cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המנון בחריין
בחריין שלנו (בערבית: بحريننا) הוא שם ההמנון הלאומי של בחריין. שתי גרסאות שונות נוצרו עם לחן זהה אך מילים שונות. הגרסה הראשונה הייתה בשימוש החל משנת 1971 אז קיבלה בחריין את עצמאותה ועד שנת 2002. ההמנון השני בשימוש מאז ששליט המדינה חמד אבן עיסא אל-ח'ליפה הכתיר עצמו למלך והפך את מדינתו לממלכה. המילים המקוריות של ההמנון נכתבו על ידי מוחמד סודקי עיאש. המלחין של המנגינה נותר אנונימי.
הרישיון הציבורי של יאהו!
יאהו! רישיון ציבורי הוא רישיון לתוכנה חופשית על ידי Yahoo! ממשפחת רישיונות Copyleft. משתמשים בו בין היתר בגרסאות ישנות של התוכנה השיתופית Zimbra. היא מאושרת על ידי המוסד לתוכנה חפשית כרישיון תוכנה חינמית (אם כי אינו תואם את GPL).
סלאח זכריא
סלאח זכריא חסן (בערבית: صلاح زكريا حسن בתעתיק: צלאח זכריא חסן; נולד ב-24 באפריל 1999 בקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-דוחייל מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים
זכריא גדל במחלקת הנוער של אל-וכרה מליגת העל הקטרית, ממנה הושאל במשך תקופה קצרה למחלקת הנוער של אויפן. בין השנים 2019–2021 הושאל זכריא לאל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
ב-3 בינואר 2021 חתם זכריא בא-דוחייל מליגת העל הקטרית.
קריירה בינלאומית
זכריא היה חלק מסגל נבחרת קטר עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר. ב-26 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
עדי מינץ
עדיאל אליהו (עדי) מינץ (נולד ב-1953) הוא מנכ"ל מועצת יש"ע לשעבר, וכיום מכהן כיו"ר מליאת מועצת יש"ע, וחבר בהנהלת המועצה.
ביוגרפיה
עדי מינץ נולד וגדל בקריית שמואל שבחיפה. הוא למד בישיבת בני עקיבא התיכונית "פרחי אהרון" בקריית שמואל, בישיבת ההסדר הר עציון, בישיבת מרכז הרב, וב"מכון הרצוג" להוראה והוא בעל תואר בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.
דומניקו קונטאריני השני
דומניקו קונטאריני השני (באיטלקית: Domenico II Contarini; 28 בינואר 1585 - 26 בינואר 1675) היה הדוכס ה-104 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-16 באוקטובר 1659 ועד פטירתו.
עדי מינץ
ביוגרפיה
עבד שנים ארוכות כמהנדס ב"תדיראן מערכות", התקדם בשרשרת הניהול ושימש כמנהל הפרויקטים הבכיר של החברה. כיהן כסמנכ"ל בחברת הייטק העוסקת במערכות אבטחה מתקדמות.
דומניקו קונטאריני השני
קורות חיים
דומניקו נולד בוונציה לג'וליו קונטאריני ולוקרציה קורנארו. משפחות קונטאריני וקורנארו היו שתיים ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה. לדומניקו היה אח בכור, אנגלו, אשר נולד בשנת 1581. אנגלו היה פוליטיקאי מוכשר ופופולרי, והיה נבחר לדוג'ה בעצמו אלמלא פטירתו בגיל צעיר.
מאחר שדומניקו לא היה בן בכור, לא פנה לפעילות פוליטית ולעבודה במשרות רשמיות ("תפקיד" השמור לבן הבכור של משפחות האצולה). אנגלו כיהן במשרות רשמיות כמקובל ב"קורסוס הונורום" (cursus honorum) של לה סרניסימה, ואילו דומניקו נשא לאישה את פאולינה טרון (בת למשפחת אצולה עשירה) ועסק במסחר והתרחק מהפוליטיקה. לבני הזוג נולד בן אחד - ג'וליו קונטאריני (אשר לימים יכהן כפרוקורטור של מבני השלטון בכיכר סן מרקו), וחמש בנות (קיארה, מאדאלנה, לאורה, ושתי בנות נוספות אשר הפכו לנזירות ושמן אינו ידוע כיום).
בין השנים 1627–1628 התפלגה ונציה בין שתי סיעות - סיעתו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון אשר ניסה ליצור בסיס כוח פוליטי עבור משפחתו, וסיעתו של רנייר צנו - ראש מועצת העשרה אשר התנגד לשחיתות בשלטון.
עדי מינץ
ביוגרפיה
בשנים 2002–2004 כיהן כמנכ"ל מועצת יש"ע. בין היתר הוביל את המאבק במפת הדרכים, פעולות הלחץ והמחאה נגד גדר ההפרדה, והמערכה הציבורית ליציאה למבצע חומת מגן. בתקופתו כמנכ"ל התמודדו היישובים ביש"ע עם התקפות טרור ומינץ היה שותף בהשגת תקציבים מיוחדים לצורכי הביטחון והרווחה ביש"ע.
דומניקו קונטאריני השני
קורות חיים
משפחת קונטאריני לא התערבה בסכסוך, ולמעשה ביקרה את שתי הסיעות - הן את תאוות השלטון והכוח של קורנארו והן את הרטוריקה הקשה של צן, אשר פגעה למעשה במעמד האצולה כולו, וביציבות הרפובליקה.
עדי מינץ
ביוגרפיה
לאחר תוכנית ההתנתקות הוא הוביל עם חברים נוספים את הקמת מועצת יש"ע המחודשת, כיום הוא משמש כיו"ר מליאת מועצת יש"ע וחבר בהנהלתה. מינץ יזם תוכנית שלום יחד עם חברים נוספים במועצת יש"ע (חנן פורת ואורי אליצור) בשם "שלום בארץ".
דומניקו קונטאריני השני
קורות חיים
סכסוך זה החל למעשה את פעילותו הפוליטית של דומניקו קונטאריני, אולם בשל היותו בן שני, הוא פעל בחדרי חדרים, והשפיע על פעילות סנאט ונציה מאחורי הקלעים (מאחר שלא היה חבר הסנאט). במהרה זכה דומניקו קונטאריני להשפעה, ואף נבחר למועצת העשרה וכיהן כסאביו במועצה. במרץ 1655 מונה לתפקיד המשנה לדוג'ה, וכיהן כדוג'ה בפועל בתקופה שבין מותו של הדוג'ה פרנצ'סקו מולין לבין בחירתו של קארלו קונטאריני (בן משפחתו).
פלטפורמת פורד C2
פלטפורמת פורד C2 (באנגלית: Ford C2 platform) היא פלטפורמת רכב שפותחה על ידי פורד משנת 2018. היא החליפה את פלטפורמת פורד C1 שימשה את המכוניות קומפקטיות שלה. המודרליות של הפלטפורמה מאפשרת להשתמש בה לדגמים שונים, המפחיתים עלויות פיתוח על פני כלי רכב נוספים. שלא כמו קודמה ניתן להשתמש בה למכוניות עם בסיס גלגלים ארוך.
עדי מינץ
ביוגרפיה
מינץ חבר מזה עשרים שנה בהנהלת עמותת אלע"ד (אל עיר דוד) ומעורב בפיתוחה והפיכתה לאתר תיירות מהמתויירים ביותר בישראל. הוא כיהן כיו"ר מזכירות דולב, יו"ר פורום יישובי מערב בנימין וכחבר במליאת המועצה האזורית מטה בנימין.
פלטפורמת פורד C2
מכוניות שמשתמשות בפלטפורמה הזאת נבדקו וקיבלו ציון טוב בכל הנוגע למאפיני הנסיעה.
עדי מינץ
ביוגרפיה
בשנת 2009 הקים עדי מינץ את חברת "יש"ע הירוקה" בשותפות עם חברת "בניני בר אמנה" חברת הבניה של תנועת ההתיישבות "אמנה", והוא משמש מנכ"ל החברה. "יש"ע ירוקה" יוזמת ומקימה מערכות לייצור חשמל באנרגיה מתחדשת (אנרגיה סולארית וטורבינות רוח) ברחבי יו"ש.
דומניקו קונטאריני השני
קורות חיים
בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 1646 בהן היה אנג'לו מועמד לתפקיד הדוג'ה, אך לא נבחר (פרנצ'סקו מולין זכה באותן בחירות), ובעקבות מותו של אנג'לו בשנת 1657 סברה המשפחה כי אפסו סיכוייה להגיע לשלטון בעיר. בשנת מותו של אנג'לו היה דומניקו כבן 70, ובנו היה צעיר מכדי לכהן במשרה שלטונית. דומה היה שסיכוייה של משפחת קונטאריני לשלוט בוונציה בדור זה אפסו, ובעקבות פטירת רעייתו בשנת 1659 תכנן דומניקו קונטאריני לפרוש מהפוליטיקה.
עדי מינץ
חיים אישיים
מינץ מתגורר בדולב. נשוי לבלהה, אחותו של דוד בארי, יו"ר עמותת אלע"ד וחתן פרס ישראל לשנת תשע"ז, ואב לשמונה.
