cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איסורוקו יממוטו
קרב מידוויי, יוני 1942
אף על פי שנראה שיממוטו היה מרוצה מתוכניתו והאמין בה, הוא לא הביא בחשבון את פעולות יריביו. קריפטוגרפים אמריקאים הצליחו לפענח תשדורות מוצפנות בשימוש הצי היפני, וכך נודע להם על תוכניות המלחמה היפניות. כתוצאה מכך הצליח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי הפסיפי, להתגבר על המלכודות שטמן לו יממוטו ולהציב את כוחותיו (שסבלו מנחיתות מספרית) בעמדה נוחה למארב יעיל. ואכן, בקרב מהיר השמידו המטוסים האמריקאים את ארבע נושאות המטוסים של הכוח הנייד הראשון, בעוד מטוסיו היו בדרך למידוויי, ב-4 ביוני 1942.
לאחר שאיבד את הכוח האווירי שלו ניסה יממוטו לאסוף את כוחותיו הנותרים, שעדיין נהנו מיתרון מספרי, וללכוד את האמריקאים. אך מכיוון שכוחותיו היו פרושים הרחק ממידוויי, ומכיוון שאדמירל ריימונד ספרואנס הסיג את כוחותיו מזרחה חזרה לעמדות הגנה סביב מידוויי. יממוטו, בהבינו שהפסיד בקרב, ויתר על פלישה למידוויי ונסוג. תבוסה זו סיימה תקופה של שישה חודשי הצלחה של הצי הקיסרי היפני וסימנה את שיא ההתפשטות היפנית.
פעולות לאחר מידוויי
לאחר התבוסה בקרב מידוויי נותר יממוטו בתפקידו כמפקד הצי המשולב, באופן חלקי בשל הרצון להימנע מירידת המורל בקרב אנשי הצי. אך ההפסד הביא לירידה במעמדו והמטה הכללי של הצי לא נאות לקחת עוד סיכונים. לכן חזר בו יממוטו מדעותיו הקודמות ושב לתכנן קרב הכרעה הגנתי בים הפיליפיני.
בעוד האמריקאים המשיכו להתקדם באיי שלמה ובגינאה החדשה, שלח יממוטו את הצי המשולב לסדרת פעולות התשה שפגעו בצי האמריקאי, אך גם הסבו אבדות יקרות ליפנים. יממוטו עצמו פיקד על הכוחות היפניים במהלך קרב איי שלמה המזרחיים, קרב איי סנטה קרוז והקרב הימי על גוודלקנל, בהתקפות שתוזמנו עם פעולות התקפיות של הצבא היפני. הצי המשולב הסב אבדות ונזק לצי האמריקאי, אך לא הצליח לפתות אותו לקרב הכרעה. כתוצאה מכך החל כוחו של הצי הקיסרי היפני להידלדל.
מותו
לאחר שנודע למודיעין האמריקני כי אדמירל יממוטו מתכוון לערוך טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה הוחלט על "מבצע נקם". במארב מתוכנן יורט מטוסו של יממוטו על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים, והוא נהרג. לאחר שהמבצע הוכתר בהצלחה, המטות המשולבים של צבא ארצות הברית הוציאו שדר שכלל שתי מילים: "השועל איננו". מותו היה מכה קשה למוראל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו כמפקד
יממוטו נחשב לאחד מהמפקדים הבולטים ביותר בצי הקיסרי היפני בזכות השינויים הנרחבים שביצע, אף על פי שהיה אחראי על מספר תבוסות קריטיות. הוא ידוע גם כאחד מהדמויות הצבאיות הבודדות ביפן שהתנגדו באופן גלוי לכיבוש סין, להסכם התלת-צדדי ולמלחמה עם ארצות הברית, אף שבעשותו כך העמיד את חייו בסכנה.
ספקנותו באשר לברית ההגנה שחתמה יפן עם גרמניה, לצד התנגדותו למלחמה עם ארצות הברית, נבעה, בין השאר, מהעובדה שלמד באוניברסיטת הרווארד באמריקה. יממוטו היה מודע היטב ליכולות הייצור המרשימות של ארצות הברית, בהשוואה ליפן, וחש שרק מכה ניצחת ומשמעותית אחת תסיר את האיום האמריקאי מעל מדינתו. הוא גם לא סמך על גרמניה הנאצית, ועל כן ניתן למצוא אירוניה בעובדה שהוא הלא-גרמני היחיד שזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות, שמוענק רק לאחר המוות.
הוא חזה את התפקיד ההולך וגדל של נושאות מטוסים בשדה הקרב הימי, ובעיקר בקרב המכריע כנגד הצי האמריקאי. על אף שההתקפה בפרל הארבור נתפסה בידי היפנים כהצלחה, בה הושמדו אוניות מלחמה, מטוסים ותשתיות, העריך נכונה יממוטו שללא ניטרול נושאות המטוסים האמריקניות, שלא נכחו בבסיס בעת המתקפה, לא תהיה הכרעה משמעותית לטובת יפן במלחמה. בנוסף תמך בקצינים כישרוניים, כגון מינורו גנדה, וסמך עליהם בתכנון תוכניות המלחמה שלו.
סמפון
קצהו העליון של קנה הנשימה נפתח אל הגרון. הקצה התחתון של הקנה מתפצל לשני סמפונות, האחד נכנס לריאה השמאלית והשני - לימנית. הסמפונות הראשיים הם העבים ביותר ומתפצלים שוב ושוב בתוך הריאות, ונעשים קטנים יותר ויותר, עד שהם נעשים דקים כשערה.
הסמפונונות הקטנים ביותר נקראים הסמפונונות הסופיות או הסמפונונות הנושמות. בדפנות הסמפונות ניתן למצוא סחוס ושרירים, והם מצופים מבפנים בשכבת רירית נשימתית. הרירית הנשימתית מצטיינת בבליטות מיקרוסקופיות הנקראות ריסים. בליטות אלה נעות ועוזרות לסלק מהסמפונות גופים זרים שחדרו אליהם. רירית כזו מצפה את כל דרכי הנשימה, מהאף ועד קצה הסמפונות.
הסחוס המצוי בדפנות הסמפונות נמצא בצורת פיסות של טבעות קטנות. שלא כמו בקנה, אין בסמפונות טבעות של סחוס אלא רק פיסות. סחוס זה מעניק לדפנות הסמפונות קשיחות מסוימת המאפשרת להם להישאר פתוחים.
ברירית הסמפונות עלולה להתפתח דלקת. דלקת סימפונות כרונית (ברונכיטיס) מתאפיינת בשיעול רב. מחלה ידועה של הסמפונות היא אסתמה (בעברית: קצרת או גנחת הסמפונות).
מלחמת הכדורגל
מלחמת הכדורגל (בספרדית: Guerra del fútbol, קרויה גם "מלחמת מאה השעות") הייתה מלחמה שנמשכה 100 שעות (כארבעה ימים) מ-14 עד 18 ביולי 1969 בין המדינות השכנות הונדורס ואל סלוודור.
לכאורה, המניע למלחמה היה עימות שבא לאחר הפסד במשחק כדורגל; למעשה, הסיבות לפריצת המלחמה קשורות יותר להבדלים הפוליטיים בין המדינות, שהעיקרי בהם היא ההגירה בין אל סלוודור להונדורס. אף כי הקשר לכדורגל הוא לכאורה מועט, בפועל הוא היווה את הטריגר למלחמה.
הרקע למלחמה
באותה תקופה, היה המצב החברתי בשתי המדינות על סף התלקחות, והממשלים הצבאיים בשתי המדינות חיפשו מטרה נוחה להפנות אליה את הדאגה הלאומית. מערכות התקשורת בשתי המדינות עודדו את השנאה של אזרחי מדינתם כלפי המדינה השנייה, דבר שבסופו של דבר גרם לגירוש מהונדורס של אלפי איכרים סלוודורים.
בשנת 1969 הונדורס החליטה לחלק את חלקות האדמה לאיכרי המדינה, ולכן גורשו משם איכרים סלוודורים שחיו ועבדו את האדמות במשך מספר דורות. המוני האיכרים הסלוודורים שחזרו למדינתם גרמו למהפך חברתי והחלו להישמע קולות שדרשו רפורמה בחלוקת האדמות גם באל סלוודור. קולות אלו העלו חשש כבד אצל ראשי הצבא באל סלוודור שפחדו מהקמת מיליציות חמושות.
המלחמה
למרות המתחים הקיימים, התמודדו שתי המדינות במשחקים המוקדמים לקראת מונדיאל 1970. ב-15 ביוני 1969 התקיים באל סלוודור משחק כדורגל בין שתי המדינות, שבו ניצחה הנבחרת המקומית 3:0. בהשתלהבות יצרים תקף הקהל המקומי את האוהדים שבאו מהונדורס, בהתנגשויות שהתפתחו למעשי לינץ', ושלא זכו לגינוי מספק מצד הפוליטיקאים. חומרת מעשי הלינץ' באוהדי הכדורגל הגבירו אף יותר את המתיחות והתסיסה באל סלוודור. חודש לאחר מכן, ב-14 ביולי, יזם צבא אל סלוודור התקפה צבאית נגד הונדורס.
