cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומוסקסואליות בפרו העתיקה
הגעת הספרדים והאיסור על הומוסקסואליות
הספרדים, אשר הגיעו לפרו במאה ה-16, נדהמו מהמנהגים של הילידים. המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו ואנשי הדת היו מזועזעים לגלות שהומוסקסואליות היא מקובלת, וכן מכך שהאוכלוסייה המקומית אינה אוסרת על קיום יחסי מין לפני נישואין או שאיננה מייחסת חשיבות לצניעות הנשים.
ההיסטוריון מקסימו טרזוס מתאר כיצד הספרדים הכריעו את המיניות של התרבות המקומית, שלא התאימה לאמות המידה של הכנסייה הקתולית:
השתלת קרנית
תרומת קרנית
הקרנית נלקחת מאדם שהלך לעולמו. ניתן לקחת קרניות מתורמים מטווח גילאים רחב, כל עוד הקרנית שלמה, והאדם לא סבל ממחלות ממאירות של העיניים, או ממחלות עיניים שפגעו בקרנית. בשונה מניתוחי השתלת איברים אחרים, אין צורך בבדיקת תאימות רקמות או סוג דם בין התורם לנתרם, משום שהקרנית אינה ניזונה מכלי דם. תהליך הנצלת הקרנית יכול להתבצע עד 12 שעות לאחר הפטירה. הנצלת הקרניות מתבצעת על ידי רופא עיניים במחלקה או בחדר הנפטרים, בהליך שמשכו כחצי שעה. לאחר סיום הנצלת הקרניות העפעפיים נסגרות באופן כירורגי כך שבסיום התהליך לא נותרים סימנים חיצוניים שיכולים להעיד על קיומו.
בהלכה היהודית
בשונה מתרומות איברים אחרים, ניתן לקחת את הקרנית גם לאחר שנקבע מוות לבבי באדם. כך שהמחלוקת בנוגע לזמן קביעת המוות אינה נוגעת לתרומת קרנית. עם זאת, ישנם פוסקים שהורו שאסור ליטול קרנית מן המת משום שרק פיקוח נפש דוחה את המצוות הקשורות בכבוד המת ובקבורתו, ואילו בתרומת קרנית מדובר רק באובדן הראייה. לעומתם, יש פוסקים שהורו להתיר. לפי גישה זו, אובדן ראייה נחשב כפיקוח נפש וכן לקיחת הקרניות אינה ביזוי המת משום שעל ידה תנצל ראייה של אדם אחר.
הומוסקסואליות בפרו העתיקה
הגעת הספרדים והאיסור על הומוסקסואליות
עם זאת, בשנת 1837 בוטל האיסור הפלילי על הומוסקסואליות.
כלי חרס
במשך 800 שנים יצרו תרבויות האנדים המרכזיות של התקופה הפרה-קולומביאנית, ובמיוחד המוצ'ה, לפחות עשרות אלפי כלי חרס (בספרדית: huacos; ראו ). מספר כלי חרס מציגים שלדים המקיימים יחסי מין הומוסקסואליים; ארבעה מציגים יחסי מין אנאליים בין גברים, אחד מציג חדירה לסבית עם הדגדגן. כלי חרס רבים אחרים מציגים יחסי מין בין שתי דמויות, כאשר לפחות אחת מהן היא ממין שאינו מוגדר. עבודות אלו, ככל הנראה בשל הטיה הטרוסקסיסטית, פורשו לא פעם כמציגות זוג הטרוסקסואלי.
השתלת קרנית
סוגים של השתלות קרנית
ישנם סוגים שונים של השתלות קרנית הכוללים השתלה בעובי מלא (Penetrating Keratoplasty), השתלה למלרית קדמית (Deep Anterior Lamellar Keratoplasty) והשתלה למלרית אחורית (Endothelial Keratoplasty). הסוגים הנפוצים ביותר של השתלה למלרית אחורית כוללים דימק (Descemet Membrane Endothelial Keratoplasty) ודיסק (Descemet Stripping Automated Endothelial Keratoplasty). מתאימים את סוג הניתוח לפתלוגיה העינית של המטופל.
סיבוכים
אחד הסיבוכים בניתוח השתלת קרנית היא דחייה של השתל. דחייה של השתל יכולה להתרחש בכל שלב בחיים, אבל רוב המקרים יתרחשו במהלך השנה הראשונה. שיעור דחיית השתל נע בין 1%-20% מהמקרים כאשר השיעור גבוה יותר בהשתלות קרנית בעובי מלא ונמוך יותר בהשתלות קרנית למלרית אחורית. סימני דחיית השתל מתבטאים באודם, גירוי העין וירידה משמעותית בראייה. בבדיקת העין ניתן יהיה לראות בצקת ועכירות. בדרך כלל במקרים של אבחון מוקדם וטיפול הולם דחיית השתל הפיכה. במקרים חריגים השתל יכול לעבור דחייה בלתי הפיכה ויהיה צורך בהחלפתו.
הומוסקסואליות בפרו העתיקה
כלי חרס
כלי חרס רבים, עליהם סמלים של הילידים, נופצו והושמדו. בשנות ה-70 של המאה ה-16 התארגנו טולדו ויועציו הדתיים על מנת להביא סוף למעשי סדום, אוננות ולמנהג חברתי נפוץ שבתרגום חופשי משפת קצ'ואה פירושו "נישואי ניסיון". כפי שמתאר טרזוס, "לא ניתן לדבר על כך כי הדברים נחשבים [ פורנוגרפיים ] ". הם נאסרו בשל "טאבו שהטילה הדת הנוצרית [על פיו] הגברים מקיימים יחסי מין רק ל[מטרת] רבייה וכי נשים אינן חוות הנאה מינית".
השתלת קרנית
סיבוכים
סיבוך נוסף הוא עלייה בלחץ התוך עיני. זהו סיבוך פוסט-ניתוחי נפוץ, והוא שכיח בקרב כ-30% מהמנותחים. הטיפול במקרה זה הוא בתרופות המורידות לחץ תוך עיני. יש מקרים בהם מתפתחת גלאוקומה משנית שאינה מגיבה לטיפול.
הומוסקסואליות בפרו העתיקה
כלי חרס
למרות המאמץ המאורגן הזה להשמיד חפצים אלו, רבים שרדו עד היום. במשך עשרות שנים, כלי החרס האירוטיים נשמרו מפני הציבור, והיו נגישים רק לקבוצה מובחרת של מדענים פרואנים. מדי פעם, ובחוסר רצון, הם היו זמינים גם למספר חוקרים זרים, מארצות הברית ומאירופה. בלימה שבפרו ידוע בשל גלריה של כלי חרס אירוטיים מההתקופה הפרה-קולומביאנית המוצגת בו.
השתלת קרנית
סיבוכים
כמו כן, קיים גם סיכון של זיהום. בקרנית אין כלי דם, והיא נרפאת הרבה יותר לאט מחתכים בעור. בזמן שהפצע מתרפא הוא עשוי להידבק במיקרואורגניזמים שונים. ניתן להוריד סיכון זה על ידי אנטיביוטיקה מניעתית.
פרוגנוזה
ככלל, ניתוחי השתלת קרנית נחשבים לניתוחים מצליחים עם שיעור הצלחה גבוה. הסיבה לכישלון אפשרי מגוונות, ותלויות בגורמים רבים, כמו סוג ההשתלה, מצב החולה ובריאות חלקי העין האחרים. רוב ההשתלות גורמות לשיפור משמעותי בתפקוד הראייה במשך שנים רבות לאחר ההשתלה או לכל החיים. במקרה של דחייה או ניתוח לא מוצלח ניתן בדרך כלל לחזור שוב על הניתוח.
זבד (בושם)
זֶבֶד הוא תרכובת אורגנית מסוג קטון, המופקת מהפרשות של מערכת הרבייה של בעלי חיים ממשפחת הגחניים, ובעיקר מהזבד האפריקאי, אשר משמו נגזר גם שם החומר, אשר משמש במקור את החיה כפרומון.
הזבד ידוע כאחד מהבשמים העתיקים ביותר בשימוש האדם והוא דומה בתכונותיו למושק.
מרסל הייסטר
מרסל הייסטר (בגרמנית: Marcel Heister; נולד ב-27 ביולי 1992 באלבשטאדט שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי בלודוגורץ ראזגרד.
קריירה
הייסטר נולד וגדל בעיר אלבשטאדט שבגרמניה למשפחה ממוצא קרואטי וממוצא שוואבי-דנובי. מגיל צעיר שיחק במחלקות הנוער של גאמרטינגן ורויטלינגן 05 מהליגות הנמוכות בגרמניה. בגיל 18 הצטרף הייסטר לקבוצת הנוער של הופנהיים. אחרי עונה אחת בקבוצת הנוער של המועדון, החל הייסטר לשחק בקבוצת ה-U19 ובקבוצת המילואים של המועדון כשבמדיה ערך 26 הופעות אך לא רשם הופעות במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
בקיץ, עזב הייסטר לראשונה ככדורגלן את גרמניה וחתם בנ.ק. זאדאר מליגת העל הקרואטית. ב-1 בספטמבר 2012, ערך הייסטר את הופעת הבכורה שלו במדי זאדאר כשעלה כמחליף בתיקו 1-1 נגד איסטרה 1961. ב-22 בפברואר 2013, כבש הייסטר את שער הבכורה שלו במדי זאדאר בהפסד 2-1 ל-NK זאגרב. לאחר שנתיים בזאדאר בהן מיעט לשחק ורשם 31 הופעות ליגה בהן כבש שני שערים סיים את דרכו בקבוצה. ב חתם הייסטר באיסטרה 1961. ב-16 במרץ 2014, ערך הייסטר את הופעת הבכורה שלו במדי איסטרה 1961 בהפסד 6-0 לדינמו זאגרב. בעונתו הראשונה בקבוצה לא זכה הייסטר לדקות משחק רבות ורשם רק שבע הופעות ליגה. בעונה שלאחר מכן הפך הייסטר לשחקן הרכב ראשון באיסטרה וב-9 באוגוסט 2014 כבש את שער הבכורה שלו במדי איסטרה בתיקו 1-1 נגד סלובן בלופו. ב-27 ביולי 2015, כבש הייסטר צמד שערים ובישל שער נוסף בניצחון איסטרה 4-1 על היידוק ספליט.
