cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסלאם
ספרי הסירה והחדית' הם המקורות המורים למוסלמי כיצד לחיות ואיך לפרש את הקוראן, הנחשב לפי המוסלמים לדברו הישיר של האלוהים. מרבית הזרמים באסלאם מתייחסים לסירה ולחדית'ים, המתעדים את חייו, מעשיו ואמירותיו של מוחמד, ככלי מרכזי לפירוש הקוראן וכבסיס נוסף לפסיקת הלכה אסלאמית (שריעה).
לפי גישה ביקורתית, הדת החלה להתפתח במאה השביעית בחצי האי ערב תחת הנהגתו של מוחמד כדת סינקרטיסטית המשלבת אמונות שונות מן היהדות, הנצרות האזוטרית, מסורות ערביות קדם-אסלאמיות ועוד.
בדת האסלאם שלוש חטיבות זרמים עיקריות: הסונים (הנחשבים לאורתודוקסיה של האסלאם), השיעים, והחַ'וַארֶג'. רובם הגדול של המוסלמים הם סונים, ומיעוטם שיעים, ח'ארג'ים, או בני זרמים אחרים העומדים בפני עצמם. בעוד שהאסלאם הסוני כמעט ואינו מחולק לזרמים מובחנים, הזרם השיעי והח'אריג'י, לאורך ההיסטוריה התחלקו כל אחד למספר זרמים עצמאיים הנבדלים במידה משמעותית בתפיסותיהם הדתיות הן מהאסלאם הסוני והן אחד מהשני, כך שלכל זרם פרשנויות קוראן, פסקי הלכה, ולעיתים אף מסורות הייחודיים לו מאוד.
על פי המחקר העדכני ביותר, מספרם הכולל של המוסלמים הוא כ-1.8 מיליארד, כרבע מאוכלוסיית העולם. בכך הם מהווים את הקהילה הדתית השנייה בגודלה בעולם. לשם השוואה, בתחילת המאה ה-20 המוסלמים היו כשמינית מאוכלוסיית העולם והיו הדת הרביעית בגודלה בעולם (הדת הסינית העממית וההינדואיזם היו גדולות ממנה). הגידול במספרם היחסי של המוסלמים הוא תוצאה של ריבוי טבעי גבוה מצד אחד, ומיעוט תהליכי חילון בקרב חברות מוסלמיות מצד שני. בהנחה שהמגמות הללו יימשכו, מעריכים כי בשנת 2050 שיעור המוסלמים בעולם יהיה כ-30% בדומה לזה של הנוצרים, וב-2070 האסלאם יהפוך לדת הגדולה בעולם. מרבית המוסלמים חיים במזרח התיכון (ראו אסלאם בישראל), בצפון אפריקה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה. רק כ־20 אחוזים מהם חיים בארצות ערב.
מוסלמים מהווים, נכון לשנת 2020, 18.0% מן האוכלוסייה בישראל.
הפלגים העיקריים
האסלאם נחלק לשלוש חטיבות זרמים עיקריות: סונה (سُنّة), הנחשבת לאורתודוקסיה של האסלאם וכוללת כ־80 אחוזים מהמוסלמים, השיעה (شيعة היא המילה הערבית לסיעה – סיעת עלי), שהתפצלה מהסונה עקב חילוקי דעות על הנהגת האסלאם לאחר מות מוחמד וכוללת כ־15 אחוזים מהמוסלמים, וה-5% הנותרים הכלולים בעיקר בחטיבת ה"ח'ואריג'" (الخوارج, בתרגום לעברית, "החורגים") אשר חרגו מן השיעה, וכן במספר זרמים עצמאיים וקטני-היקף נוספים.
באסלאם הסוני עצמו יש אסכולות וגוונים שונים כמו הווהאבים, שהיא סיעה מייסודו של מוחמד אבן עבד אל-והאב (1691–1787), השלטת בערב הסעודית ומפרשת את האסלאם באופן רדיקלי ואת ההלכה המוסלמית באופן מילולי, והסוּפיוּת (בערבית: تصوّف, תַצַוֻף', מקור המילה אינו ברור), שהיא זרם של האסלאם המקפיד יותר על הכוונה מאשר על המעשה. בעוד שאר הזרמים באסלאם סבורים כי הנביא מוחמד מת ומורשתו חקוקה בסלע ולא ניתן לשנות בה דבר, הצוּפים (סוּפים) סבורים כי הנביא מוחמד מוסיף לדבר אל מאמיניו באמצעות מורי ההלכה הקדושים המחוברים בשרשרת מיסטית אל מוחמד והם הקובעים בנוגע לכל דבר. לפי הצופים, קדושים אלה יכולים לחולל ניסים במהלך חייהם וגם לאחר מותם. נהוג לראות בסופיות את האסלאם האזוטרי.
מן האסלאם (במיוחד מהזרם השיעי) התפלגו גם דתות אחרות, למשל: הדרוזים, העלווים (שנחשבים בעיני עצמם לחלק מהזרם השיעי) והבהאים. בדתות אלה אפשר למצוא שרידים של מנהגים מוסלמיים, אם כי הן נחשבות לדתות נפרדות, היות שהתרחקו במידה ניכרת מן האסלאם, והן נחשבות בעיני שאר המוסלמים כ"כפירה".
מוחמד
על פי המסורת המוסלמית, מוחמד בן עבדאללה, נביא האסלאם ועל-פי כלל מאמיניו – אחרון הנביאים, נולד בסביבות שנת 570 לספירה ומת בסביבות שנת 632 לספירה. הוא התייתם מהוריו וגדל בבית דודו בעיר מכה, שהייתה מרכז מסחרי חשוב בחצי-האי ערב. בבגרותו נישא לסוחרת עשירה בשם ח'דיג'ה (خديجة) והיא גם העסיקה אותו במסעות סחר ברחבי המזרח התיכון. לא הרבה ידוע לנו על חייו, אלא מה שמספרת המסורת המוסלמית. על-פי מסורת זו זכה מוחמד להתגלות אלוהית בגיל 40, כשהתבודד במערת חיראא, לא הרחק מחוץ לעיר מכה, במסגרת מנהג התחנות' שהיה נפוץ בקרב חלק מתושבי חצי האי ערב. על-פי הסיפור המסורתי, בא המלאך גבריאל (בערבית: جبريل – ג'בּריל) אל מוחמד וציווה עליו לקרוא ממגילת משי שמסר לו. הדברים שהיו כתובים במגילת המשי הם, על פי המסורת, הפסוקים הידועים כ"סורת אל-עלק" (سورة العلق, סורת "הדם הקרוש" בקוראן). מוחמד אסף סביבו קבוצה של מאמינים, בהם אשתו ח'דיג'ה, וכן אבו בכר, עמר בן אל-ח'טאב ועלי בן אבי טאלב (בן דודו וחתנו של מוחמד), שהיו המאמינים הראשונים באסלאם ולימים ימלאו תפקידי מפתח בהנהגתו. עשירי מכה רדפו את המאמינים הללו עד שחייהם נעשו בלתי-נסבלים. למשל אום שריק נאלצה לעמוד שלושה ימים ברצף תחת השמש הקופחת, ובמהלך הימים הללו היא לא הורשתה אפילו לשתות מים. בעקבות הרדיפות הבין מוחמד כי עליו לעזוב את מכה.
מוחמד הוזמן לעיר ית'רב, היא אל-מדינה, על ידי שני השבטים הערביים שגרו שם. הם קיבלו עליהם את הנהגתו וקיוו שיוכל לפשר בסכסוך ששרר ביניהם. בשנת 622 עזב מוחמד את מכה בחשאי והיגר לאל-מדינה – זו ההג'רה (الهِجْرة), שממנה מתחיל מניין השנים באסלאם. תושבי אל-מדינה אשר סייעו למוחמד נקראו "אנצאר" (أنصار, שפירושו "התומכים"). באל-מדינה נהנה מוחמד מתמיכה ומהגנה, והחל לעצב את הדת המוסלמית ולקבוע את כלליה. באל-מדינה גרו יהודים, ויש סימנים לכך שמוחמד למד את מנהגיהם ואמונותיהם וניסה לשלב חלק מהם באסלאם.
מוחמד כתב את "חוזה האומה" (عهد الأمّة, עהד אל-אמה), שבו ביטל את הסכסוך בין השבטים והכריז על כל המאמינים המוסלמים כעל אחים אשר המלחמה ביניהם אסורה. במקום זאת נלחמו המוסלמים הראשונים בעובדי האלילים, שכן ראו בביעור האלילות מצווה חשובה.
מוחמד התגורר באל-מדינה עד מותו בשנת 632, במהלך שנים אלה הצליח לגבש קהילה חברתית-דתית מוסלמית חזקה, לכבוש את העיר מכה ולאסלם אותה. עם מותו היו המוסלמים הקבוצה החזקה ביותר בחצי-האי ערב, שהיה נתון למעשה לשליטתם. רוב המוסלמים מאמינים כי הנבואה פסקה עם מותו של מוחמד.
