cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנס קאהן
משפחה
לאחר המלחמה פגש בפריז את צילי ליפשיץ, אלמנה יהודייה צעירה מהולנד ונישא לה. בשנת 1960 נולד הבן רפי והזוג נפרד. רפי קאהן התגייס לחיל הים, עבר קורס חובלים ושירת בשנת 1982 כקצין על אח"י יפו (סער 4). כיום מתגורר באוסטרליה.
מאשתו השנייה קארולין נולדו מיכאל ב-1963 ובנימין ב-1965. קארולין נפטרה. הבן מיכאל קאהן מתגורר באמסטרדם והוא מנהל את חברת "ג'מבו שיפינג". בנימין קאהן הוא ביולוג ימי ומתגורר בבאלי ובאוסטרליה.
האשה השלישית שמה לילו, במקור מגרמניה, אם לשניים מנישואים קודמים. הם התגוררו בשווייץ.
האשה הרביעית שנעשתה אלמנתו היא קארין מבית וואכמקר, אין להם ילדים משותפים והיא מתגוררת בקיסריה.
קאהן הלך לעולמו ביום ו' 18 במאי 2018 בביתו בקיסריה. כשהוא בן 95 במותו.
דמי חבר
דמי חבר הם תשלום שגובה ארגון מהחברים בו, לשם מימון פעילותו.
דמי חבר נהוגים בעיקר בארגונים הפועלים ללא מטרת רווח, כגון עמותות ומפלגות. דמי החבר הם מרכיב בתקציבו של הארגון. לעיתים זהו מרכיב עיקרי ואף מרכיב יחיד, ולעיתים נלוות אליו הכנסות ממקורות נוספים, כגון ממכירה של מוצרים ושירותים של הארגון, מתרומות, מתמיכה ממשלתית וכדומה.
תשלום דמי החבר מקנה לחבר את הזכויות השונות שנותן הארגון לחבריו, ובפרט זכות בחירה למוסדות הארגון, כאשר זהו ארגון שמתקיימות בו בחירות למוסדותיו.
גובה דמי החבר נקבע על ידי הנהלת הארגון, בדרכים אחדות:
בישראל
הסכמים קיבוציים שונים מזכים עובד החבר באגודה מקצועית בהחזר של דמי החבר שלו בה. דמי חבר בארגון מקצועי וחלק מדמי החבר בארגון עובדים נחשבים להוצאה מוכרת לעניין מס הכנסה. הכנסתו של ארגון מקצועי מדמי חבר פטורה ממס הכנסה.
חברות בארגון היא בדרך כלל וולונטרית, כך שתשלום דמי החבר מותנה בהחלטה של אדם (או ארגון) להצטרף כחבר בארגון הגובה דמי חבר. בתחום יחסי העבודה בישראל נקבעו שני חריגים, של תשלום כפוי הבא במקום דמי חבר:
שני חריגים נוספים של תשלום כפוי:
פסק דין פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב"
רע"א 8821/09 פבל פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב הפקות בע"מ" שניתן בשנת 2011, הוא פסק דין שניתן בבית המשפט העליון ב-16 בנובמבר 2011. פבל פרוז'אנסקי הוא יליד שנת 1984, אשר כניסתו למועדון נמנעה בשל גילו בעוד שלנשים ילידות אותה השנה הכניסה התאפשרה. בית המשפט קבע כי ההבחנה אשר עשתה החברה מהפעילה את המועדון בין גברים לנשים בקביעת גיל המינימום היא אפליה אסורה על פי חוק. פסק דין זה היה הפעם הראשונה בה חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים זכה לדיון מעמיק.
רקע
חוק איסור הפליה, אשר נחקק בשנת 2000, אוסר על מי שמפעיל מקום ציבורי או מספק שירות ציבורי להפלות בשירות הציבורי או בכניסה למקום הציבורי מחמת גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, השקפה, השתייכות מפלגתית, גיל, מעמד אישי, או הורות. הזכות לשוויון היא זכות יסוד במשפט הישראלי אשר הוכרה כבר במגילת העצמאות בשנת 1948 עם הקמת מדינה ישראל. במגילה צוין כי מדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה, בלי הבדל דת גזע ומין".
חברת לילה טוב מפעילה מועדון בשם "טרומן קפוטה" בעיר רחובות. החברה קבעה כי גיל הכניסה המינימלי של המבקרים יהיה שונה בין גברים לנשים (לגברים - ילידי 1982 ולנשים - ילידות 1984).
בריאן דיק
בריאן דיק (באנגלית: Bryan Dick; נולד ב-1 בפברואר 1978) הוא שחקן אנגלי שכיכב בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה ומחזות תיאטרון בבריטניה ובארצות הברית.
פסק דין פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב"
רקע
פבל פרוז'אנסקי הוא יליד שנת 1984. הוא הגיע מספר פעמים למועדון אותו מפעילה החברה וכניסתו לא הותרה בשל גילו.
בריאן דיק
ביוגרפיה
דיק נולד בדנטון הולם שבעיר קרלייל באנגליה. בילדותו למד לרקוד בבית הספר למחול "Joy Irvings dance & Wendy Allens" בקרלייל. אחר כך למד ב-"Elmhurst Ballet School" בסארי והמשיך ללמוד ב-"Cumbria Institute of the Arts" ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). בהיותו ילד כבר הופיע כשחקן באופן מקצועי. תפקידו הגדול הראשון היה במיני-סדרה "חייו וזמניו של הנרי פראט" של רשת ITV בשנת 1992. בהיותו תלמיד בקרלייל הוא ניגן בבאס ושר עם להקה בשם "Freud's Toys". הלהקה לא זכתה להצלחה רבה אבל היא עזרה לקדם להקות אחרות מהאזור.
מאז סיום לימודיו ב-LAMDA עבד דיק בעיקר בטלוויזיה. הוא גילם את ארצ'י הצעיר, אותה דמות שגילם פיל דייוויס, בסדרת הטלוויזיה "שיניים לבנות" עיבוד לרומן באותו שם מאת זיידי סמית'. ב-2004 הופיע בתפקיד משנה בסדרה "בלקפול" וגילם את עוזרו של דייוויד טננט שהופיע בתפקיד בלש משטרה. דיק שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "20,000 Streets Under the Sky", המבוססת על הטרילוגיה מאת פטריק המילטון, בה גילם את בוב, אידיאליסט המתאהב בזונה.
פסק דין פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב"
הליכים קודמים
פרוז'אנסקי הגיש תביעה כספית על סך 30,000 ₪ לבית המשפט לתביעות קטנות בגין אפליה פסולה בניגוד לחוק איסור הפליה. חברת לילה טוב הגישה כתב הגנה וכתב תשובה אך לא התייצבה לדיון. בית המשפט החליט לעיין בכתבי הטענות וקבע כי התביעה צריכה להדחות וזאת שעל פי חוק אין מניעה להפליה מחמת גיל בכניסה למקומות ציבוריים כהגדרתם בחוק. פרוז'אנסקי ערער על החלטה זו לבית המשפט המחוזי. הוא טען שבנוסף לטענה בדבר האפליה, על פי תקנה 11 לתקנות השיפוט בתביעות קטנות (סדרי דין), התשל"ז-1976, בית המשפט לתביעות קטנות היה צריך לקבל את התביעה כיוון שהחברה לא התייצבה לדיון. בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה וקבע כי ההבחנה שנעשתה על ידי החברה היא הבחנה מותרת וכי על פי תקנה 11 לתקנות השיפוט בית המשפט חייב לפסוק על פי עובדות כתב התביעה, אך הוא אינו מוגבל למסקנות המשפטיות שהסיק התובע מעובדות אלה. על פסק הדין של בית המשפט המחוזי הגיש פרוז'אנסקי בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
טענות הצדדים
המחלוקת בין הצדדים בהיא אם חברת לילה טוב פעלה כדין כאשר מנעה כניסה של אנשים למועדון בשל גילם.
בריאן דיק
ביוגרפיה
ב-2005 שיחק דיק בתפקיד תומאס וייאט במיני-סדרה "המלכה הבתולה" בכיכובה של אן-מארי דאף בתפקיד אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. עוד באותה שנה הופיע בתפקיד פרינס טרווידרופ בסדרה זוכת הפרסים "הצוואה" עיבוד של ה-BBC לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2007 חזר ושיחק בדמות נוספת מספריו של דיקנס והפעם פרדי טרנט בעיבוד לרומן "בית ממכר עתיקות", וכן לוהק בדמות דני בקומדיית מצבים חדשה של ITV בשם "נמכר!". דיק השתתף בסרט "Ordeal By Innocence" מסדרת סרטי "גברת מארפל" על פי ספריה של אגאתה כריסטי בכיכובה של ג'רלדין מקיואן. ב-2008 הופיע בתפקיד אדם בפרק בסדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד". הוא גילם את הדמות של ג'ק וייאט בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "לגדול בלי בושה". בדרמה "Excluded" של ה-BBC שיחק בתפקיד מר איאן בייטלי.
דיק הופיע בקולנוע בסרטים אחדים בהם ב-2003 שיחק בתפקיד ג'וזף נאגל בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" שביים פיטר ויר בכיכובו של ראסל קרואו, ובתפקיד אדם זאב בסרט "דם ושוקולד" משנת 2007. עוד השתתף בסרט "אחים בראש" (2005) ו"משחק אותה קובריק" (2006).
