cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוקאפי
פרויקט שימור האוקאפי
"פרויקט שימור האוקאפי" (Okapi Conservation Project) השוכן ביער הגשם איטורי ונוסד בשנת 1987, הוא פרויקט ששם לעצמו לשמר את האוקאפי, בעיקר על ידי ניהול שמורת אוקאפים, במטרה למנוע את הכחדת המין. הפרויקט מונה 96 אנשי סגל קונגולזים אשר בין השאר מסיירים בשמורה, ובדרכם אוספים מלכודות, מגרשים כורים, רודפים אחר ציידים ועוצרים אותם, ומשגיחים על התפשטות חקלאית. הפרויקט מנוהל על ידי מרכז השימור White Oak, מוסד ללא כוונת רווח שנוסד ב-2001 לשם שימור מינים מאוימים. הפרויקט נתמך על ידי אנשים פרטיים וגופים שונים מרחבי העולם, ועובד בשיתוף פעולה עם רבים מהם. שיתוף הפעולה ההדוק ביותר מתנהל עם המוסד הקונגולזי לשימור הטבע (Institut Congolais pour la Conservation de la Nature - להלן ICCN) - סוכנות ממשלתית (Government agency) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עליה מוטל התפקיד להגן על בעלי החיים והצומח של המדינה (פאונה ופלורה) – אשר הפרויקט תומך במעל 110 פקחיו, זאת כדי להבטיח ניצול משאבים יעיל ותגובות מהירות לאיומים. כתוצאה מעבודות השימור המשותפות, 95% משטח השמורה נתון לפיקוח והגנה שוטפים של ה-ICCN. כדי לבטא את חשיבותו של האוקאפי בפני המוסד, חרט הוא את דמות המין על סמלו.
תוכניות
כדי לאפשר לשמורה להתנהל על בסיס יעיל, בטוח ומתפקד, אשר גם נתמך על ידי הקהילות המקומיות, הפרויקט מפעיל תוכניות שונות. בזכות התמיכה החיצונית, כולל זו של ארגון אונסק"ו, מצליח הפרויקט גם בניהול תוכניות אלו, ואף מממן פעולות שימור יקרות, כגון סקירה אווירית שנתית של השמורה העוזרת לחשוף הסגת גבול ומחנות ציידים וכורים בלתי חוקיים.
התוכניות מתחלקות לשלושה תחומים:
שמורת אוקאפי
פעולות הפרויקט תרמו רבות להקמת שמורת אוקאפי ב-1992 ואבטחתה מאז, אשר מקיפה שטח של 13,700 קמ"ר - פי 1.5 משטחו של הפארק הלאומי ילוסטון. חלק זה של העולם מהווה מקום מחיה למגוון ביולוגי בעל חשיבות אקולוגית רבה, שכן שוכנים בו בעלי חיים אנדמיים רבים, כמו טווס הקונגו (Afropavo congensis), גורילת השפלה המזרחית והשימפנזה הננסי (בונובו). כ-15% ממיני השמורה אנדמיים (מעל 1,500 מספרם), שעור שהוא אחד מהגבוהים בעולם, ובמקום זה נמצא גם עושר מיני יונקים הגדול יותר מאשר בכל פארק באפריקה. כמו כן, מקום זה נחשב אחד מהאתרים החשובים ביותר לשימור עופות באפריקה, ואף מהווה מרכז תרבותי לקהילות הפיגמים המקומיות – בני מבוטי (Mbuti) ואֵפֶה (Efe). על כן, ב-1996 הוכרה כאתר מורשת עולמי על ידי ארגון אונסק"ו, – אשר על פי מילותיו עצמו, שומרת על מערכת אקולוגית ומגוון ביולוגי חשובים ונדירים, ועל תרבות אנושית ייחודית – והפכה לאחד מחמשת אתרי המורשת הלאומית של המדינה. אף על פי היותה מוגנת בכך, כשנה לאחר מכן נוספה השמורה לרשימת אתרי מורשת עולמיים הנמצאים בסכנה.
השמורה תחת מתקפה: דוגמה לאי היציבות הביטחונית
מאז שנות ה-50 המוקדמות, אוקאפים הובאו למכלאות גדולות במרכז השימור והמחקר אפולו (Epulu Conservation and Research Center) - המפקדה של הפרויקט - אשר נמצא נכון לשנת 2014 בשטח השמורה ליד הכפר אפּוּלוּ של בני מבוטי. אוכלוסיית שבי זו היוותה מקור לייצוא פרטים לגני חיות ברחבי העולם, וכן מושא מחקר, שהרי התנאים במכלאות אשר חיקו את תנאי הטבע העניקו אפשרות נדירה לצפות במין במצבו הטבעי. למרות הקשיים הרבים העומדים בפניו, ובראשם אי היציבות הביטחונית, הצליח הפרויקט לטפל באופן שוטף ולספק הגנה לאוקאפים של אפולו, כך שאף אחד מהם לא נהרג במהלך מלחמת קונגו השנייה. יתר על כן, כאשר שררה שוב היציבות הביטחונית לאחר שש שנות מלחמה, התאפשר גם להפעיל שוב תיירות אקולוגית, אשר היוותה מקור הכנסה רב ערך לפרויקט. משום כך, נבנו פעם נוספת מבני בונגלו ובתי הארחה לאורך גדתו של נהר אפולו.
אולם, שלוותה של השמורה הופרעה בשעות הבוקר המוקדמות של 24 ביוני 2012, כאשר חמושים השתלטו על מרכז אפולו והרגו שבעה אנשים ואת כל האוקאפים ששכנו במתקנים הסמוכים - חמישה-עשר מספרם. בתקיפה זו כל מבני המרכז נפגעו או נהרסו, ובאופן דומה גם כל הרכוש נבזז או נהרס. חמושים אלו היו ציידי פילים וכורים בלתי-חוקיים, אשר חיפשו לנקום ב-ICCN על מאמציו לתקל את פעולותיהם בשטח השמורה. כעבור כשנתיים, נהרג מנהיג קבוצת חמושים זו, פול מורגן סדלה (Paul “Morgan” Sadala), כאשר פרץ קרב יריות בינו לבין צבא המדינה.
בשבייה
פרטי אוקאפי רבים מוחזקים בשבייה במקומות רבים ברחבי העולם, בהם מנהלים גרעיני רבייה לשימור המין. נכון לשנת 2011, 42 מוסדות זואולוגים מציגים את המין במכלאותיהן. משום כך, בנובמבר של 2011 נציגים ממוסדות צפון אמריקה ואירופה, ביניהם, התכנסו כדי לדון במעמדה של אוכלוסיית השבי ביחס לשימור המין, והסכימו על תוכנית עולמית לשימור אוכלוסייה בת-קיימא, המנוהלת תוך שיתוף פעולה. גני החיות ושאר המוסדות הזואולוגים מהווים גוף שימור עיקרי בשביל המין. לדוגמה, ב-2010 נתרמו על ידם 225,000 דולרים אמריקנים לפרויקט שימור האוקאפי, סכום שהיווה 33% מתקציבו באותה השנה.
בשנת 1919, היה גן החיות של אנטוורפן (ZOO Antwerpen) שבבלגיה הראשון להציג את האוקאפי לציבור הרחב, כמו כן הראשון בו אוקאפי הצליח לשרוד בשבייה. המין מתרבה ללא קושי, אך גידול עגלים נתקל בקשיים: עד שנות ה-50, כחצי מהם מתו במהלך החודש הראשון לחייהם. כמו כן, גידול האוקאפי מסובך משום בריאותו העדינה.
בתרבות
האוקאפי מהווה "מין-דגל" (Flagship species) ו"מין מטרייה" (Umbrella species) של יער איטורי. משמעות הדברים היא שהאוקאפי נחשב כבעל חיים מיוחד, ובכך מושך את תשומת לב הציבור לשימורו (מין דגל) ובכך גם עוזר לשימור בית גידולו והמינים האחרים החיים בו (מין מטרייה). מלבד זאת, האוקאפי מופיע על כמעט כל מטבעות ושטרות של המדינה (פרנק קונגולזי), בין אם תמונתו מתנוססת ובין אם כסימן מים (Watermark).
בתרבות הפיגמים
המילה Okapi נגזרת מהמילה o’api שמקורה בניב Karo משפתם של בני Lese, קבוצה אתנית החיה במקביל לפיגמי Efé (אלו האחרונים אף מדברים בשפה זו). המילה היא הלחם של שתי מילים משפה זו: הפועל oka שמשמעותו לחתוך ושם העצם kpi שמתייחס לעיצוב המפוספס על חיציהם של ה-Efé שנוצר בתהליך הכנתם – הפסים על רגליו של האוקאפי מזכירים את הפסים על החצים.
במסורת של בני מבוטי הציידים-לקטים נתפס האוקאפי כבעל חיים מוערך ביותר. אף על פי שזה אינו מונע מהם לצוד אותו, שכן בשר האוקאפי הוא היקר ביותר בשבילם, ומעורו מכינים חגורות מעוטרות, הציד עצמו נחשב אירוע מיוחד המצריך תהליך טהרה דתי. לדוגמה, כתוצאה מכך נצפה פעם צייד מאפשר לאוקאפי לברוח שכן הטאבו על הריגתו ללא טהרה חל עליו. בנוסף, אגדה מקומית אומרת כי האוקאפי מקשט עצמו בפסים כדי להסתוות בצמחיית וצללי הג'ונגל.
