cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויניפרד קרני
מריה ויניפרד "ויני" קרני  (באנגלית: Winifred Carney; 4 בדצמבר 1887 – 21 בנובמבר 1943) הייתה סופרג'יסטית, פעילת איגודי עובדים, ומהפכנית לאומנית אירית אשר נטלה חלק במרידת הפסחא.
תחילת דרכה
קרני נולדה למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני-נמוך בבנגור, שבמחוז דאון. היא עברה עם אמה וששת אחיה ואחיותיה לבלפסט בתור ילדה. האב, שהיה פרוטסטנטי, נטש את המשפחה, והאם נאלצה לפרנס את ילדיה לבד. בבלפסט היא ניהלה חנות ממתקים. קרני למדה בבית ספר של האחים הנוצרים, ומאוחר יותר גם לימדה שם. היא נרשמה ללימודי מזכירות וקצרנות באקדמיה המקצועית יוז בסביבות 1910, והייתה אחת הנשים הראשונות בבלפסט לסיים תעודה זו. היא התחילה לעבוד כמזכירה במשרד עורכי דין. עם זאת, מההתחלה היא רצתה לעשות יותר מאשר עבודת מזכירות.
קריירה מוקדמת
בתחילת שנות העשרים לחייה, החלה קרני להיות מעורבת בליגה הגאלית, ארגון ששם למטרה את שימור השפה והתרבות האירית, אל מול ניסיונות מכוונים מצד השליטים הבריטים להכחידה. היא פעלה גם בארגונים למען זכות בחירה לנשים, וכן בפעילות סוציאליסטית יחד עם חברתה מארי ג'ונסון. ב-1912, ג'ונסון חלתה, וביקשה מקרני ליטול את תחומי אחריותה באיגוד עובדי הטקסטיל האירי (ITWU). יחד עם דיליה לרקין, היא הקימה את ארגון הנשים של ITWU ב-1912. ג'ונסון הכירה לקרני את ג'יימס קונולי, שהיה אז מזכ"ל האיגוד, והיא הייתה למזכירתו האישית. קרני הייתה לחברתו ואשת סודו של קונולי בעת פעילותם המשותפת לשיפור תנאי העבודה של הפועלות בבלפסט, וכן לקידום הסופרג'יזם. במהלך "הנעילה", שביתת העובדים הגדולה בדבלין בשנת 1913, היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי, מיליציה שקמה להגן על העובדים מפני אלימות של בעלי המפעלים והשלטון, אשר מאוחר יותר הייתה לחלק מההתקוממות של 1916. ועם קום הארגון, קרני הצטרפה לקומן נה מאן, זרוע הנשים הפארה-צבאית של המתנדבים האירים, והשתתפה בישיבת קומן הראשונה ב-1914.
מרידת חג הפסחא
קרני הייתה תמימת דעים עם קונולי מבחינה פוליטית, ובתור חברתו ומזכירתו, הייתה בסוד דברי התארגנות ההתקוממות. כשהחלו ההכנות למרידה ב-1916, היא פעלה כשלישתו האישית. ב-14 באפריל, קרני קיבלה מברק מקונולי המזעיק אותה לדבלין, והיא התמקמה בליברטי הול, משם ארגנה שליחויות ותקשורת לכוחות שבשטח. ביום שני של חג הפסחא, היום בו נפתחה המרידה, היא צעדה עם קונולי וצבא האזרחים האירי מליברטי הול לבית הדואר המרכזי, והייתה חלק מן ההשתלטות עליו. המתנדבים פינו את עובדי הדואר, ורק שני קצינים בריטים נותרו כשבויי מלחמה. קרני הייתה מוצבת בבית הדואר, שהיה למטה המרידה, למשך כולה. היא הייתה האישה היחידה שהייתה מעורבת בהשתלטות הראשונית על הבניין, אליו היא נכנסה כשהיא חמושה במכונת כתיבה ואקדח. היא הייתה נוכחת בהקראת הכרזת העצמאות שגם הצהירה על פתיחת המרידה. על אף שלא השתתפה במרידה כלוחמת, היא קיבלה דרגת שלישה. במהלך ההתקוממות, היא הקלידה את הוראותיו של קונולי, וגם תיעדה את אירועי ימים אלו. היא סיפרה כיצד קונולי עודד את המתנדבים לשיר כדי לשמור על מורל, וכן על תגובתו המרירה, לטעמה, של מייקל קולינס לשירתם. כשקונולי נפצע, היא סירבה למוש מצדו. זאת, למרות פקודה ישירה של המפקד העליון פטריק פירס ושל קונולי עצמו. היא התעקשה לרשום את פקודותיו האחרונות של קונולי. לקראת סיום המרידה, כשפינו את הנשים האחרות מקומן וצבא האזרחים, קרני, לצד אליזבת אופרל וג'וליה גרנן התעקשו להישאר עד הסוף ולעזוב את בית הדואר יחד עם שאר המורדים לאחר כניעתם. קרני נלקחה בשבי יחד עם מורדים אחרים. כשהם הועברו למחנה הצבאי ריצ'מונד, הם ספגו עלבונות מצד עוברי אורח. משם, היא הועברה לכלא קילמיינהאם, בו בוצעו רוב ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה. קרני דיווחה מאוחר יותר כיצד האסירות היו שומעות את חבריהן נורים למוות כל בוקר במשך שהייתה שם. אחר כך הועברה קרני לכלא מאונטג'וי, יחד עם הלנה מולוני, מארי פרולז, בריג'יד פולי, אלן אוריין ואחרות. 69 נשים (מתוך כ-77 שנלקחו בשבי) שוחררו מהכלא שבוע לאחר הוצאתם להורג של המנהיגים. אך עד אוגוסט 1916, קרני הועברה לבית הכלא איילסברי שבאנגליה, שם נכלאה לצד נל ריאן והלנה מולוני. בכלא ישבה גם קונסטנס מרקייביץ', אשר נידונה למוות בשל תפקידה במרידה, עונש שמוגר למאסר עולם בעבודה קשה. היא ישבה בעיקר בבידוד, בכלא שבו התנאים היו מלכתחילה קשים מאוד, שם האסירות קיבלו אך מעט מזון, והתגוררו במצב של טינופת וכינים. עם זאת, שלוש הנשים, שהסטטוס שלהן היה בכל זאת היה טוב יותר מזה של מרקייביץ', דרשו שיתרונם יבוטל, וביקשו לקבל את אותה ההתייחסות של חברתן. הבקשה שלהן נדחתה, ובכל מקרה קרני ומולוני שוחררו כעבור זמן קצר לאחר שהוצהרה חנינה כללית, יומיים לפני חג המולד 1916. לאחר עריכת האמנה האנגלו-אירית והקמת מדינת אירלנד החופשית, קרני צדדה בצד שנגד ההסכם ונעצרה מספר פעמים בשל קשריה לארגונים כמו הקרן למען משפחות אסירים רפובליקנים אירים (IRPDF) והצבא האירי הרפובליקני.
לאחר המרידה
קרני שמשה כצירה בכנס הארצי של קומן נה מאן שנערך בבלפסט בשנת 1917.
בבחירות הכלליות של 1918, היא התמודדה לפרלמנט כמועמדת שין פיין למחוז בלפסט ויקטוריה. היא הפסידה בבחירות. לאחר הפסד זה, היא החליטה להתמקד בעבודת ארגון עובדים, והצטרפה לאיגוד עובדי התחבורה והתעשייה הכללית, שם נשארה עד 1928. בינתיים, בשנת 1920, היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית האירית, ב-1924 למפלגת הלייבור של צפון אירלנד, ובשנות ה-30 היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית של בלפסט.
המשך חייה ומותה
מספר בעיות בריאות רציניות הגבילו את פעילותה הפוליטית בשנות ה-1930. קרני נפטרה בבלפסט, צפון אירלנד, ב-21 בנובמבר 1943, כשהיא בת 55. היא נקברה בבית הקברות מילטאון בקבר לא מסומן, על ידי אחיה, שלא ראה בעין יפה את נישואיה למקברייד. שנים מאוחר יותר, ב-1985, אגודת הקברים הלאומית, סניף בלפסט, בשיתוף עם מקברייד ואחיינית של קרני, מצאו את הקבר, והקימו לקרני מצבה. נערך טקס בו נאם הרפובליקני ליאם רייס. שמו של מקברייד לא נרשם על מצבתה, בהיותו פרוטסטנטי ואיש אלסטר. הם היו נשואים 15 שנה, והוא מעולם לא נישא שוב לאחר מותה.
ב-2013, ביום השנה ה-70 למותה של קרני, המפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית ערכה לה אזכרה, ויותר ממאה נוכחים ערכו צעדה להנצחת העבודה שעשתה למען המטרה הרפובליקנית. היא נחשבה כדמות מופת בקרב מאות נשים רדיקליות במהלך השנים.
ערוץ SHE
ערוץ SHE היה ערוץ הטלוויזיה הראשון בישראל המכוון עצמו לנשים.
ערוץ SHE היה בבעלותה של חברת טלעד ושודר מ-24 בנובמבר 2008 ב-yes הטלוויזיה בלוויין, 18 שעות ביממה. רוב תוכני הערוץ היו תוכניות רכש ומיעוטם תוכניות מקור בעברית.
מסע הפרסום לערוץ התמקד בסלוגן "SHE. בשבילך".
באוקטובר 2009, לאחר שנת שידור אחת בלבד, ירד הערוץ משידור.