פסק דין פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב"
טענות הצדדים
לטענת פרוז'אנסקי, בית המשפט לתביעות קטנות ובית המשפט המחוזי טעו בפסיקתם, שכן חוק איסור הפליה אוסר על הפליה על בסיס מגדרי בכניסה למקומות ציבוריים. פרוז'אנסקי התייחס לטענות החברה מבית המשפט המחוזי, שם טענה שההבחנה בין גברים לנשים היא מוצדקת כיוון שגברים מועדים לפורענות יותר מנשים. פרוז'אנסקי טוען כי מדובר בטענה שאינה מבוססת על מחקר מדעי ומבוססת על דעה קדומה. הוא התייחס לטענה נוספת של החברה על פיה נשים מתבגרות מהר יותר מגברים וטען שאין כל קשר בין השינויים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים לבין ההבחנה שעשתה החברה בכניסה למועדון. עוד טוען פרוז'אנסקי כי החברה עושה שימוש ציני בהבדלים בין גברים לנשים וזאת כדי להכשיר את מדיניות ההפליה הפסולה בה היא נוקטת.
לטענת חברת לילה טוב, ההבחנה שהיא עשתה בכללי הכניסה לא היוותה אפליה אסורה על פי החוק. ראשית טענה החברה כי היא עוסק פרטי הנהנה מחופש העיסוק, זכות הקניין ומחופש ההתקשרות ולכן הדבר מקנה לה את הזכות להציב רף מינימלי של גיל לבאים למועדון אשר נועד להקנות למועדון "נופך בוגר ומיושב". החברה הציגה דוגמאות לכך שקביעת גיל המינימום דבר נפוץ בחיינו (גיל להוצאת רישיון, הגיל לאחריות פלילית, גיל המינימום לנישואין ועוד). עוד טענה החברה כי על פי החוק לא ניתן להתייחס לגברים בכלל ואל גברים שגילם נמוך מגיל 26 כאל קבוצה עליה נועד החוק להגן. לפרשנות החברה החוק נועד להגן על קבוצות חלשות אשר סובלות מהפליה היסטורית ושלהפלייתן נלווים אלמנטים של השפלה ופגיעה באוטונומיה. בהקשר זה טוענת החברה כי פרוז'אנסקי לא סבל מהשפלה והציגה את קביעת בית המשפט לתביעות קטנות על פיה פרוז'אנסקי חזר מספר פעמים למועדון במטרה לבסס את תביעתו.
החברה טענה כי ההבחנה בין גברים לנשים היא שולית וזמנית וכי לא מדובר על אפליה על בסיס מין וזאת בשל העובדה שהכניסה לגברים מותרת מגיל 26. בהקשר להבחנה בין נשים וגברים החברה טענה כי ההבחנה רלוונטית ולגיטימית וזאת בשל העובדה כי מבחינת סטטיסטית בקרב זוגות רבים הגבר מבוגר מהאישה. לנוכח זאת טענה החברה כי ישנה הצדקה מבחינת עסקית לקביעת גיל כניסה מינימלי נמוך יותר לנשים וזאת כדי לא לאבד לקוחות פוטנציאלים רבים. לבסוף הציגה החברה מספר חוקים בהם אפילו המחוקק מבחין בין גברים לנשים (חוק גיל הפרישה, חוק שירות ביטחון) ומסיקה שמכך שמקל וחומר גם היא יכולה לבצע הבחנה בין גברים לנשים.
בריאן דיק
ביוגרפיה
על במת התיאטרון הופיע דיק במחזה "Plasticine" ובמחזה "Sliding With Suzanne" בתיאטרון רויאל קורט. במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד שיחק בתיאטרון קרוסיבל בשפילד, והופיע במחזה "School Play" בתיאטרון סוהו. ב-2006 שיחק דיק בשני מחזות בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בתפקיד אנדראה סרטי במחזה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט, ובתפקיד דייפר במחזה "האלכימאי". ב-2007 שיחק בתפקיד הראשי בדמות מוצרט במחזה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר בתיאטרון קרוסיבל יחד עם ג'ררד מרפי בתפקיד סליירי.
פסק דין פרוז'אנסקי נגד חברת "לילה טוב"
ההכרעה
העתירה התקבלה. בית המשפט קבע כי המשיבה נכשלה בהוכחת קיומו של שוני רלוונטי ומהותי לביסוס ההבחנה שהיא עושה בין גברים לנשים ולפיכך מדובר בהפליה אסורה על פי החוק. בית המשפט קבע כי מדובר בעוולה אזרחית ופסק לפרוז'אנסקי פיצויים על סך 30,000 ₪.
השופט יורם דנציגר (אליו הצטרף השופט אדמונד לוי) קבע כי על פי חוק מקום ציבורי הוא כל מקום המיועד לשימוש הציבור לרבות דיסקוטק ולכן עיסוק החברה הוא בהפעלת מקום ציבורי ולא פרטי. לפיכך החברה אינה רשאית להפלות בין גברים לנשים בהיתר הכניסה למועדון אשר מפעילה. הוא הוסיף שאין להסכים לפרשנות המצומצמת של החברה את חוק איסור הפליה. בהסתמך על דבר ההסבר להצעת החוק ניתן להניח כי כוונת המחוקק הייתה איסור כל הפליה, בין אם היא כלפי קבוצה הסובלת מהפליה מתמשכת ובין אם היא מופנית כלפי קבוצה חזקה. יש לדחות כל ניסיון להפליה בין נשים לגברים על בסיס טעמים שאינם רלוונטיים. כל הבחנה כזו פוגעת בכבודו של המופלה, משמרת סטראוטיפים קיימים ומשמרת הבדלים לא רלוונטיים. פגיעות כאלה אינן מתיישבות עם ערכי מדינת ישראל בשל היותה מדינה דמוקרטית ויש למגר פגיעות אלה ככל הניתן.
השופט דנציגר פנה לסעיף 6 לחוק הקובע חזקות של הפליה אסורה, וביניהן קיום תנאי אשר נדרש מקבוצה מסוימת ולא נדרש ממי שאינם נמנים אותה קבוצה. החברה התנתה את כניסתם של גברים בהתקיים תנאי מסוים (היותם בגיל 26 ומעלה). תנאי זה הוא תנאי מחמיר מזה שקיים בנוגע לנשים המבקשות להיכנס לאותו המועדון. לכן קיימת במקרה זה החזקה של הפליה בניגוד לחוק. לדבריו, טענת החברה בנוגע לגיל הנישואין השונה בין גברים לנשים אינה מצדיקה את המדיניות שבה נוקטת החברה וזאת כי סביר להניח שלא רק זוגות מגיעים למועדון, וודאי לא רק זוגות נשואים אשר עליהם מדברת הסטטיסטיקה. החברה לא הצליחה להוכיח כי נתונים אלה רלוונטיים לקהל הלקוחות המגיע למועדון ואף לא הוכיחה כי הפער בגיל המינימום בכניסה למועדון נקבע בעקבות הנתונים הללו. נוסף על כן, הקביעה של בית המשפט המחוזי אשר מבחינה בין גברים בני 25 שכניסתם אסורה בשל היותם פחות בוגרים נפשית, מועדים להתנהגות פרועה ולשתייה מופרזת לבין נשים בנות אותו הגיל אשר כניסתן מותרת, אינה מעידה על הכלל. לכן, הדבר אינו מצדיק הדבקת סטיגמה לכל הגברים בגיל זה והפלייתם. השוני עליו מסתמכת החברה אינו בגדר "שוני הגיוני ומשמעותי" ואינו יכול להוות בסיס להבחנה בין נשים וגברים.
נוכח האמור, החברה לא הצליחה לסתור את חזקה ההפליה שקמה על פי החוק. גם הטענה שההפליה מוצדקת עקב היותה זמנית לא התקבלה וזאת בשל כך שההפליה לא קמה מזמניותה אלא מהמסר שמשודר כלפי המופלה והפגיעה בו.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף להחלטה שיש לקבל את הערעור, אך נימק זאת באופן שונה. לדעתו, כאשר קיימת התנגשות בין השוויון ובין החירות להפלות יש לבחון כל מקרה באופן ספציפי. החוק מחיל כלל של איסור הפליה גורף. בנוסף, יש לפרש את מושג השוויון בחוק לאור מושג השוויון הכללי במשפט הישראלי.
השופט ג'ובראן ציין שכדי להוכיח הפליה יש להראות כי שתי קבוצות השוות זו לזו מקבלות יחס שונה. ג'ובראן מונה מספר מבחנים שיש על בית המשפט לבחון כדי לקבוע את הגבול בין הדרה לגיטימית של חברי קבוצת הרוב על ידי קבוצת המיעוט לבין הדרה העולה לכדי אפליה אסורה. המבחנים הם: היקף הפגיעה ביכולתה של הקבוצה המוחלשת לקיים את תרבותה ואורחות חייה אם תיאסר ההדרה, החלופות העומדות בפני האוכלוסייה הדומיננטית, והפגיעה בחברי הקבוצה הדומיננטית בשל ההדרה.
