cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בליטא (1432–1438)
מלחמת לוצק
כאשר כוחות פולנים פלשו לפודוליה, עצר שוויטריגילה את אחיו יוגאילה, מלך פולין, בווילנה. יוגאילה שוחרר כשהבטיח להחזיר את פודוליה לדוכסות הגדולה של ליטא. האצולה הפולנית, בראשות זביגנייב אולסניצקי, התכנסה בסנדומייז' בפברואר 1431. בזעם, הם ביטלו את הבטחותיו של המלך ודרשו משוויטריגאילה להכיר בנאמנותו ליוגאילה. שוויטריגאילה סירב, הצהיר על עצמאות מלאה, ואף ביקש מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשלוח לו את הכתר שיועד לוייטאוטאס. באותו מכתב, שוויטריגאילה הבטיח את נאמנותו לזיגיסמונד ודן בנישואים אפשריים לבת של וויבוד מולדביה.
שוויטריגאילה החלה לארגן קואליציה אנטי-פולנית רחבה יותר. הוא ניהל משא ומתן עם האבירים הטבטונים, עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עם מולדביה, עם אורדת הזהב ועם הדוכסים של ארצות המזרח של הדוכסות הגדולה של ליטא. הסיכוי המבטיח ביותר כבעל ברית היה המסדר הטבטוני, שביקש לבטל את האיחוד הפולני-ליטאי שהוביל לתבוסת המסדר בקרב גרונוולד (1410). ביוני 1431 האבירים הטבטונים ושוויטריגאילה חתמו על הסכם כריסטממל. מטרתו של שוויטריגאילה נעזרה גם בכוחות מולדבים בראשות אלכסנדרו הטוב, שתקף את פולין בדרום מזרח.
ב-25 ביוני 1431 פלש הצבא הפולני לווהלין. הם כבשו חלק מווהליניה, הורודלו, וולודימיר-וולינסקי וזברז', והביסו את אנשיו של שוויטריגאילה ליד לוצק. עם זאת, הפולנים לא הצליחו לכבוש את טירת לובארט. במקביל, על פי חוזה כריסטממל, האבירים הטבטונים הכריזו מלחמה ופלשו לפולין. האבירים נתקלו במעט התנגדות, הרסו את ארץ דובז'ין, כבשו את העיירה נישאווה, וניסו לעבור לאזור קויאוויה וקריינה. עם זאת, הצבא הטבטוני הובס ב-13 בספטמבר 1431 ב-Dąbki, ליד נאקל (כיום Nakło nad Notecią). שוויטריגאילה, שהיה נצור בטירת לובארט, הציע לנהל משא ומתן לשלום ב-20 באוגוסט. הסכם הושג ב-26 באוגוסט ובכך הסתיימה מה שנקרא מלחמת לוצק. שביתת נשק רשמית נחתמה בסטארי צ'ורטוריסק ב-1 בספטמבר עד 24 ביוני 1433. ההסכם היה נוח יותר לפולין. עם זאת, הפסקת האש לא פתרה את המחלוקת הבסיסית. המלחמה הפכה למאבק דיפלומטי, כאשר פולין ביקשה להפוך את האצילים הליטאים נגד שוויטריגאילה.
הפיכה בליטא
באפריל 1432 ב-Sieradz, הציעו הפולנים לשוויטריגאילה את אותה עסקה כמו ויטאוטאס בתקופת שלטונו: שוויטריגאילה יהיה הדוכס הגדול ויוגאילה יהיה הדוכס העליון ולאחר מותו של שוויטריגאילה יחזור כס המלכות הליטאי לאחד מבניו של יוגאילה. שוויטריגאילה סירב לכאורה להצעה המגבשת התנגדות מקומית. ב-31 באוגוסט 1432, תקפו קושרים, כולל סמן אולשנסקי, פטרס מנגירדאיטיס, ויונאס גושטאוטאס, את שוויטריגאילה ואת המלווה שלו באשמיאני, שם שהו בלילה. שוויטריגאילה וכמה מתומכיו, כולל יורגיס גדגאודס ויונאס מנווידאס, הצליחו להימלט לפולוצק בזמן שאשתו ההרה נעצרה. הקושרים מינו את Sigismund Kęstutaitis, אחיו של ויטאוטאס, בתור הדוכס הגדול החדש. לא ברור אילו קבוצות תמכו בזיגמונט או מדוע. ייתכן שכמה אצילים ליטאים לא היו מרוצים מהטובות ששוויטריגילה העניקה לדוכסים האורתודוקסים, אך לפני ההפיכה לא התבטאה התנגדות. זיגמונט, שלא מילא תפקיד מרכזי בפוליטיקה הליטאית לפני ההפיכה, ומי שתמך בתחילה בשוויטריגאילה, חידש את מדיניות האיחוד עם פולין. ב-15 באוקטובר 1432 הוא חתם על האיחוד של גרודנה, אשר בעצם אישר את איחוד וילנה וראדום (1401) והעניק לזיגיסמונד את אותן זכויות שבהן נהנה ויטאוטס במהלך שלטונו. לאחר מותו של זיגמונט, ליטא הייתה אמורה לחזור למלך פולין. זיגמונט גם עשה ויתורים טריטוריאליים לפולין בפודוליה ובווהלין השנויים במחלוקת.
הפלישה ההוסיטית לפרוסיה
ביוני 1433 התחברה פולין עם ההוסיטים הצ'כים כדי למנוע מהמסדר הטבטוני לשלוח תמיכה חשאית לשוויטריגאילה דרך הסניף הליבוני שלו. האבירים הטבטונים תמכו באפיפיור ובקיסר הרומית הקדושה זיגיסמונד נגד ההוסיטים הכופרים במהלך מלחמות ההוסיטים. במהלך "הנסיעה היפה" האחרונה והגדולה שלהם, הכוחות הצ'כיים בפיקודו של יאן צ'אפק מסאני נתמכו גם על ידי הדוכס הפומרני בוגיסלב התשיעי מדוכסות שטולפ (סלופסק). במשך ארבעה חודשים הרס הצבא ההוסיטי את השטחים הטבטונים בנוימרק, פומרניה ומערב פרוסיה. הם תקפו את קוניץ (כיום חויניצה), שווץ (כיום שווייצ'ה) ודנציג (כיום גדנסק). הם כבשו כמה ערים וטירות, כולל דירשאו (כיום טצ'ב) ב-29 באוגוסט 1433. למרות המצור הכושל שלהם על דנציג, ההוסיטים חגגו את "הנסיעה היפה" שלהם על ידי מילוי סמלי של הבקבוקים שלהם במים מהים הבלטי.
ב-13 בספטמבר 1433 נחתמה שביתת נשק ב-Jasiniec. המשא ומתן הפולני-טבטוני נמשך בבז'שץ' קויאבסקי, והמשא ומתן ההוסיטי-קתולי נמשך במועצת פירנצה ובדיאטה הצ'כית בפראג. הפלישה הפולנית לנוימרק ופומרניה הוכיחה את עצמה כמוצלחת, ניתקה את המסדר הטבטוני מתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, ושכנעה את המסדר לחתום על הסכם עם הפולנים. ב-15 בדצמבר 1433, נחתמה שביתת הנשק של לז'יצ'יקה ל-12 שנים בין הפולנים למסדר ב-Łęczyca (מה שהוביל כמה היסטוריונים פולנים לחלק את המלחמה הפולנית-טבטונית הזו לשתי מלחמות: בשנים 1431–1433; וב-1435). האבירים הטבטונים הסכימו לרוב הדרישות הפולניות, לרבות שהמסדר יפסיק את תמיכתו בשוויטריגאילה, כל צד ישלוט בשטחים שהוא כובש עד שייחתם שלום (uti possidetis), ואף צד לא יבקש תיווך על ידי מעצמות זרות בכדי לשנות את הפסקת האש. זה סימן את סופה של המלחמה על אדמת פולין; המאבק על אדמות ליטא נמשך עוד שנתיים, שכן הפסקת האש עם פולין לא התרחבה למסדר הליבוני.
קרב מכריע
ביולי ובאוגוסט 1433 פשטו שוויטריגאילה ובני בריתו הליבונים על לידא, קרבו ואיישישוק והרסו את הפרברים של וילנה, טרקאי וקובנה. פעולות האיבה הופסקו לזמן קצר במגפת סוסים. כשיוגאילה מת במאי 1434, חידש המסדר את גיבויו לשוויטריגאילה, שגייס את תומכיו, ביניהם אבירים מהמסדר הליבוני, הדוכסים האורתודוקסים ואחיינו זיגמונט קוריבוט, מפקד צבאי מובהק של ההוסיטים. ביולי 1435 סיכל שוויטריגאילה הפיכה נגדו בסמולנסק. מנהיג ההפיכה הבישוף האורתודוקסי גראסים, שמונה למטרופוליט של מוסקבה ב-1432, נשרף על המוקד. הקרב האחרון בווילקומייז' (Vilkomir, Vilkmergė) נערך בספטמבר 1435, צפונית מערבית לווילנה. על פי ההערכות, היו מעורבים 30,000 גברים משני הצדדים. צבאו של שוויטריגאילה, בראשות זיגמונט קוריבוט, פוצל על ידי הצבא הליטאי-פולני התוקף, בראשות מיכאל ז'יגימנטאיטיס, והובס לחלוטין.