כסמל הקריפטוזואולוגיה
קריפטוזואולוגיה, תחום פסאודו-מדעי העוסק בחקר יצורים אשר קיומם משוער, אך חסר הוכחות מוצקות, כולל יצורים מיתולוגיים, דמיוניים או נכחדים. כפי שתואר בפסקה "היסטוריה של המין ואטימולוגיה", במשך שנים נפוצו שמועות על "חד-קרן אפריקני" החי בנבכי יערות הגשם, עד אשר התגלה האוקאפי, יצור אשר קרוביו הג'ירפיים הדומים לו נכחדו לפני אלפי שנים. משום כך, קריפטוזואולוגים אימצו את האוקאפי כדוגמה טובה ליצור גדול אשר נשאר בלתי ידוע למדע גם בתקופה המודרנית, ועל כן מהווה נציג של היצורים הבלתי ידועים באשר הם. יותר מזה, האגודה הבינלאומית לקריפטוזואולוגיה לשעבר (International Society of Cryptozoology), השתמשה בו כנציגה וחרטה אותו על סמלה.
בבירוסה
אטימולוגיה
במאלאית "BABI" משמעו "חזיר", ו-"RUSA" משמעו "אַיָּל". הוא נקרא כך בשל צורתו החזירית, אם כי בעבר נחשב בטעות למעלה גירה, לכן הושווה לאַיָּל, שהוא מעלה גירה.
היסטוריה מדעית
האירופים הראשונים שראו בבירוסה היו הפורטוגלים, במאה ה-16. יוחסה להם הטענה שהוא נתלה בקרניו המעוגלות בענפי עצים לצורך מנוחה.
ב-2006 דווח על מקרה נדיר בו זכר בבירוסה ונקבת חזיר בית הזדווגו בגן חיות בקופנהגן, דנמרק. תוצאת מקרה זה היא המלטתם של חמישה צאצאים בני-כלאיים בעלי דמיון רב לבבירוסה, במיוחד בצורת השיניים וצבע העור.
מיון
המינים השונים נבדלים זה מזה באזורי תפוצתם, בגודל גופם, בכמות השיער שעל גופם ובצורת הניבים העליונים אצל הזכרים. המיון המקובל לסוג בבירוסה הוא תחת משפחת החזיריים, אך הוצע גם כי הוא שייך למשפחת האנתרקותריים, משפחת פרסתנים שנכחדה. למרות זאת, מרבית החוקרים מסכימים כי הסוג שייך למשפחת החזיריים, וכי הוא אחד מהחברים הראשונים בה, בייצגו את תת-משפחת Babyrousinae, שהתפצלה מחזיריים אחרים בזמן תקופת האוליגוקן.
המינים הנכללים בסוג הם:
מאפיינים פיזיולוגיים
אורך גופו של הבבירוסה נע בין 88 ל-107 סנטימטרים, ואורכו של הזנב הוא 28–32 סנטימטרים נוספים. גובה כתפו הוא 65–80 סנטימטרים, והוא עשוי להגיע למשקל מרבי של 100 קילוגרמים. עורו של הבבירוסה מכוסה בזיפים, וצבעו בחלקו העליון חום-אפור ובחלקו התחתון לבנבן. העור שבבטנו ובצווארו נוטה להיות בעל קפלים. גופו עגלגל ורגליו רזות וקצרות.
הבבירוסה ידוע בשל שני זוגות החטים שלו. הן הצמד העליון והן הצמד התחתון של ניביו גדולים מאוד ומעוקלים כלפי מעלה ואחורה לכיוון ראשו. למעשה, ניביו העליונים של זכר הבבירוסה גדולים ומעוקלים כל כך (הם עשויים להגיע לאורך של 30 סנטימטרים), עד כי הם חודרים את בשרו של הבבירוסה בצידו העליון של החרטום. לעומתם, המצב אצל נקבות הבבירוסה שונה. הן נעדרות ניבים או שהן בעלות ניבים קטנים למדי. לנקבות יש שני זוגות עטינים.
התנהגות
פרטי הבבירוסה חיים בקבוצות המונות עד שבעה פרטים, המורכבות לרוב מנקבות ומצאצאיהן. הזכרים חיים לרוב בגפם.
תזונה
מכיוון שהחטים שלהם לא מאפשרים להם לנבור בקרקע באופן הטיפוסי לחזירים, חזירי הבבירוסה ניזונים מעלווה ומפירות שנשרו, כמו גם מזחלים. הטורפים של הבבירוסה כוללים פיתוניים ותנינים והצעירים נטרפים גם בידי עיטים.
ייחום ורבייה
בעונת הייחום הזכרים הופכים אלימים ועורכים ביניהם קרבות במטרה לזכות בנקבות. במהלך הקרבות, הם משתמשים בניביהם התחתונים לתקיפה או להגנה, בעוד שבניביהם העליונים הם משתמשים לשם הגנה על ראשם מניביו התחתונים של אויבם. הבבירוסה מגיע לבגרות מינית לאחר עשרה חודשים. משך מחזור הייחום נע בין 28 ל-42 ימים, כאשר הייחום עצמו נמשך עד שלושה ימים. במהלך תהליך ההזדווגות, הזכר עשוי לעלות על הנקבה מספר פעמים בטרם תתרחש ההזדווגות. משך ההזדווגות הממוצע הוא שלוש דקות.
בתי גידול
בית הגידול האופייני של הבבירוסה הוא צמחייה סבוכה ביערות טרופיים, סבכי קנים, וכן בגְדות נהרות ואגמים. בתי גידול אלה מספקים לו מידה של הסוואה, וזאת בשל צבע שערותיו. הבבירוסה הוא פעיל יום, ולרוב יוצא בבוקר לחיפוש מזונו.
חזירי הבבירוסה שחיים בשבי בונים לעצמם קינים מקש למטרות שינה, אולם לא ברור אם גם חזירי הבבירוסה הפראיים הם בעלי התנהגות דומה. הגיל המרבי הידוע אליו הגיע בבירוסה בשבי הוא 24 שנים.
התייחסות הלכתית
על פי ההלכה היהודית, החזיריים אינם כשרים וזאת משום שעל אף שהם מפריסים פרסה ושוסעים שסע הם אינם מעלים גירה. קיבת הבבירוסה מחולקת למספר תאים – צורה אופיינית לבעלי חיים מעלי גירה, ולכן לכאורה הוא כשר לאכילה; העניין הובא לרב הראשי הספרדי לישראל, אך התגלה לבסוף שהבבירוסה אינו באמת מעלה גירה, ומכל מקום אין מסורת של אכילתו ולכן אינו כשר.
חזיר יבלות
חזיר יבלות (שם מדעי: Phacochoerus) הוא סוג במשפחת החזיריים הכולל את המינים:
שתי יבלות עצם בכל צד של פניו הקנו לחזיר זה את שמו. הוא מצוי ברוב חלקי אפריקה, ומעדיף מישורי עשב ושיחים על פני יערות. חזירי היבלות ניצודים בידי חתוליים גדולים, צבועים ותנים, אך הם לוחמים בעוז כאשר הם מכותרים. הם אוכלים בעיקר מזון צמחי וגם חרקים וזחלים.
Holy Wood (In the Shadow of the Valley of Death)
Holy Wood (In the Shadow of the Valley of Death) - "עץ (או זיקפה) קדוש (בגיא צלמוות)" - הוא אלבום של להקת המטאל מרילין מנסון.
הלהיטים מתוך האלבום הם The Fight Song ,Disposable Teens ו-The Nobodies. האלבום הצליח פחות מקודמיו והגיע למקום ה-13 ברשימת האלבומים הנמכרים בארצות הברית.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי מרילין מנסון. המיספור בספרות הרומיות במקור.
A: In the Shadow
I   Godeatgod
III The Fight Song
IV  Disposable Teens
D: The Androgyne
(V   Target Audience (Narcissus Narcosis
'VI  'President Dead
VII In the Shadow of the Valley of Death
VIII Cruci-Fiction in Space
IX  A Place in the Dirt
A: Of Red Earth
X   The Nobodies
XI  The Death Song
XII Lamb of God
XIII Born Again
XIV Burning Flag
M: The Fallen
XVI Valentine's Day
XVII The Fall of Adam
XVIII King Kill 33°
(XIX Count to Six and Die (The Vacuum of Infinite Space Encompassing
XX  The Nobodies (גרסה אקוסטית שצורפה לאלבום באזורים מסוימים)
אישי
אישי (תעתיק באנגלית: Ishi, 1860 בערך - 25 במרץ 1916) היה האחרון בשבט היאהי, קבוצה בעם היאנה, אחד מהעמים האינדיאנים שחיו בצפון קליפורניה של היום. אישי חי את רוב חייו במנותק לגמרי מהעולם המודרני. ב-1911, כאשר לא נותר עוד איש מבני שבטו בחיים, לא נותרה לאישי ברירה אלא לנסות לשרוד בקרב המתיישבים הלבנים. בשנותיו האחרונות הוא נודע לציבור בארצות הברית כ"אינדיאני הפראי האחרון" באמריקה. אנתרופולוגים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי אספו את אישי והעניקו לו מגורים ומחיה באחד מבנייני האוניברסיטה בסן פרנסיסקו, שם חקרו את אורח חייו והעסיקו אותו כעוזר מחקר. אישי חי במסגרת זו את חמש השנים האחרונות של חייו.
