cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב שכונת התקווה
ההתקפה
חלק אחר של התגבורת, מצוידים במקלע ברן, תפסו עמדות מדרום לכביש לסלמה. במקביל, אנשי התגבורת החלו להסתער על הבוזזים הערבים שנראו היטב לאור הלהבות של הצריפים הבוערים, ופגעו בהם מטווח קרוב. הערבים שניסו לסגת לכיוון סלמה, נפגעו מאש מקלע הברן.
הקרב ניטש עד שעה 22.00, והסתיים בתבוסה ערבית. כל הלילה עסקו השוטרים ואנשי הסהר האדום באיסוף פצועים והרוגים. מהיהודים היו שני הרוגים - זוג תושבים שסירבו להתפנות מהשכונה ערב ההתקפה ונשרפו בתוך צריפם. אך הנזקים לרכוש היו ניכרים - 32 צריפים נשרפו ו-60 משפחות נשארו ללא קורת גג.
תוצאות הקרב
קרב שכונת התקווה היה הקרב הגדול הראשון של הלוחמים הערבים הבלתי סדירים וכוחות ההגנה. התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה. הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית. פעילות לוחמי סלמה הצטמצמה בצליפות בלבד. אנשי רמלה הכריזו יום אבל מיוחד וזאת לאחר שהזדרזו קודם להפיץ את השמועה כי שכונת התקווה הושמדה כליל.
לאחר הקרב לקח זוניק חלק מחייליו לקפה כסית שם התקבלו בשמחה על ידי המשוררים והאמנים. כאשר חנה רובינא נתבקשה לקרוא את שירו של נתן אלתרמן, "אל תתנו להם רובים", היא הסתכלה בבחורים ואמרה: "תנו להם רובים"..
LATAM ברזיל
LATAM ברזיל לשעבר TAM איירליינס (באנגלית: LATAM Airlines Brasil) היא חברת תעופה ברזילאית שבסיסה הראשי נמצא בעיר סאו פאולו. החברה מבצעת טיסות פנימיות בברזיל וטיסות בינלאומיות בדרום אמריקה וכן למספר יעדים בצפון אמריקה ואירופה. זוהי חברת התעופה הגדולה בחצי הכדור הדרומי, החברה ייסדה ביחד עם LATAM צ'ילה את קבוצת LATAM איירליינס.
תולדות החברה
TAM נוסדה ב-21 בפברואר 1961. היא נוצרה על ידי חמישה טייסים של טיסות שכר שהתחברו כדי ליצור חברה משלהם. בתחילה, החברה נקראה Transportes Aéreos Marília על שם שכונת מריליה שבסאו פאולו. כיום TAM הוא ראשי תיבות של Transportes Aéreos Meridionáis. ב-14 בדצמבר 2011 הושלם מיזוג החברה עם חברת LAN איירליינס הצ'יליאנית. החברה החדשה נקראת LATAM Airlines Group, אך ב- 4 במאי 2016, שתי החברות התחילו לתפקד כל אחת תחת שם מדינתם.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון ליולי 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא TAM איירליינס באתר Airliners.net
ספרות חז"ל
ספרות חז"ל היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זכרם לברכה) - מנהיגיו הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל מתחילת תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.
המשנה
המשנה היא קובץ הלכות הכולל את התורה שבעל פה. ישנן דעות שונות מתי הוחל בניסוח המשנה, אך מוסכם כי עריכתה וניסוחה הסופיים נעשו בסוף תקופת התנאים, בתחילת המאה השלישית, על ידי רבי יהודה הנשיא וחכמי דורו. המשנה מחולקת לשישה סדרים:
כל סדר נחלק למסכתות. כל מסכת נחלקת לפרקים. כל פרק נחלק לקטעים הנקראים "הלכות" (הביטוי שמשתמשים בו בתלמוד הירושלמי) או "משניות" (הביטוי הרווח היום).
לשון המשנה דחוסה, יש המשווים אותה ללשון שירה. זאת כיוון, שבדומה לשירה, המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים, ותוכניים המקלים על הזיכרון.
בחלק מן המקרים ההלכות במשנה הן חד-משמעיות, אך במקרים רבים מובאות במשנה כמה דעות חלוקות ללא הכרעה ברורה. לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה, או מביאה ויכוח הלכתי. נדירים המקרים שבהם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר. לעיתים המשנה גולשת לדון בענייני אגדה.
התוספתא
התוספתא היא קובץ מסודר של ברייתות, כלומר מסורות מתקופת התנאים שלא נכללו בשישה סדרי המשנה.
המילה "תוספתא" היא מילה ארמית שמשמעותה "התוספת". היא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות, ולפרקים (חלוקת הפרקים אינה לפי הפרקים במשנה). סדר הדברים ברוב המסכתות דומה במשנה ובתוספתא, אם כי הן מביאות לעיתים מסורות הפוכות והלכות שונות. כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה, הנגזרים מן הדיון ההלכתי. על פי רוב, מסודרות הברייתות שבתוספתא על פי סדר העניינים במשנה, כשהן משמשות הרחבה להלכות שהובאו במשנה.
על פי המסורת, רבי חייא מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רב אושעיא, אך החוקרים בימינו חולקים על דעה זו ולהם השערות מורכבות יותר. הנחה מקובלת היא שהתוספתא משקפת מסורות ארץ-ישראליות, והיא קרובה יותר לעולמו של התלמוד הירושלמי מאשר לזה של הבבלי.
התלמוד (גמרא)
שני מרכזי התורה שבזמן חיבור התלמוד, ארץ ישראל ובבל (עיראק של ימינו), הצמיחו שני תלמודים - תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל. על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.
התלמוד איננו קובץ ערוך ומאורגן של הלכות לפי נושאים, אלא סיכומי דיונים אותנטיים של בתי המדרש בעקבות המשנה שערוכים באופן מינימלי, ולכן הדברים בו הולכים אחר חוט המחשבה של הנושאים והנותנים בעניין והדינמיקה של הדיון, והם משולבים ובלולים זה בזה באופן אסוציאטיבי. לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים. ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים למסכת אחרת ונושא אחר. כמו כן ישנם מעברים חדים ופתאומיים מנושאים הלכתיים לעניינים אגדתיים, מסורתיים וכו'. הודות לחוסר הסדר וחוסר הארגון שבו, נדרשת יגיעה לא מבוטלת על מנת לשלוט ולנווט בו, אשר יגיעה זו היא היוצרת מחד, קניין עמוק של האמור ומאידך מפתחת את החשיבה היצירתית ושומרת על הגחלת.
הרמב"ם הכיר את הקושי הרב בלימוד התלמוד ואת הזמן הנדרש על מנת להגיע ממנו להלכה למעשה ובספרו המונומנטלי "משנה תורה", המכונה גם "היד החזקה", ביקש בעצם להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף, לקרוא בו לבד אחרי המקרא. לעומת זאת התלמוד פורש לפנינו את הסיבה להלכה, את ההשתלשלות המורכבת של הדיונים, את מגוון הדעות על מקורן ואת הלך רוחם של חכמינו ז"ל. נכון להיום ברוב המקרים על ידי התלמוד בלבד לא ניתן להגיע להלכה למעשה.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא" מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (למגמר-ללמוד), יש חוקרים האומרים שמילה זו החליפה בכתוב את המילה "תלמוד" כדי להטעות את הצנזורה הנוצרית. השם "תלמוד" עתיק ומקורו מזמן הגאונים ומשמעו: לימוד, עיון ופירוש.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז). תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין, והרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה, "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל." חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל. בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן. יוצא דופן בין הראשונים הוא הרמב"ם, שבמחלוקות בין הבבלי לירושלמי, מעדיף דווקא את שיטת הירושלמי.
מדרשים
מדרשי חז"ל מתמקדים בדרך כלל באחד משני תחומים: בדברי הלכה או בדברי אגדה. שני סוגי המדרשים נאמרו בראשיתם בעל-פה; ככל הנראה הועלו על הכתב החל מן המאה ה-2.
מדרשי הלכה
במדרשי הלכה מוצאים מקורות מהתורה שבכתב להלכות שנמסרו במסגרת התורה שבעל פה. המדרשים האלה בדרך כלל קודמים למשנה. המדרש מקשר בין פסוק בתורה לבין הלכה, ובכך מספק ראיה לנכונותה של ההלכה; הבנה של הפסוק בדרך מסוימת מספקת את התמיכה להלכה, ולעיתים היא המקור הראשוני שלה (למרות שקיימות הלכות רבות שאין להן מקור בתורה). המדרש משמש גם ליצירה של הלכות חדשות, אם כהסקה ישירה מן הפסוק ואם על פי כללי פרשנות מורכבים.