יורשי מוחמד
על פי האסלאם הסוני, מוחמד לא קבע לעצמו יורש. בנו הטבעי אבראהים מת בגיל 16 חודשים, ובן אחר מאומץ לא האריך ימים, ובנוסף אליהם היו למוחמד לפחות 4 בנות, דבר שהביא לסכסוך בין אנשי מכה לבין אנשי אל-מדינה. מוחמד הודיע כי לא ימנה ח'ליף יורש, אלא ישאיר את המינוי על פי הפסוק "וַאַמְרֻהֻם שוּרַא בַּיְנַהֻם" ("وَأَمْرُهُمْ شُورَى بَيْنَهُمْ" – שורא – התייעצות – "ועניינם התייעצות ביניהם" בסורת אלשורא פסוק 38). כלומר הטיל את מלאכת בחירת היורש על מאמיניו והנחה אותם לקיים התייעצות ביניהם שתוביל לבחירה מוסכמת של היורש. מי שנבחר בסופו של דבר כיורשו היה חותנו אבּוּ בּכּר (أبو بكر), שנמנה עם קבוצת המאמינים הראשונים ממכה. אבו בכר זכה לתואר "ח'ליפה" (خليفة), כלומר, ממלא-מקום. סמכויותיו של הח'ליפה היו רק בתחומים האזרחיים: ארגון מדיני, צבאי וכלכלי. מינוי אבו בכר לח'ליפה היה למורת רוחם של תומכי עלי בן אבי טאלב (علي بن أبي طالب), שהיה בן-דודו וחתנו של מוחמד (הוא היה נשוי לפאטימה, בתו של מוחמד). תומכי עלי ראו בו יורש טבעי למוחמד, והם יצרו סיעה מתבדלת בתוך הקהילה המוסלמית, שכונתה "שיעה". השיעים מאמינים עד היום כי מוחמד קבע את עלי ליורשו עוד בחייו באירוע שהתרחש ליד המעיין "ח'ם" (غدير خُمّ – ע'דיר ח'ם). אירוע זה נחגג בקהילות השיעיות בחודש ד'ו-אל-חג'ה (ראו להלן). אבו בכר ו-2 יורשיו לעומת זאת, הואשמו על ידם כ"גונבי הח'ליפות".
לאחר מותו של אבו בכר מונה עומר בן אל-ח'טאב (عمر بن الخطّاب) לח'ליפה. הוא פיקד על מסעות הכיבוש הגדולים של האסלאם שבמהלכם נכבשו שטחים עצומים באסיה ובאפריקה. צבאותיו של עומר הכניעו את צבאות פרס והאימפריה הביזנטית וכבשו את פרס, מסופוטמיה, הלבנט, צפון אפריקה וספרד. ירושלים נכבשה בידי צבאותיו של עומר אבן אלעאץ בשנת 638 מידי הביזנטים. בעקבות כיבושים אלו ובשל יחסו המפלה של האסלאם כלפי דתות אחרות החל תהליך ארוך והדרגתי של התאסלמות העמים בשטחים הכבושים במזרח-התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה. תהליך זה, שהיה מהיר בתחילתו (לגבי הדתות הלא-מונותאסטיות) ואיטי בהמשכו (אצל בני הדתות המונותיאיסטיות שזכו ל"הקלות"), שהתחולל בעקבות היווצרות האימפריה המוסלמית, נמשך כמה מאות שנים. במזרח התיכון הייתה גם תופעה הדרגתית של השתערבות (تعرّب), כלומר, העמים המקומיים שעד אז דיברו יוונית, ארמית, קופטית, בֶּרבֶּרית ושפות אחרות, אימצו בתהליך שנמשך כמה מאות שנים את השפה הערבית ואת התרבות הקשורה בה. בסופו של דבר הם התמזגו בשבטים הערביים, כך שנוצר מרחב עצום שבו שולטות השפה הערבית והתרבות הערבית (בפרס ובמרכז אסיה לא התחוללה השתערבות, אף על פי שמרבית אוכלוסייתן התאסלמה). בשנת 23 להג'רה (644 לספירת הנוצרים) נרצח עומר ובזמן שגסס מינה שישה אנשים שיבחרו מביניהם את יורשו, תחת האיום שאם לא יסכימו על היורש בתוך 3 ימים יוצאו להורג בידי בנו של עומר. זאת הייתה מועצת השורא הראשונה בתולדות האסלאם, היא מינתה את עת'מאן בן עפאן והיא הפכה לדגם הרצוי לדמוקרטיה איסלאמית.
יורשו של עומר בן אל-ח'טאב היה עת'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان). תקופת שלטונו הייתה שקטה, וצעד חשוב נוסף נעשה בגיבוש האסלאם – העלאת הקוראן על הכתב. מוחמד השמיע את דברי הקוראן בעל-פה, כנאומים, ותלמידיו שיננו את הדברים מבלי להעלותם על הכתב. עם מותם של רבים מתלמידיו של מוחמד, ציווה עת'מאן להקים ועדה שתאסוף את כל הגרסאות הקיימות בעל-פה, תבדוק את אמינותן (כלומר, אילו מהן אומנם נשמעו מפי מוחמד), ותעלה את האמינות שבהן על הכתב. המפעל הזה הביא לקאנוניזציה של הקוראן, כלומר, קביעת גרסה אחידה, כתובה, שאין להוסיף עליה, אין לגרוע ממנה ואין לשנות בה דבר. בעקבות מפעל זה החלה להתפתח שיטת כתיב אחידה לשפה הערבית, שכללה, בסופו של דבר, גם סימני תנועות, וסימנים מבחינים בין אותיות שצורתן דומה. הערבית של הקוראן נחשבת דוגמה לשפה תקנית הן מבחינת סגנונה והן מבחינת הכתיב שלה.
בשלהי תקופתו של עת'מאן התגלעו סכסוכים בינו לבין קבוצות מוסלמיות אחדות, והוא נרצח בביתו בעודו קורא בקוראן. כיוון שמת תוך כדי קריאת הקוראן הוא נחשב שהיד. בעקבות הרצח התמנה עלי בן אבי טאלב כיורשו של עת'מאן לשביעות רצונם של השיעים, אולם הוא לא הצליח להוריש את התפקיד לבניו. נקמת דם על רציחתו של עות'מאן הייתה הסיבה למלחמתו של מועאויה בעלי, ולעליית שושלת בני אומיה.
ההיסטוריה הרוויזיוניסטית של האסלאם
בחמישים השנה האחרונות של המחקר על תולדות האסלאם, הוצעו תיאוריות נוספות על התהוות האסלאם, תיאוריות המסתמכות בעיקר על ממצאים שמחוצה לו. כך הוצעה התיאוריה הרוויזיוניסטית ותיאורית ה"הגריזם", הטוענות כי הערבים עדיין היו עובדי אלילים כאשר כבשו את המזרח התיכון. יש עוד שטענו, כמו החוקר הארכאולוג יהודה נבו כי אומנם הם היו עובדי אלילים אבל הם לא כבשו כלל את השטחים הביזנטיים, ומוחמד הוא פיקציה. כן כתבו החוקרים והיסטוריונים פרנץ דונר והחוקר קארל היינץ אוליג, במאמרו "ממוחמד ישוע לנביא הערבים", שם נכתב, על בסיס ממצאים ארכאולוגיים במזרח התיכון איך הביזנטים החליטו שלא להילחם על האימפריה הרחוקה שלהם שרק עולה להם כסף, לאט לאט עזבו את הזירה, ונוצר חלל פוליטי ריק שלתוכו נכנסו ראשי שבטים שונים, שהיו כבר בשטח, בשיטת "תפוס ככל יכולתך". אלה היו בחלקם ערבים שכבר גרו באזור, ובחלקם שבטים מהמדבר שהקיסרות הביזנטית גייסה כ"שותפים" על מנת שיגנו על גבולות הפרובינקיה עם המדבר ובשלב מסוים פשוט הפסיקו לשלם להם. כתוצאה מנסיגת השלטון הקודם החלו אותם השבטים המקומיים לדרוש "מיסים" מהאוכלוסייה המקומית בזכות עצמם. ה"ח'ליף" הראשון שיש לו אחיזה היסטורית מחוץ למקורות הדתיים האסלאמיים, הוא עבד אל-מלכ שהיה לדעתם ראש השבט או ראש קונפדרציות השבטים. הארכאולוג הישראלי יהודה נבו, בנה את מחקרו סביב ממצאיו מאתר מצפון לשדה בוקר שנקרא "העיר האבודה", שם נמצאו בסמיכות באותו אתר ובאותה תקופה מקדש פגני סמוך לחצר קטורה הפונה דרומה למכה וכן מאות כתובות בערבית "כופית" ללא אזכור מוחמד.
האימפריה העות'מאנית
בתוך האימפריה האסלאמית, במהלך המאה ה-10 החלה הגירת העמים הטורקים מטורקסטן מערבה. הם השתלטו על האימפריה האסלאמית מבפנים והפכו אותה לאימפריה העות'מאנית. מאה שנה לאחר מכן החלו הסלג'וקים, עם טורקי, לחדור לאסיה הקטנה, דבר שהציבם ביריבות עם האימפריה הביזנטית. האימפריה האסלאמית שבראשותם איבדה חלק מהשטחים שהיו לה בצפון אפריקה ובמערב אסיה, אך היא כבשה שטחים בבלקן. חלק מהשטחים אבדו להם ביריבות עם האימפריה המונגולית, במאה ה-13.
הסולטאן, שליט האימפריה העות'מאנית, הוא תואר בעל משמעות דתית ומוסרית המוגדרות בקוראן. למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן שפעל בכל תחומי האימפריה לבין הח'ליפה שהיה בעל תפקיד דתי בעיקר. החל מהמאה ה-15 היה הסולטאן שליט אבסולוטי. תפקידו היה לנהל את המדינה והמועצה האימפריאלית ולהוביל את הלוחמים בקרבות. הוא היה מוגבל אך ורק על ידי חוקי השריעה החלים על כל מוסלמי.
התקופה הקולוניאליסטית
התקופה הקולוניאליסטית, שבה רוב מדינות האסלאם היו נתונות לשליטת מדינות אירופה, נמשכה כ-70 שנים והביאה לארצות האסלאם רעיונות חדשים, בעיקר חילוניות ולאומיות. ביטול הקולוניאליזם במדינות האסלאם נעשה בדרך של הקמת מדינות לאום במקום המשטרים הזרים. שיטה זו גרמה למבוכה רבה ואף להתנגדות אלימה בקרב מאמיני האסלאם, כיוון שעד אז נחשבו המוסלמים לאומה אחת שאמורה להיות נתונה לשלטון אחד. מדינות הלאום המוסלמיות, בהן מדינות ערב, שרדו על אף ההתנגדות הפנימית, אולם חלק מהן סובלות מחוסר יציבות עד היום.
