cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יודנבריסטראט
היסטוריה
הרחוב זכה לפרסום בין היתר בשל העובדה שהצייר רמברנדט ואן ריין התגורר ברחוב בין השנים 1631–1635 בביתו של סוחר האמנות הנדריק ואן אוילנבורך, ובהמשך בין השנים 1639–1656 במבנה אשר רכש ברחוב, ואשר משמש כיום כמוזיאון לזכרו.
מרבית תושבי ה"רחוב היהודים" נרצחו בשואה על ידי גרמניה הנאצית בעת שזו כבשה את הולנד. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו מרבית בתי הרחוב נטושים, ובהדרגה התדרדר מצבם. בשנות ה-60 החליטה עיריית אמסטרדם להרוס את מרבית הבתים, ולנצל הזדמנות זו לבנות קו רכבת תחתית מתחת לרחוב. הבתים בצידו הצפוני של הרחוב נהרסו, ונחפרה מנהרה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם. בשנת 1971 נבנה לכל אורך בצידו הצפוני של הרחוב מבנה מגורים גדל מידות בשם בורחמייסטר טלחנהאויז (Burgemeester Tellegenhuis), הנחשב לאחד המכוערים במבני אמסטרדם. מבנה זה נהרס בשנת 1994 ובמקמו נבנה בית ספר לתיאטרון ומבנה עבור משרדי העירייה.
למול מוזיאון בית רמברנדט ניצבת אנדרטה לזכרו של המשורר יעקב ישראל דה האן ועליו חקוקות מילים של אחד משיריו.
בקצהו הצפוני נמצא בית הכנסת הפורטוגזי, ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת כנסיית משה ואהרון.
ברוך אל עליון
"בָּרוּךְ אֵל עֶלְיוֹן" הוא פיוט שנכתב על ידי רבי ברוך בן שמואל ממגנצא והוא מושר בקהילות אשכנז בזמירות השבת בעת הסעודה השנייה.
לפי הפיוט, יום השבת שובר את שגרתם הטבעית של ימי החול ובתוך כך מעלה את האדם היהודי ואת מציאותו לדרגה אחרת. בנוסף לכך מוזכר בשיר כי בזכות יום השבת יגאל האל את עמו: "אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי, אלמלי משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלים".
בהר נגוס יסחק
בהר נגוס יסחק (נפטר ב-1578) היה מושל ממלכת בהר מדיר שבאימפריה האתיופית מאמצע המאה ה-16 ועד מותו. תמיכתו בקיסר אתיופיה במהלך הפלישה של אחמד גראן, כאשר מספר רב של אריסטוקרטים העבירו את תמיכתם לאחמד גראן, הייתה מכרעת למניעת כיבוש האימפריה האתיופית.
חייו
יסחק מוזכר לראשונה עם הגעת הצי הפורטוגזי למאסאווה בשנת 1541. כאשר כריסטובאו דה גאמה נכנס עם 400 רובאיו לשטחו. בהר נגוס יסחק סיפק להם מידע על הארץ, מחנות וכ-500 חיילים. ב-1543 יסחק השתתף לצד גלאוודיוס בקרב ווינה דגה שבמהלכו אחמאד גראן נהרג וצבאו התפזר סופית.
בשנת 1557 החלה מלחמת טורקיה-אתיופיה כאשר הגנרל העות'מאני אזדאמיר פאשה עבר מבסיסו שבג'דה וכבש את מאסוואה, ארקיקו ודברואה בירת המחוז, וכונן את מחוז חבש העות'מאני, יסחק הוביל את האיכרים כנגד הפולשים, הביסם ושיחרר את בירתו.
לאחר מותו של גלאוודיוס ב-1559, עלה לכס הקיסרות אחיו מינאס. יסחק לא היה ביחסים טובים עם הקיסר מינאס וב-1560 מרד נגדו. בהתחלה המרד הצליח ויסחק כבש את אזור תיגראי, אך לבסוף הצליחו כוחות הקיסר לגרש את צבאו של יסחק מטיגראי. יסחק פנה אל העות'מאנים והבטיח לתת להם את הערים דאברווה, מאסאווה, ארקיקו וכל השטח שבין הערים האלו בתמורה לעזרה צבאית. העות'מאנים הסכימו ויסחק החל לנוע דרומה אל עבר תיגראי ואל יתר המחוזות הצפוניים האחרים של אתיופיה, כוחותיהם של שני הצדדים נלחמו שוב ב-1562, אך ללא הכרעה.
בנו ויורשו של מינאס, סרצה דנגל שהומלך לקיסר אתיופיה ב-1563, היה ביחסים טובים עם יסחק, אך לאחר מספר שנים יסחק מרד שוב בעזרת העות'מאנים וסולטן הרר מוחמד מנסור הרביעי. הכוחות תקפו את הצבא האתיופי ב-1578, אך למרות איחוד כוחותיהם, הפסידו המלכים לכוחות הקיסר האתיופי ויסחק נהרג בקרב.
פאנקהסט מסכים עם ג'יימס ברוס שמעמדו של הבהר נגוס: "התדרדר בגלל הבגידה של יסחק. ובתקופה שלאחריו השליט שמעבר לנהר הטקזה לא הורשה להישתמש בסנדאק (דגל), ובנאגארית (תופי הכרזת מלחמה), ולא השתתף בפגישות אלא אם הוזמן לכך במיוחד על ידי הקיסר". זה כשלעצמו יכול להתפרש שבעצם הממלכה היא כבר לא חלק מהקיסרות האתיופית.
מרדכי ברנשטיין (חלוץ)
ממוזער|200px|שמאל|לוח הזיכרון על גדר האבן של בית ברנשטיין ב[[ראש פינה]] מרדכי (מוטל) ברנשטיין (תרכ"ב, 1862 – כ"ז בסיון תרצ"ד, 1934) היה איכר וחלוץ ממייסדי ראש פינה, ממייסדי סינדיקט מגדלי הטבק, ממייסדי בית משפט השלום העברי, ראש ועד המושבה ושופט בתקופת המנדט הבריטי.
קורות חייו
בשנת 1883 הקימו את ביתם, בית שהיה מקום כינוס, דיונים וקבלת החלטות של אנשי המושבה. במשך שנים רבות היה ברנשטיין חבר ועד המושבה ואף עמד בראש ועד המושבה. מרדכי היה גם החזן הראשון של המושבה ובהיעדר רב ביישוב, נהגו לקבל את דעתו בנושאי הלכה, כי היה ידוע כתלמיד חכם.
מרדכי נקבר בבית העלמין של ראש פינה. ביתו, הנמצא ברחוב החלוצים מול הסופרמרקט המקומי, נושא לוח זיכרון גדול שהציבה המועצה. צאצאי משפחת ברנשטיין התגוררו בבית שבנו אבותיהם עד שנת 1992. בנו, יהודה ברנשטיין, היה חבר המועצה הראשונה של המושבה ראש המועצה הראשון של המושבה ובעל עיטור לוחמי המדינה.
בספר "גיא אוני" של שולמית לפיד מופיעה בת-זקוניו של רב מוטל, מלכה ברנשטיין הקטנה. השנה היא 1885, וידוע כי לאחר בת-הזקונים הזו נולד למרדכי ברנשטיין בנו, יהודה, בשנת 1901. יהודה בנו היה לימים ראש המועצה הראשון של ראש פינה. מרדכי ברנשטיין היה דודו של אלווין ברנשטיין.
ראו גם
ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי
בית ספר מוניטוריאלי
בית ספר מוניטוריאלי (Monitorial School) או בית ספר משותף (Mutual School) הוא בית ספר בו המורה מלמד ישירות קבוצה מצומצמת של תלמידים בוגרים והם מלמדים את שאר התלמידים. בית ספר מוניטוריאלי נועד ללמד מספר מרבי של תלמידים על ידי מספר מזערי של מורים. השיטה איפשרה למורה אחד ללמד מאות תלמידים ולעיתים אף יותר מאלף.
היסטוריה
תקופת הזוהר של בית הספר המוניטוריאלי ראשיתה בסוף המאה ה-18, בעקבות דגם ההוראה שהעלו אנדרו בל וריצ'רד לנקסטר. השניים התנצחו ביניהם מי הגה את השיטה, אולם לטענת הנרי בארנארד, כבר 250 שנה לפני כן (1530-1556) הנהיג טרוצנדורף שיטה מעין מוניטוריאלית בבית-ספר בגולדברג (היום: זלוטוריה), בשלזיה. השיטה גם שימשה בכמה מקומות בצרפת, ובייחוד בבית-הספר שהקים שבליה פולה בפריז בשנת 1785.
