cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עירוב חצרות
עירוב שנחלק וקפידא
כיוון שהעירוב משותף לכל הדיירים, הרי מותר לכל אחד מהם לבוא ולאכול ממנו. אם אחד השותפים מקפיד שהעירוב לא יאכל על ידי אחד הדיירים האחרים – העירוב נפסל, היות שכבר אין זו שותפות בין כל הדיירים.
מקום הנחת עירוב חצירות
את העירוב יש להניח דווקא בבית המיועד לדירה, ולא בחצר או בבית שאינו מיועד למגורים. חכמים תיקנו משום דרכי שלום, כי אין להחליף את הבית בו מונח העירוב בקביעות בבית אחר ללא סיבה חזקה, שמא אנשים זרים יאמרו שדיירי החצר מטלטלים בלא עירוב, היות שאינם יודעים שמקומו השתנה.
על העירוב להיות מונח בזמן בין השמשות של כניסת שבת במקום שיוכל להינטל ממנו בשבת, ללא צורך בפעולות האסורות בשבת מהתורה. אולם אם כדי ליטול את העירוב יש צורך בפעולות האסורות רק מדרבנן, כגון טלטול מוקצה - העירוב כשר. סיבת דין זה היא שהזמן שבו העירוב חל הוא זמן בין השמשות, וחכמים לא אסרו איסורי דרבנן של שבת בזמן בין השמשות, שהוא זמן של ספק שבת.
כיום, שמערבים מקומות גדולים ביחד, נוהגים להניח את עירוב החצרות בקופסת זכוכית בבית הכנסת, כך שהוא יהיה גלוי לרבים. את העירוב מניחים בבית הכנסת אף על פי שאינו משמש למגורים, היות שהעירוב במקרה כזה משמש גם כשיתוף מבואות, אותו ניתן להניח גם במקום שאינו בית מגורים. במקרה כזה יש לוודא שאין הפסק של כרמלית בין בית הכנסת לבין הבתים והחצרות להם מיועד העירוב, שכן אם יש הפסק העירוב נפסל.
זמן הנחת עירוב החצרות
את העירוב יש להכין קודם זמן כניסת השבת, והזמן הקובע לעירוב הוא בין השמשות שלאחר כניסת השבת, כך שאם נאכל העירוב או הושמד לאחר מכן - עדיין מתייחסים אליו כאילו הוא קיים, ומותר לטלטל כפי שהעירוב התיר לטלטל. ניתן אף לכתחילה לאכול את העירוב לאחר זמן בין השמשות, והטעם משום שכלל נקוט בידינו 'שבת הואיל והותרה הותרה'.
ניתן לערב את עירוב החצרות אף בזמן בין השמשות, אף שהוא ספק יום השישי ספק ליל שבת, מכח הכלל 'ספק דרבנן - לקולא'.
העירוב יכול להיות מונח בעבור שבתות רבות, ובלבד שיהיה בפועל קיים בכל זמן כניסת שבת ושבת.
יום טוב שחל בערב שבת
אם ביום שישי חל יום טוב, לא ניתן לערב בו עירוב חצרות לשבת, אף על פי שביום טוב עצמו מותר לטלטל ללא הגבלה ותלות בעירוב החצרות בין רשויות היחיד השונות. סיבת דין זה היא שזהו כמתקן דבר ביום טוב, או משום הכנה מיום טוב לשבת. בשני ימים טובים שאחד מהם הוא ספק, כגון בחוץ לארץ בשני ימים טובים שאחד מהם הוא יום טוב שני של גלויות - ניתן להניח עירוב חצרות בראשון שבהם ולהתנות שהעירוב יחול ביום שאינו יום טוב. אולם לא ניתן להתנות זאת בשני ימי ראש השנה קודם שבת, היות שקדושתם חמורה מקדושת יום טוב שני של גלויות.
ברכה על העירוב
בשעת איסוף המזון לעירוב החצרות או בשעת זיכוי המזון לרבים מברכים ברכה מיוחדת: וכן אומרים:
אם לא בירכו בשעת הנחת עירוב החצרות - אין העירוב נפסל בכך.
ספק עירוב
מאחר שתקנת העירוב היא מדרבנן, במקרי ספק אם העירוב היה קיים בשעת בין השמשות אם לאו, הולכים לפי הכלל 'ספק דרבנן - לקולא', והעירוב כשר. כלל זה הוא רק במקרה והעירוב ודאי הונח, אלא שספק אם הושמד לאחר מכן, שאז אנו אומרים 'העמד דבר על חזקתו', כלומר מניחים שהמצב שהיה בשעת הנחת העירוב, שהעירוב היה קיים המשיך גם לאחר מכך, והשתנה רק לאחר בין השמשות. אולם כלל זה לא נאמר אם יש ספק בעצם הדבר, אם העירוב בכלל הונח. סיבת הבדל זה היא כיוון שלא ניתן להגיד במקרה כזה 'העמד דבר על חזקתו', כיוון שבמקרה זה לא הייתה חזקת היתר שהעירוב ודאי היה קיים בשעת הנחתו, אלא יש ספק האם בכלל הונח.
