cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דב תמרי
ביוגרפיה
תמרי גדל בקיבוץ עין חרוד. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1954, התנדב תמרי לצנחנים, ושובץ בגדוד 890 בפלוגה א' עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון. בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. במהלך קורס הקצינים השתתף במבצע יהונתן (1956) בו נפצע באורח קל. במבצע שומרון בקלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956 שימש כמפקד מחלקה בסיירת הצנחנים ועם פציעת המ"פ והסמ"פ נטל את הפיקוד על הפלוגה, ועל חלקו בפעולה זו עוטר בעיטור העוז. במבצע קדש פיקד על מחלקה בסיירת צנחנים, איבד 10 מלוחמיו בקרב המיתלה, נפצע ואושפז באסף הרופא. ב-1957 השתחרר משירות הקבע, אך שב לאחר שנה ומונה למפקד פלוגה בנח"ל המוצנח. בהמשך מונה למפקד סיירת צנחנים. ב-1963 מונה לסגן מפקד סיירת מטכ"ל ובשנים 1964–1967 פיקד על היחידה, בין היתר בפעולת סמוע. פעמיים עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על חלקו בפעולות חשאיות.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד צנחנים במילואים. לאחר המלחמה יצא להשתלמות בחיל הנחתים האמריקאי. בשובו לישראל מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים הסדירה. ב-1969 עבר הסבה לשריון, ביולי 1970 מונה למפקד חטיבה 401 וב-1972 לסגן מפקד גיסות השריון. במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של האלוף אברהם אדן, שפיקד על אוגדה 162 בסיני, והשתתף בקרב השריון ב-14 באוקטובר, בצליחת תעלת סואץ ובקרב העיר סואץ. בתום המלחמה החליף את אדן בפיקוד על האוגדה עד לפברואר 1974. לאחר מכן פיקד על אוגדה 143.
שימש עוזר ראש אמ"ן, ב-12 בנובמבר 1976 היה לראשון שמונה לתפקיד קצין מודיעין ראשי (קמנ"ר). הוא שימש כמפקד אוגדה 440 ומפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בינואר 1979 התמנה לסגן מפקד פיקוד הדרום. בשנת 1982 השתחרר בדרגת תת-אלוף לאחר שלא מונה קודם לתפקיד ראש מחלקת ההדרכה בדרגת אלוף, בעקבות אי הסכמתו של שר הביטחון אריאל שרון.
לדב תמרי שני אחים ששירתו בצה"ל בתפקידים בכירים, תת-אלוף שי תמרי ואלוף נחמיה תמרי.
1Lib1Ref
קמפיין One Librarian, One Reference (מאנגלית: ספרן אחד, מקור אחד) או בקיצור: 1Lib1Ref# הוא מיזם בינלאומי להוספת הפניות לערכי ויקיפדיה בכל השפות, על ידי ספרנים ומידענים. מטרת המיזם לקדם את המעורבות של ספרנים בוויקיפדיה.
המיזם מתקיים החל משנת 2016 במשך שלושה שבועות החל מ-15 בינואר עד 5 בפברואר.
תחילת המיזם
המיזם החל ב-2016 כפרויקט יחסי ציבור וקידום ויקיפדיה, שקרא לכל הספרנים ברחבי העולם לציין את יום ההולדת ה-15 של קרן ויקימדיה ב-15 בינואר, בהוספת סימוכין לוויקיפדיה.
הפרויקט המקורי ארך כשבוע, בתאריכים 15 עד 23 בינואר 2016.
תוצאות המיזם
בשנת 2016, במהלך ימי המיזם הוספו לוויקיפדיה 1,232 מקורות ב-879 דפי ויקיפדיה, על ידי 327 עורכים ב-9 שפות וצוינו בתגית 1Lib1Ref# בתקציר העריכה. מספר העריכות במסגרת המיזם מוערך בכפליים מהנתונים הללו, על ידי עורכים שלא השתמשו בסימן זה בתקציר. כמו כן היו 1100 פוסטים של טוויטר על ידי 630 משתמשים.
בשנת 2018 הגיעה ויקיפדיה העברית למקום הרביעי בעולם במספר הערות השוליים שנוספו.
בלאגן (תוכנית טלוויזיה)
בלאגן היא תוכנית טלוויזיה ישראלית קומית ששודרה בשנים 2004–2007 והופקה על ידי חברת "לוליפופ". בתוכנית פינות שונות עם מנחי הערוץ המתחברות לסיפור המרכזי בכל תוכנית. היא הייתה המקבילה של ערוץ פוקס קידס (ויותר מאוחר של ג'טיקס) למשדרי ההנחיה של ערוץ הילדים אך בניגוד אליהם היא הייתה מבוימת ובהנחיית דמויות בדיוניות.
לתוכנית שודרו 6 עונות, ובין הכוכבים שצמחו ממנה היו אילן פלד, אפרת אנזל, דודו ארז, ואודי ואביעד.
קצידה
קצידה (בערבית: قصيدة) היא צורת שירה שמקורה בתקופה הקדם-אסלאמית בחצי האי ערב. עם הכיבוש האסלאמי הקצידה הפכה לנפוצה בתרבויות שונות, ביניהן התרבויות הערביות, הפרסית והטורקית. הקצידה הובאה גם לשירה העברית על ידי דונש בן לברט.
המשמעות המקורית של המילה קצידה היא הגעה אל המטרה ובהמשך היא הפכה למילה המציינת שיר במבנה מסוים, אשר אורכו לא פחות מעשרה בתים.
מבנה מקורי
מבנה הקצידה הראשוני היה בעל שלושה חלקים:
שלושת חלקי השיר בקצידה אינם קשורים בקשר נרטיבי, אלא באמצעות חריזה ומשקלים. האיזון בין אורך חלקי השיר השונים משתנה.
התפתחות
בתקופה העבאסית החלק האמצעי ירד, ומבנה הקצידה הפך למבנה של שני חלקים (תבנית מורכבת), כאשר נוסף בית מעבר שנועד ליצור חיבור בין שני החלקים. את היעלמות החלק האמצעי, השירה על הגמל ועל הנדודים, אפשר לייחס לכך שבתקופה זו השירה הופכת לעירונית. נדודים במדבר אינם עוד חלק מחייהם של המשוררים ועל כן שירה כזו הופכת לזרה להם. גם הפתיחה עסקה פחות במוטיבים מדבריים ויותר בהווי שהתפתח בחצרות הארמונות, כגון תאורים של יין וחשק.
הקצידה בתקופה העבאסית מתחלקת לשני סוגים: שבח וקינה.
דוגמה לקצידה מן הסוג הזה אפשר לראות בשירו של יוסף אבן-חסדאי "שירה יתומה".
קינות בתבנית הקציבה יהיו בנויות גם הן משני חלקים מרכזיים ובית מעבר.
תחנת הרכבת נחל שורק
תחנת הרכבת נחל שורק הוקמה ב-1915 בשם "תחנת הרכבת ואדי צראר" כתחנת צומת על המסילה המזרחית העות'מאנית בסמוך לפרוץ המערכה על סיני וארץ ישראל והייתה לאבן הראשה של הרכבת בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. סביב "תחנת הצומת" התפתח מרחב בעל חשיבות לוגיסטית ואסטרטגית, שכלל מנחתי תעופה, הן עבור הברית העות'מאנית/גרמנית, ולאחר כיבושו ב-1917, עבור חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. עם תום המלחמה נותר המרחב צומת רכבות ומרכז לוגיסטי צבאי בריטי עד סיום תקופת המנדט. לאחר קום המדינה ועד לשנת 1998 המשיכה התחנה לשרת נוסעים על קו מסילת הרכבת יפו–ירושלים ומאז היא משמשת כתחנה תפעולית בלבד.
מיקום וחשיבות
לתחנת הצומת היו כמה מרחבי משנה שהשתרעו על פני כחמישה קמ"ר בין מה שמזוהה בימינו כמורדות מושב יסודות בצפון-מערב למורדות מושב טל שחר.
המרחב העות'מאני
תחנת ואדי צראר הייתה לעות'מאנים מרכז הספקה חיוני שדרכו הוזרמו אמצעי קיום ולחימה אל דרום הארץ וירושלים, ומכלול השירותים הטכניים למערכות הרכבת הצבאית.
דרומה לתחנה בתחנת הרכבת א-תינה התפצלו שתי שלוחות: האחת נסללה ב-1915 - השלוחה המצרית לכיוון תעלת סואץ כחלק מהניסיון השני של הצבא העות'מאני לשלול מן הבריטים את חופש השיט בתעלה והשנייה מסילת הרכבת מואדי צראר לעזה, נסללה באביב 1917 לתמיכה בקו ההגנה העות'מאני/גרמני עזה-באר שבע. מזרחה התפצלה המסילה לירושלים מקטע ממסילת הרכבת יפו–ירושלים.
המבנה
בניין התחנה הוקם ב-1915 על ידי השלטונות העות'מאנים כבניין תקני. בניינים דומים הוקמו בתחנות הרכבת במסעודיה, טולכרם, באר שבע ועוד. במקור נבנה גג מעל התחנה אך הוא הוחלף לגג בטון שטוח בתקופת המנדט. הבריטים חידשו ב-1931 את השם הערבי של התחנה. ב-4 באוקטובר 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נפגעה התחנה וכן הגשר על נחל שורק שלידה.
