cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולדיסלב ריימונט
ביוגרפיה
תנאי חייו היו קשים ולא פעם, בהיעדר שולחן שיוכל לכתוב עליו, היה נכנס לכנסייה, מוצא לו פינה מתאימה ויושב שם לכתוב. הוא חי בעוני קשה, עוני שניצל ממנו רק כשנפגע בתאונת דרכים, שבעקבותיה קיבל פיצוי של ארבעים אלף רובל. הוא החלים במהירות והכסף איפשר לו להתמסר לכתיבה. הוא נסע למערב אירופה ולאמריקה. לאחר שגורש על ידי הבולשת (ראו הספר ארץ יעודה) עבר לצרפת והתיישב בעיירה רומיל. המקום שימש כרקע לרומן של אמיל זולא, האדמה. ריימונט, שקרא את הרומן, חשב שהוא מציג את האיכרים בצורה מסולפת וזה הביאו אותה להחלטה לכתוב ספר על חיי האיכרים. מצרפת עבר לאיטליה וכתב רשמי מסע לעיתונים בורשה. הוא ביקר באנגליה, שם התגורר בחדר אחד עם וויצ'חובסקי נשיא הרפובליקה הפולנית לשעבר והוצג בפני מאדאם בלאבצקי, ספיריטיסטית ידועה. רקע זה שימש את הרומן ואן פיר. באופן כללי יחסו ליהודים שלילי.
בשנת 1924 הוענק לו פרס נובל לספרות "על האפוס הלאומי הגדול איכרים".
אטרקציה תיירותית
אטרקציה תיירותית היא מקום מעניין שבו מבקרים תיירים, בדרך כלל בשל הערך התרבותי הרב, החשיבות ההיסטורית או היופי הטבעי או הבנוי של המקום, המספק מקום בילוי לשעות הפנאי, הרפתקה או שעשועים.
סוגים
מקומות בעלי יופי טבעי כגון חופים, אתרי נופש על איים טרופיים עם שוניות אלמוגים, טיולי קמפינג בפארקים, הרים ויערות לאומיים, הם דוגמאות לאטרקציות תיירותיות מסורתיות לבלות בהם את חופשות הקיץ. דוגמאות נוספות של אטרקציות תיירותיות תרבותיות כוללות מקומות היסטוריים, מונומנטים, מקדשים עתיקים, גני חיות, מוזיאונים וגלריות לאמנות, גנים בוטניים, בניינים ומבנים (למשל, טירות, קתדרלות, ספריות, בתי סוהר לשעבר, גורדי שחקים, גשרים), פארקי שעשועים וקרנבלים, מוזיאונים פתוחים, רבעים של קהילות אתניות (למשל: צ'יינטאון, איטליה הקטנה וכדומה), רכבות היסטוריות ואירועי תרבות. סיורים במפעל, מורשת תעשייתית, אמנות יצירתית וסדנאות אמנות הם יעדים המיועדים לנישות תרבותיות כמו תיירות תעשייה ותיירות יצירתית.
תיירות חברתית, המבוססת על מפגשים עם פעילים במגוון תחומים דוגמת חינוך, סביבה או קידום אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, הוא תחום חדש יחסית הרוכש לו קהל מתעניינים גדל והולך.
לעיתים, אטרקציות תיירותיות נוצרות על מנת לנצל את אגדות, כגון אתר התרסקותו של עצם בלתי מזוהה (לכאורה), ליד רוזוול, ניו מקסיקו או תצפיות על המפלצת מלוך נס בסקוטלנד. מקומות הימצאותם של רוחות רפאים (לכאורה) יכולים גם כן לשמש כאטרקציות תיירותיות.
קהילות אתניות עשויות להפוך לאטרקציות תיירותיות, כגון צ'יינטאון בערים שונות בארצות הברית; והשכונה הבריטית השחורה בריקסטון שבלונדון, אנגליה. במקרים אחרים, מהווה חג או פסטיבל מקומי משאב תיירותי. כך לדוגמה חגיגות המרדי גרא בניו אורלינס, מצעד הגאווה בתל אביב, הקרנבל בברזיל, ועוד.
בארצות הברית, בעלים ומשווקים של אטרקציות תיירותיות מפרסמים על שלטי חוצות בצידי כבישים מהירים, במיוחד באזורים מרוחקים. אטרקציות תיירותיות לעיתים קרובות מספקות חוברות חינם לצורך קידום מכירות ופליירים המחולקים במרכזי מידע, מסעדות מזון מהיר, חדרים או בלובי בתי מלון ומוטלים, ואזורי שירות.
בעוד שאטרקציות תיירותיות רבות מספקות למבקרים בהן חוויות בלתי נשכחות, תמורת תשלום כניסה במחיר סביר או אפילו בחינם, ישנם מקומות שעלולים להתגלות כמספקי חוויות בעלות איכות נמוכה, ובמחירים מופקעים (של דמי הכניסה, המזון והשתייה הנמכרים במקום, המזכרות וכדומה), וזאת על מנת להרוויח על חשבון התיירים. מקומות כאלה ידועים בכינוי "מלכודות תיירים".
אטרקציות תיירותיות פופולריות בתוך ערים גדולים הם אמצעי תחבורה יוצאי דופן, כגון אלו המעניקים סיורים ברחבי העיר על ספינות, אוטובוסים לתיירים וכדומה.
יעדים תיירותיים
יעד תיירותי הוא עיר, עיירה, או אזור אחר אשר, מבחינה כלכלית, תלוי במידה משמעותית בהכנסות שמקורן בתיירות, או "ארץ, מדינה, אזור, עיר, או עיירה, אשר משווקת את עצמה, או משווקת על ידי אחרים, כמקום המיועד לביקורם של תיירים". המקום עשוי להכיל אטרקציה תיירותית אחת או יותר, ואולי אף כמה "מלכודות תיירים". העיר סיאם ריפ, לדוגמה, היא יעד תיירותי פופולרי בקמבודיה, בעיקר בשל קרבתה למקדשים שבאנגקור.
שיווק גרילה
היא נחשבת לאחת הטכניקות העקיפות בעולם השיווק הוויראלי.
תהליך
חברות המשתמשות בשיווק גרילה מסתמכות על קידום המכירות הפנימיות שלהן כדי להפיץ באמצעות שיווק ויראלי, או מפה לאוזן וכך להחיל את השמועה, ליצור הד ברשת שהמטרה לבסוף היא להגיע לקהל רחב יותר בחינם.
חיבור לרגשות הצרכן הוא המפתח לשיווק גרילה מוצלח. השימוש בטקטיקה זו אינו מיועד לכל סוגי הסחורות והשירותים, משתמשים בו בייחוד למוצרים "נועזים" יותר. וממקדים צרכנים צעירים בעלי סיכוי גבוה יותר להגיב בחיוב.
שיווק גרילה מתרחש במקומות ציבוריים המציעים קהל גדול ככל האפשר, כגון רחובות, קונצרטים, פארקים ציבוריים, אירועי ספורט, פסטיבלים, חופים, מרכזי קניות ורלוונטי במיוחד כיום לרשת האינטרנט. מרכיב מרכזי בשיווק גרילה הוא בחירת הזמן והמקום המתאימים לניהול מסע פרסום כדי להימנע מבעיות משפטיות אפשריות.
שיווק גרילה יכול להיות מקורה, בחוץ, בסמוך לאירועים או חוויתי, אשר נועד לגרום לציבור לתקשר עם מותג.
שיטות מפתח
בשיווק גרילה יוצרים ומשתמשים בשיטות חדשניות, שאינן שגרתיות ולעיתים נחשבות לאגרסיביות במטרה להגביר את המכירות או למשוך עניין במותג או בעסק.
שיטות אלה הן לרוב בעלות נמוכה ולעיתים אפסית וכוללות שימוש נרחב באינטראקציות אישיות יותר באמצעות הודעות ופרסומים ויראליים ברשתות חברתיות. דוגמה:
משווק אנונימי יוצר 3 משתמשים ברשת חברתית, הראשון: משתמש א' - מעלה פרסום ובו הוא מבקש המלצה על מוצר מסוים המבצע פעולה מסוימת.
אותו המשווק יוצר משתמש ב' באותה רשת חברתית. הוא עונה למשתמש א' ונותן לו המלצה על מוצר המבצע את אותה פעולה, משתמש ג' - חווה דעתו החיובית גם כן וכך מתחיל דיון בעל אופי ויראלי אשר מטרתו היא פרסום המוצר אותו מקדם המשווק.
ההיסטוריה של שיווק הגרילה
שיווק גרילה הוא תוצר של המעבר למדיה אלקטרונית משיווק דפוס, רדיו וטלוויזיה מסורתי.
שיטת שיווק זו החלה לתפוס תאוצה במרחב האינטרנטי בבלוגים פורומים ובחדרי הצ'ט של תחילת שנות ה-2000 וצברה פופולריות עם עלייתן של הטכנולוגיות הניידות ואופיו של החיבור בין המשתמשים, מכיוון שכיום החיבוריות לרשת מתבצעת בקלות מכל מקום, התעצמו היכולות להגביר את המסרים ולהתמקד בקבוצות יעד של צרכנים (לפי קבוצות, דפים ותחומי עניין).
הביטוי נטבע על ידי ג'יי קונרד לוינסון בספרו מ-1984 "שיווק גרילה". מטרתו היא ליצור "באז" (הד) על מוצר או מותג באופן שיגביר את הסבירות שצרכן ירכוש את המוצר או השירות, או שישוחח על כך עם קונים פוטנציאליים אחרים.
שיווק גרילה עשוי להיות יעיל עבור עסקים קטנים, אם הם מעלים בידם ליצור הד שיווקי משמעותי.
