cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב מונדה
הקרב
קיסר פלש להיספניה בדצמבר 46 ולמרות שניסיונו לגרור את האחים פומפיוס לעימות בתנאים שיהיו נוחים לו נכשל הוא הצליח להשתלט על רוב הפרובינקיה בתוך שנה. לבסוף האחים פומפיוס בחרו בגבעה ליד העיירה מונדה כמקום הקרב נגד קיסר.
המאבק הוכרע לטובתו של קיסר כשהלגיון העשירי שבר את מבנה האויב באגף השמאלי, טיטוס לאביינוס ניסה לסתום את הפרצה, אולם בוגוד שפיקד על הפרשים הנומידיים ביצע הסתערות על האגף הימני של האויב. בשלב זה המבנה של החיילים הפומפייניאנים החל להישבר ובמהרה בהלה החלה להתפשט בשורות הצבא. כתוצאה מכך נשברה רוח הלחימה שלהם וקיסר ניצל את הדבר כדי להביסם.
JMonkey
jMonkey Engine (או בקיצור jME) ממשק תכנות יישומים כתוב בשפת Java עבור תכנות משחקים תלת־ממדי. jME הוא מבוסס על גרף התרחשות (scene graph) בדומה ל-Java 3D או Xith3D.
המנוע מתקשר ישירות עם החומרה הגרפית שבמחשב כרגע דרך ספריות OpenGL באמצעות LWJGL כאשר האפשרות לתמיכה באמצעות JOGL כרגע בפיתוח. jME תומך גם באפשרות הוספת קול (באמצעות OpenAL ו-FMOD) וגם באפשרויות קלט מהמקלדת, עכבר והתקנים חיצוניים.
jME הוא קוד פתוח תחת רישיון BSD.
היסטוריה
jME התחיל בשנת 2003 על ידי מארק פוואל (תחת השם MojoMonkey) כפרויקט צד הבודק האם ניתן לכתוב ממשק תכנות יישומים גרפי מלא ב-Java. ההשראה נלקחה מהספר 3D Game engine Design שיצא לאור בשנת 2000. בשלהי ינואר 2004 הצטרף יְהוֹשֻׁעַ סלאק ושניהם במשך שנתיים (ובעזרת קהילת המפתחים) הוציאו גרסה מסחרית. באוגוסט 2005, חברת Three Rings הודיעה כי המשחק Bang!Howdy פותח באמצעות jME.
חנאן
אזור זה נחשב לערשׂ התרבות הסינית, מכיוון שכאן החלו להתקיים התרבויות העירוניות הראשונות של סין, וכאן גם יוסדה שושלת שאנג העתיקה (1700–1100 לפנה"ס).
במחוז נמצא מנזר שאולין המפורסם, המהווה עד היום מרכז בינלאומי ללימוד וו-שו מזרם שאולין. ליהודים יש עניין מיוחד בעיר קָאיְפֶנג, כיוון שקיימת בה קהילה קטנה ועתיקה של יהודים סינים שמקורם לוט בערפל.
בשנת 1975 במהלך טייפון נינה התמוטט סכר ונהרגו כ-230 אלף אנשים.
מרד קאוטוקיינו
מרד קאוטוקיינו (בנורווגית: Kautokeino-opprøret, בסאמית צפונית: Guovdageainnu stuimmit) היה מרד סאמי במחוז הכנסייתי קאוטוקיינו (כיום במטרופולין קאוטוקיינו) שפרץ ב-8.11.1852 כאשר קבוצה של סאמים תקפה נציגי ממשל נורווגים. המורדים הרגו את הסוחר והשוטר המקומיים, הציתו את ביתו של הסוחר, והצליפו בכומר הקהילתי ובבני ביתם של הכומר והסוחר.
המרד דוכא על ידי סאמים אחרים, כאשר שני מורדים נהרגו בקרב, ושניים ממנהיגי המרד הוצאו להורג בעריפה מאוחר יותר. המרד היה מאורע היסטורי יחידני, ומאז לא אירעו מקרים בהם התנגשות בין הסאמים לממשל הנורווגי הובילו לשפיכות דמים או לעימותים אלימים. בעקבות המרד הגיעה תקופה של היטמעות סאמים באוכלוסייה הנורווגית.
סרטו של ) "מרד קאוטוקיינו" (2008) עוסק באירועי המרד. אמו של נילס גאופ עצמו היא נינתה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין, ממשתתפות המרד.
רקע
ישנם מספר גורמים שהביאו לפרוץ המרד: כלכליים, דתיים, אישיים וחברתיים.
מן הבחינה הכלכלית, הסאמים היו נתונים בלחץ עקב ההתיישבות הנורווגית ויצירת חוות חקלאיות שהקשו את הגישה לשטחי המרעה. עם סגירת הגבול לדוכסות הגדולה של פינלנד ב-1852, איבדו הסאמים הנורווגים גישה לשטחי מרעה החורף המסורתיים שלהם, שהיו בצד הפיני של הגבול. הדבר יצר חוסר ודאות כלכלי אצל רועי האיילים הסאמים.
מן הצד החברתי, המסחר באלכוהול יצר בעיות קשות של אלכוהוליזם בקרב הסאמים שפגעו בתרבות ובמרקם החברתי, כך שכל גורם שהפיץ אלכוהול נתפס כהרסני וגורמים המתנגדים לאלכוהול נתפסו כחיוביים. מעבר לכך, הסאמים היו עניים מן התושבים הנורווגים האחרים באזור, ונחשבו נחותים חברתית בעיני הנורווגים. הצד החברתי נתפס בתור הסיבה העיקרית למרד בעיני בית המשפט העליון עם שפיטת המורדים, והמרד אף נצבע שם בצבעים של הפיכת מעמדות, אולם אין שום אינדיקציה לכך שהייתה כוונה מעמדית כלשהי למנהיגי המרד" ונראה שמדובר בפרשנות שהושפעה מהאופנות הפוליטיות באירופה באותה תקופה.
מן הבחינה הדתית, תנועת ההתחיות הלסטאדיאנית שקיבלה תפוצה בקרב הסאמים באותה תקופה יצרה אצלם התעוררות. ההטפות של, אליהן נחשפו נוסעים מקאוטוקיינו ששהו בקרסואנדו בחורף 1948, התחברו היטב ובמכוון לתרבות הסאמית. הלסטאדיאנים דרשו התמסרות מוחלטת לחזרה בתשובה, וידויים פומביים תוך בכי וזעקות (שנחשבו לאקסטטיות בקרב הלותרנים), והימנעות מאלכוהול. דרישה אחרונה זו סייעה להתמודדות הסאמית עם האלכוהוליזם, בעוד הלותרנית נתפסה כקרובה לתעשיית האלכוהול שהייתה בבעלות המדינה. קבוצות לסטאדיניות קיצוניות, כמו זו שביצעה את המרד, הוסיפו מימד אקסטטי ללסטאדיאניזם, התייחסו לעצמם כ"בני האלוהים" וראו בעצמם קדושים המשתווים לאל ופועלים בשם האל נגד כופרם וחוטאים שאינם שותפים לאמונתם. הממסד הלותרני ראה באמונות אלו זו כפירה מוחלטת, והכמרים מטעמו, וראשון להם הכומר סטוקפלת, הגיבו בהוקעה והקאה של הלסטדיאנים מן הקהילות אותם ניהלו, בתקווה לדחוק אותם לחזרה למוטב. התגובה הייתה הפוכה: הקיצוניים הלסטאדיאנים שנודעו בתור "הרוחניים" או "המתעוררים" רק הקצינו את אמונותיהם ואת הקרע בינם לבין הממסד.
מן הבחינה האישית, התפרצויות אלימות קודמות, כמו ההתפרעות בסקיירוויי, יצרו יריבוות אישיות בין משתתפים בהתפרעות למשתתפים בדיכוייה ובענישת מנהיגיה. כך ראה הכומר ווסלף מנפגעי המרד, יריבות בינו לבין אסלק הטה ממנהיגי המרד אולם מלבד ווסלף עצמו אין עדות ליריבות כזו, בניגוד ליריבות אישית ברורה של הטה ומורדים אחרים מול השוטר בוכט.
גורמים שונים לאורך ההיסטוריה העלו גם סיבות ששירתו את צורכיהם, כמו אי שפיות והיעדר יכולת רוחנית, וווסלף אף העלה טיעון על בסיס אופי הסאמים כגזע, אולם אלו הלכו כלעומת שבאו.
תנועת הזעקות
הכיוון הרוחני אליו הקצינו לסטאדיאנים בקאוטוקיינו נובעת מהרקע של הנצרות באזור, ובפרט מ"תנועת הזעקות", זרם של נצרות פייטית שקיבל תפוצה בקרב הסאמים בקאטוקיינו ובפינמרק בכלל בסביבות 1760-1770, כ-80 שנה לפני המרד. הזעקות בשמה של התנועה התייחסו ל"דרשות יום הדין" שלה שהיו נפוצות בקאוטוקיינו, בה קראו תומכי התנועה, סאמים נוודים ברובם, לחזרה בתשובה תוך שהם בטראנס. לתנועה היו מאפיינים אקסטטיים חזקים כגון התעלפויות, עוויתות וחזיונות דומים לאלו של המכשפים הסאמיים, ונראה שהתנועה למעשה ספגה לתוכה מאפיינים של השאמאניזם הסאמי שהיה נתון לדיכוי מספר עשורים קודם לכן. ייתכן גם שהתעוררותם של המאפיינים השאמאניים הייתה מקושרת להתעוררות סאמית אתנית, מאחר שמטיפי תנועת הזעקות היו בעצמם סאמים פשוטים שבקריאותיהם פנו גם נגד הכמרים, ולפיכך פנו גם נגד הממסד מתוך הדת הממסדית עצמה.
