cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדאדלי בויז
הצמד התאבק כדאדלי בויז בארגוני ההיאבקות ECW ו-WWF/E לפני שהשניים הצטרפו ל-TNA – שבו בעקבות זכויות יוצרים ובעלותם של ה-WWE על שמות הבמה שלהם, הם נאלצו לשנות את שמות הבמה שלהם לבראדר ריי ובראדר דיבון, כששם הצמד שלהם שונה ל-Team 3D (המילה "3D" נגזרה משם מהלך הסיום המשותף שלהם, Dudley Death Drop, שבו מופיעה שלוש פעמים האות "D"). לאחר מכן, הייסון (ספייק דאדלי) חתם גם הוא על חוזה ב-TNA, והצטרף לשורותיהם תחת שם הבמה בראדר ראנט. מאוחר יותר בקריירה שלהם בארגון, לומונקו הופיע תחת שם הבמה בולי ריי, בעוד שיוז הופיע תחת שם הבמה המקוצר דיבון. לאחר פיוד קצר אחד עם השני, דיבון ובולי ריי התאחדו שוב, הפעם כחלק מקבוצת ה-Aces & Eights, שהורכבה מדמויות בלתי חביבות על הקהל (דמויות אלה נקראות בשפת ההיאבקות המקצועית בשם "היל").
הם הצמד היחיד בהיסטוריה של הענף שהחזיק באליפות הזוגות המקורית של ה-WWE, באליפות הזוגות של ה-WWE (שנוצרה מאוחר יותר בשנת 2002), באליפות הזוגות של ECW, WCW, NWA, TNA ו-IWGP. במהלך התקופה שלהם בקבוצת ה-Aces & Eights, ריי כיהן פעמיים כאלוף העולם במשקל כבד של TNA, בעוד שדיבון זכה פעמיים באליפות הטלוויזיה של TNA. באירוע השלם וצפה, סלאמיברסרי XII, שנערך ב-15 ביוני 2014, השניים נבחרו להיכנס להיכל התהילה של TNA וכעבור ארבע שנים, הצמד הוכנס להיכל התהילה של ה-WWE; הם הצטרפו לרשימה של מתאבקים שהוכנסו להיכל התהילה של TNA (כיום Impact Wrestling) ושל ה-WWE אשר כללה את סטינג, קורט אנגל וג'ף ג'ארט. ארגון ה-WWE מכיר בהם כצמד המעוטר ביותר בהיסטוריה שלו, עם 18 זכיות באליפויות זוגות, בעוד שהארגון Impact Wrestling מכיר בהם כ-23 פעמים אלופי זוגות.
השניים מפורסמים על חיבתם לשימוש בשולחנות בקרבות שלהם, כשבדרך כלל באבא ריי הוא זה שקורא לדי-בון "להביא את השולחנות" (כשהקהל מצטרף ומשתתף בקריאות אלו). ב-21 במאי 2007, הם פתחו את האקדמיה של Team 3D להיאבקות מקצועית בקיסימי, פלורידה.
בוקסיטוגורסק (נפה)
נפת בּוֹקְסִיטוֹגוֹרְסְק הוא מחוז משנה בחלק הדרום מזרחי של מחוז לנינגרד בפדרציה הרוסית וממוקם במרחק 250 קילומטרים ממרכז העיר סנקט פטרבורג.
המרכז האדמיניסטרטיבי הוא העיר בוקסיטוגורסק.
טבע
החלק העיקרי של האזור ממוקם על רכס טיחווין, בגובה של 150–250 מטר מעל פני הים. החלק המערבי ממוקם בשפלת טיחווין בגובה 50–100 מטר. בשטח הנפה יש משקעים של בוקסיט, גיר ודולומיט.
האקלים הוא יבשתי ממוצע. הטמפרטורה הממוצעת ביולי - 17 מעלות צלזיוס, ינואר - -10  מעלות צלזיוס המשקעים השנתיים הם 650–700 מ"מ.
בחלקה המערבי של הנפה ישנם נהרות השייכים לאגן הים הבלטי (וולוז'בה, טיחווינקה), ובחלק המזרחי - נהרות השייכים לאגן הים הכספי (צ'אגודה, ליד, קולפ).
בחלק המערבי ישנן קרקעות ביצה. הנפה משופעת יערות אשוח ויערות אורן.
עולם החי באזור כולל איילים, דובים, אונדטרות, שועלים, זאבים וציפורים כמו שכווי ענק, חוגליות, לוז ושכווים שחורים.
בנפה ממוקמים שני שמורות טבע מוגנות: "נהר ראגושה" ו"יער ופסקי" המהווה שמורת טבע אזורית.
היסטוריה
נפת בוקסיטוגורסק הוקמה ב-25 ביולי 1952 כחלק ממחוז לנינגרד.
ב-1 בפברואר 1963 בוטלה נפת בוקסיטוגורסק ושטחו נכלל בנפת טיחווין (7 כפרים) ונפת יפימובסקי (4 כפרים).
ב-12 בינואר 1965 נפת בוקסיטוגורסק הוקמה מחדש כשהעיר באותו שם משמשת כבירתה. הנפה נכללה העיר פיקאליובו.
שלטון מקומי
הרשות המחוקקת הנפה היא מועצת הצירים. המועצה כוללת 2 נציגים מכל יישוב: ראש היישוב ואחד הצירים שנבחרו על ידי מועצת היישוב. בראש מועצת הצירים של הנפה עומד ראש המחוז, שנבחר על ידי המועצה.
הרשות המבצעת היא מנהלת הנפה. ראש המנהלת ממונה על ידי מועצת הצירים מבין מועמדים שנבחרו על ידי ועדה מיוחדת, שחבריה ממונים על ידי מועצת הצירים של המחוז ומושל מחוז לנינגרד.
כלכלה
בסיס כלכלת הנפה הוא התעשייה, חלקו בהיקף הסחורות שנשלח, העבודות והשירותים שבוצעו בשנת 2006 הסתכם ב-74.3%, כשהיקף הייצור התעשייתי הוא 3.2%.
מרכזי התעשייה העיקריים באזור הם הערים פיקאליובו ובוקסיטוגורסק, שם ממוקמים מפעלים של תעשיות האלומיניום והכימיה.
בחורף 2008, נסגרו מפעלים בעיר פיקאליובו, מה שהוביל פיטורים מסיביים של עובדים ועלייה במתח החברתי.
בשנת 2009, בכפר צ'ודצי, בתחומי הנפה, הושק השלב הראשון במפעל העץ של חברת מאייר-מלנהוף הולץ יפימובסקי (MM-Efimovsky). זהו אחד ממפעלי ניסור עץ הגדולים ברוסיה.
בניית צינור הגז נורד סטרים מתבצעת בתחומי הנפה.
סו ליון
סו ליון (באנגלית: Sue Lyon; 10 ביולי 1946 – 26 בדצמבר 2019) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
קורות חיים
ליון נולדה בשם סואלין ליון בעיר דבנפורט, איווה, הייתה הצעירה מבין חמישה אחים. אמה נקראה גם סו ליון (לבית קאר) ואביה היה ג'יימס ליון.
סו קאר ליון הייתה בת 42 כשהתאלמנה, כשסואלין הייתה רק בת 10 חודשים. אמה עבדה בבית חולים כדי לפרנס את ילדיה. לאחר מכן עברה המשפחה לדאלאס ואחר כך ללוס אנג'לס בתקווה שסואלין תוכל לעזור לפרנסת המשפחה.
הייתה לה קריירת קולנוע וטלוויזיה שנמשכה שני עשורים, כשהתפקיד המוכר ביותר שלה היה בסרטו של סטנלי קובריק משנת 1962, "לוליטה". היא הייתה בת 14 כאשר לוהקה לתפקיד הראשי, שהתבסס על הרומן של ולדימיר נבוקוב על גבר בגיל העמידה שהופך לאובססיבי לילדה בת 12. לצידה שיחק ג'יימס מייסון שהיה בן 53. עבור משחקה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה מבטיחה ביותר.
קובריק נאלץ לבחור מתבגרת בת 14 ולא ילדה בת 12 כפי שמופיעה ברומן המקורי, כדי לעמוד בהגבלות קוד הייז.
לאחר מכן שיחקה ב"ליל האיגואנה" לצידו של ריצ'רד ברטון גם כן בתור מתבגרת שמנסה לפתות גבר מבוגר.
ב-1966 שיחקה בסרט "שבע נשים" בתור מסיונרית צעירה במנזר בסין.
ב-1967 שיחקה בסרט "טוני רום" לצידו של פרנק סינטרה.
ב-1971 שיחקה בסרט איוול קניוול על חייו של להטוטן אופנועים מפורסם לצידו של ג'ורג' המילטון.
היא גם הופיעה במספר סדרות בטלוויזיה כמו "אהבה נוסח אמריקה", "אי המשאלות" ו"גלריית הלילה".
משפחה
ליון הייתה נשואה חמש פעמים והייתה לה בת יחידה, נונה הריסון שנולדה ב-1972 מבעלה השני, רולנד הריסון.
היא מתה בגיל 73 מבריאות שהלכה והתרופפה ללא סיבה ברורה.
יחסי איטליה–אסטוניה
יחסי איטליה–אסטוניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לאסטוניה. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ו.