פרובוט
פרובוט (Probot, "רובוט לאיסוף מידע" בתרגום חופשי) הוא פרויקט מוזיקלי שנהגה על ידי דייב גרוהל. באלבום הגשים גרוהל את חלומו לנגן עם סולני להקות הבי מטאל משנות השמונים ומשנות התשעים שהשפיעו על טעמו המוזיקלי בתקופת התבגרותו. הרעיון התקבל בספקנות רבה על ידי עולם המטאל בגלל הרקע המוזיקלי של גרוהל (נירוונה, פו פייטרס) שלא נחשב למטאלי, אך זכה לביקורות משבחות ביותר לאחר צאתו.
בדומה לאלבום Foo Fighters מ-1995, גרוהל כתב את כל המוזיקה וניגן ברוב הכלים. גיטריסט נוסף שמנגן באלבום הוא קים ת'אייל ( חבר לשעבר בלהקה סאונדגארדן).
בכל רצועה באלבום שר זמר שונה, בין השאר למי קילמיסטר, מקס קוואלרה וקינג דאיימונד. כמה מן המוזיקאים שעבדו על האלבום לא עבדו ישירות עם גרוהל, אלא הקסטות שולחו מאולפן לאולפן עד להשלמתו של האלבום. גרוהל פנה גם לחלוץ הדת' מטאל צ'אק שולדינר, שנאבק באותה התקופה בסרטן המוח, ואף הקים מפעל התרמה למימון הטיפול הרפואי בשולדינר, אך שולדינר נפטר בטרם יכול היה להשתתף באלבום.
הווידאו קליפ לסינגל הראשון, "Shake Your Blood", כולל הופעה של 66 נשים מתוך אתר אינטרנט למבוגרים בלבד בשם "Suicide Girls". מספר דקות לאחר סיומה של רצועה 11 מתחילה להתנגן רצועה נסתרת המושרת בידי הקומיקאי והשחקן ג'ק בלאק.
רשימת השירים
כל זמר כתב את מילות השיר אותו הוא מבצע. כל הלחנים: דייב גרוהל.
ואיינאטו
ואיינאטו (בספרדית: Vallenato) היא סוגה מוזיקלית עממית, פרשנות באמצעות סיפורים ושירים שנולדה בחוף הקריבי או האטלנטי של קולומביה, בצפון-מזרחה של מדינה זו, ומרכזה הראשי במחוז הישן פאדייה (בימינו דרום מחוז לה גואחירה, צפון המחוז ססאר, ומזרח מחוז מגדלנה). הוואיינאטו קיים בגרסאותיו העתיקות במוזיקת החופים (musica costeña) ושל אזור הסוואנה של המחוזות בוליבר, סוקרה וקורדובה.
בשנות ה-1980–1990 התפשטה לכל אזורי קולומביה והפכה למוזיקה הלאומית השנייה של המדינה, אחרי קומביה. הוואיינאטו יובא אף למדינות השכנות - פנמה, ונצואלה, אקוודור וכו'. מוזיקת ואיינאטו מתאפיינת בערבוב של שירה בעל פה עם שורשים היספניים מוזיקה אינדיאנית מקומית, לעיתים בסגנון קינתי, ומקצבים סינקופיים אפריקאיים-קריביים. בתחילתה נוגן הוואיינאטו במטעי הבננות ובמרעי הבקר רק בחלילים ובכלי הקשה. בסוף המאה ה-19 הגיע לקולומביה גם האקורדיון שהפך לכלי בולט במוזיקה זו. ההרכב המסורתי של ואיינאטו כולל אקורדיון דיאטוני, כלי הקשה בשם גואצ'אראקה (guacharaca) ותוף הקרוי קאחה או "קאחה ואיינאטה" (caja vallenata), תוף קטן בעל צילים גבוהים וראש יחיד, מכוסה בעור עיזים או נייר צילום רנטגן, העמיד לחום וללחות) במהלך הזמן התחוללה הפריה הדדית בין מוזיקת הקומביו והואיינאטו ובימינו ואיינאטו משתמש באותם הריקודים והמצקבים כמו הקומביה: ניתן לבצע ואיינאטו גם בגיטרות ובכלי הקומביה בקומביאמבות ובהרכבים הקרויים grupos .de millo ב-29 בנובמבר 2013 ה"ואיינאטו המסורתי" הוכרז בקולומביה למורשת תרבותית רוחנית של האומה על ידי המועצה הלאומית למורשת של משרד התרבות. החל משנת 2006 ואיינאטו וקומביה הפכו לקטגוריות שבהן מתקיימת תחרות לפרסי גראמי הלטינים (Latin Grammy Award). באביב 2014 פנה ממשלת קולומביה לאוסק"ו עם בקשה להכיר בתרבות ואיינאטו כמורשת תרבותית עולמית.
השם
המילה ואיינאטו מיוחסת בדרך כלל למילה ואייה (valle - עמק) כשהכוונה לתושבי העמקים באזור הקריבי של קולומביה, לרבות תושבי העיר ואיידופאר (Valledupar), בירת המחוז ססאר. אם כי בשנת 1915 הקפיד המורה המקומי מנואל ונסה להדגיש שתושבי ואייהדופאר נקראים "ואלדופארנסס" ולא ואיינאטוס, מילה שנחשבה באותם הזמנים מתאימה לתרבות של עניים ונחותים. יש שסברו כי המילה באה מתשובה שנתנו אנשי המקום כשבעת מסעות על פרדים נשאלו על מקום מוצאם:"Soy nato del Valle" כלומר "נולדתי למטה, בעמק". הסופר גבריאל גרסיה מרקס, סבר כי אכן המושג ואיינאטו קשור לשם עירו ואיידופאר. לפי המסורת, העיר ואיידופאר, שהיא הבירה העולמית של הוואיינאטו, נקראת כך לפי שמו של ראש שבט אינדיאני אגדי "אופאר" או "אופארי" (Valle de Upar או Valle de Eupari). היו גם השערות פחות מקובלות בימינו כמו הכנוי ballenato שניתן לאנשים שנעקצו על ידי זבובי דם הקרויים "חחן" (jején) או לעניים מאזור גדת הנהר ססאר שסבלו ממחלת "קאראטה" (Carate) בעקבות עקיצות יתוש ושעורם נעשה יבש וקשקשי עם כתמים רחבים בצבע לבן או ורדרד, כמו צבעם של גורי הליוויתנים, ה"באיינאטוס"
מקורות הוואיינאטו
הבסיס לפולקלור הוואיינאטו נוצר במאתיים שנים האחרונות בצפון-מזרח קולומביה של ימינו, באזור הסמוך לחוף האטלטני או הקריבי של קולומביה, בין הנהרות מגדלנה, ססאר ורנצ'ריה, הרי סיירה נוואדה דה סנטה מרטה וגבעות סראניה דל פריחה, לים הקריבי ולגבול עם ונצואלה. מדובר במקור בסוגה מוזיקלית-נרטיבית שדרכה סיפרו הבוקרים ומעין טרובדורים שקמו מקרבם על אירועי היום יום שהתרחשו סביבם. החוקר סירו קירוס מציין את סנטה קרוס דה מומפוקס וסביבתה, מגדלנה גרנדה, כחלק מהשטח שבו נולד ואיינאטו, לרבות מקומות כמו פלאטו, ואיידופאר, ריוהאצ'ה, אל פאסו ואזור מטעי הבננות (Zona Bananera). בעידן של העדר אמצעי תקשורת כמו טלפון או רדיו, מחוץ לפן האמנותי שבדבר, לשירים-סיפורים אלה היה תפקיד תקשורתי עממי חשוב. המוזיקה נוצרה מתוך תערובת של מסורות אירופיות, אינדיאניות ואפרו-קריביות.
הבוקרים הקולומביאנים המשיכו מסורות שבאו מאירופה - כמו של מינסטרלים הספרדים (juglares "חוגלארס") ואף מאפריקה, שבה גם נהגו מעין טרובדורים כמו ה "גריו" ממערב אפריקה ללוות את הבקר בחיפוש אחרי מקומות מרעה ובשוקי הבקר. תחילה קול זמרי ואיינאטו התלווה בצלילי חלילים אינדיאנים מסוג גאיטה ( בשפה קוגי) מבמבוק, תופים ממקור אפריקאי הקרויים קאחה וכלי הקשה אחרים ממקור אינדיאני - גואצ'אראקה. מאוחר יותר הם אימצו גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרות. אחרי שנת 1885 נפוץ במחוז גואחירה ואחר כך מחוצה לו כלי נגינה שהגיע מאירופה דרך הים הקריבי (ככל הנראה מארובה ומקוראסאו-) האקורדיון. המוזיקאים המקומיים התלהבו מצלילי האקורדיון והתאימו אותו לצרכיהם. האקורדיון הדיאטוני הפך לכלי המוביל את המנגינה ומכתיב את ההרמוניה במוזיקת הוואיינאטו עד לימינו. נגני האקורדיאון- acordeoneros - גם שרו וכן שימשו כמלחינים ופזמונאים.
נגן האקורדיון האגדי פרנסיסקו אל הומברה (Francisco El Hombre), שעוצב בדמיון העממי, ככל הנראה לפי דמות אמן בשם פרנסיסקו מוסקוטה גרה ( Francisco Moscote Guerra ), נחשב בעיני העם למייסד מוזיקת הוואיינאטו המסורתית. לפי אגדה ידועה הוא שלט על הנגינה באקורדיון בצורה כמעט מושלמת וביום מן הימים ניסה להתחרות עם שטן. הצליח לגרש את השטן באמצעות השמעת הקרדו, ה"אני מאמין" הנוצרי בהפוך. פרנסיסקו אל הומברה נהג לעבוד כשליח רכוב על חמור באזור הסוואנה של מחוזות ססאר וגואחירה. היה מתייצב בככרות היישובים ומספר בדרך השירה על חדשות השעה.