השלטונות השוודיים, ששלטו בקאוטוקיינו במאה ה-18, התנגדו בתוקף לכל תנועה פייטית, ומאז 1741 החילו חוק שאסר על התכנסויות דתיות בבתי תפילה ללא אישור של הכומר הלותרני המקומי, ואסר על הדיוטות (ובכללם מטיפי תנות הזעקות) לשאת דרשות, חוק שבוטל רק ב-1842. עם הגעת הפייטיזם לקאוטוקיינו ב-1774 שלח לשם הממסד השוודי את הכומר הנורווגי (ממוצא איסלנדי) אולף יוספסון יורט להחזיר את הפולחן למסלולו. יורט, בנאמנות מוחלטת לשלטונות, התנגד לשפת הדיבור הסאמית, החרים כל ספרות סאמית שמצא, כפה בכוח ובמכות של מוטות סקי ומקלות תרבות נורווגית על התושבים, וכמובן התנגד לתנועת הזעקות. כך פעל במשך שבע שנותיו בקאוטוקיינו, ואף זכה על כך ב-1786 במדליית ההצטיינות הדנית Pro Meritis. ואולם אצל הסאמים הדבר יצר תגובת נגד של חוסר אמון ברשויות ובכנסייה הרשמית עד כדי הפגנות נגד הכומר וקריאות בגנותו.
ההמרה ללסטאדיאניות
ב-1847 שלח הכומר לסטאדיוס מטיפים אל קאוטוקיינו. המטיפים מצאו שם קרקע פורייה לאמונתם: שיירים מתנועת הזעקות של 1770, השאירו אצל הסאמים בקאוטוקיינו אמונה בתחיה אישית. מאטיס יאקובסן הטה, ממובילי ההתפרעות בסקיירוויי, הומר ללסטדיאניות בידי אותם מטיפים, בעוד מורדים אחרים שמוכרים ממשפט מרד קאוטוקיינו, כמו אנדרס פדרסן בר ולארס יאקובסן הטה ביקרו בקרסואנדו ב-1848 שם פגשו את לסטאדיוס עצמו ושם המירו את אמונתם.
שיירי תנועת הצעקות סחפו את הלסטאדיאניזם בקאוטוקיינו הרחק מהתורה המקורית. אלן סקום ובעלה מאתיס האטה והאחים לארס ואסלאק הטה התבלטו במיוחד בהזדהות שלהם כאלוהים וכמשיח. בזכרונותיו של המורד אנדרס בר גם מוזכר עילפון שנתפס כמוות וטענות לחזרה לחיים והיוולדות מחדש כישויות אלוהיות.
הכומר סטוקפלת
הכומר, אז בן 64, הגיע לקאוטוקיינו ב-21.10.1851 בעצת הבישוף הלותרני של אוסלו, בתפקיד הכומר הקהילתי, שלא היה מאויש אז. סטוקפלת היה מומחה ותומך ידוע בתרבות ובשפה הסאמית. הוא גם היה מוכר ומכובד בקרב הסאמים כמי שפיתח כתב, מילון וספרי לימוד לשפה הסאמית. למעשה הברית החדשה בשפה הסאמית שחילקו המטיפים הלסטאדיאניים הייתה בתרגומו של סטוקפלת וזכתה לקריאה נלהבת מצד סאמים מכל שכבות הגיל בקאוטוקיינו, בעוד סטוקפלת מחמיא לסאמים ביומנו ומציין כי אוריינות זו מקורה בחינוך טוב של ההורים הסאמים ולא במוסד חינוך רשמי. לפיכך קיווה הבישוף שסטוקפלת יוכל לאחות את הקרע בין הכנסייה הלותרנית הרשמית לבדלנים הרוחניים. לסטאדיוס, מצד שני, ראה טעם לפגם בדרך הגעתו של סטוקפלת ואף טען "הוא לא הודיע לאיש על בואו, אלא הגיע לקאוטוקיינו כמו גנב בלילה."
עם הגעתו של סטוקפלת התבדו התקוות: בניגוד לתושבים הסאמים שגילו אמפתיה למתפרעים, נבהל סטוקפלת' מהתפיסות הנוצריות האקסטטיות של המתפרעים ושל הקהילה בכלל, ונטה להתפרץ עליהם. באחת הפעמים בה נכנסו חברי קהילה לאקסטזה רוחנית, סטוקפלת אף הכה אותם במקל ובידיו בניסיון כושל להחזיר אותם לעשתונות ולהשליט סדר, ולבסוף נאלץ לקרוא למשטרה.
בשלב מסוים ספג סטוקפלת ביקורת ולעג משלוש נשים, מאז הפסיק לנהל שיחות אישיות עם ה"רוחניים", וראה בהם כופרים ומתכחשים.
לבסוף הוחלף סטוקפלת באביב 1852 על ידי הכומר ווסלף, ועזב את המקום מספר חודשים לפני פרוץ מרד קאוטוקינו , אך הספיק ללבות את הבעיה במישרין בתקופה בה נהג כלפי הרוחניים ביד קשה ובעקיפין כשהביא להחלפת השוטר המקומי.
למעשה הניתוח של האנתרופולוגית נלייט זורחדראחר מציב את הביקורת החריפה של הכומר של סקיירווי, קוואלס, ושל סטוקפלת' ואת הסטיגמה והפירוד שיצרה בתור הסיבה שהביאה להתגבשות הקבוצה הקיצונית ובתור הסיבה העיקרית להתפרצות המרד.
הכומר ווסלף
בישוף טרומסה (הולוגלנד), שבביקורו בקאוטוקיינו התרשם לטובה מן הלהיטות הסאמית לקריאת ספרי הקודש, ובעצמו למד סאמית, פעל נמרצות להגדרת קאוטוקיינו כקהילה עצמאית בעלת כומר משלה. משהצליח, מינה לתפקיד הכומר המקומי את בן ה22. בדומה לסטוקפלת ויול, הכומר ווסלף לא היה חסר רקע לגבי הסאמים. הוא למד סאמית לפני הגעתו לקאוטוקיינו, ואת נאום ההשבעה שלו נשא בסאמית ב-12.4.1852 כשלצידו סטוקפלת.
ווסלף קיבל תדרוכים מיול לגבי הקהילה, אולם לא הייתה לו היכרות אישית עם דרכי הביטוי הרוחניות ועם החוויה הרוחנית בתרבות הסאמית, ולכן הגיע ללא כל ניסיון מעשי לקהילה שכבר הייתה בתסיסה ברורה לאחר שהותו של סטוקפלת. כתוצאה מכך ווסלף סירב מספר פעמים לשתף חברי קהילה בטקס האוכריסטיה בטענה שלא הבינו שהם צריכים מחילה לחטאיהם, וההתכנסויות שניהל הופרעו לעיתים קרובות על ידי הרוחניים.
בכל מקרה המרד התקיים כאשר ווסלף שהה רק חודשים ספורים בקאוטוקיינו, כך שהשפעתו על פריצת המרד לא הייתה משמעותית יחסית. אולם באותם חודשים בית הכומר נבנה מחדש, ובינתיים הוא התגורר במבנה במתחם של הסוחר רות. זו הייתה הסיבה המרכזית שבגינה נקלע לאירועי המרד.
הסוחר רות והשוטר בוכט
, הסוחר המקומי שהגיע משוודיה, היה הראשון שקיבל רישיון להפעלת פונדק וחנות בקאוטוקיינו. המסחר באלכוהול בו עסק והאלכוהוליזם שהתפשט בקרב הסאמים יצרו להם חובות אצל רות, והוא לעיתים היה גובה אותם בהחרמה ושחיטה של איילים מעדרי הסאמים, מה שהכניס את החייבים לקשיים כלכליים גדולים אף יותר.
עם הגעתו של רות, הגיע איתו שוודי נוסף,, כעוזר לפעילות המסחר. בוכט עבד ארבע שנים קודם לכן כשוטר מקומי בשוודיה, אך הודח בשל רשלנות במילוי תפקידו. מאז הספיק לשמש בפינלנד בפעילות אנטי-לסטאדיאנית. הכומר סטוקפלת', ראה בהגעתו הזדמנות, ופנה לשלטונות בבקשה להדיח את השוטר המקומי שתמך ברוחניים, ואולי גם השתייך אליהם, והציע למנות במקומו את בוכט. בקשתו התקבלה חלקית ב-8.12.1851, ובזמן מרד קאוטוקיינו שימש בוכט בממלא מקום השוטר המקומי.
ההתפרעות בסקיירוויי
אצל הרוחניים נוצרה קיצוניות דתית עד כדי תלונות של הלותרנים על הפרעה לטקסיהם בכנסייה ופעילות מאיימת. ב-6.7.1851 נסעו אסלאק הטה, אלן סקום ואחרים לטקס קונפירמציה בכנסיית, שם היו אדמות המרעה הקיציות, בין השאר כדי לבחון את המצב שם מבחינה דתית. הכומר מסקיירוויי טען שהטקס הופרע בצווחות קולניות על ידי אנשים מקאוטוקיינו שהיו בכזו אקסטזה שלא שעו לנזיפות ויצאו משליטה. הכומר בתגובה דאג שיוציאו את המפריעים מן הכנסייה וינעלו אותם בבקתה של הכנסייה. אסלטק הטה ואלן סקום נעצרו, אך שוחררו לאחר מכן, וחזרו על המעשה, כולל ויכוחים עזים עם המשתתפים בטקס. הכומר שוב נעל אותם בבקתה למשך הטקס. . בשל ההפרעה השנייה דיווח קוואלס על המפריעים, ולחקירה זומנו בין השאר מאתיס ואסלאק הטה, אלן סקום, רסמוס רסמוסן ספיין, אסלאק פדרסן ריסט ואולה אסלאקסן סומבי. אף אחד מהם לא הגיע לחקירה שנקבעה באוגוסט, מאחר שכבר נדדו עם האיילים מאדמות הקיץ.