דומניקו קונטאריני השני
קורות חיים
לאחר שמונה הצבעות בהן לא נבחר אף מועמד, ובהיעדר מועמד מוביל לתפקיד הושגה פשרה ובהצבעה השמינית שנערכה ב-16 באוקטובר 1659 40 מתוך 41 קולות הבוחרים הצביעו עבור דומניקו קונטאריני. בעקבות בחירתו קראו הבוחרים לקונטאריני וביקשו כי ישוב מפרישתו לשרת את הרפובליקה. אצילי העיר זעמו על הבחירה. באותה עת השתוללה מלחמת כרתים בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. האצילים סברו כי נדרש מנהיג צעיר אשר יוביל את הרפובליקה לניצחון במלחמה אשר נמשכה זה 10 שנים מבלי תוצאה. דומניקו, בן למעלה מ-70, לא נראה להם כמועמד מתאים לתפקיד.
קונטאריני עצמו היה מופתע מבחירתו, אולם קיבל על עצמו את התפקיד, ועל אף גילו כיהן כ-16 שנים בתפקיד. בשנות כהונתו הצליח קונטאריני לייצב את הפוליטיקה בעיר ולאחד את הסיעות השונות.
בעשור הראשון לכהונתו, התעצמה הלוחמה בין הרפובליקה לבין העות'מאנים. המצור על קאנדיה שהחל בשנת 1648 נמשך, אולם העיר עמדה במצור. הוונציאנים חששו שנפילתה של העיר קאנדיה (הרקליון של ימינו) בידי העות'מאנים תביא לסיום ההגמוניה של ונציה במזרח הים התיכון. דומניקו שכנע את הסנאט להשקיע ממון רב בהגנה על העיר, ואף שכלכלת העיר נפגעה קשות, משפחות רבות פשטו רגל, וונציאנים רבים איבדו את חייהם, העיר קאנדיה עמדה במצור עשר שנים נוספות. הכוחות העודפים של העות'מאנים גברו לבסוף, וב-6 בספטמבר 1669 הפרוודיטורה של קאנדיה, פרנצ'סקו מורוזיני (אשר מונה לתפקיד על ידי קונטאריני בשנת 1661) נאלץ לחתום על הסכם הכניעה של העיר. מורוזיני שב לוונציה והועמד לדין בגין פחדנותו אולם בעקבות המשפט שנערך זוכה.
ונציה איבדה במלחמה כ-30,000 חיילים (העות'מאנים איבדו למעלה מ-80,000), ועלות המלחמה מוערכת על ידי היסטוריונים ב-134 מיליון דוקטים.
בעקבות סיום המלחמה פעל קונטאריני לייצב את הכלכלה, ולאזן את תקציב הרפובליקה אשר נפגע במהלך המלחמה ובשל הצורך לשלם את חובותיה הכבדים. בשנת 1670 התחתן נכדו של קונטאריני, אנג'לו (הקרוי על שם אחיו) עם אלאנה נאני, וב-1671 נולד לקונטאריני נין - ג'וליו פליצ'ה.
בשנת חייו האחרונה היה קונטאריני מרותק למיטתו בשל מחלתו. הוא נפטר ב-26 בינואר 1675 בהיותו בן 90.
השלכת החזיז במלחה
השלכת החזיז במלחה (מכונה גם "משחק החזיז" או "פרשת החזיז") הייתה אירוע שהתרחש ב-11 בנובמבר 2007, בעונת 2007/2008, במהלך משחק כדורסל בהיכל הספורט מלחה בירושלים, בו התמודדו הפועל ירושלים והפועל חולון, כשהושלך לפרקט חזיז. בזמן שיואב גליצנשטיין, אחד המאבטחים במקום, פינה את החזיז, הוא התפוצץ וגרם לקטיעה של שלוש מאצבעותיו. המשחק הופסק ויתר המשחקים בליגת העל הושעו באופן זמני. משליך החזיז, יוסי מלאך, נידון לשלוש שנות מאסר. המקרה נחשב לאחד המקרים החמורים ביותר של אלימות בספורט הישראלי. כמה חודשים לאחר מכן חוקק חוק איסור אלימות בספורט, וכוננה המועצה למניעת אלימות בספורט.
רקע
היריבות בין הפועל חולון להפועל ירושלים החלה להתפתח בשנות ה-90 כאשר היו שתיים מהקבוצות, אשר בעזרת קהל אוהדים גדול, ניסו לערער על ההגמוניה של מכבי תל אביב. ב-1993 עברה חולון לבעלותו של איש העסקים נחום מנבר בעוד הפועל ירושלים נקלעה לקשיים כלכליים. דורון שפע, אחד מכוכביה של ירושלים, עבר להפועל חולון וכעבור שנה הצטרפו אליו עדי גורדון ופיני לוי. ב-1995 סיימה חולון את העונה הסדירה במקום השני והגיעה לגמר גביע המדינה שם הפסידה לבני הרצליה לאחר שעדי גורדון קלע רק נקודה אחת במשחק. לקראת סוף המשחק החלו אוהדי חולון להתפרע ומנבר, בפנייתו לאוהדים באמצעות מיקרופון, איים כי יעזוב את הקבוצה אם האוהדים ימשיכו להתפרע. בסיום העונה מנבר אכן עזב את חולון, ובעידודו של גורדון, העביר את תמיכתו הכלכלית להפועל ירושלים כאשר גורדון, פיני לוי ודורון שפע חזרו בעקבותיו לירושלים. השתלשלות עניינים זו הובילה בקרב אוהדי חולון לתחושת איבה כלפי עדי גורדון והפועל ירושלים, כפי שהסביר דורון שפע: "הם בעיקר כעסו על עדי, גם בגלל המהלך וגם משום שהביא מיד לאחר מכן במשך שנתיים רצופות גביעים לירושלים. אני תמיד צוחק עליו שהמשחק הגרוע ביותר שלו בקריירה היה באותו גמר ב-1995 נגד הרצליה".
מאז התקיימו המפגשים בין הפועל ירושלים לחולון באווירה מתוחה. במהלך עונת 1995/96 חזר גורדון לאולם הפחים במדי הפועל ירושלים כאשר הוא מלווה במאבטחים בעקבותיו איומים שנשלחו אליו. לאחר משחק נוסף בין הקבוצות ב-1999 (לאחר פרישתו של גורדון) בו ניצחה ירושלים באולם הפחים, עוכבו אוהדי ירושלים על ידי המשטרה ביציאתם מהאולם כדי למנוע חיכוך בין מחנות האוהדים. ב-2004 שיחקה ירושלים באולם הפחים נגד בני השרון במסגרת גביע המדינה ולאחר המשחק נרשמו עימותים בין אוהדי ירושלים לבין אוהדים מקומיים.
עם הגעתו של מנבר לירושלים השתלבה הקבוצה בצמרת הליגה, זכתה בשני גביעי מדינה והגיע לראשונה לגמר הפלייאוף. ירושלים שמרה על מעמדה כקבוצת צמרת גם לאחר מאסרו של מנבר בשל קשריו עם איראן. הפועל חולון איבדה את מעמדה כקבוצת צמרת לאחר עזיבתו של מנבר והידרדרה עד לליגה הארצית. ב-2007 חזרה חולון לליגת העל ולקראת עונת 2007/08 החתים מיקי דורסמן, הבעלים והמאמן של הקבוצה, שחקנים בכירים והעמיד תקציב גבוה. הפועל ירושלים החלה את עונת 2007/08 כמחזיקת הגביע לאחר שבסוף עונת 2006/07 הייתה קרובה להשלים זכייה בדאבל אך הפסידה למכבי תל אביב בגמר הפיינל פור לאחר ששמטה יתרון בשניות הסיום. חולון התייצבה למשחק במלחה במסגרת המחזור השלישי לאחר שניצחה בשני משחקיה הראשונים. ירושלים הגיעה למשחק עם מאזן של ניצחון והפסד. שתי הקבוצות נחשבו על ידי פרשנים למועמדות להשתתפות בפיינל פור באותה עונה ובאתר One נכתב ביום המשחק כי "ירושלים וחולון הן מהטוענות הבולטות ביותר בליגה לתואר 'הקבוצה השנייה בטיבה בישראל'". המשחק נערך ביום ראשון, 11 בנובמבר 2007 ושודר על ידי ערוץ הספורט.
מהלך המשחק, השלכת החזיז והתגובות המיידיות לאירוע
בפתיחת המשחק נטלה חולון את ההובלה ולאורך המחצית הראשונה החזיקה ביתרון שהגיע ל-12 נקודות במהלך הרבע השני. ירושלים צמצמה את ההפרש ל-7 נקודות במחצית וסמוך לסיום הרבע השלישי סל של טימי באוארס קבע שוויון. במהלך הרבע הרביעי נטלה ירושלים את ההובלה לראשונה במשחק. כאשר ירושלים הובילה 94:89 דקה ו-41 שניות לסיום המשחק, הושלך חזיז למגרש שנחת סמוך לספסלה של הפועל חולון. המאבטח יואב גליצנשטיין, שלא היה מודע לכך שמדובר בחומר נפיץ, פינה את החזיז שהתפוצץ בכף ידו. במקום פרצה מהומה. המשחק הופסק והשחקנים התפנו לחדרי ההלבשה. אנשי צוות רפואי העניקו לגליצנשטיין טיפול ראשוני והוא פונה לבית החולים הדסה עין כרם.