שוויטריגאילה, עם קבוצה קטנה של תומכים, הצליח להימלט לפולוצק. המסדר הליבוני ספג תבוסה גדולה, לעיתים בהשוואה לתבוסה שהונחתה לאבירים הטבטונים בגרונוולד ב-1410. ב-31 בדצמבר 1435 האבירים הטבטונים חתמו על הסכם שלום בבז'שץ' קויאבסקי. הם הסכימו להפסיק את תמיכתם בשוויטריגאילה, ובעתיד לתמוך רק בדוכסים הגדולים שנבחרו כהלכה במשותף על ידי פולין וליטא. ההסכם לא שינה את הגבולות שנקבעו בחוזה מלנו ב-1422 השלום של בז'שץ' קויאבסקי הראה שהאבירים הטבטונים איבדו את מעמדם המיסיונרי האוניברסלי. המסדרים הטבטוניים והליבונים לא התערבו עוד בענייני פולין-ליטאים; במקום זאת, פולין וליטא היו מעורבות במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466), מלחמת האזרחים שתקרע את פרוסיה לשניים.
לאחר מכן
שוויטריגאילה איבד את השפעתו בנסיכויות הסלאביות ולא יכול היה עוד להתנגד לפולין ולזיגמונט. ב-4 בספטמבר 1437 הוא ניסה להתפייס עם פולין: הוא ישלוט בארצות שעדיין תמכו בו (בעיקר קייב וווהלין), ולאחר מותו יעברו שטחים אלו למלך פולין. עם זאת, תחת מחאה עזה של זיגמונט, הסנאט הפולני סירב לאשרר את האמנה. בשנת 1438 נסוג שוויטריגאילה לנסיכות מולדובה. שלטונו של זיגמונט קסטוטאיטיס היה קצר - הוא נרצח בשנת 1440. שוויטריגאילה חזר מהגלות ב-1442 ושלט בלוצק עד מותו עשור לאחר מכן.
בנו של יוגאילה, קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, יליד 1426, קיבל אישור כהוספודר תורשתי מהמשפחות השליטות של ליטא בשנת 1440. אירוע זה נתפס בעיני ההיסטוריונים יז'י לוקובסקי והוברט זוואדצקי כמסמן את סיום סכסוך הירושה.
כף קייטר
כף קייטר או קייפ קייטר (באנגלית: Cape Kater) היא לשון יבשה, המוקפת סלעים, המהווה את הקצה הצפון-מערבי של חצי האי ויטל, באזור חוף דייוויס, שבחוף המערבי של אזור ארץ גרהאם, בצפון חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
סלעי קייטר ממוקמים 2 קילומטרים צפונית-מערבית לכף קייטר.
מיפוי הכף
אזור הכף מופה לראשונה (באופן גס) על משלחת הסקר הבריטית שנערכה בין השנים 1828–1831 בפיקודו של הנרי פוסטר.
האזור מופה באופן מדויק יותר על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901 – 1904, בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
מקור השם
הנרי פוסטר קרא לכף "קייפ קייטר", על שם קפטן הנרי קייטר, שהיה חבר בוועדה שתכננה את משלחת הסקר הבריטית.
נורדנשלד קרא לכף "קייפ גונאר" לכיפה זו.
לימים הושב ללשון היבשה שמו הקודם.
מתתיהו לזרסון
פרופ' מתתיהו לזרסון (1 בפברואר 1887 – 1 בדצמבר 1951) היה פרופסור למשפטים ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
ביוגרפיה
לזרסון נולד במיטוי בלטביה. בשנת 1905 הצטרף על התנועה הסוציאליסטית. הוא סיים לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1910. בשנת 1916 מונה למרצה באוניברסיטה זו. בשנת 1920 עזב את ברית המועצות וחזר ללטביה. בשנים 1922–1931 היה ציר בסיימאס הלטבי (הפרלמנט הלטבי), בה פעל יחד עם מפלגות השמאל, ולהגנה על זכויות המיעוטים בכלל והיהודים בפרט. בין השאר הוא נאבק, ללא הצלחה, בכפיית מנוחת חובה בימי ראשון. כן הצליח לאפשר לבתי הספר היהודים ללמד בעברית בניגוד לעמדת הבונד שדרשה שילמדו רק ביידיש. לזרסון גם היה פעיל בהתאחדות של הפועל הצעיר וצעירי ציון והיה מטעמה סגן בוועד הפועל הציוני. בבחירות בנובמבר 1931 חסרו ללזרסון קולות מועטים כדי להיבחר מחדש והוא מצא עצמו מחוץ לסיים.
במרץ 1934 הגיע לזרסון לביקור בארץ ישראל כדי להשתתף בישיבת הוועד הפועל הציוני. בעקבות ההפיכה של אולמנוס ב-15 במאי 1934, נאסר לזרסון כאיש שמאל, במקביל לביטול האוטונומיה התרבותית ליהודים. בנובמבר 1934 שוחרר לזרסון ממעצרו, לאחר שהתחייב לעזוב את לטביה. לאחר שחרורו עלה לארץ ישראל, אליה הגיע בינואר 1935.
בשנת 1935 היה ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בו הרצה בתורת המשפט הכללית. לאחר מכן עבר לכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה. לזרסון נפטר ב-1 בדצמבר 1951, בניו יורק.
Only Time
Only Time (בעברית: רק הזמן) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה. הוא יצא לאור ב-6 בנובמבר 2000 כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, A Day Without Rain (2000). השיר הגיע למקום הראשון בקנדה, גרמניה, פולין ושווייץ ולמקום השני באוסטריה; הוא הפך לשירה היחיד של אניה כאמנית סולו שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100, שם דורג בשיאו במקום העשירי.
הוצאה
בשנת 2001, "Only Time" יצא מחדש כרמיקס שנשלח לרדיו. גרסת הרמיקס של "Only Time" נוצרה על ידי ההרכב המוזיקלי Swiss American Federation (ראשי תיבות: ) והופקה על ידי ניקי ראיין. אניה תרמה את הרווחים ממכירת אותו השיר לקופת האלמנות והילדים של אגודת הכבאים במדים כדי לסייע למשפחות הכבאים לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-200 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הרשמי של "Only Time", בו נראית אניה מבצעת את השיר בקונספט של אביב, קיץ, סתיו וחורף, ביים גרהאם פינק. הוא יצא לאור בשנת 2000. בשנת 2020, בעת חגיגות 20 השנים של השיר, נערך הקליפ שלו מחדש כך שהותאם לרזולוציית 4K. גרסה זו יצאה לאור במרץ 2020.
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-195 מיליון צפיות.
פרסים ומועמדויות
בשנת 2002, זכה "Only Time" בפרס Echo בקטגוריית "הסינגל הטוב ביותר של השנה".
הופעה
אניה ביצעה את "Only Time" מספר פעמים בשנים שונות. הוא בוצע בטקסים, תוכניות ואירועים כדוגמת: "לארי קינג לייב", "ילדים במצוקה", "הבוקר", The View, Happy Xmas Show, Entertainment Tonight,  "לייב עם רג'יס וקלי", "תוכנית הלילה עם ג'יי לנו", ופרסי המוזיקה העולמית לשנת 2001.
שימוש במדיה
השיר נכלל בפסקול הסרט "אהבה בחודש נובמבר" (2001). לאחר פיגועי 11 בספטמבר, המכירות של A Day Without Rain ו-"Only Time", זינקו בשל שימוש רב שנעשה בהם במשדרים ובתחנות הרדיו השונות. כתוצאה מכך, "Only Time" הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. במהלך הקיץ והסתיו של 2001, השתמשו ב-NBC בשיר בפרסומות כדי לקדם את "חברים", שסיימה את העונה בצורה שכונתה "קליף האנגר". ב-NBC השתמשו בו גם כמוזיקת רקע במהלך סצנת המוות של בובי קפי בפרק "עסקים בלתי גמורים" (שודר ב-12 במרץ 2001) מהעונה השנייה של Third Watch. החשיפה סייעה לו לזכות להצלחה רבה, תוך שהושמע בתחנות הרדיו; כתוצאה מכך, הפך ללהיטה הראשון של אניה מזה 12 שנים. השיר הושמע פעמיים בתוכנית ב-Viva La Bam; הוא הושמע לראשונה במונטאז' של בם מרגרה שהורס את המכוניות של דון ויטו ב-"Bamiature Golf" ושוב ב-"" במהלך רטרוספקטיבה שהוצגה באותן הסצנות. אניה ביצעה אותו בטקס פרסי המוזיקה העולמית לשנת 2001. הוא הושמע בפרק הרביעי בעונה השביעית של "הבחורה החדשה".
ב-2022 שולב השיר בפס הקול של הסרט "תור: אהבה ורעם".
מעבר לכך, ישנו שימוש נרחב ב-"Only Time" כמם אינטרנטי המתאר סצנות שונות המסתיימות בטרגדיה.