לוח משדרים
לוח השידורים כלל סרטי תעודה על חייהן של נשים, סדרות בריאות, סיפורי הצלחה נשיים, אימון אישי, אופנה, סדרות קריירה העוסקות בשילוב בין העבודה לחיים האישיים, תוכניות מגזין וריאליטי הבוחנות את סגנון החיים הנשי ברחבי העולם. זאת לצד הפקות מקור ישראליות, שהגישו תוכניות מגזין וריאליטי בנושאים מגוונים: היכרויות, יחסים אישיים, משפחה ועבודה.
"השאלון" היא הפקת מקור של ערוץ SHE שהתבססה על ארבע חברות פאנל: השדרנית איריס קול, עו"ד כוכי מרדכי, אשת התקשורת אור ישראלי והעיתונאית שירלי פרקש, החוקרות את הטבע הנשי בעזרת מענה על מבחני אישיות בסגנון "בחן את עצמך". בין הנושאים בתוכנית: דימוי גוף של נשים, זוגיות, מיניות ופמיניזם.
טלו
טלו (Telo) היה האל של אזור טולון (בדורדונים, בצרפת) על פי המיתולוגיה הקלטית.
על פי האמונה הקלטית המקומית, טלו היה אל המעיין שסביבו צמח היישוב בטולון. בטולון התגלו מספר כתובות המוקדשות לו, ובפריגור הסמוכה התגלו שלוש כתובות המוקדשות לטלו, יחד עם האלה סטאנה.
בעוד שבכתבים רבים בני ימינו מתייחסים כיום לטלו כאל אלה, מהכתובות שהתגלו מפריגור, בה הוא נקרא "deo Teloni" ("האל טלוני") ברור כיום שמדובר באל.
אפטלינג
הפארק נפתח ב-31 במאי 1952 וכיום הוא מונה 37 מתקנים (בהם 6 רכבות הרים ו-2 מתקני מים). הפארק הציג סיפורי אגדות כמו שלגיה ושבעת הגמדים, היפהפייה הנרדמת ועוד. בשנת 1992 זכה הפארק בתואר הפארק הטוב ביותר בעולם.
הפארק נמצא 105 ק"מ מאמסטרדם ו-85 ק"מ מאנטוורפן.
בעונת הסתיו נסגרים מספר מתקנים ומתווספים קישוטי חורף, הצגות ופעילות בידור רבות ורחבת החלקה על קרח.
רכבות הרים
בפארק 6 רכבות הרים:
מתקנים שונים
זוהי רשימה חלקית של המתקנים בפארק.
גבריאל בונו דה מבלי
דה מבלי דגל בביטול הרכוש הפרטי, שבו ראה גורם אנטי חברתי ואגואיסטי, ומתח ביקורת על ירושת העושר וירושת המעמד. הרשויות ניסו להחרים עותקים רבים של חלק מכתביו שבהם הזהיר מפני תהליכים עממיים שהתפתחו מאוחר יותר כחלק מהמהפכה הצרפתית.
בשנים 1794–1795 פורסמו 15 כרכים של כל כתבי דה מבלי.
סירקיוז
סירקיוז (באנגלית: Syracuse) היא עיר הבירה של מחוז אונונדגה במדינת ניו יורק שבארצות הברית. בארצות הברית יש מספר ערים בעלות שם זה, וזוהי הגדולה בהן. העיר היא החמישית בגודלה במדינת ניו יורק מבחינת אוכלוסייה. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2019, אוכלוסיית סירקיוז מנתה 142,327 תושבים ו-662,577 באזור המטרופולין. שם העיר נובע מהעיר סירקוזה בדרום-מזרח סיציליה שבאיטליה.
עיר זו הייתה צומת דרכים גדול בשתי המאות האחרונות, לראשונה בין תעלת אירי והתעלות האחרות שלה, ולאחר מכן בתחבורה המסילתית. סירקיוז נמצאת בהצטלבות הכבישים הבין-מדינתיים 81 ו-90, שדה התעופה של סירקיוז הוא הגדול ביותר באזור. בסירקיוז נמצאת אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת מחקר גדולה. בשנת 2010 מגזין פורבס דירג את סירקיוז במקום הרביעי ברשימת "עשרת המקומות הטובים ביותר לגדל משפחה".
גאוגרפיה ואוכלוסין
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הכולל הוא 66 קמ"ר אשר מתוכם 65 קמ"ר הם אדמה ו-1.6 קמ"ר (2.15%) מים.
שמואל ילוב היה רב העיר מעל ל-50 שנים.
איזדור יכמן
איזדור יכמן (באנגלית: Isadore Seigfreid Jachman, נולד כאיזדור זיגפריד יכמן; 14 בדצמבר 1922 - 4 בינואר 1945) היה סמל יהודי בצבא ארצות הברית, שנהרג במלחמת העולם השנייה לאחר שהגן על העיר הבלגית פלמייר מתקיפה נאצית. לאחר מותו הוענק לו עיטור צלב השירות המצוין בעבור "גילויי אומץ הלב והאבירות הבולטים שלו, מעל ומעבר לדרישות התפקיד". בחינה מחודשת של גבורתו הביאה לשדרוג העיטור למדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית, ב-1950.
נעוריו
מספר קרובי משפחה של יכמן נספו בשואה, בהם שישה דודים ודודות.
הקרב בפלמייר
מספר שנים לאחר מכן הקימו תושבי הכפר פלמייר פסל לזכר חייל אלמוני שנלחם כדי להציל את הכפר. זמן מה לאחר הקמת הפסל העלה חיפוש ברישומי הצבא שהחייל האלמוני הוא אכן סמל יכמן, ושמו צורף לפסל.
משה פרוסטיג
משה פרוסטיג (בכתיב יידי: פֿראָסטיג; 1885, ז'ולקייב – 1928, סן רימו (איטליה)) היה עיתונאי ופובליציסט, מאמריו וחיבוריו השפיעו על הכיוון הרעיוני והמדיני של התנועה הציונית בגליציה. מראשי ופעילי התנועה הציונית בגליציה, ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון", ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה" (1907–1909). ערך את העיתון היידי של ההסתדרות הציונית "טאָגעבלאַט" (1909–1928) ולאחר מכן את היומון "דער מאָרגען" בלמברג. כיהן כחבר הסיים הפולני בין השנים 1928–1922. היה חבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה.
תולדות חייו
משה פרוסטיג נולד בשנת 1885 בז'ולקייב שבגליציה (אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). בהיותו תלמיד הגימנסיה הצטרף לתנועה הציונית, והיה ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון". ארגן קורסים להשתלמות התלמידים בתולדות ישראל, בשפה העברית ובתולדות ארץ ישראל והציונות, היה ממניחי היסוד לארגון הארצי של "צעירי ציון" ולוועידות הארציות שהתכנסו מדי שנה. ניסח את תקנון הארגון שהיה בתוקף עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1905 ארגן את ועידת האקדמאים הציוניים ונבחר לחבר הוועד המרכזי.
בין השנים 1907–1909 ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה", שבו פרסם מחקרים לביסוס הציונות מבחינה כלכלית, אשר הרשימו את האינטליגנציה היהודית. מחקרים אלו יצאו לאור בחוברת מיוחדת, הראשונה בספרות הציונית בשפה העברית (האקונומיה היהודית והציונית).
עם ייסוד תנועת "פועלי ציון" הצטרף אליהם וכתב בפולנית את החוברת הראשונה של התנועה. משנת 1907 היה פעיל בהסתדרות הציונית הארצית. השתתף בכל הוועידות הארציות בהן נשא דברים על בעיות כלכליות. דרש להקדיש תשומת לב לעבודה המעשית בארץ ישראל בדגש על הפיתוח החקלאי. לחם למען הסתדרות ציונית אחידה בגליציה והתנגד להקמת הסתדרות לאומית לניהול "עבודת ההווה". משנת 1909 עד 1928 ערך את הביטאון היידי של ההסתדרות הציונית, טאָגעבלאַט, ולאחר שנפסקה פעילותו ערך את היומון הלמברגי "דער מאָרגען" ("הבוקר").
בשנים 1910–1912 התמסר לארגון הסוחרים היהודים, והקים מוסדות כלכליים. בין היתר ארגן את המבצע המדיני נגד חיסול המוזגים היהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בדרכו לארצות הברית, אולם נעצר בדרכו על ידי הבריטים, ובהיותו נתין אוסטרי נכלא באזרח מדינת אויב. בתקופה זו עבר בין מספר מחנות באנגליה ובאי מאן.
ב-1919 שב לגליציה והתמסר לעבודתו העיתונאית והציבורית. בשנת 1922 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית בפשמישל לסיים הרפובליקה הפולנית השנייה, ושימש בו עד שנת 1928, אז נפטר.
בתו עמליה (מלה) נישאה לעורך הדין יהושע רוטנשטרייך, בנו של ד"ר פישל רוטנשטרייך, אף הוא חבר הסיים הפולני.
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי פעל ביפו בין השנים 1885–1969, כבית חולים כללי. בית החולים מוקם בפינת הרחובות יפת ולואי פסטר. בית החולים הוקם בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ופעל משנת 1918 בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ומשנת 1948 במדינת ישראל. מבנה בית החולים הוסב לבית מלון שהחל לפעול ב-2018.