שתי הקבוצות מיהרו להתנער מאחריות למעשה. מנהל הפועל ירושלים גידי דודי אמר: "אוהדי הפועל ירושלים מאמינים במשחק נקי ומעולם לא עשו דבר כזה במגרשים. הייתה לנו הרגשה שמשהו הולך לקרות אחרי כל הוויכוחים שהיו על הכרטיסים לפני המשחק. אני לא רוצה לצאת בהאשמות, אבל למי שיש מוניטין זה לא לאוהדי ירושלים אלא לאוהדי חולון ומוניטין קשה לנקות." ויו"ר חוג האוהדים של הפועל חולון ויקטור תשובה אמר: "עושים עלינו עליהום, אין שום סיכוי שאוהד של חולון יעשה דבר שכזה. בפתיחה של המשחק אנחנו עברנו אוהלי בידוק ובדקו אחד אחד." מאוחר יותר התגלה שתשובה מכר למשליך החזיז יוסי מלאך את הכרטיס למשחק ואף ידע על כוונותיו וניסה למנוע ממנו לבצע את המעשה.
שר הספורט, ראלב מג'אדלה, אמר בתגובה לאירוע: "גם אם צריך להוציא מהליגה קבוצה או עונש חריג אחר, זה מה שצריך לעשות. צריך שמערכת המשפט תשתמש בעונש חסר תקדים כדי שדברים כאלו לא יקרו. הורידו את הספורט למצב שאנחנו מתביישים בו. אני קורא לעונש חומר ביותר, להרתעה אמיתית שלא ישכחו שנים".
המשחק שהיה אמור להתקיים למחרת בו הייתה אמורה עירוני רמת גן לארח את מכבי תל אביב נדחה ובמקומו שיחקו הקבוצות משחק אימון (המשחק התקיים לבסוף בסוף דצמבר). כתוצאה מדחיית משחק זה הוחלט גם על דחיית הפיינל פור בשבוע וכן על דחיית משחקה של חולון נגד עפולה במסגרת המחזור הרביעי (משחק שהתקיים לבסוף בסוף נובמבר). כמו כן הוחלט על ביטולו של המחזור הקרוב בליגת העל לנשים. מאמן מכבי תל אביב, עודד קטש, אמר בתגובה לאירוע: "הלכתי בתחושה שאידיוט אחד, בגלל מעשה מטומטם, קילקל לנו את הדבר שאנחנו כל כך אוהבים. זה אירוע שיכל לקרות בכל מקום. צריך להעניש את האחראים בחומרה. האירוע הזה איחד את כל הכדורסל. צריך לטפל בדברים מהסוג הזה לטווח הארוך יותר, זה לא עניין שמצריך רק טיפול נקודתי. האוהדים במלחה בסדר, אבל גם הם חצו כמה קווים לאורך השנים. אני מקווה שגם הם ילמדו את הלקח". מנהלת הליגה התכנסה למחרת האירוע לישיבת חירום. גורמים בספורט הישראלי קראו להשבתת הליגה אולם אפשרות זו נדחתה. נציגה של הפועל גליל עליון במנהלת, חיים אוחיון, תקף בחריפות את הפועל חולון באומרו: "הכדורסל אתמול והיום הוא משהו אחר לגמרי. יש כאן פרשת דרכים, זו טראומה אמיתית. חולון היא בעיה שליוותה את הליגה הלאומית והגיעה לליגת העל".
נחום ברנע כתב למחרת בידיעות אחרונות: ”במקרה הייתי שם, במלחה. ראיתי את הפיצוץ. ראיתי את המאבטח מתפתל מכאבים על הפרקט. ראיתי את ההלם בקהל. שקט רע השתרר באולם. בדיוק כמו אחרי פיגוע. האפקט של פיצוץ חזיז באולם סגור שונה לגמרי מהאפקט במגרש פתוח. רעש מחריש אוזניים. העשן מחניק. הסכנה גם בבהלה שעלולה להתעורר ולסכן חיי רבים. למיטב ידיעתי לא היה באולמות הכדורסל בארץ אירוע חמור כל כך, לפחות מבחינת תוצאותיו“.
בריאיון לגלי צה"ל ב-22 בנובמבר סיפר גליצנשטיין כי החזיז שהושלך לפרקט נראה לו כמו גליל נייר טואלט. גליצנשטיין אמר כי עבר בבית החולים ניתוח שארך כעשר שעות ובו נקטעו שתיים מאצבעותיו ואצבע נוספת נקטעה חלקית. עוד סיפר גליצשנטיין כי דורסמן ביקר אותו בבית החולים והוסיף: "חולון ידועה באוהדים המופרעים שלה, זו לא פעם ראשונה שקורים כאלה דברים. במקום להשקיע בחולון שישקיע במקום אחר."
חקירת המשטרה והליכים משפטיים
על-פי דו"ח המשטרה מהאירוע, החזיז הושלך לפרקט מיציע העמידה שבו רוכזו אוהדי הפועל חולון. ב-12 בנובמבר עצרה המשטרה את יוסי מלאך, אוהד הפועל חולון, תושב רמת גן, בן 20 שהודה בהשלכת החזיז והביע חרטה. המשטרה עצרה גם את חבריו של מלאך, ניר ראובן בן 18 מרמת גן ודניאל יצחק בן 18 מתל אביב. נער נוסף בן 17, שהיה מעורב באירוע, שוחרר בתנאים מגבילים. כעבור מספר ימים נעצרה גם אמו של מלאך בחשד שניסתה לטשטש ראיות בחדרו של בנה. ב-16 בנובמבר הובא מלאך להארכת מעצר בבית משפט השלום בירושלים וחזר בו מהודאתו בטענה שהופעלו עליו לחצים. המשטרה טענה כי מלאך מסר הודאה מרצונו החופשי ובית משפט השלום הורה לשחררו למעצר בית עד 1 בדצמבר. המשטרה ערערה על ההחלטה לבית המשפט המחוזי שקיבל את העתירה והורה להשאיר את מלאך במעצר. בדיון בהארכת המעצר אמר פקד יורם סגל, שניהל את החקירה, כי ברשות המשטרה "צילום וידאו שיש בו אינדיקציה ברורה שקושרת את יוסי מלאך למעשה". ב-19 בנובמבר הוגש כתב אישום נגד יוסי מלאך וניר ראובן בו הם הואשמו בנשיאת נשק, שיבוש הליכי משפט וחבלה חמורה בנסיבות מחמירות. מלאך וניר ראובן נותרו במעצר עד 9 בדצמבר, אז שוחררו למעצר בית. באפריל 2008 הורשע מלאך במסגרת עסקת טיעון בחבלה חמורה, מעשה פזיזות, רשלנות בחומר נפץ ואיומים. בשלב הטיעונים לעונש התעמתו גליצנשטיין ומלאך בבית המשפט המחוזי בירושלים כאשר גליצנשטיין סירב לסלוח למלאך וטען כי יש להחמיר עמו. מלאך טען מנגד כי לא התכוון לפגוע באיש וכי מדובר במעשה קונדס. בספטמבר גזר עליו בית המשפט המחוזי בירושלים שלוש שנות מאסר בפועל, שנה מאסר על תנאי ו-150 אלף שקל פיצויים. מלאך הגיש ערעור שנדחה על ידי בית המשפט העליון באוקטובר 2009. ניר ראובן הורשע באי מניעת פשע וזוכה מהצתת החזיז. בית המשפט גזר עליו חודש מאסר בפועל (אותו לא ריצה לאחר שנוכתה ממנו תקופת מעצרו) וחמישה חודשי עבודות שירות. כמו כן הורחק ראובן מאירועי ספורט למשך חמש שנים וחויב ראובן לפצות את גליצנשטיין ב-35 אלף שקלים.
ב-2008 הגיש גליצנשטיין תביעה אזרחית כנגד הפועל חולון, הפועל ירושלים, חברת האבטחה באולם מלחה, עיריית ירושלים, איגוד הכדורסל, משטרת ישראל ושלושת אוהדי חולון: יוסי מלאך, ניר ראובן וויקטור תשובה. גליצנשטיין תבע פיצוי כספי בין השאר בשל אובדן השתכרות והוצאות רפואיות. באפריל 2016 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי על יוסי מלאך וניר ראובן שהורשעו בתיק הפלילי לפצות את גליצנשטיין. בית המשפט גם הטיל אחריות על ויקטור תשובה שמכר למלאך את הכרטיס. כמו כן קבע בית המשפט כי אוהדי חולון שהגיעו למלחה נכנסו דרך שער שבמקור לא היה אמור להיפתח וכי משטרת ישראל הייתה אחראית לבדוק את הנכנסים באותו שער ולכן גליצשנטיין זכאי לקבל פיצוי ממשטרת ישראל. הפועל חולון, הפועל ירושלים, מנהלת הליגה, איגוד הכדורסל ועיריית ירושלים זוכו. סכום הפיצוי, בניכוי תשלומים שקיבל גליצנשטיין מביטוח לאומי ובתוספת שכר טרחת עורך דין נקבע על כ-867 אלף שקלים.
תגובות במערכת הפוליטית
השלכת החזיז המלחה נדונה במליאת הכנסת ב-14 בנובמבר. כמו כן נדונה השלכת החזיז בישיבה של ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת ב-21 בנובמבר בנוכחותם של אבנר קופל וירמי אולמרט.
