cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תל יוסף
תולדותיו
בתל יוסף התגוררו יוצרים וסופרים, בין השאר: אליעזר כנעני ויהודה ארז, ובו יצא לאור פרק זמן ניכר כתב-העת של גדוד העבודה מחיינו. במשך שנות ה-20 רבים מפלג "השמאל" של גדוד העבודה, בהנהגתו של מנחם אלקינד, התגוררו בתל-יוסף. ב-30 באפריל 1923 נולד הילד הראשון של הקיבוץ, גדעון כנעני. בסוף שנת 1926 יצא פלג "השמאל" מגדוד העבודה על רקע נטייתם הקומוניסטית של חבריו והתרחקותם מהציונות, וכמה מהם סולקו מהמשק. חלק מהם ירדו מהארץ זמן מה לאחר מכן, והקימו קיבוץ בעידוד השלטונות הסובייטים בשם: וויו נובה בחצי האי קרים.
גרגוריוס מטור
ביוגרפיה
ב-573 נבחר לבישוף העיר טור, כנראה בהשפעתם של סיגברט הראשון מלך אוסטרזיה ושל המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה. הוא בילה את רוב שנותיו בעיר זו, אם כי לעיתים ביקר בפריז. הוא הכיר באופן אישי את רוב המנהיגים הפרנקים, ובהם ארבעה מלכים מן השושלת המרובינגית: סיגברט הראשון, מלך אוסטרזיה, כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, גונתרם, מלך בורגונדיה וכילדברט השני, מלך אוסטרזיה. הוא לא חדל מלגנות את מעשי התככים של מנהיגי הפרנקים, ובמיוחד של המלך כילפריך הראשון ושל המלכה פרדגונד, שאותה האשים ברצח פרטקסטאטוס, בישוף רואן (25 בפברואר 586). גרגוריוס מת בעיר טור שבה שימש כבישוף במשך 21 שנה.
תל יוסף
תולדותיו
באפריל 1927 ביקר בתל יוסף הנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק. היה זה הביקור הראשון בארץ ישראל של ראש מדינה, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גרגוריוס מטור
יצירתו
יצירתו העיקרית "עשרת ספרי ההיסטוריה" עוסקת בעיקר בהיסטוריה של הפרנקים. בארבעת הספרים הראשונים הוא מתאר את ההיסטוריה העולמית. הוא מתחיל בבריאה, אך עובר במהרה להתנצרותה של גאליה. הוא מתאר את חייו ואת תקופתו של מרטין מטור, את התנצרותם של הפרנקים ואת כיבוש גאליה בהנהגתו של כלוביס הראשון. הוא ממשיך בתיאור מפורט יותר של התקופה שעד מותו של סיגברט הראשון ב-575.
הספרים החמישי והשישי מסתיימים עם מותו של כילפריך הראשון ב-584. במשך התקופה שבה כילפריך שלט בטור, יחסיו עם גרגוריוס היו בכל רע. אחרי שנפוצו שמועות כי גרגוריוס חילל את כבודה של המלכה, כלא אותו כילפריך והעמידו לדין באשמת בגידה, מה שסיכן את מעמדו כבישוף וכמעט שעלה לו בחייו. החלק המעניין ביותר נמצא בסוף הפרק השישי, שבו גרגוריוס מתייחס לאופיו המרושע של כילפריך ומגנה אותו כאיש תככים. ארבעת הספרים האחרונים מתייחסים בעיקר לענייניו הפרטיים של גרגוריוס עד 591.
תל יוסף
תולדותיו
בקיבוץ הוקם משק חקלאי מגוון, שענפיו העיקריים היו ייצור חלב וגידול כותנה. מאז 1936 ועד היום, פועלת בשטח שהיה בעבר של הקיבוץ "מחלבת תל יוסף" של תנובה. חברים אחדים מקיבוץ תל-יוסף מילאו תפקידים בכירים במשק הלאומי וההסתדרותי: זאב און (מזכיר חברת העובדים בהסתדרות הכללית), אפרים שמאראגד (מזכיר התאחדות מגדלי בקר בישראל), אריה צביק (מזכיר אגודת המים האזורית), שמואל הפטר (פעיל בארגון עובדי הפלחה), האחים יעקב ומנחם טל הוחזקו כמומחים ארציים במיכון חקלאי, ישראל וולפסברגר (הנהלת 'תנובה'), חנוך רוכל (יו"ר מועצת פועלי ירושלים), אריה אשל (עורך הביטאון משק העופות), רות הקטין (מועצת הפועלות) ועוד.
גרגוריוס מטור
יצירתו
היות שהיה בישוף קתולי הוא התייחס גם לתופעת האריאניות ששררה עדיין בקרב הוויזיגותים. במבוא ליצירתו "היסטוריה של הפרנקים" הוא מביע את תמיכתו בהשקפה הקתולית באשר לטבעו של ישו. הוא מתייחס בלעג ובוז אל היהודים ומציין כי חייו של כלוביס הראשון שקיבל על עצמו את הנצרות היו יפים בהרבה מאלה של עובד אלילים.
תל יוסף
תולדותיו
בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים עזבו 120 חברים את תל יוסף ועברו לבית השיטה. עזיבה זו גרמה למשבר כלכלי וחברתי וגרמה לעזיבת חברים ובני משק נוספים. המשבר הכלכלי התגבר בין היתר עקב צניחת מחירי הכותנה, ענף כלכלי מרכזי בקיבוץ, והשקעה כושלת בבריכות דגים.
גרגוריוס מטור
יצירתו
יצירתו זו היא בעלת חשיבות היסטורית ניכרת היות שהיא מתארת את תקופת המעבר מן העולם של האימפריה הרומית לזה של ימי הביניים, ואת ייסודה של ממלכת צרפת שנשארה גדולה באופן יחסי לארצות אחרות באירופה במונחים של אוכלוסייה ושל טריטוריה. במשך מאות השנים הבאות יצירה זו הורחבה בידי מחברים לא ידועים תחת השמות "פרדגאר" ו"פרדגאר המזויף". יצירתו המקורית של גרגוריוס ראתה אור לראשונה בפריז ב-1561.
ספרו "חיי אבות" כולל הגיוגרפיה של עשרים מן המפורסמים שבאנשי הדת הנוצריים בגאליה של ימי הביניים המוקדמים, ובהם כמרים, בישופים, נזירים, אבות מנזר, פרושים ומתבודדים. ההגיוגרפיות שלו מהוות מקור שאין לו ערוך לסיפורי מעשיות המעשירים אותנו בהבנת דרך חייה ואמונתה הדתית של גאליה המרובינגית.
תל יוסף
תולדותיו
תל יוסף היה אחד הקיבוצים הראשונים שעברו, כבר ב-1979, ללינה משפחתית.
בפברואר 2002 היה הקיבוץ לפי החלטת חבריו לקיבוץ מתחדש.
דמוגרפיה
התפתחות האוכלוסייה בקיבוץ תל יוסף 1948 - 2010
דודו גורש
דוד (דודו) גורש (נולד ב-1 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער. במרבית הקריירה שיחק בהפועל עכו, היה שותף לזכייה בשלוש אליפויות רצופות עם הפועל באר שבע, ולזכותו שבע הופעות במדי נבחרת ישראל. משמש כמאמן השוערים בעירוני טבריה.
קריירה
גורש החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי עכו, שם שיחק כקשר אחורי. לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של הפועל עכו, ובגיל 17 הוסב לעמדת השוער. לאחר ששיחק חצי עונה גם בקבוצת הנוער של מ.כ. נווה יוסף, חתם גורש על חוזה מקצועני בהפועל עכו בעונת, כשהקבוצה שיחקה בליגה השלישית. לאחר חצי עונה עבר למכבי פתח תקווה, ובשנת 2001 חזר להפועל עכו, ובהמשך מונה לקפטן הקבוצה. בתום עונת עונת 2008/2009 עלה עם הקבוצה לליגת העל, ובסך הכל שיחק במועדון 14 עונות ברציפות.
לקראת עונת 2015/2016 חתם לשנתיים בהפועל באר שבע. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות המדינה בפעם השלישית בתולדותיה, וראשונה לאחר 40 שנה. לגורש בן ה-36 הייתה זו האליפות הראשונה בקריירה. במהלך עונת 2016/2017 איבד את מקומו בהרכב לגיא חיימוב, ובסך הכל ערך 21 הופעות ליגה בעונה זו, בסופה זכה עם הפועל באר שבע באליפות שנייה ברציפות. בעונת 2017/2018 שותף ב-11 משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות.
ב-6 בספטמבר 2018 חתם גורש לעונה אחת בבית"ר ירושלים. ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב במשחק מול הפועל חיפה שהסתיים בתיקו 2–2. ב-5 בנובמבר 2018 ערך את ההופעה האחרונה בקריירה במסגרת רשמית, בניצחון 2–1 על מכבי חיפה.
ב-21 במאי 2019 הודיע גורש על פרישה ממשחק פעיל, לאחר ששותף 26 דקות במשחק ידידות שקיימה בית"ר ירושלים מול אתלטיקו מדריד.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה חזר גורש להפועל עכו וב-9 ביולי 2019 מונה לחבר הנהלה ומאמן השוערים של קבוצת הנוער. ביולי 2020 החל לשמש כמאמן השוערים של אחי נצרת, במקביל להמשך אימון שוערי קבוצת הנוער בעכו.