התחנה פעלה עד 1998 אז נסגרה כשהקו הישן לירושלים נסגר. במקום הקו הישן נפתח קו חדש, כפול, במרחק של כ-10 מטר מהקו הישן ובקרבת התחנה הישנה הוקמה תחנת רכבת תפעולית. המקום משתמש למפגש רכבות בקו תל אביב-ירושלים.
בניין התחנה הישן עמד בשממונו מאז סגירתו. ב-2010 זכתה רשות הניקוז "שורק-לכיש" במכרז לשיקום התחנה והפיכתה לאתר תיירות אולם מעבר להקפת המבנה בגדר לא נעשה דבר והוא ממשיך בהתפוררותו.
בקרבת התחנה נמצא קרון עץ (כנראה מתקופת המנדט) וכן קטר ומספר קרונות (מתקופות מאוחרות יותר) שהונחו על גבי פסים חדשים.
מצבת מלחמת העולם הראשונה
כ-500 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת נמצאת מצבה בצורת אובליסק המנציחה פועלים מצרים וחיילים הודים ועות'מאנים אשר נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרבת מקום ונטמנו סמוך לאובליסק. המצבה הוקמה על ידי הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (נקראת כיום ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, CWGC), ארגון אשר הוקם ב-1917 במטרה לדאוג לקבורה ראויה, תיעוד והנצחת זכר הנופלים.
במהלך המלחמה הקים חיל המשלוח המצרי (שמו של הצבא הרב-לאומי בפיקוד בריטי אשר פעל בחזית סיני, ארץ-ישראל וסוריה) שורה של בתי חולים צבאיים ברמות שונות, בעיקר לאורך דרכים ראשיות ומסילות הברזל. אלו שנפטרו במהלך האשפוז נקברו בחלקות קבורה בסמוך לבתי החולים. חלק מחלקות קבורה אלו מטופלות ומתוחזקות באופן שוטף על ידי ה-CWGC, אולם חלקן הוזנחו במהלך השנים. גם במתחם וואדי צראר הוקמו בתי-חולים צבאיים ואלו שנפטרו שם נקברו בחלקה עליה הוקמה מאוחר יותר המצבה. מרבית הקבורים במקום השתייכו לקורפוס העבודה המצרי, יחידות של עובדים מצריים אשר עסקו בסלילת דרכים, הנחת מסילות ברזל, פריקה והעמסה ועוד.
"שבעה חיילים של הצבא ההודי קבורים כאן. מאה ושנים עשר אנשים מגדודי העבודה המצרים קבורים ליד נקודה זו".
לובץ'
לוֹבֶץ' (בבולגרית: Ловеч) היא עיר בצפון-מרכז בולגריה, בירת מחוז לובץ', השוכנת כ-150 קילומטרים מהבירה סופיה. לובץ' ממוקמת במורדות הרי הבלקן, על שתי גדותיו של הנהר אוסאם והיא נודעת ברחבי בולגריה בפרחי הלילך הפורחים בפארקים והגנים הרבים המצויים בעיר.
היסטוריה
ראשית התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית והוקמה מצודה בשם פֶּרֶזְידְיוּם שהגנה על דרכי הגישה לחבל. במהלך המאה ה-4 עבר השטח לחזקת האימפריה הרומית המזרחית שהפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-7 הגרו למקום שבטים סלאבים ובשלהי המאה ה-8 נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה.
בראשית המאה ה-11 נכבש האזור על ידי הקיסר הביזנטי בסיליוס השני, שהביא בהמשך לקריסת האימפריה הבולגרית הראשונה. בשלהי המאה ה-12 לאחר יסוד האימפריה הבולגרית השנייה, הפך היישוב למרכז מסחרי חשוב ובאמצע המאה ה-14 נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית ושמו שונה לאטלאן לובץ'. ב-1784 פרצה דליקה גדולה אשר החריבה את העיר ופגעה קשות באוכלוסייתה. ב-3 בספטמבר 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית כבש צבא האימפריה הרוסית בפיקודו של מיכאיל סקובלב את העיר, אשר הפכה בהמשך חלק מנסיכות בולגריה. לאחר המלחמה בוצע טרנספר של כל האוכלוסייה ממוצא טורקי. בימינו ממצבת עצמה לובץ' כיעד תיירותי, תרבותי ואמנותי.
כלכלה ודמוגרפיה
העיר לובץ' היא מרכז תעשיית טקסטיל ועור. כמו כן קיימים מפעלים לעיבוד מזון ותעשיית טבק ושימורים. אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת קיטון והגירה שלילית מתונות. 49% הם גברים ו-51% הן נשים. מבחינת מוצא אתני, 91.3% מהאוכלוסייה הם בולגרים, 6.6% ממוצא טורקי ו-1.5% צוענים. 91.8% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים ו-7% הם מוסלמים סונים.
תחבורה
בעיר פועלות 8 חברות המפעילות קווי תחבורה ציבורית באמצעות צי בן 85 אוטובוסים, 18 חברות המפעילות 150 מוניות ותחנת רכבת המקשרת את לובץ' ללבסקי וטרויאן.
חינוך, תרבות וספורט
בעיר פועלת שלוחה של אוניברסיטת גברובו ושל המכללה הכלכלית בסבישטוב. בנוסף ישנם 4 בתי ספר תיכון, 5 בתי ספר מקצועיים ו-7 בתי ספר יסודיים. בעיר פועלות מספר גלריות, 2 תיאטראות ו-7 מוזיאונים בתחומי ההיסטוריה, האמנות והאתנוגרפיה. בלובץ' מספר מועדוני ספורט, כאשר בתחום הכדורגל הנודע מכולם הוא מועדון ליטקס לובץ'. עוד פועלים מועדוני טניס, כדוריד וקראטה.
הקהילה היהודית
בשלהי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו ללובץ' מפלבן כמה עשרות פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות וגילויי האנטישמיות שליוו אותם. בראשית המאה ה-20 לא נכללה קהילת לובץ' ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה, אך נכללה ברשימת 47 היישובים בהם התגוררו יהודים בממלכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עם פרסומו של החוק להגנת האומה יצאו ראשי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית בראשות המטרופוליט סטפן בקול קורא כנגדו ובו נכתב שאין להשלים עם אלימות ואי צדק כלפי המיעוט היהודי. אחד מהחותמים על ההצהרה היה המטרופוליט של לובץ'.
ב-9 במרץ 1943 יועדו יהודי "בולגריה הישנה" לגירוש אל מחנות ההשמדה, לאחר ש-5 ימים קודם לכן הוחל במעצרם וגירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה. ב-9 במרץ בשעות אחר הצהרים הוטל עוצר בלובץ' ונערכו הכנות לגירוש בני הקהילה הקטנה, אשר נכבדיה פנו בבקשת עזרה לבני קהילת סופיה. ב-10 במרץ לפנות בוקר נערכה אקציה, במהלכה נעצרו יהודי העיר ושוחררו בבוקר עם הגיע פקודת ביטול הגירוש מהבירה.
ב-25 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה ולמעלה מ-2,000 מהם הגיעו לאזור פלבן. מנהל הקומיסריון לענייני יהודים אלכסנדר בלב, הורה למושל פלבן הגנרל יונוב לגרש את היהודים מפלבן לעיירות וכפרים סמוכים וכך הגיעו עשרות רבות של יהודים ללובץ'. פרנסי העיר התנגדו בתוקף להגעת היהודים לעיר בעיקר בשל מספרם הגדול ומחו בפני בלב על העניין. מחאתם הצטרפה למחאות רבות שהגיעו מראשי יישובים נוספים, סוגיה שהובילה להפסקת הגירוש מפלבן. מעט היהודים שנותרו ביישוב לאחר המלחמה עלו לישראל בין 1947–1949. בראשית המאה ה-21 התגוררו בלובץ' 8 יהודים.
דירה להשכיר
דירה להשכיר הוא ספר ילדים מפורסם של הסופרת והמשוררת העברית לאה גולדברג. בספר מופיעים שלושה סיפורים: "דירה להשכיר", "כך ולא כך" (על פי סיפור מאת קורניי צ'וקובסקי) ו"מעשה בשלושה אגוזים".
לראשונה הופיע הסיפור המרכזי בספר, "דירה להשכיר", בעיתון "משמר לילדים" ב-22 באוקטובר 1948 עם איוריה של רות שלוס. אחר כך יצא לאור כספר בספריית "חלון" של ספריית פועלים ב-1959, עם איורים של שושנה היימן. הזרז לפרסומו של הספר בשנת 1959 היו אירועי ואדי סאליב.
ב-1970 יצא הספר במהדורה חדשה בספרית פועלים, עם איורים של המאייר שמואל כץ וזו המהדורה המוכרת שלו - הסיפור "דירה להשכיר" הופיע אז יחד עם עוד שני סיפורים שפורסמו קודם לכן בנפרד בספריית "חלון" - "כך ולא כך" (שאויר במקור על ידי אודרי ברגנר) ו"מעשה בשלושה אגוזים" (שאויר במקור על ידי אריה נבון).
למרות השנים הרבות שחלפו מאז פרסומו, גם במאה ה-21 הספר נמצא לעיתים ברשימת רבי המכר בתחום ספרות הילדים והנוער בישראל.
בשנת 2000 יצא לאור בהודו תרגום לאנגלית של הספר, מעשה ידיה של ברכה קפלן, עם איורים בסגנון הודי, בהוצאת קרן הספרים הלאומית של הודו. ברי פרייזינגר ואסף לבבי תרגמו את הספר לאנגלית ב-2019.
