cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל מרקובסקי לנדאו
דאייה
במסגרת קורס הדאייה נשלחה לאנגליה במטרה לנסות ולגייס כספים למטוס חדש. היא ניצלה את קשריה עם איש הנהגת "ההגנה", משה שרת, כדי לגייס את הסכום הדרוש. במכתב שכתב שרת המליץ בחום לקהילה היהודית העשירה במנצ'סטר לתרום מטוס ל"מדינה שבדרך". לאחר שאספה את הכסף שלחה את המטוס לארץ ישראל. מטוס זה היה למטוס הראשון של "קלוב התעופה לישראל". ב-7 ביולי 1944 נבחרה לחברות בוועד החדש של "איגוד הטייסים הארצישראלי" ובהמשך מונתה להיות מזכירת האיגוד, תפקיד שמילאה בהתנדבות. כמזכירת האיגוד הייתה אחראית על חלוקת והקצאת שעות הטיסה לכל טייסי "ההגנה". בנוסף, הייתה פעילה בארגון הטיס של הפלמ"ח וההגנה.
הקמת קלוב התעופה לישראל
בשנת 1933 הוקם מועדון התעופה "הגמל המעופף" ששינה את שמו ל"קלוב הארצישראלי לתעופה" ב-27 בדצמבר 1935 ולימים נהיה שמו קלוב התעופה לישראל. תחילה הוקם כגוף ספורטיבי שמטרתו לחזק את זיקתם של צעירי היישוב לנושא התעופה. בהדרגה החלו ראשי היישוב אליהו גולומב ודב הוז להכפיף את הפעילות התעופתית לצרכים הביטחוניים והלאומיים של היישוב. עד קום המדינה שימש קלוב התעופה כזרוע האווירית של ההגנה והפלמ"ח. החברים עסקו באימוני טיס, בלימודים עיוניים ובבנייה והתקנת מודלים של דאונים. לנדאו הצטרפה ל"קלוב התעופה הארצישראלי" בתחילת שנות ה-40 והייתה פעילה בו.
בנובמבר 1947, עם הקמת 'שירות האוויר' שב-1948 היה לחיל האוויר, הועבר הציוד של קלוב התעופה - מטוסים, טיסנים, בסיסים, לידי חיל האוויר בפיקודו של אהרון רמז. היא התבקשה לגייס לחיל החדש טייסים מקלוב התעופה, תוך סיוע בשליחתם להכשרה בצ'כוסלובקיה ובאיטליה. במקביל ערכה תוכנית רדיו ב"קול ישראל לנוער" בשם "טייסים" אשר שודרה בשעות הערב.
בשליחות לארצות הברית
עם קום המדינה החלה להשתתף במסגרת קלוב התעופה במבצעי רכש רבים בעבור המדינה ומשרד הביטחון. בשנת 1949 יצאה לשליחות ארוכה בארצות הברית. באותה תקופה היה אמברגו על מכירת נשק ליישוב ונאסר על ייבוא מטוסי קרב לישראל. הדרך היחידה לרכוש מטוסים הייתה במסווה של רכש ספורטיבי, קניית מטוסים עבור מועדון התעופה שנחשב לאזרחי. היא נשלחה לגייס כספים לרכישה של אחד עשר מטוסים לחיל האוויר הישראלי, שהיה בראשית דרכו. תחילה לא רצתה לצאת למשימה, אך מנכ"ל משרד הביטחון, פנחס ספיר, שכנע אותה לטוס. היא סופחה לארגון 'חמרים לישראל' אותו הקים דוד בן-גוריון בארצות הברית ודרכו גויסה תמיכה חומרית מהקהילה היהודית שם. לאחר שבעה חודשים, במהלכם קנתה ושלחה אחד עשר מטוסי פייפר קטנים, כולל חלקי חילוף רבים כרכש של קלוב התעופה, חזרה ארצה. לאחר השליחות ייבאה דאונים מגרמניה ומשווייץ. ציוד זה אפשר לקלוב להתחיל באימונים ובהדרכה בבסיסי הטיס שנפתחו בהמשך. בעיתון 'דבר', בשנת 1951 נכתב: "באביב תש"י - לאחר פעולה מוצלחה של המורה-הטייסת רחל לנדאו-מרקובסקי בארצות הברית - הועמד לרשות קלוב התעופה 'צי-אווירי' קטן של אווירונים ודאונים, שאפשר את תחילת הפעולה בדאיה ובטיס."
פעילותה כיו"ר קלוב התעופה
בשנת 1952 נבחרה ברוב קולות לתפקיד יו"ר קלוב התעופה לישראל וכיהנה עד שנת 1967. במסגרת תפקידה כיו"ר המועדון השתתפה במפגשים בינלאומיים מטעם "הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה" (FAI) בנושאי תעופה. היא עסקה ודנה בחוקי תעופה בינלאומיים וקידמה את הטיס בארץ. תפקידה היה אדמיניסטרטיבי בעיקרו. בין היתר דאגה לציוד, לאישורי טיסה, לתמיכה ואישורים הדרושים מהמדינה וכן לתיווך בין הגורמים השונים שהקלוב היה קשור אליהם (משרד הביטחון, חיל האוויר). בנוסף הייתה אחראית על מעבר משרדי הקלוב מרחוב לילינבלום לרחוב הירקון 67, שם הם קיימים עד היום.
במאי 1953, בכינוס האיגוד הבינלאומי לתעופה שהתקיים בהאג, זכתה בתעודת הערכה לקידום התעופה, מטעם ה-FAI, על שירות נאמן בקידום התעופה בישראל.
ביולי 1956 נערכה תחרות צניחה חופשית אולימפית במוסקבה, בה השתתפו קלובי תעופה מכל העולם. "קלוב התעופה לישראל" קיבל הזמנה לשלוח צנחנים לתחרות ובן-גוריון עמד בכל תוקף על השתתפות של משלחת ישראלית בתחרות. מאחר שלקלוב התעופה לא היו צנחנים, נשלחו חיילי צה"ל כחברי המועדון. לנדאו עזרה בארגון המשלחת ויצאה עמה למוסקבה. ישראל דורגה במקום אחרון, אך לא הייתה לכך חשיבות לאור החשיבות הפוליטית של השתתפות בתחרות זו.
בתקופה זו הייתה גם בין העורכים של עיתון "התעופה" - ביטאון קלוב התעופה לישראל.
משפחה וחברים
בנובמבר 1942 נישאה לנדאו למוטק (מרדכי) מרקובסקי, אותו הכירה כשהייתה בקיבוץ בית אלפא והוא בקיבוץ עין שמר. מרדכי היה מהנדס במקצועו ושימש בצבא הבריטי כמהנדס טיס. הוא נפטר ב-16 בפברואר 1968 והיא לא נישאה בשנית. נולדו להם שני ילדים. הבן איקי (יצחק), נולד ב-23 במרץ 1942, נקרא על שם יצחק בן-יעקב המנוח, מנהל חברת "אווירון". המשורר אהרן זאב כתב עליו את השיר "ראיתי את איקי במצעד" שפורסם ב'דבר לילדים'. הבת תמי (תמר) נולדה ב-9 באפריל 1948.
עם חוג חבריה וחברותיה הקרובים נמנו אנשי בית אלפא, רחל קטינקא ויהושע ברנדשטטר, השחקנית חנה רובינא, שהייתה אורחת קבועה בביתה, משה סנה, ראש המפקדה הארצית של מחתרת ה"הגנה", משה שרת ופנחס ספיר, מנכ"ל משרד הביטחון.
לימודי משפטים, קרימינולוגיה ופילוסופיה
היא למדה לתואר שלישי במשפטים באוניברסיטת תל אביב וסיימה אותו בשנת 1978. את עבודת הדוקטורט כתבה בהדרכת פרופ' שלמה גיורא שוהם ופרופ' חיים כהן, והיא הוקדשה לנושא "עבריינות נשים וענישתן" – האופן בו שופטים נשים או גברים על אותן עבירות. היא הוזמנה לוועידות בינלאומיות ולאוניברסיטאות בארצות הברית על מנת להרצות על הנושא. בנוסף נכתבו על מחקר זה כתבות רבות.
הרעיון להקמת האגודה
בשנת 1970, במסגרת לימודי התואר השני ועבודתה כעוזרת הוראה, החלה יחד עם פרופ' שוהם במחקר אינטרדיסציפלינרי עם אוניברסיטת סן פרנסיסקו במסגרתו יצאה לאוניברסיטת ברקלי שבארצות הברית, כדי להכיר מקרוב פרויקט שיקום אסירים באמצעות אסירים לשעבר. שם נחשפה לראשונה לארגון 'אחים בוגרים'. הארגון עוזר לילדי משפחות חד-הוריות, בעיקר בקרב אפרו-אמריקאים, על ידי הצמדת אדם בוגר לילד. מטרת הארגון לספק לילדים יתומים, תחליף לדמות אב. הרעיון של מבוגר, המבלה בחברתו של בן יתום מאב, נולד בארצות הברית בראשית המאה ה-20 ונועד למנוע הידרדרות של ילדים ממשפחות הרוסות. היא למדה להכיר את הארגון ופועלו ומיד עמדה על הפוטנציאל של פרויקט כזה בארץ משום שבעקבות מלחמת ששת הימים נותרו ילדים רבים יתומים מאב. בשנת 1971, עם חזרתה מהשליחות האקדמית בקליפורניה, החלה לפעול להקמת ארגון "אחים בוגרים" בישראל בחסות אוניברסיטת תל אביב ובתמיכת פרופ' שוהם, ששימש אותה גם למחקר בנושא הטיפול ביתומי צה"ל.