ביולי 2023 החל לשמש כמאמן השוערים של קבוצת עירוני טבריה.
הרפובליקה הפולנית השנייה
תקופת הרפובליקה הפולנית השנייה היא תקופה בהיסטוריה של פולין, בין שתי מלחמות העולם (1918–1939).
הקמת הרפובליקה
משנת 1795 ועד למלחמת העולם הראשונה, הייתה פולין מחולקת בין שלוש מעצמות, פרוסיה (ויורשתה הקיסרות הגרמנית), האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. ישויות מדיניות אוטונומיות למחצה, כגון "פולין הקונגרסאית", יציר מלאכותי של קונגרס וינה בשנת 1815, שנועד לכסות על שליטה רוסית ורוסיפיקציה של פולין, או "הרפובליקה של קרקוב", לא סיפקו את שאיפות העצמאות של העם הפולני. שלוש התקוממויות גדולות, ב-1830 כנגד הרוסים, ב-1846 כנגד האוסטרים בקרקוב, וב-1863 כנגד הרוסים, הסתיימו במפח נפש ובשפיכות דמים רבה. אך העם הפולני לא ויתר על שאיפותיו, ובמחתרת המשיכו השאיפות הפולניות לעצמאות לרחוש ולשגשג.
הייתה זו מלחמת העולם הראשונה אשר הביאה למפנה בגורלה של פולין. שני הצדדים הניצים, אשר חילקו ביניהם את פולין, שאפו לרכוש את ליבו של העם הפולני על מנת לסייע במלחמתם. עם פרוץ המלחמה הבטיח הצאר ניקולאי השני אוטונומיה נרחבת לעם הפולני. שטחה של פולין היה לשדה קרב בין הרוסים לבין הגרמנים והאוסטרים, כאשר הרוסים פלשו לגליציה שהוחזקה בידי אוסטריה-הונגריה, ואילו הגרמנים, מצידם, פלשו לשטחי פולין שהוחזקו על ידי הרוסים. בצד האוסטרו-הונגרים לחמו לגיונות "קלעים" פולנים, בהנהגתם של יוזף פילסודסקי וולדיסלב שיקורסקי.
בינואר 1918 פרסם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את "נאום 14 הנקודות". הנקודות נועדו להוות קווי בסיס למדיניות אירופית שלאחר המלחמה, ובסעיף 13 לנקודות דובר בפירוש על "מדינה פולנית עצמאית, עם גישה חופשית ובטוחה לים".
בחוזה ברסט-ליטובסק שבין ברית המועצות ובין גרמניה שהביא לסיום את המלחמה במזרח בשנת 1918, דובר על הבטחת עצמאות לפולין בחסות גרמניה. המשטר הבולשביקי ברוסיה הכיר בפירוש ב"זכות העמים להגדרה עצמית".
עם כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918 נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב-7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי באמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה. רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב-23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף סווייז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין".
ב-6 בנובמבר 1918 בלובלין הכריזו הקומוניסטים על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת.
מיד בסמוך לאירועים אלו הגיע לוורשה יוזף פילסודסקי, אשר זה עתה שוחרר מן הכלא הגרמני. ב-11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa). גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בצ'שין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש. פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית ידז'יי מורצ'בסקי. כך קמה "הרפובליקה הפולנית השנייה".
קביעת גבולותיה של פולין
הבעיה הראשונה שעמדה בפני המדינה החדשה הייתה בעיית קביעת הגבולות. על המדינה החדשה להיות בעלת הומוגניות אתנית פולנית מחד, אך בעלת כושר חיות ועמידה בתחום הכלכלי מאידך, כן היה על הגבולות להיות מוכרים מבחינה בינלאומית. כל אחד ואחד מאלמנטים אלו הוכיח את עצמו כבעייתי באשר לחבלי הארץ שאמורים היו להיות מצורפים לפולין, מעבר ללב ההיסטורי של "פולין הקונגרסאית".
הגבול המערבי
הנשיא וילסון כלל בנקודה ה-13 שלו התייחסות ל"פולין עצמאית בעלת מוצא אל הים" הדרך הראשונה הייתה ויתור טריטוריאלי ניכר מצידה של גרמניה, ויצירת מעין "מסדרון" שיחבר את פולין אל שפך הוויסלה אל הים הבלטי באזור דנציג (הנקראת היום גדנסק), וינתק את חבלי פרוסיה המזרחית מגרמניה. הדרך השנייה הייתה ויתור גרמני על כל פרוסיה המזרחית בלי יצירת מסדרון - הפתרון האחרון התקבל אחרי מלחמת העולם השנייה.
ההסדר שהתקבל בהסכם ורסאי כלל בדיוק פתרון בעייתי זה. חלק מפרוסיה עבר לפולין והפך ל"מסדרון" אל הים ("המסדרון הפולני"), העיר דנציג בשפך הויסלה קיבלה מעמד של "עיר חופשית" בחסות חבר הלאומים אך הייתה קשורה בהסדרי מכס ומטבע עם פולין ("העיר החופשית דנציג"). גם פולין וגם גרמניה לא היו מרוצות מהסדר זה - מצב זה הסב סבל רב לגרמניה בשל היעדר רצף טריטוריאלי, ופולין באה בטרוניות על הסדרי המעבר דרך שטחה שנועדו להקל על הקשר בין שני חלקי גרמניה. לימים תהיה המחלוקת סביב המסדרון וסביב מעמדה של דנציג, המיושבת ברובה על ידי גרמנים לעילה בגינה תפלוש גרמניה לפולין, אם כי ברקע הדברים עמדה התאוריה הגזענית של הנאצים אשר ראו בחבלי פולין משום "לבנסראום" מרחב מחיה להתפשטותו של הגזע הארי על חשבון הסלאבים ה"נחותים".
חבלי פרוסיה המזרחית ושלזיה העילית היו מבחינה טריטוריאלית מתאימים לסיפוח אל המדינה הפולנית החדשה, אך עקרון "ההגדרה העצמית" קבע כי אין לצרף למדינה שטחים שאין בהם רוב אתני לתושבי אותה מדינה. משאלי עם שנערכו בחבלים אלו בשנים 1920 ו-1921 קבעו כי אלו יישארו בשליטת גרמניה, אם כי בעקבות מרידה פולנית בשלזיה העילית ניתנו חלקים מחבל ארץ זה לפולין על אף קביעת משאל העם.
הגבול המזרחי
למרות העובדה כי שאלת הגבול המערבי היא שתביא לנפילת הרפובליקה השנייה, הייתה זו שאלת הגבול המזרחי שהביאה לסכסוך עקוב מדם שכמעט גרם לסיום העצמאות הפולנית המחודשת עוד בטרם החלה.
מגמת מנסחי הסכם ורסאי, ביניהם הלורד קרזון, שר החוץ הבריטי, הייתה לקבוע את גבולות פולין בשטחים בהם התקיים רוב אתני פולני. המדינה הפולנית החדשה התנגדה למגמה זו: הן בניסיונה לקבל שטחים נוספים בפרוסיה ובשלזיה (וכן בחבל צ'שין שלבסוף נפל בידי צ'כוסלובקיה) והן בנוכחות צבאית בפועל בחבל גליציה.
כוח צבאי נראה כגורם המכריע בקביעת גבולה המזרחי של פולין. המהפכה הרוסית, ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה, גררו את האזור כולו לכאוס. פילסודסקי חזה פדרציה של פולין וליטא השולטת בחבלי אוקראינה המערבית, ומרכזה בקייב, משם תעצור את ההתפשטות הבולשביקית מערבה. לנין, לעומתו, ראה את פולין כראש הגשר להתפשטות המהפכה הקומוניסטית אל המערב, ובמיוחד אל הפרולטריון הגרמני התוסס והמהפכני.
הקו שהוצע על ידי בעלות הברית, המכונה "קו קרזון" לא התאים לשאיפותיהם של שני האישים. פילסודסקי החל במסע הצבאי מזרחה, עמוק אל תוך אוקראינה בשנת 1920, במה שהפך עד מהרה למלחמה הפולנית-סובייטית. הוא נתקל במתקפת נגד של הצבא האדום אשר הדפה את כוחותיו עד לשערי ורשה. רבים סברו כי זהו קִצה של הרפובליקה הפולנית השנייה, וכי גורלה של פולין יהיה להסתפח לברית המועצות בדומה לאוקראינה ובלארוס. פילסודסקי ועמו ולדיסלב שיקורסקי עצרו את ההתקדמות הרוסית בשערי ורשה (במה שכונה "הנס על הוויסלה"), וחידשו את המתקפה. לאחר השגים משמעותיים במזרח הגיעו הצדדים להסכם ריגה שנחתם במרץ 1921, ואשר חילק את אדמות המריבה באוקראינה ובלארוס בין הצדדים. אדמתה ההיסטורית של פולין נותרה כולה בידי פולין, ועמה חלקים נרחבים במזרח, וקו הגבול עבר עתה הרחק מקו קרזון בצד מזרח.
