cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנסיך ולדימיר (צוללת)
היסטוריה
הנסיך ולדימיר היא היחידה הראשונה של מפרויקט 955A והיא עברה כמה שינויים לעומת היחידות הקודמות של פרויקט 955. שינויים אלה כללו שינויים מבניים גדולים, חתימה אקוסטית מופחתת וציוד תקשורת מודרני יותר. למרות שדווח שבתחילה היו ארבעה צינורות שיגור נוספים (20 בסך הכל), ה-955A כולל 16 צינורות טילים זהים לפרויקט 955. הצוללת חמושה בטיל הבליסטי החדיש ביותר שמיועד לצוללת הרוסית, ה-RSM-56 בולאווה. הנסיך ולדימיר וצוללות אחיות מיועדות להחליף בסופו של דבר את הצוללות מהתקופה הסובייטית מדגמי דלתא וטייפון בשירות צי הצוללות של הצי הרוסי.
בניית הנסיך ולדימיר החלה ב-17 בנובמבר 2017 כאשר השלב הראשון של ניסויים במפעל בסוף נובמבר 2018. הצוללת חזרה למפעלי סבמאש בתחילת 2019 והייתה אמורה להתחיל שלב שני של ניסויים במפעל בסוף יוני 2019. ב-22 באוקטובר 2019 הצהיר אלכסנדר מויסייב, מפקד הצי הצפוני, שהנסיך ולדימיר צפויה להשלים את ניסויי הים שלה בסוף השנה. לדברי מויסייב, השלמת ניסויי הים אמורה להיות מלווה בשיגור טיל בולאווה. ב-29 באוקטובר ערכה הצוללת שיגור מוצלח של בולאבה ממיקומה בים הלבן.
על פי מקורות מהתעשייה הביטחונית שדיברו אל סוכנות הידיעות טאס, השלמת הנסיך ולדימיר עוכבה עד לרבעון הראשון של 2020 בשל מספר ליקויים שהתגלו. הדו"ח הבא של קומסומולסקאיה פרבדה, שציטט את אלכסיי רחמנוב, נשיא תאגיד המספנות המרוחד, קבע את תקופת הכנסתה לשירות "בסוף ינואר" 2020. בפועל, הצוללת הועברה לשירות הצי ב-29 במאי 2020.
מברק נוביקוב
מברק נוביקוב (נקרא גם דו"ח נוביקוב, ברוסית: Николай Васильевич Новиков) הוא כינוי למברק ששלח ניקולאי נובִיקוֹב (Новиков, Novikov), שגריר ברית המועצות בארצות הברית (אפריל 1946 - אוקטובר 1947), למנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בספטמבר 1946. במברק מתאר נוביקוב את מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופת ממשלו של הארי טרומן, כפי שהיא נתפסת על ידיו.
רקע
מיד בתום מלחמת העולם השנייה, שבה שיתפו פעולה ממשלות ארצות הברית בריטניה וברית המועצות (שלושת הגדולים), החל להיווצר מתח בין ארצות הברית ובריטניה לבין ברית המועצות. מתח זה, שעצימותו שונה מתקופה לתקופה, מכונה המלחמה הקרה. רוזוולט נפטר באפריל 1945, ולא הספיק לקבל את כניעת גרמניה הנאצית ויפן, וסגנו הארי טרומן החליפו. בתקופת ממשלו שונתה מדיניות ארצות הברית מקצה לקצה. הדוקטרינה ששלטה עד אז, דוקטרינת מונרו, השואפת לבדלנות אמריקנית: אירופה לאירופאים ואמריקה לאמריקנים, דוקטרינה זו שונתה לדוקטרינת טרומן. מרכיבים רבים חברו יחד ליצירת דוקטרינה זו, כמו השינויים המהירים במלחמה הקרה, השתלטות ברית המועצות על חלקים נרחבים במזרח אירופה, מרוץ החימוש ועוד. אירועים אלו לא פסחו על טרומן, שהבין שיש לשנות מדיניות אל מול הסובייטים.
דוקטרינת טרומן והמברק הארוך
אחד הגורמים לשינוי זה הוא "המברק הארוך, בו תיאר ג'ורג' קנאן, דיפלומט אמריקני בכיר במוסקבה, במברק ארוך (מעל 5,300 מילים), את השקפתו לגבי ברית המועצות ושאיפותיה, ומלחמתה בקפיטליזם. מברק זה העניק לקנאן מעמד בתחום מדיניות החוץ האמריקנית כלפי ברית המועצות, והוא היה מעורב מאוד בכתיבת תוכנית מרשל. המברק הפך גם למאמר שפרסם קנאן תחת שם בדוי 'X'. במברק זה מציע קנאן לשנות מדיניות אל מול הקומוניזם, למדיניות שלימים תקרא מדיניות ההכלה,containment, או תורת הבלימה. טרומן עצמו מזכיר את המברק בנאומו בפני הקונגרס, כאשר הוא מבקש לאשר העברת סכום עתק של 400,000,000$ לידי יוון וטורקיה בשל מלחמת האזרחים שמתרחשת שם, ובקשתם לעזרה. נאום זה הוא הנאום שהתווה את דוקטרינת טרומן, המושתתת על הפחד מאפקט הדומינו.
תוכן המברק
מברק נוביקוב נכתב כתגובה למברק הארוך. גם מברק זה היה ארוך, וכלל נושאים רבים. הוא מתנגח בממשל טרומן, ומכנה אותו קיצוני. הוא רואה בו שינוי משמעותי מממשלו של רוזוולט, שזה האחרון חיפש שיתוף פעולה עם הכוחות הגדולים, ואילו ממשל טרומן רוצה לשלוט על העולם ולכפות את הקפיטליזם על כל מדינות העולם וגם על ברית המועצות. כהוכחה לכך הוא מראה את הרחבת הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתום המלחמה, למרות שארצות הברית מעולם לא החזיקה צבא שלום. נוביקוב רואה בכך הוכחה לניסיון האמריקני לקחת לעצמו פטרונות על העולם. המברק נחשף לעיני המערב רק לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי.
Westerwaldlied
Westerwaldlied, מגרמנית (מילולית: שירת היער המערבי) הוא שיר מארש גרמני שנכתב על ידי וילי מינקר (Willi Münker) בנובמבר של שנת 1932 והולחן על ידי יוזף נויהאוזר (Joseph Neuhäuser) בשנת 1935. השיר עצמו יצא לאור אך ורק בשנת 1937. המארש נכתב כשיר הלל לחבל הווסטרוולד המיוער שבמדינת ריינלנד-פפאלץ שבמערב גרמניה.
היסטוריה
במשך עשורים רבים נחשב השיר לתמים, כך שהושר אפילו על ידי הבונדסוור. עם זאת, בשנים האחרונות חלק מהביצועים של Westerwaldlied הפכו לשנויים במחלוקת בגרמניה בשל היותו מזוהה עם הנאצים והמפלגה הנאצית. כך על פי הדיווחים, צבא גרמניה הפסיק את ביצועי השיר עקב המחלוקת בשנת 2017. מגני השיר טוענים שמדובר בשיר עם לא פוליטי עם היסטוריה של שימוש לא מזיק.
שימושים נוספים
שיר בניב הצ'יליאני המבוסס על המנגינה של "וסטרוולד" כפי שהלחין נויהאוזר מושר על ידי הצבא הצ'יליאני, שם הוא מכונה "Himno de la Sección" שיר זה גם היווה את ההשראה לשיר הפטריוטי הדרום קוריאני "האומה שלנו לנצח", המשמש את הצבא הדרום קוריאני. שיר זה גם מופיע בספרו של ריינר ורנר פסבינדר (Werner Fassbinder) "עולם על חוט (1964).
האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית
האקדמיה על שם ניקולאי של המטה הכללי הייתה אקדמיה צבאית להכשרת קצונה (זוטרה, בכירה וקציני מטה, במסלולים נפרדים) בצבא הקיסרי של האימפריה הרוסית. האקדמיה נוסדה ב-1832. כל חברי המטה הכללי הרוסי היו בוגרי המסלול הבכיר באקדמיה. האקדמיה עברה שינויי מבני מספר פעמים והפסיקה להתקיים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה והוחלפה באקדמיה של הצבא האדום.
הלימודים הצבאיים באקדמיה התמקדו בתחומי טקטיקה, אסטרטגיה צבאית, טיפול בסוסים, היסטוריה צבאית, התבצרות, מיגון והתקפת יעדים מבוצרים. האקדמיה הכשירה גם קצינים מקצועיים-טכניים בתחומי ההנדסה הצבאית והארטילריה.
שמה הרשמי היה "האקדמיה הצבאית הקיסרית" (Императорская военная академия), בשנת 1855 נקראה בשם האקדמיה על שם ניקולאי של המטה הכללי (Николаевская академия Генерального штаба; לזכר הקיסר ניקולאי הראשון), משנת 1909 נודעה בשם האקדמיה הקיסרית הצבאית על שם ניקולאי (Императорская Николаевская военная академия)''.
בשנת 1918 האקדמיה פורקה והוחלפה באקדמיה של הצבא האדום.
ASUS
ASUS (אסוס; בשמה המלא: ASUSTeK Computer) היא חברה טאיוואנית רב-לאומית, המייצרת חומרת מחשבים ואלקטרוניקה. מוצרי החברה כוללים לוחות אם, מחשבים אישיים, מחשבים ניידים, צגים, מחשבי לוח, שרתים, כרטיסים גרפיים, וטלפונים סלולריים. ASUS בעיקר משווקת מוצרים תחת המותג שלה, אך גם מייצרת רכיבים עבור יצרנים אחרים, הכוללים את אפל, דל ו-HP.