יחסים ביטחוניים
הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני נחתם בשנת 1998 ונכנס לתוקף בפברואר 2001. שיתוף הפעולה הקשור לשמירת שלום היה טוב מאוד, שכן שומרי שלום אסטוניים שירתו יחד עם קרביניירי האיטלקי מנובמבר 1999 עד דצמבר 2006 במסגרת יחידת התמיכה הרב-לאומית של נאט"ו בקוסובו.
יחסים כלכליים
בשנת 2016 נוצרו מגעים עם עמותות מקצועיות רבות והתקשורת עם מוסדות אזוריים וארגונים עסקיים גברה. במהלך השנים האחרונות התקיימו סמינרים וביקורים עסקיים מרובים כדי להחיות את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. השתתפות אסטוניה ב-EXPO 2015 במילאנו הציגה הזדמנות מצוינת לחיזוק הקשרים הכלכליים.
בשנים האחרונות, איטליה הייתה שותפת הסחר ה-14 עד ה-15 של אסטוניה והסחר עם איטליה היווה כ-1,8% מסך המסחר באסטוניה. היצוא האסטוני לאיטליה פחת בהדרגה וכיום הוא עומד על פחות מ-1% מסך היצוא של המדינה. היבוא מאיטליה גדל מעט. מכונות וציוד הם הפריטים העיקריים הן בייצוא והן בייבוא. בתחם הייצוא, מדובר בעיקר בטלפונים, רכיבים אלקטרוניים, מנועים חשמליים וגנרטורים ושנאים וכן התקני אותות חזותיים. יצוא בולט אחר כולל עיסת נייר וקרטון, עצי הסקה, דלקים מוצקים, עץ צפוף, פורניר ועץ צדודית בנוסף למוצרי גבינה ודגים, מעגלים מודפסים ובתי עץ. מאיטליה, אסטוניה מייבאת ספסלי עבודה, ברזים ומשאבות, חוטי אלומיניום, צינורות ומוצרים של יצרני בגדים איטלקים.
על פי נתוני בנק אסטוניה, בשנת 2016 0.6% מההשקעה הישירה הזרה של אסטוניה הגיעה מאיטליה בסך כולל של 112.7 מיליון אירו. עיקר ההשקעות הופנו לפעילות מקצועית, מדעית וטכנית (41%), נדל"ן (25%) ופעילות פיננסית וביטוחית (10%). ההשקעות הזרות הישירות של אסטוניה באיטליה הסתכמו ב-101.5 מיליון אירו, שהיוו 1,8% מסך ההשקעות במדינות זרות. התחומים העיקריים היו: תעשיית הייצור, פעילויות סחר סיטוני וקמעוני, אירוח והסעדה, נדל"ן ופעילות מקצועית, מדעית וטכנית.
הללי פינסון
הללי פינסון (נולדה ב-27 ביוני 1973) היא פרופסור חברה במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. פינסון היא סוציולוגית פוליטית של החינוך, העוסקת במגוון סוגיות מפתח הבוחנות את תפקיד החינוך ובית הספר בעידן של שינויים גלובליים. מחקריה עוסקים בשלושה מוקדים מרכזיים:
ביוגרפיה
פינסון נולדה בדיז'ון, צרפת, להורים אקדמאיים ילדי הארץ: אמא, יונה פינסון, פרופ' לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב והאבא, אריה פינסון, פרופ' לביוכימיה בבית ספר לרפואה הדסה עין כרם. לפינסון אח גדול ממנה (גר בשווייץ) ואחות קטנה ממנה (מתגוררת בלונדון). כשפינסון הייתה בת שנה המשפחה חזרה לישראל, לירושלים בה התגוררה בילדותה. היא בוגרת של המחזור הראשון של בית הספר גבעת גונן ברוח ערכי העבודה. לאחר סיום השירות הצבאי, פינסון עברה לתל אביב.
תחומי מחקר
בסוף שנת 2004 חזרה פינסון לארץ לפוסט-דוקטורט של המועצה להשכלה גבוהה באוניברסיטת חיפה ובמקביל הייתה עמיתת מחקר במכון ון ליר וקידמה את המחקר על החינוך לאזרחות, תוך התמקדות בתפיסותיהם של המורים את הוראת האזרחות בחברות בקונפליקט. ב-2005 ריכזה וארגנה ביחד עם פרופ' חנן אלכסנדר ופרופ' יוסי יונה כנס בינלאומי על חינוך לאזרחות שהוביל לעריכה משותפת של הספר Citizenship, Education and Social Conflict: Israeli political education in global perspective שפורסם בשנת 2010 בהוצאת Routledge.
בשנת 2007 קיבלה פינסון תקן במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסלול 'מנהל חברה ומדיניות החינוך'. ב-2012 הפכה למרצה בכירה. בין השנים 2013 ל 2019 עמדה בראש תוכנית הM.A ל'מנהל חברה ומדיניות החינוך' והחל מאוקטובר 2019 היא מכהנת כסגנית המחלקה לחינוך.
החל משנת 2018 פינסון היא גם עמיתה במרכז לחקר הגירה גלובלית באוניברסיטת קיימברידג'.
החל ממרץ 2021 פינסון היא יועצת נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב להוגנות מגדרית.
מעורבות ציבורית וחינוכית
לצד העבודה האקדמית, פינסון גם פעילה בתחומים רבים.
חינוך לאזרחות:
בשנים 2005–2007 ליוותה אקדמית צוות פיתוח תוכנית לימודים וספר חדש באזרחות לחטיבת הביניים במכון ון ליר, בירושלים.
מאז 2009 פינסון מעורבת בוויכוח על הוראת האזרחות בישראל ועל ספר הלימוד הרשמי לאזרחות. בשנת 2013, עם פרסום פרקים ראשונים מהספר החדש, פינסון הייתה הראשונה שהוציאה דו"ח שנכתב עבור האגודה לזכויות האזרח ומרכז הדיראסאת, שמטרתו הייתה לבחון את השינויים שהוכנסו בהוראת מקצוע האזרחות, הדו"ח עורר שיח ציבורי נרחב. כמו כן, פינסון מפיצה את הידע שלה בחינוך לאזרחות בארגון והשתתפות בכנסים  בישראל ובעולם, והעבירה השתלמויות לאזרחות בחברה הערבית ולמורים הרואים את עצמם כמורים ביקורתיים.
הוגנות מגדרית:
פינסון מעורבת מאוד בקידום יוזמות סביב הוגנות מגדרית באוניברסיטה. היא ממקימות הפורום להוגנות מגדרית בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון, ועם אחרות פעלה ב-2020 ליצירת איזון מגדרי בוועדות הפקולטה. כמו כן, הייתה שותפה לקידום ההחלטה ההיסטורית של סאנט אוניברסיטת בן-גוריון לייצוג של 50% נשים בוועדות מרכזיות באוניברסיטה.
פינסון פועלת פינסון גם לקידום שינוי הנוהל לטיפול בהטרדה מינית באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף, במסגרת פעולותיה בפורום לקידום העסקה ישירה של עובדות ועובדי ניקיון היא יזמה קרן תרומות התומכת בעובדות ועובדי ניקיון ועובדים אחרים באוניברסיטה שהוצאו לחל"ת בעקבות משבר הקורונה.
שיויון חברתי, כלכלי ותרבותי במערכת החינוך:
פעילותה הציבורית של פינסון כוללת גם עיסוק בקידום השוויון חברתי, כלכלי ותרבותי במערכת החינוך בישראל.
במאי 2020 התבקשה לעמוד בראש צוות חשיבה שהקימה לשכת המדען הראשי שמטרתו הייתה בחינת התרחבות הפערים החברתיים-כלכליים במערכת החינוך לאור משבר הקורונה והמעבר ללמידה מקוונת. ד"וח שכתב הצוות בראשונה הציע המלצות אופרטיביות למשרד החינוך לשם מזעור פערים אלו תוך דגש על אוכלוסיות מוחלשות כגון תלמידים בפריפריה, דוברי ערבית, חרדים ומהגרי עבודה במערכת החינוך.
בנוסף, פינסון היא חברה בצוות המומחים בחינוך לעניין משבר הקורונה והשפעתו על מערכת החינוך הישראלית. צוותי המומחים פועלים בהתנדבות ובתמיכת השותפות (שתיל, הקרן החדשה לישראל ומרכז אעלאם ) כדי לספק פתרונות ישומיים להשלכות ולמצוקות החברתיות - כלכליות המכבידות על אזרחי ישראל בעקבות מגפת הקורונה בטווח הקצר והארוך.
ביוני 2020, הייתה חברה בוועדת היגוי של כנס שנערך במכון מופ"ת שעסק בפערים חברתיים-כלכליים בחינוך לאור משבר הקורונה והחל מאוקטובר 2020 לוקחת חלק בוועדת ההיגוי של פרויקט במכון מופ"ת העוסק בפיתוח מדיניות, הכשרת מורים והשתלמויות שנועדו לפתח כלים להתמודדות עם סוגים שונים של אי שוויון בחינוך: מגדרי, מעמדי, לאומי ומוגבלויות.
גבירת ההר
גבירת ההר (באיסלנדית: Fjallkonan) היא ההאנשה המדינית והלאומית של איסלנד.