תקציר הסיפור
הספר מתאר את קורותיו של בניין דירות בן חמש קומות. בכל קומה גר דייר שונה ממשפחת בעלי החיים: תרנגולת, קוקייה, חתולה וסנאית.
האיזון העדין מופר בשעה שהעכבר מפנה את הדירה העליונה בבניין וכך נותרת דירה להשכרה. חיות שונות (נמלה, ארנבת, חזיר וזמיר) שוקלות לשכור אותה. בפני הקורא נחשפים השוכרים האפשריים בשל התנגדותם לאחד מהדיירים הנוכחיים, כשכל שוכר אפשרי מסרב לשכור את הדירה בשל דייר נוכחי אחר. למשל:
לבסוף שוכרת את הדירה היונה, על אף שהדירה אינה לרוחה, משום שכדבריה "השכנים טובים בעיניה".
הסיפור זכה להלחנה של פרופ' יחזקאל בראון בה הוא מתאר כל דמות ואופיה בעזרת מנגינות.
עיבודים למדיה
בשנת 1992 יצא סרט מונפש קצר שמבוסס על הסיפור, אשר הופיע בקלטת הווידאו "להיטים מצוירים משלנו" יחד עם סרטים שמבוססים על הסיפורים "מיץ פטל" ו"הכינה נחמה".
משנת 2000 ועד היום עולה בישראל הצגת הילדים "דירה להשכיר" בהפקת התיאטרון שלנו.
כך ולא כך
בסיפור השני בספר, "כך ולא כך", הילדה ענת מבקשת מאביה שיצייר לה דוד, כלב, בית ואפרוח. אביה משבש את הציורים במכוון, וענת נאלצת להסביר לו את חוסר ההיגיון בציוריו. הסיפור מבוסס על יצירה של הסופר הרוסי, קורניי צ'וקובסקי, ועובד על ידי לאה גולדברג.
הסיפור נדפס במקור בשנת 1959, כספרון ב"ספרית חלון" של הוצאת ספרית הפועלים, עם איוריה של אודרי ברגנר.
מעשה בשלושה אגוזים
הגמד שומר על האגוזים מכל משמר כעל אוצר.
יום אחד מגלה הגמד כי היער בו הוא גר מועד לכריתה בפקודת השר. הגמד מנהל משא ומתן עם חוטבי העצים, ומשכנע אותם לקבל את שלושת האגוזים הקסומים במקום שקל אחד שהובטח לכל אחד מהם. הם מסכימים, לוקחים את האגוזים והולכים. היער ניצל. הגמד מאושר ורוקד מרוב שמחה. הוא הבין את סוד האגוזים.
אהובתו של השר מתאכזבת על שלא קיבלה את הארמון המפואר אותו ביקשה והיא מסרבת להינשא לשר. אז מציע השר לנערתו את אגוזיו הקסומים - היא נעתרת מיד וללא תנאים. הנישואים גורמים אושר רב לשניהם. אשת השר מטמינה את האגוזים ושוכחת מהם.
האגוזים מתגלים שוב על ידי בנם המשותף שש שנים מאוחר יותר. הוא מחטט בארונות ומכיוון שאין איש בנמצא לספר לו על הקסם באגוזים, הוא מחליט פשוט לאכול אותם. גם הוא מאושר.
השיר החוזר בסיפור: "היה היו שלושה אגוזים, ובהם שלושה סודות ורזים. והיה-כל מי שיפתור את סודם, אין כמותו מאושר בעולם."
בפברואר 2017 התזמורת הפילהרמונית הישראלית הציגה לראשונה את האופרה "מעשה בשלושה אגוזים", המבוססת על עלילת הסיפור. יוני רכטר הלחין, וגם ביסס את הליברית על פי הספר ובתוספת חמישה שירים אחרים של גולדברג.
עריצות הרוב
עריצות הרוב היא מונח במדע המדינה המתייחס למצב אפשרי במערכות דמוקרטיות, בו הרוב כופה את דעתו על המיעוט באופן דומה לעריץ הכופה את רצונו על נתיניו.
על אף שהחלטות עריצות הרוב מתקבלות בהליך דמוקרטי, בו ניתנת גם למיעוט האפשרות להצביע ולהביע את דעתו, הרי שהתוצאה הסופית, כפיית דעת הרוב על המיעוט ושלילת חירותו של המיעוט. מצב זה מוזכר בכתבים רבים של הוגים ליברלים במדע המדינה, ובהם מצוין כי משטר תקין כולל הכרה בזכויות המיעוט והגנה עליהם.
בעיה זו קיימת בכל משטר דמוקרטי בו קיימת בכל הכרעה לפי דעת רוב ודעת מיעוט. השאלה באיזה תחומים יכול הרוב לכפות את דעתו על המיעוט היא עניינם של מכשירים חוקתיים שנועדו להקטין את בעיית עריצות הרוב, ולהגביל את ההכרעות המתקבלות במשטר דמוקרטי לתחומים בהם ההכרעה יכולה להראות כלגיטימית גם מצד אלו שלא תמכו בה. מכשירים מסוג זה הם חוקה המבטיחה את זכויות האדם, והסדרים מוסדיים המבטיחים גם למיעוט ביטוי במוסדות השלטון.
כבר בשנת 1787 הביע אלכסנדר המילטון חששות בוועידת החוקה מפני ממשל שידאג רק למקורבים אליו ויתעלם משאר האוכלוסייה. זו הייתה אחת הסיבות לאימוץ שיטת חבר האלקטורים בבחירות בארצות הברית, או במילותיו של המילטון "כדי לוודא שתפקיד הנשיא לעולם לא יהיה בידיו של אדם שאינו באופן מובהק בעל הכישורים הנדרשים." גם כתבי הפדרליסט מאותה תקופה כוללים התייחסות לנושא זה. המונח "עריצות הרוב" מיוחס לג'ון סטיוארט מיל בספרו "על החירות" (1859) ולאלכסיס דה טוקוויל, בספרו "הדמוקרטיה באמריקה" (1835; 1840).
מחקרים במדע המדינה זיהו שני תרחישים נפוצים של עריצות הרוב המערערים את יסודות הדמוקרטיה:
אחד הכלים המרכזיים למניעת עריצות הרוב היא חוקה, בה מוגדרים כללים המגבילים את סמכויות הרשות המחוקקת ומגדירים כללים להפרדת רשויות ולביקורת שיפוטית.
תולדות המושג
עריצות הרוב הייתה מוכרת כבר ביוון הקלאסית וההלניסטית, וכונתה אוֹכְלוֹקְרָטְיָה ("שלטון האספסוף"). אריסטו גינה את עריצות הרוב בספרו "הפוליטיקה", וכינה אותה "צורה חמישית של דמוקרטיה": "בצורת שלטון זו השלטון אינו נמצא בידי עריץ יחיד אלא בידי רבים. להם יש את הכוח העליון, והחוק נקבע על פי גזירותיהם. זהו מצב של חקיקה על ידי דמגוגים. העם הופך למונרכיה, והכוח ניתן לרוב, לא כיחידים אלא כקבוצה. והרוב, השולט באופן מלוכני, מתנער משלטון החוק, מבקש לממש את התנופה, והופך לעריץ. סוג זה של דמוקרטיה הוא בעצם עריצות."
בשנת 1787 נעשה לראשונה שימוש בכינוי "עריצות הרוב" בתקופה המודרנית, בחיבורו של ג'ון אדמס "הגנה על חוקת הממשל של ארצות הברית". בכתבי הפדרליסט של ג'יימס מדיסון, שנכתבו באותה תקופה, הוא כינה את התופעה "אלימות הרוב". אדמונד ברק השתמש בביטוי זה במכתביו משנת 1790, והוא הפך לפופולרי במיוחד לאחר פרסום הספר "על החירות", ספר עיון פילוסופי של ג'ון סטיוארט מיל העוסק בשאלות הנוגעות לחירות הפרט.
הגדרתו של אלכסיס דה טוקוויל
עריצות הרוב נסקרת באופן נרחב בספר "הדמוקרטיה באמריקה" של הפילוסוף הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל. בספר הוא משבח את השוויון החברתי בדמוקרטיה האמריקאית, אך גם מתריע על הסכנות הגלומות בה:
דה טוקוויל מציע בספר מספר צעדים למניעת מצבים של עריצות הרוב, בהם חיזוק ארגוני חברה אזרחית, חופש העיתונות ומערכת משפט עצמאית.
הגדרתו של הרברט ספנסר
הרברט ספנסר בספרו "הזכות להתעלם המדינה" (משנת 1850) מתייחס לעריצות הרוב:
"הרעיון שלרוב מותר לעשות כל דבר הוא בין האמונות השגויות הנפוצות ביותר בפוליטיקה. לשם דוגמה, נניח כי במדינה מסוימת ישנה פאניקה מפני התפוצצות אוכלוסין. הממשלה, המייצגת את דעת הקהל, מחליטה כי במצב כזה כל תינוק שייוולד במשך עשר השנים הבאות יוצא להורג בטביעה. האם מישהו חושב שהחלטה כזו ניתנת להגנה חוקתית? ברור שלא, כי יש גבול לכוחו של הרוב. הנה דוגמה נוספת: נניח כי במדינה מסוימת חיים ביחד שני עמים, למשל קלטים וסקסונים. נניח שהרוב מחליט להפוך את אנשי המיעוט לעבדים. האם במקרה כזה תהיה סמכותו של הרוב תקפה? אם לא, אז כנראה יש חוק כלשהו שהרוב חייב להיצמד אליו. נניח, לצורך דוגמה נוספת, החלטה לפיה אנשים בעלי הכנסה נמוכה, שאינם משלמים מס הכנסה, לא יהיו זכאים לקבל שירותים ציבוריים. האם ניתן להצדיק החלטה כזו? אם לא, אז לפנינו מקרה שלישי שבו החלטת הרוב חייבת להידחות. מהו, אם כן, חוק זה שהרוב כפוף אליו, אם לא חוק ההגינות, חוק החירות וחוק השוויון? הגבלות אלה שוללות את זכותו של הרוב לרצוח, לשעבד או לגנוב, פשוט משום שרצח, שעבוד וגנבה הן הפרות בולטות של חוקי מוסר בסיסיים."