ב-8 ביוני 2018 מימשה בית"ר את האופציה על הייסטר לעונת 2018/2019, אך ב-4 ביולי 2018 נמכר לפרנצווארוש ההונגרית תמורת כ-300 אלף אירו. את השער הראשון שלו במדי פרנצווארוש כבש במשחקו הרביעי בקבוצה
ב-16 ביוני 2021 חתם הייסטר בפהרוואר
כיש (אי)
האי כיש (בפרסית: کیش) הוא אי בריבונות איראנית במפרץ הפרסי, מול החוף הדרום־מזרחי של המדינה. שטחו הוא 91.5 קילומטר רבוע ואוכלוסייתו מונה כ-40 אלף נפש.
היסטוריה
האי נזכר בהיסטוריה מאז ימי יוון העתיקה. בזכות מיקומו נעשה בו שימוש כתחנה ימית על ידי ממלכות אשור ועילם ומאוחר יותר על ידי פרס ומדי.
בשנת 325 הגיע לאי נארכוס, מקציניו של אלכסנדר הגדול, במסגרת מסעו במפרץ הפרסי.
בעת ביקורו של הנוסע מרקו פולו בארמון הקיסרי בסין, הוא הבחין בתכשיט הפנינים של אשת הקיסר, ונאמר לו כי הפנינים הגיעו מהאי כיש.
מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האחרון של איראן, הפך את האי בשנות ה-70 לאתר נופש יוקרתי עבור האליטה האיראנית ותיירים. הוקם בו קזינו ונמל התעופה בו הותאם לשימוש מטוס הקונקורד. לאחר המהפכה האיראנית הפך האי לאזור פטור ממכס.
מאמצע שנות ה-90 פועל השלטון האיראני במרץ כדי למצב את האי כיעד תיירות בולט, לצד שכניו מתחריו דובאי ודוחה. כספים רבים הושקעו במיזמי בנייה באי ובמשיכת משקיעים וסוחרים זרים לאי. באי נוהגת אכיפה מקלה בהרבה של החוקים האסלאמיים של איראן. מתגורר בו מספר משמעותי של תושבים נוצרים.
גאוגרפיה ומזג אוויר
האי שוכן 19 קילומטר מחוף איראן, כ-200 קילומטר ממערב למצר הורמוז וכ-240 קילומטר מצפון לאבו דאבי השוכנת מעברו השני של המפרץ הפרסי. צורתו סגלגלה, אורכו ממזרח למערב 15.45 קילומטר ורוחבו מצפון לדרום 7.5 קילומטר. שטחו הוא 91.5 קילומטר רבוע ואורך חופיו 40 קילומטר. לאורך החופים מצויים איים רבים ושוניות אלמוגים. שטח האי הוא שטוח ללא הרים או גבעות. במרכזו, בגובה של 35–40 מטר מעל פני הים, ממוקם נמל התעופה הבינלאומי כיש. נמל ימי פועל בחוף הצפון-מזרחי של האי.
אקלים האי הוא חצי-משווני ויבש. מאוקטובר ועד אפריל שוררות בו טמפרטורות שמ-18 ועד 25 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באי היא 145 מילימטר. יש בו כ-3,100 שעות אור שמש בשנה.
כלכלה
מעמדו של האי כאזור סחר חופשי מושך אליו תיירות רבה, חלקה של תיירי פנים, ופעילות סחר בינלאומית. בשנת 2009 הגיע היקף הסחר הבינלאומי באי ל-9.2 מיליארד דולר. כ-15% מהיבוא לאיראן מגיע אליה דרך האי.
תמריצי ההשקעה באזור הסחר החופשי של האי קיש כוללים:
באי פועלת בורסת נפט שנפתחה במטרה לתמרץ השקעות זרות באיראן.
ההשקעות באי כוונו גם אל מערכת החינוך באי, שהיא מפותחת יחסית וכוללת גם לימודי טכנולוגיה ולימודי שפות זרות. באי פועלים סניפים של אוניברסיטת אזאד האסלאמית ושל אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה.
תיירות
בשונה מאיראן היבשתית, שהכניסה אליה לתיירים כרוכה בקבלת ויזה מראש, זכאי כל תייר המגיע לאי כיש לקבל בו במקום ויזת כניסה לאי למשך 14 יום.
האטקרציות התיירותיות באי כוללות:
נמל התעופה באי הוא בסיס פעולה של חברת התעופה כיש אייר.
באי קיימים אצטדיון ספורט, מגרשי כדורעף ומסלול קארטינג. הוא מארח אירועי ספורט שונים, מהם בינלאומיים, לרבות אליפות פאג'ר הבינלאומית בסקווש והתחרות הבינלאומית לספורט מסורתי והרואי בהשתתפות נציגים מכ-17 מדינות. נערכה בו אליפות כדורעף החופים האסייתית 2006.
באי מבקרות נבחרות כדורגל מהעולם המקיימות בו מחנות אימונים. לאי יש קבוצת כדורגל משלו (Kish Air FC).
איוונה ברליץ'-מז'וראניץ'
איוונה ברליץ'-מז'וראניץ' (18 באפריל 1874, אוגולין, קרואטיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 21 בספטמבר 1938, זאגרב, ממלכת יוגוסלביה) הייתה סופרת ילדים ונוער קרואטית. היא הייתה נכדתה של איוואן מז'וראניץ'.
ביוגרפיה
ברליץ'-מז'וראניץ' נולדה למשפחת מז'וראניץ', שהייתה ידועה בקרואטיה בזמנו. אביה, ולדימיר מז'וראניץ', היה סופר, עורך דין, והיסטוריון, שחיבר מילון קרואטי להיסטוריה ומשפט, בשנת 1882. סבה היה איוואן מז'וראניץ', פוליטיקאי ומשורר ידוע, וסבתה אלכסנדרה מז'וראניץ' הייתה אחותה של דימיטריה דמטר, מסאית שהייתה אחת ממנהיגות התנועה האילירית, שעודדה לאומיות קרואטית. משפחתה של ברליץ'-מז'וראניץ' עקרה לקרלובץ, ומשם ליסטרבארסקו, ולבסוף התיישבה בזאגרב.
איוונה התחנכה בעיקר בבית. משנישאה לוואטרוסלב ברליץ', פוליטיקאי ועורך דין ידוע, בשנת 1892, עקרה איתו לברוד נא סאבי, שם חיה רוב חייה. היא הקדישה את עיקר זמנה לגידול משפחה ולחינוך ששת ילדיה. היא סבלה זמן רב מדיכאון קליני, וב-21 בספטמבר 1938 התאבדה בזאגרב.
יצירתה
ברליץ'-מז'וראניץ' החלה לחבר שירה, מאמרים, ולכתוב יומן בשלב מוקדם בחייה, ראשית בצרפתית, אך עברה לקרואטית עד מהרה. היא פרסמה לראשונה רק בשנת 1902, וזכתה להצלחה ראשונה כשפרסמה סדרת מאמרים חינוכיים תחת הכותרת "בית הספר והחגים". בשנת 1913, עם פרסום ספרה "הרפתקאות לאפיץ'" (Čudnovate zgode šegrta Hlapića), זכתה להכרה נרחבת בקרב הספרות הקרואטית של זמנה. הספר עוסק בשוליה עני אשר מוצא את בתו האובדת של אדונו.
בשנת 1916 פרסמה את ספרה "מעשיות קרואטיות נושנות" (Priče iz davnine), שבו יצרה סדרה של מעשיות חדשות על בסיס שמות ומוטיבים מן המיתולוגיה הסלאבית של הקרואטים. ספר זה זיכה אותה בהשוואות להאנס כריסטיאן אנדרסן ולטולקין.
ברליץ'-מז'וראניץ' הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות ארבע פעמים -- בשנים 1931 ו-1935 הוגשה מועמדותה על ידי ההיסטוריון גבריאל מנוילוביץ', ובשנים 1937 ו-1938 גם על ידי הפילוסוף אלברט בזאלה. בשנת 1937 הפכה ברליץ'-מז'וראניץ' לאשה הראשונה שהתקבלה כחברה בהאקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמנויות.
יצירתה טרם תורגמה לעברית.
עידן הקרח: בריחתה של הביצה
עידן הקרח: בריחתה של הביצה (באנגלית: Ice Age: The Great Egg-Scapade) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מסוג קומדיה מזיכיון "עידן הקרח", אשר הופץ בידי אולפני Blue Sky Studios ויצא ברשת פוקס ב-20 במרץ 2016 באנגלית. זהו סרט קצר בן 25 דקות, המתרחש לאחר עלילת הסרט עידן הקרח: יבשת בתנועה, שיצא באותה שנה.