בתחילת נובמבר 1851 החלו המעצרים בעקבות ההתפרעויות. בתחילה נעצרו רסמוס רסמוסן ספיין, מאתיס הטה, אסלאק הטה, אולה סומבי ואסלאק ריסט. רק ריסט הצליח להשתחרר. בסוף נובמבר נעצרו באלטה גם מונס סומבי, יון יוהנסן הטה וסוונד תומאסן קוונאנגן.
בזמן מאסרם של העצורים הובילו אלן סקום ולארס הטה את התסיסה. זה היה השלב בו הודח השוטר אולה איסקסן הטה, גם בטענה שהיה נודד עם עדריו ולכן לא תמיד נוכח אך גם בשל שיוכו לרוחניים, ובוכט מונה למלא את מקומו.
ב-19.2.1852 החלו ההליכים המשפטיים בנוגע להתפרעות נגד שבעה סאמים. 16 סאמים נוספים נשפטו גם הם לאור האשמות של סטוקפלת על כך שהפרו את הסדר הציבורי בקאוטוקיינו. בסופו של המשפט נידונו 22 גברים ונשים לקנסות או מאסרים, ומנהיגי ההתפרעות נידונו למאסרים ארוכים: קיבל שנתיים של עבודות פרך במהלכן מת בכלא בכריסטיאניה (אוסלו), אלן אסלאקסדטר סקום קיבלה שנה וחצי של עבודות פרך, ובעלה  קיבל שמונה חודשי עבודות פרך. אסלאק הטה קיבל 20 יום מאסר, ואולה סומבי ואסלאק ריסט קיבלו 15 ימים בכלא. שלושתם זוכו מההתפרעות בסקיירווי, אך הורשעו על טענתם כי הם אלוהים וישו ועל ההתגרות בסטוקפלת.
רסמוס ספיין, מאתיס הטה ואלן סקום ערערו על עונשם לבית המשפט העליון, בשל העונש הקשה. אסלק הטה ואולה סומבי ערערו כדי לבחון את עמדתו של המלך לגבי אמונתם. המערערים המתינו לערעור בבית המעצר באלטה, מלבד אלן סקום שנשארה בקאוטוקיינו.
ביוני 1852 שוחררו אולה סומבי ואסלאק ריסט מעונשי המאסר הקצרים שלהם, וביולי שוחרר גם אסלאק הטה. מאחר שרסמוס ספיין ומאתיס הטה נשארו בכלא לרצות את עונשם הארוך, החל אסלאק הטה להיתפס כמוביל הרוחנים, והקבוצה נעשתה מגובשת.
בשלב זה, בשל דחיית הערעור בבית המשפט העליון נדרשה אלן סקום להיכנס למאסר שהוטל עליה. השוטר בוכט פנה לעצור אותה, אך היא חמקה ממנו.
הסטורסיאידה
ביוני 1852, השנה בה נסגר הגבול ונחסמה הגישה לשטחי המרעה החורפיים בפינלנד, השתחרר אולה סומבי מן המאסר על ההתפרעות בסקיירווי, והחל לאסוף רוחניים לכדי "סטורסיאידה" - "סיאידה גדולה". סיאידה מסורתית היא קבוצת משפחות שרועות ביחד את עדריהן, אך בהתאספות הזו, בנוסף לקשרים משפחתיים בין רוב משתתפיה, המוקד העיקרי היה דתי, והמטרה המיידית הייתה למנוע את מעצרה של אלן סקום. אסלאק ריסט ולארס הטה הצטרפו במהרה לסטורסיאידה עם משפחותיהם, וכך גם אסלאק הטה עם שחרורו. כך שבין משתתפי הסטורסיאידה היו מורשעי ההתפרעויות ומשפחותיהם, משפחותיהם של אלו שעדיין היו כלואים, וכמה גברים שהצטרפו בחוסר רצון בעקבות נשותיהם, חלקם אף צורפו בכפייה. סך הכל כללה הסטורסיאידה שמונה משקי בית, ובהן סך של 35 מבוגרים.
בסטורסיאידה התגבשה היררכיה עם מנהיגות ברורה שהתבססה על הזדהות שיטתית עם דמויות מקראיות, וביעבעה בה תחושה משותפת של קהילה שנענשה ונעשה לה עוול מצד הממסד. הסטורסיאידה איפשרה לחבריה לחזק אחד את השני בתחושה שהצדק איתם. בסוף אוקטובר הגיע לסטורסיאידה נהג ההסעות המקומי, יוהאנס מאתיסן הטה, הדוד של אסלאק ולארס הטה, בשליחות של השוטר בוכט. הוא ביקש מאלן סקום להתלוות אליו לקאוטוקיינו, אך היא סירבה וטענה שהיא חפה מפשע. כשיוהאנס טען שהיא בכל מקרה תיעצר בסופו של דבר, אולה סומבי ביטל כל אפשרות לכך, ואסלאק ריסט הודיע שמעצר שכזה יגרום למלחמה. אירוע זה גרם להגברת המתח מול השלטונות והצטרף למתח שיצרו הוצאות המשפט שנדרשו נידוני סקיירווי לשלם - הוצאות שהיו דורשות את מכירת כל האיילים שלהם והיו מביאות להתרוששותם.
עם התגברות המתח התרבו בסטורסיאידה שיחות על קרב התנגדות, אמירות על כך שיש להרוג את כל מי שיתנגד ולשרוף את ביתו, ומציאת תימוכין מכתבי בקודש לגישה זו. אסלאק הטה, מונס סומבי ולארס הטה הובילו את הגישה התוקפנית, בעוד הנשים בקבוצה שהצטרפו לגישה התוקפנית נטו פחות להרג ויותר להצלפה בזרדי ליבנה.
במהלך הסתיו נדדה הסטורסיאידה לאט לכיוון קאוטוקיינו. עם התגברות החשש שהשוטר יבוא לעצור את אלן סקום, החליט לבסוף אסלאק הטה לקחת יוזמה ולצאת עם אנשיו לכיוון קאוטוקיינו.
היציאה לקאוטוקיינו
ב-7.11.1852 יצאו חברי הסטורסיאידה מהמחנה לכיוון קאוטוקיינו בקבוצה של 35 מבוגרים ו-22 ילדים מתחת לגיל 13, במטרה מוצהרת דתית של פעולה נגד ה"כופרים", בכוח הזרוע. מאחר שחלק מהקבוצה לא היו רוחניים באמונתם וגם בין הרוחניים לא כולם תמכו בגישה התוקפנית, היציאה כקבוצה אחת הייתה כפויה.
בצהריים של אותו יום כינס אסלאק הטה את חברי הסטורדיאידה והכריז כי הם כולם יצאו לקאוטוקיינו להילחם על אמונתם, להטיף, להרוג את כל מי שלא יצטרף לאמונתם, ולשרוף ולהשמיד את כל מה שנמצא בבעלות הכופרים. הוא ביקש מהנוכחים שיבואו מרצונם, והצהיר שמי שיסרב לבוא יספוג הצלפות, ייקשר ויילקח בכל מקרה. לקראת ערב יצאה הקבוצה כולה אל קאוטוקיינו במזחלות.
בדרך עצרו בכפר  בו התגוררו שתי משפחות, כ-14 קילומטרים דרומית מערבית לקאוטוקיינו, במטרה לנוח, לאכול, להטיף ולצרף את התושבים למסע. הם כינסו בכוח את התושבים באחד הבתים, הצליפו בהם בזרדי עץ ליבנה, ודרשו מהם לחזור בתשובה. אולם זוג צעיר מאחת המשפחות הצליח לברוח ולהסתתר, והנותרים היו תינוק אחד וכמה קשישים, כך שהמאמץ נכשל.
למחרת בבוקר המשיכו חברי הסטורסיאידה במסעם. מחוץ למורטאש הם פגשו שני סאמים, הצליפו בהם ולקחו אותם איתם לקאוטוקיינו.
הקרב בקאוטוקיינו
המורדים לקאוטוקיינו כשהיום כבר עלה. בתחילה הלכו לביתו של נהג ההסעות יוהאנס מאתיסן הטה שביקר אותם מוקדם יותר, וניטרלו את המזחלות שלו בניתוק המושכות. שלושה גברים הקבוצה נשארו שם לטפל באיילים מאחר שלא היו מעוניינים לשהתתף בקרב. תשע נשים נשארו בביתו של מאתיסן כדי לטפל שם בילדיהן. אחד עשר גברים ואחת עשרה נשים מן הקבוצה המשיכו אל הסוחר של קאוטוקיינו.
אל הסוחר הגיעו המורדים כשהם חמושים במקלות גדר ובסכינים. הסוחר רות, שהיה אז בן 35, והשוטר בוכט, אז בן 39, הוזהרו מהקבוצה המתקרבת, אך לא התייחסו לעניין ברצינות ויצאו לפגוש אותם בחצר הבית של רות. ראשית הותקף השוטר בוכט על ידי אסלאק הטה, שנשך את אפו ודקר אותו בסכין בבית השחי, מורדים נוספים הכו אותו במקלות עד שנפל על הקרקע. הוא עדיין הצליח לקום וניסה להגיע לצריף המגורים, אך הם שוב תפסו אותו, ואסלאק הטה דקר אותו שוב בסכין, הפעם מתחת לכתפו.
