cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות וילנה
המאה ה-18
המאה ה-18 החלה בתקופה קשה עבור יהדות וילנה, מלחמות שהביאו לרעב ובעקבותיו מגפת דבר. אחרי מלחמת האזרחים שהתנהלה ברחובות העיר בסוף המאה ה-17 בין הוויווד מיכל פרנצישק ספייהה  וכוחותיו של הבישוף קונסטנטי קז'ימייז בז'וסטובסקי, שעשתה את החיים בעיר קשים ומסוכנים, פרצה המלחמה הצפונית הגדולה שעד מהרה סחפה לתוכה את כלל האוכלוסייה הליטאית-פולנית. כאשר הצבא השוודי כבש את וילנה והטיל עליה מיסים כבדים, האוכלוסייה היהודית נסחטה אף היא. מצבה של יהדות וילנה הורע עוד כשבאו הרוסים וכבשו את העיר. כחלק מהמלחמה הגדולה השתוללה בשנים 1704–1706 מלחמת האזרחים הפולנית ובשל מצב המלחמה השתרר רעב המוני בשנים 1708–1710. לפי ההיסטוריונים הפולנים מיכל בלינסקי ויוזף איגנצי קרשבסקי  במגפה שפרצה בעקבות הרעב מתו בעיר וילנה בין 20,000 ל-30,000 נוצרים ובין 3,700 ל–4,000 יהודים. אך ישראל קלוזנר מפקפק במספר היהודים המתים במגפה משום שלפי הידוע ממקורות אחרים כנראה לא היה מספר היהודים בווילנה באותה תקופה גדול עד כדי כך. יהיה מספר המתים אשר יהיה, בעקבות המוות ההמוני הורה שר הצבא לודוויק פוציי לאפשר ליהודים לקבור את מתיהם גם בשטחים שמעבר לגבולותיו המקוריים של בית העלמין היהודי. מצבה הכלכלי של הקהילה נעשה בלתי-אפשרי והיא לא יכלה לעמוד אף בהחזרי הריבית על חובותיה, כדי לאפשר את שיקומה חידש אוגוסט השני את דחיית תשלום חובות הקהילה ושר הצבא שהחליף את פוציי, הוויווד הווילנאי מיכל סרווצי וישניובייצקי פטר את הקהילה מתשלומי כל המיסים שהיו אמורים להגיע לקופת הצבא.
וילנה הגיעה לשיאה כמרכז תורני עולמי בתקופת פעילותו של רבי אליהו, שנודע בעולם היהודי בתוארו "הגאון מווילנה". הוא היה מושא להערצה בדורו ובדורות שלאחריו, יוחסה לו בקיאות אינסופית בכל ספרות היסוד היהודית וכבר בחייו זכה למעמד אוטוריטרי בלתי מעורער ולסמכות יוצאת דופן, עד שגם בקרב מנהיגי תנועת החסידות שנרדפו על ידו ומכוחו, היו שכינו אותו "יחיד בדורו". בקרב הקהל הכללי הלא-חסידי נאמד מעמדו בסדרי גודל היסטוריים ונחשב כאחד מתקופת הראשונים. הוא השתמש בסמכותו זו כדי לקבע דרכי לימוד ופסיקה שהתרחקו מהפלפול האשכנזי הרווח ונטו לדרך הפשט, וגם התווה דרך משלו בתורת הקבלה. בצורה זו של יהדות ראה הגאון מווילנה את המשכיותה של היהדות המסורתית מדורי דורות, תלמידיו הקרובים שכונו "רואי פני הגאון" העמידו תלמידים רבים והפיצו את משנתו ובעיקר את תפיסת היהדות שלו. בהתאם לתפיסה זו, צמחה דווקא בווילנה תנועת ההתנגדות לחסידות שהטילה חרמות על אנשי תנועת החסידות שקמה אז בדרום פולין והחלה לחדור למרחב הליטאי ושראו בה סכנה וסטייה מן הסדר המסורתי.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 אירעו בעיר מספר מקרי שרפות ענק באזור היהודי ובזרצ'ה שגם בה התרכז חלק מהקהילה היהודית, השריפות גרמו נזק חמור לרכוש היהודי ובמקרים שבהם נזקו גם בתי הנוצרים הואשמו היהודים באחריות לשריפות. השריפות המשמעותיות באזור היהודי אירעו ב-1706, ב-1724, ב-1734, ב-1737, ב-1758 וב-1749. בשרפה של 1737 נשרפו גם בית המדרש הישן ובית הכנסת הגדול כמעט כליל, ולאחר השרפה של 1734 אסרה עיריית וילנה על בנאים נוצרים לעסוק בשיקום בתי היהודים. אף על פי שגורמים מקומיים האשימו את היהודים באחריות לכל השריפות ואף פרסמו כך את הידיעות ברחבי העולם, הטענות לא היו מבוססות ויהודי וילנה הצליחו בגלל השריפות לקבל ארכה נוספת לתשלום חובותיהם שעליה חתם ב-1738 המלך אוגוסט השלישי.
התקנות החדשות יושמו ככתבן וכלשונן. העירייה ערכה סקר מקיף של כל נכסי היהודים בעיר כדי לתכנן את גביית המיסים, ורשימת תושבים יהודיים ארעיים שבה הופיעו כ-300 יהודים שלא שלמו מסי קהילה ולא היו רשומים בה. בתום הסקר עלה שמסי היהודים יוכלו לממן מדי שנה שליש מהוצאות העירייה. כאמור, היו התקנות החדשות טובות לקהילה היהודית ואפשרו את המשך התפתחותה. קלויזנר מצטט את האפיטף על מצבת קברו של מייטס, השתדלן שהביא את ההישג הגדול. נאמר בה:. במקביל לתהליכי השוויון שהחלו בתקופה זו, התערערה במחצית השנייה של המאה האוטונומיה של ועד הקהילה ("הקהל") ששלט עד אז באוכלוסייה היהודית שלטון ללא מצרים, גם בשל אירועים פנימיים בקהילה. תרמו להתערערות זו: 1. הסכסוך הקשה בן שלושים השנים (1762–1791) בין ועד הקהילה לרבה האחרון של העיר, רבי שמואל בן אביגדור, חתנו של היסו"ד, על סמכויותיו ועל שיתוף קרובי משפחתו במוסדות הוועד. בעקבות פרשה קיבל ועד הקהילה החלטה שלא למנות יותר רבנים לאיוש משרת רב העיר ולהסתפק במשרת המו"ץ (ראו להלן "נושאי משרות בקהילה"). במהלך סכסוך זה הועברו תלונות לשלטונות בנוגע לאי-סדרים בקופת הקהל, לא נמצא דבר אך עצם ההתערבות פגע קשות באוטונומיה של הקהילה וערער אותה. 2. סבבי המחלוקת והחרמות נגד כת החסידים שהובילו להלשנות הדדיות בפני השלטונות, תרמו אף הם לערעור מעמדה האוטונומי של הקהילה והגברת מעורבות השלטונות בנעשה בין יהודי העיר.
ב-1788 קיבלה המפלגה הפטריוטית רוב בסיים הפולני, מפלגה זו פעלה בניגוד לעמדת בית המלוכה לניתוק הקשר עם האימפריה הרוסית. סייעה למגמה זו פרוסיה, וב-1790 הובילו הפטריוטים לחתימת הסכם הגנה עם פרוסיה. כאשר העביר הסיים את החוקה החדשה ב-1792 החלו הרוסים לחשוש שבכוונת הפולנים להגדיל את שטחי האיחוד הפולני-ליטאי לגבולות המקוריים שלו בטרם חלוקת פולין הראשונה (1772), והחלו להפעיל את המפלגה הפרו-רוסית בפולין כנגד מגמה זו. הרוסים פלשו לפולין והפרוסים הפרו את חוזה ההגנה וכבשו אף הם משטחי האיחוד, חלוקת פולין השנייה הייתה לעובדה מוגמרת בינואר 1793. בעקבות חלוקה זו, פרץ ב-1794 מרד קושצ'ושקו בהנהגת תדאוש קושצ'ושקו, הגנרל יאקוב ישינסקי  כבש את וילנה וכונן בה ממשלה זמנית. ביום שבת 17 במאי 1794 נאם ד"ר שלמה פולונוס, מיהודי העיר, בעד המורדים. הקהילה התחייבה לשלם למורדים 25,000 זהובים, וראש הקהל נח בלוך התחייב לספק להם תחמושת. המפלגה הפרו-רוסית שרצתה להטות את היהודים לתמיכה בה, דאגה ליחס טוב של האימפריה הרוסית ליהודים, ועם הכרעת המרד וסיפוח שטחי ליטא לאימפריה, הסכים הנסיך ניקולאי רפנין שהיה המפקד העליון של כוחות הצבא הרוסי לבקשת יהודי וילנה וגרודנו לבטל את הכפפתם לשיפוט בבתי המשפט העירוניים, חוק שהתקבל בסיים בהרכבו הפטריוטי המרדני ב-1791. התנגדות עיריית וילנה נדחתה, והחרגת יהודי וילנה וגרודנה מסמכות השיפוט העירוני הייתה בתוקף עד 1808, אז נחקק חוק אחיד לכל תושבי המדינה בנושא זה.
בסוף המאה ה-18, בעקבות ההתפתחויות המדיניות ושוך הקרבות, התחזק מעמד יהודי וילנה. מספר היהודים בעיר גדל מאוד, הם מנו קרוב ל-6,000 איש מתוך 17,000 תושבי העיר, והיו לכח הכלכלי הגדול בעיר.