בניגוד לסרטים אחרים, סרט זה לא קיבל דיבוב לעברית ולא הופץ בישראל.
עלילת הסרט
3 חודשים לאחר אירועי הסרט הרביעי, בו מני הממותה, דייגו הסמילודון וסיד העצלן הרסו לקפטן גאס ולצוות הפיראטים שלו את ספינתם, סקווינט הארנב מחליט לנקום בהם, לקראת אירועי חג הפסחא. בינתיים סקראט היונק הקדום דמוי-הסנאי מנסה לקבור את בלוטו אך הבלוט נובט והופך לעץ, כך שסקראט מחפש בלוט חדש.
כאשר אלי תולה קישוטים לחג, קראש ואדי מכינים תעלולים למישמיש לכבוד אחד באפריל ומני ודייגו צופים בקרבות קונדורים, סיד מחליט לשמור לכל החיות על הביצים לקראת החג. ואולם כאשר סיד נרדם תוך כדי שמירה סקווינט מגיע וגונב את כל הביצים. כאשר הורי הביצים מגיעים הם מגלים שהם נעלמו ועומדים לפגוע בסיד, אך מני עוצר אותם ומראה להם מכתב מסקווינט המצייר להם מפה לגילוי הביצים וכותב שאם לו יבנו עבורו ספינה חדשה הוא ישבור את הביצים.
החבורה נערכת למסלול להחזרת הביצים המוסוות ומוצאת את רובם, למעט ביצה גדולה של את'ל, נקבת גסטורניס מודאגת. ואולם קלינט, אחיו התאום של סקווינט החובר למני וחבורתו, מוביל אותו למלכודת שם מחכים מני, דייגו וסיד והם מגלים את הביצה מחופשת לבלוט שסקראט מחזיק. החבורה רודפת אחרי סקראט ומני מתיז עליה מים, מה שחושף את טבעה האמיתי וגורם לסקראט להשליך אותה מהצוק. מתנהל מרדף לתפיסת הביצה בין סקווינט לחבורה.
בינתיים סקראט מוצא ערימת בלוטים חדשים ומעמיס אותם על עגלה ואז מנסה להטביל אותם במזרקת שוקולד, אך הוא והבלוטים נופלים לתוכה. סקווינט משתלט על העגלה ומוליך אותה אל הים, אך היא שוקעת מיד בכניסה אליו. סקראט מנסה לעצור את זה אך הוא מצופה לחלוטין בשוקולד וקורס לאדמה.
Mad About the Boy
Mad About the Boy (בעברית: מטורף על הילד) הוא שיר פופולרי שנכתב והולחן על ידי נואל קאוורד. הוא הוצג ברביו Words and Music, על ידי ג'ויס ברבור , סטפי דונה , נורה הווארד ודוריס האר. השיר עוסק באהבה נכזבת לכוכב קולנוע. הוא נכתב כדי להיות מושר על ידי דמויות נשיות, אם כי קווארד (שהיה הומוסקסואל) כתב גם גרסה שמעולם לא בוצעה, המכילה התייחסויות לנושא של אהבה הומוסקסואלית. השיר זכה לפופולריות מחודשת ב-1992, כאשר הזמרת דיינה וושינגטון ביצעה את השיר בפרסומת הטלוויזיה "Swimmer" של לוי שטראוס ושות', בבימויו של טרסם סינג.
ליריקה
השיר מבטא את הערצתו של כוכב קולנוע על ידי מספר נשים כשהן עומדות בתור מחוץ לבית קולנוע ומושר על ידי הדמויות הנשיות שנמצאות בתור.
מאוחר יותר הוסיף קווארד מספר בתים נוספים להפקה הניו יורקית (Set to Music ), לשיר שיושר על ידי דמות גברית, בהתייחסות באופן מפורשת להומוסקסואליות.
תראבוט
היסטוריה
"תראבוט-התחברות" הוקמה בינואר 2008 בערערה. פירוש המילה "תראבוט" בערבית הוא "התחברות". התנועה רואה עצמה כ"תנועה עממית המאגדת אנשים הנאבקים יחד למען צדק ושוויון, נגד נישול ואפליה בחברה הישראלית". על פי התנועה, עוולות החברה הישראלית קשורות אחת לשנייה ועל כן תראבוט פועלת לחיבור בין מאבקים של קבוצות שונות בחברה הישראלית נגד דיכוי, אי-שוויון ואפליה. התנועה מבקשת לפעול ולהיאבק: נגד הכיבוש, למען צדק חברתי, זכויות עובדים, נגד ניצול נשים, למען שוויון זכויות לערבים ונגד דיכוי המזרחים. תראבוט הייתה אחת התנועות החברות בחד"ש עד נובמבר 2017 אז הודיעה על פרישתה מחד"ש עקב אי קיום הסכם הרוטציה ברשימה המשותפת.
פעילות
אחד הרציונלים מאחורי הקמת התנועה, הוא פעילות בשטח, במגוון מאבקים מקומיים עם אוכלוסיות שונות, וחיבורם ברמה הפוליטית. בהתאם לכך הם פועלים ברחבי הארץ. בתל אביב תומכת התנועה בסיעת עיר לכולנו, יעל בן-יפת, מנכ"לית הקשת הדמוקרטית המזרחית ופעילת תראבוט כיהנה במועצת עיריית ת"א מטעם עיר לכולנו. תראבוט תמכה במועמדות אהרון מדואל, מזכיר ועד כפר שלם וחבר סיעת עיר לכולנו במועצת העיר היוצאת, לתפקיד מועמדה של עיר לכולנו לראשות העיר. במשך כ-3 שנים הפעילה תראבוט מרכז למידה ביפו. בתנועה פועלים 3 צוותים:
Mad About the Boy
ליריקה
יש הטוענים כי "The boy" מיוחס לשחקן האמריקאי, דאגלס פיירבנקס ג'וניור. לפי כתבה שנכתבה בעיתון אמריקאי, "נואל אהב ... [אבל] דאג בהחלט לא אהב אותו בחזרה, על אף ששני הגברים נהיו לחברים טובים."
תראבוט
שיתוף פעולה עם השמאל הפלסטיני
תראבוט מקיימת פעולות ודיונים עם ארגוני השמאל הפלסטיני בחברון אשר כוללים הצטרפות להפגנות לפתיחת רחוב השוהדא, סיורים לישראלים בעיר והצהרות פוליטיות משותפות. במאי 2011 קיימה תנועת תראבוט ביחד עם המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ועם תנועות השמאל הפלסטיניות: החזית הדמוקרטית, החזית העממית ומפלגת העם הפלסטינית כנס משותף בעיר חברון. מדובר באירוע ראשון מאז סיום האינתיפאדה השנייה בו תנועות שמאל פלסטיניות מארחות לכנס בהשתתפות המונית (כ־200 משתתפים מכל צד) תנועה פוליטית ישראלית.
Mad About the Boy
גרסת דיינה וושינגטון
הזמרת האמריקאית, דיינה וושינגטון, הקליטה את השיר פעמיים: ראשית, ב-24 במרץ 1952 בליווי תזמורתי של וולטר רודל, ולאחר מכן ב-4 בדצמבר 1961 עם קווינסי ג'ונס והתזמורת שלו.
תראבוט
ארגון
"תראבוט-התחברות" הייתה אחת התנועות המרכיבות את חד"ש, וכל אזרח ישראלי יכול להצטרף כחבר תנועה על ידי התפקדות ותשלום דמי החבר. התנועה תומכת בריצה משותפת עם מפלגת בל"ד. תראבוט הריצה את חברת מועצת עיריית תל אביב יפו יעל בן יפת בבחירות הפנימיות לקראת הכנסת ה-19 מול דב חנין, ותמכה במועמדותה של נבילה אספניולי שהגיעה למקום ה-5, אך לא היה לה עד כה נציג בכנסת.
Mad About the Boy
גרסת דיינה וושינגטון
גרסת 1952 של הזמרת יצא כסינגל, אם כי גרסת 1961 לא זכה לצאת כסינגל עד ל-1992. השיר היה אחד מ-40 השירים שהקליטה עם קווינסי ג'ונס ב-1961.
הגרסה של וושינגטון זכתה לפופולריות עבור דור חדש כאשר היא שימשה כרצועת גיבוי בפרסומת בטלוויזיה "Swimmer" של לוי שטראוס ושות' מ-1992. הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-41 במצעד הסינגלים הבריטי.
נכון ליוני 2022, השיר הושמע למעלה מ-34 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ארנריה
אֲרֵנָרִיָּה (שם מדעי: Arenaria) הוא סוג של עופות ממשפחת החרטומניים הכולל 2 מינים של עופות ארקטיים שנודדים למרחקים ארוכים. הם מצויים לאורך החופים בעודם מחפשים חסרי חוליות קטנים ושיירים צפים בהם, גם בבריכות סלעים.
עופות אלה קטנים יחסית, באורך 20-30 ס"מ והם קרובים לבני הסוג חופית אך מקורם קצר יותר והם בעלי צבעים כהים יותר.
