cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגביע הקדוש
אגדות מאוחרות
בסיפורו של וולפרם וון Eschenbach, הגביע נשמר בטירת mons salvationis) Munsalvaesche (, לאחר שהופקד בידי טיטורל (Titurel), מלך הגביע הראשון. יש שזיהו את הטירה עם אוצר מונסרט (Montserrat) שבקטלוניה, ספרד. בין הבולטים שבהם - נזירי מונסרט. סיפורים אחרים טוענים כי הגביע קבור מתחת לכנסיית רוסלין (Rosslyn) או שניתן למצוא את הגביע במעמקי המעיין בגלסטונברי טור (Glastonbury Tor). סיפורים שונים טוענים כי שושלת של מגינים שומרים על הגביע, או שהטמפלרים החביאו את הגביע באי אוק (Oak) המפורסם שבנובה סקוטיה. פולקלור מקומי באקוקיק (Accokeek) שבמרילנד טוען שהגביע הובא לעיירה בידי כומר על ספינתו של קפטן ג'ון סמית' מג'ימסטאון. קיימת השארה שהגביע היה בידי הקתרים והוברח ממונסגור זמן קצר לפני כיבושו.
ארבע עתיקות ימי-ביניימיות
במהלך ימי הביניים, היו ארבעה מועמדים בולטים לתפקיד הגביע הקדוש. כמה מהם, למשל הsanto cáliz מוולנסיה, מקושרים עם ה chalice (הכלי מהארוחה האחרונה).
מטפורה סתמית
אגדות הגביע הקדוש הן הבסיס למטפורה "הגביע הקדוש" בתרבות המודרנית, בעיקר בשפה האנגלית. יעד סופי, רחוק ובלתי מושג מוגדר לעיתים קרובות כ"גביע הקדוש" של אדם, ארגון או שטח מחקר. למשל, היתוך מבוקר או אנטי-גרביטציה מכונים לעיתים "הגביע הקדוש של הפיזיקה השימושית".
עיבודים מודרניים
סיפור הגביע וחיפושו הפכו פופולריים במאה ה-19, לאחר שספרות כדוגמת המחזור הארתוריאני אידיליות המלכים של אלפרד טניסון אזכרו אותו.
השילוב של קדושה מהוסה, הרמוניות כרומטיות ודימויים מיניים באופרה פרסיפל (Parsifal) של ריכרד וגנר העניק משמעות חדשה לנושא הגביע. בפעם הראשונה קושר הגביע, אשר הפיק עתה דם באופן מחזורי, עם פוריות מינית נשית. רצינות הנושא תומצתה גם בציורו של דנטה גבריאל רוזטי, בו אישה (שצוירה על פי ג'יין מוריס) אוחזת בגביע ביד אחת ומחווה תנועת ברכה בשנייה. ייתכן שהקישור לנשיות שואב מכך שהגביע הוא סמל פאלי נשי. אמנים נוספים, כולל ג'ורג' פרדריק ווטס וויליאם דייס ציירו גם הם נושאים הקשורים בגביע.
לאחר מכן הופיע הגביע בסרטים:
המדע הבדיוני לקח את החיפוש למרחב הבין כוכבי, באופן מטפורי ברומן נובה של סמואל ר' דלאני (1968) ובאופן מילולי באפיזודה Grail של סדרת הטלוויזיה בבילון 5 (1994) ובאנימה היפנית Sailor Moon.
הגביע השתלב בספרות ארתוריאנית מודרנית רבה, כגון יצירותיו של המשורר צ'ארלס ויליאמס (Taliessin Through Logres ו-Region of the Summer Stars) ויצירתה של הסופרת הפמיניסטית רוזלינד מיילס (Child of the Holy Grail). קיימת התייחסות לגביע גם ביצירות לא-בדיוניות, על פי רוב של מלומדים המפרידים בין הגביע והמיתוס הארתוריאני. כותבי דם קדוש, גביע קדוש טוענים כי ייתכן שישו נשא את מרים המגדלית לפני שנצלב, ושבעת צליבתו הייתה מרים המגדלית בהריון עם בתו, שרה. צאצאיו הפכו מאוחר יותר לשליטי השושלת המרובינגית הנמשכת, כביכול, עד היום. עבורם הגביע מהווה הופעה צדדית בלבד. בספר The Sign and the Seal, טוען גרהאם הנקוק כי סיפור הגביע מהווה תיאור מקודד של לוחות האבן שהיו לכאורה בארון הברית.
בספרו של אומברטו אקו, המטוטלת של פוקו אוסף אקלקטי של מיסטיקנים עסוק במרדף אחרי הגביע הקדוש, תוך עיסוק בלתי פוסק בשאלות מהותו וכוחו.
רב המכר של דן בראון, צופן דה וינצ'י, מבוסס אף הוא על הרעיון שהגביע האמיתי אינו כלי שתייה כי אם שרידיה הארציים של מרים המגדלית (אשר מוצגת שוב כאשתו של ישו), בתוספת מסמכים עתיקים המספרים כביכול את סיפורו האמיתי של ישו, שיעוריו ויורשיו. ברומן של בראון נרמז כי הגביע היה קבור תחת כנסיית רוסלין במשך שנים רבות, אך בעשורים מאוחרים שומרי הגביע העבירו אותו לתא סודי ברצפה מתחת לפירמידה ההפוכה בחזית מוזיאון הלובר. מובן שהמיקום המאוחר לא הוזכר מעולם בתורת הגביע העתיקה. אפילו כך, כה רב היה עניין הציבור בגביע הבדיוני, שהמוזיאון נאלץ לגדר בחבל את המיקום המדויק שהזכיר בראון, פן מבקרים יסבו נזק בניסיון להגיע לתא החבוי האמור להימצא במקום.
בסדרת הטלוויזיה עד עצם היום הזה בעונה החמישית של הסדרה, מסופר כי הקוסם מרלין קיבל את כוחותיו מן הגביע הקדוש. לאחר שמרלין וחברו ברחו מהצבא למדבר, הם רואים מרחוק את הגביע מנצנץ. לאחר שהם מתקרבים, חברו של מרלין מנסה לשתות מהגביע אך הופך בן רגע לאבק. מרלין מבקש רשות מן האלים לשתות, שותה מן הגביע ומקבל כוחות קסם. כמה רגעים לאחר ששתה מן הגביע, הופך המדבר שמסביבו ליער שבהמשך יקבל את השם קמלוט. אשתו לעתיד של מרלין, נימווי, שתתה אף היא מן הגביע, אך לא יכלה להשתלט על הכוח וכך הפכה לאפלה. בהמשך, מחליט מרלין להפוך את הגביע הקדוש לחרב אקסקאליבר.
הגביע במדע בדיוני
בסדרה סטארגייט SG-1 הגביע הקדוש (סנגראל) הוא נשק רב עוצמה אשר בעזרתו הביסו את האוריי.
לאורו נלך
לאורו נלך היא עמותה ישראלית העוסקת בקידום החינוך להתנדבות ולעשייה חברתית בקרב תלמידי תיכון בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 2000 לזכרו של הרב משה צבי נריה במטרה לחנך בני נוער למעורבות ולאחריות חברתית לאור מורשתו של הרב נריה. בבסיס פעילות העמותה עומד העיקרון לפיו ההתנדבות אינה רק אמצעי לסיוע לנזקקים, אלא היא מסייעת בגיבוש אישיותם של בני הנוער בתקופת התבגרותם ומשפיעה על עיצוב דמותם כבני אדם חיוביים ותורמים לחברה.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם בתי הספר התיכוניים, ובמסגרתה יוצאים אלפי בני נוער מדי שבוע להתנדבות קבועה הכוללת חונכות אישית של ילדים ומבוגרים ופעילות במוסדות חינוך, רווחה ובריאות. בנוסף, מפעילה העמותה מוקד התנדבות ארצי המקשר בין מתנדבים למוסדות, ארגונים ויחידים הזקוקים לסיוע.
בשנת תשע"ו התבצעה פעילות העמותה ב-80 ערים ויישובים בישראל וכללה 150 מוסדות חינוכיים השותפים לפעילות, ממגוון מגזרים ואוכלוסיות. לקראת סוף השנה הוענק לעמותה אות הנשיא למתנדב.
פעילות העמותה התרחבה עד לעיר טורונטו, שם היא מפעילה מתנדבים מישראל בישיבה התיכונית "אור-חיים" של רשת מרכז ישיבות בני עקיבא.
יהלי גת
יהלי גת (נולד ב-1959) הוא מפיק ובמאי סרטי תעודה ישראלי.
ביוגרפיה
גת למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה. עוסק בכתיבה, בימוי והפקת סרטי קולנוע וטלוויזיה, בעיקר תיעודיים. גת היה ממקימי הטלוויזיה הקהילתית בישראל. הוא מתמקד ביצירתו בעיקר בנושאים חברתיים הקשורים לצבא-חברה, שואה, פערים חברתיים ודת ומדינה.
גת היה חבר באיגוד המפיקים ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים. חתן פרס וולג'ין על הפקה במשותף עם דוד פישר של הסרט "רשימת אהבה", שנבחר כסרט התיעודי הטוב ביותר וקיבל את פרס אופיר לשנת 2000. בין היתר הפיק גם את הסדרה התיעודית בשמונה חלקים "מדינה במיל.". ביים את הסרטים "הרוח, החושך, המים", על נעמי שמר, ו"אוצר אושוויץ", על אוצר שהטמינו יהודים ליד מחנה ההשמדה אושוויץ וקבוצה היוצאת לחפשו. הסרט "זורם כנהר גדול" מ-2005 בהפקתו זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה. יצר את "חושפים את הגוף" לערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק העולמי.