הגדרתו של רוברט א. דאהל
חוקר מדע המדינה רוברט א. דאהל הסביר את מושג עריצות הרוב באופן הבא:
"עריצות הרוב מוצגת לעיתים כפרדוקס. מצד אחד, הרוב רשאי לחוקק חוקים הפוגעים במיעוט מעצם היותו רוב, ומצד שני קיימת ציפייה שהרוב לא ינהג כך במשטר דמוקרטי. זהו לכאורה מצב פרדוקסלי, כי שתי האפשרויות סותרות זו את זו, אבל זו לא באמת דילמה. ברור שהרוב רשאי לחוקק חוקים הפוגעים במיעוט, אך השאלה היא: האם יהיה זה נכון לאפשר לרוב פגיעה משמעותית בזכויות המיעוט? התשובה היא בבירור לא. במילים אחרות, שני המקרים שסותרים האחד את השני הם המקרה שבו חברה מחליטה על שיטת הממשל הדמוקרטית, ומקרה מקביל בו מאפשרים לרוב לפגוע באופן משמעותי בזכויות המיעוט. פגיעה כזו מונעת מהמיעוט את הזכויות הדרושות לו להשתתפות בתהליך הדמוקרטי. למעשה, פגיעה כזו תתפרש כהתנערות של הרוב משיטת הממשל הדמוקרטית. אין דרך לבצע את שני הדברים ביחד.
לדמוקרטיה יש מגבלות, ואלה מובנים בתהליך הדמוקרטי עצמו. במקרים קיצוניים בהם ממשלה שנבחרה משתמשת בציניות בתהליך הדמוקרטי להשמדת הדמוקרטיה עצמה, היא חורגת מהמגבלות ובכך הורסת את התשתית של הממשל הדמוקרטי."
עריצות הרוב במאה ה-21
במאמר של מספר חוקרים מאוניברסיטת וושינגטון המערבית אודות הפוליטיקה האמריקאית נכתב: "אחת הדאגות העיקריות בדמוקרטיה ישירה היא יכולתה לאפשר לרוב הבוחרים לרמוס את זכויות המיעוטים. אצל רבים מקונן חשש כי התהליך הדמוקרטי עלול לפגוע בלהט"ב ובמיעוטים אתניים, לשוניים או דתיים. במחקרים במדע המדינה ניתן למצוא דוגמאות רבות לחוקים הפוגעים במיעוטים חסרי כוח פוליטי. במספר מקרים בארצות הברית נחקקו חוקים מקומיים שסתרו חוקי מדינה שמטרתם הגנה על זכויות המיעוט. חוקים כאלה גרמו להפרדה גזעית בבתי ספר, אפליה במקומות עבודה ובדיור, ופגיעה בהעדפה מתקנת."
במאמר של מריו דוליאני הוא טוען שחוקת איטליה מכילה מנגנונים המגינים על התהליך הדמוקרטי, אך תקופת שלטונו של סילביו ברלוסקוני אופיינה בחוקים רבים המשקפים את עריצות הרוב, ומשטרים פופוליסטיים שעלו לשלטון במדינות רבות באירופה במאה ה-21 נוטים למדיניות דומה.
קנדה: דוגמאות למקרים משפטיים הנוגעים לעריצות הרוב
בקנדה, דמוקרטיה ליברלית, העם הוא הריבון. החלטות פוליטיות נקבעות על ידי הרוב, וחוקים המתקבלים בפרלמנט חלים על כל התושבים ללא יוצא מן הכלל. עם זאת, הפרלמנט של קנדה אינו כל יכול, ואינו יכול לחוקק חוקים הנוגדים את ערכיה של חוקת קנדה. למעשה, החוקה מגבילה את סמכויות הפרלמנט כדי למנוע מצב של עריצות הרוב.
בית המשפט העליון של קנדה קבע: "הלגיטימיות של החוקים שלנו מבוססת גם על ערכים מוסריים, שרבים מהם מעוגנים בחוקת המדינה. תהיה זו טעות חמורה להשוות את הלגיטימיות של חוקים שהוחלטו ברוב קולות לערכי החוקה."
כמו כן קבע:
"מהות החוקתיות בקנדה באה לידי ביטוי בתיקון מספר 52 לחוק החוקה (1982). חוקת קנדה היא החוק העליון של קנדה; היא גוברת על כל הוראות החוק שקדמו לה. במילים אחרות, עקרון החוקה קובע כי פעולות הממשלה חייבות להיות תואמות לחוקה. שלטון החוק מחייב כי פעולות הממשלה יהיו בהתאם לחוק, כולל החוקה. בית משפט זה ציין מספר פעמים כי אימוץ כתב הזכויות והחירויות הקנדי שינה במידה רבה את שיטת הממשל בקנדה, מעליונות פרלמנטרית לעליונות חוקתית. החוקה מחייבת את כל הממשלות, הן הפדרליות והן המחוזיות, כולל הרשות המבצעת. ממשלות אינן רשאיות לעוות את החוקים, וזכותן היחידה לסמכות שהן רשאיות להפעיל מעוגנת בסמכויות שהוענקו על ידי החוקה. לסמכות זו אין שום מקור אחר. כדי להבין את ההיקף והחשיבות של עקרונות שלטון החוק והחוקתיות, צריך להזכיר במפורש את הסיבות לכך שערכי החוקה מוצבים מעל לשלטון הרוב הפשוט. יש לכך שתי סיבות עיקריות. ראשית, החוקה מספקת הגנה נוספת לזכויות וזכויות יסוד, אשר בלעדיה לא יהיו מחוץ להישג ידה של פעילות הממשלה. למרות שבדרך כלל ממשלות דמוקרטיות רוחשות כבוד לזכויות אלה, ישנם מקרים שבהם הרוב עלול להתפתות לוותר על זכויות היסוד כדי להגיע למטרות מסוימות בצורה יעילה יותר. החוקה מעגנת זכויות אלה ומבטיחה את הכבוד וההגנה הראויים להן. שנית, החוקה שואפת להבטיח שקבוצות מיעוט לא ייפגעו, ושיעמדו לרשותן המוסדות והזכויות הנדרשים על מנת לשמר ולקדם את זהותן מול החלטות של הרוב."
בבית המשפט לחוקה בקנדה נדונו מספר מקרים שבהם באה לידי ביטוי עריצות הרוב. המקרה הבולט הוא: R v Big M Drug Mart Ltd : בשנת 1982 הוגשה תלונה נגד רשת סופרמרקטים שפתחה את סניפיה ביום ראשון, שהוא יום מנוחה. בעתירה נטען שפתיחת הסניפים מנוגדת לחוק יום המנוחה שנחקק בשנת 1906. בית המשפט פסק שתיקון מספר 52 לחוק החוקה (1982) גובר על חוקים שקדמו לו, ושהחוק הישן מפר את כתב הזכויות והחירויות הקנדי, שהוא חלק מהחוקה. בית המשפט ביטל את החוק משנת 1906 בשלמותו, על בסיס אי-חוקתיות. בפסק הדין נכתב: "רוב דתי, או הממשלה לפי בקשתו, אינו יכול, מטעמים דתיים, לכפות את תפיסתו על מה שטוב ונכון לאזרחים שאינם שותפים לאותה נקודת מבט. החוקה מגנה על המיעוטים הדתיים מפני האיום של עריצות הרוב."
בישראל
בשנת 2002 פרסמה שולמית אלוני מאמר דעה לפיו מקרים של פגיעה בערביי ישראל, שהם מיעוט, מבזות את הדמוקרטיה הישראלית ומהוות דוגמה לעריצות הרוב. בין הדוגמאות לפגיעה כזו ציינה אלוני את הניסיון למנוע מרשימת בל"ד ומח"כ עזמי בשארה להיבחר לכנסת.
גם הסופר סמי מיכאל הביע דעה דומה: "התפיסה כי משמעות הדמוקרטיה היא עריצות הרוב הולכת ומתגברת... דומה כי התנערנו מפירוש הוגן של הדמוקרטיה. מעמדה של האוכלוסייה הערבית בישראל נפגע קשות מאפליה בתחומים שונים ומיוזמות חקיקה משונות ומפלות. במקום לעודד נטייה לשיתוף פעולה מבורך בין חלקי האוכלוסייה ולפתוח את הזרועות למיעוט המהווה כרבע מאוכלוסיית המדינה, אנו מקיפים אותו בחומה גזענית של חשדנות, התנכרות והדרה."