כלי הנגינה
אל כלי הנגינה מצטרף גם הזמר. עד לשנות ה-1960 לרוב נגן האקורדיון היה גם הזמר. מנגנים באקורדיונים עם שלוש שורות כפתורים, שלוש לשוניות לכל תו. יש להם סוגי טונליות שונים: ADG, GCF, BbEbAb "5 Letras". לאקורדיונים בקולומביה ופנמה יש לפעמים טונליות מותאמת לוואיינאטו ולקומביה. לפי השערתו של סימון מרטינס, האקורדיונים הראשונים הוברחו לקולומביה בסביבות 1885 מארובה ומקוראסאו דרך הנמל ריוהאצ'ה, לא הגיעו וליעדם בפנים הארץ, אלא נשארו בנמל אל פאסו ומשם התפזרו באזור ואומצו על ידי האמנים המקומיים. לפי תאוריה אחרת כלי נגינה זה הגיע עם מהגרים גרמנים שהתיישבו במחצית השנייה של המאה ה-19 ב"ארצות הברית של קולומביה" במטרה להשתתף בפיתוח מערכת החינוך של המדינה. השערה שלישית, של לואיס דליו גומס, גורסת כי האקורדיון הונהג על ידי חברת הספנות של נהר מגדלנה שבבעלות הגרמני יוהאן ב. אברס, שהתחילה לפעול בשנת 1824 ובשנת 1855 מנתה חמש סירות ששטו לאורך הנהר. הן עגנו במקומות שונים בגדות הנהר והובילו משם טבק אל הנמל ברמן בגרמניה והביאו סחורות אחרות מגרמניה.
ארבעת המקצבים
תחילה התפתח בוואיידופאר ובכפרים של המחוז הישן מגדלנה גרנדה. מחקה לפעמים שירת צפורים כגון זו של הקנית. בעלת קצב מהיר, מהווה אתגר לנגני האקורדיון ועומד תכופות במוקד התחרויות. בעשורים האחרונים המקצב של פויה הפך לעוד יותר מהיר. לכל אחד משלושת כלי הנגינה המסורתיים של הוואיינאטו יש קטע סולו. יש לו סגנון יותר סיפורי ומשמש תכופות ל"דסימה", השירה בבתים בני עשר השורות עם חרוזים פנימיים שהובאה על ידי הספרדים במאה ה-16. במקור שירי מרנגה תארו מצבים שנחוו על ידי המלחין או הוקדשו לידיד. מבצעי המרנגה המפורסמים היו צ'יקו בולאניוס, אוקטביו מנדוסה וצ'יקו סרמיינטו. בוואיינאטו המסחרי מצורף תכופות המרנגה לפאסאו.
התפתחות תרבות הוואיינאטו
בתחילת המאה ה-20 נפוצה שירת הוואיינאטו והתרבות שסביבה באמצעות נגני אקורדיון כמו לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה או אלחו (אלחנדרו) דוראן. באותה תקופה נוצרו ההרכבים (conjunto vallenato קונחונטו ואיינאטו) המסורתיים האופייניים לוואינאטו, המורכבים מנגן אקורדיון זמר (acordeonero cantante), נגן גואצ'אראקה (גואצ'אראקרו guacharaquero), ומתופף (קאחרו - cajero). בשנות ה-1920 וה-1930 נפוצו שירי וריקודי ואיינאטו במטעי הבננות שקמו בשליטת חברת United Fruit במחוז מגדלנה, מדרום ל לסנטה מרטה. הפועלים שבאו לעבוד במטעים מאזורים שונים בקולומביה והקריבים הפיצו מוזיקה זו אל מקומות מוצאם. באותה תקופה מוזיקה ותרבות זו נחשבו נחותות, מתאימה למעמד הנמוך, לפועלים ולבוקרים. באזור מטעי הבננות ואיינאטו הושמע ב"אקדמיות ריקודים" שהיה תכופות שם שגיא נהור לבתי בושת.
דון קלמנטה קונטרו אראוחו, אחד מנציגי האליטה בעיר ואיידופאר, שנודע כחובב גדול של הוואינאטו, החליט לקדם את קבלת הפולקלור הזה גם בקרב המעמדות הגבוהים. מיוזמתו אורגנה לראשונה בעיר במסגרת "המועדון החברתי של ואיידופאר" מסיבה ("פאראנדה -parranda) המוקדשת לוואיינאטו, בעיקר להיבט הסיפורי והמשעשע שלו. יוזמתו ידעה המשך במאמצי ידידו, אלפונסו לופס מיצ'לסן, צאצא למשפחה ותיקה באזור, סופר ופוליטיקאי, לימים נשיא קולומביה, שייסד את מחוז ססאר בשנת 1966 ותרם בשנת 1968 להקמת פסטיבל האגדה של ואיינאטו.
פיקריה (Piqueria)
במהלך השנים השתרשו בתרבות ואיינאטו תחרויות מסוג "דו-קרב" אמנותי בין האמנים. תחרויות אלה שנקראו "פיקריה" לא היו רק מפגני ויטואוזיות של שני האמנים אלא כללו גם אלתורי חרוזים הכוללים עקיצות אישיות הדדיות בין שני היריבים, לפעמים תוך התבדחות על חשבון מוצאם והתנהגותם. לפי המסורת חילופי המלים בין שני האמנים לבשו צורת בתים בני ארבע (quarteto) או עשר שורות (décima). הזוכה ב"פיקריה" היה זוכה בתואר El Mejor en Piqueria (בטוב שבפיקריה).
אירוע האגדי של פיקרייה עמד להתארגן בשנת 1938 בעיירה אורומיטה (Urumita), בקצה הדרומי של מחוז גואחירה בגבול עם מחוז ססאר בעת חגיגה עממית - פאראנדה - המתאפיינת בדרך הרגיל בשפע מופעים מוזיקליים ושתיית יי"ש מקומי (aguardiente). עמד אז להתרחש דו-קרב אמנותי בין שניים מענקי הוואיינאטו: אמיליטו סולטה, כוכב המחוז גואחירה ולורנסו מוראלס, כוכב המחוז השכן ססאר. בסופו של דבר דו הקרב ככל הנראה בוטל, אם בכלל הסיפור לא היה כולו דמיוני. אבל הוא הונצח בשירו של אמיליאנו סולטה שביקש לעשות בו צחוק מיריבה, שלדבריו חטף כביכול "גוטה פריה" - "מקלחת קרה" (באופן מילולי "הטיפה הקרה") ולא התייצב בתחרות. השיר "לה גוטה פריה" (La Gota fria) הפך לאחד מלהיטי הוואיינאטו בכל הזמנים. בסופו של דבר שני הזמרים התפייסו, ואף ערכו בערוב ימיהם בשנת 1991 מפגש מתוקשר באורומיטה.
אסכולות
לפי המסורת מבחינים במסגרת ואיינאטו שלוש אסכולות:
ואיינאטו המסורתי Vallenato folclorico
הוואיינאטו המסורתי העממי הוא מתבסס על המקצבים המסורתיים של הפאסאו, מרנגה, סון ופויה, ותוכנו -סיפורים בחרוזים על חיי היום יום, על ידידות, חגיגות עממיות, האדמה והאשה. הוא מנוגן רק בשלושת הכלים האופייניים שאינדם נזקקים להגברה:שניים של הקשה (קאחה וגואצ'אראקה) המציינים את הקצב והאקורדיון הדיאטוני המבצע את המנגינה. במקרים מסוימים התווספו גם כלי אחרים כמו גיטרה, חליל, גאיטה ואקורדיון כרומטי. נציגיהם הבולטים היו טרובדורים כמו אלחנדרו דוראן, אבל אנטוניו וייה, לואיס אנריקה מרטינס,"פאצ'ו" ראדה, "קולאצ'ו" מנדוסה, רפאל אסקלונה ואחרים. הוא עומד במרכז הפסטיבלים הגדולים לוואיינאטו פסטיבל האגדה של הוואיינאטו ופסטיבל ערש הוואיינאטו.
ואיינאטו המסחרי או "יוקה"
ב"יוקה" שולטים מקצבי הפאסאו ובמידה פחותה יותר, ה"מרנגה".הוא התחיל להיות משודר ברדיו ובטלוויזיה מתחילת שנות ה-1970 ונציגיה המובהקים היו חורחה אוניאטה, האחים סולטה, דיומדס דיאס, אל בינומיו דה אורו, לוס בטוס, איוואן וייאסון ואחרים. מייחסים לו את העלמות הפויה והסון בתרבות הוואיינאטו בת זמננו. הרכבי הוואיינאטו שילבו עם הזמן גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרה, גאיטה ואת האקורדיון הכרומטי, אך גם גיטרה בס חשמלית, קונגה וטימבלס.
ואיינאטו הרומנטי
החל משנות ה-1960 ושנות ה-70 סוג זה של מוזיקת ואיינאטו כבש את המסיבות, אולפני ההקלטות והאצטדיונים. הוא הושפע על ידי בלדות (כפי שהוצגה על ידי המוזיקה של איוואן קלדרון) והתבסס על מקצבי הסון, הפאסאו ועל הרומנסה (romanza). הוא התמקד בשירי אהבה ועל מערכת היחסים בחיי הזוגיות - אהבות, פרידות, פיוס וכו'. הוואיינאטו הרומנטי התפשט לפנים המדינה ולארצות רבות. אומצו בו גם ריקודי סלסה, מוזיקת רגאיי ומקצבים אחרים.
