cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאו-פקה טהטי
אליפות העולם
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שהתקיימה בקרייסטצ'רץ' בשנת 2011 זכה טהטי במדליית הזהב במקצה ל-100 מטרים עם תוצאה של 14.14 שניות, ובמדליית הכסף במקצה ל-200 מטרים עם תוצאה של 25.25 שניות.
סמלים וארטיפקטים בארגון
סיפורים ומיתוסים
סיפורים בארגון מבוססים על אירועים אמיתיים. הסיפורים מסופרים בתדירות גבוהה על מנת להעביר אינפורמציה על הארגון, ערכיו ולעצב את תרבותו של הארגון. לעיתים, מודגשים בסיפורים גיבורי הארגון המהווים אידיאל לקיום הנורמות וההתנהגות המצופות בארגון. חלק מהסיפורים נחשבים למיתוסים מכיוון שהם תומכים בערכים והאמונות בארגון אך לא מבוססים על עובדות.
סמלים
סמלים הם כל דבר אשר מייצג משמעות ערכית בארגון. סמלים משקפים אמונות וערכים ומשפיעים על האופן בו תופסים אנשים את הארגון. השימוש בסמלים נועד בדרך כלל להעביר מסרים ואמונות הנהוגים בארגון אותם מעוניינים להדגיש ולהשריש בקרב העובדים. הסמלים אף משמשים כמאפיין ייצוגי של החברה (תאגיד) אל מול גורמים חיצוניים (למשל, לוגו של חברה).
שפה
בארגונים מתפתחת שפה ייחודית בעלת משמעות מיוחדת הן בפן המקצועי והן בפן האישי בקרב העובדים. שפה זו יוצרת זהות משותפת לעובדים בארגון וע"י כך מבחינה אותם מעובדים בארגונים אחרים. השפה מכילה ביטויים, סיסמאות ומטאפורות אשר תפקידם להעביר משמעות ייחודית לעובדים.
רובד גלוי
הרובד הגלוי הוא הביטוי הפיזי, מוחשי של הסמלים והארטיפקטים. הרובד הגלוי מכיל את ההתנהגות הנצפית, אופן הלבוש, סמלים, טקסים, סביבה, שפה, סיפורים ומיתוסים על היסטוריית הארגון, סגנון עיצוב, סגנון בינוי, ריהוט, קישוט וכו'. למעשה אלו הם התוצרים הגלויים של התרבות הארגונית.
רובד סמוי
הרובד הסמוי מכיל את המשמעות הנסתרת העומדת מאחורי השימוש בסמלים וארטיפקטים בשגרת הארגון: הערכים, ההנחות, האמונות, הגישות הרגשות ותהליכי החשיבה המהווים את הבסיס לפיתוח הנורמות וההתנהגויות. הרובד הסמוי מכיל צפנים בסיסיים, מהם נגזרים התוצרים והסמלים הגלויים, כאשר כל אלו משפיעים על ההתנהגות האנושית בחברה ובארגון. כאשר התרבות, הנורמות וההתנהגות בארגון מושרשים בקרב עובדיו, אין העובדים נותנים את הדעת או שמים לב למסרים הסמויים החבויים בסמלים ובארטיפקטים המשפיעים עליהם ואלו נבלעים בשטף היום יום בארגון. הרובד הסמוי של הסמלים והארטיפקטים מתבטא בדפוסי תקשורת, יחסים פורמליים/ לא פורמליים, רגשות, מחשבות ועמדות העובדים כלפי הארגון, כלפי עובדים אחרים, או דעות כלליות. אלו הן דרכי ההשפעה הסמויות של הארגון בהן הוא משתמש להשפיע על העובדים. "ידע סמוי" אשר אליו מודעים המנהלים והעובדים, מהווה חלק מההסכמה המאפיינת את התרבות הארגונית כיוון שהוא משרת את מטרת-העל: רווחיות. מצד שני, הוא איננו מוצהר ברמת "יחסי הציבור" של התרבות הארגונית. גורם חיצוני לארגון יכול לזהות סמלים וארטיפקטים אך יתקשה מאוד בגילוי פירושם הנכון. על מנת לפענח את המשמעות העמוקה של הסמלים והארטיפקטים, יש צורך להיות בעל ניסיון וידע פנים ארגוני. למשל, טקס הרמת כוסית בחברה אחת יכול להיות בעל משמעות אחרת בארגונים שונים.
השפעת סמלים וארטיפקטים על העובד בארגון
השימוש בסמלים וארטיפקטים בארגון יכול להשפיע על העובד בכמה אופנים:
סמלים וארטיפקטים ככלי ניהולי
קבוצה עיקרית בארגון המעוניינת בהחדרת סמלים וארטיפקטים ושימוש בהם היא קבוצת ההנהלה. קבוצה זו עושה שימוש מכוון בסמלים וארטיפקטים על מנת לעצב את התרבות הארגונית. על מנת להטמיע או להנהיג תרבות ארגונית, יש לדאוג שכל חברי הארגון יחשפו לנורמות והערכים הרצויים, דבר זה מושג גם על ידי שימוש בסמלים וארטיפקטים. הדרג הניהולי מספק את מרבית הסיפורים והמיתוסים הארגוניים, קובע את הטקסים, הסמלים ומרבית המנהגים המקובלים בארגון וכל זאת על מנת להשפיע על התרבות הארגונית ולעצבה באופן שבו חפצה ההנהלה. בנוסף ניתן להשתמש בסמלים וארטיפקטים על מנת להפיח התלהבות, נכונות לעבודה מאומצת, יצירת הווי חברתי, הזדהות עם הארגון, מטרותיו והרגשת אמפתיה כלפי הארגון ועובדיו. כמו כן נעשה שימוש בסמלים וארטיפקטים (כמו ישיבות וכנסים) להגברת פיקוח על העובדים ולהגדרה ברורה של החוקים, הכללים ונורמות ההתנהגות המצופות מהעובדים.
ביקורת על השימוש בסמלים וארטיפקטים ככלי ניהולי
לעיתים נעשה שימוש מצד גורמי ההנהלה בסמלים וארטיפקטים לצורך הפעלת מניפולציות על הרגש, החשיבה ועמדות העובד על מנת לקדם אינטרסים עסקיים. הביקורת מתייחסת לשאלה האם יש לארגון זכות מוסרית לבצע מניפולציות אלו. בין המבקרים נמנה ד"ר גדעון קונדה הטוען כי השימוש בטקסים מסוגים שונים כמו מסיבות, ישיבות וכו' גורמים לכך שדעת העובדים תעוצב כרצון ההנהלה. זוהי תוצאה רצויה ויעילה עבור הארגון אך עלול להיווצר מצב בו גם רגשות ועמדות אישיים עוצבו בצורה זו. זוהי תוצאה של שימוש מניפולטיבי בסמלים וארטיפקטים המביאים לשליטה שאינה הכרחית במצב הרגשי ועמדות העובדים.
כיצד חושפים צפנים של תרבות ארגון
כאשר יש רצון של גורמים זרים לארגון לנסות ולהבין את משמעויות הסמלים והארטיפקטים ובכך להשליך על תרבות הארגון ולפרשה, יש להשתמש בחוקרים ויועצים. ניתן לעשות זאת על ידי הסתכלות על התמונה הכוללת בארגון: יש לנסות להבין דפוסים של השקפות והתנהגויות, מכלול הסמלים והארטיפקטים, ולא להתבונן על דברים ספציפיים מדי. ניתן לפנות לחברי הארגון העובדים בו ולשאול אותם שאלות מנחות. שאלות על היסטוריית הארגון יכולות לתת אינפורמציה רבה על מהלכים שנעשו בעבר ועל דרך הפעולה של הארגון. שאלות על אירועים מיוחדים יכולות לעזור להבין במה דוגל הארגון ומה מגנה וגם לרמוז על הנחות היסוד של הארגון. שאלות על מיתוסים וסיפורים כלליים עוזרות להבין גם כן במה דוגל הארגון ובמה לא וכמובן עוד שאלות בסיסיות אשר העובד כלל אינו מודע כי הפנים את המסר העומד מאחורי השאלה. התשובות יינתנו על ידי כל נשאל לפי דעתו האישית ולפי מה שספג מהסמלים והארטיפקטים בארגון והתרבות שנוצרה בעזרתם ומשפיעה עליו. התשובות ניתנות באופן עצמאי ולא אוטומטי ולכן המידע שניתן עונה בדיוק על הצורך לנסות ולפענח את הסמלים והארטיפקטים והמשמעות שלהם. ע" זיהוי זה של משמעות הסמלים והארטיפקטים וההשפעה שלהם על העובד ניתן לפענח את הצפנים של הסמלים והארטיפקטים והשפעתם על העובדים. מצד הנהלת הארגון, פעולות אלה מאפשרות לבדוק האם השפעה זו היא התוצאה אליה כיוונה ולתקן בעת הצורך.
סמלים
לוגו, דרגה, תמונות, לבוש ומדים, דגלים, עציצים, חפצי אומנות, ריהוט, סגנון בינוי, מרחב משרדי, סמלי סטטוס, סיסמאות, מנהגי אכילה, קישוטים, כרזות, שפה ייחודית, עיצוב, פיאור, יחסים בין עובדים ועוד.
טקסים
הרמת כוסית לאירוע, עריכת אירוע לכבוד חג, חלוקת תווי שי לחגים, פרידה מעובד שפרש, העלאה בדרגה, קידום, מסדר, ימי כיף עבור עובדים, שליחת ברכה עבור בן משפחה של עובד לרגל אירוע, חילופי מנהלים, כינוסי עובדים, הפסקות קפה ועוד.