פעילות האגודה
בשנת 1973 הקימה את אגודת "אחים בוגרים" הראשונה בישראל שפעלה על בסיס התנדבותי, בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב ובצמוד למשרד הביטחון. זאת בניגוד לאגודות "אחים בוגרים" שקמו מאוחר יותר, הקשורות למחלקה הסוציאלית של העירייה. האגודה הצמידה אדם מבוגר לילדים יתומים מאב כדמות גברית להזדהות איתה. ה"אח הבוגר" לווה את הילד מכיתה א' ועד לגיוסו לצבא. על תפקיד "האח" סיפרה: "תפקידו לתת גב וביטחון לילד, דוגמה אישית והרבה תמיכה רגשית, אבל בשום אופן לא לעסוק בבעיות משמעת [...] להיות שם בשביל הילד, להיפגש איתו פעם בשבוע ולשמש לו אוזן קשבת". המתכונת הייתה פגישה חד שבועית של שעתיים. מתוך הבנה שרוב הבעיות במשפחות חד-הוריות הן עם בנים וכי הבנים הם הסובלים העיקריים בהיעדר אב במשפחה, טיפלה האגודה בבנים בלבד וכן המתנדבים היו גברים בלבד. לרוב הגיעו הילדים ממשפחות שכולות.
ב-14 באפריל 1993 הוענק לה על פעילות זו "אות הנשיא למתנדב". בשנת 1995 ראה אור ספרה "רועי". ראייתה המוגבלת באותו זמן לא אפשרה לה לכתוב את הספר בעצמה, על כן נעזרה בכותב שהעלה את הסיפור על הכתב. הספר הוא מעין תיעוד על פועלה של אגודת "אחים בוגרים" בשנים שבהן נכתב. הוא מספר על ילד ושמו רועי אשר איבד את אביו, טייס קרב, במלחמה, על הקשיים וההתמודדויות ועל ההיכרות עם "האח הבוגר". לנדאו השקיעה את כל שנותיה האחרונות במפעל החינוכי-חברתי אותו הקימה ולאחר מותה לא המשיכה האגודה לפעול.
מכתוב (סדרת ספרים)
סדרת הספרים מַכְּתוּבּ (שם רשמי: מַכְּתוּבּ مكتوب) מתרגמת ומפרסמת יצירות מהתרבות ומהספרות הערבית ומנגישה אותן לקורא הישראלי. זוהי הסדרה היחידה בישראל כיום המוקדשת לספרות ערבית. הסדרה צמחה כיוזמה של מתרגמים וחוקרי השפה הערבית, יהודים ופלסטינים, ובראשם הסופר סלמאן נאטור ופרופ' יהודה שנהב שהרבני. לפי הרציונל של מכתוב, "הסדרה שואפת להביא לקדמת הבמה את חיי האזור מתוך נקודת מבט אנושית, כמו גם לסמן מציאות חברתית-פוליטית אחרת, תוך התגברות על מכשול השפה ועל ההיחלשות וההיעלמות של הקשרים בין יהודים וערבים באזור. בכך מבקשת הסדרה להתמודד עם המציאות הישראלית העגומה שבה לפחות מ-2% מהיהודים יש ידע בערבית ברמה שמאפשרת קריאת ספרות."
סדרות ספרים קודמות
סדרות ספרים נוספות אשר הוקדשו, כולן או רובן, לתרגום ספרות ערבית לעברית התקיימו בעבר בישראל. הוצאת מפרש הייתה הבולטת בתחום זה בארץ בשלהי המאה העשרים. בין הספרים שתורגמו במסגרת ההוצאה מערבית וראו אור בעברית היו: "גברים בשמש" מאת ע'סאן כנפאני (1978), "מוות בביירות" מאת תאופיק יוסף עוואד (-1983), "החמנית" מאת סחר ח'ליפה (1987), "התנועה הלאומית הפלסטינית והעולם הערבי" מאת אמיל תומא (1990), "נפילתו של האמאם" מאת נוואל א-סעדאווי (1991), "אלוהים שוכב בערשו של הנילוס" מאת נוואל אלסעדאווי (1991), והאוטוביוגרפיה "דרך הררית" מאת פדוא טוקאן (1993). הוצאת אנדלוס, שהוקמה על ידי יעל לרר הייתה ההוצאה הבולטת בתחום זה בתחילת המאה ה-21. ההוצאה נסגרה לאחר מספר שנות פעילות, ובין הספרים שתורגמו במהלכן מערבית היו: "למה עזבת את הסוס לבדו" מאת מחמוד דרוויש (2000), "זן מתחתן" מאת א-טייב סאלח (2001), "רק לחם" מאת מוחמד שוכרי (2001), "באב אלשמס" מאת אליאס ח'ורי (2002), "מצב מצור" מאת מחמוד דרוויש (2003), "בור המים הראשון" מאת ג'ברא אבראהים ג'ברא (2003), "הסיפור של זהרה" מאת חנאן אלשיח' (2004), "אבן הצחוק" מאת הודא ברכאת (2004), "אטאטא את השמש מהגגות" מאת חנאן אלשיח' (2005), "יאלו" מאת אליאס ח'ורי (2005), קובץ שירה מאת טהא מוחמד עלי (ראה אור במהדורה דו-לשונית ב-2006), "ירושלמית" מאת סירין אלחוסייני שהיד (2006), "החורש במים" מאת הודא ברכאת (-2006), "ציור קיר" מאת מחמוד דרוויש (2006), "כמו קיץ שכבר לא יחזור" מאת מוחמד בראדה (2006), ו"בנדרשאה" מאת א-טייב סאלח (2006).
קניין רוחני
קניין רוחני (באנגלית: Intellectual Property, או בקיצור בראשי תיבות: IP) הוא מונח משפטי כללי לזכויות בטובין ובמשאבים שאינם מוחשיים, שנוצרו על ידי בני אדם. דוגמאות למשאבים כאלה הם: מוזיקה וסרטים, ספרים ויצירות אמנות, צילומים, ציורים, המצאות, תכנות מחשב, סמלים או מילים שמזהים מוצר מסחרי, עיצובים של מוצרים. המונח מאגד זכויות שונות במהותן: זכויות יוצרים, פטנטים, סימני מסחר, עיצובים (בעבר: מדגמים), וסודות מסחריים. בנוסף, קניין רוחני כולל גם ענפים ממוקדים יותר, כמו זכויות מטפחים על זני צמחים, הגנה על מעגלים משולבים, וזכויות המכונות "זכויות שכנות", כמו זכות מבצעים וזכויות שידור של משדרים.
מכתוב (סדרת ספרים)
אינדקס התרגומים מערבית לעברית
מכתוב הקימה לצורכי מחקר ועיון את אינדקס התרגומים מהספרות הערבית, שהוא הראשון מסוגו; מדובר בפרויקט שמטרתו ריכוז והצגה של כל הטקסטים– רומנים, סיפורים קצרים ושירים– שתורגמו מערבית לעברית מסוף המאה ה-19 ועד ימינו אנו. האינדקס נבנה על בסיס נתונים שאספה ד"ר חנה עמית-כוכבי, חברה במכתוב שעוסקת בחקר התרגום, והוא משמש החל משנת 2018 ככלי מחקר למתעניינים.
בלוג מכתוב
במקביל לספרים שיוצאים במסגרת מכתוב ולדיונים שמקיים חוג המתרגמים, פועל באתר מכתוב גם בלוג המארח מאמרים העוסקים בתרגום בכלל ובתרגום מערבית מעברית בפרט, כמו גם שלל תרגומים של שירים וסיפורים קצרים, וסקירות על תרגומים ישנים וחדשים.
בעלי תפקידים ומימון
העורך הראשי של סדרת מכתוב הוא פרופ' יהודה שנהב-שהרבני, עורכי המשנה הם איאד ברג'ותי וד"ר יונתן מנדל, אחראית תקשורת וזכויות יוצרים היא כפאח עבד אלחלים, רכזת קשרי קהילה היא בטי בנבנישתי, ורכזת המערכת היא חנאן סעדי. הסדרה פועלת במסגרת מכון ון ליר בירושלים ורואה אור בהוצאת פרדס. עיקר המימון מגיע משתי קרנות משפחתיות פרטיות מחו"ל: קרן ון ליר ההולנדית ("The Van Leer Group foundation") והקרן האמריקאית "The Twin Oak Fund in memory of Bertram J. Cohn".
קניין רוחני
הסדרים משפטיים מפורטים שתחילתם בפסיקת בתי המשפט בשיטת המשפט המקובל והמשכם בעיגון בחקיקה, קובעים את תנאי ההגנה של המשאבים הרוחניים בכל אחד מענפי הקניין הרוחני, את הבעלות, את היקף הזכויות, חריגים והגנות, סעדים שונים, אכיפה ועניינים דיוניים.
הקניין הרוחני נחשב לגורם חשובים בצמיחה הכלכלית של מדינות. בעשורים האחרונים עובר התחום תהליכים אינטנסיביים של גלובליזציה, ומושפע מאוד משינויים טכנולוגיים. התחזקות ההגנה על הקניין הרוחני שנויה במחלוקת, ומעוררת גם ביקורת ציבורית. למשל, בקשר לשיתוף קבצים באינטרנט, או בקשר למתן פטנטים על הגנום האנושי, או גישה לתרופות מצילות חיים במחיר בר-השגה.