בסוף המאה ה-18, הקים אנדרו בל בצ'נאי בית ספר מוניטוריאלי ניסויי. הוא פרסם דו"ח על בית הספר בשנת 1797 ובשנת 1798 ייסד בית ספר מוניטוריאלי בלונדון. בלי קשר ישיר לבית-הספר של בל, ובמתכונת שונה מבחינות רבות, הוקם בית-ספר דומה על ידי לנקסטר בלונדון. בתי ספר מוניטוריאליים אומצו במהירות ובשנת 1825 טען ג'ון גרישכום שהם אומצו בכל המדינות התרבותיות ונמצאים כמעט בכל עיר באנגליה. באנגליה, השיטה המוניטוריאלית בגרסתה הלנקסטרית, יושמה במקום בו הלמה את הנסיבות וגם במקום בו לא הלמה אותן באופן כה כולל, עד ששיטת החינוך כונתה פשוט 'השיטה'. באירלנד, אז תחת שלטון הבריטים, הוקם בית ספר מוניטוריאלי ראשון בשנת 1814, ב-1817 כבר היו 8 ובשנת 1824 כבר התקיימו 1122 בתי ספר מוניטוריאליים, ובהם מעל 79,000 תלמידים. על פי הערכה שהושמעה בפרלמנט הבריטי ב-1820, קרוב לשליש התלמידים באנגליה למדו בבתי ספר מוניטוריאליים. בצרפת הוקמו מאות בתי ספר מוניטוריאליים. בתי ספר מוניטוריאליים נפוצו בתחילת המאה התשע-עשרה במקומות נוספים, ובהם ביוון, בשווייץ, בשוודיה, בדנמרק ואף ברוסיה וטורקיה. בארצות-הברית קנתה לה השיטה אחיזה מסוימת בחוף המזרחי ובמהלך הרבע הראשון של המאה התשע-עשרה הוקמו בתי ספר כאלו בניו-יורק ובעיירות שסביבה, בפילדלפיה, בבוסטון, בניו הייבן ובמקומות נוספים.. בשנות ה-40 של המאה ה-19 ירדה קרנם של בתי הספר המוניטוריאליים ושיטת הלימוד הומרה ברוב בתי הספר בשיטות לימוד אחרות. עם זאת, השיטה המשיכה להתקיים באנגליה ובארצות הברית אל תוך המאה ה-20. השיטה נותרה מקובלת במקומות בודדים, כמו בבתי-הספר שהורו בולגרית, שנוסדו ביוזמת אב מנזר רילה איבן רילסקי ובישרו את ראשיתה של התחייה הלאומית בבולגריה.
ארגון
בבית ספר מוניטוריאלי נבחרים מבין התלמידים הבוגרים, בגילאי 10-12, תלמידים מדריכים המשמשים מורים של הכיתות, בהשגחת מורה שתפקידו היה להשגיח על עבודתם, להדריך אותם בהוראה, לדאוג למשמעת, לבחון את התלמידים ולהשלים את ההוראה של המדריכים כשזה נדרש. כל מדריך לימד כיתה של בין 10-20 תלמידים. על פי לנקסטר, בית הספר היה מיועד לתלמידים בגילאי 7 ומעלה, אולם בפועל היו בתי ספר בהם למדו ילדים צעירים יותר, לעיתים גם בני ארבע. בחלק מבתי הספר המדריכים קיבלו מהמורה שיעורים פרטיים, לפני שעות הלימודים או בשעת הארוחה, ולעיתים גם קבלו תשלום קטן עבור עבודתם. כל כיתות בית הספר לומדות באולם אחד גדול, כדי לאפשר השגחה ישירה של המורה על כל הכיתות. תוכנית הלימודים כללה לימוד קריאה, תנ"ך ואולי כתיבה ומעט חשבון. חומר הלמידה חולק ליחידות לימוד מצומצמות, ועם השלמת היחידה נבחנו עליה התלמידים על ידי המורה. הצטיינות בלימודים אפשרה התקדמות לשלב לימודי מתקדם יותר בתוך הכיתה או מעבר לכיתה מתקדמת יותר. בבתי הספר המוניטוריאליים נעשה ניסיון להימנע מענישה גופנית, ובמקום זאת זכו המתקדמים והמצליחים לשבח ואילו הכושלים בלימודיהם הושפלו בפני חבריהם ללימודים.
בית הספר של לנקסטר הכיל 500 בנים ו-300 בנות ובמקורות שונים נטען שמספר התלמידים בבית הספר יכול להגיע גם לאלף ויותר. עם זאת, רבים מבתי הספר המוניטוריאליים היו קטנים בהרבה.
חדר הלימוד, לפי הארגון של לנקסטר, כלל שורות רבות של שולחנות למידה ארוכים, כשהתלמידים - לעיתים מאות בכיתה - יושבים ופניהם אל שולחן המורה. על הקירות משני עברי הכיתה היו אזורי למידה אליהם היו תלמידים יכולים להקרא סביב תלמיד-מדריך. בארגון חדר הכיתה של בל, ששימש ברוב בתי הספר המוניטוריאליים בסקוטלנד היו חדרי הלימוד גדולים יותר וקבוצות של מעין כיתות משנה היו מאורגנות בו בתצורת חי"ת סביב עמדת תלמיד-מדריך.
הערכה והשפעה
תומכי בית הספר המוניטוריאלי טענו להתקדמות מהירה בלימודים בנוסף לחינוך לנקיון, סדר ומשמעת. השיטה בה תלמידים המתנהגים כראוי מקודמים לתפקידי הוראה מכשירה את התלמידים למערכת השלטון האזרחית ולהיות אזרחים טובים. ג'רמי בנת'ם ראה בבית הספר המוניטוריאלי מכשיר בעזרתו יכולה הממשלה לחנך את ההמונים ולהטביע בהם הרגלים מוסריים. סמואל טיילור קולרידג', באמירה נלהבת, התייחס לבית הספר המוניטוריאלי של בל כאפשרות ל"מנוע קיטור מוסרי".
היו גם שציינו את התועלת ללמידה בצורך להעביר ידע לתלמיד אחר. כנגד השיטה נטען שהעיסוק בהוראה מבזבז את זמנם של התלמידים אותו יכלו להשקיע בלמידה, שהתלמידים אינם מוכשרים להוראה ולשליטה בתלמידים אחרים ושתלמידים יכולים להעביר רק מילים ולא את הידע עצמו.
הרבה מהצלחת בית הספר המוניטוריאלי הייתה תלויה ביכולות של המדריכים ובהתלהבותם, אך בהיעדר סמכות וידע פדגוגי, המדריכים לא יכלו לעשות הרבה יותר מלהעביר ולדאוג לתרגול של ידע פשוט. הדרכה במשימות מורכבות יותר של הבנה ויישום הייתה מעבר ליכולתם. עם זאת, המורים נתקלו בבעיה קשה להשיג מדריכים בעלי כישורים מינימליים להדרכה. בערים רבות התלמידים נמשכו בגיל צעיר לעבודה בבתי חרושת. בנוסף לכך, התלמידים בעלי היכולת העדיפו שלא להיות מדריכים, שכן הדבר היה פוגע בלימודים שלהם, והתפקיד משך אליו דווקא את התלמידים שלא אהבו ללמוד ונמשכו יותר לעמדת הסמכות ביחס לתלמידים אחרים.
הסיבות לפופולריות השיטה ולאיבוד זוהרה
סיבות שונות ניתנו לפופולריות שהשיגו בתי הספר המוניטוריאליים. היו שהסבירו את הפופולריות של השיטה בעלות הנמוכה של בית הספר המוניטוריאלי. היו שציינו את העובדה שבתי הספר המוניטוריאליים הוצעו כאמצעי חינוכי להמונים בתקופה שבה המעמדות הגבוהים באנגליה ובמקומות אחרים הביעו חשש ממהפכות דוגמת המהפכה הצרפתית וחפשו אמצעי לחינוך ההמונים כדי להקטין את הסיכויים שיישאב לפעילות מהפכנית. כן היו שייחסו את הפופולריות של בתי הספר המוניטוריאליים לדמיון שלהם לבתי החרושת לייצור המוני שנחשבו אז לשיא הקדמה. אך היו גם שטענו שהתפשטותם של בתי הספר המוניטוריאליים הייתה מקרית ונבעה מיכולות השיווק של לנקסטר.
גם לנפילת בתי הספר המוניטוריאליים נתנו הסברים שונים. היו שייחסו את נפילתם לכך שהיו חילוניים ועל כן עוררו נגדם הן את הכנסייה הקתולית בצרפת והן את הכנסייה האנגליקנית באנגליה. היו שציינו דו"ח של ועדת חקירה מלכותית בבריטניה בשנות הארבעים של המאה התשע-עשרה שמצאה כי ההוראה בבתי-ספר מוניטוריאליים אינה יעילה בלימוד ואינה משיגה מטרות משמעתיות.
נבונצר
נָבּוֹנָצָר או נָבּוֹנָסָר היה מלך בבלי, אשר מלך בבבל בין השנים 747–734 לפנה"ס.
זו הייתה התקופה שבה ממלכת אשור הייתה שרויה במלחמת אזרחים, אך לאחר מכן, בשנת 746 לפנה"ס, הצליח תגלת פלאסר השלישי להשליט סדר באשור וכבש גם את בבל. נבונצר המשיך לשלוט תחת שלטון האשורים במשך 14 שנה. נבונצר היה המלך הראשון שניהל רשימות היסטוריות ויומנים אסטרונומיים מסודרים. על סמך היומנים הללו חישב האסטרונום תלמי את מסלולי הירח, ומסיבה זו חישב תלמי את התקופה הראשונה באסטרונומיה מתחילת שלטונו של נבונצר.
מסלקה
מסלקה היא מוסד פיננסי שנוצר כדי לאפשר ולהקל על חליפין של נכסים מסוגים שונים: העברת כספים, ניירות ערך ונגזרים פיננסיים בין גופים שונים. (להם עשויים לא להיות יחסים עסקיים ישירים) בשל עמדתה כמתווכת בין ישויות מסחריות, מספקת המסלקה ודאות, ומצמצמת את הסיכון העומד בפני המשתתפים.