כחלק מעידוד הקולנוע התיעודי קידם גת סטודנטים המביימים את סרט הגמר התיעודי שלהם במסגרת עמותת דוקווילג'.
גת נשוי ואב לארבעה.
סנדלים
סנדלים הם פריטי הנעלה המורכבים מסוליות המהודקות אל כף הרגל ברצועות או בחבלים העוברים מעל לקימור כף הרגל ומסביב לקרסול. בתקופות קדומות, לרבות ימי המקרא, היו הסנדלים פרטי הנעלה מקובלים ושרידיהם נמצאו אף בחפירות ארכאולוגיות ובאיורים עתיקים.
על אף שמקובל להגדיר את הסנדל כפריט הנעלה החייב לחשוף את רוב שטח כף הרגל ובמיוחד את אצבעות כף הרגל, לעיתים ההבחנה בין סנדל לסוג אחר של נעל מעורפלת. נעילה של סנדלים עשויה לנבוע ממספר סיבות כגון:
מלאכת תיקוני הסנדלים – סנדלרות, היא מן המקצועות המסורתיים העתיקים ביותר הנעלמת אט אט מנוף העולם התעשייתי המודרני.
סוגי סנדלים
בשוק ההנעלה קיימים סנדלים מסוגים ודגמים שונים המיוצרים ממגוון חומרים כמו עור וקש, שעם, בד, גומי, עץ ופלסטיק. לעיתים מתווספים אבזמים ותוספות שונות.
סנדלים תנ"כיים
סנדלים תנ"כיים הם סנדלים בעלי מבנה פשוט: סוליה אליה מחוברות שתי רצועות עור המהודקות לרוחב כף הרגל ומסביב לקרסול. העור ממנו מיוצרים הסנדלים צבוע לרוב בצבע חום או שחור. שמם ניתן להם בשל הענקתם לצבר מראה של דמות מקראית, אך ככל הנראה המקור הוא הופעתם בציורי קיר עתיקים ובממצאים ארכאולוגיים מימי קדם.
סנדלי אצבע
סנדלים בהם רצועה מפרידה בין בוהן הרגל לשאר האצבעות, סנדלים אלה מאפשרים חשיפה מרבית של כף הרגל והן מקובלות בעיקר על נשים.
סנדלי שורש
סנדלי שורש הוא שם המותג של סדרת הסנדלים שמייצרת חברת שורש אשר כוללת עשרות דגמים שונים לגברים, לנשים ולילדים. הסנדלים ידועים בעיקר בשל העובדה שסוליית הגומי שלהם אינה מחליקה גם בתנאי רטיבות. כמו כן, לכל דגם יש תכונות המייחדות אותו, כגון בולמי זעזועים ברמות שונות, יכולות נידוף זיעה, רפידות בעלות חומר אנטי-בקטריאלי ועוד.
סטיבן קפלן
סטיבן קפלן (נולד ב-5 באוקטובר 1953 בניו יורק, ארצות הברית) הוא פרופסור בחוג לימודי אפריקה ובחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים, עמד בראש בית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג באוניברסיטה העברית, והיה יו"ר הוועדה האקדמית המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים.
קפלן סיים את לימודי התואר הראשון במדעי היהדות באוניברסיטת ברנדייס (1975), את התואר השני בלימודי דתות באוניברסיטת הרווארד (1977) ואת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים (1982).
מתמחה בהיסטוריה של אתיופיה, יהודי אתיופיה גזע וגזענות ונצרות באפריקה, והוא אחד החוקרים המובילים בשאלת מוצא הקהילה היהודית באתיופיה, ביתא ישראל.
היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בשנים 2004 - 2006 וכן שימש כרכז התוכנית הבין-אוניברסיטאית ללימודי אפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתפקידו האחרון עמד בראש המכון למחקר על שם הרי ס. טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית. פרופ' קפלן כתב מספר ספרים עם ד"ר רות וסטהיימר.
שימש יועץ לוועדות הכנסת, למשרד העלייה והקליטה ולגורמים נוספים בנושא קהילת יוצאי אתיופיה. כמו כן, מכהן בתפקידים מרכזיים בשורה של מוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, ביניהם בולט מינויו כעורך בכיר באנציקלופדיה המדעית Encyclopaedia Aethiopica.
דודו של אימו של קפלן הוא שלום בארון, פרופ' להיסטוריה וללימודי יהדות.
קישורים חיצוניים
מאמריו
רובוטריק
ערוץ [טלגרם] ישראלי המכיל עשרות [רובוטים] שימושיים. הערוץ והקבוצה המשויכת לו הוקמו [במאי|מאי] [2018] ומונים אלפי משתמשים. במהלך היום הקבוצה מתפקדת כקבוצת בקשות, ובערוץ מתפרסמים מפעם לפעם רובוטים חדשים. צוות הקבוצה מורכב [ממתכנתים|מתכנת] אשר בונים בעצמם רובוטים.
צניניתיים
צְנִינִיתִיִּים (שם מדעי: Carangidae) היא משפחת דגי-ים טורפים, מסדרת הדקראים, ובה מעל 30 סוגים המכילים מעל 150 מינים שונים. רוב מיני הדגים במשפחה זו הם שחיינים מהירים הצדים את טרפם במים מעל שוניות ובמים הפתוחים; חלקם תר אחר מזונו בקרקעית הים.
תפוצתם באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, ובימים המחוברים אליהם כגון הים התיכון. המין הגדול ביותר במשפחה הוא הסריול אטלנטי (אינטיאס) הגדל לאורך של עד 2 מטר. רוב הדגים במשפחה זו מגיעים לגודל מקסימלי של 25-100 ס"מ. למשפחה הזו ערך מסחרי חשוב.
לסוגים רבים יחסית יש תיעוד נרחב ממאובנים, במיוחד לסוגים צנינית וסריול, הנמשך עד תקופת הפלאוגן המאוחרת. ישנם כמה סוגים שנכחדו.
סוגים
להלן רשימה של 30 סוגי הצניניתיים הקיימים במשפחה:
הצי המלכותי התאילנדי
הצי המלכותי התאילנדי (בתאית: กองทัพเรือ), הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד והוקם בשנת 1887. בסיס הצי הראשי נמצא במחוז סאטאהיפ (Sattahip), שממזרח לבנגקוק. זהו הצי היחידי בכל הציים של דרום-מזרח אסיה שמפעיל נושאת מטוסים, אף-על-פי שכיום היא משמשת רק כנושאת מסוקים לאחר פירוקה של כנף מטוסי ההרייר בשנת 2006. הצי המלכותי התאילנדי פועל בשלושה פיקודים מרחביים: הצי גם כולל שתי כנפות המפעילות 40 מטוסים ו-30 מסוקים. הכנף הראשונה כוללת בתוכה 4 טייסות והכנף השנייה כוללת בתוכה 3 טייסות. כמו כן כולל הצי את חיל הנחתים המלכותי של תאילנד, את הדיוויזיה הראשונה להגנת החופים, את יחידת הקומנדו הימי ואת רגימנט משמר הנהרות.
גלוריה באמילויה
גלוריה באמילויה (באנגלית: Gloria Bamiloye; נולדה ב-4 בפברואר 1964) היא מחזאית, שחקנית קולנוע, מפיקת קולנוע, במאית קולנוע וסופרת. היא המייסדת של "Mount Zion Drama Ministry" (בתרגום חופשי לעברית: משרדי הדרמה בהר ציון).
הצי המלכותי התאילנדי
פיקוד
בראש הצי עומד המפקד העליון של הצי המלכותי התאילנדי (Commander-in-Chief of the Royal Thai Navy). החל משנת 2011 מאיש את התפקיד אדמירל סורסק ראונונגרום (Surasak Rounroengrom). מפקדת הצי ממוקמת בארמון דרם (Derm Palace) בבנגקוק.
גלוריה באמילויה
ביוגרפיה
גלוריה באמילויה נולדה בלסה, עיר הממוקמת באוסון שבדרום ניגריה. היא למדה במכללה להכשרת מורים בחטיבה באיפטומודו, שם הוכשרה כמורה בבית הספר. היא ייסדה את "Mount Zion Drama Ministry" יחד עם בעלה, מייק באמילויה. היא הציגה וביימה מספר סדרות וסרטים ניגריים. בשנת 2002, גלוריה באמילוי כתבה את הספר "The Anxiety of Single Sisters" (בתרגום חופשי לעברית: חרדת האחיות האחרות).
הצי המלכותי התאילנדי
כלי השיט
הצי מחזיק מעל 130 כלי שיט. מתוכם מעל 50 הם מתוצרת ארצות הברית. שאר כלי השיט מוצאם מבריטניה, איטליה, סינגפור, יפן, קנדה, הולנד, סין ספרד, ואוסטרליה. כמו כן מייצרת תאילנד בעצמה חלק מכלי השיט שלה, בעיקר את הקטנים שבהם.
גלוריה באמילויה
חיים אישיים
באמילויה נשואה לשחקן הקולנוע מייק באמילויה, איתו יש לה שלושה ילדים: דמילולה באמילויה, ג'ושוע באמילויה' וגיפט באמילויה.