בעקבות המקרה הואצה חקיקת החוק למניעת אלימות בספורט אותו ניסו לקדם במערכת הפוליטית ובהתאחדות לכדורגל. בסוף נובמבר אושר החוק בקריאה טרומית. בדיון בכנסת ביקשה השרה רוחמה אברהם בלילא לדחות את ההצבעה עד לאחר שוועדת השרים לענייני חקיקה תקיים דיון בנושא, אולם חברת הכנסת רונית תירוש, שיזמה את החוק ביחד עם אבשלום וילן, טענה כי בעקבות השלכת החזיז במלחה אין לדחות את ההצבעה. שר הספורט ראלב מג'אדלה אמר לאחר ההצבעה: "לצערי הגדול, בתקופה האחרונה אנחנו עדים לאירועים חמורים באירועי ספורט, השיא באירועים אלו היה פציעתו הקשה של מאבטח במגרש הכדורסל במלחה, ירושלים". החוק אושר בקריאה שלישית ביולי 2008. החוק מאפשר להטיל עונש מאסר של עד חמש שנים למי שמכניס לאירוע ספורט חפץ אסור, שנתיים מאסר למי שמתבטא באופן גזעני במהלך אירוע ספורט ועד שנה מאסר למי שמתפרץ למגרש במהלך משחק. עוד נקבע בחוק כי יש להקים מועצה מיוחדת לטיפול באלימות בספורט.
המשך העונה
ב-18 בנובמבר שיחקה ירושלים נגד מכבי תל אביב בהיכל נוקיה. באותו יום עצרה המשטרה 13 אוהדים של הפועל חולון לאחר שבפשיטת המשטרה נתפסו כ-600 חזיזים, נפצים ואמצעי לחימה. המשטרה חשדה כי האוהדים תכננו לפוצץ את המשחק במטרה להוכיח כביכול שאוהדי ירושלים הם האלימים. לאחר השלכת החזיז הודיע דורסמן כי הוא לוקח פסק זמן מאימון. הוא נסע לארצות הברית לתקופה קצרה ואף שקל לפרוש. הקבוצה הודרכה על ידי עוזרו, עופר חירותי, ונקלעה למשבר כאשר הפסידה במשחק חוץ לבני השרון ובמשחק ביתי שנערך ללא קהל להפועל עפולה. דורסמן חזר בסופו של דבר לאמן את חולון בתחילת דצמבר. ירושלים וחולון הוגרלו לשחק זו מול זו במשחק חצי גמר גביע המדינה שהתקיים בתחילת פברואר 2008. בעקבות השלכת החזיז במלחה את משחק חצי הגמר איבטחו 150 שוטרים ו-215 סדרנים. גליצנשטיין נכח במשחק כאורח כבוד של איגוד הכדורסל. ירושלים ניצחה במשחק ועלתה למשחק הגמר שם גברה על מכבי תל אביב וזכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות ופעם הרביעית בהיסטוריה של המועדון. במעמד הענקת הגביע הזמין קפטן הקבוצה, ארז מרקוביץ', את גליצנשטיין להניף עמו את הגביע. לקראת סוף העונה נקלעה ירושלים לשרשרת הפסדים. מאמן הקבוצה, דן שמיר, התפטר והוחלף על ידי עוזרו זיו ארז. ירושלים סיימה את העונה במקום השישי והחמיצה את הפיינל-פור. חולון גילתה שיפור ביכולתה וסיימה את העונה במקום הראשון וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המדינה לאחר שגברה על מכבי תל אביב בגמר הפיינל פור.
קורנליס דה האוטמן
קורנליס דה האוטמן (בהולנדית: Cornelis de Houtman; 2 באפריל 1565 - 1 בספטמבר 1599), אחיו של פרדריק דה האוטמן, היה חוקר הולנדי שגילה מסלול ימי חדש מאירופה לדרום-מזרח אסיה ובכך החל את סחר התבלינים ההולנדי. באותה תקופה החזיקה האימפריה הפורטוגלית מונופול על סחר התבלינים, וההפלגה הייתה ניצחון סמלי עבור ההולנדים, אף על פי שההפלגה עצמה הייתה אסון.
האוטמן היה גם מרגל, לאחר שפעל נגד הפורטוגלים והביא להולנד מידע ימי חשוב שהושג במהלך שהותו בפורטוגל.
ההפלגה
בשנת 1592 נשלח דה האוטמן על ידי סוחרי אמסטרדם לליסבון לגלות מידע רב ככל האפשר על איי התבלינים. פורטוגל וספרד, אז התאחדו, סגרו את נמליהן לספינות הולנדיות בשנת 1585, במסגרת מלחמת השמונים. האוטמן בילה כשנתיים בפורטוגל; הפורטוגלים היו זקוקים לעזרה ולא הבינו שההולנדים מהווים סיכון. כשחזר האוטמן להולנד הוא הביא עימו מידע יקר ערך אודות הימים והארצות של המזרח: החופים, השוניות, זרמי הים, הרוחות, ציוני הדרך, הציפורים המקומיות, עמים ידידותיים ואויבים ממש. כמו כן הביא הערכות על ההעוצמה והחולשה של הפורטוגזים.
באותה עת חזר ג'אן הויג'ן ואן לינשוטן מהודו לאמסטרדם. הסוחרים קבעו כי נמל אנטם (באינדונזיה) מספק את ההזדמנות הטובה ביותר לקנות תבלינים. בשנת 1594 ייסדו שני הסוחרים את החברה ואן ואר, וב-2 באפריל 1595 עזבו את אמסטרדם ארבע אוניות: אמסטרדם, הולנדיה, מאוריציוס ודייפקן.
ההפלגה הייתה בצרות מההתחלה. מחלת הצפדינה פרצה לאחר שבועות ספורים בלבד, בגלל אי הספקה מזון טרי. במדגסקר, שם תוכננה עצירה קצרה, היה צורך לקבור שבעים איש. המפרץ המדגסקרי בו הם עגנו המכונה בית הקברות ההולנדי. לאחר מותו של אחד מרבי החובלים פרצו מריבות בין החובלים והסוחרים, אחד נכלא על הסיפון והשני נכלא בבקתה שלו. ביוני 1596 הגיעו סוף סוף הספינות לבנטן, נמל צפון-מערבי בג'אווה. ג'אן הויגן ואן לינשוטן אמר להם לא לעבור במצר מלאקה, שבשליטת הפורטוגזים, אלא דרך מצר סונדה.
דה האוטמן התוודע לסולטאן מבנטן, שחתם מיד על הסכם חסות עם ההולנדים, וכתב "אנו מסתפקים באמנה קבועה של ברית ידידות עם הוד מעלתו הנסיך מוריס מנסאו, מהולנד." הסוחרים הפורטוגזים המקומיים השתוממו מאוד כאשר דה האוטמן לא קנה שום פלפל שחור, ורצה לחכות לקטיף הבא. לרוע המזל, דה האוטמן לא היה דיפלומט והעליב את הסולטאן, וסולק בגלל "התנהגות גסה", מבלי שהיה מסוגל לקנות תבלינים כלל.
לאחר מכן הפליגו האוניות מזרחה למדורה, אך הותקפו על ידי שודדי ים בדרך. במדורה הם התקבלו בשלום, אך דה האוטמן הורה לאנשיו לתקוף באכזריות את האוכלוסייה האזרחית בנקמה בגלל התקפת הפיראטים עליהם, שלא הייתה קשורה למדורה.
לאחר מכן הפליגו האוניות לעבר באלי ונפגשו עם מלך האי. הם הצליחו להשיג כמות מסוימת של פלפל ב -26 בפברואר 1597. שניים מאנשי הצוות נשארו באי. אחת הספינות "אמסטרדם" הועלתה באש, והצוות התחלק בין שלוש הספינות האחרות. כשהספנים היו מותשים מההפלגה הארוכה, הוחלט לקצר את הנסיעה ולחזור להולנד. באותו ערב נפטר עוד אחד מרבי החובלים. דה האוטמן הואשם בכך שהרעיל אותו. אוניות פורטוגזיות מנעו מהן לקחת מים ואספקה בסנט הלנה. מתוך 249 אנשי הצוות, רק 87 חזרו, שהיו חלשים מכדי לעגן את ספינותיהם בעצמם.
השלכות המסע
המסע היה אסון הומניטרי, אך הוא היווה ניצחון סמלי. אפשר לראות בו את התחלת הקולוניזציה ההולנדית של אינדונזיה. בתוך חמש שנים הפליגו 65 ספינות הולנדיות נוספות מזרחה כדי לסחור במזרח.
עד מהרה, ההולנדים השתלטו באופן מלא על סחר התבלינים באוקיינוס ההודי ובסביבתו.
בנסיעתו השנייה למזרח, עבור חברה אחרת, נקלעו דה האוטמן וכוחותיו לעימות באצ'ה - ממלכה בצפון האי סומטרה. בגלל מזגו הגס רוח, עד מהרה ניהל קרבות עזים עם חיל הים האצ'ני. במהלך הקרבות נהרג דה האוטמן.
בעקבות אותו אירוע, המלכה אליזבת הראשונה, מאנגליה, החליטה לשלוח שליח לסולטאן של אצ'ה בבקשת רשות להיכנס למצר מאלקה.
יצחק פרי
יצחק פרי (פרידמן) (נולד: ארנסט פרידמן, Ernő Friedmann; (1925 - 17 במאי 2011) היה היסטוריון ואיש חינוך ישראלי, עיקר מחקריו וספריו עסקו בהיסטוריה של יהדות הונגריה וטרנסילבניה ובתחום החינוך.