המאה ה-19
בראשית המאה ה-19 הנהיג את קהילת יהודי וילנה רבה הראשון של הקהילה שלא הוכתר רשמית כרב ונשא בתפקיד ראש בית הדין, רבי אברהם אבלי פאסוועלער. הוא היה נערץ על יהודי עירו ובהשפעתו המשיכה וילנה להיות מרכז התורה בליטא. במקביל, בעקבות הגר"א ותלמידיו לא נמנעו חכמי וילנה מלעסוק לצד לימודי הקודש שלהם במדעים כלליים ובדקדוק השפה העברית ברמה כזו שיכלה לתת להם תועלת ללימודם. האפשרות לעסוק ב"חכמות חיצוניות" בדקדוק ובלימוד תנ"ך בדרך הפשט מבלי להיתפס ככופרים בעיקר וכמפרי המסורת היהודית, קסמה לשכבה גדולה של צעירים וילנאיים שהחלו להיחשף לספרות הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה, באמצעות בני וילנה שנסעו לאיטליה ולגרמניה ללמוד רפואה ושבו לביתם. הם לא ראו סתירה בין העמדות וכך התפתחה אליטה משכילית מסורתית ששמרה על קיום המצוות בד בבד עם פיתוח השכלה כללית רחבה. בשל העובדה שמשכילי וילנה היו מסורתיים ובעלי תפיסה עצמית יהודית, הקדימו לטפח את השפה העברית ויצרו קרקע נוחה לאתוס הלאומי-ציוני במקביל להנחלת רעיונות הנאורות.
בעשרות השנים הראשונות של המאה ה-19 חוותה יהדות וילנה גידול אוכלוסין מהיר מאוד, העיור היהודי היה מהיר יותר מזה של האוכלוסייה הכללית והמאזן הדמוגרפי השתנה ונטה לטובת היהודים, אלו שכבר קודם לכן היו המיעוט האתני הגדול ביותר בליטא, הפכו בעשרות שנים אלו לרוב בקרב אוכלוסיית וילנה. ב-1832 נמנו בעיר 20,706 יהודים ו-15,216 נוצרים.
בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 העיקה על יהודי וילנה גזירת הקנטוניסטים, חוק הגיוס משנת 1827 שכלל גיוס ילדים לפרקי זמן של עשרות שנים עד בגרותם, פגע לא רק ביהודים, אך בשל המרכיב העיקרי שלו: התערות מיעוטים באוכלוסייה הכללית כדי לחזק את האוטוקרטיה של ניקולאי הראשון, היו היהודים מיעוט גדול ונוח לפגיעה. רק בימי ניקולאי הראשון גויסו בשיטה זו 50,000 ילדים יהודים. וילנה כקהילה עירונית נפגעה מאוד בגיוסים אלו, שגם פגעו במרקם החברתי של הקהילה בשל העובדה שבעלי ממון ושררה הצליחו בדרך כלל לחלץ את ילדיהם מגיוס באמצעות שוחד והמכסה התמלאה בילדים מהמעמדות הנמוכים, עניים ויתומים. אם לא די בכך, הכירה הממשלה ב-1836 בדרישת תושבי וילנה הנוצרים לאסור על יהודים להיבחר כחברי מועצת העיר למרות היותם רוב באוכלוסיית העיר, וב-1844 ביטלה את קיומו של מוסד "הקהל", הגוף השלטוני האוטונומי של יהדות וילנה.
בתקופה זו שאף השלטון המרכזי של האימפריה הרוסית לרוסיפיקציה של העמים השונים באימפריה, משכילי וילנה ראו במגמה זו הזדמנות לשינוי סדרי החינוך היהודי הישן והקניית תרבות עדכנית להמון היהודי ושיתפו פעולה עם מהלכי הממשלה, אף שלא תמיד שירתו מהלכי הממשלה את שאיפות המשכילים. בהתאם למגמה זו הוקם בווילנה באמצע המאה בסיוע ממשלתי בית המדרש לרבנים שזכה בראשית דרכו לתמיכה של חלק מהרבנים, בהמשך נכשל ונעשה ללעג וקלס הן בקרב האדוקים שראו בו סמינר רפורמי והן בקרב החוגים החילוניים שראו בו בית יוצר ל"רבנים מטעם", ומוסד שאין בו חפץ בקהילה נאורה. ב-1873 הפך המוסד לבית מדרש למורים ובמאה ה-19 היה מעוז לפעילות סוציאליסטית. פעילות הממשלה לרוסיפיקציה של היהודים המשיכה כל העת, וב-1850 התקבלה בסנקט פטרבורג גזירת הלבוש, החוק שאסר על הגברים היהודים להתהלך בביגוד הארוך האופייני להם ובפאות, ועל הנשים היהודיות לכסות את ראשן בפאה נכרית.
אלכסנדר השני ביטל עם עלותו לשלטון (1855) את חוק הגיוס לאחר כמעט 30 שנה שבהן היה בתוקף, והעניק הקלות נוספות לאוכלוסייה היהודית, אך לאחר מרד ינואר 1863, הכבידה הממשלה את ידה על האוכלוסייה הפולנית בכלל והאיצה בתהליכי הרוסיפיקציה. המומר יעקב ברופמן כתב והפיץ את "ספר הקהל" שבו טען שביטול "הקהל" הווילנאי בידי הממשלה נעשה רק להלכה ולא למעשה, לדבריו קיימו היהודים את המוסד וניהלו למעשה מדינה בתוך מדינה, הספר היה נפוץ בקרב משכילים ופקידי ממשל רוסים, שראו בו ספר הדרכה על היהדות ועל התלמוד. מערכת שתדלנות שהפעיל המדינאי והעסקן הווילנאי, רבי יעקב בריט, ששימש גם ראש ישיבה והתמסר לפעילות פוליטית ומדינית מול דרגי השלטון בסנקט פטרבורג, נחלה הצלחות בודדות בלבד, בעיקר במערכה נגד האנטישמיות. הקהילה ויהודיה היו עניים מאוד בתקופה זו בשל חוקים רבים שהגבילו את היהודים, אך פרחו בה לימודי התורה וחוגי הספרות והאמנות (העיר הייתה מרכז חשוב לספרות עברית ולספרות יידיש), ותססו בה תנועות חברתיות שהתגבשו לכדי מפלגות וארגונים מוכרזים לקראת סוף המאה.
החל ממחצית המאה הייתה וילנה לבירת הספרות העברית, התקבצו אליה סופרים ואינטלקטואלים יהודים חילונים רבים, חלקם הודות לאוניברסיטה הפולנית בעיר שאימצה מדיניות נוחה ליהודים בתקופה שבה אוניברסיטאות רבות באירופה הדירו את רגליהם. פריחה זו הועבה בעשרים השנים האחרונות של המאה, עם תחילת תקופת הראקציה בעקבות רצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני וגל האנטישמיות. באזור וילנה היה התועמלן הבכיר שהסית את הכפריים ופשוטי העם לפרעות ביהודים, כומר אנטישמי בשם איפוליט לוטוסטאנסקי. התערבותו של הברון הוראצי גינצבורג שביקש את הגנת הצאר החדש אלכסנדר השלישי, הביאה להקמת ועדות בפלכים השונים של האימפריה הרוסית לטיפול ב"בעיית היהודים". למעשה הוכתבה עבודת הוועדות מראש בידי שר הפנים החדש ניקולאי איגנאטייב שאימץ קו אנטישמי. יהדות וילנה שלחה מטעמה לוועד הפעולה בסנקט פטרבורג את הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, החוקר ר' מתתיהו שטראשון והבלשן-הסופר יהושע שטיינברג, אך המשלחת כולה נתקלה ביחס צונן בבירת האימפריה וחזרה כלעומת שבאה. המתיחות בערב השנה העברית החדשה ה'תרמ"ב הגיעה לכדי כך שבהוראת רבני העיר נאסרה ההליכה לנהר לקיום מנהג ה"תשליך" ביום השני של ראש השנה מחשש לחיי היוצאים. מסקנות וועדות הפלך, אף שהמליצו על ביטול תחום המושב, אימצו תפיסות אנטישמיות באשר לאפשרות שהיהודים יקדישו את כשרונותיהם למען המולדת וקראו להטלת הגבלות על רכישת קרקעות בידי יהודים ועל עיסוק היהודים במכירת משקאות חריפים.
המושל הכללי (גנרל־גוברנטור) של וילנה, הגנרל אדוארד טוטלבן כתב אף הוא חוות דעת שלילית על אופי היהודים, אך בפועל נערך כיאות ומנע את התפשטות הפרעות (הסופות בנגב) מדרום-מערב האימפריה לאזור וילנה. בתקופת ההמתנה המתוחה, הכינו היהודים אמצעי הגנה עצמית ורבים מתושבי העיר היהודים, בעיקר בעלי יכולת כלכלית גבוהה, עזבו בתקופה זו את המדינה ורבים מהם היגרו לארצות הברית. הגנרל־גוברנטור הבא, איוואן קחאנוב, יישם את רעיונות הרוסיפיקציה בכפייה בנוקשות יתר והכביד את ידו על יהדות וילנה. בסוף 1892 התפטר ובמקומו מונה פיוטר אורז'בסקי שהיה אף הוא אנטישמי ונהג ביד קשה ביהודי העיר. המושל הכללי האחרון שפעל בעיר במאה ה-19, היה ויטאלי טרוצקי (Witalij Nikołajewicz Trocki) שעזב את העיר ב-1901, הוא היה הוגן ליהודי העיר וזכה להערכתם. האוכלוסייה הפולנית אף היא הלכה והקצינה את ביטויי האנטישמיות והשקט בעיר נשמר מתוח בעזרת המשטרה, המשטרה התערבה גם בגילויי הסתה במרחב הציבורי וכנראה השתתפה בהסרת מיצג אנטישמי שהציג צייר מקומי בחלונות הראווה של חנויות ברחובות הראשיים.