בטקס השבעת שופטים בשנת 2016 התייחסה נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור לעריצות הרוב: "יש המזהים את הדמוקרטיה עם שלטון הרוב. יטען הטוען כי אם החלטה כלשהי נתקבלה ברוב דעות ממילא היא החלטה דמוקרטית. זו טעות, שלטון הרוב הוא תנאי הכרחי לדמוקרטיה - אך הוא אינו תנאי מספיק. באין ריסון לכוחו של הרוב הוא עלול להפוך לעריצות, וכבר היו דברים מעולם. שלטונו של רוב השולל מן הפרטים את זכויותיהם, רוב הנוגש את המיעוט החי בקרבו - אינו שלטון דמוקרטי".
פרופ' צבי כהנא, מומחה למשפט חוקתי, אמר כי הרחבת פסקת ההתגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עלולה להיות מסוכנת למשטר הדמוקרטי בישראל, וכי "יש חשש שבאמצעות מנגנון החריגה ייעשו דברים שמגיעים לידי עריצות הרוב."
עריצות המיעוט
יש המזהירים כי ניצול לרעה של המנגנונים הדמוקרטיים כדי להגן על מיעוט עלול לפגוע ברוב, ומכנים זאת "עריצות המיעוט". לדוגמה, בן-דרור ימיני כתב: "כשישראל נכנעת לגחמות כאלה ואחרות של חרדים, זו עריצות המיעוט. כשיש התרחבות במפעל המאחזים, זו עריצות המיעוט. כאשר, להבדיל, המפלגה הנאצית מוטטה את הדמוקרטיה בגרמניה, זו הייתה עריצות המיעוט."
אחרים רואים את 'עריצות המיעוט' בבכוח שנטלו לעצמם בג"ץ ויועצים משפטיים לפסול החלטות של נציגי ציבור, כפי שטען למשל אחיעזר וולף מארגון חותם בהתייחס לאיסור שלדבריו הטיל משרד היועץ המשפטי לממשלה על קיום אירועים ציבוריים בהפרדה מגדרית: "על אף שבקרב האוכלוסייה היהודית רק כ-45% מגדירים את עצמם כחילונים, ואני מאמין שרק מיעוט מתוכם מעוניין לכפות את אורח חייו על יתר האוכלוסייה, המצב הפוך מהמתואר וממנו צריך להזדעזע ולפעול לשינוי מידי של כפייה זו." בפועל, הייעוץ המשפטי איפשר קיום אירועים ציבוריים בהפרדה מגדרית בתנאים מסוימים בשל החוק והפסיקה. זאת כאשר היא נעשית מרצון. בג"ץ לא עסק בסוגיה. לאורך השנים, נבחרי הציבור חוקקו כמה חוקים, שמצד אחד אסרו הפרדה מגדרית ומנגד התירו אותה במקרים מסוימים. גם הממשלה קבעה כי חל איסור בדין על רשות שלטונית להנהיג במישרין או בעקיפין הפרדה בין גברים לנשים, שיש בה "פגיעה חמורה ובלתי מידתית בזכויות היסוד החוקתיות לכבוד האדם ולשוויון". פעמים אחדות הובאו סוגיות של הפרדה מגדרית לדיון בבג"ץ.
ליקווידו
ליקווידו (Liquido) היא להקת רוק אלטרנטיבי גרמנית שהוקמה בשנת 1996. הלהיט הגדול ביותר שלה היה Narcotic, שיצא עם אלבום הדמו שלה ומכר 700,000 עותקים. כמה מהלהיטים המאוחרים יותר והפחות מצליחים של הלהקה היו "Play some rock", "Stay with me" ו-"Ordinary life". כמו כן הם חידשו את השיר Twist and Shout של להקת ה- Top-Notes בגרסת רוק אלטרנטיבי.
גוש טלמונים
גוש טלמונים (גם: גוש דולב-טלמונים) הוא גוש התיישבות הנמצא בשומרון, במערב חבל מועצה אזורית מטה בנימין, ומכיל את ההתנחלויות דולב, נחליאל, טלמון, נריה, חרשה וכרם רעים ואת המאחזים חורש ירון ושכונת זית רענן, ומספר חוות חקלאיות. הגוש ממוקם כ-3 ק"מ מערבית צפונית לרמאללה, 12 ק"מ מצפון-מזרח למודיעין, וכ-20 ק"מ מצפון לירושלים, באזור צפון-מערב הר יהודה וגובהו נע בין 560 ל-770 מטרים מעל פני הים. עקב מיקומו הגבוה, ניתן לצפות ממנו על רצועת החוף של מדינת ישראל, מעזה בדרום ועד חיפה בצפון, ובתוכה גוש דן.
היסטוריה
הקמת הגוש החלה עם הקמת ההתנחלות דולב בשנת 1983 עם עליית 5 משפחות הראשונות, ואחריהם עוד 12 משפחות שהיוו את הגרעין הראשוני לביסוס ההיאחזות בקרקע. כשנה לאחר מכן בשנת 1984, עלו לקרקע ראשוני המתיישבים של ההתנחלות נחליאל. בשנת 1989, הוקמה ההתנחלות טלמון על ידי מועצת יש"ע במסגרת מבצע "להכניס שמינייה לאש"ף", שמטרתו הייתה להקים 8 יישובים חדשים.
כשנתיים לאחר הקמת טלמון, בשנת 1991 הוקמה ההתנחלות נריה (שנקראה תחילה טלמון ב' או טלמון צפון ונחשבה פורמלית כחלק מטלמון, ומכאן הכינוי טלמונים), וכ-6 שנים לאחר מכן בשנת 1997 הוקם המאחז חרשה, השייך אף הוא לטלמון.
בסקר של המטה הלאומי בליכוד משנת 2011 כונה האזור בשם "גוש עוטף נתב"ג". לאחר מכן הפך כינוי זה לנפוץ בקרב חברי הכנסת ושרים מהצד הימני של המפה הפוליטית, ככל הנראה כדי לקדם שינוי תודעתי ציבורי ביחס לאזור, על ידי הצגת העובדה שניתן מהיישובים הנ"ל לצפות על נתב"ג, למרות המרחק האווירי, גוש היישובים הזה רחוק יחסית מנתב"ג (כ-25 ק"מ).
חינוך
בכל יישוב ישנם מעוני-יום וגני ילדים. הבנים של יישובי הגוש לומדים בבית ספר יסודי ביישוב טלמון ובתלמוד תורה לבנים בנריה "נוהג כצאן יוסף" ואילו הבנות לומדות בבית ספר יסודי בהתנחלות דולב. כמו כן, ביישוב נריה קיים תלמוד תורה בית ספר (תתמ"ד) לבנות וגם אולפנה, ובנחליאל בי"ס ממ"ח לבנות.
בדולב נמצאת אולפנה המיועדת לקלוט בנות ממשפחות מצוקה. הבנות מתחנכות באולפנה, כאשר לכל בת מוצמדת משפחה מלווה העוזרת לה בחיי היום-יום. אולפנת דולב זכתה בשנת 2007 בפרס החינוך הארצי, בזכות הצלחתה לממש הלכה למעשה את חזונה: הוצאת התלמידה ממעגל הרווחה והמצוקה ובניית זהות עצמית יציבה בהמשך דרכה. פרסים דומים הוענקו בשנים 2010 ו-2012.
לבוצ'ה
לבוצ'ה (בסלובקית Levoča, בגרמנית Leutschau, בהונגרית Lőcse) היא עיירה ובה כ-15 אלף תושבים, במחוז פרשוב במזרח סלובקיה. לעיירה מרכז עתיק שמור היטב ובו כנסייה מתקופת הרנסאנס ובתוכה מזבח העץ הגבוה בעולם. העיירה צורפה ב-2009 לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
לבוצ'ה ממוקמת באזור ההיסטורי ספיש (Spiš) המיושב מאז תקופת האבן. בתחילת המאה ה-11 נכבש האזור והפך לחלק מממלכת הונגריה עד ל-1918. לאחר הפלישה המונגולית בשנים 1241–1242 התיישבו באזור גם גרמנים שזכו לאוטונומיה מסוימת מהממלכה ההונגרית. המסמך הראשון בו נזכר שמה של העיירה הוא מ-1249. ב-1317 העיירה, שנקראה בשמה הגרמני Leutschau, קיבלה מעמד של עיר מלכותית וב-1321 זכו סוחרים כורים ואומנים בזכות להתיישב בה. במאה ה-15 התעשרה העיירה כתוצאה ממסחר בין פולין להונגריה וכן הפכה למרכז תרבותי ובו כנסיות, בית דפוס (החל מ-1624), ספריה, בית מרקחת ורופאים. מעמדה התרבותי נשמר למרות שתי שרפות קשות שחוותה העיירה. לבוצ'ה שימשה כמרכז להפצת הפרוטסטנטיות בצפון הונגריה. המקום החל להתדרדר לאחר המרידות נגד בית הבסבורג במאה ה-17. בשנת 1871 התדרדר מעמדה של העיירה עוד בשל בניית קו הרכבת החשוב קושיצה-בוהומין (Bohumín) במרחק של 8 ק"מ מלבוצ'ה. לאחר חוזה טריאנון עברה העיר לידי צ'כוסלובקיה שנוצרה זה עתה ושמו הנוכחי, לבוצ'ה, התקבל. העיר נכבשה על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945. ב-3 ביולי 1993 ביקר במקום האפיפיור יוחנן פאולוס השני שערך מיסה ל-650,000 מאמינים בגבעה במרחק קילומטר מהעיירה.