ביום הראשון ללחימה החלה אל סלוודור בהפצצת מקומות אסטרטגים בתוך הונדורס, כולל שדה התעופה בעיר הבירה טגוסיגלפה, מה שמנע ממטוסי חיל האוויר של הונדורס להמריא. אל סלוודור, שלה היה כוח צבאי עדיף, פתחה במתקפה דרך שתי דרכים מרכזיות עם טנקים קלים וחיילי רגליים. ההתקדמות של אל סלוודור הייתה מהירה, והם התקרבו במהירות לעיר הבירה של הונדורס טגוסיגלפה. ביום השני, דרש ארגון מדינות אמריקה מאל סלוודור להפסיק את הפלישה, ואל סלוודור סירבה. ביום השלישי למלחמה, תקף חיל האוויר של הונדורס את בסיסי חיל האוויר ומפעלי דלק של אל סלוודור בעזרתה של ניקרגואה. ההפצצות שיתקו את קו האספקה של אל סלוודור ועצרו את הפלישה. ביום הרביעי אל סלוודור איבדה את היתרון, והלחימה הגיעה למבוי סתום. ארגון מדינות אמריקה ביקש שוב להפסיק את הפלישה, והפעם אל סלוודור נענתה. לאחר מספר ימים, ב-18 ביולי, החל משא ומתן על הפסקת אש בתיווך ארגון מדינות אמריקה. הסכם הפסקת האש נחתם ב-20 ביולי, והחיילים הסלוודורים נסוגו מהונדורס בתחילת אוגוסט.
11 שנים לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין המדינות ב-30 באוקטובר 1980, ומחלוקת שנותרה על מיקומו של קו הגבול עברה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
המלחמה באוויר
מלחמה זו נחשבת לעימות האחרון בהיסטוריה בו השתתפו מטוסי קרב עם מדחף - שני הצדדים השתמשו במטוסים אמריקאים ממלחמת העולם השנייה.
אסלאמאבאד
אסלאמאבאד (באורדו: اسلام آباد, תעתיק מדויק: אסלאם אאבאד) היא בירת פקיסטן. העיר ממוקמת בצפון מזרחה של המדינה, באזור פנג'אב, בקצה רמת פוטוהאר, דרומית לגבעות מארגאלה, ומתגוררים בה כ-1.014 מיליון תושבים, העיר היא התשיעית בגודלה במדינה. במטרופולין העיר מתגוררים למעלה משני מיליון תושבים, השלישית בגודלו במדינה. העיר נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כעיר מתוכננת על מנת להחליף את בירת המדינה באותן השנים, קראצ'י.
אקלים
בקרבת העיר נמצאים שלושה אגמים מעשי ידי אדם (אגם ראוואל, אגם סמלי, ואגם חאנפור) המשפיעים על אקלים העיר. עונת המונסון היא עונת הקיץ ועיקר הגשמים יורדים בחודשים יולי-אוגוסט. בעונת החורף הטמפרטורות נמוכות, ובדצמבר-פברואר אף יורדות מתחת לאפס מעלות צלזיוס.
היסטוריה
אזור אסלאמאבאד נחשב לאחד האזורים המיושבים הראשונים ביבשת אסיה, וישנן עדויות ארכאולוגיות על פעילותו של האדם הקדמון מלפני מאות אלפי שנים. נמצאו אף גולגולות אדם משנת האלף ה-5 לפנה"ס.
במהלך ההיסטוריה שליטים ידועים וחשובים כגון אחמד שאה דוראני, טימור לנג, ג'ינגיס חאן ובאבור נהגו לעבור בסביבת העיר בדרכם לכבוש את תת-היבשת ההודית.
הבריטים כבשו את אזור העיר מן הסיקים בשנת 1849.
בשנת 1958, משאיוב ח'אן ביצע הפיכה והפך לנשיא המדינה, הוא נתן לבניית בירה חדשה עדיפות לאומית. נבחר אתר בנייה צפונית לרוואלפינדי, ורוואלפינדי הפכה לבירה הזמנית של המדינה עד לסיום העבודות. העבודות החלו בשנות ה-60 של המאה ה-20. את העיר תכנן אדריכל הערים היווני קונסטנטינוס א. דוקסיאדיס, שתכנן עיר ובה ארבעה רבעים המופרדים על ידי רצועות פארקים רחבים.
הממשלה עברה לעיר בשנות ה-80. באותה עת עמדה אוכלוסיית העיר על 250,000 תושבים. בשנות ה-90 גדלה האוכלוסייה של העיר, ונבנו שכונות חדשות.
מפקדת הצבא הפקיסטני נותרה ברוואלפינדי הסמוכה ולא עברה לאסלאמאבאד.
ב-8 באוקטובר 2005 התרחשה רעידת אדמה בקשמיר, בדרגה 7.6 בסולם ריכטר, ונגרם נזק מסוים לעיר.
דמוגרפיה
בשנת 2011 אוכלוסיית העיר עצמה נאמדה ב-1.67 מיליון נפש.
השפה הנפוצה ביותר באסלאמאבאד היא אורדו.
האסלאם היא הדת הדומיננטית בעיר, עם כ-95.53% מאמינים. הדת השנייה בגודלה היא הנצרות, עם 4.07% מהאוכלוסייה.
תחבורה
את העיר שירת במשך שנים נמל התעופה בנזיר בוטו אשר משמש כיום כחלק מבסיס חיל האוויר הפקיסטני.
בשנת 2018 נפתח נמל התעופה הבינלאומי החדש של איסלמבאד.
פרופסור זום
פרופסור זום הוא האלטר אגו של איאוברד ת'ון, הפלאש ההפוך השני ואחד מיריביו המושבעים של בארי אלן. משפחת ת'ון ומשפחת אלן היו בסכסוך מתמיד במאה ה-25. איאוברד היה צאצאו של מלקולם ת'ון, הידוע בכינוי קובלט כחול - אחיו התאום האבוד של בארי אלן. הסכסוך בין המשפחות הסתיים לקראת המאה ה-30, כאשר מלוני ת'ון התחתנה עם דון אלן והביאה להולדת בנם בארט אלן, שידוע בכינוי אימפולס ומאוחר יותר קיד פלאש השני ופלאש הרביעי. אולם, אביה של מלוני יצר אימפולס הפוך - כפיל של בארט אלן בשם תדאוס ת'ון, הידוע בכינויו אינרציה.
איומו של הפלאש ההפוך
הופעתו הראשונה של פרופסור זום הייתה בסיפור "איומו של הפלאש ההפוך". במקור, איאוברד ת'ון היה פושע מהמאה ה-25 ונודע בקרב המשטרה והפושעים כ"פרופסור" בעקבות נטיותיו המדעיות. הפלאש היה לדמות המועדפת עליו, אך הוא למד לשנוא אותו משום ההבדל ביניהם - הפלאש היה איש חוק וצדק בעוד ת'ון היה ההיפוך לו. הוא מצא קפסולת זמן שהכילה מזכרות מהמאה ה-20, כולל גם את תלבושתו של הפלאש מתור הכסף. באמצעות טכנולוגיה פשוטה מהמאה ה-25, הוא הגביר את אנרגיית התאוצה של החליפה, אשר העניקה לו מהירות-על כל עוד לבש את החליפה. כהיפוך לפלאש, ת'ון צבע את החליפה בצבעים הפוכים - את החליפה עצמה לצהוב, את המגפיים, החגורה וסמל הברק שעל החזה לאדום, והעיגול הלבן הנושא את הסמל לשחור. ת'ון השתמש בכוחות המהירות כדי לבצע פשעים עד אשר נעצר בידי פלאש, שנסע קדימה בזמן למאה ה-25 והיה עד לפתיחתה של קפסולת הזמן מכיוון שהיא הכילה שעון אטומי שאיים להתפוצץ כפצצה גרעינית. לאחר מרדף עיקש וקרב הרסני בין הפלאשים, אשר במהלכו ת'ון התרברב על כי השתמש בציפוי כימיקל כהגנה מפני חיכוך אוויר, פלאש דחף את ת'ון כה מהר עד אשר הציפוי התפוגג, מה שגרם לכוויות רבות בגופו ולכניעתו. אולם, הדבר התברר כבזבוז מוחלט של זמן, כיוון שת'ון לא ידע כלל על השעון האטומי. פלאש מצא את הפצצה בזמן והעביר אותה למקום מבודד בטרם התפוצצה.
אויבנו הפלאש
בסיפור "אויבנו הפלאש", ת'ון נמלט מהכלא והיה נחוש להחזיר לעצמו את כוחותיו, מכיוון שהפלאש לקח ממנו את החליפה. הוא גילה אלמנט מיסטי שהעניק לו את כוחותיו בשעה שענד תליון המכיל את החומר על צווארו. אולם, האלמנט לא היה יציב, ות'ון איבד את כוחותיו זמן קצר לאחר מכן. מתוך שאיפה לתקן את הפגם, ת'ון החזיר בזמן את דמותו האסטרלית ויצר קשר עם אל דזמונד, יריבו של הפלאש דוקטור אלכימיה שחזר למוטב והיה המומחה לאלמנטים מיסטיים. הוא אילץ אותו להרכיב חומר רדיואקטיבי שישלח את גופו של ת'ון חזרה בזמן למאה ה-20 וכן לשחזר בניגוד לרצונו את אישיותו הפושעת לבצע פשעים על מנת לטהר את האלמנט שהעניק לת'ון את כוחות המהירות שלו. כשהמלאכה הושלמה, ת'ון השתמש במסילת הכושר הקוסמית לחזור לזמנו וניסה לשחד את הממשלה תוך איום לשחרר אסירים מסוכנים תמורת סכום עתק של כסף. הפלאש הגיע בעקבותיו לעתיד ועזר לשלחו לכלא.
בסיפור "האגרוף החזק ביותר מכל הזמנים", ת'ון חקר רבות את תחום מהירות-העל בזמן שהותו בכלא ופיתח רדיואקטיביות שיכולה לאלץ אחרים לעשות כדברו, לשלוט במוחם וכן לגנוב מהירות מאחרים. לאחר שנה, אורגן לו מבחן על מנת לבדוק את מידת שיקומו והוא עבר אותו לאחר שטיפל במכשיר. לאחר שחרורו מהכלא, ת'ון בנה מסילת כושר קוסמית משלו ובעזרת המדע שרכש על מהירות-על החזיר לעצמו את הכוחות שאיבד. הוא חזר בזמן למאה ה-20 כדי לבחון את הרדיואקטיביות על אל דזמונד. הוא השתמש ביכולתו לשלוט במוחם של אחרים כדי לגרום לראשי העיר סנטרל סיטי לאסור מהירות-על ברחבי העיר, מה שהגביל מאוד את הפלאש שומר החוק. מאיץ השני נלכד בידי ת'ון, שהזמין את אל דזמונד - שהפך חזרה לדוקטור אלכימיה - להרוג את אויבם המשותף. אולם, דזמונד דאג מבעוד מועד לשתול בתוכו מסר תת-הכרתי להציל את הפלאש, והוא שחרר אותו מכלאו. ת'ון זעם על הבגידה בו, אך פלאש הנחית עליו מכה שגרמה לאובדן הכרתו. כשת'ון נשלח בחזרה למאה ה-25, הוא נמצא בידי הרשויות ונכלא בשנית.
