cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בראנסק
בראנסק (בפולנית: Brańsk; בפי יהודי העיירה: בריינסק) היא עיירה במחוז ביילסק פודלסקי שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
בשנת 1264 נערך ביישוב קרב בין דוכסות קרקוב ובין היוטבינגים. בשנת 1493 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי אלכסנדר יגיילו.
יהודי בריינסק
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בבריינסק כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר מרשת תרבות ותלמוד תורה. בקיץ 1937 נערך ביהודי העיירה פוגרום, בו נפגעו כ-100 יהודים.
ב-11 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לבריינסק, אך נסוגו ממנה כעבור שבועיים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב. בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, והולאמו עסקי תושביה. ב-25 ביוני 1941 נכבשה בראנסק בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודיה לעבודות כפייה, תוך הקמת יודנרט וחיוב היהודים בענידת טלאי צהוב.
ביולי 1941 הוקם בעיירה גטו, אשר גודר לקראת סוף השנה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים. בעקבות ידיעות שהגיעו ליושבי הגטו על השמדת יהודי הסביבה, נמלטו ממנו כ-800 יהודים. חלקם הצטרפו לפרטיזנים, וחלקם נתפסו, או שבו לגטו.
בתחילת נובמבר 1942 נערכה בגטו אקציה, בה גורשו יושביו לגטו ביאליסטוק, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מספר יהודים מהגטו הצליחו להימלט ליערות בזמן האקציה.
כ-70 יהודים שהסתתרו בבונקרים בגטו ונתפסו, נרצחו בידי הגרמנים בבית העלמין היהודי בעיירה.
רבני בריינסק
חלק מרבני בריינסק התפרסמו בעולם היהודי:
עדה
{{פירושונים|* עדה (אנתרופולוגיה) – חלק אוכלוסייה בעל מאפיינים ייחודיים
ראו גם
}}
ג'יין מארפל
ג'יין מארפל (באנגלית: Jane Marple), המוכרת גם בשם "גברת מארפל", היא בלשית, דמות ספרותית באחדים מספריה של אגתה כריסטי. גברת מארפל מופיעה במותחנים רבים, שהראשון שבהם היה "רצח בבית הכומר" והאחרון "רצח באישון הלילה".
ג'יין מארפל היא קשישה בריטית, רווקה זקנה, שהופעתה החיצונית מטעה, משום שאיננה נראית שונה מכל קשישה כפרית מצויה, אך שכלה חריף ושנון. היא פותרת תעלומות בשקט וביעילות, בדומה לדמות ספרותית אחרת פרי עטה של אגתה כריסטי הבלש הבלגי הרקול פוארו.
גברת מארפל מתגוררת בכפר קטן ושקט, שמעשי פשע ופרשיות אפלות מתרחשים בו, למרבה ההפתעה, ומגיעים לידיעתה. גם היא, כפוארו, מסייעת בידי המשטרה לפתור את התעלומות. ייחודם של פוארו ושל הגברת מארפל הוא באמונתם העמוקה, שבכוח הניתוח ההגיוני, המסודר והקפדני ובעזרת הכרת הטבע האנושי ניתן לפתור כל "חידה" בלשית ואין צורך לבלש להתרוצץ ככלב ציד בעקבות טרפו.
בניגוד לטיפולה בהרקול פוארו, לא ראתה אגתה כריסטי לנכון לסיים את חייה של גברת מארפל (הקריירה של פוארו, יחד עם חייו, באו אל קצם בספר "מסך המוות"), אך הספר האחרון שעסק בבלשית הקשישה (רצח באישון הלילה) היה המפתיע ביותר. הוא נכתב כשלושים שנה לפני מותה של אגתה כריסטי, אך זו גנזה את הספר בכספת, כשם שעשתה עם ספרה על הרקול פוארו "מסך המוות", בגלל רצונה שספרים אלו יהיו החותמים את קריירת גיבורם.
שחקניות שגילמו את דמותה של מיס מארפל היו מרגרט רתרפורד בסדרת סרטים (הכוללים 5 סרטים; בשנים 1965-1961), אנג'לה לאנסברי בסרט "מראה סדוקה" (משנת 1980), הלן הייז, ג'ואן היקסון בסדרת טלוויזיה בשנים 1984 עד 1992, ג'רלדין מקיואן וג'וליה מקנזי בסדרה "מארפל" בשנים (6 עונות; בשנים 2013-2004).
שמואל בנימין דנציג
שמואל בנימין בן מרדכי דנציג (בהונגרית:Danzig Samu, בגרמנית ורומנית :Samuel Beniamin Danzig; 12 בנובמבר 1873 - 1944) היה רב ופעיל ציוני דתי שפעל בחבל מרמורש תחת השלטון הונגרי במסגרת אוסטרו-הונגריה, ואחר כך ברומניה. החל מ-1906 עמד בראש הקהילה החסידית הידועה כקהילה ה"ספרדית" בעיר סיגט, שאימצה בהמשך רוח משכילית. קהילה זו פקדה את בית הכנסת "ויז'ניצר קלויז". דנציג היה אחד מראשי תנועת המזרחי באזור. אחרי סיפוחה מחדש של צפון טרנסילבניה להונגריה ב-1940 נספה בשנת 1944 בשואת יהדות הונגריה.
ביוגרפיה
שמואל בנימין דנציג נולד ב-1873 בעיירה וצ'ה, בסלובקיה, אז ואגווצ'ה בממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, במשפחת הרב מרכוס מרדכי דנציג, רב העיירה, ואשתו - חנה (האני) דנציג לבית קירץ. הוא למד בישיבת פרשבורג בברטיסלבה אצל הרב שמחה בונם סופר "שבט סופר" ואחר כך בפרנקפורט דמיין בישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של עדת ישורון. במקביל למד לתואר דוקטור במוסד אקדמי בפרנקפורט על נהר מיין. בשנת 1906 נבחר לרב הקהילה החסידית ה"ספרדית" של שומרי תורה משכילים, שקמה בעיר סיגט מסביב לבית הכנסת "ויז'ניצר קלויז". הוא נהג לדרוש בשפות הונגרית וגרמנית, ובימי חג בעיקר בגרמנית. דרישותיו בשבת שובה ובשבת הגדול משכו קהל רב. זכה להכרה מצד האדמו"ר מוויז'ניץ משושלת הגר, דבר שעורר מחאות בקרב חסידי סאטמר שעמדו בראש רבנות סיגט. הרב ד"ר דנציג נמנה עם מנהיגי תנועת המזרחי בסיגט וצפון טרנסילבניה והשתתף בקונגרס הציוני ב-1907, כמו כן, השתתף בכנסים ציוניים נוספים ובכנסים של הקונגרס היהודי העולמי. כמנהיג ציוני העיר אירח בסיגט את הרב מאיר בר-אילן שהשתתף בכנס ראשון של ציוני האזור. ניהל את קהילתו למשך 38 שנה, וכנציג היהודים, היה חבר במועצת העיר. כמו כן עמד בראש שלוחת הג'וינט המקומית. היה מעורה בחיי העיר ויחד עם שאר העדות, תרם, בין היתר, לבנייה ב-1913 של היכל התרבות של סיגט. בשנת 1940 בעקבות תכתיב וינה סופחה העיר סיגט בחזרה להונגריה. ב-1944 היהודים רוכזו בגטו והרב דנציג התמנה בראש מועצת הגטו. יחד עם רוב יהודי סיגט נשלח למותו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
חייו הפרטיים
הרב דנציג היה נשוי לרוז'י (שושנה) לבית קראוס ונולדו להם חמשה ילדים: יוצי, אוטי, הילל אימרה, טיבור-יונתן ופסי. אחד מבניו, הלל דנציג, היה עיתונאי וסופר ופעיל ציוני (מפא"י) שעלה לישראל וכתב בהונגרית ובעברית. בנו השני, הרופא טיבור יונתן דנציג, גויס בשלהי שנת 1942 לעבודת כפייה בצבא ההונגרי באוקראינה ונספה בינואר 1943
לקריאה נוספת
עמ' 126–127
ז'אן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סולטאן עות'מאני
הסולטאן העות'מאני, או פאדישאה (טורקית Osmanlı padişahı), היה שליטה של האימפריה העות'מאנית (פרט לשלושת שליטיה הראשונים - עות'מאן הראשון, אורהן הראשון ומוראט הראשון - שנקראו ביי (Bey)). סולטאן הוא תואר של שליט מוסלמי בעל משמעות דתית ומוסרית המוגדרות בקוראן, והסולטאנים העות'מאנים נטלו לעצמם את התואר חליף ב-1517; אך למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן, שפעל בכל תחומי האימפריה, לבין הח'ליפה, שהיה בעל תפקיד דתי בעיקר. דמות הסולטאן באימפריה העות'מאנית הייתה אוטוריטטיבית ומרכזית, והוא שימש כשליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות.