סיפורים ומיתוסים
סיפורי האדרה של עובדים מצטיינים, סיפורים על אירועים חריגים לצורך התרעה ומניעה של תקלות והתנהגות לא רצויה.
אליפות העולם בכדורסל 1959
אליפות העולם בכדורסל 1959 היא אליפות העולם השלישית שנערכה על ידי פיב"א. האליפות נערכה בצ'ילה בין התאריכים 16 בינואר ל-31 בינואר 1959 וכללה 13 נבחרות.
ארגון הטורניר לווה בבעיות רבות. במקור התחרות הייתה צריכה להתקיים בשנת 1958 באצטדיון סגור חדש, אך בשל בעיות בבנייתו התחרות נדחתה. עם זאת, גם ב-1959 לא הסתיימה בניית המתקן, והטורניר הועבר ל שהכיל 16,000 מקומות.
יוצגה על ידי נבחרת חיל האוויר של ארצות הברית.
סירבה להתייצב למשחק נגד, מה שעלה לה בהורדה למקום החמישי. במידה והמשחק היה מתקיים, וברית המועצות הייתה מנצחת, היא הייתה זוכה בטורניר על חשבון.
שיטת המשחקים
בתחרות בנוסף למארחת והאלופה האולימפית ואלופת העולם המכהנת, השתתפו בטורניר שתי נבחרות מאליפויות אמריקה הדרומית ( ו) ואירופה ( ו) ושבע נבחרות נוספות שהוזמנו על ידי פיב"א (, , , , ,  ו).
בית א'
משחקי הבית נערכו בקונספסיון.
בית ב'
משחקי הבית נערכו בטמוקו.
בית ג'
משחקי הבית נערכו באנטופגסטה.
שלב הגמר
משחקי הבית נערכו בסנטיאגו דה צ'ילה.
Musicmagic
Musicmagic (בעברית: קסם מוזיקלי) הוא אלבום האולפן השביעי והאחרון של להקת הפיוז'ן ג'אז האמריקאית Return to Forever. באלבום זה מנגנים ההרכב בצורתו האחרונה, כאשר רק מייסדי הלהקה צ'יק קוריאה וסטנלי קלארק נותרו מהרכב האלבום הקודם. זהו האלבום הראשון מאז Light as a Feather משנת 1973 שמכיל שירה, שמבוצעת על ידי אשתו של קוריאה, גייל מורן. באלבום זה חזר לקבוצה ג'ו פארל על החליל והסקסופון.
בניגוד לרוב האלבומים באותה תקופה, שהוקלטו בצורת סטריאו, Musicmagic הוקלט בצורת צליל קוואדרופוני, כלומר בעל ארבע כיווני שמע. פונקציה זו התפתחה אך שנים בודדות לפני כן, והוא אחד האלבומים הראשונים שהוקלטו בטכניקה זו (לצד Aqualung של ג'ת'רו טאל משנת 1972). בזכות הצליל הקוואדרופוני האלבום ניחן בחווית האזנה מציאותית ועוצמתית מאלבומי הלהקה הקודמים.
הפרעת ילדות דיסאינטגרטיבית
הפרעת ילדות דיסאינטגרטיבית או Childhood disintegrative disorder, בראשי תיבות: CDD (מילולית: תסמונת פיצול/פירוד של ילדות) היא תופעה רפואית נדירה, הדומה לתסמונות הקשת האוטיסטית, שנכון לשנת 2013, לא נחקרה היטב. מעט המחקר שנעשה על התופעה, עוסק כמעט כולו בתיאורי מקרה. ככל הנראה, תופעה זו היא אותה תופעה, שהחוקר תיאודור הלר כינה בשם "שיטיון של גיל הילדות" (Dementia Infantilis), במאמרו משנת 1908.
פולמוס הגדרת התופעה, אפיונה ותפוצתה
תיאודור הלר היה בנו של מנהל בית ספר לעיוורים. בשנת 1904, כשהשלים תואר בפסיכולוגיה, הוא פתח בווינה מוסד חינוך מיוחד פנימייתי, לעשרים ילדים פגועים קוגניטיבית מכל העולם. הוא הוציא מאמרים אחדים על התופעות להן היה עד במטופליו ועל ריפוי בחינוך בכלל.
בשנת 1908 הלר תיאר במאמרו הראשון על "שיטיון הילדות", את סיפוריהם של שישה ממטופליו, שעד שנת חייהם השלישית או הרביעית, התפתחו באופן נורמלי לחלוטין ואז התחילה אצלם נסיגה תפקודית דרמטית ביותר, שכללה אובדן רוב או כל כושר הגיית והבנת השפה ואימוץ התנהגויות לא נורמליות. הלר תיאר את "שיטיון הילדות", כשלושים וחמש שנים לפני שהחוקר ליו קנר תיאר את האוטיזם הקלאסי ועשרות שנים לפני שהנס אספרגר תיאר את תסמונת אספרגר. לכן, הלר לא יכול היה לדון בקשת אוטיסטית ולא יכול היה לדעת כי בעיות תקשורת שמטופליו פיתחו דומות לאוטיזם (תחת זו הוא השתמש בתיאורים כמו "נראה כי הילד חדל לזהות את הוריו"). עבודתו של הלר לא זכתה לתשומת הלב לה זכו עבודותיהם של קנר ואספרגר במשך כמעט מאה שנה.
בין 2000–2013, הופיעה הגדרה לתסמונת זו ב-DSM-IV, המהדורה הרביעית של מדריך האבחנות של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה. התסמונת הוכרה שם כחלק מהקשת האוטיסטית. על פי אותה הגדרה, ניתן היה לאבחן ב-CDD אנשים שעד גיל כלשהו, בין שנתיים ל-10, התפתחותם הייתה תקינה, אך מאותו גיל חלה אצלם נסיגה תפקודית דרמטית וברורה, שאחריה נותרה לו לקות תפקודית, שמתבטאת בשפה, בתקשורת בלתי-מילולית ובדפוסי התנהגות חזרתיים. כלומר, על פי הגדרה זו, CDD הוא אוטיזם הנרכש בשל גורם לא ידוע.
על פי אותו מדריך אבחון, PDD-NOS, שהוא תת-סוג של אוטיזם, מחייב הופעת תסמינים ראשונים לפני גיל שלוש; לכן, מי שחווה נסיגה תפקודית מהסוג המתואר בהגדרת ה-CDD בין גיל שנתיים לשלוש, יכול היה לקבל אבחון כ-PDD-NOS או כ-CDD באותה הצדקה. בסופו של דבר, ב-DSM-V (המהדורה החמישית של מדריך האבחון), שיצא במאי 2013, לא הופיעה כלל הגדרה ל-CDD. הטיעון המרכזי לכך היה מספר קטן מאוד של מאובחנים, שאינו מאפשר מחקר מסודר של התופעה; טיעון מרכזי שני היה הטלת ספק בשוני שבין המאובחנים כ-CDD לבין המאובחנים כאוטיסטים מכל סוג אחר, משום שאצל כשליש מהאוטיסטים, חלק מהאוטיזם הוא נרכש וחלק מולד.
נגד מחיקת ההגדרה נטען, כי למאובחנים כ-CDD יש מאפיינים ייחודיים, שאינם משותפים לשאר הקשת האוטיסטית, לא רק בתחום ההתפתחותי אלא גם בצורת התסמינים. למשל, הם מאבדים שליטה על הסוגרים ונוטים לאלימות. קיימים מאפיינים ייחודיים גם בתגובתם לטיפולים. מתנגדי מחיקת ההגדרה טוענים בנוסף לכך, שמכיוון שהטיפולים (התרופתיים והלא-תרופתיים) המקובלים לאוטיזם אינם יעילים דיים עבורם, מחיקת ההגדרה תהווה סתימת הגולל על חיפוש מזור עבורם.
הבדל תסמינים בולט בין CDD לבין סוגי אוטיזם אחרים הוא הבדל כמותי. אצל ה-CDD, הסימפטומים הקשורים בשפה חמורים מאוד ביחס למקובל בשאר הספקטרום ואילו הסימפטומים של התקשורת הלא מילולית, עשויים להיות פחות חמורים מן המקובל. ישנה סברה כי הסימפטומים השפתיים אינם מחלימים לעולם אצל ה-CDD, אולם, דווח בשני מחקרים כי בקבוצת מיעוט גדולה מקרבם נוצר במשך השנים שיקום ספונטני של יכולת הבנת הדיבור והם יכולים אפילו ללמוד להבין שפה שנייה.
הקשר לתסמונת לנדאו-קלפנר
תסמונת לנדאו-קלפנר היא סוג של אפילפסיה שגורם לאפזיה - איבוד איכות ההיגוי והבנת הדיבור, לעיתים עד איבוד מוחלט של מיומנות זו. תסמונת זו דומה ל-CDD הרבה יותר ממה שהיא דומה לסוגי אוטיזם אחרים, משום ששתי התופעות כוללות נסיגה תפקודית בתחום הדיבור; בחלק נכבד מתיאורי המקרה של CDD מזוהים התקפים שמזכירים במידה מסוימת התקפים אפילפטיים, ובחלק גדול מתיאורי המקרה הללו מתואר אובדן מוחלט של יכולת ההיגוי והבנת הדיבור.