היסטוריה
האנשה של אומה כאישה נהייתה נפוצה באירופה של המאה ה-18 וה-19. נראה כי ההופעה המוקדמת ביותר שלה באיסלנד שמציגה אותה כאישה הופיעה לראשונה בשיר "Ofsjónir við jarðarför Lovísu drottningar" (חזיונות בהלוויית המלכה לואיז) משנת 1752, מאת אגרט אולאפסון, אך תמונה זו לא שרדה.
התיאור הראשון ששרד המתייחס אליה הוא, המילה Fjallkonan המופיעה לראשונה בשיר "Eldgamla Ísafold" ("איסלנד רבת-הימים") מאת ביארני תוררנסון מהעשור הראשון של המאה התשע עשרה. מאותו הרגע ואילך הפכה גבירת ההר לסמל ידוע בשירה האיסלנדית.
דימוי של גבירת ההר פורסם בכרך האחרון של תרגום אנגלי לאגדות איסלנדיות מאת איריקור מגנוסון ו-ג'י.אי.ג'יי פאוול, האגדות האיסלנדיות, נאספו על ידי יון ארנסון. את התמונה המופיעה צייר הצייר הגרמני יוהאן בפטיסט צוקר, שציירה על פי הנחיות ותיאור מדוקדקים והשגחה מצד אריקור. אריקור תיאר את התמונה במכתב ליון סיגורדסון כך:
מאז הקמת הרפובליקה האיסלנדית בשנת 1944, הייתה זו המסורת שאישה תמלא את תפקיד גבירת ההר במהלך חגיגות החג הלאומי (17 ביוני). האישה אשר תיבחר לתפקיד תהיה לרוב שחקנית ידועה או אישיות בולטת אחרת, תהיה לבושה בסקוטבינגינג (התלבושת הלאומית) ותקרא שיר אחד אשר חיברה בעצמה בנושא גבירת ההר.
הרעיון של גבירת ההר כמולדת שימש משקל נגד לרעיון של מלך דנמרק כארץ אבות באיסלנד (כחלק מתופעה בינלאומית של הלאמת מדינות) של המאה התשע-עשרה, אשר הייתה תחת שלטון דנמרק, ולאחר העצמאות בשנת 1944 הפך לאחד הדימויים שדרכם הפמיניזם והרעיון של נשים חזקות ובעלות השפעה, כמו הנשיאה הראשונה של איסלנד ויגדיס פינבוגדוטיר, נראה חלק טבעי בתרבות האיסלנדית. לאחרונה עלתה גבירת ההר על עטיפת האלבום האחרון של הלהקה האיסלנדית סולפדיר, "דמדומים אינסופיים של אהבה תלויה".
בן לוין
בן ישראל לוין (נולד ב-9 באפריל 1965) הוא במאי, שחקן ומחזאי ישראלי.
קורות חייו
בן לוין הוא בנו של המחזאי והבמאי דוד לוין ואחיינו של המחזאי והבמאי חנוך לוין. בן לוין נולד בחיפה, גדל בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי א. ד. גורדון.
ב-1984 שיחק בסרטו של ג'ורג' רוי היל "המתופפת הקטנה", על-פי ספרו של ג'ון לה קארה. לוין גילם את דמותו של דימיטרי, סוכן מוסד ישראלי צעיר שעוקב אחרי צ'ארלי (דיאן קיטון). בשלב מסוים תופסים את דימיטרי ומוציאים אותו להורג, לעיניה של צ'ארלי.
בצה"ל שירת בן לוין בתיאטרון צה"ל (1987-1984), בתחילה כשחקן ואחר-כך כבמאי וכותב. בתום שירותו הצבאי כיכב בתפקיד הראשי בהצגה "יתומים" בבית ליסין לצידם של השחקנים מכרם ח'ורי ודליק ווליניץ. ההצגה סיפרה על שני אחים המתגוררים בשכונת עוני, האח הגדול משכנע את אחיו הקטן שלא יוכל להצליח בחיים, בגלל שהוא סובל מאסתמה. יום אחד האח הגדול מביא לביתם גנגסטר, שמשתלט להם על הבית.
בשנים 1996-1992 בן לוין לימד דרמה וניתוח טקסטים באקדמיה למוזיקה ולמחול על-שם רובין בירושלים ובמסגרת מקהלת "אנקור" בירושלים.
בין השנים 1998-1997 כיהן כדרמטורג ראשי של תיאטרון בית ליסין שם גם ביים את הקונצרט מאת גורן אגמון, בכיכובה של דפנה רכטר. בעקבות ההצגה "מארחים את מר סלואן", הזמינה אותו אופירה הניג, באותה עת המנהלת האומנותית של תיאטרון החאן, לביים את ההצגה "קילר ג'ו", ב-1997 ואחר-כך את ההצגה "נוף ילדות", ב-1998 ולאחריה את "קולות אחרים", ב-1999.
ב-2001 ביים בתיאטרון אנסמבל הרצליה עיבוד למחזהו של וודי אלן GOD" אלוהים" כשבתפקיד הראשי שיחק איצ'ו אביטל ולצידו דביר בנדק וניר מנקי.
בשנת 2004 ביים לוין את ההצגה "חטא" בתיאטרון החאן שהיא עיבוד לרומן של דוסטויבסקי "החטא ועונשו". בהצגה שיחקו יוסי עיני, לירון ברנס ואריה צ'רנר.
לוין לימד וביים בסטודיו למשחק יורם לוינשטיין. הוא וכתב וביים את המחזה הקומי/טרגי " צוות לחדר טראומה" שהוצג בסטודיו ב-2004. המחזה נכתב בתקופה של פיגועי טרור והוא מתרחש בחדר מיון, תוך כדי פיגוע.
בין השנים 2005-2004 ערך והגיש את תוכנית התרבות היומית "זמן תרבות" ב'ערוץ התרבות הישראלי' וכמו כן ערך והגיש תוכנית אולפן שבועית ב'ערוץ 2' (רשת) שהכילה לקט מכתבות ששודרו בערוץ התרבות.
הוא כתב את קומדיית המצבים "סופ"ש עם תום" שעלה בתיאטרון בית ליסין ב-2007, בבימויו של רוני פינקוביץ'. בהצגה שיחק בתפקיד הראשי מורדי גרשון ולצידו גיא לואל, מיכל לוי וגילת אנקורי.
ב-2011 ביים בתיאטרון אנסמבל הרצליה את ההצגה "דצמבר", פרי עטו של גיירמו קלדרון.
לימד בסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון ובבית הספר אימפרו לקולנוע.
בסביבות שנת 2011 החל מסע ארוך של חזרה בתשובה, תוך שהוא מקפיד להמשיך לעסוק בתיאטרון ובכתיבה.
בשנת 2015 העלה את מחזהו "פול האוס בשלושה מהלכים" כהפקה פרטית בתיאטרון "תמונע", שם הוא גם משחק את אחד התפקידים הראשיים יחד עם שי זביב ויפתח קמינר. המחזה, שנכתב בעקבות חזרתו בתשובה, מספר על חברות ארוכת שנים של שלושה חברים טובים העומדת במבחן בעקבות חזרה בתשובה של אחד מהם.
ב-2018 כתב וביים את ההצגה "אתהלך" ע"פ ספרו של אהרון מרגלית, בתיאטרון נקודה טובה.
בין השנים 2017-2018 לימד כתיבה ומחזאות בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
בשנת 2022 עלתה הצגת-יחיד של השחקן מיכאל וייגל ששמה הוא "התרת נדרים". את ההצגה כתב בן לוין וביים נבו קמחי והיא הוצגה בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון החאן בירושלים.
משחק
טלוויזיה
קולנוע
תיאטרון
נורית וינבלט
נורית וינבלט (3 באוגוסט 1946 - 4 בנובמבר 2008) הייתה מרפאה בעיסוק, חוקרת ופדגוגית אשר הקדישה את עבודתה לקידום תחום הגרונטולוגיה ושיפור חייהם של קשישים ובעלי מוגבלויות.
ביוגרפיה
בשנת 1964 החלה ללמוד ריפוי בעיסוק בתוכנית ללימודי הסמכה בריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים, זאת בעקבות משיכה לתחום הטיפולי. במסגרת לימודיה הוכשרה בתחום בריאות הנפש בבית החולים טלביה, בבית החולים כפר שאול, במרכז לבריאות הנפש "שלוותה" ובמרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב.
בין השנים 1975–1977 שהו וינבלט, בעלה וילדיה בפילדלפיה, ארצות-הברית, עבור פוסט-דוקטורט מטעם עבודתו של בעלה, שם, מאחר שלא יכלה לעסוק בתחום הריפוי בעיסוק ללא רישיון אמריקאי, לימדה עברית בבית ספר מקומי. בשנת 1977, לאחר כשנתיים של מגורים בארצות-הברית, חזרו לישראל והשתקעו בבאר שבע, שם קיבלה אחריות על מחוז הנגב בתחום הריפוי בעיסוק, וטיפלה במכון הפסיכיאטרי לטיפול יום של בית החולים סורוקה. בשנה זו נולד גם בנה השלישי, נועם. בשנים 1981–1983 שהו המשפחה בשנית בפילדלפיה, שם למדה תואר שני בחינוך לבריאות באוניברסיטת "סנט ג'וזף" והחלה להתעניין בתחום הרווחה הנפשית (well being).