לדעת ג'ובראן מדיניות ההפליה של החברה אסורה וזאת לא בשל הפגיעה הנגרמת לגברים, אלא בשל הפגיעה החמורה בנשים. הפגיעה בנשים היא בכך שכאשר מבוצעת הבחנה בין גברים ונשים על בסיס גיל הדבר יוצר מציאות בתוך המועדון בו יש צד חזק וצד חלש. הרי שהגבר הוא מבוגר יותר ולכן בעל ההשכלה הרחבה יותר, הממון הרב יותר והבגרות הנפשית והפיזית אל מול אישה שעיקר אפיונה הרלוונטי הוא שהיא צעירה יותר. ג'ובראן קבע כי החברה פועלת באופן כוחני לשימור היררכיה מגדרית באמצעות הצגתה כ"טבעית" וחיוב הבאים למועדון לפעול במסגרת הפטריארכלית הזו.
בעקבות פסק הדין
החלטת בית המשפט העליון הפכה לתקדים במשפט הישראלי וכיום אסורה ההפליה מחמת גיל בין גברים לנשים בכניסה למועדונים.
פסק הדין אוזכר בכ-160 פסקי דין ושימש כהלכה. כך לדוגמה בפסק דין ת"א 11009-11-13 שימש פסק הדין כבסיס לכך שמרכז "גלי גיל" מנע את כניסתה של פלונית לבריכה וזאת בשל מחלת הפסוריאזיס בה היא חולה. בהתאם, קיבל את המשפט את העתירה ופסק לתובעת פיצויים.
בפברואר 2017 אושר בכנסת להוסיף לחוק איסור להפלות גם מחמת מקום מגורים.
אלברכט שמלט
אלברכט שמלט (בגרמנית: Albrecht Schmelt; 19 באוגוסט 1899, ורוצלב – 8 במאי 1945, ורמברון, גרמניה) היה פוליטיקאי גרמני, בריגדפיהרר באס אס, חבר הרייכסטג ונציג מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לעובדים זרים, מנהל "ארגון שמלט".
קריירה
שמלט היה בן למשפחת בנאים ועבר את שנות ילדותו ונעוריו בברסלאו. הוא למד חקלאות ולאחר מכן היה פקיד בדואר. לאחר מכן היה קצין רדיו על ספינת הסוחר "große Fahrt" ("מסעות ארוכים"). בשנת 1930 הצטרף ל, מספר חבר 369,853. משנת 1932 היה חבר הפרלמנט הפרוסי ומשנת 1933 היה חבר הרייכסטג. בין השנים 1934 ו-1942 היה שמלט מפקד תחנת המשטרה בוורוצלב. ממאי 1941 היה שמלט ראש עיריית אופולה. במקביל, במסגרת תפקידו במפלגה הנאצית, היה שמלט אחראי על העובדים האזרחיים במטה הגאולייטר המקומי.
ב-1939 הצטרף שמלט לאס אס (מספר חבר 340,792). ב-15 באוקטובר 1940 מינה אותו היינריך הימלר לתפקיד שליח מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לענייני עובדים זרים בשלזיה עלית. ב-1942 קיבל שמלט קידום לדרגת בריגדפיהרר. ארגון שמלט, תחת הנהגתו, ארגן עבודת כפייה של יהודים בעבודות דרכים ובמפעלי חימוש. שמלט היה אחראי על למעלה מ-177 מפעלים, ומעל 50,000 עובדי כפייה.
אחריות לפשעים
שמלט היה אחראי על קביעת סדרי העבודה במפעלי ארגון שמלט, תפקיד שלאחר מכן הועבר ל. משם יום העבודה במפעלי החימוש היה 12 שעות, חוזה העבודה נחתם באופן קולקטיבי, שכר העבודה היה 4.5 רייכסמרק ליום לעובד לא מקצועי. השכר נגבה על ידי האס אס, והעובדים עצמם קיבלו חלק זניח ממנו.
שמלט הורה שעובדים שלא יכלו להמשיך לעבוד עקב חולשה בגלל היעדר מזון, עקב מחלה או עקב פציעה, יעברו סלקציה ויישלחו לאושוויץ להשמדה. אקציית החיסול הגדולה במפעלי שמלט החלה ב-12 במאי 1942. עד אוגוסט 1942 נרצחו בגז 35,000 עובדים יהודים משלזיה העלית. את הסלקציות ביצעו פקידים ממשרדו של שמלט, פרידריך קרל קוצ'ינסקי (Friedrich Karl Kuczynski) וכנראה גם סגנו של שמלט, היינריך לינדנר (Heinrich Lindner). הגירוש לא היה קשור לגירושים שעליהם הורה אדולף אייכמן.
אחרי 1943
אחרי ספטמבר 1943, עם תום הגירושים להשמדה של היהודים שעבדו בארגון שמלט, איבד הארגון את חשיבותו ונסגר. שמלט פרש מתפקידו ובמהלך 1944 נחקר על ידי בית דין של האס אס בחשד להתעשרות שלא כדין במסגרת תפקידו. לא ידוע מה היו ממצאי החקירה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, במאי 1945, התאבד שמלט, במועד לא ידוע.
הפולני פרידריך קוצ'ינסקי, חבר בארגון שמלט נידון למוות בשל היותו אחראי ל-100,000 קורבנות יהודים.
Milli
Milli הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, בשיתוף הראפר האמריקאי פליפ דינרו. השיר יצא לאור ב-31 ביולי 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים סבן מיוזיק גרופ.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של סטטיק ותבורי ב-31 ביולי 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו. הקליפ, בדומה לקליפים הקודמים של הצמד, בוים על ידי רומן בוצ'אצקי. הקליפ כולל מספר קטעים מהווידאו קליפ הנלווה לשירם של הצמד, "אמאלה". קטעו של דינרו הושלם תוך שצולם בניו יורק בנפרד. במקור, סטטיק ותבורי היו אמורים לצלם את הקליפ יחד עם דינרו בארצות הברית, אך עקב מגפת הקורונה, צילומי הקליפ בוטלו.
ביקורת
דודי פטימר ממעריב ביקר באופן שלילי את סגנונו של השיר והתפתחותם המוזיקלית של סטטיק ותבורי בשיר: "האמת שדי התאכזבתי מהשיר – אחרי היציאה הגרועה של הצמד עם נסרין קדרי ל"חביב אלבי", הם ממשיכים להישמע נוסחתיים ונטולי עניין בשיר החדש שבנוי בצורה שבלונית שאינה מתקדמת לשום מקום, בטח שלא בפזמון. אז קצת סלסולים והיפ הופ זה לא משהו שחדש עבור הצמד ובייחוד עבור המאזינים שלהם. [...] נראה שלאחרונה הם קצת "איבדו" את זה ונפלו לתוך המקום הנוח והבטוח שאולי לאוזן הישראלית יכול להישמע סביר (לא מעבר), אך לאוזן בינלאומית הם נשמעים (לפחות בשיר זה) כעוד WANNABE'S שמנסים להצליח בגדול וכולי באמת ובכנות תקווה שיצליחו, אך מוזיקלית קשה לי לראות את זה קורה".
יסוד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הסחוס הטבעתי
הסחוס הטבעתי (TA: Cartilago cricoidea. קְרִיקוֹאִיד, מיוונית: krikoeides, בעל צורה עגולה) הוא הסחוס המקיף את קנה הנשימה, והוא המעניק לו את צורתו העגולה.
מבנה
הסחוס הטבעתי נמצא מתחת לסחוס התריס (Thyroid cartilage) בגרון, והוא מחובר לרצועת הסחוס הטבעתי וסחוס התריס (Ligamentum cricothyroideum) על ידי מפרקי הסחוס הטבעתי וסחוס התריס (Articulatio cricothyroidea). מתחת לסחוס הטבעתי נמצאים סחוסי הקנה (Tracheal cartilage), שלהם צורת פרסה (צורה של האות C) על מנת לאפשר לוושט להתרחב על חשבון הקנה בזמן אכילה. אל סחוסי הקנה, מחובר הסחוס הטבעתי באמצעות רצועה הנקראת cricotracheal ligament. הסחוס הטבעתי מקושר לבלוטת התריס. למרות מיצר התריס המפריד ביניהם, שתי אונות של בלוטת התריס מתארכות לשני צדדיו של הסחוס הטבעתי. חלקו האחורי של הסחוס רחב יותר מחלקו הקדמי ונקרא לוחית (Lamina) חלקו הקדמי של הסחוס נקרא קשת (Arch). על גבי הסחוסי הטבעתי יושבים סחוס התריס ושני הסחוסים הקיתוניים (Arytenoid cartilage). הסחוס הטבעתי הוא הסחוס המקובע מבין הסחוסים האלו. בזמן בליעה הוא זז מעט, ובזמן דיבור אינו זז.
ההסכמה המשולשת
[[קובץ:Map Europe alliances 1914-he.svg|שמאל|ממוזער|250px|מערכת הבריתות באירופה בשנת 1914:
בצבע זית הברית המשולשת, בירוק ההסכמה המשולשת ובלבן מדינות נייטרליות]] ההסכמה המשולשת (בצרפתית: Triple Entente, ברוסית: Анта́нта), היא הברית בין בריטניה, צרפת ורוסיה, שהתגבשה בשנת 1907.
ההסכמה הגיעה למעשה לאחר תהליך של מספר שנים, שכלל בריתות והסכמים שונים בין הארצות החברות בה.