עם זאת, יש גם הבדלים גדולים בין תסמונת לנדאו-קלפנר לבין CDD. בלנדאו-קלפנר, הנזק הוא ליכולת השפתית בלבד, בעוד שב-CDD יש נזקים גם ליכולות תקשורת לא-מילוליות ואימוץ התנהגויות לקויות, שחלקן משותפות לסוגי אוטיזם נוספים.
גלעד אופיר
גלעד אופיר (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי ומרצה לצילום, במוסדות שונים באקדמיה לאמנות.
קריירה
גלעד אופיר בעל הכשרה ולמידה מעמיקה בתחומי הצילום והאמנות וגם בתחומי מדעי הרוח ופילוסופיה. בשנת 1981 גלעד אופיר עבר לניו יורק והחל בלימודי תואר ראשון באמנות מבית הספר לאמנות חזותית. לאחר מכן, הוענק לו תואר שני באמנות בהנטר קולג' בניו יורק. סקרנותו והצורך להעמיק ולהרחיב את תחומי הבקיאות שלו הביאו אותו ללמוד גם באוניברסיטת תל אביב, בצלאל ובניו סקול אוף סושיאל ריסרצ' בניו יורק. לימודי הצילום גובו בלימודי סמיוטיקה. במהלך שהותו בניו יורק הציג אופיר במבחר מוזיאונים וגלריות – מוזיאון צ'לסי, גלריית פישר, המוזיאון היהודי ועוד. עבודותיו באוספי: טייט גלרי, לונדון, המוזיאון היהודי, ניו-יורק, מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון חיפה, גלריה גורדון, תל אביב, אוסף ברטה אורדנג, ירושלים ואוספים פרטיים.
מאז חזרתו לארץ עוסק אופיר בהוראה וכתיבה על אמנות וצילום, הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במחלקה לאמנות רב תחומית בשנקר, ביה”ס הגבוה להנדסה, עיצוב ואמנות. ובמכון לאמנות במכללת אורנים בקריית טבעון. בנוסף לכל החל לפעול למען קידום נושא זכויות האמנים ושימש יו"ר איגוד האמנים הפלסטיים בין השנים 2012–2016. גלעד פועל כאמן דרך קבע לצד קריירת ההוראה והפעילות החברתית וההתנדבותית באיגוד האמנים, נושאים שונים שהעסיקו אותו בתחום הצילום וההוראה זכו להד רב ולהמשך פיתוח על ידי אמנים אחרים, כמו למשל המשך הטיפול במחנות צבא על ידי ינאי טויסטר ושי קרמר.
על עבודתו של גלעד אופיר
תצלומיו של גלעד אופיר נודעים באופיים המחקרי ובהתייחסותם לתהליכים היסטוריים, חברתיים וממסדיים ולתהליכי התפוררות טבעיים ומלאכותיים, כפי שאלו משתקפים בנוף, ובעיקר בסוגים שונים של אדריכלות, אורבניות ונוף. ייחודה של עבודתו נעוץ באופן בו הצילום, אותו מכנה אופיר ׳צילום קריטי׳, בוחן סוגיות של ׳מקום׳, במשבריו ובמטעניו התרבותיים והאסתטיים, את מעמדם של אובייקטים אורבניים בנוף האזרחי והצבאי. ביצירותיו עוקב אופיר, מהצלמים החשובים הפועלים בארץ בעשרים השנים האחרונות, את ההתפתחויות החברתיות והאידאולוגיות בארץ בדרך שהם באים לידי ביטוי בהיבטים של אדריכלות בשלביה השונים: הבלתי ייצוגיים, קרי בתהליכי הבנייה ובתהליכי ההתפוררות, את הנופים, והמרחב הצבאי המפושט בכל חלקי הארץ, ואת היחס בין האמצעים של משטר, כוח, וכלכלה לתוצריהם. צילומיו הם דרך של קריאה חזותית וסמיוטית את התנאים המשתנים בהתגבשותה של החברה הישראלית בתהליכי הזמן. בשנים האחרונות פונה אופיר לעיסוק בחומריות והפשטה בעבודותיו, אגב כך הוא ומסיט את המבט מתוכניהם הרעיוניים של המבנים ומהתהליכים שהם משקפים, אל חומריותם של האובייקטים, אל נוכחותם הפלסטית והגופנית.
עבודותיו של גלעד אופיר, מוצגות בתערוכות מוזאליות ובגלריות בישראל ובעולם באופן שוטף. תערוכות יחיד שלו הוצגו במוזיאון ישראל, משכן לאמנות בעין חרוד, מוזיאון תל אביב והטייט מודרן בלונדון. עבודותיו נחשפו גם במספר רב של תערוכות קבוצתיות במוזיאונים ואירועים אמנותיים. ביניהם ארט פוקוס, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הגלריה האוניברסיטה בחיפה, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון צ'לסי בניו יורק, ׳גרופיוס באו׳ בברלין, גלריית פישר באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית, במוזיאון לצילום בראונשוויג גרמניה, בביאנלות לצילום בגואנג-ז'ו ובבייג׳ינג, סין ועוד.
חומות קיקלופיות
החל משנות התשעים המוקדמות החל אופיר לעסוק בנושא בחינת התהוותו של חלום הבית הישראלי. מוטיב הבית בתרבות ובאמנות הישראלית הוא מיתוס דרכו נחשפים רבדים שונים. הבית הוא זירת התרחשות לתפקודים סותרים—הרצון באינדיבידואליות, הצורך העמוק בשורשים והיסטוריה מידיים ובחיבור לקרקע ולסביבה, ובה בעת, הצורך בקהילתיות המייצר מבנים עירוניים קולקטיביים כפי שהוא בא לידי ביטוי בהתפתחותם המואצת של פרברים חדשים. מכך נובע תפקידו המרחבי והאסתטי של הפרבר, כפונקציה חברתית וכסמל להצלחה ומימוש עצמי, בהנכחה בו-זמנית של הפרטי והקולקטיבי, כלפי חוץ וכלפי פנים. התפתחויות אלו, על המורפולוגיות המבניות, הצורניות והמרחביות שלהן, עולות מתוך העבודות של אופיר, בין אם בסדרת "חומות קיקלופיות" או בפרקים מאוחרים יותר. בהקשר האדריכלי חושפות עבודותיו של אופיר את משבר המקצוע בעידן הליברליזציה של החברה הישראלית. בשנות השמונים פרויקט בנה ביתך היה לשק החבטות של התרבות האדריכלית הגבוהה, האקדמית, המחוברת למוקדי הכוח של החברה הישראלית. העצמתו של המעמד הבינוני על ידי הליכוד, המעבר לבנייה פרטית, וההתפרצות של אינדיבידואליזם נהנתני כביכול, הפרו את הסדר המפא"יניקי בו התפתחה האדריכלות הישראלית. סדרת "חומות קיקלופיות" הציעה מבט ביקורתי ומהופך של התופעה: הבתים המושמצים הופקעו מהקשרם על ידי צילום בשחור-לבן, קומפוזיציה מוקפדת, העמדה פרונטלית של חזיתות, ואיכויות אור המאפיינות צילומי אדריכלות גבוהה. אופיר בחר אובייקטים בניינים המעידים על תהליך, צירופים מתעתעים של שלד וגימור, משטחים מטויחים בלבן בוהק בצד עבודות בטון עכורות, משישות. בידודו של האובייקט האדריכלי על רקע החולות, הדימוי התל אביבי המיתי המגולגל לתוך תרבות פופולרית, כחלק ממכלול ניגודים פנימיים עשיר, מאלצים את הצופה להבין לעומקן תופעות אדריכליות שהסטתן לשוליים שיקפה את המסיטים יותר מהמוסטים. בעוד השיח האדריכלי עמל על השיקום התדמיתי של ה"לבן" וה"אפור", תצלומיו של אופיר מערערים את הנחות היסוד של אותו הדיון.
נקרופוליס
סדרת העבודות "נקרופוליס"(עיר המתים) שנמשכה בין השנים 1996–2000, נעשתה בשיתוף פעולה עם הצלם רועי קופר והוצגה בין היתר בטייט מודרן בלונדון ובמוזיאונים בישראל ובעולם, עסקה בנוכחותו של הצבא בנוף הישראלי, וכמושג מפתח בתודעה הישראלית. במהלכם של ארבע שנים אופיר ביקר וצילם מחנות צבא נטושים מתקופות שונות. אתרים אלה שבעבר היו אתרים של כח ועוצמה, עתה הם נטושים ופרוצים, אך אפשרו לו להתבונן במבנה הכוח ונוכחותו במרחב ובנוף. בין השאר צולמו חומות שהוקמו בתקופת המנדט להגנה מפני הצבא הגרמני, מגורי חיילים וקצינים שהפכו לאחר מכן למטרות ירי, אתרי תרגול ואימונים של חיילי צה"ל, ועוד. בצילומים מורגשים בבירור סימני החיים לאלו שהיו שם ואינם.
פתולוגיות של הצילום
עוד מימי לימודי התואר אופיר החל לכתוב ולחקור נושאים ותאוריות של צילום. בשנים האחרונות פיתח אופיר תאוריה וגישה ייחודית להיסטוריה של הצילום תחת הכותרת 'פתולוגיות של הצילום'. במחקרו אופיר חוקר אספקטים שונים של קשרי גומלין בין אמנות, היסטוריה, מדעי החברה, מדע ופילוסופיה; יחד עם ההתפתחויות השונות שעצבו את 'תרבות התמונה' בציוויליזציה המערבית, אשר בסופו של דבר הובילו להמצאת הצילום.
