cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובל נעימי
קריירה
ב-8 ביוני 2012, חתם נעימי לעונה אחת בטריומף הרוסית, בה השתכר בכ-700,000 דולרים.
ב-8 באוגוסט 2013, חתם במכבי תל אביב ל-3 עונות. ב-4 בדצמבר 2013, הגיעו נעימי והנהלת מכבי תל אביב להסכמה על שחרורו מהקבוצה, זאת בעקבות הסגל הרחב ומיעוט בדקות משחק.
ב-10 בדצמבר 2013 חתם נעימי בהפועל אילת עד תום העונה. בקיץ 2014 חתם לשנתיים בבני הרצליה.
ב-15 ביולי 2015 חתם לעונה בעירוני נס ציונה, אך בסוף העונה, לאחר שנס ציונה ירדה לליגה הלאומית, הוא עבר לשחק בקבוצה האיטלקית, ג'יבובה סקפאטי מליגת המשנה, והשתכר כ-130 אלף דולר. הוא סיים את העונה כמלך האסיסטים של ליגת המשנה ו-15.7 נקודות בממוצע. בקיץ 2017 עבר לפורלי, גם היא מליגת המשנה האיטלקית.
באוגוסט 2018 חתם במכבי רחובות מהליגה הלאומית. למרות הציפיות להתמודדות על עליה לליגה הראשונה נשרה הקבוצה בתום העונה לליגה השלישית.
יעלה אביטל
יעלה אביטל (נולדה ב-1978) היא זמרת סופרן ישראלית.
לימודים
אביטל נולדה בירושלים החלה את עיסוקה בשירה בגיל שמונה, במקהלת הילדים אנקור, כחברה הצעירה ביותר במקהלה. על אף גילה הצעיר השתתפה במסעות המקהלה לחו"ל ואף הופיעה לעיתים בשירת סולו. לימודי סולפג' ופיתוח קול במסגרת המקהלה יצרו לאביטל תשתית איתנה לקראת קריירה של זמרת בעתיד. במקביל לשירה במקהלה, למדה נגינה בפסנתר. לאחר סיום לימודיה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, המשיכה לאקדמיה הגבוהה למוזיקה במיינץ שבגרמניה. מורותיה בירושלים היו מרינה לויט ומרים מלצר.
קריירה
מאז 1998 היא מופיעה ברסיטלים ובקונצרטים, בישראל ובאירופה, ברפרטואר המקיף קשת רחבה של יצירות מתקופת הבארוק עד ימינו. במשך השנים הופיעה עם תזמורות שונות, תזמורת הבארוק ירושלים, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים ועוד. כן הקליטה לרדיו ולטלוויזיה. היא חברה באנסמבל ספיריטו בארוקו, באנסמבל נובילה ובקולקטיב הבארוק הישראלי - בארוקדה. מופיעה בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובאירופה, בהם פסטיבל אבו גוש, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, פסטיבל יורק באנגליה ואחרים.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
התקופה הביזנטית היא תקופה בתולדות ארץ ישראל בין השנים 324 (או 395) ו-638, בה נשלטה הארץ על ידי האימפריה הביזנטית. בתולדות עם ישראל מקבילה תקופה זו לתקופת התלמוד וראשית תקופת הגאונים.
יעלה אביטל
קריירה
אביטל זכתה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל בשנים 1998 עד 2004. היא זכתה בפרס ראשון בתחרות בארוק באקדמיה למוזיקה בירושלים, ובפרס בתחרות בארוק בינלאומית בבלגיה. אביטל השתתפה, כחלק מאנסמבל נובילה במסגרת פסטיבל לילות בארוק בוואראז'דין שבקרואטיה, הופעה שזכתה בפרס הקונצרט הטוב ביותר בפסטיבל, וכן הופיעה, בין היתר, כסולנית בוויגמור הול בלונדון תחת ניצוחו של מתיו הולס, הופעה עליה זכתה בביקורות נלהבות.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
סופה של התקופה הרומית המאוחרת ותחילתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל איננו מוגדר בנקודת ציון ברורה וחד משמעית. מבחינה תרבותית ודתית, ניתן לתקף את המעבר בין התקופות הללו בעלייתו לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324, המהווה את ראשית הפיכת הקיסרות לנוצרית. תחת קיסר זה, כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית. אולם מבחינה מדינית, ניתן לתקף את ראשיתה של התקופה הביזנטית רק במותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 395, תאריך המציין את התפלגות הקיסרות הרומית לקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית.
יעלה אביטל
קריירה
הרפרטואר של יעלה אביטל כולל קנטטות, מתאוס פסיון ומיסת חג המולד של באך, אורטוריות של הנדל, בהן משיח ושמשון, וכן יצירות מאת פרסל, יצירות משל מוצרט ועוד.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
התפשטות הנצרות
ראשית התקופה הביזנטית עומדת בסימן התחזקות הנצרות באימפריה הרומית. בעת תחילת התפוררותה של האימפריה הרומית, הנצרות כבר שלטה על אוכלוסייה בשטח רחב ידיים שלא נפל מזה של רומא בשיא גדולתה.
יעלה אביטל
קריירה
בספטמבר 2008, הופיעה בפסטיבל למוזיקה עתיקה בקרואטיה עם אנסמבל "נובילה" קונצרט שזכה בשבחי המבקרים ובפרס הקונצרט הטוב ביותר.
הקלטות
יעלה אביטל הוציאה תקליטור עם אנסמבל ברוקאדה ותקליטור בשם "כשאור דולק בחלונך" עם שלישיית עתר.
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
התפשטות הנצרות
בשנת 324, לאחר שנים רבות של אי סדר באימפריה הרומית, תפס את השלטון הקיסר קונסטנטינוס, כשליט יחיד של האימפריה הרומית.
בשנת 326 ביקרה בירושלים הלנה, אמו של הקיסר. במהלך ביקורה זיהתה, לטענתה, את מקום צליבתו של ישו, את מקום קבורתו וקימתו לתחייה, את מקום עלייתו השמימה (בהר הזיתים), את מקום מותה של מריה (בהר ציון) וקבורתה (במורדות הר הזיתים), ואת מקום לידתו של ישו בבית לחם. ביוזמתה בנה קונסטנטינוס מבנה גדול בירושלים במקום שבו עמד קודם לכן מקדש לאלה אפרודיטה ה"בסיליקה של קונסטנטינוס". מבנה זה הפך ברבות הימים לכנסיית הקבר. במהלך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים. את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, יוסטיניאנוס הראשון במחצית השנייה של המאה ה-6. כמו כן, נבנו בתקופה זו עשרות כנסיות ומנזרים נוספים, כחלק מאימוצה של "גאוגרפיה קדושה" ("גאוגרפיה סקרה"), שבמסגרתה נעשה מאמץ לזהות בשטח את מקום התרחשותם של אירועים המוזכרים בספרי הקודש. בין היתר נבנו בירושלים כנסיית ציון הקדושה על הר ציון, כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח (במאה ה-5) וכנסיית הניאה (במאה ה-6). ירושלים הפכה לעיר קדושה לנצרות ואוכלוסייתה נוצרית, על היהודים נאסר לגור בעיר. הארץ נעשתה מוקד עלייה לרגל של צליינים ונזירים ולהתפתחות הנזורה במדבר יהודה, אשר השפיעה לטובה על כלכלתה.
הגליל היה לאחד המרכזים החשובים בצליינות הנוצרית. בעקבות כך נבנו בגליל כנסיות רבות ואתרי קודש המתבססים על נסים שונים של ישו, כמו הכנסיות על הר תבור, כפר נחום, כורסי, נין, נצרת, טבחה ועוד. התפתחות היישוב הנוצרי בגליל הביא לבניית כנסיות בעיקר ביישובים נוצריים כמו הכנסייה הביזנטית בנהריה בשבי ציון, בהר ברניקי, כנסיית בן האלמנה בנין, סוחמאתא ועוד. ניסיונות החדירה הנוצרים לאזורי התיישבות היהודים הביאו לבניית כנסיות בציפורי ובטבריה.
פלישות באימפריה
בשנת 400 דיווח ההיסטוריון הירונימוס על פלישתם של הונים, הפלישה הייתה כנראה 4 שנים מוקדם יותר (בהסתמך על פיוט של קורילונה מ-396) ונהדפה, על פי ההיסטוריון זוסימוס, על ידי פרוויטה (Fravitta). ב-406 דיווח הירונימוס על פלישה של איסאוריה (Isauria) מאסיה הקטנה שהחריבו את הגליל.
בשנת 409 פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזאנטית. הפרובינקה סוריה-פלשתינה חולקה לשלושה חבלים שמשתרעים בימינו על שטח מדינת ישראל ושטח עבר הירדן: פלשתינה פרימה שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון, מישור החוף, פלשתינה סקונדה שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן ופלשתינה טרטיה שהשתרעה על הנגב ועבר הירדן הדרומי.
בשנת 411 פלשו ברברים מצפון אפריקה. ב-418 פרץ מרד, שדוכא על ידי הגותי פלינתה (plintha).
מעמד היהודים
השלטון הביזנטי ביקש לקבוע את מעמדה העליון של הנצרות כדת הראויה ורדף פגנים, נוצרים שסטו מהדרך של הכנסייה וגם יהודים. המדיניות כלפי היהודים השתנתה מתקופה לתקופה. קיסרים שונים נהגו להצר את צעדי היהודים ואחרים נהגו במדיניות ליברלית וסובלנית יותר.