גליציה, בדרום פולין בין אוקראינה העצמאית לפולין, נכבשה על ידי הפולנים עוד בנובמבר 1918. ועידת השלום בפריז קבעה כי גליציה תישאר אוטונומית תחת פיקוח פולני, ולאחר 25 שנה יקבע חבר הלאומים את עתידו של החבל, אולם הפולנים נהגו בגליציה כשטח פולני לכל דבר. ב-1923 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בשלטון פולין בגליציה המזרחית, תמורת הבטחה לכונן שם משטר אוטונומי, הבטחה שלא קוימה מעולם.
בעיית וילנה
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 כבש הצבא הפולני את העיר וילנה. על אף שלפולנים הייתה טענה לגיטימית לריבונות בעיר, דרש חבר הלאומים כי פולין תיסוג מן העיר. הפולנים סרבו, והעיר וסביבותיה הוכרזו כמדינה עצמאית בשם "ליטא המרכזית". בשנת 1922 נערכו בחירות לפרלמנט בהן הביעו 65% מתושבי "ליטא המרכזית" את רצונם להסתפח אל פולין, וב-20 בפברואר 1922 הכריז הפרלמנט המקומי על האיחוד עם פולין. בשנת 1923 הכיר חבר הלאומים בריבונות פולין בווילנה.
צ'שין
צ'שין (בגרמנית טשן, ובצ'כית טשין) היא עיירה קטנה בין פולין וצ'כוסלובקיה, והיא בעלת חשיבות בשל מכרות הפחם שבה. הפולנים והצ'כים נלחמו על שליטה בעיר בשנת 1919. חבר הלאומים התערב, והחליט כי השליטה בעיר תהיה לפולין, פרט לאחד מפרבריה שנמסר לצ'כוסלובקיה, ודווקא בפרבר זה היו מכרות הפחם העשירים יותר. העיר חולקה לצ'שין הפולנית וטשין הצ'כית. פולין סרבה לקבל החלטה זו, ועל אף שהאלימות לא נמשכה, הרי שהוויכוח והסכסוך נמשכו למשך עשרים שנה לאחר מכן.
מבנה מפלגתי
המבנה המפלגתי שהתגבש במדינה הצעירה הורכב מימין מסיעת "הדמוקרטים הלאומים" בראשות רומן דמובסקי, שהייתה בעלת נטיות לאומניות, אנטישמיות, ואוריינטציה אנטי גרמנית. אל מולם עמדו אנשיו של פילסודסקי, אשר החלו דרכם במפלגה הסוציאליסטית, אך עתה עמדו בספירה אידאולוגית משלהם - עירוב של רעיונות פופוליסטים וטוטליטרים, בעלי גוון אנטי רוסי בולט, שהתפתח מאוחר יותר לתנועת המונים קוואזי-פשיסטית בשם סנאציה. במרכז עמדו תנועות האיכרים השונות, במיוחד בהנהגת וינצנטי ויטוס, ואילו בשמאל עמדו הסוציאליסטים (אותם עזבו אנשי פילסודסקי) והקומוניסטים המעטים.
כישלון המערכת המפלגתית
עוד בשנת 1918 הצליח דמובסקי להדיח את ראש הממשלה הסוציאליסטי שמינה פילסודסקי, ולמנות במקומו את מקורבו, הפסנתרן הבינלאומי הפולני הנודע איגנצי ין פדרבסקי. פדרבסקי (שלימים יעמוד אף לתקופה קצרה בשנת 1940 בראש הוועד הלאומי הפולני - פרלמנט פולני שפעל בלונדון לצד הממשלה הפולנית הגולה) הצליח לשמור על יחסים טובים עם פילסודסקי, ולשמור אותו לצידו, ומינה מועצה מכוננת שתפקידה היה לנסח את החוקה. ממשלתו של פדרבסקי לא האריכה ימים, וכמוה אף הממשלות הבאות בעקבותיה, ופולין חוותה חילופי שלטון אחת לכמה חודשים. חוקה זמנית ("החוקה הקטנה") אושרה ב-20 בפברואר 1919.
במרץ 1921 הודיעה המועצה המכוננת על החוקה החדשה, שבאה להחליף את "החוקה הקטנה". לכאורה היה זה מסמך מתקדם, שהבטיח את הפרדת הרשויות, זכויות האזרח, וערכי בסיס של דמוקרטיה פרלמנטרית מערבית. למעשה הייתה המטרה של מכונני החוקה לבלום את פילסודסקי ואת אנשיו, כך שהחוקה הכפיפה את הרשות המבצעת להחלטות הפרלמנט במידה כזו, שהממשלה איבדה כל כוח לפעולה.
במצב דברים זה הייתה הרפובליקה הצעירה צריכה להתמודד עם אינפלציה הרסנית, רפורמה אגררית כושלת, בעיית מיעוטים הולכת ומחריפה, וקיטוב פנימי הרסני.
בשנת 1922 נערכו הבחירות הראשונות לנשיאות על פי החוקה החדשה. לנשיא נבחר איש השמאל גבריאל נרוטוביץ'. פילסודסקי התייאש מבחירתו של נרוטוביץ' עד כדי כך שהודיע על פרישתו מן החיים הציבוריים. כנגד נרוטוביץ' נפתח מסע הסתה בטענה כי בחירתו הייתה בקולותיהם של היהודים. מסע זה הביא לרציחתו ימים ספורים לאחר בחירתו.
יציבות יחסית הושגה בתקופת כהונתו של ולדיסלב גרבסקי בראשות הממשלה. גרבסקי נקט בצעדים חמורים ויוצאי דופן על מנת לנסות ולהתמודד עם המצב הכלכלי. צעדים אלו, שלוו אף במסע אנטישמי, הביאו בין היתר לעלייתם של יהודים רבים בשנים אלו לארץ ישראל; העלייה הרביעית אף כונתה "עליית גרבסקי" בשל כך. ממשלתו של גרבסקי נפלה לאחר כשנתיים בנובמבר 1925.
הפיכת מאי
בנובמבר 1925 נפלה ממשלתו של גרבסקי, ולאחר טלטולים שונים התייצבה קואליציית ימין - מרכז - איכרים, בראשות וינצנטי ויטוס. ממשלה זו כמעט ולא נהנתה מתמיכה עממית כלשהי, ורבים חשו כי העת בשלה לשינוי מהותי.
בנוסף למהומה מבית, טולטלה המערכת הפוליטית הפולנית בשל מלחמת סחר עם גרמניה, שהחלה עוד בחודש יוני 1925, ובשל חתימת הסכם לוקרנו ב-16 באוקטובר 1925. על פי ההסכם תערך בוררות בין גרמניה ופולין בכל סכסוך הנוגע לשאלת גבולה המערבי של פולין, בעוד שגבולה המערבי של גרמניה עם צרפת נותר כשהיה על פי הסכם ורסאי, וניתנה לו ערבות של המעצמות. דבר זה הראה בבירור כי בעוד שגבולה המערבי של גרמניה הוא סופי ואינו נתון למיקוח, יש מקום לחשש בשאלת גבולה עם פולין, וכי המערב איבד כל עניין בשלמותה של פולין, וכי הוא חותר לנירמול היחסים עם גרמניה.
בלילה שבין 11 במאי ו-12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי. בבוקר אותו היום צעדו היחידות ותפסו את הגשרים שעל הוויסלה, בעוד שממשלת ויטוס מכריזה על מצב חירום. בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויציֶכובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס. הנשיא דרש את כניעתו של פילסודסקי. לאחר צאת פילסודסקי מן הפגישה החלו פעולות אלימות. כעבור יומיים הכריזו הסוציאליסטים על תמיכתם בפילסודסקי ועל שביתה כללית, דבר שהפריע מאוד לפעילות הכוחות הצבאיים התומכים בממשלה. לבסוף התפטר ויטוס על מנת למנוע מן הקרבות הספורדיים שפרצו מלהפוך למלחמת אזרחים.
כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו-900 נפצעו. פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922. אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא. ראש הממשלה היה קאזימיֶש בַרטֶל. פילסודסקי סירב להצעה להיות לנשיא, ובמקומו מונה הכימאי הנודע איגנצי מושצ'יצקי. עם זאת היה כוחו של פילסודסקי רב מכוחם של ראש הממשלה והנשיא גם יחד.
השלטון האישי
סממנים ראשונים ל"תנועת סנאציה" (מלשון "הבראה") הופיעו עוד לפני "מהפכת מאי". התנועה מעולם לא לבשה לבוש פורמלי בדומה לפשיסטים באיטליה, וזאת כיוון שפילסודסקי הביע חוסר נחת הן מהמשטר המפלגתי והן מהמפלגות, כיוון שלטענתו הן מקדמות את האינטרסים הצרים שלהן על חשבון העם. עם זאת, חברים בתנועה הצטרפו לקואליציה של גופים ומפלגות הקרויה "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם הממשלה" (B.B.W.R. - Bezpartyjny Blok Wspolpracy z Rzadem), אשר קיבל בבחירות של 1928 את הרוב בסיים, דבר שהביא למעשה לחיסולו של המשטר הפרלמנטרי בפולין.