מינים
בסוג זה שני מינים:
אוניברסיטת המדינה של ויין
אוניברסיטת המדינה של ויין (באנגלית: Wayne State University) היא אוניברסיטה ציבורית השוכנת בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית, שהוקמה בשנת 1868 והיא השלישית בגודלה במדינה. האוניברסיטה מורכבת מ־13 בתי ספר ומכללות המציעים למעלה מ־350 תוכניות לכמעט 25,000 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר ובאוניברסיטאות הערים הגדולות.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה כבית ספר לרפואה בשנת 1868. בשנת 1881 הוקם בית הספר למורים. בשנת 1927 הוקם בית הספר למשפטים. בשנת 1934 כלל בתי הספר הפכו לכדי אוניברסיטה אחת. בית הספר לעבודה סוציאלית הוקם בשנת 1935 ובית הספר למינהל עסקים נוסד ב־1946.
מבנה אקדמי
לאוניברסיטת המדינה של ויין מספר קולג'ים ובהם:
נתן קליפורד
נתן קליפורד (באנגלית: Nathan Clifford; ) היה פוליטיקאי, דיפלומט ושופט אמריקאי.
קליפורד כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת מיין וכתובע הכללי שלה. לאחר מכן הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין. בממשלו של הנשיא ג'יימס פולק הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית. לאחר מכן הוא נשלח לשרת כשגריר ארצות הברית במקסיקו. במסגרת תפקידו זה הוא חתם על הסכם גואדלופה אידלגו. הקריירה שלו הגיעה לשיאה בשירות ארוך כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קליפורד הוא אחד מרשימה לא ארוכה של אישים שכיהנו בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
ראשית חייו
נתן קליפורד נולד ברמני, ניו המפשייר לכומר נתניאל קליפורד ולרעייתו לידיה לבית סימפסון. הוא היה הבכור והבן היחיד מבין שבעת ילדי המשפחה. משפחתו הייתה משפחה ממוצא יאנקי ותיק. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולאחר מכן למד באקדמיית האברהיל שבניו המפשייר ולבסוף בבית הספר האמפטון.
ראשית הקריירה
לאחר שעסק לזמן מה בהוראה, למד קליפורד משפטים בהדרכתו של ג'וזייה קווינסי השלישי וב-1827 התקבל ללשכת עורכי הדין של מיין ופתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו בניופילד שבמיין.
בשנים 1830–1834 כיהן קליפורד כחבר בית הנבחרים של מיין ובשנתיים האחרונות לכהונתו כיהן גם כיושב ראש הבית. לאחר מכן ועד ל-1838 הוא כיהן כתובע הכללי של מיין ומשם עבר לפוליטיקה הארצית.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
התמודדותו הראשונה של קליפורד למשרה בפוליטיקה הארצית הייתה לסנאט של ארצות הברית, אך הוא הפסיד בבחירות. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כחבר בו בשנים 1839–1843.
בוושינגטון די. סי. הוא דבק בקו המפלגתי של הדמוקרטים והיה תומך נלהב של ממשל מרטין ואן ביורן. קליפורד התנגד להעלאת מיסים, תמך בביצוע עבודות ציבוריות, תמך בבנקאות מטעם המדינות ובקיצוץ הוצאות הממשל הפדרלי. הוא גם מתח ביקורת על מתנגדי העבדות, באומרו שכוונותיהם טובות אך גינה את מעשיהם המרושעים והמסיתים בפוליטיקה.
בשל חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה וחיכוכים פוליטיים לא התמודד קליפורד לבחירה מחדש ב-1842.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-1846 מינה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק את קליפורד כתובע הכללי של ארצות הברית, לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון מייסון שב לכהונה שנייה כמזכיר הצי. בתפקיד זה כיהן קליפורד מאוקטובר אותה שנה ועד מרץ 1848.
שגריר במקסיקו
קליפורד התפטר מתפקידו כתובע כללי כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית במקסיקו. בתפקיד זה הוא כיהן ממרץ 1848 ועד ספטמבר 1849. הוא היה זה שסידר את חתימתו של הסכם גואדלופה אידלגו, שעל פיו הפכה קליפורניה לחלק מארצות הברית. בחירתו של זאכרי טיילור כנשיא מטעם המפלגה הוויגית הובילה לסיום כהונתו של קליפורד כשגריר והוא שב לארצות הברית וחידש את עיסוקו בעריכת דין בפורטלנד, מיין.
מינויו
ב-9 בדצמבר 1857 מינה הנשיא ג'יימס ביוקנן את קליפורד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של בנג'מין רובינס קרטיס שהתפטר.
מינויו של קליפורד התרחש בחודשים שלאחר פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ועורר מחלוקת קשה. כחבר ותיק במפלגה הדמוקרטית סימנו אותו מתנגדיו כדו-פרצופי - איש הצפון עם רגשות חיוביים כלפי הדרום. מתנגדי העבדות בסנאט התנגדו בתקיפות למינויו של קליפורד בשל עברו כתומך עבדות. הם השעו את אישור מינויו במשך 34 ימים, אך לא עלה בידם לחסום אותו כליל. ב-12 בינואר 1858 אושר מינויו ברוב צר של 26 תומכים מול 23 מתנגדים. ללא התלכדות הסנאטורים הדמוקרטים סביב מועמדותו, היעדרותם מההצבעה של שניים ממתנגדיו ושינוי דעתו של אחד הסנאטורים הדמוקרטים ברגע האחרון, מינויו לא היה מאושר. קליפורד הושבע לתפקיד ב-21 בינואר.
כאשר הצטרף קליפורד לבית המשפט העליון ב-1858, כל השופטים למעט אחד היו מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית. ב-1872 כבר לא כיהן בבית המשפט אף אחד מעמיתיו הדמוקרטים והשופטים שהיו בעלי זיקה למפלגה הרפובליקנית נטו להצביע בניגוד לדעתו עד לתום כהונתו בבית המשפט. בשל כך כחמישית מכל פסקי הדין שכתב קליפורד היו בדעת מיעוט. הוא כתב את דעת הרוב ב-398 תיקים. פסקי הדין שלו היו מאמרים משפטיים מקיפים ולעיתים נמתחה ביקורת על אורכם ועל חריגתם מנושא התיק.
השקפותיו המשפטיות
לעיתים קרובות יצא קליפורד בהכרזות פילוסופיות בנוגע לחוקת ארצות הברית, אך הוא האמין בהתוויית קו ברור בין סמכויות הממשל הפדרלי לבין סמכויות המדינות.
אחד ממעריציו, הסנאטור ג'יימס ברדברי, אמר שדעותיו של קליפורד היו שהחוקה היא לא "מכשיר גמיש שאותו יש להגדיל או להקטין, אלא לפרשה באופן ראוי על פי מגבלותיה, והגן באדיקות על כל סעיפיה ומגבלותיה, כערובה הטובה ביותר לנצחיות המוסדות של הרפובליקה שלנו". קליפורד תמך בתורת משפט טכנית שדבקה בפירוש מילולי של החוקה.
תחומי המומחיות של קליפורד היו המשפט המסחרי והמשפט הימי, הקצאות הקרקעות המקסיקניות, נהלים והליכים.
את תרומתו העיקרית של קליפורד לפירוש החוקה ניתן לראות בדעת המיעוט שלו בפסק הדין "אגודת ההלוואות נגד טופיקה" (Loan Association v. Topeka), בו הוא דחה את משפט הטבע או כל רקע אחר מלבד סעיפי החוקה כבסיס לפסילת חוקים על ידי בית המשפט.
מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים נותר קליפורד נאמן לאיחוד. הוא היה חשדן כלפי הממשל הפדרלי, אך באופן כללי הגן על סמכותו ככל שהיה צורך לכך מבחינת ניהול המלחמה. כמה יוצאים מהכלל לכך היו "תיקי הפרס", בהם הוא הצטרף לדעת המיעוט בטענה שהמצור הימי על הקונפדרציה היה חוקי גם ללא הכרזת מלחמה. בפסק הדין "אקס פארטה מיליגן" הוא הצטרף לדעת הרוב כדי להגביל את השימוש בבתי דין צבאיים להגשת תביעות נגד אזרחים במקומות בהם בית משפט אזרחיים היו זמינים.
תקופת השיקום
במהלך תקופת השיקום המשיך קליפורד בגישתו הספקנית כלפי הממשלה הפדרלית, וכעת הוא לא ריסן את עצמו כפי שנהג בתקופת המלחמה על רקע הצרכים הדחופים ומצבי החירום של המלחמה. הוא הצביע ללא היסוס להגביל את סמכות הממשל הפדרלי והקל על מדינות הדרום להצטרף מחדש לאיחוד. בפסקי הדין "קמינגס נגד מיזורי" (Cummings v. Missouri) ו"אקס פארטה גרלנד", הוא הצטרף לדעת הרוב בהוצאה אל מחוץ לחוק של שבועות אמונים כתנאי לחזרתן של המדינות לאיחוד.
תיקי ההילך החוקי
יציאתו הבולטת ביותר של קליפורד נגד יישום סמכויות הממשל הפדרלי הייתה ככל הנראה בתיקי ההילך החוקי. התיקים עסקו בחוקי ההילך החוקי של 1862 שעברו כדי לאפשר את הנפקתם של שטרות כסף לצורך תשלום חובות המלחמה וכדי לקבוע ששטרות כסף יהיו תקפים כהילך חוקי. בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" משנת 1870 אחת מבעלי הדין בתיק, ששלמה בשטרות הכסף חוב שנוצר לפני העברת החוק, טענה להיות השטרות הילך חוקי לצורך תשלום החוב שלה. קליפורד הצטרף לחמשת שופטי הרוב מול שלושת שופטי המיעוט בפסק הדין שקבע שמבחינת החוקה חוק ההילך החוקי לא יכול להיות ישים לחובות שקדמו לחקיקתו.