בתחילת התקופה הייתה נשיאות הסנהדרין הגוף המכריע בארץ. במאות ה-3 וה-4 נתדלדל כוחה.
בראשית התקופה הביזנטית חלו התחזקות של הרדיפות הדתיות וניסיונות לפורר את היישוב היהודי. בנו של קונסטנטינוס הראשון, קונסטנטינוס השני (361-337), המשיך במדיניות של אביו, ואף החריף את הצעדים כלפי היהודים, במיוחד בעניינים כלכליים, דבר שהביא למרד גאלוס שפרץ בסתיו שנת 351 בציפורי, בראשות פטריקיוס. גלוס בן דודו של קונסטנטינוס השני, שלח את המצביא אורסיקינוס, שדיכא את המרד והרס את בית שערים. בעקבותיו הוטל משטר צבאי וכן נפגעו הזכויות הפוליטיות, הכלכליות והמשפטיות של התושבים. אך עקבות ההרס של המרד נמחו במהירות.
יוליאנוס "הכופר", שירש את בן דודו קונסטנטינוס השני והוכרז כקיסר בשנת 361, אהד את תרבות יוון ואת ההלניזם והתנגד לנצרות; הוא ראה ביהודים בני ברית. בשנת 362 הוא הציע ליהודים להקים מחדש בית מקדש ואף החל בעבודות להקמתו. אולם רעידת אדמה שאירעה בשנת 363, ומותו הפתאומי במלחמה במזרח, הפסיקו את הבנייה. לאחר מותו, חזר הקיסר הבא, יוביאנוס למדיניות של קונסטנטינוס. החל מתקופה זו נעשו הרבה פעולות חקיקתיות להצרת צעדיהם של היהודים בארץ ישראל.
בשלהי המאה ה-4, החל תהליך התדלדלות ביישוב היהודי, בעיקר בדרום הארץ, ורוב הקהילות היהודיות נמצאו בחלקה הצפוני, בערים ובכפרי הגליל (טבריה וציפורי היו היישובים המרכזיים), ורק מעטים במישור החוף או בהרי יהודה. הקיסר תיאודוסיוס הראשון פעל להפצת הנצרות, ונחקקו חוקים כנגד היהודים, ובכלל זה, נאסר הגיור וביטול בתי הדין היהודים. בתקופה זו הנוצרים הפכו לרוב מכריע בארץ והיהודים והשומרונים היו מיעוט בתוכה.
פעילות אנטי יהודית הגיעה לשיא בימיו של הקיסר תאודוסיוס השני (408–450), אז נאסר על יהודים לשאת בתפקידים ציבוריים ולהקים בתי כנסת. במאה ה-5 (429 לספירה), עם מותו ללא יורש של רבן גמליאל השישי, נשיא הסנהדרין האחרון, בוטל מוסד הנשיאות בארץ ישראל. בתקופה זו נחתם התלמוד הירושלמי.
בשלהי המאה ה-5 מלחמות הזרמים השונים (המרכז בקושטא, רומא ואלכסנדריה) שלוותה בריבים פנימיים בין הפלגים הנוצריים, הסיטו את תשומת הלב מהיהודים והם זכו לרווחה יחסית ולמדיניות מתונה. מצב היהודים הידרדר לאחר עלייתו לשלטון של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 527 לספירה. הקיסר החל להתערב בחייהם הדתיים, הגדיר את היהודים כ"כופרים", גזר גזירות בעניין חג הפסח ובאשר ללימוד התורה שבעל פה, ואף היה המקרה הראשון הידוע של אינוס להמרת דת. בתקופתו מרדו השומרונים בארץ ישראל, ומרידתם הביאה להם ולזכויותיהם אסון. (ב-484 פרץ המרד הראשון של השומרונים וב-529 פרץ המרד השני. לאחר מכן היו עוד שתי מרידות שומרוניות, ב-555 וב-572).
המלחמות בין הביזנטים לפרסים
הביזנטים ירשו מהאימפריה הרומית מאבק גבולות מתמשך עם האימפריה הפרסית. האימפריה הסאסאנית, יורשתה של האימפריה הפרתית הייתה בעלת נטיות התפשטות מובהקות וניסתה לחדור למזרח התיכון. המלחמות הבלתי פוסקות שתחילתן עוד בקרב חרן משנת 53 לפנה"ס שערך מרקוס לוקיוס קראסוס לשטח האימפריה הפרתית נמשכו עם הפסקות עד שירשה האימפריה הביזנטית את האימפריה הרומית המתפרקת. המלחמה הראשונה בין שתי המעצמות התרחשה באמצע המאה ה-5. המלחמות התנהלו ללא הכרעה מובהקת למי מן הצדדים.
בראשית המאה ה-7, נפתחה מלחמה חדשה בין הצדדים. הפרסים החלו לחדור את תחומי האימפריה הביזנטית, וניסיונם לכבוש את ארץ ישראל זכה לאהדת היהודים, שרצו לפרוק מעליהם את עול האימפריה הביזנטית הנוצרית. בשנת 614 אף כבש המלך הפרסי ח'וסרו השני את סוריה ואת ארץ ישראל, ובכללה העיר ירושלים, אך לאחר כשנה נטשו הפרסים את ארץ ישראל, והתמקדו בבניית ארצם וחיזוקה. ב-628 כבשו הביזנטים מחדש את הארץ. באותה תקופה כבש הקיסר הרקליוס את דרכו לכיוון פרס דרך הים השחור והגיע להסכם צבאי נוח בו בין השאר קיבל בחזרה את השליטה בירושלים. למרות הבטחתו שלא לפגוע ביהודים על התחברותם לפרסים, נכנע הרקליוס ללחץ, והנוצרים ערכו טבח ביהודים, שדילדל מאוד את אוכלוסיית היהודים בארץ. מאז ועד תחילת המאה ה-20 היישוב היהודי לא היווה גורם מדיני מרכזי בארץ ישראל.
הכיבוש הערבי
כבר בתקופת הכיבוש הרומי (63 לפנה"ס – 324 לסה"נ) ניסו שבטים בדואים להתפרץ לתוך הארץ אבל נבלמו בידי מערכות ביצורים מאוישות בחיילים: ה"לימס ערבייה" שהשתרעה לאורך הגבול של המדבר הסורי מבוסרה בחורן ועד אילת, והלימס פלשתינה לאורך ספר המדבר מים המלח ועד אזור רפיח. בשלהי המאה ה-6 החליט השלטון הביזנטי בארץ, בשל לחץ השבטים הבדואים, לצמצם את מספר החיילים ולחזק את הלימס באמצעות "שומרי גבולות", שהיו חלק מהשבטים הבדואים שנגדם הלימס הוקמו. שבטים שחיו בסמוך לגבולות הארץ נבחרו כשומרי הגבול בשכר, בתנאי שימנעו מתקיפת יישובים או שיירות מסחר וימנעו משבטים בעומק המדבר מלחדור לארץ. המצב לאורך הגבול הופקר בראשית המאה ה-7 בשל החלשות האימפריה הביזנטית שהייתה מעורבת במלחמה עם האימפריה הסאסאנית והפסיקה לשלם לבדואים. מלחמת שתי המעצמות התישה את כוחן והביאה שעת כושר אל שבטי בדואים מוסלמים שבאו מחצי האי ערב. בשנת 636 כבשו המוסלמים את הפרובינקיה. לולא הופסקו התשלומים לבדואים היה הכיבוש הערבי נתקל בהתנגדות עזה יותר.
תום התקופה הביזנטית בארץ ישראל נקבע בשנת 638; באותה שנה כבשו הצבאות הערביים את ירושלים. בשנת 650, השלימו המוסלמים את כיבוש כל ארץ ישראל מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל (מכונה גם התקופה המוסלמית הקדומה בארץ ישראל).
דמוגרפיה
בתקופה הביזנטית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת בעיקרה מנוצרים, יהודים ושומרונים. בנוסף לאלה הייתה גם אוכלוסייה אלילית הלניסטית ושבטי הערבים הסַרַקינים. במהלך התקופה חלו שינויים ביחס בין חלקי האוכלוסייה. חלה ירידה בגודל האוכלוסייה השומרונית עקב דיכוי מרידותיהם ואילו מספרם של הערבים הסרקינים גדל. חלקם התנצר, כמו רוב הנבטים. במהלך המאות ה-5 וה-6 התנצרה רוב האוכלוסייה ההלניסטית האלילית.
בזמן חלוקת האימפריה בשנת 395, אוכלוסיית ארץ ישראל מנתה בין 800 אלף ל-1.1 מיליון. שיעור היהודים בתוכה ירד לפחות משליש בערך, בין 250 ל-350 אלף בלבד. במאות ה-5 וה-6 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל, על פי ההשערה, כ-1.5 מיליון איש. במאה ה-7 בשלהי התקופה הביזנטית מנתה אוכלוסיית הארץ בין 2,500,000 ל-3,000,000 נפש.
בתקופה הביזנטית נמשך תהליך העיור: כשליש מתושבי הארץ היו תושבי ערים וכשני שלישים עסקו בחקלאות. בערים הגדולות הגיעה האוכלוסייה עד לעשרת אלפים.