מקור השם
השם ASUS ("אסוס" או "אייסוס") לקוח מן השם פגאסוס, הסוס המכונף מהמיתולוגיה היוונית. ארבע האותיות האחרונות של השם יצרו את שם החברה, על מנת לתת לה דירוג גבוה בסידור אלפביתי.
היסטוריה
חברת ASUS נוסדה בטאיפיי בשנת 1989 על ידי ארבעה עובדי חברת Acer שעבדו כמהנדסי מחשבים. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 טרם ביססו יצרני לוחות אם טאיוואנים את מעמדם בתחום חומרת המחשבים. אינטל סיפקה את מעבדיה החדשים לחברות מבוססות כגון IBM, בעוד החברות הטאיוואניות נאלצו להמתין. עם השנים חל שיפור במעמד החברות הטאיוואניות ומשנת 2009 החלה ASUS לקבל מאינטל מעבדים לפני מתחרותיה. בינואר 2007 התחלקה החברה לשלוש יחידות, כחלק מייעול החברה: ייצור מחשבים ממותגים, חלקי מחשב כגון לוחות אם ומוצרים מתחומים נלווים.
מוצרים
ASUS היא יצרנית המחשבים החמישית בגודלה במחזור המכירות בשנת 2011, אחרי HP, לנובו, DELL ו-Acer.
מוצרי אסוס כוללים מחשבים ניידים (סדרת ZenBook), מחשבי לוח, טלפונים ניידים, מחשבי כף יד, שרתים, צגי מחשב, לוחות אם, כרטיסי מסך, כרטיסי קול, כונן תקליטורים, התקנים לתקשורת נתונים, מארזי מחשב, רכיבים אלקטרונים ומערכות קירור.
פסופי אפור כנף
פסופי אפור כנף (שם מדעי: Psophia crepitans; מכונה לעיתים אגמי מחצצר) הוא מין עוף ממשפחת הפסופיים שבסדרת העגוראים החי על קרקעית יערות הגשם של אמריקה הדרומית. פסופי זה, בשונה מקרוביו לסוג, בעל גב ואגן בצבע אפור אך שאר הגוף שחור.
הוא מגיע לאורך 48-56 סנטימטר ומשקלו עד 1.3 ק"ג. הוא בעל גוף עגלגל ומגושם, צוואר ורגליים ארוכות וראש קטן עם מקור צהוב קצר. הוא מזכיר במראהו את ההוקיים החיים באותם אזורים אך למעשה קרוב הרבה יותר לעגוריים שוכני הביצות. עוף זה נחשב למעופף חלש והוא יעדיף לעוף רק כמוצא אחרון ובמקום זאת לברוח בעת תקיפה.
זה הוא עוף מתלהק. ניתן לצפות בלהקה בת 50 פרטים משוטטת על קרקעית היער בחיפווש אחר מזון: פירות של עצי יער שונים וזחלי חרקים, החיים באדמה. כמה שבטי אינדיאנים מחזיקים בעופות אלה כחיות מחמד.
תת-מינים
לפסופי ישנם 2 תת-מינים:
פסופי שחור כנף
פסופי שחור כנף (שם מדעי: Psophia viridis) הוא מין של עוף ממשפחת הפסופיים שבסדרת העגוראים. הוא חי ביערות גשם טרופיים בברזיל בטווח שבין נהר האמזונאס לנהר מדיירה ומגיע במזרח עד לנהר טוקנטינס. עוף זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הפסופי הוא עוף דמוי-תרנגול קרקע שצבעו שחור והוא בעל גוף מגושם עם רגליים וצוואר ארוכים וראש קטן. אורכו עד 49 ס"מ ומשקלו עד 1.1 ק"ג. הוא מעופף חלש ביותר יעדיף להימלט בריצה.
תת-מינים
לפסופי זה 4 תת-מינים שחלק מהחוקרים רואים בהם מינים עצמאיים:
ללקק ת'תות
ללקק ת'תות הוא סרט דרמה מוזיקלי ישראלי משנת 1992 בבימויו של אורי ברבש עם אורי בנאי, אקי אבני ותומי יואל בתפקידים הראשיים. הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, אך לא זכה.
התסריט נכתב על ידי בני ברבש והמוזיקה על ידי עובד אפרת שגם הלחין את חמשת השירים בסרט למילותיה של חנה גולדברג.
הכוריאוגרפיה בקטעים המוזיקליים היא של דניאלה מיכאלי. שם הסרט נגזר מהשיר "ללקק לך את התות" המבוצע בו.
תקציר העלילה
בועז הולך לבחינות כניסה ללהקה צבאית. מפקד הלהקה הוא אלכס (ששי קשת). לפניו נכנס לבחינה תמיר (אקי אבני), ממשפחה עשירה בצפון תל אביב ומתקבל מיד. בין בועז הדרומי לתמיר הצפוני קיימת יריבות ממושכת. שנה לפני כן, במהלך תחרות לגילוי כישרונות צעירים, ניצח בועז את תמיר ולקח את הפרס. תמיר מתנה את קבלתו ללהקה לאי קבלתו של בועז וכשבועז נכנס לבחינה הוא מוצא משם על ידי אלכס עוד לפני שהתחיל לשיר. גם חברתו של תמיר, שלי, (תומי יואל) מתקבלת ללהקה.
בועז הממורמר משתולל במקום ונידון ל-35 ימי מחבוש. שלי מרגישה שנעשה לו עוול, מבקרת אותו בבית הסוהר, מעודדת אותו ושומרת למענו את הגיטרה שלו.
לאחר השחרור מבית הסוהר מתחיל בועז בטירונות של כושר לקוי בפיקודו של סמל עטרי (יובל כרמי) הממרר את חיי הטירונים בכלל ואת בועז וחברו גולדמן (אורי גוטליב) בפרט. הוא מתעב את בועז מפני שנשלח מלהקה צבאית של "בטלנים".
בועז מחבר שיר בשם "אני בא אלייך" שמוצא חן באוזני גולדמן. גולדמן רושם את תווי השיר ומילותיו ושולח אותם בעילום שם ללהקה. עטרי מעליב את גולדמן על היותו הומוסקסואל וגורם לו לניסיון התאבדות עם פציעה קשה. בועז מתעמת פיזית עם עטרי ולבסוף נשלח לאפסנאות של הלהקה בפיקודו של אלברט (אלברט אילוז). הוא נפגש לעיתים עם שלי למורת רוחו של תמיר שאוסר עליו להתראות עם חברתו והם חובטים אחד בשני.
החבר'ה באפסנאות יוצרים "להקה תחתית" ומבצעים שירים שכתב בועז.
מפקד הלהקה, אלכס, מקבל את שירו של בועז ומחליט שהלהקה תבצע אותו בטלוויזיה. לשאלת מנחה הטלוויזיה (מני פאר) מי כתב את השיר אומר תמיר שזה הוא כדי להעלות את הערכתה של שלי שמפקפקת בזה.
גולדמן שצופה בתוכנית ממיטתו בבית החולים, מטלפן לאביו, עו"ד גולדמן (שמחה זיו) ומספר לו את האמת. אביו מגיע לחזרות הלהקה ומעדכן את אלכס כי בועז הוא מחבר השיר וזכויות היוצרים שייכות לו.
לבסוף מבצעת הלהקה עם להקת התחתית את שירו של בועז "אני בא אלייך" בפני קהל עצום כשבועז שר סולו עם שלי ושניהם מתחבקים למורת רוחו של תמיר.
אדוורול
אדֶוֶורוּל (ברומנית: Adevărul, בתרגום מילולי: "האמת") הוא יומון רומני, שהוקם בבוקרשט בשנת 1888 על ידי אלכסנדרו בלדימן (1832–1898). לאמיתו של דבר עיתון בשם זה הוצא לאור ביאשי 16 שנה קודם בשנים 1871–1872 אך ב-13 גיליונות בלבד. "אדוורול" הופיע בבוקרשט בין 15 באוגוסט 1888 ובין 1916 ואחר כך שוב בשנים 1919–1937. אחרי שהוצא מחוץ לחוק על ידי הממשלה הימנית קיצונית בראשות גוגה- א.ק. קוזה הופעתו חודשה אחרי סיומה של מלחמת העולם השנייה בשנים 1946–1951. בשנת 1951 חלק "אדוורול" את גורלם של העיתונים הלא קומוניסטים שהוצאו זה אחר זה מחוץ לחוק על ידי המשטר הטוטליטרי הקומוניסטי. בעיתון "אדוורול" כתבו במאות ה-19 וה-20 כמה מגדולי הסופרים של רומניה – יון לוקה קאראג'אלה (חלק מהרשימות וההומורסקות - "Momente şi schiţe"), טודור ארגזי, ג'ורג'ה קושבוק, פנאיט איסטרטי, מירצ'ה אליאדה, ג'ורג'ה טופרצ'אנו, זכריה סטאנקו, מיכאיל סדוביאנו, ג'ורג'ה קלינסקו ואחרים.