סליקה בין חשבונות בנקים
סליקה בין חשבונות בנקים מתבצעת באמצעות פקודות המשודרות על ידי הגוף הפיננסי המשלם - אם מדובר בפעולת חיוב יזומה, או על ידי הגוף המחייב - אם מדובר בפעולת חיוב מאושרת כדוגמת הוראת קבע. הסליקה מתבצעת על ידי חברה המקבלת את ההוראה מהגוף המחייב או המזכה, מאמתת את ההרשאה ליישומה ומשדרת אותה לביצוע בחשבון הבנק המחויב.
סליקת כרטיסי תשלום
סליקת כרטיסי תשלום מתבצעת כאשר לקוח מבצע פעולת חיוב בכרטיס התשלום שלו בבית עסק. במהלך הסליקה מועברים נתוני הכרטיס בצורה מאובטחת מבית העסק אל חברת הסליקה אשר פונה למנפיק הכרטיס ומבקשת אישור לכיבוד העסקה. אם העסקה תכובד, החלפת הסחורות והשירותים תתקיים, ואם לא, יצטרך המשלם להמציא אמצעי תשלום חלופי.
החברת הסולקת לרוב גובה עמלות על פעילותה.
בישראל
בישראל, סליקת העברות בין חשבונות הבנק נעשית באמצעות חברה בשם שירותי בנק אוטומטיים הרשומה בבורסה לניירות ערך בתל אביב אשר הבעלות בה מתחלקת בין הבנקים השונים ומיעוט המניות בה של הציבור. חברה זו מספקת גם שירותים נלווים לסליקה.
אברהם יצחק קאהן
רבי אברהם יצחק הכהן קאהן (ו' בטבת ה'תרע"ד, 4 בינואר 1914 - כ"ז בכסלו ה'תשנ"ז, 8 בדצמבר 1996) היה מייסד חסידות תולדות אהרן, חתנו של רבי אהרן ראטה. על שמו קרויה חסידות תולדות אברהם יצחק.
ביוגרפיה
נולד בצפת לרב אהרן דוד ושיינדל ברכה. אמו הייתה נכדת ר' אברהם יצחק הלר, בנו של הרב שמואל הלר ועל שמו נקרא. בילדותו עבר עם משפחתו לטרנסילבניה. למד אצל רבי ישראל פריינד מהוניאד (בנו של רבי אברהם יהושע פריינד) ואצל רבי יהודה סגל רוזנר בסקלהיד. כמו כן היה תלמידו וחסידו של רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר.
לאחר פטירתו של רבי אהרן ראטה בשנת 1947 קיבלו עליהם רוב החסידים את מנהיגותו של חתנו רבי אברהם יצחק שהיה לאדמו"ר מ"תולדות אהרן". מיעוטם של החסידים בחרו בגיסו, רבי אברהם חיים ראטה, שבהמשך הקים את חסידות שומרי אמונים. בתקופת מנהיגותו נוסדו מוסדות של החסידות בישראל ובארצות הברית.
נפטר בחנוכה תשנ"ז (דצמבר 1996) לאחר כ-50 שנות כהונה. עוד טרם פטירתו התפלגו החסידים לשני מחנות. רוב החסידים תמכו בבנו רבי דוד קאהן, שירש את מקומו כאדמו"ר מתולדות אהרן. השאר הפכו לחסידי אחיו הבכור רבי שמואל יעקב קאהן, שהקים חצר חדשה בשם חסידות תולדות אברהם יצחק.
בין תלמידיו בלט הרב מאיר ברנדסדורפר.
כביש 293
כביש 293 הוא כביש אזורי המחבר בין כביש 25 בצומת הגדי ליד העיר נתיבות לכביש 6 וכביש 40 במחלף קמה, הסמוך לקיבוץ בית קמה. אורכו 18.5 ק"מ.
הכביש הוארך בשנת 2015 בכקילומטר מזרחה, מצומת קמה הקיים שצומצם ועד המפגש עם כביש 6 וכביש 40, שנפתח באזור זה לתנועה, במחלף קמה.
פארק אקולוגי גלילות
פארק אקולוגי גלילות (המכונה גם אקו-פארק גלילות וכן חורשת דרזנר) הוא מרחב טבע עירוני, הממוקם צפונה לרמת אביב ג', ממערב לנתיבי איילון ודרומית-מזרחית למסוף חברת פי גלילות.
רינה פרנק מיטרני
רינה פרנק מיטרני (נולדה ב-4 באוקטובר 1951 בחיפה) היא סופרת ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
רינה פרנק (בילדותה פרנקו) נולדה ב-1951, להורים יהודים יוצאי רומניה. גדלה בחיפה בשכונת ואדי סאליב. את שנות התיכון עשתה בבית הספר "ליאו בק" ואחר כך, למדה בבית הספר להנדסאים שליד הטכניון בחיפה.
הייתה מפיקת תוכניות ילדים בערוץ 2 של הטלוויזיה, בינן הסדרה פלטפוס. כמו כן הפיקה את סרט הטלוויזיה "החצי השני", ואת "האישה האחרת" בבימויו של אורי ענבר.
מיטרני החלה לכתוב בסביבות גיל 50, לאחר מות אחותה בתאונת דרכים, והעלתה את זכרונות ילדותה בספר "כל בית צריך מרפסת".
כל בית צריך מרפסת
בשנת 2005, הוציאה לאור מיטראני את הספר "כל בית צריך מרפסת" בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר זכה למסע פרסום אינטנסיבי והיה לרב-מכר. הספר הופץ גם בחו"ל.
הספר מתרחש בשני מישורים שונים בחייה של המספרת: האחד, ילדותה הענייה בשכונת ואדי סאליב בעיר חיפה, והשני, נישואיה לגבר אמיד מברצלונה וההתמודדות עם מחלה קשה במשפחה.
מיטרני זכתה בפרס זהב ופלטינה מאת התאחדות הסופרים בישראל על ספרה הזה.
ביטוש קומפורטי
בִּיטוּש קומפורטי (בבולגרית: Битуш Комфорти; 15 בדצמבר 1921, סופיה, ממלכת בולגריה – 3 באפריל 1988, תל אביב-יפו, ישראל) היה אדריכל ואומן שעבד למעלה מעשרים וחמש שנה בשירות המדינה. במסגרת עבודתו זו תרם תרומה משמעותית לבנייה הציבורית בארץ בשימו דגש רב על פיתוח טיפוסים שונים של מבני מגורים המותאמים לאקלים ולסביבה. במקביל, עבד ביטוש קומפורטי יחד עם אשתו האדריכלית, איקה (חורסי) קומפורטי עובדיה, ויחדיו תכננו מבני ציבור ובתים פרטיים.
קורות חיים
ביטוש קומפורטי נולד בסופיה, בולגריה. אביו היה מומחה ליצור ולשיווק מוצרי טבק ושימש המנכ״ל של "בלקן טבק" בעיר פלובדיב, לשם עברה המשפחה כאשר היה ילד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, גויס קומפורטי למחנה עבודת כפייה על ידי המשטר הפרו נאצי בבולגריה. הוא הועסק בעבודות פרך ונפצע בזמן עבודתו.
לאחר המלחמה החל קומפורטי בלימודי ארכיטקטורה בפוליטכניקה בסופיה, אותם סיים ב-1949. הוא עלה לארץ עם אשתו האדריכלית איקה חורסי עובדיה-קומפורטי ובתם שוש ב-1950. ב-1954 נולד לביטוש בן ג'קי קומפורטי, לימים במאי, סופר, דוקומנטר וחוקר שואה.
בתחילת דרכו המקצועית בארץ עבד קומפורטי כאדריכל במשרדו של היינץ פנחל בשנים 1950–1954 ובהמשך, במשרדם של אל מאנספלד - דורה גד בשנים 1954–1956. במסגרת עבודתו זו היה שותף מרכזי בעיצוב הפנים של אניות הנוסעים הישראליות הראשונות של צים.
החל משנת 1957 ועד לפרישתו בסוף שנת 1983 עבד ביטוש כאדריכל בשרות המדינה. תחילה במחלקת השיכון של משרד העבודה, והחל משנת 1961 במשרד השיכון, שהפך למשרד עצמאי. בין השנים 1968–1983 הוא שימש בתפקיד הממונה על המחלקה לתכנון מגורים, והאחראי על בקרת התוכניות של מתכננים חיצוניים. אחרי פרישתו, עם מעבר המשרד לירושלים, המשיך לעבוד כיועץ חיצוני למשרד השיכון, עד למותו בטרם עת בשנת 1988.
בנוסף לעבודתו כאדריכל עסק ביטוש בעיצוב פנים, ובכלל זה בעיצוב רהיטים.
קומפורטי היה גם צייר ופסל חובב. ב-1977 התקיימה בבית יד לבנים בתל אביב תערוכה של ציוריו. לצד עיסוקים אלה, היה קומפורטי שחקן כדורעף, שארגן קבוצת כדורעף לחברים יוצאי בולגריה.
מורשתו
במסגרת עבודתו בשרות המדינה, תכנן קומפורטי שכונות ובנייני מגורים לבניה ציבורית בכל הארץ. הוא השתתף בתכנון שכונה ה', ו-ט' בבאר שבע, ובתכנון שכונות נוספות בעיר זו; כמו כן תכנן כאדריכל ראשי יחד עם עמיתים, שכונות שנבנו בכרמיאל, בנצרת עלית, בקרית ארבע, בקרית גת, באופקים ובנתיבות. גישתו הארכיטקטונית התאפיינה בדגש על קיימות ועל התאמת התכנון לצורכי הדיירים ולסביבה הגאוגרפית והפיזית. תרומתו המרכזית לתכנון הדיור הציבורי בארץ הייתה פיתוח טיפוסי מגורים שונים המותאמים לתנאי הסביבה והאקלים. מומחיותו וסמכותו המקצועית בכל הקשור לתכנון למגורים זכו להכרה רחבה מצד עמיתים ודיירים.