מקור השם "אישי"
משמעות השם "אישי" היא "אדם" בשפת היאנה. בתרבות של אנשי היאנה שאילת אדם לשמו היא חריגה חמורה מכללי הנימוס; אדם משבט היאנה לעולם לא יאמר את שמו בתשובה לשאלה ישירה, ויזכיר אותו רק לעיתים נדירות מיוזמתו. כללי הנימוס קבעו כי שמו של אדם יוצג בפני אדם אחר רק על ידי אדם שלישי, שיציג אותו בשמו ויאפשר את תחילת השיח. עם חשיפתו של אישי לתרבות המערבית נשאל לשמו על ידי כתבים שלא הכירו כלל את תרבותו, ענה "אין לי שם, מכיוון שלא היו אנשים לקרוא לי בשמי". זו הייתה התחמקות, אם כי בכך רמז שאף אדם משבט היאהי מעולם לא אמר את שמו. בסופו של דבר העניק לו האנתרופולוג אלפרד קרובר את השם "אישי". אף על פי שהיה זה שם כללי ולא שם פרטי, הזדהה עמו, ובשנים שלאחר מכן מעולם לא הזכיר את שמו החדש בקול, כנהוג לגבי שמות בתרבות שממנה בא. שמו המקורי מעולם לא נודע.
שבט היאהי
לפני הבהלה לזהב בשנים 1848–1855 מנה שבט היאהי כ-3,000 איש, מהם כ-400 בקליפורניה. הבהלה לזהב הביאה עמה עשרות אלפי כורים ומתיישבים לצפון המדינה, והחל להיווצר לחץ על אוכלוסיית הילידים. כריית הזהב גרמה לזיהום המים ולירידה בכמות הדגה, ובעקבות התנועה המסיבית של בני אדם עזבו חיות הבר את האזור. המתיישבים הביאו עמם מגפות כמו אבעבועות שחורות וחצבת, מהן לא היו האינדיאנים מחוסנים. כל אלה הביאו לירידה דרמטית במספרם של בני אומת יאנה. הקבוצה הצפונית נכחדה, והקבוצות במרכז ובדרום, ובכללם שבט יאהי, הצטמצמו מאוד. במהלך חיפושיהם אחר מזון נתקלו האינדיאנים במתיישבים הלבנים, מפגשים שהביאו לסכסוכים עקובים מדם. הלבנים הציעו פרס כספי על ראשיהם של בני יאנה, וכך התרחשו מעשי טבח רבים שצמצמו עוד יותר את מספרם של הילידים.
לידתו וראשית חייו
ההערכה היא שאישי נולד בין השנים 1860 ל-1862. ב-1865, כאשר היה ילד קטן, הותקפה משפחתו של אישי ו-40 מבני שבטו נטבחו. מחצית מ-30 הנותרים ששרדו נטבחו גם הם תוך זמן קצר. אישי ובני משפחתו נמלטו, והסתתרו במשך 40 השנים הבאות. האמונה המקובלת הייתה ששבט היאהי הוכחד.
בסוף 1908 מצאה קבוצת מודדים מחנה קטן, שבו היו שני גברים, אשה בגיל העמידה, ואשה אינדיאנית מבוגרת. אלה היו אישי, דודו, אחותו הצעירה ואמו. כאשר הגיעו הלבנים נמלטו אישי, דודו ואחותו, ואילו האם הסתתרה בשמיכות מכיוון שהייתה חולה וחלשה ולא הייתה יכולה לברוח. המודדים בזזו את המחנה ולקחו אתם כל הרכוש שמצאו. זמן קצר לאחר שחזר אישי למחנה, נפטרה אמו. האחות והדוד לא חזרו, והוא נותר בודד, האחרון מבני שבטו. הוא חי במצב זה שלוש שנים.
אל העולם המודרני
ב-29 באוגוסט 1911 נלכד אישי כשהוא מנסה לגנוב בשר ליד אורוויל (Oroville), כ-100 ק"מ מצפון לסקרמנטו. הוא היה במצב של תת תזונה, ולאחר שורה של שרפות יער נותר ללא מזון וללא מקום להסתתר בו. הוא היה כבן 48 או 49.
לאחר שתושבי העיירה הבחינו באישי, החליט השריף המקומי להכניס את אישי למעצר כדי להגן עליו. "איש הפרא" הפך מיד למוקד של התעניינות רבה לאלפי סקרנים. מרצים מהמוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי קראו על אישי בעיתונים, והביאו אותו למוזיאון, שהיה ממוקם אז בקמפוס סן פרנסיסקו של אוניברסיטת קליפורניה. אישי שימש מושא למחקר, והיה גם עוזר מחקר. הוא חי בדירה במוזיאון במשך רוב חמש השנים הנותרות של חייו. בקיץ 1915 התגורר באופן זמני בברקלי, עם האנתרופולוג תומאס טלבוט ווטרמן ומשפחתו.
ווטרמן, יחד עם האנתרופולוג אלפרד קרובר, ראיינו את אישי באריכות במשך השנים הבאות, והוא סייע להם לשחזר את תרבות היאהי. הוא תיאר יחידות משפחתיות, דפוסי שמות, וטקסים שהכיר. עם זאת, היה ברור שחלק רב מן המסורת אבד, בשל העובדה שבקבוצתו של אישי היו מבוגרים מעטים בלבד. אישי זיהה חפצים חומריים שונים והסביר כיצד יוצרו, וכן סיפק מידע רב ערך על שפת היאנה. הסבריו של אישי תועדו על ידי הבלשן אדוארד ספיר, שחקר את הדיאלקטים הצפוניים של שפת היאהי.
מותו של אישי
אישי חי בסן פרנסיסקו, בחברת האדם הלבן. הוא לא היה מחוסן מפני המגפות השונות שבני האדם שסביבו היו מחוסנים מפניהן, ולפיכך היה חולה לעיתים קרובות. הוא טופל על ידי סקסטון פופ, פרופסור לרפואה מאוניברסיטת קליפורניה, והשניים הפכו לידידים קרובים. פופ למד מאישי כיצד להכין חץ וקשת בדרכם של היאהי, והשניים צדו יחד לעיתים קרובות.
אישי מת משחפת ב-25 במרץ 1916. חבריו באוניברסיטה ניסו תחילה למנוע ביצוע ניתוח שלאחר המוות, מכיוון שעל פי מסורת היאהי יש לשמור על הגופה בשלמותה. ואולם, הרופאים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה ביצעו ניתוח כזה לפני שווטרמן הספיק להתערב. מוחו של אישי שומר, וגופתו נשרפה. יחד עם המוח, נשמרה אחת מן הקשתות שלו, חמישה חיצים, קמח בלוטים (שהיה בשימוש נרחב אצל אינדיאנים), קופסה מלאה בחרוזים מצדפים, נרתיק מלא בטבק, שלוש טבעות, וכמה פתיתי אובסידיאן.
שרידיו של אישי הוטמנו בבית עלמין ליד סן פרנסיסקו, ומוחו נשמר בכד חרס מעוצב בסגנון הפואבלו, ועטוף בעור צבי. ב-1917 הפקיד אלפרד קרובר את הכד במכון הסמית'סוני, ושם נשמר עד 10 באוגוסט 2000. בתאריך זה הועבר הכד לידי צאצאי השבטים הצפוניים של אומת היאנה.
תיעוד והנצחה
אשתו של קרובר, תיאודורה, שהייתה אנתרופולוגית גם היא, פרסמה את סיפורו של אישי בספר "אישי בשני עולמות" (Ishi in Two Worlds, 1961). תיאודורה הייתה אשתו השנייה של אלפרד קרובר (גם הוא היה בעלה השני) והיא נישאה לו ב-1926, עשור לאחר מותו של אישי. היא כתבה את הספר לאחר פטירת בעלה, והסתמכה על החומר הכתוב שהותיר אחריו. ב-1981 ערכה קרובר, יחד עם רוברט פ. הייזר, ספר נוסף על אישי שנקרא "אישי, היאהי האחרון: היסטוריה תיעודית" (Ishi the Last Yahi: A Documentary History), שכלל מאמרים מדעיים שונים בנושא זה. בניהם של אלפרד ותיאודורה קרובר, קליפטון וקארל, ערכו ספר נוסף על אישי, שהתפרסם ב-2003. הספר נקרא "אישי בשלוש מאות" (Ishi in Three Centuries). זהו הספר המחקרי הראשון על אישי הכולל גם מאמרים שנכתבו על ידי צאצאי האינדיאנים.
אורין סטארן (Orin Starn), אנתרופולוג מאוניברסיטת דיוק, פרסם ב-2004 את הספר "מוחו של אישי: החיפוש אחר האינדיאני ה'פראי' האחרון באמריקה" (Ishi's Brain: In Search of America's Last "Wild" Indian). בספרו מתעד סטארן את חיפושיו אחר שרידי היאהי, תוך שהוא מציג פרשנות על משמעותו של אישי לארצות הברית בעשור השני של המאה ה-20 ומשמעותו לצאצאי האינדיאנים כיום.
בנוסף לספרים האקדמיים, התפרסם גם רומן בשם "היאהי האחרון: רומן על אישי" (The Last Yahi: A Novel About Ishi, 2000), מאת לורנס הולקומב. תיאודורה קרובר עיבדה את ספרה הראשון גם למהדורה קצרה ופופולרית יותר, בדיונית בחלקה, בשם "אישי: האחרון בשבטו" (Ishi: Last of His Tribe, 1964), והספר עובד לסרט טלוויזיה.