הצי המלכותי התאילנדי
פיקוד הגנת החופים
פיקוד הגנת החופים הוקם ב-1992 תחת פיקוד הצי, שכלל רגימנט הגנת חופים המצויד בתותחי 155 מ"מ ורגימנט הגנה אווירית המצויד בתותחים נגד מטוסים בקוטר 40 ו-37 מ"מ ובטילי כתף נגד מטוסים. כוח האדם של הפיקוד גויס מתוך חיל הנחתים המלכותי התאילנדי אך כיום מגויס ישירות. רגימנט הגנת החופים הראשון ממוקם ליד בסיס חיל הנחתים בסאטאהיפ ורגימנט ההגנה החופית ממוקם ליד בסיס הגנת האוויר הימית בנמל התעופה הבינלאומי של פאטאיה. פיקוד הגנת החופים הורחב מאוד ב-1992 בעקבות החלטת הממשלה להעביר את האחריות של הצי להגנת החופים בדרום ובמזרח. רגימנט הגנת האוויר השני ממוקם בסונגקהלה (Songkhla) שבדרום.
תותח 6 ליטראות
תותח 6 ליטראות (באנגלית: QF 6 Pounder Gun) הוא נשק נגד טנקים בריטי בקוטר של 57 מ"מ שהיה נפוץ במלחמת העולם השנייה בצבא הבריטי והאמריקאי. פירושם של ראשי התיבות QF שבשמו האנגלי הוא מהיר ירי, ואכן התותח היה מהיר ירי יחסית לתקופתו. השם הרשמי בצה"ל לתותח היה: "תותח נ"ט 6 פאונד בריטי".
השם הצה"לי למקבילו האמריקני היה: "תותח נ"ט 57 מ"מ אמריקני".
המונח ליטראות מקורו במשקל הקלע שנורה. מידת משקל שמקורה במידות האימפריאליות הבריטיות (1 ליטרה = 0.4536 ק"ג).
רקע
התותח פותח כתוצאה מנחיתותו של התותח הישן, תותח 2 הליטראות בקוטר 37 מ"מ, שבו השתמשו הבריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה. הפיתוח החל כבר בשנת 1940, אולם בתותחים מסוג זה נעשה שימוש בפעילות מבצעית רק באפריל 1942. הוחלט על פיתוח תותח בקוטר 57 מ"מ. תותחים בקוטר זה היו בשימוש ספינות בריטיות עוד מהמאה ה-19, כך שהמכונות, הכלים והתוכניות לייצור היו קיימות. הבעיה הייתה לתכנן מרכב חדש ומתאים לשימוש יבשתי.
פיתוח
רק ב-1941 הסתיים הפיתוח של המרכב, אולם הייצור נדחה עקב הצורך הדחוף למלא את החוסרים שנוצרו בתותחי 2 ליטראות כתוצאה מהנסיגה מצרפת בדנקרק בה השאירו הבריטים כמויות גדולות של כלים אלה. מצד אחד היה חשש לפלישה גרמנית לאנגליה ומצד שני הידיעה שייקח זמן לאמן את החיילות בשימוש בתותח החדש. שתי סיבות האלה גרמו להמשך ייצור של התותח הישן מסוג 2 ליטראות ודחייה בייצור והכנסתו לשימוש של התותח החדש. הייצור החל רק בנובמבר 1941 והשימוש המבצעי הראשון היה במאי 1942 בקרב אל עלמיין. בניגוד לכרעיים של תותח 2 הליטראות הישן, היו הכרעיים של תותח חדש זה ניתנים לפתיחה ונבנו על מרכב פשוט של 2 גלגלים. סדרת הייצור הראשונה מדגם Mk-II אופיינה בקנה קצר (L/43) עקב מחסור במחרטות מתאימות. לדגם הבא מסוג Mk-IV נוסף בלם לוע על מנת להקטין את הרתע. אף על פי שהתותח הוכיח את עצמו בקרבות, כבר ב-1942 הוחל בפיתוח דגם מתקדם יותר. המטרה הייתה לקבל תותח עם קליבר זהה ומשקל דומה אבל עם יכולות גבוהות יותר. כל הניסיונות נכשלו ובפברואר 1943 הוכנס לשירות התותח שעמד להחליף את ה-6 ליטראות: ה-17 ליטראות בעל קליבר גדול יותר. למרות זאת המשיך הצבא הבריטי להפעיל את תותח ה-6 הליטראות שהיה קל ונייד מאוד לעומת תותח ה-17 ליטראות הכבד, גם לאחר סיום מלחמת העולם השנייה לתקופה של כ- 20 שנים נוספות. התותח צויד בטלסקופ מספר 22c.
לתותח הבריטי היו גלגלים בעלי קוטר קטן יחסית שמוספרו במידות בריטיות: "8.25 * "10.
מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיות הבריטיות הכילו 4 סוללות כאשר כל סוללה כללה 12 קנים. בהמשך קיבל כל גדוד חי"ר סיוע של פלוגת תותחי נ"ט בת 6 קנים. הגוררים הסטנדרטים במדבר המערבי היו נושאי ברן ומשאיות. יותר מאוחר בזירה האירופית הם נגררו באמצעות גוררי "לויד". ( Lloyd Carrier ).
הצלחת התותח בשדה הקרב מחד והמחסור הגובר בכלים נגד טנקים הביאו לייצור ואספקת תותחים לצבאות בנות הברית על ידי תעשיית הנשק האמריקאית שסיפקה אותם גם לחזית המזרחית. גם לצבא האמריקני היה צורך בתותח זה שיחליף את תותחי ה-37 מ"מ הנגד טנקים. התותח האמריקאי שכונה דגם 57 מ"מ M1, כלל כמה שינויים ושיפורים לעומת הבריטי המקורי:
במאי 1942 נעשה בתותחים שימוש מבצעי ראשון בקרב גזאלה. התותח הוכיח את עצמו בצורה טובה מאוד. בקרב אל עלמיין במאי 1942 השמידו התותחים של הארטילריה המלכותית 15 טנקים גרמניים. עם הכנסת טנקים גרמניים כבדים יותר כמו הטייגר והפנצר, היה צורך להגיע לטווח קצר כדי לחדור אותם מלפנים. אולם מזוויות אחרות הוא היה עדיין בעל יכולת רבה. תותח כזה שהותקן על טנק בריטי מסוג "צ'רצ'יל", זקף לזכותו את השמדת טנק טיגר הראשון בזירה הצפון אפריקאית. נעשו מספר ניסיונות להפוך אותו לתותח מתנייע כאשר הורכב על גבי משאיות קלות. דגם זה כונה בשם: portee 6 Pdr.
שיפור ניכר חל בביצועי התותח עם הכנסת תחמושת חודרת שריון משני סוגים: (APDS ו- APCR ) בשנת 1944. בגדודי הארטילריה המלכותיים, הצטרף כבר ב-1943 לתותח זה אחיו הגדול תותח נ"ט 17 ליטראות. אולם בגדודי החי"ר, שימש התותח כחוט השדרה העיקרי של נשק נגד טנקים עד שנות ה-60.
משתמשים נוספים
התותח יוצר על ידי התעשייה הצבאית האמריקאית בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת השם M1. (כאמור לעיל נקרא בצה"ל: תותח נ"ט 57 מ"מ אמריקני"). במסגרת הסכמי ההחכרה הוא סופק לכוחות צרפת החופשית (653 יח'), לצבא הרוסי (400 יח') וכן לברזיל (57 יח').
התותח היה בשימוש נרחב על ידי הצבא הפקיסטני.
היות שניתן היה להשיג תחמושת אמריקאית טובה לדגם מסוג M1 בקוטר 57 מ"מ במשך תקופה ארוכה, ניתן לראות את התותח פעיל במדינות דרום אמריקה וכן באיים שונים של הרפובליקה הסינית במזרח.
הצבא הירדני
בצבא הירדני היו שלוש חטיבות ובכל חטיבה שני גדודים. הגדודים קבלו נשק מסייע של תותחי 25 ליטראות. לכל גדוד היה נשק אורגני של תותחים נגד טנקים מסוג 6 ליטראות, 2 ליטראות, מרגמות "3 ומקלעים.
בסך הכל היו לצבא הירדני 38 תותחים נגד טנקים 6 ליטראות לפי החלוקה הבאה: לחטיבה מספר 1 - 10 תותחים, לחטיבה מספר 3 - 8 תותחים, לחטיבה מספר 4 - 12 תותחים, בגדוד הארטילריה - 6 תותחים ועוד 2 תותחים במפקדת החטיבה.
הצבא המצרי
אין מקורות מוחלטים על כמות התותחים שהיו בשימוש הצבא המצרי. ניתן להניח שצבא זה, שהיה דומה במבנהו לצבא הירדני, פעל לפי השיטות הבריטיות והיה גדול ממנו. היו לא פחות תותחים, כלומר לפחות כ- 38 קנים.
התותח בצורתו הנגררת המקורית שימש את חיל המשלוח המצרי בצורה נרחבת בכל הגזרות. לכל גדוד חי"ר מצרי הייתה פלוגה מסייעת שכללה מחלקה בת שישה תותחים. לפי מקור אחר, לכל גדוד הייתה גונדה שכללה שתי סוללות עם ארבעה קנים בכל אחת. כלומר, בסך הכל שמונה קנים בגונדה.
אחד מקרבות הכיבוש הראשונים של הצבא המצרי בו נעשה שימוש בסוללת תותחי 6 ליטראות היה בקרב על יד מרדכי. הוכחה חד משמעית לשימוש זה, היא פיזור רב של קליעי תותח זה שמתגלים מדי פעם עד היום ברחבי הקיבוץ. סוללה אחת הוצבה ליד הכפר דיר סניד בו שכנה מפקדת החטיבה המצרית במרחק של כ- 2 ק"מ.