טיסת מבנה
טיסת מבנה או מבנה הוא תיאור של קבוצת מטוסים הטסים יחד תחת פיקודו של אחד הטייסים. השימוש העיקרי בטיסת המבנה הוא צבאי, ומטרתו לארגן את המטוסים ולסדרם לפי תורת הלחימה המתאימה. טיסת מבנה משמשת גם למטסים, טיסות ראווה ואווירובטיקה, בה הטייסים מדגימים כישורי טיסה תוך כדי הימצאות במבנה צמוד מאוד, לעיתים במרחק של פחות ממטר אחד זה מזה.
המבנה הקרבי וערכת התקיפה
מבנה קרבי מורכב משני מטוסים לפחות. מפקד המבנה נקרא "מוביל" או "מספר 1", בן זוגו נקרא "מספר 2". גודל המבנה הנפוץ ביותר במשימות צבאיות הוא הרביעייה, הכוללת שני מבני זוגות, כאשר זוג אחד כולל את מוביל המבנה, והזוג השני כפוף לו ואותו מוביל "מספר 3". זה נובע מצורת חלוקת אותות הקריאה בקשר, לדוגמה: במבנה כידון 1, המוביל במבנה יהיה כידון 1-1(אחד-אחד), מספר 2 יהיה כידון 1-2(אחד-שתיים) וכן הלאה. אופן הטיסה במבנה מושפעת ישירות מתורת הלחימה אשר מנצלת יתרונות כגון הגנה הדדית - המוביל והמוּבל מחפים זה על זה בכיסוי נקודות מתות.
ערכת תקיפה היא טקטיקה שפותחה במלחמת וייטנאם. הלוחמה המתמשכת באזורים מוכי טילים הצריכה שילוב מבנים של סוגי מטוסים שונים, עם משימות שונות, אשר יחד מבצעים משימה משותפת, כגון מטוסי ויילד ויזל לדיכוי ההגנה אווירית, מטוסים לשליטה ובקרה ועוד. בשל כך, כל משימה כללה מספר רב של מטוסי תמיכה במה שכונה ערכת תקיפה. מטוסי התקיפה מנו רק בין 20 ל-40 אחוז מהכוח הכולל.
מלחמת העולם הראשונה
עם המשך המלחמה המבנים הקרביים של שני הצדדים נהיו ליותר ויותר גדולים, כאשר לעיתים קרובות קרבות האוויר התקיימו בין עשרות של מטוסים במה שכונה כדור פרווה (Fur-ball) בשל נתיבי הטיסה הרבים המתפתלים והמצטלבים שנראו בשמיים באזור הקרב. מטוסי הפצצה מוקדמים מצאו שטיסה במבנה אפשרה בנוסף להטלת יותר חימוש על מטרה במשימה אחת, גם הגנה יעילה יותר נגד מטוסי האויב. המבנה שהועדף בתקופה זאת היה מבנה וי מכונס. מבנה זה אפשר תקשורת ויזואלית בין המוביל לשאר חברי המבנה על ידי סימני ידיים, ניווט קל יותר גם בתנאי ראות קשים יחסית, ארגון קל יותר של המבנה שאחרת נטה להתפזר בעת היתקלות באש נ"מ והגנה מיטבית בין חברי המבנה שבשיטה זאת יכלו לירות יחד על מטוסי אויב המגיחים בגזרה האחורית של המבנה.
בתקופה זאת מבנים החוזרים לנחיתה היו חולפים מעל לשדה במבנה מכונס, אם היו אבדות במהלך המשימה המקומות של המטוסים שאבדו היו נשארים ריקים, בשביל לסמן את האבדות. מנהג זה הפך לאחר מלחמת העולם הראשונה למבנה החסר כדרך לכבד ולהצדיע לנופלים.
בין מלחמות עולם
בתום מלחמת העולם הראשונה הקרקסים האוויריים החלו לכלול טיסות מבנה צמודות כחלק מטיסות הראווה והלהטוטנות האווירית והחלו להופיע ראשוני הצוותים האווירובטיים. טיסות המבנה בטקסים ותהלוכות צבאיות הפכו לסמל של עוצמה. בשנת 1936 בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי התבצעה הצדעה המתועדת הראשונה בטיסה במבנה חסר, ב-1938 המנהג הוטמע גם בארצות הברית ובהלווייתו של מפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית התבצע מטס כבוד במבנה של 50 כלי טיס עם טור חסר.
מבחינת השימוש הצבאי במבנים ברוב צבאות העולם נשאר השימוש בעיקר במבנה וי מכונס. בשל הניסיון במלחמת האזרחים הספרדית טייסי לגיון הקונדור ובעקבותיו גם הלופטוואפה שינו את המבנה הקרבי של מטוסי הקרב למבנה ארבע אצבעות (Schwarm), כאשר המבנה מחולק לשני זוגות (Rotten), הזוגות טסו במבנה פזור יותר ובטווח גבהים שונה אחד מהשני, ככה שהם יכלו לראות את האזורים המתים של שאר חברי המבנה גם מול השמש. כמו כן במהלך קרב האוויר הזוגות יכלו לפעול עצמאית, מה שהקנה להם גמישות.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה כאמור מרבית חילות האוויר נשענו על טקטיקות ומבנים מיושנים בהפעלה של מטוסי קרב, אך במהלך הקרב על בריטניה חיל האוויר המלכותי הבריטי העתיקו והתאימו את הטקטיקה של מבני זוגות ורביעיות מהגרמנים. למעשה מרבית חילות האוויר אימצו שיטה זאת והיא הפכה למבנה הבסיסי של מטוסי קרב.
מבחינת מטוסי הפצצה מבנה וי נשאר המבנה הבסיסי בשימוש, אך משימות ההפצצה כללו לעיתים עשרות ואף מאות מטוסים ולכן סידור המבנה היה צריך להשתנות. בארצות הברית למשל, בתחילת המלחמה היה נהוג לטוס במבנים פזורים אך לאחר מספר מפגשים עם מטוסי הקרב של האויב הם חזרו למבנים הצמודים ופותח במבנה "קופסת קרב" שפיזר מספר מבנים של שלשות במספר מיקומים וגבהים ועל ידי כך אפשר חשיפה מרבית של מטוסי האויב לאש מכלי הנשק ההגנתיים.
לעומת המבנים הענקיים של מטוסי ההפצצה ומטוסי הקרב המלווים האמריקנים טייסים גרמנים פיתחו מבני ענק של כ-50 מטוסים שהסתדרו בשורות ובצורת ריבוע, היו מגיחים תוקפים באש מסיביים מתותחיהם בשביל להפיל מספר מטוסים ולחמוק במהירות האפשרית, אך המבנה היה מסובך מאוד לארגון ודרש מטוסים ממספר טייסות, מרבית המבנים הללו נכנסו לקרבות אוויר עם מטוסי קרב אמריקאיים לפני שהם היו מספיקים להתארגן.
בסוף מלחמת העולם השנייה בעת כניעת יפן התקיים המטס הגדול בהיסטוריה של מאות מטוסים כאמצעי להפגנת כוחה של ארצות הברית.
למפרופידיים
למפרופידיים (Lamprophiidae) היא משפחה של נחשים וקרובי משפחתם של הזעמניים. לעיתים הם גם כלולים בתת-משפחה של זעמניים. לא תמיד קל להבדיל ביניהם, אף שאיברי הרבייה שלהם שונים מעט. הם חיים בטבע באירופה, אסיה ואפריקה במגוון בתי גידול.
אלו נחשים קטנים או בינוניים והם אינם ארסיים או בעלי ארס חלש. הם נפוצים בכל בית גידול והם קרובי משפחתם של הזעמניים וגם של הפתניים הארסיים. המשפחה מובחנת בעיקר על פי בדיקות מולקולריות כמה תכונות מורפולוגיות.
Y2HACK
Y2HACK הוא כנס ההאקרים הראשון בישראל שהתקיים בשנת 2000, בשנת 2004 התקיים Y2HACK4, כנס ההאקרים השני בישראל והיו כנסים בינלאומיים. המארגנת של שני הכנסים הייתה נאורה שם שאול.
הכנס הראשון
נערך בין ה-28 ל-30 במרץ 2000, במרכז הירידים, תל אביב, בחסות אנשים ומחשבים ונטוויז'ן. ארגנה אותו נאורה שם שאול, היועצים הטכנולוגיים היו: נמרוד קרת, לירז סירי ואורן תירוש, ניר מטרסו היה אחראי על המיתוג, ונכחו בו כ-400 איש. בכנס דנו בחופש המידע, אבטחת מידע וחופש הביטוי. חה"כ אליעזר זנדברג דרש לאפשר לכוחות הביטחון להשתתף בכנס בגלוי, ענת מאור, יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת ניסתה לאסור על קיום הכנס ודרשה מאליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה, לאסור על קיום הכנס ושיבקש מנתן שרנסקי, שר הפנים, למנוע את כניסת הפושעים לישראל, רובינשטיין לא אסר על קיום הכנס; חה"כ מיכאל איתן תמך בקיומו וגם הרצה בו. השתתפו בו המתכנת וההאקר האמריקאי ג'ון דרייפר (קפטן קראנץ') וההאקר הגרמני אנדי מילר-מגון  מארגון Chaos Computer Club (CCC)  והתקיימה שיחת טלפון עם ההאקר האמריקאי קווין מיטניק נציגי שירות הביטחון לא נכחו רשמית בכנס.