סרט טלוויזיה נוסף שהופק היה סרט תיעודי בשם "אישי, היאהי האחרון" (Ishi: The Last Yahi, 1992), שזכה לפרסים. באותה שנה הופק סרט טלוויזיה נוסף בשם "האחרון בשבטו" (The Last of His Tribe), ובו כיכבו ג'ון ווייט, שגילם את דמותו של אלפרד קרובר, וגרהאם גרין, שגילם את דמותו של אישי. ווייט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן בטוב ביותר על משחקו בסרט זה. סרט שלישי על אישי היה הסרט התיעודי "בחיפוש אחר היסטוריה: אישי, האחרון מסוגו" (In Search of History: Ishi, the Last of His Kind, 1998). חייו של אישי זכו לתיעוד גם בתיאטרון, בהצגה שעלתה בסן פרנסיסקו ביולי 2008, שנקראה "אישי".
בצפון-מזרח קליפורניה מוגדר אזור טבע בראשיתי הנקרא "ערבת אישי" (The Ishi Wilderness). על פי ההערכה, באזור זה התגוררו אבות אבותיו של אישי. האזור מיועד לשימור במצבו הטבעי בפיקוח שירות היערות של ארצות הברית ולשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (Bureau of Land Management) של ארצות הברית. אחת החצרות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי נקראת "חצר אישי", על שמו.
אומנותו של אישי בעיבוד צור נחשבת לאחת הדוגמאות האחרונות של סיתות אבן מקורי בצפון אמריקה. העוסקים בעיבוד אבני צור מחקים את הטכניקות בהן השתמש אישי, והן נחשבות כ"אבן רוזטה" של ייצור כלי אבן.
קרובר וווטרמן הקליטו את אישי מדבר, שר ומספר סיפורים בלשון היאהי. אישי הוקלט על גבי גלילי שעווה, שעליהם הקליטו באותם ימים. בסך הכל הוקלטו 148 גלילי שעווה, שהם 5 שעות ו-41 דקות. ב-2010 בחרה ספריית הקונגרס להוסיף הקלטות אלה לרישום ההקלטות הלאומי, שבו נכללות הקלטות שיש להן חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית.
איי מטסו
איי מטסו (באנגלית: Matsu Islands; בסינית: 馬祖列島 ), רשמית איים אלה מוכרים כמחוז לינצ'יאנג Lienchiang County של הרפובליקה הסינית, טאיוואן, הם ארכיפלג של 36 איים ואיונים בים סין המזרחי הנשלט על ידי הרפובליקה של סין (ROC) שבסיסו בטאיוואן, ומיקומו סמוך לחוף הדרום-מזרחי של סין היבשתית (האי הקרוב ביותר ליבשת שבארכיפלג, נמצא במרחק 9 קילומטרים ממנה בלבד ). זהו המחוז הקטן ביותר מבחינת שטחו ואוכלוסייתו שבשליטת טאיוואן, כמו גם אחד משני המחוזות שהיו חלק ממחוז פוג'יין הסיני עד שנת 1949.
מחוז לינצ'יאנג היה חלק ממחוז של פוג'יין השלם, לפני חלוקתו בפועל ב-1949 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, שהביאה לכך שהחלק היבשתי של המחוז יישאר בשליטת הרפובליקה העממית של סין (PRC), בעוד שאיי מטסו נשארו בשליטת ה-ROC (הרפובליקנים הסינים).
השם
איי מטסו   נקראים על שם האי הראשי, נאנגאן  או (ננקאן). האי נאנגאן נקרא גם האי מטסו על שם המקדש הנמצא באי שאמור להיות אתר הקבורה של אלת הים הסינית בעלת השם הדומה בסינית 媽祖 (媽祖). מטסו הוא התעתוק (ה-WadeGiles-וייד-ג'יילס) של ההגייה ממנדרינית של שם האי.
שושלת יואן
סינים מפוג'יין וג'ג'יאנג החלו להגר לאיים במהלך שושלת יואן. רוב תושבי איי מטסו הגיעו ממחוז הוגואן (侯官) (צ'אנגל, פוג'יין). תעשיית הדיג ברשתות הפופולרית הקימה את הבסיס לפיתוח ההתיישבות באיי מטסו ולפיתוח תעשייתי של האזור במשך מאות שנים.
שושלת מינג
בתקופת שושלת מינג כמה אנשי צוות של ג'נג חה שהו זמנית באיים.
שושלת צ'ינג
במהלך שושלת צ'ינג המוקדמת, התאספו באיים פיראטים שגרמו לתושבים המקומיים לעזוב זמנית את האיים. בניגוד לטאיוואן ואיי ארכיפלג פנגחו, איי מטסו לא הועברו לידי האימפריה היפנית בהסכם שימונוסקי ב-1895. בשל מיקומו האסטרטגי של הארכיפלג לאורך נתיב השיט היחיד לתנועת התבלינים באזור, הבריטים הקימו את מגדלור דונג'יונג באי דונגין  בשנת 1912 כדי להקל על ניווט האניות באזור.
הרפובליקה של סין
ב-10 בספטמבר 1937, יפן כבשה את מחוזות בייגן ונאנגאן הסינים בסיוע הצבא הסיני הריפובליקני. האיים לא נכבשו על ידי חיילים יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה מכיוון שהם לא היו חשובים מבחינה צבאית. ב-15 באוגוסט 1945 היפנים נכנעו לאמריקאים במסגרת כניעת האימפריה היפנית וכל שטחי האימפריה כולל איי מטסו הועברו לשליטת האמריקאים.
כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית, בשנת 1949 המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) כבשה והשתלטה רק על סין היבשתית מידי המפלגה הלאומית הסינית (Kuomintang, KMT). המק"ס הקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC) ב-1 באוקטובר 1949, שכללה את ניהול מחוז ליאנג'יאנג של פוג'יין שביבשת בלבד. כוחות ה-KMT נסוגו מסין היבשתית לטאיוואן בסוף 1949, אך שמרו על חלק מהאיים של מחוז לינצ'יאנג (בהם נכללו, איי מטסו), וגם את רוב האיים במחוז ג'ינמן (קוומוי). ב-15 בדצמבר 1950, הוקמה הנפה האדמיניסטרטיבית מטסו (馬祖行政公署) של מחוז פוג'יין, ברפובליקה של סין הלאומית. שהותקפה ב-1950 וב-1951.
בתחילת יולי 1953 נסוגו לוחמי גרילה לאומניים סיניים מהאיים שבאזור האי שיאנג (Chihchutao) והאזור עבר לשליטת סין העממית. ביוני 1955, סין העממית ביצעה בנייה מסיבית של כבישים ומתקני צבא סביב האי Pingtan, שכללו דרכים המובילות לעמדות ארטילריה אפשריות ביבשת. העמדות שימשו כדי להגן על מיצר האייטן, שנחשב לאזור היערכות נוח לפעולות אמפיביות נגד איי מטסו. ביולי 1958, סין החלה לרכז כוחות מול איי ג'ינמן (קוומוי) ומאטסו (לינצ'יאנג) והחלה להפציץ אותם ב-23 באוגוסט, דבר שגרר למשבר מיצרי טאיוואן השני. ב-4 בספטמבר 1958 הודיעה סין על הגדלת מרחב המים הטריטוריאליים שלה ב-20 קילומטרים כדי לכלול את שני הארכיפלגים בתחומה הטריטוריאלי. מאוחר יותר באותו חודש, לאחר שיחות בין ארצות הברית לסין העממית בוורשה, פולין, סוכם על הפסקת אש והסטטוס קוו אושר מחדש.
הביטוי " קוומוי (ג'ינמן) ומטסו" הפך לחלק מהשיח הפוליטי האמריקאית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960. במהלך הוויכוחים, שני המועמדים לנשיאות, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון והסנאטור ג'ון פ. קנדי, התחייבו להשתמש בכוחות הצבא אמריקאי במידת הצורך כדי להגן על טאיוואן מפני פלישה של סין העממית. עם זאת, בעימות השני בין שני המועמדים, ב-7 באוקטובר 1960, שני המועמדים השמיעו דעות שונות לגבי השאלה האם יש להשתמש בכוחות אמריקאים גם כדי להגן על העמדות הקדמיות של טאיוואן, קומוי ומאטסו. הסנאטור קנדי הצהיר שהאיים האלה נמצאים במרחק של כ-9 ק"מ בלבד מול חופי סין ובמרחק של כ־170 קילומטרים מטאיוואן, הם בלתי ניתנים להגנה אסטרטגית וגם לא היו חיוניים להגנת טאיוואן. סגן הנשיא ניקסון טען כי מכיוון שקמוי ומאטסו נמצאים ב"אזור החירות", אין למסור אותם, עקרונית, לקומוניסטים.     [[קובץ:Nationalist_China_-_administrative_divisons._LOC_2007633622.jpg|ממוזער|250 פיקסלים |MA-TSU LIEH-TAO (איי מטסו) כוללים את: TUNG-YIN LIEH-TAO (דונגין), לאנג טאו (אי ליאנג), צ'אנג-הסו שאן (בייגן), מא-צו שאן (ננגן), PAI-CH 'ÜAN LIEH-TAO (ג'וגואנג)
"האיים שבידי הלאומנים ליד היבשת הסינית הם חלק ממחוז פוקיין, נכון לשנת 1962 הם נמצאו כעת תחת ממשל צבאי".]]