הנוצרים
בתקופה הביזנטית הפכו רוב תושבי הארץ לנוצרים. בשלהי התקופה הם מנו בין 2,000,000 ל-2,500,000 איש. הם היוו ערב-רב של עממים: שרידי עממי הארץ, סורים-ארמים, ערבים שנטמעו באוכלוסייה דוברת הארמית והיוונית ואף יהודים שהתנצרו. הקבוצה הנוצרית הייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות: השכבה העליונה, שכללה את עילית העסקים ממוצא הלניסטי ששפתם ותרבותם יוונית, והשכבה הנמוכה, שכללה את המעמדות הנמוכים שמוצאם היה סורי-ארמי וחלק ניכר מהם שמרו על שפתם ותרבותם הארמית. הם התרכזו בערי החוף, בגליל המערבי, בדרום השומרון וביהודה.
היהודים
על היהודים נאסר לגור בירושלים והם התרכזו ברובם ביישובים כפריים בגליל המזרחי. היישוב היהודי ביהודה, שכמעט נעלם לאחר מרד בר כוכבא, שב והתחדש במהלך המאות השלישית והרביעית ויהודים ישבו בערים בדרום הר חברון ובאזור בית גוברין. בסוף המאה ה-5 מנו היהודים בין 150 ל-200 אלף נפש בארץ ישראל, והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. אומדן אחר קובע שיעור של כשמינית מכלל התושבים במאה ה-7.
ערבים
הערבים לא נטמעו בבליל האתני של תושבי הארץ ורובם ישבו בגבולותיה. בדרום ובשולי השטח המעובד היו שבטים בדואים.
כלכלה
כותבים מהתקופה הביזנטית מתארים את אשקלון ואת עזה כמרכזי סחר חשובים בדרום הארץ שייצאו יין לרחבי האימפריה. הירונימוס כתב כי הנוף הארץ ישראלי בזמנו היה רווי בכרמים. קרוב לוודאי שהכנסייה, שהחזיקה באדמות רבות באזור, הייתה יצרן יין מרכזי, ועדויות ארכאולוגיות לכך נמצאו בשרידי גתות בחורבת חשק (ליד עכו) בחורבת בית לויה (ליד בית גוברין) וכן במקומות נוספים בארץ.
לינגואה פרנקה
לינגואה פרנקה (מאיטלקית: Lingua franca) היא כינוי לשפה בינלאומית המשמשת לתקשורת בין אנשים שאינם מדברים באותה שפת אם, בעיקר לצורך מסחר בינלאומי, דיפלומטיה או מפגשים בין תרבויות שונות. כאשר נפגשים שני אנשים שאינם מדברים אותה שפה והם צריכים לקיים דו־שיח ביניהם, הם ישתמשו בשפה המוכרת לשניהם, ובדרך כלל תהיה זו שפה של עם דומיננטי באזור או בתרבות שהם חיים בה. פעמים רבות משפיעה הלינגואה פרנקה על השפות המקומיות, גם באוצר המילים וגם בדקדוק; כך למשל חדרו יסודות מן היוונית, שהייתה הלינגואה פרנקה במזרח התיכון בתקופת חז"ל, לתוך לשון חז"ל.
לעיתים אף נוצרת כתוצאה מהשפעה של לינגואה פרנקה שפה קריאולית, תמהיל של שתי שפות.
הלינגואה פרנקה כיום ברוב העולם היא השפה האנגלית.
היסטוריה ומחקר
המונח "לינגואה פרנקה" הוא באיטלקית ומשמעותו "שפת הפרנקים"; המילה "פרנקים" מתייחסת לעמים האירופאים כפי שכונו בפי הערבים. השפה הראשונה שנקראה "לינגואה פרנקה" הייתה איטלקית מעורבת במילים מטורקית, פרסית, צרפתית, יוונית וערבית, ששימשה כשפת תקשורת דיפלומטית בערי הנמל במזרח התיכון החל מימי הרנסאנס ועד למאה ה-18. אחר כך הורחב בבלשנות השימוש במונח "לינגואה פרנקה" לכל שפה המשמשת לתקשורת בין דוברים משפות שונות. כיום ברוב המדינות החדשות באפריקה משתמשים באנגלית, בפורטוגזית או בצרפתית כלינגואה פרנקה, כירושה קולוניאלית ובמטרה להתגבר על ריבוי שפות ודיאלקטים של קבוצות אתניות שונות.
ביטוי זה משמש גם לשפה המשמשת אנשים המתמחים במקצוע או בתחום עיסוק מסוים.
שטיח ריקוד
שטיח ריקוד הוא רכיב ציוד היקפי המשמש למתן קלט למחשב או לקונסולת משחקים ובעזרתו ניתן לשלוט על פעולות ותנועות הנעשות במחשב. השטיח עשוי פלסטיק ועליו אזורים רגישים ללחץ המסומנים בחצים בכוונים שונים. דריכה על אזורים מסוימים בשטיח משדרת למחשב את כיוון ההזזה. את השטיח ניתן לחבר למחשב, פלייסטיישן או טלוויזיה, השטיח פועל עם מדיה אחת או כמה מהן.
במשחק העיקרי המתבסס על שטיח הריקוד, על השחקן לדרוך על חיצים המסומנים על השטיח לפי הנחיה על גבי המסך, בעיתוי מדויק ובליווי מוזיקה. התוצאה היא ריקוד לפי קצב המוזיקה, והניקוד מתבסס על היכולת לעמוד בקצב ובדיוק הדרושים.
השטיח למעשה משמש כג'ויסטיק ויכול לשלוט על משחקים אחרים, כאשר במקום הזזת מוט הג'ויסטיק הקלט מתקבל על ידי דריכה על החצים.
משחק המחשב הראשון אשר עשה שימוש בטכנולוגיה זו הוא Dance Dance Revolution, אשר משתמש בשטיח זה על מנת לשדר לקונסולה על מנת לבדוק האם פוגע השחקן ב"חץ" הנכון ובעיתוי נכון.
שטיחי ריקוד קשים
שטיחי ריקוד קשים בדרך כלל בנויים ממתכת (ולפעמים עץ) בשביל העמידות, ולרוב מגיעים עם מוט מוגבה מאחורי השחקן. מכונות ארקייד משתמשות בשטיחי מתכת עמידים שעוצבו לצורך שימוש נרחב. אפשר לקנות שטיחים קשים גם בשביל שימוש ביתי עם מערכת משחקי וידאו. משתמשים בשטיחי ריקוד קשים בשביל כל גרסה של משחקי מוזיקה שכוללים שטיחי ריקוד, והם משמשים כדוגמה לגיימרים של DIY שמנסים לבנות שטיחי ריקוד תוצרת בית. ערכות תוצרת בית רבות בסופו של דבר רק מדריכות איך להפוך שטיחי ריקוד רכים לשטיחי ריקוד קשים, אף על פי ששטיחי ריקוד קשים תוצרת בית מכילים פונקציות נוספות, לדוגמה קלט נוסף.
שטיחי ריקוד מוצקים
שטיחי ריקוד מוצקים מחליפים את המתג המכני הרגיל שמשתמשים בו בשטיחי ריקוד קשים. הם כוללים חיישן קרבה שנועד לזהות את הצעדים של השחקן על השטיח. היתרון של עיצוב מוצק הוא שהשטיח לא מצריך לחץ בשביל לפעול, וככה הוא מונע חלקים זזים שאולי ישברו, ושומר על כך שהמנגנון לא יתלכלך.
אזהרות
בעיות נוצרות לעיתים קרובות כאשר מנסים להשתמש בשטיח של פלייסטיישן עם סימולטור של מחשב. רוב מתאמי המחשב של פלייסטיישן לא ירשמו את התנועות למעלה ולמטה, או שמאלה וימינה, במקביל, אפילו שיש להם "קפיצות" במשחקי הריקוד. זה קורה מכיוון שמשחקי פלייסטיישן רגילים לא מצריכים קלט כזה, מכיוון ששטיחי-D בדרך כלל לא מעוצבים בשביל לקבל אליהם פיזית קלט כזה. אף על פי שהמכשירים האלה אולי יעבדו על מחשב, המתאמים לא יעבדו עם קונסולות משחק שמובנים בהם שקעי USB כמו פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360.
רוכשי שטיחי הריקוד הביתיים צריכים להיות מודעים למספר ולסידור לוחות החיצים הפעילים הנדרשים על ידי המשחק/ים שהם רוצים לשחק. אף על פי שרוב השטיחים כוללים ארבעה חיצים (DDR / In The Groove), בחלקם יש חמישה (Pump It Up), שישה (Dance Dance Revolution Solo 2000), שמונה (Dance: UK), (MC Groovz Dance Craze), ואפילו תשעה (Technomotion).
שטיחים תוצרת בית
שחקנים רבים מייצרים שטיח ריקוד משלהם, כאשר הם לא מרוצים עם המחיר ו/או המהימנות של שטיחי הריקוד הקשים המסחריים. הם עושים זאת בעזרת חומרים נפוצים (כמו דיקט, מתכת, וזכוכית אקרילית או פוליקרבונט) שהם מוצאים בחנויות יצירה מקומיות. השטיחים האלה לעיתים קרובות עמידים ואותנטיים יותר מאשר השטיחים הקשים שיוצרו במפעל. חלק מהשטיחים תוצרת בית כוללים תכונות נוספות כגון חצים נוספים (להפעלת Pump It Up או DDR Solo), מתגי תפריטים, כפתורי לחיצה וברים. יתר על כן, קל יותר לתקן את השטיחים האלה, מכיוון שהם בנויים מחומרים נפוצים, ובדרך כלל מיועדים לפירוק קל.