זמן קצר לאחר פסק דין זה, השתנה הרכב בית המשפט העליון. השופט רוברט קופר גריר, שסבל אז ממחלה סופנית, והצטרף לדעת הרוב בתיק הפבורן נגד גריזוולד, התפטר. הנשיא יוליסס ס. גרנט מינה במקומו את ויליאם סטרונג. הרכב בית המשפט העליון הורחב אז על פי חוק של הקונגרס משמונה לתשעה חברים ואת המושב החדש אייש ג'וזף בראדלי.
לשינוי זה הייתה השפעה מידית על התיק שהיה אז בדיון, "נוקס נגד לי". התיק עסק בפיצויים על טובין שהוחרמו על ידי צבא הקונפדרציה. בית המשפט בערכאה הנמוכה פסק שלתובע ישולמו פיצויים בשטרות כסף ושהנתבע ישלם את ההפרש באומדן ערך הטובין בין שער דולר הזהב לבין שער הדולר בשטרות. קליפורד, שאליו הצטרפו השופטים סטיבן פילד וסמואל נלסון, פסק בחוות דעת המיעוט נגד מתן צו עיון מחדש, באומרו, "אני מתנגד לצו בית המשפט בתיקים אלו, במיוחד לחלק בו נפתחת השאלה מחדש אם... חוק ההילך החוקי תואם לחוקה בנוגע לחוזים שנעשו לפני העברתו, שכן אני סובר שהשאלה יושבה באופן סופי בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד".
ב-1 במאי 1871 פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה להפוך על פניו את פסק הדין הפבורן נגד גריזוולד ומצא שחוק ההילך החוקי תואם לחוקה, ככתבו וכלשונו, ושהוא תקף לחובות שנוצרו קודם לחקיקתו. כל ארבעת השופטים שהיו בדעת הרוב בפסק הדין הפבורן נגד גריזוולד (למעט השופט גרייר המנוח), היו בדעת המיעוט בפסק הדין נוקס נגד לי. קולותיהם של השופטים החדשים, בראדלי וסטרונג, היו המכריעים. קליפורד כתב פסק דין מיעוט שאורכו היה 18,000 מילים, בו הוא הביע את זעמו על הרעיון שבית המשפט יהפוך את פסק הדין של עצמו תוך זמן כה קצר. הוא גם טען שעל פניו חוק ההילך החוקי אינו תואם את החוקה, בטענה שרק מטבע קשה (זהב או כסף) עם ערך מהותי, יכול לשמש כהילך חוקי.
התיקונים לחוקה של תקופת השיקום
קליפורד פירש פירוש צר את התיקונים לחוקה שהתקבלו בתקופת השיקום. הוא הצטרף לדעת הרוב ב"תיקי בתי המטבחיים" משנת 1873 שהבחין בין אזרחות המדינות לבין אזרחות פדרלית וקבע שהתיקון ה-14 מגן על הזכויות המצומצמות של האזרח במובן הפדרלי. בפסק הדין "הול נגד דה קוויר" (Hall v. DeCuir) מ-1877 כתב קליפורד פסק דין נפרד שאישר את ההפרדה הגזעית על אוניות קיטור, וטבע את המשפט "שוויון אינו זהות" (equality is not identity). חוות דעתו בישרה את העיקרון של נפרד אבל שווה שיסודותיו הונחו לאחר מותו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1893.
פשרת 1877
קליפורד היה חבר בוועדה האלקטורלית שכונסה ב-1877 כדי לקבוע את תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876. קליפורד הצביע בעד בחירתו של ידידו הדמוקרט סמואל טילדן, אך בסופו של דבר אושרה בחירתו של רתרפורד הייז על חודו של קול בודד.
קליפורד האמין שהוועדה שגתה בביטול ניצחונו לכאורה של טילדן ומעולם לא ראה בהייז כנשיא על פי החוק. אף על פי כן, הוא חתם על צו ההשבעה של הייז. במקרה זה הוא שם את טובת ארצו לפני רגשותיו המפלגתיים החזקים ולפני תקוותו האישית שנשיא דמוקרטי ימנה את יורשו.
באותה שנה נחלשו כבר יכולותיו השכליות של קליפורד והדבר השפיע על יכולותיו להיות שופט יעיל. השופט סמואל מילר כתב שהתדרדרותו המנטלית של קליפורד הייתה "ברורה לכולם בבית המשפט" ו"בעבודתנו אף אחד לא צריך להיות שם לאחר גיל 70" (קליפורד היה אז בן 74). ב-1880 לקה קליפורד בשבץ מוחי, ולדברי מילר, השבץ "הפך אותו לאידיוט פטפטן". הוא לא השתתף בדיונים בשום תיק באותה שנה, אך עדיין סירב לפרוש, בתקווה שב-1880 ייבחר נשיא דמוקרטי שימנה את יורשו.
חיים אישיים
כאשר היה קליפורד עורך דין צעיר הוא נשא לאישה את חנה אייאר ולשניים נולדו שישה ילדים. בנו, ויליאם הנרי קליפורד, היה עורך דין מצליח שהתמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של מיין. נכדו, שגם הוא נקרא נתן קליפורד, היה גם הוא עורך דין ולזמן קצר כיהן כנשיא הסנאט של מיין.
נתן קליפורד נפטר בקורניש, מיין ב-25 ביולי 1881. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד. יורשו על כס השיפוט, הוראס גריי, מונה על ידי הנשיא הרפובליקני, צ'סטר ארתור. על שמו נקרא בית ספר יסודי בפורטלנד.
דיוויד וודארד
דייוויד וודארד (באנגלית: David Woodard; נולד ב-6 באפריל 1964) הוא מנצח וסופר אמריקאי. במהלך שנות ה-90 הוא טבע את המונח פרה-קוויאם (Prequiem) (פורטמנטו מקדים (portmanteau of preemptive ורקוויאם (Requiem)), כדי לתאר את השיטה הבודהיסטית שלו להלחנת מוזיקה ייעודית שתבוצע במהלך או מעט לפני מותו של אדם השוכב על ערש דווי נשוא המוזיקה.
בין טקסי הזיכרון בלוס אנג'לס, בהם שימש וודארד כמנצח או מנהל מוזיקלי, נערך טקס אזרחי בשנת 2001 ברכבל Angels Flight לזכרם של קורבנות התאונה ליאון פראפורט ואלמנתו לולה שנפצעה באירוע. הוא ניהל מיסות רקוויאם עבור חיות בר, כולל שקנאי חום מקליפורניה על החוף בו נפלה הציפור. הוא ידוע בשל העדפתו לדיו צבעוני בכתיבת יצירותיו.
טימותי מקווי ביקש מוודארד לערוך מיסה מקדימה ערב הוצאתו להורג בטרה הוט, אינדיאנה. בהיוודעו ל"מעשה הנורא" של מקווי ובניסיונו לספק נחמה על אף זאת, הסכים וודארד לביצור הבכורה של הקודה של יצירתו " Ave Atque Vale" עם הרכב כלי נשיפה מקומי בכנסיית סנט מרגרט מרי, ליד USP טרה הוט, בפני קהל שכלל את עדי הבוקר שלמחרת. הארכיבישוף דניאל מ. בוכליין ולאחריו הקרדינל רוג'ר מהוני הגישו עתירה לאפיפיור יוחנן פאולוס השני לברך את יצירתו השלמה של וודארד.
העתקיו של וודארד ל-Dreamachine, מנורה פסיכואקטיבית, הוצגו במוזיאונים לאמנות ברחבי העולם. תרומותיו לכתבי עת ספרותיים כגון Der Freund (החבר) כוללים כתבים על קארמה בין המינים, תודעת צמחים וההתיישבות הפרגוואית נואבה גרמניה (Nueva Germania).
נואבה גרמניה
בשנת 2003 נבחר וודארד כחבר מועצה בג'וניפר הילס (Juniper Hills - מחוז לוס אנג'לס), קליפורניה. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא הציע שותפות עיר אחות עם העיר נואבה גרמניה, פרגוואי. למטרת קידום תוכניתו, נסע וודארד לעיר האוטופיה הצמחונית/פמיניסטית לשעבר ונפגש עם ראשי העיר. לאחר ביקורו הראשון במקום, בו נתקל באוכלוסייה שהייתה מצויה "בדעיכה מוסרית ואינטלקטואלית", הוא בחר שלא להמשיך בשותפות, אך זיהה בקהילה מושא למחקר לכתבים מאוחרים יותר. מה שהצית את עניינו במיוחד היו הרעיונות הפרוטו-טרנס-הומניסטיים של המתכנן הספקולטיבי ריכרד וגנר ואליזבת פרסטר-ניטשה, שיחד עם בעלה ברנהרד פורסטר הקימה והתגוררה במה שקרוי "מושבה" בין השנים 1886 ל-1889.
לדברי אנדרו מקאן, וודארד יצא ל"טיול אל מה שנשאר מהמקום, בו חיים צאצאי המתיישבים המקוריים בנסיבות מופחתות באופן דרסטי" והועבר "לקידום פרופיל התרבותי של הקהילה, בניית תעתיק מיניאטורי של בית הפסטיבלים של ביירוית במקום בו היה פעם ביתה של משפחתה של אליזבת פורסטר-ניטשה." בשנים האחרונות נואבה גרמניה הפכה ליעד מופלא עוד יותר, עם לינה, ארוחת בוקר ומוזיאון היסטורי חלופי.