רצח איריס אלן
מאפריל 1975 ועד מרץ 1980 החלה קשת סיפור רחבה שעסקה בנסיונותיו של ת'ון להשתלט על חייו של אלן. ת'ון האשים את פלאש בתבוסתו, והחל לערוך מסעות לעבר כדי לנקום בו, כאשר הוא משתמש בידע שלו על ההיסטוריה כיתרון. הוא גם נהיה אובססיבי להחליף את בארי אלן לא רק כפלאש אלא גם כבעל לאיריס וסט אלן. לאחר שאיריס מבהירה לו שהדבר לא יקרה, הוא הורג אותה במסיבה בכך שרוטט את ידיו לתוך ראשה. לקח לאלן זמן רב לאסוף את שברי חייו לאחר אירוע זה. מעט לאחר שמצא אהבה חדשה, פרופסור זום שב בשנית בחוברת 323 מיולי 1983, ואיים להרוג את ארוסתו ביום חתונתם. אלן חשש שההיסטוריה תחזור על עצמה, והוא שובר את מפרקתו של יריבו בקרב ביניהם. לאחר שנמצא לא אשם במשפט שנערך עד לסוף הרצתו של הכרך הראשון באוקטובר 1985, בארי פרש למאה ה-31 כדי לחיות בשלווה עם אשתו איריס, שחזרה לחיים, אך בהמשך הוא מת באירועי המשבר בעולמות האינסופיים.
שובו של בארי אלן
לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, סיפור מקורו של פרופסור זום שוכתב מחדש. כפי שנראה בסיפור "שובו של בארי אלן" מאת מארק וייד, איאוברד ת'ון היה פרופסור שהתגעגע לימי הגבורה של המאה ה-20. הוא התמנה לעמוד בראשות מוזיאון פלאש במאה ה-25 והחל להעריץ את הפלאש של המאה ה-20, בארי אלן. לאחר שקיבל מהירות-על בזכות שכפול התאונה שגרמה לבארי לקבל את כוחותיו, ת'ון אפילו עבר ניתוחים פלסטיים כדי להידמות לו, לקח את הביוגרפיה שלו וחזר בזמן כדי לפגוש את גיבורו באמצעות המסילה הקוסמית. אולם, כוונונים שגויים במסילת הכושר (כתוצאה משנים רבות ללא שימוש) גורמים להגעתו לעבר לאחר מותו של בארי, כשוולי וסט הוא הפלאש. כשביקר במוזיאון פלאש, ת'ון נוכח לדעת כי גורלו הוא להפוך לנבל פרופסור זום. הדבר דחף אותו לכדי שיגעון והוא אט אט האמין כי הוא עצמו בארי אלן. הוא נלחם נגד גרין לנטרן, ג'יי גאריק, מקס מרקורי וג'וני קוויק, ולאחר זמן מה, טבעו האמיתי התגלה כאשר וסט גילה את עמוד הביוגרפיה שלו. ת'ון יצא למסע נקם בעיר סנטרל סיטי, עד אשר הובס בידי משפחת הפלאש. בעימות מול וולי וסט במוזיאון הפלאש, ת'ון החליף לתלבושת הצהובה של פרופסור זום, והיה אחראי לשבירת המחסום הפסיכולוגי שמנע מוסט להגביר את קצב מהירותו משום שחשש להיות שווה ערך לבארי אלן. ת'ון נשלח חזרה לעתיד, וכל זיכרון אודות העבר נמחק מזיכרונו.
למרות שת'ון לא זכר כלל את אירועי מסעו בזמן, הוא נותר עם שנאה יוקדת לבארי אלן.
מותו
לאחר שנים בהן ניסה תדרי רטט שונים, פרופסור זום הצליח לשחרר את עצמו מהכלא הבין-ממדי בו היה כלוא. הוא נלקח מזמנו בידי הפרופיילר לשעבר האנטר זולומון, הידוע בכינויו זום. זום החדש, שאינו יכול להשתמש במסילת הכושר הקוסמית, מבקש מפרופסור זום להפעיל אותה כדי ששניהם יגרמו לוסט לחיות מחדש שוב ושוב את הקרב הראשון שלו עם פרופסור זום, שגרם לאשתו לינדה פארק להפיל את ילדיהם. אולם, בארי אלן התערב ובאמצעו של מרדף על-קולי, עצירה פתאומית של ת'ון הובילה לשבירת מפרקתו.
פלאש: לידה מחדש
פרופסור זום מופיע בתוך כוח המהירות בסיפור "פלאש: לידה מחדש", כאשר גופתו תוחזר לחיים באירועי העתיד לבוא, וכי גופתו עדיין קבורה בזמן ההווה. מתגלה כי בזמן המשבר האחרון הוא יצר את כוח המהירות השלילי ואחראי לשובו של בארי אלן והפיכתו לפלאש השחור - התגלמות המוות בקרב המאיצים השונים. כשהוא מופיע מחדש, הוא הורג את ג'וני קוויק. הוא לוכד את בארי אלן ואת מקס מרקורי בתוך כוח המהירות השלילי ומתקיף את ילדיו של וסט, ג'יי ואיריס. בניסיון להרוג אותם על ידי ניתוקם מכוח המהירות, הוא נעצר ע" ג'יי גאריק ובארט אלן. הוא מביע בפני בארט את שנאתו הרבה על כך שהוא קיים - צאצאם של בני משפחת ת'ון ואלן גם יחד. כתגובה, בארט אומר לו שאין לו כל רגש אליו, היות שהוא יודע עד כמה האדם פסיכופת. זום מביס את ג'יי ומתכנן להרוג את בארט כאשר מקס, בארי ווולי מגיעים ומתקיפים אותו. ג'סי צ'יימברס ואיריס מצטרפות למאבק ונוטלות את הזהויות ג'סי קוויק ואימפולס. לאחר שת'ון גילה לבארי כי הוא אחראי לכל דבר רע שקרה בחייו, וסט ובארי לוכדים את ת'ון ושמים אותו במתקן מיוחד שאותו יצרו ליגת הצדק, חברת הצדק של אמריקה והאאוטסיידרס, אשר מנתק את זום מכוח המהירות השלילי. לבסוף, הוא נכלא בכלא "איירון הייטס".
הלילה האפל ביותר
גופתו המתה של ת'ון חוזרת לחיים כחבר חיל הפקחים השחורים, והוא מכריז על עצמו כפלאש השחור החדש. הוא מתקיף את בארי אלן, אך זה מצליח להימלט ממנו. כאשר הנבלים, שהפכו לפקחים שחורים, מתקיפים את איירון הייטס, הם נתקלים בפרופסור זום החי, וטבעות הכוח שלהם מתקלקלות לפתע ומציגות סמל מוזר (שמוסבר באירועי "היום הבהיר ביותר"). כשהפקח השחור זום מתקרב לזום החי, הוא עוצר ומוקפא בידי רימון קור של קפטן קור. בחוברת האחרונה, הפקח השחור זום מוחזר לחיים בידי אור הבריאה הלבנה, ומצליח להימלט דרך כוח המהירות השלילי. יש להניח, כי זום המוחזר לחיים חזר בזמן כדי להשלים את אירועי "פלאש: לידה מחדש", שגורמים לו להפוך לגרסה החיה של פרופסור זום.
באירועי הקרוסאובר "היום הבהיר ביותר", פרופסור זום של זמן ההווה עדיין כלוא באיירון הייטס. כשדדמן מפעיל את סוללת הכוח הלבנה, ישות החיים הלבנה מדברת אל תריסר הגיבורים והנבלים שהפכו לחיל הפקחים הלבנים בסוף אירועי "הלילה האפל ביותר" ואומרת לכל אחד את משימתו כדי להשיב את החיים לסדרם ביקום ולמנוע מהלילה האפל ביותר להתרחש בשנית. זום היה הראשון שמילא בלא יודעין את משימתו כאשר שחרר את בארי אלן מכוח המהירות, וכתגמול לכך הוא מוחזר לחיים וקשריו בהווה ובעתיד לפלאש השחור מתנתקים. הוא משוחרר מאיירון הייטס בידי קפטן בומרנג, שמבקש הסבר למעשיו.
סיפור מקור שלאחר המשבר האינסופי
בסיפור "הפלאש ההפוך: לידה מחדש" בכתיבתו של ג'ף ג'ונס, ת'ון משתמש בכוחותיו כדי לשכתב את ההיסטוריה שלו מחדש. הוא מוחק את קיומו של אחיו, פרופסור דרייק, שהיה גם יריבו, בכך שהורג את הוריו. ת'ון מתאהב בעיתונאית שנשלחה לראיין אותו, אך גילה שהיא מאורסת. הוא חוזר שנית בזמן והורג את ארוסה וכן את כל מי שהיה בקשר עמה, אך היא אינה משיבה לחיזוריו, מה שמביא אותו לחזור לזמן ילדותה ולהטיל בה מום שמנע ממנע לדבר וגרם לאשפוזה. לבסוף, הוא מאפשר לאני הצעיר שלו למצוא את חליפת הפלאש ולהפוך לפלאש של המאה ה-25. הוא מציין כי הוא לעולם לא ימצא אהבה, לעולם לא יהיה בארי אלן, וכי אלן הרס את עתידו וזהו הזמן שזום יהרוס את עתידו של אלן.