Made in the USA
Made in the USA (בעברית: תוצרת ארצות הברית) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. השיר פורסם ב-16 ביולי 2013 בתור הסינגל השני מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה Demi. השיר נכתב על ידי לובאטו, ג'ייסון אביגאן, קורי צ'ורוס, בלייר פרקינס, ויונאס יברג, והופק על ידי האחרון. "Made in the USA" הוא שיר פופ ורוק קצבי שחוגג יחסים רומנטיים אמריקאיים נצחיים. כמו כן, לובאטו פרסמה את השיר בתקופת חגיגות יום העצמאות. השיר הגיע לשיא של מקום 80 במצעד הבילבורד הוט 100, ונמכרו 275,000 עותקים שלו, על פי נילסן סאונד-סקאן.
הווידאו קליפ
הקליפ פורסם ב-17 ביולי 2013 על Vevo והוא בוים על ידי דמי לובאטו וריאן פאלוטה. הווידאו צולם במשך 3 ימים, מ-1 במאי עד 3 במאי 2013.
תקציר
הקליפ עוסק בסיפור אהבה של זוג אמריקאי צעיר (בגילומה של איימי טיגרדן ודסטין מיליגן). לילה אחד, הנערה (טיגרדן) הולכת עם החברים שלה לקרנבל, שם היא רואה את הנער (מיליגן) בפעם הראשונה, והוא מחל לצאת איתה לאורך הדרך. יום אחד, הנער עוזב את הבחורה מאחורי גבה, ומתגלה כי הוא חייל מוצב באמצע המלחמה. הוא הבטיח לחזור, ובינתיים, הנערה לבד בבית. שניהם ניסו לשמור על קשר על ידי כתיבת מכתבים אחד לשני, והנערה חיכתה בקוצר רוח להתכתבות שלו. השיא של הסיפור מתאר סצנה כאוטית בו הנער בשדה קרב, וצלילי יריות סובבים אותו. בו זמנית, הבחורה מחלה לנעול את עצמה בחדרה, בדאגה לחבר שלה, והמצב נראה כי זהו סופו. בסופו של דבר, הנער חוזר הביתה ומתאחד מחדש עם הנערה.
הופעות חיות
ב-28 ביוני 2013, לובאטו ביצעה את השיר במהלך ההופעה שלה בסדרת הקונצרטים "בוקר טוב אמריקה", במראה חיצוני דומה לתלבושת אותה לבשה באחד מהקליפים מאחורי הקלעים. ב-11 באוגוסט 2013, ביצעה לובאטו בטקס פרסי בחירת הנוער 2013 עם ניק ג'ונאס בתור המתופף. השיר היה גם חלק מרשימת הרצועות במסגרת סיבוב ההופעות שלה, "The Neon Lights Tour".
מצעדים ודירוגים
הסינגל זכה להצלחה נאה ברחבי העולם, ונכנס למצעדים רבים.
שורש 38
שורש 38, או נו בּוּ (בסינית: 女部, פיניין: Nǚ bù) הוא השורש השלושים-ושמונה של הכתב הסיני. פירושו "אישה", "נקבה", או "תכונה נשית" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 681 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
יוהני אהו
יוּהָני אָהוֹ (בפינית: Juhani Aho; בשמו האמיתי יוהנס ברופלט - Johannes Brofeldt; 11 בספטמבר 1861, לפינלהטי – 8 באוגוסט 1921 הלסינקי) היה סופר, עיתונאי ומתרגם פיני. בזכות הרומנים והסיפורים שכתב, נחשב יוהני אהו לאחד מחשובי הסופרים הריאליסטים של ארצו. הושפע גם מזרמים חדשים מן הספרות הצרפתית, כמו הנטורליזם ולקראת סוף חייו גילה נטייה לפנות אחורה לכיוון הרומנטיזם. הפרוזה של אהו מצטיינת בחדות ההסתכלות ובהבעה נוקבת. ברבים מסיפוריו משתקפים הקונפליקטים בין הטבע לבין התרבות. כסופר וכעיתונאי היה מעורב בדיונים סביב נושאים פוליטיים וחברתיים שהעסיקו את החברה בת זמנו. היה ממייסדי העיתון Päivälehti שהפך מאוחר יותר ל-Helsingin Sanomat. פעמים רבות היה מועמד לפרס נובל.
ביוגרפיה
יוהני אהו, שנקרא בהולדתו יוהנס ברונפלט, נולד בשנת 1861 בלפינלהטי בחלקו המזרחי של מרכז פינלנד, במחוז צפון-סבוניה. הוא היה הבן הבכור בין עשרת הילדים של הפסטור הלותרני הנריק גוסטף תאודור ברופלט ושל קרולינה פרדריקה אמלי לבית סנלמן. אימו הייתה בת למשפחה פייטיסטית. האב נחשב למטיף בחסד אך נודע בצניעותו וברתיעתו מכבוד ומעמדות שליטה גם במישור הכנסייתי וגם בזירה הציבורית. בשנת 1884 המשפחה עברה לגור בויירמה, שם התמנה האב לכומר העיר איסאלמי.
בילדותו כתב יוהנס שירים בשוודית בהשפעת רונברג, אך מאוחר יותר החל לכתוב בפינית. בשנים 1872–1880 למד בבית הספר התיכון של קואופיו, עיר שנהגו לכנותה "מבצר התרבות הפינית", כי השפעת התרבות השוודית בה הייתה פחותה בהרבה מזו שבאזורים אחרים של פינלנד. כבר באותה תקופה נהג לכתוב תחת שם העט "יוהני אהו". "אהו" היא מילה שמשמעותה בפינית הוא "אחו" וייתכן שמקורה ב"קאלוואלה או ב"קנטלטאר", אוסף שירת עם מאת אליאס לנרוט, בעל ניחוח רומנטי.
בשנים 1880–1884 למד שפות קלאסיות, היסטוריה וספרות באוניברסיטת הלסינקי. כתלמיד הצטרף יוהני אהו לחוג הספרותי של ארוויד יירנפלט. הוא התאהב באשת יירנפלט, אליזבט, שהייתה 22 שנה מבוגרת ממנו והתכתבה איתו. היא עודדה אותו להמשיך בכתיבה יצירתית ולפתח את כישוריו. כבר סיפוריו המוקדמים הצטיינו בשפתם העשירה ובשליטה מצוינת בגוונים השונים של השפה המדוברת.
פעילותו הספרותית והעיתונאית
כדי להקדיש את עצמו לכתיבה הפסיק אהו ללמוד לפני שהשיג תואר אקדמי. הוא כתב בעיתונים פיניים אחדים ובשנת 1886 הוציא לאור יחד עם אחיו פקה ברופלט את העיתון "קסקי סואומי", בשנים 1887–1889 כתב בעיתון "סאבו" בקואופיו ובשנת 1889 הצטרף למייסדי העיתון "פייוולהטי" (Päivälehti), שופר הקבוצה הליברלית "פינלנד הצעירה" (Nuori Suomi). התנגד לשמרנות החוגים הדתיים וכאחד החברים החשובים בקבוצת "פינלנד הצעירה" לקח חלק במאבקים הפוליטיים והחברתיים בני זמנו, תוך התנגדות לכיבוש הרוסי וחתירה לקידום השפה הפינית.
בשנת 1884 פרסם את "המסילה", רומן בעל מאפיינים הומוריסטיים ואחת היצירות הטובות ביותר שכתב. הסופרת מינה קאנט שקראה את כתב היד התלהבה כל כך שהשוותה את אהו עם גוגול ואמיל זולא. בספריו "בת הכומר" (1885) ו"אשת הכומר" פיתח אהו פילוסופיה אישית של החופש תוך ביטויים של מרד נגד מגבלות המחויבויות של חיי היום יום. באותה שנה, 1885, כתב הסופר את המאמר "כמה רישומים על הספרות הריאליסטית" (Realistisesta kirjallisuudesta sananen), שבו קרא לאובייקטיביות בתיאורים של המציאות. לדבריו, ספרות ריאליסטית צריכה לשקף את יתרונות המציאות ואת חסרונותיה במידה שווה ועליה להתבסס על "התנאים הריאליים" תוך הימנעות מצביעתם בוורוד. בשם הספרות הריאליסטית קם אהו נגד הספרות האידיאליסטית .
ברומן משנת 1889, "Helsinkiin " תיאר יוהני אהו את ימיו של סטודנט שעבר מעיירה קטנה לכרך הגדול ואת היסחפותו אחרי חיי התענוגות החדשים והמחלוקות הלשוניות שהסעירו את החוגים האינטלקטואליים. שהות בפריז בשנים 1889 ו-1890 ככתב בתערוכה העולמית העמיקה את היכרותו עם הספרות הצרפתית, במיוחד עם הזרם הריאליסטי והנטורליסטי. הפרוזה שלו הושפעה מביירנסטרנה ביירנסון, הנריק איבסן, לב טולסטוי ואמיל זולא ובקובצי הסיפורים הקצרים שלו - "לסטויה" ("שבבים") מזהים את השפעתו של אלפונס דודה ב"מכתבים מהטחנה" (1869). סיפורים אלו נסבו סביב נושאים מגוונים - מאלגוריות פוליטיות ועד קטעים מחיי היום יום. ראשון הסיפורים הקצרים והידוע שבהם היה "כאשר אבא הביא הביתה מנורה" (Siihen aikaan kun isa lampun osti), שתיאר את ההד שעוררה ההמצאה בקרב אנשי הכפר. בימינו הפכה כותרת הסיפור הזה לאמרה שמשתמשים בה כשמכניסים טכנולוגיה חדשה כלשהי.