עיקרי אמונה
האמונה האסלאמית (בערבית: إيمان) עומדת על שישה עיקרי יסוד, שהוזכרו בעיקר בחדית' גבריאל. האמונה בעיקרי יסוד אלו הכרחית עבור כל מוסלמי מאמין.
האמונה באל אחד
הרעיון המרכזי באמונה האסלאמית הוא אחדות האל, תווחיד. אללה הוא אחד, הוא אשר לפי האסלאם ברא את היקום. הוא אשר ברא את האדם מעפר, ומצלעו של אדם ברא את חווה אשתו. ומחמת חטאם הקדמון של אדם וחווה הם הורדו מגן-עדן אל כדור-הארץ שם יחיו צאצאיהם עד יום הדין. זהו אל רחום וחנון, סולח על החטא לאלה המתחרטים וחוזרים בתשובה. אך, מעניש את מי שמת כופר. אם כי, יש לזכור, שמידת הרחמים של האל קודמת ועולה על כעסו.
האמונה במלאכים
לפי האמונה האסלאמית, אללה ברא מלאכי שרת מהאור, מלאכים צייתנים המבצעים כל משימה המוטלת עליהם, מבלי לתהות על קנקנה. הם חזקים מבני אדם, ונבדלים מהם בכך שאינם חוטאים כמוהם. הם, ובכללם המלאך גבריאל, מיכאל ואחרים, פועלים בהשראה מהאל, מקיימים את ציווייו, שלעולם הם צודקים ורחומים. הם אינם פועלים מתוך אמוציות שליליות או קפריזות, כי הם נטולי רגשות של נקמנות או חרון וזעם בלתי מוצדקים. הם מקיימים את רצון האל הרחום ותו לא.
האמונה בכל ספרי הקודש ובצדקתם ושמקורם מאללה
המוסלמי המאמין בבורא העולם מאמין בקיומם ובצדקתם של כל הנביאים והשליחים שהאל היחיד שלח, מאדם וכלה במחמד. המאמין אוהב את כל הנביאים והשליחים. כלומר, מבחינת המאמין באל, אין כל הבדל בין הנביא משה או אברהם או ישו או יעקב או מחמד או נוח. כל הדברים, שאללה הוריד על שליחיו הם דברי אמת; כגון האמונה בהורדת התורה על משה, המזמורים על דוד, הברית החדשה על ישו והקוראן אחרון הספרים על הנביא מחמד אחרון הנביאים והשליחים.
האמונה ביום הדין ("יום אל-אַאחִ'ר")
בבוא קץ חיי העולם הזה, ביום אחרון זה בורא העולם שופט כל אדם לפי אמונתו ומעשיו הטובים או הרעים. אללה אינו שופט לפי גזע או מין או השתייכות אתנית. למאמינים וגם לכופרים הבטיח האל, שבאחרית הימים ייתן לכל אדם דין וחשבון על כל המעשים; לפי התוצאה ייקבע אם הוא ייכנס לגן עדן לעד או לגיהנום לעד.
האמונה בכל שליחי אללה ("רסול") ונביאיו
המוסלמי, המאמין באל האחד, מאמין בצדקתם של כל הנביאים והשליחים שאללה שלח ושקדמו לנביא מחמד. המאמין אוהב את כל הנביאים ושליחי אללה. כלומר, אין הבדל מבחינת המאמין בין הנביאים משה, ישו, אברהם, נוח, יעקב, לוט או ישמעאל; כולם קיימו את מלאכתם נאמנה וכולם קראו לעבוד את אללה כאל אחד ויחיד. באסלאם אין התכחשות לנבואת מי מהם, וכולם נביאי אמת, שלא חטאו מעולם, הודות להשגחה האלוהית. כולם קראו לעבוד את אללה האל האחד והיחיד.
תפיסת האלוהות מופיעה בקוראן ב"סורת אל-אח'לאץ" (سورة الإخلاص, הסורה ה-112), שאומרת: "האל אחד, האל נצחי, לא נולד ולא הוליד, ואין דומה לו". זוהי תפיסה מונותאיסטית מופשטת שעל-פיה יש ישות אלוהית אחת שאינה מוגבלת בזמן, במקום או בגוף ואינה נחלקת.
יש באסלאם אמונה בשכר ובעונש, הן בעולם הבא והן בעולם הזה. הגישה הרווחת לתיאור גן עדן היא באמצעות תיאורים פיזיים של המאכל, המשתה והנשים הבתולות המזומנות למאמינים. כך גם לגבי העונש בגיהנום, שמתואר לעיתים כחיתוכו של בשר הגוף לחתיכות ושרפתו. עינוי נוסף בגיהנום הוא אכילת פרי הזקום המעצים את סבל המעונים. תיאורי גן העדן והגיהנום מופיעים, בין היתר, בסורה 56 פסוקים 12–44. עם זאת, יש מגמות באסלאם השוללות תיאורים פיזיים של המתרחש לאחר המוות, בטענה שהנפש פטורה מהנאות הגוף וייסוריו אחרי המוות.
שריעה - ההלכה האסלאמית
האסלאם הוא בעיקרו דת אורתופרקטית (דת-הלכה שמבוססת על מצוות מעשיות). ההלכה המוסלמית מכונה "שריעה" ("הלכה"), והיא מכוונת את צעדיו של המאמין בכל מקום ובכל זמן, למן הלכות הנישואין ועד להלכות ההתנהגות בשירותים. אין הפרדה בין הדת לבין החיים – הקוראן הוא תורת חיים.
לפני הכל, חייבים המוסלמים בשמירה על חמש מצוות מרכזיות, הקרויות "חמשת עמודי האסלאם". מוסלמי שאינו מקיים אותן, ספק אם הוא יכול עדיין להיקרא מוסלמי. הדבר חשוב, מפני שאדם שנולד מוסלמי וחוזר בו מדת האסלאם נקרא מֻרְתַדּ (مرتدّ). לא מקובל לגנות מוסלמי שאינו מקיים את המצוות באופן סדיר, אלא אם הוא מתריס כנגד הדת.
ההלכה האסלאמית מקיפה את כל תחומי החיים, ולכן היא גם מכילה הלכות הקשורות לאכילה, למשל, האיסור על אכילת בשר חזיר, וההמלצה ההלכתית לאכול ולשתות ביד ימין.
מקורות הלכה מוסלמית
שורשי ההלכה המוסלמית, أصول الفقه או أصول الشريعة, נחלקים לפי חלק מהמוסלמים לארבעה מקורות ועל פי אחרים לחמישה מקורות ואילו הם: לארבעת המקורות המוכרים הללו נוהגים להוסיף מקור חמישי הנקרא "עֵרְף" או "עַאדָה", כלומר מנהג המקום. באימפריה המוסלמית הגדולה היה הכרח להשאיר מקום מסוים למנהג וגם לשיפוט המקומי בכל אזור נכבש, מעין השיפוט הבדואי העצמאי בתוך תחומים מסוימים ומוגבלים בשיפוט המדינה.
תפיסת עולם באסלאם
לפי התפיסה המוסלמית, יש הכרה בספרי הקודש של הנוצרים, היהודים והסביאים, אך עם זאת קיימת תמימות דעים כי השליחות הועברה למוחמד ולתומכיו בצו האלוהי וכי כתב הקודש המוסלמי הקוראן למעשה עולה עליהם בחשיבותו. לפיכך, קיימת תפיסה כי "האסלאם הוא דין האמת (על פי הקוראן) וכל הדתות האחרות הן דין בטל". בנוסף, מתוך תפיסה זו, מתקיים ניכוס של התרבות וההיסטוריה הקדם-אסלאמית.
חודש רמדאן
החודש החשוב ביותר בלוח השנה המוסלמי הוא רמדאן (رمضان). זהו החודש התשיעי בלוח השנה המוסלמי, והמוסלמים מצווים לצום בו מעלות השחר ועד השקיעה. צום הרמדאן הוא למעשה הביטוי לאחד מחמשת "עמודי היסוד" של האסלאם. צום הרמדאן מצוין במפורש בקוראן (סורת אל-בקרה, 183). חשיבות החודש מוסברת בקוראן בכך שבו הייתה ההתגלות הראשונה למוחמד (סורת אל-בקרה, 185). אירוע זה מצוין באחד מלילות הרמדאן לקראת סופו – "לילת אל-קדר" ("ליל הגורל"). התאריך המדויק של לילה זה משתנה מעדה לעדה וחל ביום אי-זוגי החל מ-21 בחודש ועד סופו, המוסלמים בירושלים מציינים את הלילה ה-27. בתרבות המוסלמית העממית נחשבים לילות רמדאן כהזדמנות טובה לחגיגות ולסעודות גדולות, אם כי מקובל איפוק מסוים גם בחגיגות האלה. קדושה מיוחדת מיוחסת לעשרת הימים הראשונים של חודש רמדאן, במהלכם נוהגים המוסלמים לשהות במשך שעות במסגדים ואף להתבודד בהם. בשנת 2 להג'רה בחודש רמדאן התחולל קרב בדר, הקרב הראשון בין המוסלמים למתנגדיהם בו נצח מוחמד.
שני החגים המרכזיים
יש שני חגים עיקריים המקובלים על כל המוסלמים: החגים באסלאם מועטים בהשוואה לדתות אחרות. פלגים טהרנים, כגון הווהאביה בערב הסעודית, מקבלים רק את שני החגים דלעיל כחגים מוסלמיים.