ביוגרפיה
נולד בטרגו מורש, טרנסילבניה, רומניה למשפחת יהודים אורתודוקסים אדוקים - אביו אפרים היה מזכיר ראשי של הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית וחסיד סאטמר. למד בחדר ובישיבה של הרב מנחם סופר ונרשם כתלמיד חוץ לבית ספר תיכון בקלוז', אך בשנת 1944 חודשיים לפני בחינות הבגרות, נלקח יחד עם משפחתו לגטו ומשם נשלחו לאושוויץ, שם הומתו הוריו ואחותו עם ילדיה ועוד קרובי משפחה. בינואר 1945, בעת נסיגת הנאצים, הובל במשך חודשיים בצעדת המוות, ממנה ברח יחד עם אחיו מרדכי. הוא הספיק למצוא נשק ולנהל קרב נגד אנשי אס אס שיכורים, אך לבסוף נלכדו והועברו לעבודת כפייה בבית חרושת גרמני למטוסים, משם שוחרר במאי 1945. הוא שב לעיר הולדתו ולא מצא שם איש מבני ביתו. יחד עם חבר בן עירו, אריה בירו (שיהיה בהמשך מלוחמי יחידה 101), חצה גבולות ללא תעודות עד שהגיע לאיטליה, שם התקבל לסמינר להכשרת מורים עבריים ולמד בו במשך שנה וחצי. הוא עלה לארץ ישראל, הצטרף להגנה, היה בין לוחמי צפת והשתתף במערכות מלחמת העצמאות.
בשנות החמישים של המאה ה-20 השלים פרי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובסוציולוגיה בשלוחה החיפאית של האוניברסיטה העברית וזאת במקביל לעבודתו כמורה ומנהל בית ספר יסודי. כעבור כמה שנים השלים תואר ראשון נוסף, בספרות עברית ובחינוך באוניברסיטת תל אביב. הוא השלים בתשל"א תואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל אוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלו, בהנחיית יעקב כ"ץ, עסקה ביהודי הונגריה בימי הביניים. בהמשך לעבודת ההוראה הגה והקים את המכללה להכשרת אקדמאים לעבודת הוראה (בגבעתיים) וניהל אותה עד 1987. הוא המשיך בלימודיו והשלים שני דוקטורטים, האחד על יהודי טרנסילבניה בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' צבי אנקורי ואריה לוי, והשני על תורת ההוראה בארצות הברית.
יצחק פרי השתתף בכתיבת החלק המוקדש לטרנסילבניה ב"האנציקלופדיה הגאוגרפית של השואה בהונגריה" שבעריכת רנדולף ל. ברהם.
יצחק פרי נפטר בשנת 2011. בנו ובתו החליטו לתרום את עזבונו למוזיאון למורשת היהדות הדוברת הונגרית שבצפת, לספריית יד ושם ולמוסדות נוספים.
עמאר יונס
עמאר יונס (נולד ב-1969) הוא אמן, צלם, איש עסקים ומדריך צלילה ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה
עמאר יונס הוא בוגר בית הספר לצילום גליץ ובעל תואר בספרות אנגלית וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת חיפה. ממקימי בית הספר לצילום ״עדשות״ במגזר הערבי, מלמד צילום בגליץ ומוביל את פרויקט צילום הזקנים בגלריה לאמנות אום אל פחם.
יונס הציג בתערוכות יחיד בגלריה לאמנות אום אל פחם והשתתף בתערוכות קבוצתיות, בין היתר: במוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון האסלאם, גלריה גאורדיני בברלין ועוד.
הוא פעיל בפיתוח תחום הצילום במגזר הערבי ובהעלת המודעות בנושא שמירת הטבע. בשנים האחרונות הוא זכה בתחרויות צילום בינלאומיות, ביניהן בתחרות אילת הים האדום שנערכת מזה מספר שנים.
יונאס לא הגיע במקור מתחום האומנות ורגלו לא דרכה במוזיאון עד הרגע בו עבודותיו הוצגו שם בשנת 2010, הוריו ייעדו אותו להיות רופא, לאחר שמגיל צעיר בלט בכישוריו ולמד בתיכון האורתודוקסי היוקרתי בחיפה. הוא נסע ללמוד רפואה בגרמניה, ואחרי שלמד גרמנית במשך כמה חודשים, ביום הראשון ללימודי הרפואה, ארז את חפציו וחזר לישראל. בגלל רצונו לפרוש מהלימודים משפחתו ניתקה עימו קשר והוא עבר לתל אביב שם נשאר כשנה וחצי שאחריהן חזר לכפר והחל ללמוד ספרות ואחר כך מנהל עסקים.
בשנת 1988 הקים יונאס, ביחד עם אחיו, את פארק המים ״תל-אלמרח״, שפירושו גבעת השמחה. הפארק, שממוקם סמוך לכפרו כולל מגלשות מים, מתקנים, בריכה בגודל של אלף מ״ר וגם אולם אירועים גדול. כיוון שפארק המים פתוח רק כמה חודשים בשנה, יונס מצא את עצמו עם זמן פנוי והחל לצלול בים, בדרכו ההישגית הוא הפך עם הזמן לעוזר מדריך ואחרי כן למדריך צלילה. בעקבות הצלילה נחשף לראשונה לעולם הצילום. במהלך צלילה, אחת החניכות ביקשה שיצלם אותה מתחת למים וכך התחיל להתעניין בצילום והשקיע בציוד צילום מתחת למים והתמקד בעיקר בצילום מאקרו תת- ימי.
התחרות הראשונה שבה השתתף זיכתה אותו במקום הראשון. הוא שלח תמונה של סוסי ים שצילם בנמל קיסריה לתחרות צילום תת-מימי מטעם המגזין ״ים״ ובית הספר הימי״רופין״. הזכייה דרבנה אותו להמשיך להשקיע בצילום והוא החל לצלם גם מחוץ למים.
"בתחילת דרכי כצולל, הייתי חושב יותר על ציד דגים אבל עברתי מהפך. מצולל שדג דגים הפכתי לצלם של דגים ושאר בעלי חיים ימיים. מאז אני מנסה לשכנע גם צוללים אחרים שלא להמשיך בציד של דגים בים. הנושא של שמירת טבע נמצא אצלי גבוה מאוד ובכל ההדרכות עם החניכים שלי בקורס צלילה וצילום, אני מלמד על החשיבות של איסוף אשפה ולא לפגוע בסביבה הטבעית של החיות המצולמות".
עבודותיו
יונאס מסביר שיש להבדל התרבותי גם השפעה על הצילום. "הפרספקטיבה הערבית שונה מזו היהודית. יש הבדל באינטימיות ובפתיחות, וראיתי את זה במיוחד כשצילמתי פרויקט עם קשישים במגזר, זה לא היה רק צילום דוקומנטרי, אלא דיאלוג. ביליתי שעות עם כל מצולם, הכרתי אותו לעומק ורק בסוף צילמתי. צלם מבחוץ לא יכול להגיע לכזו קרבה". סדרות צילומים אלו מתארים את זקנות וזקני ואדי עארה, בדיוקנאות תקריב חושפניים או בסביבת מגוריהם. הדמויות של נשים וגברים, קשישים, בני האזור, כמו גם בני מקומות אחרים הקשורים לוואדי — הם חלק ממעשה תיעוד ושימור התרבות והאוכלוסייה הקיימת באזור.
במרחב חייהם ופניהם של זקני וואדי עראה, הם כמו מוסרים הלאה מורשת הזיכרון החזותי, שחסרונו ניכר מאוד בחברה הערבית. זה זיכרון הבית הערבי, ביתם שלהם, זיכרון מלבושם, זיכרון מבטם ולמרביתם גם הזיכרון הרשמי האחרון. הסדרה מזמינה את הצופה אל בתיהם כמו היו אורחיהם, בעזרתם הם שומרים לנצח את מבטם ההיסטורי מן העבר, המשתקף בעיצוב בתיהם, בנראות גופם ובגדיהם ובעיקר במבע עינהם. מבט חזותי זה יכול לשרת בעתיד היסטוריונים, אדריכלים, סוציולוגים, אנתרופולוגים ועוד. רבים מהמצולמים כבר נפטרו מאז צולמו.
סדרת הצילומים ״כלות בלבן״ היא מעין תת-סדרה מתוך פרויקט התיעוד של זקני ואדי עארה. מהות הסדרה הייתה לצלם ולתעד נשים קשישות שעברו את גיל השמונים, שנחשבו פעם ליפות הכפר, תיעוד חיי היום-יום שלהן וההתמודדות שלהן עם נושא הזקנה ואובדן הזוהר, שהעסיק אותן ללא הרף והתבטא בדיבורים ובמעשים ובהכנה לקראת בואו הבלתי נמנע של היום האחרון שבו ילבשו כולן לבן. הרעיון מאחורי הסדרה היה להגיע ולתעד אותן בסביבה היום-יומית שלהן, בלי שום תלבושת מיוחדות ובלי בני משפחה שבאו לפקח על הנעשה. הצילומים צולמו באור טבעי ובשחור לבן, שהוסיף מיה של דרמטיות ותרם לאווירת ״הצילומים של פעם״.