מדרשי אגדה
המדרשים האגדתיים סובבים בעיקר סביב החלקים הסיפוריים של המקרא. הם מתאפיינים בחופש פרשני רחב יותר מזה של מדרשי ההלכה. במדרשי האגדה עולות גם תפיסות פילוסופיות ומיסטיות העוסקות במלאכים, שדים, גן עדן וגיהנום, וכיוצא בזה. רבים ממדרשי האגדה נתחברו לאחר תקופת חז"ל. מדרשי אגדה מתקופת חז"ל כוללים:
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים מיוחדים שנועדו לתכני מוסר בלבד, ובהם: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו ועוד.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל)
לוקומוטיב מוסקבה (ברוסית: Футбольный клуб "Локомотив" Москва; רשמית: מועדון הכדורגל המקצועני המרכזי של עובדי הרכבת במוסקבה) היא קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר מוסקבה, רוסיה, המתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורגל. הקבוצה נוסדה ב-23 ביולי 1922 והיא אחת מקבוצות הכדורגל הוותיקות ברוסיה.
הקבוצה זכתה שלוש פעמים באליפות הליגה הרוסית (2002, 2004, 2017/2018), פעמיים בגביע ברית המועצות (1936, 1957), תשע פעמים בגביע רוסיה (1995/1996, 1996/1997, 1999/2000, 2000/2001, 2006/2007, 2014/2015, 2016/2017, 2018/2019, 2020/2021) ופעמיים זכתה בסופרקאפ הרוסי (2003, 2005). בזירה האירופית הקבוצה העפילה פעמיים לחצי גמר גביע המחזיקות, בעונות ו־ — הישג שיא של הקבוצה בכל המפעלים האירופיים.
מגרש הבית של הקבוצה הוא אצטדיון RZD בצ'רקיזובו שבמוסקבה. הספונסר הראשי של הקבוצה היא חברת הרכבות הרוסית, המממנת עבורה גם את קבוצת הבת שלה "קאזאנקה".
התקופה הסובייטית
הקבוצה שקדמה ללוקומוטיב מוסקבה הייתה קבוצת "קאזאנקה" של חברת הרכבות מוסקבה-קאזאן, שהוקמה בקיץ 1922, הקבוצה שינתה שמה לקבוצת מהפכת אוקטובר בשנים 1922–1930 ונקראה שוב "קאזאנקה" בשנים 1931–1935.
ב-22 במאי 1936 נוסדה ליגת העל הסובייטית שנפתחה במשחק בין לוקומוטיב מוסקבה לדינמו לנינגרד. המשחק הסתיים בהפסד 3:1 ולוקומוטיב סיימה במקום החמישי בליגה ובאותה עונה זכתה בתואר הראשון שלה, לאחר שזכתה בגביע הסובייטי לאחר שגברה על דינמו טביליסי.
בסוף שנות ה-30 שיחק בשורות הקבוצה ולנטין גרנאטקין שהיה גם למנהל ספורטיבי בקבוצה והיה סגן נשיא פיפ"א.
במחצית השנייה של שנות ה-50 הרכב הקבוצה היה אחד הטובים בתולדותיה. ב-1953 מונה בוריס ארקדייב למאמן הקבוצה ותחתיו שיחקו שחקנים כמו ולדימיר מסלאצ'נקו, וולנטין בובוקין ששיחקו בנבחרת הסובייטית והובילו אותה לזכייה ביורו 1960. בשנת 1957 לוקומוטיב זכתה בגביע השני שלה לאחר שגברה על ספרטק מוסקבה בגמר שצפו בו 103,000 צופים. בליגה הסובייטית הקבוצה סיימה במקום הרביעי. בשנת 1958 סיימה במקום החמישי ובוריס ארקדייב עזב כדי לאמן את צס"ק מ"ו. במקומו מונה יבגני יליסייב שהביא את הקבוצה למקום השני ולסגנית האלופה בעונת 1959, בהישג השיא בתולדותיה בתקופה הסובייטית. בעונת 1960 לא הצליחה לשחזר את ההישג או להתעלות עליו וסיימה במקום החמישי. מצב דומה התרחש גם עונה לאחר מכן ולבסוף הקבוצה נכנסה למשבר שגרם להדחתה מהליגה הבכירה בעונת 1963.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הקבוצה שיחקה בליגת המשנה הסובייטית ובשורותיה שיחקו יורי סיומין, ואלרי גזאייב, גיבי נודיה, ואלרי פטראקוב, ויטאלי שבצ'נקו ואחרים ששנים לאחר מכן גם אימנו בשורות הקבוצה.
בשנת 1986 מונה יורי סיומין לאמן את הקבוצה שהביא את הקבוצה לליגה הבכירה לאחר 7 שנים בליגת המשנה. הקבוצה חזרה לליגת העל הסובייטית בעונת 1988 וב-1990 העפילה לגמר הגביע הסובייטי אך הפסידה לדינמו קייב בתוצאה 6:1.
עידן יורי סיומין
לאחר התפרקות ברית המועצות, לוקומוטיב מוסקבה הופרטה ועידן חדש החל בתולדות הקבוצה. הקבוצה הפכה לאחת החזקות בליגה הרוסית והצליחה להעפיל להתמודדות גם במסגרות האירופאיות. בשנים 1992–2006 כיהן ואלרי פילאטוב כנשיא הקבוצה בעוד יורי סיומין מכהן כמאמן הקבוצה עד לעזיבתו בשנת 2005, כדי לאמן את הנבחרת הרוסית. לצדו אימן גם ולדימיר אשטרקוב.
ג'אנלוקה גאטאנו
ג'אנלוקה גַאֶטַאנוֹ (באיטלקית: Gianluca Gaetano; נולד ב-5 במאי 2000) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בנאפולי.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל)
עידן יורי סיומין
בעונת הבכורה של ליגת העל הרוסית, לוקומוטיב סיימה במקום הרביעי והתמודדה בגביע המחזיקות. משחקה הראשון באירופה נערך ב-15 בספטמבר 1993 מול יובנטוס שהביסה אותה בתוצאה 0:3 ו-1:0 (4:0 בסיכום הכללי). בעונת 1994 הקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה כשקשר הקבוצה אולג גארין הבקיע 20 שערים במהלך העונה.
ג'אנלוקה גאטאנו
קריירה
גאטאנו נולד במטרופולין של נאפולי, ובשנת 2011 החל לשחק בקבוצת הנוער של נאפולי.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל)
עידן יורי סיומין
בעונת 1995 סיימה הקבוצה במקום השני כסגנית האלופה והתמודדה שוב במסגרות האירופיות. הקבוצה התמודדה בשלב 1/32 של גביע אופ"א מול באיירן מינכן שאותה ניצחה במפתיע 1:0 במשחק הראשון במינכן, אך במשחק הגומלין האיירן נקמה וניצחה 5:0 במוסקבה.
עונות 1996 ו-1997 לא היו מוצלחות במיוחד והקבוצה סיימה ששית וחמישית, בהתאמה. באותן שנים שיחק בשורותיה הקפטן דמיטרי לוסקוב. בעונת 1998 לוקומוטיב סיימה כסגנית האלופה כשבינה לבין האלופה מפרידה נקודה אחת בלבד.
ג'אנלוקה גאטאנו
קריירה
ב-13 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 2–0 על ססואולו בקופה איטליה. ב-12 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון קבוצתו 2–1 על ספאל. לאחר המשחק יצאה סבתו לחגוג עם בנמ משפחתה ברחובות נאפולי, ומתה בשל אירוע לבבי לאחר שנקלעה לוויכוח עם שכן בשל הרעש שהקימו. ב-10 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון קבוצתו 4–0 על גנק הבלגית במסגרת שלב הבתים.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל)
עידן יורי סיומין
בשנים 1999–2001 לוקומוטיב סיימה כסגנית האלופה במשך 3 עונות רצופות כשרק ספרטק מוסקבה מעפילה עליה. במסגרת הטורנירים האירופיים לוקומוטיב העפילה לחצי גמר גביע מחזיקות הגביע בשנים 1998 ו-1999 כשבשתי הפעמים לאציו רומא הדיחה אותה ומנעה ממנה העפלה לגמר.
ג'אנלוקה גאטאנו
קריירה
ב-21 בינואר 2020 הושאל לקרמונזה מהסרייה ב' עד לתום העונה. ב-16 בפברואר כבש את שערו הראשון בקריירה המקצוענית ובישל שער נוסף בניצחון קבוצתו 5–0 על טרפאני קלצ'ו. ב-18 בספטמבר 2020 הוארכה השאלתו לעונה נוספת, וב-31 באוגוסט 2021 הושאל לקבוצה לעונה נוספת, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לסרייה א'. בסך הכל שיחק גאטאנו 84 משחקים במדי הקבוצה בסרייה ב', בהם כבש 15 שערים ובישל 10 נוספים.
תארים
נאפולי
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל)
עידן יורי סיומין
אליפות ראשונה בתולדות הקבוצה הושגה בעונת 2002 כשלוקומוטיב מוסקבה מסיימת את העונה עם אותה כמות נקודה כמו לצסק"א מוסקבה. התקיים משחק על האליפות שבסיומו לוקומוטיב גברה על צסק"א בתוצאה 1:0 והוכתרה לאלופת המדינה.