בשנת 1976 ישראל רומרו ורפאל אורוסקו הקימו את "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה" שריתק עם להיטיהם את הנוער. שיריהם נפוצו במהירות גם לוונצואלה, פנמה, אקוודור ובקריבים. בשנת 1987 הם ערכו סיור מצליח מאוד בארצות הברית, שכלל גם מופע בככר מדיסון. רפאל אורוסקו נרצח בברנקייה ב-11 ביוני 1992 ייתכן בפקודת סוחר סמים קנאי. פרט לבינומיו, נציגיו הבולטים של ואינאטו הרומנטי הם לוס דיאבליטוס, לוס חיגאנטס, לוס אינקייאטוס, לוס צ'יצ'ס ונלסון ולאסקס.
הוואיינאטו של "הגל החדש" (Nueva Ola)
זהו סוג ואיינאטו שהתפתח סוף המאה ה-20 ובעשור הראשון של מאה ה-21. יש בו מגמה ל מודרניזציה - שימוש במוזיקה אלקטרונית, רגאיי ומצקבים זרים אחרים, אך גם לחזרה לעקרונות ואיינאטו ישנים מלפני הוואנייאטו הרומנטי כגון צורת ה"מכתבים" המתייחסים לאשה, לאהבה, לחגיגות וכו', יחד עם מקצבים נציגי טרנד זה עם סילבסרה דנגונד, פטר מנחארס, קאלט מוראלס, לואיס פרננדו "לואיפר" קואייו, לוס ק. מוראלס, פליפה "פיפה" פלאאס, אלחנדרו פלאסיו, אל גראן מארטין אליסנטרה. עם הגל החדש נמנים גם אמנים המנסים ליצור חלופות עצמיות תוך ערבוב עם סוגי ואיינאטו ישנים - כך יוצרים כמו קווראס, קאיטו דנגונד, אורלנדו ליניאן וכו'.
מוזיקאים
השמות של גדולי ה"חוגלארס" וה"וואיינטרוס" נכנסו להיסטוריה ולאגדה. אחרי דמותו האגדית של פרסיסקו אל הומברה, ניתן להזכיר את פדרו נולסקו מרטינס, אמיליאנו סולטה, גיירמו בויטראגו, לורנסו מולראלס, לאנדרו דיאס, לואיס אנריקה מרטינס, טוביאס אנריקה פומארחו, חואנצ'ו פולו ולנסיה, אבל אנטוניו וייה, רפאל אסקלונה ו"מלך הואיינאטו" הראשון, אלחנדרו דוראן ורפאל אורוסקו מאסטרה. רבים מהם מתו בעוני.
בשלהי המאה ה-20 השגריר הגדול של שירת הוואיינאטו בעולם היה קרלוס ויבס, הנחשב גם למייסד ה"וואיינאטו-פופ" או ה"וואיינאטו האלטנרטיבי". סילבסטרה דנגונד הוא ממובילי ה"גל החדש" של הוואיינאטו, לצידם של חורחה סלדון ואיוואן וייאסון ולהקות כמו "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה". מבצעים כמו דיומדס דיאס וליסנדרו מסה תרמו גם הם להפצת הסוגה בין כל השכבות החברתיות של קולומביה ובעולם.
פסטיבלים של אל ואיינאטו
מתקיים כל שנה בסוף חודש אפריל בעיר ואיידופאר. במסגרת הפסטיבל מתקיימת תחרות בין מיטב מבצעי ואיינאטו ויוצריה: **תחרות לתואר "מלך הואיינאטו" (Rey Vallenato) - לאקורדיוניסטים בפסטיבל הראשון בואיידופאר זכה אלחנדרו דוראן שניצח על במת "פרסיסקו אל הומברה" את אמיליאנו סולטה. קיימות תחרויות לפי הקטגוריות "מקצועיים", "חובבים" ו"ילדים". במסגרת התחרות מקליטים מופעי תזמורות ואיינאטו המתכונת דומה לזו של פסטיבל האגדה של ואיינאטו, אך כוללת גם קטגוריה לנגני אקורדיון מעל גיל 60.
מוזיקת ואיינאטו ביצירות במדיה ובאמנויות אחרות
בסדרה מופיעים גם דמויות של ואיינאטרוס אחרים כמו גיירמו בויטראגו, אלחו דוראן, אנריקה דיאס, אמיליאנו סולטה, לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה ולורנסו מוראלס. הטלנובלה מתרחשת בשנים 1945–1950 בוואיידופאר.
קישורים חיצוניים
?Université de Toulouse- LeMirail 1987 ''Crescencio où Don Toba Fausses questions et vraies reponses sur le vallenato'' Cahiers du monde hispanique et luso-brésilien Caravelle Year 1987 1 Volume 48 Issue p.69-80
ח'וסת
ח'וסת (בפשטו: خوست) היא עיר הבירה של מחוז ח'וסת באפגניסטן. זו העיר הגדולה ביותר בחלקה הדרום-מזרחי של המדינה, והיא שוכנת בסמוך לגבול עם פקיסטן. בח'וסת קיימת אוניברסיטת שייח' סעיד ונמל התעופה ח'וסת המשמש את העיר וסביבתה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-150 קילומטרים מדרום לקאבול. היא שוכנת על מישור בגובה 1,000 מטרים ומשתרעת לכיוון מזרח כ-40 קילומטרים עד גבול אפגניסטן-פקיסטן.
אקלים
בח'וסת אקלים צחיח למחצה והיא ידועה במזג אוויר נעים למדי, עם ממוצע של 4.8 מעלות צלזיוס, אם כי בח'וסת החורף מתון יותר בהשוואה לחורף בערים גבוהות יותר ומושלגות יותר ברחבי אפגניסטן.
באופן חריג באפגניסטן, כמות המשקעים השנתית בח'וסת עומדת על 475 מילימטרים. עם זאת, ברוב השנה ח'וסת נותרת חמה ויבשה, ולרוב לא יורדים גשמים ניכרים במהלך הקיץ.
הסובייטים באפגניסטן
במהלך המעורבות הצבאית של ברית המועצות באפגניסטן, הייתה נתונה ח'וסת במצור שנמשך למעלה מ-8 שנים. זאת לאחר שזמן קצר אחרי פלישת הסובייטים, השתלטו לוחמי גרילה אפגנים על הנתיב בין ח'וסת לגרדז ובכך עצרו את התקדמות הסובייטים.
במהלך המתקפה על המערות בז'אוואר, השתמשו הסובייטים בשדה התעופה של ח'וסת כדי להביא תגבורות נוספות לאזור, באמצעות מסוקי מיל מי-8.
מלחמת האזרחים באפגניסטן
החל מאפריל 1995 הייתה העיר תחת שלטון הטליבאן.
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
ח'וסת נמצאת תחת שליטה אמריקאית מאז 2001. בשל מיקומה במזרח אפגניסטן, הייתה העיר חממת גידול למורדים שניסו לסלק את האמריקאים מהמדינה. כמו מחוזות אחרים נוספים, ח'וסת היא בסיס הכוחות הלוחמים והצוות לשיקום המחוז (PRT), והיא נדרשת לתמרן בין הכוחות הלוחמים נגד המורדים ולסייע לצבא ומשטרת אפגניסטן, בעוד ה-PRT עוסק בשיקום.
ב-2007 ראה סגן אלוף סקוטי קאסטר מהדיוויזיה המוטסת ה-82 כי הדרך הטובה ביותר להגביל את פעילות המורדים היא לפרוס 187 צנחנים במתקני הגנה על הכוח המרכזי במחוז וסביב בתי המושלים, כדי לשמור על נוכחות ניכרת במרכזי האוכלוסייה ולסייע לצבא אפגניסטן.
קרב 2009
ב-12 במאי 2009, מספר קבוצות של חמושים הסתערו על ח'וסת, ונכנסו לקרב בן 6 שעות מול כוחות צבאות ארצות הברית ואפגניסטן; לפי הדיווחים במתקפה השתתפו 10 מחבלים מתאבדים, שבעה הצליחו להתפוצץ ושלושה נורו בטרם מעשה.
המתקפה על בסיס ה-CIA
ב-30 בדצמבר 2009 התפוצץ מחבל מתאבד בבסיס ה-CIA בח'וסת, והביא להריגתם של שבעה קציני CIA, ובהם מפקד הבסיס.
ב-18 בפברואר 2011 התנגש מחבל מתאבד במחסום משטרתי והרג 11 בני אדם.
דמוגרפיה
האוכלוסייה בעיר ח'וסת עומדת על 106,083 תושבים נכון ל-2015, רובם פתאנים.
ביטחון
ב-20 בנובמבר 2009 הביא פיצוץ למותם של שלושה אזרחים ולפציעת שלושה אחרים. לדברי מפקד החקירה, הפיגוע בוצע על ידי הטליבאן.
ב-24 בנובמבר 2009, על פי משרד הפנים האפגני, נהרגו שישה אנשים, בהם חמישה ילדים, כשפצצה בשלט רחוק התפוצצה בתחנת המים בח'וסת שנבנתה כחלק ממאמצי השיקום בעיר.
ב-14 ביולי 2011, על פי דובר ממשלת המחוז, נהרגו שישה אזרחים במסגרת פעילות של כוחות נאט"ו כשבעה קילומטרים מח'וסת.
אליהו גבאי
קורות חיים
אליהו בדור גבאי נולד בבגדאד בירת עיראק ב-5 בינואר 1943, וב-1951 עלה עם משפחתו ארצה למחנה העולים בפרדס חנה. למד בבית-הספר החקלאי "מקוה ישראל" ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. בצבא שירת בחיל הרגלים. גבאי הוא בוגר המדרשה למורים בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובוגר תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במגמת מינהל ופיקוח במדע המדינה, כמו כן, למד שנתיים לתואר מ.א. במינהל ציבורי באוניברסיטת בר-אילן.