בסדרת הצילומים ״ים האש״ ל״עדות מקומית״ יונאס תיעד פלסטינים שחיים במזבלה בדרום הר חברון, במשך שלושה חודשים תיעד את הילדים והמבוגרים שחיים במזבלה ביטא, שלוש פעמים בשבוע הגיע למזבלה, חיפש עם הדיירים הקבועים מציאות ומזון בהררי הפסולת, ישן איתם ולא הפסיק לצלם. בפועלי הזבל ניתן לראות את דיוקנם של אנשים קשי יום, החיים במרחק לא רב מכאן. הפער בין הצילומים היפים למציאות שאותה הם מתעדים מתעתע ומציג פרק עגום מתוך 'רקמת החיים' הפלסטינית… התערוכה היא ניסיון פואטי לתאר מצב הומאני בתוך ים האש. הצופה בתערוכה עובר בין עיניהם של המצולמים שמהם משתקף מרחב הזהות הפלסטיני המשיק למרחב הזהות הישראלי"
בריאיון לכלכליסט הוא מתאר כיצד הגיע לצלם את הסדרה: "יום אחד ישבתי מול הטלוויזיה והייתה בחדשות כתבה על האנשים שחיים באתר הזה, נדהמתי. ידעתי שיש עוני בארץ ובשטחים, אבל המראות היו מחרידים: אנשים שמחפשים בפסולת דברים שיוכלו למכור ומרוויחים שקלים בודדים ליום, ילדים שחיים שם ואוכלים מהזבל. אשתי ואני הסתכלנו זה על זה וידענו שזה הולך להיות הפרויקט הבא שלי".
צילומיו של יונאס מתארים קהילה ופלח באוכלוסייה מנקודת מבט פנימית ומנסה לשמר את זיכרון עברה ולשאת עדותה, בין אם מדובר בצילומים של עניים מרודים בעיירה הפלסטינית יטא הגרים בבקתות חמר או מחטטים בזבל, או אם פליטים סורים שהגיעו, במעשה הצלה אחרון, לחופי יוון —צילומיו מציגים צילום תיעודי, לעיתים חודרני לעיתים פנורמי, בעל תפקיד קהילתי. תצלומים אלה אינם מרכיבים רק את גוף עבודתו של יוצר בודד, אלא הם חלק ממעשה היצירה של גלריית אום אל-פחם הם מגבשים את ארכיון הקיום הפלסטיני בוואדי עארה, ומוגשים לקהילת היושבים בחבל ארץ זה.
היצירה החזותית הזו אינה נעשית לשם הצגתה במוזיאון שהוא משכן לאמנות. היא לוקחת חלק במחקר חברתי, בתיעוד קהילתי, בבנייה של ארכיון ובו ראיונות ומסמכים, תצלומים ושאר תיעוד.
חיים אישיים
חי ויוצר בכפר עארה.
הכרזת העצמאות של טקסס
שמאל|ממוזער|200px|הכרזת העצמאות של טקסס הכרזת העצמאות של טקסס היא מסמך מכונן, בו הכריזה רפובליקת טקסס באופן רשמי על עצמאותה ממקסיקו, במסגרת המהפכה הטקסנית.
ריצ'רד אליס, נשיא הוועידה, מינה ועדה בת חמישה חברים לכתיבת ההכרזה: ג'ורג' צ'יילדרס, אדוארד קונראד, ג'יימס גיינס, ביילי הארדמן וקולין מקיני, אך בנוסח הסופי, שהתקבל יום אחד בלבד לאחר מינוי הוועדה, מנת חלקו של צ'יילדרס הייתה העיקרית.
בין הסיבות אותן מונה ההכרזה כעילה להפרדות ממקסיקו:
בין חותמי ההכרזה היה סם יוסטון, נשיאה הראשון של הרפובליקה.
ננגישלישמה
ננגישלישמה מכיש, לפי רשימת המלכים השומרית היה מלכה השלישי של שומר, מן השושלת הראשונה של כיש.
בית החינוך המשותף דגניה
בית החינוך המשותף דגניה הוא בית ספר שמונה-שנתי הנמצא בקיבוץ דגניה א' שבעמק הירדן. בית החינוך, שנוסד בשנת הלימודים תרפ"ח-1927, הוא בית הספר הקיבוצי הראשון.
היסטוריה
בתאריך 19 בספטמבר 1930 הונחה אבן פינה לבניין הראשון.
במלחמת העצמאות (1948) פונו הילדים הקטנים אל בית הספר הריאלי בחיפה למשך כשלושה חודשים עד לשוך הקרבות. בית החינוך נפגע וחלקים נכבדים ממנו נמצאו הרוסים. במשך יותר מעשרים שנה השתייך בית החינוך לזרם העובדים, עד אשר בשנת 1950 עבר אל הזרם הכללי תוך שימור רבות ממסורותיו. בשנת 1943 הוקם בית ספר בקיבוץ אפיקים, בתחילה כשלוחה של בית החינוך ולבסוף כבית ספר עצמאי. בשנת 1949 פרש גם קיבוץ בית זרע מבית הספר לטובת הקמת מוסד חינוכי לו ולקיבוץ שער הגולן.
אופיו של בית הספר
מאז הקמתו במשך שנים רבות שמר בית החינוך על אופיו הציוני - סוציאליסטי - קיבוצי. בהתאם לכך הונפו על התרנים דגל ישראל ולצדו דגל אדום. כמו כן הונהגה שירת "האינטרנציונל" ו"תחזקנה" (ברכת העם) לצד "התקווה". בנוסף לכך נחגגו בבית החינוך חגים יהודיים מסורתיים עם דגש על מסרם המותאם. בהתאם לכך פעלו בבית הספר "חברות ילדים", קבוצת הילדים משכבות הגיל השונות אשר פעלו ותפקדו כאוטונומיה שמטרתה הייתה ללמדם בדרך המעשה כיצד לנהל קבוצה, ובכך להכינם לחיי השיתוף הבוגרים. לחברת הילדים היה מקום מרכזי בפעילותו של בית החינוך: ניקיון הכיתות, הכנת האוכל, גידול ירקות ומטעים, פיקוח על הבריאות, פעולות חינוכיות ותרבותיות ובירורים בין ילדים.
נופלי בית הספר
במשך השנים נפלו 50 מתלמידי בית החינוך במערכות ישראל ובפגועי טרור. במהלך טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקראים שמותיהם של הנופלים. לזכרם הוקם בשנת 1958 בכניסה לבית הספר מכיוון דרום, "קיר זיכרון". ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נהוגה מסורת שבה במשך היום כל כיתה מניחה פרחים על האנדרטה.
כיום
כיום לומדים בבית הספר תלמידים מהיישובים הבאים: דגניה א, דגניה ב, בית זרע, מעגן, כפר חיטים, אלומות, פוריה - נווה עובד וטבריה. נכון לשנת 2023 לומדים בבית החינוך המשותף כ-630 ילדים. בבית הספר פועלות תוכניות שונות, כגון תוכניות לשמירה על הסביבה. כמו כן נבחר בית הספר להשתתף בתוכנית להטמעת השימוש באינטרנט במסגרת הלימודים.
תאודור רוזוולט, הבן
תאודור רוזוולט הבן (באנגלית: Theodore Roosevelt, Jr; 13 בספטמבר 1887 – 12 ביולי 1944) היה איש עסקים, פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי, אשר עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו ביום הפלישה של בעלות הברית לצרפת במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו
תאודור רוזוולט, שכינויו היה "טדי", היה בנו הבכור של תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית (1901–1909), ואשתו השנייה אדית. פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה-32 של ארצות הברית (1932–1945), היה קרוב משפחתו מדרגה רחוקה.
רוזוולט נולד באחוזת המשפחה באויסטר ביי קוב (Oyster Bay Cove) שבמדינת ניו-יורק, כאשר אביו היה בתחילתה של הקריירה הפוליטית שלו. לרוזוולט היו שלושה אחים, אחות ואחות-למחצה (אליס, בתה של אשתו הראשונה המנוחה של אביו). רוזוולט היה קרוב ביותר בילדותו אל אחותו-למחצה אליס. הוא הושפע מאוד מאביו, שציפה ממנו לגדולות, דבר שגם העיק על האיש הצעיר.
רוזוולט שקל ללמוד במכללה צבאית, אך במקום זאת החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו בה ב-1908.
ב-1910 נישא רוזוולט לאלינור בטלר אלכסנדר (1888 – 1960). נולדה להם בת אחת (גרייס) ולאחריה שלושה בנים (תאודור, קורנליוס וקוונטין).
שירותו במלחמת העולם הראשונה
ב-1915 השתתפו רוזוולט ושניים מאחיו במחנה קיץ בניו-יורק שבו ניתן אימון צבאי לאנשי עסקים. מקורס זה צמח חיל קציני המילואים (Officers' Reserve Corps) של צבא ארצות הברית. כשהצטרפה ארצות הברית למלחמה ב-1917 הוצעו לבוגרי קורס זה מינויים כקצינים. לרוזוולט ניתן מינוי כקצין בדרגת מייג'ור (רב-סרן). הוא היה מראשוני האמריקנים שיצאו לצרפת, שם שימש כמפקד גדוד, הוביל אותו בקרב ומילא את תפקידו בהצטיינות. הוא היה מסור לשלום אנשיו, ואף רכש מגפיים צבאיים עבור כל חיילי גדודו מכיסו שלו.
לאחר המלחמה היה רוזוולט בין מייסדיו של ארגון ותיקי המלחמה הלגיון האמריקני (American Legion). רוזוולט סירב להצעה להתמודד על ראשות הארגון מחשש שהדבר יתפרש כציניות פוליטית מצדו ויפגע בעתידו הציבורי.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם השתתף רוזוולט באימוני קיץ צבאיים, בקורס קציני חיל רגלים בסיסי וכן בקורס קציני חיל רגלים מתקדם, וסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית (Command and General Staff College). בזכות כל אלו הוא היה כשיר למלא תפקידים צבאיים בכירים במלחמת העולם השנייה.
