cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוצאתו להורג של בניטו מוסוליני
באפריל 1945, כאשר בעלות הברית פרצו את ההגנות הגרמניות האחרונות בצפון איטליה ולאחר שהחלה התקוממות כללית של הפרטיזנים שהשתלטו בערים, מצבו של מוסוליני הפך לקשה מאוד. ב־25 באפריל הוא נמלט מביתו שבמילאנו וניסה להימלט לכיוון הגבול האיטלקי עם שווייץ. עם זאת, הוא והמאהבת שלו, קלרה פטצ'י, נלכדו ב-27 באפריל על ידי פרטיזנים מקומיים ליד הכפר דונגו שבסמוך לאגם קומו. מוסוליני ופטצ'י הוצאו להורג אחר הצהריים שלאחר מכן בכפר ג'ולינו, יומיים לפני התאבדותו של אדולף היטלר, מכרו וידידו הפוליטי של מוסוליני.
רקע
מוסוליני היה המנהיג הפשיסט של איטליה מאז 1922, אז החל לכהן כראש הממשלה. ב-1925 קיבל סמכויות דיקטטוריות והחל להזדהות בתור "הדוצ'ה", אותו בחר כדי להידמות לשליטי ונציה וג'נובה מן העבר. ביוני 1940 גרר מוסוליני את המדינה למלחמת העולם השנייה לצידה של גרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר ושל שאר מדינות הציר. לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה, שאירעה ביולי 1943 הודח מוסוליני מראשות הממשלה והוא נלקח למעצר. מוסוליני חולץ מהכלא במהלך פשיטת גראן סאסו על ידי כוחות גרמנים, היטלר מינה אותו למנהיג הרפובליקה של סאלו, שהייתה מדינת בובות גרמנית שהוקמה בצפון איטליה ובסיסה הייתה בעיירה סאלו שליד אגם גארדה ומכאן שמה. ב-1944 הרפובליקה של סאלו כבר הייתה מאוימת הן על ידי בעלות הברית המתקדמות מכיוון דרום והן על ידי פרטיזנים אנטי-פשיסטים איטלקים, עימות שהפך במהרה למלחמת האזרחים האיטלקית.
ב-18 באפריל 1945 עזב מוסוליני את גרגנאנו, כפר ליד סאלו שבו הוא התגורר ועבר עם כל ממשלתו למילאנו. נראה כי מטרת המהלך הייתה הכנה לתבוסה סופית. מיקומו החדש של מוסוליני היה קרוב יותר לגבול האיטלקי עם שווייץ וממקום זה היה יותר קל למוסוליני לברוח. בנוסף, הוא התקרב לארכיבישוף של מילאנו הקרדינל שוסטר, שמוסוליני קיווה להשתמש בו כמתווך במשא ומתן בין ובין בעלות הברית והפרטיזנים.
הבריחה ממילאנו
במהלך השבוע שלאחר הגעתו למילאנו, מצבה של הרפובליקה של סאלו הלך והידרדר במהרה. מוסוליני התלבט בין מספר אפשרויות, הראשונה שבהם להתבסס במעוז מיוחד שבו הם ילחמו בהרי האלפים האיטלקים, השנייה הייתה להימלט לשווייץ ולעלות משם על מטוס ולברוח לספרד שתחת שליטתו של המנהיג הפשיסט פרנסיסקו פרנקו והשלישית הייתה לנהל משא ומתן על העברת השליטה לבעלות הברית או לפרטיזנים. כשהכוחות הגרמניים החליטו על נסיגה, הכריזה תנועת השחרור הלאומית של צפון איטליה על התקוממות בערים המרכזיות שנותרו בשליטת הרפובליקה של סאלו, והוציאה צו משפטי להטיל עונש מוות על מוסוליני.
ב-25 באפריל אחר הצהריים ניהל הקרדינל שוסטר משא ומתן בין מוסוליני ואנשיו לנציגי תנועת השחרור, אך משא ומתן זה לא נשא פרי. באותו הערב, כאשר הצבא הגרמני בצפון איטליה עמד להיכנע לתנועת השחרור, שכבר השתלטה על מילאנו, נמלט מוסוליני מהעיר. בשמונה בערב הוא פנה צפונה, לכיוון אגם קומו אך לא ברור האם מטרתו הייתה לנסות לחצות את הגבול לשווייץ או ללכת למעוז המיועד בוולטלינה שבהרי האלפים, אם כוונתו של מוסוליני אכן הייתה ללכת למעוזו האחרון הוא החליט לעזוב את העיר מבלי שאלפי תומכיו שהתאספו במילאנו והיו אמורים להיות המלווים שלו בדרכו למעוזו האחרון שבהרי האלפים.
על פי מספר דיווחים, ב-26 באפריל הצטרפה למוסוליני פילגשו, קלרה פטצ'י. לאחר כמה ניסיונות כושלים שלהם לחצות את הגבול לשווייץ, מוסוליני ויתר על מטרה זו והצטרפה לשיירה של אנשי הלופטוואפה שנסוגה צפונה לגרמניה.
לכידתו ומעצרו
הפרטיזנים עצרו את מוסוליני ולקחו אותו לדונגו, שם שהה חלק מהלילה בצריף מקומי. בדונגו הוא התאחד עם פטצ'י, שביקשה להצטרף אליו בשעה 2:30 לערך ב-28 באפריל. הקרבות עדיין נמשכו באזור שמסביב לדונגו ולאחר שהפרטיזנים חששו שמוסוליני ופטאצ'י עלולים להינצל על ידי תומכים פשיסטים הם הסיעו אותם באמצע הלילה, לחווה סמוכה של משפחת איכרים, הם האמינו שזה יהיה מקום בטוח להחזיק אותם. מוסוליני ופטאצ'י בילו שם את שאר הלילה ואת רוב היום שאחרי.
הוצאתו להורג
לאחר המלחמה, הועלו מספר גרסאות ותיאוריות סותרות כיצד מוסוליני ופטצ'י מצאו את מותם, דיווחו של וולטר אודיזיו או לכל הפחות בסיס הדיווח שלו נותר הדיווח האמין ביותר.
אודיזיו ולמפרדי עזבו את מילאנו לדונגו מוקדם בבוקר 28 באפריל 1945 כדי לבצע את ההוראות שקיבל אודיזיו על ידי מנהיג המפלגה הקומוניסטית, לואיג'י לונגו. עם הגעתם לדונגו, הם פגשו את מפקד הפרטיזנים המקומים, בליני דה סטל, באחר הצהריים הם נסעו לבית החוות כדי לאסוף את מוסוליני ופטצ'י, לאחר שהם נלקחו הם נסעו כ-20 קילומטרים דרומה לכפר ג'ולינו. לאחר שהגיעו לכפר, הם נכנסו לווילה בלמנוטה, שם נאמר למוסליני ופטצ'י לעמוד בצמוד לקיר. אודיזיו ירה בהם ב04:10 עם תת-מקלע ששאל מאחד מהפרטיזנים.
בערב ה-28 באפריל הועמסו גופותיהם של מוסוליני, פטצ'י ושאר הפשיסטים שהוצאו להורג ללא משפט על גבי טנדר שנסע לכיוון מילאנו. במהלך הדרך הם נאלצו לעצור במחסומים של פרטיזנים שונים ונאלצו לסרב להראות את הגופות המועברות. כאשר הגיעו לעיר בשעות המוקדמות של ה-29 באפריל, הושלכו הגופות על הקרקע ב, כיכר עירונית סמוכה למילאנו צ'נטראלה. בחירת המקום הייתה מכוונת: כ-15 פרטיזנים נורו שם באוגוסט 1944. 18 גופות הובאו למקום: מוסוליני, פטצ'י ו-16 אחרים שהוצאו להורג בדונגו.
בסביבות השעה 7 בבוקר, בזמן שהפרטיזנים ששמרו על הגופות עדיין ישנו, הבחינו העוברים והשבים בגופות. בזכות הפצת הדבר מפה לאוזן כל הכיכר התמלאה במהירות. לאחר מכן התאסף קהל גדול שירק על הגופות, השתין עליהן ובעט בהן. כמו כן, בזמן שהושלכו ירקות על הגופות, הונח בידו של מוסוליני דגלון פשיסטי במטרה ללעוג לו.
בסופו של דבר, צוות כבאים שטף את הגופות שהיו מלוכלכות מדם, שתן ושאריות של ירקות. פניו של מוסוליני היו מעוותות מהמכות שספג מההמון הזועם. הכבאים משכו שבע גופות למרכז הכיכר ולאחר מכן הגופות נתלו מרגליהן, כשראשן מטה, מגג תחנת דלק.
רק בשעות אחר הצהריים המוקדמות נכנס לכיכר צוות פרטיזנים שהעביר את הגופות לחדר המתים הקרוב ביותר לכיכר.
אופן מותו המטלטל של מוסוליני עיצב במידה רבה את הכיסוי העיתונאי שניתן לו בעיתונות העברית אשר תיארה לפרטי פרטים את השתלשלות האירועים של ההוצאה להורג והעניקה לה משקל גדול יותר מאשר להשפעתו, משנתו ומורשתו הפוליטית. מעבר לכך, על אף שבשנות ה-30 נתפס מוסוליני כמנהיג נערץ ומוערך בישראל, לאחר מותו הוא הוצג כמנהיג מנוול ומרושע שהתאכזר לעם היהודי.
השפעה על היטלר
ב-29 באפריל אחר הצהריים נודע למנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר על הוצאתו להורג של מוסוליני, אם כי לא ידוע כמה מהפרטים נמסרו לו. באותו יום, רשם היטלר בצוואתו שהוא מתכוון להתאבד במקום להיתפס על ידי בעלות הברית ולסבול מגורל דומה למוסוליני. למחרת, התאבד היטלר בפיהררבונקר שבברלין, זמן קצר לפני שהעיר נפלה לידי הצבא האדום בתום הקרב על ברלין. בהתאם לבקשת של היטלר, גופתו נשרפה על ידי בנזין וכמעט לא נותרו שרידים מגופתו.