בימים הראשונים אחרי המהפכה הרומנית בדצמבר 1989 העיתון "סקנטייה" ("Scînteia" – הניצוץ) שהיה עד אז הביטאון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית השלטת, שינה את שמו לזמן קצר ל""סקנטייה פופורולוי" (Scînteia Poporului – "הניצוץ של העם") והחל מ-25 בדצמבר 1989 התחיל להתפרסם תחת השם בעל המטען ההיסטורי "אדוורול". העיתון, שהכריז את עצמו כעצמאי ואימץ קו פוליטי שמאלי, תמך בחזית ההצלה הלאומית" והיה בקורתי כלפי האופוזיציה האנטיקומוניסטית. הוא נכתב במשך מספר שנים על ידי חברי המערכת של "סקנטייה" לשעבר. עם הזמן העיתונאים הצעירים שלא היו קשורים ל"סקנטייה" השיגו רוב במערכת והעיתון התנתק ממורשת הביטאון הקומוניסטי. העיתון הופרט לחלוטין בתקופת העורכים דומיטרו וינו וכריסטיאן טודור פופסקו. ב-2005 בעקבות סכסוך במערכת עזבו אותו פופסקו, בוגדן קיריאק וחברי מערכת אחרים והקימו עיתון יריב בשם "גנדול" (Gândul "המחשבה"). בשנת 2006 "אדוורול" נקנה על ידי איש העסקים והפוליטיקאי דינו פטריצ'יו שהקים בהזדמנות הזאת את קונצרן המדיה "אדוורול הולדינג". ב-6 בדצמבר 2010 הושקה מהדורה של העיתון גם ברפובליקת מולדובה. העיתון בקישינאו מופיע ב-7,000 עותקים והוא הראשון הנערך ונכתב יחד על ידי עיתונאים מרומניה ורפובליקת מולדובה. ל"אדוורול" יש גם מוסף לתרבות וספרות בשם "אדוורול קולטורל וארטיסטיק" (Adevărul Literar și Artistic). חברת "אדוורול הולדינג" הקימה גם מהדורת סופשבוע בשם "ויקנד אדוורול" שהופיעה בהתחלה בשבתות, ומדצמבר 2011 בימי שישי. באוקטובר 2012 העיתון יחד עם כל התאגיד "אדוורול הולדינג" נקנה על ידי איש העסקים כריסטיאן בורץ'. האתר באינטרנט הוסיף פלטפורמת בלוגים. החל מ-2008 פרסם העיתון את "אוסף אדוורול" - אוסף ספרים קלאסיים ופופולריים מהספרות הרומנית והעולמית, הנמכרים במחיר זול יחד עם העיתון של יום ה'.
בעיני העיתונאים של "אדוורול" משאל העם משנת 1866 שאישר ברוב קולות את עלייתו של קרול על כס השלטון ברומניה, היה "קומדיה בלתי מכובדת". הם נמנעו מלכתוב "הוד מלכותו המלך" בראשי תיבות גדולים כפי שנהוג, וראו ב-10 במאי, החג הלאומי של הממלכה ויום הכתרתו של קרול - "יום אבל לאומי". בדצמבר 1888 פרסם "אדוורול" רשימה של פגיעות כביכול שפגע קרול בכבודה של רומניה. ב-10 במאי 1889 אנשי משטרה קנו 50 עותקים של העיתון ומסרו אותם ל"מפגינים" שהעלו אותם באש. תפוצת "אדוורול" עלה ב-10 במאי בכל שנה, מסביבות 5,000 ל-25,000 או 30,000. אדוורול התפלמס עם העיתונים הגרמנים "נורדדויטשה אלגמיינה צייטונג" ו"קלנישה צייטונג" שהביעו חששות מפני רצח ממניעים פוליטיים של המלך קרול ודאג להרגיעם כי המאבק הוא אך ורק פוליטי, "האור היום, בדרך רחבת הידיים של דעת הקהל". בשנת 1891 קרא העיתון להחרים את חגיגות מלאת 25 שנה לעליית קרול לשלטון.
Adevĕrulŭ ביאשי, 1871
העיתון הראשון בשם "אדוורול", ששמו היה כתוב לפי גרסאות מוקדמות של האלפבית הלטיני הרומני, הוקם בעיר יאשי ב-15 בדצמבר 1871. מייסדו, '''אלכסנדרו ו. בלדימן''', היה בעבר מפקד משטרת בוקרשט בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, ובלט כאנטי-מונרכיסט ובייחוד כמתנגד להבאתו לארץ של הנסיך הגרמני קרל מבית הוהנצולרן לשם הכתרתו כמלך רומניה. בלדימן קרא להחזרתו לשלטון של השליט הילידי הקודם, קוזה, שיצא לגלות גרמניה. אולם בגלל מאמריו התקיפים נגד השליט החדש, הואשם בלדימן בפגיעה בכבוד השליט ובפעילות נגד החוקה משנת 1866. הוא לבסוף זוכה על ידי בית המשפט, אך עיתונו הפסיק להופיע אחרי הגיליון ה-13 מ 5 באפריל 1872.
Adevĕrul בבוקרשט, 1888
העיתון "אדוורול" פורסם שוב בבוקרשט, רק כעבור 16 שנה, ושבע שנים אחרי הכרזת רומניה כממלכה. הלוגו עם הכתיב Adevĕrul הכולל את האות ĕ שהפכה בתחילת המאה ה-20 לאנכרוניסטית, (שארית לגישה האטימולוגית המחוברת למקור הלטיני של המילה:וריטס veritas) נותר סמל מסחרי של העיתון עד סופו בשנת 1951. במימונו של בעל בית הדפוס גריגורה לואיס שהסכים לספק אשראי לזמן קצר, העיתון הוקם שוב על ידי אלכסנדרו בלדימן, אך הפעם בשותפות עם אלכסנדרו אל. יואן, בנו מחוץ לנישואים של השליט לשעבר אלכסנדרו יואן קוזה. גם הפעם אימץ העיתון קו פוליטי בקורתי כלפי המלך קרול הראשון ו"השושלת הזרה". צוות המערכת כלל את הסופר גריגורה ונטורה (כעורך ראשי), את בנו קונסטנטין (שחתם "איש גאלאץ"), וכעבור זמן קצר, גם את בעל הטור הפוליטי יוסיף הוסאר. ב-15 בדצמבר 1888 העיתון שינה את הפורמט העמודים, ממס.6 למס. 10. ונטש את הפונט הקליגרפי לטובת הגופן standard serif ששימש אותו עד שנת 1951. בגיליון הראשון הציג בלדימן את 15 היעדים של העיתון. הוא קרא בין השאר לכינון מונרכיה נבחרת שבה תפקידי המפתח במדינה מאוישים על ידי מקומיים בלבד. לפי גישה זו, בחר העיתון כמוטו את קריאתו של וסילה אלכסנדרי: (רמז למוצאו הזר של המלך).
בעיני העיתונאים של "אדוורול" משאל העם מ-1866 שאישר ברוב את עלייתו של קרול על כס השלטון ברומניה היה "קומדיה בלתי מכובדת". הם נמנעו מלכתוב "הוד מלכותו המלך" בראשי תיבות גדולים כפי שהיה נהוג, וראו ב-10 במאי, החג הלאומי של הממלכה ויום הכתרתו של קרול - "יום אבל לאומי". בדצמבר 1888 פרסם העיתון רשימה של פגיעות כביכול שפגע קרול בכבודה של רומניה. ב-10 במאי 1889 אנשי משטרה קנו 50 עותקים של העיתון ומסרו אותם ל"מפגינים" שהעלו אותם באש. תפוצת "אדוורול" עלה ב-10 במאי בכל שנה, מסביבות 5,000 ל-25,000 או 30,000. "אדוורול" התפלמס עם העיתונים הגרמנים "נורדדויטשה אלגמיינה צייטונג" ו"קלנישה צייטונג" שהביעו חשש מפני הסתה לרצח המלך קרול ודאג להרגיעם כי המאבק הוא אך ורק פוליטי, "באור היום, במגרש הרחב של דעת הקהל". בשנת 1891 קרא העיתון להחרים את חגיגות מלאת 25 שנה לעליית קרול לשלטון.
המאבקים המוקדמים
מערכת העיתון החליפה כמה כתובות: שכנה בהתחלה בקאליה ויקטוריאי (Calea Victoriei), אחר כך ברחוב דואמניי (Strada Doamnei) (בניין בית הדפוס טיל וייס), ברחוב נואה (Strada Nouă), בשדרות ברטיאנו (Bulevardul Brătianu) וברחוב אניי (Strada Enei). מאוחר יותר עבר לבניין סמוך לבנק הלאומי של רומניה, במספר חדרים בפסאז' וילאקרוס (Pasajul Vilacrosse).. בשנת 1892 פרץ משבר:מכיוון שלא רשם את הסמל המסחרי של העיתון, נאלץ בלדימן לעמוד בפני הופעת עיתון מתחרה בעל אותו השם, שהוצא לאור על ידי העיתונאי תומא בסילסקו. בסילסקו היה בעבר שותף שלו וכיהן כמנהל בעיתונו. ביוני 1892 בית משפט לבוררות הכריע לטובת בלדימן והורה לבסילסקו לסגור את עיתונו.