היסטוריה
בשנת 1875 ביקרה במזרח התיכון קבוצת תיירים צרפתיים מאזור ליון, צרפת. ביניהם היה איש עסקים בשם פרנסיסק גינה (Guinet). בביקורם ביפו חלו בקדחת ונלקחו תחת חסותו של מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות, שבהיעדר בית חולים מתאים טיפלו בהם בבתיהן הפרטיים גינה היה היחיד ששרד את המחלה, וכאות הוקרה הבטיח להקים עבורן בית חולים ואכסניה.
האדריכלים ריבלה (Ribellet) וגרבה (Grebez), גם הם מהעיר ליון שבצרפת, גויסו לתכנון הפרויקט ואת אבן הפינה הניח ב-1879 פטריארך הכנסייה הקתולית בירושלים ובמעמד הקונסול הצרפתי, נציגי השלטונות האזרחיים והצבאיים של יפו ונזירים מקומיים. המבנה, שהיה מהראשונים להיבנות מחוץ לחומות העיר העתיקה, נבנה על חורבות מצודת סידני סמית', שנבנתה בשנת 1800, במימון בריטי, ונקראה ע"ש האדמירל הבריטי שסייע במלחמה נגד פלישת נפוליאון. בית החולים נבנה בצורת ח' בשתי קומות בגובה 6 מטרים כל אחת, עתירות קשתות ועיטורים. חומרי הבנייה כמו גם בעלי המקצוע עצמם הובאו בעיקר מצרפת והם מילאו את המבנה באלמנטים מעוטרים - עמודים רומאיים מעוטרים, פסלוני אבן, ויטראז'ים מרהיבים, פרזולים בצורת פרחים, עלים ומקלעות צמחים ועוד. החצר הפנימית שימשה לגידול ירקות ופירות עבור ארוחות המאושפזים. בחלקו הדרומי של המבנה נבנתה כנסייה קטנה ומרהיבה מעוטרת בקמרונות מצולעים, בוויטראז'ים ובציורי קיר.
בית החולים נקרא ע"ש לואי התשיעי מלך צרפת שהוביל שני מסעי צלב (שביעי ושמיני) למזרח התיכון ואף נפל בשבי המוסלמים במצרים.
בפתיחתו, הכיל בית החולים 40 מיטות אשפוז, ובמשך השנים עם התרחבותו הכיל 120 מיטות אשפוז. בסוף המאה התשע עשרה, נחשב לאחד מבתי החולים המודרניים ביפו.
בשנת 1891, שש שנים לאחר הקמתו של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי, נחנך לא הרחק ממנו בית החולים שער ציון. עם חנוכת המבנה הצהיר גינה שבית החולים יהיה פתוח בפני כולם ללא הבדלי מין, דת ולאום, וכי הטיפול בו יינתן בחינם. המבנה הכיל 40 מיטות, ומלבד בית החולים והכנסייה הכיל גם אכסניה לנזקקים, לאלמנות ויתומים, וכן לצליינים בדרכם לאתרי ארץ הקודש. בית החולים קלט אלפי מטופלים מדי שנה בטיפולן המסור של האחיות הצרפתיות ממסדר סנט ג'וזף. רופא בכיר היה מגיע שלוש פעמים בשבוע. גינה, שנפטר בסוף המאה ה-19, הוריש את הנכס לטובת האחיות, ובניו ויורשיו שהוסיפו לתרום לבית החולים לאחר מותו ויתרו גם הם על יתרת הזכויות שלהם במקום למען המסדר.
במהלך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הורחב בית החולים ובשיאו הכיל 120 מיטות. בשנת 1921 נבנה בצדו הצפוני של המתחם מבנה בצורת ר' ששימש למגורי הנזירות, ובשנת 1935 נבנה בהמשך לזרוע הדרומית של בית החולים בניין נוסף בן שלוש קומות בסגנון הבאוהאוס, בתכנון האדריכל יצחק רפפורט. עם הפעלת הבניין החדש לבית החולים נוספו חדר מיון, מרפאת מומחים, חדר טיפול נמרץ, חדרי ניתוח, וחדרי יולדות.
בין השנים 1921–1933 ניהל את בית החולים הד"ר ג'ורג' ל. קורגו שבמקביל בין השנים 1921–1922 כיהן כקונסול צרפת ביפו
משנת 1935 לאחר שהורחב, הכיל בית החולים חדר מיון, מרפאת מומחים, חדר טיפול נמרץ, חדרי ניתוח וחדרי יולדות.
בשנת 1997 רכשו משקיעים את מבנה בית החולים, במטרה להפוך אותו לבית מלון. בשנת 2006 נמכר פעם נוספת. לאחר עיכובים רבים החלה בשנת 2013 הקמתו של מלון יוקרה על ידי רשת המלונות העולמית 'W'. המלון נחנך בשנת 2018.
מבנה
מתחם בית החולים משתרע על 1,700 מ"ר בפינת הרחובות יפת ולואי פסטר, בקצה הדרומי-מזרחי של יפו העתיקה, למרגלות תל יפו. המתחם כולל ארבעה מרכיבים עיקריים: בניין בית החולים שהוקם בשנת 1879 ומתארו דמוי האות ח', בניין בסגנון הבאוהאוס אשר נבנה בשנת 1935 בהמשך לזרוע הדרומית של בית החולים, בניין בצורת האות ר' שהוקם בשנת 1921 ושימש למגורי הנזירות, וגדר היקפית התוחמת את מכלול המבנים ואת השטחים הפתוחים שמדרום למבנים ומצפון להם, שהוכשרו לשמש גינות נוי וירק.
לבניין בית החולים שלוש קומות – שתי גלריות עליונות וקומת מרתף – הבנויות סביב חצר מרכזית. בעיצוב הבניין שולבו הסגנונות הנאו-רנסאנסי והנאו-גותי. באגף המרכזי של המבנה הוקמה כנסייה מרהיבה מעוטרת בקמרונות מצולעים ובוויטראז'ים, וכן בכיור גבס ובציורי קיר.
בשנים 2007- 2008, לקראת הקמת מלון יוקרתי במתחם, נערכו בו שלוש עונות של חפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות, שחשפו תגליות חשובות. מסדר הנזירות המשיך להחזיק באגף המגורים ובאגפים אחרים של המבנה עד לחודש יולי 2007, כשהחלו החפירות הארכאולוגיות. במהלך השנים נערכו חפירות רבות בסביבתו הקרובה של מתחם בית החולים, אך המתחם עצמו לא נחפר בעבר.
בית המלון
בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת רכשה את שטח בית החולים מהיזמים הקודמים חברת השקעות הנדל"ן האמריקאית "RFR Holdings" במטרה להקים באתר בית מלון. תחילה ליוותה את הפרויקט הרשת העולמית של מלונות W שהוחלפה לקראת פתיחת המלון ברשת מריוט. תכנון הפרויקט נערך על ידי האדריכל רמי גיל בשיתוף האדריכל ג'ון פוסון. עלות הפרויקט הגיעה בסיומו לכ-180 מיליון דולר והוא מכיל 121 חדרים ו-38 דירות יוקרה, לובי, בריכה, ספא ומכון כושר. בתחום ההסעדה כולל המלון שתי מסעדות ובר באולם ששימש בעבר כנסייה ועבר שימור. המלון כולל את הבניין ההיסטורי לו נוספה קומה חדשה וכן קומת מרתף חדשה. לצידו הוקם בניין חדש בן שש קומות.
מלון The Jaffa נפתח להרצה בחודש יולי 2018, ורשמית ב-20 באוגוסט.
אן אנרייט
אן אֶנרייט (באנגלית: Anne Enright; נולדה ב-11 באוקטובר 1962) היא סופרת אירית חברת האגודה המלכותית לספרות.
ביוגרפיה
אנרייט עבדה משך שש שנים כמפיקה ובמאית בתאגיד השידור האירי RTÉ, והחלה לכתוב במשרה מלאה בשנת 1993, לאחר שעזבה את העבודה בטלוויזיה בעקבות התמוטטות עצבים.
ספרה "המפגש" משנת 2007 זיכה אותה בפרס בוקר לאותה שנה ובפרס רומן השנה של אירלנד לשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי נגה אלבלך ומנחם פרי ויצא לאור בשנת 2009 במסגרת סדרת הספריה החדשה של הוצאת הקיבוץ המאוחד. ספריה האחרים זיכו אותה במספר פרסים נוספים, לרבות מדליית קרנגי, וכן במועמדות נוספת ברשימה הקצרה של הבוקר ולפרס בייליז לסיפורת מאת נשים.
Aqua
Aqua הוא לוויין מחקר רב-לאומי המופעל על ידי נאס"א ונע במסלול סביב כדור הארץ.
שמו של הלוויין, הוא המילה הלטינית למים וזאת מאחר שאת רוב המידע הוא אוסף מעל האוקיינוסים.
הלוויין שוגר ב-4 במאי 2002 והמכשירים שעליו נועדו לאסוף מידע אודות התאיידות מים מהאוקיינוסים, אחוז האדים באטמוספירה, תנועות, כמות וסוגי עננים, עוצמת אנרגיית הקרינה, כמויות וסוגי משקעים בפיזור גאוגרפי על פני רצף זמן, מעקב אחר נסיגת הקרחונים בים וביבשה, מידת האובך, אחוזי לחות הקרקע וכמות הכיסוי הצמחי, וכן מדידת הטמפרטורות בים, ביבשה ובאוויר.