מהות הקניין הרוחני
הענף המשפטי של הקניין הרוחני שונה מדיני הקניין המוחשי הרגילים, מכיוון שמושא ההגנה המשפטית שלו הם משאבים בלתי-מוחשיים. דיני הקניין "הרגילים" עוסקים בקניינים מוחשיים, ממשיים, כמו מקרקעין (דירה, מגשר) ומיטלטלין (למשל מכונית וחפצים אחרים). דיני הקניין הרוחני כוללים מספר ענפים נפרדים, ועוסקים בהמצאות שניתנות ליישום (דיני הפטנטים), ביצירות, כמו מוזיקה, ספרות ושאר טקסטים כתובים, פיסול, צילום, תכנות, שידורי טלוויזיה, קולנוע ועוד (דיני זכויות יוצרים), וכן ענפים אחרים, כמו דיני העיצובים (שבעבר כונו דיני המדגמים), המגנים על הצורה האסתטית של מוצר תעשייתי, ההגנה על זכויות מטפחים זני צמחים, וסימני מסחר (Trademark), במסגרתם מוגנים סימני מסחר מסוגים שונים, כמו שמות של שירותים, לוגו של מוצר, לרבות סימני מסחר תלת-ממדיים (כמו סמלי מכוניות יוקרה).
שני מאפיינים נוספים של הקניין הרוחני הם היעדר היכולת להדיר גורם אחר, והשימוש הבו-זמני במשאבים לא מוחשיים. המאפיין הראשון עוסק ביכולת ההגנה הפיזית על המשאב: בעוד שבקניין מוחשי, מקרקעין, למשל, אפשר בדרך כלל לחסום על ידי הקפת גדר, קשה להגביל גישה לא רצויה למשאבים של קניין רוחני. לכן קשה יותר למנוע את השימוש ביצירה ממי שאינו מסכים להישמע להוראות היוצר או הממציא. אמנם, כיום יש מנגנונים טכנולוגיים שמאפשרים להגביל גישה ליצירות, אך הם ניתנים לעקיפה. בהיעדר מגבלה פיזית, המשפט מתערב, ויוצר "גדר משפטית".
המאפיין השני מתייחס ליכולת להשתמש במשאב. בקניין מוחשי יש מגבלה טבעית כזו. למשל, במכונית אחת יכול רק אדם אחד לנהוג בכל רגע נתון. לעומת זאת, ביצירה מוזיקלית יכולים אנשים רבים להשתמש ביצירה בו-זמנית. השימוש על ידי האחד אינו מפריע לאחרים, ואולי אף מועיל להם (למשל שירה בציבור). ההגנה המשפטית על הקניין הרוחני יוצרת באופן מלאכותי את הבלעדיות בשימוש.
דיני הקניין הרוחני מנסים לאזן בין אינטרסים ציבוריים שונים. האינטרס הראשון הוא עידוד המקוריות, היצירתיות והחדשנות; והאינטרס השני, שלעיתים הוא מנוגד לראשון, הוא חופש היצירה, הביטוי וחופש הפעולה והתחרות. האיזון בין שני האינטרסים בא לידי ביטוי בכללים שונים, למשל הגבלת תקופת ההגנה, בהתאם לחוק המתאים.
נכסי הקניין הרוחני
בדין הישראלי יצר המחוקק שורה ארוכה של הגנות משפטיות על משאבים רוחניים, שכל אחד מהם קובע תנאים שונים להפעלתו, ולהיקף ההגנה על המשאבים הרוחניים. נהוג להבחין בין זכויות רשומות, שנדרש רישום הבעלות במרשם ייעודי כדי לזכות בהגנה עליהן, לבין זכויות שאינן רשומות, שמוגנות גם ללא רישום:
היבטים בינלאומיים של קניין רוחני
מאז סוף המאה ה-19, יש שורה של אמנות בינלאומיות שמגנות על קניין רוחני. אלה הן אמנת ברן משנת 1886, שעסקה בזכויות יוצרים, ואמנת פריז משנת 1883, שעסקה בקניין תעשייתי, כלומר פטנטים וסימני מסחר. כיום, המסגרת הבינלאומית המרכזית בתחום הקניין הרוחני היא הסכם טריפס (trade-related aspects of intellectual property rights), ההסכם שהוא חלק מהמסגרת של ארגון הסחר העולמי שנחתמו בשנת 1994. הסכם טריפס כולל את אמנות ברן ופריז, ומרחיב אותן, תוך הגדרה של תנאי מינימום לקניין רוחני, תוך הכרה בזכויות שונות בתחום הקניין הרוחני ובהן: פטנטים, סימני מסחר, זכויות יוצרים ועוד. חשיבותו של הסכם טריפס מבחינת הקניין הרוחני נובעת בעיקר ממספר המדינות שהן צד להסכם, כיום מרבית מדינות העולם מחויבות להסכם. הסכם טריפס קשר את ההגנה על קניין רוחני להסדרי הסחר הבינלאומיים, כך שמדינה אשר לא מקיימת את המינימום של התנאים להגנה על קניין רוחני המוגדרים בהסכם חשופה לסנקציות בתחום הסחר הבינלאומי.
הארגון העולמי לקניין רוחני מפקח על יישומן של האמנות הבינלאומיות בענייני קניין רוחני.
ענפי משפט משיקים
נוסף על דיני הקניין הכלליים, הקניין הרוחני משיק גם לתחום דיני עשיית עושר ולא במשפט, בהיבטים בהם הפגיעה בקניין הרוחני מניבה פרי למי שאינו בעל הקניין, כאשר רווח זה אינו כדין. השקה קיימת גם עם תחום דיני ההגבלים העסקיים (באשר ליצירת הסדר כובל), וכן עם תחום העוולות המסחריות. תיחום הגבולות בין הענפים מעורר קשיים משפטיים מורכבים, ונדון ארוכות בפסיקה ובספרות המחקרית.
בישראל
במסגרת משרד המשפטים פועלת רשות הפטנטים שבראשה עומד רשם הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר. ברשות הפטנטים יש מחלקות נפרדות לפטנטים, מדגמים (שמם הנוכחי עיצובים) וסימני מסחר, והיא מטפלת בזכויות קניין רוחני רשומות אלו. המחלקה לסימני מסחר מטפלת גם בכינויי מקור. הטיפול כולל קבלת בקשות רישום מבעלי הזכויות, בחינת הבקשות, התדיינות עם בעלי הזכויות, הכרעה בין טוענים שונים לאותה זכות, הענקת תעודת רישום של הזכות לתקופה מוגבלת כחוק וגבית אגרות הכרוכות בתהליך הענקת תעודת הרישום ובאחזקת תעודת הרישום לאורך תקופת תוקף התעודה. הזכויות בפטנטים, עיצובים, סימני מסחר וכינויי מקור מעוגנות בחוקי הכנסת ובפקודות שקבעה ממשלת המנדט תוך הסתמכות על החוק הבריטי. נוהלי העבודה מול רשות הפטנטים מעוגנים בתקנות שקיבלה הכנסת ובנהלי העבודה של רשות הפטנטים.
בעלי הזכויות יכולים לייצג את עצמם מול רשות הפטנטים או להיות מיוצגים בידי עורכי-פטנטים או בידי עורכי-דין. באופן מעשי, הרוב המכריע של בקשות הפטנט מטופלות על ידי עורכי פטנטים, בעוד ששאר הזכויות מטופלות בידי עורכי דין.
קניין רוחני במשפט העברי
המשפט העברי הגן על היבטים שונים בקשר ליצירות, שכיום מוגנות בדיני זכות יוצרים'. התייחסות ראשונה ניתנה על ידי הרמ"א בתשובותיו. הרמ"א בא להגן על זכויותיו של מהר"ם פדובה, שהשתתף בהדפסת ספר משנה תורה לרמב"ם, ולאסור קניית מהדורה מתחרה של הספר. היסוד המרכזי שהזכיר הרמ"א בהקשר זה הוא דין יורד לאומנות חברו. הרמ"א הסיק מהסוגיה שאסור לאדם להיכנס לאומנות חברו, אם יגרום לו פגיעה ודאית. הרמ"א סבר שלכן אסור להתחרות במו"ל ולהדפיס את אותו הספר שהוא מתפרנס מהפצתו. ר' מרדכי בנעט, בתשובות פרשת מרדכי דחה את שיטת הרמ"א, ועמד על כמה מנקודות התורפה בניסיון ליישם דיני הסגת גבול בהקשר של זכויות יוצרים. כך, למשל, לפי פשט הסוגיה והפסיקה, דיני הסגת גבול מתירים לאומן הראשון להגביל רק את זכותו של אומן אחר בן עיר אחרת הרוצה לפלוש לעירו ולעסוק בה באותו תחום עיסוק. ר' מרדכי בנעט עמד על כך שאין לאומן שום זכות להגביל את תחום עיסוקו של אומן אחר השוכן בעיר אחרת. אחרים הציעו לדון בזכויות יוצרים על פי עקרונות חיוב הנאה. להלכה, זה נהנה וזה לא חסר פטור, וזה נהנה וזה חסר חייב. כלומר: אם אדם נהנה מרכוש חברו, חייב לשלם לו רק אם חברו נחסר והפסיד. חיוב זה אינו קשור בעיקרו לשאלת זכויות יוצרים דווקא. התובע כאן אינו נסמך על זכותו ביצירה, אלא על הכסף שהשקיע שנהנה ממנו אחר.
פוסקי זמננו, דנו בשאלה ההלכתית האם מותר לאדם פרטי להעתיק תוכנת מחשב בצורה פיראטית לשימוש עצמי.
תרבות נוצרית
התרבות הנוצרית כוללת בדרך כלל את כל המנהגים התרבותיים שהתפתחו סביב דת הנצרות. יש וריאציות ביישום האמונות הנוצריות בתרבויות ובמסורות שונות.