קריירה פוליטית ועסקית
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת הרווארד נכנס רוזוולט לעולם העסקים. הוא עבד במשרות בתעשיות הפלדה והשטיחים ולאחר מכן היה למנהל סניף של חברת השקעות. היה לו חוש לעסקים והוא צבר הון לא מבוטל בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה. הון זה סייע לו מאוד כאשר החליט להיכנס לחיים הפוליטיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל רוזוולט את הקריירה הפוליטית שלו. ב-1919 נבחר לבית הנבחרים של מדינת ניו-יורק. ב-1921, בראשית כהונתו של הנשיא וורן הרדינג, מונה רוזוולט לעוזר מזכיר הצי (Assistant Secretary of the Navy) ושימש בתפקיד זה עד 1924. בשל המשימות שמילא שם נכרך שמו עם פרשת שחיתות שהתרחשה באותו זמן בקשר למתן זיכיונות לקידוחי נפט, שנודעה בשם שערוריית טיפוט דום, ואף על פי שהוא נוקה מכל אשם פלילי, נפגמה תדמיתו עקב כך.
ב-1924 היה רוזוולט מועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות למשרת מושל מדינת ניו-יורק אך הפסיד לאל סמית'. פרנקלין דלנו רוזוולט ואשתו אלינור (שהייתה בת דודתו של רוזוולט מצד אביו הנשיא) יצאו בגלוי ובחריפות נגד מועמדותו בעקבות פרשת השחיתות במחלקת הצי, ויש טענה שהפסדו נבע במידה רבה מהתערבותם.
בספטמבר 1929 מינה הנשיא הרברט הובר את רוזוולט למושל האי פוארטו ריקו. בתפקידו זה הוא פעל ללא לאות על מנת להקל את העוני שם, והצליח למנוע משבר כלכלי שנבע מסגירת בנק מרכזי באי, על ידי שמנע סגירת בנק אחר כאשר העמיד ערובה לחובותיו מכספו שלו, בסכום שהגיע לרבע מכלל הונו (של רוזוולט).
הובר התרשם מעבודתו של רוזוולט בפוארטו ריקו, ומינה אותו ב-1932 להיות המושל הכללי של הפיליפינים.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 (בה התמודדו הנשיא הובר ופרנקלין ד. רוזוולט), שקל רוזוולט ליטול פסק זמן מתפקידו בפיליפינים על מנת לסייע למערכת הבחירות של הובר, אך לבסוף נמנע מכך. לאחר בחירתו של פרנקלין ד. רוזוולט לנשיא התפטר רוזוולט מתפקידו ובכך תמה למעשה הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1935 חזר רוזוולט לארצות הברית ומונה לסגן נשיא בית ההוצאה לאור דאבלדיי, דורן ושות' (Doubleday, Doran & Company). כמו כן כיהן במועצות המנהלים של ארגונים שונים ללא כוונת רווח.
שירותו במלחמת העולם השנייה
רוזוולט מונה שוב כמפקד הרגימנט ה-26 של הדיוויזיה ה-1 – אותה חטיבה שעליה פיקד במלחמת העולם הראשונה. בשלהי שנת 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף).
המערכה בצפון אפריקה ואיטליה
רוזוולט השתתף במערכה בצפון אפריקה ובמהרה יצא לו שם של גנרל המעדיף להימצא בקו החזית ולא במוצב הפיקוד. רוזוולט בז לחלוטין לסיכון אישי, קיבל החלטות חשובות במהירות, הרבה לבקר את החיילים בקו הקדמי וזכה להערצת פקודיו.
רוזוולט הוביל את חטיבתו בהתקפה על העיר אוראן במסגרת מבצע לפיד בנובמבר 1942, וב-1943 שימש כסגן מפקד הדיוויזיה ה-1 בעת המערכה בתוניסיה.
רוזוולט השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, פיקד על כוחות בעלות הברית באי סרדיניה, והשתתף בקרבות הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943. הוא שימש כקצין הקישור האמריקני הראשי לצבא הצרפתי באיטליה, וכל העת חזר ודרש לשוב לתפקיד קרבי.
הפלישה לצרפת
בפברואר 1944 נשלח רוזוולט לבריטניה להשתתף בהכנות לפלישה לצרפת, ומונה כסגן מפקד הדיוויזיה ה-4, אשר לה יועדה המשימה לנחות בחוף יוטה. שם הביא רוזוולט את השקפתו אודות מנהיגות קרבית לביטויה המלא.
לקראת יום הפלישה פנה רוזוולט מספר פעמים אל מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ריימונד בארטון, (Raymond O. Barton) בבקשה להתיר לו לנחות בחוף עם גל המסתערים הראשון, אך נדחה. לבסוף שלח לו בקשה כתובה בכתב-יד, שבה טען בין השאר כי הוא מכיר אישית את החיילים והמפקדים של היחידות שינחתו ראשונות וכי נוכחותו אתם בחוף תשרה עליהם ביטחון. ברטון אישר לבסוף באי רצון את בקשתו של רוזוולט, וציין לאחר מעשה שאז הוא לא ציפה שרוזוולט יישאר בחיים.
רוזוולט היה הגנרל היחיד בצבאות בעלות הברית אשר הגיע לחוף הפלישה בגל הנחיתה הראשון. הוא נחת יחד עם חיילי הרגימנט ה-8 של הדיוויזיה ה-4 ; ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז כתב שרוזוולט נמצא בנחתת הראשונה שהגיעה אל חוף יוטה. במהרה הוא נוכח שהנחיתה לא נערכה באתר המתוכנן לה, אלא למעלה מקילומטר וחצי דרומה ממנו, וזאת עקב זרם ים צפוני שהסיט את הנחתות דרומה, עשן שהסתיר את החופים, טביעת סירות בקרה ועוד. כשבידו מקל הליכה ובידו השנייה אקדח הוא ערך אישית סיור לעורף החוף על מנת לאתר את דרכי הסוללה ששימשו כדרכי היציאה לרכב מהחוף לפנים הארץ (בעורפו של חוף יוטה היו שטחי ביצות בלתי עבירים לכלי רכב). הוא חזר לחוף, נועד עם מפקד החטיבה ומפקדי הגדודים שלה והחליט מיד במשותף עמם לא להסיט את הכוחות צפונה אל אתר הנחיתה המתוכנן אלא להמשיך את הפעולה באזור בו נחתה הדיוויזיה בפועל. החלטה זו הוכיחה את עצמה בהמשך לחלוטין.
רוזוולט קידם את פני הגלים הבאים של חיילים שנחתו בחוף. תוך שהוא מפגין רוגע ואף הומור הוא הפנה את חטיבות הדיוויזיה אל יעדיהן (לאחר שתוכנית הקרב המקורית השתנתה לאור השינוי במיקום הנחיתה), עסק מדי פעם בכיוון שיירות כלי הרכב הרבות שעלו על החוף ובהתרת פקקי תנועה שנוצרו בהן, וכל זאת בעת שאש אויב עדיין נורתה על החוף.
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה הותירה רושם רב על מפקד הדיוויזיה ה-4, גנרל ברטון, ועל מפקד הארמייה האמריקנית הראשונה שנחתה בנורמנדי, גנרל ברדלי (אשר העביר את רוזוולט מתפקידו בדיוויזיה ה-1 כשנה קודם לכן). ברטון המליץ להעניק לרוזוולט על פעולתו בחוף את אות צלב השירות המצוין (Distinguished Service Cross). דרגי פיקוד בכירים יותר החליטו לשנות את ההמלצה ולהעניק לרוזוולט את מדליית הכבוד של הקונגרס – עיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית. כמו כן החליט הגנרל אייזנהאואר, מפקד חיל המשלוח של בעלות הברית לאירופה, לקדם את רוזוולט לדרגת מייג'ור-גנרל ולמנות אותו למפקד הדיוויזיה ה-90.
רוזוולט לא הספיק לשמוע על כל זאת. ב-12 ביולי 1944, חמישה שבועות לאחר הנחיתה, לאחר שהדיוויזיה ה-4 לכדה את העיר שרבור ובעת שהשתתפה בקרבות בקרבת העיר סן-לו, הוא נפטר מהתקף לב.
רוזוולט היה בן 56 במותו. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בנורמנדי. אחיו קוונטין, שנהרג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בצפון צרפת, קבור כעת לצידו.
מדליית הכבוד של הקונגרס
מדליית הכבוד הוענקה לרוזוולט לאחר מותו, ב-28 בספטמבר 1944. אלמנתו של רוזוולט קיבלה את המדליה בשמו מידי הנשיא רוזוולט, אשר אמר בפשטות (ובכך סיים את הסכסוך בין המשפחות) "אביו היה גאה בו יותר מכולם".
זה היה נוסח כתב העיטור:
רוזוולט קיבל את מדליית הכבוד כמו אביו הנשיא, אשר עוטר בה על פעולתו במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 (למעשה המדליה הוענקה לו רק בשנת 2001 על ידי הנשיא קלינטון). מלבדם רק אב ובן נוספים קיבלו שניהם את המדליה – ארתור מקארתור ובנו דאגלס.