ככלל, חולקו התותחים לפי הצורך לחיזוק מוצבי חי"ר מצריים. גדוד תותחי הנ"ט המצריים כלל גם תותחי 6 ליטראות וגם תותחי נ"ט 2 ליטראות. חלק מתותחי 2 הליטראות היו רכובים על משאיות קטנות ונקראו pdr Portee 2. התותח המצרי הראשון שנפל שלל בידי כוחות צה"ל היה אחד מהשניים שהשאירו המצרים במשלט עבדיס. כוחות גדוד 53 של גבעתי לכדו את התותח המצרי שהיה חלק ממערך גדודי ברכס משלטי עבדיס. (ראו תמונה משמאל).
במבצע קדש בשנת 1956 היו התותחים עדיין מבצעיים בצורה מלאה בצבא המצרי. אין מידע מלא על כמות התותחים הפעילים, אולם בקרב סכר הרואיפה שממזרח לאבו עגילה, נתקלה חטיבה 7 במתחם מצרי שהכיל קנים מסוגים שונים, ביניהם פעלו גם שבעה תותחי 6 ליטראות 57 מ"מ.
שימוש צה"לי
האירוע הראשון בו לכדו כוחות צה"ל תותח 6 ליטראות נגד טנקים היה בקרב על משלט עיבדיס ב-9 ביולי 1948. לאחר כיבוש המשלט נתגלו בו שני תותחי 6 ליטראות במצב כשיר לפעולה.
בהמשך הקרבות הותקנו כמה תותחי שלל על גבי זחלמ"ים של צה"ל והפכו לתותחים מתנייעים.
בכיבוש העיר באר שבע על ידי צה"ל, הופעל על ידי גדוד 9 תותח אחד רכוב על גבי זחל"מ. לכוח המצרי בעיר היו מספר תותחי 6 ליטראות סטנדרטיים.
בקרב על שייח' נוראן (מקומו הנוכחי של קיבוץ מגן), פגע ושיתק תותח שלל שהותקן על זחל"מ צה"לי ופעל כתותח רכוב בשישה טנקים מצריים מסוג לוקסט M22 ובכך בלם את ההתקפה כולה. צוות התותח היה מגדוד 89, (גדוד הפשיטה) שהשתייך לחטיבה 8 המשוריינת של יצחק שדה. כנראה שאחת הסיבות העיקריות להצלחת הצוות הישראלי, הייתה בכך שתותחי הטנקים המצריים לא פעלו.
אריה עצמוני, רס"ל בסוללת תותחי 6 ליטראות היה התותחן היחיד שזכה לעיטור הגבורה בעת היותו תותחן. הזמן: 5 לפנות בוקר 4.1.1949 האזור: משלט בית הקברות של רפיח. האירוע: מבצע חורב, הקרב על משלטי רפיח בשלהי מלחמת העצמאות. סיפור הקרב: באותו לילה יצאה שיירה בת 12 כלי רכב שכללה 3 תותחי 6 ליטראות נ"ט, מכונות ירייה, תחמושת, מזון מים ושמיכות תחת פיקודו של רב-סמל אריה עצמוני (מרקוביץ) ללוחמי גדוד 12 של גולני שהתחפרו במשלט בית הקברות אשר נכבש זמן קצר קודם לכן. עם גמר פריקת הציוד שהתנהלה תחת אש, מבחינים עם אור ראשון בטור של כ- 20 טנקים מצריים שמנסים לפרוץ ליעד. סוללת התותחים כבר מוכנה לפעולה, אולם קומנדקר אחד שגלגליו מנוקבים חסם לתותחנים את שדה האש. עצמוני החליט לסלק בכל דרך שהיא את הקומנדקר. הוא זחל כ- 100 מטר עד לקומנדקר תחת אש צולבת, הצליח להתניעו והחל לנסוע היישר אל הטנקים המצריים. הטנקים נעצרו עקב חששם שהקומנדקר הוא רכב תופת. שדה האש נפתח לתותחנים שלנו שפתחו באש מדויקת. המצרים נסוגו תוך השאירם בשדה כ- 300 פצועים והרוגים ובנוסף - 9 טנקים שהושמדו.
בסך הכל לכד צה"ל שלל בחזית הדרום כ- 8 תותחים. (2 -בעיבדיס, 1 - בכרתייה, 1 - הושאר מקולקל בכיס פלוג'ה, 2 - בבאר שבע,1- בביר תמילה).
שני התותחים שלכד גדוד 53 גבעתי במשלט עיבדיס, היו הראשונים שנלקחו שלל.
בפקודת המבצע שכתב יצחק רבין קצין המבצעים של חזית הדרום ערב מבצע יואב, הוא רשם בסד"כ התותחים: 2 תותחי 6 ליטראות. ייתכן שעל אף שמספר התותחים הכשירים שנתפסו שלל היה גבוה יותר, עקב מחסור בתחמושת שובצו רק שני תותחים מסוג זה למבצע.
צה"ל אחרי מלחמת העצמאות
בשנת 1955 היו בידי צה"ל 157 תותחים. בשנת 1956 נרכשו בהולנד 100 תותחים נוספים. התותחים עברו הסבה לקנה בקוטר 90 מ"מ מתוצרת חברה צרפתית ממפעלים בצרפת ובבלגיה. בצד הימני הפנימי של המגן, הותקן ארגז לאחסון שלושה פגזים תורניים. מלפנים נוסף מתקן לשאת כעין מטרייה שנשאה עליה רשת הסוואה. על המגן הפנימי מצד שמאל נוסף מתקן לאחסון הפריסקופ. הפריסקופ עצמו נלקח מתותח 75 מ"מ של טנק שרמן M3. גם בלם הרתע שונה.
התותח המשופר כונה: "תותח נ"ט קנה מוסב 90 מ"מ". (ראו תמונה משמאל למטה). התחמושת כבר לא הייתה תחמושת הנ"ט המקורית, אלא פגזי מטען חלול. זאת הייתה טכנולוגיה גרמנית שפותחה בשלהי מלחמת העולם השנייה. התותחים פעלו במסגרת החרמ"ש בחטיבות הממוכנות עד שלהי שנות החמישים. יחידות התותחים פעלו כיחידות אורגניות של חטיבות החי"ר כאשר המפעילים הם תותחנים. עם הוצאת התותחים והעברתם להגנה המרחבית, הם הוחלפו ב תותחים ללא רתע 106 מ"מ.
הגנה מרחבית
בסוף שנות החמישים הוצאו מהשירות הסדיר והועברו להגנה המרחבית ביישובים שלאורך הגבול, בחלקם עם הקוטר המקורי של 57 מ"מ ובחלקם בקוטר 90 מ"מ (16.5 פאונד). התותחים הופעלו על ידי צוותים של חברי הקיבוצים שעברו קורסים והשתלמויות. התרגולת לניידותם הייתה באמצעות טרקטורים. כל יחידה אורגנית (בכל קיבוץ) כללה 2 תותחים. הפעילות המבצעית האחרונה שלהם הייתה במבצע קדש בשנת 1956 כאשר צוותי תותחים משני קיבוצים בצפון הרצועה: קיבוץ ארז ויד מרדכי התפרסו מול הכפר בית חאנון ירו מספר פגזים, ונכנסו אליו.
בשנת 1968 לאחר מלחמת ששת הימים הוצאו התותחים סופית מהשרות בהגנה המרחבית (הגמ"ר) ופוזרו בשטחי האימונים כמטרות.
למרות הנאמר לעיל, הוצבו מספר תותחים מסוג זה ליד גשר בנות יעקב כצעד אחרון לבלימת נחשולי הטנקים הסורים שהתקרבו כדי 5 ק"מ ממנו במלחמת יום הכיפורים
אחרית דבר
בשנת 2004, כאשר מחירי הברזל בעולם האמירו, נגנבו רוב התותחים משטחי האימונים של צה"ל בדרום על ידי בדואיםסוחרי ברזל. כיום (נכון לנובמבר 2009), לא ניתן למצוא ולו תותח אחד.
זואי קרביץ
זואי איזבלה קרביץ (באנגלית: Zoë Isabella Kravitz; נולדה ב-1 בדצמבר 1988) היא שחקנית, במאית, תסריטאית ומפיקת קולנוע, זמרת ודוגמנית אמריקאית-יהודייה. התפרסמה בסרטים "אקס-מן: ההתחלה" (2011), "מקס הזועם: כביש הזעם" (2015) וסדרת סרטי "מפוצלים" (2016-2014).
ביוגרפיה
קרביץ נולדה בשכונת ונציה, לוס אנג'לס שבקליפורניה. היא בתם של השחקנית היהודייה ליסה בונה ושל המוזיקאי ושחקן הקולנוע לני קרביץ. סבתה מצד אביה היא שחקנית הקולנוע האפרו אמריקאית רוקסי רוקר וסבה מצד אביה הוא מפיק הטלוויזיה האמריקאי-יהודי ממוצא אשכנזי, סיי קרביץ. סבה צד אמה, אלן בונה, הוא אפרו-אמריקאי וסבתא מצד אמה, ארלין ליטמן, היא גם ממוצא יהודי אשכנזי. קרביץ מזדהה כיהודיה חילונית.
הוריה התגרשו כאשר קרביץ הייתה בת חמש, והיא העבירה את ילדותה ונעוריה בחזקת שניהם בלוס אנג'לס ובמיאמי. לקרביץ יש אחות למחצה צעירה יותר, ואח למחצה, מנישואיה השניים של אמה לשחקן ג'ייסון מומואה. הסנדק שלה הוא מפיק הסרטים ברוס כהן והסנדקיות שלהן הן השחקניות מריסה טומיי וקרי סאמר.