גם בתחום המעורבות המוניציפלית חלה נסיגה במעמד יהודי העיר לקראת סוף המאה, ב-1873 הוגבל מספר היהודים שיכלו להיבחר כחברי מועצת העיר לכדי שליש ממספרם הכולל של חברי המועצה, זאת למרות חלקם היחסי באוכלוסייה שהיה גבוה הרבה יותר. ראש העיר חייב היה להיות נוצרי, אך יהודים הורשו להשתתף בבחירתו. ואולם ב-1892 הצרה הממשלה עוד את מעמד היהודים, לפי ההוראה החדשה נאסר על יהודים להיבחר למועצות הערים והנהלותיהן, הנציגות היהודית בגופים אלו לא בוטלה אלא הפכה לממונה מטעם השלטונות והוטלה עליה מגבלת מקסימום של עד 10% מכלל חברי המועצה. בסוף המאה, היו ארבעה יהודים ממונים במועצת עיריית וילנה: אהרן הירשוביץ', שמואל לוין, אהרן ליפץ והעסקן הוותיק שפטל קלצ'קו. מספר הממונים הוגדל לשישה בראשית המאה ה-20.
אסון בולט שאירע בקהילה היהודית בווילנה באוגוסט 1893, התרחש באירוע גשם חד-פעמי חזק שהציף את העיר וגרם לשיטפונות במקומות הנמוכים. 18 יהודים עניים שגרו בקומות נמוכות מפני הקרקע, 16 מהם באותו בניין, בקרן הרחובות ז'מודסקי-לידסקי-זבולנויה, טבעו למוות באסון זה.
המאה ה-20
ב-1900 כפו השלטונות על הקהילה מינוי "רב מטעם". לפי החוק הרוסי הייתה חייבת כל קהילה גדולה להחזיק רב מטעם הממשלה, בווילנה כיהן זמן רב יהודה ליב קנטור כרב מטעם, הוא הסתדר היטב עם רבני הקהילה. כעת עמדה משרת הרבנות פנויה, השלטונות דרשו לאייש אותה והחוגים החילוניים בעיר ראו בהוראה זו הזדמנות פוליטית וניסו לקדם את הרב ד"ר חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") ששימש קודם לכן במשרה דומה באודסה. תנאי היסוד למשרה היו השכלה אקדמית ולחרדים לא היה מועמד ראוי להציב. רבה הלא-רשמי של וילנה, רבי חיים עוזר גרודזנסקי זימן אליו את המנהיגות החילונית של הקהילה והבהיר כי מינוי טשרנוביץ שדעותיו על התלמוד לא היו מקובלות על החרדים כרב בעיר כווילנה הוא קו אדום, וכי החרדים יסכימו לכל מועמד הגון שאינו טשרנוביץ ("תוכלו למנות את שמריהו לוין, אם רק יסכים לגלח את זקנו, שלא יטעו בו שהוא באמת רב..."). לבסוף הוצעה מועמדותו של הרב יצחק רובינשטיין, בוגר ישיבת סלובודקה שכיהן עד אז כרב בקרים והיה בעל תעודה אקדמית. הרב גרודזנסקי נפגש עמו וקיבל את התחייבותו כי יצטמצם לתפקידיו הרשמיים ולא יתערב בהחלטות הרבנות הלא-רשמית. ועד הרבנים הטיל את כובד משקלו במערכת הבחירות מול החוגים החילוניים שלא ויתרו על מועמדם. בווילנה היו באותה עת 104 בתי כנסת ששלחו צירים לוועדה הבוחרת ובסך הכל השתתפו בבחירות 1039 נציגים. הרב רובינשטיין זכה ב-58% מהקולות וניצח את הרב ד"ר טשרנוביץ שקיבל רק 38%. הוא התמנה כרב מטעם ועבד בשיתוף פעולה עם החרדים.
במרץ 1900, ערב חג הפסח ה'תר"ס, התרחשה עלילת הדם בווילנה. העלילה הביאה את המתיחות הבין דתית בעיר לשיאים, והמשפט שהתנהל במשך זמן רב נגמר לאחר ערעור בזיכויו של הנאשם, דוד אברמוביץ' בלונדס, רק בפברואר 1902, אז נחגג שחרורו מן הכלא במסיבה גדולה בקהילה היהודית. למשפט זה הייתה חשיבות רבה במאבק באנטישמיות באימפריה הרוסית כולה.
התנועות הלאומיות והסוציאליסטיות הלהיבו את ההמון ובעיקר את הצעירים ברעיונותיהן ובעיר שרר מתח פוליטי גבוה. בעקבות השפלה פומבית של פעילי הבונד בתום תהלוכת האחד במאי 1902, התנקש הירש לקרט, צעיר יהודי וילנאי בן 22, במושל הכללי החדש של גוברניית פלך וילנה, ויקטור פון ואהל. ההתנקשות נכשלה ולקרט היה לגיבור בעיני הריאקציונרים, דוחי הסדר הישן, ולסמל קומוניסטי. בפסחא של 1903 אירעו פרעות קישינב שתרמו אף הם להגברת המתח בין יהודים לנוצרים ברוסיה כולה.
מלחמת רוסיה–יפן הביאה בראשיתה ללחץ עצום על היהודים, מחד גויסו רבים - חלקם בעלי משפחות - ונשלחו לחזית העקובה מדם שבה ידעו הרוסים אבדות והפסדים, ומאידך סבלה האוכלוסייה היהודית מחוק גירוש שנועד להרחיקה חמישים ורסטאות מגבולות האימפריה. שר הפנים ויאצ'סלב פלבה החריג את הפלכים וילנה, קייב ובסרביה מהוראת הגירוש. במקביל, כדי לשמור על הסדר בווילנה מהתפרעויות של מגויסים, נשלח פיוטר סביאטופולק-מירסקי שנחשב לליברל לכהן כמושלה הכללי החדש של וילנה. בווילנה התחבב סביאטופולק-מירסקי על כל האוכלוסייה ויצר קשרים אישיים עם פעילי ציבור יהודיים בולטים ובהם שמריהו לוין. חבריו אלו הופיעו לפניו בתוך משלחת יהודית, ערב נסיעתו לסנקט פטרבורג ביולי 1904 להחליף את שר הפנים פלבה שנרצח בידי טרוריסט, כדי לבקש את שינוי היחס הכללי ליהודים באימפריה, הוא הזדהה עם המצב הלא-נורמלי של הקיום היהודי בשטחי האימפריה ואף הבטיח לעשות כמיטב יכולתו "ביושר ובטוב לב", הוא זכה בשל כך להנצחה במוסדות יהודיים בווילנה והנציגות היהודית במועצת העיר דחפה להעניק לו אזרחות כבוד והשתתפה במשלחת שנסעה לעיר הבירה להעניק לו את העיטור. גם מחליפו כמושל, הגנרל אלכסנדר אלכסנדרוביץ' פרזה, היה ליברל ונהג ביהודים בהגינות. בספטמבר נערך ביקור חגיגי של הצאר ניקולאי השני ורבני העיר ובראשם רבי שלמה הכהן הישיש (נפטר 1905) העניקו לו ספר תורה מיוחד.
בראשית המאה ה-20, לצד התבססותן של התנועות הסוציאליסטיות בעיר, פרחה גם הלאומיות היהודית. רבים הצטרפו לתנועות הציוניות השונות, והעיתונות הציונית הרשמית נדפסה בווילנה ביידיש ("דאס אידישע פאלק") ובעברית ("העולם"). ועידות ציוניות נערכו בעיר והוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית ברוסיה ישב בה. ב-1903 בא לעיר תאודור הרצל והתקבל בכבוד מלכים. ב-1908 ביקרו בעיר גם דוד וולפסון ונחום סוקולוב. מהפכת 1905 הכושלת הביאה לפריחה בדרישות הלאומים השונים ברחבי האימפריה להכרה עצמית ולזכויות מקומיות ולאומיות. מצב זה נתן עידוד לזרמים הציוניים ופעילות זו נמשכה במלוא עוזה עד 1911, אז פוזר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית ברוסיה וחבריו הועמדו לדין.
מלחמת העולם הראשונה
וילנה, כמו שאר ליטא הפולנית, נכבשו במלחמת העולם הראשונה בידי צבא הקיסרות הגרמני שהחזיק בשטחים הכבושים מ-1915 ועד 1918. שנות הכיבוש הגרמני היו שנות סבל עבור האוכלוסייה כולה ועבור היהודים בפרט, אנשי העיר ידעו רעב ונדרשו לשלם סכומי כסף גדולים מכפי יכולתם לאחזקת הצבא, הם גם גויסו לעבודות כפייה עבור הצבא הכובש והמונים נמלטו לכפרים ולערים אחרות. מי שעמד בראש "ועד הסיוע" היהודי בעיר היה יעקב ויגודסקי שסירב לשתף פעולה עם שלטונות הכיבוש ובסופו של דבר נשלח למאסר בגרמניה. ב-16 בפברואר 1918 נחקק בווילנה החוק להשבת עצמאות ליטא שהיה אמור להבטיח את עצמאות העם הליטאי מכל זיקה והיסמכות על עמים אחרים, ושמהווה את אחד היסודות לחוקת ליטא המודרנית. הגרמנים אסרו את פרסום המסמך ואכפו את האיסור עד נסיגתם מן העיר. בנסיגתם העניקו עצמאות לליטא.