כוחות ויכולות
פרופסור זום מסוגל לרוץ במהירויות על-אנושיות, לרוץ על מים, ליצור מערבולות אוויר ולרטוט את מולקולות גופו במהירויות-על, מה שמאפשר לו לעבור דרך חומרים מוצקים. ב"פלאש: לידה מחדש" מתגלה כי בכך ששכפל את התקרית שהעניקה לבארי אלן את כוחותיו, הוא יצר את כוח המהירות השלילי. דרך כוח זה, זום מסוגל ליצור כפילים מרובים כמו האנטר זולומון, זום המודרני, וכן לערוך מסעות בזמן ולשנות אירועים בהיסטוריה - כולל מחיקתם של אנשים מקיום.
האדונית והרוכל
הסיפור נדפס לראשונה בשנת תש"ג (1943) בקובץ בסער שבעריכת יעקב פיכמן (בהוצאת אגודת הסופרים העברים), אשר נועד למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במסגרת הוצאתם לאור של כל כתבי עגנון, נכלל הסיפור בכרך סמוך ונראה, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת תשי"א (1950).
תקציר העלילה
רוכל יהודי מהלך ביער, ומחפש קונים. את מרכולתו הוא נושא על גבו בתוך "קופה" (מעין תרמיל גדול) כבדה. הוא מגיע לביתה של אדונית נוצרייה שקונה ממנו סכין ציידים, אך מסרבת לתת לו מחסה ומגרשת אותו. הרוכל ממשיך ללכת ביער ועם רדת החשכה הוא מאבד את דרכו ונקלע לסערה. לפתע הוא רואה בית בודד, וניגש לבקש עזרה. מסתבר לו, כי חזר לבית האדונית, והפעם היא מרשה לו להישאר עד הבוקר, וללון ברפת. כשמגיע הבוקר, היא מרשה לו להישאר ללון במחסן בתמורה לתיקון שנדרש בגג הבית, בשל הגשם. בימים שלאחר מכן הוא ממשיך לבצע עבודות ותיקונים בביתה, עד שהופך לבן בית. הרוכל עובר מהמגורים במחסן לבית עצמו, ולאחר מכן לחדר השינה שלה, כבן זוגה. הוא מפסיק לעבוד, וחי על חשבונה של האדונית, אשר מטפלת בו ומונעת ממנו לעבוד בבית או בשדה. במקביל ובהדרגה, מפסיק הרוכל לקיים את מצוות היהדות ומתחיל לחיות כגוי גמור.
לאחר זמן מה מבחין הרוכל שהאדונית אינה אוכלת בחברתו. כאשר נשאלת לפשר הדבר, היא מתבדחת ואומרת שהיא אוכלת בשר אדם, וסופו שתאכל גם אותו. בדיחותיה של האדונית נאמרות באופן תכוף ומאיים יותר, ככל שעובר הזמן. היא אף מוסיפה ומספרת לרוכל על בעליה הקודמים שנאכלו על ידה. לאחר סיוט שחולם בחדר הסמוך לחדרה של האדונית, במהלכו מצא עצמו נאכל על ידי האדונית, מבין הרוכל שהוא חייב להסתלק מהבית, אך בגלל אופיו החלש אינו עושה זאת. לילה אחד הוא חש צורך עז לקרוא קריאת שמע על המיטה, אך אינו רוצה לעשות זאת בחדר, שתלוי בו צלם ישו. הוא יוצא מהבית ונכנס ליער.
בחזרו מהיער מוצא הרוכל את האדונית שרועה על הרצפה בחדרו, מתבוססת בדמה, כשהיא אוחזת בידה את הסכין שמכר לה ביום בואו. מצעי המיטה שלו מלאים חורים וקרעים. מתברר שבאותו ערב באה האדונית לחדרו כדי לאכול אותו. מתוך טירוף של רעב ורצחנות התנפלה בדקירות על מיטתו ותוך כדי כך פצעה את עצמה קשות. הוא מתכופף כדי לעזור לה, אך היא מזנקת ונושכת את צווארו ללא הצלחה כיוון שדמו היה קר כקרח. למרות שהיא ניסתה לטרוף אותו, הרוכל מטפל בה ככל יכולתו, אך לאחר כמה ימים היא מתה מפצעיה. הוא מנסה לקבור אותה, אך לא מצליח כי האדמה קפואה ואי אפשר לחפור בה. לבסוף מניח את גופתה בארון על הגג, בתוך ערימת שלג, אך עופות אוכלי נבלות מגיעים אליה ואוכלים את בשרה. לאחר מכן טוען הרוכל את קופתו על גבו ויוצא שוב לדרך, למכור את מרכולתו במקום אחר.
משמעות אלגורית
חוקר הספרות דן לאור מציין:
הסיפור מעביר ביקורת חריפה על ההתבוללות של העם היהודי. אחת האינטרפרטציות של הסיפור הוא כאלגוריה למצבם של היהודים בגולה וליחסיהם עם הגויים. במשך כל הסיפור אפשר לראות את ההידרדרות ביחס של יוסף (הרוכל) לדת, וכשלבסוף הוא מקיים מצווה אחת - היא שמצילה אותו. ברגע שהרוכל יוצא לקרוא קריאת שמע הוא ניצל מהנוכריה. לקראת סוף הסיפור כשהיא כבר גוססת, מנסה האדונית לנשוך את יוסף אך היא אינה אוהבת את טעמו בגלל שהתפלל בחוץ, בשלג, ועל כן דמו היה קר.
יוסף מסמל בסיפור את היהודי המתבולל, התמים, שנופל קורבן לתוכנית הזדונית של הנוכריה. יוסף מתבולל בגלל קרבתו לסיר הבשר: הוא מסכים לוותר על זהותו כדי להתקבל בחברה. ככל שהיהודי מתרחק משורשיו, מתבולל וזונח את דתו (בעיקר דרך מוטיב האוכל), הוא מתקרב למותו, אך ברגע שהוא חוזר לדת ולמסורת הוא ניצל, כיוון שיהודי תמיד יכול לכפר על חטאיו.
מערכת היחסים בין השניים היא אנלוגיה למערכת היחסים בין היהודים והגויים בגולה. יוסף היהודי תלוי בהילני הנוצרייה לחלוטין: היא מאכילה ומשקה אותו, מחליטה מתי ואיפה הוא יישן. הוא מצידו, משרת אותה בתמורה - השורש ת.ק.נ. מופיע בחלק הראשון של הסיפור מספר פעמים, בהתייחסות לעבודות שהוא עושה בשבילה. האדונית, כפי שנרמז מכינוייה, היא השולטת במערכת היחסים, מקור הכח, והרוכל אפילו אינו מנסה להתנגד לה, אלא להפך, הוא נותן לה לשלוט בו בשמחה. אולם, כל טובות ההנאה שהאדונית מעניקה לרוכל הן תכסיס בלבד כדי לפטם ולאכול אותו לבסוף.
משמעויות השמות
שמו של הרוכל, יוסף, הוא שם מקראי, הנפוץ בקרב יהודים, ומדגיש את אפיונו כיהודי. כמו כן, ישנה אנלוגיה ניגודית בין הרוכל ויוסף המקראי: יוסף המקראי חוזה את העתיד דרך חלומותיו, ולעומתו יוסף שבסיפור עיוור לחלוטין לעתיד לבוא ולא מצליח לראות את הרמזים שחוזים את סופו, בין השאר בחלומו. יוסף מצליח להתגבר על פיתוייה של אשת פוטיפר, בניגוד לרוכל שמתאהב באדונית הנוכרייה. הניגודיות בין השניים מגיעה לשיא בחלום הסיוטי של הרוכל שפירושו ברור למדי: הרוכל חייב להסתלק מביתה של האדונית, ולמרות זאת הוא אינו מבין זאת ונשאר, כאשר יוסף לעומתו היה פרשן חלומות.
אפילו הכינוי "האדונית" מרמז על אישיותה השולטת. אפשר להבין חלק ניכר מאישיותה כבר מכינויה, המופיע בכותרת היצירה. ניתן ללמוד עוד משמה האמיתי, "הילני", שם נוכרי מובהק העומד בניגוד גמור ל"יוסף". הילני קורץ אל ההלניסטיות, כתרבות יפה ומרשימה מחד גיסא (בהקשר ליופייה של הילני), ומאידך גיסא להתבוללות והשקיעה של הדת היהודית בימי בית שני. שמה רומז גם להלנה, אשר בדומה להילני, הייתה אישה יפה אשר הובילה לחורבן העיר במלחמת טרויה.
מוטיב הסעודה
המוטיב הבולט ביותר בסיפור זה, כמו בסיפורים רבים של עגנון, הוא מוטיב האכילה. כמעט כל הסיפור מובל דרך המוטיב הזה, דוגמה מובהקת לכך היא ההתבוללות של יוסף. כבר כשהוא אוכל אצל האדונית הוא עובר על איסור "פת גויים", ואילו כשהוא רואה אותה שוחטת עוף הוא מתרחק עוד יותר מהדת (השחיטה אינה כשרה). תיאורי האוכל בסיפור נהיים תכופים יותר דרך המבע המשולב בין יוסף למספר ככל שהרוכל מתרחק מהדת.
הצד השני של אותו מטבע הוא האכילה של הנוכריה, המובילה את יוסף דרך האכילה, מפתה אותו ואינה משחררת, בעזרת המאכלים שהיא מתקינה בעבורו. ואילו היא עצמה לא אוכלת דבר, מלבד את בעליה. האכילה היא הכח של האדונית כנגד יוסף, דרך האכלתו היא שולטת בו ודרך האכילה היא מתכננת להרוג אותו.
כאשר הילני גוססת, יוסף מבשל בעבורה ("התקין לה תבשיל"), ובכך נוהג בה כפי שנהגה עמו. במעשה זה מתבטאת אהבתו ודאגתו של הרוכל לאדונית למרות הכל, וכן נסגר מעגל הקשור במוטיב האכילה. עגנון אולי מבקש להראות במעשה זה גם את החמלה והאנושיות היהודית.