Dreamachine
משנת 1989 עד 2007 בנה וודארד העתקים של ה-Dreamachine, מכשיר סטרובוסקופי שנבנה על ידי בריון גיסין ואיאן זומרוויל, הכולל צילינדר מחורץ עשוי נחושת או נייר המקיף מנורה חשמלית על בסיס ממונע בנוי מעץ קוקובולו או עץ אורן. וודארד טען כי, כאשר נצפית בעיניים עצומות, המכונה יכולה לגר ות מצבים נפשיים הדומים למצב שיכרון חושים או חלום.
בהסכמתו לתרום מכונת Dreamachine לרטרוספקטיבה הוויזואלית של וויליאם ס. בורוז מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס מ-1996, נמלי כניסה, התיידד וודארד גם עם הסופר הקשיש והעניק לו במתנה דגם "בוהמייני" של ה-Dreamachine העשוי מנייר ואורן לכבוד יום הולדתו ה-83 שהיה גם האחרון. סותבי'ס מכרה את המכונה הקודמת לאספן פרטי בשנת 2002, והמכונה המאוחרת נותרה מושאלת מאחוזתו של בורוז למוזיאון ספנסר לאמנות בלורנס, קנזס. במאמר ביקורתי משנת 2019, החוקר ראג' צ'אנדארלפטי בוחן מחדש את הגישה "המהפכנית" של וודארד ל-Dreamachine שכמעט נשכחה.
ממלכת לומברדיה-ונציה
ממלכת לומברדיה-ונציה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית, שניתן לה לאחר קונגרס וינה, וכללה את שטחי דוכסות מילאנו והרפובליקה הוונציאנית לשעבר. בשנת 1859 הובסה אוסטריה על ידי ממלכת סרדיניה וצרפת במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, ונאלצה למסור את לומברדיה לממלכת סרדיניה, ובכך החל למעשה תהליך איחוד איטליה. בשנת 1866 לחמה איטליה לצד פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובתמורה קיבלה בהסכם השלום את אזור ונציה.
היסטוריה
בשנת 1814 אושר בהסכם פריז שלטון האוסטרים על שטחי דוכסות מילאנו לשעבר, יחד עם שטחי דוכסות מנטובה הסמוכה, ועל שטחי הרפובליקה של ונציה לשעבר.
בקונגרס וינה שולבו השטחים הללו לממלכה אחת, שנשלטה באוניה פרסונלית על ידי הקיסר האוסטרי. שלא כמו הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות מודנה ודוכסות פארמה, שנותרו עצמאיים תחת שלטון בית הבסבורג, הייתה ממלכת לומברדיה-ונציה חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנת 1830 היו לומברדיה וונציה שני המחוזות המשגשגים ביותר בחצי האי האיטלקי.
למרות שהמנהל המקומי היה איטלקי והשפה הרשמית הייתה איטלקית, נאלצו השלטונות האוסטריים להתמודד עם תנועת האיחוד האיטלקי (ריסורג'ימנטו). אחרי מהפכה עממית שהתרחשה ב-22 במרץ 1848, הידועה בשם "חמשת ימי מילאנו", ברחו האוסטרים ממילאנו, שהפכה לעיר הבירה של ממשלת לומברדיה הזמנית. למחרת התמרדו גם תושבי ונציה נגד השלטון האוסטרי, ויצרו את ממשלת ונציה הזמנית. לאחר שהביסו הכוחות האוסטרים תחת פיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, את הכוחות הסרדיניים בקרב קוסטוצה (24 - 25 ביולי 1848), נכנסו האוסטרים למילאנו (6 באוגוסט) ולוונציה (24 באוגוסט 1849), והחזירו אותם לשלטון האוסטרי.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה הוחלף המשנה למלך בלומברדו-ונציה במושל כללי, ששלט מטעם הקיסר פרנץ יוזף. בתחילה כיהן כמושל כללי יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר פרישתו בשנת 1857 כיהן בתפקיד זה אחי הקיסר מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה והתבוסה האוסטרית בקרב סולפרינו בשנת 1859, נאלצה אוסטריה למסור את לומברדיה לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, אשר מיד העביר אותם לממלכת סרדיניה, ובכך החל תהליך איחוד איטליה. במהלך מלחמת פרוסיה-אוסטריה לחמה ממלכת איטליה לצד פרוסיה, ובעקבות כך נאלצו האוסטרים בשלום פראג למסור גם את שטחי ונציה לממלכת איטליה, מה שהשלים את תהליך האיחוד האיטלקי.
משהו אחר
הספר מעביר מסרים חינוכיים רבים, כמו שונות, קבלת האחר וסובלנות. קייב ורידל זכו בפרס אונסקו הבינלאומי הראשון לספרות ילדים למען סובלנות עבור הספר.
עלילה
ואז יום אחד מגיע מישהו (הדמות המשנית) ומנסה להיות חבר שלו, אבל משהו אחר לא רוצה להיות חבר שלו, הוא חושב שמישהו שונה ממנו ושולח אותו לדרכו.
בהמשך משהו אחר מבין שהוא התנהג למישהו כפי שכולם התנהגו אליו, הוא קורא למישהו חזרה לביתו ובסופו של דבר הם הופכים להיות חברים טובים.
מסר חינוכי
הספר מתאר חוויה של בדידות וזרות ומעלה נושא חברתי חשוב - קבלת השונה ומשמעותה הערכית של הסובלנות.
בעזרת איורים נהדרים, חוש הומור ודמויות מקסימות, מצליח הספר להתמודד עם הסוגיה בצורה חיובית ויעילה.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי יהודה אטלס ויצא לאור בארץ בשנת 1999 בהוצאת שבא.
Icy Colors Change
Icy Colors Change הוא המיני-אלבום השני של הראפרית האמריקאית אזיליה בנקס, ואלבום חג המולד הראשון שלה, שיצא לאור ב-20 בדצמבר 2018 דרך חברת התקליטים אנטרטיינמנט וואן מיוזיק.
סוזט ג'ורדן
סוזט ג'ורדן (21 באוקטובר 1974 - 13 במרץ 2015, קולקטה, הודו) הייתה פעילה הודית נגד אונס.
לפי החוק ההודי, זהותה של נאנסת חסויה. עד שויתרה ג'ורדן על החיסיון, כינתה התקשורת ההודית את הפרשה "האונס ברחוב פארק" (הרחוב הראשי שבו אירע האונס בפברואר 2012). כאשר דיווחה ג'ורדן לראשונה על האונס, ראש ממשלת מערב בנגל בזמנו, ממאטה בנרג'י, כינתה אותה שקרנית והאשימה אותה בניסיון להביך את הממשלה. תגובה זו גרמה לשערורייה לאומית בהודו.
כשחשפה את זהותה מרצונה, אמרה ג'ורדן: "מדוע עלי להסתיר את זהותי, כשאין זו כלל אשמתי? מדוע עלי להתבייש בשל משהו שלא אני גרמתי? סבלתי אלימות, עינוי, אונס, ואני נאבקת ואמשיך להיאבק."
לאחר האונס, הפכה ג'ורדן פעילה למען זכויות נשים, ומשך זמן קצר עבדה בקו סיוע לקורבנות אלימות מינית ואלימות במשפחה.
ב-13 במרץ 2015 הלכה ג'ורדן לעולמה, בגיל 40, ממנינגואנצפליטיס (שילוב של דלקת קרום המוח ודלקת המוח). היא הותירה שתי בנות.
בעת מותה, שלושה מחמשת הגברים שהואשמו באונס ג'ורדן נעצרו והיו בהליכים משפטיים (הם כופרים באשמה). השניים הנותרים, ובהם החשוד העיקרי, טרם נעצרו.
מצודת בונראטי
ליד המצודה נמצא "הפארק העממי" (Folk Park) אשר מציג בתים עתיקים מאזור נהר השאנון, חלקם מקוריים וחלק משוחזרים וכן כפר שלם מהמאה ה-19 הכולל רחוב ראשי עם חנויות, בית ספר, בית רופא הכפר, טחנת קמח, כנסייה וגנים ויקטוריאניים.
היסטוריה
המצודה הנוכחית אשר נבנתה על חורבות של מצודות קודמות הוקמה בשנת 1425 על ידי משפחת מקנאמרה. 50 שנה לאחר מכן השליטה עברה לידי משפחת או'ברייאן שהייתה המשפחה החזקה במנסטר. הטירה החליפה ידיים מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ועברה בסופו של דבר לידי משפחה אחרת שגרה בה עד 1804. בשנים שלאחר מכן שימשה כקסרקטין של המשטרה האירית.
חדרי הטירה
כיום משמש כחדר אוכל לארוחות בסגנון ימי הביניים. החדר מכיל ארונות מגולפים מהמאות ה-15 וה-16.
הפארק העממי
פארק זה משקף את אורח החיים והסביבה באירלנד במאה ה-19. הפארק מכיל כ-20 מבנים חלקם מקוריים וחלק משוחזרים. הבתים מאובזרים ברהיטים מאותה תקופה.