Aqua נושא שישה מכשירי מדידה שסופקו ומופעלים על ידי סוכנויות שונות:
קישורים חיצוניים
מעקב אחרי הלווין באתר stuffin space
רענן זילברמן
רענן זילברמן (נולד ב-23 בנובמבר 1960 במושב חרות שבשרון) שימש כנשיא וכמנכ"ל של מספר חברות רב-לאומיות.
בסוף שנת 2016 סיים תקופת כהונה של 12 שנים כמנכ"ל קבוצת "עדן ספרינגס" (Eden Springs) הממוקמת בשווייץ והכוללת שורה של חברות מים וקפה באירופה, ביניהן החברות מי עדן ופאוזה קפה מישראל. תחת ניהולו של זילברמן ביצעה קבוצת עדן ספרינגס שלושה אקזיטים בשנים 2007, 2014 ושנת 2016 מהשותפות: קבוצת דנונה, קרן הגידור אוך זיף וקרן רוהן קפיטל.
בפברואר 2017 מונה לחבר מועצת המנהלים של חברת וישיי אינטרטכנולוג'י (Vishay Intertechnology), חברה לייצור רכיבי אלקטרוניקה הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק והמדורגת כאחת מ-1,000 החברות הגדולות בארצות הברית, על פי המגזין Fortune.
ביוגרפיה
לאחר השירות הצבאי, כמפקד פלוגה בלבנון, ביצע בשירות המילואים תפקידי מפקד גדוד וסגן מפקד חטיבה בעוצבות געש ואתגר והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
פעילות עסקית
ב-1987 החל לעבוד בחברת "אשד מהנדסים" וב-1998 הצטרף לצוות ההקמה של חברת "אביב ניהול והנדסה".
ב-1990 הצטרף לחברת "תדיראן מוצרי צריכה" שעסקה בייצור ושיווק של מזגנים, מקררים ומיניברים. במהלך 9 השנים בהן עבד בחברה ביצע שורה של תפקידי ניהול ובהם מנהל תכנון ופיקוח הייצור, מנהל הייצור ומנהל התפעול. עם רכישת הקבוצה על ידי החברה האמריקאית קארייר (CARRIER) נשלח להשתלמות בחברת האם יונייטד טכנולוג'יס (United Technology) ומונה למנהל תפעול וסנמכ"ל תעשייה של הקבוצה.
בשנת 2000 מונה לנשיא ומנכ"ל של חברת "תדאה הנטלי" (Tedea-Huntleigh) - חברה ציבורית רב-לאומית ואחת ממובילות השוק בתחומה, שעסקה בתחום הייצור והשיווק של מתמרים אלקטרו מכניים.
תדאה, באמצעות קבוצה של חברות בנות, הפעילה מערכי ייצור בסין, אנגליה, צרפת, ארצות הברית וישראל.
בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי "אינטרטכנולוג'י" האמריקאית וזילברמן מונה לנשיא וישיי טרנסדוסר (Vishay Transducer).
בשנת 2005 מונה זילברמן למנכ"ל המיזם המשותף להפצת מים באירופה, "דנונה ספרינגס אוף עדן" (Danone Springs of Eden) - בין חברת "דנונה" הצרפתית (כ-60 אחוזים) לחברת "מי עדן" הישראלית (כ-40 אחוזים). מטה הקבוצה מוקם בין לוזאן לז'נבה שבשווייץ. התקופה אופיינה במיזוגן של עשרות חברות שנרכשו מיזמים ברחבי היבשת לכדי מותג יחיד עם מערכת ניהול מאוחדת.
בשנת 2007 נרכש המיזם על ידי חברת "מי עדן" בישראל בהשתתפות קרן ההשקעות הפרטיות "טי פי ג'י" (TPG) וחברת ההשקעות האמריקאית אוך-זיף (Och-Ziff). זילברמן מונה למנכ"ל של קבוצת "עדן ספרינגס" באירופה ובישראל. תקופה זו התאפיינה בשינויי אסטרטגיית השירותים והמוצרים של החברה ובאמצעות שילוב של צמיחה טבעית וסדרת מיזוגים ורכישות, ביססה החברה את מעמדה בתחום שירותי הקפה והמים למשרדים באירופה. באותה תקופה עמדה עלות השכר השנתית של זילברמן על 15.7 מיליון ש"ח. בתשקיף שהוציאה מי עדן פורסם כי עלות שכרו של זילברמן עמדה בראשית שנת 2010 על כ-82 אלף אירו בחודש.
בשנת 2014 נרכשה הקבוצה על ידי שותפות בין קרן ההשקעות האמריקאית "רוהן גרופ" (Rhône Group) והנהלת החברה, וזילברמן מונה למנכ"ל הקבוצה. לאחר שינויי הבעלות רכשה הקבוצה בהנהלתו את המתחרה העיקרית בתחום פעילותה באירופה "נסטלה ווטרס דירקט" (Nestle Waters Direct).
בשנת 2016 תחת ניהולו של זילברמן נמכרה הקבוצה לחברה האמריקאית קוט (Cott), קונגלומרט רב לאומי לייצור משקאות קלים אשר נסחר בנאסדק ופועל ביותר מ-50 מדינות ובהיקף מכירות של כ 3.5 מיליארדי דולר. חברת Eden springs נמכרה לפי שווי של 2 מיליארד ש"ח, כלומר הכפילה את שוויה בתוך כ-3 שנים.
במהלך שנות ניהולו בקבוצה בוצעו למעלה מ-60 מיזוגים ורכישות של חברות מתחרות. החברה ביססה את פעילותה ב-18 מדינות והפכה להיות ממובילות השוק בשירותי המים והקפה לעסקים ומשרדים ברחבי אירופה ובישראל.
בסוף פברואר 2017 החל לכהן כמנכ"ל חברת אבן קיסר שדות ים, העוסקת בייצור ובשיווק של משטחי קוורץ לשימוש בעיצוב פנים, במטבחים, בחיפוי קירות ובריצוף. במרץ 2018 פרש מתפקידו זה.
חיים אישיים
רענן זילברמן נשוי לסיניה ולהם שני ילדים, ומתגורר כיום בז'נבה שבשווייץ.
אברהם ברויגל
אברהם ברויגל (בהולנדית: Abraham Brueghel; הוטבל ב־28 בנובמבר 1631 – בערך 1690) היה צייר פלמי ממשפחת האמנים המפורסמת של ברויגל. הוא היגר בגיל צעיר לאיטליה, שם מילא תפקיד חשוב בפיתוח סגנון הטבע הדומם של הבארוק הדקורטיבי.
ביוגרפיה
אברהם נולד באנטוורפן, בנו של יאן ברויגל הצעיר, נכדו של יאן ברויגל האב ונינו של פיטר ברויגל הזקן. חלק גדול מההכשרה האמנותית שלו הגיע מאביו יאן ברויגל הצעיר, צייר פורה ומשתף פעולה קבוע עם רובנס. אברהם התגלה מגיל צעיר כהבטחה גדולה כאמן, והחל לעשות לעצמו שם בשנות העשרה שלו. אביו מכר את אחד מציורי הפרחים שלו כשהיה רק בן 15.
המעבר לאיטליה
עשר שנים אחר כך, בשנת 1659, עבר ברויגל לרומא שבאיטליה שם התחתן עם אישה איטלקית. בשנת 1670 הוזמן לאקדמיה די סן לוקה (Accademia di San Luca), אקדמיה רומאית, שמטרתה הייתה העלאת רמת עבודת האמנים. אברהם הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמים שעבדו ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי לאמן. לאברהם ניתן הכינוי ריינגראף, כלומר "דוכס הריין", שהיה תואר אריסטוקרטי ישן בגרמניה. כאשר הצטרף לבנטפוכלס בשנת 1670 חתם אברהם ברויגל בשמו "אברהם ברויגל".
זמן מה בין 1672 ל־1675 עזב אברהם את רומא ועבר לנאפולי, איטליה. הוא מילא תפקיד חשוב בפיתוח ציורי טבע דומם בעיר. לפני הגעתו לנאפולי, האמנים שם התנגדו לסגנון הפלמי-רומי של טבע דומם.
ברויגל נשאר בנאפולי עד מותו, כנראה ב־1690 ובכל מקרה לא יאוחר משנת 1697.
יצירתו
אברהם ברויגל עשה לו מוניטין בשל ציור טבע דומם, ובמיוחד ציורים המכילים פרחים. ידוע על ציור טבע דומם אחד שנחתם ומתוארך על ידיו. בגלל חוסר האבולוציה בתקופת הבגרות של האמן ומיעוט העבודות המתוארכות, קשה לבסס כרונולוגיה של התפתחותו האמנותית של אברהם. משיחות המכחול שלו היו בדרך כלל מעט יותר ציוריות בתקופתו הרומית, בעוד לוח הצבעים שלו נעשה בהיר וחזק יותר בשנותיו המאוחרות.
אברהם ברויגל ידוע במיוחד בזכות ציורי טבע דומם של פירות ופרחים, שהוצבו בדרך כלל מול נוף. הם מתהדרים לעיתים קרובות באמצעות אגרטל יקר, אנדרטה עתיקה או שברי פסל רומי. הזרים שלו כבדים וקישוטיים יותר.
לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם ציירים מומחים אחרים כדי ליצור קומפוזיציות בארוקיות מורכבות. בדרך כלל צייר את הנופים בשיתופי פעולה אלה בזמן שנוצר צוות עם ציירים איטלקיים ידועים, כמו קרלו מראטה, ג'ובאני בטיסטה גאולי, ניקולה ואקארו ואחרים. תועדו כמה שיתופי פעולה בין אברהם ברויגל לגיום קורטויס, צייר צרפתי שהיה פעיל ברומא. דוגמה לכך היא טבע דומם של פירות ופרחים עם דמות. את הטבע הדומם צייר ברויגל וקורטויס צייר את הדמות. הציור הוא גרסה של ה"ענבים ורימון עם אגרטל פרחים ודמות נשית" שתוארך לסוף שנות ה-60 של המאה ה-17.
אברהם שיתף פעולה גם עם ציירי נוף מומחים וציידי ודוטה כדי ליצור עבודות שיתופיות המשלבות ציורי נוף וטבע דומם. דוגמה לכך היא "זר הפרחים והנוף הימי" - שיתוף פעולה עם צייר הנוף ג'נארו גרקו. הציור מראה במרכזו סצנה עם דמויות בקדמת הציור שמוקפת זר פרחים. היצירה אופיינית לציור נפוליטני של סוף המאה ה-17, שייעודו כמעט אך ורק לצורכי נוי וקישוט ולא שם דגש על נטורליזם. סוג זה של ציור שייך לקטגוריה של "ציורי גרלנד", סוג של טבע דומם שהומצא בראשית המאה ה-17 באנטוורפן על ידי סבו של אברהם, יאן ברויגל הזקן.
הסגנון הזה משך ציירים פופולרים מובילים, ובמיוחד דניאל סשררס, שעזר להפצת הז'אנר בארצות אחרות. ציורים בז'אנר זה הציגו בתחילה פרח או זר פירות. בהתפתחות המאוחרת יותר של הז'אנר הוחלפה הסצנה המרכזית על ידי נושאים אחרים כמו דיוקנאות, נושאים מיתולוגיים, סצינות אלגוריות ונופים.
עירוי חליפין
עירוי חליפין (באנגלית: Exchange transfusion ובראשי תיבות: ע"ח) הוא עירוי דם, שבו מחליפים את דם החולה בדם חדש (בניגוד לעירוי רגיל שבו רק מוסיפים דם או מוצריו ללא הסרת דם החולה), במהלך הטיפול מוסר דמו של החולה ומוחלף בדם אחר או ברכיבי דם. עירוי החליפין נעשה לסירוגין, שאיבה והזרקה, עד למצב שבו הוחלף נפח הדם הנדרש בדם חדש, ניתן לבצע עירוי חליפין באופן ידני, או באמצעות מכונה. עירוי החליפין הראשון נעשה בשנות השבעים.
אופן הפעולה
הרופא מחדיר צנתר לכלי דם מרכזי (ביילודים או בעוברים לכלי דם בחבל הטבור) של החולה, שואבים את דם החולה (החל מ-5 מ"ל ועד 20 מ"ל) ומזרימים באיטיות כמות זהה של דם או מוצרי דם, שחוממו מראש לטמפרטורת החדר, חוזרים על הפעולה פעמים נוספות עד לקבלת התוצאה הרצויה.
קישורים חיצוניים
קט:עירוי דם
דיכוי 709
רדיפות סין 709 (במקור: 709 Crackdown) הוא שם שניתן למבצע לדיכוי פעילי זכויות אדם ועורכי דין בכל רחבי סין. המבצע התחיל ב-9 ביולי 2015, ומכאן נגזר כינויו. יוזם המבצע היה מנהיג עליון ומזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הסינית, שי ג'ינפינג.
במהלך המבצע עורכי דין רבים נרדפו על ידי מאסרים, העלמתם, משפטי ראווה, שלילת רישיון עריכת דין ומעקבים. מעל 200 פעילים נעצרו.
וָאנְג יָאצְ'יוֹ, חוקרת סינית בארגון Human Rights Watch, ציינה כי הרדיפות של 709 היו מכה קשה מאוד לתנועת ההגנה על זכויות האדם בסין. בעקבות הרדיפות פעילות התנועה הצטמצמה מאוד.
אפולו 17
אפולו 17 (אנגלית: 17 Apollo) היה השיגור המאויש ה-12 והאחרון בתוכנית אפולו של נאס"א, להנחתת אדם על הירח, והמשימה המאוישת ה-6 לירח בתוכנית. זו הייתה המשימה היחידה שכללה גאולוג מקצועי, האריסון שמיט, ששימש גם כטייס רכב הנחיתה הירחי. היא הייתה השלישית מבין שלוש "משימות J", שנועדו להגדיל את טווח הפעולה של האסטרונאוטים ואת כמות המידע המדעי הנאסף, לעומת משימות G ו-H שקדמו להן. במשימה זו נסעו האסטרונאוטים מרחק גדול יותר מכל משימה קודמת בעזרת רכב הנדידה הירחי, ואספו יותר דגימות קרקע מכל משימה קודמת. משך השהיה על הירח במשימה זו היה 72 שעות, והמשימה כולה ארכה 12.6 יום.
המשימה
המשימה שוגרה על גבי טיל סטורן 5 ב־7 בדצמבר 1972, בשעה 00:33 זמן מזרח ארה״ב. זה היה שיגור הלילה הראשון בתוכנית אפולו. לאחר שתי הקפות של כדור הארץ, נכנסה החללית למסלול אל הירח. כמו במשימות קודמות, לאחר ההיפרדות מן השלב השלישי הוא כוון אל הירח, ופגיעתו נמדדה על ידי סייסמוגרפים שהונחו במשימות אפולו קודמות.
ב־10 בדצמבר נכנסה החללית למסלול סביב הירח, ורכב הנחיתה הירחי "צ'לנג'ר" ביצע נחיתה תקינה יממה מאוחר יותר. אתר הנחיתה היה בקצה הדרום מזרחי של ים סרניטטיס, ליד הרי הטאורוס, באזור הנקרא טאורוס-ליטרו. במהלך הליכת הירח הראשונה הציב סרנן את ערכת הניסויים שכללה ניסוי זרימת חום, גלאי קרניים קוסמיות, מתקן למדידת ההרכב של האטמוספירה הדלילה של הירח ומד כבידה. מד הכבידה היה אמור לגלות גלי כבידה, שנחזו על ידי תורת היחסות הכללית של איינשטיין, אך עקב שגיאה בתכנונו, הוא לא פעל. פעילות זו נמשכה 7 שעות ו־12 דקות.
כעבור כ־16 שעות, החלה הפעילות החוץ רכבית השנייה. בפעילות זו השתמשו סרנן ושמיט ברכב הירח כדי לנסוע אל מספר מכתשים בסביבה, מהם אספו דגימות קרקע. פעילות זו נמשכה 7 שעות ו־37 דקות.
בפעילות השלישית, בוצעו מדידות כבידה במספר מקומות. הונחו מספר מטעני נפץ, כדי לבחון את מבנה הירח על ידי מדידת הד הפיצוץ בסייסמוגרפים. המטענים הופעלו רק לאחר שהצוות עזב את פני הירח. לבסוף, נאסף מד שטף נייטרונים שהוצב מוקדם יותר. בסך הכול נסעו האסטרונאוטים 30.5 ק"מ, ואספו 110.4 ק"ג של אדמת ירח.
נכון ל-2021, אפולו 17 הייתה המשימה המאוישת האחרונה אל הירח. האריסון שמיט הוא האדם ה-12 שצעד על פני הירח. יוג'ין סרנן, שירד אל פני הירח לפניו, היה האדם האחרון שחזר אל רכב הנחיתה הירחי, והאדם האחרון לצעוד על הירח. בעודו מתכונן לטפס על הסולם של מודול הירח, בפעם האחרונה בה נמצא אדם על הירח, אמר:
במהלך הטיסה אל כדור הארץ, ביצע טייס תא הפיקוד אוונס פעילות חוץ רכבית שנמשכה שעה ו-6 דקות, במהלכה אסף ממודול ניסויים סרטי הקלטה שצילמו את פני הירח כאשר היה במסלול סביבו.
תא הפיקוד נחת באוקיינוס השקט ב־19 בדצמבר 1972 וחולץ על ידי צוות מסוק מנושאת המטוסים טיקונדרוגה (USS Ticonderoga).
יוג'ין סרנן
מפקד המשימה. היה בין 15 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר, 1963. היה טייס במשימת ג'מיני 9. במהלך משימה זו שהה שעתיים ועשר דקות בפעילות חוץ רכבית, והיה לאמריקאי השני שהלך בחלל.
לאחר מכן היה טייס הגיבוי של ג'מיני 12, וטייס הגיבוי של מודול הירח של אפולו 7.
בטיסתו השנייה לחלל, היה טייס מודול הירח של אפולו 10. אחריה, היה מפקד גיבוי של אפולו 14.
בטיסתו השלישית לחלל, היה מפקד החללית של אפולו 17, האחרונה במשימות אפולו ששוגרה, ב-6 בדצמבר 1972. הוא האדם האחרון עד כה שהטביע את טביעת רגלו על אדמת הירח.
רונלד "רון" אוונס
טייס תא הפיקוד. (10 בנובמבר 1933 - 6 באפריל 1990) ב־1957 סיים לימודי טייס לאחר שהתקבל לצי. בין ינואר 1961 ליוני 1962 היה מדריך טיסה על מטוסי F-8 קרוסיידר בטייסת .VF-124 בעת שקיבל את ההודעה על כך שהתקבל כאסטרונאוט לנאס"א, באפריל 1966, שירת על נושאת המטוסים USS Ticonderoga, ששנים מאוחר יותר חילצה את אפולו 16 מן המים. באותה עת הספינה השתתפה במלחמת וייטנאם.