תפקידי הסולטאן וכוחו
בראש מערכת האימפריה העות'מאנית עמד השליט, הסולטאן, ובני משפחתו מ"בית עות'מאן". השושלת העות'מאנית שלטה למעלה משש מאות שנה ברציפות והעניקה את שמה לאימפריה. החל מהמאה ה-15 היה הסולטאן שליט אבסולוטי, ומעמדו ושלטונו התבססו על כוח בלבד. תפקידו היה לנהל את המדינה ואת המועצה האימפריאלית ולהוביל את הלוחמים בקרבות. הוא היה מוגבל אך ורק על ידי חוקי השריעה החלים על כל מוסלמי. הסולטאן יכול היה להחליט על שלום ומלחמה, למנות בכירים במערכת הבירוקרטית והדתית, לחוקק חוקים שאינם נוגדים את השריעה (קאנון) ולהוציא פירמנים בנושאים שונים. בנוסף החזיק הסולטאן ברוב אדמות המדינה (מירי) והיה זכאי לקבל מס של חמישית מכל שלל מלחמה לאוצרו הפרטי.
עד לתחילת המאה ה-17 בדרך כלל ירש את השליט אחד מבניו, דבר שהוביל לרצח בין אחים, חיסולי סולטאנים ומרידות בשלטון. הסולטאן חי במרכזו של משק בית שכלל את נשות ההרמון ואת שומריהן, משרתים אישיים, גננים ושומרי הארמון. האידאולוגיה העות'מאנית הדגישה את בלבדיות היחסים בין השליט לבין נתיניו. הסולטאן ייצג כוח מוחלט ורבים ממשרתיו היו באופן טכני עבדיו, למרות שהחזיקו בידיהם עוצמה רבה. עובדה זו הקנתה לו עוצמה רבה שכן אם רצה בכך יכול היה להוציא להורג גם את הבכירים ביותר באימפריה מבלי שהדבר יגונה על ידי אנשי הדת. מלאכתם העיקרית של הסולטאנים הייתה להגן על הקהילה האסלאמית כנגד העולם החיצון ולשמור על הצדק בתוך החברה המוסלמית. הסולטאן היה ראש הרשות המבצעת, האזרחית והצבאית של המדינה.
ירושה
למרות שלסולטאנים היו בנים ובנות, רק הבנים היו יורשים בכוח לכס הסולטנות. בין בני הסולטן התנהל לא פעם מאבק אלים על הירושה, והבן שידו הייתה על העליונה זכה בשלטון בשל כך ולא מכוח חוק. היה עיקרון מנחה אחד - האימפריה לא תחולק והשלטון לא יתחלק בין כמה יורשים, וזאת על מנת לשמור על אחדות האימפריה. עד המאה ה-16 רבים מן הסולטאנים נקטו במדיניות של רצח אחיהם כדי לשמור על כס הסולטנות ועל יציבות השלטון. מימי סולימאן המפואר, נהגו הסולטאנים להסתגר בארמונם גם לאחר עלייתם לשלטון. המועמדים לירושה לא היו נשלחים עוד לפרובינציות כדי לגדול כלוחמים, אלא הוחזקו בתוך הארמון בפיקוחן של הנשים, במקום שכונה קפס, או "הכלוב". למרות הכינוי, היה זה מתחם מחייה נוח ("כלוב זהב"), שניתק את המועמדים מן העולם החיצוני. החסרון בשיטה זו היה שהיא לא הכינה את הסולטאנים לקראת אתגרים שלטוניים ולא הכשירה אותם לתפקידם. השיטה "האבולוציונית" הופסקה, היורשים לא נאלצו לפלס את דרכם אל כס השלטון, וכתוצאה מכך הומלכו סולטאנים חלשים יותר. בתקופה שבין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17, תקופה המכונה "סולטנות הנשים", כאשר הנשים של ההרמון הקיסרי של האימפריה העות'מאנית השפיעו רבות על הפוליטיקה, על ענייני מדינה ועל הסולטאן העות'מאני, החל מתקופת שלטונו של סולימאן הראשון ("המפואר") עד סוף תקופתו של מהמט הרביעי.
הסולטאן והדת
כח'ליף, נחשב הסולטאן העות'מאני למגן האסלאם והמקומות הקדושים, והיה מופקד על ארגון ועל הובלת העלייה השנתית לרגל למכה, החג'. חובתו הבסיסית של שליט מוסלמי, אשר חיזקה את בריתו עם האוכלוסייה המוסלמית, הייתה לתמוך בשריעה, החוק הדתי של האסלאם. הסולטאנים העות'מאניים העניקו לשריעה מידה רבה של תוקף, ואף ניסו להפוך אותה לחוקה ולהעניק לה את מלוא ההכרה והסמכות, כדי שהמערכת המשפטית תפעל על פיה. הכתרת סולטאן חדש הייתה מאורע חשוב, ולוותה בשני טקסים עיקריים: הושבה, בטקס זה נשבע הסולטאן אמונים; וחגירת החרב, טקס בעל אופי דתי שהתקיים במקום קדוש למוסלמים ובמהלכו נחגרה חרב עות'מאן למותנו של הסולטאן בידי שייח'.
שלטון ומיעוטים
באימפריה העות'מאנית עמדו בתוקף חוקי השריעה הדתיים והחוק העות'מאני החילוני. המשפט הציבורי התבסס על צווים חילוניים של הסולטאן שנקראו פירמנים ואשר קובצו לקאנון. הקהילות הנוצריות והיהודיות נהנו ממעמד מיוחד, והן היו רשאיות למנות מערכות משפט משלהן שעסקו בענייני אישות. במאה ה-16 החזיקו יהודים בתפקידים בכירים בשירות האוצר ובתחום הבנקאות, אולם נוצרים ויהודים לא התקבלו למשרות שלטוניות בחסות הסולטאנים. ד'ימי, הכינוי שניתן לבני הדתות המונותאסיטיות במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, הוענק גם ליהודים ולנוצרים באימפריה העות'מאנית, והם קיימו את אמונתם במקביל לאיסורים ולמגבלות שהבדילו אותם מן האוכלוסייה המוסלמית.
יהודים באיסטנבול וקרבתם לשלטון
שלושת הקריטריונים העיקריים אשר קבעו את מעמדו החברתי של יהודי באיסטנבול במאה ה-15 וה-16 היו קשריו בחצר העות'מאנית, עושרו ומקומו בקהילה היהודית. מי שהצליח להתקרב אל מרכז הכוח שהוחזק בידי פקידיו של הסולטאן, צבר כסף והשפעה. מנהיג הקהילה היהודית היה מקורב לחצר הסולטאן ומקרבה זו ינק את כוחו בקרב היהודים, אגב מספר מגבלות שנבעו ממבנה הקהילה היהודית. הידע אודות הקשרים בין היהודים לסולטאן עולה מכתביו של רבי משה אל-מוזנינו שהשאיר תיאורים מפורטים של חיי היומיום של הקהילה היהודית באיסטנבול בתקופת הסולטאן סלים השני. בין היתר רכשו היהודים את השפעתם בחצר הסולטאן בדרך של הענקת שירותים מקצועיים: הם שמשו כרופאים אישיים שליוו את הסולטאנים בחצר ובמהלך מערכות צבאיות, מילאו תפקידים בעלי אופי דיפלומטי, עסקו בענייניה הפיננסיים של המדינה ופעמים היו גם אנשי אמונם של הסולטאנים.
רבי משה קפשאלי שהיה הרב הראשי ליהודי איסטנבול והוכר על ידי הסולטאנים מהמט השני ובאיזיט השני, כסמכות התורנית העליונה בכל האימפריה העות'מאנית, נהנה מגישה חופשית לארמון הסולטאן, והצליח לפתור בעיות שהתעוררו בין היהודים והשלטון. יעקב חכים ביסס את קשריו אל חצר הסולטאן החל בכיבוש קונסטנטינופול. הוא תיפקד כרופאו של הסולטאן מוראט השני ושירת את בנו מהמט השני עד יום מותו ב-1481. הוא שימש גם כיועץ פיננסי, מתורגמן ויועץ כללי. בנוסף לכך הוא ליווה את הסולטאן בכל פעולה צבאית. הוא ניהל קשרים עם דיפלומטים איטלקים באיסטנבול, ובארכיון ונציאני הוא נזכר כמעורב בניסיונות להרוג את הסולטאן, וייתכן ותיפקד כסוכן כפול.
גיימר
הכינוי משמש במיוחד לחובבי משחקים אשר מבלים זמן רב במשחק, בדיון עם חברים או בקריאה על משחקים.
היבטים קוגניטיביים
במחקר מ-2009 נמצא שלגיימרים יש מספר יכולות קוגניטיביות אשר מפותחות יותר בהשוואה לאוכלוסייה הכללית. ההעצמה של משאבי הקשב מאפשרת לשחקנים להשיג זמני תגובה מהירים יותר ללא פגיעה ברמת הדיוק של הפעולות הנדרשות להם במהלך המשחק. אפקט זה בא לידי ביטוי בטווח רחב של גילים, מתלמידי בית ספר ועד לגילֵי הבגרות.
שיאים עולמיים
גיימרים מסוימים מתמחים באספנות. למייקל תומאסון האמריקני שיא גינס של אוסף משחקי הווידאו הגדול בעולם. מדובר בכ-11 אלף משחקים ששווים מוערך בכ-4 מיליון שקלים. עם זאת, לא כל המשחקים באיכות הטובה ביותר.
בשנת 2012 אחד הגיימרים האוסטרלים, אוקן קיאה, עמד במשימה ושיחק במשך 135 שעות רצופות, אם כי היה תשוש. עורכי ספר השיאים של גינס אינם מעוניינים כי גיימרים יקריבו את בריאותם כדי לעמוד באתגרי הכניסה לספר השיאים וקבעו כללים ברורים כמו: חובה לצאת להפסקה בת 10 דק' כל שעה, לצאת לאכול לשתות ולישון.