שאר חברי הקבוצה מנעו מהסוחר רות להגיע לעזרתו של בוכט, ואז החלו הנשים להכות גם את רות. הם הכו אותו עד שאיבד את ההכרה. אז המשיכו להכות עד שמחצו את גולגולתו. לבסוף תקע תומאס איירה, בסיוע אולה סומבי, סכין בחזהו של רות.
בשלב זה הצליח בוכט לקום שוב, להיכנס לחדר האורחים של הבית ולנעול את עצמו שם. המורדים בתגובה פרצו פנימה והמשיכו בהתקפה. אסלאק הטה ניסה לנעוץ סכין בחזהו של בוכט. כשלא הצליח, קרא לאחיו, לארס הטה, לעזור לו. ביחד הצליחו לנעוץ את הסכין עד הקת ולהרוג את בוכט. לפי גרסה אחרת נהרג בוכט ממכה שהנחית מונס סומבי.
חמישה עשר מבין מורדים השתתפו בהתקפה על בוכט ורות, בעוד האחרים צופים בהם באימה.
הכומר ווסלף הגיע לביתו של רות לראות על מה המהומה, וגם הוא הותקף וספג הצלפות בזרדי ליבנה. לאחר מכן נלקח לביתו, שם כבר שברו כמה מן המורדים את החלונות ונכנסו דרכם. כשהגיע, כבר הספיקו המורדים להטיף לנשות הבית לחזור בתשובה, ובדיוק הצליפו בשתי המשרתות. אל הבית הוכנסו גם תושב סאמי מקאוטוקיינו, ונווד סאמי שנקלע לאזור. סך הכל הוחזקו בביתו של הכומר 20 מבוגרים ושמונה ילדים. רגליהם של כל הגברים ושתיים מהנשים נקשרו יחד, הם הושלכו לרצפה, ספגו הצלפות ישירות על העור, ונדרשו לחזור בתשובה. המורדים חסו רק על אשתו של רות ועל אשת הכומר, ששתיהן היו בהריון, אם כי אשתו של ווסלף שברה את ידה במהלך האירועים, כשניסתה להגן על ראשו של בעלה מן המכות.
מן המבנים שהיו שייכים לרות נלקחו מצרכים, בגדים, ציוד מטבח ושאר סחורות, ואז המבנים הוצתו. גופתו של בוכט הושארה שם בוערת.
דיכוי המרד
במהלך ההתקפה ברחה מן המהומות קבוצה של סאמים תושבי קאוטוקיינו אל הכפר, כפר קטן קילומטר וחצי מזרחה לקאוטוקיינו בו היו שישה משקי בית סאמיים. באווצ'י התארגנו נמלטי קאוטוקיינו ותושבי הכפר בראשות המורה וזמר הכנסייה קלמט גונדרסן, ובשלוש אחר הצהריים הגיעו 20 מהם לקאוטוקיינו ופתחו בקרב מול 15 המורדים.
לבסוף גברו הסאמים מאווצ'י על המורדים. אסלאק הטה, מונס סומבי, אולה סומבי, אסלאק סומבי, מאריט ספיין ומאריט סארה איבדו את הכרתם במהלך הקרב. מאריט ספיין מעולם לא שבה להכרה, ומתה מספר ימים לאחר מכן.
עם דיכוי המרד ננעלו המורדים במחסן של הכומר, בעוד הכומר ווסלף וכמה סאמים מתפללים ושרים בעדם. חלק מהמורדים נמלטו אך נתפסו שוב לאחר מספר ימים, ולבסוף כולם הגיעו לכלא באלטה. באלטה מת אולה סומבי לאחר שנפצע בראשו, לא ברור אם במהלך הקרבות בקאוטוקיינו או בעת ניסיון בריחה.
בן נינו של גונדרסן, שהוביל את הסאמים שדיכאו את המרד, מעיד כי השתמש במקל גדול בעת הקרב, ולאחריו קיבל מהמלך אוסקר הראשון את מדליית הכסף לצדק אזרחי ומאה קרונות נורווגיות כפרס. לדבריו גונדרסן זכה לכבוד מהקהילה לשארית חייו על חלקו בדיכוי המרד.
ענישת המורדים
משפטם של 32 מן המורדים נפתח ב-29.1.1853 בבוסקופ, ונמשך ב-26.2.1853 בקאוטוקיינו. ב-6.8.1853 ניתן פסק הדין, אולם הוגש ערעור לבית המשפט העליון בנורווגיה.
ב-14.2.1854 גזר בית המשפט העליון בנורווגיה עונש מוות על חמישה ממנהיגי המורדים, מאסר עולם על שמונה אחרים, עבודות פרך לתקופות של בין שנה ל-12 שנים על אחד עשר מורדים, ותקופות מאסר קצרות על ארבעה מורדים נוספים. מבין המורשעים שבע עשרה היו נשים ואחד עשר היו גברים. ארבעה נאשמים זוכו, ושלושה מתו בשנתיים שעברו עד המשפט או במהלך המשפט. שתי העריפות בוצעו בידי סמסון איסברג, המוציא להורג הרשמי של נורווגיה.
שלטונות נורווגיה החרימו 3000 איילים מעדרי משפחות הנאשמים, ומכרו אותם על תקן מימון הוצאות משפט.
לנידונים למוות מונה מטפל רוחני - גרסה נורווגית נוצרית רשמית של פסיכולוג ומוודה - על מנת שיכירו בחטאיהם ויזכו למחילה. לתפקיד מונה דווקא הכומר ווסלף, מקורבנות המרד. אמנם נמתחה ביקורת על המינוי, אולם ווסלף עצמו השתדל לסייע לעצורים. ועם זאת, ועם כל הרצון הטוב, ווסלף לא נחל הצלחה בנסיוןן "לעורר את מצפונם". אחד מהם אף טען כי"עוד לא היה כומר, אפילו ממעמקי הגיהנום, שיגרום לו להביא חרטה". לבסוף המליץ ווסלף לשלוח ארבעה מהם לטרומסה לטיפולם של מטפלים רוחניים מנוסים ממנו.
ווסלף אף שלח ביחד עם הבישוף יול בקשה לחנינה לנידונים למוות. ושלושה מן הנידונים למוות אכן זכו לחנינה מממלך שוודיה אוסקר הראשון בשל גילם הצעיר. עם זאת ווסלף נכח בהוצאה להורג של הטה וסומבי, ולא ביצע להם טקס מחילה נוצרי.
קבורת הנידונים למוות
ראשיהם של אסלאק הטה ומונס סומבי הועברו לאוניברסיטת פרדריק המלכותית בכריסטיאניה (כיום אוניברסיטת אוסלו). הגולגולת של הטה נעלמה מאז. גולגולתו של סומבי הוצגה ב-1931 כחלק מתצוגה על ה של הסאמים, כאשר שמו והשתייכותו הסאמית כתובים על עצם המצח.
ב-1985 דרש קרוב משפחה של סומבי לקבל לידיו את הגולגולת. המכון האנטומי באוניסרסיטת אוסלו סירב, טען שהיא רכוש המכון, שהמבקש אינו צאצא ישיר של מונס סומבי, ושמונס סומבי היה רוצח אכזרי שמנסים להפוך לקדוש מעונה. לבסוף, לאחר בקשה חוזרת של נשיא הפרלמנט הסאמי ב-1996, מסרה המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת אוסלו את גולגולתו של סומבי למועצה למורשת התרבות הסאמית. הדבר עורר עניין מחודש בסיפור המרד בקרב סאמים. ב-21.11.1997 הקימו מצבות לסומבי והטה ב באלטה שם נקברו גופותיהם ב-1854, וקברו שם את גולגולתו של סומבי.
השלכות המרד
המקרה זיעזע את הרשויות הסאמיות והנורווגיות. הבישוף יול מטרומסה (הולגולנד) האשים את לארס לוי לסטאדיוס באחריות המוסרית למרד. לסטאדיוס עצמו למד על מהות ההקצנה האמונית בקאוטוקיינו משיחות ב-1852 עם כמה מהקיצוניים שלא הובילו את המרד, והסיק שמדובר בהעתקה של ההשפלה של ישו אל הסאמים עצמם. שם ראה כשל של נורווגיה ושל הכמרים ביחס לסאמים ובבניית אמונתם הנוצרית שתוצאתה היווצרות כת קיצונית. בין השאר טען כי לימוד הדת בנורווגית ולא בסאמית פגע ביכולתם של הסאמים להבין את הדברים לעומקם. כפי שתיאר ביומנו מ-1853. לסטאדיוס נפגע עמוקות מההאשמות של הבישוף יול, אולם לאחר בדיקה ציבורית קבע מלך שוודיה אוסקר הראשון כי אין ללסטאדיוס אחריות מוסרית או משפטית על ההקצנה של התנועה בקאוטוקיינו. ועם זאת בתקשורת הנורווגית המודרנית השתרש הקישור בין המרד לבין הלסטאדיאניזם.
בשטח הכומר ווסלף נשאר בתפקיד הכומר של קאוטוקיינו עד 1957 והתמודד כנציג הממסד הלותרני עם קשיי הקהילה לאחר המרד, אם כי מאז המרד סבל מכאבי ראש כרוניים.
המרד שיתק את ההתנגדות הסאמית לשלטונות הנורווגיים ולפעולותיהם, ופסק הדין החל תקופה של גישה תקיפה של השלטונות הנורווגים כלפי הסאמים, ושל קבלת השיוך הנורווגי מצד הסאמים עצמם.