פילסודסקי מעולם לא קיבל כל תפקיד פרט לתפקיד השר לענייני צבא, אך במהלך העשור שלאחר מכן, ועד ליום מותו, שלט ביד רמה במדינה. הוא מינה את השרים בממשלה באופן אישי, ואף קיבל את השרים בטרם יקבל אותם הנשיא, עם מינויה של כל ממשלה חדשה. עיקר מטרתו הייתה יציבות פנימית. ב-1930 פיזר את הסיים, ואסר את אנשי האופוזיציה, ובראשם ויטוס. מדיניות כלכלית נבונה הביאה לסופו של המיתון, ומדיניות מיעוטים נבונה הצליחה לשמור על התסיסה של המיעוטים הרבים ברמה סבירה. הסתבר כי האוקראינים חשים טינה לסטלין ולמשטרו הרבה יותר מאשר חשו לפילסודסקי. למרות זאת ננקטו פעולות אכזריות לפולניפיקציה של חבלי הארץ המזרחיים.
משטרו של פילסודסקי היה רחוק מלהיות עריץ, בנוסח המשטרים שקמו בגרמניה או איטליה, או אף משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי בהונגריה. היה זה משטר שמרני, אשר הותיר חופש פעולה מסוים לאופוזיציה. הממשל הביע תיעוב גלוי לחוקה של 1921 ולמעשה הפך את היוצרות, והכפיף את הסיים לממשלה עד כדי ביטול כל כוחו העצמאי, אך חירויות האזרח הבסיסיות נשמרו. אנשים לא נאסרו בשרירותיות, והמפלגות הפוליטיות המשיכו להתקיים.
בתחילת שנות ה-30 התארגנה והתחזקה תנועת לאומנים אוקראינים. הם ארגנו מספר פעולות טרור בהם נהרגו פקידים פולנים, כולל הריגת שר הפנים בשנת 1934. בעקבות גל המעצרים ראשי התנועה נעצרו ונשפטו במשפטים גדולים שנערכו בוורשה ובלבוב. על מספר ראשי הארגון כולל סטפן בנדרה הוטל עונש מוות שהומר למאסר עולם.
בתחילת שנות השלושים נפתח בעיר בֶרֶזַה קַרטוּסקה (בתחומי בלארוס של ימינו) מחנה מעצר לעצירים פוליטיים, במקום בו שכן בעבר קסרקטין לחיילי הצאר. במקום הוחזקו פעילים מן הימין הקיצוני, בדלנים אוקראינים וכן קומוניסטים. המחנה פעל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, שאז שוחררו כל יושביו, והוא הפך לתקופה קצרה למחנה לשבויים גרמניים.
החוקה של 1935
החוקה ביססה משטר נשיאותי וסמכותני, והתקבלה בניגוד לכללים שקבעה החוקה מ-1921, ועל כן נחשבה בידי רבים בפולין כבלתי חוקית. על פי החוקה טובת המדינה היא טובתם הכללית של כל תושביה. החוקה הגבילה את כוחם של שני בתי הפרלמנט - הסיים והסנאט, וחיזקה את כוחו של הנשיא, אשר היה אחראי, על פי החוקה, "בפני האל ובפני ההיסטוריה". הנשיא קיבל את הכוח לבחור את חברי ממשלתו, אשר הייתה אחראית בפני הפרלמנט. הנשיא יכול היה לפטר את חברי הפרלמנט, למנות שליש מחברי הבית העליון, למנות את מפקדי הצבא, להוציא צוים, ולהטיל וטו על חקיקת הסיים. כן יכול היה הנשיא למנות את יורשו. (סעיף זה בחוקה שימש כבסיס החוקי להקמתה של הממשלה הפולנית הגולה בשנת 1939).
לאחר מותו של פילסודסקי שלט בפולין טריומווירט בו היו חברים הנשיא מושצ'יצקי, שר החוץ הקולונל יוזף בק, ושר ההגנה, אדוארד רידז שמיגלי. שלושה אלו שלטו בארץ עד למלחמת העולם השנייה.
מדיניות החוץ
בתחילת תקופת פילסודסקי נקטו הפולנים במדיניות חוץ אנטי גרמנית ופרו צרפתית. חוזה לוקרנו אך הדגיש את חוסר הביטחון שביחסי פולין וגרמניה. בעיית העיר החופשית דנציג אך החריפה, בשל העובדה כי הפולנים מצאו לנכון להקים נמל משלהם, ללא תלות בעובדי הנמל והשירותים הגרמניים שבדנציג. הפולנים פיתחו לא הרחק משם כפר קטן בן כמה מאות תושבים, גדיניה, לעיר נמל גדולה, בסוף שנות ה-30 עברו דרך נמל זה 80% מכל המוצרים אל פולין וממנה. נמל גדיניה היה לרקע לסכסוכים בלתי פוסקים עם גרמניה.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בינואר 1933 ניסה פילסודסקי לגשש בצרפת אפשרויות לפעולה צבאית. משנכשל, החליט לשנות את מדיניותו. שר החוץ יוזף בק (שהחליף ב-1932 את יוזף זאלסקי, בעל הנטייה הפרו צרפתית) חתם בינואר 1934 על הסכם אי התקפה עם גרמניה שתוקפו אמור היה להיות לעשר שנים. נראה כי נטייתו האוטוריטרית של משטר הקולונלים שנוצר לאחר מותו של פילסודסקי וניסה ללכת בדרכיו, והחשש מפני השכן הרוסי במזרח, כמו גם מדיניותם ההססנית והפייסנית של מעצמות המערב, הובילו את פולין לזרועותיה של ברלין בנפש חפצה.
הסכם מינכן נתפס בפולין יותר כהזדמנות מאשר כאיום. הפולנים רחשו טינה לצ'כים בשל בעיית צ'שין, והשתלטו על העיר מיד לאחר שנחתם ההסכם.
באוקטובר 1938 החלו הגרמנים להעלות דרישות תוקפניות חוזרות ונשנות באשר ל"מסדרון הפולני" ולבעיית דנציג. ביקורו של יואכים פון ריבנטרופ שר החוץ הגרמני בורשה בינואר 1939 לא הביא לפתרון המשבר. באפריל ביקר בק בלונדון, וב-28 באפריל ביטל היטלר באופן חד צדדי את הסכם אי ההתקפה שנחתם בשנת 1934.
ב-23 באוגוסט 1939 חתמה רוסיה על הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית "אי התקפה" עם גרמניה הנאצית. על פי נספח סודי להסכם חולק שטחה של פולין. פולין המערבית, עד קו קרזון הייתה לגרמנים, ומזרחה משם לרוסים. הבריטים והצרפתים הודיעו כי הם ערבים לשלמותה הטריטוריאלית של פולין, והתחייבו להכריז מלחמה כנגד כל מדינה שתתקיף את פולין.
חיי התרבות, האומנות והמדע ברפובליקה
תקופת הרפובליקה השנייה הייתה תקופה של משברים כלכליים, אי יציבות חוקתית בתחילתה, ומשטר אוטוקרטי לאחר מכן. אך בתקופה זו, שהייתה תקופת העצמאות הפולנית הראשונה מאז 1795, היו ברפובליקה חיי תרבות אומנות ומדע תוססים. הייתה זו תקופת פריחה למדעים והאומנויות, כמוה לא ידעה פולין לפני תקופה זו, וייתכן שאף לאחריה.
בתחום הספרות פעל בתקופה זו הסופר, זוכה פרס נובל לספרות בשנת 1924 ולדיסלב ריימונט. לצידו פעל הסופר סטפן זרומסקי אשר היה מועמד נוסף לקבלת הפרס. ויטולד גומברוביץ' וברונו שולץ פיתחו סגנונות ספרותיים מרשימים ויוצאי דופן. כן ראויה לציון פעילותו של יאנוש קורצ'אק אשר פרצה דרך בתחום ספרות הילדים.
בתחום המתמטיקה חלה פריחה של ממש. באוניברסיטאות בלבוב, בקרקוב ובוורשה פעלו שלוש אסכולות של מתמטיקאים, אשר הגיעו להישגים מרשימים, בהם סטפן בנך, ואצלב שרפינסקי, קזימיר קורטובסקי והוגו שטיינהאוס.
הפריחה המדעית לא פסחה אף על מדעי החברה. במיוחד ראויה לציון עבודתם של סטפן צ'רנובסקי ופלוריאן זננייצקי בתחום הסוציולוגיה.
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 בוקרשט (2018)
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 לשנת 2018 הייתה אליפות אירופה הרביעית בכדורסל 3x3, שהתקיימה בבוקרשט, רומניה בהשתתפות 12 הנבחרות הטובות באירופה שהעפילו מ-3 בתי המוקדמות. האליפות התקיימה ב-14 עד 16 בספטמבר ובסופה זכתה סרביה בתואר אלופת אירופה לאחר שניצחה בגמר את לטביה. סלובניה זכתה במקום ה-3 לאחר ניצחון על רוסיה.
מבנה התחרות
בשלב הבתים חולקו הקבוצות ל-4 בתים בני 3 קבוצות כל אחד. כל קבוצה פגשה פעם אחת כל קבוצה בבית, בסך הכל 2 משחקים ובסופן 2 הראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר, ממנו החלו הקבוצות לשחק בשיטת נוקאאוט, ברבע, בחצי וגמר. שתי המפסידות בשלב חצי הגמר נפגשו למשחק על מדליית הארד.