תחרויות ופרסים
ביטוש ואיקה קומפורטי השתתפו בתחרויות ארציות ובינלאומיות לעיצוב אנדרטאות, פארקים ומבני ציבור. הפרויקטים בהם זכו היו:
פרויקטים נבחרים
מבין הפרויקטים שתוכננו ונבנו ניתן למנות את הפרויקטים הבאים:
פרסומים
א. פריאון, ש. פובזנר, ב. קומפורטי, הנחיות והוראות לאדריכלות מבני מגורים, משרד השיכון, האגף לתכנון, המכון לחקר הבניה והטכניקה, המכון לחקר הבניה והתעשייה, 1973.
ארמניאק (משקה)
ארמניאק (בצרפתית: Armagnac) הוא משקה אלכוהולי מסוג ברנדי המיוצר בחבל ארמניאק שבצרפת. הארמניאק הומצא בשנת 1400, כמאתיים שנה לפני הקוניאק.
הכנה וזיקוק
המשקה מופק מענבים ועובר זיקוק דודי אחד או שניים. לאחר מכן הוא עובר יישון בחביות עץ אלון. רמות היישון שלו זהות לרמות היישון של קוניאק. הארמנייאק אינו מזוקק באלמביק כמו הקוניאק, אלא בדוד שהוא מעיין הכלאה בין זיקוק דודי לזיקוק רציף הנקרא "זיקוק עמודים".
הגשה
את הארמנייאק מגישים בכוס סניפטר מאותן סיבות שמגישים קוניאק בכוס סניפטר.
שאול קצנלבוגן
הרב שאול קצנלבוגן (אפשטיין) (תקפ"ח, 1828 - י"ט בתשרי תרנ"ב, אוקטובר 1891) היה רבן של הערים קוסובה וקוברין. סבם של פרופ' שאול ליברמן והחזון איש.
קורותיו
נולד למשפחת אפשטיין, דור רביעי לרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל הפרדס. אביו היה הרב מאיר הלוי אפשטיין ("ר' מאיר שניפעסקער"), דיין בווילנה ורב בקופישוק. התגורר בהורדנה ונישא לבת העיר. החליף את שמו מאפשטיין לקצנלבוגן.
בשנת תרמ"ב (1882) עבר לכהן כרבה של קוברין. ניהל את הקהילה היהודית הגדולה בעיר, ובין השאר ייסד קופת גמ"ח, שלאחר פטירתו נקראה על שמו "מעשה שאול". הסכמתו מתנוססת על ספרים תורניים שיצאו בימיו.
את מקומו ברבנות קוסובה מילא חתנו הרב שמריהו יוסף קרליץ.
צאצאיו
גיסו, בעל אחותו חיה, הוא הרב חיים שור. בנו הוא הרב אליהו יעקב דב שור, אב"ד זופראן ומחבר הספר "נטיעות חיים".
נמל התעופה הבין-לאומי המלך חוסיין
נמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין (ערבית مطار الملك حسين الدولي) הוא נמל תעופה השוכן בעקבה שבדרום ירדן, וממוקם כ-9 ק"מ מצפון למרכז העיר וכשני ק"מ ממזרח לגבול הישראלי. הנמל משתרע על פני שטח של 2.45 קמ"ר והוא הנמל השני בחשיבותו ובהיקף תנועת הנוסעים שלו במדינה.
היסטוריה
בניית הנמל החלה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והוא נחנך בשנת 1972. בשנת 2002 שופץ בניין טרמינל הנוסעים, וב-2004 הוקם מסוף מטען חדש ונסלל מסלול הסעה במקביל למסלול הטיסה. על-פי הסכם השלום בין ישראל לירדן, אמורה הייתה הפעילות הבינלאומית האווירית של נמל התעופה עובדה לעבור אל הנמל בעקבה, אך מסיבות שונות הדבר לא יצא אל הפועל, ובחודש מאי 2010, החליטה ממשלת ישראל על הקמת נמל תעופה חדש בתמנע שישרת את כל הטיסות אל העיר אילת וממנה.
פעילות הנמל
בנמל מסלול טיסה בודד באורך של 3,004 מטרים ובית נתיבות המשתרע על פני שטח של 2,600 מ"ר. בנוסף שוכן בנמל בית קיץ העומד לרשותה של משפחת המלוכה הירדנית, ומסוף מטען בשטח של 6,000 מ"ר השוכן בצפונו של הנמל. הנמל מסוגל לטפל בתנועה שנתית של כ-1.5 מיליון נוסעים, אך בפועל עשו בו שימוש 223,775 נוסעים בשנת 2010, מהם 153,298 איש בטיסות בינלאומיות ו-70,407 בטיסות פנים.
רויאל ג'ורדניאן היא חברת התעופה העיקרית בנמל, והיא מפעילה מספר טיסות סדירות שבועיות לנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה בעמאן. חברה בת של רויאל ג'ורדניאן - ג'ורדן אוויאיישן - פועלת גם היא בנמל ומפעילה טיסות לעמאן ולמספר יעדים בארצות ערב. בנוסף פועלות בנמל טיסות שכר לאירופה ולמצרים שמפעילים מובילים אירופיים ורויאל ג'ורדניאן.
חלק ניכר מהפעילות האווירית בנמל הוא טיסות אימונים של חיל האוויר הירדני, ונמל התעופה משמש כבסיס האם של צוות האירובטיקה "רויאל ג'ורדניאן פלקונס" (Royal Jordanian Falcons; الصقور الملكية الأردنية), הפועל בחסות רויאל ג'ורדניאן וחיל האוויר המלכותי הירדני. הצוות הוקם בשנת 1978 וברשותו חמישה מטוסי אקסטרה 300 LS.
ל'אטאלנט
ל'אטאלנט (בצרפתית: L'atalante) הוא סרט צרפתי משנת 1934 שביים ז'אן ויגו, בכיכובם של ז'אן דסטה, דיטה פארלו, ומישל סימון.
תקציר העלילה
כשהם מגיעים לפריז הולכים ז'אן וג'וליט למועדון מוזיקה. שם הם פוגשים ברוכל המפלרטט עם ג'וליט, דבר המוביל לריב עם ז'אן. ג'וליט שלא אוהבת את חיי הספינה ונמשכת לאורותיה של פריז, בורחת עם הרוכל. זאן שננטש מאחור זועם, מותיר אותה מאחור ואחר כך הוא שב לאחר שהחליט לחפש אותה.
ההערכה לסרט
הסרט קיבל שבחים בשל סגנונו הריאליסטי-פואטי החוזה את הנולד, אולם הוא גם כלל קטעים סוריאליסטים מפתיעים, כמו התמונה הכפולה של מישל סימון בקטע ההיאבקות והסצנה שבה ז'אן קופץ לנהר. כפי שצוין הסרט חביב על יוצרים בני הגל החדש בקולנוע הצרפתי, שסרטיהם מכילים רמיזות רבות לעבודותיו של ז'אן ויגו.
המפיצים המקוריים של הסרט צמצמו את משכו בניסיון לעשותו פופולרי יותר והוסיפו לשם הסרט את הכותר Le Chaland Qui Passe, שם שיר בן התקופה, שאף הוכנס לתוך הסרט.
ל'אטאלנט נבחר לסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים במשאל של Sight & Sound משנת 1962 ולמקום השישי ב-1992.
סיגריד אונדסט
סיגריד אונדסט (בדנית: Sigrid Undset; 20 במאי 1882 - 10 ביוני 1949) הייתה סופרת נורווגית, זוכת פרס נובל לספרות לשנת 1928.
קורות חייה
אונדסט נולדה בקאלונדבורג שבדנמרק ב-1882. אביה, אינגוואלד מרטין אונדסט, היה ארכאולוג נודע ואמה הייתה בתו של ראש העיר. בשנת 1886, בהיותה בת ארבע, עברה המשפחה לאוסלו שבנורווגיה.
סיגריד קיבלה חינוך תרבותי מעולה ובהיותה בת 14 הייתה מסוגלת לקרוא שירה איטלקית בשפת המקור. היא הצטיינה בטוב לבה ובהיותה ילדה נהגה לאסוף תולעי אדמה שעלו על פני הקרקע אחרי הגשם, כדי שלא יירמסו על ידי עוברים ושבים. היא התייתמה בגיל מוקדם והמשפחה חשה את טעם העוני. בתקופה הזאת התחשל אופייה. בגיל 16 היא כבר הושפעה מהספרות האנגלית של ימי הביניים והרנסאנס.
לאחר שסיימה את בית הספר הריאלי חיפשה סיגריד עבודה בתחום הציור, היות שהיה לה ניסיון בהכנת תפאורות לתיאטרוני בובות, אך היא לא הצליחה למצוא עבודה בתחום לכן נאלצה לצאת לעבודה כפקידה ועסקה בכך במשך עשר שנים.