דרכו ועקרונותיו
עבודותיו של אופיר עוסקות בתהליך בידודם של סמלים ארכיטקטוניים, צורות יסוד והרכבתם הקפדנית מחדש. אלמנטים המופיעים בעבודה אחת יופיעו בגלגולים שונים בעבודות אחרות. קובייה למשל, הופכת לבית, עמוד הופך לפיגום בניין בגלגול אחר. ביציאה לשטח אופיר מנהל דיאלוג עם מושא הצילום מתקרב ומתרחק עד לנקודה שבה יש לכל צד מרחב משלו. המצלמה של גלעד אופיר נעה בין נופים בראשיתיים לבין מבנים העולים וקמים בנוף האורבני. גם שם וגם פה הנוכח מצביע על הנעדר. המבנים המופיעים בצילומים של גלעד אופיר נראים כעזובות שהזמן קפא בהן ותמיד ניתן לראות בהם סימני אדם. הסופי והאינסופי מתחלפים לסירוגין. היעדרות האדם בצילומיו ומצד שני נוכחות עקבותיו מחברים את הנופים עם המבנים ברצף המספר על האמן עצמו שתר במבטו אחר הלא נראה אחרי מה שהיה ונעלם.
צילומיו של גלעד אופיר עוסקים בדרך שבה חברה כלכלה ופוליטיקה משפיעות על העיצוב האדריכלי של אזורי מגורים בישראל והאופן בה צורה משקפת מהות תרבותית. צילומיו של אופיר עשויים לתת סוג של תשובה לשאלה "מי הוא הישראלי", משום שהם מדגישים, בריבויים ובסדרתיות שלהם, אלמנטים קריטיים המאפיינים באופן ייחודי את הקשר בין אדריכלות לחברה כלומר, הקשר בין צורה ליוצר. האמן פועל כחוקר המלקט וממיין במעבדתו כמות גדולה של ממצאים שאסף בשטח, כדי להבין לעומק את המנגנון האחראי על יצירת פני השטח אותו הוא חוקר, כלומר זה המנגנון שלמעשה מכיל את האדם.
אופיר מציב זה מול זה דימויים, סמלים, פרגמנטים שיותרים מתחים עקב הפערים שבין הרבדים השונים. הנשגב מעומת עם הקונקרטי, הראוותני עם הבנאלי, הרומנטי עם הריאלי. אופיר נע בין הרצון לבודד דימוי יחידאי לבין דחף לרוקן ולעקר את הדימוי המבודד מתכניו הקונקרטיים מחד וההילתיים מאידך. לדוגמה בית משקף תהליכים תרבותיים וסוציולוגיים הופך אצל אופיר בו בזמן גם לתבנית ריקה שלתוכה הוא יוצק תוכני תודעה סובייקטיביים. המתחים הנוצרים בין העבודות הבודדות מאפשרים לצופה לשחזר משהו מהמפגש החווייתי המיתי של האמן עם האובייקט, ולתור אחר מחברים סמויים של תודעה. אופיר אומר שיש שלב שבו האובייקט מתחיל להקרין לא רק יחסים פיזיים אלא גם יחסים מטאפיזיים תכנים פנימיים והקשרים תרבותיים חדשים. העולם המלאכותי שנבנה על קומפוזיציות רגשיות ורציונליות מאפשר לבצע פסיכואנליזה למראות ולפעולות של האמן.
"דחיסת הבתים בשטח אדמה קטן וצפיפותם מפריכים את השאיפה לאינטימיות העומדת מאחורי החלום בית פרטי עם גינה כשהאינטימיות נכפית באמצעות חומות כלבי שמירה אזעקות. השלטים האבסורדיים ושמות התואר היומרניים של השכונות, משלימים את התפאורה הסוריאליסטית הישראלית, המושכת ודוחה את אופיר כאחד"
מבחינה צורנית ניתן לקשר את עבודותיו של אופיר לזו של ברנד והילה בכר הגרמנים, שעבודת התיעוד המושגית שלהם משנות השישים ואילך התמקדה בתיאור מבנים תעשייתיים. עם זאת, אופיר קרוב לתלמידיהם שהמשיכו בתיעוד של מבני מגורים. אופיר קרוב במיוחד לגינתר פרוג מבחינת היסוד האניגמטי בעבודתו ובתהליך המעבר מהקונקרטי למופשט. אופיר מושפע גם מהאמן האמריקאי העכשווי לואיס באלטס במישור האוריינטציה המושגית ועניין בתבניות עבודה ארכיטקטוניות תוך נטייה לאידיאל של הצילום המודרניסטי האובייקטיבי. עבודתיו של באלטס ושל אופיר קשורות יותר בהקלטה ובאינדקסליות ספציפית של יסודות מתחומים שונים היוצרים פערים תודעתיים. לעומת הקלטת המידע הטיפולוגי המדויק והמחושב בצילומי הבתים קיים בסדרות הצילומים של גלעד אופיר ממד קדום ופראי עם נופך כנעני. אופיר עושה שימוש בערכים מקומיים של האזור ועוסק בנוף הארץ, כך למשל הוא כולל בעבודתו אלמנטים ארכיטקטוניים קדומים הבנויים באבן ומתייחס בעקיפין למבנים ההיסטוריים. הנופים שאופיר בוחר הם לא הירואיים או רומנטיים. הוא אמנם מודע בעבודתו למסורת האמריקאית מהמאה ה-19 ובעיקר לתצלומי הנוף, אך אצל אופיר הנופים הם כאלו שתמיד הושפעו ואף הושחתו בידי התרבות. הגבעה למשל היא גבעה מלאכותית, פסולת של מחצבה סמוכה, הנוף לעיתים פצוע -- אתרי בניה לעיתים נמצא בשלב החלמה. אצל אופיר תצלומי הנוף הם במודע אל הטבע. אופיר שיונק מהמסורת הרומנטית של תצלומי הנוף הנשגבים מבקש בו בזמן לעקור מנופיו את האור את הזוהר וההילה, עניינו הוא בטבע חסר אידיאליזם, בנופים שהופכים להיות לא מקום, לא נוף הירואי.
אופיר בעצם מצלם את הספק המסתתר בתוך הטבע את מבטו השני על מה שנראה טבעי ומתגלה אחר כך כמזויף. בתערוכתו "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" נחשף הפן הבורגני מודחק של החברה הישראלית שהוסווה בעבר תחת מעטה סוציאליסטי. אופיר מצלם את ביטויים הארכיטקטוני של הכמיהה הישראלית לאירופה השבעה. הצילומים מעבירים דיוקן ארכיטקטוני המשקף את החברה בה הוא קיים. הם לא מביעים עמדה פוליטית, הוא מצלם את תנועותיה של החברה הישראלית הוותיקה שאין לה יומרות מהפכניות פוליטיות ונוח לה בגבולותיה הישנים לקדם את האינטרסים האישיים שלה. גלעד אופיר עוקב אחר האופן שבו התשוקה לבניה דורסת שיקולים אסתטיים. פסטורליה מזויפת, מראית עין של הגשמת חלום כאשר המציאות הממשית הפוכה. מה שנראה הצלחה הוא לאו דווקא כזה אלא כישלון באותה מידת ודאות. מה יכול היה להיות מודל יופי ישראלי משוחרר מתלות באסתטיקה מערבית שמלכתחילה אינו עומד בסטנדרטים שלה כי הישראלים לא גדלים נושמים את זה מגיל צעיר. אותו פער סטנדרטים מודגש בסדרות של גלעד אופיר מדגישות את המציאות באזורי ההתנגשות בין מציאות ישראלית לחלום מערבי, מראה של מה שתרבות כלאיים יכולה ליצור על פני השטח המשתקף בעדשתו של הצלם, או כפי שהאמן מכנה זאת צילום קריטי.
המעקב המצטבר של אופיר אחרי תבניות החלום הישראלי חושף בתים המורכבים משילוב אקלקטי של אלמנטים ארכיטקטוניים הממירים את זהותם לים תיכונית -- קלאסית -- בארוקית מודרנית, טלאים של דימויים שאולים, שפה ארכיטקטונית תלושה ממקורותיה שנעשה בה שימוש לא אזורי ולא תואם, שפה נטולת מובהקות, נעדרת בסיס עצמאי עד שזה משתקף באסתטיקה הספציפית של כל מבנה. העדר רעיון אחיד של עיצוב אורבני מעיד אולי, לפי שיטתו של אופיר, על הזהות התרבותית שהולידה אסתטיקה כזאת.
בהיסטוריה של האמנות הישראלית יש נוכחות עקיפה למיתוס הציוני של בניה כמו למשל בציורי הבתים של ראובן רובין, עבודותיו של גלעד אופיר מתייחסות למיתוס הזה אך בהפוך למיתוס הציוני של הגשמת חלום אלא יותר על האופן בו הוגשם החלום או על איכות הגשמת חלום. הניגוד בין המבנים שבציורי רובין לבין המבנים שבצילומי גלעד אופיר הוא באוריינטליות של המבנים, האמנים הישראליים העדיפו אדריכלות מקומית שצומחת מהווי המקום בניגוד לטעם הישראלי המודרני שמעדיף את חזות ביתו מערבית, לכאורה, כי אינו יודע ליישם את טעמו בהתאם למקור השראתו.
עבודותיו של אופיר מתייחסות למכלול של שפת המופשט לזכרונות הצילום של סוף המאה ה-19 כשעדיין נחשב ללא רחוק מקסם או כישוף, כלומר כדרך לראות את העל טבעי.