עונת 2004, לוקומוטיב זכתה שוב באליפות המדינה כשבשורותיה שחקנים כדמיטרי סיצ'ב, פרנציסקו לימה ואחרים. בשנים 2001–2004 לוקומוטיב השתתפה בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות והעפילה לשלב הבתים פעמיים. בעונת 2001/2002 הקבוצה שיחקה 3 פעמים מול קבוצת טירול האוסטרית וניצחה בכל המשחקים מולה, כשבשלב הבתים שיחקה מול ריאל מדריד, רומא ואנדרלכט. הקבוצה לא הבריקה בטורניר ולוקומוטיב הצליחה לנצח רק מול אנדרלכט בתוצאה 1:5 אך סיימה אחרונה בבית. בעונת 2002/2003 העפילה שוב לשלב הבתים בליגת האלופות ושיחקה מול מילאן, בורוסיה דורטמונד וריאל מדריד שוב. הקבוצה סיימה אחרונה בשלב הבתים ולא הצליחה להעפיל לשלבי הכרעה.
בעונת 2003/2004 הקבוצה הגיע להישג השיא שלה באירופה לאחר שהעפילה לשמינית גמר ליגת האלופות.
חילופי המאמנים והירידה ביכולות הקבוצה
לאחר כ-19 שנים כמאמן הקבוצה, יורי סיומין התפטר מתפקידו ובמקומו מונה ולדימיר אשטרקוב שהביא את הקבוצה למקום השלישי בליגה והעפלה לפלייאוף גביע אופ"א.
מדצמבר 2005 ועד אוקטובר 2006 אימן את הקבוצה הסרבי סלבוליוב מוסלין בתקופתו הקבוצה לא הפסידה במשך 18 משחקים רצופים אך לאחר שהודחה מגביע אופ"א התפתח משבר בקבוצה והסרבי פוטר ובסוף עונת 2006 אימן את הקבוצה אולג דולמאטוב. הקבוצה סיימה במקום השלישי וב-26 בדצמבר 2006 מונה מאמן העבר יורי סיומין לנשיא הקבוצה עם אנאטולי בישובץ כמאמן.
בעונת 2008 הקבוצה לא הצליחה להגיע להישגים ובעונת 2009 לאחר שלא הגיעה שוב לשום הישגים רחימוב פוטר באפריל 2009. במקומו מונה שחקן העבר ולדימיר ממינוב אך לבסוף הוחלט למנות מחדש את מאמן העבר יורי סיומין למאמן הקבוצה. הקבוצה שיחקה במשך 10 משחקים ללא הפסד וסיימה את העונה במקום הרביעי המאפשר לה השתתפות בליגה האירופית. באותה עונה לוקומוטיב הייתה הקבוצה היחידה שלה הפסידה במשחקי הבית שלה.
בעונת 2010 הקבוצה הודחה הן מהליגה האירופית והן מהגביע הרוסי לאחר תבוסות גדולות כשבליגה עצמה הקבוצה סיימה במקום החמישי. באותה עונה הוחלף נשיא הקבוצה ובמקום ניקולאי נאומוב מונתה אולגה סמורודסקאיה שהסתכסכה עם המאמן והביאה לפיטוריו. במקומו של סיומין מונה יורי קרסנוז'אן. אך הוא לא שרד בתפקידו זמן רב וביוני 2011 פוטר לאחר שמועות שהוא מכר משחק מול אנז'י מחצ'קלה. במקום קרסנוז'אן מונה לממלא מקום ולדימיר ממינוב עד למינויו של ז'וזה קואוסיירו הפורטוגזי למאמן הקבוצה ביולי 2011. תחת ניצוחו לוקומוטיב העפילה לשלב 16 האחרונות בעונת 2011/2012 בליגה האירופית אך סיימה במקום השביעי בטבלת האליפות והוחלט שלא לחדש עמו את החוזה. במקומו מונה הקרואטי סלאבן ביליץ' שבעונת 2013 הביא את הקבוצה להעפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי אך הקבוצה סיימה תשיעית בליגה.
לקראת עונת 2013/2014 מונה לאוניד קוצ'וק הבלארוסי למאמן הקבוצה. ראשי הקבוצה תלו בו תקוות רבות בשל הצלחתו עם קבוצת קרסנודאר עונה קודם (שלא הפסידה אף משחק בליגה). לבסוף לוקומוטיב סיימה במקום השלישי בליגה אך בשל סכסוך עם שחקני הקבוצה הוא פוטר ובמקומו מונה מיודראג בוז'וביץ'. בעונת 2015 תקציב הקבוצה קוצץ ב-20% ולאחר סדרת הפסדים בוז'וביץ' עצמו הגיש את התפטרותו ובמקומו מונה איגור צ'רבצ'נקו. תחת צ'רבצ'נקו לוקומוטיב זכתה בגביע הרוסי שהיה לתואר הראשון של לוקומוטיב מזה 8 שנים אך הפסידה את המאבק על הסופרקאפ הרוסי לזניט סנקט פטרבורג. לקראת עונת 2015/2016 ראשי הקבוצה קיוו לזכות באליפות אך לבסוף לא הצליחו להעפיל למקום המאפשר לה התמודדות בטורנירים האירופיים.
חזרתו של יורי סיומין
בעונת 2016/2017 אולגה סמורודסקאיה פוטרה מתפקידה כנשיאת הקבוצה ובמקומה מונה איליה גרקוס ולאחר פתיחה צולעת במחזורי הפתיחה של הליגה, צ'רבצ'נקו פוטר ולמאמן הקבוצה מונה אולג פאשינין. זמן קצר לאחר פאשינין הוחלף על ידי יורי סיומין. בסיום העונה זכתה בגביע הרוסי בכדורגל לאחר שגברה בתוצאה 0–2 על אורל, בשל כך קיבלה את הזכות להתמודד בעונת 2017/2018 משלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת 2017/2018 הקבוצה זכתה באליפות השלישית שלה, מחזור אחד לסיום, לאחר ניצחון על זניט סנקט פטרבורג בתוצאה 1:0, 14 שנה לאחר תואר האליפות הקודם. בעונת 2018/2019 סיימה כסגנית האלופה וזכתה בגביע השמיני שלה, במה שהפך אותה לשיאנית הזכיות בגביע הרוסי. ביולי 2019 זכתה בסופר קאפ הרוסי אחרי ניצחון 2–3 על זניט סנקט פטרבורג.
לאחר עזיבת סיומין והדעיכה ביכולות הקבוצה
בעקבות המגפה, שהובילה לקיצוצים בהוצאות הכספיות של החברות הממשלתיות, חברת הרכבות הרוסית המנהלת את הקבוצה הודיעה על קיצוצים אפשריים בתקציב המועדון שישפיעו גם על מכירת שחקנים ששכרם גבוה מאוד. לדברי בכירים במועדון את הקבוצה יעזבו הכדורגלנים ג'פרסון פרפאן, בריאן אידובו, סולמון קווירקווליה ואנטון קוצ'נקוב. בנוסף בהנהלת המועדון שוקלים שלא לחדש את החוזה עם ז'ואאו מריו וכי ייתכן שהשחקנים בנדיקט הובדס ופיודור סמולוב יימכרו ולדברי יו"ר הקבוצה, אנאטולי משצ'ריאקוב, לפחות שמונה שחקנים יעזבו. תחת מרקו ניקוליץ' לוקומוטיב סיימה את 2019/2020 במקום השני והגיעה לרצף של 8 משחקים ללא הפסד. בשנת 2021 העפילה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל 2020/2021 והשיגה 10 ניצחונות רצופים במשחקים רשמיים מאז ינואר 2021. בנוסף, הצליחה לזכות בגביע אחרי ניצחון על קריליה סובייטוב סמרה בגמר הגביע הרוסי בכדורגל 2020/2021. ברם בשל רצף הכשלונות, הוא פוטר ובמקומו מונה מרקוס גיסדול הגרמני, אך גם תחתיו הקבוצה לא השיגה ניצחונות משכנעים והודחה מהמפעלים האירופיים אחרי שסיימה אחרונה בבית, בשלב הבתים של הליגה האירופית. בפברואר 2022, גיסדול עזב בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, בהמשך גם נודע כי חברת הרכבות הרוסית, בעלי הקבוצה, ספגה סנקציות כלכליות והחלה לשקול מהלך למכירת הקבוצה, בתמיכת ממשלת רוסיה. המשבר נמשך גם בפתח עונת 2022/2023 כשהקבוצה ספגה 5 הפסדים רצופים ביניהם 4:0 מול סוצ׳י, 4:2 לאורל ו־2:0 לפאקל וורונז'.