בחלוף הזמן עבר "אדוורול" מתמיכה בהחלפת המלך קרול בשליט ילידי לעמדה רפובליקנית מובהקת. בשנת 1893 כחלק ממסע ציבורי רחב, שבמהלכו גייס מכתבי מחאה של קוראיו, הצליח "אדוורול" להשיג דחיית התוכניות להתרמה ציבורית לחגיגות אירוסי הנסיך פרדיננד עם הנסיכה מרי מאדינבורו. בנוסף דגל "אדוורול" באותה תקופה במספר מאבקים רעיוניים פוליטיים וחברתיים, שנראו לו מהותיים לדמוקרטיה. עם 15 הנקודות משנת 1888 שאימץ העיתון נמנו המאבק למען הזכות לבחירה כללית וביטול שיטת הצנזוס שנקבעה בחוקת 1866, כמו כן הדרישות לביטול הסנאט כבית עליון של הפרלמנט, להנהגת יום מנוחה בימי ראשון, לגיוס כללי לצבא במקום החזקת כוח צבאי קבוע ושכיר, הנהגת מסי הכנסה פרוגרסיביים וביטול מיסים על מצרכים חיוניים, הקמת קרן לשרותי דת, שיפור במעמד הנשים והענקת אזרחות רומנית לצעירים המשכילים ולפועלים בקרב היהודים. העיתון הזדהה גם כן עם מאבקם לאמנציפציה של הרומנים שמחוץ לממלכה הרומנית, בעיקר בטרנסילבניה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, קרא לממשלה להתנתק מהברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה ולהקמת פדרציה בלקנית שתכלול גם את רומניה.
"אדוורול" הביע עניין רב בחיים הקשים של הכפריים ברומניה: פרט לקריאה לרפורמה אגררית, גינה את התברואה המוזנחת האחראית לתחלואה גבוהה ולמגיפות, הוקיע את שחיתות השלטונית. העיתון הזדהה עם מרד האיכרים בשנת 1888 ודרש חנינת העצורים מימי המהומות. "אדוורול" דגל גם ברפורמות בתחום החינוך והתנגד בתקיפות לשימוש בענישה גופנית בבתי הספר. הוא התמקד גם בתנאי השירות הצבאי, גינה את ההתעללויות של קצינים בחיילים, את ניצול החיילים כמשרתים, וחשף את תנאי התברואה הגרועים בצבא שגרמה, בין היתר, לשיעור גבוה של דלקות לחמיות חמורות בקרב החיילים. העיתון מחה נגד התנהגות יורש העצר פרדיננד שנתן סטירה לחייל שלא ביצע נכון את תרגילי הסדר. העיתון תיחקר מקרים רבים של ניצול לרעה של סמכויות על ידי הרשויות וחשף עיוותים וטעויות בהחלטות של בתי המשפט. הוא דגל באמנציפציה ליהודים, על יסוד הבחנה בין מה שהגדיר כמיעוט של יהודים "נצלנים" לבין הרוב המוכן להסתגל ולהתבולל.
בתקופת בעלותו של בלדימן, העיתון התגאה בעצמאותו כלפי שתי המפלגות הדומיננטיות בממלכה - המפלגה הלאומית-ליברלית (נציונל-ליברלית) והמפלגה השמרנית שתמכו בקרול הראשון או השלימו עם שלטונו. גישה זו העניקה לעיתון מעמד מיוחד. לפי האנקדוטות של התקופה, הלידר השמרני לסקר קטרג'יו נהג לקרוא "אדוורול" כל פעם שנמצא באופוזיציה, והפרשן הפוליטי של "אדוורול" אלברט הוניגמן היה העיתונאי הראשון ולמשך זמן רב היחיד שהורשה להתחכך בחברה הגבוהה שפקדה את המסעדה היוקרתית "קאפשה". בפברואר 1889 ביקש ראש הממשלה תאודור רוסטי להשתיק את העיתון על ידי מעצר שרירותי של מפיציו בתירוצים פליליים מצוצים מן האצבע (כמו חשד לגנבה). בשנת 1892 פתח העיתון מדור מיוחד לקריקטורות שגיבוריהן היו הדמויות הפוליטיות המשפיעות של התקופה. תעוזתן הפחידה את ה"צינקוגרפים" הרומנים המעורבים בהדפסה, עד כדי כך שהמערכת נאלצה להכין את פלטות האבץ הנחוצות במעבדות בחו"ל.
עם הזמן נקט "אדוורול" באמצעים כדי לבסס את יוקרתו כעיתון מתעד. ביוני1894, פורסמה בדפי "אדוורול" בעיתונות הרומנית, כתבת חוץ בזמן אמת, אירוע שהיווה בכורה בעיתונות הרומנית: מדובר במברק מהעיתונאי הסוציאליסטי הצרפתי ויקטור ז'אקלאר, שדן ברצח של נשיא צרפת, סדי קארנו ובכניסתו לתפקיד של ז'אן קזימיר-פרייה. תמונה של האחרון הופיעה בעיתון יום אחד בלבד אחרי עלייתו לשלטון.
בתחום התרבות, ניהל העיתון אג'נדה משלו, תוך שאיפה לקדם קריאת ספרות רומנית. במהדורת יום ראשון פרסם "אדוורול" קטעי שירה ופרוזה מאת ג'ורג'ה קושבוק, חרלמב לקה, יואן נ. רומן או '''שטפאן או. יוסיף'''. בשנת 1893 העיתון עבר לכתובת חדשה:לבניין ברחוב אקדמיאי 24 (Strada Academiei).
קונסטנטין מילה והמגמה הסוציאליסטית
בסביבות שנת 1893 כתבו בעיתון כמה מפעיליה המובילים של "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית של הפועלים", כמו קונסטנטין מילה והאחים אנטון ויואן בקלבאשה. מילה נודע כחדשן בתחום התקשורת וכונה "אבי העיתונאות הרומנית המודרנית", כפי שנכתב לימים על מצבתו בבית הקברות בלו.. לאנטון בקלבאשה זוקפים בשנת 1893 את פרסום הראיון הראשון בהיסטוריה של העיתונים ברומניה. באמצעות מילה, בלדימן ובקלבאשה תרם "אדוורול" לליכוד כוחות השמאל ברומניה במאבק למען זכות בחירה אוניברסלית. אולם העיתון נאלץ להרפות מכך בגלל פרשת מעילה שבה היה מעורב אחד מעורכיו, קונסטנטין דוברסקו-ארג'ש, שהואשם כי השתמש לצרכיו האישיים בכספים שניהל מתוקף תפקידו. ב-5 בינואר 1895 נודע כי "אדוורול" נקנה על ידי קונסנטין מילה, אך, אף על פי שהמוטו של וסילה אלכסנדרי הוסר מעמוד השער, השפיע אלכסנדרו בלדימן הפנסיונר עד יום מותו כעבור שלוש שנים, על המדיניות העצמאית של העיתון. רבים מפעילי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלו במורת רוח את בשורת קניית העיתון על ידי מילה, מפני שחששו מתחרות עם הביטאונים הרשמיים של מפלגתם - "מונקה" ( "Munca" - "העמל") ו, אחרי 1894 "לומיה נואה" (Lumea Nouă -העולם החדש). בשלהי 1893 הופיעו ב"אדוורול" מאמרים מאת מחבר אלמוני ("הצופה ההיפוכונדרי"),, כנראה קונסטנטין סטרה, מייסד זרם ה"פופורניזם", שלעגו על התוכן האליטיסטי של "מונקה".
בסופו של דבר מילה גורש מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הפועלים בטענה שבגד בסוציאליזם.. אנטון בקלבאשה, שקינא בבחירתו של מילה כיורשו של בלדימן, עזב את העיתון והפך לאחד ממבקריו הקולניים ביותר. לעומת זאת בקלבאשה אחר, קונסטנטין בקלבאשה, נשאר והפך, תחת חסותו של קונסטנטין מילה, לעורך הראשי. הוא נודע במיוחד בבקורתו על הקולוניאליזם העולמי, וכתב ברוח זו מאמרי ההזדהות עם המהפכה בפיליפינים.
שלוש שנים אחרי מותו של בלדימן, כך הגדיר מילה במאמר מערכת את "האני מאמין" של העיתון:
בשנת 1904 הוקמה החברה "אדוורול בע"מ" שנועדה להבטיח את שליטת המערכת על זכויותיה המסחריות. בשנת 1898, אחרי שמילה השקיע את רווחי העיתון בנדל"ן, עזב "אדוורול" את הסביבה הצפופה שבו שכן אל בניין חדש שתוכנן בקפידה עבורו ברחוב סרינדאר (Strada Sărindar), הנושא בימינו את שמו של קונסטנטין מילה, והנמצא בין קאליה ויקטוריאי לגן צ'ישמיג'יו. הבניין המרשים, שקיבל השראה מבניין "לה פיגארו" הפריזאי, היה הראשון מסוגו בתולדות התקשורת המודפסת ברומניה ואחסן לא רק את המערכת, אלא גם את בית הדפוס, את מחסני הנייר, משרדי ההפצה, חדר הדואר, וגם ספרייה, מספר ארכיונים, תחנת טלפון, וקפלה אורתדוקוסית רומנית.. פנים הבניין קושט לפי הוראותיו של מילה, בצורה מפוארת, וכוסה גם בפוסטרים שצוירו על ידי אמנים ידועים בעולם כמו טולוז-לוטרק ומוכה ועל ידי האמן המקומי ניקולאיה ורמונט שאייר לפעמים את העיתון.
בסביבות 1900 קנה מילה חלקת אדמה סמוכה עם בניין בית החרושת "סן פרר" לשעבר, ואיחד את שני הבניינים מאחורי חזית אחת. בבניין הנוסף הוא מיקם את מכונת הלינוטייפ הראשונה שרכש.
תחת הנהגתו של מילה הפך "אדוורול" לעיתון הנפוץ ברומניה. לכך תרמה גישתו הפתוחה של מילה כלפי שיטות הדפוס החדישות. מכונות דפוס מסוג מתקדם נקנו כבר בשנת 1895 ותפוצת העיתון קפצה מ-10,000 עותקים בשנת 1894 ל-12,000 ב-1895 ול-30,000 ב-1907. במאמר בשנת 1898 השווה מילה את עיתונו ל"אנציקלופדיה יומית" או ל"קולנוע" שווה לכל נפש, במחיר של 5 באן (פרוטות) לגיליון בלבד.