אונדסט פרסמה מספר סיפורים ובשנת 1907 ראו אור שני רומנים שלה ולאחריהם קיבלה מלגה קטנה מעירית אוסלו. בשנת 1912 יצא לאור הרומן "ג'יני" שזכה להצלחה ותורגם לאנגלית ולגרמנית. באותה שנה נישאה לצייר הנורווגי סווארסטאד, שהתגרש לשם כך מאשתו הראשונה, והביא עמו לביתם המשותף שלושה ילדים קטנים. השניים התגוררו תקופות קצרות בלונדון וברומא, עד שחזרו לנורווגיה, השתקעו בלילהאמר, ונולדו גם להם שלושה ילדים. אונדסט פרסמה עוד כמה רומנים וקובץ מסות על בעיות הנשים. ב-1919 עברה משבר דתי שארך מספר שנים שבסופו עברה לכנסייה הקתולית. בעקבות המשבר הדתי התגרשה מבעלה והקדישה את כל משאבי רוחה לחיבור רומן היסטורי רחב יריעה בשם "כריסטין בת לאוראנס". מכאן המשיכה ברומנים היסטוריים על תקופת ימי הביניים.
בשנת 1928 הוענק לה פרס נובל לספרות "בעיקר על תאוריה המזהירים על חיי סקנדינביה בימי הביניים".
בתה מוסה, שהייתה נכה, נפטרה בשנת 1939. באביב 1940 עזבה את נורווגיה לשוודיה, ובאוגוסט 1940 הגיעה לארצות הברית.
נפטרה בלילהאמר ב-1949.
יחסה ליהודים ולציונות
לאונדסט היה יחס חם ליהודים ולציונות. בעת שהותה בארצות הברית עמדה אונדסט בקשר עם ארגונים מחתרתיים במדינות אירופה הכבושות, וניסתה לנצל את השפעתה על ממשלת שוודיה כדי לשכנע אותה להנפיק דרכוני מעבר ל-700 יהודים מהגטו בבודפשט. היא גם הצטיינה ביכולת לחזות תופעות פסיכולוגיות בעמים, יכולת הבאה לידי ביטוי במכתב שכתבה לפרופסור יוסף קלוזנר ומאמר שפרסמה בחודש אוגוסט 1944.
המכתב לפרופסור קלוזנר (שנת 1943):
מרווין האנדרואיד הפרנואיד
מרווין האנדרואיד הפרנואיד (באנגלית: Marvin the Paranoid Android) או מרווין בקיצור, הוא דמות בדיונית בסדרת המדע הבדיוני הקומית "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ומהדמויות הראשיות בה.
הדמות
מרווין הוא רובוט רב עוצמה אבל מדוכא ופרנואידי, בעל תכונות של אא"א (אופי אנושי אמיתי). מרווין משמש בעיקר כרובוט של הספינה "ליבת הזהב", וכן כעוזרו של זייפוד ביבלברוקס. מרווין ידוע בכינוי "האנדרואיד הפראנואיד". שמו מגיע משם הקומיקאי האנגלי אנדרו מרשל. מרווין הוא אחד מהרובוטים של תאגיד השיווק "סיריוס קיברנטיקה", שמגדיר כל רובוט כ"ידיד הפלסטיק שלך שכיף לשהות במחיצתו" (הספר מגדיר את החברה כ"חבורת שוטים חסרי בינה שיועמדו ראשונים אל הקיר לכשתפרוץ המהפכה").
מקור השם וההשראה לדמות
לפי דוגלאס אדמס, כותב הספר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה: ההשראה לדמות הגיעה מאנדרו מרשל, גם הוא סופר קומדיה, ומרווין דומה לו מאוד. (בגרסאות המוקדמות יותר של הספר, שמו של הרובוט היה "מרשל", אבל אדמס החליף אותו למרווין כדי לא לפגוע במרשל, וגם כדי להימנע מרמיזות צבאיות, שכן ברדיו השם "מרשל" עלול להישמע כמו המילה האנגלית "Martial" שמשמעה "צבאי"). אדמס הודה שההשראה לדמות הגיעה גם מדמויות אחרות בעלות אישיות מעט מדוכאת, כמו איה החמור מפו הדוב של א. א. מילן, ואפילו קצת מהדיכאון שאדמס עצמו סבל ממנו.
מרווין למעשה אינו מציג סימני פרנויה, אם כי זייפוד ביבלברוקס מתייחס אליו כ"האנדרואיד הפרנואיד". הוא גם לא מראה שום סימני מאניה, אם כי פורד מתייחס אליו כאל "רובוט מדוכא מאני". הוא פשוט נשאר עגום בעקביות לאורך כל הדרך. למעשה, הוא מפגין אסכולה סטואית יוצאת דופן, כשהוא מוכן לחכות מאות מיליוני שנים עד שמעסיקיו יבואו.
רדיו וטלוויזיה
קולו של מרווין שוחק על ידי השחקן הבריטי סטיבן מור, ששיחק אותו בחמשת הסדרות טלוויזיה ורדיו הראשונות וג'ים ברודבנט שיחק בשישית. בגרסת הטלוויזיה, הגוף של הרובוט הופעל על ידי דייוויד לרנר.
על פי האוטוביוגרפיה שלו שנקראה בשלב המשני של סדרת הרדיו, מרווין נבנה, הרבה בניגוד לרצונו שלו, על ידי תאגיד סיריוס קיברנטיקה כדי לאבטיפוס לבינה מלאכותית של האישיות האנושית. במילותיו שלו:
"לא ביקשתי שייצרו אותי: אף אחד לא התייעץ איתי ולא התחשב ברגשותיי בעניין. אני לא חושב שאפילו עלה בדעתם שאולי יש לי רגשות. אחרי שנוצרתי, נשארתי בחדר חשוך למשך שישה חודשים... ועם הכאב הנורא הזה בכל הדיודות בצד שמאל. בבדידותי קראתי לעזרה, אבל מישהו הגיע? כמובן שלא. החבר האמיתי הראשון והיחיד שלי הייתה חולדה קטנה. יום אחד היא זחלה לתוך חלל בקרסולי הימני ומתה. יש לי הרגשה נוראית שהיא עדיין שם…"
בסדרת תקליטי הרדיו מרווין מגוון של תכונות שליליות (דיכאון, פסימיות וכו') שמודגשות בסדרת הספרים.
סדרת הספרים
מרווין מופיע לראשונה בסדרת הספרים בספר הראשון בסדרה ("מדריך הטרמפיסט לגלקסיה") כאשר זייפוד ביבלברוקס שולח אותו להביא את פורד פרפקט וארתור דנט לחדר הבקרה. וכאשר הוא עושה זאת, מרווין מציין: "חושבני שעליך לדעת שאני מדוכא עד מאוד", ובכך מפגין לראשונה את האופי הפסימי שלו.
בעת שחברי ליבת הזהב הולכים אחרי הזקן סלרטיברטפסט בכוכב הלכת מגרתיאה, מרווין ננטש, אך מוצא את דרכו חזרה לליבת הזהב באופן לא מוסבר שמתאים מאוד לסגנון הכתיבה של הסדרה.
בתחילת הספר השני "המסעדה שבסוף היקום" חללית ווגונית מפוצצת את ליבת הזהב ומרווין מעלם. הוא וזייפוד מתאחדים מאוחר יותר במשרדי ההוצאה של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, אחרי שמנהל שיחה חסרת משמעות עם חרק (החרק יצא מהשיחה מעוצבן הרבה יותר מאיך שהוא היה לפני כן). בזמן שמתרחשת מתקפה של חלליות קרפדוניות על המשרדים, זייפוד מציב את מרווין מול רובוט טנק ענקי כדי שמרווין יעצור אותו. מרווין מבין שהוא לא יכול להילחם ברובוט ולכן הוא מחליט (ומצליח) לנצח את הרובוט בעזרת השכל שלו. זה מראה שמרווין הוא בעל תחכום וידע רב.
כאשר צוות ליבת הזהב מגיע לכוכב הלכת העתיק קרפדון, הם נוטשים את מרווין על פני השטח. חברי צוות ליבת הזהב הגיעו למסעדה שבסוף היקום בעזרת טיול בזמן, אבל לא במרחב, ולכן הם מוצאים שם את מרווין, שחיכה בסבלנות לשובם במשך 576,000,003,579 שנים (הוא ספר אותם). לדברי מרווין, "עשרת מיליון השנים הראשונות היו הכי הגרועות, ועשרת מיליון השנים הבאות, הן גם היו הכי הגרועות. מעשרת המיליונים הבאות אחריהן לא נהניתי בכלל. אחרי זה התדרדרתי במקצת." ככל הנראה, השיחה הכי טובה שהייתה לו במהלך 40 מיליון השנים האחרונות הייתה עם מְכוֹנָת קפה.
בסוף הספר חברי ליבת הזהב גונבים חללית שחורה לחלוטין שהייתה שייכת לכוכב הרוק הוטבלק דיאטסו. מטרת החללית הייתה להתרסק לתוך שמש במהלך הופעה של כוכב הרוק, וחברי הצוות מגלים זאת מאוחרי מדי. אך הם מוצאים טלפורטר שמעביר אותם למקומות שונים, מרווין נשאר בתוך החללית ומתסרק לתוך השמש.
בספר השלישי, החיים, היקום וכל השאר, אנו מגלים שמרווין שרד את התנגשותו עם השמש של קרפדון, ונשלח אחורה בזמן על ידי שדה אי-ההסתברות שהקרינה ליבת הזהב. הוא מחולץ על ידי סוחר גרוטאות מתכת בכוכב הלכת סקרושלוס זיתא. הסוחר השתיל מוט פלדה על רגלו האבודה כעת של מרווין, ומכר את מרווין לגן חיות, שם ניסו צופים נרגשים לשמח אותו. זה הפך אותו לסלבריטאי בסקרונשלוס זיתא, והוא התבקש לחנוך את הגשר החדש שנועד להחיות את כלכלת כוכב הלכת. מרווין חיבר את עצמו בצייתנות למעגל הפתיחה של הגשר, ובדיוק כמו מחשב המשטרה, הגשר התאבד ולקח איתו את כל הקהל שנאסף. מרווין נותר בביצה, רגלו הכוזבת לכדה אותו בבוץ, ולכן הוא בילה קצת יותר מ-1.5 מיליון שנים בהסתובב במעגל, "רק כדי להדגיש את הנקודה". הוא תכנן להמשיך ללכת במעגל עוד מיליון שנים לפני שינסה את זה אחורה. "בשביל הגיוון בלבד, אתה מבין".