ב-1893 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, שחיזקה את הקשרים בין המדינות וערערה את מקומה של גרמניה. ב-1904 נוצרה הסכמה מדינית בין בריטניה לצרפת, בעקבות חשש של בריטניה מהתעצמות הכוח הצבאי הגרמני, ובמיוחד מהתחזקות הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני, ושתי המדינות חתמו על ההסכמה הלבבית.
הברית הצרפתית-רוסית, לצד ההסכמה הלבבית, יצרו בעקיפין את הקשר בין בריטניה לרוסיה. בשנת 1907 חתמו בריטניה, צרפת ורוסיה על ברית "ההסכמה המשולשת". ההסכמה המשולשת הביאה לקיצה את "הבדידות המזהירה", מדיניות ההתבדלות של בריטניה עד אז. במסגרת הברית הוסכם על שיתוף פעולה ואיחוד הגנתי בין שלוש המדינות, אשר עמד מול הברית המשולשת שבמרכז אירופה בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה.
ההסכמה המשולשת זכתה לתמיכה וחיזוק מצד מדינות נוספות בעולם, ובהן ארצות הברית, יפן, ספרד ופורטוגל.
יחסי מרוקו–סין
יחסי מרוקו–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין למרוקו. סין ומרוקו כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1958.
מימון פיתוח סיני למרוקו
משנת 2000 עד 2012, זוהו כ-36 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח סיני במרוקו באמצעות דיווחים שונים בתקשורת. פרויקטים אלה נעים בין סכום כולל של 248 מיליון דולר עם בנק ייבוא הייצוא של סין להקמת כביש ברכיד-בני מלל בשנת 2011, ועד הסכם הלוואות מועדף בסך 150 מיליון CNY ברבאט כדי לבנות ולהצטייד בשמונה בתי חולים פרטיים כלליים באזורים שונים במרוקו.
בנובמבר 2016 הודיעה מרוקו כי היא מתכננת לפתח מרכז כלכלי חדש בצפון המדינה, בסיוע ארגוני פיתוח וחברות רב-לאומיות סיניות, כולל חברת התעופה האווירית הבינלאומית Haite Group, מרוקו-סין הבינלאומי ובנק BMCE של אפריקה. עלות הפרויקט צפויה לעלות 11 מיליארד דולר.
זכויות אדם
ביוני 2020 הייתה מרוקו אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
חינוך
שלושה סניפים של מכון קונפוציוס הוקמו במרוקו, הראשון במרץ 2008 באוניברסיטת מוחמד החמישי, השני במאי 2012 באוניברסיטת חסן השני בקזבלנקה, והשלישי באוניברסיטת עבד אלמלך אסאדי בספטמבר 2016.
כאן על פני אדמה
כָּאן עַל פְּנֵי אֲדָמָה הוא שירה של רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנת תרפ"ז 1927.
השיר הולחן על ידי יהודה שרת, ובלחן נוסף שמחבריו אינם ידועים.
משמעות השיר
"כאן על פני אדמה" הוא שיר הלל המשבח את החלוציות. נושאי השיר הם מאמצי האיתנים הנדרשים מהחלוצים, שליחי האומה, כדי להקים את ההתיישבות החקלאית והעירונית, ולמעשה את החברה היישובית המאורגנת, בארץ ישראל. המאמץ הכביר, מדומה לגלילת "אֶבֶן מִפִּי הַבְּאֵר", כלומר הסרת מחסום ממשאב הקיום החיוני: מים. המשוררת סבורה, ובדומה להגות בני דורה, כי ביצועו של המאמץ החלוצי מחייב אחדות, עקשנות וערנות של רבים - המדומים במילים: "אלף זרועות" - בבת אחת. כמו בשיריה האחרים, ובספרות העברית בכללה, מדמה המשוררת את ארץ ישראל לאישה, על שלל ההתייחסויות המקובלות בתרבות האנושית: אם, או חברה ומאהבת. היא מבקשת ואף מייעצת לקוראיה, שיקנו לעצמם הקשבה אל האדמה, שבה היא רואה בשיר זה "אֵם", המעניקה חיים ומזינה את בניה ובנותיה, בני האדם, ומייצגת ממשות, חמימות ואיתנות; וזאת תחת הסתכלות בשמים, המייצגים כביכול ערכים מופשטים, אולם שלא תמיד בהשגה.
שיחור הוצאה לאור
שיחור הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית, העוסקת בעיקר בהוצאה לאור של מדריכי טיולים.
מיכאל שיחור יסד את ההוצאה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. במהלך שנות פעילותה הפיקה החברה למעלה מ-45 מדריכי טיולים לערים ולארצות בעולם. המדריכים תורגמו ל-11 שפות והופצו במיליוני עותקים בישראל ומחוצה לה.
ביולי 2010 השיקה ההוצאה את סדרת המדריכים החדשה הכוללת:
בשנת 2009 החלה ההוצאה לפתח תכנים דיגיטליים שכללו, בין היתר, אפליקציית תיירות לטלפונים חכמים ולמכשירי אייפד.
פליטי דרום סודאן
רקע
מאז קבלת עצמאותה בשנת 1955, סובלת סודאן ממלחמות אזרחים על רקע השליטה של הממשלה המרכזית הערבית מוסלמית בדרום סודאן, שאוכלוסייתה היא לא ערבית ונוצרית בעיקרה. מלחמת אזרחים ראשונה התנהלה בשנים 1955–1972 והסתיימה בהסכמי אדיס אבבה אשר העניק לדרום סודאן אוטונומיה אזורית. המלחמה פרצה מחדש ב-1983 ונמשכה עד השגת הסכם נוסף בסוף שנת 2004.
בתחילת 2003 החל מרד נוסף במחוז דארפור שבמערב סודאן. ממשלת סודאן הופתעה, וכדי לסיים את המרד חימשה מיליציות ערביות, מיליציות הג'נג'אוויד (שפירוש שמן הוא "אדם חמוש רכוב על סוס"), ואלו החלו להיאבק במורדים. אלא שהמיליציות לא נאבקו רק בארגוני המורדים במחוז, אלא הפכו את הסכסוך ליותר ויותר אתני. שמן נקשר באונס, טבח ושרפת כפרים של שחורים אנימיסטים במחוז. בפברואר 2004 הכריזה הממשלה כי היא גברה על המורדים במערב, אולם דיווחים אחרים העידו כי הלחימה עודה נמשכת. לפי הערכות שונות, כ־400 אלף מתושבי חבל דארפור נהרגו במהלך הסכסוך, וכשני מיליון וחצי נוספים איבדו את בתיהם, חלקם עקרו לצ'אד הסמוכה.
היווצרות בעיית הפליטים
מעבר לצרות הרגילות של אזורי לחימה, ממשלת סודאן הפעילה כלפי דרום סודאן מדיניות של אדמה חרוכה ולא סיפקה לאזורים אלו באופן שיטתי משאבים כגון מקורות חינוך, תשתיות בריאות ורווחה, מים וחשמל, כך שהאזרחים נותרו ללא אפשרות לגדל את גידוליהם. על כל אלו נוספה בצורת קשה אשר פקדה את האזור בשנים 1984–1985 ובשנת 2001. כמו כן, כחלק מהמאבק של הממשלה במורדים הדרום סודאניים בזמן מלחמת האזרחים ואחריה, הופצצו מן האוויר אזורים רבים בדרום המדינה, בעיקר באזורי הסכסוך על השליטה על מקורות הנפט.
ההשערה היא כי כ-200,000 נשים וילדים מהדרום נלקחו לעבדות במהלך פשיטות על הכפרים. פשיטות אלו נעשו הן על ידי קבוצות מוסלמיות שנתמכו על ידי הממשל המרכזי הסודני והן על ידי 'הצבא לשחרור העם הסודאני'. הקבוצות המוסלמיות פשטו על הכפרים בדרום סודאן ובהרי נובה בתואנה כי הם נלחמים במורדים הסודנים בדרום (SPLA), אך במקביל להריסת הכפרים הם שיעבדו מאות אלפי דרום סודאנים. מצידם, גם המורדים הדרום סודאנים פשטו על הכפרים במטרה לחטוף ולאמן ילדים ונערים לצבאם. כמו כן, התרחש שיעבוד שבטי. מעבר למתיחות הגאוגרפית והדתית בין הצפון לדרום התקיימו יריבויות בין שבטיות אשר לקחו באופן מסורתי 'שבויי מלחמה' שהפכו לעבדיהם.
ריכוזי הפליטים והעקורים
מספר הפליטים והעקורים במלחמת האזרחים השנייה בסודאן הוא הגדול בעולם. הפליטים והעקורים ברחו אל מחנות פליטים במדינות השכנות ובצפון המדינה. נכון ל-2002 רק 11% מהם עזבו את סודאן. הערכות מספרי הפליטים במדינות אחרות הם. :
מתוך 4 מיליון העקורים, כחצי מיליון עקורים עקרו להרי נובה, וכשני מיליון עקורים חיו במחנות פליטים בבירה ח'רטום, במחנות ממשלתיים בהם התקיים תהליך אינדוקטרינציה איסלאמית. אלה אשר נשארו בדרום שרדו תודות לסיוע של ארגונים הומניטאריים שהבריחו לאזור מזון וציוד רפואי ללא אישורה של הממשלה המרכזית הסודאנית.
בשנת 2000 נרשמו כ-500,000 סודנים החיים מחוץ לגבולות המדינה. בשנת 2005 נרשמו 693,632 פליטים סודנים מחוץ למדינה.