כוכב הס
כוכב הס הוא טייס מסוק בחיל האוויר, שקיבל את צל"ש הרמטכ"ל על חלקו במבצע כחל ואת עיטור העוז על פעילותו בחילוץ טייס שהופל בשטח הירדני במלחמת ששת הימים.
ראשית חייו ושירותו בצה"ל
הס למד בבסמ"ת בחיפה, במגמת מכונאות כלי רכב. הוא רצה לשרת בצה"ל כמכונאי מטוסים, בהמשך ללימודיו בתיכון, ומכיוון ששמע שמודחי קורס טיס מועברים לתפקידי מכונאות בחיל, התנדב לקורס בשנת 1960. בניגוד לכוונותיו, סיים את הקורס בהצלחה. את קורס האימון המתקדם עשה על מטוסי אוראגן ולאחר מכן הוצב בטייסת 109 ("העמק") שבבסיס רמת דוד, שהפעילה אז מטוסי מיסטר IV. בהמשך תקופת השירות שלו בקבע שימש במשך שלוש שנים כמדריך בבית הספר לטיסה.
עם סיום תקופת שירות הקבע הראשונה שלו החליט הס לחדש את שירות הקבע שלו, בתנאי שיוסב לטייס מסוקים. הוא נשלח יחד עם עוד שני טייסים לארצות הברית כדי לבצע את ההסבה, ועם סיומה שובץ בטייסת 124 ("החרב המתהפכת"), שהפעילה אז מסוקי סיקורסקי S-58. לאחר כשנה הוכשר כקברניט. בשנת 1965 קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על חלקו במבצע כחל, מבצע משולב של סיירת מטכ"ל וחיל האוויר בחצי האי סיני.
בשנת 1967 יצא הס ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה, אך לאחר מספר חודשים, עקב ההיערכות למלחמה, שוחררו החיילים בבית הספר ופוזרו בין הטייסות. במלחמת ששת הימים הוצב עם הטייסת בשדה תימן משם יצאו לחילוצים. יומיים אחר תחילת המלחמה מונה על ידי מפקד הטייסת, אלוף-משנה אליעזר (צ'יטה) כהן לפקד על שישה מסוקים בשדה תימן. לאחר מכן נשלח למטה פיקוד הצפון כדי לתכנן הנחתת כוחות במסוקים ברמת הגולן, תכנון שהתממש בסופו של דבר בהנחתת כוחות בדרום הרמה.
בשנת 1970 השתחרר הס מחיל האוויר בדרגת סא"ל. הוא המשיך לשרת במילואים בתפקידי הדרכה. כאזרח שימש כראש מחלקת חקירות תאונות תעופה במנהל התעופה האזרחית וכטייס בחברת תעופה קטנה.
ב-17 במרס 2008 קיבל הס את "כנפי הזהב" המוענקות לוותיקי חיל האוויר, מידי מפקד חיל האוויר האלוף אליעזר שקדי.
קבלת עיטור העוז
ב-7 ביוני 1967, יומה השלישי של מלחמת ששת הימים, נקרא לחלץ את סגן (לימים סא"ל) יעקב זיק, טייס אוראגן, שהופל מאש נ"מ במהלך תקיפת שריון ירדני ליד העיירה כראמה. הטייס הצליח לנטוש וצנח באזור גשר אלנבי בשטח הירדני, שם רדף אחריו המון חמוש ממחנה הפליטים כראמה תוך כדי ירי לעברו. בהמשך הצטרפה למרדף גם שריונית ירדנית. רס"ן הס המריא משדה תימן לכיון צפון-מזרח ואיתו טייס משנה, רופא מוטס וטכנאי. כאשר חצה את ים המלח נפגע המסוק מאש נ"מ ממקלע בקוטר 0.5 שפגע במכל הדלק. דלק רב החל לזרום, אך המנועים וההגאים תפקדו כשורה והס החליט להמשיך במשימתו, גם מכיוון שידע שהטייס הנוטש אינו רחוק ושאין מסוק אחר שיוכל לחלץ אותו. שני טייסי האוראגן האחרים שהשתתפו בתקיפה כיוונו את המסוק, והס הצליח לזהות את הטייס ולחלץ אותו. הס נסק לגובה רב, יחסית למסוק, ובחיפוי שני מטוסי האוראגן הטיס את המסוק לנמל התעופה לוד. לאחר הנחיתה התברר שהמסוק כה פגוע עד שלא ניתן להמשיך לטוס בו, והצוות נאלץ לחזור ברכב לבסיסם בתל נוף.
באפריל 1973 העניק הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר, את העיטור העוז לרס"ו כוכב הס, על פעולת החילוץ. בתיאור המעשה נכתב:
דיולה דונאט (רופא)
דיולה יחזקאל דונאט (בהונגרית: Donáth Gyula Ezékiel; באיה, 23 בדצמבר 1849 – בודפשט, 11 באפריל 1944) היה רופא יהודי-הונגרי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
יחזקאל דונאט נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם דונאט, קמעונאי, ושל רגינה פולטשק. הוא השלים את בתי הספר התיכוניים בעיר הולדתו ואת לימודיו באוניברסיטה בווינה ובאינסברוק. משנת 1871 עבד כמרצה באינסברוק ולאחר מכן כאסיסטנט במחלקה לכימיה באוניברסיטת וינה. בשנת 1876 עבר לגראץ כדי לנהל את ההוראה המעשית בכימיה במעבדתו של פרופסור מאלי (Maly), שעבר לשם בינתיים. באותו מקום, בשנת 1877, הוא המשיך ללמוד וזכה לדרגת פרופסור חבר לכימיה כללית ופסיכולוגית. בשנים 1877–1878 השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כרופא מנתח ואחר כך חזר והתיישב בעיר הולדתו באיה. בשנת 1883 נסע שוב לחו"ל ועבד בעיקר בווינה ובפריז, לצד דו בויס-ריימונד, רודולף וירכו והרמן פון הלמהולץ. משנת 1885 עבד בבירת הונגריה, שם עסק בנוירולוגיה ובפסיכיאטריה. משנת 1902 הפך לרופא הראשי של המחלקה הנוירולוגית בבית החולים סנט אישטוואן. בשנת 1903 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בודפשט ובשנת 1908 לפרופסור לנוירולוגיה. הוא זכה בפרס הבינלאומי של קרייג קולוני (Craig Colony) של מדינת ניו יורק על מחקריו באפילפסיה. בשנים 1914 עד 1918 עמד בראש מחלקת הנוירולוגיה של בית החולים אוגוסטה, וכן בראש מעבדה ומוסד חינוכי בבודפשט בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשם המעבדה הרפואית-פסיכולוגית. משנת 1890 ערך את החוברות הקליניות שהקים, בהן עקב אחר התפתחות ענפי הרפואה השונים. משנת 1908 היה העורך הראשי של כתב העת הבינלאומי "אפילפסיה" והיה כותב קבוע לכמה כתבי עת רפואיים זרים. מחקרו בנושא אפילפסיה הוא משמעותי ביותר. עבודתו עסקה גם בכימיה, פרמקולוגיה, עיניים ובקטריולוגיה. מספר מחקריו עלה על שלוש מאות. הוא היה מוביל בתנועת האנטי-אלכוהול והיה נשיא איגוד הרופאים שנמנעים משתיית אלכוהול מאז הקמתו. הוא לקח תפקיד פעיל בעבודת הארגונים היהודיים בהונגריה והיה ממנהיגי "האגודה הפרו-ארץ ישראל של יהודי הונגריה".
חייו הפרטיים
אשתו הייתה ז'ופיה זינגר (1866–1936), בתם של שמואל זינגר ושל הרמינה טורנובסקי, אותה נשא לאישה ב-22 בנובמבר 1899 בבודפשט.
מחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו
מחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו (ביפנית: 警視庁) משמשת כמחלקת המשטרה של מטרופוליס טוקיו. הוקמה בשנת 1874. בראשותה עומד מפקח כללי, שממונה על ידי הוועדה הלאומית לביטחון הציבור ובאישור ראש הממשלה.
משטרת המטרופולין, כוללת למעלה מ-40,000 שוטרים, ומעל 2,800 עובדים אזרחיים, ב-102 תחנות.
הבניין הראשי של משטרת המטרופולין בטוקיו ממוקם במחוז קאסומיגאסקי, צ'יודה, טוקיו שנבנה בשנת 1980, גובהו 18 קומות, בניין גדול בצורת טריז עם מגדל גלילי. נראה בקלות מהרחוב ומהווה נקודת ציון ידועה. בניין המטה ממוקם בשער סאקורדה, ולכן הוא מכונה גם "שער סאקורדה".
ארגון
מחלקת המשטרה נמצאת בפיקודו של מפקח כללי ומדווחת ישירות לוועדה הלאומית לביטחון הציבור בטוקיו. ניתן למנות את המפקח הכללי ולהחליפו בכל עת באישור ראש הממשלה.
המשטרה מפקדת על הלשכות הבאות:
למשטרה יש גם אקדמיה משלה, האקדמיה של משטרת המטרופולין.
הצי הלבן
הצי הלבן היה הזרוע הימית של התנועה הלבנה במלחמת האזרחים בשנים 1918—1922 ברוסיה, שכללה ציים, משטים, שייטות ותצורות אחרות של אוניות וכלי עזר. הצי הלבן כלל שתי אוניות מלחמה וספינות.
את אנשי הצוות ייצגו קצינים ימיים ומלחי הצי הצבאי והסוחר הרוסי, וכן קציני צבא האימפריה הרוסית.
יחידות הצי הלבן היו כפופות להנהגת הצבאות הלבנים.