מוטיב האכילה מופיע רבות בספרות של ש"י עגנון, ולרוב הוא בא בהקשר של אובדן הזהות היהודית, ושל התבוללות, סיפור זה הוא אחת הדוגמאות המובהקות ביותר לכך. בתיאורי המזון הוא משלב גרוטסקה כדי להבהיר את אופיו ההרסני.
האירוניה הדרמטית בסיפור
במשך כל הסיפור יש מערכת מורכבת של אירוניה דרמטית, המערכת היא משולשת. האדונית או המחבר המובלע יודעים יותר ממה שיודעים הקוראים לאורך רוב היצירה, אבל הקוראים יודעים יותר ממה שיוסף יודע.
במשך כל הסיפור לא ברור לחלוטין אם האדונית רצינית או צוחקת בקשר לבעליה הקודמים, אך ברור למדי שהיא זוממת משהו, בדרך זאת נבנית אירוניה דרמטית הפוכה, הקוראים אינם יודעים לְאילו מבין הדברים שהיא אומרת להאמין. לעומת זאת יש אירוניה דרמטית ישירה בכך שהקוראים יודעים הרבה יותר ממה שיוסף יודע. מוטיב השורש ח.ז.ר מופיע בסיפור מספר פעמים ומרמז לקורא מספר דברים שעוזרים לו להבין את העלילה, לדוגמה: "הרוכל חזר לביתה של האדונית בלילה", "הרוכל חיזר אחרי האדונית", "הרוכל חזר ללון במחסן".
הסיפור כסיפור אהבה כוזבת
עגנון מציג סיפור על גבר ואישה שנמצאים במערכת יחסים לא בריאה, שגרעינה הוא אהבה התלויה בדבר: הוא אוהב אותה בזכות המזון והמחסה שהיא מספקת לו, והיא אוהבת אותו מתוך רצונה להחזיק בו על מנת לאוכלו בסופו של דבר. עגנון מראה שאהבה התלויה בדבר לעולם אינה מניבה מערכת יחסים בריאה, ואינה יכולה להמשך לאורך זמן. כמו כן ניתן לראות במערכת היחסים בין האדונית לרוכל עוד מאפיינים של קשר זוגי לא בריא, ואף פתולוגי, שסופו להסתיים בטרגדיה: שני האוהבים לא בחרו זה בזה מראש, אלא נקלעו למצב שבו דרו ביחד ונצרכו זה לשירותיו של זה, וכך 'נגררו' לאהוב זה את זה. בקשר תמיד היה מימד של מסתורין וחוסר שקיפות, שכן האדונית לא מספרת לרוכל מה עלה בגורל בעלה, וכאשר עם הזמן היא חושפת עוד ועוד עובדות מעברה, הרוכל כבר אינו מבין מה אמת ומה בדיה. הרוכל נוטש את אורח חייו היהודי שנהג בו מלפנים, ולא מבחירה אלא מתוך שהוא מתרגל באורח החיים החדש ושוכח את זהותו המקורית.
השראה לסיפור
ד"ר אלי אשד הציע שמקור ההשראה של עגנון בסיפור "האדונית והרוכל" היה רומן שאותו יכול היה לקרוא ביידיש וגם בגרמנית - "מלכת אטלנטיס" מאת פייר בנואה, סיפור שפורסם ב-1919 ומתאר מלכה בעיר נסתרת במדבר סהרה שלוכדת כל גבר שמגיע לעירה, נישאת לו ולאחר שנה מוציאה אותו להורג ומפחלצת אותו. את הסיפור מספר חייל צרפתי שמצליח להימלט מהעיר. קווי העלילה מקבילים לאלו של עגנון וייתכן שסיפור זה, שיכול היה גם לצפות בו כסרט בשנות ה-30, היה מקור ההשראה שלו.
תרגום
תרגומים לאנגלית:
תרגום לצרפתית:
השפעה ואזכורים
המחזה "פן אישן המוות" מאת עדה אמיכל ייבין נכתב בהשראת הסיפור, והועלה (בשם "האדונית והרוכל") בתיאטרון חיפה ב-1984, בבימויו של יעקב רז ובהשתתפות נטע פלוצקי ואיציק ויינגרטן.
בשנת 1989 הפיקה רשות השידור סרט טלוויזיה שמבוסס על הסיפור, בכיכובם של לאורה ריבלין (האדונית) ושלמה תרשיש (הרוכל). את הסרט ביים חיים גיל.
השיר "הדמעות של לילי" נכתב על ידי ברי סחרוף ודן תורן בהשראת הסיפור, בפרק הרביעי של הסדרה "האלבומים" (שהוקדש כולו לאלבומו של סחרוף "סימנים של חולשה") אישר תורן כי השיר נכתב על בסיס הסיפור.
בשנת 2015 עלה באופרה הישראלית עיבוד של הסיפור "האדונית והרוכל" לאופרה בשם זה, עם ליברית מאת צרויה להב ולחן מאת חיים פרמונט. בנוסף לכך, הסיפור נכלל כיצירה בבחינת הבגרות בספרות.
בשנת 2017 יצא לאקרנים הסרט המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה, אשר מופיעים בו אזכורים רבים לסיפורו של עגנון, וקו העלילה אף מזכיר במעט את קו עלילת הסיפור.
סימפוניית החיים
סימפוניית החיים (באנגלית: Mr. Holland's Opus) הוא סרט דרמה משנת 1995, בבימויו של סטיבן הרק.
הפקה
ריצ'רד דרייפוס מגלם את דמותו של גלן הולנד, מוזיקאי ומלחין, הנאלץ להרוויח את לחמו כמורה למוזיקה על מנת לממן את שכר הדירה למגורי משפחתו ולצורכי בנו החירש. במעט זמנו הפנוי הוא משווע לממש את חלומו: הלחנת יצירה מוזיקלית שתטביע את חותמה בעולם. הולנד לומד על בשרו כי "החיים הם מה שקורה לך כאשר אתה מתכנן תוכניות אחרות", ועם חלוף השנים התשוקה למוזיקה שהוא מקרין על תלמידיו נעשית בעיניו להצלחה של חייו.
הסרט מלווה בפסקול תזמורתי מאת מייקל קיימן ויצירות קלאסיות רבות. קיימן הוא מלחין "הסימפוניה האמריקנית", היצירה עליה שוקד הולנד לאורך הסרט.
הסרט נכתב בידי פטריק שין דאנקן (תסריט שזיכה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב). דרייפוס היה מועמד לפרסי האוסקר וגלובוס הזהב בעבור משחקו בסרט.
אגודת הקולנוע האמריקנית סיווגה את הסרט כ-PG, בשל שפה בוטה (לרבות קללות בשפת הסימנים).
רומינה פאוור
ביוגרפיה
רומינה פאוור נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בתם הבכורה של השחקן האמריקאי טיירון פאואר ואשתו השנייה השחקנית לינדה קריסטיאן (Linda Christian). אביה נפטר כשהייתה ילדה ואמה נישאה בשנית לאחר גירושיהם של הוריה, נדדה רומינה פאוור בכל רחבי אירופה יחד עם אחותה ואמה, בעיקר בספרד ובאיטליה, שם בילתה את רוב ילדותה. היא הופיעה במספר סרטים באיטלקית עוד מגיל 14.
ב-1960, כאשר שיחקה בסרט, פגשה את בעלה לעתיד אל באנו. הם הפכו לצמד זמרים ידוע ופתחו בקריירה משותפת שנמשכה כ-30 שנה. שיריהם היו פופולריים בעיקר בגרמניה ובאיטליה, והם השתתפו בתחרויות בינלאומיות חשובות כגון פסטיבל סן רמו ותחרות האירוויזיון בשנים 1976 ("We'll Live It All Again") ו-1985 ("Magic Oh Magic").
מערת האיגרות
מיקום המערה ומאפייניה
מערת האיגרות היא מערה קרסטית הממוקמת כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לעין גדי (נ.צ. 593484/232856). למערה שני פתחים הנפערים אל פני המצוק בפרסת מפל נחל חבר, כ-200 מטר מעל קרקעיתו. הפתחים מובילים אל שלושה חללים גדולים המקושרים ביניהם במחילות. עומק המערה מעל 100 מטר ושטחה כ-270 מ"ר. ניתן להגיע למערה בשביל היורד ממערב לה ברמת המדבר, אך הכניסה אליה מצריכה טיפוס אנכי בן 7 מטרים. מעברו השני של המפל ממוקמת מערת האימה שגם בה התגלו ממצאים מימי מרד בר כוכבא.
תולדות המערה
בניגוד למערות אחרות באזור, המערה לא הייתה מיושבת בתקופה הכלקוליתית.
המערה הייתה ידועה כנראה כבר בימי המרד הגדול וייתכן ששימשה כמערת מפלט אך לא לאורך זמן, שכן במקום נמצא מטבע יחיד מתקופה זו.
בעקבות כישלון מרד בר כוכבא בסתיו שנת 135 לספירה וכיבוש יישובי ים המלח על ידי הצבא הרומי, נמלטו אל המערה יהודים מתושבי עין גדי הסמוכה, בהם נשים וילדים ממשפחת יהונתן בן בעיה, ממפקדי המרד ביישוב. הם הביאו אתם חפצי ערך, מסמכים חשובים ואספקה לצורך הישרדות במערה לזמן ממושך. חיילים מלגיונות הקיסר הרומי אדריאנוס צרו על המערה ממחנה שהקימו על המצוק מעליה, ובתום זמן לא ידוע מתו היושבים במערה, ככל הנראה מצמא ומרעב. הממצאים במערה הופרעו על ידי שודדי עתיקות במהלך השנים, אולם מיקומה הקשה לגישה מנע את ריקונה המוחלט.