בראיה היסטורית
על אף שהיו עוד כמה תגובות אלימות של הסאמים למדיניות הניצול של הממשלה הנורווגית, המרד נחשב למאורע חסר תקדים. התנגשויות אחרות בין האינטרסים הסאמיים לבין האוכלוסייה הנורווגית בכללה לא הובילו מעולם לאובדן חיי אדם.
במחקרים שחקרו בדיעבד את המרד, ניתן לראות שינוי בהצגת הסיבות למרד בהתאם לתקופה: סקירות מתקופת המרד קישרו אותו בהשפעת הכנסייה לתנועה הלסטאדיאנית, בהתאם לטענותיהם של ראשי המורדים עצמם בעת המשפט על מטרות דתיות. אמנם גם צפו נושא האלכוהול וקשרי הכנסייה, הסוחר והשוטר, אך אישיותו של אסלאק הטה והקיצוניות הדתית עדיין נשארו דומיננטיות, והאירוע נחשב נקודתי. בשנות ה-70 עלתה ההתייחסות לסגירת הגבול עם פינלנד, ולקולוניאליזם נורווגי, והתחזקה טענת האלכוהול וקשריו עם הכנסייה והשוטר, וכך ניתן לאירוע הקשר נסיבתי רחב יותר והוא הוצא מהגדרת המקרה החריג, אד שבשנות ה-80 וה90 כבר הוצגו המורדים כגיבורים שנאבקו מול הממסד הנורווגי. מחקרים מן המאה ה-21 השתמשו באותו הקשר סביבתי כדי להבין את תפיסת העולם של המורדים, ובכך קישרו בין התיאוריות של שנות ה-70-90 אל התפיסות שהמורדים עצמם הציגו כתפיסות דתיות.
למעשה, עם התקדמות התפיסות של זכויות אדם גם השתנתה הגישה כלפי המרידה, שנראית כיום כהתפרצות של אוכלוסייה במצוקה במעטה של הצטדקות דתית.
אין דבר שבערווה פחות משניים
דבר שבערווה
דבר שבערווה משמעותו שינוי המעמד האישי בתחום הקשור לעריות, בעיקר קידושין וגירושין. לכל שינוי כזה יש בהלכה היהודית מעשה מסוים שרק באמצעותו השינוי יכול לחול. לתחילת חיי אישות יש שני שלבים. איש הבא לקדש אשה צריך לעשות מעשה קידושין. "האשה נקנית בכסף בשטר ובביאה". קידושין אלו האמורים כאן הם נקראים בתורה אירוסין. חשוב לציין שמה שנקרא בלשון ימינו אירוסין, הוא "שידוכין" בלשון חכמים, וכמעט אין להם תוקף הלכתי ממשי. בשלב השני יש לקדם את האירוסין ל"נישואין". זה נעשה על ידי חופה. יש לציין שבעיקרון שתי פעולות אלו יכולות להיעשות בפרקי זמן שונים. אלא שבימינו מסיבות שונות נהגו להצמיד את החופה והנישואין לקידושין. כדי להתיר קשר של אישות, צריך לעשות מעשה גירושין, והוא נתינת גט ליד האשה.
שלושת המעשים האלו; מעשה קידושין, מעשה נישואין ומעשה גירושין אינם יכולים לחול (לתפוס) אם לא נעשו בנוכחות שני עדים כשרים. הכלל הזה מקורו בתחילת מסכת גיטין והוא נידון בתלמוד בעוד מקומות.
המקור מהתורה לכלל זה הוא מהפסוק; כי מצא בה ערות דבר, בעזרת גזירה שווה מהפסוק על פי שני עדים או על פי שלשה עדים יקום דבר , למדו חכמים שאין קיום לדבר שבערווה בפחות משני עדים.
כמו כן כלל זה נוהג גם לגבי איסור אשה לבעלה על ידי זנות כמבואר במסכת כתובות ונפסק בפוסקים. לגבי היתר יבמה לשוק נחלקו הפוסקים. בראשונים מבואר שבאופן עקרוני גם שם תקף הכלל הזה, כגון לגבי להעיד על החולץ שהוא גדול וממילא הוא בר חליצה. אבל יש מגדולי הפוסקים שפקפק בזה. לגבי איסורי כהונה, כגון להעיד על אשה שהיא גרושה או חלוצה או שבויה, נחלקו הפוסקים. בראשונים מבואר שזה בבחינת דבר שבערווה. מהרמב"ם נראה שדעתו שאין איסורי כהונה בבחינת דבר שבערווה, אבל אין הדבר מוכרע.
עדי קיום ועדי בירור
חוץ מאשר ב"דבר שבערווה" תפקיד העדים לברר לפנינו את המציאות. בלשון ההלכה "עדי בירור". אדם קנה חפץ מחברו, ועשה את מעשה הקנין הנדרש, הרי הדבר קנוי לו גם אם לא ראה זאת שום אדם. אלא שאם המוכר יכחיש את מציאות המכירה לא יוכל הקונה לברר זאת ללא עדים. אבל בעצם תפיסת מעשה הקנין (ה"חלות" בלשון ההלכה) אין לעדים כל תפקיד.
לעומת זאת בדבר שבערווה יש לעדים תפקיד יותר מהותי. המעשה אינו חל ללא נוכחות העדים. זו היא המשמעות של עדי קיום, כלומר הם מקיימי הדבר. אם אדם קידש אשה ללא עדים, אין היא אשתו. כלומר לא רק שאין אנו "יודעים" שהיא אשתו, אלא היא באמת איננה אשתו. וכן אם גירש את האשה, כלומר נתן לה גט, ללא נוכחות עדים, האשה נשארה אשתו לכל דבר. הגירושין לא תפסו.
כשרות העדים
ישנה הקפדה מיוחדת בעדי קידושין וגירושין על בירור כשרותם, היות שכאמור אם הם אינם כשרים להעיד, הקידושין והגירושין לא יחולו. ישנן הלכות רבות לכשרות העדים בהלכה. מהמרכזיים שבהם; רק גברים כשרים לעדות. רק מי שיהדותו אינה מוטלת בספק. קרובי משפחה פסולים להעיד. "גזלן" פסול לעדות, וזה כולל כל אדם שמעכב ברשותו ממון שאינו שלו, כמו הלוואה שאינה נפרעת, שכר שכיר שאינו משולם, נזק שלא פוצה.
ה דורש מעדי הקידושין להרהר בתשובה קודם שניגשים לחופה, ולקבל על עצמם לתקן כל בעיה ממונית שיש להם עם הזולת וכדומה, היות שאם הם פסולים, הרי בכך בעצם באשמתם לא יחולו הנישואין. ישנם חוגים (כגון אצל תלמידי הרב מבריסק) בהם הזמנה להיות עד בחופה נחשבת לכיבוד גדול. זה מראה שסומכים על אותו אדם שאין בו שום חשש פסול.
עיטור אסורי שלטון המנדט
עיטור אסורי שלטון המנדט הוא עיטור ישראלי המוענק על ידי משרד הביטחון על סמך החלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, החל משנת 1984. העיטור מוענק למי שנעצר או נאסר על ידי השלטון הבריטי בשל פעילות או השתייכות לאחת המחתרות או הארגונים הצבאיים, או בעלי אופי צבאי, שנטלו חלק במאבק נגד השלטון הבריטי בארץ-ישראל בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל ואשר עקב שירותו זה נכלא לתקופה העולה על שישה חודשים.
העיטור מעוצב כחלון כלא מסורג, ממנו פורץ מגן דוד כחול.
מקבלי עיטור אסורי שלטון המנדט היו זכאים באופן אוטומטי לקבל את עיטור לוחמי המדינה, שהחל מחולק בשנת 1968.
מלטה באירוויזיון 2022
מלטה השתתפה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה. אמה מוסקט נבחרה לנציגת מלטה בתוכנית "תחרות האירוויזיון של מלטה 2022", שם התחרתה עם השיר "Out of Sight". כללי הגמר הלאומי של מלטה אפשרו לאמן הזוכה לשנות את השיר הזוכה באופן חלקי או מלא בהסכמת המלחינים הזוכים, ב-14 במרץ 2022, הוכרז שמסקט תשנה את שירה הנבחר. שירה החדש שאותה גם שרה באירוויזיון הוא "I Am What I Am".
מלטה הוגרלה להתחרות בחצי הגמר השני של התחרות שהתקיים ב-12 במאי 2022. מלטה לא נבחרה בין 10 המועמדים המובילים של חצי הגמר השני ולכן לא העפילה להתחרות בגמר. מאוחר יותר התברר כי מלטה הגיעה למקום ה-16 מתוך 18 המדינות אשר השתתפו בחצי הגמר עם 47 נקודות.
רקע כללי
מלטה השתתפה בתחרות האירוויזיון שלושים ושלוש פעמים מאז כניסתה הראשונה ב-1971 לפני השתתפותה בתחרות 2022. מלטה התחרתה לזמן קצר באירוויזיון בשנות ה-70 לפני שפרשה לשש עשרה שנים. המדינה התחרתה בכל תחרות בין חזרתם ב-1991 ל-2022. המיקום הטוב ביותר של מלטה בתחרות עד כה הוא המקום השני, אותו היא השיגה בשתי הזדמנויות: בשנת 2002 ובשנת 2005.