בנוסף למדליית הכבוד עוטר רוזוולט בעיטורים אלו:
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה זכתה לתיאור בסצנה מסרט הקולנוע "היום הארוך ביותר" משנת 1962, המבוסס על הספר בשם זה מאת קורנליוס ראיין. בתפקידו של רוזוולט הופיע בסרט השחקן הנרי פונדה.
פאב באג'י
פאב באג'י (באנגלית: Pav Bhaji; במראטהית: पाव भाजी) הוא מאכל הודי שמקורו באזור מהאראשטרה ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
מורנו ואלי
מורנו ואלי (באנגלית: Moreno Valley) היא עיר הממוקמת במחוז ריוורסייד, קליפורניה, ארצות הברית. מורנו ואלי היא חדשה יחסית, אשר הוקמה ב 3 בדצמבר 1984 כמיזוג היישובים מורנו ואלי, סונימד ואדגמונט, והתפתחה במהירות. לפי אומדן משנת 2016 מתגוררים בה כ-205,499 תושבים. מורנו ואלי היא העיר השנייה בגודלה במחוז, ה-21 בקליפורניה וה-112 בארצות הברית. לעיר יש קשרים טובים במיוחד עם שכנתה ריוורסייד אשר שוכנת ממערב לעיר. שטח העיר הוא 51.5 מיילים רבועים, וגובהה 1,650 רגל. מועצת העיר בת ארבעה חברים בוחרת את ראש העירייה המנהל את העיר.
פאב באג'י
המאכל מורכב מקארי ירקות הנקרא באג'י ומכיל תפוח אדמה, בצל, גזר, צ'ילי, אפונה, פלפלים ועגבניות ולצידו מוגש לחם רך הנקרא פאב, שניתן להחליפו בצ'פאטי או רוטי.
מורנו ואלי
מבחינה כלכלית, מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר הם בסיס חיל האוויר האמריקאי השוכן בסמוך לעיר, מערכות החינוך והבריאות המקומיות, וולגרינס והרשת וולמארט.
פאב באג'י
נהוג לאכול פאב באג'י בארוחת צהריים ולהגיש אותה כשהיא חמה.
מורנו ואלי
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2010 גרים בעיר כ-193,365 תושבים, כאשר הצפיפות היא 1,450.4 נפש לקמ"ר. רוב האוכלוסייה היא ממוצא היספני. 18.9% מהתושבים הם לבנים שאינם היספאנים, 6.1% אסייתים, 18% אפרו-אמריקאים, 0.9% אינדיאנים, 26.8% מגזעים אחרים ו-5.7% משני גזעים או יותר. ניתן לייחס את הצמיחה המהירה של האוכלוסייה למגוון אפשרויות דיור איכותיות, הכוללות בתי מנהלים יוקרתיים, בתים צמודי קרקע ובמחירים סבירים, אורח חיים ידידותי למשפחה, בתי ספר טובים, מתקני איכות חיים מרשימים ומרכזי עבודה מתרחבים.
פאב באג'י
גרסאות
לפאב באג'י גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות מבוססות עם גבינה, פטריות, לחם מטוגן ועוד.
מורנו ואלי
את העיר משרתים שני בתי חולים: המרכז הרפואי המחוזי של ריוורסייד ובית החולים הקהילתי של קייזר פרמננטה.
בגבולה המערבי של העיר נמצאת תחנת רכבת שנפתחה ב-2016 ומקשרת את העיר לקו של מטרולינק (SCAX).
נויה שליין
נויה שְלַיין (נולדה ב-31 באוגוסט 1984) היא אמנית מרימבה וכלי הקשה ישראלית בינלאומית ורקדנית סטפס. שליין יוצרת, סולנית ומנחה של מופעים רבים, קונצרטים עם תזמורות ורקדנים ורסיטלים לילדים ולמבוגרים. בהופעותיה, שליין משלבת מוזיקה ומחול.
ביוגרפיה
נויה שליין נולדה בתל אביב. החלה את לימודיה המוזיקליים עם חגית שר. בשנת 2002, סיימה בהצטיינות בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. בשנים 2002–2004, שירתה בתזמורת צה"ל. בשנים 2004–2008, במהלך לימודיה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב, למדה אצל אלון בור, ראש קבוצת כלי ההקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. לאחר מכן, השתלמה בקונסרבטוריון למוזיקה בשטרסבורג, צרפת, אצל עמנואל סז'ורנה, ובברלין, אצל דומיניק אואלצה, ראש קבוצת כלי ההקשה בתזמורת האופרה של ברלין.
שליין השתתפה בכיתות אמן בינלאומיות למרימבה ולכלי הקשה, בהדרכת הפרופסורים, , , מומוקו קמיה ולודוויג אלברט ובכיתת אמן של קרנגי הול עם זקיר חוסיין.
ב-2008, זכתה בפרס הראשון בתחרות ע"ש פאול בן-חיים, על ביצוע יצירות ישראליות.
בשנים 2006–2010 הוענקו לה מלגות לימודים מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנים 2008–2009, ניגנה שליין בהצגה "אקווס" של תיאטרון בית ליסין והופיעה בטלוויזיה בתוכניתו של אריה ורדי, "אינטרמצו עם אריק", בטלוויזיה החינוכית הישראלית, בפרק "כולה קצב".
החל משנת 2009, מופיעה שליין בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בהנהלת אלנה בשקירובה.
בשנים 2010–2015, שליין ניגנה בתזמורת דיוואן מזרח-מערב, בניצוח דניאל בארנבוים, באולמות החשובים בכל רחבי אירופה, בסין, בקוריאה ובארגנטינה.
שליין הופיעה עם התזמורת גם כסולנית, בפסטיבלים החשובים באירופה, בהם פסטיבל לוצרן, פסטיבל זלצבורג ופסטיבל שטוטגרט. וכן, ניגנה בהרכבים קאמריים מתוך התזמורת בפסטיבלים חשובים בעולם, ביניהם פסטיבל הפרומס בלונדון.
בשנים 2010 ו-2011, השתתפה שליין בהרכב קאמרי עם חברי תזמורת האופרה של ברלין, בניצוח דניאל בארנבוים, בקונצרט Dérive 2 מאת פייר בולז. הקונצרטים נערכו באולמות חשובים בברלין (אולם הפילהרמונית של ברלין, הקונצרטהאוס של ברלין ותיאטרון שילר).
הרפרטואר של שליין מקיף מוזיקה מתקופות שונות ורחבי העולם, החל ביוהאן סבסטיאן באך וכלה בימינו אלה, בסגנונות שונים ומגוונים ומשלב מוזיקה עם מחול וטקסט מדובר.
בין המופעים שהעלתה: Magic Marimba, הסוררת - הועלה במסגרת פסטיבל אישה בתיאטרון חולון בשיתוף עם מרב מיכאלי, Marimba D'Amor - הוקלט לקול המוזיקה במסגרת צעירים במרכז, חגיגה של קצב - בליווי תזמורת הבמה הישראלית, בתופים ובמחולות - בליווי התזמורת הקאמרית הישראלית, ביט ביט הקטנה - מבוסס על סיפור מקורי בחרוזים, פרי עטה של שליין, בליווי התזמורת הקאמרית הישראלית ותוף הקסמים - הצגה מוזיקלית לילדים הכתובה בחרוזים, פרי עטה של שליין, בליווי התזמורת הסימפונית חיפה.
שליין בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במוזיקה ובניהול מאוניברסיטת תל אביב.
שליין היא אחותו הצעירה של הבדרן ליאור שליין.
מלינה מרקורי
מלינה מרקורי (ביוונית: Μελίνα Μερκούρη; 18 באוקטובר 1920 – 6 במרץ 1994) הייתה שחקנית, זמרת ומדינאית יווניה.
כשחקנית קולנוע היא הופיעה לראשונה בסרט "סטלה" (1955) וזכתה להצלחה בינלאומית בסרטים "רק בימי חול", Phaedra, טופקאפי והבטחה עם שחר (בצרפתית: La Promesse de l'aube). בשנת 1960 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, והייתה מועמדת לפרס אוסקר.
מרקורי הייתה פעילה פוליטית ביוון בתקופת השלטון הצבאי במדינה (1967–1974). היא נבחרה לפרלמנט היווני בשנת 1977 והייתה האישה הראשונה להתמנות לתפקיד שרת התרבות של יוון בשנת 1981. בשנת 1983 הגתה, יחד עם שר התרבות הצרפתי ז'אק לאנג, את תוכנית בירת התרבות של אירופה אשר אומצה על ידי האיחוד האירופי בשנת 1985.
היא קידמה את השבת שיש הפרתנון ליוון, ממקום הימצאו במוזיאון הבריטי.
תחילת דרכה
מרקורי נולדה בשם מריה עמליה מרקוריס באתונה בשנת 1920. אביה היה סטמניס מרקוריס, קצין בדימוס בחיל הפרשים היווני, חבר פרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית סוציאליסטית של יוון, אשר שימש אף כשר הסדר הציבורי ביוון. אמה, אייריני לפה, הייתה בת למשפחה ידועה באתונה. סבה, ספירידון מרקוריס, היה אחד מראשי העיר המוצלחים של אתונה בעת החדשה ובעל השפעה רבה על מרקורי בצעירותה.
לאחר שסיימה לימודי תיכון התקבלה לתיאטרון הלאומי היווני ללימודי דרמה אותם סיימה בשנת 1944. בגיל 21 התחתנה לראשונה עם פאנוס הרוקופוס, בעל אדמות אמיד. הם התגרשו בשנת 1962.