מתוך שאיפה להתחרות עם העיתון הימני "אוניברסול" ( "היקום" - Universul) של לויג'י קזאווילאן, הקים מילה בשנת 1895 עיתון בוקר בשם Adevărul de dimineaţă ("אדוורול של הבוקר") .בשנת 1904 החליף אותו ביומון בוקר שנקרא "דימיניאצה" ( Dimineața כלומר "הבוקר") שהפך לעיתון עצמאי עם מערכת נפרדת, החל מדצמבר אותה שנה. בשנת 1912 היה "דימיניאצה" לעיתון הראשון בצבעים ברומניה.. אחרי שנת 1905 שני העיתונים - "אדוורול" ו"דימיניאצה" הבטיחו לעצמם רווחים קבועים על ידי השכרת שטחי פרסום לסוכנות הפרסום של קרול שולדר.
מדורי תרבות ראשונים
על מנת לחזק את השאיפות התרבותיות של העיתון הקים קונסטנטין מילה מועדון ספרותי בראשותו ותכנן להוציא מוסף ספרותי נפרד. ואכן, בשנים 1896-1894 הופיע מוסף ספרותי בשם "אדוורול ליטראר"(Adevĕrul Literar) שהוחלף ב "אדוורול אילוסטראט" (אדוורול המאויר -Adevĕrul Ilustrat) ותיכף אחריו ב- "אדוורול דה ז'וי" (Adevĕrul de joi  - אדוורול של יום ה') בעריכת ארתור סטאוורי, שלבסוף נסגר מחוסר תקציב בשנת 1897. על אף חייהם הקצרים מילאו מוספים אלה תפקיד משמעותי בזירה התרבותית הרומנית. הם אירחו בדפיהם אנשי רוח משפיעים, במיוחד כאלה המהוזים עם השמאל, כמו סטאוורי, קונסטנטין ד. אנגל, טראיאן דמטרסקו, ארתור גורוביי, יון גורון, הנריק סניילביץ' וסמיון סנייליביץ.' אדוורול זכה, בין היתר, לפרסם קטעי ספרות מאת ההומוריסטן יון לוקה קאראג'אלה, שהיה בעבר יריב, מתומכי המפלגה השמרנית, שנהג ללעוג ל"רפובליקניזם" הדמגוגי. אחרי סגירת המוסף הספרותי, הקדיש העיתון מקום למדורים ספרותיים שבהם פרסם יצירות ספרות בהמשכים, כולל ה"רשימות" של קאראג'אלה, שנאספו מאוחר יותר בקובץ "מומנטה וסקיצה" ("רגעים ורשימות"), כמו "הרוזן ממונטה קריסטו" מאת אלכסנדר דיומא האב).
מאוחר יותר ניסה אדוורול לחדש ולפרסם מוסף שונה בכל יום, לרבות אחד קרוי "ליטרה שי ארטה" (ספרות ואמנויות - Litere şi arte).
באמצע שנות ה-1890 "אדוורול" עודד את התפתחות האמנות החזותית ברומניה, פרסם מודעות מקוריות וכרוניקות לבקורת אמנות שנחתמו בשמות-עט שונים. ב- 1895 דן העיתון במגמות בזירת האמנות. בעל הטור שחתם בשם-העט "אינדקס" פרסם בקורת שלילית על הצייר הלאומי גריגורסקו ועל חוג האמנים האימפרסיוניסטים או והריאליסטים (ביניהם שטפאן לוקיאן, ניקולאיה ורמונט והמצנט אלכסנדרו בוגדאן-פיטשט) שמרדו בסלון האקדמיסטי של ק.י.סטנצ'סקו. והקימו סלון עצמאי משלהם. בשנה הבאה, עם זאת, פרסם העיתון כרוניקה הפוכה החתומה בשם "גל" ששיבחה אותם, בעוד שפרסמה קריקטורה לא מחמיאה של סטנצ'סקו, יצירה של ניקולאיה פטרסקו-גאינה..
בשנת 1906 פורסם מוסף ספרותי חדש בשם "ויאצה ליטאראה" (Viaţa Literară - החיים הספרותיים) בעריכת ג'ורג'ה קושבוק, גורון ואילאריה קנדי, וכן שני עיתונים סטיריים, "בלג'יה אוריאנטולוי" (Belgia Orientului -"בלגיה של המזרח", עקיצה לגבי הכינוי המחמיא של ממלכת רומניה באותה תקופה) ו"ניה גיצה" (Nea Ghiţă - הדוד גיצה). העיתון החזיק גם את בית ההוצאה לאור "אדוורול" שפרסם את הרומנים של בעליו, קונסטנטין מילה, את ההומרסקות של קאראג'אלה ואת זכרונות של ג'ורג'ה פאנו מימיו בחוג "ז'ונימיה". במקביל ביקש מילה לגעת בהיבטים נוספים של חיי התרבות המקומית. הוא יזם על חשבונו, מסורת של פסטיבלים חודשיים, בהם הופיעו בפני קהל דמויות מובילות של התיאטרון הרומני כמו השחקנים קונסטנטין נוטארה, מריה ג'ורג'ה ואריסטיצה רומנסקו.
החל משנת 1905 אויר העיתון על ידי יוסיף איסר, אחד הציירים החשובים של התקופה, שציוריו הסטיריים כיוונו את המלך קרול או אל הצאר ניקולאי השני שדיכא באכזריות את מהפכת 1905. כחלק מיחסי הציבור השתתף "אדוורול" ביריד הלאומי של שנת 1906, בו הוצגו שיטות הדפוס החדישות שלו במהדורות שנועדו לאספנים, בשם "אדוורול בתערוכה"
קידום רעיונות מתקדמים. מרד 1907
לפני 1910 יזם ותמך "אדוורול" בכמה מסעות המוניים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים. בהתאם ל"אני מאמין" של קונסטנטין מילה מ-1906 המשיך העיתון לראות את עצמו משרת את האינטרסים של העם."כל אחד מקוראינו יודעים שאם יפלו קרבן לעוול כלשהו, אם השלטון יתנער ממנו, הוא ימצא מחסה בעיתון הזה". מתוך נאמנות להשקפותיהם הפוליטיות של בלדימן ומילה, קידם העיתון הקמת אנדרטה לשליט הקודם אלכסנדרו יואן קוזה ביאשי. אנדרטה זו נחנכה שם ב-1912 "אדוורול" התגייס גם למען החגיגות בשנת 1904 לכבוד מלאת 400 שנה למותו של שטפן הגדול, השליט הנערץ של מולדובה מימי הביניים, ותמך בהצבתו בעיר קראיובה של פסל דיוקן לזכרו של המשורר טראיאן דמטרסקו, שכתב בדפי העיתון. בו זמנית פנה העיתון לקהל הנשים באמצעות מדור מיוחד חדש בשם "כרוניקת האשה" עליו הייתה אחראית העיתונאית אקטרינה רייקוביצ'אנו-פולמן. במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 אירח המדור פעילות למען זכויות הנשים כמו לוקרציה קרנבלט, א. מרגיטה, מאורה פריגור, לאורה ואמפה ואידה וריוני.
"אדוורול" תמך בהקמת האיגוד המקצועי של העיתונאים גם בייסוד חברת הסופרים הרומנים. כמו כן טען לאבהות על רעיון הקמת שרות אמבולנסים בבוקרשט, פרויקט שקיבל על עצמו הרופא ניקולאיה מינוביץ' ותורגם למציאות בשנת 1906.
לקריאה נוספת
Adevĕrul.25 de ani de acţiune. (1888-1913)".
קישורים חיצוניים
Adevărul scrie istorie de 124 ani, 15.08.2012 Povestea fondatorului ziarului Adevărul, Adevărul 16.12.2008 (פלורנטינה טונה - אבי העיתונות הרומנית המודרנית - "אדוורול" 21.12.2008) ("אדוורול" פלורנטינה טונה - הסופרים של "אדוורול" 30.12.2008) "אדוורול" פלורנטינה טונה "אדוורול עיתון הבכורות" 23.12.2008
צולל אמריקאי
צולל אמריקאי (שם מדעי: Aythya americana) הוא מין ברווז מהסוג צולל החי באמריקה הצפונית.
אורך ברווז זה 37 ס"מ ומטת כנפיו עד 87 ס"מ. הוא בעל ראש וצוואר אדמדמים, עין צהובה גדולה, מקור לבן ורחב, חזה ואזור שת שחורים וכנפיים וזנב אפורים בהירים. הבטן לבנה. הנקבות חומות חיוורות עם ראש לבן ומקור אפור.
צוללים אלה מקננים בין צמחי מים גדולים בסמוך לגדת הנהר והביצה. הם מקננים על הקרקעית בסמוך למים ומטילים בקן 5-7 ביצים. ואולם חלק מהצוללים מעדיפים להיטפל למיני ברווזים כמו לצולל גב-קנבס ולכמה מיני צוללים נוספים. במעשה זה הצולל יכול להגדיל התטולות שלו ולהפחית את טריפתם בידי טורפים כמו ראקונים או נחשים רעבים.
רפאל אונגער
רפאל (רפי) אונגער (11 בספטמבר 1947 – 13 באוקטובר 1973) היה עיתונאי ישראלי ששימש כעורך וככתב המדיני של קול ישראל.