התרבות הנוצרית השפיעה ונטמעה רבות מהתרבות היוונית-רומית, הביזנטית, המערבית, המזרח התיכון, הסלאבית, הקווקזית, ואולי מהתרבות ההודית. במהלך האימפריה הרומית המוקדמת, הנצרות חולקה במזרח היווני ובמערב הלטיני הקיימים. כתוצאה מכך, עלו גרסאות שונות של התרבויות הנוצריות עם טקסים ומנהגים משלהן, הנצרות נותרה מגוונת מבחינה תרבותית בענפיה המערביים והמזרחיים.
הנצרות מילאה תפקיד בולט בהתפתחות הציוויליזציה המערבית, בפרט, הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטיות. התרבות המערבית, לאורך רוב ההיסטוריה שלה, הייתה כמעט שוות ערך לתרבות הנוצרית. מחוץ לעולם המערבי, לנצרות הייתה השפעה על תרבויות שונות, כמו באפריקה ובאסיה, והעולם המוסלמי.
הנוצרים תרמו תרומה ידועה לקידמה האנושית במגוון רחב ומגוון של תחומים, הן מבחינה היסטורית והן בעת המודרנית, כולל המדע והטכנולוגיה,   רפואה, אמנות ואדריכלות,  פוליטיקה, ספרות, מוזיקה, פילנתרופיה, פילוסופיה,   אתיקה, הומניזם,   תיאטרון ועסקים.  על פי 100 שנים של פרסי נובל, סקירה של הענקת פרסי נובל בין השנים 1901 ל-2000 מגלה כי (65.4%) מזוכי פרסי נובל, זיהו את הנצרות על צורותיה השונות כהעדפתם הדתית.
אוגניה פרידמן
אוגניה פרידמן (בפולנית: Eugenia Frydman) הייתה שחיינית וקופצת למים פולנייה-יהודייה, אלופת פולין בשחייה ו-3 פעמים סגנית אלופת פולין בקפיצה למים ממקפצה וממגדל.
ביוגרפיה
בשנת 1928 קבוצתה מכבי ורשה פרשה מאליפות ורשה בגלל אפליה בשיפוט, והיא החליטה לעשות מופע ראווה של קפיצות למים מגשר אלכסנדריה שעל נהר הוויסלה לעיניהם של כעשרת אלפים צופים משני צידי הנהר. במופע לקחו חלק 6 קופצים, 4 גברים ו-2 נשים, בהם היו פרידמן ואדוארד טירמונד. הקפיצה הייתה מגובה של 14.5 מטר.
בית הדין לענייני מים
בית הדין לענייני מים הוא בית דין בו מתבררות מחלוקות הקשורות במים. קיים בית דין אחד כזה בחיפה, והוא משמש כבית דין ארצי.
בית הדין הוקם ב-1959 מכוחו של לחוק המים. הוא מורכב משופט, שאותו ממנה שר המשפטים, ומשני נציגי ציבור, אך בהסכמת הצדדים רשאי לשבת השופט כדן יחיד. בסמכותו של בית הדין לדון על פי חוק המים ועל פי חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות, וכוחו כשל בית משפט מחוזי במשפט אזרחי. בית הדין ייחודי בכך שאינו כפוף לדיני הראיות, ויחודו מביא לכך שתהליכי הדיון בו קצרים בהשוואה לתהליכים מקבילים בבתי משפט אחרים.
בבית דין זה, ניתן לערער על החלטות משרד האנרגיה והמים, המשרד להגנת הסביבה ורשות המים בכפוף לחוקים הנ"ל.
מרסל אמה
מַרסֶל אֵמֶה (בצרפתית: Marcel Aymé; 29 במרץ 1902 – 14 באוקטובר 1967) היה סופר ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה
מרסל אמה נולד ב-1902 בעיר ז'ואני במחוז יון שבצפון חבל בורגון בצרפת. הוא התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים בלבד, וגדל בבית סבתו וסבו בכפר קטן במחוז ז'ורה שבחבל פראנש-קונטה. ב-1910, לאחר שסבתו נפטרה, הוא הועבר להשגחת אחת מדודותיו בעיר דול, בירת מחוז ז'ורה, ושם למד בקולג', אך בילה את חופשותיו בכפר, שם שימש לפעמים כרועה. אווירה כפרית זו, שהעניקה לו השראה, באה לידי ביטוי מאוחר יותר בכתביו.
ב-1939 שם ללעג ולקלס את המשטר הנאצי בגרמניה, אך בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת פרסם רומנים ונובלות באמצעות הוצאות ספרים שהוציאו לאור גם את כתביהם של מחברים פאשיסטיים ששיתפו פעולה עם הנאצים. בתקופה זו פרסם בין היתר את "טרבלינג" (1941) ואת "חוצה הקירות" (1943).
היות שהוא עצמו לא הראה כל סימני תמיכה במשטר הנאצי, שמו לא נכלל ברשימת משתפי הפעולה עם הנאצים שהופיעה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך בכל זאת הוא הואשם באנטישמיות. מעל הכול היה מוחזק כאשם כאשר ניסה להעביר עצומה לבקשת חנינה למשתף הפעולה הסופר והעיתונאי רובר בראזיאק. פרנסואה מוריאק וסופרים אחרים חתמו על עצומה זו, אך גנרל דה גול דחה את בקשת החנינה, ובראזיאק הוצא להורג בירייה (ב-6 בפברואר 1945).
הגם שנפגע מאוד מפרשה זו, המשיך אמה לכתוב מספר רב של רומנים, נובלות ומחזות שזכו להצלחה רבה בציבור, ובהם "הדרך הארוכה" (1946), "אוראנוס" (1948) ו"קלראמבאר" (1949). ב-1952 הוצג בפריז מחזהו "ראשו של הזולת" שבו הביע את התנגדותו לעונש המוות ולגלג על מערכת המשפט ועל התביעה הכללית של המדינה.
מרסל אמה מת בפריז ב-1967 ונקבר בבית הקברות סן-ונסן ברובע מונמארטר שבעיר. לזכרו הוצב ברובע מונמארטר פסל בדמותו של דוטיי, הגיבור הראשי של ספרו "חוצה הקירות".
רבות מיצירותיו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה, ובהן "חוצה הקירות" (1950), "הסוסה הירוקה" (1959), "קלראמבאר" (1969) ו-"אוראנוס" (1990).
יחסי מלזיה–סנגל
יחסי מלזיה-סנגל הם היחסים הדיפלומטיים בין פדרציית מלזיה לבין רפובליקת סנגל.
סקירה כללית
השגרירות המלזית בדקר נפתחה ב-1992 על מנת לקדם את הקשרים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים-תרבותיים בין שתי המדינות. בשנת 2011, ממשלת סנגל רכשה קרקע על מנת לבנות את שגרירותה בקואלה לומפור. בשנת 2013, כ-50 סנגלים סטודנטים גרו במלזיה.
יחסים כלכליים
המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
נבחרת בליז בכדורגל
נבחרת בליז בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של בליז.
נבחרת זו נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר בעולם. הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר גביע העולם והעפילה פעם אחת בלבד לגביע הזהב בכדורגל, אליפות הכדורגל לנבחרות של צפון אמריקה, הקריביים ומרכז אמריקה.
בית פרומין
בית פְרוּמִין (ידוע יותר בשם "הכנסת הישנה") שימש כמשכנה הזמני של הכנסת בשנים 1950–1966. הבניין ממוקם במרכז ירושלים, ברחוב המלך ג'ורג' 24, ופעלו בו הכנסות הראשונה עד השישית.
כבניין הכנסת בשנים 1950–1966
עד סוף שנת 1949 התקיימו ישיבות מועצת המדינה הזמנית וישיבות הכנסת הראשונה במספר מקומות בתל אביב: מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף, ובניין קולנוע קסם שבכיכר הכנסת.
ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית. הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה. לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם קולנוע סמדר, בניין "בית העם" (בית פרלמן) וסמינר בית הכרם, נבחר בית פרומין. בינואר 1950 הופקע הבניין מבעליו והוחל בשיפוץ המבנה והסבתו למשכן הכנסת. החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה. אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק, והיה בו גם יציע. חברי הממשלה ישבו בשולחן במרכז האולם והוקצו להם 12 מקומות בלבד (כמספר השרים בממשלת ישראל השנייה).
לעיתים, בעת שנערכו ישיבות, נחסם רחוב המלך ג'ורג' לתנועת התחבורה בקטע הסמוך לבניין, ונגרמה הפרעה רבה לתושבי העיר. כמו כן מיקומה של הכנסת ברחוב ראשי במרכז העיר גרם לבעיות אבטחה. כך למשל, בעת ההפגנה נגד הסכם השילומים בשנת 1952 יידו המפגינים אבנים על הבניין, שגרמו לניפוץ חלונות וחדרו לאולם המליאה.
ב-29 באוקטובר 1957 נזרק רימון יד אל שולחן הממשלה. משה דואק, שהיה אורח ביציע, השליך רימון יד וגרם לפציעתו הקשה של משה שפירא שר הדתות, ולפציעתם באורח קל של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, והשרים גולדה מאיר ומשה כרמל.
במאי 1958, עתרו בעלי הבניין לבית המשפט נגד הכנסת, לאחר שנפרץ קיר חיצוני של הבניין בניגוד לצו ההפקעה המקורי, בו הוסכם שהכנסת תוכל לבצע רק שינויים פנימיים במבנה.