קרביץ למדה בבית ספר לחינוך ולדורף שבמנהטן וסיימה בהצטיינות ב-2007. מאוחר יותר באותה השנה החלה ללמוד בחוג למשחק באוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אמנם עזבה אותו לאחר שנה כדי לעסוק בקולנוע.
משחק
קרביץ החלה את קריירת המשחק שלה ב-2007 לקראת סוף לימודיה בקולג'. שיחקה את הפרוצה הצעירה קלואי במותחן הפשע הפסיכולוגי "האמיצה" ובקומדיה "אהבה בתפריט".
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד משני בדרמת המתח "התנקשות בנשיא בית הספר". בשנת 2009 שיחקה קרביץ את גיליאן אשתו של ג'יי (בן פוסטר) אחיו הצעיר של הפרופסור מורי טננג'ר (מת'יו פרי) בדרמה הקומית "הציפורים של אמריקה". היא הופיעה גם בוידאו קליפ לשירו של ג'יי זי "I Know".
בשנת 2010 הופיעה בדרמת הפשע של ג'ואל שומאכר "12" בתור גאבי חברתה של הנערה הפופולרית שרה לאדלו (אסתי גינזבורג), קיבלה ביקורות אוהדות על הופעתה השנייה באותה השנה בדרמה "סיפור מצחיק" בתור ניה בה מאוהב גיבור הסרט הנער האובדני קרייג.
ב-2011 הצטרפה קרביץ לעונה הרביעית של הסדרה "קליפורניקיישן" בתפקיד פרל חברתה של רבקה, בתו של גיבור העלילה הסופר האנק מודי (דייוויד דוכובני). בסוף 2010 שיחקה קרביץ בסרט "אקס-מן: ההתחלה" שם היא גילמה את דמותה של המוטנטית אנג'ל סלבדורה.
בשנת 2014 יצא הסרט "מפוצלים" בו קיבלה קרביץ את התפקיד של קריסטינה. שנה לאחר מכן שיחקה בסרט ההמשך "מורדים" ובשנת 2016 שיחקה בסרט השלישי בסדרה "נאמנים" וגם בסרט הפנטזיה "חיות הפלא והיכן למצוא אותן".
משנת 2017 עד 2019 כיכבה קרביץ במשך שתי עונות של סדרת הדרמה של HBO "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על רומן באותו שם ובה היא גילמה את בוני קרלסון. באותה השנה שיחקה בקומדיה השחורה "לילה קשוח" את בלייר, לצדה של סקרלט ג'והנסון. הסרט קיבל ביקורות מעורבות.
בשנת 2018 קרביץ הופיעה בסרט האקשן המדע הבדיוני "קשר קטלני", ושבה לתפקידה כלטה לסטריינג' בסרט ההמשך "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד" בתפקיד גדול יותר משמעותית. באותה השנה דיבבה את מרי ג'יין ווטסון בסרט "ספיידרמן: ממד העכביש". קרביץ דורגה על ידי אתר האופנה Net-a-Porter לאחת הנשים הלבושות הטוב ביותר לשנת 2018.
בשנת 2020 גילמה את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומדיה רומנטית "נאמנות גבוהה" ברשת Hulu, והוקרן לראשונה בולנטיין דיי. באותה השנה בקולנוע, היא כיכבה כאחת הדמויות הראשיות בסרט הדרמה המוזיקלית "וינה והפנטומים" בכיכובה של דקוטה ג'ונסון. באותה השנה לוהקה לגלם את קאטוומן / סלינה קייל בסרט הלייב-אקשן "באטמן" של הבמאי מאט ריבס, אשר יצא לאקרנים ב-4 במרץ 2022.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
בימוי
ביוני 2021 פורסם שקרביץ תביים את סרט הביכורים שלה כבמאית, "Pussy Island", בכיכובם של נעמי אקי וצ'נינג טייטום. זכויות ההפצה של הסרט נרכשו על ידי חברת "MGM". קרביץ גם כתבה את התסריט בצוותא עם אי.טי. פייגנבאום, ותפיק בשיתוף עם ברוס כהן, טיפאני פרסונס וצ'נינג טייטום. הצילומים לסרט החלו ב-23 ביוני 2022 במקסיקו.
מוזיקה
ב-2009 הקימה קרביץ את הלהקה "Elevator Flight", קרביץ היא סולנית הלהקה ומופיעה איתה בתור תחביב בעיקר בפילדלפיה.
בשנת 2013 בעת שהייתה בצילומי סרט בלוס אנג'לס, הקימה קרביץ את הלהקה "Lolawolf", על שם אחיה הצעיר של קרביץ - לולה ונקואה-וולף, המורכב מחברי להקת "Reputante". הלהקה הוציאה ב-4 בפברואר 2014 מיני-אלבום עם שם זהה ללהקה והופיעה לראשונה בטרקלין מרקורי בנובמבר 2013. הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "Calm Down", ב-21 באוקטובר 2014 ושימשו כלהקת חימום של מיילי סיירוס, לילי אלן ולהקת Warpoint. הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני שלהם "Everyfuckinday" ב-23 ביוני 2015, אשר כלולים בו חמישה שירים.
בשנת 2018 קרביץ הופיעה לצד ג'אנל מונה בשירה "Screwed" מתוך אלבומה השלישי "Dirty Computer". היא גם לקחה חלק בשיר "Anti-Social Smokers Club" של להקת ריי סרמרד מתוך אלבומם השלישי "SR3MM".
אלבומם השני של הלהקה יצא ב-3 ביולי 2020 ונקרא "Tenderness", ממנו יצא הסינגל "Not Diana".
דוגמנות ואופנה
בתור דוגמנית שימשה קרביץ כפרזנטורית של חברת בשמים צרפתית ודיגמנה עבור מגזין האופנה Elle.
בשנת 2013 הוציאה ליין תכשיטים בשיתוף חברת הקריסטל סברובסקי. היא השתמשה בתכשיטים אתנים ווינטאג' כהשראה לעיצובים שלה.
חיים אישיים
קרביץ טענה כי היא נאבקה באנורקסיה נרבוזה ובבולימיה נרבוזה במהלך תקופת עד התיכון עד גיל 24.
קרביץ מתגוררת בויליאמסבורג, ברוקלין.
היא יצאה לתקופה קצרה עם השחקן האמריקאי ממוצא יהודי עזרא מילר בזמן צילומי הסרט "היזהרו מגונזו" בשנת 2010. היא יצאה גם עם השחקן האמריקאי פן בדג'לי משנת 2011 עד 2013.
בשנת 2016, החל מערכת יחסים עם השחקן האמריקאי ממוצא יהודי קארל גלוסמן. ב-29 ביוני 2019 השניים התחתנו בבית אביה של קרביץ בפריז. בדצמבר 2020 הגישה קרביץ בקשה לגירושים.
ספטאר
בתקופה מאוחרת יותר כונו בשם "ספטאר" מפקד הצבא ומפקד המשטרה. פרט ל"ספטאר הגדול" היו גם תפקידי ספטאר בדרגה נמוכה יותר, כמו ספטאר משנה וספטאר שלישי.
התואר "ספטאר" נגזר מהמילה "ספאדה" - באותם הימים "ספאטה", שמובנה ברומנית "חרב".
אחד הספטארים המפורסמים היה ניקולאה מילסקו ממולדובה, שעבד מאוחר יותר בשירות הדיפלומטי של הצאר הרוסי פטר הגדול. ברוסית הוא מוכר גם בשם "ספאפארי" - היגוי רוסי למילה "ספטאר".
בניין ניו יורק טריביון
בניין הניו יורק טריביון נבנה במקום בו נבנו שני בנייני טריביון הקודמים. המיזם להקמתו הוכרז ב-1873 ובנייתו הושלמה ב-1875 לפי תכנונו של האדריכל ריצ'רד מוריס האנט. היה זה בניין בן עשר קומות כשנפתח, מה שהפך אותו לבניין השני בגובהו בניו יורק באותה תקופה. הביצוע לתכנון המקורי של האנט הושלם רק בשנת 1882, כאשר הבניין הורחב. בין השנים 1905 ו-1907 הוסר גג המנסארד ונבנו עשר קומות נוספות על ידי האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול. טיויארד (L. Thouyard). בניין הטריביון שימש כמטה הטריביון עד 1923, אך שימש גם עבור דיירים נוספים, וכן לכיתות הלימוד המוקדמות של אוניברסיטת פייס. הוא נהרס ב-1966 כדי לפנות מקום לבניין פייס פלאזה 1, וקיימים תיעודים היסטוריים מועטים לקיומו של הטריביון.
אתר
בניין ניו יורק העולמי, המטה של הניו יורק וורלד, היה ממוקם בלוק אחד צפונה. צמוד לבניין מדרום שכן בניין הניו יורק טיימס ובניין אמריקן טרקט סוסייטי. בנוסף, הבניין היה ממוקם מול בניין העירייה וממערב למרכז האזרחי.
אדריכלות
בניין ניו יורק טריביון, במקור בן 10 קומות, תוכנן על ידי ריצ'רד מוריס האנט, נבנה מלבנים ונפתח ב-1875 כמטה של עיתון הניו יורק טריביון. במקור, הבניין התנשא לגובה של 79 מטרים, שכללו את מגדל השעון בראשו, והפכו את בניין טריביון לשני בגובהו בעיר ניו יורק, אחרי כנסיית טריניטי. אדוארד א' רהט פיקח על בניית החלק המקורי של הבניין עבור האנט, וכן היה רשום כאדריכל של התוספת לבניין משנת 1882, שהייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט.