לאחר יציאת הגרמנים מן העיר עברה על העיר תקופת בלהות שהעיקה מאוד על הקהילה היהודית ותפקודה השוטף, העיר נכבשה שוב ושוב והייתה למוכת חרב: וילנה נכבשה ב-19 באפריל 1919 בידי יחידות ההגנה העצמית הליטאית-בלארוסית, מיליציה שהייתה מורכבת למעשה מלאומנים פולנים שזכו לתמיכת הרוב הפולני בעיר. בעת ההשתלטות הפולנית על העיר הוצאו להורג 80 יהודים, אך השלטון שקם בעיר העניק ליהודים זכות בחירה בבחירות שערך למועצת העיר. השלטון הפולני לא האריך ימים, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית כבש הצבא האדום את העיר, ולאחר "הנס על הוויסלה" העניק הצבא האדום הנסוג את העיר במסגרת הסכם השלום הסובייטי-ליטאי כדי לעכב את התקדמות הפולנים.
העיר שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אך רוב אוכלוסייתה הייתה ממוצא פולני עמדה במוקד סכסוך בין שתי המדינות העצמאיות החדשות: פולין וליטא. הושגה הפסקת אש ב־7 באוקטובר 1920, אך לא בא בעקבותיה כל פתרון מדיני. המפקד הפולני העליון יוזף פילסודסקי הורה לפקודו הגנרל לוציאן זליגובסקי "למרוד" ביחד עם הדיוויזיה הליטאית-בלארוסית הראשונה שהייתה נתונה למרותו ולהשתלט על וילנה. כך יכלו הפולנים להחזיק בעיר, מבלי להכריז מלחמה על ליטא. ואכן, ב־8 באוקטובר 1920 נכנס הגנרל זליגובסקי לווילנה, ולא נתקל בהתנגדות כלשהי. ב־12 באוקטובר 1920 הכריז זליגובסקי בווילנה על הקמת "הרפובליקה של ליטא המרכזית", ואולם הישות החדשה לא הייתה צריכה להתקיים זמן רב, בבחירות שנערכו זמן מה לאחר מכן ושהוחרמו בידי האוכלוסייה הליטאית, זכו תומכי הפולנים ברוב גדול והעבירו בפרלמנט החלטה על איחוד הרפובליקה עם פולין. בכך הושלמה השתלטות הפולנים על וילנה, ב-1923 הכיר חבר הלאומים בסיפוח אזור וילנה למרות התנגדותה של ליטא שניתקה בשל כך את יחסיה הדיפלומטיים עם פולין. מכאן ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עמדה וילנה תחת שלטון פולני. הבירה הליטאית הועתקה זמנית לקובנה.
וילנה הפולנית (1922–1939)
בסוף שנות ה-30 התגלע סכסוך קשה בין החוגים החרדים בעיר, החוגים הציוניים תמכו במועמדותו של הרב יצחק רובינשטיין שכיהן עד אז כרב מטעם של וילנה וחבר הסיים הפולני מטעם "המזרחי", למשרת הרב הראשי מטעם הקהילה. משרת הרבנות הרשמית מטעם הקהילה לא הייתה מאוישת מטעמים עקרוניים מאז פטירתו של הרב האחרון (רבי שמואל בן אביגדור) במחצית השנייה של המאה ה-18, החרדים הלא-ציוניים והמזוהים עם תנועת אגודת ישראל חששו שהמינוי יפתח את הדלת להשתלטות של החוגים הציוניים על הרבנות בעיר, ופתחו במאבק. הטענה הרשמית נגד המינוי הייתה שמסורת הקהילה מזה מאות שנים היא לקבל כרב רק אנשים מהשורה הראשונה בעולם התורה ברמתם התורנית, לפיכך מינויו של הרב רובינשטיין, שהיה בשיעור קומה תורני פחות מרבנים אחרים שגרו בעיר, כמו רבי חנוך אייגש ורבי חיים עוזר גרודזנסקי, תהווה אישור בעיני ההמון לכך שיכולותיו הפוליטיות של הרב הנבחר הן שהכריעו את גורל הרבנות, מהווה סכנה לעתיד הרבנות בצורתה המסורתית.
שלא באופן רשמי האשימו החרדים את הרב רובינשטיין כי ניצל את היעדרותו של הרב גרודזנסקי מן העיר בעת מלחמת העולם הראשונה, כדי להשתלט על מוסדות הקהילה. כנגדם טענו תומכי הרב רובינשטיין כי רבם גילה מנהיגות בכך שלא עזב את העיר בשעתה הקשה, ולכן הוא הראוי לכהן במשרת הרב הראשי. בבחירות שנערכו הצביע רוב הקהילה נגד עמדת הרבנים החרדים והרב רובינשטיין נבחר לתפקיד. ועד הרבנים הוציא הודעת גינוי חמורה, אך לא היה בידיו כוח לבטל את החלטת הקהילה.
לאחר השואה
לאחר המלחמה, עם נסיגת כוחות גרמניה הנאצית וכיבוש וילנה בידי הצבא האדום החלו חוזרים לעיר יהודים משארית הפליטה ומהמסתתרים ביערות הסביבה. עוד ב-1944 התרכזה בעיר קהילה של כ-6,000 איש שניסו לכונן מחדש חיי קהילה תקינים. הוקמו מוסדות לימוד (בית ספר בניהול של הלנה חצקלס עבד עד לשנת 1950 כאשר נסגר בהוראת השלטון הסובייטי), ספרייה ומוזיאון ואף מונה הרב ישראל גוטסמן מדייני העיר לפני השואה לרב הקהילה. הקהילה המאורגנת לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן שלטונות הכיבוש הסובייטי לא ראו פעילות לאומית או דתית יהודית בעין יפה ודכאו ביד קשה את ההתארגנות. יתרה מזאת, מרכז החיים היהודיים בווילנה, מתחם בתי הכנסת של חצר ה"שולהויף": בית הכנסת הגדול ובית הכנסת העתיק של הגר"א, הקלויז של חברת גחש"א וקלויז היסו"ד, ומוסדות ציבור נוספים שחלקם נפגעו בהפצצות הגרמנים על העיר במהלך כיבוש העיר בידיהם, לא נכללו בתוכניות השיקום המצומצמות של מבנים חשובים בעיר, הם נהרסו עד היסוד ועל חורבותיהם נבנה שיכון מגורים בסגנון הסובייטי.
במפקד הלאומים שערכו השלטונות הסובייטים ב-1959 הזדהו 7% מתושבי העיר כיהודים ומניינם עמד על 16,400.
לאחר התפרקות ברית המועצות
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בווילנה בימי קיומה של ברית המועצות, היוו יהודי וילנה 1.6% מכלל אוכלוסיית העיר.
במפקד הליטאי הרשמי שנערך ב-2011 הצהירו על עצמם 109 מתושבי וילנה כיהודים.
בשנת 2016 מונה כרבה של העיר הרב שמשון דניאל איזקסון.
מבנה הקהילה
.
על הפן הכלכלי, מקורות הכנסה והוצאות.
נושאי משרות בקהילה
הקהילה החזיקה נושאי-משרות רבים, חלקן משרות אמון וחלקן משרות כבוד שנקנו תמורת תרומה כספית לקופת הקהילה. קופת הקהילה נשאה במשך השנים בהחזקת רופא קבוע לקהילה שכונה בתארים "אסיא דמתא" (מארמית: רופא העיר) ו"דוקטור דק"ק וילנא"; קופת הקהילה מימנה יחידת אבטחה ובה ארבעה שומרים שפטרלו ברובע היהודי, וכן את החזקת חזן בית הכנסת הגדול וחזן משנה, בעל קורא, איש אחזקה (הוא כונה "שמש שני", שמש מדרגה שנייה), ומאבטח למתחם בתי הכנסת שסביב בית הכנסת הגדול (ה"שולהויף").
יתר המשרות היו משרות אמון שבצידן כבוד רב ולעיתים גם מעמד וכוח, על מהות המשרות הללו ועל האישים שנשאו בהן השתמרו פרטים רבים, מהם משתקף מעמד בעלי השררה ומשתקפת היטב תמונת מבנה הקהילה:
ספרא דדייני (סו"ד)
תפקיד ששילב בדרך כלל גם משרת דיין
מוסדות קהילתיים חברתיים
תחת הקהילה התנהלו במשך השנים 'חברות' שונות שהיו למעשה עמותות קהילתיות וחברתיות, חלקן היה כפוף להנהגת הקהילה וראשי הקהל אך בדרך כלל תוך שמירה על אוטונומיה באשר למינויים ותקנוני הפעילות. העמותות עסקו בשלל היבטים של החיים הציבוריים בווילנה היהודית, החל בצרכי שמים כתקציבים למוסדות הלימוד ומבני הדת וכלה בהתאגדויות מקצועיות של פועלים ובעלי מלאכה מיהודי העיר.
בדק הבית (ח"ק בדה"ב)
.
ביקור חולים (ח"ק בקור חולים)
.