הישגים לפי עונה
{|
אצטדיון ומתקן אימונים
הקבוצה אירחה לראשונה את משחקיה באצטדיון צ'רקיזובו שנחנך בשנת 1935 והכיל 15,000 מושבים. בשנת 2000 החלה בניית אצטדיון חדש שנחנך כעבור שנתיים ומכיל 27,320 מושבים. משחק הבכורה נערך ב-5 ביולי 2002 כשלוקומוטיב אירחה את אוראלאן אליסטה. האצטדיון נחשב לאחד הטובים במדינה והוא משמש לעיתים גם את נבחרת רוסיה בכדורגל. עד אוגוסט 2017 נקרא בשם אצטדיון לוקומוטיב. לאחר מכן שמו שונה ל-"RZD ארנה". בעונת 2013/2014 ספרטק מוסקבה שכרה את האצטדיון עבור משחקי הבית שלה.
מתקן האימונים של לוקומוטיב שוכן בעיירה באקובקה שבמחוז מוסקבה. המתקן משמש את הקבוצה מאז אמצע שנות השבעים של המאה העשרים. עד אז הקבוצה התאמנה בבסיס האימונים קוסין, שמדרום-מזרח למוסקבה. המתחם בבאקובקה שופץ בשנת 2000 ובפברואר 2021 נערך שיפוץ נוסף, שאילץ את הקבוצה להתאמן בלוז'ניקי מפברואר עד מרץ 2021. בספטמבר 2021 לוקומוטיב החכירה את לוז'ניקי למשך 49 שנים.
בעלים, ספונסר ומלבישות
מהקמתה ועד 1992 לוקומוטיב הייתה בבעלות אגודת לוקומוטיב. בשנת 1992 עברה לידי משרד הרכבות, שבשנת 2002 הפך לחברת הרכבות הלאומית, בעונת 2007/2008 מומנה על ידי טראנסקרדיבנק (Transcreditbank), זרוע של חברת הרכבות הרוסית.
במאי 2020 פורסם כי קבוצת הכדורגל נמצאת בבעלות חברת הרכבות הרוסית באמצעות טרנסטלקום, המחזיקה ב־90.91% ממניות הקבוצה. 9.09% נוספים מוחזקים בידי VTB. בנובמבר 2021, טרנסקפיטל בנק חתם על חוזה חסות ל־4 שנים.
תלבושת הקבוצה
מדי הקבוצה לאורך השנים
קבוצת מילואים וקבוצת הנוער
קבוצת הנוער של לוקומוטיב מוסקבה היא אחת הענפות והגדולות ברוסיה. הישג השיא שלה הוא העפלה לשלב 32 האחרונות בליגת האלופות לנוער בעונת 2018/2019 וברשותה 2 זכיות באליפות רוסיה בכדורגל לנוער (בעונות 2011 ,2015/2016).
קבוצת המילואים של לוקומוטיב, קאזאנקה, מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
בריאן בלסד
בריאן בלסד (באנגלית: Brian Blessed; נולד ב-9 באוקטובר 1936) הוא שחקן, סופר ומגיש אנגלי.
ביוגרפיה
אחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה היה השוטר "פנסי" סמית' בסדרה "Z-Cars" של ה-BBC בשנים מ-1962 ועד 1965. בשנת 1966 הופיע בהפקה של המחזה "Incident at Vichy" בתיאטרון פיניקס בלונדון. בלסד השתתף בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כמו "הגומלים" (1967, 1969) וב"רנדל והופקירק" (1969). בסדרה "אני, קלאודיוס" משנת 1976 גילם בלסד את הקיסר אוגוסטוס, ובסדרה "The Aphrodite Inheritance" שיחק בתפקיד בזילאוס. ב-1978 הגיש תוכנית דוקו-דרמה על חייו של המלחין יוהאן סבסטיאן באך בשם "The Joy of Bach", בה גילם הוא עצמו את דמותו של באך בסצנות אחדות.
ב-1986 כיכב בלסד בתפקיד לונג ג'ון סילבר בסדרה "בחזרה לאי המטמון", וכמלך אירקנוס בסדרה "Mindwarp" מתוך "דוקטור הו". ב-1988 השתתף בסדרה "מלחמה וזיכרון" בתפקיד ג'נרל יבלנקו, וב-1991 שיחק בסרט הקולנוע "רובין הוד: נסיך הגנבים" בתפקיד הלורד לוקסלי, אביו של רובין הוד.
ב-1981 כיכב בלסד בהפקה המקורית של תיאטרון וסט אנד של המחזמר "קאטס" מאת אנדרו לויד ובר בתפקיד כפול של "דברימימוס" ושל בוסטופר ג'ונס.
בלסד הופיע בתפקידים שייקספיריים הן על במת התיאטרון והן על מסכי הקולנוע. הוא השתתף בארבעה סרטים שביים קנת בראנה לפי מחזות של שייקספיר בהם גילם את דוכס אקסטר בסרט "הנרי החמישי" (1989), את אנטוניו ב"מהומה רבה על לא דבר" (1993), את רוחו של אביו של המלט בסרט "המלט" (1996) וגם את הדוכס פרדריק והדוכס הבכור בסרט "כטוב בעיניכם" (2006).
בתפקידים אחרים הובלט כישרונו הקומי של בלסד. בעיקר בסרט "פלאש גורדון" (1980) בתפקיד הנסיך וולטן, ובתפקיד המלך המטורף ריצ'רד הרביעי בעונה הראשונה של הסדרה "הפתן השחור" (1983), לדבריו תפקיד זה היה יקר לליבו. עוד גילם את ספירו בעיבוד של ה-BBC לספר "משפחתי וחיות אחרות" (1987).
ב-1999 גילם בלסד את בוס נאס בגרסה הממוחשבת של "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום", ודיבב את הצייד ג'ון קלייטון בסרט האנימציה "טרזן" של דיסני. את אותה דמות גילם שוב במשחק וידאו המבוסס על הסרט ושוב ב-2002 במשחק "Kingdom Hearts". הוא הקליט את הסיפור "The White City" בארבעה אלבומים עבור סדרת האלבומים "Late Night Tales". בעיבוד לתסכית רדיו של "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו גילם בלסד את דמותו של ז'אן ולז'אן. בשנות השמונים של המאה העשרים היה בלסד המספר בסדרה לילדים של המגזין "Story Teller". עוד הציג בלסד פרסומות לטלפונים סלולריים של חברת אורנג'.
ב-2002 שיחק בתפקיד הברון בומברסט בגרסת המחזמר לספר "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" בניהולו של אדריאן נובל מהלהקה השייקספירית המלכותית. מדצמבר 2005 עד ינואר 2006 כיכב בהפקת פנטומימה של "פיטר פן" לצדה של קרסטין או'בריין, מנחת הטלוויזיה של CBBC, בתיאטרון ריג'נט באיפסוויץ'. ב-2007 וב-2008 גילם באותו מחזה את קפטן הוק בתיאטרון גרוב שבדאנסטבל. הוא שיחק שוב באותו תפקיד בחג המולד של 2008 בפיירפילד הולס שבקרוידון. בחג המולד 2006 הציג הפקה של "סינדרלה" בווירג'ין רדיו ובכיכובם של דייוויד טננט, טנדי ניוטון ואחרים.
באוקטובר 2008 החל בלסד לדבב לאנגלית את משחק הטלוויזיה היפני "Unbeatable Banzuke" בערוץ צ'אלנג', בשם הבמה "בנזוק בריאן". הוא המספר בסדרת הטלוויזיה "Crash Test Dummies" של Sky 1, בכיכובם של סטיב מארש ודן רייט. ב-2008 דיבב את דמותו של בוב בסדרה "קיקה ובוב", כמו כן החל מ-2004 דיבב את "גרמפי רביט" בסדרת האנימציה "Peppa Pig".
בלסד ניסה לטפס על האוורסט שלוש פעמים, והגיע לגובה של 8,600 מ' ב-1993 ולגובה של 7,700 מ' ב-1996, אך לא הצליח להגיע לפסגה. הוא טיפס לפסגת הר אקונקגווה שבארגנטינה והקילימנג'רו שבטנזניה. בלסד הוא האדם המבוגר ביותר שהגיע לקוטב המגנטי הצפוני במסע רגלי.
חיים אישיים
בלסד חי בווינדלסהם שבסארי. ב-1978 נשא לאישה את השחקנית הילדגרייד ניל, ובתם רוזלינד אף היא שחקנית. לצדה של בתו רוזלינד הופיע בלסד בסדרה "רופאים". יש לו כלבים אחדים והוא פטרון של המקלט לבעלי חיים "Hopefield Animal Sanctuary".
ב-19 בינואר 2015 התמוטט בלסד על הבמה במהלך הופעה ב"המלך ליר" יחד עם גילפורד שייקספיר קומפני. בהצגה השתתפה גם בתו רוזלינד. רופא מהקהל טיפל בו וכעשרים דקות אחר כך חזר לבמה והמשיך בהצגה. ב-30 בינואר הוכרז שבעצת הרופא שלו בלסד נאלץ לוותר על התפקיד.
איחוד רשויות מקומיות
בתולדות השלטון המקומי בישראל בוצעו כמה וכמה איחודים של רשויות מקומיות – עיריות, מועצות מקומיות, או מועצות אזוריות.