בשנת 1983, לאחר שובה ארצה, החלה לעבוד באוניברסיטת תל אביב יחד עם ד"ר יעל הלוי במסגרת אשר קדמה להקמת החוג לריפוי בעיסוק (אשר הוקם בשנת 1985). בשנת 1989 נסעו וינבלט ומשפחתה בשלישית לפילדלפיה, שם למדה לימודי דוקטורט בתחום הפנאי (leisure) מטעם אוניברסיטת "טמפל", פילדלפיה.
עבודת הדוקטורט עסקה בבני הזוג המטפלים בבן-זוג סיעודי (caregivers), בייחוד בפנאי שלהם. המחקר שכתבה היה מחקר איכותני על תקופת החיים של אותם בני-זוג מטפלים, כיצד הם חוֹוים תקופה זו ומהי תגובתם עם אובדן בן הזוג. אחת המסקנות אליה הגיעה בעקבות המחקר היא שהתלות המתפתחת בין בן הזוג המטפל לבין בן הזוג הסיעודי היא דו כיוונית, כאשר בן הזוג המטפל מפתח תלות לא פחותה בחולה הסיעודי.
עת שובה מארצות הברית בשנת 1991 החלה לעבוד כחברת סגל מן המניין בחוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 נסעה למספר חודשים למזרח הרחוק ושהתה במנזר בנפאל על מנת ללמוד את תורת הבודהיזם. במהלך שהותה חקרה והתעניינה ברפואות המזרח ובנושא הרוחניות ונפש האדם. בנוסף בשנה זו, קיבלה הצעה על ידי גדי פורת, מנכ"ל ועורכו הראשי של עיתון "דורות", לשמש כחברה במערכת המייעצת של המגזין. וינבלט השתתפה בישיבות המערכת, כתבה מאמרים בנושאי פנאי בזקנה ושימשה כמרצה בכנסים שערך "דורות", מקצתם היו בשיתוף החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 החלה מכהנת כרֹאשת החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב והייתה ממקימי התוכנית לתואר שני באוניברסיטה. וינבלט החזיקה בתפקיד זה עד לשנת 2002, וכיהנה שנית בשנים 2006–2007, לאחר עזיבתה לחו"ל של פרופ' טל יארוס, שכיהנה בתפקיד באותן שנים. בשנת 2006 חלתה בסרטן הוושט ופרשה מתפקידה כרֹאשת החוג. לאחר ניתוח מורכב, חזרה לעבוד כמרצה בחוג.
במאי 2008 חזרה המחלה והיא נפטרה בישראל ב-4 בנובמבר 2008.
הותירה אחריה בעל, ג'ימי וינבלט, פרופסור לכלכלה, ושלושה ילדים: אורי וינבלט, ד"ר לפסיכולוגיה, זוהר רז, סמנכ"ל ומנהלת מוסד גריאטרי "צהלון" ונעם, איש הייטק, ושבעה נכדים.
חדשנות מקצועית
וינבלט הייתה ממפתחות תחום הזִקנה בריפוי בעיסוק בארץ, תחום אשר הוזנח זה מכבר בפן הטיפולי והמחקרי, ובשנות ה-80 החלה לפתח תחום זה כתחום הוראה ומחקר.
בין השאר יזמה והובילה מספר מחזורים של השתלמויות עבור מרפאות בעיסוק בתחום הזקנה בארץ, תוך שהיא עושה זאת מתוך להט מקצועי ואמונה בכוחו של הריפוי בעיסוק לתרום לאוכלוסייה זו. באופן זה הפכה את התחום שנחשב עד אז כאפור ועצוב, לתחום מוערך ומגוון יותר. בהמשך, יזמה וינבלט את הקמת הפורום הארצי למרפאים בעיסוק בזִקנה בארץ והייתה שותפה מלאה ופעילה בהנהגתו.
תחום הפנאי (Leisure)
במקביל, פיתחה וינבלט את תחום הפנאי כתחום עיסוק חשוב המלווה אותנו לאורכו של כל מעגל החיים. בפועלה ומחקרה שמה דגש על תרומתו הייחודית של הריפוי בעיסוק לתחום הפנאי בכל הקשור לנושא ניתוח הפעילות והענקת משמעות עיסוקית.
עיקר מחקרה של וינבלט, יחד עם ד"ר מיכל אברך- בר, עסק בתגמולי פנאי והשתקפותם בזקנה. נושא זה כמעט שלא נחקר בזמנו, ואם נחקר אזי עיקר התמקדותו היה בתגמולים פסיכולוגים כמו רווחתו האישית של היחיד. ד"ר וינבלט ושותפתה למחקר ביקשו לבחון את הצרכים המסופקים באמצעות העיסוק בפנאי. מסקנתן הייתה שיש לבחון את סוגי התגמולים שמעניקות פעילויות הפנאי לקשישים ולתעדם.
באמצעות מחקר זה ניתן יהיה לספק ייעוץ לפנאי ובכך להתאים את סוגי הפעילויות לצורכי האוכלוסייה.
מטפל עיקרי (Care Giving)
וינבלט ביססה את נושא הטיפול באדם סיעודי (care giving) על מעגליו השונים. היא חקרה תחום זה באמצעות ראיונות עומק וטכניקות נרטיביות באופן ייחודי, תוך התמקדות בהיבטים רב-תרבותיים.
רוחניות ופוסט-מודרניזם
שורשיו ההיסטוריים והפילוסופים של מקצוע הריפוי בעיסוק (עוד במלחמת העולם הראשונה) נעוצים בתפיסה מקצועית הוליסטית בבריאות הנפש, כחלק מצמיחת ההומניזם ותפיסת האדם כמכלול שאינו דיכוטומי, וככזה בידי האדם זכות ויכולת הבחירה, גם כאשר קיימת מגבלה גופנית, שכלית או נפשית.
בעקבות תחושות אלו, נוצר קול חדשני, וינבלט הייתה בין מוביליו - לאחד בין הגישה הביו-מכנית המדעית לבין הגישה האורגניזמית- הוליסטית. קולות אלו הובילו ל"פרדיגמת העיסוק החדשה", אשר יצרה מודלים מעמיקים יותר העוסקים באדם, בעיסוקו ובסביבתו, והולידה מחקרים אשר רואים את האדם כיצור עיסוקי ונועדו להשיב למקצוע הריפוי בעיסוק את ההיבטים הרוחניים אשר היו קיימים בו בתחילת הדרך.
וינבלט שאפה לשלב בין מקצוע הריפוי בעיסוק לתורות המזרח העתיקות וקראה להשבת היבט הרוחניות אל תוך התפיסה הטיפולית. היא חקרה יחד עם ד"ר מיכל אברך-בר את נושא הפוסט-מודרניזם וזיקתו הישירה לריפוי בעיסוק, מתוך הסתכלות על המסגרת הטיפולית ככזו אשר אינה מתנתקת מן העבר, אך חיה בהווה ומביטה אל העתיד ומתנגדת לתפיסה של הרפואה כבעלת הידע האבסלוטי. וינבלט סברה כי, בהתאם לגישה הפוסט-מודרניסטית, יש להעצים את הלקוח ולהעניק לו תפקיד מרכזי אשר יאפשר לו להביע את דעתו, לבחור את הטיפול המתאים לו ולהתערב בהחלטות הנוגעות לו (בניגוד למודל הרפואי הקלאסי אשר רואה ברופא כמקור כל הידע).
יתר על כן, נמשכה וינבלט לתורות המזרח העתיק, ולאחר שהות במנזר בנפאל ולמידת בודהיזם שאפה לשלב את הידע בתוך עולם הריפוי בעיסוק.
היא הייתה הראשונה לפתוח קורס רפואה משלימה כחלק מלימודי התואר השני בחוג לריפוי בעיסוק- זאת עשתה בשילוב עם מכללת ברושים.
פרסים
בשנת 2005 זכתה ד"ר נורית וינבלט באות המצוינות על פועלה החשוב בתחום האקדמי ובשיווק המקצוע בישראל ומחוצה לה.
לטביה באירוויזיון 2001
תחרות האירודזיסמה לשנת 2001 הונחתה באותה שנה על ידי דיטה טורסטר והורנס סקאלב.
הזוכה נקבע על ידי צוות מומחים מתחום המוזיקה (80 %) ועל ידי הצבעה במסרונים על ידי הקהל (20 %).
מרכז לבריאות הנפש טלביה
בסמוך למרכז, בתוך מתחם המנזר של המסדר הקפוצ'יני, פעל בית חולים פסיכיאטרי אחר (גם הוא בבעלות קופת חולים כללית) ובו מעל ל-200 מיטות. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, בסיום מאבק משפטי ארוך, השיבה קופת החולים את המתחם למסדר האיטלקי בשנת 1999. במתחם פועל מאז מרכז לימודי דת.
Dreamin'
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים שבוולוניה.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-7.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 באפריל 2012, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. הקליפ צולם במדבר ובתחילתו ניתן לראות את יוסופה כשהוא עומד על גבעת חול, תוך שבהמשך ניתן לראות גם את אינדילה, מבצעת את השורות שלה בשיר. קליפ מילים של השיר שהופץ במאי 2012, צבר למעלה ממיליון צפיות.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-40 מיליון צפיות.
כדורסל באולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת 2012 נערכה בלונדון, בריטניה. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-28 ביולי ל-12 באוגוסט. זו הייתה תחרות כדורסל ה-17 במשחקים האולימפיים. בתחרות גברים השתתפו 144 ספורטאים ב-12 נבחרות ובתחרות הנשים השתתפו 143 כדורסלניות ב-12 נבחרות. המשחקים נערכו בארנה לכדורסל O2 ארנה.