הפליטים והעקורים סבלו במשך שנות המלחמה מתת תזונה חמורה, היות שלא הייתה להם דרך לגדל את יבולם עקב האילוץ לעקור מבתיהם. האזרחים אשר נשארו בדרום סבלו אף הם מתת תזונה עקב התקפי בצורת חמורים, אך, בעיקר, בעקבות מדיניותה של ממשלת חרטום המוסלמית שפעלה לייבוש שטחי מרעה ושטחים חקלאיים במטרה לחפש נפט.
הנערים האבודים
הנערים האבודים (The Lost Boys) הם כ-27,000 פליטים יתומים, רובם זכרים בגילאי 7–17 משבט הדינקה והנואר בדרום סודאן, אשר הופרדו ממשפחתם וברחו מבתיהם בתקופת מלחמת האזרחים השנייה. הבנים האבודים עשו מסע ארוך אשר במהלכו רבים נהרגו ומצאו עצמם במחנות פליטים מחוץ למדינה, בעיקר בקניה, אתיופיה, צפון סודאן ואוגנדה. מדובר בדור של ילדים אשר זכו לכינוי עקב יתמותם בגיל צעיר וחוסר החינוך וההשכלה מינימליים להם לא זכו. במסגרת הסיוע ההומניטארי שהעניקו מדינות העולם לאזור, מספר מדינות, ביניהן ארצות הברית ואוסטרליה, אימצו ילדים אלו כאזרחים. את סיפורם ניתן לראות בסרט התעודה "נערי סודאן האבודים" בבימויה של מייגן מיילן ("Lost boys of Sudan" by Megan Mylan), בסרט "השקר הטוב" שיצא בשנת 2014, ובספרו של דייב אגרס "מהו המה" אשר מגולל את מסעו האוטוביוגרפי של הפליט הסודאני ולנטינו אצ'אק דנג מכפרו בדרום סודאן למחנה פליטים באתיופיה ומשם לארצות הברית.
חזרת הפליטים לדרום סודאן
במהלך משאל העם שהתקיים בינואר 2011 בחבל הארץ, אשר קבע כי דרום סודאן תהפוך למדינה עצמאית, התחוללה חזרה מסיבית של עשרות אלפי עקורים אשר ברחו במהלך המלחמה אל אזורים שונים בסודאן ואל מחנות הפליטים במדינות השכנות, וששבו על מנת להצביע. הממשלה הזמנית בדרום וארגוני סיוע בינלאומיים מעניקים תמיכה לאזרחים השבים על ידי אספקה של לינה במחנות ארעיים, חלוקת חלקות אדמה לעיבוד, הכללת הילדים בבתי הספר ועוד.
פליטי דרום סודאן בישראל
ישראל חתומה על אמנת ז'נבה משנת 1951 ועל פרוטוקול האו"ם משנת 1967. שני המסמכים מגדירים את חובותיהן של המדינות החתומות כלפי פליטים ומבקשי מקלט. בין החובות ניתן למנות את האיסור לגרש את מבקש המקלט חזרה לארצו במצב שעלול להשקף סכנה לחייו. עד לשנת 2002 בקשות לקבלת מעמד פליט במדינת ישראל נבדקו על ידי האו"ם. בשנה זו הועברה סמכות זו מידי האו"ם לגוף בודק מטעם ממשלת ישראל - "היחידה למיון וזיהוי מסתננים". עם זאת, בקשותיהם של מסתננים שמוצאם בסודאן אינן נדונות כלל בישראל. זאת משום שעל פי הנחיות אמנת הפליטים משנת 1951, אין המדינה רשאית לגרש את אלו מהם שיימצא שאינם פליטים - בעקבות המלצת נציבות האו"ם לפליטים שלא להחזיר מסתננים מסודאן למדינותיהם.
על פי דוחות רשמיים של מחלקת המחקר של הכנסת, אחת הבעיות של פליטים בישראל היא העסקה פוגענית ממנה הם סובלים. אישורי השהייה אותם מקבלים הפליטים אומנם אינם מהווים אשרת עבודה אך לא נאסר עליהם לעבוד ואין איסור על העסקתם. אי-הסדרת מעמדם של הפליטים כעובדים חוקיים מביא למקרי ניצול של המעסיקים: "לדברי חנה זוהר, מנכ"לית עמותת "קו לעובד", אף-על-פי שיש מעסיקים שמקפידים על תנאי העסקתם של מסתננים ומבקשי מקלט, יש תופעות של העסקה שלא כדין, במיוחד בהעסקה באמצעות קבלני משנה." דו"ח זה של הכנסת מוסיף כי מניתוח נתוני המשטרה עולה כי להאשמות הנשמעות בדיון הציבורי שמתקיים בנושא בדבר הפשיעה הגוברת בעקבות הגידול באוכלוסיית המסתננים ומבקשי המקלט בישראל אין בסיס עובדתי.
ב-14 בדצמבר 2010 הוטסו בהסכמה כ- 150 דרום סודאנים מישראל לדרום סודאן דרך מדינה שלישית. המבצע היה משותף לממשלת ישראל ולארגון נוצרי לסיוע לפליטים והוא נעשה בתיאום עם סוכנויות האו"ם. על אף מוצאם של הדרום סודאנים הם לא הוכרו בישראל כמבקשי מקלט אלא הוגדרו כמהגרי עבודה. הגדרה זו איפשרה לממשלת ישראל לפעול בניגוד לעקרון האי-החזרה המחייב אותה, ולהחזירם למדינת מוצאם.
ניקולאה צ'יופרקה
ניקולאה צ'יופרקה (ברומנית: Nicolae Ciupercă; 20 באפריל 1882 – 25 במאי 1950) היה גנרל בצבא רומניה, שהשתתף במלחמת העולם השנייה והוצא לגמלאות באמצע מלחמה. לאחר המלחמה נעצר על השתתף בהתארגנות מחתרתית נגד השלטון ונגד השלטון ברומניה הקומוניסטית ונגד ברית המועצות - הוא מת בבית הסוהר.
צ'יופרקה נולד ברמניקו סראט, שם למד בבית הספר היסודי וכיתות ראשונות של בית ספר תיכון. המשך לימודיו היה בבית הספר הצבאי לבני קציני צבא, ביאשי. הוא המשיך בבית הספר לקציני חיל רגלים בבוקרשט וסיים במקום הראשון ב-1902 וקיבל דרגת סגן משנה. ב-1913 למד בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז. במלחמת העולם הראשונה היה מאיור ועמד בראש לשכת המבצעים של הארמייה השנייה.
ב-1 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-1 במרץ 1920 הועלה לדרגת קולונל. ב-1 באוקטובר 1930 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. ב-16 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת לאיור גנרל. ב-6 ביוני 1940 הועלה לדרגת לוטננט גנרל. צ'יופרקה מילא תפקידים מכבדים גם מחוץ לצבא, מ-13 באוגוסט 1938 ועד 1 בפברואר 1939 היה שר להגנה לאומית.
צ'יופרקה הגיע בצבא לתפקיד של מפקד גיס. הוא התפטר ממשרת השר, כי לא הסכים עם שימושים מסוימים בתקציב הצבא. במלחמת העולם השנייה היה מפקד הארמייה הרביעית והתפטר מתפקידו לאחר שהצבא הרומני קיבל הוראת להמשיך להתקדם בברית המועצות, מעבר לגבול הדניסטר.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועה האנטי קומוניסטית המחתרתית גראיול סנג'לוי (Graiul Sângelui) ועל כן נעצר ונכלא. הוא היה חולה בשלל מחלות ומת בכלאו.
Circle 7 Animation
Circle 7 Animation (שם שני: Disney Circle 7 Animation, באנגלית: מעגל 7 אנימציה) הייתה חברה לטווח-קצר של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שהתמחה באנימציה ממוחשבת ונועדה במקור כדי ליצור סרטי המשך של נכסי פיקסאר בבעלות דיסני, אשר מובילה יריבים אנימטורים לכנות בלעג את החטיבה "לא פיקסאר". האולפן לא הוציא סרטים כלשהם במהלך קיומו, ואף אחד מהתסריטים שלו לא שימש את פיקסאר.
רקע כללי
לפיקסאר ודיסני היה במקור הסכם הפצה של שבעה סרטים שהעניק לדיסני בעלות מלאה על הסרטים העלילתיים והדמויות של פיקסאר, כמו גם זכויות המשך. עם הצלחתו של צעצוע של סיפור 2 בסוף 1999, מנכ"ל דיסני מייקל אייזנר והבעלים של פיקסאר, סטיב ג'ובס, החלו לחלוק על האופן שבו יש לנהל את פיקסאר ולתנאים של המשך מערכת היחסים.
אייזנר טען שצעצוע של סיפור 2, מכיוון שהיה סרט המשך, לא נחשב לספירת הסרטים ה"מקוריים" של ההסכם, אף על פי שג'ובס לא הסכים.
אייזנר מצא כי תנאים אלה אינם מקובלים. המפיק הבכיר של פיקסאר, ג'ון לאסיטר, שביים באופן אישי את צעצוע של סיפור (1995), באג לייף (1998) וצעצוע של סיפור 2 (1999), התעצבן על התמוטטות מערכת היחסים של דיסני:פיקסאר, מכיוון שהוא היה מודאג ממה דיסני עשוי לעשות עם הדמויות שיצרה פיקסאר.