מחלף הסירה
מחלף הסירה הוא מחלף המחבר את כביש 2 ואת כביש 541 המכונה גם דרך "שבעת הכוכבים" בהרצליה. במקום שבו נמצא מחלף הסירה היה בעבר צומת בעל שם דומה, אך בשל הגידול במספר כלי הרכב שעברו בו ופקקי התנועה הגדולים שנוצרו במקום הוחלט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להסב את הצומת למחלף כחלק מתוכנית המחלוף של כלל כביש 2.
מבנה המחלף הוא מסוג יהלום הבנוי מגשר בכביש 2, העובר מעל הדרך העירונית שבה מתנהלת התנועה באמצעות רמזורים. הרמזור בכביש 2 בוטל עם פתיחת הכביש לתנועה בנובמבר 1994, אך ביטול רמזור סמוך נוסף ארך מספר שנים נוספות עד לקישור המחלף למחלף שבעת הכוכבים, הנמצא ממזרח למחלף הסירה.
המחלף נקרא על שם סירה המוצבת בסמוך כחלק מאנדרטת יד למעפיל האלמוני.
אמנות במחלף
על המחלף חולש מגדל מים, ועליו פסל צלליתו של בנימין זאב הרצל, מעשה ידי האמן אורי ליפשיץ. בפינה הצפון מזרחית של המחלף ניצבת העבודה "שדרות דקלים" (1989) מאת האמן עמי לוי.
מייקל קאריק
קריירת מועדונים
קאריק החל לשחק בגיל 5 בקבוצת מועדון הבנים של וולסנד בערבי שבת, בעקבות התנדבותו של אביו במועדון. בגיל 12 נבחר לקבוצת בתי הספר של וולסנד עד גיל 16 ושותף גם בנבחרת האנגלית של בתי הספר. עד מעברו לקבוצת וסטהאם יונייטד המקצוענית, שיחק למעשה כחלוץ, כאשר בווסטהאם החל לשחק כקשר.
הקריירה המקצוענית של קאריק החלה בקבוצת האקדמיה של וסטהאם בשנת 1998. בעונת 1998/1999 שותף בגמר גביע ה-FA לצעירים לצידו של שחקן נודע אחר בשם ג'ו קול, ווסטהאם ניצחו 0–9 את קבוצת קובנטרי סיטי, קאריק עצמו כבש שני שערים.
קאריק ערך את הופעת הבכורה בבוגרים לאחר שנכנס כמחליף של ריו פרדיננד בניצחון 0–3 על ברדפורד סיטי באוגוסט 1999. אך את רוב זמנו בעונת 1999/2000, קאריק בילה כמושאל בקבוצת סווינדון טאון. הוא הושאל שוב בעונת 2000/2001 הפעם לברמינגהאם סיטי.
עונת 2002/2003 הייתה גדושה באירועים שליליים לקאריק. הוא היה מעורב בפציעה וקבוצתו ווסטהאם ירדה לליגת המשנה בסיום עונתה בפרמייר ליג. קאריק החליט להישאר במועדון ולנסות שוב את מזלו שם בעונת 2003/2004. באותה תקופה, מספר מועדונים כדוגמת פורטסמות', ארסנל וטוטנהאם הוטספר התעניינו בו. נראה היה כי ארסנל זכתה להחתימו, בטרם פטריק ויירה החליט להישאר במועדון ולשבור את קו הרכישה של הקבוצה. לבסוף עבר בעונת 2004/2005 לטוטנהאם תמורת 2.75 מיליון ליש"ט. שתי העונות הבאות היו להצלחה עבור קאריק הן מצידו של המועדון שזכה בצוות ניהול חדשים והן בהחתמות שחקנים חדשים. תחת המנג'ר מרטין יול, קאריק קטף את התהילה במשך עונת 2004/2005 וכן 2005/2006 ואף צבר תודעה ופרסום נרחב ברחבי האי הבריטי שסלל את הדרך לרכישה מצידה של מנצ'סטר יונייטד ב-31 ביולי 2006. סכום המעבר הסופי הבסיסי עמד על 14 מיליון ליש"ט, עם תנאי של העלאת הסכום ל-18.6 מיליון ליש"ט בתלות על המועדון והצלחת השחקן. רכישה זו הפכה את קאריק לשחקן החמישי היקר ביותר שרכשה מנצ'סטר יונייטד. קאריק לובש את מספר 16 המפורסם של מנצ'סטר יונייטד, אותה לבש קפטן היונייטד המוערך לשעבר רוי קין.
קאריק ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-23 באוגוסט 2006, כשנכנס במחליף בניצחון החוץ 0–3 על צ'רלטון. הוא סחב עמו פציעה כאשר הופיע לראשונה במדי היונייטד נגד פורטו בטורניר אמסטרדם. לראשונה פתח בהרכב במשחק מול ווטפורד ב-26 באוגוסט 2006 אותה ניצחה היונייטד בתוצאה 1–2.
קאריק היה שחקן הרכב פותח בעונת 2006/07. באותה עונה גם זכה בתואר "איש המשחק" במפגש מול צ'לסי. הוא נפצע לקראת סוף דצמבר 2006, כאשר את מקומו מילאו לסירוגין ג'ון אושיי ודארן פלטשר.
קאריק כבש את שער הבכורה במדי היונייטד ב-13 בינואר 2007 - השער השני במשחק הניצחון 1–3 על אסטון וילה באולד טראפורד בפרמייר ליג.
ב-10 באפריל 2007, קאריק כבש שני שערים בניצחון 1–7 על א.ס. רומא במסגרת שלב רבע הגמר של ליגת האלופות באולד טראפורד ותרם להעפלת המועדון לשלב חצי הגמר בו פגשה היונייטד את מילאן.
בעונה 07/08 היה שותף על הקבוצה לדאבל כאשר עזר למנצ'סטר יונייטד לזכות באליפות הפריימרליג ובליגת האלופות. בעונת 08/09 היה שותף מלא לזכייה נוספת בפרמייר ליג ולהפסד מנצ'סטר יונייטד 0:2 בגמר ליגת האלופות לברצלונה.
גם בעונת 09/10 שיחק קאריק במדי מנצ'סטר יונייטד אך זו נחשבת כעונה החלשה ביותר שלו כשחקן מבין העונות שלו בקבוצה, בעונה זו זכתה מנצ'סטר יונייטד רק בתואר אחד, בגביע הליגה האנגלית, שנחשב כתואר זניח מבין כל התארים, את אליפות הפריימרליג קטפה צ'לסי.
בעונת 10/11 קאריק חדל מלהבקיע שערים (נכון ל-11 במאי 2012), אך היה שותף מלא לזכיית הקבוצה במגן הקהילה המפגיש בין אלופת הליגה לזוכת הגביע האנגלי, לזכייה בפרמייר ליג ולהגעת הקבוצה לגמר ליגת האלופות לאחר ניצחון על שאלקה 04 בחצי הגמר, שם הפסידה לקבוצת ברצלונה.
בעונת 2010/2011 האריך קאריק את חוזהו בקבוצה לשלוש עונות, עד ל-2013.
ב-ספטמבר 2012 שבר קאריק בצורת ארוכה כשכבש בליגת האלופות את השער הבודד מול גלטאסראיי בניצחון 0–1.
ב-22 בנובמבר 2013, האריך קאריק את חוזהו במנצ'סטר יונייטד לשנתיים נוספות עד יוני 2015. תחת לואי ואן חאל קיבל קאריק שבחים על כך שואן חאל כינה אותו כ-"מאמן-שחקן". בנוסף קיבל קאריק מואן חאל את תפקיד קפטן המשנה בקבוצה וב-20 במרץ 2015, האריך את חוזהו עד לקיץ 2017.
ב-9 ביולי 2017 מונה קאריק לקפטן הקבוצה לאחר שווין רוני עבר לאברטון.
ב-12 במרץ 2018 קאריק הודיע שיפרוש מכדורגל בסיום עונת 2017-18.
ב-21 בנובמבר 2021, לאחר פיטוריו של אולה גונאר סולשיאר ממנצ'סטר יונייטד, מונה קאריק למאמנה הזמני של הקבוצה.
קריירה בינלאומית
קאריק ערך את הופעת הבכורה בהרכב הפותח של הבוגרים במאי 2005 בתקופת מחנה האימונים של נבחרת אנגליה בארצות הברית, והוא שותף כמחליף פעמיים ב-2001. מנג'ר נבחרת אנגליה בכדורגל, סוון גוראן אריקסון סבר כי קאריק יהווה אופציה לשחק בקישור לצד קשרים אחרים כישרוניים כדוגמת סקוט פארקר ולדלי קינג. ב-8 במאי 2006, קאריק נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2006 תחת הדרכתו של סוון גוראן אריקסון. קאריק שותף במשחק אחד במונדיאל, משחק שלב הבתים מול נבחרת אקוודור, בו האנגלים ניצחו 0–1. קאריק נבחר לאיש המשחק באותו מפגש אך במשחק הבא מול נבחרת פורטוגל הוא לא שותף ואת מקומו תפס אואן הארגריבס.
ונוס
ונוס (בלטינית: Venus) היא אלת האהבה, היופי, התשוקה, המין, הפוריות, השגשוג והניצחון במיתולוגיה הרומית. בתקופה הקלאסית היא הוקבלה לאפרודיטה, אלת האהבה והיופי היוונית. בלועזית קרוי כוכב הלכת נוגה על שמה. השם ונוס נובע מן המילה הלטינית Venia שפירושה חסד אלוהי.