החפירות במערה
בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, בעקבות גילוי ממצאים רבים מימי סוף בית שני והתקופה הרומית במערות מדבר יהודה על ידי בדואים משבט התעמרה, התעורר עניין רב בהיסטוריה של האזור בתקופות אלו. בין המסמכים שנמצאו בשטח ירדן היו מכתבים מימי מרד בר-כוכבא שנמצאו במערות מורבעת בנחל דרגה. ב-1953 נערך סקר שיטתי ראשון של האזור.
מערת האיגרות, שפתחיה נראים היטב מקרקעית נחל חבר, נחקרה לראשונה על ידי חוקרים ישראלים בראשות הארכאולוג יוחנן אהרוני, והתגלו בה הממצאים הראשונים. ארכאולוגים בישראל חששו משוד המערות בצדו הישראלי של הגבול על ידי מסתננים מירדן, והוחלט על סקר ארכאולוגי נרחב של מערות דרום מדבר יהודה – סקר שנתפס כפרויקט לאומי ונתמך על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון. על החפירה במערת האיגרות הופקד הארכאולוג יגאל ידין, הדומיננטי בארכאולוגים של התקופה. בשנים 1960 ו-1961 נחפרה המערה. ידין, רמטכ"ל לשעבר, נעזר בעבודתו במתנדבים רבים ובצה"ל, שהעמיד לרשותו מסוק, ויחידת חיל הנדסה שהכשירה את הגישה למערה ונעזרה במגלה מוקשים לגילוי מתכות במערה. החפירה הניבה ממצאים רבים וחשובים, בהם איגרות שנכתבו על ידי בר-כוכבא עצמו והקנו לה את שמה.
מסמכים
בסך הכול נמצאו במערה כ-70 מסמכים, רובם משתייכים לשתי קבוצות: "איגרות בר כוכבא" ו"ארכיון בבתא".
קטע מספר תהלים
באולם א' במערה (החיצוני מבין שלושת "אולמות" המערה) נמצא קטע מספר תהלים המכיל (באופן חלקי) את פרק ט"ו ושרידים משתי המילים הראשונות מפרק ט"ז שבתהלים.
איגרות בר כוכבא
אוסף זה הכיל 14 מסמכים בעברית, בארמית וביוונית, ולוח עץ אחד. שנים עשר מן המסמכים הם איגרות שנשלחו מבר-כוכבא למפקדי המרד בעין גדי, יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון. בר כוכבא חתם על האיגרות בשם "שמעון בן כוסיבה הנשיא על ישראל". באיגרות שולח בר כוכבא אל פקודיו הוראות בטון תקיף ותוך איומים בעונשים. האיגרות היו צרורות בתוך נאד עור וטמונות תחת סלע. לצד האיגרות נמצאו בקבוקי בושם, חרוזים, מראה וכלי איפור, כך שייתכן שהצרור השתייך לאשתו או לאחותו של יהונתן בן בעיה. בין הטקסטים ניתן למצוא את המסרים הבאים:
ארכיון בבתא
הארכיון הכיל 35 מסמכים משפטיים פרטיים בארמית, בנבטית וביוונית כולם של אלמנה אמידה בשם בבתא בת שמעון, שהייתה צרתה של אחותו של יהונתן בן בעיה. הארכיון הוא מקור ראשון במעלה להבנת החיים היומיומיים, הכלכליים והמשפטיים בפרובינקיות הרומיות ערביה פטראה ויודאה בתקופה שקדמה למרד.
מטמון כלי הברונזה
מטמון גדול של כלי ברונזה נמצא צרור בסל נצרים וקשור לחבל עמוק בתוך בור שירותים בתוך המערה. המטמון כלל מחתות לקטורת, קנקני יין וקערות הגשה. אחת הקערות הייתה מעוטרת בדמויות מהמיתולוגיה הרומית ובהן הנימפה תטיס. ידין טען כי אלו כלים שנשדדו מהרומאים. על פי טענה שנויה במחלוקת של פרופ' פרוינד, כלים אלו היו שייכים למקדש הורדוס והוחבאו במקום בימי המרד הגדול 60 שנה לפני מרד בר כוכבא.
שרידי אדם
בחדרון צדדי במערה נמצאו שרידיהם של 17 אנשים: שלושה גברים - שני בוגרים ונער, שמונה נשים - שבע בוגרות ונערה, ושישה ילדים שמינם לא ידוע. גולגולותיהם נמצאו ארוזות בסלי נצרים ועצמותיהם נתגלו כרוכות בתוך מחצלות. לא נמצאו סימני טראומה על גבי העצמות, כך שנראה שמתו במהלך המצור על המערה. כיוון שהמתים נקברו קבורה משנית מישהו חזר למערה אחרי מות יושביה לטפל בעצמותיהם, או שהשהייה במערה הייתה כה ארוכה עד שהגופות סיימו להרקיב וניתן היה לקבור מחדש את עצמותיהם. רוב העצמות נותרו במקומן בתוך המערות, אולם אלו שהוצאו לצורך אנליזה אנתרופולוגית ואוחסנו במחסני רשות העתיקות נקברו בטקס רב רושם שאורגן על ידי הרב שלמה גורן בשנת 1981.
ממצאים נוספים
בתוך חבילה, עטופים בסיבי דקל תמר וקשורים בחבל, נמצאו קערת זכוכית ושתי צלחות קטנות, ממורקות ושמורות היטב. הקערה הייתה יצוקה בתבנית ואילו עיטוריה נחרתו בעזרת גלגל חריתה. קערות רומיות אלו נוצרו כנראה על ידי אמן באלכסנדריה העתיקה. גללי עזים, קליפות ביצים, שרידי תנור ועצי הסקה מעידים שהנצורים נערכו במקום, כנראה מבעוד מועד, לשהות ממושכת. במערה נמצאו שרידי אריגים רבים שכללו פריטי לבוש, טליתות ושטיח. האריגים היו צבועים בפיגמנטים מגוונים ונארגו לפי ההלכה ללא שעטנז. ממצא המטבעות במערה כלל מטבעות בר כוכבא - מטבעות רומיים שנטבעו מחדש על ידי אנשי בר כוכבא, ומטבע בודד מימי המרד הגדול. כמו כן נמצאו במקום חצים ומפתחות בתים, קופסת תכשיטים מגולפת, סלים, פקעות וצרורות.
חשיבות הממצאים
המערה הניבה מגוון גדול של ממצאים חשובים ונחשבת למערה העשירה ביותר שהתגלתה במדבר יהודה. הממצאים הותירו רושם עז על אנשי התקופה. בשילוב עם האיגרות שנחשפו במערות מורבעת, הגילויים במערת האיגרות העשירו את הידע על מרד בר כוכבא לאין ערוך. עד גילוים התבסס הידע בנושא על דיווח דל של היסטוריונים רומיים (בעיקר דיו קסיוס), על מספר מטבעות שנמצאו, ועל מקורות מספרות האגדה היהודית שהיו חסרים ושנכתבו מאות שנים אחרי כישלון המרד. לא היה ברור אם דמותו של בר כוכבא הייתה היסטורית או אגדתית, ומה היה שמו האמיתי. בעקבות הממצאים התחוורו בין השאר: שמו המקורי של בר-כוכבא (שמעון בר כוסבא), תוארו – נשיא יהודה, אורכו של המרד (3.5 שנים), התברר שלא כל העם נטל בו חלק (הגליליים ואנשי תקוע לא השתתפו), והתחוור סגנון הפיקוד של בר כוכבא והאופן שבו גייס משאבים למרד.
אהרן אמר
קורות חייו
אהרן אמר נולד בינואר 1937 בעיר קזבלנקה שבמרוקו. אביו נפטר טרם מלאו לו 13 שנים, ואימו נשארה לבד לגדל אותו ואת שלושת אחיו ושתי אחיותיו. בעיר הולדתו החל את דרכו ככדורגלן ושיחק בקבוצת יוניון ספורטיב מרוקו בצד עבודתו כרפד. בינואר 1956 עלה לישראל והצטרף לגרעין "הבונים" ושובץ בקיבוץ כפר גליקסון שליד בנימינה, שם עבר במטבח, במטעי הבננות ובגן הירק, אך לאחר שבוע עזב את הקיבוץ בהחליטו כי זו לא עבודה שמתאימה לו, ועבר לעיר חיפה שם שהה חודש ימים ואז עזב ועבר למעברת יבנאל ליד טבריה. שם הצטרף לאחיו הגדול דויד, שעבד כשומר במשק, והתגורר אצלו במשך חצי שנה מחוסר עבודה. לאחר מכן חזר לכפר גליקסון ונשלח משם ללמוד עברית באולפן ברמת השופט במשך שלושה חודשים, וגר במחנה עולים בפרדס חנה. לאחר סיום הלימודים באולפן חזר להתגורר בחיפה בואדי סאליב בדירת חדר קטנה עם שני שותפים.
קריירה
בקיץ 1956 שני אוהדים סיפרו לחבר הנהלת הקבוצה של מכבי חיפה אביגדור הרשקוביץ על צעיר שמתגורר במחנה העולים בפרדס חנה שיודע לשחק כדורגל, הרשקוביץ הביא את אמר לאימון ולאחר מכן החתים אותו. אמר הצטרף לקבוצה בהיותו בוגר יחסית, ומההתחלה הציג יכולת טובה יחסית. את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה רשם אמר בסוף עונת 1956 במשחק "גביע מכבי" באצטדיון רמת גן מול קבוצת מכבי יפו. בסוף 1957 אמר גויס לצה"ל. לקראת בואה של נבחרת צרפת לישראל הורכבה בצה"ל נבחרת שחקנים למשחק ידידות ברמת גן, ואמר צורף לסגל נבחרת צה"ל בכדורגל. זאת למעשה הייתה החשיפה הארצית הראשונה שלו. אמר נכלל בסגל נבחרת הלאומית בפעם הראשונה בשנת 1958 ובמשחקו הראשון נגד ויילס באצטדיון ברמת-גן הוא הפך לגיבור המשחק ולאחד השחקנים הטובים בשדה. העונה הגדולה ביותר שלו הייתה עונת 1958/1959, בה היה מלך שערי הקבוצה ומלך שערי הליגה הבכירה עם 17 כיבושים, השחקן שזכה בתואר זה לראשונה בתולדות המועדון.
