קוזה" בעקבות לחץ בינלאומי כבד על רומניה, בעיקר מצד בריטניה וצרפת.
לאחר נפילת ממשלת גוגה-קוזה, הפך המלך קרול השני לשליט יחיד ברומניה, עקב אי-יכולתה של המערכת הפוליטית ברומניה לתפקד. תחילה הורגשה הקלה מסוימת בקרב היהודים ברומניה בכלל ובצ'רנוביץ בפרט, עקב ביטול הגזרות, אך הממשל החדש הטיל על היהודים הגבלות חדשות כדי לחקות את המודל הנאצי ובכך לחזק את מעמדו. קרול מינה מטעמו את המשפטן גאורגה אלקסיאנו למושל בוקובינה. ב-1 בדצמבר 1938 הוציא אלקסיאנו צו שאסר מחדש על היהודים בחבל לדבר שפה אחרת פרט לרומנית בחנויות ובמוסדות מדינה. צו זה פגע במידה רבה ביהודי צ'רנוביץ, כיוון ששפתם הייתה בדרך כלל גרמנית או יידיש.
פרוץ המלחמה
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסכם אי-תוקפנות בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, לתקופה של עשר שנים. במסגרת ההסכם הוחלט על חלוקת מזרח אירופה לאזורי השפעה של שתי המעצמות שחתמו עליו: נקבע כי פולין תחולק בין שתיהן, וכי צפון בוקובינה, שסופח על ידי ממלכת רומניה, יועבר לידי ברית המועצות.