מועדים אחרים
מועדים אחרים נקבעו במהלך הדורות, ומקובלים בעדות מוסלמיות שונות. הם אינם משותפים לכל המוסלמים, ונחגגים בצורה צנועה יותר. כמה מהמועדים האלה הם:
מועדים של העדות השיעיות
מועדים המיוחדים לעדות השיעיות:
קביעת זמני החגים
קביעת מועדי לוח השנה המוסלמי נעשית בכל קהילה מוסלמית באופן עצמאי, על פי עדויות על ראיית מולד הירח. ברוב המדינות המוסלמיות יש ועדה דתית ממלכתית שמקבלת עדויות על ראיית הסהר או עורכת חישובים אסטרונומיים, וקובעת לפיהם את ראשי החודשים ומועדי החגים עבור הקהילה המוסלמית המקומית. עיקר עבודת הוועדה היא לפני חודש רמדאן ולקראת סופו. ייתכן פער של יום (לעיתים אף יומיים) בין מועדי החגים בקהילות מוסלמיות שונות. כמו כן, צום רמדאן עשוי להימשך 29 או 30 יום, בהתאם לעדויות על ראיית הסהר בראשיתו ובסופו. פערים בתאריך היו גם בין מדינות שכנות, למשל מצרים וערב הסעודית, אפגניסטן, פקיסטן והודו, ואף בין הקהילות המוסלמיות של נורווגיה ושל שוודיה. בדרך-כלל מקובל כי מועדי החגים אחידים בתוך קהילה מוסלמית אחת, אולם במדינות לא-מוסלמיות, שבהן רוב המוסלמים הם מהגרים קשה לעמוד בכך, כיוון שהמהגרים נוטים להישמע להחלטות הוועדות הדתיות בארצות מוצאם. במדינות כמו עיראק ולבנון שבהן קהילות סוניות ושיעיות, קובעת כל קהילה את מועדיה בנפרד.
יום שישי
יום שישי בשבוע, המכונה "יום ההתכנסות" (בערבית: יום אל-ג'ומעה يوم الجمعة), הוא היום המוקדש לתפילה ציבורית חגיגית במסגד. בתפילה זו חייבים להשתתף לפחות 40 גברים, והיא כוללת דרשה שנושא המנהיג הדתי של הקהילה. במדינות מוסלמיות מקובל יום שישי כיום המנוחה השבועי לעובדים, על-פי הדגם של יום ראשון בארצות נוצריות, או יום שבת בישראל. עם זאת, בדת האסלאם עצמה אין איסור על מלאכה ביום שישי או בחגי האסלאם. המסורת היהודית-נוצרית, שעל-פיה האל שבת ממלאכתו בתום בריאת העולם, אינה מקובלת באסלאם. המסורת המוסלמית אומרת בפירוש שאין זה יום מנוחה (מרובה איסורים), ואחרי כינוס התפילה מותר למוסלמים להמשיך בעסקיהם. בפועל, ממליצים אנשי דת מוסלמיים על הפסקת העבודה בימי שישי ובחגי האסלאם ואף מדי יום, בזמן המיועד לתפילות, כל זאת כדי לאפשר למוסלמים לקיים את מצוות התפילה או את המצוות הקשורות ביום שישי ובחגים.
האישה באסלאם
מעמד האישה בחברה האסלאמית מוגדר הן על ידי התרבות וההיסטוריה המוסלמית והן על ידי הכתבים הקדושים לאסלאם – השריעה. בהלכה המוסלמית באים לידי ביטוי ההבדלים בין המגדרים על ידי חוקים דתיים המתייחסים לחובות ולזכויות של כל אחד מהמינים. ההבדלים בין המגדרים הם תלויי תרבות וחברה, ובראשית המאה ה־21 ישנן מדינות מוסלמיות המאפשרות זכויות רבות לנשים עם הגבלות הנוגעות בדיני אישות, נישואין גירושין, מעמד, קוד לבוש והשכלה.
בעולם המוסלמי קיים ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם ההבדל בין המגדרים הוא מוצדק ביחס לפירוש ההלכה האסלאמית או שמא הפירוש המוסלמי בוצע באופן שגוי ולכן ההבדל בין המגדרים אינו מוצדק. הוויכוח נע בין השמרנים והליברלים. לפי טענות השמרנים, ההבדלים בהלכה האסלאמית בין גברים לנשים נובעים מהתפקוד והאחריות השונים של גברים ושל נשים, בעוד שהליברלים טוענים שההלכה האסלאמית נכתבה בעבר הרחוק והותאמה למסורות החברתיות שבאותה התקופה בעוד שכיום החברה שונה ולכן יש לתת פירושים מתקדמים יותר, הנוגעים הן לנשים והן לגברים, ושמותאמים לחברה שבזמננו.
הכנסת אורחים
הקהילה המוסלמיות והערבית ידועה בהכנסת אורחים. גם אם הזדמן למקום תייר לרוב מזמינים אותו לכוס תה או קפה, לרוב לארוחה.
נישואים
טקסי הנישואים המוסלמיים בישראל מנוהלים בהתאם לחוק ולמנהגים המוסלמים, ונישואים בין חברי קהילות דתיות שונות אינם מורשים. בתי הדין השרעיים עוסקים בסוגיות המעמד האישי של חברי הקהילה המוסלמית בלבד.
למוסלמי מותר לשאת עד ארבע נשים, וזאת אם הגבר מסוגל לפרנס ולכלכל את כל נשותיו וילדיו. בתקופת חיי הנביא, כאשר עבדות הייתה נפוצה, הייתה אפשרות לקחת פילגש כאישה נוספת, וזאת תחת חוקים והסכמים מותנים מראש.
הנישואין באסלאם מתמסדים על ידי עריכת חוזה נישואין.
מנהג נוסף שהיה תקף עד המאה ה-20 היה להלביש בנים בלבוש נשי, עד לגיל בגרות. ואז המעבר למלבוש גברי היה כמעין טקס מעבר מילדות לבגרות (לדוגמה: אוסאמה בן לאדן ואמין אל-חוסייני).
דגל בנין
דגל בנין אומץ במקור בשנת 1959 והוחלף בשנת 1975. ב-1 באוגוסט 1990 אומץ מחדש העיצוב הנוכחי, לאחר תום המשטר המרקסיסטי. הצבעים הם צבעים כלל-אפריקאיים מסורתיים: ירוק מסמל תקווה, צהוב מסמל עושר ואדום מסמל אומץ לב.
STS-26
STS-26, היא המשימה ה-26 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה השביעית של הדיסקברי. במהלך המשימה שוגר לוויין TDRS-3
זו הייתה משימה "חזרה לחלל" לאחר אסון צ'לנג'ר.
וסטבורן (נהר)
נהר וסטבורן (באנגלית: River Westbourne), הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים הזורמים מתחת העיר לונדון באנגליה. הנהר דומה בגודלו לנהר הפליט ובדומה לפליט זורם גם הוא מהמפסטד דרומה, דרך הייד פארק, מתחת כיכר סלואון ונשפך אל התמזה באזור צ'לסי.
נתיב הנהר
נתיב הנהר כיום שנוי במחלוקת. לפי אחת הגרסאות מוצאו בהמפסטד. לפי גרסה אחרת מוצאו בקנסינגטון ליד נוטינג היל משם הנהר זורם דרך גני קנזינגטון שם הוא מזין את הבריכה העגולה, ודרך הייד פארק שם הוא מזין את אגם הסרפנטיין. בהמשך זורם הנהר מתחת לאדמה עד ארמון בקינגהאם שם הנהר מזין את בריכת הארמון, ואת האגם בפארק סנט ג'יימס.
הנהר זורם בצינור מעל תחנת הרכבת התחתית "כיכר סלואן", עד שפכו אל התמזה.
לפי גרסה אחרת, נהר טייברן הוא שזורם מתחת לארמון בקינגהאם.
אקלים שירות
חשיבות אקלים השירות
מחקרים הראו ששירות איכותי גורם לנאמנות לקוחות ושמירתם כלקוחות הארגון ובכך תורם להגדלת רווחי הארגון.
מנבאים לאקלים השירות
מחקרים מאשרים את הקשר החיובי ויכולת החיזוי של משאבי הארגון על אקלים השירות. כמו כן, נמצא שקשר זה מתווך בצורה מלאה על ידי המחויבות לארגון ברמת הקבוצה. לכן, ברמת צוותי עבודה, המחויבות תורמת לשיפור אקלים השירות בצוות.
כמו כן, המחקר מראה שכאשר עובדים בצוות-עבודה, אותם העובדים תופסים את משאבי הארגון כזמינים (הדרכה, טכנולוגיה, חופש פעולה) וככאלה שמסירים מכשולים בעבודה. בתמורה הם מרגישים מחויבות גבוהה יותר למקום העבודה. כתוצאה מכך, נוצר גם אקלים שירות טוב יותר. עבודה בארגון שמקדם את טובת הלקוחות יוצר השפעה רבה על המחויבות הקבוצתית (לדוגמה, חברי צוות העבודה פועלים ביתר נמרצות, התמדה, מסירות ונחישות לבצע את משימותיהם). הקשר בין אקלים השירות לבין נאמנות לקוחות הוא קשר דו-כיווני. הממצאים מראים שככל שאקלים השירות חזק יותר, כך גדלה נאמנות הלקוחות (הקשר מתווך בחלקו על ידי טיב הביצוע). גם הכיוון השני מתקיים. כלומר, ככל שנאמנות הלקוחות גבוהה יותר, כך עולה אקלים השירות. .
Australian Encyclopaedia
Australian Encyclopaedia (בעברית: האנציקלופדיה האוסטרלית) היא אנציקלופדיה, שמתמקדת באוסטרליה בכל ההיבטים, בעיקר בהיבטי ההיסטוריה, הביוגרפיות, הגאולוגיה, החי והצומח. האינצקלופדיה פורסמה לראשונה על ידי אנגוס ורוברטסון בשני כרכים, כל אחד מהם ב-1925 וב-1926. המהדורה האחרונה של האנציקלופדיה, השישית, יצאה בשמונה כרכים שיצאו לאור ב-1996.