קשיים בדרך לאיחוד
תהליך האיחוד נחשב מאז ומתמיד יעד תקציבי של משרדי האוצר והפנים, אשר ביקשו לייעל את המנגנונים של רשויות הסמוכות זו לזו, ומהלך של איחוד ביניהן נראה טבעי. בדרך כלל התגלה קושי בביצוע. הסיבות העיקריות הן:
בנוסף לכל אלו, נחשבים הליכי האיחוד בעייתיים מבחינת הביצוע שלהם הכרוך בקשיים בירוקרטיים שונים.
האיחוד הגדול - איחוד 2003
איחוד הרשויות הגדול ביותר בוצע בשנת 2003 על ידי ממשלת הליכוד ביוזמת שר האוצר בנימין נתניהו ושר הפנים אברהם פורז, כחלק מחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל. במסגרתו אוחדו המועצות המקומיות, העיריות והמועצות האזוריות המפורטות להלן. במהלך השנים שלאחר האיחוד, בוטלו ארבעת האיחודים שבוצעו במגזר הערבי והדרוזי, ונותרו על כנם שבעה האיחודים שבוצעו במגזר היהודי.
איחוד היישובים בית אריה ועופרים
בשנת 2004 אוחדו היישובים הסמוכים עופרים שהיה שייך למועצה אזורית מטה בנימין ובית אריה, היישוב שנוצר הוא בית אריה-עופרים.
איחוד היישובים מהמועצה האזורית אפעל שפורקה
לאחר פירוק של מועצה אזורית אפעל שבבקעת אונו, היישובים רמת אפעל וכפר אז"ר סופחו לעיריית רמת גן והיישוב רמת פנקס סופח לעיריית אור יהודה. האיחודים בוצעו בפועל בתחילת שנת 2008.
איחוד בת ים
בשנת 2009 הוקמה על ידי משרד הפנים ועדה לחקר הגבולות בין בת ים לחולון וראשון לציון. הוועדה קבעה שיש פערים גדולים בין בת ים והערים השכנות בכל הקשור במשאבי קרקע ושימושים עסקיים במקרקעין. עם זאת היא לא המליצה לשנות את הגבולות בין הערים.
לפי העתירה, בת ים מופלית לרעה בהיקף שטחי המסחר והתעסוקה לעומת שכנותיה, וכך הכנסותיה נפגעות משמעותית. לטענתה, יש עיוותים היסטוריים בחלוקת הקרקעות בגוש דן. העיוותים נוגעים לשטח גאוגרפי מצומצם של בת ים, לצפיפות אוכלוסין גבוהה ולמחסור בשטחי תעסוקה ומסחר שהגבילו מאוד את אפשרות העירייה להפיק הכנסות מארנונה ומהיטלי פיתוח.
בעקבות העתירה, הודיע שר הפנים גדעון סער על הקמת ועדה לחקר גבולות בין תל אביב ובת ים, כאשר ועדה זו עשויה אף לבדוק את האפשרות לאיחוד בין שתי הערים, שביניהן יש רצף טריטוריאלי.
עיירת בת ים התנגדה לאיחוד עם תל אביב במתכונת שעמדה על הפרק, והביעה את החשש שהאיחוד יהפוך את בת ים ל"דרום תל אביב" וכך סוברים חלק מתושבי העיר. מנגד, אחרים מן התושבים בבת ים ובתל אביב תומכים ביוזמה לאחד את תל אביב ובת ים, והם הקימו את "התנועה לאיחוד המטרופולין", אשר תומכת ביוזמה לאחד את בת ים עם תל אביב.
ב-8 ביוני 2021 בוטלה היוזמה לאיחוד בין שתי הערים.
איחוד מעלה שומרון וקרני שומרון
ב-7 בספטמבר 2020 חתמו שר הפנים אריה דרעי ואלוף פיקוד המרכז תמיר ידעי על איחוד מוניציפלי בין מעלה שומרון למועצה המקומית הסמוכה קרני שומרון בעקבות המלצת ועדת הגבולות של משרד הפנים. לפני האיחוד מעלה שומרון היה שייך למועצה האזורית שומרון. המועצה המקומית לאחר האיחוד נשארה להקרא קרני שומרון.
איחוד שערי תקווה ועץ אפרים
בסוף מאי 2022 מינתה שקד את אבי רואה ליו"ר המועצה המקומית שער השומרון.
תוכניות עתידיות
ב-23 ביולי 2018, אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוכנית מתאר ארצית (תמ"א 35) אשר במסגרתה, בתקופה הקרובה, מתוכנן סיפוחם של כ-20 מושבים לערים שצמודות להם. ביניהם:
נכון לתחילת 2023, אף ישוב מהרשימה לא סופח.
בשנת 2015, ועדת הגבולות של משרד הפנים החלה לדון בשינוי תחום השיפוט בין כוכב יאיר צור יגאל לבין מועצה אזורית דרום השרון. ההצעה שעומדת על הפרק היא שהיישוב צור יצחק, השייך למועצה אזורית דרום השרון, יועבר לתחום אחריותה של המועצה המקומית כוכב יאיר-צור יגאל.
באפריל 2022, שרת הפנים, איילת שקד חתמה על ההחלטה העקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה ולהיפרד ממועצה אזורית מטה יהודה. צור הדסה הוא ישוב המונה מעל 10,000 תושבים, עם צפי גידול לכ-25,000 תושבים ובעתיד מתוכנן להפוך לעיר. צו הקמת היישוב ייחתם בעוד כשנה לאחר סיום הליכי הפירוק, סיכום ההיפרדות הנכסית ומתן מענה לסוגיות הכלכליות הן למטה יהודה והן לצור הדסה.
באפריל 2022, שרת הפנים, איילת שקד חתמה על ההחלטה לסיפוח הכפר הערבי הלא חוקי דהמש לרמלה. החלטה התקבלה אף על פי שהוועדה שמונתה להסדרת מעמד הכפר המליצה על צירופו לרמלה רק בעדיפות שנייה – כשהעדיפות הראשונה הייתה לספח את הכפר למועצה אזורית שדות דן. גם תושבי הכפר רצו להצטרף למועצה האזורית שדות דן. כמו כן, קיימת התנגדות של עיריית רמלה והם מתכוונים לעתור לבג"ץ.
ג'ון וינדהם
ג'ון וינדהם פארקס לוקאס בניון האריס (באנגלית: John Wyndham Parkes Lucas Beynon Harris; 10 ביולי 1903 - 11 במרץ 1969) שנודע בשם העט ג'ון וינדהם היה סופר מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטיי בריטי.
בכתביו המוקדמים השתמש וינדהם בצירופים שונים של שמותיו כגון "ג'ון בניון" או, לוקאס פארקס". בדוגמה אחת, The Outward Urge, השתמש למעשה בשני השמות "ג'ון וינדהם" ו"לוקאס פארקס" בטענה, שמדובר בשני מחברים המשתפים פעולה בכתיבה.
קורות חיים
וינדהם נולד בכפר סמוך לברמינגהאם, אנגליה. הוא חי באדג'בסטון עד שמלאו לו שמונה, כאשר הוריו, ג'ורג' בניון האריס וגרטרוד פארקס, נפרדו. לו ולאחיו, הסופר ויויאן בניון האריס, לא היה עוד בית קבוע ומסודר לאחר מכן והוא גדל בשורה של פנימיות אנגליות. משך הזמן הרב ביותר השהה במקום אחד היה בפנימיית בידיילס (1918–1921) שאותה עזב בגיל 18. אף על פי כן, אחיו ויויאן אומר, שהיו לו ילדות ונעורים נפלאים.
אחרי שסיים את בית הספר, למד זמן מה חקלאות, שינה את דעתו בנוגע להליכה לאוניברסיטת אוקספורד וניסה כמה דרכים להתפרנס, אבל בעיקר סמך על הקצבה קבועה ממשפחתו. בסופו של דבר פנה לכתיבה בשכר בשנת 1925, אבל לפני שבחר בעיסוק זה, ניסה לשלוח ידו בכמה מקצועות אחרים, כגון משפטים, גרפיקה שימושית ופרסום. במהלך שנות ה-30 כתב סיפורים רבים, בעיקר לכתבי עת אמריקאיים. נוסף למדע בדיוני, כתב גם כמה סיפורי בלשים.
בין השנים 1940 ו-1943 היה וינדהם עובד מדינה בממשלה הבריטית, במדור הצנזורה. הוא התגייס לצבא, שם שירת כמפענח צפנים בחיל האותות המלכותי, בעוד מועד להשתתף בנחיתה בנורמנדי.
בשנת 1963 נשא לאישה את גרייס וילסון. הם התגוררו במשך כל חייהם המשותפים סמוך לפטרספילד, המפשייר, ממש ליד בית ספרו האחרון בשורה, בידיילס.