האריסון שמיט
טייס רכב הנחיתה הירחי וגאולוג. לפני הצטרפותו לנאס"א, עבד האריסון במרכז לאסטרוגאולוגיה של המכון הגאולוגי של ארצות הברית (U.S. Geological Survey). הוא פיתח מספר שיטות גאולוגיות שמאוחר יותר שימשו את הצוותים בתוכנית אפולו. לאחר בחירתו לנאס"א, הוא אימן את צוותי אפולו לזהות משטחים גאולוגיים בזמן שהותם במסלול סביב הירח ובזמן נחיתתם על פני הירח. לאחר כל משימה שנחתה על הירח הוא השתתף בבחינת הממצאים שצילמו ואספו האסטרונאוטים.
במרץ 1970 נבחר האריסון להצטרף אל ריצ'רד גורדון וונס ברנד לטוס במשימת אפולו 18 ולשמש כצוות גיבוי באפולו 15. לאחר ביטול משימת אפולו 18 בספטמבר 1970, אנשים רבים ציפו שיצורף למשימת אפולו 17, משימה האחרונה לירח. ההחלטה לצרפו לאפולו 17 הוכרזה באוגוסט 1971.
דלילה אמיר
דלילה אמיר (9 במרץ 1930 – 18 באפריל 2021) הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחתה בסוציולוגיה של הגוף ובפמיניזם. ממייסדות תחום לימודי הנשים בישראל.
בגרות וצבא
דלילה אמיר נולדה בירושלים. בת לתיקווה ועזריאל פרברסקי שעלו מפולין (אוקראינה כיום) בשנת 1924. סיימה בית ספר עממי בבית חינוך, שהשתייך לזרם העובדים והדגיש ערכים סוציאליסטיים. אחר כך למדה בעזרת מלגה בתיכון ליד האוניברסיטה. סיימה ללמוד ב-1948 והייתה בגל האחרון שהתגייס לפלמ"ח. בזמן שירותה בפלמ"ח, השתייכה להכשרת עין גב. שירתה כעוזרתו של בני מרשק בגדוד השישי של חטיבת הראל, עסקה בנושאי תרבות וערכה את העיתון היומי ביידיש לעולים חדשים. אחר כך עברה למחנה ישראל ומאוחר יותר למחנה 80. ההכשרה שאליה השתייכה הקימה את קיבוץ צרעה.
אקדמיה
בתחילת שנות החמישים למדה במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים. המורה הבולט שלה שם היה שמואל נח אייזנשטדט. לאחר גל העלייה מצפון אפריקה נשלחו עובדים סוציאליים לעבוד במעברות, והיא עבדה במעברת כורדני שבצפון הקריות במשך שנה. לאחר מכן, נרשמה ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון ושני בסוציולוגיה.
בשנות ה-60 עברה עם בעלה מנחם אמיר (שקיבל מלגה לדוקטורט בסוציולוגיה) לארצות הברית, שם עשתה תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית. לאחר מכן עבדה ארבע שנים במרפאה לבריאות הנפש של ילדים ונוער. עשתה דוקטורט בסוציולוגיה של הרפואה בפיטסבורג שבפנסילבניה, אותו כתבה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתקופת לימודיה נחשפה להשפעות של מרד הסטודנטים ולפעילות של התנועה הפמיניסטית. בברקלי פגשה את אנסלם שטראוס שהיה המנחה הבלתי רשמי שלה. מחקרו היה פורץ דרך במעבר הסוציולוגיה מגישת המאקרו (התמקדות בחברה הכללית הרחבה), לעיסוק בנושאי מיקרו (התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). נושא עבודת הדוקטור שלה היה: "הארגון החברתי של ביקור אצל רופא", והיא סיימה את כתיבתה ב-1970. אז שבה עם בעלה לישראל.
החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי החברה ובבית הספר לעבודה סוציאלית, שם הייתה אחראית על תחום שירותי הבריאות. החל מ-1973 הקימה ביחד עם ברוך עובדיה את השירותים הסוציאליים בקופת חולים. לאחר מכן הקימה גוף דומה באגודה למלחמה בסרטן. בנוסף, הקימה יחידות שירות סוציאלי במחלקות דיאליזה.
ב-1986 עברה ללמד בחוג לסוציולוגיה והקימה את החוג ללימודי נשים. לימדה את הקורס הראשון בישראל בתאוריות פמיניסטיות, וכן לימדה קורס בשם: "רפואה ומגדר". עמדה בראש החוג ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב מ-1988 עד 1995, אז החליפה אותה פרופסור חנה נווה. לימדה באוניברסיטת תל אביב עד שנת 1995. הקימה את פורום יום שישי: פעם בחודש הרצאה או דיון בנושא נשים ומגדר שהיה פתוח לציבור הרחב. כמו כן ייסדה סדרת הרצאות פומביות שעסקו בנשים, למשל נשים בתיאטרון, נשים בפקידות הציבורית ועוד. יזמה את הקמתו של הכנס האקדמי הפמיניסטי הראשון בישראל שנערך בשנת 1990. בעשור האחרון לחייה ארגנה מדי שנתיים כנס באוניברסיטת תל אביב בנושא: "בריאות נשים על סדר היום של מי?". הייתה נשואה לפרופסור מנחם אמיר, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה, עד למותו ב-2015.
מחקריה
דלילה אמיר התמקדה במחקריה בגישת מיקרו (כאמור, התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). זו הייתה גישה מנוגדת לסוציולוגיה מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט, שגישתו המבנית התמקדה בתהליכי מאקרו (תהליכים כלל חברתיים).
לאחר מלחמת יום הכיפורים ערכה מחקר נרחב עבור המשטרה, צה"ל ובתי החולים על הודעות פטירה, ובאופן שבו נוהגים בישראל להודיע על מקרי מוות. פרסמה מחקר על ביקורי ניחומים וביקורים משפחתיים אצל משפחות הנפטרים.
בשנים 1988–1989 הייתה הראשונה שחקרה את נושא ההפלות בישראל, ופרסמה מחקר בשם "הפוליטיקה של ההפלות בישראל".
עם תחילת העלייה הגדולה מברית המועצות ב-1991 ערכה מחקר בשם: "לחנך את לנה" שהתמקד ביחסו של הממסד הנשי והרפואי בישראל לעולות. המחקר בדק כיצד המוסדות השונים בישראל: משרד הבריאות ומוסדות הקליטה התייחסו לכך שהעולות אינן משתמשות באמצעי מניעה ועושות הפלות.
בשנת 2006 הוציאה ביחד עם עמיתה אמריקאית קובץ בשם: "תעשיית המין העולמית" ובו דיווח וניתוח של 18 מדינות שבהן יש סחר בנשים לצורכי זנות או הגירת מין, ובמקביל להן יש מדינות שקולטות נשים נסחרות מין. הן אף ערכו כנס בינלאומי בנושא.
ספרה הבא נקרא: "סוגיית ההפלות כסוגיה מושתקת בישראל. פרספקטיבה פמיניסטית ובינלאומית". בספר היא דנה לא רק במה שמתרחש בישראל, אלא גם בהקשר ההיסטורי והבינלאומי, מה קרה ומה קורה בארצות שונות בתחום ההפלות.
פעילותה החברתית
דלילה אמיר הייתה פעילה בשדולת הנשים, והביאה להקמתה של המועצה לבריאות האישה בתוך משרד הבריאות, שם הייתה פעילה מאוד.
בשנת 1993 הוזמנה להיות אחת מהמייסדות של קבוצת עבודה של נשים שהכינו את האמנה של האו"ם לזכויות בריאות של נשים וזכויות מין של נשים. מפגש ראשון לניסוח האמנה נערך בריו דה ז'ניירו וכנס אישור האמנה נערך ב-1994 בקהיר. אמיר כתבה את הדו"ח הישראלי והייתה הנציגה מהמשלחת הישראלית.
בשנת 1996 הייתה חברה בוועדה במשרד הבריאות שעסקה בחקיקת חוק בנושא טכניקות וטיפולי פוריות ופונדקאות בישראל. החוק התקבל, לאחר שהוכנסו בו שינויים.
נפטרה ב-18 באפריל 2021.
דווייט גריזוולד
דווייט גריזוולד (באנגלית: Dwight Palmer Griswold; ) היה מושל נברסקה וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
בתירת אבי העורקים
בְּתִירַת אֲבִי הָעוֹרְקִים (נקראת גם דיסקציה של האאורטה באנגלית Aortic dissection) היא מצב רפואי מסכן חיים של היווצרות קרע בגלימה הפנימית – השכבה הפנימית בדופן עורק – של אבי העורקים. כתוצאה מקרע זה חודר דם לתוך דופן אבי העורקים ומפריד את הגלימה הפנימית מן השכבות החיצוניות בדופן, תוך שהוא יוצר בה חלל מדומה של זרימת דם. הסכנה במצב זה היא חסימת עורקים המסתעפים מאבי העורקים, וכן התפתחות של אי-ספיקה של מסתם אבי העורקים וטמפונדה לבבית.
דווייט גריזוולד
ביוגרפיה
דווייט גריזוולד נולד בעיירה הריסון שבנברסקה. בשנת 1914 הוא סיים את האוניברסיטה המקומית. הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת קצין תותחנים במלחמת העולם הראשונה.