בשלב מוקדם יותר של עבודתו בתקופת לימודיו בניו יורק אופיר מצלם עצים במשך למעלה משלוש שנים, דווקא בעיר שהארכיטקטורה שלה היא מהמרשימות בעולם. הוא מוביל את הצילום לאזורים של תנועה וצמחייה במרחב, עיסוק בצללים ואור תוך ניסיון מתמשך ללכוד איכויות בלתי נתפסות. אופיר מחפש דרכים לגעת בריק, להעלות תחושות חמקניות לגבי קיומם הספקני של הדברים.
המעבר מצילומי עצים לצילומי בתים, לא נעשה ברצף אחד היחס בין שני הנושאים הגדולים האלו בעבודה מהווה מפתי להבנת כלל עבודת האמן, מה שיכול להתפס כיצירת דיכוטומיה מוסרית של טבע מול תרבות מסתבר כעיסוק יסודי בפורמליזם של הדימוי הצילומי, התארגנות פרטים במרחב בדיקת המתחים המבניים, שליטה ביחסי שחור לבן. ניסיון ללמוד על המרכז הרגשי בצילום כיצד לבנות מוקד חווייתי שיקרין את עוצמתו אל הצופה וישפיע על תגובתו. בתערוכה דלות החומר יש צילום אחד של ברוש סימן יחיד לפרק זה שנעד מאותה תערוכה, בחירתו של אופיר לכלול צילום יחיד של ברוש גבוה בסביבה של בניינים ונוף חשוף, הברוש הוא סמל טעון של קינה ובתי קברות במערב ובישראל והוא לוקח את שאר המבנים שבתמונה למקום פרשני אחר, כאן מסתבר שהעמדה החברתית של האמן מתעמעמת ככל שעמדתו המופשטת מתבהרת, בצילומיו של אופיר אין בני אדם אלא אם הן מופיעות במקרה והן לא יותר מאשר דמות אנושית. הפרויקט הארכיטקטוני בצילומיו מחליף את פראיות הטבע ובצילומים אחרים היכן שהאדם נטש מתרחש תהליך הפוך כמו בסדרת נקרופוליס. נציג האדם בצילומים, הוא האמן, בעיקר הצופה מהצד, דרך עדשתו, בכוחות הקיום, ומנציח אותם בצילומיו.
המופלאה: הרפתקאות ליידי באג וחתול שחור
ז'רמי זג הכריז לראשונה על עיבוד קולנועי לסדרה בכנס הקומיקון באיסטנבול בשנת 2018. ההפקה החלה ב-2019, כשבמקביל אישר זג שהעלילה תחקור את מקורותיהם של הדמויות. זהו הסרט השני המבוסס על סדרה מונפשת של TF1, לאחר הסרט "טוטלי ספייס: הסרט" שמבוסס על הסדרה "טוטלי ספייס" ועלה לשידור בשנת 2009.
בכורת הסרט נערכה בתיאטרון ה ב-11 ביוני 2023. בצרפת, הסרט עלה לאקרנים ב-5 ביולי 2023, תחת הפצתה של "SND Films"; בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-27 ביולי 2023. בנוסף, הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-28 ביולי 2023.
עלילה
מרינט דופן צ'אנג, מתבגרת הסובלת מחרדה חברתית, מגיעה לבית ספרה החדש; שם היא מתיידדת עם אליה סזאר, אך במקביל מציבה את עצמה תחת הכוונת של קלואי בורז'ואה, נערה עשירה ומלכת הכיתה המקומית. במהלך מנוסתה מקלואי, נתקלת מרינט באדריאן אגרסט, דוגמן שהתרחק רגשית מחבריו לספסל הלימודים כתוצאה ממותה של אמו, אמילי, הלומד בכיתתה; ומתאהבת בו. בדומה לאדריאן, גם אביו, גבריאל, אבל על מותה של אמילי והוא משתמש במופלא העש, קמע קסום, במטרה להפוך לעש לילה ולמצוא את המופלא לו הוא זקוק על מנת להחזיר את אשתו לחיים.
הופעתו של "עש לילה" מורגשת על ידי וואנג פו, שומר תיבת המופלאים, שבוחר לשחרר את מופלאי החיפושית והחתול, אך שניהם נמלטים. במהלך חיפושיו אחרי השני המופלאים, ניצל פו מאוטובוס חולף על ידי מרינט, שעדיין נמלטת מקלואי, ומבין שהמופלא הגיע לרשותה. מבלי לדעת זאת, מרינט מגיעה לביתו של פו, שם היא נמצאת על ידי טיקי, קוואמי היצירה, בעוד שהקוואמי המשלים שלה, פלאג, קוואמי ההשמדה, עושה את דרכו לאדריאן.
השניים, שהופכים לליידי באג וחתול שחור, נתקלים זה בזה ועובדים יחד על מנת להביס את "הגרגויל", נבל שנוצר על ידי "עש לילה" באמצעות אקומה, פרפר הניזון מרגשות שליליים. בעקבות הקרב, פו עוקב אחר השניים ומדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה ביניהם.
מרינט מסרבת בתחילה להמשיך לפעול תחת זהותה של "ליידי באג", אך לאחר ש"עש לילה" מגייס נבלים נוספים על מנת לזרוע הרס בקרנבל, היא אוזרת את האומץ להילחם, הופכת שוב לליידי באג ומביסה אותם לצד חתול שחור.
חודשים חולפים, ומרינט מתכננת להתוודות בפני אדריאן על רגשותיה כלפיו, בעוד שאדריאן מתכנן להתוודות על רגשותיו בפני ליידי באג. בהיותם לא מודעים לזהותם האמיתית אחד של השני, תוכניותיהם של השניים משתבשות. לאחר כישלונו האחרון, מחזק עש לילה את עצמו וממיט הרס ברחבי פריז, מה שמניע את ליידי באג וחתול שחור לצאת לפעולה. עש לילה גובר על השניים, מקפיא אותם ולוקח את עגיליה של ליידי באג, אך מרינט מצליחה להשתחרר משליטתו של עש לילה לזמן קצר ולדחוף את חתול שחור הרחק מעש לילה. עש לילה מבין כי חתול שחור הוא אדריאן, ופוסק ממעשיו. אדריאן סולח לאביו, בעוד שליידי באג (שמקבלת בחזרה את עגיליה) משיבה את מופלא הפרפר לפו ומתקנת את הנזק שנגרם לפריז.
במהלך נשף החורף בדצמבר, מרינט מוצאת את אדריאן ומגלה לו שהיא יודעת את זהותו, לאחר שחזתה בפיוס שלו עם אביו במהלך הקרב. לאחר שהיא חושפת גם את זהותה, השניים מתנשקים.
מאוחר יותר, נטלי סנוקואר, מנהלת משק ביתם של משפחת אגרסט, נכנסת למרתף שמתחת לבית המשפחה, שם נמצאת גופתה של אמו של אדריאן כשלבגדיה עטוי מופלא הטווס.
הפקה
הפקת הסרט הוכרזה על ידי ז'רמי זג במהלך הפאנל העוסק בסדרה "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג" בכנס הקומיקון שנערך באיסטנבול ב-29 בספטמבר 2018. ב-5 בדצמבר 2018, זג אישר שעלילת הסרט תשלב בין סיפור מקור להמשך עלילת סדרת הטלוויזיה. בהמשך נמסר כי סיום הפקת העונות הרביעית והחמישית של הסדרה לפני תחילת הפקת הסרט נמצאת בראש סדר העדיפויות של האולפנים. למחרת, חשף זג כי הסרט יהיה מחזמר שיכלול מוזיקה שהלחין בעצמו.
ב-16 במאי 2019, במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן, אושר כי שמו של הסרט יהיה "הרפתקאות ליידי באג: התעוררות". עוד נחשף כי הפקת הסרט החלה וכי הסרט מוגדר כסרט הרפתקאות ופנטזיה-רומנטית. בהמשך אושר כי במאי הסרט "האמן הגדול מכולם", מייקל גרייסי, שותף להפקת הסרט. ב-5 באוקטובר 2019, הועלה טיזר מונפש קצר בהשתתפות ליידי באג לחשבון האינסטגרם של זג. ב-12 בפברואר 2020, הוכרז כי אולפני "Fantawild" שותפים להפקת והנפשת הסרט. במרץ 2022, נמסר כי הסתיימה העבודה על עריכת הסרט.
באפריל 2022, נחשף כי הסרט הופק בתקציב של 80 מיליון יורו, דבר שהופך אותו לסרט הצרפתי השני היקר ביותר שנעשה אי-פעם, כשבמקום הראשון ניצב הסרט "ולריאן ועיר אלף הכוכבים" (2017).
שיווק
ב-5 בדצמבר 2022, הופץ קדימון ראשון לסרט.
הפצה קולנועית
בכורת הסרט נערכה ב שבפריז ב-11 ביוני 2023.
הסרט עלה לאקרנים ב-5 ביולי 2023 בצרפת. על פי היומון "לה פיגארו", הסרט התעתד בתחילה לעלות לאקרנים בשלהי 2021. ב-18 ביוני 2021, במהלך פסטיבל אנסי, נחשף כי הפצת הסרט נקבעה למחציתה הראשונה של שנת 2022. בהמשך, נמסר כי הסרט עתיד לעלות לאקרנים בצרפת ב-3 באוגוסט 2022, תחת הפצתה של "SND Films", אולם מאוחר יותר נדחתה עלייתו לאקרנים ל-16 בנובמבר 2022, ובהמשך, נדחתה שוב ל-2 בדצמבר 2022.