הקהילה היהודית
במאות ה-18 וה-19 גדלה הקהילה היהודית בעיר, הוקמו אגודות עזרה הדדית, בית עלמין, בית כנסת ובית ספר. במאה ה-20 הוקמו תנועות נוער יהודיות כולל תנועות נוער ציוניות.
בזמן מלחמת העולם השנייה 981 יהודים שולחו מהעיירה למחנות השמדה על ידי הממשלה הסלובקית ולאחר כיבוש סלובקיה על ידי הנאצים שולחו יתרת יהודי העיר לאושוויץ ומיידנק. בודדים הוסתרו בכפר הסמוך על ידי הכומר, חסיד אומות העולם, מיכאל מאסלג' (Maslej).
אדריכלות
המרכז העתיק של העיירה שמור היטב ורובו מוקף עדיין בחומות העתיקות. הכניסה העיקרית לעיר העתיקה היא דרך 'שער קושיצה' המונומנטלי מהמאה ה-15. מאחוריו ממוקמת כנסיית רוח הקודש מתקופת הבארוק ומנזר פרנציסקני מהמאה ה-18. בכיכר המרכזית, כיכר האומן פאול (Námestie Majstra Pavla), ממוקמים שלושה בניינים משמעותיים: בית העיירה הישן (מהמאה ה-15–17), הכנסייה הלותרנית (מ-1837) וכנסיית ג'יימס הקדוש מהמאה ה-14 בה נמצא מזבח הכנסייה הגותי הגבוה באירופה (18.62 מטר גובהו). את המזבח יצר אותו אומן, פאול, שעל שמו נקראת הכיכר, בסביבות 1520. פרט לכך בכיר בניינים עתיקים ששימשו את אצילי הסביבה בסוף ימי הביניים. כמו כן נמצא בכיכר כלוב הבושה ששימש לענישת ראווה במהלך המאה ה-17. מעבר לכיכר ישנן עוד כנסיות עתיקות, מנזר, בית האדמיניסטרציה של העיירה מהמאה ה-19 והארכיונים האזוריים.
היומנים של יוסף נחמני
"היומנים של יוסף נחמני" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של דליה קרפל, שיצא לאקרנים בשנת 2005, והוקרן בערוץ הראשון בשנת 2007.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי ראשיתה של הציונות בארץ ישראל ומאמצי ההתיישבות בארץ מנקודת מבטו של אחד הפעילים ברכישת הקרקעות מטעם הקק"ל באמצעות חשיפת יומניו של סוכן קרקעות של הקק"ל שרכש אדמות בגליל בשנות ה-40. היומנים הנחשפים לראשונה בסרט, מציגים את העימות שבין היהודים והערבים בתקופה זו בשל ניסיונות רכישת הקרקעות באזור הגליל וטבריה.
קבוצת כדורגל
קבוצת כדורגל היא קבוצת אנשים המשתתפת במשחק כדורגל (הכולל שתי קבוצות בנות 11 שחקנים כל אחת). קבוצת כדורגל עשויה להתארגן למשחק חד-פעמי, אך בספורט התחרותי פועלת קבוצת כדורגל קבועה במסגרת מועדון כדורגל. פעמים רבות משמש המונח "קבוצת כדורגל" במשמעות של "מועדון כדורגל". כמו כן פועלת קבוצת כדורגל כנבחרת לאומית, שבה משתתפים שחקנים בולטים מבין שחקני הכדורגל שהם אזרחים של אותה מדינה.
קבוצת כדורגל
תחרויות בין קבוצות כדורגל נערכות במסגרת ליגת כדורגל, במסגרת משחקי גביע, בתחרויות בינלאומיות ובטורנירים למיניהם.
מועדון כדורגל
מועדון כדורגל הוא מועדון ספורט מקצועי שמפעיל כדרך קבע קבוצת כדורגל.
מועדון כדורגל פועל לעיתים כמועדון עצמאי, שעיסוקו בכדורגל בלבד, ולעיתים במסגרת מועדון ספורט שבו נכללים ענפי ספורט נוספים.
במועדון כדורגל פעילות פעמים רבות קבוצות כדורגל אחדות, כגון קבוצת בוגרים, קבוצת מילואים, קבוצת נוער וקבוצת ילדים.
כ-300,000 מועדונים רשומים בגופים הרשמיים השונים.
בכדורגל המקצועני, מועדון כדורגל הוא לרוב נכס הנמצא בבעלותו של משקיע. כמו לכל נכס, גם לקבוצת כדורגל יש שווי הנקבע לפי הישגי הקבוצה, שחקני הקבוצה, הליגה בה משתתפת הקבוצה ועוד. שוויין של קבוצות כדורגל מהצמרת העולמית יכול להגיע עד למיליארדי דולרים. טווח תקציבי מועדוני הכדורגל בעולם הוא רחב, ולרוב הוא תלוי באזור בו הם נמצאים. לרוב מועדונים מקצועיים זוכים ל"ספונסר", נותן חסות המפרסם על מדיהם את שמו ובתמורה נותן לקבוצה סכום קבוע. רווחים נוספים נמנים ממכירת זכויות שידור, פרסום באצטדיונים במהלך המשחקים, מוצרים נלווים וכמובן - מכירת כרטיסים למשחקים. התקציבים הגדולים ביותר הם של מועדונים אירופיים בכירים, כגון אלו הנמצאים בראשות הליגות הספרדית, הגרמנית, האיטלקית והאנגלית.
מועדונים חותמים עם שחקניהם על חוזי תעסוקה למשך מספר שנים תמורת משכורת, הכוללת גם בונוס בגין הישגים אישיים או קבוצתיים. לעיתים מחליט מועדון כי עדיף לו למכור את זכויותיו בחוזה של אחד משחקניו למועדון אחר בתמורה כספית. הדבר מוסדר דרך ההתאחדויות וברמות הבכירות הוא מערב סכומי כסף גבוהים במיוחד.
נבחרת לאומית
נבחרת כדורגל לאומית היא התארגנות ספורטיבית לאומית שבמסגרתה מתקבצים הכדורגלנים המצטיינים ממדינת לאום מסוימת שהם אזרחים שלה, ומתחרים במסגרות בינלאומיות שונות.
הנבחרת משמשת כחלון הראווה של מדינה וסמל ליוקרה לאומית. יש הרואים בהפגנת אהדה ותמיכה בנבחרת, כפתח מוצא ללאומנות בצורה לא אלימה. האירוע הבינלאומי הגדול ביותר בו מתחרות נבחרות הכדורגל הוא גביע העולם בכדורגל.
אירנה לנסקי
ביוגרפיה
לנסקי נולדה באוקראינה הסובייטית למשפחת פועלים. היא החלה להתאמן לאחר שבמהלך נסיעה ברכבת מדונצק לחרקוב, ולדימיר קרפצ'וק, מאמן קפיצות, הציע לה להתאמן אצלו. לאחר שלושה חודשים היא עברה למאמן אחר כדי להתאמן בריצת משוכות. בגיל 18 קבעה בריצת 100 מטר משוכות תוצאה של ­13.97 שניות, אך עברה להתמקד בריצת ­400 מטר משוכות. בגיל 20 היא התחתנה עם ולדימיר, אותו הכירה בלימודי חינוך גופני, ונולדה להם בת, אולגה. היא הפסיקה להתאמן למשך כשנתיים.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה 1995, סיימה לנסקי במקום 13 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.33 שניות ובמקום עשירי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:26.43 דקות.
שיאנית ישראל
לנסקי עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1999. בתחרות שנערכה בקייב, יוני 2000 היא קבעה בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 56.09 שניות. באליפות ישראל שלפני המשחקים האולימפיים שנערכו בסידני בשנת 2000 היא התמוטטה באמצע הריצה ופונתה לבית­ חולים ושוב נאלצה להחמיץ את האולימפיאדה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 סיימה במקום תשיעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.07 שניות. באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 20 בריצת ­100 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 2002 סיימה לנסקי במקום תשיעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.09 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב במאי 2002 היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.90 שניות, שיפור לשיאה של אסתר רוט-שחמורוב מ-1976 (12.93 שניות). חודש לאחר מכן, בתחרות גביע אירופה לאומות דרג ג' שנערכה בבלגרד ביוני סיימה לנסקי ראשונה בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 23.15 שניות, שיפור של 42 מאיות לשיאה של שחמורוב משנת 1975. היא גם סיימה ראשונה בריצת 100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.95 שניות, התוצאה השלישית בכל הזמנים של אתלטית ישראלית. שבועיים לאחר מכן, בתחרות ברתימנו, כרתים קבעה לנסקי בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.80 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, בשנת 2006 היא סיימה במקום 25 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה 2009 סיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 13.18 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בראשית יולי 2010 זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.34 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי היא זכתה לשאת את דגל המדינה בטקס הפתיחה, ובתחרות עצמה סיימה במקום 23 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.41 שניות.
בשנותיה האחרונות בקריירה התאמנה לנסקי באגודת מכבי ראשון לציון בהדרכתו של פיליפ פיינגולד. ביולי 2013 פרשה לנסקי מפעילות מקצוענית.
משפחה
בתה של אירנה לנסקי, אולגה, אף היא אתלטית מצטיינת אלופת ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
טירת פרני
טירת פרני (באנגלית: Fernie Castle) היא טירה מהמאה ה-16 בצפון-מזרח מחוז פיף סקוטלנד.
המבנה ממוקם מזרחית לכפר לת'האם.