חינוך
גבאי עבד כמורה בבית-ספר באשקלון והחל להתקדם בתפקידי החינוך כשבין השנים 1971–1992 שימש בין השאר מנהל בית-ספר בירושלים, מנהל מחלקת החינוך והתרבות במועצה המקומית מבשרת ציון, מפקח ארצי במינהל החינוך הדתי הממונה על טיפוח רווחה וקהילה ומנכ"ל העמותה לחינוך קהילתי מטעם משרד החינוך והתרבות. בשנת 1982 הקים את תנועת חיבה לחיזוק הקשר בין עם ישראל ומורשתו ומאז הוא עומד בראש העמותה המנהלת של התנועה.
פוליטיקה
בשנת 1993 החל גבאי לעסוק בפוליטיקה, תחילה עירונית. משנה זו ועד שנת 1998, עת החל לכהן כחבר הכנסת, כיהן כחבר הנהלת עיריית ירושלים, כיושב-ראש ועדת החינוך העירונית וכממונה על התיירות והתעשייה. בשנת 1996 מונה גבאי לתפקיד יושב-ראש המועצה המקומית לקיה, בתפקיד זה כיהן במשך שנה ולאחר שסיים, חזר לעיריית ירושלים ומונה לסגן ראש העירייה.
גבאי עזב את תפקיד סגן ראש העירייה כשהחל לכהן כחבר הכנסת ה-14, לאחר פטירתו של השר זבולון המר. הוא התמודד לכנסת ה-15 ולכנסת ה-16, אך לא נבחר. בבחירות לרשימת המפד"ל לכנסת ה-17, הקדים את חברי הכנסת שאול יהלום וגילה פינקלשטיין, שובץ לפניהם ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל ונבחר לכהן כחבר הכנסת בשנית. גבאי שימש כחבר ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וממלא מקום בוועדת החינוך. כמו כן כיהן כיושב ראש השדולה החברתית, כיו"ר שדולת ירושלים וכחבר בשדולות נוספות.
ב-23 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, עם איחודן של מפלגות האיחוד הלאומי והמפד"ל למפלגה חדשה, הבית היהודי, הודיע אליהו גבאי על הצטרפותו לליכוד ועל התמודדותו ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18. עם זאת שמר על מימון המפלגות לבית היהודי, בשונה מאפי איתם ויצחק לוי שעברו גם הם לליכוד. גבאי הוצב במקום ה-56 הלא ריאלי ברשימה לכנסת.
חיים אישיים
מתגורר בירושלים, נשוי ואב ל-3 ילדים. בנו, עורך הדין יאיר גבאי, כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים, וכיו"ר הוועדה להנצחת חללי הטרור וכנציג העירייה בוועדה המחוזית לתכנון ובניה.
תאוריית הקרבה הבין-אישית
תאוריית הקרבה הבין-אישית (באנגלית: proxemics) עוסקת במחקר על השפעת המרחק הפיזי בין בני-אדם על התנהגותם והרגשתם. תורת הקרבה הבין אישית היא חלק ממחקר התקשורת הבלתי-מילולית.
היסטוריה
האנתרופולוג אדוורד הול טבע את המושג בשנת 1963 וחקר את הנושא. הוא הדגיש את חשיבותו היישומית של חקר תחום זה, הן בהקשר ליחסים בינאישיים והן בתכנון מרחבי בבתים ובניינים, ואף בתכנון עירוני רחב היקף.
הול השתמש כבסיס לעבודתו במחקריו של הזואולוג השווייצרי הייני הדיגר (Heini Hediger), שעסקו במרחקים בעולם החי. הדיגר הבחין בין מרחק בריחה של חיות, מרחק קריטי (מרחק התקפה), מרחק אישי (בין חיות ממינים שונים ללא מגע ביניהן), ומרחק חברתי (בין חיות מאותו מין). הול ראיין במחקריו מאות אנשים, כדי לקבוע סיווגים דומים לכך בקרב בני האדם וקריטריונים להבחנה ביניהם.
סיווג מרחקים בינאישיים
על פי הול, ניתן לחלק את המרחקים בין שני אנשים באופן הבא:
המידות הללו משתנות מתרבות לתרבות. כמו כן יש משמעות למעמד החברתי: לאדם בעל מעמד חברתי גבוה מהשני קל יותר לחדור מהמרחק החברתי לאישי.
תורת הקרבה הבין אישית עוסקת במספר נושאים בבחינת הקרבה הפיזית בין אנשים:
כמו כן עוסקת תורת הקרבה הבין אישית בתחומי החלל:
גרציה דלדה
ביוגרפיה
הסיפור הראשון שזכה להצלחה בקנה מידה אירופאי היה אליאס פורטולו, שיצא לאור בשנת 1900 ותורגם לשפות רבות. מאותה שנה התיישבה דלדה ברומא. דלדה הייתה גם משוררת רבת כישרון וחיברה יחד עם קאמילו אנטונה טראוורסי מחזה בן 3 מערכות.
בשנת 1926 הוענק לה פרס נובל לספרות, בנימוקי ועדת הפרס נכתב שיש בכתיבתה "השראה אידיאליסטית עם צלילות ציורית של החיים באי הולדתה. היא עוסקת בעומק ובאהדה בבעיות אנושיות כלליות". דלדה השתמשה לעיתים קרובות בנוף סרדיניה כמטאפורה לקשיים בחייהן של דמויותיה. דרכיה העתיקות של סרדיניה מתנגשות לעיתים קרובות עם מוסר מודרני, ודמויותיה נאלצות לפתור פתרונות לנושאים המוסריים שלהם.
מובוטו ססה סקו
מובוטו ססה סקו קוקו נגבנדו ווה זה בנגה (משמעות בעברית: הלוחם רב העוצמה שהודות לחוסנו ורצונו הבלתי מתפשר לנצח, צועד מניצחון לניצחון ומותיר אש בנתיבו) (בלועזית: Mobutu Sese Seko Kuku Ngbendu Wa Za Banga, הידוע כמובוטו ססה סקו, בלידה - ז'וזף דזירה מבוטו; 14 באוקטובר 1930 – 7 בספטמבר 1997) היה נשיא זאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) במשך 31 שנים (24 בנובמבר 1965 – 16 במאי 1997). הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית.
שנותיו המוקדמות
מובוטו ססה סקו נולד בשם ז'וזף דזירה מובוטו בליסאלה, קונגו הבלגית. הוא הצטרף ל"פורס פובליק", הצבא הקונגולזי הבלגי, ב-1949. שם הוא התקדם עד דרגת סרג'נט מייג'ור. ב-1956 פרש מהשירות הצבאי ועבד כעיתונאי ועורך. ב-1958 הוא הצטרף לתנועת Mouvement National Congolais (MNC) הלאומנית, ובעת קבלת עצמאות קונגו ב-30 ביוני 1960, התמנה לשר ההגנה בממשלת קונגו.
הממשלה החדשה הייתה קואליציה בין ראש הממשלה פטריס לומומבה והנשיא ג'וזף קסא וובו, שעד מהרה הידרדרה למאבקי כוח ביניהם. ב-14 בספטמבר 1960 הוביל קולונל מובוטו הפיכה להדחת לומומבה לטובת קסא וובו. ההפיכה המוצלחת הביאה לקידומו המהיר של מובוטו בשורות הפוליטיקה הקונגולזית והוא רכש לעצמו תומכים רבים מבית ומחוץ.
עלייתו לשלטון
ב-1965 תפס מובוטו את השלטון מידי קסא וובו, לאחר שהסתייע ב-CIA ובבלגים, ששאפו להדיח את קסא וובו בתקווה כי מובוטו ייטה יותר לטובתם במלחמה הקרה.
מובוטו הכריז על עצמו כנשיא לחמש שנים ועד מהרה ריכז את הכוח בידיו. הוא דיכא התקוממות נגדו ב-1967 ונבחר לנשיא בשנית בשנת 1970. בעקבות קמפיין אנטי אירופי לחיזוק הזהות האפריקאית, הוא שינה את שמה של מדינתו לזאיר באוקטובר 1971. אזרחי המדינה האפריקאים נצטוו לשנות את שמותיהם הנוצריים לשמות אפריקאיים והכמרים הוזהרו כי עונש מאסר של 5 שנים צפוי למי שיטביל ילד זאירי בשם נוצרי. לבוש מערבי ועניבות נאסרו, ועל הגברים היה ללבוש חולצה בסגנון מאו שנקראה "אבאקוסט". בשנת 1972 שינה מובוטו את שמו ל"מובוטו ססה סקו קוקו נגבנדו ווה זה בנגה" ("הלוחם רב העוצמה אשר הודות לחוסנו ורצונו הבלתי מתפשר לנצח צועד מניצחון לניצחון ומותיר אש בנתיבו"), ובקיצור: מובוטו ססה סקו.
שלטון יחיד
בתחילת דרכו בשלטון ריכז ססה סקו את הכוח בידיו בהוצאות להורג פומביות של מתנגדיו. רבים מהם נתלו בפני קהל גדול, כראש הממשלה לשעבר אווריסט קימבה, אשר נתלה יחד עם שלושה פוליטיקאים אחרים, ממתנגדי ססה סקו, בקינשאסה ביוני 1966.
מנהיג של מורדים נגד ססה סקו, פייר מולל, פותה לחזור למדינה בהבטחה לחנינה, אך עונה בעינויים קשים ביותר (עיניו נוקרו וגפיו נקצצו בזו אחר זו) והוצא להורג בידי כוחות מובוטו. בהמשך דרכו פסק מובוטו מההרג ופנה לטקטיקה של שיחוד מתנגדיו וקנייתם בטובות הנאה שונות. הוא דגל באמרה "שמור את ידידיך קרוב, ואת אויביך אף קרוב יותר" והשתמש בשוחד רב לנטרול מתנגדיו ומשיכתם חזרה לזאיר לשם הקטנת השפעתם בעולם.