ב-11 באוגוסט 1966 נערכה ישיבת הכנסת האחרונה בבית פרומין בטרם צאת הכנסת לפגרה. ב-30 באוגוסט 1966, בעת כהונת הכנסת השישית, עברה הכנסת למשכנה החדש בגבעת רם.
בגן הסמוך לבניין, על מגרש "בור שיבר", הוצבה בשנת 1956 מנורת הכנסת (והגן זכה לשם "גן המנורה"). המנורה הועברה משם לגן הוורדים כאשר נחנך משכן הכנסת בגבעת רם.
תוכניות פיתוח ושימור
לאחר יציאתה של הכנסת שימש הבניין את משרד התיירות. קומת הקרקע שימשה את משרד הרישוי ואת לשכת העיתונות הממשלתית, ואחר כך את לשכת התיירות המחוזית.
בספטמבר 2001 החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים לשנות את החלטתה לגבי השימושים שיותרו בבית פרומין, וזאת לבקשת מהנדס העיר אורי שטרית. הוחלט שהמבנה כולו ייהרס תוך שימור החזית בלבד ובמקום בית מלון ישמש הבניין למשרדים ומגורים. בנוסף הובטח כי אולם המליאה ההיסטורי ישוחזר תוך בנייתו מחדש בקומה מתחת לקומת הכניסה ויהווה מקום לתצוגות ותערוכות הקשורות לעבודת הכנסת בעבר.
בעקבות התוכנית להריסת המבנה נאבקה המועצה לשימור אתרים נגד כוונת ההריסה. מספר חברי כנסת הגישו הצעת חוק באוגוסט 2002 האוסרת על ביצוע שינויים במבנה. החוק עבר בקריאה טרומית בסוף 2003. במקביל שכרה המדינה חזרה את הבניין מהיזם לשנה אחת עבור בית הדין הרבני הגדול, כדי למנוע את הריסתו. במרץ 2004, הסכים שר האוצר בנימין נתניהו לממן את רכישת בית פרומין חזרה מהיזם אילן רג'ואן על מנת למנוע את התוכנית להריסת הבניין. רג'ואן שכר את עורך הדין דוד שמרון שייצג אותו במשא ומתן מול המדינה.
בינואר 2005 עבר בקריאה ראשונה החוק לפיו הבניין ישומר, חלקו הפנימי ישוחזר, ויוקם בו "מוזיאון הכנסת". בעקבות הצעת החוק דרש היזם רג'ואן ללכת לבוררות שתקבע את גובה הפיצוי שיינתן לו. אחד מיוזמי החוק, חבר הכנסת זבולון אורלב, התנגד לכך וניהל מאבק על זכותה של המדינה להפקיע את הנכס ולשלם תמורתו פיצוי על פי הערכת השמאי הממשלתי הראשי, בהליך דומה לזה שננקט בכל מקום בו מופקע נדל"ן פרטי לצורכי ציבור. השמאי הממשלתי העריך את הסכום לו זכאי היזם ב-42 מיליון שקל, אך על כך הוספו 5 מיליון שקל בגין שיפוצים שערך במבנה, ובסך הכל 47 מיליון שקל. זאת בנוסף לדמי השכירות ששילמה לו המדינה במהלך השנים.
בשנת 2009 פרסם מבקר המדינה דוח העוסק בסוגיית מכירתו של בית פרומין על ידי המדינה, במחדלי שימורו ובניגוד העניינים של הגורמים המעורבים בפרויקט.
בשנת 2011, הגיש רג'ואן, באמצעות עורך דין דוד שמרון, תביעה בסך 150 מיליון שקל נגד המדינה, בגין ההפסד באיבוד הרווח הפוטנציאלי שהיה לו, אילו הפרויקט היה נבנה כמתוכנן.
רנגיטוטו
האי רנגיטוטו (באנגלית: Rangitoto Island) הוא אי געשי במפרץ האורקי, סמוך לאוקלנד, ניו זילנד.
גאוגרפיה
רוחבו של האי הוא 5.5 קילומטרים, ולוע הר הגעש, שהוא הנקודה הגבוהה באי, בגובה 260 מטרים.
שטחו של האי הוא 23.11 קמ"ר, והוא נוצר עקב התפרצות געשית לפני 550-600 שנה, מה שהופך אותו לגדול והצעיר מבין כ-50 הרי געש המקיפים את אוקלנד.
האי, שבינו לבין צפון העיר אוקלנד מפריד מצר רנגיטוטו, נראה היטב מנקודות רבות בעיר.
בימי מלחמת העולם השנייה חובר האי באמצעות לשון אדמה מלאכותית לאי הסמוך, מוטוטאפו.
פירוש שמו של האי במאורית הוא "שמי דם", אשר נקבע ככל הנראה עקב פציעתו של רב-חובל של סירת קנו, במהלך קרב בין שני שבטים מאורים שהתרחש על האי.
האי אינו מיושב, אך נגיש למטיילים באמצעות שירות מעבורות מאוקלנד מספר פעמים ביום.
ג'ון ויסקר
ג'ון ויסקר (באנגלית: John Wisker; 30 במאי 1846, האל, אנגליה - 18 בינואר 1884, מלבורן, אוסטרליה) היה שחמטאי אנגלי ועיתונאי. בשנות ה-70 של המאה ה-19 נמנה בין עשרת השחמטאים הטובים בעולם, והשני באנגליה, לאחר ג'וזף הנרי בלקברן.
ויסקר עבר ללונדון ככתב לעיתון City Press והתחבר עם הווארד סטאונטון. רמתו השחמטאית עלתה במהירות ובשנת 1870 זכה באליפות בריטניה בשחמט לאחר דו-קרב עם עמוס ברן ולפני האלוף הקודם ג'וזף הנרי בלקברן. בשנת 1872 ניצח ויסקר שוב באליפות בריטניה לאחר דו-קרב עם האלוף הבריטי הראשון, ססיל דה ור. לאחר תחרות זו אליפות בריטניה בשחמט לא התקיימה עד שנת 1904. ויסקר ערך את טורי השחמט בעיתונים the Sporting Times  ו Land and Water.
פרויקט יונה
פרויקט יונה היה פיתוח נסיוני של נשק מונחה מנוהג על ידי יונים שהגה הביהביוריסט פרדריק סקינר בעת מלחמת העולם השנייה. פרויקט יונה היה הפיתוח הראשון בעולם של נשק מונחה מסוג שגר ושכח.
היסטוריה
בשנת 1941, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הקים הממשל האמריקאי תוכנית מחקר בשם דראגון שמטרתה פיתוח פצצה דואה שתוטל ממטוסי PB4Y פריווטיר ממרחק רב לעבר צוללות או אוניות אויב, ותטביען בעזרת מטען חומר נפץ או שחרור פצצת עומק. הדגמים הראשונים של הפצצה כונו Pelican ופיתוחיהם המאוחרים כונו Bat. מספר שיטות הנחיה נוסו בפרויקט, ביניהן גם הנחיה בעזרת יונים.
עוד בראשית שנות ה-40 הציע הפסיכולוג פרדריק סקינר, לאור מחקריו בתחום הביהביוריזם, לעשות שימוש בבעלי חיים להנחיית פצצות. למרות ספקנות רבה, הסכימה בשנת 1943 ועדת מחקר ההגנה הלאומית לממן את המחקר בסך של $25,000 ולהתאימו לפרויקט Pelican.
מערכת הביות שפיתח סקינר הייתה מורכבת מעדשה בחזית הפצצה שממנה הוקרנה תמונה אל מסכים הנמצאים בשלושה תאים בליבה של הפצצה, בהם צופות שלוש יונים שאומנו בהתניה אופרנטית לזהות את המטרה (בדרך כלל ספינה) ולנקר אותה.
כל זמן שהניקור היה במרכז המסך, הפצצה המשיכה לדאות בקו ישר, אך ניקורים שלא במרכז גרמו למסך לנטות ולהעביר למערכת הבקרה פקודת ניהוג. מערכת הבקרה ניווטה את הפצצה לפי ממוצע שערכה בין ניקוריהן של שלוש היונים. מבדיקה שנערכה על תגובת היונים לסוג המזון שניתן להן, התברר כי התוצאות הטובות ביותר היו בעת הזנה בגרעיני קנבוס.
בשנת 1948 גילה הצי האמריקאי את ממצאי פרויקט יונה, ופתח תוכנית בשם Orcon (ראשי תיבות של "בקרה אורגנית") לבדיקת היתכנות נוספת של הרעיון. פרויקט זה הוכיח בשנית שיונים יכולות לנווט פצצות וטילים, אולם דעתן מוסחת בקלות מעננים או גלים. פרויקט זה נסגר בשנת 1953.
בהרצאות שנשא בשנים מאוחרות יותר ייחס סקינר את פיתוח רעיון תיבת סקינר לתוצאות מחקריו בפרויקט יונה.
קאנוניזציה של כתבים
משמעותה היסודית של קאנוניזציה היא תהליך איסופם וגיבושם הסופי של כתבים לקובץ סגור שאין מוסיפים עליו ואין גורעים ממנו.
משמעותה המקורית של המילה "קאנון" (Κανόνας) ביוונית הייתה סרגל או קנה מידה.
המושג 'כתבי הקודש', ("Biblia Sacra", בלטינית, או לשם הקיצור: ביבליה), עומד על ההנחה, שבכתבים הללו, היהודיים והנוצריים, "מובלע דבר אלוהים ונמצא בהם ביטוי לבשורתו ולרצונו, ולפיכך הם משמשים יסוד מוחלט לחיי המאמינים, כיחידים כציבור, והם נתונים ברשות הציבור וברשותו של כל אדם".