חברות בעלי המלאכה
היו אלו אגודות מקצועיות כלכליות, אך בשל אופי חייהם הדתי של יהודי וילנה התאגדו בעלי המלאכה בדרך כלל סביב בתי כנסת ושיעורי תורה מיוחדים לכל 'חברה'.
.
חברא קדישא (ח"ק גחש"א)
.
הצדקה הגדולה (הצ"ג)
.
תלמוד תורה (ח"ק ת"ת)
.
בית הדין
.
קהילות כפופות
מלבד כפרי הסביבה, היו כפופות לקהל וילנה ולמוסדותיו גם הקהילות הבאות, פרוורים ועיירות קטנות, ויהודי הכפרים שבסביבתן:
מבני דת
בווילנה היהודית היו במשך השנים בתי כנסת ובתי מדרש רבים. בולטים בהם אחדים:
תנועת ההשכלה היהודית
תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה אחרה להופיע זמן רב אחרי זו שבמערב היבשת. חוג משכילי וילנה קם בשנות ה-30 של המאה ה-19 והם היו פעילים בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 כשבמערב אירופה כבר קמה תנועת חכמת ישראל מקרב הדור השני למשכילי ברלין.
משכילי וילנה היו קבוצת יהודים משכילים מתושבי וילנה, שנודעו ביצירתם הספרותית ובחוג העילית שיצרו. ביניהם היו רבנים ואישי ציבור, סופרים ומשוררים (רשימת אישים מחוג משכילי וילנה שלהם ערך בוויקיפדיה העברית). קבוצה זו היוותה את חוד החנית של תנועת ההשכלה בליטא, וסיפורים אודותיה משמשים בספרות ההשכלה כבספרות ההתנגדות לה.
יהדות וילנה בספרות
חיי הקהילה היהודית בווילנה במאה ה-18 מתוארים כרקע לעלילת ספרו של פסח מרקוס "עולמות טמירים" (תל אביב תשי"ז). ארנסט יוסלביץ כתב מחזה בשם "לווילנה יש גולם", על להקתו של זיגמונד מוגולסקו, עלילת המחזה מתרחשת בווילנה בזמן הפוגרומים של 1899.
הפואמה "וילנה" (1923) של זלמן שניאור, מתארת פרק מחיי הקהילה. ספרו של חוסה אוראבואנה "רבה אמונתך: רומן של וילנה היהודית" (בגרמנית: "Groß ist Deine Treue: Roman des jüdischen Wilna") נכתב בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ופורסם רק ב-1957, הספר מעניק מבט על חיי הקהילה והרחוב היהודי בתקופה זו. רבים מספריו של הסופר היידי בן העיר, אברהם קרפינוביץ', עוסקים בעירו וילנה. מלבד הספרות האמנותית קיימים ספרי זכרונות של בני וילנה על עירם, ספרים רבים עוסקים במלחמת העולם השנייה ובערב המלחמה. בולטים שלושת ספרי הזכרונות ביידיש של יעקב ויגודסקי מראשי הקהילה, המגוללים את ההתרחשויות בתקופת מלחמת העולם הראשונה ואחריה עד שנת 1927.
מחקר יהדות וילנה
ראשיתו של מחקר יהדות וילנה בספרו של ש"י פין "קריה נאמנה", שאושר לפרסום בידי הצנזורה במאי 1858 ונדפס בווילנה שנתיים לאחר מכן. הספר דל במקורות ומבוסס בעיקר על אפיטפים על מצבות הקבורה בעיר ועל מספר פנקסים של ה'חברות' השונות בעיר. הספר לא נכתב בצורה מדעית מקובלת, אך השתמרו בו פרטים רבים שאבדו בהמשך והוא משמש גם כיום כאחת מאבני היסוד לחקר יהדות העיר. מקור חשוב נוסף הוא ספרו של הלל נח מגיד שטיינשניידר "עיר ווילנא" (תר"ס, 1900).
ההיסטוריון הרוסי סרגיי ברשדסקי פרסם בשנות ה-80 של המאה ה-19 סדרת מאמרים בירחון "ווסחוד" על הקהילה היהודית בווילנה עד תום המחצית הראשונה של המאה ה-17, וגם ספרו ברוסית "Litovskie Yevrei" ("יהודי ליטא", 1883) מהווה מקור חשוב לידיעות אודות הקהילה ויחסיה עם הרשויות במאות ה-17 וה-18.
העבודה ההיסטורית המשמעותית לתולדות יהדות וילנה, יחסי הקהילה והסביבה, המאבקים על תחום המושב ואפשרויות הפרנסה, מבנה הקהילה ומוסדותיה, התככים הפנימיים וחלוקת המעמדות, בתי הכנסת ומוסדות החינוך, תנועת ההשכלה, חיי התרבות ופרטים רבים נוספים, היא עבודתו של ישראל קלוזנר בספרים ומאמרים רבים.
ארכיוני הממשלה מן התקופות שלפני המאה ה-18 הועברו בידי השלטון המרכזי של האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה למוסקבה, ומסמכים מן המאה ה-18 ואילך נשארו בארכיון הממשלתי ובארכיון העירוני בווילנה ובמוסדות הקהילה, עד שנות מלחמת העולם השנייה.
הנצחה בישראל
ברמת השרון ובחולון נקראו רחובות בשם "קהילת וילנה". בבית הקברות בקריית שאול הוקמה אנדרטה לזכר יהודי וילנה שנספו בשואה. ב-1965 הוקם בתל אביב "בית וילנה", ובו חדר הנצחה – "יזכור" – ועל כתליו לוחות עם שמותיהם של קרבנות השואה מווילנה והסביבה.
יחסי אל סלוודור–סין
יחסי אל סלוודור–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של אל סלוודור.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין סין לאל סלוודור כוננו לראשונה ב-21 באוגוסט 2018. חבר מועצת המדינה ושר החוץ של סין, ואנג יי, ניהלו שיחות עם שר החוץ של אל סלוודור, קרלוס קסטנדה, וחתמו על הסכם משותף על כינון יחסים דיפלומטיים, תוך החלטה להכיר זה בזה ולכונן יחסים דיפלומטיים ברמת שגרירות ממועד החתימה על ההסכם. ממשלת אל סלוודור ניתקה בעקבות ההסכם את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין, כתוצאה מכך שהכירה במדיניות סין האחת.
יחסי סחר
סין ייצאה סחורות בשווי של 1.5 מיליארד דולר לאל סלוודור וייבאה בשווי 105 מיליון דולר ב-2019. הסחורות העיקריות שמייצאת סין לאל סלוודור הן מכונות, טקסטיל, פלסטיק וגומי ופריטים שונים. בעוד שהסחורות העיקריות שאל סלוודור מייצאת לסין הן קבלים חשמליים, סוכר גולמי וקפה. בין 1995 ל-2019, היצוא מאל סלוודור לסין גדל בשיעור שנתי של 14.7%, בעוד שהיצוא מסין לאל סלוודור גדל בשיעור שנתי של 16.6%.
יחסי תרבות
עם ביקורו של נאיב בוקלה בסין ב-2019, הוא חתם על סדרה של מזכרי הבנות עם שי ג'ינפינג, שבהן סין תבטיח לאל סלוודור פרויקטי פיתוח בסך 500 מיליון דולר. פרויקטים אלה כוללים אצטדיון כדורגל לאומי חדש, ספרייה לאומית חדשה בשווי של 40 מיליון דולר, רציף תיירותי בלה ליברטאד ואילופנגו ו-200 מיליון דולר בפרויקט "Surf City", ובכך מעורבת אל סלוודור ביוזמת החגורה והדרך של סין.
סין הציעה לאל סלוודור כ-150 מיליון דולר בפרויקטים חברתיים ו-3,000 טון אורז לאלפי קורבנות הבצורות באל סלוודור.
נאיב בוקלה הודיע בטוויטר כי בעקבות פרויקט שיתוף פעולה שניתן על ידי הרפובליקה העממית של סין, תיבנה ספרייה לאומית חדשה בסך 54 מיליון דולר באל סלוודור. נשיא סלוודור הכריז מאוחר יותר ב-30 בדצמבר 2021 כי אצטדיון נסיונל דה אל סלוודור בעל קיבולת של 50,000 מקומות ייבנה במקום אצטדיון קוסקטלן כאצטדיון הכדורגל הלאומי של נבחרת אל סלוודור בכדורגל, בעלות של 100 מיליון דולר, בשיתוף עם סין.
עזרה חיצונית
מגפת הקורונה באל סלוודור ראתה עלייה בדיפלומטיית החיסונים בין סין לאל סלוודור. אל סלוודור קיבלה מסין 150,000 מנות חיסון של חיסון CoronaVac שנתרם על ידי סין, בנוסף ל-2 מיליון חיסוני סינובאק שרכשו מדינות מרכז אמריקה.
אליפות ברזיל בכדורגל 1983
אליפות ברזיל בכדורגל 1983  הייתה הפעם ה-27 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-23 בינואר 1983 והסתיימו ב-29 במאי 1983.
בתחרות השתתפו 44 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
פלמנגו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השלישית בתולדות המועדון והשנייה ברציפות.
שלבי הגמר
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
סרז'יניו, שחקנה של סנטוס כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
רוברטו קוסטה, שחקנה של אתלטיקו פרנאאנסה זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
ריגוש זמני
"ריגוש זמני" הוא שיר של הזמרת הישראלית עדן בן זקן. הוא הופץ ב-26 בינואר 2023 כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, 7.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי. יציאת השיר הייתה שונה מקודמותיה. במאקו פורסם כי: "הפעם, להבדיל משירים קודמים שבהם אנשיה של הזמרת הוציאו את השיר לאנשי תקשורת יממה לפני (לפחות), התקבלה הודעה שהשיר יישלח רק בבוקר היציאה. לפי ההודעה מטרת המהלך היא 'למנוע הדלפות'".