כמו באולימפיאדה הקודמת ארצות הברית זכתה בתחרות הגברים ותחרות הנשים.
בועת ה-NBA
בועת ה-NBA הייתה אזור בידוד בדיסניוורלד בביי לייק, פלורידה, שנוצר בשנת 2020 על ידי ה-NBA כדי להגן על שחקניו מפני נגיף הקורונה במהלך שמונת המשחקים האחרונים של העונה הסדירה בעונת 2019/2020 ובמהלך שלב הפלייאוף. 22 מתוך 30 קבוצות ה-NBA הוזמנו להשתתף (שמונה האחרות איבדו קודם לכן סיכוי להעפיל לשלב הפלייאוף).
היסטוריה
ב-17 ביוני 2020 פרסמה הליגה את "פרוטוקול הקורונה". פרוטוקול זה כלל בדיקות קבועות לגילוי הנגיף לפני ובמהלך הבועה, לבישת כיסוי פנים או מסכה, וריחוק חברתי כדי למנוע את התפרצות הנגיף. כמו כן, שחקנים שכבר סבלו מפציעות סיום העונה לפני השעיית העונה, לא יורשו לשחק וגם לא יפסידו שכר. כל שחקן שקיבל אישור רפואי יכול לסרב להשתתף בבועה, אך יפסיד את המשכורת המגיעה לו. כל מי שעזב את הבועה ללא אישור מראש היה צריך להיכנס לבידוד של עשרה ימים. רק ארבעה שחקנים נרשמו כמפרי פרוטוקול הקורונה בבועה: ברונו קבוקלו, דניואל האוס לו ויליאמס ורישון הולמס.
מכיוון שאוהדים לא הורשו להשתתף באופן אישי, ה-NBA התקינה מסכים בגודל 5.2 מטרים במגרשים כדי להציג תוכן מולטימדיה ופסיפס של צופים וירטואליים שהופעלו על ידי Microsoft Teams.
לאחר ששיחקו שלושה משחקי ידידות בתוך הבועה בסוף יולי, הקבוצות המוזמנות שיחקו שמונה משחקים נוספים בעונה הרגילה כדי לקבוע את שיבוץ הפלייאוף. נקבע כי אם הפער בין המדורגת שמינית למדורגת תשיעית באחד מהאזורים שווה או קטן מארבעה משחקים, יתחרו ביניהן שתי הקבוצות על המקום השמיני בפלייאוף ("פליי-אין"); הקבוצות ישחקו זו מול זו בשני משחקים, כאשר המדורגת תשיעית צריכה לנצח בשניהם על מנת להעפיל לפלייאוף. משחקי העונה הסדירה נערכו בין 30 ביולי   ל-14 באוגוסט.
שלב הפלייאוף
משחקי הפלייאוף החלו ב-17 באוגוסט והסתיימו ב-11 באוקטובר 2020, כאשר לוס אנג'לס לייקרס ניצחה את מיאמי היט בשישה משחקים וזכתה באליפות. מכיוון שהפער בסיום העונה הסדירה בין המדורגת שמינית במערב פורטלנד טרייל בלייזרס לתשיעית ממפיס גריזליס היה קטן מ-4 משחקים, נקבע כי במצב כזה על הקבוצות להתמודד ראש בראש על הכרטיס האחרון לפלייאוף ה-NBA, בטורניר של שני משחקים (הדבר נעשה באופן חריג, בשל קיצור העונה הסדירה). פורטלנד הייתה זקוקה לניצחון אחד על מנת להעפיל לפלייאוף, בעוד ממפיס הייתה זקוקה לשני ניצחונות. במשחק הראשון של ה"פליי-אין" ניצחה פורטלנד בתוצאה 126–122, ובכך העפילה לפלייאוף מהמקום השמיני במערב.
כל אחת מסדרות הפלייאוף שוחקה בשיטת הטוב משבעה משחקים, כלומר הקבוצה הראשונה אשר מגיעה לארבעה ניצחונות מנצחת בסדרה.
סגל האלופה, לוס אנג'לס לייקרס: לברון ג'יימס, אנתוני דייוויס, קנטביוס קולדוול-פופ, קייל קוזמה, ראז'ון רונדו, דני גרין, אלכס קארוסו, מרקיף מוריס, דווייט הווארד, ג'בייל מגי, ג'יי. אר. סמית', קווין קוק, דיון וייטרס, ג'ארד דאדלי וטיילן הורטון-טאקר (אייברי בראדלי, קוסטאס אדטוקומבו ודבוטה קייקוק נכללו בסגל אך לא השתתפו בפלייאוף).מאמן ראשי: פרנק ווגל.
בכל משך הבועה לא נרשמו מקרים של חולי קורונה מאומתים בשטחה.
השבתת הבועה
ב-26 באוגוסט החרימו שחקני מילווקי באקס ואורלנדו מג'יק את משחק הפלייאוף בין הקבוצות, כמחאה על פרשת הירי בג'ייקוב בלייק, ובעקבותם הוחרמו באותו הלילה גם המשחקים בין יוסטון רוקטס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ובין לוס אנג'לס לייקרס לפורטלנד טרייל בלייזרס. המשחקים ביום העוקב נדחו אף הם, אולם לאחר דיון בין שחקני קבוצות הפלייאוף, הוחלט להמשיך את משחקי הפלייאוף.
תגובות
שחקן מיאמי היט, ג'ימי באטלר, ניצל את ההזדמנות כדי להקים בית קפה בבועה, שם גבה 20 דולר לכל כוס. באטלר היה גם אחד השחקנים הבודדים שקיבלו את ההחלטה לא לאפשר למשפחתו לבקר בבועה, והצהיר שהשהות שלו בבועה הייתה "נסיעת עסקים".
כמה שחקנים, כולל שחקן לוס אנג'לס קליפרס פול ג'ורג', טענו כי הבועה השפיעה על בריאותם הנפשית.
אידה קולמייר
אידה ריטנברג קולמייר (באנגלית: ; 3 בנובמבר 1912 – 29 בינואר 1997) היא ציירת ופסלת אמריקאית ממוצא יהודי פולני, ששייכת לזרם האקספרסיוניסטי המופשט. היא חיה את רוב חייה בניו אורלינס, לואיזיאנה, שם גם החלה את הקריירה האמנותית שלה. בשנות ה-70 היא פיתחה לעצמה סגנון אופייני ומיוחד המורכב מרשתות של סמלים וציורים פיקטוגרפים המזכירים הירוגליפים, שמאוחר יותר תרגמה גם לפסלים.
היא קבלה פרסים רבים ובפרט, את הפרס השנתי להישגים יוצאים מן הכלל באמנות הוויזואלית  (Annual Award for Outstanding Achievement in the Visual Arts) שהוענק לה על ידי הארגון Women's caucus for art, שבו היא קיבלה גם את התואר 'חברת כבוד'.
ביוגרפיה
אידה ריטנברג נולדה ב-3 בנובמבר 1912, בת רביעית ליוסף ורבקה ריטנברג, זוג מהגרים יהודים מביאליסטוק שבפולין, שהיו בעלי בית משכון בניו אורלינס, לואיזיאנה.
קולמייר עשתה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סופי ניוקומב באוניברסיטת טוליין (H. Sophie Newcomb Memorial College of Tulane University), אותו סיימה בשנת 1933, אחרי 4 שנות לימודים. שנה לאחר מכן, ב-1934, נישאה ליו קולמייר, ויחד הם נסעו לירח דבש במקסיקו, שם התעצמה אהבתה לאמנות הדרום אמריקאית. כשיו קולמייר התגייס לצבא נאלצו השניים לעבור לבסיס הצבאי פורט בראג שבצפון קרוליינה, אך הם חזרו לניו אורלינס ב-1944 לאחר לידת בתם הראשונה – ג'יין לואיז.
בשנת 1950 חזרה קולמייר לקולג' ניוקומב, הפעם בשביל ללמוד אמנות. היא למדה שם כתלמידתו המיוחדת של פאט טריוויגנו (Pat Trevigno), אמן מפורסם ופרופסור באוניברסיטת טוליין. בשנת 1956 סיימה תואר שני באמנות, ומיד בקיץ שלאחר מכן נסעה ללמוד אצל הצייר הניו-יורקר המפורסם האנס הופמן, ששכנע אותה לעזוב את האמנות הייצוגית ולעבור לאמנות אבסטרקטית. קולמייר מספרת -  "הפכתי לציירת אבסטרקטית בן לילה בסטודיו של הופמן... אחרי הקיץ של 56' נהייתי ציירת אבסרקטית".
מאוחר יותר באותה השנה, נסעה קולמייר לטיול באירופה, שם פגשה את האמן הספרדי ז'ואן מירו (Joan Miró) שהיה מושא הערצתה והשפיע רבות על אמנותה. כל אותה תקופה, מאז שנת 1956, לימדה קולמייר שיעורי אמנות בקולג' ניוקומב, אך בשנת 1964 החליטה לעזוב את עבודתה לאחר שבנתה לעצמה סטודיו במטיירי, פרוור של ניו אורלינס, שם היא עברה לגור עם משפחתה.