עם פרוץ המהומות בוואדי סאליב ביולי 1959 אמר נעצר ונכלא בבית הסוהר. בהתפרעות הראשונה היה בצבא, וכשחזר שמע כי אחיו דויד נעצר. אחיו היה אחד הצעירים שהוציאו את תושבי השכונות להפגנות. אמר פנה למשטרה כדי להבין מה קרה, שם תפס אותו שוטר והכניס אותו למעצר. לאחר כמה ימים אנשי ההתאחדות לכדורגל התערבו ודאגו לשחרורו. במהלך גל ההתפרעויות השני נעצר שוב באשמת התפרעות, זאת לאחר ששהה שלושה שבועות במחנה אימונים של נבחרת הלאומית בהרצליה. בראיון לעיתון "הבוקר" התלונן שהחליטו להציק לו סתם, לטענתו כל חברי הנבחרת יכלו להעיד שהוא היה בכלל במחנה האימונים בזמן הזה. אמר חויב בפסק דין צבאי למעצר של 4 חודשים ומשחקי הנבחרת המשיכו בלעדיו. לאחר מחאה של המאמן ושאר חבריו לנבחרת הוא שוחרר, אך לא הוחזר בחזרה לנבחרת. אלוף-משנה ש׳ סחר כתב באחד מעיתוני הספורט כי זה יהיה עוול לא להחזיר את אמר לנבחרת הלאומית. כ-72 שעות לפני משחק מול יוון, אביגדור הרשקוביץ, נציג מכבי חיפה בהתאחדות הכדורגל קיבל שיחה דחופה לשלוח את אמר בחזרה למחנה האימונים של הנבחרת. הרשקוביץ טילפן לעבודתו של אמר במפעל קייזר־פרייזר אך אמר סירב לחזור ונעלב מכל ההתנהלות לגביו. הרשקוביץ נסע במונית במיוחד כדי לאסוף ולהביא את אמר לתל אביב לאימון הנבחרת.
בחודש יולי 1961 ניהל אמר משא ומתן באמצעות אמרגן צרפתי, להצטרף לאחת מהקבוצות המקצועיות בצרפת. קבוצת מונקו האלופה הצרפתית התעניינה לבחון את כושרו. הנהלת האגודה של מכבי חיפה פנתה בעקבות זאת לפיפ"א על מנת שתקפיא את אמר לתקופת הסגר רשמית.
בספטמבר 1961, בגיל 24 רשם את משחקו הטוב ביותר במדי נבחרת ישראל נגד יובנטוס כאשר תוצאת המשחק הייתה תיקו 3:3. בעיתונים האיטלקיים שיבחו את משחקו של אמר וביובנטוס התעניינו בו. המאמן האיטלקי ויטוריו פוצ'ו התלהב וביקשו להחתימו, אחרי המשחק הגישו אנשי יובנטוס, לפי גרסאות שונות ההצעה הייתה בסך חצי מיליון דולר, אך בהנהלת מכבי סירבו בנחרצות. ימים ספורים לפני פתיחת עונת הכדורגל ושבועיים אחרי המשחק מול יובנטוס, עסק אמר עם קבוצת פועלים במסגריה של "פועלי נמל מאוחדים" בפירוק צינורות כחלק מעבודתו בנמל חיפה. כשעמד ליד אחת המלגזות השתחררה לפתע חבילת צינורות ופחים, אמר לא הספיק לברוח ולוח ברזל במשקל של 750 ק"ג נחת על רגלו הימנית. אמר נפצע קשה ואושפז בבית החולים רוטשילד, והוא סבל משברים בארבע עצמות בכף רגלו הימנית. פציעתו התקבלה בתדהמה במכבי חיפה, בנבחרת ישראל ובקרב קהל חובבי הכדורגל בארץ. איש לא הבין כיצד הכוכב הגדול של נבחרת ישראל עובד כפועל דחק בנמל חיפה. אמר הועבר לבית החולים "בתר" ועבר מספר ניתוחים ברגלו לאחר שעצמות אצבעותיו לא התאחו כהלכה והוא אושפז במשך שלושה חודשים. דיווחים מהתקופה קבעו שאם לא היה נפצע בעבודתו בנמל, היה מוצא עצמו ביובנטוס. בראיון לעיתון חדשות ב-1987 סיפר מקס גרינבאום שהיה אחראי על מכבי חיפה באותו זמן "אני זוכר שיובנטוס הגדולה מאיטליה נכנסה איתנו למשא ומתן כדי לקנות אותו. כל המו״מ נסגר, וכשהוא כבר היה צריך לעבור לשחק באלופת איטליה, קרה האסון שבו הוא נפצע קשה ואז למעשה נגמרה כל הקריירה שלו". למרות שנפצע בעבודתו אמר חזר לעבוד בנמל חיפה לאחר שהחלים. פציעתו העלתה לדיון ציבורי את התנאים הירודים שבו היו שרויים הספורטאים הישראלים שבמקביל לייצוג ישראל בספורט נאלצו לעבוד בעבודות זמניות והתקשו למצוא עבודה. לעיתים, המועדון והממשלה ניסו לסייע לספורטאים במציאת עבודה.
שמונה חודשים לאחר הפציעה, ב-15 באפריל 1962 חזר למגרשים ועלה למשחק הליגה מול הפועל תל אביב. שלושה שבועות לאחר מכן היה השחקן המרכזי ושותף לזכייתה ההיסטורית של מכבי חיפה בגביע המדינה 1962, זאת הייתה הפעם הראשונה שמכבי חיפה זכתה בתואר גביע המדינה.
לאחר הפרישה, אמר החליט להחרים את מכבי חיפה אחרי שנעלב מהתנהלות המועדון לגביו. הוא לא קיבל את אותם תנאים סוציאליים והטבות מההנהלה כמו שדאגה לשאר חבריו האחרים לקבוצה והוא קופח. לאחר הפרישה לא קיבל מהמועדון כרטיס כניסה חופשית למשחקים, הוא הפסיק להגיע למשחקים ולא הסכים לקבל ממנה הוקרה, ולמעשה הטיל חרם על הקבוצה שנמשך כמעט 40 שנה.⁩ החרם נשבר במאי 2005 כאשר אמר הגיע למתקן האימונים בכפר גלים, שם אמר קיבל מידי הפיזותרפיסט פיני שרון את חולצת המועדון עם המספר 6, המספר איתו שיחק. בשנת 2014 הגיע לאירוע של המועדון עם שחקני עבר נוספים לציון יום הולדתו ה-80 של ג'וני הרדי שחקן ומאמן העבר אשר שיחק לצידו במכבי חיפה.
חיים אישיים
התחתן עם מרים ילידת מרוקו, לשניים נולד בן ומאוחר יותר התגרשו. לאחר מכן אמר התחתן בשנית וב-1982 נולדה לו בת. אחיו דויד טבע באילת בנסיבות מסתוריות. לאחר הפרישה מתגורר בקריית חיים.
ראצק
ראצק (בפולנית: Raczki; ברוסית: Рачки; ביידיש: ראַצק) היא עיירה (לעיתים מוגדרת ככפר) על גדות הנהר הקטן רוֹסְפּוּדַה (Rospuda), בנפת סובאלק שבמחוז פודלסיה (Podlasie) בצפון-מזרח פולין. העיירה שוכנת כ-15 ק"מ מדרום-מערב לעיר סובאלק (Suwałki) וכמרחק הזה מצפון-מערב לעיירה אוגוסטוב (Augustów).
בראייה היסטורית, במשך מרבית המאות האחרונות נמצאה העיירה (והאזור כולו) בתחום השיפוט של ליטא על גלגוליה המדיניים השונים. על כן, יש יסוד להניח כי אחוז ניכר מתושבי האזור הם ממוצא ליטאי. לצד התרבות הליטאית, ספג האזור השפעה תרבותית פולנית נרחבת.
היסטוריה
המקום יושב לראשונה בשנת 1513, ומוזכר בשם זה כבר במסמכים משנת 1558. בערך בתחילת המאה ה-19 כבר נמנו במקום 766 תושבים, רובם עסקו במלאכת-יד בעיקר חייטים וסנדלרים. כמו כן התפתח במקום מסחר בפשתן וצמר. שני פונדקים שירתו את האורחים שביקרו במקום בימי השוק והירידים השנתיים. לאחר ההתקוממות של פולין ליטא ובלארוס בינואר 1863 נגד השלטון הרוסי, איבדה רצקי את זכויותיה האזרחיות כעונש על חלקו של האזור בהתקוממות.
יהדות ראצק
ידוע על קיומה של קהילה יהודית במקום כבר בסוף המאה ה-17. ולקהילה אף היה רב משלה, רבי גרשון בערך כבר משנת 1670. עם זאת בתקופה מאוחרת יותר בראשות הקהילה כבר לא עמד רב משלה ובתפקיד זה שימש שוחט העיירה.
בשנת 1789 נמנו בעיירה 542 יהודים, ובשנת 1808 נמנו בה 1,117 יהודים (79.5%) מתוך אוכלוסייה כללית שמנתה אז 1404 תושבים.
בשנת 1900 נמנו בעיירה 1,116 יהודים.
בן העיירה, אריה שרנייץ, מספר על זכרונותיו מראצק:
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי הגרמנים, ורבים מיהודיה נמלטו ממנה. עם כניסת הגרמנים לעיירה, החלו אלו בביצוע מעשי שוד בקרב יהודיה, ובחטיפתם לעבודות כפייה משפילות, ובהן ניקוי רחובות היישוב.