בזמן שחלק מהשטיחים בתוצרת בית משתמשים באלקטרוניקה מותאמת אישית שהשחקנים בנו בעצמם, רוב השטיחים משתמשים במעגל מבקר סטנדרטי בשביל לפשט את הממשק בין השטיח לבין מערכת המשחק. הבקר שנמצא בשימוש תלוי במערכת שהשטיח מיועד לה. שטיחים תוצרת בית משתמשים במגוון טכנולוגיות לעיצוב החיצים עליהם השחקן אמור לדרוך. העיצוב הנפוץ ביותר משתמש במגעי מתכת המשתלבים יחד כאשר השחקן דורך על מתג של שטיח או ארקייד, אך הוצעו כמה רעיונות חדשים כמו שימוש בחיישנים אופטיים, וחיישני לחץ, רטט או קרבה.
בשל כמות העבודה הדרושה ליצירת שטיח מתכת בהתאמה אישית, ישנם שחקנים שבוחרים במקום ליצור אחד חדש, לשנות את השטיחים הרכים שיש להם. לרוב, שחקנים ייקחו לפעמים יריעות דיקט, מגיני רצפה אקריליים או כיסא משרדי ויתאימו אותם לשטיחים הרכים שלהם. זה למעשה מרפא קמטים והופך את השטיח לעמיד יותר לשימוש גם כאשר לובשים נעליים.
שימוש חינוכי
מערכות של שחקנים רבים הוצגו לבתי ספר בממלכה המאוחדת ב-2007 על ידי Cyber coach. מערכות כאלה יכולות לחבר עד 64 שטיחי ריקוד בבת אחת ללא כבלים. המערכות שולבו בשיעורים, ולשימוש נוסף בתוכנית הלימודים. היתרון המרכזי של המערכות האלה הוא שהן פונות גם לאלה שבדרך כלל לא נוטים להתאמן, וכך הן נתפסות ככלי רב ערך במאבק להשמנה בילדות.
השתמשו בשטיחי ריקוד גם בתור מערכות ניווט ניסיוניות במרחבים וירטואליים, כמו אלה המשחזרים מבנים היסטוריים.
דיולה מאורר
'''דיולה י. מאורר או גיולה י. מאורר (בהונגרית: Maurer I.Gyula'''; 18 בינואר 1927 טרנבן (דיצ'הסנטמארטון), טרנסילבניה, רומניה – 8 בינואר 2012 מאגלוד, הונגריה) היה מתמטיקאי הונגרי, שפעל ברומניה ובהונגריה. כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נפוקה ברומניה וכפרופסור ומנהל המכון למתמטיקה באוניברסיטת הטכנית לתעשייה כבדה במישקולץ - כיום אוניברסיטת מישקולץ, בהונגריה.
ילדות וצעירות
דיולה או גיולה (יוליוס) מאורר נולד בשנת 1927 בעיר טרנבן (בהונגרית - דיצ'הסנטמארטון) בטרנסילבניה כבן ליוז'ף מאורר (1955-1883) וללנקה מאורר לבית דמטר (1980-1894). משפחתו הייתה ממוצא הונגרי - מצד האב בעלת שורשים גרמנים (סקסוניים של טרנסילבניה). הוא למד בתיכון בקלוז', אחר כך בקריסטורו סקוייסק (בהונגרית - סייקייקרסטור) במזרח טרנסילבניה, ואחר כך במכללת בתלן בעיר איוד (בהונגרית - נאג'אנייד) בה סיים את מבחני הבגרות בשנת 1945.
ב-1946 נרשם ללימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה ההונגרית בויאי בקלוז'. הצטיין בלימודיו ובמהרה התחיל להיות מעורב בהוראה. אחרי שסיים את התואר השני ב-1949 התמנה כמדריך באוניברסיטת בויאי.
הקריירה האקדמית והמדעית
מאורר התחיל לפרסם מחקרים בשנת 1955 כשחיבר בשפה הרומנית 5 מאמרים שכותרותיהם באנגלית הם: מאמריו על קבוצות התמורות האינסופיות הנהיגו טופולוגיה בקבוצות אלה. במאמרים שפרסם בהמשך חקר, בין היתר, תכונות של קבוצות וחוגים טופולוגיים.
ב-1956 איבד את משרתו באוניברסיטה בגלל עמדתו בימי המרד האנטיקומוניסטי בהונגריה בשנת 1956. אחרי מיזוג האוניברסיטאות ההונגרית והרומנית לאוניברסיטת באבש-בויאי הוחזר לסגל שלה כמרצה בכיר לאלגברה בשנים 1960–1983. ב-1967 תחת הדרכתו של גריגורה מויסיל, סיים את עבודת הדוקטור שלו על האלגברה הטופולגית באוניברסיטת בוקרשט.
בימי החרפת ההדיכוי של משטר צ'אושסקו ברומניה בשנת 1984 בניו, דיולה ואדם יוז'ף עברו לגור בהונגריה. מאורר, שפרש לפנסיה בשנת 1985, הצטרף גם הוא לבניו בהונגריה. הוא התמנה לפרופסור במכון למתמטיקה של אוניברסיטת מישקולץ ולמנהל שלו (1988-1985).
מאורר היה מייסד ועורך שותף של כתב העת ההונגרי-אוסטרי למתמטיקה "Mathematica Pannonica". הוא נודע, בין היתר, בספרו "קומבינטוריקה ויישומיה", שפורסם בהונגרית, לרבות בבודפשט, ותורגם לרומנית. בשנים 1953–1956 היה העורך של כתב העת למתמטיקה של קלוז'. כתב גם סיפורי מדע בדיוני שפורסמו במגזינים Korunk, A Hét וב-Matematikai és Fizikai Lapok. תרגם להונגרית ספרי לימוד רומניים. השלים גם תואר לכלכלה.
הוא עסק בעיקר בתורת הקבוצות, בקבוצות טופולוגיות, ובקבוצות לי. פרסם מאמרים על אלגברות אוניברסליות, אלגברות אוניברסליות טופולוגיות, קבוצות עמומות, חוגים עם זהויות פולינומיות וכו'. מאמריו וספריו תורגמו לשפות רומנית, גרמנית, הונגרית, צרפתית, איטלקית, אנגלית ורוסית.
חייו הפרטיים
מאורר היה נשוי לאווה לבית נילאש. לזוג נולדו שני ילדים - דיולה מאורר הבן (יליד 1951) ואדם יוז'ף מאורר (יליד 1954).
מבחר כתביו
(מבוא לתורת המבנים) (הספרות המתמטית והאסטרונומית ההונגרית ברומניה- הדפסה מיוחדת בהוצאה לאור של האוניברסיטה הטכנית במישקולץ) Budapest, 1978.
לקריאה נוספת
(שאנדור קיש - ביוגרפיה של הפרופסור דיולה מאורר - מתמטיקאי בסופות המאה ה-20)
קישורים חיצוניים
J J O'Connor ,E F Robertson
סידני סמית'
אדמירל ויליאם סידני סמית' (באנגלית: William Sidney Smith; 21 ביוני 1764 – 26 במאי 1840) היה קצין-ים בריטי בתקופת מלחמות נפוליאון, שעליו אמר נפוליאון "איש זה גרם לי להחמיץ את ייעודי".
נעוריו וראשית דרכו
סמית' נולד למשפחה בעלת שורשים צבאיים וימיים, הקשורה למשפחת פיט, שבניה היו ראשי ממשלה באנגליה במחצית השנייה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. הוא הצטרף אל הצי המלכותי ב-1777, בהיותו בן 13. ב-1778 הצטיין בקרב כנגד הפריגטה "ראלי" של צי ארצות הברית ובעקבות זאת הועלה לדרגת לויטננט ב-1780, אף שטרם הגיע לגיל 17 כנדרש.
ב-1782 שירת תחת פיקוד אדמירל ג'ורג' רודני, והצטיין בקרב סיינטס, שהתנהל בקרבת איי הודו המערבית כנגד הצי הצרפתי במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. עד מהרה מונה לקפטן וקיבל לפיקודו פריגטה, אך ב-1783, עקב חתימת "חוזה פריז" שהכיר בעצמאות ארצות הברית, קורקע סמית' ונשאר על היבשה כשהוא מקבל חצי ממשכורתו.
בתקופה זו ביקר סמית' בצרפת, והיה מעורב בענייני מודיעין כשצפה בבניית הנמל החדש בשרבור. הוא ביקר גם בספרד ובמרוקו שהיו אף הן בהמשך שדות קרב פוטנציאליים לחילות בריטניה, במהלך עימותים בעתיד.
שירותו בצי השוודי
בשנת 1790 ביקש סמית' רשות לשרת בצי השוודי, במלחמה בין שוודיה ורוסיה. המלך גוסטב השלישי מינה אותו למפקד השייטת הקלה וליועצו הימי הראשי. סמית' הוליך את כוחותיו וטיהר את מפרץ ויבורג מכוחות רוסיים, בקרב שנודע כקרב סבנסקונד. בקרב סבנסקונד איבדו הרוסים שישים וארבע ספינות ומעל אלף מלחים, בעוד שהשוודים איבדו רק ארבע ספינות ומלחים מעטים. בשל כך הוכתר סמית' כאביר במסדר החרב השוודי. ברשותו של המלך ג'ורג' השלישי השתמש סמית' בתואר, אך בצי הבריטי נודע בלעג כ"אביר השוודי".