בניין טריביון הגיע לגודלו המקסימלי בשנת 1907, לאחר שד'אונץ' ויוסט ול. ת'וארד הסירו את גג המנסארד, הוסיפו 10 קומות לבניין הקיים ובנו אגף נספח בן 19 קומות בסגנון דומה ברחוב פרנקפורט. המבנה המורחב הכיל פיר אור מלבנים מזוגגות בצד המזרחי, בגודל 11 מטרים רבועיים. עם השלמתו, גובהו של הבניין הגיע ל-102 מטרים עד לקצה המגדל.
קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר הן למבנה המקורי והן לתוספותיו. יסודות הגרניט, לבנים, בטון, זכוכית, עבודות גבס, ריצוף ושיש, ברזל, צפחה, תריסי חלונות ועבודות עץ, כולם סופקו על ידי חברות שונות. קבלנים אחרים נשכרו להתקנת מערכות חימום קיטור, מעליות, אינסטלציה, גז, אור, צינורות פניאומטיים וצינורות דיבור.
חזית
כפי שנבנה במקור, חזיתותיו הדגישו והבליטו את עמודיו התומכים ההיקפיים, שהיו עשויים מלבני "מרצפות קרוטון" שהונחו בצמנט פורטלנד, בעוד שהקירות הפנימיים היו עשויים מלבני Haverstraw שהונחו בצמנט רוזנדייל. העמודים התומכים הבולטים, חילקו למעשה את החזית לכל גובהה למעיין "מפרצים" שקועים. בכל חזית ברחובות פרנקפורט, ספרוס ונאסאו היו למעשה ארבעה "מפרצים" שקועים, וכל "מפרץ" הכיל בדרך כלל שלושה חלונות בכל קומה. ברחוב נסאו, רוחב ה"מפרץ" השני מדרום היה ברוחב שני חלונות בלבד, במידה מוערכת של 0.91 מטרים לכל חלון, ובראשו מגדל שעון דמוי מגדל פעמונים בגודל 5.2 מטרים רבועיים. בנוסף, בשל צורת המגרש עליו נבנה, החזית של רחוב נסאו הורחבה מעט כלפי חוץ: שני ה"מפרצים" הצפוניים באותה חזית, מצפון למגדל השעון, כיוונם נטה יותר לצפון-מערב בהשוואה לשני ה"מפרצים" הדרומיים. בחזית רחוב נסאו היה גם לוח מודעות, שהציג כותרות מרכזיות להמונים בפארק העירייה.
המרתף המוגבה ממפלס הרחוב והקומה הראשונה חופו באבני גרניט מסותתות. הכניסה הראשית ברחוב נסאו, בבסיס מגדל השעון, הייתה מוקפת בעמודי גרניט קווינסי גדולים ומלוטשים. נדבכים אופקיים מובלטים "כרכו" את המבנה מעל הקומה הראשונה והשנייה. הקומה השניה עד השמינית, כפי שנבנו במקור, הורכבו ברובן מלבני בולטימור מלט שחור בעלות תבליטים חזותיים; גרניט נסורה הורכבה סביב חלונות, כרכובים ומגדלים. החזית הכילה גם עיצובים גיאומטריים בלבנים, שחורות ולבנים אדומות. הקומה השנייה עד הרביעית, והקומה החמישית עד השביעית, הודגשו כקבוצה אחת, עם נדבכים אופקיים מעל הקומות הרביעית והשביעית. בראש הקומה הרביעית קשתות שטוחות והקומה השביעית הוקפה בעמודי גרניט מלוטשים קטנים יותר. אלה חילקו את החזית לסדרה של ארקדות עם קשתות שטוחות. כרכוב גרניט בולט עבר מעל הקומה השביעית, בעוד שבקומה השמינית היו עמודוני גרניט בין כל רצף של חלונות.
לאחר הרחבתו ב-1907, הבניין היה בן תשע-עשרה קומות. העיצוב של שמונה הקומות הנמוכות ביותר נשמר ברובו ללא פגע, והמשיך כלפי מעלה עם שינויים לקומה השש עשרה, ובחלק העליון היה גג מנסארד בן שלוש קומות. עיטורי חלונות גרניט היו רק בתשע הקומות הראשונות. גג המבנה המורחב הוקף במסילות נחושת בראשו. גג מגדל השעון נבנה מחדש בדיוק כפי שהיה בבנייה המקורית. הגג השטוח מעל רוב הבניין היה במפלס 70 מטרים מעל המדרכה, בעוד מגדל השעון היה 83 מטרים מעל המדרכה. הקצה של מגדל השעון החדש התנשא לגובה של 102 מטרים, והכיל שבשבת רוח מנחושת.
יסודות
היסודות של הבניין המקורי ותוספתו משנת 1881 נחו על שכבה חולית יציבה בעומק 9.1 מטרים מתחת לפני הרחוב, כאשר שכבת הסלע הבסיסית הייתה בעומק 26.4 מטרים. קירות היסוד נשענו על מצע בטון ברוחב 3.0 מטרים ובעובי 46 סנטימטרים, שהיה ממוקם 7.6 מטרים מתחת לפני הקרקע. מצע הבטון היה עשוי מתערובת של מלט, חול, חצץ ואבן; זו הייתה שיטה חדשה יחסית בהנדסת יסודות בעיר באותה תקופה, שכן היא הייתה גם מהירת התקשות וגם מוצקה במיוחד לאחר שהתקשתה. מעל מצע הבטון היה נדבך של לוחות גרניט בעובי 46 בנטימטרים וברוחב בין 2.0 ל-3.0 מטרים. קירות היסוד עצמם היו בעובי של 2 מטרים ועשויים מלבנים עדינות של צמנט פורטלנד מיד מעל מיטת היסוד היה מרתף ובו קמרון למכונות דפוס.
ביסודות של התוספת משנת 1907 ברחוב פרנקפורט נעשה שימוש בכלונסאות פלדה. משקל הכלונסאות היה 170 קילוגרמים למטר מרובע והוחדרו קרוב מאוד לקירות היסוד המקוריים, כאשר ראשי הכלונסאות בוצעו בגובה של 30 סנטימטרים מעל תחתית הביסוס של הבניין המקורי.
מאפיינים מבניים
הקירות החיצוניים של הבניין המקורי היו נושאי עומס. לפיכך, הם היו עבים יחסית בבסיסם, ונעשו צרים יותר בשיעור של 10 סנטימטרים בכל קומה וקומה מעל פני הקרקע. עוביים של קירות מגדל השעון נמדדו מעובי של 1.8 מטרים בבסיסם ועד לעובי של 1.01 מטרים מתחת לפני השעון. עובי קירות החזית הראשית נע בין 1.58 עד 0.81 מטרים, ועובי הקירות האחוריים והצפוניים נע בין 1.52 עד 0.91 מטרים. לקיר המחיצה הדרומי של מגדל השעון היה עובי של 1.42 מטרים בבסיסו ו-0.91 מטרים בחלקו העליון. החלונות הותקנו בסמוך לפני השטח החיצוניים של הקירות הנושאים, ולכן נראו לאדם שעמד בתוך הבניין כשקועים עמוק פנימה, במיוחד בקומות התחתונות. התוספת המאוחרת של עשר הקומות העליונות נבנתה בשיטת מסגרת שלד פלדה, וכך גם התוספת משנת 1907 לאורך רחוב פרנקפורט. הבנייה של הבניין המקורי נחשבה חזקה מספיק כדי לתמוך בשלד הפלדה של הקומות הנוספות.
החלק הפנימי תוכנן להיות חסין אש והכיל קורות ברזל לתמיכת הרצפות שבדרך כלל היו מרוחקות 1.8 מטרים זו מזו. בין כל מספר קורות הוצבו קשתות שטוחות, עשויות מגושי בטון חלולים, שנוצקו לקוביות זוויתיות כדי להידמות לאבני קשת. התומכות האנכיות היו עשויות מלבנים, ולא מברזל, בגלל סכנת הרגישות לאש של עמודי ברזל. הרצפות כוסו באריחים, ואילו מחיצות הפנים היו עשויות מאריחים או גבס. גרמי המדרגות היו עשויים מאבן ומעקותיהם מברזל יצוק. עץ שימש רק כאלמנט דקורטיבי במשרדים, צעד שנתפס בזמנו כדי להקטין או למנוע סכנת שריפה. מאפיינים מבניים אלו נכללו גם בהרחבה משנת 1882 של הבניין לרחוב פרנקפורט.
פנים
שלוש מעליות שירתו את הבניין בתכנון המקורי. שתיים ברחוב נסאו נכללו בקטע הראשוני שנפתח ב-1875, והשלישית התווספה כחלק מהרחבת 1882 לרחוב פרנקפורט. כמו כן הותקנה מערכת שפופרות אוויר כדי שניתן יהיה לשלוח מסמכים בין הקומות, והותקנו רדיאטורים בכל חדר.
בהרחבה של 1907 הועברו מתקני הטריבון לקומה הראשונה והשנייה, כדי להיות קרובים יותר לאולמות העיתונות במרתף. חדר הספירה בקומה הראשונה נשאר כמעט ללא שינוי. בקומות העליונות היו 535 חדרים שהועמדו להשכרה. נוספו שני גרמי מדרגות ושמונה מעליות הידראוליות, בעוד ששתי המעליות המקוריות ברחוב נסאו הוסרו והפכו לחצרות אור. המדרגות בפרוזדור הכניסה הוסרו כדי לספק חיבור ישיר לשמונה המעליות החדשות. ארבע מתוך שמונה המעליות החדשות שירתו את כל הקומות; שלושה חיברו את הלובי עם הקומות האחת-עשרה עד התשע-עשרה; והמעלית האחרונה רצה רק לקומה השתים עשרה. המעלית ברחוב פרנקפורט נשמרה כמעלית משא.