בשנת 1957 הגיע האמן מארק רותקו (Mark Rothko), שהשתייך לזרם האקספרסיוניסטי המופשט, לבקר באוניברסיטת טוליין בניו אורלינס והקים את הסטודיו שלו בביתם של הוריה של קולמייר. כך השפיע רבות על האמנות של קולמייר ועל סגנונה.
מאז ועד יום מותה, שגשגה הקריירה של קולמייר כאמנית, שערכה המון תערוכות וקבלה פרסים רבים. שנות ה-90 היו תקופה קשה עבור קולמייר, לאחר שנפגעה בראייתה בעין אחת ובן זוגה יו קולמייר נפטר ב-1995. למרות זאת, הייתה זו תקופה פורייה עבורה, בה היו לה תצוגות רבות במוזיאונים וגלריות חשובות.
אידה קולמייר נפטרה בינואר 1997.
קריירה עצמאית
את תערוכת היחיד הראשונה שלה ערכה קולמייר במוזיאון ניו אורלינס לאמנות (New Orleans Museum of Art) בשנת 1957, ואת תערוכתה הראשונה בניו יורק ערכה בגלריית רות הלבנה (Ruth White Gallery) ב-1959, שם נשארו עבודותיה לתצוגה בקביעות.
בשנת 63 התחילה קולמייר להציג את יצירותיה בגלריית הנרי בוושינגטון הבירה (Henri Gallery, Washington, D.C), ובאותה השנה השתתפה בתערוכת הביאנלה ה-28 של האמנות האמריקאית העכשווית (the Twenty – Eighth Biennial of Contemporary American Painting) בגלריית קורקורן לאמנות (Corcoran Gallery of Art) בוושינגטון הבירה, ועל השתתפות בתערוכה זו היא קבלה את הפרס של קרן פורד.
באותה השנה קבלה קולמייר פרס נוסף על השתתפותה בתערוכת הציורים הבין-לאומית השנתית (Inter - American Annual Exhibition of Painting) בקולומביה. בתקופה זו רבים עודדו אותה לעזוב את ניו אורלינס ולהמשיך בקריירה שלה בחוף המזרחי, אך היא בחרה להישאר ולגדל את ילדותיה בעיר ילדותה.
ב-1971 הציג המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, גאורגיה (High Museum of Art, Atlanta) תערוכה רטרוספקטיבית של קולמייר שנמשכה 10 שנים.
ב-1973 קיבלה משרת פרופסור לאמנות באוניברסיטת ניו אורלינס, ובאותה השנה התחילה להתנסות בשיטת ההדפסה.
בשנת 1980 זכתה קולמייר לפרס מהארגון WCA (ארגון התומך בנשים העוסקות באמנות) על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום האמנות הוויזואלית. שנתיים לאחר מכן, ב-1982, קיבלה את התואר 'חברת כבוד' בארגון זה.
קולמייר החלה להתעסק בפיסול כבר בשנת 1969, אך הישגיה בתחום זה יצאו לאור רק בשנת 1981 כשהוזמנה להכין פסלים לבניין של חברת הביטוח "Equitable Life Assurance Society". פרויקט זה הסתיים בשנת 1983 וכונה "Krewe of Poydras".
סגנון ייחודי
קולמייר משתייכת לזרם האקספרסיוניסטי המופשט (סגנון בו אין אובייקטים ברורים והוא משתמש במקום זאת בצורות מופשטות, מרקמים, צבעים ומתארים שאינם מוגדרים). קולמייר לקחה השראה מרבים מהאמנים הגדולים שעסקו באקספרסיוניזם מופשט באותה התקופה, ביניהם ארשיל גורקי (Arshile Gorky), מארק רותקו (Mark Rothko) וז'ואן מירו (Joan Miró).
בתחילת שנות ה-70, בהשפעתו של מירו שפגשה בפריז ב-1956, התחילה קולמייר לפתח לעצמה סגנון ייחודי משלה, המשלב סמלים וציורים המחוברים ברשת רופפת ומזכירים הירוגליפים. את הסגנון הזה תרגמה קולמייר גם לפסלים, והיא התעסקה בו עד מותה. סגנון זה הביא ביטוי ליכולות השרטוט מעוררות ההתפעלות שלה ולשימוש במגוון צבעים.
סאפריה
סאפריה (בערבית: السافرية, נכתב גם ספריא או אל-סאפריה) היה כפר ערבי בנפת יפו. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו גורשו או ברחו.
היסטוריה
השם "סאפריה" פירושו בערבית סורית בוקר, או זריחת השמש. הכפר היה מוכר בתקופה הביזנטית והצלבנית בשם שפריאה, והוא מסומן בצורה מקוטעת במפת מידבא.
בשטח הכפר נמצאו שרידי ישוב עתיק שכונה ח'רבת סובטרה.
משנת 1517 היה הכפר סאפריה חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1596 נרשם בקדסטר העות'מאני, כחלק מנפת רמלה. על פי הרישום, בכפר התגוררו 53 משפחות, שמנו 292 תושבים, כולם מוסלמים. הם שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, לרבות חיטה, שעורה, גידולי קיץ, שומשום, כרמים, עצי פרי, עיזים וכוורות, וכן מספר הכנסות נוספות. אלה הכניסו 18,800 אקצ'ה לקופת הווקף.
בשנת 1838 צוין סאפריה על ידי אדוארד רובינסון כאחד הכפרים שנצפה מראש המסגד הלבן ברמלה. הוא ציין שזהו כפר מוסלמי במחוז לוד.
בתקופת המנדט
ההיסטוריון חסן מוחמד עוואד נולד בסאפריה בשנת 1932. הוא כתב ספר על סאפריה, בו הוא מתאר אותה כך:
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בסאפריה 1,306 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו 2,040 תושבים ב-489 בתים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נמנו 3,070 תושבים על 12,842 דונם של קרקע, מתוכם שימשו 3,539 דונם לגידול פירות הדר ובננות, 3,708 למטעים, 3,032 לגידול דגנים, ו-95 דונם סווג שטחים בנויים. בסקר מצוין גם ש-1,722 דונם מאדמות הכפר שייכים ליהודים, המגדלים בהן פירות הדר.
בסאפריה היו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים ואחד לבנות. בבית הספר לבנים הייתה ספרייה ובה עשרות ספרים, ושטח חקלאי ששימש להוראת החקלאות. מנהל בית הספר עד 1948 היה פרופסור עבד אל-ג'באר אחמד שהאב מענבתא, בוגר בית הספר החקלאי כדורי. הוא נשאר בכפר עד שנכבש.
בשנת 1929 דווח כי תושבי הכפר מחזיקים בשטחים רבים של פרדסים מניבים.
ב-17 בנובמבר 1933 ביקרו בסאפריה הנציב העליון ונציגי משרד המושבות בלווית מוסא אל-עלמי, וקיבלו ממושל מחוז לוד, רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, נתונים אודות אוכלוסיית הכפר ופיתוח החקלאות בו. נציג תושבי סאפריה ביקש משלטונות המנדט להפסיק את ההגירה היהודית ולמנוע מכירת קרקעות ליהודים.
בכפר פעל מועדון כדורגל שהוקם בשנת 1920. מועדון נוסף הוקם ב-1940 ופעל בכפר עד שנכבש.
בתקופת המרד הערבי הגדול ביצעו תושבי הכפר פעולות טרור רבות נגד מוסדות המנדט הבריטי ונגד יהודים. הם הצטרפו לשביתה הכללית של מפלגת אל-איסתקלאל ב-20 באפריל 1936, ולאחר מכן ביצעו פיגועים רבים שכוונו בעיקר לרכבות מלוד ליפו שעברו דרך הכפר. הם חיבלו במסילות הרכבת וגרמו להתהפכותה, הניחו מוקשים מתחת לרכבות, וביצעו פיגועי ירי. הבריטים, בתגובה, ביצעו תקיפות אוויריות בכפר ופוצצו מספר בתים בו. ב-20 בספטמבר פשטו כ-400 חיילים בריטיים על הכפר, ירו בתושבים ופוצצו בתים נוספים.
בספטמבר 1936 חיבלו תושבי הכפר במגדל מים בראשון לציון ושרפו מספר מבני עץ.
תושבים רבים מבני הכפר נעצרו ונכלאו. ב-13 בדצמבר 1938 גזר בית המשפט הצבאי בירושלים עונש מוות על שניים מתושבי הכפר, בגין החזקת נשק וירי לעבר כוחות הצבא, וכעבור שבוע הם הוצאו להורג. אדם שלישי שנעצר איתם נידון למאסר עולם בשל היותו מתחת לגיל 18. העימותים בין תושבי הכפר לבריטים נמשכו, עם הפוגות מעת לעת, עד שנת 1939. באותה שנה נהרג אחד ממנהיגי הכוחות החמושים בכפר, ואחרים נעצרו או ברחו.
לאחר 1948
כל 3,560 תושבי הכפר גורשו או ברחו במהלך מבצע חמץ באפריל-מאי 1948. על פי דיווח של יונייטד פרס, כוחות ישראליים כבשו את סאפריה ב-20 במאי 1948, כחלק מקרבות האצ"ל ברמלה
ב-13 בספטמבר 1948 היה סאפריה אחד מ-14 כפרים פלסטינים שבן-גוריון ביקש להרוס, כדי למנוע את חזרתם של תושבי הכפר. על אדמותיו הוקמו צפריה, כפר חב"ד, תוחלת, אחיעזר וחלק משכונות ראשון לציון.