שלטונו התאפיין תחילה בהלאמה של נכסי חברות זרות וגירוש משקיעים ואנשי עסקים אירופים ממדינתו. נכסים אלו נמסרו על פי רוב לבני משפחתו ושאר גורמים אשר מובוטו חפץ ביקרם והביאו להתעשרותם המהירה. לעומת זאת, המדינה שקעה בהאטה כלכלית עד כדי כך שב-1977 נאלץ מובוטו לפנות למשקיעים זרים בתחינה שישקיעו בזאיר. הוא גם חפץ בעזרה בלגית כנגד מתקפות מורדי הקטנגה מאנגולה.
למרות המצב הכלכלי הקשה הוא נבחר שוב לנשיא ב-1977, אף מועמד אחר לא התמודד לתפקיד. הונו האישי המשיך לגדול ונאמד בשנת 1984 בכחמישה מיליארד דולרים, רובם מופקדים בבנקים שווייצריים. סכום זה היה כמעט שווה לחובה של מדינתו, שנאלצה ללוות ב-1989 כספים מבלגיה להחזרת חובותיה. מובוטו ססה סקו נהג באורח חיים מנקר עיניים והחזיק צי של מכוניות מרצדס מפוארות, שבהן נסע בין ארמונותיו המרובים, בעוד בני עמו רעבים למזון. התשתית במדינה התמוטטה כליל ורבים מעובדי המדינה לא קיבלו משכורות במשך חודשים ארוכים. כמעט כל הכסף שעבר בזאיר הגיע לידי מובוטו, משפחתו ומנהיגי הצבא והפוליטיקה. רק המשמר הנשיאותי קיבל את שכרו באופן עקבי.
שלטונו של מובוטו זכה למוניטין המפוקפקים של נפוטיזם מן הבולטים בעולם. הוא גם נהנה מפולחן אישיות בלתי מבוטל בניצוחו של שר התקשורת שלו, דומיניק סקומבי אינונגו. כל מהדורה של חדשות הערב נפתחה בדמותו של מובוטו יורד מן השמיים דרך עננים, כרזות בדמותו נתלו במקומות ציבוריים ופקידי ציבור ענדו מדליונים עם דמותו.
עם זאת, משטרים מערביים כזה של ארצות הברית וארגונים כקרן המטבע הבינלאומית תמכו בו ובמשטרו במתן הלוואות נוחות בשל עמידתו העקבית כנגד הקומוניזם. אמונה רווחת הייתה כי המצב בזאיר הוא "מובוטו או כאוס"; משמע, בלעדי משטרו העריץ, זאיר תתדרדר למלחמת אזרחים ומהומות אתניות. מיקומה האסטרטגי של זאיר במרכז היבשת ומרבצי המחצבים העשירים שלה היו סיבות נוספות לרצון בייצוב המדינה.
מדיניות חוץ
מדיניותו של מובוטו הייתה פרו-מערבית ואנטי-קומוניסטית. יחסיו עם ברית המועצות היו מתוחים, אם כי הוא התיר לה להקים שגרירות ב-1968. מובוטו תמך באינטרסים של ארצות הברית באפריקה ובקבוצות גרילה אנטי-קומוניסטיות כ-FNLA ו-UNITA באנגולה. עם זאת, היו לו יחסים לבביים עם כמה מדינות קומוניסטיות ומנהיגיהן כצ'אושסקו מרומניה, הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הצפונית. זאיר הייתה חברה בארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ובאופן רשמי מובוטו טען כי הוא אינו נוטה לצד אף גוש, על אף שבפועל הוא צידד במערב ברוב המקרים.
קשריו עם ישראל
בקיץ 1963 ערך הגנרל מובוטו, אז רמטכ"ל צבא קונגו, ביקור בן שלושה שבועות בישראל כאורח צה"ל. בין השאר הוא נפגש עם הנשיא שזר וראש הממשלה לוי אשכול. הוא חזה בצניחתם של 219 מחייליו שבאו להתאמן בישראל וכן עבר בעצמו קורס צניחה מזורז. מאז נהג לענוד את כנפי הצניחה על חולצתו. בשנת 1970 מובוטו נמנה עם "ארבעת החכמים", ארבעה נשיאים אפריקאים שביקרו בישראל ובארצות ערב במסגרת ועד של הארגון לאחדות אפריקה בנושא הסכסוך במזרח התיכון. יחד עם מובוטו באו לישראל נשיאי קמרון, חוף השנהב וניגריה. בלחץ מדינות ערב - בעקבות ועידת המדינות הבלתי-מזדהות שהתקיימה באלג'יר, הודיע מובוטו ב-4 באוקטובר 1973, לקול תשואות רמות מעל בימת העצרת הכללית של האומות המאוחדות, על ניתוק יחסיה הדיפלומטיים של זאיר עם ישראל. בהמשך זכתה זאיר בסיוע פיננסי משמעותי מצד מדינות ערב עשירות.
בעקבות ביקור סאדאת בישראל, בשלה בשנת 1981 במשטר מובוטו ההחלטה לחדש את היחסים עם ישראל. הם חודשו רשמית במאי 1982. בעקבות זאת בשנות ה-80 של המאה ה-20 שוב סיפקה ישראל סיוע לרפובליקת זאיר. ישראל חימשה ואימנה את חטיבות העלית של הצבא. הנשיא חיים הרצוג, שר החוץ יצחק שמיר ושר הביטחון דאז אריאל שרון ביקרו בזאיר, וכמו כן הוזמן מובוטו לביקור נוסף בישראל, אך ביקור כזה לא התממש.
ממשלת הקואליציה
במאי 1990, בעקבות בעיות כלכליות ואי שקט במדינה, הסכים מובוטו להסיר את האיסור על קיום מפלגות ומינה ממשלת מעבר שתוביל לקראת בחירות. מהומות של חיילים שלא קיבלו את משכורתם בקינשאסה זירזו את כניסתם של גורמי אופוזיציה לממשלה, אך מובוטו עדיין שימר בידיו את השליטה על מנגנוני הביטחון והמשרדים הראשיים בממשלה. מאבקי כוח בממשלה פיצלו אותה ב-1993 לשני פלגים, אחד תומך במובוטו ואחד מתנגד לו. המצב הכלכלי המשיך להיות גרוע ביותר ושני הפלגים התאחדו חזרה ב-1994. מובוטו מינה את קנגו ווה דונדו, תומך ידוע של כלכלה חופשית, לראש ממשלה. מצבו הבריאותי של מובוטו החל מידרדר, ובאחת מהפעמים בהן נעדר מהמדינה לצורך קבלת טיפולים רפואיים באירופה, השתלטו בני הטוטסי על מרבית מזרח זאיר.
הדחתו
מובוטו הודח מהשלטון במהלך מלחמת קונגו הראשונה. בני הטוטסי התנגדו לו בשל תמיכתו בבני ההוטו ברואנדה, שהיו אחראים לרצח העם שם ב-1994. ממשלתו של מובוטו פרסמה בנובמבר 1996 צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה, דבר שהביא להתקוממות נרחבת שהחלה במזרח זאיר, בתמיכתו של פול קגמה, שלימים היה נשיא רואנדה. הטוטסי החלו במרד נרחב, גייסו גם קונגולזים שהתנגדו למובוטו, וצעדו לעבר הבירה קינשאסה. הצבא התמוטט בפניהם, שכן לא היה מאומן כלל להגנת המדינה, אלא עסק בעיקר ברדיפת מתנגדי משטר. ב-16 במאי 1997, לאחר כישלון שיחות שלום, נתפסה קינשאסה בידי הטוטסי. זאיר שינתה שמה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ומובוטו יצא לגלות בטוגו ולאחר מכן במרוקו.
מותו
מובוטו ססה סקו מת ב-7 בספטמבר 1997, ברבאט שבמרוקו. סיבת מותו הייתה סרטן הערמונית שהתגלה עוד ב-1962.
אדמונד קמפר
אדמונד אמיל קמפר השלישי (באנגלית: Edmund Emil Kemper III; נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא רוצח סדרתי ונקרופיל אמריקאי.
ביוגרפיה
קמפר נולד בברבנק, קליפורניה, ב-18 בדצמבר 1948, לאם חד הורית שנהגה להתעלל בו. באוגוסט 1964, בגיל 15, רצח את סבו וסבתו. הפסיכיאטר בבית הסוהר איבחן את קמפר כסובל מסכיזופרניה, וקמפר אושפז למשך שש שנים, במחלקה פסיכיאטרית לאסירים, בבית חולים מקומי.
עם שחרורו בגיל 21, ניסה קמפר להירשם למכללה ולהתקבל לשורות המשטרה. ניסיונות אלו עלו בתוהו.
בין החודשים מאי 1972 עד אפריל 1973 רצח קמפר שמונה נשים, רובן צעירות, אשר לרוב היה תופס בטרמפים, מסיע אותן לנקודה מרוחקת, יורה בהן ולאחר הרצח היה מקיים יחסי מין עם הגופות. הקורבן האחרון שלו הייתה אמו, קלרנל סרטנדברג, אותה רצח במהלך שנתהּ.
עם תחילת ריצוי מאסרו בסוף שנת 1973, אושפז קמפר במחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים אטסקדרו ביחד עם הרברט מולין וצ'ארלס מנסון. קמפר תיעב את מולין, ותיאר אותו כ"רוצח קר דם" ש"רוצח את כל מי שנקרה בדרכו ללא סיבה טובה". כיום הוא כלוא באגף הכללי במתקן הכליאה רפואי בקליפורניה.
קמפר ידוע בממדי גופו העצומים: גובהו הוא 2.06 מטרים ומשקלו כ-113 קילוגרמים. מנת המשכל שלו גבוהה משמעותית מהממוצע, ועומדת על כ-145.
בשנת 2017 הגיש קמפר בקשה לחנינה, אך זו נדחתה.