שלום רדאעי
מארי שלום (סאלם) בן יחיא רדאעי (ה'תרע"ב – כ"ד בניסן ה'תשמ"ד, 1912 – 23 באפריל 1984) היה רב תימני, סופר ולבלר, תלמידו המובהק של מארי רצ'א צארום. הנציח את תורת חכמי תימן הדרדעים.
ביוגרפיה
מארי סאלם נולד ליחיא בן אברהם רדאעי ולבדרה בת יוסף צאלח בשנת ה'תרע"ב (1912) בעיירה מנאכ'ה בתימן. אביו יחיא התפרנס מלימוד ילדים, כתיבת סת"ם וסנדלרות.
בשנת ה'תרפ"ז (1927) התבקש אביו ללמד את ילדי הכפר מהאצר, אך לא היה יכול והציע את בנו סאלם. מארי סאלם לימד ילדים במהאצר כשנה וחצי. אחר כך חזר למנאכ'ה ושם המשיך ללמד את ילדי העיירה. התפלל במנאכ'ה ב"כניס אלנאזליה".
התמחה במלאכת הלבלרות ובכתיבת סת"ם, ובשנת ה'תרפ"ט (1929) העתיק דיואן. בשנת ה'תש"ד (1944) העתיק דיואן עם פירושו של הרב עמרם קורח לבקשתו, וכן את ספר המוסר למארי יחיא אלצ'אהרי לבקשת יהודה לוי נחום. הדיואן שהעתיק נדפס בשנת ה'תשכ"ו (1967) על ידי יוסף חסיד, ושם נכתב שהועתק על ידי מארי חיים חובארה ומארי יוסף שמן.
עלה לארץ ישראל במבצע על כנפי נשרים בשנת ה'תש"י (1950), והתיישב במושב זנוח יחד עם הרבה עולים ממנאכ'ה. לאחר כמה שנים עבר לירושלים, וגר בשכונות קטמון, תלפיות ובית ישראל. גם בארץ ישראל התפרנס מכתיבת סת"ם.
היה דרשן מבוקש והרצה בבתי אבל ובשמחות.
בחודש שבט בשנת ה'תשמ"ג (1983) השתתק, ונפטר בכ"ד בניסן ה'תשמ"ד (23 באפריל 1984).
תורתו
בתחילה למד תורה אצל אביו, ולאחר מכן למד אצל מארי רצ'א צארום, שהיה לרבו המובהק. בחיבוריו מזכיר חכמים רבים שמהם למד, וביניהם: מארי שלום קורח, מארי חיים כסאר, מארי תנעמי, מארי יחיא אלשיך, מארי משה צארום, הרב יוסף קאפח ועוד.
הוסמך לשחיטה על ידי מארי תנעמי במנאכ'ה, ובארץ ישראל הוסמך שנית על ידי מארי חיים חובארה ומארי שלמה צדוק.
עונת 1992/1993 בליגה הלאומית בכדורסל
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו בני הרצליה, עירוני נהריה, הפועל גבעתיים והפועל גבת.
העונה הסדירה החלה ב-20 בספטמבר 1992 הסתיימה ב-4 באפריל 1993. בעונה הסדירה מכבי תל אביב זכתה במקום השלישי בלבד והודחה בחצי הגמר של הפלייאוף. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של הפועל גליל עליון בפעם הראשונה בתולדותיה ולאחר שמכבי תל אביב הייתה אלופת הליגה במשך 23 עונות ברציפות. זו הייתה העונה הראשונה מאז הקמת הליגה שבסיומה הוכתרה אלופה מחוץ לעיר תל אביב. עונה זו זכתה בכינוי "עונת הדובדבנים".
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הליגה שמכבי תל אביב לא השתתפה בגמר הפלייאוף.
בהתאם לתוצאות העונה מכבי חדרה ומכבי חיפה ירדו ליגה.
נבחרת מקדוניה הצפונית בכדורגל עד גיל 21
נבחרת מקדוניה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל המייצגת את מקדוניה במסגרות בינלאומיות לשחקנים שטרם עברו את גיל 21 ומנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל המקדונית. הנבחרת השתתפה פעם אחת באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2017 שהיה בפולין.
סופר שמונה וחצי
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 1994 וכן הוצג בהקרנת חצות של פסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 1994.
דוד שפרינצק
דוד שפרינצק (נולד ב-2 בספטמבר 1969) הוא ביולוג התפתחותי ופיזיקאי ישראלי, פרופסור חבר בבית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. סגן דקאן הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז.
ביוגרפיה
את שירותו בצה"ל עשה כמדריך ביחידת לוחמה אלקטרונית של חיל התקשוב.
בשנת 1991 החל את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם בהצטיינות בשנת 1994. מיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני ושלישי בפיזיקה במכון ויצמן למדע, שניהם בהנחייתו של פרופ' מוטי הייבלום. עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 2001, נשאה את הכותרת "אפקטים קוהרנטיים ודה-קוהרנטיות בנקודות קוונטיות מוליכות למחצה". את אחת משנות התואר השלישי עשה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 2001–2004 שימש כראש מחלקת פיזיקה והנדסה בחברת Quantomix, ובתפקידו היה אחראי על פיתוח טכנולוגיה לדימות של דגימות ביולוגיות רטובות במיקרוסקופ אלקטרונים סורק.
בשנת 2004 שב לעולם האקדמי עת יצא לארצות הברית והיה לעמית בתר-דוקטורי במחלקה לביולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק) בהנחיית פרופ' מייקל אלוביץ. עם שובו לישראל בשנת 2010 מונה למרצה בכיר במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2017 הפך לפרופסור חבר בבית הספר לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה, ובשנת 2019 מונה לסגן דקאן הפקולטה לענייני הוראה. החל משנת 2020 מכהן כראש מכון שווייצריה לביולוגיה התפתחותית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2018–2019 שימש כחוקר אורח במעבדתו של פרופ' קליף טבין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון.
שפרינצק מתגורר עם אשתו עינת ושלושת ילדיהם בקריית אונו.
מחקר
שפרינצק עוסק ביישום גישות של ביולוגיה מערכתית לצורך חקר תהליכים התפתחותיים. מעבדתו משתמשת בדימות כמותי של תאים חיים ובמודלים מתמטיים על מנת לחקור את התהליכים היסודיים השולטים בהחלטות התמיינות של התא החי וכן בארגון המרחבי של רקמות מתפתחות. בשנים האחרונות, מעבדתו גם מתמקדת ביחסי הגומלין שבין כוחות מכניים לבין מעבר האותות הבין תאי, המצויים בבסיס ההתפתחות של האוזן הפנימית של יונקים. שפרינצק חוקר את מסלולי מעבר האותות הבין תאיים אשר תורמים להתפתחות של רקמות ואיברים, וכן כיצד מכניקה תאית ומורפולוגיה תאית משפיעות ומושפעות על ידי תהליכי רגולציה בתוך התא ואותות בין תאיים.
בקבוצתו של שפרינצק נחקרים ככלל שלושה מנגנונים הקשורים למעבר אותות ביולוגיים. מנגנון אחד הוא נתיב ה-Notch אשר משמש לצורך התמיינות של תאים סמוכים במהלך התפתחות בעל החיים. בפרט, נחקרת בקבוצתו השפעת המורפולוגיה התאית ודינמיקת פני השטח על האותות בנתיב זה. מנגנון נוסף הוא נתיב ה-Fat/Dachsous ששולט על כיוון הקוטביות התאית באופן מקומי. המנגנון השלישי עוסק באינטראקציה בין הכוחות המכניים שפועלים על התאים לנתיב ה-Notch.
בסקיאט (סרט)
בסקיאט (Basquiat, בצרפתית יש לבטא "בסקייה", אך השם הנפוץ לסרט הוא "בסקיאט") הוא סרט ביוגרפי אמין למחצה ובדיוני למחצה משנת 1996, המגולל את חייו של הצייר ז'אן-מישל בסקיה שנפטר ב-1988. במאי ותסריטאי הסרט היה ידידו של בסקיה ג'וליאן שנאבל. לדברי מבקרת האמנות מיטל רז, סייע הסרט לבניית "המיתוס על ילד הרחוב חסר הפרוטה שהתנכר למשפחתו, ברח מהבית והפך כמעט בן לילה ליקיר סצנת האמנות ולעשיר כקורח."
את דמותו של בסקיה גילם השחקן ג'פרי רייט, שאף זכה על תפקידו במועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט בעבור הופעת הבכורה הטובה ביותר. עוד מופיעים בסרט דייוויד בואי המגלם את אנדי וורהול, גארי אולדמן בתפקיד אלברט מילו (בן-דמותו של שנאבל הצעיר) ודניס הופר בתפקיד סוחר האמנות ברונו בישופברגר.
עלילה
הסרט נפתח בדמותו של אמן גרפיטי אפרו-אמריקאי חסר בית המגיח כמו ונוס מקופסת קרטון שמשמשת לו בית בפארק טומפקינס סקוור באיסט וילג' במנהטן תחתית. זהו "סאמו" (SAMO), הכינוי בו חותם בסקייה על ציוריו הנפרשים ברחבי ניו יורק של ראשית שנות השמונים. הסרט מגולל את סיפור גילויו ואימוצו של האמן הצעיר על ידי אושיות כמו האמן אנדי וורהול (המגולם בסרט על ידי הזמן דייוויד בואי, שאף הכיר את וורהול אישית), המצרף את בסקיאט ל"מפעל" (factory) שלו, אמנים עמיתים, בעלי גלריות וסוחרי אמנות התופסים אותו ומשווקים אותו כ"הדבר החם הבא". במקביל להתפתחותו כאמן ולהתעשרותו ממכירת ציוריו נפרסת גם מסכת חייו הרומנטיים עם חברתו הלבנה הצעירה ג'ני (קלייר פורלני) בה הוא בוגד עם פאם פאטאל בגילומה של קורטני לאב והתמכרותו להרואין עד מותו בגיל 27.