לפתע, הוא נחטף על ידי חוליה של רובוטי מלחמה במראה של שחקני קריקט, שרודפים אחרי רגלו - שהיא חלק מהמפתח שיפתח מחדש את עולמם הכלוא ויתחיל מחדש את מלחמת קריקט הרצחנית. מתוך מחשבה שהאינטליגנציה של מרווין תהיה נכס, הם מחברים את המוח שלו לממשקים של מחשב המלחמה החכם שלהם. זו טעות. הרובוטים האימתניים של קריקט מוצאים את עצמם מוצפים בצער משתק ובדיכאון, ובמקום להתמקד במשימת ההשמדה שלהם, הם מחליטים לשבת בקבוצות ולעשות משוואות ריבועיות. בזכות השפעתו של מרווין על הרובוטים חייו של זייפוד והאחרים ניצלים. מרווין ניצל (ככל הנראה) על ידי חבריו, שמחזירים אותו לליבת הזהב. מכאן הסיפור שלו לא ידוע.
מרווין מופיע שוב בפרק ההאחד לפני האחרון של היו שלום ותודה על הדגים (הספר הרביעי בסדרה). ארתור ופנצ'רץ' מוצאים אותו על כוכב הלכת שבה נמצא המסר האחרון של אלוהים לברואיו. הוא בקושי מתפקד, וטוען שבגלל המסע בזמן, הוא כעת "מבוגר פי שלושים ושבע מהיקום עצמו". כל חלק בגופו הוחלף, למעט "כל הדיודות בצד שמאל", שגרמו לו כאבים עזים במשך כל קיומו. ארתור ופנצ'רץ' בסופו של דבר נושאים אותו - סובלים מהתעללות מתמדת של הרובוט, - לתחנת הצפייה במסר האחרון של אלהים לברואיו, שם הם מרימים אותו כדי לראות את מילות ההודעה: "אנו מתנצלים על התקלה". באופן מדהים, מרווין מגיב "אני חושב... שאני מרגיש טוב עם זה". האורות בעיניו כבים והמעגלים שלו שנשחקו כבר מפסיקים לפעול לחלוטין; מרווין כבר לא קיים.
שירים
בשנת 1981 יצאו לאקרנים שני שירים בשם שבוצעו על ידי סטיבן מור, הראשון נקרא "Marvin" והשני "Metal man".
הסטודיו פולידור שיחררו שני שירים בעצמם בשנת 1981, הראשון נקרא "reasons to be miserable" והשני "marvin I love you"
שיר הערש של מרווין
בספר החיים, ויקום וכל השאר מרווין שר שיר ערש הנקרא גם "עד כמה אשנא את הלילה", שם הוא מתואר כמשנה קצרה ללא טון או מנגינה.
טוביאס אסר
טוביאס מיכאל קארל אסר (אשר) (בהולנדית: Tobias Michael Carel Asser; 28 באפריל 1838 – 29 ביולי 1913) היה משפטן ומדינאי הולנדי יהודי-ספרדי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1911, במשותף עם אלפרד הרמן פריד האוסטרי.
קורות חיים
אסר נולד ב-1838 באמסטרדם למשפחה יהודית אמידה. סבו ואביו עסקו בעריכת דין ודודו היה שר המשפטים של הולנד. אסר רכש את השכלתו באוניברסיטאות בליידן ואמסטרדם, שם גם שימש כפרופסור למשפט בינלאומי פרטי. במקביל ניהל גם קריירה פוליטית שהחלה ב-1875 עם מינויו כיועץ משפטי במשרד החוץ, ובהמשך כחבר המועצה הלאומית ובתפקיד שר בלי תיק בממשלה (1904).
אסר השתתף כנציג הולנד בשתי ועידות השלום בהאג (1899 ו-1907). בנוסף, היה פעיל מרכזי בתנועת השלום האירופית ומילא תפקיד חשוב בייסוד המוסד לחוק בינלאומי בבלגיה בשנת 1873. מאוחר יותר עזר להקים את בית המשפט הקבוע לבוררות בהאג (נוסד ב-1899), שהוביל ליצירת האקדמיה למשפט בינלאומי בהאג. בשנת 1911 זכה בפרס נובל לשלום, ביחד עם אלפרד הרמן פריד.
מוסד ט.מ.ק. אסר (בהולנדית: T.M.C. Asser Instituut) לחקר המשפט הבינלאומי בהאג (נוסד ב-1965) נקרא על שמו.
ח'ליל שקאקי
ד"ר ח'ליל שקאקי (בערבית: خليل الشقاقي; נולד ב-1953 ברפיח, עזה למשפחה שמקורה בזרנוגה) הוא ראש המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות (הידוע גם בראשי התיבות: PCPSR או PSR) הממוקם ברמאללה וסוקר את דעת הקהל הפלסטינית.
ביוגרפיה
שקאקי למד מדעי המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, וקיבל תואר ראשון בתחום ב-1975 ותואר שני ב-1977. ב-1985 קיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
שקאקי לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם מאז 1986. כמנהל וחוקר, ניהל את המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות בשכם מעת הקמתו במרץ 1993. הוא העורך הראשי של "כתב העת של מדיניות פלסטין".
שקאקי כיהן גם כחבר בוועדת הבחירות הפלסטינית העצמאית שהוקמה כדי להכין את הבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
אחיו של שקאקי, פתחי, גורש מהשטחים בשנת 1988 ועמד בראש ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, עד חיסולו במלטה באוקטובר 1995.
יהודה לוי (שחקן)
יהודה לוי (נולד ב-29 ביוני 1979) הוא שחקן, דוגמן ומנחה טלוויזיה ישראלי. זוכה שני פרסי האקדמיה לטלוויזיה, פרס מסך הזהב ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי "סירייס מאניה", צרפת.
ביוגרפיה
לוי נולד בפתח תקווה לירחמיאל לוי, יליד בולגריה, ולחיה (לבית ליכטנשטיין), שעלתה מפולין. בן דודו מדרגה שנייה הוא השחקן רועי ניק, דודו הוא יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל לשעבר, גברי לוי, ובן דודו הוא כדורגלן העבר והמאמן גיא לוי.
בהיותו בן ארבע עבר עם משפחתו לדרום אפריקה בשל עסקיו של אביו, שם החל להתאמן בקראטה ואף זכה כשהיה בן עשר באליפות דרום אפריקה לילדים. בשנת 1993 כשהיה בן 14, שבה משפחתו לישראל והתיישבה בתל אביב. לוי למד במגמת הדרמה והתיאטרון בתיכון לאמנויות "תלמה ילין". באותה השנה הצטרף לוי ללהקת הנוער השכנים של צ'יץ' ואיתה הופיע במספר מופעים והצגות, שהמפורסמת בהן היא המחזה "דוד". ב"שכנים של צ'יץ'" הכיר לוי את יעל בר זוהר, שאיתה ניהל מערכת יחסים למספר חודשים.
ב-1996 התארח לוי לראשונה במספר פרקים באופרת הסבון "רמת אביב גימל".
את לימודי התיכון עשה לוי בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין".
את שירותו הצבאי עשה לוי בלהקת חיל החינוך, שם שימש כמפקד הלהקה. ושם גם הכיר את אפרת בוימולד, שבהמשך תהפוך לבת זוגו.
לאחר שירותו הצבאי, לוי השתתף במספר סרטי קולנוע בתפקידים משניים, כשהבולט שבהם הוא הסרט "זולגות הדמעות מעצמן". בנוסף, השתתף במספר סדרות טלוויזיה בתפקידים קטנים, בהן "דקות של תהילה" ו"ד.נ גליל מערבי", וכן בהצגה "אדיפוס משפט האלים" ובמספר סרטוני פרסומת (בהן לחטיף במבה).
בשנת 2001 החל לשחק בטלנובלה "לחיי האהבה".
בשנת 2003 החל לגלם את דמותו של ליאור דביר בטלנובלה "אהבה מעבר לפינה", במשך שלוש עונות. בשנת 2004 שיחק בסרט זוכה פרס אופיר של יוסף סידר - "מדורת השבט", לצד יהורם גאון ואסי דיין, ובשנת 2005 שיחק ב"שושלת שוורץ" לצד אניה בוקשטיין וטל פרידמן.
בשנת 2006 הופיע במיני-סדרה של הוט 3 "בסימן ונוס". באותה שנה הופיע בתפקיד משני בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן", וכן החל לשחק תפקיד ראשי לצד עפר שכטר בטלנובלת הכדורגל של HOT - "האלופה" בתור ״סער פדידה״ הדמות הראשית. בשנת 2006 הקליט לוי את השיר "רציתי" לטלנובלה "האלופה".
כמו כן, השתתף במחזמר "טרזן וג'יין", ובשנת 2005 במופע "שיר נולד" לצד נינט טייב.
בשנים 2003 עד 2006 לוי שימש כדוגמן הבית של מותג האופנה "פוקס".