בממשלת האדמירל אלכסנדר קולצ'ק כשהיה השליט העליון ברוסיה, פעל משרד הצי, בראשות האדמירל מ. סמירנוב שניסה לשלוט בכל הצי הלבן. עם זאת, הניהול האמיתי הוגבל באופן משמעותי בעקבות המצב המלחמתי בשטח.
צי הים השחור
צי הים השחור הלבן נוצר בינואר 1919 בנובורוסיסק במסגרת צבא המתנדבים. ביולי 1919 הועבר בסיס צי הים השחור לסבסטופול.
בזמנים שונים פיקדו על הצי סגן האדמירל א. קאנין ; סגן אדמירל מ. פ. סבלין ; סגן אדמירל ד. ב. ניניוקוב ; סגן אדמירל א. מ. גרסימוב סגן אדמירל מ. א. ארזים האדמירל מ. א. ברנס.
הצי היה הראשון שכלל את שוברת הקרח המבוקש "פולזני", הצוללת "טיולן" וסירת הנשק "K-15". באפריל 1919, צורפה סיירת "Cahul". בקיץ 1919 היו לצי כבר יותר מעשר אוניות מלחמה ואוניות למטרות אחרות. בסתיו העביר הפיקוד הבריטי לצי הלבן את ספינת הקרב "ווליה", הסיירת "אלמז", כמה משחתות וספינות אחרות.
הצי הפך לגדול במיוחד בשנת 1920: הוא כלל למעלה מ-120 אוניות, שכללו את ספינת הקרב הגנרל אלכסייב, סיירת אחת, 3 סיירות עזר, 8 משחתות ו-9 ספינות קרב.
צי הים השחור כלל את יחידת ההגנה בים אזוב הכפופה לו, שכללה 8 ספינות קרב. מאז מאי 1919 יחידה זו פעלה בים אזוב, ביולי 1919, בגלל המצב המשתנה, היא הועברה לנהר הדנייפר. מאז דצמבר 1919 הופיעה יחידה שנייה של ספינות צי הים השחור על ים אזוב, כולל ספינת הקרב רוסטיסלב, 12 ספינות תותחים ומספר ספינות נוספות. בהתאם למצב, יחידה זו חוזקה מעת לעת על ידי שניים או שלוש משחתות מסבסטופול.
ספינות צי הים השחור השתתפו בפעולות של הצבא הרוסי של הברון ורנגל, הובילו כוחות, סיפקו תמיכה באש לכוחות היבשה, הציבו שדות מוקשים, נלחמו בקרבות עם ספינות חיל הים של הצבא האדום, לאחר התבוסה של צבא ורנגל, ספינות הצי פינו חיילים ופליטים מחצי האי קרים.
בנובמבר 1920 הפך צי הים השחור הלבן לשייטת רוסית ועד שנת 1924 התבסס בנמל ביזרט בתוניסיה. בשנת 1924 פורקה השייטת הרוסית וספינותיה הועברו לברית המועצות. עם זאת, הספינות שהועברו לברית המועצות נשארו בביזרט ובהמשך הן נמכרו לצרפת לגריטה.
השייטת הסיבירית
השייטת הסיבירית הצטרפה לתנועה הלבנה לאחר הופעת החיל הצ'כוסלובקי ביולי 1918, במהלכה הוחרמו ספינות השייטת: סיירת עזר, סירת רובה, תשע משחתות, כלי עזר וכלי שיט אחרים.
לאחר הקמת רפובליקת המזרח הרחוק בשנים 1920–1921 הפכה השייטת לחלק מהצי המהפכני העממי שלה, אך לאחר ההפיכה בוולדיווסטוק ב-26 במאי 1921, היא הפכה שוב לחלק מהצי הלבן. במהלך פעולות האיבה ביצעו מספר פעולות נחיתה.
באוקטובר 1922, לאחר התבוסה של "הלבנים", יחידה אחת של אוניות השייטת פינתה 10 אלף פליטים מוולדיווסטוק. יחידה זו התפנתה לפיליפינים והגיעה לשם רק בינואר 1923. חלק מהספינות טבעו לאורך הדרך. אוניות שהגיעו לפיליפינים נמכרו. שאר הספינות נותרו בוולדיווסטוק והפכו בסופו של דבר לחלק מהצי של הצבא האדום.
שייטת האוקיינוס הארקטי
לאחר לכידת האנטנטה באוגוסט 1918, שייטת האוקיינוס הארקטי נכללה בכוחות המזוינים של המינהל העליון של אזור הצפון, ולאחר מכן הממשלה הזמנית של אזור הצפון.
בתחילת 1920 כלל הצי את ספינת הקרב צ'סמה, ארבע משחתות, צוללת אחת, ארבע ספינות מוקשים, שבע ספינות הידרוגרפיות ומספר כלי עזר נוספים.
השייטת הוכפפה למשלחת ההידרוגרפית של הים הלבן והאוקיינוס הארקטי, כמו גם מספר שייטות של נהרות ואגם (פצ'ורה, סוורודווינסק, אונגה), כמו גם נמלי ארכנגלסק ומורמנסק.
השייטת עסקה בעיקר בליווי אוניות עם מטען לצבאות קולצ'אק ותמיכה הידרוגרפית.
האדמירל נ. וינקורסט פיקד על השייטת.
לאחר שהצבא האדום כבש ב-21 בפברואר 1920 את ארכנגלסק וב-7 במרץ 1920 את מורמנסק השייטת הפכה לחלק מכוחות חיל הים של הצבא האדום.
שייטת הים הכספי
באביב 1919 הוקמה שייטת הים הכספי, אשר בתחילת 1920 כללה 9 סיירות עזר, 7 ספינות תותחים ותעופה ימית, שכללה 10 מטוסים ימיים לתובלה אווירית, כמו גם מספר ספינות עזר.
השייטת הייתה חלק מצבאות דרום רוסיה.
השייטת ניהלה פעולות נגד "האדומים": ספינותיה נלחמו עם ספינות בצי הוולגה-הכספי של הצבא האדום בדלתא נהר הוולגה, הקימה שדה מוקשים של מאתיים מוקשים סביב אסטרחן, ובכך סיפקה מצור ימי של העיר ותמיכה משמעותית לכוחות "הלבנים" בחוף הים הכספי.
בעקבות המתקפה המוצלחת של הצבא האדום, שתפס את נקודות הבסיס העיקריות של השייטת בגורייב ובקרסנובודסק, באפריל 1920, השייטת נאלצה לעבור לבאקו לנמל האיראני שבאנזלי בשליטת בריטניה הגדולה. במקביל, סיירת העזר "אוסטרליה" והספינה "Sentry" עזבו את השייטת וערקו לצד הבולשביקים.
באנזלי, השייטת נכלאה למעשה על ידי הבריטים. 17-18 במאי 1920 לאחר פעולה מוצלחת של האדומים, 23 אוניות ו-4 מטוסים הוחרמו מהבריטים, הוחזרו לרוסיה הסובייטית ונכללו בכוחות הצי של הצבא האדום.
ציפי ברנד
ציפי ברנד פרנק (נולדה ב-16 במאי 1970) היא סגנית ראש עיריית תל אביב-יפו לשעבר. בעברה הייתה עיתונאית, מפיקה ובמאית סרטים דוקומנטריים, זוכת פרס אמי.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, שירתה בצה"ל כקצינת מודיעין. היא בעלת תואר ראשון במשפטים ותקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2005 זכתה במלגת נימן של אוניברסיטת הרווארד ולמדה שם במשך שנה אחת.
בשנת 1992 הייתה מפיקה בדסק החדשות של חברת CBS. בשנים 1993–2001 עבדה בחברת החדשות של ערוץ 2. הייתה חלק מצוות ההקמה של מערכת החדשות, ריכזה את מערכת הכתבים השוטפת, וביצעה כתבות תחקיר ויצירה דוקומנטרית במהדורה המרכזית ובתוכנית "אולפן שישי", בה עבדה כעורכת.
בשנים 2003–2004 עבדה בחברת החדשות של ערוץ 10 ככתבת פוליטית ופרשנית, וכמגישת התוכנית "העולם האמיתי מאחורי המודעות".
בשנת 2003 הקימה את חברת "ברנדקום הפקות", בה היא מפיקה ומביימת סרטים דוקומנטריים.
פעילות חברתית ופוליטית
בשנת 2013 הייתה ציפי ברנד שותפה להקמה וניהלה את הארגון "גן זה לא מחסן", כחלק מפעילותה הובילה מהלך מול עיריית תל אביב יפו והממשלה להוספת כוח אדם בגני הילדים. היא הובילה לשביתה גורפת של הורים בגני הילדים בעיר; ולהסדרת נושא כח האדם בגני הטט"ח ב"חוק ההסדרים".  באותה שנה נבחרה למועצת העיר תל אביב-יפו במסגרת סיעת "שימו לב הורים", שהקימה יחד עם פעילים חברתיים אחרים. ברנד הכניסה לעירייה פעילות למען המשפחות הצעירות בעיר.
בשנת 2014 הייתה ברנד חברת המועצה היחידה שהתנגדה להעלאה נוספת, מעבר למדד, של הארנונה בעיר, ובשל כך הודחה מוועדת החינוך בעירייה ומהקואליציה.
בשנת 2018, עת כיהנה כסגנית ראש העירייה, הוקם תחתיה האגף לגיל הרך ועיריית תל אביב יפו החלה לקחת אחריות על גילאי לידה עד שלוש.