יצירות חשובות
ארבעת הרומנים הראשונים, שנכתבו על פני תקופה קצרה למדי בשנות ה-50, נחשבים על דעת הרוב כפסגת יצירתו. באשר לשניים האחרונים, הדעות נחלקות, אבל יש להם מעריצים משלהם. הוא כתב גם כמה סיפורים קצרים שונים באיכותם, החל במדע בדיוני קשה ועד להיתולי. ראויים במיוחד לציון הם Consider her Ways, The Wheel, Pillar to Post.
סגנון
הרקע לרוב ספריו של וינדהם הוא המעמד הבינוני האנגלי בן-ימינו והם נושאים אופי של אנגליות מיושנת, המצטיירת כיוצאת דופן או נפוחת חשיבות, תלוי בזווית הראיה של הקורא. בריאן אולדיס, גם הוא סופר מדע בדיוני בריטי, הכתיר אחדים מהם בתואר המזלזל "אסונות בית". גישה זו מצד וינדהם הייתה תגובת-נגד למה שתיאר כסגנון של "גנגסטרים גלקטיים באופרת חלל" שאפיין חלק גדול מן המדע הבדיוני עד אז, אבל בסופו של דבר יכולות להיות לה מגבלות משלה. יש הסבורים, כי היחיד בין ספריו החשובים שאיננו מתרחש ברקע זה, The Chrysalids, הוא הטוב ביניהם.
תחנת הרכבת טוקיו
תחנת הרכבת טוקיו (ביפנית: 東京駅) היא תחנת רכבת גדולה בסמוך לארמון הקיסרי שבמרכז טוקיו. היא התחנה העמוסה בעולם מבחינת מספר הרכבות שחולפות בה והתחנה החמישית ביפן מבחינת תפוקת נוסעים. התחנה משמשת בסיס לקווי השינקנסן של יפן, והקווים היוצאים ממנה מגיעים אל כל רחבי המדינה. בתחנה נמצאת גם תחנה של הרכבת התחתית של טוקיו ותחנת אוטובוסים מרכזית גדולה.
היסטוריה
בשנת 1889 הכינה הוועדה המקומית של טוקיו תוכניות לבניית קו רכבת מסועף שיחבר את הטרמינל הראשי של טוקאידו בשינבאשי אל מסוף ניפון (כיום טוהוקו), באוטנו. בשנת 1896 החלו העבודות להקמת התחנה אל מול הגנים של הארמון הקיסרי.
הבנייה התעכבה בשל פרוץ מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, והחלה לבסוף בשנת 1908. בניין התחנה בן שלוש הקומות תוכנן על ידי האדריכל טטסונו קינגו (שתכנן גם את תחנת מנסייבאשי ואת בנק יפן) כחגיגה מאופקת של הניצחון היקר של יפן במלחמת רוסיה–יפן.
תחנת טוקיו נפתחה ב-20 בדצמבר 1914 עם ארבעה רציפים; שתי רכבות חשמליות (קווים ימאנוט/קיהין-טוהוקו), ושתי רכבות לא-חשמליות (רציפי קו טוקאידו הנוכחיות). קו האספקה הראשי של צ'ו לתחנה הושלם בשנת 1919 ונעצר בתחילה ברציף שמשמש כיום את הרכבות בקווים ימאנוטה/קיהין-טוהוקו. בתקופה מוקדמת זו, היו בתחנות רק שערים בצד של שכונת המרונוצ'י, כאשר הצד הצפוני משמש ליציאה והדופן הדרומית משמשת כניסה.
קיריאקוס מיצוטאקיס
קיריאקוס מיצוטאקיס (ביוונית: Κυριάκος Μητσοτάκης; נולד ב-4 במרץ 1968) הוא פוליטיקאי יווני, המכהן החל מיולי 2019 כראש ממשלת יוון. מיצוטאקיס הוא יושב ראש מפלגת דמוקרטיה חדשה.
ראשית חייו, השכלה וקריירה מקצועית
קיריאקוס מיצוטאקיס נולד בשנת 1968 באתונה כבנם של הפוליטיקאי קונסטנדינוס מיצוטאקיס, לימים ראש מפגלת הדמוקרטיה החדשה וראש ממשלת יוון, ושל מריקה לבית יאנוקו. זמן קצר לאחר לידתו, נכנס אביו לכלא בהאשמת ניסיון הפיכה והצליח לברוח לפריס בעזרתו של שר החוץ הטורקי דאז, איהסן סברי קליינגיל. בגיל 6 חזר עם משפחתו לאתונה. בשנת 1986 החל ללמוד במכללת אתונה, ממנה עבר ללימודי חברה אוניברסיטת הרווארד, בה למד 4 שנים, ואף קיבל את פרסי הופס וטוקוויל. בין השנים 1992–1993 למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1993 חזר להרווארד, בה למד מנהל עסקים.
בשנת 1990 מיצוטאקיס הבן עבד כאנליסט פיננסי בסניף של בנק צ'ייס בלונדון. לאחר שנה חזר ליוון על מנת להשלים שירות צבאי בחיל האוויר היווני. בשנת 1995, עת סיים את לימודיו, התמנה ליועץ תקשורת וכלכלה בחברת מיקנזי. בשנת 1997 התמנה למנהל השקעות בכיר, בעסקאות הון סיכון ועסקאות הון פרטיות בחברת אלפא ונצ'רס, חברת בת של אלפא בנק. בשנת 1999 ייסד את קרן הון סיכון NBG, שעבדה עם הבנק הלאומי של יוון, בה שימש כמנכ"ל עד אפריל 2003
קריירה פוליטית
בשנת 2000 שימש כיועץ קמפיין של מפלגת דמוקרטיה חדשה לקראת הבחירות לפרלמנט היווני, שנערכו באותה שנה. בבחירות 2004, מיצוטאקיס התמודד בפריימריז למפלגה בקהילת "אתונה B", וסיים במקום הראשון.
ב-24 ביוני 2013 מיצוטאקיס מונה לשר הרפורמה בממשלתו של אנטוניס סמאראס. בתקופתו כשר הרפורמה, מיצוטאקיס החיל רפורמות ארציות מקיפות על ידי ארגון מחדש של מוסדות, מבנים ותהליכים. הוא תמך בעקביות בצמצומים הדרסטיים של המגזר הציבורי והרפורמה המבנית של מינהל המס. בינואר 2015 סיים את תפקידו כשר ושימש כנציג המפלגה בדיונים בפרלמנט.
לאחר הפסד המפלגה בבחירות 2015, הודיע סמאראס על התפטרותו מראשות המפלגה. לאחר פרישתו, מיצוטאקיס הכריז כי יתמודד על ראשות המפלגה. בסבב הראשון, מיצוטאקיס סיים במקום השני ועלה לסיבוב השני בו ניצח את פאנגליס מיימראקיס לאחר שגרף כ-52% מהקולות.
ראש ממשלת יוון (2019 ואילך)
בשנת 2019 הוביל את דמוקרטיה חדשה, לזכייה ב-33% מהקולות לפרלמנט האירופי. עקב הצלחתו בבחירות אלו, הוקדמו הבחירות לפרלמנט היווני ל-7 ביולי 2019. בבחירות אלו, זכתה מפלגתו ל-39.85% מהקולות, אשר הקנו לה 158 מקומות בפרלמנט היווני. יממה לאחר מכן, מיצוטאקיס הושבע כראש ממשלת יוון.
ממשלתו התמודדה עם מגפת הקורונה ביוון והשפעותיה השונות.
ביוני 2020, ביקר לראשונה בישראל מאז מינויו.
באוגוסט 2020 חתמו יוון ומצרים על הסכם המגדיר אזור כלכלי בלעדי בין שתיהן במזרח הים התיכון.
היחסים בין יוון לטורקיה בתקופתו נעו בין מתיחות לשיחות לצורך ישוב המחלוקות בין המדינות.
ביולי 2022 נחשף כי הטלפון של מנהיג אופוזיציה ניקוס אנדרולאקיס נוטר על ידי שירות המודיעין הלאומי EYP ועל ידי רוגלת פרדאטור. שירות המודיעין היה נתון תחת סמכותו של מיצוטאקיס. עד לכהונתו כראש הממשלה, השירות היה תחת סמכות משרד הפנים. מיצוטאקיס הכחיש מודעות לריגול אחריו. בעקבות חשיפת הפרשייה, נשמעו קריאות לפרישתו של ראש הממשלה, והייתה צפויה להיפתח חקירה פרלמנטרית בנושא.
חיים אישיים
מיצוטאקיס הוא בנו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס שכיהן כראש ממשלת יוון בשנים 1990–1993, אחיה של שרת החוץ לשעבר דורה בקויאניס (2006–2009) ודודו של ראש עיריית אתונה, קוסטאס בקויאניס.
משנת 1997 נשוי מיצוטאקיס למָרֶוָה (מריה-אווה וירג'יניה) גרבובסקי-מיצוטאקיס (ביוונית: Μαρέβα Γκραμπόφσκι-Μητσοτάκη), בנקאית השקעות ילידת אתונה (1967), בת לאב פולני ואם יווניה ממוצא מצרי. לזוג שלושה ילדים: סופיה, קונסטנדינוס (קונסטנטין) ודפני.