עבור אחרים, חוויית המשחק של עשרות שעות רצופות הסתיימה באופן הרבה פחות סימפתי. בשנת 2011 צעיר בן 19, תלמיד קולג' מצטיין, התמוטט ונפטר אחרי ששיחק במשך 12 שעות רצופות במשחק יריות מקוון.
עבור משחקים מסוימים המשוחקים על ידי משתמשים מכל העולם, מתקיימות תחרויות רשמיות וקיימות אף קבוצות וליגות, עד לרמה שבה משחק המחשב הוא ענף ספורט כמו כל ענף אחר. למשל המשחק Leauge of Legends שאותו משחקים ברמה גבוהה בקוריאה הדרומית ובכל העולם.
קהילות מקוונות
עם התפתחות האינטרנט התפתחו הגיימרים והקימו קהילות מקוונות באתרים ייעודיים כדי לעסוק בתחביבם, תוך שימוש ברשתות חברתיות מקוונות, מערכות פורומים וכיוצא בזה. אתרי האינטרנט הפופולריים הם Vgames הפופולרי בקרב הגיימרים בישראל, אתר YourGame, המריץ טורנירים, פורומי גיימינג ושרתי משחק רבים. במסגרת קהילות אלו השחקנים יכולים להחליף חוויות, לשחק זה כנגד זה במשחק רשת, לדון במשחקים ואף להשתתף בטורנירים. טורנירים אלו התפתחו גם הם, ולעיתים נושאים פרסים כספיים גדולים, עד שנוצר התואר "גיימר-פרו" (גיימר מקצועי), המסוגל להתפרנס מתחביבו.
מת'יו שניידר
מת'יו שניידר (באנגלית: Mathieu Schneider; נולד ב-12 ביוני 1969 בניו יורק) הוא שחקן הוקי קרח אמריקאי-יהודי מקצועני לשעבר בעמדת המגן. נחשב בעיני רבים לשחקן ההוקי קרח היהודי הטוב ביותר בכל הזמנים.
שניידר שיחק 21 עונות בליגת ה-NHL. למרות שעבר בקבוצות רבות, את התקופה הארוכה ביותר עשה במועדון שבחר אותו בדראפט - מונטריאול קנדיאנס. במדי הקנדיאנס זכה גם להצלחה הגדולה בקריירה שלו, כשזכה במדיה בגביע סטנלי ב-1993.
כיום שניידר הוא פעיל בכיר ב-NHLPA - איגוד שחקני ה-NHL. התקבל להיכל התהילה של הספורט היהודי ב-2014.
תחילת הדרך
שניידר נולד במנהטן לסאם, אמריקאי יהודי, ואלין, קנדית שהתגיירה כדי להינשא לסאם. את שנות ילדותו העביר בניו ג'רזי וברוד איילנד.
סאם היה מאמן הוקי לנוער, שהחל לאמן את מת'יו מגיל צעיר. הוא ייעד את מת'יו מראש לעמדת המגן, מאחר שלדבריו "זו עמדה שצריך לחשוב בה יותר".
את נבחרת ההוקי קרח של התיכון בו למד הוביל שניידר לשלוש זכיות רצופות באליפות התיכונים של רוד איילנד, בטרם עזב את הבית בגיל 17 ועבר לקנדה על מנת לשחק בליגות הצעירים המרכזיות של קנדה - המקפצה העיקרית לדראפט ה-NHL. הוא התקבל לאחת הליגות המובילות, Ontario Hockey League, בקבוצת קורנוול רויאלס. כבר אחרי שנה בקבוצה, בגיל 18, ניגש לדראפט ה-NHL ונבחר במקום ה-44 (סיבוב שלישי) על ידי מונטריאול קנדיאנס.
מונטריאול קנדיאנס
תחילת דרכו של שניידר בקנדיאנס לא הייתה קלה. בעונתו הראשונה, 1987/88, שיחק בקבוצה ארבעה משחקים בלבד בטרם נשלח בחזרה לקבוצה ממנה בא, קורנוול רויאלס, בליגות הצעירים של קנדה. הוא הוחזר למסגרת בוגרים לקראת סיום העונה, לקבוצה-הבת של הקנדיאנס, שרברוק קנדיאנס בליגה המשנית AHL. את העונה הבאה, 1989/90, עבר לכל אורכה שוב בליגות הצעירים.
בעונת 1990/91 חילק שניידר את העונה בין מונטריאול לשרברוק, ולבסוף תפס מקום של קבע בסגל הקנדיאנס וסיים את העונה עם 7 שערים ו-14 אסיסטים מעמדת המגן ב-44 משחקים, עליהם הוסיף שער ושני אסיסטים בפלייאוף. הוא המשיך וביסס את עצמו כמגן המוביל של הקבוצה, תוך שהוא מעלה את תרומתו ההתקפית מעונה לעונה. במיוחד בלטה יכולתו לכבוש מרחוק במצבי power play - כאשר קבוצתו נמצאה ביתרון מספרי עקב עונש שספגה הקבוצה השנייה.
בעונת 1992/93 היה שניידר המגן המצטיין של הקבוצה שזכתה באותה עונה בגביע סטנלי, כאשר בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס קינגס הוביל שניידר את הגנת הקנדיאנס להתמודדות מוצלחת מול התקפת הקינגס שהובלה בידי ויין גרצקי.
שניידר המשיך לעונת שיא מבחינה התקפית בעונת 1993/94 עם 20 שערים ו-32 אסיסטים, כולל 11 שערי power play - מאזן גבוה מאוד עבור מגן. למרות זאת, הקבוצה איבדה את תוארה. עונה אחת לאחר מכן, לקראת סיום מועד ההעברות בליגה וכשהיה ברור שהקנדיאנס לא יגיעו לפלייאוף, הועבר שניידר לניו יורק איילנדרס.
ניו יורק וטורונטו
במדי ניו יורק איילנדרס המשיך שניידר לגלות יכולת הגנתית והתקפית כאחד, ואת עונת 1005/96 סיים עם 47 נקודות ב-65 משחקים. יכולתו הקנתה לו בפעם הראשונה זימון למשחק ה"אול-סטאר" של ה-NHL.
שניידר לא השאיר חותם במייפל ליפס. פציעת מפשעה גרמה לכך שהוא הוגבל ל-26 משחקים בלבד בעונה הראשונה שלו בליפס. בעונה השנייה התאושש מפציעתו וסיים אותה עם 37 נקודות. עם תום העונה התגלע סכסוך חוזי בינו לבין הקבוצה, ומספר משחקים בתוך עונת 1998/99 הוא הועבר לניו יורק ריינג'רס.
גם בריינג'רס לא הטביע שניידר חותם גדול. כשהליגה התרחבה לפני עונת 2000/01, החליטו הריינג'רס לא להגן עליו, והוא הועמד לבחירה לקבוצות החדשות של הליגה בדראפט התרחבות. אחת הקבוצות החדשות, קולומבוס בלו ג'אקטס, בחרה אותו, אך תוך זמן קצר העבירה אותו בעסקה ללוס אנג'לס קינגס בלי ששיחק בג'אקטס אפילו משחק אחד.
שנות ה-2000
העונה הראשונה של שיינדר בקינגס הייתה מוצלחת הן עבורו אישית והן עבור הקבוצה. שניידר סיים אותהעם 16 שערים ו-35 אסיסטים ובסך הכל 51 נקודות. בפלייאוף הוסיף 9 אסיסטים, והקינגס הפתיעו את דטרויט רד וינגס החזקה בסיבוב הראשון לפני שנוצחו בקושי בסיבוב השני על ידי קבוצה חזקה נוספת, קולורדו אוולאנש, במשחק שביעי ומכריע.
לאחר שהחסיר כרבע מעונת 2001/02 בשל בקע שפגם מאוד ביכולתו גם כשהיה כשיר למשחק, שב שניידר בכוחות מחודשים לעונה אישית מצוינת נוספת במדי הקינגס ב-2002/03. הצטיינותו הביאה לו בפעם השנייה זימון למשחק ה"אול סטאר" של הליגה. לקראת סיום ההעברות, כשהיה ברור שהקנינגס לא יעלו לפלייאוף, הועבר שניידר לדטרויט רד וינגס שחיפשה חיזוק הגנתי לקראת הפלייאוף.
שניידר המשיך לשחק ולהצטיין בדטרויט 3 עונות נוספות (לא כולל עונת 2004/05 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בליגה), כאשר בעונת 2005/06 קבע שיאי קריירה של 21 שערים ו-65 נקודות. באותה עונה כבר את שערו ה-200 בליגה ושיחק את משחקו ה-1000.
בשתי העונות האחרונות של הקריירה הפעילה שלו גילה שניידר המבוגר ירידה בולטת ביכולתו. אל הפציעות שפגעו בו נוספה פציעת כתף שהצריכה ניתוח, והוא עבר בין 4 קבוצות שונות תוך תרומה מועטה לפני שהכריז על פרישה בקיץ 2010.
קריירה בינלאומית
שניידר ייצג לראשונה את ארצות הברית בזירה הבינלאומית באליפות העולם עד גיל 20 ב-1988. הוא רשם לעצמו שני אסיסטים ולא כבש שער. ארצות הברית שיימה את האליפות במקום השישי.