משום כך, קנוניזציה של כתבי קודש שונים לכדי מאגד מאוחד קאנוני, מגדירה את המכלול הזה כ'כתבי הקודש' המחייבים, העולים בדרגתם ובסמכותם על כל כתבים או חיבורים אחרים. מבחינה דוגמטית, למשל, אפשר ויהיה מותר למאמין לחלוק או לערער על סמכותו או על דבריו של חיבור חיצוני לקאנון, אך אסור יהיה לו לערער או לחלוק על סמכותו של חיבור שנכלל בתוך הקאנון של כתבי הקודש המחייבים.
הן המונח, 'כתבי קודש', בספרות חז"ל של סוף הבית השני והן המונח 'קאנון', שאינו קיים במקורות היהודיים, ומופיע לראשונה במקורות הנוצריים רק לאחר התגבשות הברית החדשה במאה ה-4 וכולל גם את ספרי המקרא, הולמים את תהליך האיסוף והגיבוש המקראי שהתרחש מאמצע המאה ה-5 עד אמצע המאה ה-2 לפני הספירה, עוד קודם שניתן לו הכינוי המפורש - קאנוניזציה.
הקאנון היהודי
הקאנון היהודי מכונה "מקרא" או תנ"ך. משמעותו של "מקרא" הוא "מה שקוראים" (בציבור), והוא מקביל למונח הלועזי Scriptus ("מה שכותבים"). תנ"ך הוא קיצור של תורה, נביאים, וכתובים, ומשקף את החלוקה הקדומה של ספרי המקרא לשלוש קבוצות ובסה"כ 24 ספרים (עם מספר ספרים שמחולקים ל-2 או ל-12 אך נספרים כאחד).
על פי חז"ל, אחרון הספרים במקרא נכתב בערך בשנת 450 לפני הספירה הנוצרית בזמנו של עזרא הסופר, ומספר הספרים הנמנים בתנ"ך מגיע ל-24. יוסף בן מתתיהו בספרו "נגד אפיון" שנכתב בשנת 90 לספירה טוען שכל הספרים נכתבו עד תקופת עזרא, וממיין אותם לשלוש קבוצות, אולם מונה רק 22 ספרים:.
תהליך האיסוף, המיון, האחדה והקידוש היה הדרגתי ונמשך מאות שנים. ראשונים זכו להתקדש חמשת חומשי תורה. הדים ראשונים לקאנוניזציה של התורה ניתן לקרוא כבר בתורה עצמה:. נדבך נוסף ואחרון בעריכת התורה והתקדשותה היה מעשה ידי עזרא הסופר וסיעתו ברוח שלטון הכהונה שנקבע בימים ההם ביהודה וצריך היה לסגל את חוקת-המדינה, התורה, אל טיפוס המדינה הכפופה כלפי חוץ לממלכת פרס ובעלת אוטונומיה דתית פנימית ובראשה הכהן הגדול בירושלים.
בעקבות התורה נתקדשו נביאים וחתמו כתובים, בהתאמה לרמת קדושתם. בעקבות הקאנוניזציה, נתפסו גם החיבורים המאוחרים לתורת משה (ספרי הנביאים והכתובים) ככתבים שנכתבו בנבואה או ברוח הקודש, שאסור למאמין לחלוק עליהם. בדרך כלל לא נתפסים ספרי הנביאים והכתובים כחלק מן התורה שבע"פ, שאסור היה להעלותה על הכתב, ואף אין הספרים הללו נחשבים חלק מן התורה שבכתב במשמעה המקורי, שהרי עדיין לא נכתבו במעמד מתן התורה, ואף על פי כן מחילים גם על ספרי הנ"ך את מצות תלמוד תורה. חרף הקאנוניזציה שלהם במסגרת התנ"ך השלם, לא ניתן לחלקים הללו (נביאים וכתובים) אותו מעמד קאנוני השווה לזה של תורת משה עצמה; נערכה הבחנה בין משקלה הנבואי העליון של תורת משה, לבין משקלם של שאר הספרים בתנ"ך. כך למשל, מקורה הראשי של כל אחת מתרי"ג המצוות אמור להיחקק בתורת משה בלבד, ואילו שאר ספרי התנ"ך יכולים להוות מקור הלכתי רק כאסמכתא להבנת כוונת תורת משה ולא כמקור הלכתי עצמאי. נקודה זו שונה ביהדות הקראית, שם העניקה הקאנוניזציה של התנ"ך כולו מעמד הלכתי שווה ('דאורייתא') גם לשאר ספרי הנ"ך.
לדעת רוב החוקרים של ימינו חתימת הקאנון מתוארכת לשנת 70 לספירה בערך, זמן חורבן בית המקדש השני, שהיווה אחד הזרזים לקאנוניזציה. זרז נוסף לחתימת המקרא הוא העובדה שהחל מ-300 לפני הספירה, נכתבו ספרים חיצוניים כיתתיים שסתרו את היהדות הפרושית וההלכה שהיא גיבשה (כמו הקידוש בספר היובלים של לוח השנה הייחודי לכת המסוימת שחיברה אותו), או שתוכנם לא התקבל על הפרושים מסיבות אחרות. משום שהפרושים חששו כי ספרים אלו יוכרו כמקודשים, הם הזדרזו לחתום את הקאנון ואף להוסיף ספרים אחרים שהיו שנויים במחלוקת, כגון קהלת, שיר השירים ומגילת אסתר, ובלבד שלא להותיר את הסוגיה ללא הכרעה.
יש ספרים שנזכרים במקרא אך לא הוכנסו אליו לדוגמה - ספר הישר, ספר מלחמות ה' ועוד.
הספרים שלא נכללו בקאנון היהודי נקראים הספרים החיצוניים, חלקם בעלי אופי כיתתי כמו ספר היובלים, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, חזון עזרא ועוד, וחלקם בעלי אופי הקרוב ברוחו ליהדות הפרושית כמו ספר משלי בן סירא. חלק מן הספרים החיצוניים נכללו בכתבי הקודש של כמה מן הזרמים הנוצריים.
על פי מחקרים חדשים ארכאולוגיים ואחרים הצעדים של יצירת מהדורה קאנונית של התנ"ך החלו בתקופה החשמונאית במאות השנייה והראשונה לפני הספירה (באופן ספציפי בימי יוחנן הורקנוס) כתוצאה ממדיניות רשמית של השושלת החשמונאית ליצירת זהות לאומית שכללה בין השאר כפייה של לימוד השפה העברית שנשכחה מזה מאות שנים. וקובץ שנוצר בתקופה זאת הוא הבסיס למה שאנו מכנים היום "התנ"ך".
תהליך הקנוניזציה של התנ"ך ושל הקודקסים הרבניים
לדעת החוקרים, הספר הראשון במקרא שהוענק לו מעמד של קדושה (כלומר נכתב בהשראה אלוהית) הוא כנראה ספר דברים. זה התרחש אגב רפורמת יאשיהו בשנת 622 לפנה"ס. בהנהגת עזרא ונחמיה, לקראת שיבת ציון ולמין סוף המאה החמישית, צורפו לדברים שאר ספרי התורה, אשר עוד פני כן היה להם מעמד מקודש: א וַיֵּאָסְפוּ כָל-הָעָם, כְּאִישׁ אֶחָד, אֶל-הָרְחוֹב, אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר-הַמָּיִם; וַיֹּאמְרוּ, לְעֶזְרָא הַסֹּפֵר--לְהָבִיא אֶת-סֵפֶר תּוֹרַת מֹשֶׁה, אֲשֶׁר-צִוָּה יְהוָה אֶת-יִשְׂרָאֵל.  ב וַיָּבִיא עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֶת-הַתּוֹרָה לִפְנֵי הַקָּהָל, מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה, וְכֹל, מֵבִין לִשְׁמֹעַ--בְּיוֹם אֶחָד, לַחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי.  ג וַיִּקְרָא-בוֹ לִפְנֵי הָרְחוֹב אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר-הַמַּיִם, מִן-הָאוֹר עַד-מַחֲצִית הַיּוֹם--נֶגֶד הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים, וְהַמְּבִינִים; וְאָזְנֵי כָל-הָעָם, אֶל-סֵפֶר הַתּוֹרָה (נחמיה ח ב-ג). קרוב לודאי, ספרי נביאים, כקובץ נחתמו במאה השלישית לפנה"ס, בתום התקופה הפרסית בארץ ישראל. לאחר חורבן הבית הראשון, ספרי הכתובים נקבצו כקובץ -וכלומר הושלמו רק לקראת סוף המאה הראשונה - בסנהרין שהתכנסה ביבנה.
ראוי לציין כי רמזים סמויים לתהליך של קנוניזציה של התנ"ך נמצאים במלכים ב' כ א-ג, נחמיה ח' ב-ג; וגם מקורות חיצוניים אינם מגלים כיצד הוא נערך. אדרבה,  ליימן ערך סקר של הספרות הרבנית, אשר ממנו עולה כי אין הוכחה שהקנון גובש סופית בידי חכמים, בתהליך מוגדר; וספק רב אם בכלל בסנהדרין של יבנה היא שעסקה בנושא. יתר על כן, רוב המלומדים סבורים כיום כי תהליך הקנוניזציה התרחש בשונה ומאוחר יותר מהמתואר במקרא: עובדה היא כי ספריית קומראן במעט גדולה יותר מזאת של החכמים. כמו כן, ללא הצלחה המלומדים ניסו לברר את אמות המידה של הקנוניזציה, על סמך ספרים שלא נכנסו לקנון (למשל ספר בן סירא, יובלות ועוד) ואלו שכן נכנסו אליו והיו שנויים במחלוקת (שיר השירים וקוהלת). ייתכן שבכלל המושג קנוניזציה בהקשר המקראי הוא נוצרי, ואטנזיוס הוא הראשון המשתמש בו.