השירות במהלך מלחמות צרפת המהפכנית
ב-1792 מונה אחיו הצעיר של סמית', ג'ון ספנסר סמית', לשגריר בריטניה באיסטנבול והוא קיבל רשות לבקרו בטורקיה. כאשר שהה שם בינואר 1793, פרצה מלחמה עם צרפת בעקבות המהפכה הצרפתית. סמית' ועמו מספר יורדי ים אנגלים, הפליגו מטורקיה והצטרפו לצי הבריטי בפיקודו של האדמירל סמואל הוד, שהחזיק בנמל הצרפתי טולון לחופו של הים התיכון, לשם הוזמן על ידי המלוכנים הצרפתים.
כשהגיע סמית' לטולון, בדצמבר 1793, הכוחות המהפכנים, ביניהם נפוליאון בונפרטה שהיה קולונל בחיל התותחנים, צרו על הנמל ועל הכוחות המחזיקים בו. הבריטים ובעלי בריתם לא היו חזקים מספיק כדי להחזיק בעיר, והיה עליהם להתפנות מן הנמל. סמית' ששירת כמתנדב, קיבל על עצמו את המשימה לשרוף כמה שיותר ספינות צרפתיות ואספקה לפני שייתפס הנמל. חרף מאמציו נותרו כחצי מהספינות שלמות. אף שהשמיד יותר ספינות ממה שיכול היה הצי האנגלי לחסל בקרב באותו זמן, האשים האדמירל נלסון את סמית' בכך שלא הצליח להשמיד את הצי כולו.
בשובו ללונדון קיבל סמית' את הפיקוד על אניית הקרב "דיאמונד" וב-1795 הצטרף לשייטת הפריגטות המערבית, בפיקוד האדמירל וורן. שייטת זו הייתה ידועה בעצמאותם של מפקדיה, וסמית' התאים לתבנית. בהזדמנות אחת אף הגיע לנמל ברסט על מנת לצפות בתמרוני הצי הצרפתי שם.
מומחיותו של סמית' הייתה דווקא במבצעים על החוף, וב-1796 נתפס כשניסה לחבל באנייה צרפתית בנמל לה האבר. הוא הובל לפריז כדי לעמוד לדין על חבלה בספינות בנמל טולון, ומכיוון ששירת כמתנדב, לא עמדה לו ההגנה שהייתה לחייל המבצע את פקודות הממונים עליו.
בפריז הוחזק סמית' במעצר כשנתיים, על אף מאמצים להחליפו בשבויים רמי מעלה אחרים. כמה פעמים איימו השלטונות להעמידו למשפט, אך מעולם לא עשו כן. לבסוף הוא נמלט מכלאו בסיוע מלוכנים צרפתים שהתחזו לחיילים המעבירים אותו לכלא אחר. המלוכנים הובילו אותו לחוף, שם נלקח בספינת דיג וממנה הועלה על סיפונה של פריגטה בריטית שסיירה בתעלת למאנש. אחד מן המלוכנים שסייעו לסמית' היה קצין תותחנים צרפתי בשם אנטואן דה פיליפו, אשר נלווה אליו מאז במהלך מסעותיו.
שירות בים התיכון
בעקבות ניצחונו הגדול של נלסון בקרב על הנילוס נשלח סמית' לאזור הים התיכון כמפקדה של הספינה "טייגר", ספינה צרפתית שנפלה בשבי ובה שמונים תותחים. תמונת המצב האסטרטגית הייתה כי נפוליאון וכוחותיו שלטו ביבשה במצרים, אך התבוסה הימית גרמה לכך שיהיו מנותקים ממקורות אספקתם. מינויו של סמית' לא היה מינוי ימי טהור, על אף שהוא הושם תחת פיקודו של האדמירל ג'ון ג'רוויס, מפקד הצי בים התיכון. ג'רוויס נתן לו דרגת קומודור שהייתה מלווה בעצמאות פיקודית והרשה לו להגיע עם ספינות שהושמו תחת פיקודו לכל מקום במזרח התיכון בו יידרשו שירותיו. הוא אף שימש כשליח מיוחד לאיסטנבול, שם שימש אחיו כמיופה הכוח הבריטי לחצרו של הסולטאן. משימתו הייתה לחזק את ההתנגדות הטורקית לנפוליאון ולסייע לטורקים במלחמתם בצבא הצרפתי, שכבש את מצרים ועלה אז צפונה לעבר ארץ ישראל. שליחותו גרמה לנלסון שהיה בכיר מג'רוויס, להתנגד לסמכויות הרבות שניתנו לסמית' במזרח התיכון.
לאחר שהביס את הכוחות העות'מאניים במצרים, עלה נפוליאון על ארץ ישראל, ועמו 13,000 אנשי צבא. הוא כבש את עזה ואת יפו, וגילה ברוטליות כלפי האוכלוסייה האזרחית, וטבח באלפי חיילים טורקים שנפלו בשבי ביפו, כי לא היה ביכולתו לקחת אותם עמו או לשלחם למצרים. משם עלה נפוליאון לעכו, שבאותם ימים הייתה בירתה המנהלית של הארץ, תחת שלטון הפחה אחמד אל ג'זאר.
סמית' סייע לאל ג'זאר לחזק את הביצורים בעכו, וסיפק לו תותחים וחיילים מספינותיו. הוא השתמש בספינותיו על מנת לתפוס תותחי מצור שנשלחו אל נפוליאון בדרך הים ולהפנותם כנגד הצרפתים, וכן על מנת לחסום מעבר כוחות ואספקה בדרך החוף. בהגנת העיר נעזר סמית' בקצין הצרפתי אנטואן דה פיליפו (שנהרג בעת המצור) וביועצו היהודי ואיש סודו של אל ג'זאר, חיים פרחי. דה פיליפו ופרחי תכננו את הגנת העיר, וחיזקו את ביצוריה.
כאשר החל המצור על עכו במרץ 1799, השתמש סמית' בספינותיו, הטייגר והתזאוס, לסייע במערכה. התקפות הצרפתים נהדפו, ומספר ניסיונות לפריצת החומה נמנעו. במאי הגיעה בדרך היבשה ארטילריית מצור אל הצבא הצרפתי, והחומה נפרצה. אך ההתקפה נהדפה שוב, שכן בינתיים בנו מגיני העיר קו הגנה נוסף. בה בעת נחתו בחוף תגבורות טורקיות שהגיעו מן האי רודוס. ב-9 במאי נערכה המתקפה הצרפתית האחרונה, ומשזו נהדפה אף היא, החליט נפוליאון לשוב עם צבאו למצרים. הייתה זו תבוסתו הראשונה של נפוליאון בקרב יבשתי. לאחר ששב עם חילותיו למצרים, עזב נפוליאון את חילותיו והפליג לצרפת, כשהוא מתחמק מן המצור הימי הבריטי במזרח התיכון, על מנת להילחם באנשי "הקואליציה השנייה" שקמה כנגד צרפת, ולמנות עצמו למשרת "הקונסול הראשון". בשנת 1800 הוקמה בחומה הדרומית של יפו מצודת סידני סמית', שנבנתה במימון בריטי. סמית' ניסה לשאת ולתת על כניעת הכוחות הצרפתים שנותרו במצרים תחת פיקודו של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר ואף חתם על הסכם באל עריש. עם זאת, בשל הטינה בינו ובין האדמירל הוריישו נלסון, התקבלה הדעה שיש להשמיד כוחות אלו ולא לאפשר חזרתם לצרפת, וההסכם בוטל על ידי האדמירל לורד קית', שהיה מחליפו של ג'רביס בפיקוד על הצי בים התיכון.
הבריטים החליטו לנחות ביבשה, במפרץ אבוקיר, בפיקודו של סיר ראלף אברקרומבי. סמית' והטייגר היו מעורבים בהנחתת החילות, בסיוע טורקי, אך חוסר הפופולריות של סמית בצי עלה לו באובדן משרותיו הדיפלומטיות והמינוי המיוחד שקיבל. הצרפתים הובסו בקרב אבוקיר, על אף שאברקרומבי נהרג בקרב, ולבסוף הושבו לצרפת על פי תנאים הקרובים לאלו שהשיג סמית' באל עריש.
שירות במימי האיים הבריטיים
עם שובו לאנגליה בשנת 1801 קיבל סמית' עיטורים ופנסיה בשל שירותו, אך שב ונחסם על ידי נלסון, שעלה לגדולה בשל ניצחונו בקרב קופנהגן. במהלך ההפוגה בקרבות שבאה בעקבות הסכם אמיין, נבחר סמית' לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז רוצ'סטר, בבחירות שהתקיימו בשנת 1802. ישנן עדויות שבתקופה זו ניהל רומן עם הנסיכה קרוליין מברונסוויק, אשתו בנפרד של הנסיך מוויילס, שהיה לימים למלך ג'ורג' הרביעי. למרות שהרתה, היו לה מאהבים אחרים באותה התקופה, כך שאין ביטחון כי ילדה הוא אף ילדו של סמית'. כאשר הנסיכה נאלצה להתרחק מחצר המלכות עקב השערוריות שיצרה, יצאה במסע לעכו - המקום שבו זכה סמית' לתהילה כמנצחו של נפוליאון.