כאשר נאלץ להודיע על מה שקרה בפגישה של 800 עובדי פיקסאר, לפי הדיווחים, לאסטר אמר, מבעד לדמעות, "זה כאילו יש לך את הילדים היקרים האלה ואתה צריך לוותר עליהם כדי שיאומץ על ידי מורשעים בטרפת ילדים"."
היסטוריה
במרץ 2005, Disney Circle 7 Animation הוקם כאולפן אנימציה CGI כדי ליצור סרטי המשך לנכסי פיקסאר בבעלות דיסני, והאולפן החל לגייס צוות זמן קצר לאחר מכן. זה נתפס כקלף מיקוח על ידי אנשים בתוך פיקסאר ודיסני, אבל גם כתוכנית גיבוי של אייזנר למקרה שהמשא ומתן ייפול.
הפרויקטים הראשונים (והיחידים) עליהם עבד האולפן היו טיוטות מוקדמות של צעצוע של סיפור 3, מפלצות בע"מ 2: אבודים בעולם האנוש ומוצאים את נמו 2.
בוב אייגר ירש את אייזנר כמנכ"ל החדש של דיסני ב-2005. בזמן שצפה במצעד בדיסנילנד הונג קונג בסתיו, אייגר הבין עד כמה דיסני זקוקה לפיקסאר מכיוון שכל הדמויות שהיו פחות מעשר שנים במצעד היו מסרטי פיקסאר. בסוף ינואר 2006, אייגר וג'ובס הסכימו לעסקה לפיה דיסני תרכוש את פיקסאר תמורת 7.4 מיליארד דולר, כשההנהגה של פיקסאר (אדווין קאטמול ולאסיטר) תשתלט על קבוצת האנימציה של דיסני. במסגרת ההסכם החדש הזה, פיקסאר תיצור את צעצוע של סיפור 3 עם תסריט חדש לגמרי; הבמאי אנדרו סטנטון הצהיר שפיקסאר נמנעה בכוונה מלהסתכל בתסריט של Circle Seven.
ב-26 במאי 2006, דיסני סגרה רשמית את Circle Seven Animation, והעבירה כ-136 מתוך 168 עובדי האולפן ל- Walt Disney Feature Animation, ששמו שונה עד מהרה לאולפני ההנפשה של וולט דיסני. מאוחר יותר חשף קאטמול בספרו מ-2014 Creativity, Inc. שאף על פי שפיקסאר הייתה מתוסכלת מההחלטה של דיסני ליצור את Circle 7 Animation כדי ליצור סרטי המשך לסרטים של פיקסאר עצמה, הם לא החזיקו זאת נגד עובדיו של Circle 7, שלא היה להם חלק בהחלטה ההיא. זו הייתה הסיבה לכך שקטמול ולאסטר היו מוכנים לקלוט את רוב כוח העבודה של Circle 7 ישירות באולפני האנימציה של וולט דיסני. ואכן, בסופו של דבר הם מינו את אנדרו מילשטיין, לשעבר ראש Circle 7, כמנהל הכללי של אולפני האנימציה של וולט דיסני לטפל בענייני העסקים היומיומיים בשמם.
טוד וולטרס
טוד דניאל וולטרס (באנגלית: Tod Daniel Wolters) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית והמפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה. לפני כן שירת כמפקד כוחות חיל האוויר האמריקאי באירופה ובאפריקה, וכן פיקד על כוחות האוויר של נאט"ו.
ביוגרפיה
וולטרס סיים ב-1982 את לימודיו באקדמיית חיל האוויר. שירת כמדריך טיסה וכטייס מטוסי OV-10 ברונקו ו-F-15 איגל.
בינואר 1999 מונה למפקד טייסת קרב 19 (טייסת F-15), בשנים 2002–2004 פיקד על להק המבצעים של כנף 1, ב-2003 עמד בראש כוח המשלוח האווירי 482 שהוצב במזרח התיכון. בשנים 2004–2006 פיקד על כנף האימונים 47 בבסיס לפלין שבטקסס. ביוני 2006 מונה למפקד כנף הקרב 325, המפעילה מטוסי F-22 ראפטור. במרץ 2008 מונה לתפקיד מטה במפקדת בעלות הברית בקאבול שבאפגניסטן. באפריל 2009 לקצין המבצעים של פיקוד החלל של חיל האוויר. במאי 2011 מונה למפקד כוח המשימה של חיל האוויר באפגניסטן וסגן מפקד פיקוד הכוחות האמריקאים באפגניסטן. ביוני 2012 מונה לראש הלשכה המשפטית במשרד מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
בספטמבר 2013 מונה למפקד חיל האוויר ה-12 ומפקד כוחות האוויר של פיקוד דרום של ארצות הברית. בדצמבר 2014 מונה לסגן לענייני מבצעים של ראש מטה חיל האוויר, ביולי 2015 מונה לראש אגף מבצעים במפקדת המטות המשולבים.
באוגוסט 2016 קודם לדרגת גנרל מונה למפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה, המפקד גם על כוחות האוויר של נאט"ו. במאי 2019 החלף על ידי ג'פרי הריגיאן ומונה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית ולמפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה. הוא שירת בתפקיד עד יולי 2022.
במהלך שירותו צבר מעל 5,000 שעות טיסה, על מטוסי T-38 טאלון, F-15C איגל, F-22 ראפטור, A-10 ת'נדרבולט II ו-OV-10 ברונקו.
לוולטרס תואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצבא, תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל, ותואר ראשון בלימודי תעופה מאקדמיית חיל האוויר.
שפות דרום-ערב העתיקות
שפות דרום-ערב העתיקות (נקראות גם דרום-ערבית עתיקה, צַײְהַדית ותימנית) הן קבוצה של ארבע שפות שמיות, שדוּבּרו בעיקר בקצה הדרומי של חצי האי ערב בין המאה ה-12 לפני הספירה למאה ה-6 לספירה, ונכחדו כולן. הן נכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק (מֻסְנַד), וממצאים רבים ומקוטעים בכתב זה התגלו ברחבי חצי האי, אך רק חלקם פורסמו. השפה הידועה ביותר והנחקרת ביותר בקבוצה היא שבאית, והשלוש האחרות הן מעינית, קתבאנית וחצרמוותית.
כינוי נוסף של קבוצת השפות הוא "חִמיירית", על שם שבט חִמְיָר שחי בחצי האי ערב מהמאה ה-5 לפנה"ס. במאות הראשונות לספירה (עד המאה ה-4) שפות דרום-ערב העתיקות היו בשימוש מוגבל גם בקרן אפריקה, מערבה מאזור מוצאן, וההנחה היא שהן הובאו לשם על ידי שבטים נודדים.
צמד להגים חיים אשר מיעוט במחקר סבור שמשתייכים לקבוצה זו הם ראזִחית וח'ולאנית (פַײְפאית), שעדיין מדוברים בקצה הצפון-מערבי של תימן. עם זאת, שני להגים אלה קשים למיון: יש להם מאפיינים רבים של ערבית ומעט של דרום-ערבית עתיקה, וכן מאפיינים רבים שאינם נראים משויכים לאף אחת מקבוצות השפות. קשה להכריע אם הם ניבים של ערבית בעלי תשתית דרום-ערבית שנשתמרה בתוכם, או שמא שפות דרום-ערביות עתיקות שעברו שינויים משמעותיים בהשפעת הערבית, השלטת באזור.
מיקום הקבוצה בעץ השמי
עד אמצע המאה ה-20 סברו שכל ארבע השפות בקבוצה זו הן ניבים של שפה "דרום-ערבית עתיקה" אחת, אך הבלשן אפ"ל ביסטון לבסוף הראה שהן אכן שפות עצמאיות. על פי המיון המקובל בעבר, שבין היתר, נעשה על בסיס גאוגרפי, שפות דרום-ערב העתיקות השתייכו לענף השפות השמיות דרומיות, יחד עם ערבית, שפות דרום-ערב החדשות ואתיו-שמיות:
אולם, עם התקדמות המחקר בתחום, הוכנס לשימוש מיון חדש, הממקם את שפות דרום-ערב העתיקות בענף השמיות המרכזיות, יחד עם ערבית, אוגריתית, ארמית וכנענית/עברית, ומותיר את שפות דרום-ערב החדשות ואת האתיו-שמיות בענף הדרומי:
מיון חדש זה מבוסס על כך שערבית, שפות דרום-ערב העתיקות והשמיות הצפון-מערביות (אוגריתית, ארמית וכנענית/עברית) חולקות חידוש במערכת הפועל: נטיית האימפרפקט (אספקט בלתי מושלם) משתמשת בנטיית התחיליות yVqtVl-u* (ובקבוצות האחרות יש *yVqattVl); נֵבֵּס (Nebes) הראה כי לפחות לבני ממלכת סבא הייתה הצורה yVqtVl* באימפרפקט.