על פי שטרן, אפשר לטעון כי לא כתבי הקודש היו המקור הקובע ביותר בהיסטוריה של היהדות, אלא אוסף הפרשנויות עליהם כולל 'אפילו מה שתלמיד ותיק עתיד להורות לפני רבו' (ירושלמי, פאה יז, עא). אמנם התורה שבעפ קיבלה מעמד מעין קנוני, והיא מוצגת כזאת אשר ניתנה לבני ישראל 'להיות מצויינים בה משאר האומות' (במדבר רבא יד:י). אמנם ידוע שר' יהודה ערך את המשנה, אבל גם תהליך הקנוניזציה של התורה שבעפ לוט בערפל, וכנראה בא לידי סיומו בתקופת הגאונים - מאות שנים לאחר עריכת המשנה והתלמוד. עצם היווצרות התלמוד והספרות המדרשית מצביעה על כך, שערערו על סמכותה של המשנה, אף כי לא נשללה קדושתה, וחיבורה בהשראה אלוהית. כמו כן, גם 'השולחן ערוך' הפך להיות קודקס ההלכות החתום, רק אחרי הוספת פרשנויות שפירטו הרחיבו ושיפרו את פסיקותיו בענייני הלכה. על פי שטרן, מושג הקנוניזציה ביהדות אינו טבוע אפוא בכתבים עצמם, אלא הוא תולדה של מערכת יחסי גומלין וכברית בין כתבים מקודשים לבין קהל קוראיהם.
הקאנון של ביתא ישראל
מצהף קדוס (עברית: "ספרי הקודש") הוא הכינוי שניתן בקהילת ביתא ישראל לאוסף כתבי הקודש של הקהילה. פרט לתנ"ך נכללים במצהף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו. הן "מצהף קדוס" והן כתבי הקודש של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית הם "כנוסח תרגום השבעים", וכתובים בגעז, ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
הקאנון השומרוני
השומרונים מקדשים את תורת משה, אך אינם מקבלים בצורה דומה את שאר חלקי התנ"ך. אפשר שכך סברו גם הצדוקים. השומרונים לא הרחיבו את הקאנון ולא הוסיפו לתוכו חיבורים שומרוניים. יש לשומרונים גרסה משלהם של ספר יהושע, אך למעשה זהו חיבור פופולרי בשפה הערבית ואינו נחשב כחלק מכתבי הקודש. יש להם כתבים דתיים נוספים, מן המאה ה4 או אף מאוחרים יותר, ואף הם אינם נחשבים חלק מהקאנון: מימר מרקה (או: תיבת מרקה), וסידור התפילה השומרוני הקרוי דפטר.
הקאנון הנוצרי
הקאנון הנוצרי נחלק לשניים:
הקאנוניזציה של הברית הישנה
נצרות פרוטסטנטית הותירה את סדרם הפנימי של הספרים "בברית הישנה" ואת חלוקתם לפי תרגום השבעים, אך עתה הקפידה לכלול בתוך קאנון הברית הישנה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica). במילים אחרות, הרפורמציה האיצה את עריכת הקאנון של הברית הישנה והחדשה וטיהורו מספרים שהוכרו מזה זמן רב כאפוקריפיים. מרבית הספרים החיצוניים הוצאו מהנוסחים הפרוטסטנטיים בנימוק שהתקבלו בטעות ורק על סמך החלטות כנסייתיות מאוחרות יחסית. מרטין לותר עצמו שפט את הקאנון לפי מידת התאימות שלו למה שראה כיסודות הנצרות, כמו הישועה באמצעות חסד בלבד ורעיונותיו של פאולוס. הוא ניסה לשווא לשכנע את עמיתיו לפסול את איגרת יעקב, מגילת אסתר וכתבים נוספים בנימוק שאינם משקפים את רוח האמונה האמיתית. רוב הזרמים הפרוטסטנטיים היו זהירים הרבה יותר ואמת המידה שלהם הייתה הוודאות בכך שהחיבורים שהוכללו אכן היו מקוריים (אפילו הכנסייה הקתולית קיבלה ביקורת זו במידה מועטה וקבעה סופית קאנון סגור בועידת טרנטו).
הקאנוניזציה של הברית החדשה
במשך מאות שנים החזיקו הקהילות הנוצריות בכתבים מקודשים שונים, בלי קאנון מוסכם. רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו, בשנת 397, אושר הנוסח של הברית החדשה המקובל עד ימינו. עם זאת, במשך השנים עלו ספקות בנוגע לאותנטיות של כמה מהספרים, ובעיקר לספרים המיוחסים ליוחנן. מרטין לותר, למשל, טען שהבשורה על-פי יוחנן מזויפת.
סיפורים רבים שסופרו על גיבורי הברית החדשה בשנים הראשונות של הנצרות שרדו במשך השנים, התגלו בנאג חמאדי שבמצרים, וידועים כ"אוונגליונים אפוקריפיים" (גנוזים). סיפורים אלה התקבלו בנצרות בספק, ואינם נחשבים מקור מוסמך מבחינה תאולוגית, אף שנחשבים תגלית ארכאולוגית חשובה המביאה ראייה שונה וכללית יותר על ימיה הראשונים של הנצרות, ועל הפלגים השונים בה. ההיסטוריונים מייחסים חשיבות לאוונגליונים הגנוזים כמקור לחקר המגמות בנצרות הקדומה. אף על-פי כן האוונגליונים הגנוזים השפיעו על התרבות הנוצרית, ועבודות אמנות נוצריות רבות מתארות סצנות הכלולות בהם. בפרט מייחסים חשיבות לספר המכונה "הבשורה על פי תומאס" ולספר אחר שהתגלה בעשור הראשון של המאה ה-21 ומכונה הבשורה על פי יהודה איש קריות. האחרון התגלה כתוב בשפה הקופטית, והיה מקובל ככל הנראה בקהילה נוצרית גנוסטית במצרים בראשית המאה ה-5 לספירה. ייחודו בכך שהוא אינו מציג את יהודה איש קריות כבוגד, אלא כאחד מתלמידיו הנאמנים של ישו, שהסגיר את ישו על-פי הוראה ממנו, כדי להגשים את הצו האלוהי בדבר הגאולה.
הקאנון האסלאמי
בתקופת שלטונו של הח'ליפה השלישי, עת'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان), יורשו של עומר בן אל-ח'טאב, בין השנים 650–656 לספירה להערכת החוקרים, הנשענת על המסורות המוסלמיות, נעשה הצעד החשוב הנוסף בגיבוש האסלאם - האחדת תשע גרסאות הקוראן והעלאתן על הכתב.
מוחמד השמיע את דברי הקוראן בעל-פה, כנאומים, ותלמידיו שיננו את הדברים מבלי להעלותם על הכתב. עם מותם של רבים מתלמידיו של מוחמד, ציווה עת'מאן להקים ועדה שתאסוף את כל הגרסאות הקיימות בעל-פה, תבדוק את אמינותן (כלומר, אילו מהן אמנם נשמעו מפי מוחמד), ותעלה את האמינות שבהן על הכתב. המפעל הזה הביא לקאנוניזציה של הקוראן, כלומר, קביעת גרסה אחידה, כתובה, שאין להוסיף עליה, אין לגרוע ממנה ואין לשנות בה דבר.
בעקבות מפעל זה החלה להתפתח שיטת כתיב אחידה לשפה הערבית, שכללה, בסופו של דבר, גם סימני תנועות, וסימנים מבחינים בין אותיות שצורתן דומה. הערבית של הקוראן נחשבת דוגמה לשפה תקנית הן מבחינת סגנונה והן מבחינת הכתיב שלה. ואכן, המחקר הפילולוגי מאשר שלשונו של הקוראן ואופן הניסוח שלו מתאימים לשפה הערבית שהייתה מדוברת במכה במאה ה-7 לספירה.
הקאנון הפאלי
הקאנון הפאלי (לעיתים גם מכונה "הטקסט הפאלי") הוא אוסף של כללים, סוטרות והגות פילוסופית המיוחס לגאוטמה הבודהה. הקאנון הפאלי הוא האוסף היחיד המוסכם על כל הזרמים בבודהיזם. הקאנון הועלה על הכתב בשפת הפאלי במאה הראשונה לספירה ככל הנראה בסרי לנקה, אך תוכנה מיוחס לבודהה עצמו ונאמר שהועבר מפה לאוזן עד שלב העלתו על הכתב.
המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל
המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל (בקוריאנית: 한국항공우주연구원, באנגלית: The Korea Aerospace Research Institute, בראשי תיבות: KARI) משמש כסוכנות החלל של קוריאה הדרומית. המכון נוסד בשנת 1981 ומתקניו ממוקמים בסמוך לעיר טג'אן.
פעילות בתחום המשגרים
מספר משגרי לוויינים מפותחים על ידי המכון, ומטרתם לספק לקוריאה כושר שיגור עצמאי של לוויינים קטנים למסלול נמוך סביב כדור הארץ. המשגר, KSLV-1 ביצע את שיגור הבכורה ב-25 באוגוסט 2009. השיגור נכשל כי המשגר לא הצליח להגיע למסלול.
פעילות בתחום הלוויינים
קוריאה הדרומית מפעילה מספר לוויינים שפותחו במכון. לוויין תצפית מתקדם שוגר לחלל בשנת 2006 כשהוא נושא מצלמת חלל מתוצרת החברה הישראלית אל-אופ. קוריאה הדרומית מפעילה גם לוויין תקשורת מתקדם המספק שירותי תקשורת אזרחיים וביטחוניים כאחד.