לאחר העימות השלישי ב-13 באוקטובר 1960, יועציו של קנדי שוחחו עם שר החוץ כריסטיאן הרטר ואמרו שקנדי שינה את עמדתו בסוגיית קווימוי ומטסו. כדי לא לתת לקומוניסטים את הרושם שארצות הברית לא תעמוד מאוחדת כנגד התוֹקפָּנוּת הסינית. ניקסון הצביע על השינוי בעמדתו של קנדי אך החליט לא ללחוץ על הנקודה בשל חשיבות תפקידה של ארצות הברית במצב המתוח מול סין העממית. סקרים של רפובליקנים ודמוקרטים הראו שקיימת תמיכה גורפת בעמדתו של ניקסון.
בשנת 1992 התחדש הממשל האזרחי העצמאי של מחוז ליאנצ'יאנג, זאת לאחר הפסקת הלוחמה הקרה עם סין העממית. ב-7 בנובמבר 1992 פורקה מפקדת החפ"ק (חדר פקוד קדמי) שפעלה להגנה על האיים. לאחר מכן, התגברה הבנייה המקומית. בשנת 1999, האיים הוגדרו כחלק ממנהלת אזור הנוף הלאומי של מטסו. בינואר 2001, החל מעבר סחורות, מטענים ונוסעים ישירות בין מטסו למחוז פוג'יין בסין העממית. לאחר 1 בינואר 2015, תיירים מסין היבשתית (העממית) יכלו להגיש ישירות בקשות להיתר יציאה וכניסה עם הגעתם לאיי מטסו. הפריבילגיה הזו חלה גם על איי פנגחו וג'ינמן, כאמצעי להגביר את התיירות באיים המרוחקים של טאיוואן. בדצמבר 2015, נפתח נתיב השיט Huangqi-Matsu.
גאוגרפיה
מבין איי מטסו האי דונג'ין הוא הצפוני ביותר והאי דונג'ו הוא הדרומי ביותר.
גאולוגיה
שטחי האיים מורכבים בעיקר מגרניט וסלע פלוטוני מתקופת היורה והקרטיקון.
אקלים
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באיים היא 18.6°C, כאשר הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת עומדת על 13°C. הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה עומדת על 29°C. הטמפרטורה היומית משתנה מאוד במהלך היום והלילה. באזור מתקיים אקלים ימי סובטרופי, המושפע מזרמי המונסון והאוקיינוס וממיקומם הגאוגרפי של האיים. למטסו ארבע עונות שנה: בחורף קר ורטוב, בקיץ ובאביב ערפילי ובסתיו מזג האוויר יציב בדרך כלל.
פוליטיקה וממשל
איי מטסו מנוהלים כמחוז לינצ'יאנג. בעיירת נאנגאן נמצאים מנהלת מחוז לינצ'יאנג ומועצת מחוז לינצ'יאנג. בראש המחוז עומד שופט, הנבחר כל ארבע שנים בבחירות מקומיות מטעם הרפובליקה הסינית של טאיוואן. החל מ-25 בדצמבר 2014, השופט המכהן הוא ליו צ'נג-יינג מטעם המפלגה הלאומית הסינית, קוומינטאנג.
חטיבות אדמיניסטרטיביות
מחוז לינצ'יאנג מחולק לארבע עיירות כפריות 22 כפרים ו-137 שכונות (鄰). מחוז לינצ'יאנג הוא המחוז היחיד בטאיוואן שאין בו ערים. מושב המחוז הוא בעיירה נאנגאן (ננקאן).
צבאי
איי מטסו מוגנים על ידי פיקוד ההגנה הצבאי של איי מטסו ROC.
מיצרי מטסו
מחוז לינצ'יאנג ההיסטורי כלל את שלושת העיירות הצפוניות של איי מטסו ואת האזור של מחוז ליאנג'יאנג שברפובליקה העממית של סין (PRC). איי ג'וגואנג (האיים הדרומיים ביותר, נקראו בעבר איי באיקוואן) היו חלק ממחוז צ'אנגל.
ספינות של מינהל משמר החופים של טאיוואן (CGA) התעמתו עם ספינות סיניות מסין העממית ליד איי מטסו כנגד חפירת חול לאורך חופי האיים. פעילות חפירה זו החלה בשנת 2018. מאז מרץ 2019, פורום לינצ'יאנג חוצה מיצר התחיל כפורום רשמי בין מחוז לינצ'יאנג של הרפובליקה של סין (טאיוואן) למחוז ליאנג'יאנג של הרפובליקה העממית של סין כדי לדון בעניינים הנוגעים לשני הצדדים.
אוכלוסייה
רוב התושבים המקומיים של איי מטסו הגיעו מצפון פוג'יין. חלק מאיי מטסו אינם מיושבים באופן קבוע. חלקם מיושבים על ידי חיילי חיל המצב מהכוחות המזוינים של הרפובליקה של סין ( ROC) המוצבים במחוז מאז תום מלחמת האזרחים הסינית ב-1949 ובמהלך משבר מיצרי טאיוואן הראשון והשני ב-1954 ו-1958 בהתאמה. בשל הצורך המיוחד של שירות חיילים במקום, מספר אנשי הצבא שהוצבו באיים גדל עם השנים לכמות אוכלוסייה חסרת תקדים במחוז. האוכלוסייה הגיעה לשיאה בשנת 1971 עם 17,088 נפשות. לאחר אותה תקופה של צמיחה גבוהה, כמות האוכלוסייה ירדה משנה לשנה עקב הצמיחה הכלכלית הדלה שגרמה להגירת בני נוער המונית עקב מחסור בהזדמנויות תעסוקה. החל משנת 2010 האוכלוסייה במחוז גדלה שוב בהדרגה כתוצאה מהגירה חיובית. כמות האוכלוסייה התייצבה גם בשל התחבורה המשופרת בין האי טאיוואן לאיי מטסו (באוויר ובים) וכן פרוקטי בנייה המוניים.
שפות
השפה המדוברת על ידי תושבי מטסו היא ניב מטסו, תת-דיאלקט של ניב פוז'ו, שהיא אחת מהשפות הסטטוטוריות באיי מטסו. סינית מנדרינית היא אחת השפות הרשמיות של מחוז לינצ'יאנג.
שמות נפוצים
צ'ן (陳) הוא שם המשפחה הנפוץ ביותר, ולאחר מכן לין (林), וואנג (王), טסאו (曹) וליו (劉).
אמונה
איי מטסו, אף על פי שהם נקראים על שם האלה מטסו, אלת הים הסינית, איי מטסו לא היו מקום הולדתה של האלה. על פי המסורת מקום הולדתה היה באי מייז'ו הנמצא דרומית מערבית מאיי מטסו בתחום סין העממית.
מקדש Matsu Nangan Tianhou (馬祖南竿天后宮), המוקדש לאלה, מכיל את הסרקופג של לין מווניאנג. מקדש זה פחות פופולרי מהמקדש באי מייז'ו.
רוב עולי הרגל הטאיוואנים בדרכם למייז'ו מתחילים את מסעם באיי מטסו מכיוון שהם נמצאים בטריטוריה של טאיוואן ודרכי ההגעה אליהם יותר נוחות (באוויר ובים) מאשר אפשרויות ההגעה לאי למייז'ו, שבשליטת סין העממית.
כלכלה
בשל מיקומם הרחוק של איי מטסו מבחינה גאוגרפית, עסקי הייצור של איי מטסו מעולם לא פותחו במלואם. התעשייה הבולטת ביותר באיי מטסו היא תעשיית ייצור היין במזקקת מטסו. בראשית המאה ה-21, התיירות הפכה לענף כלכלי חשוב בכלכלת האיים.
המסחר באיים מתמקד בעסקים קמעונאיים ובמסעדות לצריכת חיילי הצבא המוצבים בהם. מוצרי החקלאות באיי מטסו כוללים אורז, קני סוכר, צמח תה, תפוזים. מוצרים מהים, כגון דגים, צדפות ומדוזות. מוצרי הים מהווים גם ענף היצוא המסורתי והעיקרי של איי במטסו. עם זאת, שטחי הדיג מתדלדלים כתוצאה משימוש שרירותי בחומרי נפץ למטרות דייג על ידי סירות דיג מסין העממית, סמוך לחופי איי מטסו.
בחודש יולי 2012, תושבי איי מטסו הצביעו בעד הקמת בתי קזינו במחוז ובעד חוק משחקי המזל הסיניים במחוז, כדי לחזק את ענף התיירות באיים.
זיהום
באופן כללי, הסביבה של איי מטסו עדיין שמורה היטב מזיהום. מקור הזיהום העיקרי היא הפסולת ביתית והצבאית. יש חשש שהמחסור המתמשך במתקני ביוב מודרניים יביא לחלחול נוזלי הפסולת הביתית למי התהום.
תיירות
התיירות הפכה לענף קריטי בכלכלה המקומית. מנהלת מחוז לינצ'יאנג עושה מאמצים למשוך כמה שיותר מבקרים לאיי מטסו, במיוחד תיירים זרים. מרכז המבקרים של דונגין הוא מרכז המבקרים העיקרי בעיירה.
נאנגאן היא בירת איי מטסו והיא ידועה במנהרת הגרניט שלה ובמבצר הברזל. יש במנהרה שני נתיבים ראשיים המחוברים זה לזה.