את "ריגוש זמני" הוציאו זמן קצר לאחר יציאת "ראשון בבוקר" עם אנה זק ונונו.
הצלחה
בשבוע בכורתו, דורג "ריגוש זמני" היישר במקום השני במצעד הרשמי של מדיה פורסט.
הריגת עמרן אבו חמדיה
הריגת עמרן אבו חמדיה התרחשה בחברון ב-30 בדצמבר 2002 וכללה התעללות של ארבעה שוטרי משמר הגבול בפלסטינים, שהגיעה לשיאה בהריגת נער פלסטיני בן 17, עמרן אבו חמדיה, שהושלך מג'יפ דוהר. בנוסף לכך שוטרי מג"ב אלה "התעללו בעוברי אורח נוספים שנקרו על דרכם, ובין היתר, חטפו אותם והובילו אותם למקום מבודד, שם הכו אותם באכזריות, פצעו אותם פציעות קשות ושדדו חלק מהם. את מעשיהם הנציחו במצלמות וידאו. הם אף ביצעו פעולות רבות שנועדו לשבש את החקירה, ולמנוע את חשיפת מעשיהם הנפשעים."
תיאור האירועים
ארבעת שוטרי משמר הגבול שירתו בגזרת העיר חברון. ב-30 בדצמבר 2002 עסקה הפלוגה שבה שירתו בהעתקת מקום מושבה לבסיס אחר. במועד זה, החליטו ארבעת השוטרים לנצל את יום הפעילות האחרון שלהם בבסיס למסע יזום של התנכלות והתעללות בתושבי העיר חברון. הארבעה לקחו ג'יפ צבאי, ששימש שניים מהם, דניס אלחזוב ובאסם ווהבי, בפעילותם כמחלקי מזון לחיילי הפלוגה, ונכנסו לתחומי העיר חברון שלא במסגרת תפקידם, כדי לאתר קרבנות לצורך מימוש תוכנית ההתעללות שהגו. שני שוטרי מג"ב נוספים, ינאי לאלזה ושחר בוטביקה, ישבו בחלק האחורי של הג'יפ.
בשעת צהריים הבחינו הארבעה בצעיר כבן 20, עלאא סנקרוט, כשהוא הולך לתומו ברחוב. הם קראו לו, בדקו את תעודת הזהות שלו, והעלו אותו לג'יפ שנסע מהמקום. כששאל לאן לוקחים אותו, הכו אותו במכת מרפק על פיו. הג'יפ נעצר במקום מבודד, ושם הורידו הארבעה את המתלונן מהג'יפ והעמידוהו כשפניו מול חומת האבן שהייתה במקום. מאחר שביקשו לשדוד ממנו מכשיר פלאפון, הם שאלו אותו בעניין זה. לאחר מכן, לאלזה החל להכות אותו, בעט בכתפו והכה אותו בידיו. בוטביקה הכה אותו במקל של מכוש בכל חלקי גופו. גם לאחר שהמתלונן נפל לקרקע, המשיכו לאלזה ובוטביקה להכותו באמצעות המקל ובאמצעות נשק של אחד מהם. לאחר מכן עזבו את המקום, כשהם מותירים את סנקרוט שרוע על הקרקע כשדם ניגר מראשו, והוא חבול בראשו ובגופו. אחד השותפים, דניס אלחזוב, תיעד את המעשים במצלמת וידאו. לסנקרוט נגרם פצע באורך 10 ס"מ בראשו, שבר קל בגולגולת, פצע ברגל שמאל וחבורות.
הארבעה המשיכו בנסיעה בג'יפ, ובאותו יום לפנות ערב הבחינו בצעיר בן 22, חמזה רג'בי, כשהוא הולך בדרך. הם קראו לו, בדקו את תעודת הזהות שלו, והעלוהו לג'יפ. הוא נלקח על-ידם לאזור התעשייה של העיר, שם הורד מהג'יפ והועמד כשפניו מול קיר, וידיו מושטות למעלה. אז החלו המשיב ושותפיו להכותו, כשלאלזה חובט בו באלה, בוטביקה חובט במקל, באסם ווהבי באמצעות קת נשק, ואלחזוב בועט בו. גם לאחר שרג'בי נפל, המשיכו אנשי החבורה להלום בו. נגרמו לו שטפי דם ונפיחות בכתפו, בידו ובחזהו. במהלך האירוע, הורו הארבעה לרג'בי להוציא את ארנקו, ונטלו ממנו 150 ש"ח. אלחזוב תיעד את המעשים במצלמת הווידאו.
בשעות הערב הבחין לאלזה באדם ערבי במקום בו שהו הארבעה. הם קראו לו להתקרב, ובדקו את תעודת הזהות שלו, העלו אותו לג'יפ ונסעו. לאחר נסיעה של כמה עשרות מטרים, פתחו המשיב ושותפיו את דלתות הג'יפ האחוריות, והורו למתלונן לצאת מהג'יפ, בעוד הרכב נוסע. באין ברירה, קפץ המתלונן מהג'יפ, וכתוצאה מכך נפל על הכביש ונתבל ברגליו. לאחר מכן קם ועזב את המקום, כשהוא צולע על רגלו.
במהלך אותו יום הארבעה הטילו, תוך כדי נסיעה, רימוני גז והלם לעבר תושבים מקומיים. כמו כן, השליכו רימון עשן לעבר משאית, ורימוני גז לעבר מכונית וחנות שחלפו לידם.
מיד לאחר השלכת אבו חמדיה מהג'יפ, השליכו הארבעה את מעילו שנותר בג'יפ. לאחר מכן תיאמו גרסאות, וסיכמו ביניהם כי יאמרו שנסעו לחלק אוכל למוצבים, ויכחישו כל קשר למותו של אבו חמדיה. ווהבי ביצע שינויים ברישומי הנסיעות של הג'יפ. בהמשך לכך, לאלזה השמיד קלטת וידאו בה תועדו האירועים. בעת המעצר, תידרך לאלזה את ווהבי למסור לחוקרים הודעה שיקרית לפיה אבו חמדיה קפץ ביוזמתו מן הג'יפ. הוא עצמו מסר גם כן גרסה זו.
בבית המעצר התקשר לאלזה מטלפון ציבורי לעד תביעה, חברו לפלוגה, אשר שימש סוכן בתיק החקירה והביא להפללתו. הוא הוציא בטענות שווא מידע מהעד בקשר לחקירה, ואף איים עליו בסוף השיחה. בוטביקה חבר אליו בביצוע מעשים אלה.
העמדה לדין
ארבעת השוטרים הועמדו לדין בשלל עבירות ובהן הריגה. הם הורשעו בבית המשפט המחוזי בירושלים ונדונו למאסר:
חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, ממפלגת האיחוד הלאומי, התרעם על גזר דינם של בוטביקה ואלחזוב ואמר: לעומתו אמרה זיינב אבו חמדיה, אמו של עמרן אבו חמדיה:.
כל ארבעת המורשעים ערערו לבית המשפט העליון, וערעורם נדחה. המדינה ערערה על קולת עונשו של אחד מהמורשעים, ינאי לאלזה, ערעורה התקבל ועונשו הוחמר לשמונה וחצי שנות מאסר.
בפסק הדין בערעורו של באסם ווהבי כתב השופט אדמונד לוי:
בפסק הדין בערעורו של ינאי לאלזה כתבה השופטת אילה פרוקצ'יה:
בסיוע של עמותת "חננו" שחר בוטביקה שוחרר ממאסר לאחר שריצה שני שלישים מתוקפת מאסרו.
מסקנות במשמר הגבול
בעקבות האירוע הקים מפקד משמר הגבול, דוד צור, ועדה בראשות סגנו, תת-ניצב עאטף דגש, לבדיקת פעילותה של פלוגה כ"ה, שבה שירותו ארבעת הנאשמים. חצי שנה לאחר האירוע הגישה הוועדה את המלצותיה: לפרק את הפלוגה, להדיח מתפקיד פיקודי את מפקד הפלוגה בעת האירוע ואת קודמו בתפקיד, להעיר הערה פיקודית למפקד מג"ב באזור יהודה ושומרון ולממלא מקום מפקד הגדוד שבו נכללה הפלוגה. צור ומפכ"ל המשטרה, שלמה אהרונישקי, קיבלו את המלצות הוועדה.
מלון קרלטון (קאן)
האינטרקונטיננטל קרלטון בקאן (באנגלית: The InterContinental Carlton Cannes) הוא מלון יוקרה בן 338 חדרים שנבנה ב-1909, הממוקם ברחוב La Croisette 58 בקאן שבריביירה הצרפתית והוכרז בידי ממשלת צרפת כבניין היסטורי לאומי.
כחלק מקבוצת המלונות אינטרקונטיננטל, קרלטון מפורסם בכך שהוא מארח את כוכבי תעשיית הסרטים מרחבי תבל במהלך פסטיבל הסרטים השנתי הנערך בקאן. המלון גם מוצג בווידאו קליפ הידוע של אלטון ג'ון משנת 1983 לסינגל "I'm Still Standing". וחזיתו ותוכו הופיעו בווידאו קליפ של ניו אורדר משנת 1993 לסינגל "World (The Price of Love)". המלון גם שימש כאתר צילומים לסרטו של אלפרד היצ'קוק "לתפוס גנב" בכיכובם של גרייס קלי וקרי גראנט.