רשת השידור הלאומית של מלטה (PBS), אישרו את כוונותיהם להשתתף בתחרות 2022 ב-21 ביוני 2021. מלטה השתמשה בפורמט מקומי של התוכנית אקס פקטור עבור השתתפותם ב-2019 ו-2020, מה שהביא לבחירת מבצע שקיבל לאחר מכן שיר שנבחר באופן פנימי להופיע באירוויזיון. עם זאת, PBS הודיעה שהם יבחרו את כניסתם לשנת 2022 באמצעות הליך בחירה ארצי, שיטה שהייתה בשימוש לאחרונה ב-2018.
תחרות האירוויזיון של מלטה 2022
"תחרות האירוויזיון של מלטה 2022" היה פורמט הגמר הלאומי שפותח על ידי PBS כדי לבחור את הרשומה המלטזית לאירוויזיון 2022. התחרות כללה שלושה מופעים שהתקיימו בין 17 ל-19 בפברואר 2022.
פוּרמָט
התחרות כללה עשרים שירים שהתחרו בחצי הגמר ב-17 בפברואר 2022, כאשר שש-עשר המובילים העפילו להתחרות בגמר ב-19 בפברואר 2022. שישה שופטים העריכו את השירים במהלך ההופעות ולכל שופט היה חלק שווה בתוצאה הסופית. קבוצת ההצבעות השביעית הייתה תוצאות ההצבעה הפומבית בטלוויזיה והוכרזה לפני הגמר ב-19 בפברואר, שקלול היה שווה לקולות של שופט יחיד.
חצי גמר
חצי הגמר התקיים ב-17 בפברואר 2022.
גמר
הגמר התקיים ב-19 בפברואר 2022.לאחר שילוב ההצבעות של חבר השופטים וההצבעה הטלפונית, אמה מוסקט נבחרה כזוכה.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד ובריטניה) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. ב-25 בינואר 2022 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו חצי מהמופע הם יופיעו. מלטה הוכנסה לחצי הגמר השני, שהתקיים ב-12 במאי 2022.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. מלטה הופיעה שישית, לאחר גאורגיה ולפני סן מרינו. ב-12 במאי 2022 ביצעה מוסקט את "I Am What I Am" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 16 עם 47 נקודות.
דוד שמואל גוטסמן
דוד שמואל גוטסמן (באנגלית: David Samuel Gottesman; 1885–1956) היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי.
גוטסמן נולד במונקאץ', שהייתה באותה תקופה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בילדותו היגרו הוריו לארצות הברית. את עיקר הונו עשה מעסקי ייצור נייר. בנוסף, היה ממקימי ה-Central National Bank in New York City, ששייך כיום (לאחר סדרה של מיזוגים) לקבוצת JPMorgan Chase.
גוטסמן ידוע בישראל בעיקר בשל התרומה הנדיבה שהעניק להקמת היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים: גוטסמן סייע ברכישת ארבע ממגילות מדבר יהודה ובמימון הבנייה. בתמורה, דרש כי תכנון המבנה יוטל על חתנו, האדריכל ארמן פיליפ בארטוס. בחירתו של בארטוס (שעבד יחד עם האדריכל פרדריק ג'ון קיזלר) עוררה ביקורת עזה בקרב אדריכלים ישראליים, שטענו כי התכנון היה צריך להיות מוטל על אדריכל ישראלי.
תרומות חשובות אחרות שלו כוללות תרומה להרחבת ספריית העיר ניו יורק, תרומה לבניית ספריית בית הספר לרפואה של ישיבה יוניברסיטי (שגם נקראת על שמו, D. Samuel Gottesman Library).
גוטסמן הוא דודו של המיליארדר דייוויד גוטסמן. בתו סלסט-רות (רעייתו של ברטוס) היא אספנית אמנות ונדבנית ידועה בשם עצמה.
נדן
נדן הוא בית קיבול עבור החזקת חרב, סכין, או להב גדול אחר. נדנים היו עשויים חומרים רבים במשך אלפי שנים: עור, עץ, ומתכות כגון פליז או פלדה.
סוגים
בדרך כלל, נדנים היו מתוחים מהחגורה או מחגורת כתף שנקראת baldric.
נדנים מודרניים
נדני מתכת הפכו פופולריים באירופה של תחילת המאה ה-19, ובסופו של דבר החליפו את רוב סוגי האחרים. מתכת הייתה עמידה יותר מאשר עור והחזיקה מעמד טוב יותר בעת שימוש בשטח, במיוחד בקרב חיילים הרכובים על סוסים. בנוסף, מתכת הציגה מראה צבאי יותר, כמו גם קישוט. אף על פי כן, נדני עור מעולם לא איבדו את חינם בקרב המשתמשים הצבאיים שהשתמשו בהם עד מאוחר מאוד, גם במלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865). כמו כן כמה כוחות משטרה צבאיים, פטרולים של חיל הים, אוכפי חוק וקבוצות אחרות השתמשו בנדני עור כסוג של אלתור.
נדנים על הגב לא היו מצויים והיו בשימוש רק על ידי קומץ שבטים קלטיים, ורק בחרב קצרה מפני שכמעט בלתי אפשרי לשלוף חרב בשתי ידיים, וקשה להפליא לשלוף את החרב ביד אחת מתוך נדן על הגב. תיאורים נפוצים של חרבות ארוכות נמשכות מאחור הם המצאה מודרנית, ונהנו מפופולריות רבה בספרות ובפנטזיה, משום שמאמינים באופן לא נכון כי היו נפוצים בימי הביניים. יש ממצאים מצומצמים מחיתוכי העץ ושברי טקסטיל, שהפרשים המונגוליים, והחיילים הסינים, הסמוראים היפנים והאבירים האירופיים לבשו חרב על הכתף, ואפשרו להבים ארוכים יותר שיהיו קשורים לאורך הגב.
בספר "הקלטים הקדומים" של ברי קונליף, בעמ' 94, כותב קונליף: "כל חלקי הציוד [מגן, חניתות, חרבות, דואר] המוזכרות בטקסטים, משתקפים בתיק הארכאולוגי ובאיקונוגרפיה ששרדה, לפעמים אפשר לזהות וריאציות אזוריות: למשל, החרב הייתה תלויה לפעמים על הגב, ולכן היה צורך למשוך אותה מעבר לכתף מאחורי הראש".
מונחים נפוצים
החלק שבו הלהב נכנס לעור או לנדן המתכת נקראת הגרון, שהוא לעיתים קרובות החלק שמעל הר הנדן, או התליון, הנושא את טבעת הנשיאה. נקודת הלהב בנדני עור מוגנת בדרך כלל על ידי קצה מתכת.
מנזר גורני
מנזר גורני (ברוסית: Горненский монастырь או גורננסקי, פירוש המילה – עליון) נמצא בעין כרם, ובו מתגוררות נזירות רוסיות אורתודוקסיות (פרבוסלביות). כמו מתחמים רבים אחרים ששייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית בארץ ישראל, הוא מוכר גם בשמו מתקופת השלטון הטורקי: "מוסקוביה".
היסטוריה
בשנת 1871 נרכש המתחם עבור הכנסייה הרוסית האורתודוקסית על ידי הארכימנדריט אנטונין קפוסטין מדרגומן הקונסוליה הצרפתית בירושלים. בתחילה המתחם שימש כאכסנית צליינים. בשנת 1882 בנה קפוסטין את הכנסייה הראשונה שהוקדשה לאיקונין של המדונה מקאזאן שנמצאת בכנסייה. מימין לכניסה של הכנסייה ישנה אבן שממנה על פי המסורת הטיף יוחנן המטביל.
בשנת 1911 הנסיכה אליזבת, אשתו של סרגיי רומנוב, המושל של מוסקבה ודודו של הצאר האחרון, יזמה את בניית הכנסייה החדשה לזכרו של בעלה. בנייתה הופסקה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, וגם אחרי תום המלחמה לא התאפשר המשך הבנייה עקב המהפכה הבולשביקית ברוסיה. בנייתה התחדשה רק ב-2003 וב-2007 קודשה כ"כנסיית כל הקדושים של רוסיה" (Собор всех святых, в земле Русской просиявших). בשנת 2009 כיפותיה של הכנסייה צופו זהב. במגדל הפעמונים הוצבו שמונה פעמונים כשמשקלו של הגדול שבהם הוא כ-1,600 קילוגרם ושל שאר הפעמונים – 360 ק"ג. הכנסייה בסגנון רוסי עם צריחי "בצל" והיא ממוקמת ממערב לקריית מנחם. הכניסה למנזר אפשרית משני מקומות: דרך עין כרם (לשימושם של יושבי המתחם בלבד) או דרך מתחם בית החולים הדסה עין כרם.
הכנסייה הגדולה שבראש המנזר הייתה ידועה במשך כ-100 שנה כ"כנסייה הבלתי גמורה" ובה מוצגת אבן עם טביעת כף רגלו של יוחנן המטביל. בכנסייה הראשונה, התחתונה מוצגים שריד מן "הצלב האמיתי, אבן מסנטה קתרינה, אבן מאתר הטבילה, אבן ספוגה דם עוללי בית לחם וכיוצא באלה. כנהוג בכנסיות רוסיות מצוירת מעל הכניסה "מטפחת ורוניקה" עם הטבעת קלסתרו של ישוע. כנהוג בכנסיות הרוסיות לכל איקונה מצורף שריד קדוש, בדרך כלל פיסת בגד של הקדוש.
ב-12 באפריל נוהגים להביא איקונה המתארת את הבשורה למרים מכנסיית השילוש הקדוש למעיין עין כרם כדי לפגוש באיקונת אלישבע המצויה בכנסייה. לאחר מכן שוהה איקונת מרים בכנסיית גורני שלושה חודשים, בדיוק כפי ששהתה מרים אצל אלישבע על פי הברית החדשה.