אונגער נהרג במלחמת יום הכיפורים, בעת שהתלווה ככתב קול ישראל לנגמ"ש הפיקוד של מפקד עוצבת סיני, האלוף אברהם מנדלר על מנת לסקר את הלחימה בסיני מקרוב. אונגער היה אחד מהעיתונאים הישראלים היחידים שנהרגו במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
רפאל אונגער נולד ב-11 בספטמבר 1947 בתל אביב, בנם של אברהם ואילה. הוא למד בבית הספר היסודי "כרמל" בעיר ובגימנסיה העברית "הרצליה", שם למד במגמה הספרותית. אונגער היה חניך ומדריך בתנועת הנוער "המכבי הצעיר", יושב ראש מועצת התלמידים בגימנסיה ובשנת 1965 בחרו בו חברי "פרלמנט הנוער" של העיר תל אביב-יפו לראש עיר הנוער השלישי של העיר תל אביב.
אונגער התגייס לצה"ל בתחילת ספטמבר 1965, שם שירת בחיל האוויר. הוא סיים קורס מבצעים וקורס צפנות ושירת כסמל-מבצעים בחיל. באוגוסט 1968 השתחרר משירות סדיר בצה"ל ובמילואים שירת ביחידת הקשר לעיתונות של חיל האוויר. עוד בעת שירותו הסדיר החל אונגער בלימודי משפטים בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב ולאחר שחרורו המשיך בלימודיו בירושלים.
במקביל ללימודיו החל אונגער לעבוד בשנת 1968 ברשות השידור ככתב בקול ישראל וכעורך התוכנית "היום הזה". הוא שימש ככתב המדיני במחלקת ענייני היום של קול ישראל עד להתפטרותו מתפקיד זה במאי 1971 עקב חילוקי דעות עם מנהל המחלקה החדש, יצחק רועה. לאחר מכן שימש ככתב לעניינים מיוחדים בקול ישראל.
באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים ואונגער התנדב לשרת בחזית כדי שיוכל במקביל להעביר את דיווחיו ככתב לקול ישראל. במהלך המלחמה הצטוות אונגער לנגמ"ש הפיקוד של מפקד עוצבת סיני, האלוף אברהם מנדלר ועל אף הקושי בהעברת דיווחים, הצליח אונגער לשדר מספר כתבות ודיווחים מעומק החזית בסיני, כולל דיווחים תחת אש טנקים ומטוסים מצריים, למאזיני קול ישראל. ב-13 באוקטובר בעת שנסע בנגמ"ש הפיקוד של האלוף בציר הגידי, נפגע הרכב פגיעה ישירה ממארב טילי סאגר ויושבי הנגמ"ש וביניהם אונגער נהרגו.
דודו של אונגער הוא העיתונאי ד"ר עמנואל אונגר, מוותיקי העיתונאים הישראלים ששימש במשך 20 שנה ככתב מעריב בווינה.
סמל נורדריין-וסטפאליה
סמל נורדריין-וסטפאליה (בגרמנית: Wappen Nordrhein-Westfalens) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית נורדריין-וסטפאליה. מדינת נורדריין-וסטפאליה הוקמה ב-1947, מתוך אזורי הכיבוש בגרמניה על שטחיהן של הפרובינציות הפרוסיות, ריין, וסטפאליה ונסיכות ליפה. הסמל עוצב ב-1948 על ידי וולפגנג פאגנשטכר (Wolfgang Pagenstecher), תושב דיסלדורף, ונקבע בחוק ב-10 במאי 1953.
הסמל מורכב ממגן שמחולק לשלושה חלקים: החלק השמאלי (סיניסטר) הוא שדה ירוק מוטען בבנד גלי לבן המייצג את נהר הריין, ירושה מהסמל ההיסטורי של חבל הריין (אמנם בסמל הישן כיוון זרימת הנהר היה מימין לשמאל). החלק הימני (דקסטר) מראה סוס לבן זקוף בשדה אדום, סמלה ההיסטורי של וסטפאליה שנקרא סוס סקסוני. בחלק התחתון (בסיס אמצעי) מוצג ורד אדום בעל זרעים ועלי זהב מוטען בשדה לבן, סמלה ההיסטורי של ליפה.
תנועת הנוער של האיחוד החקלאי
תנועת הנוער האיחוד החקלאי היא תנועת נוער בלתי מפלגתית, שהוקמה כתנועת בת של התנועה המיישבת האיחוד החקלאי. התנועה, אשר הוקמה בשנת 1978, זכתה להכרה רשמית ממשרד החינוך בשנת 1987. התנועה פועלת במרחב הכפרי - בכפרים, מושבים, קיבוצים ויישובים קהילתיים לכל אורך ישראל, מיישובי כיכר סדום בדרום ועד ליישוב יסוד המעלה שבצפון. פעילות התנועה ברובה נערכת ברמה הארצית. החינוך בתנועת הנוער נשען על ערכים מתווי-דרך של הגשמה, פיתוח כישורי חיים, חיזוק חיי הקהילה, מעורבות חברתית, הכרת הארץ וציונות.
מזכ"לית התנועה החל משנת הפעילות תש"פ היא נטע סיזל, אשר גדלה בסניף בית יצחק, והיא המזכ"לית השנייה אשר מגיעה מיישוב זה.
היסטוריה
תנועת הנוער של האיחוד החקלאי החלה את פעילותה כמסגרת חינוך בלתי פורמלית, בשנת 1978. בשנה זו החלה פעילות התנועה בגוש יישובים בשרון, אשר הראשון מביניהם היה בית יצחק. את תהליך ההכרה בתנועות הנוער החלו ליישם בשנת 1983 כאשר במסגרתה פעלו כשבעה עשר יישובי האיחוד. באותה שנה התקיים קורס מדריכים הרשמי הראשון הגדול ביותר והוא מנה 60 חניכים. בשלב זה עדיין לא הוכרה התנועה על ידי משרד החינוך כתנועת נוער רשמית.
בשנת 1985 בוועידת האיחוד החקלאי הארצית השמינית, הוחלט על הקמת חטיבת הנוער באיחוד החקלאי. החלטה זאת היוותה את הבסיס להקמתה של תנועת הנוער ברמה ארצית, ולבקש ממשרד החינוך הכרה רשמית, ועד לסוף שנת 1985 פעלו בתנועה 42 יישובים.
בשנת 1987 בחודש ספטמבר קיבלה תנועת הנוער של האיחוד החקלאי את ההכרה הממלכתית, ממשרד החינוך והתרבות והתקבלה כחברה במועצות הנוער בישראל. בשנה זו פעלו במסגרת התנועה 46 יישובים והוכשרו כ-200 מדריכים צעירים בפעילויות הארציות השתתפו 1,500 בני נוער.
בשנת הפעילות תשפ"א, לאחר שינויים בפעילות תנועת בני המושבים, הצטרפו לתנועה 23 סניפים, רובם סניפי בני המושבים בעבר. נכון ל-2022, פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי ב-83 סניפים אשר ממוקמים ב-79 יישובים. בתנועה חברים כ-60 אנשי צוות התנועה, 69 חברי גרעין אחים, 1,000 מדריכים ומדריכי פעילות וכ-7,000 חניכים בין השכבות ד'-יב'.
תנועת הנוער היא תנועה א-מפלגתית המחנכת לערכים שונים במסגרת החינוך הבלתי-פורמלי. בתנועה יש חניכים, פעילים ומדריכים רבים המעבירים פעולות שבועיות בנושאים שונים. תנועת הנוער מחולקת לגופים שונים, בהם צוות התנועה (אשר פועלים במסגרת המחלקות הבאות: חינוך,מפעלים, הגשמה וסניפים), גרעין אחים, מועצת נוער והסניפים עצמם.
הסניף
הסניף הוא המקום בו מתרכזת רוב פעילות תנועת הנוער וממוקם בכל יישוב או צירוף של כמה יישובים השייכים לסניף אחד.
בסניף נערכות פעולות כלל-שכבתיות אחת לשבוע בימי שלישי, בפעולות מעבירים המדריכים (ט' עד יב') לחניכים (ד' עד ח') נושאים ותכנים שונים ומגוונים. ימי חמישי מוקדשים להדרכת השכב"ג (שכבה בוגרת) אשר מפעילה את הסניף, בין אם בישיבות או בין אם בפעולות שכב"ג. כמו כן, מתקיימת פעילות בלתי-פורמלית בסניף כמו מפגשים, משחקים, חיי חברה, עבודות למפעלים וכו'.
בסניף נמצאים גם "פעילים" אשר אחראים על מספר תחומי רוחב בסניף כמו הפעילות המחנאית של הסניף, אקטואליה, פני הסניף ופרויקטים למיניהם, ומנהלנים שאחראים על המחסן ועל לוגיסטיקת הסניף.
לכל סניף יש גרעינר או מספר גרעינרים העוזרים למדריכים ולפעילים בפעילות הסניף, הגרעינרים הם פעילי שנת שירות שמקיימים את שנת השירות במסגרת "גרעין אחים" של תנועת הנוער.
בסוף כיתה ח' יוצאים חניכי ח' לקורס מד"צים (מדריכים צעירים) המכשיר אותם כמדריכים.
שנת השירות וההגשמה בתנועה
תנועת הנוער היא אחד מהגופים המשלחים לשנת שירות בישראל ולה 3 מסגרות הגשמה.
בהמשך לתפיסה החינוכית - תנועתית לעשייה, מעורבות חברתית וגילוי מנהיגות חברתית, נבנו קבוצות ההגשמה התנועתית של גרעין אחים וגרעין שבילים.