כיהנה כראש ועדת ביקורת בעיריית תל אביב-יפו. במהלך הקדנציה של השנים 2014–2019 הייתה למעשה חברת האופוזיציה העירונית היחידה, ולכן ניהלה את המאבקים הציבוריים העיקריים בעיר. למשל, בינואר 2015 יזמה את השביתה הגדולה של ההורים לילדי הגנים בתל אביב במחאה על מחסור בסייעות בגנים; עתירתה נגד משטרת לינקולן וההחלטה להזיז את המשטרה מחוץ לשכונה מאוכלסת; הפעילות שלה למען המרחב הציבורי ונגד בניית מגדלי היוקרה בכיכר אתרים; תוספת האבטחה באשכולות גני הילדים, ועוד. לקראת בחירות 2018 הודיעה על כוונתה להתמודד על ראשות העיר, אך ב-26 בספטמבר, יום קודם הגשת הרשימות, הודיעה על פרישתה מהמרוץ ועל הצטרפותה כמספר 2 ברשימת "רוב העיר" בהנהגת אסף זמיר.
במרץ 2019 נבחרה על ידי מועצת העיר כסגנית ראש עיריית תל אביב והממונה על טיפול במשפחות צעירות.
כיו"ר הוועדה לשוויון מגדרי בעיר יזמה ברנד את התכנית להנחלת שוויון מגדרי בעיר. כמו כן היא פעלה לסגירת מועדוני החשפנות בעיר.
בינואר 2021 פוטרה על ידי ראש העיר רון חולדאי מתפקידה כסגנית ראש העיר, בנימוק: "את פועלת פעם אחר פעם על דעת עצמך". עם זאת, בנובמבר אותה שנה, הוחזרה לתפקיד וניתן לה תיק התיירות ועיר עולם.
כמו כן, עסקה בבעיות התחבורתיות שנוצרו בעקבות החפירות להקמת הרכבת הקלה והגעתן של חברות קורקינטים להשכרה. היא יזמה מהלך להגדלת מקומות החנייה בעיר באמצעות הוספת מנגנון חיוב לפי רבעי שעה מהשעה הראשונה בכל חניוני העירייה, כך שיתאפשר קצב תחלופת מכוניות גבוה יותר.
ב-13 בספטמבר ראש העיר רון חולדאי פיטר בשנית את ברנד מתפקידה והיא הכריזה על התמודדות לראשות העיר בבחירות המוניציפליות הקרובות.
ציפי ברנד נשואה לצבי פרנק, יזם הייטק וטייס. לבני הזוג ארבעה ילדים.
מרקוס גולדמן
מרקוס גולדמן (בגרמנית: Marcus Goldman; ט"ו בכסלו ה'תקפ"ב, 9 בדצמבר 1821, בוואריה, גרמניה – ח' באב ה'תרס"ד, 20 ביולי 1904, ניו ג'רזי, ארצות הברית) היה בנקאי אמריקאי ברוקר ממוצא יהודי, מייסד בנק ההשקעות גולדמן זקס.
קורות חייו ופועלו
מרקוס גולדמן נולד בגרמניה לוולף גולדמן ולאשתו בלה (לבית כץ אוברברונר) והגיע לארצות הברית ב-1848, בגל ההגירה ההמוני הראשון של יהודים מגרמניה. בבואו התמקם בפילדלפיה, שבה מצא את מחייתו כרוכל עם סוס ועגלה ואחר כך כשומר בחנות. גולדמן, שניחן בחוש עסקי, עקר ב-1869 מפילדלפיה לניו יורק. שם סחר באיגרות חוב בפינת רחוב ברובע המסחר של מנהטן, בדוכן עם שמשייה שעליה כתב "מרקוס גולדמן ושות'". בין היתר התמקד ברכישת שטרי חוב של לקוחות לתכשיטנים ובמכירתם לבנקים מסחריים.
בהמשך ייסד את בנק ההשקעות גולדמן זקס, כיום מהגדולים בעולם. החברה נוסדה בשנת 1869, צברה מוניטין בהיותה מהסנוניות הראשונות בתחום ניירות הערך, וב-1896 התקבלה לבורסת ניו יורק. ב-1882 הצטרף חתנו של גולדמן סמיואל זקס (1935-1851) לניהול החברה, והיא נקראת מאז 1885 על שמותיהם – גולדמן זקס.
לאחר שראו ברכה בעמלם נפנו לעסקה גדולה עם בנק המסחר הבריטי קליינוורט ובניו והציעו ללקוחותיהם שירותי המרת מטבע. כדי לשרת לקוחות כמו סירס, רובאק, פתחו סניפים נוספים לבנק שלהם בשיקגו וכן בסנט לואיס.
מרקוס גולדמן נפטר בניו ג'רזי בשנת 1904 ונקבר בבית עלמין יהודי בברוקלין.
משפחתו
חמשת ילדיו הם יוליוס גולדמן, הנרי גולדמן, רבקה דרייפוס, רוזה זקס ולואיזה זקס. נכדתו היא הארכאולוגית הטי גולדמן.
שמורת נבק
שמורת נבק (NPA) (בערבית: محمية نبق) היא שמורת טבע הנמצאת בדרום מזרח חצי האי סיני במחוז דרום סיני במצרים. שטח השמורה הוא כ-600 קילומטרים רבועים. השמורה היבשתית נפרשת לאורך של 47 קילומטרים בחוף מפרץ אילת, מראס אתנתור (Ra’s aţ Ţanţūr) בצפון ועד לכפר הבדואי נבק, הנמצא מצפון למפרץ נבק, בדרום. השמורה הוקמה ב-1992 והורחבה ב-1996 כשנוסף לאזור המוגן גם הקטע הימי מדהב בצפון השמורה ושמה שונה לאזור המשאב המוגן והמנוהל נבק NABQ Managed Resource Protected Area ובקיצור (NMRPA).
שמורת נבק מאופיינת במגוון גדול של בתי גידול ומערכות אקולוגיות בסביבה ייחודית, המייצגת מערכת אקולוגית יבשתית/ימית שלמה המאפיינת את חוף מפרץ אילת. לאזור יש מגוון ביולוגי יוצא דופן: שוניות האלמוגים הן מהמגוונות ביותר בים האדום המצרי (208 מינים של אלמוגים קשים), והן ביתם של מספר רב של דגים (438 מינים) וחסרי חוליות ימיים. יש להם ערך כלכלי רב, בכך שהם מספקים בסיס לפעילויות תיירותיות בינלאומיות ומקיימים דיג בדואי מקומי.
שמורת נבק כוללת מופע משמעותי של מנגרובים, שורה של שיחי אביצניה ימית משתרעת לאורך 4.5 קילומטרים רציפים למחצה הנחשבים למנגרוב הצפוני ביותר ב ובמערכת האוקיינוס ההודי, הוא מהווה בית גידול חשוב לדגים ובעלי חיים ימיים, ואתר קינון לרבים מעופות המים באזור. מצעי עשב ים משמעותיים מספקים מזון לשני מינים הנמצאים בסכנת הכחדה, לצב הים הירוק ולתחש המשכן.
פנים השמורה הוא סביבה הררית המאוכלסת בחיות בר מגוונות, הכוללות מספר מינים בסכנת הכחדה. ואדי כיד, ששפכו נמצא בדרום השמורה, הוא אחד מאגני הניקוז הגדולים ביותר הנשפכים אל מפרץ אילת בצד המצרי. ניתן להתייחס אליו כוואדי הצמחי ביותר בכל רחבי המפרץ, עם המצבור הגדול ביותר של סלוודורה פרסית.
בשמורת נבק יותר מ-20 מינים המצויים בסכנת הכחדה בעולם. המינים המשמעותיים ביותר שעבורם שמורת נבק יכולה לתרום לשימור הגלובלי שלהם הם צבים ימיים, כרישים, תחשאים, שחף לבן עין, צבי הנגב ויעל נובי.
האזור מאוכלס על ידי בדואים המשתייכים לשבט אל-מזינה. חלק מהם עדיין שומרים על אורח חייהם המסורתי במידה רבה, כולל פרנסה על דיג, מרעה ותיירות. באזור יש אתר ארכאולוגי בוואדי סיאלת דלאל (Wādī Sayyālat Dalāl). המערכות הטבעיות בשטח השמורה עדיין שלמות ולא התרחש פיתוח באזור, למעט כרייה וחציבת אלביט (מינרל) בוואדי אל סמרה (ממזרח לראס אתנתור שבצפון השמורה (Samrā’ Wādī)) וממכרה הנחושת הישן שאינו פעיל.
נבק
בעבר, נווה מדבר קטן בחוף מפרץ אילת ובו מספר תמרים לא מטופחים, שבדואים עניים היו פוקדים אותה לעיתים. נבק נמצאת כ-24 קילומטרים מצפון לשארם א-שייח'. פירוש השם הוא פרי עץ השיזף, (העץ הנקרא סדר ועל שמו ראס סודר וואדי סודר). כיום יש בנבק מלונות ומתקני ושרותי תיירות והיא מהווה את גבולה הדרומי של שמורת נבק. באזור נבק רוחב המלחה מהחוף עד ההרים הוא כ-6 קילומטרים. בחלקה המזרחי (הסמוך לים) היא בעל אופי טיני, במרכזה היא בעלת אופי חולי ובמערב היא גסת גרגר וחצצית. חלק גדול מרוחב המלחה מוצף בזמן הגאות.
לפני מלחמת סיני הקים הצבא המצרי מוצב במקום. המוצב נועד לחסום כוח שיגיע מוואדי כיד לכיוון ראס נצרני ושארם א-שייח'. המוצב ננטש לפני הגעת חטיבה 9 אליו (אף על פי שכוח מצרי נשלח לחסימת פתח ואדי כיד).