לאחר חידוש הקרבות כנגד צרפת בשנת 1803 הועסק סמית' באזור הדרומי של הים הצפוני על מנת למנוע פלישה נפוליאונית לאזור. בשנים 1804 ו-1805 עבד סמית' עם הממציא רוברט פולטון על ייצורם של פצצות טורפדו ומוקשים ימיים על מנת להרוס את הצי הצרפתי שנאסף בנמלי צרפת ובלגיה. התקפה בכלי הנשק החדשים על הצי בבולון נכשלה בשל מזג אוויר גרוע. על אף כישלון זה, המליץ סמית' להשתמש בכלי הנשק החדשים כנגד הצי הצרפתי והספרדי המשולב שעגן בקדיס. אך צי זה יצא מהנמל והושמד בקרב טרפלגר באוקטובר 1805, בטרם היה סיפק בידי סמית' להשלים את תוכניותיו.
שירות נוסף בים התיכון
בנובמבר 1805 קודם סמית' לדרגת תת-אדמירל ושב ונשלח אל הים התיכון, תחת פיקודו של קולינגווד, שמונה למפקד הצי לאחר מותו של נלסון. קוליגנווד שלח את סמית' לסייע למלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות לכבוש את נאפולי מאחיו של נפוליאון ז'וזף בונפרטה, שהכריז על עצמו כמלך נאפולי.
סמית' תכנן מערכה תוך שימוש בחיילים בלתי סדירים מקלבריה בנוסף לכוח של 5,000 חיילים בריטים. הם הביסו כוח צרפתי עדיף ב-4 ביולי 1806 בקרב מיידה, אך סמית' שב והסתכסך עם הממונים עליו והודח מן הפיקוד על אף הצלחתו.
סמית' נשלח לסייע לאדמירל דקוורת' במסעו לקונסטנטינופול בפברואר 1807, מסע שנועד למנוע מן הצרפתים לחבור לטורקים. על אף ניסיונו הרב באזור המזרח התיכון והיכרותו עם חצר המלוכה, נותר סמית' בתפקיד משני, והושאר בצל על ידי דקוורת'. המסע הסתיים בכישלון, והמשלחת נאלצה לסגת דרך מצר הדרדנלים תחת אש טורקית כבדה. ב-1807 נקראו דקוורת' וסמית' בחזרה ללונדון.
פורטוגל וברזיל
באוקטובר 1807 חתמו צרפת וספרד על הסכם לחלוקת פורטוגל ביניהם. בנובמבר 1807 מונה סמית' למפקד משלחת לליסבון במטרה לסייע לפורטוגזים בהדיפת המתקפה, או בהשמדת הצי הפורטוגזי - אם ישתלטו עליו כוחות עוינים. סמית' הצליח לארגן את מסע הצי הפורטוגזי לריו דה ז'ניירו בברזיל שהייתה אז מושבה פורטוגזית. שם החל בתכנון מתקפות על מושבות ספרד בדרום אמריקה, אך נקרא חזרה לאנגליה ב-1809 לפני שהספיק לממש תוכניתו. הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1810, ובאותה השנה נישא לקרוליין רמבולד, אלמנתו של הדיפלומט סיר ג'ורג' רמבולד שעבד עם סמית'.
מסע נוסף בים התיכון
ביולי 1812 שב סמית' והפליג לים התיכון על סיפון ספינת הדגל שלו "טרמנדוס", כסגנו של סיר אדוארד פילאו, כשמשימתם הייתה הטלת מצור על טולון. בהמשך עבר לפקד מספינת הדגל "היברניה" שעל סיפונה היו 110 תותחים. המצור היה מתיש, בשל העובדה שהצרפתים לא יצאו מן הנמל והתחמקו מעימות עם הבריטים. בתחילת 1814 נכנסו בעלות הברית כמנצחות לפריז ונפוליאון הודח והוגלה לאי אלבה. סמית' הוחזר לאנגליה.
השלום וקרב ווטרלו
אז החליט סמית' להתמסר למלחמה בעבדות. שודדי הים הברברים פעלו במשך מאות בשנים מחופי צפון אפריקה, סחרו בעבדים ובמלחים שבויים, ואף העזו וניסו לחטוף אנשים מחופי אירופה לרבות אנגליה ואירלנד. סמית' השתתף בקונגרס וינה במטרה לקבל מימון למשימה שתשים קץ סחר העבדים של שודדי הים הללו.
במהלך פעילותו צבר סמית' חובות, שהממשלה הבריטית לא מיהרה לפרוע. הוא נהג באורח חיים ראוותני, ומאמציו לשכנע בצורך להילחם בעבדות עלו לו כסף רב. מכיוון שבאנגליה היה נהוג לכלוא בעלי חוב, הוא עבר עם משפחתו לצרפת. הוא חי בפריז עד פרעון חובותיו, וזכה לקצבה קבועה שאפשרה לו מחייה צנועה. על אף שניסה לשוב ולקבל משרות ימיות, לא ניתן לו עוד פיקוד קרבי. הוא מת ב-26 במאי 1840 משבץ, ונטמן לצד אשתו בבית הקברות פר לשז בפריז.
פול ורהובן
פול ורהובן (בהולנדית: Paul Verhoeven) (נולד ב-18 ביולי 1938) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע הולנדי. בתחילת הקריירה שלו היה פעיל בהולנד והתפרסם בשל סרטיו השנויים במחלוקת, עד לשנת 1985 שבה עבר ורהובן לארצות הברית. סרטיו הרבים של ורהובן מאופיינים באלימות ואקשן מוקצנים, אלימות וגור.
ראשית ההצלחתו ופרסומו הבינלאומי באו לו מסרטי מדע בדיוני אלימים לדוגמת "רובוקופ" (1987) ו"זיכרון גורלי" (1990) שיצרו ורסיות שונות של עתיד דיסטופי רווי קואופרטיבים מושחתים, ניצול וקליעים מעופפים. ב-1992 זכה להצלחה גדולה נוספת עם "אינסטינקט בסיסי" בו גילמה שרון סטון את דמותה של פאם-פטאל רצחנית. ב-1995 התרסק ורהובן לראשונה בקריירה האמריקאית שלו עם הסרט "נערות שעשועים", סרט על טיפוסה לצמרת של חשפנית. "נערות שעשועים" היה אמור להכיל כמויות כפולות מהבוטות המינית של אינסטינקט בסיסי, אולם נכשל בקופות ואצל המבקרים ואף נבחר כסרט הגרוע של אותה השנה. ב-1997 נכשל ורהובן שנית בקופות עם הסרט "גברים בחלל", סיפור מלחמתה של אנושות עתידנית בציוויליזצית חרקי ענק במאבק על הקולוניזציה של פלנטות זרות. עם זאת הסרט זכה בשנים שחלפו מאז יצירתו לשבחים רבים ומעמד של סרט קאלט. ב-2000 ביים את "בלתי נראה", פנטזיה הוליוודית מניפולטיבית ומצליחה למדי על מדען פאוסטיאני המצליח להפוך עצמו בלתי נראה ומנצל זאת על מנת לבצע מעשי זדון הנעים בין אונס לרצח.
ביוגרפיה
ורהובן נולד ב-18 ביולי 1938 באמסטרדם לוים ונל ואן-שרדנברג. אביו היה מורה בבית ספר ואמו הייתה יצרנית כובעים. אף על פי שהוא נולד באמסטרדם, משפחתו באה מכפר הנקרא סליקר-ריבר. ב-1943, המשפחה עברה להאג, מיקום של מפקדת הגרמנים בהולנד במלחמת העולם השנייה. בית משפחת ורהובן היה כמעט בסיס צבאי גרמני המצויד במשגרי רקטות, שלבסוף פוצצו והופגזו בידי כוחות בעלות הברית. בית השכנים נפגע והוריו של ורהובן כמעט ונהרגו כאשר פצצה נפלה על רחוב סמוך. מאז אותה תקופה, ורהובן הזכיר בראיונות כי הוא זוכר תמונות של אלימות, בתים שרופים, סכנה ממשית וגופות בכל פינה ברחוב.
כילד קטן, ורהובן חווה ותיאר את המלחמה כ"הרפתקה מרגשת" והשווה את עצמו לדמותו של ביל רואן ב"תקווה ותהילה" (1987).
פול ואביו אהבו לצפות יחדיו בסרטים אמריקאים שהיו בבתי הקולנוע כמו "פיראט הארגמן" (1952). כנער, ורהובן גם היה מעריץ של קומיקס הולנדי הנקרא "דיק בוס", בקומיקס, דיק בוס הוא בלש פרטי הנלחם בפשע באמצעות שימוש בהגנה עצמית וג'יו-ג'יטסו. ורהובן בעצמו אף אוהב קומיקסים, לכן, הוא יצר קומיקס הולנדי הנקרא "הרוצח", דמות אפורה בסיפור מפורט מלא בנקמות.
משנת 1955, ורהובן למד באוניברסיטת ליידן, והוא בעל תואר שני במתמטיקה וכימיה.
סרטים קצרים (1960 - 1969)
ורהובן עשה את סרטו הראשון, הנקרא "לטאה יותר מדי", סרט קצר עבור חבריו הסטודנטים ב-1960 ואף המשיך עם כך כאשר הוא עשה שלושה סרטים קצרים נוספים משנת 1961 עד לשנת 1963.