גרעין אחים - המסגרת המרכזית של שנת השירות בתנועה ואחת המסגרות הבולטות בתנועה. היא מורכבת מחניכים בוגרים של תנועת הנוער שבוחרים לדחות את מועד הגיוס שלהם בשנה. במסגרת השנה פועלים חברי הגרעין (ה"גרעינרים") להגשמה חברתית וקהילתית ביישובי התנועה ובמדינה במספר מסגרות משותפות. כלל הגרעין מתפצל למספר קבוצות המנהלות חיי שיתוף במסגרת של קומונה באחד מהמקומות שנקבעו כבעלי עדיפות חברתית גבוהה. הקומונות הן קומונות אזוריות (14 במספרן נכון לשנת הפעילות תשפ״ג) אשר הדרומית שבהן היא קומונת כיכר סדום (ביישובים נאות הכיכר ועין תמר) ואילו הצפונית ביישוב יסוד המעלה ובכל קומונה חיים בין 5 ל-8 "גרעינרים" אשר מנהלים באופן עצמאי ושיתופי את עבודתם וחייהם. כמו כן, מובילים חברי הגרעין את הפעילות הארצית במסגרת התנועה.
פעילות גרעין אחים בתוך כל אחת מהקומונות, נעשית בארבעה מעגלים:
גרעין שבילים - בשנת הפעילות תשע"ז הוחלט על הקמת מסגרת שנת שירות שנייה בתנועה, אשר תפעל במרחבי פעילות שבהם לא פעלו סניפים או קומונות של תנועת הנוער. הרעיון מאחורי הקמת המסגרת הוא הרצון לפעול לעשייה ומעורבות חברתית-לאומית מעבר לגבולות התנועה הקיימים.
נכון לשנת הפעילות תשע"ח, חברי הגרעין פועלים בשתי קומונות, אחת בכפר הנוער קדמה (מורכבת מקומונה מעורבת מבוגרי תנועת הנוער וממתמיינים חיצוניים) והשנייה במגדל העמק (מורכבת מבוגרי תנועת הנוער) ומקיימים מסגרות משותפות במרחב הפעילות שלהן, כמו: מועדוניות נוער, עזרה בלימודים וכו'. השנה לאחר 6 שנות עבודה במגדל העמק מוקם סניף של תנועת הנוער בעיר.
גרעין נח"ל - במהלך שנת השירות, עוברים פעילי שנת השירות "תהליך בחירה" למסלול גרעין נח"ל צבאי. פעילי שנת השירות שבוחרים לקחת חלק במסלול מקימים גרעין נח"ל מטעם התנועה.
מסלול הנח"ל באיחוד החקלאי מאפשר שירות צבאי שמשלב משימות צבאיות עם משימות חינוכיות-חברתיות, תוך הגנה ואחריות על המדינה באופן הרחב ביותר. זהו מסלול הגשמה המאפשר המשך תהליך של למידה משותפת, קבוצה ועשייה. התהליך מעצב קבוצות ערכיות, בעלות מודעות חברתית הבוחרות להשפיע ולשנות את החברה שבה הן חיות ומטרתו הוא ליצור קבוצות מעורבות חברתית ופעילות בחברה הישראלית.
לאחר שנת שירות בתנועה שבה מנהלים חיים עצמאיים, חיים חיי קבוצה ופועלים בפריפריה הגאוגרפית או החברתית, מחנכים בסניפי תנועת הנוער ומחוצה לה, מתקיים פרק הכנה אשר אורך כחודשיים. במהלך פרק ההכנה, חברי הגרעין גרים ביחד, מקדישים זמן לגיבוש הגרעין באמצעות סדנאות, ימי גרעין וטיולים. לצד אלו עובדים חברי הגרעין בעבודה חקלאית ליצירת עצמאות כלכלית של הגרעין. כחלק מפרק ההכנה יוצאים חברי הגרעין לסמינר משמעותי בן שבוע.
השלב השני (הפרק הצבאי) במסלול הוא פרק צבאי בן 21 חודשים בהם חברי הגרעין משרתים יחד ביעדים השונים של מסלול הנח"ל, אשר הדגש בהם הוא לוחמה וחינוך חברתי, דוגמת גדוד 50, גדוד קרקל, מפקדי נוער, מ"כ/יות טירונים במערך מגל, מש"קי/ות הו"ד (פיקוד על אוכלוסיות ייחודיות כגון עולים חדשים וחיילי מקא"ם) ועוד, כאשר הגרעין מתחלק למוקדים משימתיים שונים וכל מספר חברי גרעין משרתים ביחד ביעד מסוים. למעוניינים יש אפשרות להמשיך לפיקוד וקצונה.
לאחר מכן, יוצאים חברי הגרעין לפרק המשימה הלאומית (פרק המשימה) - תקופה של 12 חודשים שבה חוזרים כחיילים לחיות יחד במועצה אזורית אשכול. חברי הגרעין חיים חיי קבוצה ופועלים בתפקידי חינוך משמעותיים לחיזוק החברה הישראלית. העשייה בפריפריה חברתית כלכלית של החברה הישראלית - עבודה עם קידום נוער של המועצה, חקלאות ועוד. כמו כן חלקם לוקחים חלק בתפקידים בתנועת הנוער (תפקידים בוגרים כחלק מסגל התנועה).
בסוף פרק המשימה חוזרים חברי הגרעין הבנים לפרק הבט"ש – 6 חודשים בהם הבנים פועלים במשימות צבאיות-קרביות.
אחת לשלושה חודשים מתקיים סמינר גרעין של 3 ימים, אחת לשנה יתקיים סמינר משותף לכל גרעיני הנח"ל בתנועה.
לאחר השירות הצבאי, ממשיך הגרעין לפעול בחברה תוך קיום חיי הגשמה בוגרים בפלטפורמות שונות.
מסלול הנח"ל הוקם באיחוד החקלאי בשנת 2013 ומאז כל שנה יוצאים חברים מגרעיני אחים ושבילים להמשך הגשמה בגרעין נח"ל:
כחלק ממסורת שקיימת בתנועה, נהוג כי האות הראשונה בשם הגרעין תהיה האות האחרונה בשם הגרעין הקודם לו, דבר המייצג המשכיות של גרעיני התנועה אחד של השני וכי הגרעינים הם חלק מתהליך רחב יותר של הגשמה.
אירועי התנועה
לתנועה מספר אירועים שנתיים, בהם:
טיול פתיחת שנה, טיול בן יומיים של סניף, כל כמה סניפים עורכים את הטיול במקום אחר.
אירוע השיא של תנועת הנוער הוא מחנה קיץ המתקיים ביער לימונים. לפני כן, התקיים מחנה הקיץ ביער ציפורי, אך מיקומו שונה עקב קליטת הסניפים החדשים ומחסור המקום המספק ביער. עוד לפני כן, המחנה התקיים באנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, כיום מחנה הקיץ של תנועת הנוער מתקיים ביער לימונים.
במחנה הקיץ מתחלקים סניפי התנועה לשמונה מחנונים (קבוצה הכוללת בין 8-9 מסניפי התנועה ומתחברת ביחד לקראת תהליך מחנה הקיץ). בין כל המחנונים נערכת תחרות על בנייה מחנאית, תוכני הדרכה לפי נושא המחנון, פני המחנון, "חדר נושא" - פעולה בת 40 דקות המועברת על ידי שחקנים מהשכבה הבוגרת של המחנון, לשכבות הצעירות של אותו המחנון, בתוך חדר הנבנה ביער ו"קירותיו" בנויים מבד אלבד המהודק לסנאדות שקשורות לבזנטים התקועים באדמה. נושא החדר משתנה לפי נושא המחנון ובנוי על פי "השאלה המובילה" שסגל ההדרכה התנועתי מקצה לאחראי התוכן של חדר הנושא; תפאורה ברוח נושא המחנון ובעבר התחרו גם על רוח מחנון. כל שנה נבחר נושא כללי ברוח הציונות וההשפעה על החברה הישראלית למחנה הקיץ וכל מחנון מקבל שם אשר מהווה נושא משני מתוך הנושא שנבחר (לדוגמה מחנה קיץ 2021 עסק במשרדי ממשלה ואחד המחנונים נקרא "מחנון משרד המשפטים").
חולצת התנועה
חולצת התנועה היא חולצת כפתורים עם צווארון בצבע כחול כהה המסמלת את חולצת העבודה של פועלי הארץ. לחולצה שני כיסים בגובה החזה, על הכיס השמאלי רקום סמל התנועה ועל הכיס הימני מודפס סמל הסניף שאליו משתייך לובש החולצה. החולצה היא שוויונית לכלל חניכי התנועה, הסגל הבוגר וגרעין אחים, והפרט היחיד שמבדיל בין התפקידים השונים הן סיכות הכשרה (סיכת הדרכה אשר מוענקת לחניך בסוף קורס המד"צים הראשון בכיתה ח' ובעבר קיבלו חברי גרעין אחים את סיכת גרעין אחים אשר מוענקת לגרעינר בתחילת שנת השירות) שנענדות על דש הצווארון.בחלק האחורי של חולצת התנועה מודפס סמל התנועה, מצוין הסניף אליו אותו חניך משתייך ולעיתים גם תפקידו.