ברחבי העולם, עלה הסרט לאקרנים בבתי הקולנוע בהולנד, ובאזורים דוברי-צרפתית בבלגיה, שווייץ ולוקסמבורג; במקביל לעלייתו לאקרנים בצרפת. במדינות אחרות, עלה הסרט לאקרנים החל מ-6 ביולי 2023 ואילך באיטליה, גרמניה ובאזורים דוברי-גרמנית בבלגיה, שווייץ ולוקסמבורג. בישראל, עלה הסרט לאקרנים ב-27 ביולי 2023.
הזרמת מדיה
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-28 ביולי 2023 במדינות נבחרות, לא כולל צרפת, גרמניה, יוון, מזרח אירופה ודרום-מזרח אסיה.
ניסן נמנוב
תולדות חייו
נולד ליצחק ושיינא חיה בעיירה ז'לובין שבבלארוס, למד והתחנך בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', אצל האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד. בשנת תרפ"ה מונה על ידי אדמו"ר השישי, רבי יוסף יצחק שניאורסון, כמשפיע וכראש ישיבה בישיבות חב"ד במספר ערים ברוסיה. בשנת תר"צ (1930), נאסר ונשלח לגלות, בשל היותו מלמד תורה, דבר שהיה אסור על פי החוק בברית המועצות.
בשנת תש"ד, בהיותו בטשקנט נקרא הרב נמנוב לשמש כמשפיע בישיבת חב"ד בעיר הסמוכה סמרקנד. למרות היותו מבין צעירי החסידים, היה מנהל עדת החסידים באותה התקופה בעירו ואף חסידים מבוגרים ממנו שמעו להוראותיו. כעבור שנתיים (תש"ו) עזב את ברית המועצות למחנה הפליטים בפוקינג, גרמניה, ובעקבותיו עזבו החסידים בבריחה המפורסמת.
בתש"ח נסע לצרפת על פי הוראתו של הריי"צ, והצטרף להנהלת ישיבת חב"ד בעיר ברינווא. כעבור תקופה קצרה, מונה הרב נמנוב למנהל ומשפיע ראשי של הישיבה. שיטת החינוך שלו, הדגישה את הערך של עבודת השם מתוך התמסרות מלאה ("קבלת עול", בלשון החסידים).
לאחר הכתרת הרב מנחם מנדל שניאורסון כאדמו"ר, היה נוסע אליו לעיתים תכופות. כמנהל הישיבה עמד עמו בקשר רצוף.
נפטר בט' באייר תשמ"ד.
בנו, הרב יצחק, ממלא את מקומו כמנהלה הרוחני של הישיבה. נכדו (בן בתו, רחל לאה) הוא הרב מנחם מנדל פבזנר, רב העיר סנקט פטרבורג.
קומדי רדיו
קומדי רדיו (Comedy Radio) היא תחנת רדיו פדרלית רוסית המשדרת בתדר של 102.5 FM ומהווה חלק מחברת גזפרום מדיה. נחשבת לתחנת הרדיו הדיגיטלית הרוסית הראשונה שהחלה לשדר בסנקט פטרבורג ב-18 ביולי 2019 בשעה 13:50 יחד עם תחנת אבטו רדיו ואירופה פלוס (DRM + תקן, תדר 95.9 מגהרץ ברצועת ה- FM).
תוכניות שהושלמו ופרויקטים מיוחדים
בין המופעים, וגם בלילה בין השעות 23:00 עד 03:00 מוצגים הרגעים הטובים ביותר של התוכניות הפופולריות בערוץ הטלוויזיה TNT (בגרסת טלוויזיה):
אלכסנדר אקוסטה
רנה אלכסנדר "אלכס" אקוסטה (באנגלית: Rene Alexander "Alex" Acosta; נולד ב-16 בינואר 1969) הוא דיקן, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת ממשלו של דונלד טראמפ מאפריל 2017 עד יולי 2019.
ביוגרפיה
אקוסטה נולד ב-16 בינואר 1969 במיאמי שבפלורידה, להורים גולים מקובה הקומוניסטית. בשנת 1990 קיבל תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות מהרווארד קולג', ובשנת 1994 סיים את בית הספר למשפטים בהרווארד בהצטיינות. מיד לאחר לימודי המשפטים שימש אקוסטה כעוזרו של השופט סמואל אליטו, שמונה מאוחר יותר לתפקיד שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 2005 התמנה לתפקיד התובע הכללי (הפדרלי) של המחוז הדרומי של פלורידה ובשנת 2008 אישר עסקת טיעון עם ג'פרי אפשטיין. בשנת 2009 החל לכהן כדיקן של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל.
ב-16 בפברואר 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ במסיבת עיתונאים כי הוא ממנה את אקוסטה למזכיר העבודה. ב-27 באפריל 2017 הוא אושר בסנאט ברוב של 38–60, ויום למחרת הושבע לתפקידו על ידי סגן הנשיא מייק פנס. אקוסטה הוא ההיספני היחידי והראשון בקבינט של ממשל טראמפ.
ב-12 ביולי 2019 הודיע אקוסטה על התפטרותו, בעקבות מעורבותו, כתובע הפדרלי למחוז דרום פלורידה, בעסקה המקלה עם עבריין המין שהואשם בסחר בקטינות ג'פרי אפשטיין. אקוסטה סגר בחשאי עסקת טיעון עם אפשטיין (13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה") והעניק לו חסינות מכל ההאשמות הפליליות הפדרליות. הוא עזב את תפקידו ב-19 ביולי לאחר שנמצאו ראיות כי אפשטיין פגע בעשרות נערות.
יחסי אזרבייג'ן–יוון
יחסים דיפלומטיים
היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן ליוון הוקמו לראשונה באביב 1992. יוון הכירה בעצמאות אזרבייג'ן ב-31 בדצמבר 1991. שגרירות יוון בבאקו נפתחה בשנת 1993, עם זאת, שגרירות אזרבייג'ן באתונה בשנת 2004.
השגריר הממונה על יוון באזרבייג'ן הוא ניקולאוס קנלוס. שגריר הממונה על אזרבייג'ן ביוון הוא רחמן מוסטפאייב.
בפברואר 2009 ביקר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב ביוון כדי לשפר את היחסים עם מדינה זו. אלייב נפגש עם הנשיא קרולוס פפוליאס ועם ראש הממשלה קוסטס קרמנליס.
יחסים כלכליים
מוקדם יותר נחתמו עסקאות רבות הקשורות לתעשיית הנפט. בשנת 2007 חתם שר יוון דימיטריס סיופאס על "מזכר שיתוף פעולה" בתחום הגז הטבעי והנפט בבאקו. השר אמר כי התזכיר "הפך לעמוד חדש ביחסי כלכלה ואנרגיה בין שתי המדינות".
במהלך ביקורו של נשיאנאזרבייג'ן אילהם אלייב ביוון בתאריכים 16 עד 18 בפברואר 2009, הצדדים חתמו על הסכם "על שיתוף פעולה בתחום טכנולוגיות המידע והתקשורת".
בשנת 2011 נחתמו מספר הסכמים בין אזרבייג'ן ליוון:
באפריל 2011 נערך פורום העסקים האזרי-יווני הרביעי ברציפות בעיר הבירה באקו בהשתתפות ראשי שתי המדינות. בפורום הגיעו למעלה מ-250 אנשי עסקים משתי המדינות. הם דנו בסיכויים לשיתופי פעולה בתחומים כמו חקלאות ותעשיית מזון, בריאות ותרופות, אנרגיה, טכנולוגיות מידע ותקשורת, מימון, לוגיסטיקה, בנייה וכן הלאה.
היקף הסחר (במיליון דולרים) יצוא נפט מאזרבייג'ן ליוון בשנת 2016 הסתכם ב 0.5 מיליון דולר.
החל משנת 2017, שיתוף פעולה בין המדינות בוצע במסגרת פרויקט TAP (צינור טרנס-אדריאטי). בעלי המניות העיקריים בפרויקט זה הם קונצרן האנרגיה BP (הממלכה המאוחדת), Statoil (נורווגיה) וקונצרן SOCAR (אזרבייג'ן).
לטביה באירוויזיון לרוקדים צעירים
לטביה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים 5 פעמים, ב-1997, ב-1999, ב-2001, ב-2003 וב-2005. מאז לא השתתפה יותר.
סעידי נטיבזונקיזה
סעידי נטיבזונקיזה (בצרפתית: Saidi Ntibazonkiza, נולד ב-1 במאי 1987) הוא כדורגלן עבר בורונדי ששיחק בעמדת קשר הכנף.
קריירת מועדונים
נטיבזונקיזה נולד בבוג'ומבורה שבבורונדי. הוא החל לשחק בויטאל'או המקומית, ובשנת 2005 הגיע להולנד כמבקש מקלט. עם הגעתו להולנד החל להתאמן בקבוצת ניימכן, שהחתימה אותו לאחר שראתה את הפוטנציאל העצום הקיים בו. ב-18 בנובמבר 2006 ערך נטיבזונקיזה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית במשחק נגד ספרטה רוטרדם. ב-9 ביולי 2010 חתם בקרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית, בה שיחק במשך 4 עונות, עד שעבר לאחאיסר בלדייספור מליגת העל הטורקית. הוא שוחרר מהמועדון לאחר חצי עונה, ולאחר חצי עונה נוספת ללא קבוצה חתם בקן.
ב-10 בפברואר 2017 חתם בקייסר מליגת העל הקזחית.