ב-2007 ועד ל-2014 שיחק בסדרת הפשע "הבורר", שכתב רשף לוי ושודרה במשך 4 עונות ו-45 פרקים, ובה לוי גילם את נדב פלדמן - עובד סוציאלי המחליט לפתוח את תיק האימוץ שלו ומגלה שהוא בן לראש משפחת פשע (אותו מגלם משה איבגי).
בקיץ 2008 השתתף לוי במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" בהפקת תיאטרון "הבימה", בתפקיד הראשי לצד מירי מסיקה.
בנובמבר אותה שנה, החל שידור הסדרה "אמא ואבאז", בה גילם לוי חבר בקהילה הגאה לצדם של יפתח קליין ומיה דגן. בזכות תפקיד זה קיבל את מועמדות "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013.
בשנת 2013 גילם לוי את דמותו של הרב שמעיה כנפו בסרטו של אבי נשר "פלאות".
ב-4 בספטמבר 2014 עלתה סדרת הדרמה "איש חשוב מאוד" בכיכובו. הסדרה, אותה יצרה שירלי מושיוף ומתבססת באופן פיקטיבי על חייו של לוי, שודרה בערוץ הוט 3, ולוי מגלם בה את בן דמותו בתפקיד הראשי, לצד אלמה דישי. תפקיד זה זיכה אותו בפרס "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2014. הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-27 בדצמבר 2018.
בשנת 2015 הופיע בשלושה פרקים בסדרה האמריקאית שיצר גידי רף, "דיג".
בשנים 2020–2015 שימש כפרזנטור של מותג האופנה הישראלי "רנואר".
בשנים 2017–2015 כיכב בערוץ 2 בסדרת הפעולה "המדרשה", בה גילם את סוכן המוסד הבכיר יונה הררי ("קינדר").
ב-2017 שיחק בסדרה "שבאבניקים" בתפקיד עצמו בהוט.
בשנת 2021 שיחק בסדרה, "מעילה", של יס, בה גילם את דמותו של עופר מקסימוב אחיה של אתי אלון. באותה שנה שיחק גם בסדרה, "עלומים, של כאן 11.
ב-2022 שיחק בתפקיד הראשי את דמותו של האדמו"ר בסדרת הטלוויזיה, "ריקוד האש", עליה זכה בפרס השחקן הראשי טוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי, "סירייס מאניה", בצרפת.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "גוף שלישי" בקשת לצד רותם סלע וליאור רז. בנוסף גילם גם את מומי בן דהן בסדרה, "איסט סייד", ששודרה בכאן 11.
במרץ 2023 פורסם כי לוי ינחה את "המירוץ למיליון" החל מעונתה התשיעית, שתשודר בקשת 12. באותה שנה ישתתף בפסטיגל בפעם החמישית.
חיים אישיים
בשנת 2017 לוי נישא לדוגמנית שלומית מלכה, ובאוגוסט 2021 הם התגרשו.
ב-1 במאי 2023 פורסם שלוי בזוגיות עם השחקנית דנה פרידר.
מתגורר בתל אביב.
צ'אד הצרפתית
צ'אד הייתה חלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית מ-1900 עד 1960. השלטון הקולוניאלי תחת הצרפתים החל בשנת 1900 כאשר הוקמה הטריטוריה הצבאית של צ'אד. משנת 1905, צ'אד הייתה קשורה לפדרציה של הנחלות הקולוניאליות הצרפתיות באפריקה התיכונה, הידועה משנת 1910 תחת השם אפריקה המשוונית הצרפתית. צ'אד עברה ב-1920 לממשל האזרחי הצרפתי, אך סבלה מהזנחה כרונית.
צ'אד התבלטה ב-1940 בהיותה, תחת המושל פליקס אבואה, המושבה הצרפתית הראשונה שהתגייסה לצדה של צרפת החופשית. לאחר מלחמת העולם השנייה, הצרפתים התירו כמות מוגבלת של ייצוג של האוכלוסייה האפריקנית, והובילו את הדרך להתנגשות בזירה הפוליטית בין המפלגה הפרוגרסיבית של צ'אד (PPT) הפרוגרסיבית והדרומית והאיחוד הדמוקרטי האסלאמי-שמרני של צ'אד (UDT). בסופו של דבר היה זה ה-PPT שיצא מנצח והביא את המדינה לעצמאות ב-1960 בהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי.
כיבוש צרפתי
העניין האירופאי באפריקה גבר בדרך כלל במהלך המאה ה-19. עד 1887, צרפת, מונעת על ידי החיפוש אחר עושר, התבססה פנימה מהיישובים שלה בחוף המערבי של מרכז אפריקה כדי לתבוע את שטחה של אובאנגי-שארי (הרפובליקה המרכז-אפריקאית של היום). היא טענה לאזור זה כאזור של השפעה צרפתית, ובתוך שנתיים היא כבשה חלק ממה שהוא כיום דרום צ'אד. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, משלחות צבאיות צרפתיות שנשלחו לצ'אד נתקלו בכוחותיו של רביח אז-זובאיר, שביצע פשיטות עבדים בדרום צ'אד לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19, והחריב את הממלכות בורנו, באגווירמי ואימפריה וואדאי. לאחר שנים של התקשרויות לא החלטיות, הכוחות הצרפתיים הביסו לבסוף את רביח א-זובייר בקרב קוסרי ב-1900. בשנים הבאות, הצרפתים התרחבו בהדרגה למזרח ולצפון צ'אד, נתקלו בהתנגדות כבדה כמו במהלך מלחמת ואדאי, ובטיבסטי ובבורקו.
צרפת כבשה את הנחלה העצמאית האחרונה בצ'אד ב-1917, והביסה את ההתקוממויות הגדולות האחרונות של הילידים עד 1920.
מינהל קולוניאלי
שני נושאים בסיסיים שלטו בניסיון הקולוניאלי של צ'אד עם הצרפתים: היעדר מדיניות שנועדה לאחד את הטריטוריה וקצב איטי במיוחד של מודרניזציה. בסולם העדיפויות הצרפתי, המושבה של צ'אד דורגה בתחתית; היא הייתה פחות חשובה משטחים לא אפריקאים, צפון אפריקה, מערב אפריקה, או אפילו שאר הקולוניות הצרפתיות במרכז אפריקה. הצרפתים החלו לתפוס את צ'אד בעיקר כמקור של כותנה גולמית ועבודה לא מאומנת לשימוש במושבות היצרניות יותר מדרום. בתוך צ'אד, לא היה הרצון ולא המשאבים לעשות הרבה יותר מאשר לשמור על מראית עין של חוק וסדר. למעשה, אפילו הפונקציה הבסיסית הזו של ממשל הוזנחה לעיתים קרובות; לאורך התקופה הקולוניאלית, אזורים נרחבים של צ'אד מעולם לא נשלטו ביעילות מנג'מנה (שנקראה פורט-לאמי לפני ספטמבר 1973).
צ'אד הייתה מקושרת ב-1905 עם שלוש מושבות צרפתיות מדרום – אובאנגי-שארי, קונגו התיכונה (היום קונגו-ברזוויל) וגבון. אבל צ'אד לא קיבלה מעמד של מושבה נפרדת או מדיניות מנהלית מאוחדת עד 1920. ארבע המושבות נוהלו יחד כאפריקה המשוונית הצרפתית בהנחייתו של מושל כללי שהוצב בברזוויל. למושל הכללי הייתה שליטה מינהלית רחבה על הפדרציה, כולל ביטחון חיצוני ופנימי, ענייני כלכלה וכספים, וכל התקשורת עם שר המושבות הצרפתי. סגני-מושלים, שמונו אף הם על ידי ממשלת צרפת, היו צפויים ליישם בכל מושבה את פקודות המושל הכללי. הממשל המרכזי בברזוויל שלט בחוזקה בסגני המושלים למרות המאמצים הרפורמיסטיים לביזור בין 1910 ל-1946. לסגן המושל של צ'אד הייתה אוטונומיה גדולה יותר בגלל המרחק מברזוויל ובגלל העניין הרבה יותר של צרפת בשלוש המושבות האחרות. באשר למספר החיילים הפרוסים בארץ, היו שלושה גדודים בסך הכל שמנו כ-3,000 חיילים.
קווי השליטה מברזאוויל, חלשים ככל שיהיו, היו עדיין חזקים יותר מאלה מנ'ג'מנה ועד לאחוריה. באזור בורקו-אנדי-טיבסטי הענק, קומץ המנהלים הצבאיים הצרפתיים הגיעו עד מהרה להסכם שבשתיקה עם תושבי המדבר; כל עוד דרכי השיירות נותרו מאובטחים יחסית ורמות מינימליות של חוק וסדר התקיימו, הממשל הצבאי (שמפקדתו בפאיה-לארגו) בדרך כלל השאיר את האנשים לבד. במרכז צ'אד, השלטון הצרפתי היה מעט יותר מהותי. במחוזות Ouaddai ו-Biltine, ההתנגדות האנדמית נמשכה נגד הצרפתים, ובמקרים מסוימים, נגד כל רשות שניסתה לדכא שוד ופורעי חוק. הממשל הקולוניאלי הדל סיפק רק פיקוח חלש על מחוז קאנם הצחיח והאזורים המאוכלסים בדלילות של מחוזות גוארה וסלמט. razzias מיושן נמשך בשנות ה-20 של המאה ה-20, וב-1923 דווח כי קבוצה של מוסלמים סנגלים בדרכם למכה נתפסה ונמכרה לעבדות. ממשלת צרפת, שלא הייתה מוכנה לבזבז את המשאבים הנדרשים לממשל יעיל, הגיבה בכפייה ספורדית ובהסתמכות גוברת על שלטון עקיף באמצעות הסולטנות.