היסטוריה
כתיבת האנציקלופדיה התחילה ב-1912, ככתיבת תיעוד היסטורי וביוגרפי בניהולו של הספרן העירוני מסידני, צ'ארלס ה. ברטי. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוא עצר זמנית את התקדמותה כתיבת האנציקלופדיה.
ב-1917, התחדשה העבודה והוחלט שהספר צריך לכלול גם נושאים מדעיים. הרברט ג'יי. קרטר, לימים נשיא אגודת לינין של ניו סאות' ויילס, גייס מדענים אוסטרלים נוספים לעזור לכתוב את האנציקלופדיה. תרומותיהם היו, במקרים רבים, הסיכומים הראשונים של הידע המדעי שפורסמו בעבודות עיון כללית באוסטרליה. ב-1920, שוחרר קפטן ארתור חוזה מהצי המלכותי האוסטרלי, ונהיה העורך הכללי של אנצקלופדיה. הוא מצא כי מאחר שחלף זמן משמעותי מאז תחילת הפרויקט, ומקורות מידע חדשים יותר היו זמינים, היה צריך לכתוב מחדש חלק ניכר מהמידע ההיסטורי והביוגרפי.
הסופר והעיתונאי האוסטרלי, אלכסנדר יו צ'ישולם היה העורך הראשי של המהדורה השנייה של האנצקלופדיה, שפורסמה ב-1958. הוא ספג בביקורת חיובית על ידי עיתונים שונים ברחבי המדינה.
המהדורה השלישית נערכה על ידי ברוס פראט.
המשורר האוסטרלי, ריצ'רד אפלטון, נהיה העורך ראשי של האנצקלופדיה ב-1977, והוא פיקח על כתית המהדורות הרביעית והחמישית.
מהדורות
המהדורות הראשונה והשנייה פורסמו על ידי אנגוס ורוברטסון. המהדורות השלישית והרביעית פורסמו על ידי אגודת גרולייר האוסטרלית. המהדורות החמישית והשישית פורסמו על ידי Australian Geographic.
טייברן (נהר)
מהלך הנהר
מוצא הנהר בדרום המפסטד בצפונה של לונדון, משם הוא זורם דרומה, עובר דרך פארק סנט ג'יימס, נשפך אל האגם המצוי בפארק, ומשם זורם אל התמזה.
אין להתבלבל בינו לבין פלג הטייברן - אחד מיובלי הווסטבורן.
מנוחה רדובילצקי-אבישר
מנוחה רדובילצקי-אבישר (1893, יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 1942, ירושלים) הייתה אשת חינוך ארצישראלית בתקופת היישוב.
קורות חייה ופועלה
נולדה ביקטרינוסלב (כיום דניפרו, אוקראינה) ולמדה שם בגימנסיה ממשלתית. כן למדה עברית ותנ"ך אצל מורים פרטיים, בהם יהודה שפירא, לימים מורה בבית הספר פיק"א בפתח תקווה. עלתה לארץ-ישראל בשנת 1907 עם הוריה ואחִיה. כאן הצטרפו לאחיותיה הבוגרות מרים וחנה והתיישבו בירושלים. יחד עם אחותה חנה, שהייתה גדולה ממנה בשש שנים, התקבלה מנוחה בשנת 1910 לעבודה במעון היתומות של חברת עזרה של יהודי גרמניה (בקיצור: "עזרה") בעיר.
בעקבות מלחמת השפות עזבו מורות ומורים רבים את מסגרות החינוך של חברת "עזרה", ובכללם חנה ומנוחה רדובילצקי שהחלו ב-1913 לעבוד ב'מעון עברי לבנות ישראל'. המעון, שנתמך על ידי המשרד הארצישראלי, נקלע לקשיים כספים וככל הידוע נסגר בשלהי 1917. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה מנוחה ללמד בבתי הספר של רשת החינוך העברי בירושלים, בהם בית הספר הדתי לבנות "שפיצר", ובהמשך לימדה בבית הספר למל.
מנוחה רדובילצקי נישאה ב-1919 למחנך דוד אבישר. היא נפטרה בירושלים ב-27 באפריל 1942 בלדתה את בנם מנחם-מאיר.
בשנים 1911–1912, שבהן עבדה בבית יתומות של חברת "עזרה" בירושלים, ניהלה יומן אישי שבו באו לביטוי תפיסותיה החינוכיות, הלאומיות והמגדריות. היומן, כמסמך היסטורי, משמש לחוקרים מקור להכרת התקופה ונחשפים בו חיי היום-יום של מחנכת בת העלייה השנייה והאתגרים המקצועיים והאישיים שעמדו בפניה.
פרודניק
פרודניק (בפולנית: Prudnik, ; שמה לשעבר בגרמנית: נוישטאדט בשלזיה עילית, Neustadt in Oberschlesien) היא עיר הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר פרודניק. אוכלוסיית העיר מונה 21,170 תושבים.
הקהילה היהודית
קהילת יהודי פרודניק התגוררה בעיר פרודניק, יהודי פרודניק העשירים תרמו רבות לקהילה היהודית ולעיר עצמה. במיוחד משפחות פרנקל ופינקוס.
לאחר השואה הקהילה בפרוניק לא התאוששה.
הלסינגבורג
הלסינגבורג (בשוודית: Helsingborg – "הֶלְסִינְבּוֹרִי"; בשנים 1912–1971 Hälsingborg) היא העיר השנייה בגודלה (אחרי מאלמה) בסקונה, שבדרום שוודיה; והשמינית בגודל אוכלוסייתה במדינה כולה. היא שוכנת לחופו של מצר ארסונד, שמעברו השני, במרחק 4 קילומטרים, שוכנת העיר הדנית אלסינור. מעבורות של שלוש חברות שונות מקשרות בין שתי הנקודות באחד מקווי הספנות הבינלאומיים העמוסים בעולם.
קומין הלסינגבורג (העירייה של הלסינגבורג) חולשת על שטח של 344 קמ"ר (426 כולל מים), שבו חיו בראשית 2015 135,344 תושבים (העיר הבנויה עצמה, בשונה מהרשות המוניציפלית, קטנה באופן ניכר).
היסטוריה
האדריכלות בליבה הישן של העיר מאופיינת בבנייה צפופה באבן עם שדרות מונומנטליות שמצליחות להאציל רישומה של עיר גדולה. הכיכר המרכזית נחנכה בסוף המאה ה-17, וכמו כיכרות ערים רבות בשוודיה - היא נקראת סְטוּרְטוֹרְיֶט (Stortorget), "הכיכר הגדולה". שחיקת הקרקע המאפיינת את אזור החוף מטביעה חותם עמוק על פניה של העיר ועל הצורה שבה נבנתה, כרצועה צרה יחסית למרגלותיו של צוק, וקארולוס ליניאוס התייחס לכך בפיוטיות ביומן מסעו מ-1749, בו כתב על "העיר ששרועה למרגלותיו של קיר תלול המביט עליה בנימוס רב".
ספורט
קבוצת הכדורגל של העיר, מועדון הספורט הלסינגבורג, זכתה בשש אליפויות ובחמישה גביעים (נכון ל-2021).
כינויה של הלסינגבורג הוא "פנינת המצר". שלוש ארצות המוצא העיקריות של התושבים שאינם ממוצא שוודי הן, לפי גודל הקבוצה: יוגוסלביה (המדינות שהרכיבו אותה), עיראק ודנמרק.
ASIC
ASIC, קיצור של מעגל משולב תלוי יישום (Application Specific Integrated Circuit) הוא מעגל משולב או שבב התפור ליישום ייחודי ומסוים, להבדיל ממעגלים משולבים תקניים לשימוש כללי. שבב שנבנה במיוחד ליישום של טלפון סלולרי מסוים, למשל, הוא ASIC. ההבדל בין שבב תקני כמוצר מדף הקרוי גם ASSP הוא בעיקר במשך זמן ומתודולוגיית התכנון ופחות בתהליך הייצור.
ככל שגדלי השבבים התכווצו וכלי התכנון השתפרו במהלך השנים, הסיבוכיות והפונקציונליות הביאו לצמיחת ממדי ה-ASIC מ-5,000 בשנות ה-80 ועד ליותר מ-100 מיליון שערים לוגיים.
ASIC מודרניים כוללים ליבות שלמות של מעבדים, DSP, מבני זיכרון כמו ROM, RAM, EEPROM, Flash, מכלולים אנלוגיים ומעורבים Mixed Signal, מכלולי תדר רדיו ואבני בניין גדולות אחרות.
ASIC אלו מכונים מערכת-על-שבב או SoC - System On a Chip. מתכנני ASIC מתארים ומקודדים את תכנון השבב על ידי שימוש בשפות לתיאור חומרה כמו Verilog ו-VHDL, מאמתים את התכנון על ידי שימוש בכלים אוטומטיים ממוחשבים (EDA) ומממשים אותו. FPGA לעיתים היא אלטרנטיבה לפיתוח ASIC כאשר מדובר באילוצי זמן קצרים לפיתוח השבב, כאשר כמויות הייצור הן נמוכות וכאשר יש צורך באב טיפוס. ל-ASIC לעומת FPGA יש עלויות חד פעמיות גבוהות הנקראות NRE - Non Recurring Engineering היכולות להגיע למיליוני דולרים.
היסטוריה
ה-ASIC הראשון פותח בשנות ה-80 על ידי חברת פרנטי והיה מבוסס על ארכיטקטורה הנקראת Gate Array - מערך שערים. השימוש המסחרי היה על ידי חברת סינקלייר עם מחשבי ה-Z80.
תכנון בשיטת מערכי שערים
מערך שערים טהור של לוגיקה בלבד כבר אינו נמצא בשימוש היום והוחלף על ידי טכנולוגיית ה-FPGA. כיום מערכי שערים התפתחו ל-ASIC מבני המכיל ליבות גדולות של תכנונים (IP - Intelectual Property) כמו CPU, DSP וזיכרונות לצד בלוקים של מערכי שערים המוכנים להגדרה כחלק מהארכיטקטורה של מערכת-על-שבב. שיטה זו גם נקראת תכנון מלא למחצה (Semi Custom).