קריירה בינלאומית
ב-9 באוקטובר 2010 ערך נטיבזונקיזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורונדי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לנבחרת חוף השנהב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
ליילי מילר-מורו
ליילי מילר-מורו היא עורכת דין ואקטיביסטית אמריקאית. היא יסדה ומכהנת כמנכ"לית הארגון Tahirih Justice Center ("מרכז טאהירה לצדק"), מוסד ללא כוונת רווח שעוסק בהגנה על נשים מפני הפרת זכויות האדם שלהן, ומציע סיוע משפטי ומקיים פעילות הסברה לשינוי חקיקה.
פעילות למען זכויות האדם
מילר-מורו עבדה בראשית דרכה במשרד המשפטים של ארצות הברית, בתפקיד קשור לוועדת הערעורים לנושאי הגירה. לאחר מכן עבדה כעורכת דין בחברת ארנולד ופורטר בוושינגטון די. סי., ועסקה שם בתביעות בינלאומיות, לצד עיסוק רב בעבודה פרו בונו. אחד מהתיקים שבהם טיפלה פרו בונו היה "תיק קאסינגה", מקרה משפטי משפיע, שקבע תקדים אמריקאי והביא לשינוי החוק בעניין פליטים בארצות הברית.
התיק עסק בנערה בת 17 בשם פאוזיה קאסינג'ה, אשר נמלטה מטוגו כדי להימנע מנישואים פוליגמיים כפויים ומכוונת השבט שלה לבצע בה מילת נשים. קאסינג'ה זכתה במקלט מדיני בארצות הברית בשנת 1996 לאחר דיון בוועדת הערעורים לנושאי הגירה. ההחלטה יצרה תקדים להכרה ברדיפה על רקע מין כסיבה מספקת להענקת מקלט מדיני. לאחר המשפט, חיברה מילר-מורו יחד עם קאסינג'ה ספר שתיאר את הפרשה, בשם Do They Hear You When You Cry?, ובעזרת חלקה מהרווחים ממכירות הספר, הקימה את ארגון "טאהירה".
בשנת 2012, זכתה מילר-מורו בפרס דיאן פון פירסטנברג. באותה שנה, נכללה ברשימת "150 הנשים האמיצות ביותר בעולם" של ניוזוויק והדיילי ביסט.
מילר-מורו היא בהאית, ורואה בפעילות שלה מימוש של ערכי המסירות לזולת של דתה.
אדם הוא אדם
אדם הוא אדם (בגרמנית: Mann ist Mann) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי המודרני הגרמני ברטולט ברכט. זוהי אחת מיצירותיו המוקדמות של ברכט, היא חוקרת נושאים של מלחמה, זמניות האדם וזהות.
אודות המחזה
בדומה למחזהו המוקדם יותר "בג'ונגל הערים" (1923), שעלילתו התרחשה בשיקגו, ברכט ממקם את הדרמה במה שהיה עבור הקהל הגרמני שלו, מקום אקזוטי, הראג' הבריטי. "אדם הוא אדם" מציג את המהפך הכפוי בחייו של אזרח, גלי גיי, לחייל מושלם. בהשתמשו בדימוי קיפלינגי (בדומה ל"בג'ונגל הערים", אלא, הודות לשליטתה של אליזבת האופטמן באנגלית, בנימה אותנטית יותר ב"אדם הוא אדם"), ברכט חקר את האישיות כמשהו שהוא יכול לפרק ולהרכיב מחדש כמו מכונה, במשל שהמבקר הגרמני וולטר קר זקף לזכותו "רמז מטרים ומסקרן לאמנות שטיפת המוח." אותן הדמויות מצויות בתמונת הביניים "הפילון".
המחזה הועלה לראשונה בשני תיאטראות פרובינציאליים בדיסלדורף ודרמשטאדט, בתחילה באחרון שבהם ב-25 בספטמבר 1926. ההפקה הייתה בבימויו של ג'ייקוב גייס (Geis), כשמעצב התפאורה היה קספר ניהר. ארנסט ליגל (שהיה במאי לנדס תיאטר, בו המחזה הופק) גילם את דמותו של גלי גיי. במרץ 1927 עיבוד של המחזה שודר במחלקה לדרמה חדשה של רדיו ברלין.
כתיבת המחזה
מקובל לציין את שנת כתיבת המחזה כ-5–1924, אבל ברכט שיכתב אותו פעמים רבות במהלך חייו, לאור תגובות הקהל. לראשונה הוא כתב סקיצה ב-1918, המתרחשת באאוגסבורג (עיר הולדתו של ברכט), המספרת על האזרח יוזף גלגאי, שנופל קרבן לחבורת רמאים שמתעללים בו, מנצלים אותו ונוטלים ממנו את זהותו. גרסת המחזה המתרחשת בהודו, אז קיבל את שמו "גלי גיי או אדם הוא אדם", הושלמה בברלין ב-1924, עובדה מחדש לקראת הצגת הבכורה שלו ב-1926 ונדפסה לראשונה בכותרת זו.
ברכט שיכתב את המחזה לקראת ההפקה בבימויו של אריך אנגל ב-1928. ברכט ביים את ההצגה ב-1931, אחרי שערך במחזה תיקונים נוספים. הוא השמיט את שתי התמונות האחרונות של הגרסה הראשונה: גלי גיי נוסע עם חבריו לחזית והופך לחייל למופת. הרס"ר מסרס עצמו כיוון שיצרו מכניס אותו לצרות וג'יפ שב אל חבריו שמגרשים אותו. בגרסה המקורית גם מלוות את האלמנה בגביק שלוש בנותיה כלהקת קצב. גרסה זו שימש את הוצאת "מאליק" הצ'כית שהדפיסה את המחזה ב-1938. ב-1954 יצאה אסופת כתביו של ברכט בהוצאת "זורקאמפ" הגרמנית. באסופה ברכט שב לגרסה הרחבה יותר משנת 1926. בגרסאות השונות ברכט הכניס והוציא שירים שונים המלווים את ההצגה.
הדמויות
מחלקת מכונות היריה של צבא בריטניה בהודו:
תקציר העלילה
המחזה מספר אודות צוות של ארבעה מקלענים בצבא הבריטי המוצב בהודו, בתקופה שהייתה קולוניה בריטית. המקלענים שודדים מקדש בודהיזם ואחד מהם, ירמיהו ג'יפ, נלכד במקדש והם נאלצים להפקירו ולשוב למחנה. השמועה על כך מגיעה לאוזניו של מפקד המחנה, רס"ר המכונה "בלאדי דם" והם צריכים להופיע כרביעייה למסדר הערב.
בינתיים, גיבור הסיפור גלי גיי, סבל אירי במקצועו, יוצא לשוק לקנות דגים לפי בקשת אשתו. שלושת החיילים פוגשים באקראי בגלי גיי ומשכנעים אותו לבוא לקנטינה של האלמנה בגביק, בו ניתן לרכוש אוכל ושתייה. תמורת כמה בקבוקי בירה הם משכנעים את גלי גיי ללבוש מדי צבא ולהתייצב במסדר, במקום ג'יפ, הלכוד במקדש.
קומדי TV
קומדי TV (Comedy TV, ברוסית: Комеди ТВ) הוא ערוץ טלוויזיה בידורי ששידר מ-23 ביוני 2008 ועד 1 בספטמבר 2014. מהווה פרויקט משותף של חברת Gazprom-Media Holding וחברת ההפקות של הקומדי קלאב.
אדם הוא אדם
תקציר העלילה
באותו זמן, וואנג, כהן המסדר מציג את ג'יפ כאל בפני המאמינים, כדי לקבל מהם תרומות. האל המדומה, מקבל לשמחתו אוכל ושתייה בחינם, ואינו מתכוון לשוב ליחידה. מכיוון שחברם לצוות אינו שב, החיילים מערימים על גלי גיי, מאיימים עליו ומאלצים אותו להפוך לחייל מן המניין, במקום חברם הנעדר.
קומדי TV
הערוץ החל לשדר ב-23 ביוני 2008 בשעה 12:00 שעון מוסקבה מהלוויין Eutelsat W4 של חברת Eutelsat בחבילה של מפעילת הלוויין NTV-Plus. ב-1 בספטמבר 2014, קומדי TV נבלעה ברשת TNT והפכה לערוץ TNT-Comedy.
על פי החוק הפדרלי הרוסי "בנושא הגנה על ילדים מפני מידע המזיק לבריאותם והתפתחותם", הוקצו לכל תוכני הערוץ מגבלת גיל רביעית של "16+".
אדם הוא אדם
תקציר העלילה
גלי גיי שנדמה כתמים, מתגלה כרודף בצע ערמומי ותועלתני, שנהנה מהמצב שנוצר, מתכחש לאשתו ועברו והופך לחייל המושלם, השש אלי קרב.
קומדי TV
תוכן
הערוץ שידר תוכניות טלוויזיה שהופקו על ידי קומדי קלאב הפקות, כמו גם כמה סדרות ותוכניות ממדינות חבר העמים:
אדם הוא אדם
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
2. תיאטרון הקאמרי – 25 בפברואר 1978, מספר הצגות: 49 3. תיאטרון קרוב – 2006 4. תיאטרון החאן – 2016
קומדי TV
תוכן
בנוסף לתוכניות הרגילות של הפקות קומדי קלאב, חומרים שלא נכללו בתוכניות אלה שודרו. כמו כן, צופי הערוץ יכלו לגלות פרטים על החיים הפרטיים של משתתפי קומדי קלאב ולצפות בדיווחים מיוחדים מפסטיבלי קומדי קלאב, כמו גם חדשות הומוריסטיות שצילמו תושבי ערים כמו וורונז', ניז'ני נובגורוד, בלגורוד וכו' וסקרי דעת קהל ברחובות. בעבר היו לערוץ הופעות סטנדאפ באזורים שונים, שצולמו במיוחד עבור הערוץ.