בעת שהותה במלון קרלטון במהלך פסטיבל הסרטים בקאן של שנת 1955, השחקנית זוכת פרס האוסקר גרייס קלי הצטלמה ונפגשה עם רנייה השלישי, נסיך מונקו, מה שהוביל לבסוף לנישואים בשנת 1956 ולהפיכתה לנסיכה גרייס.
דנה שץ
דנה שץ (נולדה ב-26 בדצמבר 1967) הוא יוצרת, תסריטאית, פזמונאית ועורכת סדרות טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
דנה שץ נולדה וגדלה בשכונת רחביה, בירושלים. בילדותה הייתה שחקנית תסכיתים ב"תוכניות לאם ולילד" ברדיו ולאחר מכן ב"לבת ולבן ולמי שמתעניין" ברשת א' של קול ישראל והופיעה בתפקידים ראשיים בקלאסיקות שונות, ביניהן "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי ו"פצפונת ואנטון" מאת אריך קסטנר. אביה יעקב שץ, היה כותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול, מחבר האנציקלופדיה "לקסיקון המדינה" ועורך ומגיש את מהדורת חדשות הגולה ליהדות ארצות הברית בקול ישראל בשנות ה-70.
ב-1992 סיימה תואר ראשון B.F.A בהצטיינות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר לימודיה באוניברסיטת תל אביב הייתה שץ ממקימי ערוץ הילדים (ערוץ 6), שם עסקה בכתיבת תסריטים, בפיתוח תכנים מקוריים ובעריכת שידורים חיים של "הכיתה המעופפת" ו"כדור פורח", שם גם כתבה את סדרת הבובות "הביגבגים", שנמכרה לחמש תחנות שידור בחו"ל, בהן בריטניה וסינגפור. לאחר מכן כתבה סדרות לגיל הרך בערוץ הופ! ביניהן "רחוב סומסום", ואת הסדרות המקורית שגם יצרה: "כוח הקצב", ששודרה משך 3 עונות. בנוסף יצרה וכתבה סדרות אנימציה שדובבו בכל רחבי העולם כמו "מי מה מו", וטוקטוק ותותי ששודרו ערוץ לולי וה"גן של טוטו ורובי" שמשודרת ב-50 מדינות בארצות הברית בערוץ בייבי, במסגרת ערוץ בייבי האמריקאי. בנוסף כתבה לטלוויזיה החינוכית את הסדרה "גאון של אבא" ואת סדרת המדע של פרופסור דן שכטמן, זוכה פרס נובל, "להיות מדען עם פרופסור דן". יצרה וכתבה את הסדרה "מיץ ושיר" לערוץ ניק-ג'וניור בעקבות שיריו האהובים של אריק איינשטיין. בנוסף כתבה שץ את התסריט ואת חלק ממילות השירים בשתי קלטות הילדים של "הקסם של ימבה" (עם עודד מנשה, דנה דבורין, ואבי יפה) שביימו אהרון קפלן ואיתן אבוט.
שץ היא יוצרת ותסריטאית ראשית של "בת השוטר סדרת מתח בת 40 פרקים לערוץ טין ניק ב-yes. יוצרת ותסריטאית הסדרה "100 בתנ"ך", 24 פרקים, ששודרה בערוץ לוגי במשך שלוש עונות ובערוץ הראשון. יוצרת ותסריטאית סרט הקולנוע "מיס אנטבה", שהשתתף ב-35 פסטיבלים בינלאומיים ובהם מונטריאל, המפטונס – ניו יורק, ריו דה ז'ניירו, לוס אנג'לס, קוריאה ופאלם ספרינגס וזכה במספר פרסים בינלאומיים. יוצרת ותסריטאית הדרמה "טיול שנתי", ששודרה בערוץ הילדים וזכתה במקום ראשון בפרס אונסק"ו בפסטיבל ciak junior – איטליה. יוצרת ותסריטאית הדרמה "אח שלי הגדול" בערוץ הילדים שמשודרת בימי הזיכרון ונמצאת בשימוש משרד הביטחון לטיפול במשפחות שכולות. עורכת תסריט של הסדרה הקומית "מורובוט", ששודרה במשך שתי עונות בערוץ יס קידז. שותפה לפיתוח התסריט של סרט הקולנוע הישראלי "אשה עובדת".
כפזמונאית כתבה כ-250 שירים לתוכניות טלוויזיה רבות, ביניהן את שיר הנושא ל"בת השוטר" "השמים שומרים", בביצועה של יובל דיין, את השיר "סימן שאנחנו מגזימים", שנבחר לשיר העשור בערוץ הילדים, ועוד שירים לקמפיינים חברתיים כמו "דווקא אני" ו"להתנדב מכל הלב". כתבה את המילים לשירי הסדרה "רחוב סומסום", שמשלבת שחקנים יהודים וערבים בערוץ הופ! ואת השירים לסדרות שיצרה "כוח הקצב" ו"סיפורי פיות" ששודרה בערוץ ניק-ג'וניור.
פרסים וציונים לשבח
פרס ראשון עבור התסריט "והרי את" בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2012.
עבור הסרט "מיס אנטבה" - ציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל זלין, צ'כיה, פרס ראשון לסרט בפסטיבל טיוואן, פרס התסריט בפסטיבל גונפרביל, צרפת, ציון לשבח לשחקנית בתחרות וולג'ין, פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס משרד התרבות לעידוד יוצרים צעירים בתחום הקולנוע עבור התסריט לסרט הקולנוע "תמונה משפחתית" שכתבה כסטודנטית.
חיים אישיים
שץ חיה בתל אביב, נשואה לאיתן בראון, עורך ראשי בטלוויזיה, ויש להם שלושה ילדים.
ישראל אליעזר אדלר
רבי ישראל אליעזר אדלר (נולד בכ"ה בטבת תשט"ז, 9 בינואר 1956) הוא האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ, ענף של חסידות ויז'ניץ.
קורות חייו
נולד לרבי נפתלי חיים אדלר והינדא בת רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ. נקרא 'ישראל אליעזר' על שם סבו רבי ישראל הגר (אהבת ישראל) ובנו רבי אליעזר הגר (דמשק אליעזר). אביו היה בנו החורג של רבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ ואחיו של רבי חיים מאיר (אמו צירל, נישאה לרבי ברוך לאחר פטירת בעלה הרב מרדכי יהודה). הרב נפתלי חיים היה מיוחס מצד אביו לאדמו"רי לעלוב ומצד אמו היה נינו של רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים.
למד בישיבת בית אברהם, שם כיהן גיסו רבי שמואל ברזובסקי (כיום האדמו"ר מסלונים) כר"מ. בשנת תשל"ד נישא לריקל גיטל, בתו של דודו (חתן נוסף של רבי חיים מאיר הגר) הרב משה ארנסטר. לאחר הקמת קריית ויז'ניץ ברחובות מונה לרב החסידות על ידי דודו רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, תפקיד שמילא במשך כ-30 שנה. נהג לנסוע מדי פעם לנתניה להתפלל בבית הכנסת 'דז'יקוב-ויז'ניץ' שאביו הקים בעיר.
בכ"ב באייר תשע"ב (14 במאי 2012), חודשיים לאחר פטירת דודו, רבי משה יהושע הגר, הוכתר לאדמו"ר במעמד בן דודו האדמו"ר מויז'ניץ. חצרו נקראת 'דז'יקוב-ויז'ניץ'.
משפחתו
אחיו הרב מרדכי היה רב קהילת "מנחה חדשה-דז'יקוב-ויזניץ" בבורו פארק.
לרב אדלר שני בנים ושמונה בנות. בניו: מנחם מנדל דוד, נשוי לחיה חנה בת הרב ברוך שטרנבוך רבה של קהילת ויז'ניץ בברכפלד (בן הרב אליהו שטרנבוך וחתן הרב מנחם ארנסטר), והרב לוי יצחק, רב הקהילה בבית שמש, חתנו של הרב אלימלך בידרמן.
בנותיו: צירל, נשואה לרב דוד משה רוזנבוים, רב קריית קרעטשניף בעיר רחובות. בן רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף. שרה פראדל, נשואה למרדכי שלמה, בן הרב חיים דוב שטרן, חתן רבי ישראל אברהם פורטוגל, האדמו"ר מסקולען. רחל, נשואה לישראל, בן הרב שמעון למברגר ממאקווא והמכהן כרב בית המדרש כלל חסידי ברמת בית שמש ד' 1. יוכבד, נשואה למיכאל ישראל, בן רבי אליהו עזריאל בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בני ברק. חוה, נשואה ליוחנן, בן רבי ברוך מאיר יעקב שוחט, האדמו"ר מקרלין סטולין. אסתר, נשואה ליעקב, בן רבי מרדכי ישכר בער לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג זצ"ל ומשמש כראש ישיבות פיטסבורג. מרגלית, נשואה למרדכי שלמה, בן רבי נחום דב ברייאר האדמו"ר מבויאן. רבקה, נשואה ליחיאל דוד, נכד רבי ישראל צבי יאיר דנציגר האדמו"ר אלכסנדר.