במפעלי הבוגרים שיחק שניידר לראשונה במדי ארצות הברית במהדורה הראשונה של גביע העולם בהוקי קרח, מפעל נבחרות של ה-NHL שהחליף את גביע קנדה, ב-1996. שניידר כבש בטורניר שני שערים ועלה עם נבחרת ארצות הברית לסדרת הגמר, בה הפתיעה את נבחרת קנדה וזכתה בתואר.
שנתיים אחר כך, ב-1998, שיחק שניידר במדי נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת נאגנו - האולימפיאדה הראשונה בה השתתפו שחקני NHL. שניידר לא תרם דבר מבחינה התקפית וסיים ללא שערים או אסיסטים, וארצות הברית נוצחה ברבע הגמר על ידי נבחרת צ'כיה והסתפקה במקום השישי.
ב-2006 ייצג את ארצות הברית בפעם האחרונה, באולימפיאדת טורינו, וגם באולימפיאדה השנייה והאחרונה שלו ירד מנוצח עם נבחרתו ברבע הגמר, הפעם על ידי נבחרת פינלנד.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה מונה שניידר לתפקיד עוזר בכיר למנכ"ל ה-NHLPA - איגוד שחקני ה-NHL. עיקר עיסוקו הוא בקידום חוקים ותקנות להגדלת בטיחותם של השחקנים.
ב-2012 מונה על ידי ארגון מכבי בארצות הברית להיות המנהל המקצועי של נבחרת ההוקי קרח של ארצות הברית למשחקי המכביה ה-19. לאחר שהשתתף בשלבים הראשונים של גיוס ומיון השחקנים, עזב את התפקיד.
ב-2014 התקבל שניידר כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי.
חיים אישיים
שניידר גדל כיהודי, אך למד בבית ספר תיכון קתולי בגלל תוכנית ההוקי המפותחת שלו. הוא התקרב לשורשיו היהודיים בתקופתו בלוס אנג'לס קינגס, שם קיים מפגשי לימוד שבועיים עם רב והחל לצום ביום כיפור ולחגוג חגים יהודיים נוספים.
שניידר נשוי ואב לשלושה ילדים. על משפחתו והתקרבותו לשורשיו סיפר ב-2006:
על פי עדותו, על פני קריירה שנמשכה 21 עונות ולמעלה מ-1300 משחקי NHL, הוא נתקל רק פעמיים בהערות אנטישמיות מצד שחקנים יריבים, את שמותיהם מעולם לא ציין. לדבריו לא הגיב מילולית להערות, אך הגיב כדרכו של מגן הוקי קרח - במשחק קשוח במיוחד מול אותם יריבים, ובתיקולם אל הלוחות בצידי הזירה.
כריסטיאן טראמיץ
כריסטיאן טראמיץ (בגרמנית: Christian Tramitz; נולד ב-29 ביוני 1955) הוא שחקן גרמני.
ביוגרפיה
טראמיץ נולד במינכן למפיק הקולנוע רודולף ולמוניקה טראמיץ. אחיו ניקולס שינה את שם משפחתו לגרמוס, והוא הכנר הראשי בתזמורת הסימפונית של וינה. סבו מצד האם הוא השחקן האוסטרי פאול הרביגר, בת-דודו היא השחקנית מאבי הרביגר. בני משפחה נוספים הם אליזבת אורת, כריסטיאנה ומארזה הרביגר , בנותיהם של אטילה הרביגר  ושל פאולה וסלי.
בתחילת דרכו למד תולדות האמנות, פילוסופיה ודרמה והחל את הקריירה שלו בתחום המדיה שהגיש, תוכנית ברדיו של מינכן.
מ-1997 ועד 2002 הופיע בתוכנית הקומדייה "Bullyparade" ביחד עם חברו מיכאל הרביג.
ב-2001 שיחק בסרט "Der Schuh des Manitu" המהווה פארודיה על סרטי מערבונים וב-2004 שיחק בסרט ההמשך שלו "Traumschiff Surprise – Periode 1".
ב-2004 גילם את הצייד ב-"7 Dwarves – Men Alone in the Wood", סרט קומדייה העוקב אחר האגדה של שלגייה ושבעת הגמדים.
ב-2006 גילם מורה לצרפתית בסרט "Französisch für Anfänger".
ב-2007 שיחק בקומדיה הרומנטית של טיל שווייגר "ארנב בלי אוזניים".
ב-2008 שיחק בסרט הביוגרפי על הזמר פאלקו.
ב-2009 שיחק בסרט האוסטרי "Das Vaterspiel".
ב-2015 שיחק בקומדיה הרומנטית "Gut zu Vögeln" וגם שיחק ולקח חלק בכתיבת התסריט לסרט "Gespensterjäger – Auf eisiger Spur" המתבסס בעיקרו על ספר של קורנליה פונקה.
הוא דובב בסרטי הנפשה רבים, ובהם ב"מוצאים את נמו", "טינקרבל", שם דיבב את בובל, "צעצוע של סיפור 3", שבו דובב את קן, הוא דובב בסרט "Lissi und der wilde Kaiser" המהווה פארודיה לסרט "סיסי" והופיע במספר סדרות טלוויזיה.
טראמיץ אב לתאומים מנישואיו הראשונים, ב-2004 התחתן בשנית והוא אב לבן ובת מנישואיו אלה.
בארטל לנדרט ואן דר וארדן
בארטל לנדרט ואן דר וארדן (בהולנדית: Bartel Leendert van der Waerden; 2 בפברואר 1903 אמסטרדם – 12 בינואר 1996 ציריך) היה מתמטיקאי הולנדי והיסטוריון של המתמטיקה.
ראשית חייו
ואן דר וארדן נולד בשנת 1903 באמסטרדם, בנם של המהנדס האזרחי תאודורוס ואן דר וארדן והמורה למתמטיקה דורותאה אדריאנה לבית אנדט (Endt). עוד בילדותו גילה ואן דר וארדן כישורים למתמטיקה. למד מתמטיקה מתקדמת באוניברסיטת אמסטרדם אצל חריט מאנורי, רולנד וייצנבק, יאן בראואר והנדריק דה פריס ובשנת 1926 קיבל את הדוקטורט. עבודת הגמר הייתה בתחום הגאומטריה האלגברית. תוך כדי העבודה על הדוקטורט בשנים 1924–1926 למד ואן דר וארדן גם באוניברסיטת גטינגן כתלמידם של אמי נתר (אלגברה), הלמוט קנזר (טופולוגיה) וריכרד קוראנט (שיטות מתמטיות בפיזיקה). בשנת 1926 שהה בהמבורג, בה שמע הרצאות של אמיל ארטין, אוטו שרייר ואריך הקה. ב-1927 עבר את מבחני ההסמכה להוראה בגטינגן והיה לעוזרו של קוראנט, ובאותה שנה, בגיל 25 בלבד, התמנה פרופסור באוניברסיטת חרונינגן.
הקריירה האקדמית והמדעית
בחורף 1927–1928, כמרצה בכיר בגטינגן לימד ואן דר וארדן את השיעור הראשון על תורת האידיאלים. בהמשך התעניין בביסוס המדויק של הגאומטריה האלגברית על שיטות של האלגברה המודרנית. עד אז הושגו בתחום הגאומטריה האלגברית שורה של תוצאות יפות אך הוכחתן לא הייתה מספיק קפדנית.
ב-1931 התמנה ואן דר וארדן כפרופסור ומנהל המכון למתמטיקה באוניברסיטת לייפציג, תפקידים בהם כיהן עד שנת 1945. נוכחותו בלייפציג של ורנר הייזנברג באותה תקופה עוררה בו את העניין במכניקת הקוואנטים, וספרו "יישום שיטות מתורת הקבוצות במכניקת הקוואנטים" התבסס על הסמינרים המשותפים שלהם.
אחרי העלייה לשלטון של אדולף היטלר ובמהלך מלחמת העולם השנייה בחר ואן דר וארדן להישאר עם אשתו הגרמנייה ומשפחתו בלייפציג, ודחה הצעות לעבור ללמד באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית או במולדתו, באוניברסיטת אוטרכט. עם זאת ואן דר וארדן היה בקורתי כלפי המשטר הנאצי ולא ויתר על אזרחותו ההולנדית. ב 1940 נפטר אביו מסרטן ושנתיים אחר כך שמה אימו קץ לחייה. בעת ההפצצות האוויריות הכבדות על לייפציג עבר ואן דר וארדן עם משפחתו לדרזדן וזמן קצר לפני תום המלחמה נמלט לאוסטריה מפני הצבא הסובייטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה העדיף ואן דר וארדן לחזור להולנד ולא לשוב ללייפציג שהייתה תחת שליטה סובייטית. עקב השנים שבילה מבחירה בגרמניה הנאצית הוא התקשה למצוא עבודה באקדמיה ההולנדית שלא ראתה את בחירתו בחיוב. בעזרתו של הנס פרוידנטל קיבל משרה בחברת של בהאג וב-1946 פעל במסגרת המרכז החדש למתמטיקה באמסטרדם בתחום המתמטיקה השימושית. בשנים 1948–1947 לימד כאורח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית. הוא דחה הצעה להישאר שם כפרופסור אך סייע לתלמידו וויי-ליאנג צ'או (ג'יו וויי-ליאנג) להתקבל לתפקיד זה. בין השנים 1950–1948 כיהן כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת אמסטרדם, וב-1950 על אף התנגדותו של בראואר, קיבל משרה חלקית כפרופסור מן המניין. ב-1950 התמנה לפרופסור במשרה מלאה אבל המחלוקות עם בראואר הניעו אותו לחפש מקום אחר. כשהתפנתה הקתדרה של רודולף פואטר באוניברסיטת ציריך קיבל ואן דר וארדן את ההצעה לעבור לשם ולימד בציריך עד לפרישתו בשנת 1972.