הסרט מציג את חיי האמנות של ניו יורק בשנות השמונים כגן עדן שהוא בד-בבד גם גיהנום לאמנים יוצרים. מקום שבו סוחרי אמנות ובעלי גלריות מנצלים כישרונות צעירים להתעשרות מהירה, המלווה בהרבה סקס וסמים, ללא תמיכה רגשית וחברית מספקת. התמיכה של החברה הלבנה בבסקיאט האפרו-אמריקאי מוצגת אף היא כדו-פרצופית, מצד אחד התעלות מעל גזענות ומאידך שימוש בדעות קדומות. עם זאת, שנאבל ביקש להציג את אנדי וורהול כחבר שתמך בבסקיה ולגאול אותו מן התדמית שצטיירה לו לאחר מותו של בסקיה, של "ערפד" שהשתמש בבסקיה והשליך אותו. לדברי שנאבל הסרט הוא רקוויאם הן לבסקיה והן לוורהול.
מוזיקה
פסקול הסרט מורכב מקטעים ושירים, שהשפיעו והושפעו מסצנת האמנות האוונגרדית בניו יורק של שנות השמונים. בהם "Fairytale of New York" ו-"Summer in Siam" של להקת הפוגס, "Lust for Life" של איגי פופ, "Waiting on a Friend" ו-"Beast of Burden" של האבנים המתגלגלות, "Flamenco Sketches" מתוך Kind of Blue של מיילס דייוויס, "Who Are You This Time" ו-"Tom Traubert's Blues" של טום וייטס, "A Small Plot of Land" של דייוויד בואי, "Ko-Ko" ו-"April in Paris" של צ'רלי פארקר ועוד.
אמיליה לאנייר
אֶמיליה לאנייר (באנגלית: Emilia Lanier; 1569–1645) הייתה משוררת אנגליה בתקופת העת החדשה המוקדמת. היא כתבה את ספר השירה Salve Deus Rex Judaeorum (מלטינית: "הודו לאֵל מלך היהודים") והייתה למשוררת הראשונה באנגליה ואחת הכותבות הפמיניסטיות הראשונות בממלכה. מרבית החוקרים סבורים שהיא "הגברת השחורה" מהסונטות של ויליאם שייקספיר וכי סייעה לו בכתיבתו ואולי אף כתבה חלק מיצירותיו.
מוניטין
לאנייר נולדה כאמיליה בסאנו והשתייכה למעמד האצולה הנמוכה. אביה שימש כמוזיקאי בחצר המלוכה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ולאחר מותו גדלה והתחנכה בביתן של קתרינה ברנדון לבית ווילובי (Willoughby) ובתה, סוזן ברטי, הרוזנת מקנט. הן לקחו אותה תחת חסותן ודאגו להשכלתה. מאוחר יותר הייתה פילגשו של הנרי קארי, הברון האנסדון הראשון, בן דודה של המלכה.
במשך מאות שנים נשכחה לאנייר אבל בעשורים האחרונים החלה לעמוד באור זרקורי הביקורת והמחקר והיא ידועה בזכות תרומתה לספרות האנגלית. קובץ השירה שהוציאה לאור Salve Deus Rex Judaeorum היה בעל נטייה פרוטו־פמיניסטית וכל שיריו הוקדשו לנשים. היא חתמה על ספרה בשמה האמיתי ולא תחת שם עט כפי שהיה מקובל בתקופתה.
ביוגרפיה
סיפור חייה של אמיליה לאנייר עולה משיריה, מסמכיה הרפואיים והמשפטיים ומקורות נוספים, שמלמדים על ההקשרים החברתיים בהם חייתה.
ילדות ונעורים
מרישומי הכנסייה עולה שלאנייר הוטבלה כאמיליה בסאנו ב-27 בינואר 1569, בכנסיית סיינט בוטולף שברובע בישופסגייט, לונדון. אביה, בטיסטה בסאנו, יליד ונציה, היה מוזיקאי בחצר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. אימה הייתה מרגרט ג'ונסון, שיש הסבורים כי הייתה דודתו של מלחין החצר, רוברט ג'ונסון. אחותה של לאנייר, אנג'לה בסאנו, נישאה לג'וסף הולאנד בשנת 1576, ואילו שני אחיה, לואיס ופיליפ, נפטרו בטרם הגיעם לבגרות. יש הסבורים שמוצא משפחתה היה יהודי או יהודי למחצה, אך הדעות חלוקות בנושא.
בטיסטה בסאנו, אביה של לאנייר, נפטר ב-11 באפריל 1576 כשהייתה בת שבע. לאחר מות אביה עברה להתגורר בבית קתרינה ברנדון לבית ווילובי (Willoughby), גבירה אליזבתנית דעתנית ונועזת שגידלה וטיפחה אותה בחצרה כאחת מנערותיה. קתרינה דאגה לחינוכה של בת חסותה הצעירה והטמיעה בה שלל רעיונות רפורמיסטיים בעלי גוון פרוטו-פמיניסטי. מאוחר יותר לקחה אותה תחת חסותה בתה של קטרינה, סוזן ברטי, שנודעה אף היא כאישה דעתנית וכנושאת-דגלם של רעיונות מתקדמים, ולאנייר למדה יוונית, לטינית, תנ"ך, וכיוצא בזה.
לאנייר הייתה בת 18 כשנפטרה אימה, ומרישומי הכנסייה עולה שנקברה בבישופסגייט ב-7 ביולי 1587.
בגרות
בשנת 1592, בגיל 23, הרתה לאנייר להאנסדון ועקב כך נישאה בחופזה לבן דודהּ, אלפונסו לאנייר, ששימש כמוזיקאי בחצר המלכה. יש הסבורים כי האנסדון שילם לאלפונסו כדי שישא לאשה את אמיליה בסאנו ההרה ויעניק מעמד חוקי לילדו. מרישומי הכנסייה עולה שהנישואין התקיימו בכנסיית סנט בוטולף שבאולדגייט ב־18 באוקטובר 1592.
בשנת 1593 ילדה לאנייר את בנה הנרי, שנקרא ככל הנראה על שם אביו וסבו, ובשנת 1598 ילדה את בתה, אודיליה, שנפטרה כשהייתה בת עשרה חודשים ונקברה בסנט בוטולף. בנה, הנרי לאנייר, היה גם הוא מוזיקאי ובשנת 1629 הצטרף לצוות המוזיקאים המלכותיים. אמיליה בסאנו לאנייר נפטרה בגיל 76 ונקברה בקלרקנוול ב-3 באפריל 1645.
הגברת השחורה
רוב החוקרים סבורים שאמיליה בסאנו־לאנייר היא הדמות הנשית המכונה בחקר שייקספיר "הגברת השחורה מן הסונטות". מדובר בסונטות 127–154 המוקדשות לאישה כהת שיער, אף שעד היום לא נמצא פתרון מוסכם ואחיד לתעלומת זהותה ומקומה בחייו של שייקספּיר. ג'ון הדסון, מומחה לחקר שייקספיר, סבור שלאנייר היא הגבירה השחורה של שייקספיר ואף כתבה חלק מיצירותיו. גם הסופרת והמתרגמת זיוה שמיר סבורה כך.
לאנייר ושייקספיר
רבים מאמינים שלאנייר סייעה בכתיבת מחזותיו של שייקספיר, תרמה לידע היהודי שלו ואפילו כתבה חלק מהסונטות שלו. זיוה שמיר טוענת שסונטות רבות שמיוחסות לשייקספיר, מתייחסות לאהוב גבר וסגנון הכתיבה מתאים לשירתה של לאנייר. שמיר סבורה שייתכן כי שייקספיר זכה, כתוצאה מידידותו עם לאנייר, בתמיכת הברון קארי והיא מצביעה על רמזים לאמיליה ביצירתו: פטרוקיו ב"אילוף הסוררת" מבוסס על אלפונסו בעלה ואת השם "בטיסטה", שמו של אביה של אמיליה העניק שייקספיר לאביה של הבת הסוררת. במחזה השייקספירי - בדומה למסופר בספר בראשית על לבן הארמי - האב מסרב לתת את בתו הצעירה והיפה לאישה עד שיימצא חתן לבתו הבכורה. במחזהו של שייקספיר נישואיה של הבת הצעירה נדחים שוב ושוב, שכן האחות הבוגרת והסוררת מרתיעה את כל המחזרים בגין התנהגותה הבוטה ולשונה החדה; השם אמיליה מופיע גם ב"קומדיה של טעויות", ב"אותלו", ב"אגדת חורף" וב"שני שארים אצילים"; ב"טיטוס אנדרוניקוס" שתי דמויות אצילים נושאות את שמה - אמיליוס ובסניוס.
אנתוני "טוני" הייגארת', חוקר שייקספירי ששיחק בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון המלכותי הלאומי, חקר את הדמות הלא מזוהה של הגבירה הכהה המופיעה בסונטות של שייקספיר. הוא ניתח את הדיוקן "Mistress Holland" מאת ניקולס היליארד והגיע למסקנה שמדובר באמיליה לאנייר.