בתירת אבי העורקים
הביטוי האופייני של בתירה של אבי העורקים הוא הופעה פתאומית של כאב עז וחד בחזה. הבדלי לחץ דם בין הגפיים או היעדר דפקים בגפיים עלולים לרמז על איסכמיה של איברים. אישוש האבחנה של בתירה מבוצע בבדיקות דימות רפואי, שהשכיחות בהן הן טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואקוקרדיוגרפיה. הטיפול בבתירת אבי העורקים תלוי במעורבות של אבי העורקים העולה. בתירה במקטע זה מחייבת טיפול מידי בניתוח להסרת קטע הגלימה הקרוע ובנייה מחדש של אבי העורקים תוך שימוש בשתל סינתטי. בבתירה המוגבלת לאבי העורקים היורד עיקר הטיפול הוא טיפול תרופתי להורדת לחץ הדם, אולם הולך ועולה השימוש בהכנסת תומכן בצנתור. למרות הטיפול, עדיין קיימת תמותה לא מבוטלת כתוצאה מבתירה של אבי העורקים וסיבוכיה.
דווייט גריזוולד
ביוגרפיה
לאחר סיום הקרבות הוא חזר לנברסקה והיה מו"ל ועורך עיתון מקומי בשנים 1922–1940. בשנת 1920 הוא נבחר לקונגרס של נברסקה. בשנים 1932, 1934 ו-1936 דווייט גריזוולד השתתף במערכת הבחירות למושל אך ללא הצלחה. הוא נבחר לתפקיד בשנת 1940 וכיהן שלוש כהונות עד לשנת 1946.
בתירת אבי העורקים
בתירת אבי העורקים תועדה לראשונה ב-1760 בנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. בשנת 1802 טבע ז'אן פייר מוֹנואר (Maunoir) את השם בתירת אבי העורקים, אולם ב-1819 טבע ממציא המסכת, רנה לאנק, את המונח מִפְרֶצֶת בּוֹתֶרֶת, אשר הפך שגור לתיאור המחלה. לימים התברר שזהו שם מטעה, שגם פגע בהבנת מנגנון התפתחות המחלה, מאחר שאין הכרח שמפרצת תהיה בבסיסה של בתירת אבי העורקים.
דווייט גריזוולד
ביוגרפיה
בשנת 1947 הוא הגיע לאירופה כחמשל של משלחת אמריקאית והיה ראש המשלחת ביוון בשנים 1947-1948.
בתירת אבי העורקים
אפידמיולוגיה
המקרה המתועד הראשון של בתירת אבי העורקים מיוחס לנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אשר מת בשנת 1760 כתוצאה מטמפונדה לבבית על רקע בתירת אבי העורקים. במשך קרוב למאה השנים שחלפו מאז, אובחנו המקרים של בתירת אבי העורקים רק בנתיחות שלאחר המוות, אך בשנת 1855 אבחן לראשונה הרופא ויליאם סוויין מיורק בתירה של אבי העורקים באדם חי.
דווייט גריזוולד
ביוגרפיה
בשנת 1952 דווייט גריזוולד נבחר לסנאט של ארצות הברית ושירת עד מותו בשנת 1954.
בתירת אבי העורקים
אפידמיולוגיה
ב-1863 סקר הרופא הבריטי תומאס בוויל פיקוק את 80 המקרים של בתירת אבי העורקים שתועדו עד שלב זה בספרות האירופית והאמריקנית. הייתה זו סקירתו השנייה בנושא, לאחר שב-1843 סקר 19 מקרים. השוואת ממצאי הסקירה של פיקוק למחקרים אפידמיולוגיים מהמאה ה-20 העלתה כי הגיל הממוצע להופעת בתירת אבי העורקים היה נמוך יותר בתקופתו של פיקוק, וכי מיקומן של מרבית הבתירות אז היו באזור מקורב (פרוקסימלי, סמוך) ללב. ההבדל הראשון נעוץ בעלייה בתוחלת החיים מאז תקופתו של פיקוק, בטיפול הניתוחי המוקדם בהצרת אבי העורקים ובמתן טיפול תרופתי ליתר לחץ דם, אשר דחה את התפתחות הבתירה. את ההבדל השני ניתן להסביר בכך שהבתירות המקורבות הן מסוכנות יותר להתפתחות טמפונדה, ולכן הובילו יותר למוות ולנתיחה שלאחר המוות שבה התגלתה הבתירה.
שיעור ההיארעות השנתי המשוער של בתירת אבי העורקים נע סביב 3 מקרים ל-100,000 איש. הגיל הנפוץ להופעה של מצב זה הוא בעשורים ה-7–8 לחיים, כאשר גברים לוקים בבתירה פי שניים מאשר נשים, אך נשים נוטות להתייצג בגילאים מבוגרים יותר. מחקרים הראו כי בתירת אבי העורקים שכיחה יותר בחודשי החורף (אוקטובר–ינואר), וכי לאורך שעות היממה השכיחות של בתירת אבי העורקים גבוהה יותר בשעות הבוקר, ובמיוחד בין השעות 8–9 בבוקר.
אטיולוגיה
מחלות גנטיות ומומים מולדים הם מגורמי הסיכון המולדים ללקות בבתירה של אבי העורקים. בקבוצת מחלות אלו נכללות מחלות רקמת חיבור (מחלות קולגן) כגון תסמונת מרפן ותסמונת אהלרס-דנלוס, וכן מסתם ותיני דו-פסיגי והצרת אבי העורקים, לרבות תסמונת טרנר אשר פעמים רבות הצרת אבי העורקים נלווית אליה. דוגמה לקשר החזק בין תסמונת מרפן לבתירת אבי העורקים באנשים צעירים היא השיעור של החולים בתסמונת מרפן מבין הלוקים הצעירים בבתירה, שיעור אשר עומד על 50%. מחלות אלו משפיעות על מבנה הדופן של העורק, ובמיוחד הגלימה האמצעית. קרובים מדרגה ראשונה של אנשים שלקו בבתירה של אבי העורקים נמצאים בסיכון מוגבר ללקות בכך גם כן.
גורמי סיכון נוספים כוללים מפרצת באבי העורקים ודלקת בעורקים הגדולים. מלבד אלה, בתירה של אבי העורקים עלולה להתרחש כסיבוך של ניתוח מעקפים לעורקים הכליליים, ניתוח להחלפת מסתם או צנתור לב. חבלת חזה יכולה לגרום לבתירה של אבי העורקים, אך נדיר שהיא גורמת לכך. במנגנון משוער של עלייה זמנית בלחץ הדם עלולים אימוני הרמת משקולות והתנגדות הדורשים מאמץ גופני כביר, או לחלופין צריכת סמים מסוג קוקאין, לגרום לבתירה של אבי העורקים.
רקע מבני ותפקודי
כבכל העורקים, דופן אבי העורקים עשויה שלוש שכבות, שמתוכן הגלימה הפנימית מורכבת מרקמת תאי אנדותל ומשכבה תת-אנדותלית דקה העשויה רקמת חיבור רפה, ואילו הגלימה האמצעית כוללת רקמת שריר חלק מעגלית שבין סיביה גם סיבי אלסטין ופרוטאוגליקנים. אבי העורקים נמנה עם העורקים האלסטיים – העורקים הגדולים הנושאים נפחים גדולים של דם ועומדים בלחצי דם גבוהים – ויש לו גלימה אמצעית עבה עם רקמה אלסטית ניכרת.
עם התכווצות חדרי הלב, הסיסטולה, זורם דם מן החדר השמאלי אל אבי העורקים, ודופנו של אבי העורקים נמתחת לקליטת הדם מן החדר. בהרפיית החדרים, הדיאסטולה, חוזרים הסיבים האלסטיים שבדופן אבי העורקים למצבם הבסיסי, והדם מוזרם מהחדר לאבי העורקים. חזרת הדם אל החדר נמנעת בשל קיומו של מסתם אבי העורקים. זרימה פעימתית זו נמצאה כזרימה המיטבית לאספקת דם לרקמות, עם שמירה על לחץ דם קבוע יחסית ברקמות. עם זאת, זרימת דם זו גם מעמידה את דופן אבי העורקים בפני לחץ פועם גבוה וכוחות גזירה חזקים, בשל לחץ הדם הגבוה שבו.
התהוות המחלה
הדופן האלסטית של אבי העורקים אמנם מתמודדת עם לחצי דם גבוהים במצב תקין, אלא שמחלות יתר לחץ דם וטרשת עורקים גורמות לאורך השנים להתעבות וללייפת של הגלימה הפנימית, וכן לניוון של תאי השריר החלק בגלימה האמצעית. תהליכים אלה מובילים לנמק וללייפת של הרכיבים האלסטיים בדופן העורק, ואלה מביאים להתקשחות הדופן ולהיחלשותה. בנוסף, במחלות רקמת חיבור, כתסמונת מרפן או תסמונת אהלרס-דנלוס, חל ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית, שאף הוא עדות לחולי של רקמת דופן אבי העורקים.