תרומותיו
ואן דר וארדן נודע במיוחד בגלל תרומותיו לאלגברה המופשטת, ובספרו "האלגברה המודרנית" שיצא בשני כרכים. הספר הופיע בשמונה מהדורות עוקבות במהלך המאה ה-20 (האחרונה ב-1971) ומשך שנים שימש ספר הלימוד העיקרי בתחום. בשורה של מאמרים ב-Mathematischen Annalen חקר ואן דן וארדן את הגאומטריאה האלגברית ואת החשבון האנומרטיביבחיפוש אחרי ביסוס אלגברי טהור וקפדני של התחום.
ואן דר וארדן כתב גם מאמרים בתחום הטופולוגיה, תורת המספרים, הגאומטריה, קומבינטוריקה, האנליזה המתמטית, תורת ההסתברות, הסטטיסטיקה ומכניקה קוואנטית. עסק רבות ביישומיהם של הגאומטריה האלמנטרית, של האקסיומות הגאומטריות, הסטטיסטיקה, הטופולוגיה, תורת המספרים וכו', ומשום כך נחשב לאחד הנציגים האחרונים של "המתמטיקאים הכלליים". במקביל, יחד עם ארנסט ויט, נתן תיאור גאומטרי של סיווג האלגברות לי. משפט ואן דר וארדן הוא משפט חשוב בקומבינטוריקה.
בשנת 1953 יחד עם קורט שיטה (Schütte) פתר ואן דר וארדן את שאלת ההשקה בשלושה ממדים, שבה ספירה מרכזית יכולה לגעת לכל היותר בעוד 12 ספירות בעלות גודל זהה.
ב 1936 פרסם ואן דר וארדן את ההשערה שנקראה על שמו לפיה פרמננטה של מטריצה דו-סטוכסטית שרכיביה חיוביים נמצאת בין ל 1. הוכחה להשערה ניתנה על ידי מנואל ברגאבה ב-2021.
החל מ-1934 היה ואן דר וארדן עורכו של כתב העת Mathematischen Annalen וחבר במערכות כתבי העתGrundlehren der mathematischen Wissenschaften (יסודות מדעי המתמטיקה) ושל Archive for the history of exact sciences.
לוואן דר וארדן היו כ-1000 "צאצאים אקדמיים", מרביתם דרך שלושה מתלמידיו: דוד ואן דאנציך, הנס ריכטר והרברט זייפרט (שסיים דוקטורט בלייפציג בשנת 1932). תלמידים אחרים ידועים היו הנס אוסקר אמיל זאליה, הלמוט אולם, ג'ואו ווי-ליאנג, ארווין נויינשוואנדר, גינטר פריי, גוארינו מאצולה.
חייו הפרטיים
ביולי 1929 התחתן עם קמילה יוליאנה אנה לבית רליך, אחותו של המתמטיקאי פרנץ רליך. לזוג נולדו שלושה ילדים.
כתביו
(מבוא לגאומטריה אלגברית) (מדע מתעורר:כרך א - מתמטיקה מצרית, בבלית ויוונית) כרך שני Anfänge der Astronomie (התחלות האסטרונומיה) (מהדורה שנייה 1980). (הפיתגוראים - אחווה דתית ואסכולה מדעית) (האסטרונומיה אצל היוונים. מבוא) (גאומטריה ואלגברה בציוויליזציות העתיקות) (תורת הקבוצות ומכניקה קוואנטית) (מתמטיקה למדעני הטבע - ספר-כיס ללימוד) (שנות לימודי בגטינגן) (האריתמטיקה של הפיתגוראים חלק א' וחלק ב') (זנון והמשבר הבסיסי של המתמטיקה היוונית) (שאלת 13 הספירות) (אנליזת הספינורים) (סיווג הקבוצות לי הפשוטות) (על השפעת הגומלין בין מתמטיקה לפיזיקה) (רעיון ושיקול במתמטיקה) (האלגברה מאז גלואה) Jahresbericht DMV. 1966.
חורחה בורוצ'גה
חורחה לואיס בורוצ'גה (בספרדית: Jorge Luis Burruchaga; נולד ב-9 באוקטובר 1962) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ. ידוע כמי שהשתתף עם נבחרת ארגנטינה בשני משחקי גמר של גביע העולם.
ביוגרפיה
בורוצ'גה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארסנאל סארנדי, וב-1979 החל לשחק בקבוצה הבוגרת. ב-1982 הוא עבר לקבוצת אינדפנדיינטה, וסייע לה לזכות באליפות ליגת העל הארגנטינאית ב-1983. כעבור שנה הוא זכה עם הקבוצה בגביע ליברטדורס וסיים כמלך השערים של הטורניר עם שישה שערים. באותה שנה הוא זכה עמה גם בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון על ליברפול.
ב-1985 עבר בורוצ'גה לקבוצה הצרפתית נאנט, ושיחק במדיה במשך שבע שנים. ב-1992 הוא עבר לשחק בקבוצת ולנסיאן. ב-1994 הוא הושעה על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית למשך שנתיים ממשחק במדינה, מאחר שהיה מעורב עם קבוצתו, ולנסיין, בהטיית תוצאת משחק בינה לבין אולימפיק מרסיי. בורוצ'גה עזב את הקבוצה וחזר לאינדפנדיינטה, בה סיים את הקריירה שלו ב-1998.
במדי נבחרת ארגנטינה שיחק בורוצ'גה שבע שנים, במהלכן הופיע ב-59 משחקים וכבש 13 שערים. הוא היה שותף לזכיית הנבחרת בטורניר מונדיאל 1986, לאחר שכבש את השער המכריע בניצחון 2-3 בגמר על נבחרת גרמניה המערבית, וכן בישל שער לחוסה לואיס בראון. במהלך כל הטורניר הוא כבש שני שערים. כעבור ארבע שנים, במונדיאל 1990, הוא השתתף בכל משחקי הנבחרת שהעפילה בפעם השנייה ברציפות לגמר מול גרמניה המערבית, אך הפעם הפסיד עמה בתוצאה 1-0.
ב-2002 החל בורוצ'גה לעבוד כמאמנה של קבוצת נעוריו, ארסנל סרנדי, שהעפילה לליגה הארגנטינאית הבכירה. במשך שנותיו כמאמן הצליח למנוע מהקבוצה להדרדר למאבקי הירידה מהליגה. ב-2005 הוא חתם כמאמן באסטודיאנטס לה פלאטה, וב-2006 עבר לאמן את אינדפנדיינטה, אותה עזב באפריל 2007. ב-2008 הוא מונה למאמן באנפילד, ובמאי 2009 חזר לאמן את ארסנל סרנדי. הוא התפטר מהמועדון באפריל 2010.
מיכאל רוזנצווייג
מיכאל רוזנצווייג (באנגלית: Michael Rosensweig; נולד ב-22 בדצמבר 1956, י"ח בטבת תשי"ז) הוא ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי וראש הכולל בכולל עליון ע"ש ברן.
מיכאל רוזנצווייג למד אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בישיבה יוניברסיטי ואצל הרב אהרן ליכטנשטיין בישיבת הר עציון. הוא קיבל סמיכה לרבנות מישיבת רבינו יצחק אלחנן, והיה עמית בכיר בכולל עליון ע"ש גרוס לתלמידים שכבר קיבלו סמיכה. הוא למד גם אצל ר' ירוחם בוברובסקי, תלמידו של ר' ברוך בר ליבוביץ, בישיבה בבית הספר התיכון קווינס.
הרב רוזנצווייג סיים את לימודיו בהצטיינות בישיבה קולג' בשנת 1977, וקיבל תואר שני ודוקטורט בהיסטוריה יהודית של ימי הביניים מבית הספר למדעי היהדות ע"ש ברנרד רבל; המדריך שלו לשני התארים היה הרב פרופסור חיים סולובייצ'יק. הדיסרטציה שלו לדוקטורט הייתה בנושא "גביית חובות בהיעדר: הלכה בתקופה של שינויים". הרב רוזנצווייג הוא אחד הדוקטורנטים היחידים שפרופסור סולובייצ'יק הדריך אותם.
מינוי לראשות הישיבה וראש כולל
בשנת 1985 מונה הרב רוזנצווייג לראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, שם הוא מחזיק היום בקתדרה על שם נתן ופרל שופף בתלמוד. בשנת 1997 מונה לראש הכולל של מכון ברן היוקרתי ללימודי תלמוד מתקדמים (כולל עליון ע"ש ברן) בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
בשנת 2013 הוזמן הרב רוזנצווייג להיות ראש הישיבה בישיבת כרם ביבנה בישראל, אך לאחר התלבטות, החליט שלא לקבל הזמנה זו ולהישאר בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
קישורים חיצוניים
שיעורי הרב רוזנצווייג באתר YUTorah (האתר ורוב השיעורים באנגלית)
פרנקה טורצקה
פרנקה טורצקה (בפולנית: Franka Turecka) הייתה אצנית פולנית-יהודיה, סגנית אלופת פולין בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
טורצקה התאמנה בקבוצת מכבי ורשה.