בפריז כתב יוהני אהו ב-1890 את הסיפור "Yksin" (לבד), רומן מפתח שהכה בהלם את קהל הקוראים הפינים. המחבר סיפר בו על לילה שבילה עם זונה. בנוסף, הסיפור הרס את חג המולד של המלחין סיבליוס שזיהה באשה שבה התאהב נואשות המספר, את ארוסתו שלו, אַיינו יירנפלט. אולם סיבליוס שכח מהר את הכעס ואת הקנאה שהתעוררו בו בעקבות קריאת הרומן ומאוחר יותר, הוא ואהו היו ידידים טובים ושכנים בירוונפה, בה בנה המלחין וילה בשם "איינולה" (ממלכתה של איינו).
בספרים מאוחרים יותר כמו הרומנים Kevät ja takatalvi, Panu וJuha'' ניכרת מגמה נאו-רומנטית. עלילת הרומן ההיסטורי "פאנו" (1897) מתרחשת בקרליה הרוסית שם ביקר הסופר יחד עם אשתו בשנת 1892. גיבור הספר הוא השמאן פאנו, חסיד אחרון של הפגאניות בקרליה של המאה ה-17. נגדו נאבק הכומר המקומי שדתו המונותאיסטית אינה חפה מצלילים מושחתים. הרומן "יוהה" על משולש אהבה נחשב לפיסגה של כתיבתו ועובד מאוחר יותר לארבעה סרטים. בשנים 1893–1903 היה אהו חבר במערכת העיתון Uusi Kuvalehti. בשנת 1897 בני הזוג אהו וסולדן-ברופלט התיישבו בירוונפה, וייסדו שם מושבת האמנים "טוסולה" אליה הצטרפו אחדים מחשובי תור הזהב של התרבות הפינית, כמו פקה הלונן וז'אן סיבליוס, י.ה. ארקו וארו ירנפלט. שם נהנה אהו מטיולים בחיק הטבע, טיפוס על ההרים, סקי, ציד ובמיוחד דיג. בשנת 1907 הסופר שינה רשמית את שמו ל"יוהני אהו". החל משנת 1906 הוענקה לו קצבה מלכותית לכל שנות חייו. אחרי מלחמת האזרחים הפינית (1918-1917) שמר אהו על עמדה צנטריסטית ליברלית שהתנגדה לבולשביזם ואולם גם לשמרנות ה"לבנים" שניצחו במלחמה.
חייו הפרטיים
אהו היה נשוי לציירת ונדלה אירנה סולדן-ברופלט (1945-1863), הקרויה וני, בתו של המנהל הראשון של המטבעה של פינלנד, אוגוסט פרדריק סולדן. לזוג נולדו שני ילדים: הייקי טאווטי אהו (1961-1895), במאי קולנוע ותסריטאי, ואנטי יוהני אהו (1900–1960). יחד עם אשתו כתב אהו בשנת 1894 את "הספר הפיני המאויר לילדים ולנוער". מקשר עם אחותה של אשתו, מטילדה, נולד לסופר עוד בן בשם נילס ביירן סולדן (1953-1902) במאי קולנוע.
יוהני חלה בשנת 1921 בדיפתריה ונפטר בהלסינקי בגיל 59.
ספרים
המשך של Papin tytär
תרגומים
יוהני אהו תרגם מצרפתית - מספרי גי דה מופאסאן, אלפונס דודה, אמיל זולא - ומשוודית - מספרי סלמה לגרלף.
תרגומים לעברית
הרומן "יוּהָה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012.
הרומן "מסילת הברזל" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
לקריאה נוספת
(Helsinki: WSOY, 2011. (איש של נשים ושל רעיונות. אמנות החיים של יוהני אהו)
פורד גלאקסי
פורד גלאקסי (באנגלית: Ford Galaxy) היא מכונית מיניוואן עם שבעה מקומות ישיבה, המיוצרת על ידי חברת פורד האמריקאית החל משנת 1995.
היסטוריה
פורד גלאקסי תוכנן ויוצר כחלק ממיזם משותף של חברת פורד וקונצרן פולקסווגן, שבו פותחו ויוצרו יחד שלושה דגמים דומים: פורד גלאקסי, פולקסווגן שראן וסיאט אלהמברה.
החל מהדור השני הגלאקסי חולק פלטפורמה ומכלולים עם הדגמים פורד מונדיאו ופורד sמקס.
דור ראשון (1995–2006)
הדור הראשון של הגלאקסי נחשף בינואר 1995.
היצע יחידות ההנעה כלל מנועי דיזל בנפח 1,900 סמ"ק בהספק של 90 ו-110 כוחות סוס ותיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
בנוסף כלל ההיצע מנועי בנזין בנפחים של 2,000, 2,300 ו-2,800 סמ"ק ובהספקים של 116, 145 ו-174 כוחות סוס לצד תיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
כמו כן הוצעו גרסאות עם הנעה כפולה.
ממדי המכונית היו גדולים יחסית, עם אורך של 461.7 ס"מ, רוחב של 181.0 ס"מ, גובה של 173.0 ס"מ ובסיס גלגלים באורך 283.5 ס"מ. בינואר 2000 עברה הגלאקסי מתיחת פנים, במסגרתה עודכן העיצוב החיצוני והפנימי ויחידות ההנעה שודרגו, כאשר במנועי הדיזל עלה ההספק מ-110 כ"ס ל-116 כוחות סוס ונוספו שני מנועי 1.9 ליטר נוספים בהספק של 130 כוחות סוס ו-150 כוחות-סוס.
במנועי הבנזין עלה ההספק - בהתאמה - ל-116, 140, 145 ו-204 כוחות סוס.
דור שני (2006–2015)
ב-2007 הגיעה הגלאקסי לישראל על-ידי היבואן הרשמי דלק מוטורס, שם שווקה לראשונה.
היצע יחידות ההנעה כלל מנועי טורבו-דיזל בנפחים של 1.8, 2.0 ו-2.2 ליטרים, עם הספקים של 101, 125, 130, 140, 150 ו-175 כוחות-סוס ותיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
היצע מנועי הבנזין כלל מנועים בנפחים של 2.0 ו-2.3 ליטרים בהספקים של 145, 161 ו-203 כוחות סוס, עם תיבות הילוכים אוטומטיות וידניות.
מידות הרכב הן: אורך של 482.0 ס"מ, רוחב של 185.4 ס"מ, גובה של 172.3 ס"מ ובסיס גלגלים באורך של 285.0 ס"מ.
אבזור הבטיחות בגלאקסי כלל 7 כריות אוויר ובקרת יציבות, ובמבחני הריסוק של ארגון "EURO-NCAP" קיבל הדגם את הציון המרבי של חמישה כוכבי בטיחות.
בשנת 2010 עבר הדגם מתיחת פנים, במהלכה עודכן עיצוב הפגוש הקדמי ויחידות התאורה האחוריות קיבלו עיצוב פנימי חדש.
כמו כן ממדי הרכב גדלו עם תוספת של 300 מ"מ לרוחב וכ-900 מ"מ לגובה.
כמו כן היצע המנועים שודרג, ונוספו גרסאות עם מנועים חדשים מסדרת "אקו-בוסט" של פורד: מנועי טורבו-בנזין בנפח 2.0 ליטר עם הספקים של 199, 203 ו-240 כוחות סוס, עם תיבות הילוכים חדשות - רובוטיות כפולות-מצמדים מסדרת "powershift".
דור שלישי (2015–הווה)
הדור השלישי של פורד גלאקסי נחשף בתערוכת הרכב בניו-יורק באפריל 2015 עם עיצוב שונה לחלוטין, שיישר קו עם שפת העיצוב החדשה של רכבי החברה.
הדור השלישי לא משווק בישראל.
היצע יחידות ההנעה כולל שני מנועי בנזין: מנוע 1.5 ליטר עם 160 כ"ס ותיבת הילוכים ידנית ומנוע 2.0 ליטר עם הספק של 240 כ"ס עם תיבת הילוכים אוטומטית.
היצע מנועי הדיזל גדול, וכולל מנועים בנפח של 2.0 ליטר עם הספקים של 120, 150, 180 ו-210 כוחות סוס, ותיבות הילוכים ידניות ורובוטיות כפולות-מצמד.
ממדי הדור השלישי גדלו במעט מהדור היוצא: האורך גדל ל-484.8 ס"מ, הרוחב גדל ל-191.6 ס"מ. לעומת זאת, גובה המכונית הונמך ל-174.7 ס"מ ובסיס הגלגלים קוצר ל-284.9 ס"מ.
הגלאקסי קיבלה 5 כוכבי בטיחות במבחני הריסוק, ובשנת 2015 זכתה הגלאקסי בתואר המכונית הבטוחה ביותר של ארגון "Euro NCAP" בסגמנט המיניוואנים הקומפקטיים.