שפות דרום-ערב העתיקות מול שפות דרום-ערב החדשות
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי הקשר בין שפות דרום-ערב העתיקות ושפות דרום-ערב החדשות. בעבר היו סבורים כי השפות העתיקות והשפות החדשות משתייכות לאותה קבוצה, כאשר חלקן נכחדו מזמן וחלקן עדיין שרדו. הבלשן ג'ון היונרגארד עדיין סבור כי שפות דרום-ערב החדשות מראות מאפיינים הדומים לשפות העתיקות מהאזור, במיוחד חצ'רמותית. עם זאת, הדעה המקובלת בבלשנות השמית כיום היא, שמדובר בשתי קבוצות נפרדות בתוך הענף השמי הדרומי. דעה נוספת של חוקרים אחרים היא, כמו שנראה בעץ השני לעיל, כי השפות החדשות צמחו מענף השפות השמיות המרכזיות וקרובות יותר לערבית, אך לא ברור לאיזה תת-ענף לשייכן.
השפות בקבוצה
קבוצת דרום-ערב העתיקות כללה מספר שפות; להלן אלה שהשתמרו בכתב (התאריכים על פי "הכרונולוגיה הארוכה"). מלבד אלה, ראזִחית, לכל הפחות, עשויה להיות שפת דרום-ערב עתיקה ששרדה.
מיון פנימי בקבוצה
על אף שכיום מקובל כי ארבע שפות דרום-ערב העתיקות נחשבות עצמאיות, ברור שהן קרובות מאוד זו לזו מבחינה בלשנית ונובעות מאב קדמון משותף, כיוון שהן חולקות חידושים מורפולוגיים מסוימים. אחד המאפיינים המבחינים (איזוגלוסות) החשובים ביותר, שנשמר בכל ארבע השפות הללו ולכן משמש להבחנתן כקבוצה קוהרנטית, הוא תווית היידוע בצורת הסופית -(h)n, כלומר סיומת "-ן" או "-הן" לשמות עצם מיודעים. באותו זמן, ההבדלים המשמעותיים בין הארבע מבחינים ביניהן מספיק בכדי שייחשבו שפות נפרדות.
אחת הדעות היא שיש לחלק קבוצה זו לשתי תת-קבוצות: שבאית, ושלוש האחרות. היסוד המבחין (איזוגלוסה) בחלוקה זו הוא העיצור המשמש לציון הבניין הגורם (המקביל לבניין הפעיל בעברית) וכן בכינויי הגוף השלישי "הוא" ו"היא": בשבאית העיצור הוא [h] (המשוחזר מהאות המקבילה ל-ה'), כברוב הלשונות השמיות, ואילו ביתר שפות הקבוצה עיצור זה הוא העיצור הצדי-חוכך-מכתשי אטום [ɬ] (שנכתב באות המקבילה ל־ש|שׂ שמאלית), כבאכדית ובאוגריתית.
תיעוד כתוב
מערכת הכתב
שפות דרום-ערב העתיקות נכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק, אבג'ד (כתב עיצורי) שהשתלשל מהאלפבית הפיניקי. כתב זה קרוי במחקר האפיגרפי גם "הכתב המונומנטלי" (שמופיע על מונומנטים) ובדרום-ערבית הוא נקרא Ms3nd "מֻסְנַד" (מוסנד). כיוון הכתיבה בממצאים הכתובים היה בוסטרופידון, כלומר השורות נכתבות לסירוגין מימין לשמאל ואז משמאל לימין, לסירוגין, ואחר כך התקבעה כתיבה מימין לשמאל. הכתב כלל 29 גרפמות, כמו בפרוטו-שמית. הוא שימש במקביל גם את פרוטו-געז האתיו-שמית בממלכת דעמת שבקרן אפריקה, והשתלשל ממוצא משותף לאלפביתים השמִיִים, הכתב הפרוטו-סינאי. כמו כן התגלו כתובות בכתב זה עם אותיות קטנות ומחוברות שנכתבו על מקלות עץ.
כתובות בשפות הקבוצה
הכתובת האחרונה שנמצאה בשפות אלה מתוארכת לשנת 554 לספירה, כ-60 שנה לפני עליית האסלאם. בהשוואה לחלקים אחרים של העולם העתיק, למשל ארץ ישראל, מספר הכתובות ששרדו גבוה מאוד: סביב 10,000 כתובות. אוצר המילים השבאי מכיל כ-2,500 מילים.
קטגוריות של כתובות:
כתובות האבן מציגות ניסוחים ודרכי התבטאות רשמיים ומדויקים מאוד, ואילו הסגנון של כתובות העץ, הכתובות בכתב יד מעוגל, הרבה יותר בלתי פורמלי.
פונולוגיה
העיצורים המשוחזרים לשפות דרום-ערב העתיקות מובאים בטבלה להלן, באלפבית הפונטי הבינלאומי, ובסוגריים מובא התעתיק השמי המקובל, כאשר הוא שונה ממנו.
היסטוריה של המחקר וההוראה
אף על פי שהכתובות מאזור דרום-ערב העתיק היו ידועות כבר במאה ה-18, אלה היו וילהלם גזניוס (1786-1842) ותלמידו אמיל רודיגר שהתחילו לבסוף לפענח את הכתב, למעשה בנפרד ובמקביל, בשנים 1841–1842. אחר כך, במחצית השנייה של המאה ה-19 יוסף הלוי ואדוארד גלזר לקחו איתם לאירופה מאות כתובות והעתקים בשפות דרום-ערב הערביות העתיקות. על בסיס חומר רב זה, פריץ הומל הכין מבחר טקסטים בשנת 1893 יחד עם ניסיון לדקדוק. מאוחר יותר, עשה המומחה לשבאית ניקולאוס רודוקנאקיס צעדים חשובים במיוחד לקראת הבנת שפות דרום-ערב העתיקות.
מאז שנות ה-70, לאחר שהתגלו גלילי עץ ועליהם כתובה שבאית בדְיוֹ, נפתח תחום חדש לגמרי של כתב וטקסטים דרום-ערביים עתיקים. הכתב הלא-מוכר והמילים הלא-מובנות הרבות הציבו אתגרים חדשים בפני החוקרים, ומאז עדיין לא פוענחו לחלוטין.
בעולם דובר-הגרמנית, דרום-ערבית עתיקה נלמדת במסגרת תחום הלימודים השמיים, ואף משרה אוניברסיטאית לא הוקדשה במיוחד לתחום של השפות והכתב העתיקים של דרום-ערב.
מעבר להבנת וקידום הנושא הספציפי, יתרון גדול נוסף של לימוד דרום-ערבית עתיקה הוא קידום הידע של הלומד/ת על מאפייני השפות השמיות בכללן; זאת משום ששפות עתיקות אלה מספקות דוגמאות פחות-שמורות ופחות-מוקפדות של המשפחה.
ביבליוגרפיה
מבואות קצרים וסקירות כלליות
תיאורים דקדוקיים
מילונים
אוספי טקסטים
תא הדלי
תא הדלי (באנגלית: Hadley cell, על שם ג'ורג' הדלי ) הוא מערכת זרימה גלובלית באטמוספירה. מקורה באזור קו המשווה משם היא זורמת לכיוון הקטבים בגובה 10–15 ק"מ, יורדת באזורים הסובטרופיים וחוזרת לאזור הטרופי בגובה נמוך. זרימה זו יוצרת את רוחות הסחר, את חגורות הגשם הטרופיות והוריקנים, מדבריות סובטרופיים וזרמי סילון. בתאי הדלי נוצרים שקעים ברומטריים בערך בקווי רוחב 0–30.
השפעות עיקריות על משקעים לפי קווי רוחב
האזור שבו מתכנסות הרוחות מקו המשווה נקרא אזור ההתכנסות האינטרטרופי. באזור זה מתחוללות סופות רעמים היוצרות משקעים רבים.
בחלק העולה של תא הדלי מתעבים רוב אדי המים ויוצרים משקעים, ובחלק היורד האוויר יבש. כשהאוויר יורד, הלחות היחסית יורדת, מכיוון שבעלייה האוויר התחמם כתוצאה מדחיסתו על ידי לחץ האוויר שמעליו. נוצר אזור של לחץ גבוה.
באזורים הסובטרופיים יש פחות הולכה או סערות מאשר בחגורת קו המשווה, ושם נמצאים רבים ממדבריות העולם. עם זאת, המדבריות אינם מתפשטים לצדן המזרחי של היבשות השונות, כתוצאה מזרמי אוקיינוס שנוצרים על ידי רוחות הסחר.
התפשטות תאי הדלי
רוב האזורים השחונים על כדור הארץ נמצאים באזורים שמתחת לחלק היורד של זרמי הדלי, בערך בקו רוחב 30. יש הוכחות מסוימות שהתפשטותם של תאי הדלי קשורה לשינוי האקלים. מודלים חוזים שתהיה התפשטות נוספת עם עליית הטמפרטורה הגלובלית הממוצעת, אולי ב-2 קווי רוחב במשך המאה ה-21. זה יוכל להוביל לשינויים משמעותיים בכמות המשקעים באזור קווי הרוחב שבשולי התאים. מדענים חוששים שההתחממות הגלובלית תביא לשינויים באקוסיסטם באזורים הטרופיים ושהאזוריים המדבריים יהפכו יבשים עוד יותר ויתרחבו. באזור קו רוחב 30 יירד פחות גשם וייפגעו קשה החקלאות ואספקת המזון.
קיימות הוכחות חותכות לשינוי אקלים בעוצמה המוכרת מההיסטוריה של כדור הארץ שאירע ביערות הגשם במרכז אפריקה בסביבות 850 לפנה"ס. על פי עדויות ממאובנים של אבקת צמחים, התחולל שם שינוי קיצוני בצמחייה שהפכה לכזו של סוונה. זה מיוחס להתייבשות בקנה מידה גדול שייתכן שהייתה קשורה להתחממות הדרגתית ולאו דווקא לבצורות תקופתיות.