בנוסף ליוונית, מיצוטאקיס דובר אנגלית, גרמנית וצרפתית.
מחוזות ונואטו
מחוזות ונואטו אלו ששת המחוזות של מדינת ונואטו, אשר מחולקים גם הם לנפות. בדרך כלל הנפה מהווה אי ספציפי. שמות המחוזות באנגלית מורכבות מאותיות הראשונות של האיים המרכיבים את המחוז.
מהפכות 1848 בצרפת
מהפכות 1848 בצרפת אשר החלו במהפכת פברואר, היו חלק ממהפכות אביב העמים שהתרחשו בצרפת, והביאו להפלת המונרכיה של יולי, ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. הרפובליקה השנייה לא החזיקה מעמד זמן רב, ובדצמבר 1848 נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, ושלוש שנים לאחר מכן הוא הפך לקיסר והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה.
רקע
מהפכת יולי 1830 העלתה לשלטון בצרפת את המלך לואי פיליפ, אשר תקופת מלכותו כונתה "המונרכיה של יולי". המלך החדש היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי בלבד, כי אם צעד בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד גם את הצעדים הנוספים, ולדרוש את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
הבורגנים שעמדו מאחורי מהפכת יולי 1830 לא היו קיצוניים כקודמיהם (אנשי "שלטון הטרור" של מקסימיליאן רובספייר). הם רצו מלוכה חוקתית, המרוסנת על ידי פרלמנט פעיל ובעל סמכויות. המלך שראו ההמונים אל מול עיניהם היה סמכותי ופעיל, אך לא קיצוני וקלריקלי. נפוליאון הבאיש בעיניהם את הרפובליקניות, והדמוקרטיה הייתה אך ניסוי שיש לנסותו במנות קטנות. לואי פיליפ התאים לרצונם ולשאיפותיהם של אנשים אלו. מלכתחילה עמדו כנגד משטר זה גורמים רבי עוצמה - הרפובליקנים, הבונפרטיסטים והכנסייה. המעמד הבינוני היה חזק מספיק לכפות את "המונרכיה של יולי". לא ברור עד כמה היה חזק ברצונו להמשיך בשיטת ממשל זו.
הממשלה החדשה עמדה כנגד גורמים מהפכניים, רפובליקניים ואף סוציאליסטים. ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, ורפובליקה הוכרזה.
מהפכת פברואר
שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה. צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא השתהתה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה. כבר ביולי 1847 התגברה הפעילות נגד המשטר, ובבחירות בפברואר 1848 גבר מאוד כוח הרפובליקנים והליברלים.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר 1848, יצאו התושבים והפגינו ברחובות, דבר שהגיע להתקוממות עממית. עד מהרה איבדה הממשלה שליטה בהמון, והחלה יורה על המפגינים. כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, הודיע המלך ב-24 בפברואר על ויתור על כיסאו לטובת נכדו ויורשו בן התשע - הנסיך פיליפ, רוזן פריז. לואי פיליפ נמלט מן הבירה בשם בדוי, בחששו מגורל דומה לזה של לואי השישה עשר. את השלטון תפסה קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, אשר הכריזו על הקמת רפובליקה, "הרפובליקה הצרפתית השנייה", שבראשה יעמוד כנשיא דיפון דה ל'אור. היה זה סופה של "המונרכיה של יולי".
מהכרזת הרפובליקה ועד לבחירות
ממשלה זמנית זו, כללה פרט לנשיא דה ל'אור, גם את המשורר אלפונס דה למרטין כשר החוץ (למרטין הוא שהכריז על הרפובליקה, והיה בתחילה הכוח המניע מאחורי האירועים), ואת הרדיקל הדמוקרטי, אלכסנדר אוגוסט לדרי-רולן, כשר פנים.
אך ממשלה זו נתקלה עד מהרה בממשלה יריבה שהקימו הסוציאליסטים הרפובליקנים בבניין העירייה של פריז. ממשלה זו כללה אישים כלואי בלאן, ופועל מן ההמון בשם "אלבר" שנבחר כמחווה לפועלים. משא ומתן הוביל ליצירת ממשלה מאוחדת, אשר האלמנט המוביל בה היה הרפובליקנים המתונים. עדיין נותרו בעינם חילוקי הדעות - הרפובליקנים הקיצוניים, מניפי הדגל האדום, אשר ראו כי חילופי המשטר בשישים השנים האחרונות לא הביאו לידי שיפור במצבו של האזרח הפשוט, דרשו רפורמות מקיפות, שעיקרן סיום זכויות היתר של בעלי הרכוש, בעוד המתונים, אשר הניפו את הטריקולור, רצו לשמור את המוסדות החברתיים הקיימים.
ההחלטה המשמעותית הראשונה של הממשלה החדשה הייתה ההצהרה מ-24 בפברואר כי תתקיים פניה אל העם להכריז על רפובליקה, וכי החלטה זו תתקבל על ידי הצבעה בבחירה כללית, שתיערך ב-23 באפריל.
בינתיים עסקה הממשלה הזמנית בשיפורים וברפורמות, כאשר משקלם של הסוציאליסטים בממשלה היה מעל ומעבר להשפעתם מחוץ לגבולות פריז. הממשלה הכריזה על "הזכות לעבוד" והקימה "סדנאות לאומיות" ששימשו כמעין לשכות עבודה. "פרלמנט תעשייתי" הוקם בארמון לוקסמבורג בהנהגת לואי בלאן, ועסק בהכנת תוכניות לארגון מחדש של העבודה, ולבסוף, הוכרז כי הקריטריון הכספי לצירוף למשמר הלאומי מבוטל, ונשק ניתן לפועלים. הסוציאליסטים יצרו באופן זה מדינה בתוך מדינה, שלה ממשלה משלה, ארגונים משלה, וצבא משלה.
בחירת האספה הלאומית, ומרידת יוני
בפרק זמן זה, שבין ההכרזה על הבחירות והבחירות עצמן, עשתה לה כנפיים השמועה בדבר הרדיקלים בפריז, העושים ניסיונות חברתיים קיצוניים, שמטרתם להחזיר את שלטון הטרור, כפי שהיה בימי המהפכה הצרפתית, ההמון הצרפתי, אשר קיבל את זכות ההצבעה (מספר בעלי זכות ההצבעה עלה ממאתיים אלף לתשעה מיליון), הנחיל לרדיקלים ולסוציאליסטים תבוסה מכרעת. האספה המכוננת החדשה הייתה מורכבת מגורמים מתונים, וממלוכנים, תומכיו של לואי פיליפ. רצונם של הסוציאליסטים להשליט את עקרונותיהם באמצעות תמיכה עממית נופץ. אך הם לא התכוונו לוותר ללא מאבק. למרות הדומיננטיות של מפלגת ה"טריקולור" בממשלה הזמנית שהוקמה, עדיין היה הזרם ה"אדום" חזק מאוד בקרב ההמון הפריזאי.
העימות היה בלתי נמנע, וב-15 במאי פרץ המון מזוין בהנהגת הסוציאליסטים בלאנקי, רספיי ובארבס, אל אולם האספה. הכח הסוציאליסטי הובס על ידי הגדודים של המשמר הלאומי הבורגני. בלאנקי ובארבס, וכן הפועל אלבר הושלכו אל הכלא, ולואי בלאן נמלט על נפשו, אך האווירה נותרה טעונה.
הממשלה החדשה עמדה בפני משבר נוסף שיצרו "הסדנאות הלאומיות". אלו הבטיחו לפועלים שכר יומי של פרנק אחד, אם לא ימצאו עבודה. שכר זה נראה אטרקטיבי, עד כדי כך שפועלים מכל רחבי צרפת עזבו את מקום עבודתם ונהרו אל "הסדנאות הלאומיות" על מנת לחיות חיי בטלה ולקבל פרנק אחד ליום. כך נוצר מעמד של אנשים בלתי מרוצים באופן תמידי אשר גדש את הגדודים שנהרו אל הדגל האדום, ונוצר עומס פיננסי על המדינה, שלא היה יכול להימשך זמן רב מבלי שהדבר יוביל לפשיטת רגל.
ב-21 ביוני הכריזה הממשלה כי העובדים בסדנאות הלאומיות צריכים להתפזר בתוך שלושה ימים, וכי אלו מהם הכשירים לעבודה יגויסו לצבא. הכרזה זו גרמה להתמרדות מיידית. בין 24 ביוני ו-26 ביוני פרצה לחימה בין החלק התעשייתי, המזרחי, של פריז, בו התבצרו העובדים, ובין החלק המערבי, בו שלט הגנרל לואי אז'ן קאויניאק אשר הכריז על עצמו כדיקטטור. קאויניאק השמיד את המתנגדים באש תותחים שכוונה אל המתרסים, ולאחר מכן, מששככו הקרבות הגיע גל של הוצאות להורג והגליות. המפלגה הסוציאליסטית רוסקה, אך גררה בעקבותיה את הרפובליקה. הרפובליקה איבדה את הפופולריות שלה בקרב האיכרים, כאשר הכריזה על מס של 45 סנטימים, שייגבה מהם על מנת למלא את קופת המדינה הריקה. הבורגנים נחרדו מן הכוח שהופנה כלפי הפועלים, ומהקיפאון שנוצר במשק הצרפתי. מאזן הכוחות בחברה הצרפתית, אשר התערער עקב הענקת זכות הבחירה לכל, היה זקוק ליד חזקה שתייצב אותו. וזו לא איחרה לבוא.