בשנת 1992 תוארו שרידי הכפר בספרו של וליד ח'אלדי: "שני בתי הספר, מבני בטון ארוכים עם פתחים וחלונות מלבניים, עדיין קיימים ואף שופצו. מספר בתים, חלקם מבני לבנים ואחרים מבני בטון, נותרו אף הם, נטושים או מאוכלסים במשפחות יהודיות. הם פשוטים מבחינה ארכיטקטונית, בעלי דלתות וחלונות מלבניים ורוב גגותיהם שטוחים. שיחי צבר ומגוון עצים צומחים לאורך דרך הכפר העתיקה, וביישוב פזורים עצי שקמה וברוש."
רוב צאצאיהם של בני הכפר מתגוררים כיום בעמאן. הם נפגשים מעת לעת, ומאוגדים בקבוצת פייסבוק. לדבריהם, צאצאי בני הכפר מונים כיום כ-60,000 איש.
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית: המדריך השלם (באנגלית: Reasons to Vote for Democrats: A Comprehensive Guide) הוא ספר סאטירי משנת 2017 מאת מייקל נואלס המכיל 266 עמודים, כאשר רובם ריק. הוא היה ספר רב-מכר באתר של אמזון במרץ 2017.
חסן
חַסָּן (حسن) היא מילה ערבית שמשמעה "טוב". גרסה נוספת היא חסאן (حسان). {{פירושונים| אישים ששם משפחתם חסן:
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית
תקציר ורקע
הספר חולק לעשרה "פרקים": כלכלה, מדיניות חוץ, זכויות אזרח, חינוך, ביטחון פנים, אנרגיה, מקומות עבודה, פשע, הגירה וערכים ועקרונות, כאשר כולם ריקים. הספר מכיל ציטוט של תוקידידס. סופו של הספר הוא ביבליוגרפיה של מהיכן נואלס השיג לכאורה את ה"מידע" שבו. נואלס, בספר, כינה אותו ה"טיעון הקוהרנטי הנחקר והממצה ביותר של אפולוגטיקת המפלגה הדמוקרטית עד כה".
חסן
אישים ששמם הפרטי חסן:
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית
תקציר ורקע
בנוגע לחוסר התוכן, נואלס אמר דרך פוקס ניוז כי הוא "צופה במפלגה הדמוקרטית כבר 10 שנים לפחות, וכשראיתי את הרשומה שלהם ואת הסיבות להצביע עבורם - מסיבות של כלכלה או מדיניות חוץ או ביטחון פנים או זכויות אזרח וכן הלאה - הבנתי שכנראה עדיף פשוט להשאיר את כל הדפים ריקים". נואלס ציין בספר שכדי להיות מסוגל להיות כשיר להפצה, "עורכי דין שמאלנים דרשו שנציין את הספר כריק ברובו ושמכיל 1,235 מילים בדיוק".
חסן
אחר:
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית
ביקורות
הספר דורג במקום ה-85 באמזון נכון לאפריל 2017 כפי שצוטט על ידי הלוס אנג'לס טיימס, והפך לרב-מכר במרץ של אותה שנה.
המבקר רוג'ר קימבל כתב סקירה ארוכה בויקלי סטנדרד, וטען כי "נואלס התאים עניין ומסר באופן חסכוני יוצא מן הכלל" וכי "המחקר של נואלס ייזכר בזכות תוכן הניתוח שלו". בספר, בן שפירו, מייסד The Daily Wire אשר שם מוגשת התוכנית של נואלס, "המופע של מייקל נואלס", קרא לו "יסודי" והפרשנית מישל מלכין קראה לו "ספר מרתק אמיתי!". גם הגרדיאן כתב ביקורת על הספר.
ב-17 באפריל 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הזכיר את הספר בטוויטר, וקרא לו "ספר נהדר להנאת הקריאה שלכם". נואלס הגיב באמירה: "אני גאה בכך שהנשיא טראמפ נהנה מעבודת הידע החשובה הזו".
מבקרים אחרים היו פחות מחמיאים. ג'ון וגנר מהוושינגטון פוסט אמר שזה "ספר המרמז שלדמוקרטים אין רעיונות". כתב נוסף של הוושינגטון פוסט, פיליפ בומפ, אמר שטראמפ מקדם את הספר הוא טקטיקה פוליטית מלוכלכת. העיתון גם טען שטראמפ התמודד עם ביקורת על "חציית קווים אתיים על ידי שימוש הבית הלבן לקידום מוצרים מסחריים".
אל-חסן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בלארוס באירוויזיון 2006
התחרות הלאומית לבחירת נציג בלארוס באירוויזיון 2006 באולם "ארמון הרפובליקה" (Palace of the Republic) במינסק והונחתה על ידי דניס קוריאן.
שלושת השירים שקיבלו את מירב הקולות על ידי הקהל עלו לשלב הגמר בו ועדה מטעם רשת השידור במדינה בחרה את הנציג לתחרות.
את בלארוס בשנה זו ייצגה פולינה סמולובה עם השיר "Mama" שהושפע מהסגנון של מייקל ג'קסון.
בשנה זו בלארוס כשלה מלעלות לגמר.
דברו אמת
דברו אמת (באנגלית: Dabru Emet) הוא מניפסט לא-רשמי של קבוצת רבנים ואישי ציבור יהודים, המתייחס למערכת היחסים בין הנצרות ליהדות. המסמך נתקל בהתנגדות הן בצד היהודי והן בצד הנוצרי.
חתמו עליו למעלה מ-200 רבנים והוגים מכלל זרמי היהדות, אך הודגש כי מדובר ביוזמה של יחידים וכי אין החותמים מייצגים בחתימתם את הארגונים והזרמים אליהם הם משתייכים. אישים בולטים בין החותמים: יחיאל אקשטיין, יוג'ין בורוביץ, דייוויד בלומנטל, נינה בת' קרדין, רוברט חזן , אליוט דורף, יוסף ארנקרנץ , ברי פרונדל , רוברט גיבס, דניאל גורדיס, יצחק גרינברג.
תוכן
המניפסט "דברו אמת" פורסם לראשונה ב-10 בספטמבר 2000 בניו יורק טיימס, ובעקרונותיו נעשה מאז שימוש בחלק מתוכניות לימוד הדת היהודית ברחבי ארצות הברית. המסמך שם דגש על המשותף בין הדתות; על לגיטימיות הנצרות לאלו שאינם יהודים, מנקודת מבט יהודית; ועל הכרה בהבדלים התאולוגיים בין שתי הדתות תוך הסכמה שאין להכריע מי מהדתות צודקת.
פורטו בו שמונה נושאים עיקריים:
Ч
צֵ'ה היא אות באלפבית הקירילי המייצגת עיצור בתר-מכתשי, מחוכך שורק, אטום /ʧ/ אשר דומה לצליל "Ch" באנגלית או "צ" גרושה בעברית (כמו במילה "צ'אט") וצורתה כשל H קטנה בהיפוכה, שגם מזכירה במקצת את הספרה 4. זו האות ה-24 בבולגרית ואוקראינית, ה-26 בבלארוסית וה-25 ברוסית. באלפבית הקירילי המוקדם היא נקראה צְ'רב (чрьвь) וערכה המספרי היה 90; אך עם זאת, בווריאנטים מסוימים ערכה המספרי היה 60, במקום האות Ѯ.
תכנון חברתי
תכנון חברתי הוא תחום המציע כלים לפתרון בעיות חברתיות, לתכנון שירותים חברתיים ולשיפור איכות החיים הקהילתיים.
בניגוד לתכנון פיזי שמתמקד בתשתיות, התכנון החברתי מתמקד בצרכי האוכלוסייה ופועל להשגת צדק חברתי, שיפור תנאי החיים והגדלת שוויון ההזדמנויות. הוא מצריך שיתוף פעולה בין הקהילות, הארגונים הממשלתיים וקבוצות העניין, כדי להתמודד בהצלחה עם הבעיות החברתיות.
עקרונות התכנון החברתי
התכנון החברתי מתייחס לצורכי האוכלוסייה הספציפית, כגון צעירים, מבוגרים, מהגרים, לדוגמה, תכנון דרכים ביישוב ערבי ללא התחשבות במבנה המשפחות עלול להביא לחוסר תפקוד של המערכת. תכנון מתחמי מגורים עבור קשישים צריך להתחשב בצרכיהם המיוחדים כדי לא לעורר התנגדויות וקשיים למימוש.
התכנון החברתי נשען על הידע הקיים בקהילה ומרוכז באמצעות מספר דרכי פעולה שנועדו לשפר את התקשורת בין חברי הקהילה:
גישות לתכנון חברתי
במהלך ההיסטוריה קובעי המדיניות הם שהחליטו מה הוא התכנון המתאים לקהילה או לאוכלוסייה, וכפו אותו. גם תכנון שמקורו בכוונות חיוביות לקהילה יכול להוביל לתוצאות שליליות. כך במקרה של התחדשות עירונית בשנות ה-50 וה-60: פינוי שכונות עוני נועד לשפר את איכות החיים של התושבים, אך בפועל במקרים רבים הביא לעקירה של האוכלוסייה המקורית ושינוי המרקם החברתי.
לעומת זאת, הגישות החברתיות לתכנון עוסקות באיזון בין אינטרסים וקבוצות שונות. במאה ה-20, ובמיוחד מאז מלחמת העולם השנייה, החלה לחלחל ההכרה כי סדרי העדיפויות אינם יכולים להתבסס רק על חישובים כלכליים, ועליהם לכלול גם ערכים חברתיים.