כאשר הושק הערוץ בספריית הווידאו של קומדי קלאב הפקות, היו בו יותר מ-1000 שעות של חומר וידאו בהפקה עצמאית.
שוראקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מריון ולטר
מריון ולטר (בגרמנית: Marion Walter; 30 ביולי 1928, ברלין - 9 במאי 2021) הייתה מחנכת למתמטיקה בעלת שם עולמי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אורגון ביוג'ין, אורגון. ישנו משפט מתמטי על שמה, "משפט מריון ולטר" או, בחיבה, "משפט מריון".
קורות חייה
ולטר נולדה לארנה ו-וילי ולטר, סוחר משגשג שהתמחה בתכשיטי תלבושות. ב-1936, עם האיסור על לימודי יהודים בבית ספר ממלכתי, נשלחו מריון ואחותה אלן לפנימייה היהודית לנדשולהיים הרלינגן בכפר הרלינגן, פרבר של העיר אולם. בית ספר ופנימייה אלו נסגרו ב-1939.
ב-15 במרץ 1939 נשלחו מריון ואלן בקינדר-טרנספורט לאנגליה, שם למדו בפנימייה של הכנסייה האנגלית באיסטבורן, בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה. מריון ואלן התאחדו עם הוריהם באנגליה. לאחר כניסת אנגליה למלחמת העולם השנייה, ב-1940 נשלח אביה למעצר באי מאן. הוא נפטר שם בשנת 1943.
איסטבורן היה במסלול של פלישה אפשרית של גרמניה לאנגליה וכל תלמידי הפנימייה פונו. ולטר נשלחה לבית ספר בכפר וויקי (Wykey) בשרופשייר, בבית כפרי גדול בו גודלו כלבי קוקר ספאנייל. היא ישנה על מזרן אוויר במלונה מסוידת בלבן. היא הועברה עוד פעמיים. בין השאר למנזר קומברמיר (Combermere Abbey) בצ'שייר, שנרכש על ידי סר קנת קרוסלי. לאחר שוולטר סיימה את לימודיה בגיל שש עשרה בדצמבר 1944, המורה היחידה למתמטיקה בבית הספר התפטרה. מכיוון שהיה קשה למצוא מחליף בתקופת המלחמה, התבקשה ולטר ללמד מתמטיקה, בין השאר משום שזכתה לציון הצטיינות בבחינה בבית הספר של אוניברסיטת קיימברידג'. היא לימדה במשך שתי קדנציות וגילתה שהיא נהנית ללמד.
השכלה וקריירה
ולטר למדה בקולג' באנגליה במשך שנתיים וב-1948 עזבה לארצות הברית עם אמה ואחותה. המשפחה הגיעה לניו יורק בינואר 1948. לאחר מכן למדה במכללת האנטר מתמטיקה וחינוך, וסיימה תואר ראשון ב-1950. אחותה שבה לאנגליה ושם נישאה.
ולטר לימדה בתיכון האנטר קולג' ובתיכון ג'ורג' וושינגטון.
בקיץ של 1952 ו-1953, הוענקה לוולטר מלגת קיץ של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה על מנת ללמוד במכון לניתוח מספרי ב-UCLA. המטרה העיקרית של המכון לניתוח, בחסות המכון הלאומי ובמימון המשרד למחקר ימי, הייתה לפעול לפיתוח נוסף של מכונות מחשוב דיגיטליות אוטומטיות במהירות גבוהה. הצוות הבכיר במכון כלל את המנהל דריק למר (Derrick Henry "Dick" Lehmer), מארק קאץ, אירווינג קפלנסקי ואדריאן אלברט. במהלך הקיץ השני במכון הכירה את אולגה טאוסקי-טוד שהפכה למנטורית שלה ועודדה אותה להשלים את התואר השני. מרשל הול ג'וניור הצטרף לצוות הבכיר של המכון ב-1953. ולטר צילמה תצלומים רבים של מתמטיקאים בולטים במהלך הקיץ שלה במכון. צילומים אלה הם חלק מאוסף מריון ולטר בארכיון למתמטיקה אמריקאית בקמפוס של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 1954 הייתה סייעת הוראה במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. בשנת 1956 קיבלה מינוי לשנה בסימונס קולג' בבוסטון, מסצ'וסטס, אך נשארה בסימונס תשע שנים. בשנת 1956, לקולג' לא הייתה מגמה במתמטיקה או מחלקה רשמית למתמטיקה. ולטר יצרה את המחלקות למתמטיקה בסימונס. היא פרשה מתפקיד יו"ר המחלקה לאחר ארבע שנים, ולימדה שם עד 1965, אז עזבה כדי להתרכז בתואר הדוקטור שלה בבית הספר ללימודי חינוך של הרווארד. היא שמרה על קשרים עם תלמידיה מסימונס לאורך השנים; כמה מתלמידיה הראשונים במתמטיקה נשארו איתה בקשר עד מותה, בהן לנור בלום, לימים פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון.
בשנת 1960, במהלך כהונתה בסימונס, קיבלה ולטר מלגת השתתפות בתוכנית הקיץ של הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה. בסטנפורד נפגשה עם המתמטיקאי ג'ורג' פוליה. לימים החשיבה את תוכניות הקיץ הללו כאחד משיאי הקריירה שלה.
בסימונס החלה ולטר לעבוד על דוקטורט בבית הספר ללימודים מתקדמים של הרווארד (HGSE) בקיימברידג', מסצ'וסטס. היא קיבלה Ed.D. בחינוך מתמטי מ-HGSE בשנת 1967 ולאחר מכן קיבלה מינוי ב-HGSE ללמד פרחי הוראה למתמטיקה ברמת בית הספר היסודי והתיכון בתוכנית לתואר שני באמנויות בהוראה.
בשנת 1967 הקימה קבוצה בשם מומחי מתמטיקה באזור בוסטון (BAMS) המעבירה סדנאות חודשיות למורים מתרגלים. חברי הקבוצה חלקו שיטות וטכניקות למידה חדשה. היא הייתה יועצת מתמטיקה לפרויקט שהפך לרחוב סומסום.
התוכנית לתואר שני באמנויות בהוראה ב-HGSE הופסקה ב-1972. ד"ר ולטר קיבלה לאחר מכן תפקידים שונים, שלאף אחד מהם לא הגישה בקשה רשמית.
בימיה הראשונים בהרווארד פגשה ולטר את סטיבן אי בראון והחלה עמו שיתוף פעולה שנמשך כל חייהם. הם פיתחו קורס בנושא הצגת בעיות; עבודתם הביאה לפרסום The Art of Problem Posing ב-1983. הספר זכה לשלוש מהדורות.
ולטר הייתה מעורבת בקבוצה שהוקמה בקיימברידג', מסצ'וסטס, בשם "הפילומורפים", שנפגשה במרכז קרפנטר לאמנויות חזותיות. הקבוצה דנה בצורה בטבע, במדע ובאמנות. לוולטר היה עניין מתמשך באמנות החזותית. ביוג'ין, אורגון, הקימה את הקבוצה "פילומורפים במערב" (Philomorphs West) שקיימה פגישות במשך כמה שנים.
ב-1977 קיבלה ולטר תפקיד הוראה באוניברסיטת אורגון ביוג'ין, אורגון, שם נשארה עד פרישתה ב-1994. שם התמקדה בהכנת פרחי הוראה למתמטיקה לבית ספר יסודי. היא הדגישה את גישת הגילוי והשתמשה בשיטות מעשיות וניסויות. היא סירבה ללמד בכיתה עם שולחנות אישיים לתלמידים. בשולחנות בכיתה שלה, התלמידים יכלו לערוך פעילויות בקבוצות. רבים מתלמידיה מאורגון הפכו למורים למתמטיקה מגילי גן ועד תיכון (K-12) והיא שמרה איתם על קשר.
ולטר פרסמה למעלה מ-40 מאמרים בכתבי עת והעבירה כמעט 100 סדנאות והרצאות בארצות הברית, קנדה, אנגליה, דנמרק, הונגריה וישראל.
הכרה
בשנת 1993 נקרא "משפט מריון ולטר" על שמה לאחר שהיא ועמית גילו תוצאה תוך כדי ניסוי בלוח ניסויים גאומטרי (Geometer's Sketchpad). המשפט קובע שאם כל צלע של משולש שרירותי מחולקת לשלושה וקווים נמשכים ממנה לקודקודים הנגדיים, שטח המשושה שנוצר באמצע הוא עשירית משטח המשולש המקורי.
בשנת 2003 הייתה ולטר מועמדת על ידי BAMS - ולאחר מכן נבחרה - להיכל התהילה של מסצ'וסטס למחנכי מתמטיקה.
בשנת 2010 הוענק לוולטר תואר כבוד מסימונס ובתרומות הוקם "פרס מריון ולטר לעתיד המתמטיקה בסימונס" כדי לאתר בוגרי מתמטיקה בעלי עניין להיות מורים למתמטיקה בתיכון.
בשנת 2015 יצרה המחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת אורגון את "פרס המורים העתידיים על שם מריון ולטר", המוענק מדי שנה לבוגרי לימודי הוראת מתמטיקה עם התמקדות בחינוך תיכוני. הפרס הראשון ניתן בטקס הסיום של אביב 2016.