פלורה
בגבול שטח ההצפה ישנן תלוליות ועליהן שיחי ימלוח פגום, ומעבר להן שיחי זוגן לבן, וזוגן אדום, כשהזוגן הלבן נפוץ יותר בשל התאמתו הטובה יותר לאקלים ולקרקע המלחה שלחצה האוסמוטי גבוה. כמו כן, ניתן למצוא ברצועת הזוגן, גם פריטים בודדים של אוכם מדברי. בחלק המערבי של המלחה, במניפות הסחף של הוואדיות הגדולים באזור, ואדי כיד (Wadi Kid ששפכו כ-8 קילומטרים מצפון לנבק) וואדי אום עדוי (Wadi Umm ‘Adawī שהוא הדרומי בין השניים ושפכו מול נבק), גדלה סלוודורה פרסית. שיחי הסלוודורה נמוכים ומוקפים תלוליות חול ומעידים על הימצאות מי תהום מתוקים שאינם עמוקים ביותר.
המנגרובים
עיקר פרסומה של נבק מגיע בזכות תופעת המנגרובים שעל חוף ימה. בנבק קיימות חורשות של המין אביצניה ימית שאופייניות לחופים טרופיים, והמופע שלהן בשמורת נבק הוא הצפוני ביותר ב. אורך משוכת המנגרובים, הנמצאת על קו המים של החוף הוא כ-4.5 קילומטרים המורכבים ממספר רצפים.
צמח האביצניה הוא בעל עלים גלדניים אשר צידם העליון הוא ירוק כהה וצידם התחתון בהיר יותר. פריחת האביצניה חלה בסוף החורף והבשלת הפירות בחודשים אוקטובר-נובמבר. פירות העץ הם דמויי פרי עץ השקד בניגוד לעצי מנגרובה אחרים, שבהם השורשון שבתוך הפרי נובט עוד בהיותו על העץ ועם נפילת הפרי על הקרקע הטינית הוא נועץ בה את שורשונו, אצל האביצניה הזרע נובט רק בהיותו על הטין ומעמיק את שורשו אל תוך הטין עד הגעה לשכבת המים המתוקים (אך בעלי מליחות גבוהה). הצמח מצמיח שורשי אויר הנראים כמקלות חלולים קצרים הנטועים במים ובטין שלמרגלות העץ.
פאונה
הסביבה הימית בשמורה שופעת חיים וכוללת מעל 200 סוגי אלמוגים, מעל 400 סוגי דגים וכן סוגי צבים, צדפות ורכיכות רבים. בין בעלי החיים הגדולים נמנים:
הספינה הטרופה "מריה שרודר"
בסמוך לנבק, כ-100 מטר מהחוף, על ריף האלמוגים, נמצאים חלקי שלד הספינה הטרופה "מריה שרודר". זוהי ספינת סוחר שנבנתה במספנה בטרונדהיים שבנורווגיה והושקה ב-1920. לאחר שירות כסוחרת, גויסה במלחמת העולם השנייה והשתתפה בשיירות של בנות הברית, כולל שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי. לאחר המלחמה נרכשה הספינה על ידי איש עסקים גרמני ושמה שונה ל"מריה שרודר". ב-11 באפריל 1956, בעת שהפליגה מנמל עקבה אל גרמניה, עלתה הספינה על ריף האלמוגים של נבק. הניסיונות לחלצה כשלו והיא הוכרזה כאבדן מלא (Total Loss). שלד הספינה משמש כאטרקציה נוספת לצוללים בריף האלמוגים.
מחלקת הל"ה
מחלקת הל"ה (נקראת גם שיירת הל"ה או בפשטות הל"ה; כונתה מחלקת ההר על ידי חיים גורי, בשירו "הנה מוטלות גופותינו"), הייתה מחלקה מקובצת של 40 לוחמים. בעת מלחמת העצמאות, 35 מאנשיה (בגימטריא - "ל"ה") יצאו לתגבר את גוש עציון המנותק, ובדרך נפלו בקרב. חללי המחלקה מנו 20 אנשי פלמ"ח ו-15 אנשי חי"ש, אנשי חטיבת עציוני, חלקם הגדול סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהם כמה סיירים. על המחלקה פיקד דני מס, שהיה קודם לכן מפקדו של גוש עציון. הל"ה יצאו לדרכם אור ליום שישי, ה' בשבט תש"ח, הלילה שבין 15 ל-16 בינואר 1948. לפנות בוקר התגלתה המחלקה, כותרה על ידי המוני ערבים מהסביבה וכל לוחמיה נהרגו בקרב ממושך באותו היום. פרשת הל"ה הפכה לאחד האתוסים החשובים ביותר של המלחמה, ולסמל של הערכים והאמונות שעליהם התחנכו הדורות הבאים. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החל ויכוח בין ההיסטוריונים על שאלות מרכזיות בפרשה זו.
בריטים
בינואר 1948 שלטו בארץ הבריטים. עוד לפני החלטת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת הארץ למדינה יהודית ומדינה ערבית, החליטה ממשלת בריטניה על פינוי כוחותיה מארץ ישראל, ולוח הזמנים קבע כי ב-15 במאי יסתיים המנדט. הפינוי החל כבר באמצע נובמבר 1947. בסתיו 1947 היו בארץ כ-100,000 חיילים בריטיים, שרובם היו מרוכזים בשפלה. חטיבת חיל רגלים אחת הייתה אחראית לאזור המזרחי, ומרכזה היה בירושלים. הבריטים ראו בפינוי כוחותיהם בשלום את המטרה החשובה ביותר. לשם כך התמקדו בהגנת צירי הפינוי, אל נמל חיפה ואל רפיח. שמירת הסדר בארץ הייתה משימה משנית בעיניים בריטיות. בראיית היהודים נטה הממשל הבריטי לצד הערבים, סירב להתערב כאשר נפגעו היהודים ואף פעל נגדם בחיפוש אחר נשק והחרמתו ובהעלמת עין לטובת הערבים. בגזרת גוש עציון קיימו הבריטים סיורים על כביש ירושלים – חברון (התוואי הישן של כביש 60), והסכימו ללוות שיירות אזרחיות, שלא נשאו נשק ואמצעי לחימה. בנוסף לצבא הבריטי המשיכה משטרת המנדט בפעילותה.
יהודים
בינואר 1948 מנה גוש עציון ארבעה יישובים: כפר עציון, עין צורים, משואות יצחק ורבדים. שלושת היישובים הראשונים היו קיבוצים דתיים של הפועל המזרחי והרביעי - קיבוץ של השומר הצעיר. ביישובים חיו כ-450 איש ואשה, בהם כ-60 ילדים. ב-5 בינואר 1948 פונתה מהגוש האוכלוסייה הלא-לוחמת.
גוש עציון היה מבודד ומרוחק מכל נקודה יהודית. הכוחות הצבאיים היהודיים הקרובים היו הגדוד השישי של הפלמ"ח, שהתבסס בקריית ענבים ובמעלה החמישה וחטיבת עציוני שלחמה בעיר ירושלים עצמה. בעיר הייתה גם מפקדת המחוז של ההגנה. מחלקת הל"ה הורכבה מאנשי כוחות אלה – הגדוד השישי של הפלמ"ח, גדוד מוריה וגדוד מכמש של חטיבת עציוני.
ערבים
האוכלוסייה הערבית באזור חברון ובית לחם, מצפון ומדרום לגוש עציון, מנתה כ-60,000 איש. הכוחות הערביים היו כוחות לא-סדירים, שגויסו בדרך כלל בשיטת הפזעה – הזעקת הגברים ביישובים לצורך פעולה מלחמתית. הגברים שנאספו היו מביאים עמם את כלי הנשק שלהם, וחוזרים לביתם בתום הלחימה. אף על פי שלא היו מאורגנים, היה לערבים יתרון בכך שהכירו היטב את השטח ושלטו בדרכים. יחסית הייתה לערבים כמות גדולה של נשק ותחמושת, והייתה להם גם מעין מערכת מודיעינית, שאספה מידע מכל רועה צאן. בנוסף נהנו הערבים מהעלמת עין של הבריטים, שבדרך כלל התעלמו או נמנעו מהתערבות. על הכוחות הערביים במרחב ירושלים פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני. הוא ארגן את הכוחות המקומיים, ייעל את שיטת הפזעה, והקים מחנות אימונים. אחד מהם הוקם בכפר צוריף, ובו היו בין עשרות לכמה מאות לוחמים.
מעמדו האסטרטגי של גוש עציון
חשיבותו של גוש עציון הייתה רבה, בשל מיקומו האסטרטגי על כביש ירושלים-חברון, מיקום שאיפשר לאנשי הגוש לשבש את התנועה הערבית ולפגוע בניסיונות הערבים להעביר תגבורות ואספקה לירושלים הערבית, מחד, ולהעביר כוחות לתקיפת ירושלים העברית, מאידך. בשל כך נעשו ניסיונות רבים של כוחות ערביים לא-סדירים מהסביבה לכבוש את היישובים. מתחילת דצמבר 1947 החלו להגיע ידיעות מודיעיניות על כוונתם של ערביי הסביבה לתקוף את יישובי הגוש. ב-11 בדצמבר 1947 הותקפה שיירה שנסעה לגוש ובקרב שהתחולל נהרגו עשרה מאנשיה. שיירה זו נודעה כ"שיירת העשרה". הייתה זו ההתקפה הראשונה על שיירה יהודית במלחמת העצמאות. ידיעות מודיעיניות על תכונה בקרב ערביי האזור המשיכו לזרום, והמתח המשיך לעלות.
קרב ג' שבט והשלכותיו
ביום רביעי, ג' בשבט תש"ח, 14 בינואר 1948, תקף כוח ערבי גדול את גוש עציון. הכוח מנה בין 400 ל-600 לוחמים, שהגיעו מכל האזור ואף מהנגב ומהשומרון. במהלך הקרב, שנודע מאוחר יותר כקרב ג' בשבט, ניסו הכוחות הערביים לכבוש את חרבת זכריה שבמרכז הגוש, וכך לנתק את עין צורים ורבדים שהיו מצפון לחרבת זכריה מכפר עציון ומשואות יצחק שהיו מדרומו. ההתקפה הייתה מסודרת ומאורגנת, וכללה כוחות שנועדו לרתק את מגיני כפר עציון כדי להסיח את הדעת מן המאמץ העיקרי ולמנוע העברת תגבורות. למרות המאמץ הרב שהושקע בהתקפה והכוח הערבי הגדול שנאסף הצליחו מגיני הגוש לצאת למתקפת נגד מוצלחת שכונתה אחר כך "...אחד הניצחונות הגדולים ביותר שהיו לנו". מתקפת הנגד הביאה להדיפת המתקפה הערבית, תוך גרימת אבדות כבדות לכוחות הערביים, כמאה הרוגים ומאות פצועים.