עם כניסת יחידות הצבא האדום לעיירה בסוף ספטמבר 1939, ועד להכללת היישוב באופן רשמי בשטח הכיבוש הגרמני בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, עזבו את המקום יהודים נוספים. עם שובם של הגרמנים לעיירה, גירשו אלו את כל היהודים שעוד נותרו בה, וגורלם היה כגורל יהודי היישובים אליהם הגיעו.
ולדיסלב סורקוב
עיתונאים ברוסיה ומחוצה לה משערים כי סורקוב כותב תחת שם העט נתן דובוביצקי, אף על פי שהקרמלין הכחיש זאת.
שנים מוקדמות
על פי הביוגרפיה הרשמית של סורקוב, הוא נולד ב-21 בספטמבר 1964 בסולנצבו, מחוז ליפצק. לפי מקורות אחרים, הוא נולד בשאלי. שמו, כשנולד, היה אסלאמבק דודייב. הוריו, היו הרוסייה זינאידה אנטונובנה סורקובה (ילידת 1935) והצ'צ'ני אנדארבק (יורי) דנילבקוביץ' דודייב (נולד 1942), היו מורים בבית ספר ברפובליקה האינגושטית-צ'צ'נית. לאחר פרידת הוריו, אמו עברה לליפצק והוא הוטבל לנצרות אורתודוקסית. בראיון שפורסם ביוני 2005 במגזין הגרמני "דר שפיגל", הצהיר סורקוב כי אביו צ'צ'ני אתני וכי הוא בילה את חמש השנים הראשונות לחייו בצ'צ'ניה בדובה-יורט ובגרוזני.
בשנים 1983 עד 1985 שירת סורקוב בגדוד ארטילריה סובייטי בהונגריה, על פי הביוגרפיה הרשמית שלו. עם זאת, שר ההגנה לשעבר סרגיי איבנוב הצהיר בראיון טלוויזיה לשנת 2006 כי סורקוב שירת במינהל המודיעין הראשי של המטה הכללי (GRU) באותה תקופה.
לאחר שירותו הצבאי התקבל סורקוב למכון התרבות במוסקבה לתוכנית של חמש שנים בתיאטרון, אך בילה שם שלוש שנים בלבד. סורקוב סיים את לימודיו באוניברסיטה הבינלאומית במוסקבה עם תואר שני בכלכלה בסוף שנות התשעים.
קריירה עסקית (1988–1998)
בסוף שנות השמונים, כאשר הממשלה הסירה את האיסור על עסקים פרטיים, סורקוב החל לעסוק בעסקים. הוא הפך לראש מחלקת הפרסום של עסקיו של מיכאיל חודורקובסקי. משנת 1991 עד אפריל 1996 מילא תפקידים ניהוליים מרכזיים במחלקות פרסום ויחסי ציבור של בנק מנאטפ של חודורקובסקי. ממרץ 1996 לפברואר 1997 הוא היה בחברת רוספרום, ומפברואר 1997 באלפא-בנק אצל מיכאיל פרידמן.
בספטמבר 2004 נבחר סורקוב לנשיא דירקטוריון החברה לתובלת מוצרי נפט Transnefteproduct, אך הונחה על ידי ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב לוותר על התפקיד בפברואר 2006.
סגן ראש סגל הקרמלין, 1999–2011
בראשית תקופתו בתפקיד זה הופעותיו העיקריות של סורקוב בציבור ובכלי תקשורת בינלאומיים היו כתיבת כיוון יחסי ציבור של הקרמלין. באוגוסט 2000 הוא אישר כי גזפרום תרכוש את מוסט-מדיה (שתהפוך לגזפרום-מדיה) של ולדימיר גוסינסקי, שבאותה תקופה היה הבעלים של ערוץ הטלוויזיה הרוסי היחיד העצמאי, NTV. בספטמבר 2002 הצהיר בשם הקרמלין כי הוחלט שלא להחזיר את פסלו של מייסד הק.ג.ב. פליקס דזרז'ינסקי שנהרס במהלך נפילת ברית המועצות בשנת 1991. לאחר בחירות 2003, כאשר מפלגת רוסיה המאוחדת של הנשיא קיבלה הכי הרבה מושבים בדומה עם רוב של 37.6%, מסר סורקוב את התגובה הנלהבת של הקרמלין ואמרה "אנחנו חיים עכשיו ברוסיה חדשה."
מאז 2006 דגל סורקוב בתורה פוליטית שכינה אותה דמוקרטיה ריבונית, כדי להתנגד לקידום הדמוקרטיה על ידי ארצות הברית ומדינות אירופה. אם לשפוט על פי חלק מהתקשורת המערבית, השקפה זו נתפסה כשנויה במחלוקת ולא הוזכרה על ידי התקשורת הרוסית והאליטה הפוליטית הרוסית. סורקוב רואה במושג זה גרסה לאומית לשפה הפוליטית הנפוצה שתשמש כאשר רוסיה תדבר עם העולם החיצון. כאידאולוג המשפיע ביותר של "דמוקרטיה ריבונית", נשא סורקוב שני נאומים פרוגרמטיים בשנת 2006: "ריבונות היא שם נרדף פוליטי לתחרותיות" בפברואר וזה "המודל הרוסי שלנו לדמוקרטיה המכונה 'דמוקרטיה ריבונית'", אמר ביוני 2006. ב-8 בפברואר 2007, אוניברסיטת מוסקבה ציינה 125 שנים להולדתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין ד רוזוולט עם ועידה בנושא "שיעורי ניו דיל לרוסיה המודרנית והעולם" בה השתתפו, בין השאר, סורקוב וגלב פבלובסקי. סורקוב ערך הקבלה מפורשת בין רוזוולט לנשיא רוסיה פוטין, והילל את מורשת הניו דיל של רוזוולט, ובין ארצות הברית של שנות השלושים לרוסיה של ימינו. פבלובסקי קרא לפוטין לעקוב אחר רוזוולט שכיהן במשך 3 קדנציות כנשיא.
על פי הדיווח ב"מוסקבה טיימס", סורקוב הפעיל את השפעתו בכך שרמזן קדירוב מונה לראש הרפובליקה הצ'צ'נית ב-15 בפברואר 2007. מאז מינויו המשיך קדירוב לכהן בשתי קדנציות בתפקיד והואשם בהפרות רבות של זכויות אדם.
באוקטובר 2009 הזהיר סורקוב כי פתיחות ומודרניזציה של המערכת הפוליטית ברוסיה, צורך שהודגש שוב ושוב על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב, שעלול לגרום לחוסר יציבות רב יותר, אשר "עלול לקרוע את רוסיה".
בספטמבר 2011 פרש מיכאיל פרוכורוב ממפלגת המעשה הנכון, אותה הוביל במשך חמישה חודשים. הוא גינה את המפלגה כבובה של הקרמלין וכינה את סורקוב "אדון הבובות הראשי של התהליך הפוליטי", כך על פי דיווח במגזין בשפה הרוסית "Korrespondent" שצוטט על ידי ה"ניו יורק טיימס". פרוחורוב קיווה שסורקוב יפוטר מהקרמלין, אך הקרמלין עמד מאחורי סורקוב ואמר שהוא לא ייעלם מהבמה הפוליטית. באותה תקופה תיארה רויטרס סורקוב בפרופיל כ"אסטרטג הפוליטי הראשי המוצל של הקרמלין", אחד האנשים החזקים ביותר בקרמלין ונחשב לבעל ברית קרוב של ראש הממשלה פוטין.
סגן ראש הממשלה למודרניזציה כלכלית, 2011–2013
ב-28 בדצמבר 2011, מדבדב הקצה מחדש את סורקוב לתפקיד "סגן ראש הממשלה למודרניזציה כלכלית", בתהליך שהתפרש ברבים כתגובה לבחירות לפרלמנט הרוסי בשנת 2011. באותה עת תיאר סורקוב את הקריירה שלו בעבר כך: "הייתי בין אלה שעזרו לבוריס ילצין להבטיח העברת כוח שלווה; בין אלה שעזרו לנשיא פוטין לייצב את המערכת הפוליטית; בין אלה שעזרו לנשיא מדבדב בליברליזציה. כל הצוותים היו נהדרים". במהלך תקופה זו, סורקוב עזר ליצור כמה תנועות נוער פרו-ממשלתיות, כולל נאשי. הוא נפגש עם מנהיגיהם והמשתתפים בהם מספר פעמים והעביר להם הרצאות על המצב הפוליטי. נאשי הושוותה על ידי אדוארד לוקאס כגרסת ממשלת פוטין לקומסומול בעידן הסובייטי. מאז חזרתו של פוטין לנשיאות בשנת 2012, סורקוב נדחף לשוליים כאשר פוטין "רדף דרך של דיכוי גלוי על פני המניפולציה הערמומית שהעדיף סורקוב". כסגן ראש הממשלה, ביקר סורקוב את ועדת החקירות הפדרלית שהקים הקרמלין, שהובילה חקירות על מנהיגי האופוזיציה במקום הפרקליטות ומשרד התובע הכללי. הוועדה הצהירה שהוא הציע להתפטר ב-7 במאי 2013, ואילו סורקוב הצהיר שהוצע לו להתפטר ב-28 באפריל 2013. פוטין חתם על הפיטורין ב-8 במאי 2013.
יועץ אישי של פוטין, 2013 עד 2020
בשתי כהונותיו הראשונות של פוטין כנשיא, נחשב סורקוב כ"קרדינל אפור" של הקרמלין, עקב יצירת מערכת השלטון "דמוקרטיה ריבונית" של רוסיה והכוונת התעמולה שלה בעיקר באמצעות שליטה בטלוויזיה המופעלת על ידי המדינה. ב-20 בספטמבר 2013 מינה ולדימיר פוטין את סורקוב כעוזרו בסגל הנשיאותי. הוא גם הפך ליועצו האישי של פוטין בנושא היחסים עם אבחזיה, דרום אוסטיה ואוקראינה.