על רקע זה עלול להיווצר קרע בגלימה הפנימית באבי העורקים, אשר מביא לכניסת דם לתוך הגלימה האמצעית. הדם החודר לגלימה האמצעית עושה את דרכו ויוצר נהור מדומה, במקביל לנהור האמיתי, בתוך רקמה חולה מלכתחילה. הפרדה זו עלולה להתפשט לאורך דופן אבי העורקים, וכך לחסום את העורקים המסתעפים ממנו ולגרום לאיסכמיה של איברים חיוניים. כמו כן, בתירה המתפשטת באופן מקורב, בכיוון הלב, עלולה לגרום לאי-ספיקת מסתם אבי העורקים או לכניסה של דם לחלל מסב הלב ובכך לטמפונדה לבבית.
מנגנון נוסף לבתירת אבי העורקים הוא דימום תוך-דופני מכלי הדם המזינים את אבי העורקים, אשר יוצר בתוך הדופן את הנהור המדומה, ופורץ ממנה את הגלימה הפנימית בכיוון הנהור האמיתי.
סיווג
ישנן שתי שיטות עיקריות לסיווג אנטומי של בתירת אבי העורקים. שיטת הסיווג הראשונה, סיווג דבייקי, הוצעה בשנת 1965 על ידי הרופא האמריקני מייקל דבייקי, והיא מחלקת את סוגי הבתירה לפי מקום הקרע הראשוני וכיוון התקדמותו:
השיטה השנייה, סיווג סטנפורד (נקרא גם דיילי), הוצעה בשנת 1970 על ידי הרופא האמריקני פאט דיילי, והיא הנפוצה יותר כיום. שיטה זו מחלקת את סוגי הבתירה לפי מעורבות אבי העורקים העולה, ללא קשר למקום הקרע הראשוני:
מלבד הבתירה הטיפוסית שתוארה לעיל, ישנם סוגים נוספים של מצבים חריפים באבי העורקים המתקיימים יחד עמה. המטומה תוך-דופנית (intramural hematoma) נחשבת למצב מקדים לבתירה, והיא מאופיינת בדימום של כלי הדם המזינים את אבי העורקים והתפשטות של הדימום בתוך הגלימה האמצעית מבלי לפרוץ את הגלימה הפנימית. בניגוד לבתירה של אבי העורקים, רוב מקרי ההמטומה התוך-דופנית מתרחשים באבי העורקים היורד, אך גם הם נקשרים ברובם ביתר לחץ דם. כ-10% מהדימומים במקרים של המטומה תוך-דופנית נספגים, דבר שכמעט שאינו מדווח בבתירה. מצב חריף נוסף הוא כיב חודר של רובד טרשתי, אשר יכול להוביל להמטומה תוך-דופנית, לבתירה או להתנקבות.
תסמינים וסימנים
מלבד תסמינים אלה, מאחר שבתירה של אבי העורקים עלולה לגרום לחסימה של כלי דם ולאיסכמיה, ייתכנו תסמינים נוספים בהתאם לכלי הדם שנחסם:
בבדיקה גופנית שכיח למצוא יתר לחץ דם בסימנים החיוניים. ממצא זה שכיח יותר בקרב בתירה מסוג סטנפורד B, שכן תחת גורמי סיכון המאפיינים את האוכלוסייה הצעירה מתפתחת לרוב בתירה מסוג סטנפורד A. היעדר דפקים היקפיים או הבדלים בלחץ הדם בין הגפיים יכולים לרמז על בתירה, ויש להם ערך פרוגנוסטי רע.
מאחר שאי-ספיקת מסתם אבי העורקים יכולה להיגרם כתוצאה מבתירת אבי העורקים, תיתכן הסתמנות של אי-ספיקת לב ובצקת ריאות, כאשר בהאזנה ללב ניתן לשמוע אוושה דיאסטולית.
בדיקות דם
לויקוציטוזיס בספירת דם וסמני דלקת נוספים עשויים להצביע על מצב דחק, אשר מאפיין מחלות חריפות רבות. ממצא לא סגולי נוסף הוא עלייה בלקטט דהידרוגנאז, אשר עשוי להצביע על המוליזה בנהור המדומה. גם בדיקת רמות די-דימר היא בדיקה לא סגולית לבתירת אבי העורקים, אולם נמצא שרמות די-דימר נמוכות מ-500 ננוגרם לדציליטר בתוך 24 שעות מתחילת התסמינים יכולות לשלול בסבירות של 96% מקרה של בתירת אבי העורקים.
סמן ביולוגי שקרנו עלתה הוא השרשרת הכבדה של מיוזין משריר חלק, אשר משתחרר למחזור הדם מהשריר החלק שבגלימה הפנימית בשעות הראשונות שלאחר הבתירה. רגישותו של סמן זה לאבחון בתירה בשלוש השעות הראשונות לאחר תחילת התסמינים היא 91% וסגוליותו 98% בהשוואה לנבדקים בריאים, אך לעומת לוקים באוטם שריר הלב הסגוליות יורדת ל-83%. סמן זה לבתירת אבי העורקים, כמו אחרים, עדיין נמצא במחקר וטרם מבוצע באופן שגרתי לאבחון מחלה זו.
אק"ג
אלקטרוקרדיוגרפיה איננה בדיקה מאוד אבחנתית לבתירה של אבי העורקים. מחקר שהתבסס על IRAD הראה כי 31% מהלוקים בבתירה התייצגו עם אק"ג תקין, 40% נוספים התייצגו עם שינויים בלתי סגוליים במקטע ST ובגל T, 15% התייצגו עם עדות לאיסכמיה ו-5% התייצגו עם עדות לאוטם שריר הלב.
צילום חזה
לצילום חזה ערך אבחנתי מוגבל במקרים של בתירת אבי העורקים, ובמיוחד בבתירה של אבי העורקים העולה בלבד, עם רגישות של 64% וסגוליות של 86%. הממצאים האופייניים לבתירת אבי העורקים בצילום חזה הם הרחבה של אזור הבינה ושל אבי העורקים בפרט, הסטה לימין של קנה הנשימה, העתקה של מיקום הסתיידויות אבי העורקים לתוך צלו בצילום, התעקלות או התעקמות של אבי העורקים, אטימות של המרווח בין כפתור אבי העורקים לעורק הריאה והיטשטשות של מתאר אבי העורקים. ב-19% מהמטופלים עם בתירת אבי העורקים ניתן לראות בצילום חזה גם תפליט פלאורלי.
אקוקרדיוגרפיה
בעוד שלאקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה תפקיד מוגבל בהערכה של בתירת אבי העורקים, אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט היא כלי אבחנתי מוביל באבחנה של מצב זה. יתרונה של בדיקת אקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה הוא ביכולתה לזהות בתירה מקורבת, ועל כן היא בדיקה טובה למטופלים המתייצגים עם הלם וסיבוכים אחרים כטמפונדה, אולם בתירה בחלק המרוחק של אבי העורקים העולה והלאה מכך אינה מזוהה היטב בבדיקה זו. לעומת זאת, בשל קרבתו של אבי העורקים העולה לוושט, אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט היא בדיקה טובה להדגמה של בתירת אבי העורקים.
על אף היותה של אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט בדיקה פולשנית למחצה, זוהי בדיקה שניתן לבצעה בחדר מיון, וכן במקרים של מטופלים שאינם יציבים מבחינה המודינמית, בחדר ההלם של חדר המיון או בחדר ניתוח, תוך מתן תשובה מהירה למדי. האבחנה של בתירת אבי העורקים מאוששת בבדיקה זו למראה שני נהורים באבי העורקים המופרדים בחפי של הגלימה הפנימית.
טומוגרפיה ממוחשבת
בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) מוזרק חומר ניגוד מבוסס יוד לזרם הדם על מנת להדגים את העורקים, בדגש על אבי העורקים. זוהי בדיקה זמינה ומהירה עם רגישות של מעל 95% וסגוליות הנעה בין 87% ל-100%. בנוסף, יש לה יתרון יחסי על אקוקרדיוגרפיה באבחנה של בתירה בקשת אבי העורקים, אך היא נופלת ממנה באבחון של אי-ספיקת מסתם אבי העורקים ובהערכה של העורקים הכליליים. גם כאן, כביתר בדיקות הדימות, התמונה המתקבלת היא תמונה של נהור כפול שבין חלקיו חוצצת הגלימה הפנימית. בנוסף, ניתן לראות בבדיקת CT את קריש הדם הנוצר בנהור המדומה.
דימות תהודה מגנטית
דימות תהודה מגנטית (MRI) היא בדיקה מדויקת לאבחנה של בתירת אבי העורקים, עם רגישות וסגוליות של 98%, אולם זמינותה מוגבלת בשל משכה הארוך, שאינו מתאים למצב חירום רפואי כמו בתירת אבי העורקים. משום כך, היא אינה בשימוש תדיר לאבחנה של מחלה זו. בבדיקה זו, נוסף על הנהור הכפול המופרד באמצעות הגלימה הפנימית, מקטע עורק שבו נראה חיבור בין הנהורים יכול להעיד על מקום הקרע הראשוני בגלימה הפנימית.
אאורטוגרפיה
אאורטוגרפיה, הכוללת הזרקה של חומר ניגוד מבוסס יוד לאבי העורקים תוך שיקוף רנטגן סדרתי, הייתה הכלי האבחנתי המדויק הראשון שהיה בשימוש לאבחנה של בתירת אבי העורקים. עד שנות ה-80 של המאה ה-20 היה כלי זה למדד הזהב בהליך האבחנתי של בתירת אבי העורקים, אולם עם פיתוחם של אמצעי דימות לא-פולשניים מדויקים יותר, פחת השימוש בו, וכיום כמעט שאינו מבוצע לצורך כך.