סרטי קולנוע רשמיים (1971 - 1977)
סרט הקולנוע הרשמי הראשון של ורהובן היה "עסקים זה עסקים" משנת 1971. הצלחתו הלאומית לא הגיעה עד 1973 עם הסרט "פרי טורקי", בכיכובו של רוטגר האוור. ב-1974, סרט זה היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וב-1999 זכה בפרס עגל הזהב. לאחר מכן ביים את הסרטים "קייטי טיפל" ב-1975, ו"חייל באורנג'" ב-1977 אותו גם כתב.
סרטים אמריקאיים (1983 - 2000)
ג'רארד סטוטמן כתב את התסריט של סרטו האמריקאי הראשון של ורהובן; "רומן הדמים" (1985), בכיכוב רוטגר האוור וג'ניפר ג'ייסון לי. לאחר מכן, ורהובן עבר להוליווד עבור תקווה גדולה של הזדמנויות ליצור סרטים רבים אחרים. במהלך עבודתו בארצות הברית, הוא ביצע שינוי רציני בעזרת שני סרטים מלאים באלימות, סגנון ויזואלי מיוחד, בעלי תקציבים גדולים ומלאים באפקטים מיוחדים עם "רובוקופ" (1987) ו"זיכרון גורלי" (1990). שני הסרטים הללו זכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם ואף זכו בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים הטובים ביותר ועריכת הסאונד הטובה ביותר. אחרי הצלחת שני הסרטים הללו, ורהובן יצר את "אינסטינקט בסיסי" (1992), מותחן ארוטי אינטנסיבי ופרובוקטיבי במיוחד שנעשה לסרט התשיעי הרווחי ביותר בשנה הזו. הסצנה המפורסמת ביותר בסרט זה הייתה כאשר שרון סטון, אשר גילמה את דמות האנטגוניסטית הראשית בסרט; קתרין טראמל נמצאת בחקירה משטרתית בידי מייקל דאגלס, יושבת על כיסא, מעשנת סיגריה ופותחת את רגליה. סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר; העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
סרטו הבא של ורהובן היה "נערות שעשועים" (1995), סרט פרובוקטיבי נוסף, אשר הוכתר לאחד מבין הסרטים הגרועים בכל הזמנים. סרט זה זיכה את ורהובן עצמו בפרס פטל הזהב בסרט הגרוע ביותר של השנה והבמאי הגרוע ביותר.
אחרי "אינסטינקט בסיסי" ו"נערות שעשועים", ורהובן שב אל חיק ז'אנר סרטי הפעולה-מדע בדיוני המלאים באלימות הגרפית הבוטה והאפקטים עם סרט האקשן-מדע בדיוני משנת 1997 "גברים בחלל", המבוסס על הספר בעל אותו השם מאת רוברט א' היינליין. סרט זה היה הצלחה מסחררת עולמית נוספת ואף קיבל מועמדות לפרס האוסקר על האפקטים. בשנת 2000, ורהובן ביים סרט אימה-מדע בדיוני הנקרא "בלתי נראה" בו כיכב קווין בייקון. סרט זה היה לכישלון קופתי וביקורתי צורב אולם קיבל מועמדות לפרס אוסקר על האפקטים.
החזרה להולנד (2006 - הווה)
אחרי 20 שנים במהלכן התגורר ועבד בארצות הברית, ורהובן שב לארץ הולדתו, הולנד. שם, יצר סרט דרמה הנקרא "הספר השחור" (2006), בו השתתפו מיכיל האוסמן ומתיאס שונארטס. ורהובן הגיע לפסטיבל הקולנוע היהודי בסינמטק ירושלים, בו השתתף הסרט.
בשנת 2016 יצאו סרטו החדש "היא" (Elle) בכיכובה של איזבל הופר, עוקבת אחר אישה ההופכת לקורבן אונס ושוד בביתה ויוצאת לנקמה באדם שעשה לה זאת המבוססת על ספר הנקרא "Oh" מאת פיליפ דיג'אן. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סזאר ובפרס לומייר וכן היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר. ורהובן זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2017 החל לעבוד על סרטו הבא "בנדטה", ביוגרפיה על חיה של הנזירה האיטלקייה בנדטה קרליני. בסרט ישחקו שארלוט רמפלינג וקלוטילד קורו. הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך 2021.
עבודתו
אולם, כפי שציין מומחה אחר ל"טעם-רע", הבמאי האמריקאי ג'ון ווטרס: "ישנו טעם-רע טוב, וישנו טעם-רע רע". ישנו טעם-רע שהוא פשוט טעם רע, וישנו "טעם-רע" שהוא סוג של אמנות. ורהובן כנראה מאמין בכך גם הוא, משום שב-1995 היה לבמאי הראשון בהיסטוריה שהרהיב להגיע טקס ה-Razzie (פטל הזהב) על מנת לקבל את פרס הבמאי הגרוע ביותר (עבור "נערות שעשועים"). בעובדה זו יש להעיד על חוש האירוניה המפותח של ורהובן, הניכר היטב בסרטיו.
אלו סרטים, שמלבד הטעם הרע השופע, מכילים גם ביקורת נוקבת על החברה שורהובן מייצג ועל האובססיות הורהוביניות בכלל. הביקורת על מושא הביקורת באה מתוך המדיום של מושא הביקורת. ורהובן מבקר בחריפות את הקפיטליזם/סקסיזם/תרבות הפופ, אך באותה העת גם משכפל את מושא הביקורת ולובש אותו על עצמו כתחפושת או סוג של מדים סגנוניים. הוא מעז להעלות הצעות לפתרון בעיה שהוא עצמו חלק ממנה. התוצאה היא, אם כן, אירונית במידה מפליגה, ואף חתרנית - כפי שמודה ורהובן עצמו.
צבים כל הדרך למטה (סרט)
צבים כל הדרך למטה (באנגלית: Turtles All the Way Down) הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי עתידי, בבימויה של האנה מרקס ובכיכובם של איזבלה מונר, קרי קיצ'ינו, פליקס מאלארד וג'ודי ריס. הוא נכתב על ידי אייזק אפטאקר ואליזבת ברגר, בהתבסס על רומן מ-2017 בעל אותו שם מאת ג'ון גרין.
צבים כל הדרך למטה יהיה העיבוד החמישי לסרט או לתוכנית טלוויזיה לרומן מאת גרין, אחרי "אשמת הכוכבים" (2014), "ערים של נייר" (2015), "כשהשלג יורד" (2019) ו"מחפשים את אלסקה" (2019).
תקציר העלילה
כשילדה בת 17 המתמודדת עם הפרעה טורדנית-כפייתית מתחברת מחדש לאהבת ילדותה, היא מתעמתת עם האפשרות למצוא אהבה ואושר יחד עם מחלת נפש.
הפקה
הסרט היה שנים רבות בגיהנום פיתוחי. בתחילה הסרט נקנה לעיבוד קולנועי על ידי אולפני פוקס 2000 עם פרסום הרומן ב-2017, עם גרין ורוסיאנה האלסה רוחאס כמפיקים בפועל. אייזק אפטאקר ואליזבת ברגר הוכרזו ככותבי התסריט במאי 2018, והאנה מרקס הוכרזה כבמאית הסרט בינואר 2019.
ההפקה התעכבה לאחר שחברת וולט דיסני רכשה את אולפני פוקס 2000. הפרויקט הונע מחדש על ידי אולפני ניו ליין סינמה, וזכויות ההפצה עברו ל-HBO Max. הסרט מופק על ידי מרטי בואן, וויק גודפרי ואייזק קלאוזנר מחברת ההפקה Temple Hill Entertainment, שהפיקה את עיבודי המסך לרומנים הקודמים של גרין.
הסרט הוכרז במרץ 2022, עם מרסד בתפקיד הראשי. רייס, צ'יצ'ינו ומלרד הוכרזו כחלק מהקאסט בחודש שלאחר מכן. במאי 2022 הוכרז שגם ג'יי סמית'-קמרון, פוורנה ג'אגנתן ומאליק ג'ונסון יופיעו בסרט.
הצילום העיקרי החל בסינסינטי, אוהיו, ב-26 באפריל 2022.
מוניקה ריימונד
מוניקה מריה ריימונד (באנגלית: Monica Maria Raymund; נולדה ב-26 ביולי 1986) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור מריה "ריה" טורס בדרמה משטרתית של פוקס בשם "שקר לי" (2009–2011). היא כיכבה גם בתור הפרמדיקית גבריאלה דוסון בסדרה "כבאי שיקגו" (2012–2019) ברשת NBC.
קורות חיים
ריימונד נולדה בסיינט פיטרסברג שבפלורידה. אביה הוא סטיב ריימונד, אשר שימש בעבר יו"ר מועצת המנהלים והמנכ"ל של חברת Tech Data Corp, שמקורה בקלירווטר שבפלורידה והיא מפיצה רכיבי מחשב ותוכנות; מוצאו יהודי-גרמני ומזרח אירופאי. אמה סוניה (לבית לארה) היא מתנדבת קהילתית ומייסדת שותפה של האקדמיה למחול באקדמיה למוזיקה בסיינט פיטרסברג. מוצאה מהרפובליקה הדומיניקנית. סבה היה איש העסקים והפילנתרופ אדוארד סי. ריימונד ואחיה הצעיר, ויל, שהיה בוגר מכללת ברקלי למוזיקה, מהנדס קול ותאורה ומוזיקאי, נפטר באוגוסט 2015.
ריימונד גדלה והתחנכה כיהודייה ואף חגגה בת מצווה. בתיכון היא השתתפה בפרויקט "תיאטרון ברודוויי" בטמפה ובפרויקט תיאטרון של בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרוליינה וינסטון-סאלם.