לקרב זה היו כמה השלכות. הכוח הערבי שגויס לקראת ההתקפה מנה מאות רבות של לוחמים, שגויסו גם ממקומות מרוחקים, עד שכם. חלקם נותרו באזור עוד כמה ימים לאחר הקרב. כאשר התגלו לוחמי הל"ה, הצטרפו גם כוחות אלו לכוח הערבי שלחם בהם. כישלון ההתקפה הותיר תחושת בהלה וחשש, וגם רצון לנקמה ביהודים, וכל אלה תרמו גם הם להסתערות הגדולה על הל"ה.
גם על הצד היהודי השפיע הקרב. למרות ההצלחה בהדיפת המתקפה, הקרב העצים את המצוקה בגוש: היה מחסור גדול בכלי נשק, בתחמושת, בחומרי חבישה, במצברים למכשירי הקשר ובעיקר בלוחמים. מפקד הגוש עוזי נרקיס שלח מברקים דחופים ובהם התריע על מצבם הקשה של הפצועים ועל הצורך בהגשת עזרה מיידית. מברקים אלה הבהירו לפיקוד כי יש להעביר לגוש עציון עזרה מיידית. בנוסף, ידיעות מודיעיניות על הכנות של הערבים להתקפה נוספת על הגוש החלו להצטבר, גם במקורות גלויים. היה חשש שתוך זמן קצר תתחיל התקפה זו, ולפיכך ישנו צורך מיידי בחיזוק הגוש.
ההיערכות לשליחת תגבורת
המחלקה נשאה עמה נשק רב, במושגי אותה תקופה: 4 מקלעי ברן עם 800 כדורים לכל אחד מהם; 16 רובים עם חמישים כדורים לכל רובה; 20 תת-מקלעים סטן עם ארבע מחסניות לכל תת-מקלע; שני אקדחים; 70 רימוני יד; תחמושת למקלעי שוורצלוזה; סוללות למכשיר הקשר של הגוש, וכן חומרי חבישה ופלסמה. המחלקה לא נשאה עמה מכשיר קשר, עובדה שעוררה תמיהות רבות לאחר מכן. על פי בן יעקב, לא היו באותה תקופה במחוז ירושלים מכשירי קשר ניידים, והתקשורת נעשתה באמצעות רצים, תחנות אלחוט נייחות, טלפון, ואף יוני דואר.
היציאה לדרך והחזרה
האפשרות לנסות ולהעביר שוב שיירת כלי רכב דרך הכביש לחברון נדחתה. הצבא הבריטי שלט בכביש ולא היה מאפשר לשיירה הנושאת בגלוי ציוד צבאי ולוחמים לעבור, והבריטים גם לא היו מוכנים לקחת תחת חסותם שיירה כזו. ללא חסות בריטית הייתה שיירה לגוש צפויה לסכנות רבות: לאורך הדרך היו נקודות תורפה רבות, שאיפשרו לערבים לארוב לשיירה ולפגוע בה, כפי שהראה ניסיון שיירת העשרה. בשל כך הועדפה האפשרות להעביר כוח רגלי לגוש.
אחר הצהריים ביום רביעי 14 בינואר ניתנה פקודה למפקדי גדוד מוריה וגדוד מכמש של חטיבת עציוני והגדוד השישי של חטיבת הראל להקצות מאנשיהם למשימה. בגדוד השישי הוטלה המשימה על אליהו סלע, "רעננה". לעדותו, היו מי שכעסו עליו על שלא כלל אותם בכוח הנבחר. על פי כמה עדויות היו מתחים בין אנשי החי"ש לאנשי הפלמ"ח, אך אחרים דוחים זאת וטוענים שאנשי החי"ש היו מנוסים מאוד ושמתח כזה היה קיים במסגרות אחרות אך לא במשימה זו.
הוצעו כמה מסלולים למסע רגלי אל גוש עציון. אורי גולדשטיין (גביש) הציע מסלול שיעבור דרך הר אורה (מיס קרי), ינוע מערבה לאורך הרכס, במקום שבו קמו לאחר המלחמה היישובים אורה ועמינדב, ירידה לחרבת סעדים ועלייה להר שלמון, ומשם ירידה דרומה לנחל שורק, עלייה דרך עין קובי (סמוך לאתר בו עתיד היה לקום מאוחר יותר מבוא ביתר), ומשם עלייה לגוש עציון דרך אחד הוואדיות היורדים מערבה. יתרונו של מסלול זה היה בעקיפת הכפרים הערביים בתיר וחוסאן, אך ההליכה בו חייבה חציית ערוצים תלולים ומעבר סמוך לכמה כפרים ערביים אחרים – אל-ולג'ה, אל קאבו, ועוד. אנשי הפלמ"ח הציעו מסלול אחר: ירידה לנחל שורק סמוך לכפר אל-מאלחה, טיפוס לרכס הר גילה תוך עקיפת מנזר כרמיזן ומשם תנועה בין בית ג'אלא לאל-ח'דר אל דרך ההר, המובילה מצפון אל יישובי הגוש. בחלקו הראשון של מסלול זה היה על לוחמי המחלקה לנוע בדרך קשה מבחינה טופוגרפית וסמוך לכפרים ערביים, אך חלקה האחרון היה על דרך ההר הנוחה להליכה ורחוקה מיישובים ערביים. המסלול שהוצע על ידי הפלמ"ח התעלם ממידע מודיעיני על פעילות רבה של אנשי הכנופיות באזור זה, מידע שאורי גביש תכנן לפיו את מסלול כך שיעקוף את אזור הפעילות. דני מס העדיף את הצעת אנשי הפלמ"ח. אורכו של המסלול המתוכנן היה כ-11 ק"מ.
הכוח המיועד מנה ארבעים לוחמים, שכללו שתי כיתות אנשי פלמ"ח ושתי כיתות אנשי חי"ש. הכוח היה אמור לצאת בשעה 20:00, אך בשל עיכובים שנבעו מהוצאת הנשק ממחסני המחוז והכנתו לפעולה התעכבה היציאה עד 23:00. במהלך ההכנות התברר כי לשניים מהלוחמים, יגאל בוטרימוביץ ויעקב זרחי (שנודע בכינויו "קשואל'ה"), לא נמצא נשק אישי, תת-מקלעים מסוג סטנים. דני מס לא הסכים שהשניים ייצאו ללא נשק, והם נותרו בירושלים. שלושים ושמונה הלוחמים הנותרים יצאו לדרך באוטובוס משוריין של חברת המקשר. הרכב נתקל במחסום אבנים כמה מאות מטרים לפני נקודת הירידה המתוכננת, וכדי לא להסתבך ולעורר רעש בחרו המפקדים לשנות מהמסלול המקורי ולרדת ישירות לערוץ הנחל. הירידה התלולה לנחל התארכה, והחלו ויכוחים בין הלוחמים על הדרך הנכונה. בסביבות השעה שלוש לפנות בוקר נשמעו מספר יריות והיה חשש כי הכוח התגלה. דני מס החליט על חזרת הכוח וכשעה עד שעתיים לאחר מכן שבו הלוחמים לסמינר המורים בבית הכרם.
בבוקר אחרי ביטול המסע של המחלקה, נעשה ניסון להצנחת תחמושת וציוד רפואי אל הגוש במטרה להתגבר על המחסור החמור שהיה שם. אך הניסיון לא עלה יפה, התחמושת התפוצצה ורבים מכלי הנשק מאותו משלוח יצאו מכלל שימוש.
הניסיון השני: מסע מחלקת הל"ה
עקב מצוקת הגוש ובעיקר בשל החשש הכבד שההתקפה הערבית תחודש, כפי שעלה ממידע מודיעיני שזרם כל העת, החליט הפיקוד על יציאת המחלקה שוב כבר בלילה הבא, שבין יום חמישי ד' בשבט (15 בינואר) ליום שישי ה' בשבט (16 בינואר).
בחירת המסלול
בשל חוסר האפשרות להעביר שיירת כלי רכב, כאמור, היה ברור שגם הניסיון השני יהיה במסע רגלי. מכיוון שבפלמ"ח היה נהוג שלא לחזור באותו מסלול בעת ביצוע חוזר של משימה, ומכיוון שהיריות על המחלקה בלילה הקודם העלו חשש שהמחלקה התגלתה ואם תשוב באותה דרך תיתקל במארב, היה צורך למצוא דרך חלופית להגעה לגוש עציון. הועלה רעיון להגיע ממזרח, דרך הרודיון ואזור תקוע של היום. רעיון זה כלל לינה של לילה אחד בשטח, בנחל חריטון. הרעיון נדחה בגלל זמן ההגעה הארוך וגם מחשש להיתקלות בבדואים משבט תעמרה, שהשתתפו בהתקפות על גוש עציון ועל השיירות אליו. נדחו גם הצעות לנסות ולהגיע בכלי רכב מהר-טוב לאל-ח'דר, וכן הצעה להליכה רגלית מקריית ענבים.