תכנון מלא
תכנון מלא (Full Custom) הוא פיתוח ותכנון של ASIC בכל שלבי הייצור ובכל שכבות הפוטוליתוגרפיה של התקן כלשהו ומשמש גם בפיתוח ASIC וגם במוצרי מדף תקניים המיוצרים ונמכרים בכמויות גדולות על ידי חברות ויצרני שבבים כדוגמת אינטל. חברות קטנות יותר כמו חברות הזנק שלהם אין יכולות ייצור (Fabrication) נקראות לעיתים Fabless והן לרוב הלקוחות העיקריים של יצרני ונותני שירות בתחום שוק ה-ASIC.
לתכנון מלא ישנם יתרונות רבים בהוזלת הייצור ועלות הרכיבים, הקטנת וניצול מקסימליים של שטח השבב, שיפור הביצועים, הורדת צריכת ההספק ויכולת לשלב מרכיבים אנלוגיים ובלוקים שיוצרו קודם לכן (אשר אומתו ונבדקו).
תכנון מבני
תכנון מבני או תכנון פלטפורמי הוא תכנון הקרוב ל-ASIC בו נקבעים מראש חלק משכבות המתכת (החיבוריות) והשכבות הלוגיות כך שניתן להקטין עוד יותר את זמן ועלות התכנון ובכך מתקרב יותר ל-FPGA. בתכנון זה ניתן לשלב ליבות קיימות והוא הרחבה של תכנון מערכי שערים בו מוזילים עוד יותר את עלות ייצור השכבות.
ספריות תאים וליבות
ספריות תאים הם תיאור ותכונות של בלוקים ורכיבים (הכוללים מעגלים, שערים וטרנזיסטורים) המוגדרים מראש על ידי היצרן ומסופקים על ידו. אספקתם איננה כרוכה בעלות נוספת על ידי היצרן אך המידע הנמסר תחתן נשמר חסוי. הגדרתם מראש במלואה נקרא גם Hard Macro.
ליבות IP או קניין רוחני הם תכנונים הנרכשים על ידי ספקי "צד ג'" כתת-רכיב כחלק מ-ASIC גדול יותר. הם מסופקים בצורת קוד בשפת תיאור חומרה (Soft Macro) או כתכנון מלא הכולל את ניתובי החיבורים בטכנולוגיית היצרן כליבה סגורה ומוגנת וניתנת לייצור ישיר של המסיכות (Hard Macro). קיימות חברות רבות המפתחות ומוכרות ליבות IP, ובחברות גדולות קיימות מחלקות שזהו תפקידם. ניתן לרכוש למשל תכנון שלם של CPU, בקר Ethernet, USB או מכלול Wi-Fi שלם שאותם ניתן לשבץ לתוך ASIC.
הפירמידות במצרים
הפירמידות במצרים, שאחדות מהן נמנות עם המבנים הגדולים ביותר שנבנו בידי אדם, מהוות במשך אלפי שנות קיומן את אחד הסמלים המובהקים לתרבות מצרים העתיקה. הפירמידות נבנו על ידי המצרים הקדמונים בגדתו המערבית של נהר הנילוס - ארץ המתים לפי אמונתם, וזאת מפני שהיה זה המקום שבו נראה אל השמש שוקע בסופו של כל יום. את בתי המגורים שלהם בנו הקדמונים בגדתו המזרחית של הנהר, שם נראתה השמש מפציעה וזורחת בכל בוקר.
כיום ישנה הסכמה בקרב הארכאולוגים לגבי היות הפירמידות מבני קבורה ענקיים אשר עוצבו לפי תפיסות דתיות המבוססות על פולחן השמש והכוכבים. מרבית הפירמידות הנמצאות במצרים נבנו בתקופת הממלכה הקדומה ותקופת הממלכה התיכונה.
סמליות הפירמידות
כיום נהוג לחשוב כי צורתן של הפירמידות מייצגת את הסוללה הקדומה שממנה, לפי אמונתם של המצרים, נברא העולם כולו. סיבה נוספת לצורת המבנה היא התיאור המופשט לפיו הפירמידה מייצגת את התפשטותן של קרני השמש אל הארץ. סיבה זו מחוזקת על ידי העובדה שבימי קדם היו הפירמידות מצופות במשטחי אבן גיר מבריקים ובוהקים אשר הפיצו את אור השמש המשתקף מקירותיו של המבנה למרחקים גדולים. גם הכינויים שבהן כונו חלק מהפירמידות נקשרים לרוב להארת השמש, דוגמת שמה המקורי של הפירמידה הנוטה בדחשור: "הפירמידה הזורחת הדרומית" ופירמידת "זריחת סנווסרט".
בעוד ההסכמה על היות הפירמידה מבנה קבורה היא נחלת כלל החוקרים, ישנה אי הסכמה בסיסית באשר למיתוסים ולעקרונות ה"דתיים" כביכול אשר התפתחו סביב חקר הפירמידות במרוצת השנים. אחת התאוריות אשר התפתחה וזכתה להכרה מסוימת היא התאוריה המתארת את הפירמידות כמכונות משוכללות להחייאת המתים.
תאוריה אחרת מציעה כי הפירמידות היוו מעין "משגר" של נשמת הפרעה אל חלק מסוים בשמי הלילה, שם, לפי האמונה המצרית, נמצא השער הישיר למעבר לעולם הבא. ראיה התומכת בתאוריה זו נמצאה בפירמידה הגדולה של גיזה והיא הימצאותו של פיר צר וארוך שתחילתו בחדר הקבורה הפרעוני וסופו בדופן החיצונית של הפירמידה. פיר זה מקשר בין חדר הקבורה לנקודה בשמים שם נמצא השער השמיימי.
התפתחות היסטורית
בתקופת השושלות המוקדמות במצרים העתיקה, היה נהוג לקבור את בעלי הממון במבנים דמויי ספסל אשר נקראו "מסטבה". הפירמידה הראשונה המופיעה בתיעוד היסטורי כלשהו נזקפת לזכות האדריכל המצרי אמחותפ, אשר תכנן את קבר הפרעה ג'וסר. בפירמידה זו נהגה לראשונה הרעיון למקם מספר "מסטבות" זו על גבי זו, בכך להשיג מעין פירמידה מדורגת בגסות. התוצאה הייתה הפירמידה של ג'וסר אשר הייתה המבנה הראשון שבו בא לידי ביטוי הרעיון של יצירת "מדרגות" שישמשו את נשמת הפרעה המת בעלייתה לשמיים. ההשפעה שהייתה למבנהו החדש של אמחותפ על המצרים הייתה כה גדולה, עד שבמשך מאות שנים עוצבו קברי הפרעונים בצורתו ובהתאם לעקרונות הבניה בהם נבנה.
תור הזהב של הפירמידות התרחש במקביל לתור הזהב של הפרעונים שזכו להיקבר בהן - תחילת תקופת הממלכה הקדומה. בתקופה זו היו הפרעונים שליטים כל יכולים אשר נחשבו לאלים בקרב העם, דבר שהיווה תמריץ גדול להשקעה הרבה הכרוכה בהקמת פירמידה. עם ירידת מעמד הפרעונים לתפקיד השליטים הארציים בעל תפקיד בירוקרטי בעיקרו, פחתו גם הרצון והיכולת לבנות מבני קבורה מפוארים. אט אט החלו הפירמידות להפוך למבנים קטנים יותר, אשר נבנו בחופזה וברשלנות ולרוב לקו בתכנון קלוקל.
שנים רבות לאחר תום תקופת בניית הפירמידות במצרים, זכו הפירמידות לתחייה מחודשת בתחומי הממלכה השכנה סודאן, לאחר שרובה של מצרים נכבש על ידי ממלכת נפאטה הסודנית. חרף פרק הזמן הקצר של שלטון מלכי נפאטה, הרושם שהותירו מבני הקבורה העתיקים על השליטים החדשים היה עז עד מאוד, ובמהלך תקופת ממלכת מרו המאוחרת (300 לפנה"ס - 300 לספירה) נבנו בתחומי סודאן יותר ממאתיים פירמידות חדשות אשר הושפעו רבות מאחיותיהן המצריות.
שיטות הבניה
בכרך השני של ספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים" נכתב כי הפירמידות במצרים נבנו על ידי עבדים משבטי ישראל. זו טעות נפוצה - הפירמידות כבר היו קיימות מעל 1,000 שנה בתאריך שבו לפי המסורת היה שעבוד מצרים. בוני הפירמידות היו פועלים מצרים שהתגוררו בעיר גיזה, בעלי מעמדות שונים, שעבדו למען פרעה תמורת שכר. בקרבת אתר הפירמידות התגלו מספר אתרי קבורה שבהם נקברו בוני הפירמידות. על פי ישראל פינקלשטיין, ראש בית הספר לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, לא קיימות עדויות על עבדים משבטי ישראל במצרים בתקופת בניית הפירמידות.
עם תחילת בנייתן של הפירמידות, בתקופת השושלת השלישית והרביעית, נבנו הפירמידות במלואן מאבן. סלע הגרניט שימש כחומר הבנייה העיקרי לגוף הפירמידה, והושט במיוחד לצורך זה במורד הנילוס על-גבי דוברות מיוחדות. הציפוי והגימור החיצוני של הפירמידה סותת בעיקר מאבן גיר בוהקת. הפירמידות הראשונות נבנו כשגושי הסלע מונחים בנטייה קלה לעבר פנים המבנה, אולם עד מהרה הסתבר כי צורה זו גורמת למבנה להיות לא יציב דיו ובעקבות כך שונתה שיטת הבניה להנחה אופקית של שכבות סלע זו על גבי זו.