פעילות בתחום התעופה
המכון עוסק בפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים מסוגים שונים, ספינות אוויר ומסוקים.
תוכניות חלל מאוישות
קוריאה הכשירה שני אסטרונאוטים, באמצעות סוכנות החלל של רוסיה. אי סו-יון, אסטרונאוטית קוריאנית, שוגרה לחלל באמצעות חללית סויוז רוסית במשימת סויוז TMA-12 בשנת 2008, והייתה לקוריאנית הראשונה בחלל. באוגוסט 2014, הכריזה קוריאה כי התוכנית מושהת לאחר פרישתה של אי סו-יון מסיבות אישיות.
רות וייט
רות וייט (באנגלית: Ruth Wighte; 27 ביוני 1869 - 6 בדצמבר 1969) הייתה סופרת אמריקאית, שהשתייכה לדת הבהאית. היא הוכרה בעיקר לאחר שהטילה ספק באותנטיות של ה-"Will and Testament of `Abdu'l-Bahá" ("צוואתו של עבד אל-בהאא") בפמפלט שכתבה.
ביוגרפיה
רות וייט נולדה בקונטיקט להוריה פטר דקר ואנה גייגר, בלידתה הוריה העניקו לה את השם אמה דקר. בצעירותה הייתה שחקנית שייקספיר ופעלה תחת שם הבמה רות ברקלי, אך לבסוף הגיעה להיות כתבת במגזינים ועיתונים בבוסטון.
במאי 1912 בעת שהייתה עיתונאית, היא נתקלה בתמונה של עבד אל-בהאא', שהיה בביקור בבוסטון באותו הזמן, והתפעלה מן השלווה והחכמה שהפגין בתמונה, לכן החליטה לחפש אותו וחשבה אולי לכתוב עליו כתבה. היא הגיע למלון בו התאכסן וביקשה לראיין אותו והוא נענה לה. במהלך הראיון היא הוקדמה מהמסר שלו על אחדות הדתות, שלום עולמי וזכויות לכולם. ביום שלמחרת הראיון החליטה וייט לעזוב את בוסטון ועברה לניו-יורק, היכן שעבד אל-בהאא' התגורר באופן זמני, והחליטה להקדיש את עצמה לעבד אל-בהאא' והמסר שלו.
במהלך חייה התחתנה פעמיים. בעלה הראשון היה ג'ורג' רוואל ולהם ילדה משותפת, ג'ורג'ה. את בעלה השני, הרברט לורנס וייט, הכירה במהלך כינוס של הדת הבהאאית בניו יורק.
וייט ובעלה היו מאוד קרובים לעבד אל-בהאא', ובמהלך ביקורו בניו-יורק שהו רבות במחיצתו ואף הגיעו לבקר אותו פעמיים במושבו בחיפה, בפעם הראשונה בשנת 1912 ובפעם השני ב-1920 בסמוך למותו.
הצוואה של עבד אל-בהאא'
זהו מסמכך מכונן שנכתב על ידי עבד אל-בהאא' בשלושה חלקים ועוסק במגוון תחומים. המסמך חוזר על כמה מעקרונות הדת הבהאאית, מכריז על מירזא מוחמד עלי כעל "מפר ברית", מורה להקים מוסד חדש של "שומר הדת" ומבהיר את תפקידו של "בית הצדק העולמי" ושל "ידי האמונה". הצוואה נחשבת למסמך מכונן בספרות הבהאאית, ובעלת קשר הדוק לספר הקדוש ביותר (אל-כתאב אל-אקדס) שכתב בהאא'-אללה, אביו של עבד אל-בהאא'.
פועלה נגד שוגי אפנדי ו"הצוואה"
וייט פקפקה באותנטיות של "הצוואה של עבד אל-בהאא" אשר הגדירה את שני עמודי התווך של הדת הבהאאית: שומר הדת ובית הצדק העולמי. המסמך מצביע על שוגי אפנדי כ"שומר הדת", ובמשך תקופה ארוכה ניסתה וויט למנוע מאפנדי להיות מנהיג המאמינים הבהאים באמריקה. היא בעיקר יצאה כנגד הכרזתו של אפנדי על מירזא מוחמד עלי, אחיו למחצה של עבד אל-בהאא, כעל כופר לאחר שזה האחרון דרש את הנהגת הדת הבהאאית, בתואנה שזה חלק מצוואתו של עבד אל-בהאא'. וייט הסבירה את הטענה שלה כנגד אמיתות המסמך של עבד אל-בהאא בכך שיש להתייחס לאסיפות הרוחניות ולמוסדות הדת כשני דברים רציפים ולא מקבילים, כלומר היא האמינה שרק לאחר שרוב האנשים יהפכו רוחנית להיות בהאיים, המוסדות יתחילו לפעול. עם זאת, וייט ראתה ב"בית הצדק העולמי" כממשלה העתידית של הבהאיים אשר תבחר על ידי האנשים שאמורים להיות כבר בהאיים ברוחם. כמו כן האמינה ש"בית הצדק העולמי" יחליף ממשלות לאומיות אבל לא באמצעות מהפכה, אלא בעקבות רצונו של העם. וייט הניחה שעבד אל-בהאא' בעצמו ראה בגופים הללו כגופים שיש להיוועץ בהם ולא לציית להם. באמצעות בחינת שלוש חתימות שונות של עבדול-בהא היא הראתה כי "הצוואה של עבד אל-בהאא" אינו נכתב באמת על ידי עבד אל-בהאא'.
הבהאיים החופשיים
בעקבות התנגדותה של וייט לסמכותו של שוגי אפנדי כשומר הדת הבהאאית, היא ייסדה את "הבהאאים החופשיים" במטרה להפיץ את האמת על הדת הבהאאית, כפי שהיא ראתה אותה, כנגד "שומר הדת" ומוסדות הדת הבהאאית. בשנת 1926 שוגי אפנדי הכריז על וייט כ"מפרת ברית" והיא הוחרמה כאשר התבררה מידת ההתנגדות שלה.
ג'ודי לין או'קיף
ג'ודי לין או'קיף (באנגלית: Jodi Lyn O'Keefe; נולדה ב-10 באוקטובר 1978) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידיה כקאסידי ברידג'ס בסדרת המשטרה "נאש ברידג'ס" ברשת CBS, בתור גרטשן מורגן בדרמת הפשע הפופולרית "נמלטים" ברשת Fox ובתור ד"ר ג'ו לאפלין זלצמן בסדרת הנעורים "יומני הערפד" ברשת The CW.
ביוגרפיה
או'קיף נולדה וגדלה בשכונת קליפווד ביץ' בניו ג'רזי, לאם עקרת בית ולאב, מנהל משאבי אנוש בתאגיד התרופות מרק. או'קיף למדה בבית ספר קתולי.
קריירה
אוקיף התחילה את הקריירה שלה כדוגמנית בגיל שמונה בעקבות אחותה הגדולה, והיא עשתה כמה עבודות דוגמנות עבור חברת ג'ינס מקומית. באמצע כיתה י"א, אוקיף עזבה את בית הספר כדי לשחק באופרת הסבון "עולם אחר", כשגילמה את מרגריט "מגי" קורי. לאחר מכן, בשנת 1996 היא קיבלה את אחד התפקידים הראשיים
בשנים 1996–2001 היא גילמה את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "נאש ברידג'ס" של רשת CBS, בתפקיד קאסידי ברידג'ס, בתו של דמותו של דון ג'ונסון. היא ואמה עברו להוליווד אז אוקיף השלימה את לימודי התיכון.
בשנת 2000 היא השתתפה גם בסרטים "העורב 3", "כל מה שצריך" ו"חביב המורה".
ב-2004 שיחקה בסרט המתח "מומיה והארמדילו" לצד ביזי פיליפס. ב-2005 הופיעה בשלושה פרקים בסדרה "בוסטון ליגל", ושיחקה בסרט הפשע "העיר התחתית של ונציה". היא הופיעה בקליפ של להקת הרוק 3 דורז דאון לצד ג'סי מטקאלף.
או'קיף השתתפה כדמות אורחת בסדרה "יומני הערפד" בתור בת זוגו של אלאריק, ג'ו.
בין השנים 2007–2009, שיחקה בעונות 3&4 של הסדרה "נמלטים" ברשת Fox, בה גילמה את גרטשן מורגן, סוכנת "החברה". היא שיחקה במספר סדרות בתפקיד אורח: "מכושפות", "שני גברים וחצי" ו"דארמה וגרג".
בשנת 2014 הצטרפה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הדרמה "על המגרש" ברשת VH1.
בשנת 2018 התארחה בסדרת הדרמה העל-טבעית "מורשות". שיחקה גם במותחן הפשע העצמאי "קצה הפחד" בדמותה של ג'ינה.
חיים אישיים
או'קיף קיימה מערכת יחסים קצרה עם השחקן ג'ון קיוזאק.
כריסטוף למטר
ביוגרפיה
באליפות העולם לנוער שנערכה בבידגושץ' ב-2008 זכה למטר במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.83 שניות.
2009
באליפות אירופה לנוער שנערכה בנובי סאד בסוף יולי זכה למטר במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אירופה לנוער של 10.04 שניות. באליפות העולם שנערכה בברלין הוא פסל בשלב רבע הגמר בריצת 100 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.23 שניות ועלה חמישי לרבע הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.21 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה קבעה תוצאה של 38.59 שניות.