ההשערה לפיה הפחתה בפעילות השמש מצמצמת את טווח קווי הרוחב של תאי הדלי ומפחיתה את עוצמת המונסונים, נתמכת על ידי נתונים המצביעים על עליה ביובש במרכז מערב אפריקה ועליה במשקעים באוזרים ממוזגים צפוניים. בינתיים הסערות באזורים הממוזגים התגברו ונעו לכיוון קו המשווה.
נטו מ.ע. אחזקות
'''נטו מ.ע. אחזקות בע"מ המוכרת בשם המקוצר נטו''' היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ועוסקת בתחום הייצור, ייבוא, שיווק ומסחר במזון.
היסטוריה
יסודות קבוצת נטו נעוצים בעסק למכירת בשר שהוקם על ידי מאיר עזרא ב-1940. בתקופת הצנע קיבל עזרא זיכיון מהמדינה לייבא בשר קפוא מיוגוסלביה וצרפת.
כניסתו של הבן דודי עזרא לפעילות בחברה לאחר שחרורו מצה"ל ב-1972, הביאה להתרחבות משמעותית, עיקר הפעילות עברה ממכירת בשר קפוא למסחר בחלקי פנים שהיו ללא פיקוח, ב-1980 התאגדה הפעילות במסגרת חברה פרטית בשם מאיר עזרא ובנו בע"מ, ובאותה שנה החלה לחדור לשוק המסחר בדגי מאכל. ב-1983 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. במקביל הוקמה חברת בת בשם דגפרוסט שקיבלה רישיון מהמדינה לדיג-מרחקים, והחל מסע רכישות של חברות בתחום המזון כמו חברת החלבה "אביב" מפעל השימורים "אלאור", ויליגר, טיבון-ויל ומשביר מזון, שהפכה ל"נטו מלינדה" והונפקה ב-2007. ב-2002 נכנסה הקבוצה לפעילות בתחום התוצרת החקלאית הטרייה, עם הקמת חברת ביכורי השדה שיווק הדרום, שאף היא הונפקה ב-2007.
ב-2002 כונסו כלל מותגי החברה תחת מותג העל Neto, ופלחי הפעילות השונים מותגו כל אחד תחת מותגי משנה: מוצרי הבשר אוחדו תחת המותג "טיבון ויל", דגים ומוצרי דגים תחת המותג "דלידג", מוצרי המאפה תחת המותג "שלושת האופים", מוצרי מכולת ושימורים תחת המותג "ויליגר" וארוחות מוכנות תחת המותג "מג'יק".
באפריל 2018 נטען שהחברה פעלה למנוע את התאגדות עובדיה בהסתדרות.
במאי 2019 דווח שקבוצת נטו נכנסת לראשונה לתחום תחליפי הבשר. זאת נוכח שינוי העדפות הצרכנים וצמיחה מתמשכת בשוק תחליפי הבשר.
ב־2023 דווח כי במסגרת חקירה שערכה הממונה על רשות התחרות אצל ספקיות בחשד לעברות על חוק המזון, נשלחו מספר דרישות למסירת נתונים אל "נטו", אך לאחר בדיקה התברר כי החברה לא העבירה לידיה מסמכים והתכתבויות. הקנס יוטל בכפוף לשימוע.
מבחן נהיגה מעשי
בישראל, מבחן נהיגה מעשי (או טֶסט מעשי) הוא מבחן המסכם את לימודי הנהיגה של התלמיד ובוחן את יכולתו לנהוג. תלמיד שעובר אותו בהצלחה זכאי לקבל רישיון נהיגה.
בישראל
מבחן נהיגה מעשי, המסכם את לימוד הנהיגה של התלמיד ובוחן את יכולתו לנהוג, נערך על ידי בוחן רשמי מטעם משרד התחבורה. ניתן לגשת למבחן החל מגיל 16 ו-9 חודשים. בעברית ישראלית מכונה המבחן טסט, מילה שמקורה באנגלית (test) ופירושה מבחן.
קודם למבחן על התלמיד להיבחן במבחן נהיגה עיוני ובמבחן מעשי אצל מנהל מקצועי בבית הספר לנהיגה ("טסט פנימי"). בעבר היה על התלמיד להגיש טופס בקשה (המכונה "טופס ירוק") בו ממולא שאלון רפואי, בצירוף חתימת מבקש הרישיון, המאשר שהנבחן קיים את חובת הלימוד המזערית (28 שיעורים שאורך כל אחד מהם 40 דקות), ותרגל את כל הנושאים הנדרשים. כיום יש למלא טופס זה באתר משרד התחבורה. על הנבחן לשלם אגרה (144 ש"ח לרכב רגיל נכון ל2023) ולאחר מכן יקבל מסרון לנייד על התאריך והמקום בו עליו להיבחן. על הנבחן להביא עמו תעודת זהות למבחן. משרד התחבורה מגדיר את המחיר המקסימלי שאותו רשאים מורי הנהיגה לגבות על השימוש ברכבם לצורך קיום המבחן המעשי (229 ש"ח לרכב רגיל נכון ל2023).
מבחן שליטה
עולה חדש, תיירים, תושבים ארעיים ותושבים חוזרים מורשים לנהוג בישראל עם רישיון נהיגה זר בתוקף (בדרגת הרישיון שבידיהם ובתנאי שהגיעו לגיל המינימלי), במשך שנה מיום כניסתם לארץ. בתום תקופה זו עליהם להמיר את הרישיון הזר לרישיון ישראלי. לשם כך עליהם לעבור מבחן שליטה, שהוא מבחן נהיגה מעשי קצר, בן כרבע שעה. המבחן מחמיר פחות מטסט רגיל, בה בודק הבוחן שליטה ברכב והתנהגות נכונה בכביש.
ניתן לחזור על המבחן לא יותר מפעמיים. לאחר שני כישלונות על המבקש לעמוד מחדש במבחן עיוני ובמבחן מעשי רגיל (למעט חובת שיעורי מינימום).
מבחן נהיגה לרכב דו-גלגלי
בשונה מרכבים אחרים, המבחן המעשי עבור רכב דו-גלגלי מתחלק לשני חלקים: מבחן שליטה ומבחן דרך.
מבחן נהיגה לרכב רב-גלגלי
המבחן נמשך כ-20 דקות למכונית פרטית וכ-60 לרכב משא כבד או לאוטובוס. המבחן מתבצע ברכב של המורה לנהיגה בו למד התלמיד. המבחן יוצא ממקום קבוע, בדרך כלל ממשרדיה של זכיינית תפעול מערך הבחינה. בעת המבחן מוחלפת האות "ל" שעל גג המכונית בשלט "במבחן רשמי". התלמיד רשאי לבקש שהמורה יהיה נוכח במהלך המבחן. בזמן המבחן התלמיד נבחן לגבי כישורי הנהיגה שלו בארבעה היבטים:
עד יוני 2018 האסטרטגיה התנהלה באופן הבא: הבוחן קיבל טופס ובו טבלה הכוללת מאפיינים עליהם נבחנים, כאשר הבוחן סימן לידם סימונים של וי, איקס ואיקס בתוך עיגול שפרושם: "בלתי סביר", "רע" ו"הפקעת שליטה" (כלומר התערבות מצד הבוחן) בהתאמה. אם לא היה סימון המשמעות הייתה שהבוחן לא מצא דופי בהתנהלות הנבחן בנושא זה.המבחן היה מתקיים בשעות הבוקר או הצהריים. אחר הצהריים הייתה נמסרת התוצאה לבית הספר. התלמיד יכל לברר את תוצאת המבחן אצל המורה שלו, וכן בטלפון או באתר האינטרנט של משרד הרישוי. תלמיד שהיה נכשל במבחן מעשי, לא היה רשאי לגשת למבחן מעשי נוסף במשך שלושה שבועות לפחות.
ביולי 2018 נכנסה לתוקף רפורמת מבחני נהיגה חדשה בה מבחני הנהיגה מופעלים על ידי זכייניות (כיום, החברות המפעילות הן "פמי פרימיום" במרכז-דרום הארץ ו"טלדור" במרכז-צפון הארץ). הזכייניות התחייבו לאפשר טסט ראשון לכל תלמיד בתוך שלושה ימים מרגע שיוגש למבחן על ידי מורה הנהיגה, כאשר במידה והתלמיד נכשל המבחן החוזר ייערך בתוך 7–14 יום. זאת, לעומת המתנה של מספר חודשים לפני הרפורמה החדשה. בנוסף, הזכייניות התחייבו להפעלת 41 אתרים מהם יצאו מבחני הנהיגה. כמו כן, חויבו מורי הנהיגה להתקין מצלמות מיוחדות ברכבם לתיעוד הטסטים בהם יוכלו התלמידים שנכשלו במבחן הנהיגה לצפות על מנת להחליט אם להגיש ערעור.
מטרתה העיקרית של הרפורמה הייתה להפחית את זמן ההמתנה לטסטים ולשפר את רמת הבחינה תוך מתן הזדמנות נאותה לכל התלמידים ליהנות משקיפות מלאה, ממאזן ראוי של בין בוחן לנבחן ומקיומה של אפשרות להפוך את התוצאה של הבחינה במידה והתלמיד הניח את דעת רשות הרישוי.