דמותו של קמפר הופיעה בסדרה "מיינד האנטר", אשר שודרה באוקטובר 2017 ברשת נטפליקס. את דמותו גילם השחקן קמרון בריטון.
שחייה באולימפיאדת פריז (1924)
אולימפיאדת פריז (1924) נערכה בפריז, צרפת. תחרויות השחייה נערכו בין ה-13 ביולי 1924 ל-20 ביולי 1924. 11 משחים נערכו במשחקים אלו (5 לנשים ו-6 לגברים), בהשתתפות 169 משתתפים (51 נשים ו-118 גברים) מ-23 מדינות.
נשים
נבחרת השחייה של ארצות הברית לנשים זכתה ב-4 מדליות זהב מתוך 5 אפשריות וב-10 מדליות מתוך 13 אפשריות.
השחיינית הבולטת
אתל לאקי, שזכתה בשתי מדליות זהב.
גברים
נבחרת השחייה של ארצות הברית לגברים זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 6 אפשריות.
השחיין הבולט
ג'וני וייסמילר, שזכה ב-3 מדליות זהב.
מחדלים בנזיקין
בדיני הנזיקין, מחדלים מעלים את סוגיית חיובו של אדם כמזיק בשל אי נקיטת פעולה (על אף החובה שיש לנקוט בפעולה כזו), אשר בעטיה נגרם נזק. מחדלים בנזיקין מתאפיינים בדרך כלל על ידי אי נקיטה באמצעי זהירות.
הגדרה
מחדל כהגדרתו המשפטית הוא הימנעות מעשיית מעשה או אי התערבות למניעת התממשותה של סכנה, מקום שהייתה מוטלת החובה להתערב כדי למנוע את התממשות אותה סכנה.
בניגוד למשפט הפלילי, שם הרציונל הוא הגנה על החברה ועל מוסדותיה, בדיני הנזיקין הסכנה נקשרת יותר לנזקים שיכולים להיגרם לאדם מסוים. לכן הוגדרו אותם נזקים על ידי עוולות ספציפיות, כאשר אם אחת מהן מתרחשת וכתוצאה מהתרחשותה נגרם נזק כלשהו, המזיק יכול למצוא את עצמו חב בפיצוי הניזוק על גרימת הנזק. דיני הנזיקין מגינים גם על אינטרסים רכושיים וממוניים ולכן יספקו סעד גם במקרה של פגיעה ברכוש ולא רק במקרה של נזקי גוף.
בפקודת הנזיקין מופיע המחדל במשמעויות שונות ומתוך הקשר הדברים ניתן לעמוד על מובנו. בעוד שמספר המעשים שאותם מסוגל אדם לבצע ברגע מסוים הוא מוגבל בדרך הטבע, הרי אין סוף למחדלים שהוא יכול לעשות בכל רגע. לכן, בתחום האחריות בנזיקין אין ספק כי החובה לפעול כדי למנוע נזק מצומצמת לאין שיעור מהחובה להימנע ממעשה העלול לגרום נזק. עם זאת, כפי שיוצג בהמשך, הפסיקה הרחיבה חלק מהעוולות בדיני הנזיקין (כגון הפרת חובה חקוקה), כך שיחולו גם על גם גרימת נזק במחדל.
אחת הבעיות המרכזיות העולות בהקשר של מחדל נזיקי, היא שאין כל אפשרות לתת תשובה חד-משמעית לשאלה האם הנזק נגרם על ידי מעשה או מחדל. לדוגמה, אדם נוהג במכוניתו במהירות מופרזת וגורם לנזק: האם אחריותו בנזיקין מבוססת על המעשה האקטיבי של נסיעה במהירות מופרזת, או על המחדל של אי נהיגה במהירות הנאותה? הבחנה ברורה תתגבש רק אם ייוחד המושג מעשה לתנועות הגוף המביאות לידי תוצאות שהחוק מעוניין למנען. ועל מחדל מדובר אפוא אם התוצאה מתרחשת ללא כל תנועת גוף מצד המזיק.
בעיה נוספת שעולה היא הפגיעה החזקה באוטונומיה של הפרט. כאשר נאסר על אדם לבצע פעולה מסוימת מני רבות, אין כאן פגיעה יותר מדי גדולה באוטונומיה שלו, אולם הטלת חובה על אדם לבצע משהו ספציפי, שוללת ממנו באופן יותר גורף את חירותו לנהוג כרצונו. לכן, הן החקיקה והן הפסיקה מצמצמות את החובה וקובעות סייגים להטלת חובות פעולה ומבחנים שונים באשר להטלת אחריות בגין הפרה של אותן חובות.
התפתחות היסטורית
בסקירת ההתפתחות ההיסטורית של דוקטרינת המחדל, יתמקד הערך בהתפתחותה של חובת ההצלה הקיימת לאדם להציל את חברו שנתון בסכנת חיים מיידית. חובה זו מדגימה באופן די ברור את הדילמה בהטלת חובת עשה על אדם. שכן מצד אחד ערך "קדושת החיים" הוא ערך עליון במערכת המשפט הישראלית ועל כן ישנה שאיפה להציל כל אדם הנמצא בסכנה. מאידך, הקמת חובה לפלוני לקום ולפעול על מנת להציל אדם זר, עלולה להיות בעייתית בנסיבות מסוימות, בעיקר כאשר נאמר כי בגין אי-מילוי חובה זו אותו פלוני עבר על החוק וצריך לעמוד לדין.
טרם חקיקת חוק לא תעמוד על דם רעך התשנ"ח-1998, לא היה קיים בחקיקה הישראלית מקור חובה כללי המחייב אדם לפעול כדי להציל את הזולת; חובה מעין זו חלה על קבוצות מוגדרות באוכלוסייה להגיש עזרה ולהציל מסכנה, לדוגמה על הורים ביחס לילדיהם, על כבאים באירוע של נזק לגוף ולרכוש ועל נהג רכב ביחס לנפגע מתאונת דרכים.
נוסף לכך, קיימת הוראה כללית בדיני העונשין, המחייבת להגיש עזרה בנסיבות מיוחדות. סעיף 471 לחוק העונשין, תשל"ז-1977 קובע: "המסרב להגיש עזרה, שיש ביכולתו להגיש, כשהוא נדרש לכך מאת עובד הציבור לנוכח עבירה בעיצומה או ספינה נטרפת או דליקה, שיטפון, רעש או כל אסון אחר לציבור, דינו מאסר חודש ימים". הוראות חוק אלה משמשות גם כמקור חובה בנזיקין, זאת מכח סעיף 63 לפקודת הנזיקין הקובע כי מי שהפר חובה חקוקה, ישא באחריות נזיקית אם החיקוק שאותו הפר נועד לטובתו של אחר, וההפרה אכן גרמה לאותו אדם נזק שאליו התכוון החיקוק.
בשנת 1998 נכנס לתוקפו חוק לא תעמוד על דם רעך, המטיל חובה על אדם להושיט עזרה לאחר. זו הוראת החוק היחידה המטילה חובה על כל אדם להושיט יד עזרה לזולת הנתון בסכנה. הרחבה בעניין הוראות החוק תינתן בהמשך.
בהקשר הנזיקי ניתן לראות כי בעבר לא פיצה בית המשפט בקלות ניזוקים בשל מחדלים, זאת בשל כל הסייגים להטלת חובת-עשה שהוזכרו לעיל. עם זאת, כפי שיוצג בהמשך, בשנים האחרונות ניכרת מגמה לפיה ניתן להבחין כי בית המשפט נוטה להרחיב את ההלכה לעניין פיצוי בגין מחדל. דוגמה טובה למדי לכך ניתן לראות בהקשר של רשלנות רפואית בעניין של מחדל ברישום רפואי כנדרש:
מזה שנים רבות מחילה הפסיקה במקרים של רשלנות רפואית כלל ראייתי, שנקרא "כלל העדר הרישום". כלל זה פועל להעברת נטל הוכחת הרשלנות בעניינים רפואיים מן התובע אל הצוות הרפואי הנתבע. זאת כאשר שאלת רשלנותו של הצוות המקצועי שנויה במחלוקת, ומתברר כי רישום שהיה יכול לעזור לענות על שאלה זו אינו בנמצא על אף שהיה ראוי כי יימצא. במקרה כזה, עובר אל הצוות הרפואי הנתבע הנטל להראות כי לא התקיימה רשלנות מצידו, בקשר עם אותו טיפול או פעולה רפואית. כלל זה בא לתמרץ את המערכת הרפואית לדאוג לתיעוד ראוי של ממצאים וטיפולים רפואיים ולשמירה על תיעוד זה. זאת, כדי לקיים מעקב שוטף אחר המטופל ולהבטיח העברת מידע ממטפל אחד למטפל שני – תנאים אלו חיוניים לקבלת החלטות נכונות בעניינו של המטופל. כמו כן, כלל זה בא לסייע לתובע המצוי בדרך כלל בעמדת נחיתות בהליך המשפטי בשל העדר מידע רלוונטי לתביעתו, באמצעות העברת נטל השכנוע אל מי שבידיו אמור להימצא המידע הרלוונטי.
בפרשת שטרנברג נ' ד"ר צ'צ'יק עברה התובעת ניתוח להחלפת מפרק בברך ונפגעה בעצב המצוי באזור הניתוח. בית המשפט הדגיש כי תחום פעולתו של "כלל העדר הרישום" תלוי בהיקפו של החסר הראייתי הנגרם עקב היעדר הרישום. הנטל יועבר רק באותם עניינים שהיעדר הרישום משליך עליהם, זאת אומרת - שולל חומר ראייתי הרלוונטי להכרעה בעניין המסוים – אם החסר הראייתי שולל מן התובע (הניזוק) להוכיח את יסודות העוולה כולם, "אז עשוי חסר זה להעביר לנתבע (המזיק) את נטל ההוכחה ביחס לכל יסודות העוולה. ואילו כאשר הפגם ברישום ממוקד בעניין בודד ותו לא, יהיה מקום להעביר את הנטל אך ורק לאותו עניין נקודתי".