מכירות באירופה
להלן נתוני המכירות של הדגם במדינות אירופה לפי שנים :
נתוני מכירות בישראל
להלן טבלת מסירות של פורד גלאקסי בישראל לפי שנים, על פי נתוני אתר "קארזון":
פרידריך החמישי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אובמדון
אובמדון (שם מדעי: Obamadon) הוא סוג נכחד של לטאה צפון אמריקאית מקבוצת הפוליגליפנודונטיה מהקרטיקון המאוחר. מאובנים של לסתות שיניים תחתונות של האובמדון באורך של כ-1 ס"מ נמצאו בתצורת הל קריק במונטנה ובויאומינג ב-2012. האובמדון מתואר כלטאה באורך משוער של כ-30 ס"מ בעלת שיניים זעירות הכוללות ניבים מוארכים באמצע הפה, המופרדים מניביה האחרים בחריץ המותאם ללשונה. האובמדון ניזון ככל הנראה מתזונה מעורבת של חרקים ומזון צמחי.
המין סווג כאובמדון גרסיליס (Obamadon Gracilis) על שמו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, כשהחוקרים מתייחסים בהומור להגיינת הפה הטובה של הנשיא ושיניו הארוכות והישרות שהזכירו להם את שיניה הארוכות של הלטאה.
המחקר מצביע כי הלטאה נכחדה באירוע הכחדת קרטיקון-פלאוגן לפני כ-66 מיליון שנה בו נכחדו ככל הנראה הדינוזאורים וכן 83% ממיני הלטאות והנחשים בהם האובמדון. האובמדון סווג כשייך לקבוצה ענף של הפוליגליפנודונטיה על סמך צורת ה-V של הקשר בין שני החצאים של הלסת התחתונה, צורת החיבור בין העצמות הדנטליות והשיניים השקועות בלסת התחתונה. מבנה הלסת הוא דק וישר בניגוד למבנה המעוקל של רוב המינים של הפוליגליפנודונטיה.
אנאלסקה
אנאלסקה (באנגלית: Unalaska) היא עיר קטנה באי אנאלסקה שבאיים האלאוטיים אשר בחלקה הדרומי של אלסקה. לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי של 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-4,254 תושבים
צילום תעופה
צילום תעופה הוא תת-סוגה בצילום המתמקדת בצילום כלי טיס שונים, ובפרט בצילום תעופה צבאית. הצילום יכול להתבצע הן מהקרקע (בדרך כלל תיעוד של המראות ונחיתות, ולעיתים גם תיעוד של צוותי הקרקע בעת שהם מטפלים בכלי הטיס) והן מהאוויר כאשר הצלם טס בעצמו בכלי טיס. צילום תעופה נעשה למטרות שונות: אמנות, תיעוד חדשותי, תיעוד דוקומנטרי, יחסי ציבור, פרסום ומסחר (כגון מכירת פוסטרים של מטוסי קרב), סרטי קולנוע תיעודיים או עלילתיים, ואף כתחביב.
אנאלסקה
היישוב נקרא אנאלסקה על השם האי אנאלסקה שבו הוא נמצא. השם "אנאלסקה" הוא אמריקניזציה של השם הרוסי המקורי "אונאלאשקה".
צילום תעופה
נושאים פופולריים בצילום תעופה הם צילום מטוסי קרב, צילום אווירובטיקה וצילום נחיתות והמראות של מטוסי נוסעים. בדרך כלל, כדי לצלם כלי טיס - ובעיקר כלי טיס צבאיים - נדרשים אישור ביטחוני וקשרים עם חיל האוויר. האישור נדרש הן מטעמי צנזורה וביטחון מידע, והן פשוט לקבלת גישה לכלי הטיס שכן פעילותם נעשית בדרך כלל רחוק מהשטח המותר לגישה לאזרח הפשוט. לעיתים מבוצע הצילום על ידי החיילים עצמם, ובפרט טייסים ואנשי צוות אוויר.
רחמים אלעזר
רחמים אלעזר (בשמו האמהרי מהרטו מוצ'נך; נולד ב-1955) הוא שדרן רדיו בקול ישראל שהיה פעיל למען עלייה וקליטה של ביתא ישראל.
אנאלסקה
היסטוריה
האזור הדרום מערבי אלסקה היה מיושב במקור על ידי אוכלוסייה ילידית במשך אלפי שנים. במהלך אמצע המאה ה-18 הכילו האיים אנאלסקה ואמאקנאק 24 יישובים עם מעל ל-1,000 ילידים. בשנת 1768 האימפריה הרוסית הקימה, באזור בו נמצא כיום היישוב, מרכז סחר פרוות ונמל. בשנת 1825 הקימה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מיסיון באנאלסקה. הכומר המייסד איוון ווניאמינוב למד את שפת האוכלוסייה הילידית אשר סייעה לו בכתיבת מהדורות מתורגמות בשפה המקומית לכתבי קודש במטרה לעסוק בפעילות מיסיונרית באזור. באותה התקופה (בין 1830 ל-1840) חיו בסביבות 200 עד 400 ילידים באנאלסקה.
צילום תעופה
נושא פופולרי נוסף, בעיקר בקרב חובבים, הוא צפייה, תיעוד וצילום של מטוסי נוסעים הממריאים ונוחתים בנמלי תעופה אזרחיים. החובבים, המכונים "ספוטרים", בודקים בלוח ההמראות והנחיתות מתי ממריא ונוחת מטוס מסוים (כולל מספר זנב ספציפי) ומחכים במיוחד כדי לצלמו. הם יוצרים אוסף תמונות וקטלוג של מטוסים רבים, המזוהים לפי שמם ומספר הזנב שלהם. בנוסף, נוסעים הממתינים לטיסתם נוהגים לצלם כלי טיס בשדה התעופה דרך חלון הטרמינל ולעיתים גם דרך חלון המטוס בעת שהוא מתכונן להמראה או נחיתה.
רחמים אלעזר
ביוגרפיה
בשלהי שנות ה-70 ובמרוצת שנות ה-80 שימש כפעיל למען עליית קהילתו בתחילה במסגרת התאחדות יהודי אתיופיה בישראל ובהמשך בארגונים אחרים בהם המועצה הציבורית למען יהודי אתיופיה.
צילום תעופה
בישראל צילום תעופה הוא נפוץ ופופולרי, בעיקר בזכות הרקע הצבאי של רוב האזרחים והמוניטין הגבוה של חיל האוויר הישראלי. בין צלמי התעופה הבולטים בישראל נמנים ניר בן-יוסף ויששכר רואס.
אנאלסקה
היסטוריה
ב-1880, לאחר עסקת רכישת אלסקה, הקימה הכנסייה המתודיסטית בתחום היישוב בית ספר ומרפאה ליתומים. ב-3 ביוני 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, ביצעו כוחות צבא יפנים תקיפות באנאלסקה. בעקבותיהן כמעט כל התושבים הילידים של האי נשלחו לחלק הדרום מזרחי של אלסקה ושם הם שהו עד סיום המלחמה.
כיום, מרבית תושבי אנאלסקה אינם צאצאי האוכלוסייה הילידית המקורית. התעשיות המרכזיות של אנאלסקה כיום כוללות דיג ועיבוד דגים.
סמי בקלש
סמי בקלש (נולד ב-20 באוגוסט 1960) הוא מנהל ישראלי שכיהן בעבר כמנכ"ל הכנסת. הוא רואה חשבון במקצועו.
ביוגרפיה
בקלש נולד באורוגוואי. בשנת 1969 עלה עם משפחתו לישראל, בתחילה התגוררה המשפחה בבת ים ובהמשך עברה לרעננה. ב-1978 התגייס לצה"ל לחיל ההנדסה הקרבית ולאחר מכן שירת בפלחה"ן צנחנים עד ליציאתו משירות המילואים.
אנאלסקה
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2000 היו בעיר 4,283 תושבים, 834 משקי בית ו-476 משפחות. 44.20% מהתושבים הם לבנים, 3.67% אפרו-אמריקאים, 7.70% אינדיאנים, 30.63% אסיאתים ו-9.32% מגזע אחר ו-3.92% משני גזעים או יותר.
סמי בקלש
ביוגרפיה
עבד בתעשייה אווירית בקבוצת עתודה ניהולית "נערי ברודט". כיהן כסמנכ"ל הכספים של המועצה להסדר ההימורים בספורט, כסמנכ"ל הכספים של תשלובת הארגז בע"מ, כמנכ"ל מפעלי פרג בע"מ וכמנכ"ל קבוצת שלהב אחזקות בע"מ.
אנאלסקה
דמוגרפיה
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $69,539 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $80,829. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $41,352 לעומת $29,766 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $24,676. בערך 2.0% מהמשפחות ו-12.5% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 2.8% מתחת לגיל 18 ו-15.8% מגיל 65 ומעלה.
סמי בקלש
ביוגרפיה
כיהן בתפקידים בגופים ציבוריים ובהם חבר מועצת הנפט במשרד האנרגיה, שימש כמנכ"ל חברה קדישא ברעננה, נציג ציבור בוועדות בבית המשפט המחוזי תל אביב ובבית משפט השלום ונציג ציבור בעיריית רעננה.
אנאלסקה
גאוגרפיה
אנאלסקה משתרעת על שטח של כ-549.9 קילומטרים רבועים, מתוכם 287.5 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-262.4 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת בגובה 4 מטר מעל פני הים.