לבסוף נבחרה כבסיס היציאה המושבה הנצורה והמבודדת, הר-טוב, היישוב היהודי הקרוב ביותר לגוש עציון מלבד ירושלים. הר-טוב נמצאת בגובה 230 מטר מעל פני הים, ואילו משואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש, היה בגובה 880 מטרים מעל פני הים – הפרש גבהים של כ-650 מטרים, ובמרחק של כ-15 ק"מ בקו אווירי. הליכה בקו ישר מהר-טוב לגוש עציון הייתה מחייבת את חציית השלוחות והגאיות שכיוונם באזור זה הוא ממזרח למערב, ולפיכך התוואי היה עלול להיות קשה. במקום זאת בחרו המתכננים מסלול שיוביל את המחלקה תחילה דרומה, לרגלי השלוחות והוואדיות, ואז פנייה מזרחה באחד הוואדיות העולים לכיוון גוש עציון ועלייה ממנו לגוש. ההליכה בתוך הוואדי קלה יותר, וגם מקלה על הניווט. סיירי הפלמ"ח הכירו דרך זו, ועברו בה במסעות שערכו בשנים 1942–1943.
עם זאת, המחלקה לא הייתה יכולה לנוע דרומה היישר מהר-טוב, שכן כמה קילומטרים מדרום למושבה שכן הכפר הערבי דיר-אבאן (מדרום למושב מחסיה של היום), שתושביו השתתפו בהתקפות על המושבה. מתכנני המסלול חששו מהיחשפות, ולכן היה צורך לנוע תחילה מערבה כדי לעקוף את הכפר. התנועה מערבה הייתה צריכה להיות רחבה כדי לעקוף את תחנת המשטרה הבריטית שהייתה סמוך להר-טוב (ערטוף, כיום תחנת המשטרה של בית שמש),31.73683°N, 34.98894°W מחשש להתגלות באור הזרקורים שעל גג בניין המשטרה. במושגים של היום, היה עליהם לעקוף ממערב את השטח שבו נמצאת כיום בית שמש, ולהתחיל לשוב מזרחה מדרום לה. אורך המסלול היה כ-26 קילומטרים. השאלה האם היה זה הנתיב הנכון עוררה פולמוס שנים רבות לאחר מכן.
הגעה להר-טוב, התארגנות ויציאה לחלקו הראשון של המסע
המחלקה, על 40 לוחמיה, יצאה מסמינר בית הכרם במשאית להר-טוב. כלי הנשק היו מוטמנים בסליק ברכב הנוטרים שיצא בנפרד מהלוחמים ונסע גם הוא להר-טוב. הלוחמים הגיעו למושבה בין שבע לשמונה בערב והתקבלו בשמחה, אך שוב התברר כי שני לוחמים נותרו ללא נשק. דני מס סירב לאפשר לשניים לצאת ללא נשק אישי, ובמצוקתם פנו למפקד המושבה, רפאל בן ארויה, שהבהיר להם כי לא יוכל לתת להם נשק ממאגר הנשק של המושבה, שהיה דל ביותר. שני הלוחמים נותרו גם הפעם מאחור. אחד מהם, (קשאוולה), נהרג שבוע לאחר מכן בקרב הקסטל, ב-25 בינואר. הלוחם השני, יגאל בוטרימוביץ, נפצע באותו קרב.
המחלקה בת 38 הלוחמים יצאה לדרך. היא נעה מערבה, איגפה מצפון את בניין המשטרה הבריטית, והמשיכה לכיוון תל בית שמש שאותו הקיפה ממערב. הלוחמים עברו סמוך למקום שבו נמצא כיום קיבוץ צרעה, ולאחר מכן עברו דרך המקום שבו נמצא המושב ישעי. הם חצו את כביש שער הגיא – בית גוברין (כיום כביש 38), סמוך למקום שבו נמצא כיום חניון עינות דקלים, כקילומטר וחצי מדרום למחלף בית שמש דרום. בנקודה זו התברר כי אחד הלוחמים, ישראל גפני, נקע את רגלו. הכוח פנה חזרה מזרחה, והגיע בשעה 1:00 בלילה לערך למקום שבו נמצא כיום המושב זנוח. גפני הפצוע התקשה מאוד בהליכה ועיכב את התקדמות המחלקה, ולפיכך הורה דני מס לשני לוחמים נוספים, אורי גביש ומשה חזן, לחזור עם הפצוע להר-טוב. מפקד המחלקה חשש שמא השלושה לא יצליחו לחזור להר-טוב בשלום, ובאותה עת לא עלה כל חשש לגורל המחלקה כולה. השלושה חזרו צפונה ישירות להר-טוב מבלי לחזור על העיקוף. שאר 35 הלוחמים המשיכו בדרכם. לפניהם היו עוד 18–20 ק"מ במסלול קשה, ופחות מחמש שעות עד עלות השחר.
חלקו השני של המסע
מכיוון שאיש מן הל"ה לא נותר בחיים, תיאור החלק השני של המסע, מן הנקודה שבה נפרדה המחלקה משלושת הלוחמים שחזרו להר-טוב ועד שהמחלקה התגלתה באזור הכפר צוריף, נותר לוט בערפל. ניתן לשער, על סמך תוכנית המסע שאושרה על ידי מפקד המחוז ומפקדי החי"ש והפלמ"ח באזור, ולאור העובדה שהמסלול לגוש עציון היה מוכר לסיירי הפלמ"ח, כי לאחר חזרת שלושת הלוחמים המשיכה המחלקה בנחל זנוח לכיוון דרום ועברה למרגלות הכפר הערבי בית נטיף, לאורך מסלולו של כביש 3855 כיום. ליד רוגלית של ימינו פנתה המחלקה מזרחה, נכנסה לנחל גדור (ואדי ג'אדור) והחלה בטיפוס לכיוון הגוש, מעט מדרום לכביש 367.
בראש המחלקה הלכו שני סיירים שתפקידם העיקרי היה לזהות את מסעף הוואדיות בנחל שבו הערוץ הימני מוביל ישירות לכפר האויב צוריף. המחלקה הייתה אמורה לפנות שמאלה ולעבור בין צוריף לבין ג'בע. לאחר המעבר בין שני הכפרים הללו היה המרחק למשואות יצחק כ-5 קילומטרים, בקו אווירי. על פי העדויות השונות הגיעו הסיירים לאזור צוריף בסביבות השעה 6:00 בבוקר. על פי ההערכות, הלוחמים היו יכולים להגיע לגוש עצמו עוד בשעות החשיכה, לפני עלות השחר, והעיכוב אינו ברור. הכוח כנראה לא טעה בניווט, שכן עלה כמתוכנן דרך נחל גדור. ייתכן שהיה עיכוב נוסף במהלך הלילה מסיבה לא ידועה.
ההתגלות והקרב
תיאור ההתגלות והקרב נסמך על כמה מקורות. אחד החשובים בהם הוא עדותו של מפקד משטרת חברון באותה תקופה, היימיש דוגן (Hamish Dougan). דוגן ביקר בארץ ב-1965 ושב וביקר לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1970. הוא סייר באזור הקרב והפגין זיכרון והתמצאות טובה בשטח. עדויות נוספות נאספו לאחר מלחמת ששת הימים בתחקירים של ערביי הכפרים שבאזור, במיוחד תחקיר של אבו אברהים, שהיה מוכתר ג'בעה ב-1948. חומר נוסף נמצא בידיעות מודיעיניות שאסף הש"י, שירות המודיעין של ה"הגנה", במהלך הקרב ולאחריו, וכן מעדויות של טייסי שירות האוויר, שיצאו לחפש את אנשי הל"ה לאחר שלא הגיעו לגוש.
מכל החומר שנאסף עולה התיאור הבא:
בסביבות השעה 6:00 בבוקר התגלו כנראה שני הסיירים. על הדרך שבה התגלו ישנן כמה גרסאות. הגרסה שהתפרסמה ימים ספורים לאחר הקרב מקורה בעזרא דנין, איש הש"י, שניסה לברר לאחר הקרב את השתלשלות האירועים. הוא נפגש עם נציגו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן, וממנו שמע כי המחלקה פגשה ערבי רועה צאן, או זקן. על פי תיאור זה חסו אנשי הל"ה על הזקן ושחררו אותו, וזה נמלט והודיע לערבים על נוכחותם. סיפור זה נמסר על ידי דנין לדוד בן-גוריון, והוא פרסם אותם ברבים כמה ימים לאחר הקרב. הסיפור הפך לאחד המרכיבים המרכזיים של המיתוס שהתהווה סביב הל"ה. מעדויות שנגבו מערביי צוריף לאחר מלחמת ששת הימים עלה תיאור מעט שונה, ועל פיו נתגלו הל"ה על ידי שתי נשים מצוריף שיצאו לקושש זרדים. על פי תיאור זה קראו הסיירים לעברן בערבית "אנחנו מההגנה הערבית". הנשים ברחו, והסיירים לא פתחו עליהם באש. ייתכן ששני האירועים התרחשו, וייתכן שהנשים הודיעו על הגילוי לרועה צאן או לאדם אחר, והוא זה שהעביר את ההודעה. יש רואים בסיפור הרועה מיתוס, שלא אירע במציאות.
הסיירים המתינו למחלקה ודיווחו לדני מס על האירוע. הוא החליט להמשיך בתוכנית ולחצות את קו צוריף–ג'בע לפני שתתחיל הפזעה (גיוס המוני מהכפרים באזור) שמס העריך שתתרחש בעקבות ההודעה, כפי שהיה מקובל. המרחק בקו אווירי מהגוש היה כ-6 ק"מ, אך מס העריך כנראה, שאם יצליחו להתחיל את השלב האחרון של הטיפוס אל הגוש יהיה לו את יתרון הגובה והמחלקה תוכל להתמודד עם ההתקפה הערבית הצפויה. ייתכן שקיווה גם לתגבורת מהגוש, שתסייע לו בשלב זה.