מבנה הטירה
הטירה ממוקמת בגן ששטחו 70 דונמים.
בעת שנבנתה הטירה בשנת 1530 לערך, צורת הטירה הייתה כצורת האות L.
בסוף המאה ה-16 נוסף אגף והטירה קיבלה צורת T. בתקופה זו הוגבה המבנה המרכזי לגובה של ארבע קומות.
בראשית המאה ה-18 נוסף אגף בן שלוש קומות, ובשנת 1815 נוסף אגף מערבי לו קומה אחת (לימים נוספה קומה נוספת לאגף זה).
בין השנים 1849–1844 נבנה מגדל עגול באחת מפינות המבנה.
היסטוריה
התיעוד הראשון של מבנה באתר זה הוא משנת 1353 עת שימש המבנה כמשכנו של דאנקן ה-13, רוזן פיף.
משפחתו התגוררה במבנה עד ראשית המאה ה-15: וולטר פרני שהתגורר במבנה נפטר בשנת 1496; המבנה עבר לבעלות אנדרו פרני בשנת 1527 וזה הוריש אותו לבנו בשנת 1551.
מאחר שהלורד בלפור השלישי השתתף במרד היעקוביטי, ששאפו להחליף את המלך ג'ורג' הראשון בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בדצמבר 1715, הטירה עברה לבעלות הכתר.
בשל קשריו של בנו של הלורד בלפור השלישי - ארתור בלפור, לורד בלפור הרביעי עם ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השיב את הטירה למשפחת בלפור בשנת 1720. הטירה נשארה בידי משפחת בלפור עד שנמכרה בשנת 1960 והוסבה למלון.
כיום המבנה משמש כמלון.
יש הטוענים כי הטירה רדופת רוחות רפאים.
עודד בלילטי
עודד בלילטי (נולד ב-30 במרץ 1979) הוא צלם סוכנות הידיעות AP, זוכה פרס פוליצר לצילום חדשותי לשנת 2007.
קורות חיים
בלילטי נולד וגדל בירושלים. שירת כצלם בעיתון "במחנה", ולאחר שחרורו עבד בסוכנות הצילום זום 77 ובעיתון "ידיעות אחרונות". בשנת 2002 החל לעבוד בסוכנות AP.
ב-17 באפריל 2007 זכה בלילטי בפרס פוליצר על תצלום מפינוי מאחז עמונה מה-1 בפברואר 2006, בו נראית נערה, העומדת לבדה מול שוטרים שבאו לפנות את היישוב.
בשנים 2007–2008 התגורר וצילם בבייג'ינג וברחבי סין עבור AP. כיום מתגורר בתל אביב ועובד בעיקר על סיפורים דוקומנטריים וצילום חדשותי בארץ ובעולם עבור סוכנות הידיעות AP.
ביולי 2020 תיעד בלילטי את המחאות נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירושלים. בזמן פיזורה של ההפגנה על ידי המשטרה באמצעות מכת"זית, צילם בלילטי את נמרוד גרוס, מפגין אשר הגן על עצמו מסילון המים, בעודו מניף את דגל ישראל . התמונה זכתה לפרסום רב ברשתות החברתיות ובתקשורת, ובהשראתה יצר איתי זלאיט את הפסל גיבור ישראל. בסוף דצמבר אותה שנה זכתה התמונה ביחד עם תמונה נוספת בתואר תמונת השנה, במסגרת התערוכה השנתית לצילום עיתונות וצילום תיעודי. הצילום גם זכה בפרס הדמוקרטיה מטעם "שומרים", המרכז לתקשורת ודמוקרטיה.
חיים וייס (רב)
הרב חיים אלעזר וייס הוא רבה האשכנזי של ביתר עילית, רב הקהילה של חסידי הרב שמואל דוד הלברשטאם בירושלים, מחבר ספרים ור"מ בישיבות.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית למשה וייס, ניצול שואה שהיה סוחר נדל"ן ובמקביל היה למדן ואף למד ב"חברותא" עם האדמו"ר מוויז'ניץ רבי משה יהושע הגר. בשנת תשכ"ו עלה עם משפחתו לארץ ישראל, למד בישיבת צאנז והיה מראשוני הנבחנים במפעל הש"ס.
רבנות ביתר עילית
בשנת תש"פ נפטר הרב דוד צבי אורדנטליך, רבה הראשי האשכנזי של ביתר עילית. כחודש לאחר פטירתו, הוכרז על מינוי של הרב וייס לממלא מקום הרב אורדנטליך כרב האשכנזי, לצד הרב הספרדי הרב יעקב תופיק אביעזרי. טקס ההכתרה התקיים בשילוב מעמד סיום הש"ס ה-13 של הדף היומי.
כלקידיקי
כלקידיקי (ביוונית: Χαλκιδική, ביוונית עתיקה נהגה כַלקִידִיקֵה; בלטינית: Chalcidice) הוא חצי אי בצפון יוון המשתרע על שטח של 2,918 קמ"ר מזרחית לסלוניקי השוכנת בחלקה בתחומו. מבחינה מנהלית שייך רובו של חצי האי ליחידה האזורית כלקידיקי של מחוז מרכז מקדוניה, ואילו חלקו הדרום מזרחי שייך למדינה האוטונומית הנזירית של הר אתוס, ששטחה 335.63 קמ"ר.
אריסטו נולד בכלקידיקי בשנת 384 לפנה"ס.
גאוגרפיה
כלקידיקי נפרד ממקדוניה במצר יבשה שבו שני אגמים קטנים, והוא בולט אל תוך חלקו הצפון־מערבי של הים האגאי. בצידו המזרחי גובל חצי האי במפרץ סטרימונאס (Στρυμονικός κόλπος) ובצידו המערבי במפרץ התרמאי (Θερμαϊκός Κόλπος). לכלקידיקי צורה אופיינית הנראית כאגרוף המהווה את חלקו המרכזי ואשר לו שלושה חצאי איים משניים הנראים כאצבעות השלוחות לכיוון דרום־מזרח אל תוך הים האגאי. שלושת חצאי האיים המשניים הם אתוס (Άθως) במזרח, סיתוניה (Σιθωνία) בתווך וקסנדרה (Κασσάνδρα) במערב. אחרים השוו את צורתו לקילשונו של פוסידון או לכף רגל.
חלקו המרכזי של חצי האי הוא הררי ומישור נרחב יחסית משתרע בצידו המערבי ומשמש לחקלאות. במרכזו של אזור זה מתנשא הר חולומונטס לגובה של 1,165 מטר, והוא ההר השני בגובהו בחצי האי כולו.
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין השלוש ומהווה ברובו מדינה נזירית אוטונומית. אורכו 60 ק"מ, רוחבו בין 7 ל־12 ק"מ ושטחו כ־390 קמ"ר. הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי והוא ההר הגבוה בכלקידיקי. מורדותיו של ההר יורדים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו. בצידו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי אתוס. בקצהו הדרומי של חצי האי שני כפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות מסוכן לשיט. חלקו הצפון־מערבי של חצי האי שמשתרע על שטח של כ־55 ק"מ אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא מהיחידה האזורית של כלקידיקי.
חצי האי סיתוניה גובהי עד הררי, חופיו תלולים ופסגתו בהר דגרודליס (או איתמוס) מגיעה לגובה של 800 מטר.
קסנדרה הוא השטוח מבין שלושת חצאי האיים המשניים, וגבעי רק בחלקו הדרומי. גבעות אלה מגיעות לגבהים של כ־400 מטר בלבד.
אוכלוסייה
אוכלוסייתה של יחידת המשנה בלבד מנתה 109,587 נפשות בשנת 2005 ובהר אתוס התגוררו אותה עת פחות מ־2,500 איש. מבחינה גאוגרפית שוכנים גם חלקים ממחוז המשנה של סלוניקי בתחומי חצי האי כלקידיקי, כולל חלק מהעיר סלוניקי עצמה, וברי שאם לוקחים עובדה זו בחשבון אוכלוסיית כלקידיקי גדולה בהרבה.
מקיף מילאנו
מקיף מילאנו היא סדרת נוער שנוצרה על ידי אבנר ברנהיימר, נוי כרמל ויאיר פרי. היא עלתה לשידור ב-15 באפריל 2021 בערוץ כאן חינוכית. הסדרה נמצאת באותו "יקום טלוויזיוני" עם הסדרה "יש לה את זה", לפי דמותו של רפאל אוזן (אקי אבני), עם הסדרה "שקשוקה", לפי דמותה של סופי מבורך (מיקה צור) ועם הסדרה "טהרן", לפי הזכרתה של תמר רביניאן (ניב סולטן).
עונה שנייה של הסדרה עלתה ב-19 בספטמבר 2021.
עונה שלישית של הסדרה עלתה ב-8 במאי 2022.
ב-29 בנובמבר 2022 כאן חינוכית הכריזו כי הם מתכוונים ליצור עונה רביעית לסדרה. והכריזו גם שהעונה הרביעית תהיה בעלילה כקייטנת מילאנו, העונה תתחיל את הצילומים ב7 באוגוסט 2023.
עלילה
הסדרה מתמקדת בחייהם של קבוצת נערים הלומדים במגמת מכונאות רכב בבית הספר התיכון "מקיף מילאנו". מהר מאוד חייהם מסתבכים לאחר שמגמת האופנה מבית הספר התיכון לאמנויות "אגם" מצטרפת לבית ספרם, לאחר שכיתתם נשרפה עקב תאונת עבודה.