היסטוריה
בתקופה שבין תחילת המאה ה-19 לשנות ה-20 של המאה ה-20, התפתח האזור ל"שדרת העיתונים" של העיר ניו יורק. מספר בניינים ששימשו כמטות המשרדים הראשיים של עיתונים נבנו לאורך רחוב פארק רו, ממש מערבית לרחוב נסאו, וכללו בין היתר את בניין פוטר , בניין פארק רו, בניין הניו יורק טיימס ובניין ניו יורק העולמי. מערכת העיתון הניו-יורק טריביון ועיתונים אחרים היו בין הראשונים שבנו גורדי שחקים מוקדמים עבור המטה הראשי שלהם. הבניין מראשוני גורדי השחקים להם היו מעליות. במקביל, בית הדפוס הוקם ברחוב ביקמן, בלוק אחד דרומית לבניין טריביון.
עיתון הניו יורק טריביון נוסד בשנת 1841 על ידי הוראס גרילי. לפני בניית בניין ניו יורק טריביון, אכלס הטריביון שני מבנים על מגרש בצומת הרחובות ספרוס ונסאו. הבניין הראשון נהרס בשריפה בפברואר 1845 ומבנה לבנים חדש בן חמש קומות הושלם באותו מקום שלושה חודשים לאחר מכן. ב-1857 נבנה אגף ברחוב ספרוס, בגודל 15x15 מטרים.
תכנון ובנייה
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, הטריביון הפך לשם לאומי ידוע, וגרילי התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872 כמועמד המפלגה הרפובליקנית הליברלית והדמוקרטית. המטה בן חמש הקומות, שנודע אז בשם "רוקרי", נחשב למיושן מבחינה תפקודית וקטן מדי לפעילות הטריבון. במקביל לקמפיין הנשיאותי של גרילי, הטריביון חיפש לבנות מטה חדש במגרש עליו עמד. תוך פחות מחודש לאחר תבוסתו בבחירות בנובמבר 1872 מת גרילי, אך התוכניות לבניין החדש נמשכו תחת העורך הראשי של טריביון, וייטלואו ריד, שדחף להקמת מטה משרדים מרווח וחסין אש.
קיימות ראיות לכך שהתקיימה כנראה תחרות עיצוב אדריכלי עבור הבניין. קיים תיעוד של עיצוב שלא זכה מאת יאשיהו קליבלנד קיידי, שפורסם לראשונה ב-1874 וכלל מספר שכבות של ארקדות קשתיות-עגולות על החזית וכן מגדל פעמונים פינתי. ריד בחר בסופו של דבר בריצ'רד מוריס האנט לאדריכל, והאנט הגיש תוכניות לבניין בן שמונה קומות למחלקת הבניינים של העיר ניו יורק ביוני 1873.
השלמה וסוף המאה ה-19
ב-10 באפריל 1875 הודיע הטריביון כי החל להוציא לאור מהבניין החדש. לחלק הראשוני של הבניין הייתה חזית של 27 מטרים לאורך רחוב נסאו ו-15 מטרים ברחוב ספרוס; שאר החזית ברחוב ספרוס הייתה שייכת לבית הדפוס של הטריביון באותה עת. שטח הקומות המקוריות של 34.98 מטרים רבועיים לכל קומה, היה קטן דיו כך, שכל המשרדים הוארו ישירות על ידי החלונות, וקירות הבנייה העבים תפסו מחצית משטח הקומה הראשונה. בהתחלה, חדרי העריכה היו בקומה השמינית ואילו חדר התחביר בקומה התשיעית. עיתון בפילדלפיה קבע, "אין עורך ראשי בעיר שתנאיו שווים לכתב הזוטר ביותר ב"טריביון".
העבודות על האגף הנוסף של הבניין, שהשתרע עד לרחוב פרנקפורט, החלו ב-12 ביולי 1881 והסתיימו ב-1882. התוספת ברחוב פרנקפורט הייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט, אם כי רהט היה רשום כאדריכל האחראי. לאחר השלמת ההאגף הנוסף, אורכי החזיתות הכלליות שנמדדו היו 30 מטרים לאורך רחוב ספרוס ו-8.8 מטרים לאורך רחוב פרנקפורט, בעוד שחזית רחוב נסאו נותרה ללא שינוי. פסל הוראס גרילי מאת ג'ון קווינסי אדמס וורד  נחשף מול אחד מחלונות קומת הקרקע של הבניין ב-1890.
לפי המגזין הבריטי The Building News, המבנה נחשב במקור "כפיסת איוולת" ללא דיירים "שיסתכנו לשכור בו", בגלל האופי החדש יחסית של גורד השחקים המוקדם. עם זאת, "מדריך ומרשם הנדל"ן" קבע ב-1882 כי בנייני טריביון, טיימס, מורס וטמפל קורט  היו קרובים לבתי המשפט של המרכז האזרחי, מה שהפך את הבניינים הללו לאידיאליים עבור עורכי דין. עד פברואר, מרשם הנדל"ן דיווח שמשרדים רבים בבניין טריביון, ובבנייני קלי, מילס  ומרקאנד הסמוכים כבר היו "מושכרים, ובמחירים הוגנים מאוד". היה זה חלק ממגמת העלייה הכללית בביקושים לחללי משרדים במנהטן תחתית. The Building News כתב ב-1883 שהקמת הבניין עלתה 200,000 ליש"ט (כ-25.85 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020) לא כולל עלויות קרקע, אך הוא בעל הכנסה שנתית של 15,000 ליש"ט (כ-1.93 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020). זה העניק לבניין החזר השקעה בשיעור של 6%–7% בשנה, לא כולל שטח משרדי הטריבון, שלא הכניס דמי שכירות. הקומות האחרות הכילו דיירים מסחריים, כולל חברת הומר לי בנק נוט (Homer Lee Bank Note Company), עיתון בשם The Morning Journal, ומשרדיו של איש העסקים והממציא צ'ארלס א. צ'יבר. המרתף הושכר לטובת סלון, עובדה שהעיתון המתחרה, הניו יורק טיימס, לעג לה לאור התנגדותו של גרילי לשתייה חריפה.
בניין ניו יורק טריביון חווה מספר שריפות בהיסטוריה המוקדמת שלו. ההשקעה בחומרים מעכבי בעירה בזמן הקמתו, הוכיחו עצמם והגבילו את התפשטות האש במבנה. בשריפה של 1888 ניזוקה תכולת משרדי הטריבון במידה רבה, אם כי נגרם נזק מבני מועט לבניין עצמו. בשריפה של 1890 שפרצה במרתף הבניין, נגרם נזק רק לשני חדרים במרתף בלבד. בזמנו דיווח ה"טריביון" כי בעבר התרחשו שם שתי שריפות: השריפה של 1888 ושריפה נוספת ב-1881. שריפה נוספת בבניין בשנת 1900 גרמה לנזקים בצנרות המים.
הרחבה נוספת ותחילת המאה ה-20
באוגוסט 1903 הודיעה אגודת טריביון שהבניין יורחב מעשר לתשע-עשרה קומות, לפי התכנון של האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול. טיויארד (L. Thouyard). גג המנסארד המקורי יוסר כדי לפנות מקום לבניית הקומות החדשות, מגדל השעון יוסר וייבנה מחדש על גבי הבניין החדש, ואגף בן 19 קומות ייבנה ברחוב פרנקפורט כך שיתאים לבניין בעל הקומות הנוספות. הטריביון יעבור לקומה הראשונה והשנייה, ויבוצעו שינויים במעליות ובכניסה. באוקטובר 1903, הטריביון רכש את הקרקע ברחוב פרנקפורט, כולל בניין שבו שכן עיתון הניו יורק אמריקן. חוזה כללי לבנייה נחתם עם D.C. Weeks & Son, שהחל לעבוד במאי 1905. העבודה הסתיימה ב-1907.
אוניברסיטת פייס, שנוסדה בשנת 1906, שכרה את כיתת הלימוד הראשונה שלה בבניין בשנת הקמתה וב-1907 שכרה כיתות לימוד נוספות. בבניין המורחב שכן גם מטה נציבות השירות הציבורי של ניו יורק, שעבר לבניין בשנת 1907. משרדיה הראשיים של הנציבות היו בקומה ה-14, היה לה גם חדר דוודים בקומה ה-3 ומחלקת הנדסה בקומה 19 ועליית הגג. עד 1914, הטריביון חיפש להעביר את המטה שלו למרכז העיר מנהטן. במקביל, ה"ניו יורק סאן" הודיע על כוונתו לעזוב את הבניין הסמוך ברחובות נסאו ופרנקפורט, והצעת הטריבון לרכישת בניין הסאן נדחתה. פסל גרילי בחזית הבניין הועבר לפארק בניין העירייה ב-1916.