רקע
חסידות דז'יקוב היא חסידות מגזע רופשיץ שפעלה בגליציה בעיר דז'יקוב (טרנובז'ג) קרוב למאה שנה, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. רוב החסידים, וכן האדמו"ר רבי אלטר'ל ובנו הרב הצעיר, נרצחו בשואה. לחצר זו היה קשר הדוק עם חצר ויז'ניץ, האדמו"ר מוויז'ניץ רבי ישראל הגר היה חתנו של רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב (ה"אמרי נועם"), ונכדו של רבי מאיר, רבי אלטר (האדמו"ר האחרון), היה חתנו של רבי ישראל הגר. כך גם לרבי חיים מאיר הגר (ה"אמרי חיים" מויז'ניץ) היה חתן רבי יהודה הורוביץ, בנו של רבי אלתר מדז'יקוב. רבי חיים מאיר עצמו שהה בצעירותו אצל רבי יהושע (ה"עטרת ישועה" מדז'יקוב, גיס אביו), נהג לשיר ניגוני דז'יקוב ועסק בתורת ומעשיות חסידות דז'יקוב.
אביו של רבי ישראל אליעזר, רבי נפתלי חיים, הוא צאצא של שני האדמו"רים הראשונים בשושלת, רבי אליעזר ורבי מאיר. הוא הקים בנתניה, שם כיהן כרב, בית כנסת בשם 'דז'יקוב-ויז'ניץ' והיה מכונה האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ, בעיקר בשנותיו האחרונות.
קהילות ומוסדות
"קריית דז'יקוב-ויז'ניץ" בבית שמש, המרכז של החסידות, נמצאבשיכון דזיקוב ויזניץ שברמת בית שמש בקריה בית מדרש במבנה זמני, כולל אברכים, תלמוד תורה 'אמרי נפתלי' ובית ספר 'בנות הינדא'. עד אמצע תשע"ט התגורר האדמו"ר בעיר רחובות, שם ניהל את מרכז החסידות.
בבני ברק יש גם בית כנסת של החסידות בשם 'אמרי נפתלי' הממוקם ברחוב בן יעקב כמו כן באלעד יש בית כנסת הממוקם ברחוב המאירי.
זוויות גוף
זוויות גוף (באנגלית: Aircraft principal axes; ולפעמים RPY על שם הצירים Roll; Pitch; Yaw) מהוות תיאור של דרגות החופש לסיבוב גוף בשלושה ממדים.
השימוש הנפוץ של ייצוג זה הוא בכלי טיס כאשר עלרוד (Pitch) הוא תזוזת אף המטוס למעלה או למטה, סיבוב על הציר העובר מכנף לכנף, סבסוב (Yaw) הוא תזוזת האף שמאלה או ימינה סביב ציר אנכי וגלגול (Roll) הוא סיבוב סביב ציר האורך של הגוף העובר מהאף לזנב.
ניתן לתאר מתמטית את זוויות הגוף באמצעות זוויות אוילר, קווטרניון או מטריצת סיבוב.
בוכה על הקבר
בוכה על הקבר הוא פזמון שכתב והלחין אביב גפן וביצעו אביב גפן ולהקת "התעויוט". השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע
השיר נכלל באלבום עכשיו מעונן, אלבומו השני של גפן. את השיר כתב גפן על מותה הדמיוני של אמו, נורית.
בווידאו קליפ שיצא לשיר שצולם בכנסייה ביפו, צולמה נורית גפן בתוך ארון קבורה. גפן סיפר על השיר: "השיר הזה על הפחד שלי הגדול ביותר. בשיר ובקליפ ניסיתי לראות בעיניים שלי שנייה לפני שזה קורה את כל ההכנות, שהיא בארון והיא מתה. זה שיר פרידה, שיר התבגרות. אני כבר מתגבר והולך קדימה".
בשיר מזכיר גפן גם את אביו, יהונתן גפן, הסובל מבעיות שכרות. גם בשירו עכשיו מעונן מאותו האלבום, כתב גפן על בעיות השתייה של אביו.
השיר היה 22 שבועות במצעד השבועי העברי של רשת ג' מתוכם שבועיים במקום הראשון, ובמצעד הפזמונים העברי השנתי דורג השיר במקום השישי.
ערבים למען ישראל
ערבים למען ישראל (אנגלית: Arabs for Israel) הוא ארגון המורכב מערבים אתניים, חלקם מוסלמים התומכים במדינת ישראל ובשלום במזרח התיכון. הארגון נוסד בשנת 2004 על ידי נוני דרוויש אזרחית אמריקאית ממוצא מצרי ומוסלמי. הקבוצה מאמינה בכך ש"אנחנו יכולים לתמוך בישראל ובדת היהודית ועדיין להעריך את אוצרות התרבות הערבית והמוסלמית".
העמדות של "ערבים למען ישראל" כוללות הכרה במדינת ישראל כמדינה לגיטימית שאינה איום אלא מהווה נכס עבור המזרח-התיכון. הקבוצה גם אמרה כי "לכל דת מרכזית בעולם יש את מרכז הכובד שלה. לאסלאם יש את מכה וליהדות יש את ירושלים". הקבוצה הצהירה כי אינה "אנטי-מוסלמית, אנטי-ערבית, קשורה לעימותים או קבוצת שנאה".
הקמה ופעילות
המייסדת נוני דרוויש היא בתו של הגנרל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי בעזה ומייסד הפדאיון, אשר חוסל על ידי ישראל בעזה ב-11 ביולי 1956. בראיון, דרוויש תיארה את חינוכה בילדותה: "עד גיל שמונה למדתי בבתי-ספר פלסטיניים ואני זוכרת את האינדוקטרינציה, את השנאה ואת הדימוי של העם היהודי". עם מות אביה חזרה אמה לקהיר ובבגרותה עברה דרוויש להתגורר בארצות הברית, שם הכירה יהודים והתרשמה מאופיים השונה.
בשנת 2001, בפיגוע במגדלי התאומים הבינה דרוויש כמה האסלאם הרדיקלי התחזק. היא תיארה זאת כך: לאחר אירוע זה החלה דרוויש לפרסם ולהרצות על טרור והשפעת הרדיקליות על התרבות הערבית והאיסלאמית. לדעתה של דרוויש, קיומה של מדינת ישראל משמש רק כתירוץ עבור האסלאם הרדיקלי להפעלת טרור במערב. ב-2004 היא הקימה לראשונה אתר אינטרנט בשם "ערבים למען ישראל". האתר משמש כמקום פתוח להבעת דעות של ערבים בנושא, כאשר ניתנת אפשרות להגיב באנונימיות.
כאשר נשאלה מדוע הקימה את ערבים למען ישראל הסבירה דרוויש: "תמיכה בישראל אין משמעה אנטי-ערביות. אני אוהבת את העם שלי, אבל כדי שהשלום יקרה עלינו לבצע קפיצה (תרבותית) גדולה, גישה חדשה; מחילה וחמלה". עוד אמרה דרוויש כי היא חוששת שישראל תוותר על יותר מדי שטחים ובכך תיהפך המדינה לקטנה מכדי להגן עליה. היא סיכמה ש"רוב האנשים הערבים הם אנשים מקסימים ואני מתפללת לאלוהים שהם ימצאו בליבם את המקום לסלוח."
דרוויש ביקרה מספר פעמים בישראל ובשנת 2006 אף נפגשה עם נשיא ישראל דאז, משה קצב.
זכויות להט"ב בדרום סודאן
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בדרום סודאן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית במדינה מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת עונש של עד 10 שנות מאסר מאז 1899 כחלק מסודאן האנגלו-מצרית, מדינת חסות משותפת של הממלכה המאוחדת ומצרים בין השנים 1899–1956, שהייתה בפועל בשליטה מלאה של האימפריה הבריטית בעוד שמצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים.
לאחר קבלת עצמאותה של דרום סודאן מסודאן בשנת 2011, חוק העונשין שאומץ על ידי הממשלה האוטונומית של דרום סודאן לפני קבלת העצמאות בשנת 2008 שהפליל פעילות הומוסקסואלית עם עונש של 10 שנות מאסר, נותר במקומו.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כעבירה פלילית בסודאן עוד מימי שלטונה של סודאן האנגלו-מצרית משנת 1899. דרום סודאן, שהיוותה בעבר ממשלה אוטונומית כחלק מסודאן עד קבלת עצמאותה מהמדינה ביולי 2011, הייתה כפופה לפרשנות דין השריעה האסלאמי שהוחל בשטח סודאן לפיו פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה המשיכה להוות עבירה פלילית בשטח המדינה והייתה עלולה להטיל עונש מאסר, ענישה גופנית של הלקאות ועונש מוות למורשעים. עם זאת, בשנת 2008 הממשלה האוטונומית של דרום סודאן שעוד לא הייתה עצמאית באופן רשמי מסודאן, אימצה חוק עונשין משלה אשר כולל איסור על "משכב גשמי נגד סדרי הטבע" שהתייחס לקיום פעילות הומוסקסואלית וקבע עונש של 10 שנות מאסר למורשעים בשטחה, שנותר במקומו לאחר קבלת עצמאותה. בשנת 2020 ביטלה סודאן את עונשי המוות והענישה הגופנית על ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטחה לאחר שחוק העונשין במדינה שהתבסס על דין השריעה הדתי בוטל והוחלף בדין אזרחי חילוני, והטיל מאתה ואילך עונש של 5 שנות מאסר למורשעים בעבירה ראשונה עד מאסר עולם בעבירה שלישית.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
דרום סודאן אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). לצד אי הכרתה של דרום סודאן במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2011. בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.