אבל אפילו היתרונות של יותר הכנסה, בתי ספר וכבישים לא הצליחו להביא לתמיכה עממית בצרפתים בדרום. בנוסף לתלונות קודמות, כמו סבלות בכפייה (שגבה אלפי חיים) והעברת כפרים, התרעמו החקלאים בדרום על מכסות החובה לייצור כותנה, שצרפת רכשה במחירים נמוכים באופן מלאכותי. צ'יפים המוגנים על ידי הממשלה ניצלו עוד יותר את המצב הזה. הצ'יפים התרעמו על אחת כמה וכמה משום שהם היו בדרך כלל היצירות המלאכותיות של הצרפתים באזור של חברות חסרות אזרחות בעבר. הטיפול המשותף והמסגרת הארגונית הקולוניאלית החלו ליצור בתקופה זו תחושה של אתניות שרה בקרב אנשים שזהותם הקולקטיבית הוגבלה בעבר לקבוצות קרבה קטנות.
למרות שצרפת השקיעה מאמצים ניכרים במהלך כיבוש צ'אד, הניהול של הטריטוריה שהתפתח לאחר מכן היה מוצלח רק למחצה. פקידים בשירות הקולוניאלי הצרפתי התנגדו למשימות בצ'אד, ולכן התפקידים ניתנו לעיתים קרובות לטירונים או לפקידים לא מועדפים. היסטוריון אחד של האימפריה של צרפת הגיע למסקנה שכמעט בלתי אפשרי להיות דמנטי או מושחת מכדי להיחשב כבלתי כשיר לתפקיד בצ'אד. ובכל זאת, שערוריות גדולות התרחשו מעת לעת, ורבות מהמשרות נותרו פנויות. ב-1928, למשל, ל-42% מחלקות המשנה של צ'אד היו חסרים מנהלים רשמיים.
אירוע התרחש ב-1935 שהיה אמור להיות בעל השלכות מרחיקות לכת לאורך שנות ה-70 וה-80. באותה שנה, הממשל הקולוניאלי הצרפתי ניהל משא ומתן על התאמת גבול עם איטליה, השליטה הקולוניאלית של לוב. ההתאמה הייתה מעבירה את גבול לוב-צ'אד כ-100 קילומטרים דרומה על פני רצועת אאוזו. למרות שהמחוקק הצרפתי מעולם לא אישר את ההסכם, המשא ומתן היווה חלק מהבסיס לתביעתה של לוב על האזור עשרות שנים מאוחר יותר.
פליקס אבואה
בשנת 1940 צ'אד הפכה לבולטת בינלאומית כאשר סגן המושל שלה, פליקס אבואה, הוביל את שאר אפריקה המשוונית הצרפתית (AEF) לתמוך בצרפת החופשית תחת שארל דה גול ולא בממשלת וישי צרפת. צ'אד הפכה לבסיס לכיבוש של קולונל פיליפ לקלרק (1940–1943), והפרק כולו הפך לבסיס לקשר סנטימנטלי מתמשך בין צ'אד לצרפת של דורו של דה גול. יותר כספים ותשומת לב זרמו לצ'אד מאי פעם, ואבואה הפך למושל הכללי של ה-AEF כולו בנובמבר 1940.
אבואה, שנולד בגיאנה הצרפתית, ממוצא אפריקאי ואירופאי מעורב, התעניין מאוד בבעיות תרבותיות הנובע ותמהמודרניזציה הבלתי מבוקרת באפריקה. הוא פעל להחזרת הסמכות למנהיגים מסורתיים אותנטיים תוך הכשרתם בטכניקות אדמיניסטרטיביות מודרניות. הוא זיהה מקום לאנשי מקצוע ממעמד הביניים האפריקאי בערים, אך הוא התנגד להגירה של עובדים לערים, ותמך במקום זאת ביצירת תעשיות כפריות משולבות שבהן העובדים יוכלו להישאר עם משפחותיהם. כאשר אבואה מת ב-1944, ה-AEF איבד מקור מרכזי של רעיונות מתקדמים, וצ'אד איבדה מנהיג בעל השפעה ניכרת בצרפת.
אספה טריטוריאלית תחת צרפת
הבוחרים הצרפתים דחו רבים מהרעיונות הפרוגרסיביים של אבואה ואחרים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, החוקה שאושרה ב-1946 העניקה לצ'אד ולמושבות אפריקאיות אחרות את הזכות לבחור אספה טריטוריאלית בעלת סמכויות מוגבלות. האספה, בתורה, בחרה צירים למועצה הכללית הצרפתית של כל ה-AEF. תפקיד המושל הכללי הוגדר מחדש כנציב העליון, וכל שטח קיבל את הזכות לבחור נציגים לגופים פרלמנטריים צרפתיים, כולל האספה הלאומית, מועצת הרפובליקה ואספת האיחוד הצרפתי. העמים האפריקאים הפכו לאזרחים צרפתים, והמושבות הוגדרו כטריטוריות צרפת מעבר לים. אבל מוקד הסמכות האמיתי נשאר בפריז, גם בגלל שהרפורמות של 1946 אישרו את קיומה של מערכת כפולה להצבעה, כשמערכת אחת שמורה לאירופאים בצ'אד; בעוד האפריקאים יכלו להצביע רק ל-collège des autochthones. אנשי צרפת המשיכו לשלוט בממשל ה-AEF. לא נעשה ניסיון רשמי להכשיר אפריקאים צ'אדים לתפקידי שירות המדינה לפני 1955. בצד החיובי, הרפורמות של 1946 ביטלו את עבודת הכפייה.
פוליטיקה מקומית
אף על פי כן, עד 1953 הפוליטיקה הפכה לפחות נשלטת על ידי אירופים, וה-PPT התגלה כיריבה העיקרית של ה-UDT. מנהיג ה-PPT היה גבריאל ליזט, מנהל קולוניאלי שחור שנולד בפנמה והיגר לצ'אד ב-1946. ליזט, שנבחר כסגן לאספה הלאומית הצרפתית, נבחר מאוחר יותר למזכיר הכללי של העצרת הדמוקרטית האפריקאית ("Rassemblement Démocratique Africain" או RDA), מפלגה בין-טריטוריאלית, בעלת אוריינטציה מרקסיסטית, שנחשבה די קיצונית באותה תקופה. ה-PPT הוקמה כסניף טריטוריאלי של ה-RDA והפכה במהירות לכלי הפוליטי של האינטלקטואלים הלא-מוסלמים במדינה. שליטים מסורתיים תפסו את ה-PPT כמנוגד לאינטרסים שלהם והכירו בכך שהאסיפה הטריטוריאלית המקומית עלולה להשפיע לרעה על הכנסותיהם וכוחם. גורמים אלה שכנעו את השליטים המסורתיים להיות פעילים יותר ב-UDT, שבגלל חלוקות פנימיות, שינתה את שמה בסוף שנות ה-50 ל-Chadian Social Action ("Action Sociale Tchadienne" או AST).
למרות ששמות המפלגות השתנו תכופות והתרחשו פיצולים דרמטיים בין הפלגים לאורך שנות ה-50, התחרות האלקטורלית הייתה בעיקרה בין שלושה גושים פוליטיים: UDT [AST], ה-PPT ובני בריתו של אחמד קולמאללה ממחוזות צ'ארי- בגירמי וקאנם. פוליטיקאי חכם ומנהיג כריזמטי של האחווה האסלאמית טיג'אניה בצ'אד, קולמאללה פעל בתקופות ובמקומות שונים כחבר באצולת באגיירמי (הוא היה בן מנוכר של הסולטאן), מנהיג סוציאליסט רדיקלי או פונדמנטליסט מוסלמי מיליטנטי. כתוצאה מכך, הפוליטיקה בשנות ה-50 הייתה מאבק בין הדרום, שתמך ברובו ב-PPT, לבין חגורת הסאהל המוסלמית, שהעדיפה את ה-UDT [AST]. קולמאללה מילא תפקיד משבש בדרך כלל באמצע.
אוטונומיה גדולה יותר
בשנת 1956 העבירה האספה הלאומית הצרפתית את ה-"loi cadre", הידוע כחוק הרפורמה בחו"ל, שהביא לשליטה עצמית גדולה יותר של צ'אד וטריטוריות אפריקאיות אחרות. רפורמות בחירות הרחיבו את מאגר בעלי זכות הבחירה, והכוח החל לעבור מהאזורים הצפוניים והמרכזיים של צ'אד המיושבים בדלילות לכיוון הדרום המאוכלס יותר. ה-PPT הפך פחות מיליטנטי, וזכה לתמיכתם של ראשים בדרום וחברי הממשל הקולוניאלי הצרפתי, אך לא זו של אינטרסים מסחריים צרפתיים פרטיים. בבחירות 1957, שנערכו ב-31 במרץ, מתוך 65 מושבים, תפס ה-PPT 32; בעלות בריתה, המפלגה הסוציאליסטית העצמאית של צ'אד (PSIT) וה-UDT, לקחו 15; העצרת העצמאים והאגררים בצ'אד (GIRT), שלוחה של ה-AST, 9; ה-AST, 8 והמושב האחרון ניתן למועמד עצמאי. כתוצאה מהניצחון הזה, ליזט וה-PPT הקימו את הממשלה האפריקאית הראשונה בצ'אד. אולם הוא שמר על רוב במשך כשנה בלבד, לפני שסיעות המייצגות ראשים מסורתיים משכו את תמיכתם מממשלתו הקואליציונית.