במהלך תקופת השושלת החמישית, קטנו ממדי הפירמידות במידה משמעותית, ואיכות הבניה שלהן פחתה גם היא, וזאת עקב השימוש בסלעי גיר רכים כאבני היסוד לפירמידה, במקום הגרניט הקשה אך היקר. בתקופה זו נוסה לראשונה השימוש בחלוקי אבן וחצץ כחומר מילוי בין קוביות האבן הגדולות, דבר שהוזיל והחיש את בניית המבנה.
בתקופת הממלכה התיכונה שונתה שיטת הבנייה פעם נוספת. בתקופה זו נבנו מרבית הפירמידות כלא יותר מערמות בוץ גדולות, אשר צופו בלוחות אבני גיר מלוטשים. בחלק מהמקרים ניצלו הבונים גבעות טבעיות כבסיס לפירמידה, שיטה שהביאה לחיסכון גדול בכמות החומר הנדרש להקמת המבנה והקטינה את הקושי הכרוך בשינוע חומר זה לאתר הבניה.
החומרים אשר שימשו בבניית הפירמידות העתיקות ביותר, הבטיחו את המשך שימורן לאורך זמן ארוך יותר משל אלו אשר נבנו בתקופות המאוחרות.
אתרי פירמידות
כיום נהוג למנות בתחומי מצרים בין 80 ל-110 פירמידות מוכרות. הסיבה לכך שהמספר אינו מוחלט טמונה במצבן הרעוע של רבות מהפירמידות הקטנות, הנראות היום כלא יותר מערמת עפר מלאכותית וקטנה. מרביתן של פירמידות אלו החלו להיחקר על ידי הארכאולוגים רק לאחרונה. מרבית הפירמידות במצרים מרוכזות במתחמי קבורה גדולים בהם נבנו מספר פירמידות. החשובים באתרים אלו מפורטים בהמשך, לפי מיקום גאוגרפי, מצפון לדרום:
אבו ראוואש
אבו ראוואש הוא אתר הפירמידות הצפוני ביותר במצרים, ומקום משכנה של פירמידת לפסיוס - הפירמידה ההרוסה של הפרעה ג'דפר, בנו ויורשו של הפרעה ח'ופו. במשך שנים רבות נחשבה הפירמידה לפירמידה אשר בנייתה מעולם לא נשלמה, אולם מחקרים מהעת האחרונה מעידים על כך שלא רק שהבנייה נשלמה, אלא אף היה מדובר באחת הפירמידות הגדולות שנבנו במצרים, ככל הנראה שווה בגודלה לפירמידת מנכאורע, הפירמידה השלישית בגודלה באתר הפירמידות בגיזה. לפי הערכה זו הייתה פירמידת לפסיוס הפירמידה הרביעית או החמישית בגודלה במצרים. מיקומה הגאוגרפי בקרבת צומת דרכים חשוב הפך את הפירמידה למקור חומר בנייה נוח ונגיש, דבר שהביא לכליה כמעט מוחלטת של המבנה החל מהתקופה הרומית וכלה בתחילת המאה ה-20. כיום לא נותר מהפירמידה אלא שכבת יסודות בודדה, אולם באתר ישנה עוד פירמידה קטנה יותר אשר נמצאת במצב שימור סביר יותר.
גיזה
גיזה, הנמצאת 20 ק"מ דרומית-מערבית ממרכז קהיר וכיום בפריפריה של העיר קהיר, היא מקום הימצאן של הפירמידה של ח'ופו, הידועה גם כפירמידה הגדולה; של הפירמידה הקטנה יותר של חעפרע ושל הפירמידה הצנועה יחסית של הפרעה מנכאורע (ידוע גם כ"מיקרינוס"), יחד עם מספר פירמידות קטנות הידועות כ"פירמידות המלכות", ופסל הספינקס הגדול של גיזה המפורסם.
מתוך שלוש הפירמידות הגדולות באתר, זו של חעפרע היא היחידה שבה ניתן לראות את שרידי ציפוי הגיר שכיסה בשעתו את שלל המבנים באתר. עקב מיקומה הגבוה והשיפוע התלול בו נבנתה נוצר הרושם שפירמידה זו גבוהה יותר מהפירמידה של ח'ופו, גם בשל ציפוי הפירמידה שהסיר אחד מן הסולטאנים העות'מאניים, אולם במציאות אין הדבר כך והיא קטנה משכנתה הן בגובה הן בנפח.
הנקרופוליס, "עיר המתים", בגיזה נחשבת לאחד האתרים המתויירים ביותר בעולם וזאת כבר בתקופה ההלניסטית, כאשר הפירמידה של חופו הוספה לרשימת שבעת פלאי תבל של העולם העתיק. הפירמידה היא "פלא תבל" היחיד ששרד עד ימינו.
זאווייט אל-אריאן
אתר זה, הנמצא במחצית הדרך בין גיזה לאבו סיר, הוא ביתן של שתי פירמידות לא גמורות מתקופת הממלכה הקדומה. נהוג לראות את המבנה הצפוני כמקום קבורתו של הפרעה נבקה (ידוע גם כ"חודג'פה"), יורשו של סחמחט. הפרעה חאבה, אשר מלך במצרים תקופה קצרה בת 4 שנים בלבד, זכה להיקבר בפירמידה אשר בנייתה נפסקה באמצע, וזאת מפאת חוסר החשיבות של המלך המת. גובהה של הפירמידה כיום מתקרב ל-20 מטרים, ואילו הושלמה היא הייתה מתנוססת לגובה של כ-40 מטרים.
אבו סיר
באתר זה, אשר שימש כעיר המתים המרכזית בתקופת השושלת החמישית של מצרים, ישנן 7 פירמידות. רמת הבניה של הפירמידות באתר נחותה מזו שהייתה נהוגה בתקופת השושלת הרביעית - כנראה סימן לירידה בכוח השושלת או ראיה למצב כלכלי חלש. הפירמידות באתר קטנות מאלו שנמצאות בגיזה ובנויות מאבן גיר זולה וחלשה.
שלוש הפירמידות העיקריות באתר הן הפירמידה של נ-אוסר, הפירמידה השמורה ביותר באתר, נפריר כא רע וסחו רע. באתר נמצאת גם הפירמידה הלא גמורה של נפרף רע. כל הפירמידות החשובות באבו סיר נבנו כפירמידות "מדורגות", בכלל זה גם הפירמידה הגדולה של נפריר כא רע, אשר נבנתה כפירמידת מדרגות שגובהה 70 מטרים ואשר "הוסבה" לפירמידה "רגילה" באמצעות מילוי הרווחים בין המדרגות בטיט ובחומר מילוי זול.
גיסטרו
גיסטרו (בגרמנית: Güstrow) היא בירת מחוז רוסטוק (העיר רוסטוק עצמה היא עיר שלא כפופה למחוז), שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. זוהי העיר השביעית בגודלה במדינה.
הפירמידות במצרים
סקארה
הפירמידות העיקריות בסקארה כוללות את הפירמידה של ג'וסר והפירמידה של תטי. באתר נמצאת גם הפירמידה של אאנס, אשר כבר בתקופת בניו של רעמסס השני נעשה ניסיון לשחזר אותה וכן הפירמידה של יורשו של ג'וסר - סחמחת.
גיסטרו
העיר ידועה בשל הארמון מתקופת הרנסאנס שבה ובקתדרלה שלה שבנויה מלבנים בסגנון בנייה גותי ומעוטרת בפסליו של ארנסט ברלך, שחי בעיר החל משנת 1910 ועד למותו בשנת 1938.
הפירמידות במצרים
דחשור
דחשור הוא אתר הפירמידות השני בחשיבותו במצרים אחרי גיזה, אולם עד לאחרונה הוא היה בלתי נגיש לקהל הרחב וזאת עקב הימצאותו בתחומי בסיס צבאי.
גיסטרו
גאוגרפיה
העיר גיסטרו ממוקמת במרחק של 45 ק"מ מדרום לרוסטוק על גדות הנהר נבל (Nebel), יובל של נהר הווארנו (Warnow). תעלת ביצו-גיסטרו (Bützow-Güstrow-Kanal) היא נתיב מים המקושר לנהר הווארנו והיא משמשת לשייט תיירותי. העיר מוקפת בחמישה אגמים ובכמה יערות.
הפירמידות במצרים
דחשור
הפירמידה הדרומית של סנפרו, הידועה בשמה "הפירמידה הנוטה", היא ככל הנראה הניסיון הראשון ליצור פירמידה בעלת פאות "חלקות" למשעי. למראית עין ניסיון זה עלה יפה (על אף שמבחינה הנדסית הוא נכשל) וכיום זוהי הפירמידה המהווה את הדוגמה הטובה והשלמה ביותר לשיטת ציפוי הגיר שהייתה נהוגה בשאר הפירמידות במצרים. בשעות היום ניתן להבחין בבוהק המבנה ממרחק רב ועל כן ציפוי הגיר ממלא את תפקידו כיאות.
גיסטרו
היסטוריה
מקור השם גיסטרו הוא מהשם "Guščerov" בשפתם של השבטים הפולאבים ומשמעותו הוא "מקומן של הלטאות".
הפירמידות במצרים
דחשור
הפירמידה הצפונית (ידועה גם כ"פירמידה האדומה"), אשר נבנתה גם היא על ידי הפרעה סנפרו, הייתה למעשה הפירמידה בעלת הפאות החלקות המוצלחת הראשונה בעולם. על אף היותה אלמונית יחסית זוהי הפירמידה השלישית בגודלה בכל מצרים. באתר בדחשור נמצאת גם הפירמידה "השחורה" של הפרעה אמנמחת השלישי.