מבצר הברזל ממוקם בצד הדרום מערבי של האי ננגן. האזור מאויים על ידי התקפות חיצוניות (סיניות) והברחות בלתי חוקית של סחורות. עם זאת, המבצר נבנה למטרות הגנה. הוא מצויד במספר עמדות מקלעים ומתקני מגורים. הוא פתוח לקהל הרחב. אף על פי שרוב הציוד הוסר מהאתר, האתר עצמו נותן תחושה חיה איך החיילים חיו בו.
באי מטסו ישנם 3 מוזיאונים הם כוללים את המוזיאון האקולוגי Matsu Blue Tears, מוזיאון התרבות העממית של ואת Ching-kuo היכל הזיכרון ומרכז הירידים של פארק הזיכרון של מטסו למלחמה ושלום.
טבע
מאז 1990, מנהלת המחוז מנהלת את מרכז הצפרות של איי מטסו, המתפרש על פני שמונה איים ואיונים בעיירות נאנגאן, בייגן וטונגין. הוא מכיל 30 מינים ב-15 סדרים, בעיקר של שחפים וטרנים. בשנת 2000, התגלו באיים ארבעה זוגות של שחפית סינית (Chinese crested tern) שנמצאת בסכנת הכחדה חמורה, שנחשבו בעבר כי הם נכחדו, מקננים באיי מטסו, דבר שהעניק לאיים חשיבות בשימור טבע עולמי.
מיני לווייתנאים שהפכו לנדירים לאורך חופי סין עדיין נוכחים באיי מטסו, כגון לווייתני עבשן קטלני, פוקניים במיוחד פוקנה הודית, נצפים לפעמים בסיורי צפייה בלווייתנים. הפוקנות באזור זה הם בדרך כלל קטנות יותר מתת-מינים אחרים, אזור איי מטסו הוא הגבול הצפוני עבור מני הפוקנות.
באוויר
בנאנגאן וגם לביגאן יש שדות תעופה. ב-Dongyin ו-Juguang (באי Xiju) ישנם רק מנחתי מסוקים הפועלים רק בחורף וניתנת עדיפות לתושבים המקומיים לטוס לנאנגאן.
בים
בשל העובדה ששדה התעופה הראשי של המחוז נמצא בנאנגאן, התחבורה בסירות היא צורת התחבורה העיקרית בין האיים שבמחוז.
ישנן שני קווי הפלגות במעבורת ליבשת סין. קו הפלגות אחד מגיע למחוז Mawei ,לעיר פוג'ואו בסין העממית. המעבורות בקו זה יוצאות מנמל פואו בעיירה נאנגאן. משך ההפלגה כ־90 דקות. הקו השני מגיע להואנגצ'י (黄岐镇) שבמחוז ליאנג'יאנג בסין העממית. קו הפלגות זה יוצא מהעיירה בייגן משך ההפלגה כ־20 דקות בלבד. בעיר דונגין נמצא נמל ז'ונגג'ו.
ביבשה
בשל גודלם של האיים, נסיעה בקטנוע היא הדרך האידיאלית להתנייד בין האיים המרכזיים כמו ננגאן וביגאן, למרות הגבעות התלולות. בשני האיים יש גם אוטובוסים רגילים ומוניות. באוקטובר 2019 הודיעה סין העממית על 'תוכניות ראשוניות' לבנות גשר המקשר בין פוג'ואו לאיי מטסו. המועצה לענייני היבשת של טאיוואן (MAC) הודיעה שהתוכניות לבניית הגשר נעשו באופן חד-צדדי על ידי פוג'יאו כחלק מהתוכניות של סין העממית לכבוש את טאיוואן ולחלק את החברה הטאיוואנית וכי הם לא רואים צורך בגשרים המקשרים בין מטסו או קינמן לסין.
דגל קטלוניה
דגל קטלוניה (קטלאנית Bandera de Catalunya) המכונה גם סניירה (La Senyera - הסימן) מבוסס על סמלם ההיסטורי של ממלכת אראגון ושל דוכסי ברצלונה, ובו ארבעה פסים מאוזנים בצבע אדום על רקע זהב. הדגל אומץ כדגלה של קטלוניה עם התחייה הלאומית הקטלאנית ב, וכיום מוסדר מעמדו בסעיף 8.1 לחלק המקדמי של חוקת קטלוניה, הקובע:
אסטלדה
החוגים הבדלניים בקטלוניה מניפים גרסה שונה של הדגל המכונה "אסטלדה" ("Estelades"). בדגל זה מופיע בצד שמאל של הדגל משולש כחול המוטען בכוכב מחומש לבן. הנפת דגל זה נתפסת בעיני ממשלת ספרד כעבירה על חוקת ספרד והמשטרה הספרדית מנהלת מאבק נגד הנפתו.
דגל זה ליווה את משאל העם על עצמאות קטלוניה שנערך באוקטובר 2017.
מידל איסט איירליינס
מידל איסט איירליינס (ערבית: طيران الشرق الأوسط ـ الخطوط الجوية اللبنانية, אנגלית: Middle East Airlines או MEA) היא חברת התעופה הלאומית של לבנון, ובסיסה בנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי שבביירות. היא טסה לכ-35 יעדים באסיה, המזרח התיכון, אירופה ואפריקה, ומציעה גם טיסות שכר. לחברת התעופה המזרח תיכונית יש גם הסכמי שיתוף פעולה עם כעשר חברות תעופה אחרות. צי המונה 19 מטוסים שלו כולל שתי מחלקות: מחלקת ארזים, המקבילה למחלקת עסקים, ומחלקת תיירים. בכמה שדות תעופה, לנוסעי מחלקת ארזים ונוסעים מתמידים נבחרים יש גישה לטרקלין חברת התעופה.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-31 במאי 1945 והחלה לטוס ב-1 בינואר 1946 בקו ביירות-ניקוסיה.
בשנת 2012 הצטרפה לברית חברות התעופה סקאיי טים בחסותה של אייר פראנס.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לספטמבר 2020:
עבר הבאיקל
עבר הבאיקל (ברוסית: Забайка́лье, "זבאיקליה") או דאוריה (ברוסית: Даурия) הוא חבל ארץ בחלקה המזרחי של רוסיה, מזרחית לימת באיקל, וחלקים קטנים ממנו נמצאים גם במונגוליה ובסין. שטחו הרוסי מחולק בין חבל עבר הבאיקל ורפובליקת בוריאטיה.
ב-2017 הוכרזו חלקים מהחבל ברוסיה ובמונגוליה, ובכללם שמורת הטבע הדאורית, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עוצבה
עוצבה היא יחידה צבאית המכילה את כל מרכיבי הכוח הצבאי שנדרש כדי לאפשר לו לפעול באופן עצמאי ולנהל מערכה. כלומר, בעוצבה יהיו כוחות שריון, חיל רגלים, הנדסה קרבית, תותחנים, מודיעין צבאי ולוגיסטיקה על כל מרכיביה.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל–אוקראינה
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה הוא ארגון ללא מטרות רווח הפועל על פי החקיקה הישראלית. מטרתה העיקרית של הלשכה היא פיתוח היחסים הבילטראליים בין מדינת ישראל לבין אוקראינה. במסגרת פעילותה, בין היתר, לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה פועלת במטרה לסייע בקידומה של הדיפלומטיה הציבורית וההסברה של מדינת ישראל בעולם.
היסטוריה
הלשכה המסחר ישראל-אוקראינה נוסדה לראשונה בשנת 1994 והייתה פעילה עד שנת 2009.
בשנת 2017 לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה חידשה את פעילותה ועברה תהליך ארגון מחדש, במסגרתו הוקמה ישות משפטית חדשה בתחילת שנת 2019. מטה הלשכה ממוקם בתל אביב.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה חברה בארגון הגג של לשכות המסחר הדו-לאומיות של מדינת ישראל.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה מהווה פלטפורמה מתכללת לקידום היחסים בילטרליים בין שתי המדינות. במסגרת פעילותה הלשכה מארגנת, מלווה ומשתתפת במספר רב של אירועי דגל הנוגעים לפיתוח היחסים בין שתי המדינות. בין אירועים אלה נמנים: ועידות וכנסים כלכליים, אירועי "שולחנות עגולים" עם גורמי ממשל והמגזר העסקי, סמינרים וימי עיון, אירוח משלחות ממשלתיות, דיפלומטיות ומסחריות מאוקראינה וארגון ומשלחות ישראליות לאוקראינה.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה היא היוזמת והמארגנת של אירוע הראשון מסוגו ביחסים הבילטראליים בין המדינות – ועידת השלטון המקומי ישראלי-אוקראיני, The Israeli-Ukrainian Muni Summit, שנערך בתל אביב בפברואר 2019.
הלשכה מאגדת תחתיה קשת רחבה של מומחים בתחומים שונים ומייעצת לגורמים ממשלתיים באוקראינה.
במאי 2019 התקיים ביקור רשמי של משלחת מטעם לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה בערים שונות בכל רחבי אוקראינה שמטרתו הייתה פיתוח שיתופי פעולה עם השלטון המקומי האוקראיני וכן קידום הקשרים המסחריים עם הקהילות העסקיות באזורים שונים במדינה. במהלך הביקור נערכו אירועי "שולחן עגול" עם הקהילה העסקית וגם נחתמו מזכרי שיתוף פעולה עם עיריות שונות באוקראינה.