גישות שונות לתכנון חברתי צמחו בארצות הברית בשנות ה-60, בתקופה סוציו-פוליטית של מחאות, מהפכות, הצפת בעיות חברתיות והפרדה גזעית, לצד מלחמת וייטנאם ועליית הפמיניזם. התכנון החברתי נתפס כחדשני שמכוון לאנשים ורגיש למצוקותיהם ומספק ביטחון חברתי.
הגישות המרכזיות לתכנון חברתי
ישנם הטוענים כי תכנון חברתי יכול להיות פלורליסטי אולם התהליך של בניית אומה, שהתכנון מהווה חלק ממנו, נשלט בדרך כלל על ידי כוחות שפועלים כדי לדכא ולהדיר. לפיכך, התכנון החברתי אינו שם דגש מספיק על יחסי הכוח שמופעים במהלך תהליכי התכנון.
הגאוגרף ריי ברומלי מציג ארבע גישות שונות ולעיתים חופפות באשר לתכנון חברתי, כאשר כל אחת מהן משקפת פרשנות שונה של סדרי העדיפויות החברתיים והשונים לתכנון :
הולנד
המתכנן החברתי נמצא בתוך המחלקה לשירותים חברתיים כשתפקידו כאיש בעל תפישה מרחבית הוא 'מתן תרגום מרחבי' למדיניות החברתית. למשל, אם קיימת בעיה של אלימות בקרב בני נוער, המתכנן החברתי יבחן חלופות של השקעה במועדון נוער או מגרשי ספורט במקומות שונים בעיר. אחד הכלים המרכזיים של המתכנן החברתי בהולנד הוא ניתוח עלות-תועלת חברתית. ניתוח זה מיועד לכמת את התועלות החברתיות לצד תועלות אחרות למען קבלת החלטה על גובה המימון של הפרויקט הציבורי.
ארצות הברית
המתכנן החברתי עורך תסקירי השפעות סביבתיות הוכלל לעיתים גם מרכיבים חברתיים כגון בחינת השפעת תוכנית מסוימת על בני מיעוטים או קבוצות פגיעות אחרות. למשל, תסקיר השפעה סביבתית של פרויקט בנייה גדול יבחן את השפעת התוכנית על הדרת האוכלוסייה הקיימת.
קנדה
מחלקה לתכנון חברתי עובדת בשיתוף פעולה עם המתכננים הפיזיים. כל מתכנן חברתי במחלקה מופקד על תחום טיפול או אוכלוסיית יעד, כגון ילדים בגיל הרך, בני נוער, קשישים ואנשים בעלי מוגבלויות. המתכננים החברתיים מפעילים 'מועצה מייעצת' בנושא עיסוקם, המורכבת מבעלי תפקידים ונציגי תושבים נבחרים. המתכננים החברתיים מעבירים תוכניות מוצעות אל המועצות המייעצות ומסייעים להם בגיבוש משוב לתוכנית המוצעת.
ישראל
על פי מסמך מדיניות מ-2012 המתייחס לשיקולים חברתיים במערכת התכנון, אין גורם ממסדי שרואה את תפקידו כאחראי במערכת התכנון הממסדית לתת מענה והתייחסות מפורטת להיבט החברתי בכללותו ולצרכים של האוכלוסיות המוחלשות בפרט. עבודתו של המתכנן החברתי אינה משולבת באופן אינטגרלי בתכנון המרחבי ואינה מוערכת כתורמת במיוחד לתוצרי התכנון המרחבי. תפקיד המתכנן החברתי בישראל מוגבל מאוד בהשוואה למקומות שונים במערב. בישראל אין הגדרה ברורה של התפקיד ואין הכשרה מתאימה, ולא מוקצים משאבים נחוצים לשם ביצוע התפקיד בצורה מיטבית.
אין בארץ תהליך פורמלי של הכשרה כמתכנן חברתי. במצב זה, אין אחידות בתחומי ידע או בכישורים של המתכנן החברתי. הלימודים בתחום מוצעים בדרך כלל בתוכניות לתארים מתקדמים בתכנון ערים, בריאות הציבור ועבודה סוציאלית.
בצוותי תכנון שמכינים תוכניות מתאר כוללניות ישנו לרוב מתכנן חברתי שתפקידיו עשויים להשתנות בכל שלב של התוכנית:
במהלך שנות האלפיים חדרו גישות של צדק חברתי לשיח הציבורי בעולם ובישראל, כששיאם היה בהתפרצות המחאה החברתית ברחבי הארץ בשנת 2011. בהמשך לכך, מגמת התכנון במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון הכינה תסקיר חברתי-תכנוני על העיר באר שבע. התוכנית היוותה נספח השפעה חברתית בתוכנית המתאר שהתגבשה לעיר.
קלמיטי ג'יין
מרתה קנרי (1 במאי 1852 – 1 באוגוסט 1903), הידועה כקלמיטי ג'יין (Calamity Jane, "ג'יין האסון"), הייתה אשת שטח וסיירת אמריקאית, אשר נהגה ללבוש בגדי גברים, והייתה מוכרת כלוחמת באינדיאנים ומכרה של ביל היקוק הפראי. מאוחר יותר בחייה, היא הייתה חלק ממופע המערב הפרוע של באפלו ביל וב-1901 הופיעה בתערוכה הפאן-אמריקאית. קלמיטי ג'יין היא אחת הדמויות המיתיות של המערב הפרוע האמריקאי, אך את רוב הסיפורים לגביה אי אפשר היה לאמת; אך ידוע שבין היתר היא הייתה אנאלפביתית, אלכוהוליסטית, נוודת, ומדי פעם גם עבדה כזונה.
ראשית דרכה
רוב המידע על השנים הראשונות בחייה של קלמיטי ג'יין מגיע מחוברת אוטוביוגרפית שהיא פרסמה בשנת 1896, ואשר נכתב למטרות פרסום. היה זה לפני סבב הופעות ברחבי ארצות הברית, והוא נועד כדי למשוך קהלים. חלק מהמידע בחוברת הוא מוגזם או אפילו לחלוטין לא נכון.
מרתה קנרי נולדה בפרינסטון שבמיזורי. אביה, רוברט וילסון קנרי, היה מהמר כפייתי, ואמה שרלוט קנרי עבדה בעברה בזנות. ג'יין הייתה הבכורה מבין שישה ילדים, ולה שני אחים ושלוש אחיות. בשנת 1865, רוברט ומשפחתו הצטרפו לשיירת עגלות ונסעו ליישב את מונטנה, ולהשתקע שם בעיירה בשם וירג'יניה סיטי. בשנת 1866, כשהמשפחה עדיין בדרכה, שרלוט מתה מדלקת ריאות. לאחר שהגיעו לייעדם, באביב 1866, רוברט לקח את ששת ילדיו לסולט לייק סיטי, שביוטה. הם הגיעו בקיץ, ורוברט כביכול התחיל לעבד חלקת אדמה חקלאית (כ-160 דונם). כעבור פחות משנה, רוברט נפטר. בגיל 14, מרתה ג'יין לקחה אחריות על חמשת אחיה הצעירים, העמיסה אותם שוב על עגלה, ולקחה אותם לפורט ברידג'ר, בטריטוריית ויומינג, לשם הגיעו במאי 1868. משם הם נסעו ברכבת יוניון פסיפיק עד פידמונט, ויומינג.
בפידמונט, ג'יין עבדה במגוון עבודות כדי לפרנס את המשפחה - שטפה כלים, בישלה, מילצרה, רקדה במועדון, עבדה כאחות, ואף שמשה כעגלונית. בכל העיירות של טריטוריות המערב, פגשה באנשים קשי יום, הנאבקים על קיומם. כדי לשרוד בעולם הזה, מרתה ג'יין, שהייתה גבוהה וחזקה, התחילה לאמץ מאפיינים גבריים כדי להצליח בסביבה עוינת זו. בתקופה זו היא גם התחילה לעבוד בזנות לפרקים, בחווה בפורט לארמי. לבסוף, בשנת 1874, לדבריה, היא מצאה עבודה בתור סיירת עבור המחנה הצבאי פורט ראסל. עם הזמן, היא לקחה עבודות נוספות בשטח, הדורשות כושר פיזי וכוח, חייתה חיי הרפתקאות ברחבי המישורים הגדולים. במהלך זמן זה רכשה את הכינוי "קלמיטי ג'יין".
בייצוגים הוליוודים הרבה אחרי מותה, ניסו לייפות את ג'יין, והצביעו על תיאורים שלה כ"נערה יפה כהת עיניים" וכתבים אחרים דומים, אך ג'יין לא עמדה באידיאל היופי הנשי: היא הייתה גבוהה מאוד - בערך 1.80 מ' - ושרירית, ואף לבשה ביגוד גברי ועבדה בעבודות גבריות.
כינויה
ג'יין הייתה מעורבת במספר עימותים בין כוחות הצבא והאינדיאנים. היא טענה שבמהלך קרב ב-1872 היא הצילה את אחד הקצינים, סרן איגן, אשר נורה ממארב. היא תפסה אותו לפני שנפל מסוסו, והרכיבה אותו חזרה למחנה. כשהתאושש מפצעיו, הוא הצהיר כשצחוק בפיו,