גיסטרו
היסטוריה
ב-1219 נבנתה מצודה על ידי הוונדים במקום בו ניצב כיום הארמון מתקופת הרנסאנס. גיסטרו נוסדה כנראה על ידי היינריך בורווין השני, נכדו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה בין השנים 1219–1226. העיר מוזכרת לראשונה ב-1228 במגילת הזכויות של העיר שוורין, שאושרה על ידי בניו של היינריך בורווין השני, שמימנו את בניית הקתדרלה ב-1226. גיסטרו הייתה מקום מושבם של האדונים של הפייף של ורלה (Werle) בין השנים 1229–1436. ב-1441 נוסדה אגודת הצייד החוקית הראשונה של גיסטרו.
הפירמידות במצרים
לישט
באתר זה נמצאות הפירמידות של אמנמחת הראשון ובנו - סנוסרת הראשון, האחרונה מוקפת בהריסותיהן של לא פחות מ-10 פירמידות משניות. האתר, שנמצא ליד נווה המדבר פיום, באמצע הדרך בין דחשור למיידום, כ-100 קילומטרים מדרום לקהיר, נחשב כיום לאתר הקבורה של העיר האבודה איטי טאווי, עיר שמקום המצאה עדיין לא נחשף בידי החוקרים ואשר שימשה כבירת מצרים בתקופת השושלת ה-12.
גיסטרו
היסטוריה
בעקבות משפט הנוגע לחילול לחם הקודש שהתקיים ב-1330, הועלו למוקד 23 יהודים ובית הכנסת המקומי נהרס. באתר בו עמד בית הכנסת נבנתה "הקפלה של הדם הקדוש" (Kapelle des heiligen Bluts). ב-1503, ב-1508 וב-1512 אירעו שריפות רחבות היקף בעיר וב-1556 עלה באש הארמון.
הפירמידות במצרים
מיידום
הפירמידה במיידום סבלה משחיקה חמורה וכיום נשארה על תילה רק ליבת האבן התלולה של החלק הפנימי של הקבר, אשר נדמית כמגדל מוזר - מראה ייחודי בנוף המצרי. הגבעה עליה מתנוסס מגדל הליבה אינה טבעית והיא מורכבת למעשה משרידי הקירות החיצוניים של הפירמידה שהתמוטטו ככל שחלף הזמן. למעשה, אחת הפאות של הפירמידה התמוטטה כבר בסביבות שנת 2,600 לפנה"ס - עוד לפני שהושלמה הבניה.
על מנת לשוות לה מראה חלק ואחיד, נמנעו בוני הפירמידה מלהתקין בה תמוכות למעטפת החיצונית, דבר שאיפשר את ההתמוטטות הקלה של קירותיה. ציפוי הפירמידה באבן גיר רק הכביד על המעטפת העדינה והגביר את שחיקתה. כישלון בניית הפירמידה במיידום נלמד ונחקר על ידי המצרים הקדמונים והלקחים שהופקו ממנו ייושמו כבר במפעלי הבניה הבאים אשר יצאו אל הפועל.
גיסטרו
היסטוריה
לאחר חלוקתה של מקלנבורג ב-1621 הפכה גיסטרו להיות בירתה של הדוכסות הקטנה של מקלנבורג-גיסטרו והמצביא הגדול של מלחמת שלושים השנים, אלברכט פון ולנשטיין היה הדוכס של מקלנבורג-גיסטרו.
הפירמידות במצרים
מיידום
יש הטוענים כי קריסת קירותיה החיצוניים של הפירמידה התרחשה בעת בנייתה של הפירמידה הנטויה בדחשור, ושבעקבות כך, שונתה שיטת הבניה של הפירמידה תוך כדי בנייתה, וזוויות הקירות הוקהו במעט, דבר ששיווה לה את מראה הנטוי.
גיסטרו
היסטוריה
ב-1695 מת גוסטב אדולף, הדוכס האחרון, והדוכסות חדלה מלהתקיים. לאחר מכן נעשתה גיסטרו לחלק מהדוכסות של מקלנבורג-שוורין.
הפירמידות במצרים
חווארה
אמנמחת השלישי היה השליט רב הכוח האחרון בשושלת ה-12, והפירמידה שאותה בנה בחווארה, ליד פיום, היא למעשה הפירמידה השנייה שלו, לאחר הפירמידה השחורה בדחשור. הפירמידה בחווארה נחשבת כיום כמקום קבורתו הסופי של מלך זה.
כמו רוב הפירמידות מתקופת הממלכה התיכונה, גם פירמידה זו נבנתה רובה מלבני בוץ אשר צופו באבן גיר לבנה. מרבית הלבנים ששימשו בבניית הפירמידה נבזזו עם הזמן ושימשו חומרי בניין לבניינים נוספים באזור, מה שמשווה לפירמידה של חווארה בימינו צורה של ערמת עפר דמוית פירמידה.
מקדש המוות העצום שעמד במקור ממול הפירמידה של חווארה, נחשב כבסיס למיתוס הלבירינת שהיה נפוץ בפולקלור של עמים רבים באזור המזרח התיכון.
אל-לחון
הפירמידה של סנוסרת השני (השושלת ה-12) באל לַחוּן היא הפירמידה הדרומית ביותר במצרים. בוניה הפחיתו את המאמץ המושקע בבניית מבנה שכזה על ידי כך שהקימו אותה על גבעת גיר בגובה 12 מטרים ששימשה כבסיס לפירמידה.
שימני כחותם
שימני כחותם הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית אביבה אבידן. את האלבום הוציאה במחצית שנת 1998 לאור חברת התקליטים האחים ראובני. שיר הנושא של האלבום נכתב והולחן על ידי מיכל חזון ועוזי חיטמן. "אחרי האהבה" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ורון שובל. אריה ברקוביץ' עיבד את מרבית רצועות האלבום. בנוסף, בלטו ממנו השירים "כמו סירה טרופה" ו"גונב הלבבות".
חיכיתי לו
חיכיתי לו הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-22, שרית חדד. השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקומות הראשונים במרבית המצעדים שבישראל ובין היתר למקום הראשון במדיה פורסט, הראשון ברשת ג', והראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי הנרי, שעשה זאת גם עם שלושת השירים "חצאים", "הבטחת לי עולם", ו-"תפרנים". השיר הוא שיר פופ קיצבי, אשר מילותיו מדברות על כך שחדד נתנה עבור אהובה את כל כולה, חיכתה לו ועשתה הכל כדי שהקשר אכן ימשיך.
חודשיים לאחר צאת השיר כסינגל, הוציאה חדד רמיקס לשיר שאותו עשה הנרי גם כן.
הצלחה
את השיר הוציאה חדד במפתיע, ללא כל הודעה מוקדמת וכאשר יצא הצליח להיכנס ישירות אל המקום ה-1 במצעד של מדיה פורסט, ה-1 במצעד של רשת ג', וה-1 במצעד ה-TV של מדיה פורסט, שם נשאר בצמרת במשך 10 שבועות, ובכך הפך לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת.
במצעד השנתי של גלגלצ, הגיע השיר אל המקום ה-26, ובמצעד השנתי של רשת ג' הגיע למקום ה-36. בנוסף לכך, השיר היה לשיר ה-4 המושמע ביותר בישראל לשנת 2015, עם כ-2098 השמעות בסך הכל, ואף שרית חדד בעצמה הייתה לאמנית המושמעת ביותר בישראל לאותה השנה, עם כ-11,602 השמעות.
הקליפ שיצא עבור השיר זכה להצלחה רבה ובשילוב עם האודיו שיצא לו, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-5 מיליון צפיות, וב-15 באוקטובר 2015, בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV ישראל זכה בקטגוריית "קליפ השנה".
וידאו קליפ
בווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מתארח אילן פלד, הלבוש ברובו כאישה. תחילה, ניתן לראות את חדד ובעלה רבים וזורקים חפצים אחד על השני. לאחר מכן, חדד יוצאת מן ביתה, נשענת על תיבת הדואר שלה ושוקעת בחלום.
מיד לאחר מכן פלד הלבוש כאישה מגיח מפינת הרחוב, ומנסה לקרוא לה שתצא איתו לסיבוב בעיר. היא לא שומעת אותו, ולכן הוא משליך עליה את הכריך שלו כדי שתבחין בו. בסצנה הבאה השניים נראים כשהם מסתובבים בעיר. הם פונים לכיוון הנמל, שם הם אוכלים ארוחה, בה פלד נחנק מהדג אותו אכל. ברגע זה חדד עוזבת אותו לבדו, כשהיא מיואשת ממנו ומהחיים שלה, לעבר אולפן הקלטות, שם היא שרה עם להקתה את השיר.
יחסי מצרים–צ'כיה
סקירה כללית
בשנת 1920 פתחה צ'כוסלובקיה קונסוליה באלכסנדריה - שנתיים בלבד לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית העצמאית. מטרתה העיקרית הייתה הגנה על האינטרסים של אזרחי צ'כוסלובקיה במצרים, וחשוב מכך - פיתוח יחסי סחר בין שתי המדינות. גם כשמצרים הייתה תחת חסותה של בריטניה הגדולה, צ'כוסלובקיה ראתה את מצרים כשותפה אסטרטגית וחשובה. חשיבותה הוכחה בכך שהקונסוליה באלכסנדריה, בעת פתיחתה, הייתה הנציגות הצ'כוסלובקית היחידה באפריקה וב. מאוחר יותר, בשנת 1921, החליטה המועצה המיניסטריאלית הצ'כוסלובקית להקים משימה נוספת בקהיר, ברמת קונסוליה כללית.
מצרים קיבלה עצמאות פוליטית ב-28 בינואר 1922 כאשר הוכרזה הממלכה המצרית. צ'כוסלובקיה הכירה במצרים כמדינה ריבונית עצמאית 28 ביולי 1922. ב-1 בנובמבר 1922 הודיע השלטון המצרי בתורו על הענקת חסינות דיפלומטית למר דושק. מועד מעשה זה נחשב למועד כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.