שתי הנשים הגיעו במהירות למחנה האימונים בצוריף והודיעו על האירוע לאיברהים אבו דאיה, מפקד המיליציה הפלסטינית אל-ג'יהאד אל-מוקדס ("הג'יהאד הקדוש"). אבו דאיה שלח שני לוחמים שזיהו את המחלקה ופתחו עליה באש דלילה, בסביבות השעה 7:00 בבוקר. אבו דאיה אסף את כל לוחמיו ובין השעות 08.00–11:00 התפתח קרב מול מחלקת הל"ה. הל"ה עלו כנראה לגבעת חפורית, הנמצאת סמוך למחסום ג'בע כיום (2015) 31.67333°N, 35.04661°W ומשם ירדו צפונה ומזרחה, לנחל עציונה. בסביבות השעה 11:00 הצליחו לוחמי הל"ה כנראה לנתק מגע ולהסתתר במערות או באפיק הנחל, והקרב שכך לכמה שעות.
במקביל לקרב הפעילו הערבים גיוס המוני בעשרות כפרים ערביים – פזעה. מקורות ערבים העריכו שמספר הלוחמים הכפריים שהתאספו הגיע ל-2,000. הערבים העריכו שהמחלקה תנסה לסגת צפונה, ותפסו את חירבת סנסן 31.69583°N, 35.06783°W ואת גבעה 603 31.68158°N, 35.05731°W. הערבים לא הסתערו בשלב זה וייתכן שהל"ה לא ידעו שהם מוקפים. השיקול ההגיוני היה להסתתר במקום, ואולי אף להתפצל לכוחות קטנים יותר ובחסות הלילה לסגת לעמק האלה ולהר-טוב, אך דני מס כנראה חש שמעשה כזה הוא בבחינת בגידה באנשי גוש עציון המשוועים לעזרה.
גבעת הקרב
בסביבות 14:30 החליט דני מס לעלות לגבעה 573, שכונתה על ידי הערבים ד'האר אל חאג'א (גב הגברת) 31.68044°N, 35.05628°W. המניע לכך אינו ברור. ייתכן שמפקדי המחלקה קיוו ששלוחת סנסן פנויה, או שביקשו לשפר עמדות לקראת המשך מסעם לגוש בלילה דרך חורבת סנסן. כאשר החלו לעלות על הגבעה התגלו על ידי הערבים, וחלק מהלוחמים נורו בגבם בעת העלייה. כשהגיעו לראש הגבעה (שנקראה אחר כך "גבעת הקרב") הסתבר לל"ה כי הם מוקפים. הערבים החלו צולפים עליהם, בעיקר מגבעה 603, שחלשה על גבעת הקרב מצפון. גבעת הקרב הייתה חשופה והלוחמים הסתתרו מאחורי הסלעים, אך על פי המקומות שבהם נמצאו הגופות מאוחר יותר נראה כי התארגנו להגנה היקפית. בנקודה אחת על הגבעה, שבה היה מחסה טוב יותר, רוכזו כנראה הפצועים, כיוון שהגופות שנמצאו באותה נקודה היו חבושות. למרות מצבם הנחות הצליחו הלוחמים להדוף כמה הסתערויות על הגבעה, עד שאזלה תחמושתם. ערביי האזור שהשתתפו בקרב העידו כי לקראת סוף הקרב, בסביבות 16:30, ניסו כמה מהלוחמים לרדת לנחל עציונה, אך נהרגו. דוגן העיד שמצא שבע גופות של הלוחמים סביב הגבעה: גופה אחת נמצאה כ-500 מטרים ממערב לגבעה, בערוץ נחל עציונה; ארבע גופות לוחמים נמצאו במדרון המערבי של הגבעה, במרחק כמה עשרות מטרים זו מזו; ושתי גופות נוספות נמצאו בערוץ נחל עציונה, למרגלות הגבעה, מדרום. על פי העדויות, הלוחם האחרון נהרג בסביבות 17:00, כאשר השליך את הרימון האחרון שהיה ברשותו. לעדות הלוחמים הערבים, "מי שנגזר עליו למות – לו לפחות יזכה למות כשם שמתו גיבורי חיל אלו".
מציאת החללים
אנשי גוש עציון ידעו על יציאת הל"ה בדרך אליהם, והמתינו להם, ואולם עד שעות הבוקר של יום שישי, 16 בינואר, לא הגיעה המחלקה למשואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש. הל"ה לא נשאו עמם מכשיר קשר ולכן לא הייתה לאנשי ה"הגנה" בירושלים או למגיני גוש עציון כל ידיעה על המתרחש. עם זאת, היו ידיעות על התרחשות כלשהי באזור. בשעות אחר הצהריים שמעו אנשי משואות יצחק ועין צורים יריות מכיוון צוריף, אך לא היו יכולים להבחין בהתרחשות ושיערו שהמדובר באימונים של הערבים. חוליות סיור יצאו לשטח, ובמהלך היום הופעלו גם מטוסים קלים ("פרימוסים") של שירות האוויר לסיור בשטח (אחד מהטייסים היה עזר ויצמן). הטייסים לא הבחינו במחלקת הל"ה אך הבחינו בריכוזי ערבים וכלי רכב במספר כפרים ערביים; נראה שעברו מעל האזור בשעות שבהן הסתתרו אנשי המחלקה בנחל עציונה. גם למחרת נעשו ניסיונות למצוא את הלוחמים, כולל סיורים אוויריים. נעשו ניסיונות למצוא את המחלקה גם מכיוון הר-טוב: כוח גדול של חי"ש ופלמ"ח יצא בבוקר 17 בינואר לחפש את הל"ה לאורך מסלולם המשוער. ליד בית ג'מאל נתקל הכוח בערבים ובקרב שהתפתח נהרג אחד מאנשי החי"ש,, ושניים נפצעו. מיד כשהגיעו הידיעות על גורל הל"ה נסוג הכוח להר-טוב.
בצהרי יום שישי, 16 בינואר, החלו להגיע גם לתחנת המשטרה בחברון ידיעות על "צרות" באזור צוריף. מפקד המשטרה, היימיש דוגן, יצא לאזור צוריף אך לא ראה דבר. בערב קיבל דוגן ידיעות מרופא שהביא לחברון פצועים ערבים רבים. דוגן פגש את הפצועים אך לא הצליח לקבל מהם מידע מלא. למחרת, שבת 17 בינואר, יצא דוגן בלוויית קצין משטרה ערבי לשטח. בסיוע עדויות של תושבים מקומיים ובליווי כמה רועי צאן הגיע דוגן בצהריים לאתר הקרב ("גבעת הקרב") ושם מצא את גופות הלוחמים. ליד חלק מן הגופות מצא דוגן כ-15–18 פיסות נייר ופתקים. דוגן מסר את הפתקים מאוחר יותר לקצין הבריטי שהיה אחראי בירושלים לקשר עם הסוכנות היהודית, אך הפתקים נעלמו, לא התגלו מעולם, ולא נודע מה נכתב בהם. בשעות אחר הצהרים של יום השבת הועברה הידיעה על מציאת החללים למטה ההגנה בירושלים.
דוגן החל לאסוף את הגופות ועסק בכך במשך כמה שעות, עד הערב. לעדותו, שכנע את הערבים שלא לפגוע בגופות ולהביאן למחרת לנקודה ממנה יוכלו לאסוף אותן במשאית. לדבריו, הגופות היו שלמות ולא פגועות. דוגן הפציר באנשי צוריף לשאת את הגופות לכפר הסמוך, משם יוכל להובילן ברכב לירושלים. רק לאחר שהבהיר להם כי הגופות שייכות לאלוהים, ולאחר שהסכים לשלם להם 500 מיל לגופה, הסכימו.
למחרת, יום ראשון 18 בינואר, חזר דוגן לאזור. בדרך שמע על התקפה של היהודים על הכפר צוריף. כשהגיע למקום גילה שהמדובר בשני חיילים בריטיים שעברו במקום בטעות, ונחשבו על ידי הערבים בטעות כיהודים. הערבים עמדו להוציאם להורג, ורק התערבותו של דוגן ברגע האחרון מנעה זאת. השמועה על ההתקפה כביכול עברה במהירות באזור, והערבים שאספו את הגופות נמלאו זעם, השליכו את גופות לוחמי הל"ה לוואדי, התעללו בהן והשחיתו אותן. דוגן סילק מהגבעה את הערבים ובעצמו, בסיוע חיילים בריטיים, הביא את הגופות אל הרכב הבריטי.
הפיקוד הבריטי הנחה את דוגן להביא את הגופות לירושלים, אך הוא סבר שנכון יותר יהיה להביאן לכפר עציון, וכך אכן נעשה. ביום ראשון בערב, יומיים וחצי לאחר הקרב, הביאו הבריטים את הגופות לכפר עציון. בלילה עסקו לוחמי הפלמ"ח והחי"ש בזיהוי חבריהם שנהרגו בקרב. למחרת הגיעו חלק מהורי הנופלים וקרוביהם, שהוסעו במשוריינים בריטים, לכפר עציון. עמם הגיעו גם אנשי חברה קדישא, ובראשם הרב אריה לוין. הם הכינו את הגופות לקבורה, וזו נעשתה בבית הקברות של כפר עציון. את הקבורה אבטח הצבא הבריטי, ומכיוון מערב, לכיוון צוריף, אבטחו מגיני הגוש, בנשק "לא לגאלי".
אחרית דבר
הלחימה בגוש עציון נמשכה. שיירת תגבור עמוסת אספקה הצליחה לפרוץ אל הגוש ב-21 בפברואר 1948 ("שיירת דבורה") ולחזור בשלום לירושלים. שיירה נוספת הצליחה להגיע אל הגוש ב-27 במרץ. בדרכה חזרה הותקפה בנבי דניאל, סמוך למחנה הפליטים דהיישה של היום, וספגה אבדות רבות: 14 הרוגים ו-40 פצועים. השיירה חולצה רק למחרת, בחסות הבריטים.