בפרשת שטרנברג עשה בית המשפט שימוש מאוזן ב"כלל היעדר הרישום" אולם היו גם מקרים בהם הרחיב בית המשפט את השימוש בכלל זה הרחבה כוללת. דוגמה להרחבה שכזו ניתן למצוא בפרשת מרדכי נ' קופת החולים הכללית. מדובר באדם שנולד כשהוא סובל משיתוק בכתפו. בדיעבד התברר כי היה צורך ליילדו בביצוע ניתוח קיסרי ולא בלידה רגילה. בהקשר זה התעוררו שתי שאלות:
2. האם השיתוק בכתף נגרם עקב אי-ביצוע ניתוח קיסרי או שמא מדובר במום מולד שאינו קשור לאופן ביצוע הלידה?
דעת רוב השופטים בפסק הדין הייתה כי היעדרו של רישום רלוונטי מעביר אל הנתבעת (קופת החולים) הן את הנטל באשר להוכחת העדר התרשלות של הרופאים והן את הנטל לשלילת הקשר הסיבתי בין התרשלות זו לבין השיתוק בכתף. עם זאת, השופט אנגלרד בדעת המיעוט, מתח ביקורת על השימוש הרחב שנעשה בכלל בהקשר זה. זוהי גם דעתם של אנשי אקדמיה שראו בפסק דין מרדכי נ' קופת החולים הכללית הרחבה גדולה מדי של "כלל היעדר הרישום". שכן בעוד שלגבי השאלה הראשונה (שאלת ההתרשלות) נראה כי נכון היה לעשות שימוש בכלל היעדר הרישום, הרי שלגבי השאלה השנייה, קשה לדעת כיצד היעדר הרישום בעניין המשקל משליך על השאלה הסיבתית "מה גרם לשיתוק"?; יכול ומדובר כאן בביטוי נוסף של המגמה להרחבת-יתר של האחריות בגין מחדל של אי רישום רפואי.
פקודת הנזיקין
1. עוולות פרטיקולאריות אשר מתייחסות למקרים ספציפיים כגון עוולת התקיפה, עוולת כליאת השווא, עוולת הנגישה וכדומה.
2. עוולות מסגרת אשר משתרעות על מגוון רחב של תחומים ונושאים: עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה. עוולות אלה משמשות בדרך כלל כעוולות-סל שאליהן פונה בדרך כלל תובע המתקשה להוכיח את קיומה של עוולה פרטיקולרית.
מטרות דיני הנזיקין
באופן גס, ניתן לחלק את מטרות דיני הנזיקין לשניים:
'''א. צדק מתקן''' - מטרות שנוגעות רק למערכת היחסים בין התובע ולנתבע.
'''ב. צדק מחלק''' - הסתכלות גם על הסביבה שמסביב לתובע ולנתבע.
מטרת דיני הנזיקין כיום (וכך גם בישראל) מכוונת לצדק המחלק המוגדר על ידי הגישה התועלתנית למשפט: אם ידוע שקיים מפעל בשכנות ליישוב מסוים, ומפעל זה מזהם את הסביבה למורת רוחם של התושבים, אולם ידוע כי התועלת המופקת מפעילות המפעל עולה (במונחים כלכליים) בהרבה על הנזק שאותו הוא גורם, בדיני הנזיקין לא אכפת אם היצרן מפצה את הניזוקים או שלא. מה שרלוונטי הוא שהמפעל ימשיך לייצר אם הוא מביא יותר תועלת מנזק. זאת אומרת, מטרות דיני הנזיקין הן להגדיל את ה"עוגה" (התועלת והעושר הכללי) ככל שניתן; החלוקה למי מגיע יותר ולמי מגיע פחות, תיעשה אחר כך במסגרת של דינים אחרים (דיני מסים לדוגמה). דיני הנזיקין מטרתם, בין היתר, היא להגדיל את העושר המצרפי (של כלל החברה) למקסימום וזהו הצדק המחלק.
על מנת למדוד האם התועלת מהייצור עולה על הנזק משתמשים בשיקולי תועלת הבאים לידי ביטוי בנוסחה הנקראת נוסחת הנד (שנקראת על שמו של השופט האמריקאי לרנד הנד, אשר היה הראשון שהציג את מערכת השיקולים הללו בנוסחה סדורה): לוקחים את גובה הנזק הצפוי מהייצור, כופלים אותו בסיכוי שאכן הנזק יתממש, ואת התוצאה (שנקראת תוחלת הנזק) משווים לעלות המניעה שבה יש לנקוט כדי למנוע את הנזק (עלות מניעה יכולה להתבטא גם בהפסקת ייצור ואז לא יגרם שום נזק, אולם יש לזכור כי אז גם מפסידים את התועלת המופקת מהמפעל). אם עלות המניעה גבוהה מתוחלת הנזק, לא משתלם להשקיע במניעת הנזק. לעומת זאת כאשר תוחלת הנזק גבוהה מעלות המניעה, אזי תוטל אחריות נזיקית על המזיק. עם זאת, אחת הנקודות השנויות במחלוקת בקשר לנוסחת הנד היא הטענה כי לא ניתן למדוד כל נזק, או כל תועלת בערכים כלכליים.
כיצד נוסחת הנד מיושמת במחדל?
ניתן להמחיש זאת בדוגמה פשוטה: ידוע כי מפעל מייצר בתועלת של 100 ש"ח, וידוע כי עקב פליטה של פיח מייצר המפעל לסביבתו נזק (בהסתברות של 100%) בגובה של 50 ש"ח, וידוע גם כי התקנת מסנן לארובה, אשר ימנע את הנזק, עולה 30 ש"ח.
עומדות כעת 3 אפשרויות. לאחר בחינה של שלושתן יש לראות באיזו אפשרות כדאי לבחור, על מנת להגיע למצב הטוב ביותר מבחינה כלכלית:
1. המפעל יורשה להמשיך לייצר ללא הגבלה - במצב כזה מרוויחים את התועלת שמייצר המפעל (100 ₪), אך נושאים גם בנזק שהוא מייצר (50- ₪). ולכן בסך הכל מקבלים תועלת של 50 ₪.
2. המפעל יוכל להמשיך לייצר בתנאי שיתקין את המסנן (הטלת חובת זהירות) – במצב כזה מרוויחים את התועלת שמייצר המפעל (100 ₪), אולם משלמים על התקנת המסנן (30- ₪). ולכן בסך הכל מקבלים תועלת של 70 ₪.
3. יימנע מהמפעל להמשיך לייצר - במצב כזה מפסידים את התועלת שמייצר המפעל (100- ₪), אך מרוויחים את מניעת הנזק (50 ₪). לכן בסך הכל מגיעים לתועלת שלילית (הפסד) של 50- ₪.
חוק לא תעמוד על דם רעך, תשנ"ח -1998
בנוסף לכך, בא החוק והגדיר מסגרת נורמטיבית וקבע תנאים ברורים שבהם מוטלת החובה לפעול, ואין דרישה להושיט עזרה בכל מצב שכן הסדר שכזה ייפגע קשות ברקמה החברתית ובמהלך החיים הסביר. בשל כך, נקבעו תנאים שבהתקיימם נדרש האדם להושיט יד לעזרה ומשלא עשה כן ישא באחריות לתוצאת מחדלו. התנאים הם כמפורט להלן:
"מחדל" בקודיפיקציה
הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה) היא הצעה הבאה לאחד סדרה של חוקים אזרחיים ישראלים, שחוקקו על ידי הכנסת כבר משנות השישים ונועדו להחליף את החקיקה העות'מאנית והאנגלית ששררו בארץ בתחום המשפט האזרחי. רוב ההלכות הקשורות למחדל בנזיקין, נשארו בהצעת הקודיפיקציה על כנן, אך עם זאת ישנם מספר תיקוני חוק העלולים לשנות מעט מהמצב הקיים כיום בפקודת הנזיקין.
סעיף 6 להצעת חוק דיני ממונות שהוא סעיף ההגדרות הכלליות בחוק, קובע כי: כל מקום בו תופיע המילה "מעשה", תהיה הכוונה גם לרבות "מחדל". כך שבעצם ניתן לראות כי בעיני המחוקק אין הבדל לצורך הוראות החוק, בין חיוב בעשייה, לחיוב באי עשייה. כיום אין הגדרה שכזו בפקודת הנזיקין והטלת האחריות במחדל נעשית לפי קיום הוראה שכזו בסעיף ספציפי, או לפי פיתוח פסיקתי הקובע כי למזיק קיימת חובה לביצוע מעשה והוא נמנע ממנה. כמו כן, גם מסעיף 2 לחוק הפרשנות, התשמ"א-1981 ניתן ללמוד כי איסור על מעשה גורר בחובו גם איסור על מחדל.
סעיף 387 להצעת חוק דיני ממונות, העוסק בעוולת הרשלנות, קובע (חלופה ב' לסעיף קטן ב'): כיצד יש לבחון התנהגות של אדם סביר, כדי להכריע האם התקיימה התרשלות מצד המזיק. הסעיף קובע כי התנהגות סבירה תיבחן בין היתר תוך שימת לב על עלות המניעה, או בהקטנה של סיכונים העלולים להיגרם מאותה התנהגות. בכך בעצם מעגן המחוקק את המבחן של נוסחת הנד שפותח בפסיקה, לבחינת השאלה מתי יש להטיל על אדם חובת זהירות שיכולה בין היתר להתבטא בחובה לנקוט אמצעי זהירות.