מתחת לכנסייה מצויים כמה בתי עלמין ובאחד מהם קבורות נזירות שמתו במגפת כולרה בעת עבודתן בסלילת הכביש ליריחו בזמן המלחמה הגדולה. על קברי כולן מופיעה שנת הקבורה 1916. מסופר שאיקונת המדונה מקאזאן הפסיקה את התמותה מכולרה באופן פלאי.
רעיה הרניק
רעיה הַרְניק (נולדה ב-7 באוגוסט 1933) היא סופרת, משוררת ופעילת חברה ישראלית.
ביוגרפיה
הרניק נולדה בשם רעיה ויטקובסקי בברלין בירת גרמניה, השנייה משני ילדיהם של רות לבית קאופמן וארווין (משה) ויטקובסקי (לימים ויתקון), שהיה תעשיין ממשפחה עשירה, בעל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית מאוניברסיטת ברלין. ב-1936, כשהייתה כבת ארבע, עלתה המשפחה לארץ ישראל, והתיישבה בתל אביב. בשנת 1943 עברו לירושלים. בארץ עבד אביה במחלקת המסחר והתעשייה של הסוכנות היהודית, ובהמשך היה הנספח הכלכלי הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון (1949–1951), ולאחר מכן מנכ"ל בנק אגוד לישראל.
הרניק למדה סוציולוגיה באוניברסיטה העברית. עבדה כעורכת תוכניות רדיו ב"קול ישראל". נישאה למוזיקאי ועורך הרדיו מאיר הרניק, שנהרג בתאונת דרכים ב-1972.
הרניק נחשפה לתודעת הציבור לאחר נפילתו של בנה, רב-סרן גוני הרניק, בקרב על הבופור בתחילתו של מבצע שלום הגליל. היא הייתה מהבולטות שבמבקרי המלחמה, של מדיניות ישראל בלבנון ושל אבותיה, מנחם בגין ואריאל שרון. מחאתה עוררה הדים רבים, בייחוד משום שעד אותה תקופה לא היה מקובל שהורים שכולים יביעו מחאה על המדיניות הצבאית והביטחונית של הממשלה. לאחר סיום המלחמה החלה ליזום מפגשי דיאלוג עם אנשי ימין והציבור הדתי הרחוקים מהשקפתה הפוליטית.
היא הוציאה ספרי שירים וספרי ילדים. במיוחד התפרסמו השירים שכתבה לזכר בנה, "שירים לגוני" (1983). ספרה לילדים "גוני" מספר את קורות חייו ומותו של בנה גוני. ספרה לילדים "אחי אחי", העוסק בהתמודדותו של ילד השוכל את אחיו, זכה ב-1994 בפרס זאב לספרות ילדים.
אחיו הצעיר של אביה, ד"ר אלפרד ויתקון, היה שופט בית המשפט העליון.
מתגוררת בירושלים.
ברצלונה (כדוריד)
ברצלונה היא קבוצת כדוריד מהעיר ברצלונה שבספרד והיא משחקת בליגה הספרדית בכדוריד ואולמה הביתי הוא הפלאו בלאוגראנה, המכיל 7,585 מקומות ישיבה. הקבוצה נוסדה ב-29 בנובמבר 1942 ומאז היא קבוצת פאר שמשחקת ברמות הגבוהות באירופה. מדי הבית של בקבוצה הם בצבעים אדום וכחול ומדי החוץ הם בצבע תכלת.
המהפכה המדעית
המהפכה המדעית היא כינוי לסדרת גילויים חדשים באופטיקה, אסטרונומיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, וברפואה, שהתרחשו באירופה במאה ה־16 וה־17, והובילו לשינוי תפיסת המציאות במדע, פילוסופיה, ובמידה רבה גם בתרבות. רבים מציינים את המהפכה המדעית כנקודת ציון חשובה במעבר מימי הביניים לעת החדשה, ובאופן ספציפי יותר- נקודת ציון במעבר מתקופת הרנסאנס לעידן הנאורות.
מקובל לקבוע את תחילת המהפכה המדעית בשנת 1543, עת פורסמו שני כתבים מדעיים מהפכניים: "על תנועתם של גרמי השמים" מאת ניקולאוס קופרניקוס, ו"על אודות מבנה הגוף האנושי" מאת אנדריאס וסאליוס. הראשון חולל מהפכה בתחום האסטרונומיה, המכונה המהפכה הקופרניקאית, והשני חולל מהפכה דומה בתחום הרפואה.
הכינוי "מהפכה מדעית" נטבע על ידי ההיסטוריון והפילוסוף המדעי אלכסנדר קוירה בשנת 1939.
הרקע למהפיכה
במהלך ימי הביניים, המדע באירופה קפא על שמריו, וההתקדמות המדעית והרעיונית שנעשתה ביוון העתיקה נעצרה. עיקר הגילויים המדעיים במהלך שנים אלו היו באימפריה המוסלמית ובסין.
המדע בתקופה זו התבסס בעיקרו על מסקנות של פילוסופים ומדענים יוונים, ובפרט על כתביו של אריסטו. מסקנות רבות שאריסטו הגיע אליהן, כדוגמת נכונות תיאורית ארבעת היסודות של אמפדוקלס, אומצו באופן אוטומטי, והפקפוק בהם הוגדר ככפירה. אומצו גם תאוריות בתחומים אחרים, כגון תורתו של היפוקרטס בתחום הרפואה.
השליטה בשדה הרעיוני-פילוסופי באותה תקופה הייתה נתונה באופן כמעט בלעדי בידי הכנסייה. גם בתחום זה אומצו תורות רבות של פילוסופים מהעת העתיקה, כמו אריסטו, אפלטון, ופלוטינוס. שיטת הלימוד בימי הביניים הייתה סכולסטית, ועיקר ההגות הפילוסופית החדשנית הייתה של פילוסופים סכולסטיים כמו אוגוסטינוס ותומאס אקווינס.
במאה ה-14 קמה באירופה תנועה רחבת יריעה בשם רנסאנס, ששינתה את פני היבשת. התנועה החלה בתור תנועה באומנות, אך השפעתה גלשה במהרה גם אל הדת, הפילוסופיה, הספרות, החינוך ועוד. תנועת הרנסאנס ייצגה התנתקות גמורה מדרך המחשבה וההתנהגות של ימי הביניים, והיא פתחה את הפתח לשינוי בתפיסת העולם.
גילויים חדשים באסטרונומיה
בשנת 1543 נפטר ניקולאוס קופרניקוס, אסטרונום פולני. עם מותו התפרסמה עבודתו המדעית הגדולה "על תנועתם של גרמי השמים". בעבודה זו הוצג, לראשונה, מודל הליוצנטרי של מערכת השמש. לא רק שהמודל סתר את המודל הגיאוצנטרי המסורתי שהיה מקובל, הוא אף סתר את הכתוב בתנ"ך לפי הכנסייה, והיא גינתה את הטקסט, אך בשלב זה לא נוצרה מחלוקת עזה סביב הנושא.
גם האסטרונום והמתמטיקאי הגרמני יוהאנס קפלר הביע תמיכה במודל ההליוצנטרי, על סמך תצפיות וניסויים שערך. קפלר היה הראשון ששילב בין פיזיקה לאסטרונומיה, וכך החל לבסס גם את האסטרופיזיקה.
המדען גלילאו גליליי, שנחשב לאחד האישים המרכזיים במהפכה המדעית, טילטל לחלוטין את עולם האסטרונומיה, עם סדרת תצפיות וגילויים אסטרונומיים. בין השאר, גילה גליליי כי פני הירח אינם חלקים, כי לצדק יש ירחים וכי יש כתמים על השמש. בנוסף, אימץ גליליי גם הוא את המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש. תמיכתו במודל ההליוצנטרי, יחד עם הבעת התנגדות מילולית למספר רעיונות דתיים, הובילו לרדיפות מצד הכנסייה. גלילאו נשפט, ונידון למאסר עד סוף ימיו. לבסוף שוחרר למעצר בית, אך לא הותר לו לפרסם את כתביו.
הצנזורה הכנסייתית הצליחה לעכב את פרסום המודל ההליוצנטרי, אך לא למנוע אותו. בסופו של דבר הוא זכה להכרה רחבה. בשנת 1687 פרסם אייזק ניוטון את חוק הכבידה, והסביר את פעולותיהם של גרמי השמיים על פיו. כך הונח הבסיס לאסטרונומיה והאסטרופיזיקה המודרניות.
שינויים בפיזיקה ובכימיה
תחום הפיזיקה השתנה גם הוא במהלך המהפכה המדעית. פריצת הדרך החלה עם מחקריו של גלילאו גליליי, שחקר את התנועה והגיע לכמה מסקנות פורצות דרך שסתרו הנחות יסוד ישנות. בין השאר, גילה גליליי שהמרחק שעובר גוף שנמצא בנפילה חופשית הוא מתכונתי לריבוע הזמן, וגם העלה את ההשערה שאין קשר בין גודלו של גוף למהירות הנפילה שלו. גליליי גם ניסח את חוק ההתמדה, שמוכר יותר בימינו בשם החוק הראשון של ניוטון.