סמי בקלש
ביוגרפיה
ב-11 במאי 2020 מונה לנציג ועד עובדי סלקום בדירקטוריון החברה, ב-16 ביוני 2020 התפטר מתפקיד זה לאחר שמונה למנכ"ל הכנסת. ביוני 2020 אושר מינויו למנכ"ל הכנסת והוא נכנס לתפקידו ב-21 ביוני. הוא סיים את תפקידו בדיוק שנה לאחר מכן לאחר שהוחלף על ידי גיל סגל.
חיים אישיים והשכלה
בקלש מתגורר ברעננה, נשוי לסמדר ואב לשלושה.
לבקלש תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר ראשון במנהל עסקים-מימון מאוניברסיטת בר-אילן. הוא מרצה בקורס דירקטורים בנושא ניהול תקין של עמותות ובנושא שוק ההון וממשל תאגידי.
המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד
המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד (באנגלית: Gerald R. Ford Presidential Museum) הוא המוזיאון הנשיאותי המנציח את שמו ואת פעילותו של נשיא ארצות הברית ה-38, ג'רלד פורד. המוזיאון הנשיאותי נמצא בקמפוס ע"ש רוברט ק. פיו של אוניברסיטת מישיגן שבגרנד ראפידס, מישיגן. המוזיאון הנשיאותי אינו מחובר לספרייה הנשיאותית וזאת לאחר בקשתו של פורד. הספרייה הנשיאותית נמצאת בעיר אן ארבור שבמישיגן.
המוזיאון הוא מקום קבורתו של פורד ושל רעייתו, בטי.
היסטוריה
המקום נחנך ב-18 בספטמבר 1981 (אך נפתח לציבור הרחב ב-6 בספטמבר 1982) עם טקס חגיגי בהשתתפותו של ג'רלד פורד ורעייתו, נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ואשתו ננסי רייגן, נשיא מקסיקו חוסה לופס פורטייו, ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו, נשיא צרפת לשעבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן ומזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר הנרי קיסינג'ר. בוב הופ שימש כמנהל הטקס וחלק מחגיגות החנוכה שודרו בטלוויזיה.
מבנה המוזיאון
במוזיאון ניתן לראות תמונות פספוסים של הנשיא פורד בבית הלבן עם בני משפחתו, עם עמיתיו ועם סגן הנשיא נלסון רוקפלר, מה שמאפשר למבקר לראות הצצה אישית על חייו של הנשיא. באותה קומה ניתן לראות העתק מדויק של החדר הסגלגל בכהונתו של פורד. חלק מהמוזיאון כולל הצגת תפקידיה המיוחדים של מי שהייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בכהונתו, בטי פורד.
במקום אפשר למצוא תצוגה של חדר הקבינט בכהונתו, מה שמאפשר למבקרים לקחת חלק בקבלת החלטות הנשיאותיות. מבקרים יכולים לראות מתנות שהציגו ראשי מדינות ונכבדים זרים אחרים לפורד, כמו גם מתנות אישיות מהעם האמריקאי.
לאחר מותם של הזוג פורד
כאשר ג'רלד פורד הלך לעולמו ב -26 בדצמבר 2006, אלפי אנשים שילמו כניסה למוזיאון על מנת לחלוק לנשיא לשעבר כבוד אחרון. מבקרים יצרו זיכרון ספונטני עם נרות, דגלים, פרחים, הערות בכתב יד בכניסת הרחוב שבו שוכן המוזיאון. במהלך הלילה של 2 בינואר 2007, ועד הבוקר של 3 בינואר, כ-60,000 אנשים צפו בארון הקבורה של פורד שהוצב בלובי המוזיאון. ב-3 בינואר 2007, נערך טקס הלוויה רשמי. בטקס נכחו הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש, הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר דונלד רמספלד, ועוד מספר אישים בכירים. הנשיא פורד נטמן בחצר המוזיאון.
לאחר מותה של בטי פורד ב-8 ביולי 2011, המוזיאון נסגר למחרת היום כדי להתכונן להלווייתה. בזמן שהמוזיאון נסגר, הלובי הראשי נשאר פתוח לאורחים כדי שיוכלו לחתום על ספר תנחומים. מאוחר יותר באותו יום, הודיעה משפחת פורד כי ארון קבורתה יוחזר לגרנד ראפידס והוא יוצב במוזיאון בתאריכים 13-14 ביולי לרווחת הציבור עד לתפילה שנערכה בכנסיית גרייס האפיסקופלית השוכנת בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. לאחר התפילה הוחזר הארון למוזיאון והיא נקברה לצד בעלה.
בית היתומים היהודי בפרנקפורט
בית היתומים היהודי בפרנקפורט שבגרמניה הוקם בשנת 1874, ושימש כמקלט ליתומים יהודים. בית היתומים השתייך לאגודת הרווחה של הקהילה היהודית.
בתקופת השלטון הנאצי, מספר הילדים בבית היתומים הלך וגדל בהתמדה. בשנים אלה ובפרט לאחר ליל הבדולח, איזידור ורוזה מרקס מנהלי בית היתומים באותה עת, פעלו נמרצות לחלץ כמה שיותר ילדים מבית היתומים אל מחוץ לגבולות גרמניה. כך, הודות לזוג מרקס, ניצלו כאלף ילדים. לרוזה היו כל המסמכים הדרושים כדי לעזוב את גרמניה, אך היא בחרה להישאר עם הילדים, ונספתה.
היסטוריה
במאה ה-19, רווחו בגרמניה פעולות הסעד והחסד בחברה היהודית. גם בית היתומים היהודי בפרנקפורט הוקם הודות לתרומתם של אנשים פרטיים ובעלי הון, ותחזוקתו התאפשרה בזכות התרומות.
בשנת 1903 הוקם ברחוב Röderbergweg 87 מבנה חדש ומרווח עבור ילדי בית היתומים, מכספי תרומת ממשפחת רוטשילד ובנותיה. משפחת רוטשילד מימנה גם את תחזוקת המוסד אשר רוהט ברהיטים טובים ומודרניים, והותאם למגוריהם של 75 ילדים.
צוות בית היתומים
ב-1908 נוהל המקום על ידי פייסט זונדהיימר.
החל משנת 1918 ועד לסגירתו, נוהל המקום על ידי ישראל-הכהן-איזידור ורוזה מרקס, שהיו מחנכים במקצועם. המנהלים השרו אווירה של בית חם, כעין משפחה אחת בבית היתומים. הם נקראו בפי הילדים Onkel Isidore (הדוד איזידור) ו-Tante Rosa (הדודה רוזה).
האחראית על המטבח הייתה רגינה לויטוס, וארבעת ילדיה חיו עמה בבית היתומים. שלוש בנותיה שרדו אך רגינה ובנה יוסל נספו בשואה.
אלה שוורצשטיין, שכונתה בפי הילדים "טנטה אלה", הייתה אחראית על הבנות בבית היתומים. היא לימדה בעבר בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. גם בעת שהותה בגרמניה נהגה לבקר בארץ ישראל. באחת הפעמים שבהן שבה לבית היתומים, היא הביאה איתה תכשיטי כסף שיוצרו באקדמיה לאמנות 'בצלאל'. את התכשיטים קיבלה עבור הילדות בבית היתומים מד"ר משה וולך, מנהל בית החולים שנשא את שמו, ולימים נקרא שערי צדק.
אמה אלזה רוטשילד למדה בבית היתומים בילדותה. החל משנת 1921 ניהלה את בית החולים לילדים ע"ש רוטשילד בפרנקפורט, עד לסגירתו הכפויה על ידי הנאצים ביוני 1941. מיולי אותה שנה עמדה בראש מחלקת הבנות בבית היתומים, עד לגירושה למחנות ההשמדה באותה שנה.
מבנה בית היתומים
בית היתומים ברחוב רודרברגווג (Röderbergweg) היה מבנה דו קומתי - בקומה העליונה גרו הבנים, והבנות שוכנו בקומה התחתונה. גם המנהלים ובני משפחותיהם גרו בקומה העליונה. דלת ביתם הייתה פתוחה עבור הילדים בכל שעות היממה.
בבית היתומים היה בית כנסת שאליו הגיעו גם אנשי הסביבה. ילדי בית היתומים הרוויחו מעט כסף מאמירת 'קדיש' לזכר נפטרים ביום השנה לפטירתם (מכונה יארצייט). במרתף בית היתומים היה מטבח מיוחד לחג הפסח.
אורח החיים
בוגרי בית היתומים העידו כי משפחת מרקס ניהלה את הבית כבית משפחה גדולה. בבית היתומים ניהלו אורח חיים דתי. היו במקום שלושה מטבחים: בשרי, חלבי, ומטבח נוסף לפסח. לכבוד בני השלוש עשרה קיימו בהדר טקס בר מצווה, אשר כלל את קריאת פרשת השבוע מפי חתן השמחה, בבית הכנסת בשבת.
החגים נחגגו כהלכה ולֻוו בהצגות ובמשחקים. בחנוכה, לכל ילד הייתה חנוכיה משלו וכן תחפושת לפורים. בשמחת תורה, לאחר הקידוש, הילדים קיבלו הרבה דברים טובים מהמבקרים הקבועים בבית הכנסת שבבית היתומים - עד כדי כך שבקושי היה די מקום לכך בארונותיהם האישים של הילדים.