באליפות פולין שנערכה בבידגושץ' ביולי 1930 זכתה טורצקה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 28.4 שניות.
ניזאר ריאן
שייח' ניזאר ריאן (בערבית: نزار ريان; 6 במרץ 1959 - 1 בינואר 2009) היה מראשי חמאס בעזה, פעיל בכיר בזרוע המדינית ובזרוע הצבאית של חמאס. חוסל ב-1 בינואר 2009 על ידי חיל האוויר הישראלי ביום השישי של מבצע עופרת יצוקה.
ביוגרפיה
ניזאר ריאן נולד במחנה הפליטים ג'בליה שברצועת עזה ב-6 במרץ 1959. הוא למד באוניברסיטאות בסעודיה ובירדן, וקיבל תואר דוקטור בלימודים אסלאמיים מאוניברסיטת אומדורמן שבסודאן. חזר לרצועת עזה ופעל במסגדים אחדים כמטיף, ואחר כך מונה לפרופסור למשפט אסלאמי באוניברסיטה האסלאמית של עזה. נישא לארבע נשים, שמהן היו לו לפחות 11 ילדים.
היה כלוא 4 שנים בישראל לאחר הסכמי אוסלו. ב-1993 נעצר כמה פעמים גם על ידי הרשות הפלסטינית. בשל ממדי גופו הגדולים כונה "הענק" והיה אהוד מאוד בקרב פעילי גדודי עז א-דין אל-קסאם ונהג לרדת לשטח ולהשתתף עם הפעילים בתצפיות על פעילות צה"ל ומבצעים. הוא היה ממובילי ההפיכה בעזה ביוני 2007, ובעקבותיה הפך לשנוא נפשם של פעילי ארגון הפת"ח. הוא נחשב כמבוקש בכיר עוד בימי תחילת האינתיפאדה השנייה, כאשר הטיף לשנאת ישראל ולפיגועים בתחומי הקו הירוק.
ריאן שלח את בנו לפיגוע באלי סיני בשנת 2001, פיגוע שבו נהרגו שני ישראלים. כן היה שותף בפיגוע בנמל אשדוד בשנת 2004 שבו נהרגו 10 אזרחים.
הריגתו
בשעות הצהריים של 1 בינואר 2009 הפציץ צה"ל את ביתו של ריאן במחנה הפליטים ג'בליה שבצפון רצועת עזה, שהיה גדוש בחומרי נפץ, אמצעי תקשורת ומנהרות מילוט. ריאן קיבל על כך התרעה מראש, אך נשאר בביתו. בהפצצה נהרגו עם ריאן גם ארבע נשותיו ו-11 מילדיו, וכן אזרחים נוספים.
ניזאר ריאן נחשב לפעיל חמאס הבכיר ביותר שחוסל על ידי צה"ל מאז חיסולו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מנהיג חמאס, ב-2004, ואף נחשב ליורשו של השייח' אחמד יאסין, מייסד חמאס, שחוסל גם הוא על ידי צה"ל ב-2004.
חרארדו ארטאגה
חרארדו דניאל ארטאגה סאמורה (בספרדית: Gerardo Daniel Arteaga Zamora; נולד ב-7 בספטמבר 1998 בספופן שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ראסינג גנק מליגת העל הבלגית ובנבחרת מקסיקו.
קריירת מועדונים
ארטאגה גדל במחלקת הנוער של סנטוס לגונה הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2016, ובסך הכל ערך 89 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-26 ביולי 2020 חתם ארטאגה על חוזה לחמש עונות בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית
ב-11 בספטמבר 2018 ערך ארטאגה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בהפסד 0–1 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות. ב-27 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת קולומביה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת מקסיקו לטורניר מונדיאל 2022.
What Hits!?
What Hits!?‎ הוא אלבום אוסף של הלהקה רד הוט צ'ילי פפרז שיצא בשלהי 1992. האוסף כולל 15 שירים מארבעת האלבומים הראשונים של הלהקה, אחד מ-EP, אחד מפסקול של סרט ועוד אחד מBlood Sugar Sex Magik. האוסף נעשה בעסקה של EMI עם האחים וורנר. 17 שירים מהאוסף הוקלטו באולפני EMI בעוד שאחד הוקלט באולפני וורנר ברוס. לאלבום יצא ב-2002 גם גרסת DVD, הכוללת אחד עשר קליפים ושלושה שירים מהופעות חיות. באלבום 14 שירים מקוריים וארבעה חידושים. רק ארבעה שירים הם מההרכב המקורי (קידיס, פלי, סלובק ואיירונס) בעוד שחמישה שירים הם מההרכב החדש (קידיס, פלי, פרושיאנטה וסמית). שני שירים לא יצאו כסינגלים. האלבום ממנו לקוחים הכי הרבה שירים הוא דווקא האלבום החלש ביותר "Freaky Styley" ממנו לקוחים חמישה. אחר כך The Uplift Mofo Party Plan וMother's milk עם ארבעה והאלבום הראשון עם שני שירים. האלבום כולל גם שיר מBlood Sugar Sex Magik. האוסף מאוד הצליח וקיבל פלטינה בארצות הברית.
רשימת שירים
1. Higher Ground (סטיבי וונדר)
מהאלבום (Mother's Milk (1989
2. Fight Like A Brave (אנתוני קידיס, פלי, הלל סלובק, ג'ק איירונס)
מהאלבום (The Uplift Mofo Party Plan (1987
3. Behind The Sun (קידיס, פלי, סלובק, איירונס, מייקל ריינהורן)
4. Me & My Friends (קידיס, פלי, סלובק, איירונס)
5. Backwoods (קידיס, פלי, סלובק, איירונס)
6. True Men Don't Kill Coyotes (קידיס, פלי, ג'ק שרמן, קליף מרטינז)
מהאלבום (The Red Hot Chili Peppers (1984
7. Fire (ג'ימי הנדריקס)
מהאלבום (The Abbey Road E.P. (1988
8. Get Up And Jump (קידיס, פלי, סלובק, איירונס)
9. Knock Me Down (קידיס, פלי, ג'ון פרושיאנטה, צ'אד סמית)
מהאלבום (Blood Sugar Sex Magik (1989
10. Under The Bridge (קידיס, פלי, פרושיאנטה, סמית)
מהאלבום (Blood Sugar Sex Magik (1991
11. Show Me Your Soul (קידיס, פלי, פרושיאנטה, סמית)
מפסקול הסרט אישה יפה
12. If You Want Me To Stay (סלי ומשפחת סטון)
מהאלבום (Freaky Styley (1985
13. הוליווד (אפריקה) (המטרס)
14. Jungle Man (קידיס, פלי, סלובק, מרטינז)
15. The Brothers Cup (קידיס, פלי, סלובק, מרטינז)
16. Taste The Pain (קידיס, פלי, פרושיאנטה, סמית)
18. Johnny, Kick A Hole In The Sky (קידיס, פלי, פרושיאנטה, סמית)
נקניקיית קארי
נקניקיית קארי (בגרמנית: Currywurst, "קַארִיווּרְסְט") היא מאכל גרמני טיפוסי המורכב מנקניקייה מבשר חזיר (בגרמנית: Wurst), בדרך כלל חתוכה ועם רוטב המבוסס על קטשופ או רסק עגבניות ואבקת קארי, ומוגש בדרך כלל עם לחמנייה או צ'יפס.
ההיסטוריה של הנקניקייה
את נקניקיית הקארי הגישה לראשונה הרטה הוֹיְוֶור (Heuwer) ב-4 בספטמבר 1949, במזנון שהפעילה בפינת הרחובות קאנט ופרידריך בברלין. המתכון המקורי כלל נקניקייה מטוגנת בליווי רוטב של רסק עגבניות, אבקת קארי, רוטב ווסטרשייר ותבלינים נוספים, שאותם קנתה מחיילים בריטים שהוצבו בעיר. הויוור החלה למכור את המנה הזולה אך המשביעה שהפכה לפופולרית במיוחד בקרב פועלי בניין שעבדו בעבודות השיקום של העיר לאחר מלחמת העולם השנייה, ובשיא פעילותו נמכרו בדוכן כ-10,000 נקניקיות בשבוע. מאוחר יותר פתחה הויוור מסעדה קטנה ברחוב פרידריכשטראסה, ברובע החלונות האדומים של ברלין, שאותה המשיכה להפעיל ברציפות עד 1974. בשנת 2003 הוצב במקום שלט זיכרון לכבודה, שנחשף בטקס בו השתתפו רבים מלקוחותיה הקבועים של הויוור, אחייניתה ובתה החורגת.
בשנת 1993 פרסם הסופר אוּוֶה טים (Uwe Timm) בספר "המצאת נקניקיית הקארי" (בגרמנית: 'Die Entdeckung der Currywurst') תאוריה בדיונית אלטרנטיבית, שלפיה ממציאת נקניקיית הקארי היא דווקא לנה ברוקר, בעלת דוכן בשוק בהמבורג, שהגישה את הנקניקייה לראשונה כבר ב-1947. ב-2003 הוצב גם שלט לזכרה של ברוקר בשוק בהמבורג, וב-2008 עובד ספרו של טים לסרט הנושא אותו שם.