בין מייסדי הלשכה נמנים:
יו"ר הלשכה - יבגני שולגין (מ-2019)
מנכ"ל הלשכה - ולד צ'רקסקי (מ-2019)
P-47 ת'נדרבולט
רפבליק P-47 ת'נדרבולט (אנגלית: Republic P-47 Thunderbolt; ברק, כונה בקיצור T-bolt או Jug, כד או קנקן), היה מטוס קרב מתוצרת ארצות הברית חד־מנועי מתוצרת ריפבליק אוויאיישן, מהבולטים במטוסי הקרב במלחמת העולם השנייה. המטוס המריא לראשונה בשנת 1941.
הת'נדרבולט היה מטוס קרב גדול ממדים, שהיה מצויד ב־8 מקלעים, ונשא פצצות במשקל מרבי של 1,100 ק"ג. מכלי דלק נתיקים הקנו לו טווח ארוך, אשר אפשר לו ללוות את המפציצים הכבדים בהפצצות על גרמניה ובחזרה. אף על פי שהיה גדול וכבד הוכיח את עצמו כמטוס קרב ומטוס תקיפה מוצלח.
15,636 מטוסי P-47 ת'נדרבולט מכל הדגמים יוצרו ושימשו בחילות אוויר שונים עד לסוף שנות ה־50 של המאה ה־20.
דגמי הניסוי
בשנת 1939 עבדו מהנדסי רפבליק על מטוס קרב קל המונע על ידי מנוע אליסון V-1710. החברה סימנה את המטוס כ־AP-10, ולאחר שחיל האוויר אימץ את הפרויקט סימונו השתנה ל־XP-47.
לאור לקחי המלחמה האווירית באירופה עד אז קבעו מומחים בשנת 1940 שהדגמים האחרים של רפבליק, P-43 ו־P-44, נחותים בהשוואה למטוסי הקרב הגרמנים. בשל כך נעשה ניסיון לשפר את ביצועיו של הדגם XP-47A אך ללא הועיל. ולבסוף שינה המהנדס הראשי של רפבליק, אלכסנדר קרטבלי, את העיצוב לחלוטין. הדגם החדש, XP-47B, היה כה שונה מקודמו עד כי הדגם XP-47A ננטש לגמרי.
XP-47B היה מורכב ברובו המוחלט ממתכת (למעט הגה הכיוון שהיה מכוסה בבד). הכנף הייתה אליפטית, בעלת שפת התקפה ישרה לאורכה ומוטה מעט לאחור. תא הטייס היה מרווח ומאובזר בשלל אביזרים לנוחות הטייס, כגון כיסא נוח ("כמו כורסה" כפי שהעיד טייס אלמוני) ומערכת אוורור. חופת המטוס נפתחה כלפי מעלה. תאי הדלק הראשיים והמשניים הורכבו מתחת לתא הטייס, והיו בעלי קיבולת של 1,155 ליטר.
המנוע הנבחר היה פראט אנד ויטני R-2800, מנוע כוכבי ולו 18 צילינדרים מסודרים בשתי שורות, שייצר 2,000 כוחות סוס (1,500 קילו־וואט). המדחף קבוע המהירות היה בקוטר 3.70 מטר. בתחילה תוכנן לכסות את אף המטוס בעזרת "פגוש" אווירודינמי, אך לאחר התרסקות מטוס הניסוי AP-4 עקב שריפת המנוע נזנח הרעיון, והותאם כיסוי שהשאיר פתח גדול בצורת קולר סוס בקדמתו, והוא אפשר זרימת אוויר למנוע, למערכות קירור השמן ולמערכת הקירור של מגדש הטורבו. גזי הפליטה של המנוע עברו דרך תעלות אל המגדש שהורכב בין תא הטייס לבין הזנב, מאחוריו הורכבה דלתית של צינור הפליטה שאפשר לגזי הפליטה לצאת בסוף התהליך. בכוח מלא הצינורות זהרו מן החום (בעיקר בקרבת המנוע) והמגדש סבב ב־18,000 סיבובים לדקה. הסעפת של מערכת מגדש הטורבו הייתה גדולה ומורכבת והצריכה גחון עמוק.
הכנפיים הורכבו גבוה יחסית בגחון המטוס ויצרו בעיה בהרכבת כני הנסע בשל הצורך להרחיק את להבי המדחף מהקרקע. במקום להרכיב כני נסע ארוכים ומורכבים הותקן מנגנון מכני המתארך טלסקופית ב־23 סנטימטר.
המטוס צויד בשמונה מקלעים בקליבר 12.7 מילימטר, ארבעה בכל כנף. אלה הותאמו כך שאפשר היה להצמיד אליהם ארגזי תחמושת של 350 כדור לכל מקלע. חימוש זה סיפק כוח אש כבד יחסית למטוסי קרב באותה תקופה. אומנם גם לבריטים היו מטוסי־קרב חמושים בשמונה מקלעים (הספיטפייר וההוריקן) ואף בשנים עשר (לטייפון) אך אלה היו בקוטר 7.7 מילימטר בלבד.
ה־XP-47B טס לראשונה ב־6 במאי 1941. למרות עשן קל שעלה מלוח השעונים (לאחר הטיסה התברר שאחד מצינורות השמן דלף) הראה המטוס ביצועים נאים – מהירות מקסימלית של 663 קמ"ש בגובה 7,864 מטר (25,800 רגל), ונסיקה מגובה פני הים ל־4,600 מטר (15,000 רגל) תוך 5 דקות. אב־טיפוס זה התרסק לבסוף בתאונה אווירית.
דגמי C ו־B
למרות ביצועיו המבטיחים של ה־XP-47B נמצאו כמה ליקויים שדרשו תיקון לקראת הייצור הסדרתי של המטוס. בשל נטייתו של מנגנון החופה להיתקע הותקנה חופת הזזה שהייתה פשוטה יותר מכנית. כתוצאה משינוי זה היה צורך לתכנן מחדש את תורן הרדיו (שמחזיק את חוט הרדיו) כדי לשמור על אורך החוט כך שאיכות האות ועוצמת השידור והקליטה לא ייפגעו, ולשם כך הוטה התורן קדימה.
ליקוי נוסף היה הקשתות של המצתים בגובה רב. הבעיה תוקנה בעזרת מערכת הצתה הפועלת באוויר דחוס. בגובה רב נטו משטחי ההיגוי לקפוא ולהיתקע, וכדי לפתור זאת הורכבו כל משטחי ההיגוי ממתכת. תושבת המנוע הגדולה הקשתה על הגישה לתושבת העזר האחורי, ליקוי שנפתר לבסוף בדגם C.
טייסים התלוננו על ביצועים ירודים בגובה נמוך בהשוואה לספיטפייר ולמסרשמיט Bf-109. במהירויות גבוהות הלחצים על משטחי ההיגוי הקשו על הטייסים לתמרן ואף הוגדרו כעודפים. לאחר שחיל האוויר של הצבא האמריקאי קיבל את מטוסיו הראשונים הם שיבצו אותם לניסויים, ובמהלכם נתגלה ליקוי חמור נוסף: כשל בזנב המטוס שגרם לאיבוד שליטה בזמן צלילה, והביא להתרסקותו של אחד המטוסים על טייסו. למרות תאונה זו הזמין חיל האוויר האמריקני עוד 600 יחידות של ה־P-47C, עם מבנה ומערכת הגאים משופרים.
ההבדלים בין דגם B ו־C היו קטנים וכללו משטחי היגוי מחוזקים, מגדש משופר, ותורן רדיו קטן יותר. לאחר ייצור ראשוני של דגם זה התחיל הייצור של דגם C-1 שכלל גוף שהוארך ב־33 סנטימטרים ותושבת מנוע משופרת שאפשרה גישה פשוטה יותר לבית המנוע ולמערכות העזר באף המטוס. שיפורים נוספים כללו צינורות פליטה משופרים למערכות קירור שמן ותיקונים למערכת הבלמים, כני הנסע והמערכות החשמליות. כמו כן ווסתו ערכי השליטה על הגאי הגובה והכיוון לערכים יעילים יותר. בדגם C-2 הותקנה גם נקודת נשיאה בגחון כדי לאפשר נשיאה של פצצה של עד 227 ק"ג (500 ליברות) או מכל נתיק של 758 ליטר (200 גלון). דגם ה־C הסופי היה C-5 שכלל אנטנה חדשה (אנטנת שוט) מנוע R-2800-59 ולו הזרקת מים־מתנול בעל כוח חירום של 2,300 כוח־סוס (1,716 קילו־וואט). באמצעות מכלים נתיקים דחוסים המטוס היה מסוגל לבצע משימות ממושכות.
דגמי D ו־G
הגרסה המוצלחת של הת'נדרבולט, דגם D, יוצרה במספרים גדולים. 12,602 יחידות יוצרו ונמסרו לשירות. הדגם חולק לתתי־דגמים שונים.
הדגמים D-1 עד D-10, D-6 ו־D-11 כללו שיפורים, כגון הוספת מדפים בכיסוי המנוע, שאפשרו זרימת אוויר לקירור המנוע ומניעת התחממות יתר, שיפור במערכות הדלק, השמן וההידראוליקה. בנוסף הותקנו אמצעי מיגון לטייס.
דגם D-15 יוצר עקב הדרישה להגדלת הטווח של המטוס, ועל כן הוגדלו בו המכלים הפנימיים ל־1,421 ליטר, והותאמו נקודות נשיאה בכנפיים לנשיאת מכלי דלק נתיקים. בסך הכל היה המטוס מסוגל לשאת עד שלושה מכלים נתיקים. הטווח המוגדל אפשר למטוס ללוות את מטוסי ההפצצה לכל אורך משימתם לעומק גרמניה ובחזרה.