בתרבות
ונוס הייתה אחת מתריסר האלים החשובים של רומא הנקראים דיאי קונסטנס: יופיטר, יונו, מינרוה, וסטה, קרס, דיאנה, מרס, מרקורי, נפטון, וולקן ואפולו. אלים אלו מקבילים לשנים עשר האלים האולימפיים של יוון העתיקה. למרות הקשר ההדוק ליוון היו האלים הרומים שונים למדי ממקביליהם היוונים, בייחוד לפני התקופה הקלאסית. ונוס, למשל, הייתה אלת אביב, גינות, כרמים ובוסתנים ולא הייתה קשורה ליופי, אהבה ומיניות. היא הייתה במקורה רוח המשגיחה על הירקות ומבטיחה את פריונם, ונהפכה לאלה של ממש רק עם זיהויה עם האלה היוונית אפרודיטה.
הרומאים חגגו לכבוד ונוס שלוש חגיגות יין (וינליה ) בשנה: וינליה רוסטיקה ("פסטיבל היין הכפרי"), וינליה אורבנה ("פסטיבל היין העירוני") וכן וינליה פריורה ("פסטיבל היין הראשון", נקרא כך משום שנערך מוקדם בשנה, באפריל). חגיגה חשובה נוספת לכבודה של ונוס נקראה ונרליה.
על פי האיניאדה של ורגיליוס, ונוס היא אמו של הגיבור איניאס, הנחשב לאבי הרומאים. משום כך נחשבה ונוס לאם הרומאים ולפטרונית העיר רומא. נבנו לכבודה מקדשים בכל רחבי רומא. המפורסמים שבהם ניצבו בגבעת הקפיטולין ובקולוסיאום. יוליוס קיסר קרא לה "ונוס ויקטריקס", כלומר "ונוס המנצחת" וערך לכבודה חגיגה שנתית, מפני שהאמין שהיא מסייעת לניצחונות האימפריה במלחמותיה. גם קיסרים אחרים כמו אוגוסטוס וכמו אדריאנוס אימצו אותה כאלה הפטרונית שלהם.
באמנות של תקופת הרנסאנס, שניסתה להחיות מוטיבים וערכים קלאסיים, מתוארת ונוס בדמותה של מקבילתה היוונית אפרודיטה, כלומר כאלת האהבה. גם בתקופה הרומנטית ניתן למצוא ציורים ופסלים רבים מספור של ונוס, המציגים למעשה את המיתוסים של אפרודיטה. המוטיב האמנותי הנפוץ ביותר בהקשר זה הוא לידתה של ונוס מן הים.
משמה נגזר הביטוי "מחלות ונריות" לציון מחלות מין.
פו שי
פֿוּ שִׂי (סינית: 伏羲, פיניין: fúxī, ידוע גם בשמות פָּאו שִׂי 庖犧, מִי שִׂי 宓羲,, בָּאו שִׂי 包牺, שליט הזבח 牺皇, שִׂי השליט 皇羲, טָאיהָאו 太昊 ועוד. ) הוא אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים. פֿוּ שִׂי הוא השם שמשמש ברשומות ההיסטוריון. הוא לרוב נחשב הראשון מבין שלושת המלכים ומתוארך לסביבות המאה ה-29 לפנה"ס. הוא נחשב גיבור תרבות בסין, ומייחסים לו את המצאת הטאי צ'י, הדיג, והכנת המלכודות.
מוצאו
פֿוּ שִׂי נולד באזור אמצע שפך הנהר הצהוב, במקום שנקרא צֶ'נְגְגִ'י (ייתכן שמדובר באזור לָאנְטְייֵן (藍田) שבמחוז שאאנשי, או בעיר טְייֵנְשְׁווֵי (天水) שבמחוז גאנסו).
אגדת המבול
על פי האגדה, מבול חזק שטף את הארץ והיחידים ששרדו היו פֿוּ שִׂי ואחותו נוּ'וָה. הם התבודדו בהרי קונלון שם התפללו לאות מקיסר השמיים. האל אישר את האיחוד ביניהם, והם החלו ביצירת המין האנושי. מסופר שעל מנת לזרז את יצירת בני האדם, מצאו פֿוּ שִׂי ונוּ'וָה דרך יצירה נוספת העושה שימוש בחימר ליצירת בני אדם, ובאמצעות הכוח שהאל נתן להם, הם הפיחו חיים בפסלוני החימר. פֿוּ שִׂי נעשה לשליט צאצאיו, והדיווחים על תקופת שלטונו נעים בין 115 שנים (2852-2737 לפנה"ס) ל-116 שנים (2952-2836 לפנה"ס).
האגדות על יצירת הטריגרמות
על פי האגדה ישב פֿוּ שִׂי על מזבח מרובע, הקשיב לנשיפת שמונה הרוחות, ועל בסיסן יצר את שמונה הטריגרמות. מהן נוצר בתקופת שושלת ג'ואו האי צ'ינג (הקרוי גם "הקלאסיקה של התמורות", "ספר התמורות", יִי גִ'ינְג, או "השינויים של ג'ואו") שנחשב ספר מרכזי בתרבות הסינית. מנהגים מודרניים בסין של קריאת גורלות או זריקת קובייה מכוס הן למעשה גרסה מפושטת של הדברים שנידונים באי צ'ינג. מאחר שיצר את הטריגרמות אנשים סגדו לו כמו לאל, וכיבדו אותו בתואר "המורה המייסד של שמונה הטריגרמות".
על פי מסורת אחרת, פֿוּ שִׂי ביסס את יצירת הטריגרמות על מה שקרא במפת חֶה (או "מפת הנהר הצהוב"). על פי אותה מסורת, סידור הטריגרמות (八卦 bāgùa) של האי צ'ינג התגלה לו בדרך פלאית. על פי המסופר הוא גילה את הסידור בסימנים על גבו של סוס-דרקון מיתולוגי (או צב, לפי מסורות אחרות) אשר יצא מהנהר. התגלית הזו נחשבת למקור הקליגרפיה הסינית.
פֿוּ שִׂי ופָּאנְגוּ
ישנן טענות כי פֿוּ שִׂי ופָּאנְגוּ (盘古) הם אותה דמות. שמו של פָּאנְגוּ הוא שילוב המלים "פָּאן" שמשמעותה העתיקה "התחלה", ו"גוּ" שמשמעותה דלעת, ומשמעותו קשורה לריבוי והתרבות.
על פי תאוריה זו, לאחר ששבטים כגון שבטי קיסר הלהט וצְ'ה יוּאוּ(蚩尤) נדדו מאגן הנהר הצהוב דרומה, הפך פֿוּ שִׂי שנתפס כאב הקדמון לפָּאנְגוּ בסיפורים העממיים, וכך הופץ בקרב המיעוטים בדרום, והביא ליצירת המיתוס על בריאת השמיים והארץ על ידי פָּאנְגוּ. ניתן לראות שתאוריה זו רואה בפֿוּ שִׂי אב קדמון של מספר שבטים, ולא אחד מראשי השבטים שחיו במקביל זה לזה.
מותו
פֿוּ שִׂי חי 197 שנים, או על פי גרסאות אחרות 114 שנים, ונפטר במקום שנקרא צֶ'ן (陳, בחְווָאיְיָאנְג (淮阳), מחוז חנאן של היום), שם נמצא עד היום המאוזוליאום שלו, המשמש מוקד תיירות.
חשיבות חברתית
על אחד מהעמודים של מקדש פֿוּ שִׂי במחוז חנאן, ישנו טקסט המתאר את חשיבותו: "מבין שלושת האבות של תרבות חְווָה-שְׂיָה, פֿוּ שִׂי בארץ חְווָאיְיָאנְג הוא הראשון". על פי המסורת שרואה בנוּ'וָה מי שקדמה לו בתפקיד, החברה בתקופתה הייתה מטריארכלית ופרמיטיבית. ילודה נראתה כנס אשר אינו דורש השתתפות של זכר, וילדים הכירו רק את אמותיהם. כאשר הבינו טוב יותר את תהליך הרבייה, עברה החברה הסינית העתיקה למבנה פטריארכלי ופֿוּ שִׂי קיבל מעמד עליון.
פֿוּ שִׂי לימד את נתיניו לבשל את מזונם, לדוג עם רשתות, לצוד עם כלי נשק עשויים ברזל ולגדל עדרים. הוא ייסד את הנישואין והעלה את הקורבן הציבורי הראשון לשמיים.
לפֿוּ שִׂי מיוחסת גם המצאת הגוּצִ'ין (古琴) - כלי מיתר קדום, ביחד עם שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב.
שליח
שליח הוא אדם שתפקידו להעביר הודעות, מכתבים או חבילות באופן אישי מהשולח אל המקבל.
היסטוריה
השימוש בשליחים היה נפוץ בעת העתיקה ובימי הביניים (אז כונו גם 'רצים'). שליח מפורסם מהעת העתיקה מתואר באגדה על פידיפידס, שרץ ממרתון עד אתונה כדי לבשר על ניצחון היוונים בקרב מרתון. על קידוש החודש היו מודיעים למקומות רחוקים על ידי שליחים, וגם קביעת החגים הייתה על פיהם.