סוגים
כיום נמכרות כ-800 מיליון נקניקיות קארי מדי שנה ברחבי גרמניה בדוכנים, במסעדות, כחלק מתפריטי ילדים וכאוכל רחוב, והפכה לסמל תרבות גרמני. הנקניקייה נפוצה בכל גרמניה, אבל בעיקר באזורי ברלין, המבורג וחבל הרוהר, אך בהבדלים ניכרים בסוג הנקניקייה ובמרכיבי הרוטב.
נקניקיית קארי ברלינאית
בברלין מתחלקות נקניקיות הקארי לשני סוגים בסיסיים - עם או בלי "עטיפה". במקור שימשו רק מעיים של חזיר כעטיפת הנקניקייה, והבשר עצמו היה תערובת של בקר וחזיר טחונים דק. המעיים הממולאים משומרים ומעושנים קלות. הגרסה הלא עטופה היא בצבע לבנבן, דומה לנקניקיות של אזור בוואריה, ואינה משומרת או מעושנת. נקניקיות שהוכנו באמצעות אידוי נחשבות לנחותות יותר.
ההכנה של שני הסוגים דומה: מטגנים את הנקניקיות שלמות במחבת עם שמן עד לחצי גובה הנקניקייה. לאחר הטיגון חותכים את הנקניקייה לחתיכות בגודל ביס (למרות שיש דוכנים ברובע שטגליץ בברלין שמגישים אותן חצויות בלבד, עם קיסם נעוץ בכל אחד מהחצאים). לאחר מכן שופכים על הנקניקייה את הרוטב ומפזרים אבקת קארי בנדיבות. אם מבקשים אפשר לקבל כתוספת גם פלפל חריף, צ'ילי, רוטב ווסטר עם צ'ילי או בצל קצוץ. יש דוכנים שגם מספקים קטשופ מיוחד שמורכב מרסק עגבניות ותבלינים.
נקניקיית הקארי הגיעה למזרח ברלין בשנות ה-60, ונמכרה בהתחלה ללא עטיפה - ככל הנראה בגלל מחסור בבשר בכלל ובמעיים (המשמשים לעטיפה) בפרט. בין היתר שימשו כתחליף חלקי צינור שלתוכם הכניסו את הבשר לפני הצלייה כדי לעצב אותם בצורה המתאימה. הנקניקיות היו מוגשות בחתיכה אחת עם אבקת קארי, קטשופ קר או רסק עגבניות קר. קצה הנקניקייה לא כוסה ברוטב כדי שאפשר יהיה לאכול אותה בידיים. שאר התוספות שהיו זמינות במערב ברלין לא היו קיימות במזרח. גם הלחמניות, שהיו מוגשות לצד הנקניקייה, הוחלפו במזרח בפרוסות לחם רגיל או קלוי.
נקניקיית קארי מחבל הרוהר
באזור חבל הרוהר מבוססת נקניקיית הקארי על נקניקייה משומרת, מעושנת ומתובלת, וחיתוך הנקניקייה נעשה בעזרת מכונה עם כמה להבים. המכונה הראשונה הומצאה בשנת 1963 ברדוורמוואלד. התוספות המקובלות באזור זה הם פלפלים חריפים או רוטב קבב - רוטב כהה המבוסס על ציר בקר. וריאציות אחרות על הנקניקייה בחבל הרוהר הן "נקניקיית ציידים" ו"נקניקייה צוענית", שבהן מוחלף רוטב הקארי ברוטב ציידים או ברוטב צועני - רטבים על בסיס פטריות ועגבניות.
החומה האטלנטית
החומה האטלנטית (בגרמנית: Atlantikwall) היא כינוי למערך ההגנה שהקים הרייך השלישי לאורך חופי מערב אירופה בשנים 1942–1944 במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת למנוע מבעלות הברית אפשרות פלישה לאירופה היבשתית בדרך זו.
הסיבות לבניית החומה
לאחר כישלון הקרב על בריטניה החליט היטלר להפנות את מאמציו מהחזית המערבית אל עבר תכנון מבצע ברברוסה מתוך אמונה שהקרב מול ברית המועצות יוכרע במהרה. מבצע ברברוסה לא עמד ביעדי ההכרעה ולאחר המפלה בקרב סטלינגרד היה ברור שהמלחמה בחזית המזרחית לא תוכרע תוך זמן קצר ושרוב המשאבים הצבאיים ימשיכו להישלח למזרח כדי להתמודד עם ברית המועצות. עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, סכנת הפלישה מבריטניה לשאר אירופה הפכה ממשית. היטלר הכיר בכך שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בחזית נוספת. בעקבות הפשיטה של כוחות קומנדו בריטיים בסן-נאזר שבחבל הלואר במרץ 1942, הוא הוציא את "הנחיית הפיהרר מספר 40" ב-23 במרץ, שציוותה על הקמת ביצורים לאורך חופי מערב אירופה על מנת לעצור כל ניסיון פלישה אנגלו-אמריקאי. ביצורים אלה נודעו בשם "החומה האטלנטית". הוא ציווה שההגנה תהיה כל כך מסודרת והיחידות כל כך יעילות, שכל ניסיון פלישה יתנפץ לפני הנחיתה או מיד אחריה.
ככל שחלף הזמן הידרדר מצבה של גרמניה. הרוסים התקדמו בחזית המזרחית וכדי לעצור אותם נדרשו כוח אדם ומשאבים נוספים. היטלר האמין כי סיכול הנחיתה יהיה הגורם המכריע של המלחמה כולה, וכי אם ייכשל ניסיון הפלישה, לא ינסו בעלות הברית לפלוש שוב לעולם, ואז יוכל הוורמאכט להעביר עשרות דיוויזיות לחזית המזרח ולהטות את המצב שם לטובתו.
בניית החומה
על תכנון ובניית החומה האטלנטית הופקד ארגון טודט, שלפני כן כבר עבד על יצירת קו זיגפריד בגבול צרפת-גרמניה בשנים 1938 - 1942. אלפי עובדי כפייה אולצו לבנות את הביצורים בחופי בלגיה וצרפת אשר לאורך תעלת למאנש.
בעיני רוחו דמיין היטלר את החומה האטלנטית כקו ביצורים אימתני לאורך כל חופי מערב וצפון אירופה. הוא רצה 15,000 נקודות בצורות שיאוישו ב-300,000 מגנים, אך המציאות הייתה שונה בתכלית. מרבית החופים היו מבוצרים ומאוישים בדלילות בתחילת 1944, מלבד אזור פה-דה-קאלה (שם הייתה החומה האטלנטית קרובה ביותר לתיאור התעמולה הגרמנית: מצודה בלתי חדירה).
בנובמבר 1943 הטיל היטלר את משימת שיפור ביצורה של החומה האטלנטית בתעלה על פילדמרשל ארווין רומל, אחד ממפקדי השריון המוכשרים של גרמניה, ומינה אותו למפקד קבוצת ארמיות B בינואר 1944. רומל האמין שביצורם של החופים הכרחי על מנת לעצור את הפלישה המתקרבת, שלאור ריכוזי הכוחות הגדולים בבריטניה הייתה צפויה בחודשים הקרובים. תחת פיקודו של רומל הואץ קצב הבנייה, ונבנו בונקרים וביצורים בכל קטע חוף שהתאים אפילו במידה מועטה לנחיתה אמפיבית. קו ההגנה הראשון מול החוף הכיל מוקשים מעוגנים בתעלה. המכשולים ברצועת הגאות החלו במה שכונה שערים בלגיים, מבנים דמויי שער עשויים ממסגרות ברזל בגובה של כשלושה מטרים, שהוצבו במים כ-150 מטרים מקו שיא הגאות. למבנים הוצמדו מוקשי צלחת 'טלר' (Teller), מוקשים נגד טנקים, או פגזי ארטילריה. אחריהם, כמאה מטרים מקו שיא הגאות, נגררו קורות כבדות לתוך המים והונחו כשהן מכוונות אל הים. במרחק שבעים מטרים מהחוף הכילה חגורת המכשולים העיקרית קיפודים צ'כיים, שנועדו לקרוע את תחתיתן של נחתות. עד רגע הפלישה זרעו הגרמנים מיליוני מוקשים בצפון צרפת. כדי להכביד על נחיתת כוחות מוטסים, הוצפו במים שטחים נמוכים ונזרעו מוקשים ומכשולים הרחק מעבר לקו החוף. בשטחים הפתוחים הראויים לנחיתת דאונים ננעצו קורות באורך שלושה מטרים בקרקע שכונו "האספרגוס של רומל".
החומה האטלנטית מעולם לא הושלמה למרות המאמצים הכבירים שהושקעו בבנייתה. הסיבה לכך היא שלגרמנים לא היה מושג היכן בעלות הברית מתכננות לפלוש, ואי לכך היה צורך לבצר קו חוף באורך אלפי קילומטרים. כמו כן, הגרמנים האמינו שהמקום הסביר ביותר בו תתרחש הפלישה הוא פה-דה-קאלה (הודות למבצע הונאה נרחב של בעלות הברית, מבצע פורטיטיוד) והשקיעו את מרב מאמציהם בביצור אזור זה. סיבה נוספת טמונה בקשיים של הגרמנים להעביר חומרי בנייה (ברזל, מלט וחול) לחזית, כתוצאה מהרס שיטתי של התשתיות בגרמניה ובצרפת בהפצצות בעלות הברית ופעילות חבלנית מצד תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בסופו של דבר, החומה האטלנטית לא מילאה את ייעודה, כאשר עיכבה באופן מינורי בלבד את נחיתת בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי.