עונה 1
מגמת אופנה מבית הספר "אגם" מגיעה "ללמוד ב"מקיף מילאנו" לאחר שכיתתם נשרפה. בין המגמות מתחילה תחרות על הטיסה למילאנו בסוף שנה. עומר, בן זוגה של שירן, מתאהב בנורי, תלמידה מ"אופנה" וחברת ילדות שלו, אבל בגלל שמדד שמלה ואימו ראתה אותו והפיצה את זה כולם חושבים שהוא הומו. הוא ושירן נפרדים ואחרי כמה פרקים והיא עוברת לאשר. גיא ונורי מתאהבים ונהיים זוג. קסם, תלמידה בבית הספר "אגם", מתחברת לעומר ולא יודעת שהוא הומו. היא הופכת לבת זוגו בסתר, ומול כולם היא בת דודה שלו. כשהיא מגלה שכולם חושבים שהוא הומו ושהוא מאוהב בנורי, היא נפרדת ממנו. רפאל המורה ל"אופנה" מביא לכיתה את נייטרו, ראפר מפורסם והופך את זיו לסטייליסטית שלו, אבל כל מה שהוא רוצה זה רק אותה ואת הגוף שלה, מלי חברתה של זיו מבינה שמשהו לא בסדר ומגלה שנייטרו רוצה רק לשכב עם זיו והיא מזהירה אותה אבל היא לא מקשיבה, היא נוסעת אחריו עד אילת ולמזלה מלי מגיעה לשם גם ועוצרת את אותה. בסוף הפרק מלי מראה לזיו דברים שבנות אחרות כתבו עליו ברשת וכתוצאה מזה נפרדת ממנו. העונה נגמרת בכך שגיא מגלה שעומר לא באמת הומו ושהוא מאוהב בנורי, רפאל מתפטר כי הוא מרגיש שנכשל בשמירה על התלמידים שלו.
עונה 2
ההעונה מתחילה בכך שמגיעה מורה חדשה למגמת "אופנה" שלא מאמינה בטיסה למילאנו ומבטלת אותה. עומר כבר לא יכול לסבול את השקר שלו ונהיה מגעיל לכולם ואחר כך בעזרתה של סופי מגלה לכולם שהוא לא באמת הומו. זיו מתמודדת עם הפחד מנייטרו וכתוצאה מזה סובלת מהפרעות אכילה. תלמידי "אופנה" מתחננים לרפאל שיחזור והוא מסכים. נורי ועומר נהיים זוג. בסוף העונה נורי טסה לבד לקיץ למילאנו. רועי ומלי נפרדים לאחר שפגע בה. גיא וסופי נהיים זוג. העונה נגמרת בזה שרועי טובע לאחר שנפרד ממלי.
עונה 3
העונה השלישית מתחילה בפתיחת שנת הלימודים. לבית ספר מצטרף תלמיד חדש בשם אדם שרון שמפתח את אפליקציית "US", האפליקציה נהיית מאוד פופולרית בקרב תלמידי בית ספר. אדם מגלה באג באפליקציה שנותן לו לקרוא/למחוק הודעות של אנשים, והוא מנצל את הבאג הזה לטובתו. נורי חוזרת ממילאנו והיא מתנהגת מאוד שונה מה שפוגע ביחסים בינה לבין עומר. ראש העיר איילת שטרן מאיימת לסגור את המגמות המקצועיות במקיף. כדי למנוע את זה בית הספר מתגייס לפרויקט חלל כדי להציל את המגמות. נורי מרגישה שיש עליה הרבה לחץ ושהיא צריכה להציל את המגמה. בעקבות הלחץ נורי מעתיקה והדבר מכניס אותה ללחץ וגורם לה לפגוע בעצמה. לאחר שהסוד מתגלה מוציאים את המקיף מהתחרות וכולם כועסים על נורי. ותוך כדי מנסים להבין איך למנוע את סגירת המגמות בעקבות כך מנואל מתמודדת לבחירות נגד איילת שטרן וזוכה אבל למרות זאת בגלל חוסר בתקציב בית ספר מקיף מילאנו ובית ספר לאומניות אגם מתאחדים.
עונה 4
העונה מתחילה בהפיכה של בית ספר מקיף מילאנו לקייטנת מילאנו.
הכבשה הכחולה
הצלם איציק פורטל קיבל את פרס צילום סרט תיעודי במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 על צילומיו בסרט זה.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי חייו ועבודתו של האמן, הפסל והצייר מנשה קדישמן, חתן פרס ישראל בן ה-73 (בעת עשיית הסרט). הסרט מתאר את סדר יומו, השחייה בבריכת גורדון בתל אביב בשעת בוקר מוקדמת, העבודה בסטודיו שלו וציור הכבשים שהפכו להיות סמלו המסחרי.
סוכר חום
סוכר חום הוא סוכר (סוכרוז) שלא זוקקה ממנו הדבשה, או סוכר לבן שהוספה לו מולאסה.
הסוכר החום הוא בעל ערך קלורי מעט נמוך יותר מסוכר לבן (373 קלוריות למאה גרם, לעומת 396 בסוכר לבן). זאת בשל נוכחות המים שבו, שגם הופכת אותו ליותר לח ומעט פחות מתוק. הוא מכיל בין 3.5% דבשה (בסוכר חום בהיר) ל-6.5% דבשה (בסוכר חום כהה), מבחינת נפחו הכולל.
בעבר הסוכר החום נתפס כבריא יותר מסוכר לבן, אך נראה כי ההבדל הבריאותי בין הסוגים זניח.
הסוכר החום לרוב יקר יותר מהסוכר הלבן, כיוון שההיצע שקיים לו בשוק נמוך ביחס לסוכר הלבן, וכן בשל התגברות הביקוש אליו בזכות תדמיתו כבריא יותר.
אייפון
אייפון (באנגלית: iPhone) היא סדרת טלפונים חכמים מתוצרת חברת אפל. המכשיר הראשון בסדרה הוצג לראשונה ב-9 בינואר 2007 כשילוב של טלפון סלולרי, נגן מדיה נייד, ומחשב כף יד המסוגל להתחבר לאינטרנט. המכשיר הראשון זכה לתגובות נלהבות בזכות עיצובו וסגנונו, ונחשב למכשיר שהחדיר את צג המגע לתודעת הציבור. בשנים שלאחר מכן נוצרו מספר דורות חדשים. בסך הכל נמכרו למעלה ממיליארד מכשירי אייפון ברחבי העולם. בישראל, על-פי הנתונים של חברת IDC, נכון למחצית שנת 2012, כ-714 אלף ישראלים מחזיקים ברשותם מכשיר אייפון. המכשיר מופעל באמצעות מערכת הפעלה ייחודית של אפל בשם iOS וסימני ההיכר שלו היו מסך המגע המחליף את מקלדת הכפתורים בטלפונים הרגילים, כמו גם עיצוב פיזי בעל פינות מעוגלות וכפתור הפעלה פיזי יחיד בקצה התחתון של חזית המכשיר.
היסטוריה
הדור הראשון של האייפון הוצג לראשונה ב-9 בינואר על ידי סטיב ג'ובס והועמד למכירה לראשונה בארצות הברית ב־29 ביוני 2007, ב־30 השעות הראשונות לאחר תחילת הפצתו מכרה אפל 270,000 מכשירים. בשנת 2007 מכרה החברה שבעה מיליון מכשירים בארצות הברית בלבד. בתחילה נמכר האייפון באירלנד, ארצות הברית, צרפת, גרמניה ואוסטריה בלבד, ובאופן פיראטי במדינות נוספות. לאחר שנה בשוק, דיווחה אפל שמתוך המשתמשים במכשיר: 90% שבעי רצון ממנו, 98% גלשו באמצעותו, 94% השתמשו בדוא"ל באמצעותו, 90% שלחו הודעות טקסט באמצעותו, ו־80% השתמשו ביותר מ־10 יכולות שונות של המכשיר.
ב־11 ביולי 2008 השיקה אפל את הדור השני של האייפון (אייפון 3G) ב־22 מדינות. שנה לאחר מכן, ב־11 ביוני 2009, הושק הדור השלישי של האייפון (אייפון 3GS), ממנו נמכרו מיליון מכשירים בשלושת הימים הראשונים לאחר ההשקה. ב־24 ביוני 2010 הושק הדור הרביעי של האייפון (אייפון 4). ב־11 בינואר 2011 השיקו אפל וחברת ורייזון מכשיר אייפון 4 מחודש, שהותאם לראשונה לרשתות סלולריות מסוג CDMA.
ב־4 באוקטובר 2011 הושק האייפון 4S המהווה שדרוג לאייפון 4. עיצובו של המכשיר זהה לקודמו, אך חלו בו שינויים בחומרה.
ב־12 בספטמבר 2012 הושק האייפון 5 (שישי במספרו) הכולל קישוריות דור רביעי מסוג LTE, מסך רטינה 4 אינץ' ושיפורים ובעיצוב. בסוף השבוע הראשון של המכירות (שלושת הימים הראשונים של המכירות), מכרה אפל חמישה מיליון אייפונים.
ב־10 בספטמבר 2013 הושקו האייפון 5S שמהווה שדרוג לאייפון 5, והאייפון 5C שהוא בעצם גרסה מוזלת של האייפון 5 אך בעלי שיפורים אחרים במעטפת פלסטיק.
נכון ליוני 2012, יש כ־250 מיליון יחידות אייפון ברחבי העולם.