השימוש בשליחים להעברת הודעות דעך עם התפתחות מערכות דואר מסודרות ודרכים להעברה אלקטרונית של מידע (טלקס, פקס, דואר אלקטרוני).
שירותי שליחויות
שרותי שליחים מופעלים גם כיום. יש שירותי שליחים הניתנים באופן עצמאי על ידי השליח ויש המסופקים על ידי חברות, בהן חברות ענק המפעילות שליחויות בארצות רבות.
יעקב סדלר
יעקב סדלר (באנגלית Sedlar; נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא במאי ומפיק סרטים קרואטי, לשעבר נספח תרבות מטעם ממשלתו של פרניו טוג'מן בשנות ה-90. סרטיו הם סרטי תעמולה של לאומנות קרואטית. סרטו הדוקומנטרי "יאסנובאץ – האמת" עורר מחלוקת וגינויים על כך שמזער והכחיש את הפשעים שבוצעו במחנה הריכוז יאסנובאץ על ידי אנשי ארגון אוסטשה במלחמת העולם השנייה ולעומת זאת התמקד בפשעים שלכאורה בוצעו נגד קרואטים על ידי פרטיזנים קומוניסטים במחנה לאחר המלחמה. בנוסף, הסרט מאשים פקידים, אינטלקטואלים, היסטוריונים ועיתונאים קרואטים בעבר ובהווה בהסרת האמת ומכנה אותם "לאומנים יוגוסלבים".
ביוגרפיה
סדלר נולד בספליט, קרואטיה ב-1952. ב-1972 הוא עבר לזגרב, שם למד שפות יוגוסלביות, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת זגרב. לאחר שהשלים את לימודי ב-1977, הוא נרשם לאקדמיה לאומניות המשחק בה למד תיאטרון ובימוי סרטי קולנוע. הוא סיים את לימודיו בשנת 1981.
סדלר היה "התועמלן הראשי" בזמן מלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90, לפי ההיסטוריון וייקוסלאב פריצה. הוא התפרסם בזכות סרטים כגון "מדונה" (בקרואטית Gospa) ו"ארבע על ארבע" (בקרואטית Četverored), שמציגים את האירועים במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה מזווית קרואטית לאומנית. סדלר גם ביים כמה סרטים דוקומנטריים המהללים את הנשיא הראשון של קרואטיה העצמאית, פרניו טוג'מן ומפלגת הימין שבראשה עמד, מפלגת האיחוד הדמוקרטי של קרואטיה (בקרואטית Hrvatska Demokratska zajednica; HDZ). בניסיון להגדיל את אמינותם של הסרטים מחוץ לקרואטיה, חלק מהם לוו בקריינות באנגלית מפי השחקן מרטין שין.
ב-1996,טוג'מן שכנע אותו להתמנות לנספח התרבות הראשון של קרואטיה בארצות הברית (ניו יורק), בה שהה עד שנת 2000. בשנים אלה הוא התניע פרויקטים שונים וארגן אירועים רבים לקידום התרבות הקרואטית. ג'ו טריפצ'יק, שנשכר כדי לכתוב את הביוגרפיה הרשמית של טוג'מן וביים יחד עם סדלר את הסרט "טוג'מן" (אף על פי שטריפצ'יק טוען שהוא כמעט ולא השתתף בעבודה על הסרט והופתע לראות את שמו חתום עליו), מתאר את סדלר כ"לני ריפנשטל של קרואטיה – אבל ללא הכישרון". לאחר שובו מארצות הברית בשנת 2000, הממשלה החדשה בקרואטיה הדיחה אותו.
כיום הוא מועסק כיועץ תקשורת בתיאטרון הלאומי הקרואטי בזגרב.
הפולמוס סביב סרטיו
סדלר הואשם בפוליטיזציה ובלאומנות בסרטיו. ב-4 באפריל בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטו "יאסנובאץ – האמת". הסרט עוסק בהסתרה לכאורה של פשעים שכביכול בוצעו במחנה הריכוז יאסנובאץ על ידי הממשלה הקומוניסטית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בין השנים 1945 ל-1951, לאחר מלחמת העולם השנייה. הסרט מכחיש וממזער את שואת היהודים בקרואטיה ואת הג'נוסייד באוכלוסייה הסרבית בקרואטיה בתקופת המלחמה. נטען בו שמספר הקורבנות נופח במכוון על ידי השלטונות לאחר המלחמה, כחלק מתעמולה קומוניסטית. לקראת סוף הסרט, סדלר עובר לעסוק בעת הנוכחית ומזכיר את שמותיהם של אנשי שמאל שלכאורה עוסקים ב"הסתרת פשעי הקומוניסטים" (בהם נשיאי קרואטיה לשעבר סטייפן מסיץ' ואיוו יוסיפוביץ' וחבר הפרלמנט מילורד פופוואץ') ועיתונאים שונים שלכאורה מסייעים להם, בצורה שנראית מגמתית ולא רלוונטית לנושא הסרט, שנועדה "לסמן" אנשים שסדלר מצא פגם בהתנהלותם. ההיסיטוריון הקרואטי סלבקו גולדשטיין אמר שהסרט "מלא בחצאי אמיתות, שקרים וזיופים" ושאזכור השמות בסופו נועד לשמש כ"צו מעצר מיידי וכתב אישום נגד אותם אישים".
העיתונאי ולדימיר מאטיזניץ' כתב בעיתון היומי "סלובודנה דלמצ'יה" שהסרט "לא מוכיח שלאחר השחרור, הפרטיזנים ביצעו הוצאות המוניות להורג של האסירים, או שמחנה יאסנובאץ שימש רק כמחנה עבודה ומעצר", כפי שנטען בסרט. מחלוקת נוספת סביב הסרט התעוררה בעקבות הצגתה בסרט של כותרת מהעיתון "ויישניק" מ-1945, לפיה גופות שהושלכו לנהר סאווה הגיעו לזגרב מכיוון יאסנובאץ. לאחר בכורת הסרט, העיתונאי לוברו קרניץ' בדק את כל כותרות העיתונים ממאי 1945 בארכיון המדינה בזגרב וגילה שכותרת כזאת אינה קיימת. בבחינה מדוקדקת קרניץ' גילה שהכותרת זויפה, ככל הנראה באמצעות "פוטושופ". לדברי עו"ד וליקו מילייביץ' לאחר חשיפת הפרשה, סדלר יכול למצוא את עצמו מאחורי סורג ובריח באשמת זיוף, הכחשת פשע והסתה נגד פוליטיקאים ועיתונאים.
הסתבכויות פליליות
בשנת 2000 נפתחה נגד סדלר חקירת משטרה בחשד לביצוע כמה עבירות פליליות. סדלר תואר במגזין המשפיע "נאסיונל" כ"זייפן, נוכל מניפולטר ועסקן שהוקע ברבים". ב-2004 נתפס סדלר עם חוב של כמעט 5,000 דולר בכרטיסי חניה שלא שולמו. ב-2018, אוסטרליה החליטה לבטל את הוויזה שניתה לו.
אליפות צרפת הפתוחה 2005
אליפות צרפת הפתוחה 2005 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-23 במאי והסתיימו ב-5 ביוני. זו הייתה האליפות ה-104 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה 5,301 אלף $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
מנצח תחרות 2004 גסטון גאודיו הודח בסיבוב הרביעי. רפאל נדאל נפגש במשחק הגמר עם הטניסאי הארגנטינאי הלא מדורג מריאנו פוארטה וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2004 אנסטסיה מיסקינה הודחה בסיבוב הראשון. במשחק הגמר ז'וסטין הנין נפגשה עם מרי פירס  שהייתה מדורגת במקום ה-21 וניצחה אותה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 2004 טטיאנה גולובין ורישאר גאסקה לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר הזוג הלא מדורג דניאלה האנטוקובה ופבריס סנטורו  נפגשו עם מרטינה נברטילובה  ולאנדר פאיס  וניצחו ב-3 מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא שיחקה נגד ילנה יאנקוביץ' וזכתה בשתי מערכות ובסיבוב השני היא שיחקה נגד אנה לנה גרונפלד והפסידה בשתי מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא ניצחה מדורגת מס' 21 מריון ברטולי מצרפת בשתי מערכות. בסיבוב השני היא נפגשה עם קבטה פשקה מצ'כיה וניצחה ב-3 מערכות. בסיבוב השלישי היא הפסידה לנדיה פטרובה מרוסיה (מדורגת מס' 7) בשתי מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות זוגות נשים ביחד עם טניסאית ממדגסקר. הן הודחו בסיבוב הראשון.
יונתן ארליך לצד וירחיניה רואנו פסקואל מספרד השתתף בתחרות זוגות מעורבים והם הודחו בסיבוב הראשון.