למטוס הותאמו מכלים מיוחדים העשויים מנייר מצופה בפלסטיק. אומנם מכלים אלו לא היו מסוגלים לשאת דלק לזמן רב משום שהם אוכלו על ידי הדלק, אך זמן השהייה הספיק למשימה אחת. לאחר ניתוק המכלים הם לא יכלו לשמש את האויב אפילו בתור חומר לתעשייה, שכן המכל היה מתנפץ בקלות ולא היה מורכב מחומרים נחוצים. עם זאת מכלים אלו היו בעייתיים בעת הנחיתה, שכן הייתה סכנה מתמדת שהם יתנפצו והדלק יבער. בעיה זו דרשה ניתוק מכלים לפני הנחיתה במקום מוגדר מראש, וגרמה לבזבוז של דלק מטוסים.
הדגמים D-22, D-20, P-47D-16 ו־D-23 היו דומים לדגם D-15, אך כללו שיפורים במערכת הדלק ובתת־מערכות המנוע. החופה הייתה ניתנת להשלכה עם שימשה ממוגנת. החל מבלוק 22 הוחלף המדחף בגדול יותר. המדחף המוגדל יצר בעיה כיוון שבהמראה הטייס היה צריך לשמור על זנב נמוך מעל המסלול כדי למנוע פגיעה של המדחף באדמה עד להמראה עצמה. בנחיתה הטייסים היו צריכים להיות זהירים מאוד שכן הצפה לא נכונה הייתה מביאה לפגיעת המדחף במסלול ושבירתו. בעיה זאת נפתרה על ידי החלפת המנגנון הטלסקופי המכני בכני הנסע, במנגנון חשמלי שאפשר פתיחה ארוכה יותר.
החופה המורכבת על הת'נדרבולט הייתה מחוברת לגיבנת בגוף המטוס. צורת מבנה זאת אפשרה ראות לאחור מוגבלת, אך פתרון בריטי בצורת חופה שכונתה "כיסוי מלקום" (כמו אצל מטוסי הספיטפייר) אפשר ראות טובה יותר והורכב במעט מטוסי P-47 בדגמי C ו־D. פתרון בריטי שני שנוצל במטוס היה חופת הבועה (כמו בדגם D של הP-51 מוסטנג) שאפשרה ראות מצוינת לכל הכיוונים אך דרשה ביצוע שינויים במבנה המטוס. הת'נדרבולט הראשון שהותאם לשאת את החופה החדשה היה מבלוק D-5 וסומן מחדש P-47K. מטוס מדגם ישן יותר הותאם גם הוא לשאת את החופה וסומן XP-47N. לאחר השלמת פיתוח והתאמת המבנה, סומן הדגם החדש D-25 והוחל בייצור המוני. דגמים דומים בעלי חופת בועה שיצאו היו מבלוקים 26, 27, 28 ו־30 שכללו גם שיפורים במערכות המנוע, מכלים פנימיים ולהם קיבולת מוגדלת ומדפים ליציאה מצלילה. כל הדגמים האלה סבלו מאי־יציבות קלה בציר הסבסוב שנגרמה מהסרת הגיבנת; בדגם D-40 הותקן סנפיר קטן לאורך הזנב שהשתלב במייצב הכיוון פתר תיקן את הבעיה. הסנפיר הורכב גם על כל הדגמים הישנים יותר.
אפילו שני מפעלים העובדים בתפוסה מלאה לא הצליחו לספק את הדרישה למטוסי ת'נדרבולט, לכן ניתן רישיון ייצור למפעל קרטיס. המטוסים שיצאו מהמפעל שלהם סומנו P-47G בתוספת הסימון CU כדי להבדיל אותם משאר המטוסים. ה־P-47G היה העתק מדויק של ה־C, וכל הבלוקים של המטוסים היו העתקים מדויקים של דגמי C ו־D השונים. רוב המטוסים שיוצרו בקרטיס יועדו בתחילה לטייסות אימון ולכן פותח דגם דו מושבי ה־TP-47G שלא נכנס לייצור, אבל דגמים יותר ישנים של הג'אג הוסבו לתצורה זאת. בסך הכל ייצרו קרטיס 354 יחידות של המטוס.
XP-47H / XP-47J
רפבליק ניסו לקדם ולשפר את P-47 ותכננו דגם שסומן XP-47H; התכנון כלל החלפת המנוע הרדיאלי למנוע טורי: קרייזלר IV-2220-11 בתצורת V הפוכה. אך מנוע טורי בגודל כזה הוכח כלא יעיל. ניסיון נוסף לשפר את הת'נדרבולט היה XP-47J שתוכנן בתגובה לדרישה של הצבא לשיפור ניכר בביצועי המטוס. המטוס שתוכנן כלל כיסוי מיוחד למנוע הרדיאלי, מערכת צינון נוזלי ושיפורים נוספים. המנוע סיפק 2,800 כוח סוס (2,090 קילו־וואט) בכוח חירום. בטיסות הניסוי הגיע המטוס למהירות 813 קמ"ש ובכך הפך לאחד ממטוסי הבוכנה המהירים ביותר.
P-47M
דגם M היה ניסיון קונבנציונלי יותר לשפר את ביצועי המטוס כדי להתאימם נגד מטוסי הסילון הגרמנים וטילי ה־V-1. השיפורים כללו בין השאר מנוע R-2800-57 משופר ומגדש GE CH־5. המטוס יוצר בכמות מוגבלת של 130, כלומר כנף אחת (3 או 4 טייסות). הדגם סבל מבעיות מבנה בשל השיפור המנוע המוגזם: המנועים לא יכלו להגיע לטמפרטורות עבודה ובשל כך גם לא לכוח עבודה מלא; והמנוע היה משתנק מכל מיני סיבות: לעיתים רתמות למערכת המצתים הייתה נקרעת בגובה רב, עקב כך היה מתנתק הקשר בין המגנטו (שהופך את פעולת המנוע למתח חשמלי לטובת מערכת ההצתה) לדסטריבוטור (שמנתב מתח למצתים). כשלים בדיאפרגמות של שסתומי הקרבורטור היו אחד הגורמים להשתנקויות. מכלי שמן מנופצים ומנועים תקולים נמצאו לאחר ששהו זמן רב באריזות שלא מספקות הגנה מספקת נגד שיתוך.
כל המטוסים סופחו לכנף קרב 56 והיו אחראיים לארבע ההפלות של מטוסי סילון.
P-47N
דגם N היה הדגם האחרון של הת'נדרבולט, ויוצר כדי לספק את הדרישה של מטוס ליווי שיוכל ללוות את מטוסי ה־B-29 מעל יפן. לדגם פותחו כנפיים מרובעות חדשות בעלות מכלי דלק פנימיים, ובעזרת שיפור זה היה המטוס מסוגל לטוס לטווח של 3,000 ק"מ לעומק יפן. סך הכל נבנו 1,816 יחידות. בסוף השירות כל יחידה עלתה 83,000 דולרים אמריקאים.
השירות בצבא ארצות הברית
בשלהי שנת 1942 פרסה הכנף הראשונה המצוידת ב־P-47-C לאנגליה, וסופחה לחיל האוויר השמיני. שתי כנפות נוספות בחיל החלו להסב לת'נדרבולט בין 1941–1943.
הגיחה המבצעית הראשונה אירעה ב־10 במרץ 1943 ונחלה אכזבה בשל תקלות במכשור הקשר. למטוסים התאימו מכשירי קשר בריטיים והטיסות המבצעיות חודשו באפריל של אותה שנה. ב־15 באפריל נרשמה ההפלה הראשונה, ובאוגוסט בוצעה משימת הליווי הראשונה, לתמיכה בכוח משימה המורכב ממאות מטוסי B-17; אך בשל הטווח המוגבל ללא המכלים הנתיקים היה המטוס מסוגל לתת חיפוי רק בחדירה ובחזרה מההפצצה בשתי גיחות שונות. במהלך המשימה השיגו המטוסים 19 הפלות וספגו 3 אבדות.
לאחר התאמת מכלים נתיקים בנפח 284 ליטר יכול היה הת'נדרבולט להגיע לראשונה לגבולות גרמניה תוך ליווי המפציצים. בליווי המפציצים היו טייסי ה־P-47 עושים שימוש בטקטיקת לחימה של טיסה בגובה של כקילומטר מעל מבני המפציצים וצלילה במהירות גבוהה על מטוסי האויב המנסים ליירטם. במרץ 1944 הראו המטוסים יכולת ללוות את המפציצים לכל אורך הגיחה לברלין וחזרה ובשל כך הצטמצמו אבדות המפציצים ממטוסי אויב בצורה דרסטית. עם זאת, באותה השנה נכנסו לשירות באירופה מטוסי ה־P-51 מוסטנג הראשונים והחליפו את הת'נדרבולט במשימות הליווי.
בשירות חיל האוויר התשיעי
חיל האוויר התשיעי הוקם בבריטניה כדי לתמוך במאמץ הקרקעי (כמפציצים טקטיים) כחלק מתוכנית הפלישה לנורמנדי, אך עד ליום הפלישה עצמו טסו מטוסי הת'נדרבולט בשירותו כליווי מפציצים. יכולתו של המטוס לשאת 1,100 קילוגרם של חימוש ויכולת השרידות המשמעותית שלו, אפשרו לו להיות מטוס התקיפה הבולט של הכוחות האמריקאיים.