הטריביון חיפש לבנות מטה חדש בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, ובדצמבר 1921 קנה שני מגרשים ברחוב 40 במידטאון מנהטן. באותה תקופה חתם הטריביון על חוזה למכירת הבניין שלו ברחוב נסאו ל-S.M. Banner ו-H.E. Mitler, שנכנס לתוקף במאי 1923. הסוחר בדימוס ויקטור וולצ'מן, יחד עם שותפו אלווין ס. הארטה, חכרו ב-1922 את הבניין ל-21 שנים, בשכר דירה נטו של 5 מיליון דולר. בין שאר הדיירים בבניין באותה תקופה היו סינדיקט של סופרים ואמנים, תאגידי נייר, עורכי דין ומפרסמים. לפני כניסת התוקף למכירת הבניין, תבעו וולצ'מן והארט את החברה של באנר ומיטלר, תאגיד הבניין אקול (Akul), בטענה שאקול הציג את ערכו של הבניין במרמה. אקול סירב אפוא לשלם את יתרת מחיר הרכישה לטריבון, והמכירה בוטלה, כאשר העיתון המשיך להחזיק בנכס. הטריביון עצמו עבר למעלה העיר לרחוב 40 באפריל 1923.
שימוש מאוחר יותר והריסה
בסוף 1925 התכוון פרנק מאנסי, הבעלים של ה"סאן", לרכוש את בניין טריביון. לאחר מותו של מאנסי באותה שנה, המשיכה חברת פרנק א. מאנסי את הליכי הרכישה והיא הושלמה במאי 1926, מתוך כוונה להחזיק בנכס כהשקעה. בשנת 1928 העבירה חברת מאנסי את הבעלות על הבניין, יחד עם מספר בניינים נוספים באותו בלוק, למוזיאון אסטייטס בע"מ (Museum Estates Inc.), חברה המייצגת את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בשנת 1935 חלק מחלל הקומה הראשונה והשנייה הוסב לאולם קולנוע קטן. העבודה כללה שבירת חלקים מהקומה השנייה, ובמהלך ההסבה נתמכו שבע עשרה הקומות העליונות של הבניין על מַגְבֵּהַּים הידראוליים עד להצבת המסבכים החדשים לתיאטרון. חלק אחר של המרתף, הקומה הראשונה והקומה השנייה הפכו למסעדה ב-1936.
בשנת 1942 מכר מוזיאון אסטייטס בע"מ את בניין טריביון לסינדיקט השקעות אשר קנה גם מספר נכסים נוספים באותו בלוק. שלוש שנים מאוחר יותר, עברה הבעלות לסינדיקט אחר בשם נסאו קורפ 154 (154 Nassau Corp) ובשנת 1946, הבניין עבר לבעלות של Borrock, Steingart & Borrock. בשנות ה-50 של המאה העשרים, הבניין היה מוכר בשם בניין נסאו-טריבון, והוא נמכר ב-1956 לסינדיקט השקעות בראשות פרדריק וו. גהלה הסינדיקט תכנן לשדרג את הבניין באמצעות תוספות של ציוד ושירותים כגון מיזוג אוויר. שנתיים לאחר מכן, ויליאם גרינברג ורוברט גרין חכרו את הבניין ל-21 שנים תמורת מחיר שכירות מצטבר העולה על 9 מיליון דולר.
במאי 1966, הודיעה אוניברסיטת פייס כי תהרוס את בניין ניו יורק טריביון כדי לפנות מקום לפייס פלאזה 1, כחלק מפיתוח רחב היקף של האזור כולו. ביולי 1966, הפקיעה העירייה את הבניין, ופייס לקחה את הבעלות על המגרש שישה חודשים לאחר מכן. "חברת ג'יי הריסות" (Jay Demolition Company) נשכרה לבצע את עבודות הריסת הבניין. האבק הרב שנוצר בשלב ההריסה גרר הוצאת מספר זימונים לקבלן בגין זיהום על ידי משרד המבנים. על זימונים אלה ערער משרד הנדל"ן בעיר, שטען כי הזימון מעכב את פיתוח האתר. אתר בניין טריביון היה "גוש הריסות" עד שהחלה הבנייה בפייס פלאזה 1 בדצמבר 1966.
פייס פלאזה 1 נפתח בסופו של דבר ב-1970. קיימים מעט תיעודים לקיומו של בניין הטריבון וכאשר מוזיאון גורדי השחקים לא הצליח למצוא מספיק חומרים על הבניין עבור תערוכת גורדי שחקים משנת 2012, כתב כריסטופר גריי מהניו יורק טיימס כי הבניין "נעלם כמעט ללא עקבות".
מורשת
עם השלמתו קיבל הבניין ביקורות שליליות ברובן. לפי היסטוריוני האדריכליות שרה לנדאו וקרל וו. קונדיט, "לאף אחד מעולם לא היה הרבה מה לומר על המאפיינים האדריכליים של הבניין". עיתון הבולאטין בנורוויץ', קונטיקט, התייחס למבנה כ"מסבאה נהדרת" ו"הסאן" השווה את המבנה לבית זיקוק לסוכר. קטע היתולי של הניו יורק טיימס משנת 1879 התחיל בהלצה "תעלומת בניין טריביון מבלבלת באופן ממושך את חקירותיהם של הארכיאולוגים המלומדים ביותר שלנו" והמשיך לבהמצאה של מספר היסטוריות דמיוניות עבור המבנה, שהמאמר ראה בו "אנדרטה אצילית של משכנתאות שעלו על רכושם של בעלי המניות של טריביון." מונטגומרי סולייר, שכתב עבור "העולם" (The World), התייחס לבניין כ"אוסף בוהק של אדום ולבן ושחור, שהזמן לעולם לא יכול לרכך". אלפרד ג'יי בלור, בן זמנו של האנט, תיאר את ניגודיות הצבעים בחזיתות כ"אלימה מדי" ואת הצורה הכללית כ"ראוותנית במיוחד" בגלל השינוי בגובה ברחוב נסאו. גם גג המנסארד של הבניין המקורי נתפס כגדול מדי בהשוואה לשאר הקומות. מדריך ומרשם הנדל"ן כתב עליו שהוא "דוגמה יפה לשימוש מיותר [של המנסארד] היא בניין טריביון החדש, שבו הגג הוא רק קומה נוספת ומרחיקת לכת."
מנגד, היו גם מעט ביקורות חיוביות על עיצובו. בלור הצהיר שלמרות הניגודיות של החזית והפרופורציות, בניין טריביון היה אחר "אחת הדוגמאות החינניות ביותר שקיימות... שבאמצעותן הושרשו קווים נאו-קלאסיים עם סנטימנט גותי". אף על פי שהריסת בניין טריביון לא סוקרה במידה רבה, מנהל מוזיאון ברוקלין באותה תקופה, תומס ס. בוכנר, כינה את ההריסה "קורעת לב" וכי הבניין היה "קונצרן ויקטוריאני מפואר בצבע רוסקיני מפואר".
המבנה המקורי של האנט תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין וסטרן יוניון טלגרף. בנייני ניו יורק טריביון ווסטרן יוניון טלגרף מצוטטים באופן שונה בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בבניה לגובה. המבקר וינסטון וייסמן קבע כי בניין ניו יורק טריביון מתויג כגורד שחקים חלוצי, ואמר: "האפקט הכולל של העיצוב אינו אלגנטי. הוא מבני."
מירי שילון
מירי שילון (נולדה ב-19 ביוני 1954) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, מפיקה ועריכה ישראלית.
ביוגרפיה
שילון גדלה בכפר שמואל בשם מרים צביון. היא הכירה את דן שילון בניו יורק, בעת שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה והוא שימש שם כתב של רשות השידור. שילון היה נשוי באותו זמן; לאחר תקופה של 7 שנים הוא התגרש ונישא למירי שילון. לבני הזוג שילון שתי בנות: עדי, מנחת רדיו וטלוויזיה, ודפנה, זמרת שהתמודדה בתוכנית הכישרונות The Voice ישראל. במהלך נישואיהם ועד לפרידתם בשנת 2012 התגוררו בני הזוג בקיסריה ובזכרון יעקב.
ב-1998 הנחתה שילון בערוץ הראשון את תוכנית האירוח "שילון בראשון".
ב-2001 שיחקה בטלנובלה הישראלית "סיטי טאוור" בתפקיד אריאלה רפפורט, ה"ביץ'" בסדרה.
ב-2005 הגישה לצד בעלה בערוץ 10 את התוכנית "זוג בכותרות".
ב-2019 שיחקה בתוכנית הראליטי 2025, את מנהלת הבנק - גברת סילבר.
כפר הנוער ויצו ניר העמק
כפר הנוער ויצו ניר העמק הוא כפר נוער הכולל פנימייה, משק חקלאי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, הנמצא סמוך לעפולה, מדרום לכביש עפולה-מגידו. בבית הספר לומדים תלמידים מיישובי הסביבה, מועצה אזורית הגלבוע, מועצה אזורית עמק יזרעאל ובני עפולה, וכן תלמידים מכל רחבי ישראל בתנאי פנימייה. בפנימייה נקלטים נערים במסגרת עליית הנוער ונעל"ה. בשנת 2013 למדו בבית הספר יותר מאלף תלמידים. 30% מן התלמידים הם עולים מחבר המדינות, 5% מוצאם מאתיופיה והשאר ילידי ישראל.
היסטוריה
בתחילתו, היה בית הספר חוות הכשרה לפועלות. שרה מלכין ייסדה את משק הפועלות ליד עפולה במרץ 1927 כאשר הגיעו למקום שבע החברות הראשונות. שנה לאחר מכן, פדרציית ויצו ארגנטינה החלה לתמוך בה. הבנות שנקלטו במשק הפועלות היו בנות העלייה הרביעית.
בימי המרד הערבי הגדול, בשנים 1936–1939 שימש משק הפועלות עמדת הגנה דרומית של עפולה. נערות משק הפועלות קיימו תצפיות לעבר הכניסה לעפולה בכל שעות היממה.