אאס סדאי
אָאֶס סֵדַאי (אנגלית: Aes Sedai) הוא מסדר קוסמות, הממלא תפקיד ראשי בעולם הפנטזיה של סדרת הספרים מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
פירוש השם 'אאס סדאי' בשפה העתיקה הוא "משרתי כול". האאס סדאי הן נשים מכשפות (כינוי המוצמד להן בגנאי על ידי השונאים להן), ובסיסן במגדל הלבן, בעיר טאר וולון הנמצאת על אי בנהר הארינין. האאס סדאי מזוהות על ידי פניהן חסרות הגיל וטבעת הנחש הבולע את זנבו, הטבעת שעונדת כל אאס סדאי עם קבלתה למסדר. האאס סדאי מחולקות לשבע אג'ות, מסדרי משנה העוסקים כל אחד בתחום שונה. לכל אג'ה ראש אג'ה משלה, וכל אג'ה בוחרת שלוש מחברותיה לכהן במועצת המגדל. שליטת האאס סדאי נקראת כס האמירלין, והיא נבחרת על ידי חברות המועצה.
בעבר, בעידן האגדות, כלל מסדר האאס סדאי גברים ונשים כאחד. באותם זמנים בוצעו מעשי פלאים שבלתי אפשרי לבצעם כיום, והפלאים הגדולים ביותר בוצעו בשיתוף פעולה בין גברים לנשים. לאחר מלחמת הכוח, כשזיהם אדון האופל את סאידין, החצי הגברי של המעיין האמיתי, נטרפה דעתם של האאס סדאי הגברים והם הרסו את העולם בטירופם. כתוצאה מכך, כלל המסדר מאז נשים מתעלות בלבד.
כיום מקבלות האאס סדאי יחס שונה בכל אחת מארצות העולם. בעוד שבארצות הגבול, ובמידה לא מועטה גם בקאירהיין ובאנדור הן נהנות מיחס של כבוד ואף יראה, ברוב ארצות העולם הן נתקלות ביחס של חשדנות, פחד ואף שנאה. היחס הרע מתבטא בטיר, שם אסור על פי החוק לתעל, ויותר מכך באמדיצ'יה, שם שולט מסדר ילדי האור, המתעב את האאס סדאי.
לא כל הנשים המתעלות הופכות לאאס סדאי. בקרב האיאלים למשל, הן נעשות לחוכמות של השבטים שלהן, ואצל אנשי הים הן נהפכות ל"מוצאות רוח", ללא ידיעתן של האאס סדאי. חלק מהנשים החיות ביישובים כפריים הופכות בבגרותן לחוכמות ומרפאות, בעוד שאחרות חיות עד יום מותן ללא הידיעה שהן מסוגלות לתעל או ללא רצון להפוך לאאס סדאי. המעטות שאכן נמצאות על ידי האאס סדאי, הופכות לחניכות במגדל הלבן, ומתחילות ללמוד את רזי הכוח האחד. במידה והצליחו בכך, הן ממונות ל'מקובלות'. המקובלות כבר אינן חניכות, אך עדיין לא אאס סדאי; ניתן להן יותר חופש, אך גם יותר אחריות מוטלת על כתפיהן.
האג'ות
האג'ות הן מסדרי משנה בתוך האאס סדאי. כל אג'ה נקראת על שם צבע, דוגלת בפילוסופיה מסוימת בנוגע לשימוש ב'כוח האחד' ורואה בדרך שונה את מטרות האאס סדאי. ישנן שבע אג'ות רשמיות (ואחת מוכחשת בפומבי - האג'ה השחורה). בתקופות קדומות יותר, לפני מאות שנים, היו עשרות אג'ות שהוקמו והתפרקו ללא הפסקה.
שלוש השבועות
כל אישה שהופכת לאאס סדאי חייבת לקבל על עצמה לפני כן שלוש שבועות מחייבות:
המקובלת אוחזת במוט השבועות בעת אמירת שלוש השבועות. המוט הוא טר'אנגריל שמונע מהאחיות להפר את שבועתן, בכל מקום ובכל מצב. לא ידוע מהו יעודו המקורי שלמענו נוצר מוט השבועות, אך הוא יכול לאכוף כל שבועה שנאמרת בעת החזקתו. ידוע שהיו עוד כמוהו בעידן האגדות. עוד אחד כמוהו שרד- "הכופת" (the binder).
לשלוש השבועות יש פרצות וחסרונות רבים:
העוצרים
העוצרים הם גברים שנקשרו בעזרת הכוח האחד ומרצונם אל אאס סדאי זו או אחרת. העוצרים הם מעין שומרי ראש של האאס סדאי, אם כי כמובן הם אינם מקבלים תשלום והיחס ביניהם לאאס סדאי שלהם קרוב הרבה יותר משל שומרי ראש. העוצר מגן על האאס סדאי שלו, ובתמורה הוא מקבל מספר יכולות גופניות יוצאות דופן: הוא מתעייף הרבה יותר לאט מאשר גבר רגיל, מחלים מהר יותר מפציעה, הוא חזק יותר ומהיר יותר. העוצרים הם בדרך כלל סייפים אומנים ולוחמים מצוינים, ומסוגלים להסתיר את רגשותיהם ומחשבותיהם ולשמור על קור רוח גם במצבים הקשים ביותר.
האג'ות נחלקות ביחס שלהן לעוצרים. באג'ה הירוקה מותר ואף רצוי לקשור יותר מעוצר אחד, וישנן אחיות ירוקות שנקשרות אף לארבעה עוצרים. הירוקות שיש להן רק עוצר אחד הן בדרך כלל אאס סדאי חדשות שעוד לא מצאו לעצמן עוצרים רבים, או שהן נשואות לעוצר שלהן. האג'ה האדומה, לעומת זאת, מתעבת גברים, ובכלל זה עוצרים. (על אף שנשמעו קולות באג'ה האדומה שקוראים לקשירת עוצרים לאחיות שרוצות בכך, ובסוף ספר 22 מספר אחיות אדומות לוקחות יוזמה ומנסות). כל שאר האג'ות נמצאות באמצע הדרך מבחינת היחס לעוצרים, על אף שהערה שולית באחד הספרים מלמדת אותנו שבאג'ה החומה, למשל, משמשים העוצרים בעיקר לנשיאת ספרים עבור האאס סדאי שלהן, כלומר לעיתים הם נטולי כל תפקיד מעשי בהגנה על חיי האחות. אאס סדאי רבות שאינן יוצאות למסעות בעולם או מסתכנות ונשארות בטאר וולון אינן לוקחות לעצמן עוצרים ללא צורך.
מוות של עוצר הוא חוויה כאובה ביותר עבור האאס סדאי שלו, וההפך. חוויית קטיעת הקשר היא לעיתים כה מזעזעת, שאאס סדאי מסוימות לא לוקחות לעצמן עוצר נוסף מעולם, מתוך חשש לחוות את האובדן שוב. קדסואן כבר בת 250, ולא טרחה אפילו לקשור עוצר נוסף אחרי מות עוצריה המקוריים, למרות שהיא מהאג'ה הירוקה. כשאסנה זרמין למשל (אג'ה ירוקה+שחורה) מתה, כל שלושת עוצריה השתגעו. לעומת זאת, כשמוריין עברה למימד אחר (בתוך מגדל גנג'י), לאן עבר בקשר העוצרות לנינאב, מה שמנע את השתגעותו.
באג'ה שחורה מתברר שרוב העוצרים (עד כה לפחות) הם ידידי אופל בעצמם.
אורנה אופיר
אורנה (ארנה) בנאדו אופיר (9 באפריל 1950, סופיה, בולגריה – 11 בינואר 2014, תל אביב) הייתה רופאה ומנהלת רפואית של "אסותא מרכזים רפואיים", חברת הנהלה וחברת דירקטוריון ב"מכבי שירותי בריאות" ודירקטורית חיצונית בחברת איתוראן.
קורות חיים
אופיר נולדה ב-9 באפריל 1950 בשם ארנה בנאדו בסופיה שבבולגריה, לאם רופאה ואב כלכלן. בשנת 1952 עלתה לישראל עם הוריה, שהשתקעו ברמלה, ובגיל 10 עברה עם משפחתה לתל אביב. אופיר למדה בתיכון עירוני ד', ואת שירותה בצה"ל עשתה בגרעין השל"ת בקבוצת שילר בשנים 1968–1970.
למדה רפואה וקיבלה תואר MHA במינהל מערכות בריאות מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודי הרפואה, עבדה כאחות בבית החולים הדסה תל אביב. בשנת 1976 החלה התמחות ברפואה פנימית. הייתה רופאה בכירה במחלקתו של הפרופ' שאלתיאל קבילי. בשנת 1988 מונתה לרופאת בית בבית החולים אסותא בתל אביב. בשנת 1995 מונתה לסגנית מנהל בית החולים אסותא תל אביב.
ב-1987 הייתה שותפה להקמת המלר"ם (סקר מנהלים) במרכז הרפואי תל אביב, ומאוחר יותר הקימה וניהלה את מכון הסקר באסותא מרכזים רפואיים.
בשנת 1991 נבחרה לחברת הנהלה וחברה בוועדת הכספים של מכבי שירותי בריאות.
בשנת 2001 הקימה וניהלה את בית החולים השיקומי-גריאטרי בבת ים "מגדל הזהב".
בשנת 2010 מונתה למנהלת בית החולים אסותא רמת החייל.
במשך השנים הדריכה והרצתה בפקולטה לרפואה ובפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות, לימודי עבודה, ניהול תפעול וסיעוד.
חיים אישיים
הייתה נשואה לד"ר יוסי אופיר, מנהל יחידת עור ומין בבית החולים וולפסון, ולהם שלושה בנים.