בבית היתומים התקיימו חגיגות לכבוד ימי ההולדת של הילדים. כל ילד קיבל מתנה ביום הולדתו ונאפתה לכבודו עוגה. פעמיים בשנה קיבלו הילדים בגדים חדשים.
ילדי בית היתומים יצאו לטיולים בכל שנה, למשל לאזור, ליערות שבסביבת ול. הטיול האחרון היה לאגם בוכריין בקיץ 1938.
ילדי בית היתומים למדו בבית הספר שהוקם על ידי הרש"ר הירש. בית הספר הקנה ערכים יהודיים מסורתיים עם חינוך כללי. היה זה מודל לבתי ספר יהודיים ברוח אורתודוקסיה מודרנית. בית הספר אינו קיים עוד, אך במקום בו עמד הוצב שלט שבו נכתב: "בית הספר נפתח בשנת 1853 והיה צריך להיסגר במרץ 1939 מאחר שרוב המורים נתפסו על ידי הנאצים או נמלטו מפניהם".
תחת השלטון הנאצי
בשנת 1935, אימהות רבות מהכפרים ומהעיירות הסמוכות לפרנקפורט, שנותרו ללא קורת גג או ללא יכולת לפרנס את המשפחה, פנו לבית היתומים היהודי בפרנקפורט בבקשה לקלוט בו את ילדיהם, בתקוה שכך יזכו הילדים להגנה, לתזונה נאותה ולחינוך טוב. בנוסף לילדים אלה הגיעו לבית היתומים גם ילדים ממוסדות אחרים שנסגרו. המנהלים איזידור ורוזה מרקס, השתדלו לקלוט כמה שיותר ילדים ולא לדחותם. לשם כך נפרסו מיטות בצפיפות בכל מקום: בחדרי השינה, במסדרונות, בחדרי הלימוד ואף בחדר האוכל.
כחלק מהנדרש על פי חוקי נירנברג, היה צורך לפטר את הצוות הלא יהודי שעבד במקום. את מקומו תפסו הבנות שחסו בבית היתומים והוכשרו למטרה זו. הכשרה זו הייתה חשובה ומועילה לבנות, כהכנה לקראת עלייתן לארץ ישראל.
בעוד שמספר הילדים החוסים בבית היתומים הלך וגדל, התרומות לבית היתומים פחתו באופן ניכר - הן בשל הגירת יהודים מגרמניה, הן בשל הקושי הכלכלי שאליו נקלעו היהודים, והן עקב הטלת מיסים גבוהים - בפרט על היהודים. נאסר על היהודים שעזבו את גרמניה להוציא את כספם אל מחוץ לגבולות המדינה. משום כך, היו שתרמו את כספם לבית היתומים. הפטור ממס שהוענק לבית היתומים בוטל אף הוא בשנת 1937.
בדרכם של הילדים מבית היתומים אל בית הספר נאלצו לחזות בפסלים או במודעות המציגים את היהודים באופן מגוחך ומשפיל. כמו כן, בדרך אל בית הספר הפחידו ילדי הגויים את ילדי בית היתומים היהודי, רדפו אחריהם והיכום.
באוקטובר 1938 עצרו שלטונות גרמניה הנאצית יהודים אזרחי פולין שהתגוררו בגרמניה על מנת לגרשם לפולין, ובכללם גם את ילדי בית היתומים היהודי שמוצאם מפולין. איזידור, המנהל, הצליח להוריד את הילדים מהרכבת לפולין, ולהשיבם לבית היתומים. בליל הבדולח, שוטרים ואנשי אס אס נכנסו גם לבית היתומים היהודי, גרשו את הילדים לרחוב וזרעו במקום הרס, פחד ובהלה. למחרת ליל הבדולח, מועד שבו נעצרו יהודים רבים, שוב התדפקו אימהות רבות עם ילדיהן על דלתות בית היתומים. אנשי אס אס הסבירו לאיזידור כי אין הם עוצרים אותו על מנת שיקלוט את כל הילדים שהפכו לחסרי בית. הגרמנים עדיין עודדו אז הגירת יהודים מגרמניה. איזידור קיבל הבטחה מאנשי האס אס כי לא יפריעו לפעולותיו לחילוץ הילדים מגרמניה. מאותה העת פעל איזידור בבהילות רבה יותר. הוא פנה לגופים שונים ולחבריו ברחבי העולם על מנת שיסכימו לקלוט את ילדי בית היתומים היהודי בהקדם האפשרי, אך המדינות הערימו מכשולים. מדינות רבות קבעו מכסות הגירה ותקנות הגירה מגבילות שהקשו על קבלת אשרת כניסה. כמו כן, היה חשש שעם הגעת פליטים כה רבים תגבר האנטישמיות. בנוסף, חששו המדינות שעקב הגעת פליטים כה רבים, יעמיק המשבר הכלכלי בארצותיהם ותגדל האבטלה, מכיוון שהילדים יצאו מגרמניה חסרי כל.
הורים רבים שחשו בסכנה המתקרבת החליטו להיפרד מילדיהם ולשולחם אל מקום מבטחים מחוץ לגבולות גרמניה, במסגרת הקינדר-טרנספורט. המרכז הארגוני של הקינדר-טרנספורט לכל דרום מערב גרמניה היה בפרנקפורט. למרות התנאים וההגבלות שהציבה כל מדינה, אנגליה קלטה את רוב הילדים, אחרים נשלחו להולנד, לבלגיה, לשוודיה, לארצות הברית, לשווייץ ולצרפת.
ב-22 בנובמבר 1938, מספר ימים לאחר ליל הבדולח, יצאו 24 ילדים מבית היתומים להולנד. הילדים שנשארו בבית היתומים קינאו בילדים שיצאו להולנד כי היו בטוחים שהיוצאים - ניצלו, ומי שנשאר – חייו נתונים עדיין בסכנה. לימים התברר, כי גם בהולנד נתפסו הילדים בידי הנאצים ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנות ההשמדה. מבין 24 הילדים שרדו רק שני בנים ושתי בנות. הבנות שניצלו הן יוטה וצילי לוויטוס אשר הוסתרו עד סוף המלחמה, ומצילותיהן זכו באות חסיד אומות העולם.
כל אותה העת, וכשהמצב הכלכלי גם בבית היתומים היה קשה, ניהול בית היתומים ואחזקתו נפלו על כתפיה של המנהלת רוזה מרקס. היא פיקחה על עבודת המטבח, על ניקוי הבית והכביסה, ותיקנה את בגדי הילדים עד שעות הלילה המאוחרות. עם זאת, היא הייתה קשובה לכל ילד, ואף שמרה על קשרי מכתבים עם בוגרי בית היתומים.
יציאת קבוצות ילדים לארץ ישראל
כדי למנוע את התקוממות האוכלוסייה הערבית, אפשרו הבריטים כניסת ילדים יהודים מעטים בלבד לארץ ישראל. גם קליטת המעטים נתקלה בקשיים מטעמים כלכליים. איזידור ידע שהזמן דוחק ואין זמן להתמהמה. הוא פנה לג'יימס ארמנד דה רוטשילד אשר היה מוכן לממן את עליית הילדים, אך בארץ לא נמצא מוסד מתאים לקליטתם. עוד בבית היתומים, איזידור הכין את הילדים לקראת העלייה ארצה - הראה להם סרטים ולימד אותם מילים שימושיות בעברית.
רוזה הייתה מעורבת בהכנת מזוודות הילדים טרם יציאתם מגרמניה. היא בחנה כל מזוודה כדי לוודא שהילדים לא שכחו להכניס את החפצים על פי רשימה שנמסרה להם והשתדלה להוסיף הפתעות נוספות. ערב עזיבת הילדים את בית היתומים, נכנסו הילדים לפי תור לחדרה של רוזה והיא ברכה כל ילד וילד בדמעות ובהתרגשות.
עליית הבנים באפריל 1939
הודות להתחייבות ג'יימס ארמנד דה רוטשילד, הובטחה קליטתם של 35 בנים מבית היתומים בכפר הנוער הדתי שליד חיפה. משפחת רוטשילד הסכימה לתרום כסף לבניית מבני מגורים, כיתות לימוד וחדר אוכל ולרכישת ריהוט. עם זאת, כפר הנוער דרש מבית היתומים בפרנקפורט כי ישלח את הילדים עם ציוד רב: ביגוד, מצעים, מגבות ועוד - ציוד שלכפר הנוער לא היה מקור מימון עבורו וגם היה קושי באותם ימים להשיג את הדרוש בארץ. איזידור, מנהל בית היתומים, הסביר כי לבית היתומים אין עוד משאבים לרכישת כל הנדרש. למרות זאת, נשלחו הילדים מצוידים היטב.
ביום היציאה חלק מההורים הגיעו להיפרד מילדיהם. איזידור, שרצה ללוות את הילדים גם הפעם, נתקל בקשיים שהערימו האנגלים, בחששם פן ירצה להשתקע בארץ. הוא שב והסביר שהוא חייב לחזור לגרמניה לטפל ב-150 הילדים ששהו בבית היתומים באותה עת, אף כי מדובר בסכנת חיים עבורו. הודות לעזרת חברים, אנשי ציבור ופיק"א, קיבל לבסוף אשרת תייר.