ריימונד סיימה את חוק לימודיה בבית הספר בסיינט פיטרסברג בשנת 2004, ואת לימודיה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק בשנת 2008.
קריירה
על פי הדיווחים, במסגרת לימודיה בבית הספר ג'וליארד, ריימונד הופיעה ב"סימבלין" בבימויו של ריצ'רד פלדמן, ב"המנחשים" (The Diviners) בבימויו של ג'ונתן ברנשטיין וב"חוות החיות" (Animal Farm) בבימויו של טריזנה בוורלי.
ריימונד הופיעה בעיר מוצאה סיינט פיטרסברג. בין היתר, היא הופיעה ב"קזינו מנהטן", בהפקה המקורית של קרן "ליארטס פנינסולה" (בבימויו של בוב דווין ג'ונס) בתפקיד הראשי, אלתיאה דנבר (Althea Dunbar). בנוסף, היא הופיעה במחזמר "העיר של וב" (Webb's City: The Musical) על פי מוזיקה של לי אהלין (Lee Ahlin), שכתב וביים ויליאם לבנגוד (William Bill Leavengood).
משנת 2012 ועד לשנת 2018 גילמה ריימונד את דמותה של הפרמדיקית גבריאלה "גבי" דוסון בסדרה "שיקגו FIRE", ולאחר מכן גילמה בסדרה "הייטאון" (Hightown) את ג'קי, החוקרת רצח בעקבות גופה שהיא מוצאת.
היא גם הופיעה בסרט הקומדיה הרומנטית האמריקאי מ-2022, "אין גברים כאלה".
חיים אישיים
ריימונד ידועה בשל תמיכתה בזכויות להט"ב. בפברואר 2014, היא הוציאה הודעה רשמית בטוויטר שהיא ביסקסואלית, אף על פי שהיא יצאה מהארון כבר יותר מעשר שנים לפני כן. ב-16 בספטמבר 2015 הודיעה ריימונד בטוויטר כי היא נמצאת במערכת יחסים עם טרי סיגל.
ג'ומאנה חדאד
גומאנה חדאד (בערבית: جمانة حداد; נולדה ב-6 בדצמבר 1970) היא סופרת, משוררת, דוברת ציבורית, עיתונאית ופעילת זכויות נשים. היא נבחרה כאחת מ-100 הנשים הערביות החזקות ביותר בעולם ארבע שנים ברציפות על ידי מגזין העסקים הערבי, בשל האקטיביזם החברתי והתרבותי שלה. היא המייסדת של "ג'אסד", כתב עת רבעוני בשפה הערבית. חדאד השיקה תוכנית חדשה בנובמבר 2018 בערוץ Alhurra העוסקת בנושאים של חופש הביטוי וחשיבה ביקורתית.
קריירה
חדאד היא עורכת התרבות של עיתון "סמירה" בין השנים 1997 ו-2017. היא גם בסגל של האוניברסיטה האמריקאית בביירות. היא חברה במועצת המנהלים של MARCH Lebanon, עמותה הנלחמת בצנזורה ופועלת להעלאת מודעות לזכות לחופש ביטוי, ובין 2007 ל-2011, היא שמשה כרכזת עבור הפרס הבינלאומי לסיפורת ערבית (פרס בוקר של העולם הערבי) ומאז היא משמשת כחברת מועצת המנהלים של הפרס.
בשנת 2009, היא כתבה בשיתוף ושיחקה בסרטה של יוצרת הסרטים הלבנונית ג'וסלין סאאב, "מה קורה?". באוקטובר של אותה השנה, היא נמנתה ברשימת 39 הסופרים הערבים מתחת לגיל 39. בנובמבר של 2009, היא זכתה בפרס הבינלאומי לשירה צפון דרום, מטעם קרן פסקרברוצו באיטליה.
בפברואר 2010 היא זכתה בפרס הספרותי הערבי, מטרופוליס כחול. באוגוסט 2010, היא זכתה בפרס רודולפו ג'נטילי האיטלקי.
בנובמבר 2012, היא זכתה בפרס קוטולי לעיתונאות ב קטניה, איטליה.
ביולי 2013, היא מונתה שגרירת כבוד לתרבות וזכויות אדם של העיר נאפולי בים התיכון על ידי ראש העיר של נאפולי לואיג'י דה מג'יסטריס.
בפברואר 2014, הוענק לה פרס מפעל קריירה בשירה של קרן ארכיקולטורה באקוויטרמה שבאיטליה.
המגזין של חדאד הוא נושא הסרט משנת 2013 של אמנדה חומסי-אוטוסון, "ג'סאד ומלכת הסתירות" (Jasad & The Queen of Contradictions), הפקה של פרויקט נשים עושות סרטים.
כתיבתה של חדאד זכתה לשבחי הביקורת בלבנון וברחבי העולם הערבי. רבים מפרסומיה תורגמו לשפות אחרות.
חדאד עצמה דוברת 7 שפות, ותרגמה מחזות, שירה, סיפורת, ועוד עבור יוצרים ערבים ובינלאמיים, ביניהם "אנתולוגיית השירה הלבנונית המודרנית" אשר פורסמה בספרד ובמדינות נוספות באמריקה הלטינית.
במסגרת עבודתה העיתונאית והתרבותית, ערכה חדאד ראיונות ודיאלוגים עם סופרים מוערכים רבים, ביניהם אומברטו אקו, פול אוסטר, חוסה סרמאגו, פאולו קואלו, פטר הנדקה, ואחרים.
חיים אישיים
חדאד נולדה למשפחה שמרנית בת הדת הסורית אורתודוקסית. אמה ממוצא ארמני. היא חיה בביירות עם שני בניה, והיא מתנגדת חריפה לדת מאורגנת.
אנטוניו וילאס בואס
אנטוניו וילאס בואס (בפורטוגזית: Antônio Vilas-Boas; 1934–1992) היה עובד חווה ברזילאי שטען שנחטף על ידי חוצנים ב-16 באוקטובר 1957 בפאתי העיירה סאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל. אף על פי שסיפורים דומים הפכו נפוצים לאורך שנים, סיפורו של בואס היה אחד מסיפורי חטיפות החוצנים הראשונים (מפגש מהסוג הרביעי) שזכה לפרסום בינלאומי רב.
בואס נמנע בתחילה לדווח על המקרה, ובשל כך סיפורו נחקר לבסוף רק בינואר 1958 (כמעט 4 שנים לפני שאירע מקרה החטיפה לכאורה הנודע של בני הזוג בטי ובארני היל) ופורסם לבסוף רק ב-1965.
רקע
אנטוניו וילאס בואס היה בנם של ג'רום פדרו וילאס בואס (1887–1963) וקנדידה אנאסיה דה אוליביירה (1897–1963), זוג חקלאים שחיו בסאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל. לזוג היו בסך הכל עשרה ילדים. החווה של המשפחה השתרעה על פני שטח נרחב שהכיל מטעים רבים. המשפחה של וילאס בואס ועובדי החווה נהגו להשתמש בטרקטור כדי לעבד את אדמות המשפחה במהלך שעות היום ובמהלך שעות הלילה.
סיפורו של בואס
לטענתו של בואס, ב-14 באוקטובר, בסביבות השעה 21:30, בעת שהוא ואחיו חרשו את שדות המשפחה, האחים הבחינו באור אדום גדול המרחף מעל הקצה הצפוני של השדה. כאשר אנטוניו התקרב למקור האור, האור עבר במהירות לקצה הדרומי של השדה. בואס מיהר בעקבות מקור האור חזרה לחלקו הדרומי של השדה, מקור האור בתגובה חזר לקצה הצפוני של השדה. בסופו של דבר, לאחר כחצי שעה מקור האור נעלם.
בסביבות השעה 1:00 בלילה בתאריך ה-16 באוקטובר 1957, בעודו חורש לבדו את שדות המשפחה הוא הבחין שוב באור האדום בשמי הלילה. לטענתו של בואס, ה"כוכב" התקרב לעבר הכיוון שלו במהירות מסחררת, גדל בהתמדה עד שניתן היה לראות בבירור כי הכוכב הוא למעשה חללית בצורה אליפטית, החללית נחתה לידו בעת ששלוש "רגליים" יצאו מגוף החללית. לטענתו של בואס, בשלב זה הוא ניסה לברוח מהמקום באמצעות הטרקטור שלו, אך לאחר שהמנוע של הטרקטור הפסיק לפעול במפתיע הוא נלכד בהמשך על ידי חוצן דמוי אנוש בגובה מטר וחצי שלבש סרבל אפור וקסדה. לטענתו עיני החוצן היו קטנות וכחולות, ובמקום לדבר הוא השמיע קולות שנשמעו כמו נביחות. לאחר מכן שלושה חוצנים נוספים הגיעו והכניעו את בואס ולאחר מכן תפסו אותו בידיו ורגליו וגררו אותו לתוך החללית.
לטענתו של בואס, לאחר שהוא הוכנס לתוך החללית, החוצנים הפשיטו אותו בכוח וגופו נמשח בנוזל סמיך שהתייבש במהירות. לאחר מכן דגימות דם נלקחו ממנו בכוח מהסנטר. לאחר מכן החוצנים לקחו אותו לחדר שבו הוא שהה לבדו בסביבות חצי שעה, ובמהלך פרק זמן זה נפלט גז מצינורות החדר שגרם לו לבחילות ולסחרחורות.