בואו של לואי נפוליון
ב-4 בנובמבר 1848, אושרה החוקה החדשה, אשר הייתה בפירוש תוצר של ידיים בלתי מנוסות. החוקה הכריזה על רפובליקה דמוקרטית, בחירה ישירה וכללית, והפרדת הרשויות. מועצה מחוקקת אחת בת 750 חברים תיבחר לתקופה של שלוש שנים, והיא תצביע על החוקים שיוכנו עבורה על ידי מועצת מדינה שתיבחר לתקופה של שש שנים. הרשות המבצעת תהיה בראשות נשיא שייבחר לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות וישירות, אך לא יוכל להעמיד עצמו לבחירה נוספת, הוא יבחר בשריו, ויהיה אחראי כלפי המועצה המחוקקת. הוחלט כי שינויים בחוקה יוכנסו רק כאשר יזכו ברוב של שלושה רבעים מן הקולות בשלוש הצבעות בגוף שיוקם במיוחד לצורך זה, דבר שהפך את השינוי לבלתי אפשרי כמעט.
בבחירות לנשיאות התמודד המועמד הסוציאליסטי לנדרו-רולן, המועמד הרפובליקני קויניאק, ונציג המפלגה הקיסרית החדשה, לואי נפוליאון, אשר שב מגלות ונבחר לאספה בבחירות שהתקיימו באפריל. נפוליון קיבל את תמיכת המונרכיסטים, שהונהגו על ידי אדולף תיאר, והצליח לעורר את אהדת העם כמעט בכח שמו בלבד. בבחירות שהתקיימו ב-10 בדצמבר קיבל נפוליון מעל לחמישה מיליון קולות, בעוד שקויניאק קיבל כמיליון וארבע מאות אלף קולות.
לאחר מכן
למשך שלוש שנים לאחר בחירתו של לואי נפוליאון התקיים מאבק בין האספה הלאומית לבין לואי נפוליון. הוא בחר את שריו מקרב מתנגדי הרפובליקה, "אורליאניסטים" (תומכי המלך המודח לואי פיליפ). הוא רכש את תמיכת המפלגות הראקציונריות, אך לא היה מחויב לאף אחת מהן.
לואי נפוליאון היה עתה שליט בעל כח רב, אך ההתנגדות למשטרו באה דווקא מתוך ממשלתו פנימה. שריו המונרכיסטים והאורליאניסטים, והאספה הלאומית אשר תמכה בהם, ראו בו אך כלי לראקציה חברתית, שתוביל בסופו של דבר להחזרתה של המלוכה. העימות היה בלתי נמנע.
באוגוסט 1850 יצא נפוליון במסע לאורכה ולרוחבה של צרפת והטיף לשינויים חוקתיים. הוא הצליח להעביר לצידו את הצבא, ואף ביטל את חוק הבחירות על מנת להחזיר לצידו את הפועלים.
בדצמבר 1851 ראה לואי נפוליון את ההזדמנות שלו. ב-2 בדצמבר הוא פיזר את ממשלתו, הכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים. נציגי האספה הישנה אשר התכנסו למחות על צעדים אלו פוזרו בכח הזרוע על ידי הצבא. ניסיון להתקוממות בו השתתף אף ויקטור הוגו נכשל אף הוא. ב-20 בדצמבר אישר את השינויים החוקתיים משאל עם.
הצעד הבא, שאכן ננקט עד מהרה, היה ההכרזה על לואי נפוליאון כ"קיסר נפוליאון השלישי". היה זה סופה של הרפובליקה השנייה, ותחילת תקופת הקיסרות השנייה.
ויוואן דנון
ז'אן-דומיניק ויוואן דֶנוֹן (בצרפתית: Jean-Dominique Vivant Denon; 4 בינואר 1747, שאלון-סור-סון, צרפת – 27 באפריל 1825, פריז, צרפת) היה צייר, תחריטן, סופר, דיפלומט, ארכאולוג ואספן אמנות; נמנה עם חלוצי האגיפטולוגיה המודרנית והיה המנהל הראשון של מוזיאון הלובר.
קורות חייו ופועלו
דנון למד משפטים, אך העדיף לימודי רישום וציור והשתלם באמנות התחריט. הודות לקשריו עם אנשי חצרו של לואי ה-15 מונה לאוצֵר של אוסף המטבעות והמדליות המלכותי ושל אוסף אבני החן של מאדאם דה פומפדור.
את דרכו בשירות החוץ החל ב-1773 כמזכיר בשגרירות צרפת בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בסטוקהולם ובז'נבה. מ-1779 עד 1785 מילא תפקידים שונים בשגרירות צרפת בממלכת נאפולי. בתקופה זו ערך מסעות לדרום איטליה, לסיציליה ולמלטה, עסק בציור מונומנטים עתיקים, ביצירת תחריטים וכן באיסוף ממצאים ארכאולוגיים וחפצי אמנות ומסחר בהם. בשל הישגיו האמנותיים התקבל ב-1787 כחבר באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול. ב-1788 השתקע בוונציה. בפרוץ המהפכה הצרפתית שהה באיטליה, אך נאלץ לחזור לפריז ב-1793, בעיצומו של שלטון הטרור. שם נעצר וניצל מהוצאה להורג בזכות ידידותו עם הצייר ז'אק-לואי דויד. רובספייר אף מינה את דנון ל"אמן הרפובליקה". קשריו של דנון עם ז'וזפין דה בּוֹאַרנֵה קירבוהו לחוגו של הגנרל הצעיר נפוליאון בונפרטה.
דנון ליווה את נפוליאון במסעו הצבאי למצרים ב-1798–1801 כיועצו לנושאי אמנות. במצרים תיעד בסדרת רישומים את נופיה ואתריה ההיסטוריים. חיבורו "מסעות במצרים התחתית והעילית ב-1798 ו-1799", שכלל איורים רבים מעשה ידיו, ראה אור ב-1802, עוד לפני הפקת כרכי הסקר הנרחב של מצרים – Description de l'Égypte. דנון דאג להעברת חלק מאוצרות האמנות העתיקים של מצרים לפריז, ובכך הניח בסיס למדע האגיפטולוגיה המודרני.
בשובו ממצרים מונה דנון למנהל המוזיאון המרכזי לאמנויות, שיהיה ל"מוזיאון נפוליאון" ואחרי כן לַ"מוזיאון המלכותי של הלובר". ב-1803 התקבל כחבר במכון של צרפת. ב-1804 התמנה לתפקיד המנהל הכללי של המוזיאונים ברחבי צרפת, וב-1806 – לאחראי על עבודות האמנות במונומנטים מרכזיים המוקמים בפריז. ב-1808 הופקד על ניהול "הסלון של פריז" – התצוגה הרשמית השנתית של יצירות ציור ופיסול מטעם האקדמיה לאמנויות היפות. דנון ארגן וניהל את המשלחות לאיתור יצירות אמנות בארצות אירופה הכבושות, תפיסתן והעברתן לצרפת, ובכך העשיר את הלובר והפכו למוזיאון הגדול בעולם באותה תקופה. הוא מיצֵב את המוזיאון כמרכז למורשת תרבות עולמית, על-לאומית, וכמכשיר להקניית דעת.
דנון כיהן בתפקידיו אלה גם לאחר נפילת פטרונו נפוליאון ב-1814, אך פרש מהם ב-1816 לנוכח הרס מפעל חייו – התרוקנות הלובר מן האוצרות שהוחזרו, בהתאם להסדרים של קונגרס וינה, לארצות שמהן נלקחו. במקומו מונה הרוזן אוגוסט דה פורבן.
ויוואן דנון שלח ידו גם בכתיבה. הוא פרסם מאמרי ביקורת רבים בתחום האמנות. כתביו כללו גם יצירות אירוטיות. מלבד הנובלה "ללא מחר" (1776), יצר דנון סדרה של תחריטים פורנוגרפיים.
בשנותיו האחרונות התמקד דנון בטיפוח אוספיו הפרטיים בביתו שעל גדת הסן ברובע השביעי של פריז ובשכלול טכניקות להדפסי אבן (ליתוגרפיות).
דנון מת ערירי. את אוספיו הוריש לאחייניו והם הועמדו ללא שהות למכירה פומבית והתפזרו.
ב-1803 עוטר דנון באות לגיון הכבוד הצרפתי, וב-1812 הוענק לו התואר ברון. הדרומי בשלושת האגפים המרכזיים של מוזיאון הלובר נקרא על שמו – Denon. כמו כן נקרא על שמו מרכז המחקר של המוזיאון.