הפולמוס בנוגע לטקטיקת ההגנה הרצויה של הכוחות הגרמניים
מפקד חזית המערב, פילדמרשל גרד פון רונדשטט, יחד עם גנרל ליאו גייר פון שוופנבורג, מפקד קבוצת פאנצר מערב, חלקו עליו בסוגיה זאת. הם טענו, שיש להציב את יחידות הפאנצר הרחק מן החופים, להתיר לבעלות הברית לנוע פנימה לתוך היבשת, ואז לבצע מתקפות נגד הרחק מטווח התותחים הימיים הכבדים של ספינות בעלות הברית. לדעתם, ולדעת גנרל היינץ גודריאן, מומחה ללוחמת שריון, הניסיון בסלרנו ובסיציליה, שבו ניסו כוחות שריון גרמניים לתקוף את ראשי החוף של בעלות הברית ונכתשו באש התותחים הימיים, הוכיח כי אי אפשר לקרב את השריון לחופים. בנוסף, לראייתם, התחפרות הטנקים בקרבת החוף מנוגדת היגיון, שכן העוצמה של עוצבות הפאנצר גלומה בניידות ובכוח האש שלהן.
בפגישה שהתקיימה במרץ 1944, בין מפקדים בכירים במערב עם היטלר, ביקש רומל שליטה על כל דיוויזיות השריון במערב, שעד אותה עת היו תחת פיקודה של קבוצת פאנצר מערב. בסופו של דבר, היטלר בחר בפשרה רפה, והעביר לפיקודו של רומל שלוש דיוויזיות פאנצר - דיוויזיית הפאנצר ה-2, דיוויזיית הפאנצר ה-21 ודיוויזיית הפאנצר ה-116, בעוד שארבע הדיוויזיות האחרות (האס.אס ה-1, האס.אס ה-12, פאנצרגרנדיר ה-17 ופאנצר להר) בגזרה של פיקוד מערב נשמרו בפנים הארץ ככוח עתודה נייד; הן הוכפפו אישית להיטלר, שפקד שהן לא יופעלו בלי הוראה ממנו עצמו. הפתרון הבעייתי שבחר היטלר, לפצל את הפיקוד על יחידות השריון, משמעותו היה שבשעת חירום יקבלו מפקדי דיוויזיות הפאנצר פקודות משלוש סמכויות: מרומל, מפון רונדשטט ומהיטלר.
רעידת האדמה בצ'יאפס (2017)
ב-7 בספטמבר 2017 בשעה 23:49 (לפי שעון מקסיקו) אירעה רעידת אדמה במקסיקו בעוצמה של 8.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט ובעומק של כ-69.7 קילומטרים. מוקד הרעש היה לחופה של מדינת צ'יאפס שבמקסיקו, כ-87 קילומטרים מדרום לעיר פיחיחיאפן.
לפי דיווחים רשמיים של הרשויות ישנם 216 הרוגים. בנוסף, הרעש גרם למספר מבנים בבירתה של מקסיקו, מקסיקו סיטי, לרעוד, מה שגרם לאנשים להתפנות מן העיר. מלבד מוקד הרעש נמדדו לפחות שישה רעשי משנה בעוצמה של מעל 5.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
זו רעידת האדמה ההרסנית ביותר שהתרחשה במקסיקו מאז רעידת האדמה במקסיקו סיטי (1985), השנייה בעוצמתה מאז רעידת האדמה במקסיקו (1787), והחזקה ביותר שנרשמה בעולם בשנת 2017.
כשבועיים לאחריה הכתה במקסיקו רעידת אדמה נוספת, הפעם בפואבלה.
כלל המספר השלם
בכימיה, לפי כלל המספר השלם, המשקלים האטומיים של יסודות כימיים הם כפולות שלמות של משקל אטום המימן. הכלל דומה להשערת פרוט, משנת 1815. את הכלל הציג הכימאי פרנסיס ויליאם אסטון, שבשנת 1920 הדגים בעזרת ספקטרומטר מסה כי הסטיות לכאורה מהכלל נבעו מקיומם של איזוטופים.
על גילוי איזוטופים רבים של יסודות לא-רדיואקטיביים, ועל ניסוח הכלל, זכה אסטון בפרס נובל לכימיה בשנת 1922.
Bacillus subtilis
Bacillus subtilis הוא חיידק גראם חיובי וקטלאז חיובי הנמצא בדרך כלל בקרקע. כחלק מהסוג Bacillus, ל-B.subtilis יש יכולת ליצור נבגים פנימיים קשיחים, המאפשרים לו לשרוד בתנאי עקה. בניגוד למספר מינים ידועים אחרים, B.subtilis סווג במהלך ההיסטוריה כאווירני אובליגטורי, למרות שמחקרים מהתקופה האחרונה ערערו במידה מסוימת את הקביעה הזאת.
ב-1835 ניתן לחיידק השם Vibrio subtilis על ידי כריסטיאן גוטפריד אהרנברג. ב-1872 שונה שמו ל-Bacillus subtilis על ידי פרדיננד קוהן.
פתוגנזה
B.subtilis לא נחשב כגורם מחלה בבני אדם; הוא עשוי לזהם מזון אבל לעיתים נדירות הוא יגרום להרעלת מזון. B.subtilis מייצר את האנזים הפרוטאוליטי סאבטיליזין שהראה פוטנציאל מסוים בריפוי מספר סוגים של סרטן. נבגים של B.subtilis שורדים בתנאי החימום הקיצוני הכרוכים לעיתים בבישול אוכל, והוא הגורם לנגע החוטים בלחם מקולקל.
רבייה
B.subtilis יכול להתחלק בצורה א-סימטרית, וליצור נבג פנימי שעמיד לגורמים סביבתיים כגון חום, חומציות ומליחות, ושיכול לשרוד בסביבה כזאת למשך תקופות זמן ארוכות. הנבג הפנימי נוצר בזמנים של עקה תזונתית, והוא מאפשר לאורגניזם לשרוד בתנאי הסביבה הקשים עד שהם ישתפרו. לפני ההחלטה על יצירת הנבג החיידק עשוי לרכוש את היכולת לנוע באופן עצמאי, על ידי יצירה של שוטונים, וכן לקלוט DNA מהסביבה.
הכפלת הכרומוזום
B.subtilis יכול להכפיל את הכרומוזום המעגלי הבודד שלו באמצעות אתחול הכפלת DNA באתר יחיד, אתר המוצא (oriC). ההכפלה מתקדמת בשני כיוונים ושני מזלגות ההכפלה מתקדמים עם ונגד כיוון השעון לאורך מחצית הכרומוזום שלהם.
הכפלת הכרומוזום מושלמת כאשר המזלגות מגיעים לאזור הסיום, שנמצא מול אזור המוצא על מפת הכרומוזום, ומכיל מספר רצפי DNA קצרים (אתרי Ter) שמעודדים את הפסקת ההכפלה.
חלבונים ייחודיים מתווכים בכל השלבים של ההכפלה. השוואה בין סוגי החלבונים המעורבים בהכפלת ה-DNA בחיידק זה וב-Escherichia coli מגלה הן הבדלים והן נקודות דמיון. למרות שהרכיבים הבסיסיים קידום התחלת ההכפלה, התארכות, וסיום של ההכפלה שמורים היטב, ניתן למצוא מספר הבדלים חשובים (כגון שלאחד החיידקים חסרים חלבונים שחיוניים בחיידק אחר). הבדלים אלה מסמלים את מגוון המנגנונים והאסטרטגיות שבהם נוקטים מיני החיידקים השונים על מנת להכפיל את הגנום שלהם.
B.subtilis כאורגניזם מודל
הוכח כי ניתן לבצע מניפולציות גנטיות בקלות רבה על ה-B.subtilis, ולפיכך אימצו אותו באופן נרחב כאורגניזם מודל במחקרי מעבדה, ובמיוחד במחקרים על הנבגה, שהם דוגמה מפושטת של התמיינות תאים. כמו כן, החיידק עשיר בשוטונים המקנים לו את היכולת לנוע יחסית במהירות רבה. במונחים של פופולריות כאורגניזם מודל במעבדות, ה-B.subtilis מקביל בחיידקים הגראם חיוביים אל ה-Escherichia coli, שהוא החיידק הגראם-שלילי הנחקר ביותר.
שימושים
B.subtilis משמש להעשרת קרקע בגננות ובחקלאות. בעבר נעשו ניסיונות לבדוק את הפוטנציאל שלו לשמש כנשק ביולוגי, אולם רמת המסוכנות שלו נמצאת במחלוקת. אנזימים המיוצרים על ידי החיידקים B.subtilis ו-B.licheniformis נפוצים מאוד באבקות כביסה.
סיימון קובני
סיימון קובני (באירית: Simon Coveney; נולד ב-16 ביוני 1972) הוא פוליטיקאי אירי ממפלגת פינה גייל. משמש כיום כשר היזמות, המסחר והתעסוקה של אירלנד. שימש בעבר כשר החקלאות, המזון והים בין השנים 2011–2016, כשר השיכון, התכנון, השלטון הקהילתי והמקומי בין השנים 2016–2017, כטנשטה (סגן הטישך) בין 2017–2020, וכשר ההגנה ושר החוץ בשנים 2020 - 2022.