סמל התנועה
סמל התנועה מכיל מספר אלמנטים אשר מייצגים את רוח התנועה: הוא מורכב משלושה עצי ברוש אשר מייצגים את הרוח החקלאית של התנועה ושני בתים המייצגים את ההתיישבות במרחב הכפרי. המספר הגדול יותר של העצים מייצג את הבחירה באיכות חיים ובחקלאות על פני התעשייה והבנייה. עוד מצויים בסמל שבעה תלמים המייצגים את 7 עקרונות התנועה שנקבעו בשנותיה המוקדמות (מאוחר יותר נוספו עוד 2 עקרונות אך לא עודכן הסמל). שלל האלמנטים מאוחדים יחד לסמל אחד על ידי קשת (שמייצגת איחוד עקרונות רבים לתנועה אחת) ובסופה פרח אשר מייצג את שגשוג התנועה, פריחתה, השפעתה על חיי חניכיה ואת ערך ההגשמה. בצמרת הסמל מצוין שם התנועה (האיחוד החקלאי) ומתחתיו לאלמנטים מצוין הכיתוב "תנועת הנוער" המבדיל את הסמל מסמל התנועה המיישבת.
קפה סוסייטי
קפה סוסייטי (אנגלית: Café Society) היה מועדון ההופעות המעורב (לבנים ואפרו-אמריקאים) הראשון בארצות הברית.
היסטוריה
את המועדון פתח בארני ג'וזפסון בגריניץ' וילג' בניו יורק ב-1938, תוך קריאת תיגר על מדיניות ההפרדה הגזעית ועיצב אותו בהשראת קברטים פוליטיים-סטיריים שאפיינו את בירות אירופה לפני מלחמת העולם השנייה. במועדון הופיעו יחדיו אמנים לבנים ואפרו-אמריקאים, הקהל היה מעורב ומבקרים אפרו-אמריקאים זכו לשירות זהה לזה של לבנים, תופעה יחידה במינה באותה עת. המועדון מושווה רבות עם מועדון הכותנה בהארלם, שהציג תוכנית "שחורה", עבור קהל לבן מן המעמד הבינוני והגבוה, אך הנהיג הפרדה גזעית.
התוכניות, שכללו שירי מחאה ומערכונים סאטיריים והקהל, נחשבו לבעלי נטייה שמאלית ואף זיקה למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. עקב כך נרדפו בעלי המועדון ובאיו על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. האשמתו של אחיו של בעל המועדון על ידי הוועדה ב-1947 הביאה לסגירת המועדון.
המנהל המוזיקלי של המועדון, באופן בלתי-רשמי, היה האמרגן ג'ון האמונד ובין האמנים שהופיעו בו בשנות השיא שלו, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, נמנו בילי הולידיי, ששרה על במתו לראשונה את שיר המחאה "פרי מוזר", לנה הורן, פול רובסון, שרה ווהן, רביעיית גולדן גייט, קאונט בייסי, ארט בלייקי, נט קינג קול, ג'ון קולטריין, מיילס דייוויס, לאונרד פד'ר, אלה פיצג'רלד, קולמן הוקינס, ג'יימס פ. ג'ונסון, אניטה או'דיי, צ'ארלי פארקר, ג'אנגו ריינהארדט, בילי סטרייהורן, ארט טייטום, דיינה וושינגטון, האורגים, לסטר יאנג, מרי לו ויליאמס, סיד סיזר ורבים אחרים.
החותנת בירח הדבש
החותנת בירח הדבש (באנגלית: The Mating Season) הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן מסוגת דרמה קומית משנת 1951 בבימויו של מיצ'ל לייסן, עם תלמה ריטר, ג'ון לונד, ג'ין טירני ומרים הופקינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "מגי" של סיזאר דאן. זאת קומדית טעויות על אישה ממעמד חברתי בינוני המנסה לשמור על נישואיו של בנה לאשה ממעמד חברתי גבוה, על ידי התחזותה לעוזרת בית של הזוג.
תלמה ריטר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וזכתה בפרס Golden Laurel לשחקנית הקומית הטובה ביותר.
מיצ'ל לייסן זכה בפרס דב הברונזה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
תקציר העלילה
אלן מקנולטי (תלמה ריטר) יש דוכן המבורגרים בניו ג'רסי שבגלל חובות לבנק היא נאלצת לסגור אותו. בנה ואל (ג'ון לונד) הוא עובד בכיר בחברת קלינגר באוהיו אותה מנהלים מר קלינגר האב (לארי קיטינג) ובנו (ג'יימס לורימר). ג'ון הוא בחור נאה והפקידה בטסי דונלדסון (ג'ן סטרלינג)  מאוהבת בו.
קלינגר הבן מחזור אחרי אשת החברה מגי קרלטון (ג'ין טירני) אך היא דוחה אותו. ג'ון מתבקש לסייע למגי שנתקעה עם הרכב על צוק. הוא מחלץ אותה והם מתאהבים ומחליטים להינשא.
אלן מחליטה להגיע לבית הזוג אך לפני כן היא שוכרת חדר במלון מוצאת עבודה זמנית ובכסף קונה כובע ובגדים מתאימים והולכת לפגוש את הזוג הנשוי הטרי.
מגי לא מצליחה בעבודות הבית וגם אינה יודעת לבשל. היא מתקשרת לסוכנות עוזרות בית וכאשר מגיעה אלן היא חושבת אותה לעוזרת. אלן חושבת במהירות ומחליטה שכדאי לה לעבוד שם כעוזרת. מגי מתכננת מסיבה לעובדי החברה ואלן עושה את כל הבישולים. באמצע המסיבה מגלה ג'ון להפתעתו כי העוזרת היא אמו. כולם מרוצים מהמסיבה כולל מר קלינגר שאלן מטפלת בו לאחר שהתלכלך מהאוכל.
אלן מחליטה להשאר שם למורת רוחו של ג'ון. היא מתבקשת לטפל במר קלינגר שחלה והוא מתחיל לאהוד אותה. היחסים בין ג'ון ומגי מתערערים לאחר שמגיעה לשם אמה פראן (מרים הופקינס) - סנובית שמתעבת את המשרתת אלן ולא סובלת את ג'ון.
חברת קלינגר אמורה לזכות במכרז גדול מחברת ויליאמסון אבל בפגישה מעליבה מגי את גב' ויליאמסון (קורה וית'רספון) וג'ון כופה עליה לבקש סליחה כדי לא להפסיד את המכרז.
לבסוף מגלה מגי כי אלן היא למעשה חמותה. היא מתרגזת ורוצה להתגרש ולנסוע למקסיקו ששם חוקי הגירושין קלים יותר. היא עוברת עם אמה למלון מרידיאן שם מקיים מר קלינגר מסיבה. כאשר גב' ויליאמסון פונה לאלן באופן מעליב היא מחזירה לה באותה צורה. זה מוצא חן בעיני מגי שמתפייסת עם ג'ון, ואלן מצטרפת למכוניתו של מר קרינגטון שמחזר אחריה.
צריף החייב
"צריף החייב" (ברוסית: Лачуга должника) היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של אלכסנדר קוט, המבוססת על רומן באותו שם מאת ואדים שפנר. הצילומים התקיימו בשנת 2016 בסנקט פטרבורג ובעיירה ססטרורצק. פרק הבכורה שודר בערוץ רוסיה-1 ב-6 בינואר 2018.
עלילה
הסדרה מתחילה בשנת 1940, כששני אחים וחברם הבכור גילו חפץ, כמוסה, שבתוכו שקיק מסוים והודעה המבקשת עזרה מכוכב יאלמז. ויקטור שותה חצי מהסם ואז אחד הנערים הקטנים, פטיה, נעלם. את המחצית השנייה של הסם שותה בטעות תאומו פאבל בלובריסוב.
בשנת 2150 מתנהל משפט אודות מות צוות החללית בכוכב יאלמז. הנאשם בתיק הוא ההיסטוריון הצבאי קורטיקוב, שמספר לכל הנוכחים את האמת על טיסה זו, החל מהיכרותו עם בלובריסוב, בחירת שם הספינה על ידי אנשי הצוות לכבוד הילדה אלה. במהלך כל הטיסה התרחשו אירועים שונים: ראשית, שלושה אנשי צוות מתו בעקבות פיצוץ. בלובריסוב הואשם בפיצוץ ואז, כשהם נוחתים על יאלמז, רופא מת. במהלך התקפתה של יצורים לא ידועים מת קפטן האוניה, אך בריק נער נודד הופך לבן לוויה שלהם, שמנסה להסתתר מפני המטמורפוזות. בעת חיפוש מקום בטוח, איש צוות אחר נהרג, אך מדען בשם בלאגופופ מציל אותם. המדען הזה הוא שמאשים את עצמו בכישלון הניסוי שלו, שהוביל לתוצאות המצערות.
במקביל לעתיד, העלילה מספרת על עברו של בלובריסוב (משנות ה-50 עד שנת 2149 – כמה ימים לפני היציאה ליאלמז), על היחסים עם אלה (עד 2020), על הניסיונות למצוא עולם מראה (בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70), על חייו האישיים, על יחסיו עם בנו מקס (משנות התשעים עד תחילת שנות 2020), על הטיסה למאדים, בה הוא נותר מאוחר יותר לבדו (בשנים 2030–2149). בסוף הסדרה לומד פאבל שאחד מאנשי הצוות עשה את כל מה שפאבל הואשם בו, אך הוא מת כשהוא מותקף על ידי מטמורפונטים ופאבל מקריב את עצמו.
שנה לאחר ישיבת בית המשפט, קורטיקוב שופך את הסם שתפס הרובוט סירניק בעת שליחת הקפסולה לאי גוסיני. הדבר מוביל למותו של ויקטור, המחופש לאיש זקן - יו"ר בית הדין ומשנה את העבר כולו. באותה 1940, האירועים שונו, שלושה נערים במקום כמוסה מצאו פיסת ברזל ישנה.
ישראל ראש
ישראל ראש (נולד ב-5 במרץ 1988 באשדוד) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל אשדוד.