מדענים נוספים אחרי גליליי המשיכו לחקור נושאים פיזיקליים שונים, אולם המחולל העיקרי של השינוי הגדול הוא המדען האנגלי אייזק ניוטון. גילוייו המפורסמים והמשפיעים ביותר הם גילוייו בתחום המכניקה, ובפרט פרסום שלושת חוקי התנועה של ניוטון וגילוי כוח הכבידה. באמצעות חוקים אלו ניסח ניוטון את הבסיס למכניקה, שנשאר זהה לחלוטין במשך יותר ממאתיים שנה, עד פרסום תורת היחסות של אלברט איינשטיין. מדענים אחרים מלבד ניוטון תרמו גם הם לפיתוח המכניקה. בין השאר ניתן למנות את בלז פסקל, שפיתח את ההידרוסטטיקה וההידרודינמיקה, ואת רוברט בויל, שגילה מספר גדול של תגליות בתחום.
ניוטון החל גם במחקרים בתחום האופטיקה, בהתבסס על מחקרים של מדענים מוסלמים, אך בעיקר על מחקריהם של חוקרים קודמים כמו וילברורד סנל, פרמה ודקארט. הוא גילה שאור נשבר לשבעת צבעי הקשת, ופיתח את הטלסקופ מחזיר האור כדי להתגבר על בעיית השבירה שנוצרה בטלסקופים קודמים. הוא הניח את היסודות לאופטיקה הגאומטרית, וגם העלה לראשונה את ההנחה שהאור מורכב מחלקיקים. גם תחום זה, כמו המכניקה, נחקר לאחר מכן על ידי מדענים רבים נוספים, כמו רוברט הוק וכריסטיאן הויגנס.
גם תחום האלקטרומגנטיות החל את צעדיו הראשונים באותה תקופה. הרופא האנגלי ויליאם גילברט גילה את החשמל, וטבע את המונח האנגלי "electricity" לתיאורו. הוא גילה גם תגליות פורצות דרך על מגנטים ומגנטיות. בניגוד לתחומים אחרים בפיזיקה, התחום החל להתפתח רק מאות שנים אחרי כן, במאות ה-18 וה-19.
הכימיה התפתחה גם היא באותה תקופה, אם כי לא באותו קצב מסחרר שבו התקדמה הפיזיקה. התגליות בתחום המכניקה הובילו לזניחת מודל ארבעת היסודות של מבנה החומר, ומעבר למבנה החומר שהוצע על ידי האסכולה האטומיסטית- חומר המורכב מאטומים. המדען הגרמני גאורגיוס אגריקולה, החל לפתח את המינרולוגיה, ופרסם מאמר חשוב ומהפכני על מתכות בשם "De re metallica" (על טבען של מתכות). רוברט בויל, מלבד תרומתו לפיזיקה, תרם גם רבות לכימיה, וביסס, יחד עם אחרים, את ההבדלה בין האלכימיה לכימיה. פריצות אלה סללו את הדרך להתקדמות הדרסטית בתחום במאות שאחרי כן.
התפתחות הרפואה המודרנית
כמו תחומים רבים אחרים, תחום הרפואה בימי הביניים הושפע לחלוטין מתאוריות יווניות. ברובה, התבססה הרפואה על תורתו של היפוקרטס ושל תלמידו גלנוס. נעשה שימוש רב בשיטות לא יעילות שהוצעו על ידו, כמו הקזת דם וחוסר התערבות של רופאים.
ראשית השינוי בתחום החל במאה ה-16, עם עבודתו של הרופא הפלמי אנדריאס וסאליוס, שנחשב לאבי האנטומיה החדשה. בשנת 1543 יצא ספרו המהפכני "על אודות מבנה הגוף האנושי". הספר חשף שגיאות רבות של גלנוס והיפוקרטס, ובכך ערער לראשונה את סמכותם. כך נולד הרעיון של מחקר רפואי, והחלה התפתחות הרפואה המודרנית. מספר חוקרי רפואה חשובים שפעלו לאחר וסאליוס הם:
התקדמויות טכנולוגיות
ההתקדמות המדעית והשינוי התפיסתי בתקופת המהפכה המדעית סללו את הדרך לשלל המצאות ופיתוחים טכנולוגיים, אם כי ההתקדמות הייתה קטנה מזו שנעשתה בזמן המהפכה התעשייתית. בין הפיתוחים ניתן למנות את:
המצאות אלה לא שינו את אורח החיים בצורה דרסטית, אך הם פרצו את הדרך להמצאות ופיתוחים נוספים במהלך המאות שבאו לאחר מכן.
שינויים במתמטיקה
מעבר לחדירתה של המתמטיקה אל תחומי המדע כדרך לתיאור מדויק של תופעות, המהפכה המדעית נשאה בחובה התקדמות במתמטיקה טהורה.
לאחר הקפאון הארוך של המתמטיקה האירופאית בימי הביניים, המתמטיקה פרחה מחדש על רקע תקופת הרנסאנס של איטליה. ב-1494 פרסם לוקה פאצ'ולי את החיבור המקיף "Summa de arithmetica, geometrica, proportioni et proportionalita" שהקיף את כל תחומי המתמטיקה של זמנו, ונחשב בין השאר לערש החשבונאות המודרנית. ב-1509 פרסם את ספרו המפורסם "De divina proportione".
פתרון כללי למשוואה ממעלה שנייה היה ידוע עוד מימי הבבלים, אולם פתרון כללי למשוואות ממעלה גבוהה יותר נותר תעלומה. במהלך המאה ה-16 התחרו ביניהם מתמטיקאים איטלקים בפתרון משוואות. שיפיונה דל פרו היה הראשון לגלות שיטה לפתרון משוואות ממעלה שלישית ב-1515, אך שמר על פתרונו בסוד. ניקולו טרטליה גילה בנפרד שיטה משלו בשנת 1535, וג'ירולמו קרדאנו ולודוביקו פרארי הרחיבו את פתרונו למקרים שלא טופלו על ידם. במהלך עבודתו על הפתרון של טרטליה גילה פרארי את הפתרון הכללי למשוואה ממעלה רביעית. השיטות לפתרון המשוואות פורסמו בספר "האומנות הגדולה" של קרדאנו, שהתפרסם ב-1545 (ראו היסטוריה של פתרון משוואות פולינומיות). בספר גם הוצגו לראשונה בהיסטוריה מספרים מדומים, משום שהם מופיעים במהלך פתרון משוואות ממעלה שלישית, גם במקרים בהם הפתרונות הסופיים ממשיים.
בראשית המאה ה-17 הגה ג'ון נפייר את הלוגריתמים. במהרה השימוש בהם חדר למתמטיקה ולתחומי המדע ועל בסיסם הומצאו עזרי חישוב רבים כגון עצמות נפייר, סרגל החישוב ולוח לוגריתמים. ב-1637 הגה רנה דקארט את מערכת הצירים הקרטזית, והעלה את הרעיון של המחשת פונקציות באמצעות גרף על מערכת הצירים, צעד שנחשב לראשית הגאומטריה האנליטית.
המתמטיקאי הצרפתי פייר דה פרמה שנולד ב-1601 נחשב לאבי תורת המספרים בתקופה המודרנית. אולם תרומתו הקיפה תחומים רבים נוספים. יחד עם בלז פסקל הוא הניח את יסודות תורת ההסתברות.
פרמה גם תרם להנחת יסודות החשבון האינפיניטסימלי, תורה שפותחה במחצית השנייה של המאה במקביל על ידי זוג היריבים, אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ. פיתוח החשבון האינפיניטסימלי הוליד את הענף המתמטי המרכזי – אנליזה מתמטית.
חלק ניכר מההתקדמות המתמטית במאה ה-17 התאפשרה בזכות הנזיר הצרפתי מרן מרסן. מרסן ניהל חלופות מכתבים עם מתמטיקאים ומדענים מרכזיים בכל רחבי אירופה, קישר ביניהם, הפיץ את תורותיהם ואירח מפגשים מדעיים ומתמטיים במנזרו.
השלכות רעיוניות של המהפכה המדעית
המהפכה המדעית הייתה חלק משינוי תפיסתי ותרבותי גדול מאוד שהתרחש באירופה במעבר מימי הביניים לעת החדשה. השינוי כלל את ערעור כוחם של הכנסייה והמלוכה, התפתחות זרמי מחשבה חדשים כמו הליברליזם והסוציאליזם, שינוי שיטת הממשל במדינות רבות, ועוד. קשה לקבוע מה מידת ההשפעה של המהפכה המדעית על שינויים אלו. עם זאת, ישנם כמה שינויים הקשורים באופן הדוק למהפכה המדעית:
שינוי תפיסת המדע והידע
בימי הביניים ובעת העתיקה החשיבה המדעית הייתה דוגמטית מאוד והתבססה על גילויים ורעיונות עתיקים. היוונים התייחסו למדע באותה צורה שבה הם התייחסו לפילוסופיה. כלומר: הדרך לגילויים חדשים לא כללה תצפיות וניסויים, אלא מחשבה והיסקים לוגיים. כיום, ברור לכל שכמעט בלתי אפשרי להבין את מבנה החומר, או את מבנה גוף האדם, ללא שימוש מאסיבי בניסויים ותצפיות, אולם הפילוסופים היוונים חשבו שהדבר אפשרי, וסיפקו "הוכחות" לוגיות לתופעות כאלה. (למשל: אריסטו סיפק "הוכחה" לכך שקיומו של ריק אינו ייתכן). המפנה העצום בצורת החשיבה שהוביל למהפכה המדעית, היה פיתוח המודל המדעי הנוכחי: ניסוי וטעייה, עבודה שיטתית על נושא מסוים, הכוללת תצפיות, ניסויים, ואינדוקציה.
שינוי מהותי נוסף בצורת החשיבה המדעית היה ה"מתמטיזציה של הידע"- הניסיון לתאר את כל התופעות המדעיות באמצעות המתמטיקה. רעיון זה הוביל לפיתוח נוסחאות פורצות דרך בפיזיקה, כימיה ומתמטיקה.