ביטול רשות
במקרה וחלק מהדיירים שלהם בעלות ברשות המשותפת השתתפו בעירוב החצרות וחלקם, או אפילו אחד מתוכם, לא השתתף בעירוב - העירוב אינו מועיל להתיר את הטלטול, מפני הבעלות ברשות המשותפת של מי שלא נשתתף בעירוב. אולם ניתן לעשות 'ביטול רשות' - הסתלקות סמלית מהבעלות על הרשות, דבר שגורם לכך שעירוב החצרות יחול, היות שלאחר ביטול הרשות של הדייר שלא השתתף בעירוב - נמצא שכל בעלי החצר השתתפו בעירוב החצרות.
ביטול רשות יכול להעשות כלפי בעלות ברשות משותפת, כגון חצר, או כלפי רשות פרטית, כגון בית מגורים, וכן יכול להעשות על ידי יחיד המבטל רשותו לרבים, רבים המבטלים רשותם לרבים, או על ידי רבים המבטלים רשותם ליחיד.
עירוב חצרות בחצר שבה גר גוי
התקנה המקורית של עירוב חצרות הייתה שגוי שדר בחצר משותפת - אינו נחשב לדייר לעניין עירוב חצרות, ואינו אוסר על דיירי החצר היהודיים את הטלטול בחצר, אף שגם לו חלק בחצר המשותפת, ואין הוא משתתף בעירוב החצרות. אולם מאוחר יותר אסרו חכמים על הטלטול בחצר במקרה ובו ישנם לפחות שני דיירים יהודים ודייר גוי אחד. דין זה הוא אחד מהדינים שמטרתם הרחקה בין יהודים לגויים, היינו שבגלל איסור הטלטול בחצר בשבת - יעבור היהודי לגור עם שכנים יהודיים ויתרחק ממגורים עם גויים. אולם ניתן להתיר את טלטול החפצים בחצר שבה גר גוי באמצעות שכירת רשות, היינו שכירה סמלית של רשות הגוי בחצר למשך השבת, בדומה לביטול רשות שנעשה במקרה ובו דייר יהודי לא השתתף בעירוב החצרות. (אולם אין כל תועלת אם גוי יבטל רשותו)
חצר שבה גרים גויים לבדם או מספר גויים ויהודי אחד - מותר לטלטל מהבתים לחצר ללא כל צורך בתיקון, ורק כאשר גרים לפחות שני יהודים יש צורך בתיקון עירוב חצרות יחד עם שכירת רשות.
לדין זה חשיבות רבה בעת תיקון עירוב מסביב לשטח בו גרים יהודים וגויים יחדיו.
עירוב חצרות בחצר בו גר צדוקי ועבריין
צדוקי נחשב ליהודי, ויכול לבטל רשותו. אולם הוא אינו יכול להשתתף בעירוב החצרות, היות שזו תקנה שאין הצדוקים מודים בתוקפה, ולפיכך אין משמעות להשתתפותו בה.
ישראל עבריין שעובד עבודה זרה או מחלל שבת בפרהסיא - נחשב כגוי ואינו יכול להשתתף בעירוב החצרות או לבטל רשותו, ותקנתו היא רק בשכירת רשות.
עירוב חצרות כיום
כיום מקובל שבמקביל לסידור עירוב על ידי רבנויות מקומיות דואגות הרבנויות גם לסידור עירוב חצרות כהשלמה לעירוב. עירוב החצרות מורכב בדרך כלל ממצות, כדי שיוכל לשמש גם בימי הפסח, ומכיוון שמצה נשארת ראויה לאכילה לתקופה ארוכה, והוא מחודש בדרך כלל פעם בשנה בערב פסח. את העירוב מזכים לכל התושבים הגרים במקום העירוב, מדין זכין לאדם שלא בפניו. מקובל להניח את העירוב בבית הכנסת, מפאת היותו מקום ציבורי ועל מנת לפרסם את עירוב החצרות.
היות שעל מנת שהעירוב יחול יש לשכור את רשותם של גויים הגרים בתחום העירוב, וכדי להתגבר על הבעייתיות במעמדו של הציבור החילוני לגבי עירוב החצרות, מקובל לשכור שכירה סמלית של כל הרשויות הפרטיות ממשטרת ישראל, על בסיס ההנחה שמכיוון שלמשטרה יש רשות להיכנס לכל רשות פרטית בהתאם לצורך, היא מחזיקה בבעלות מסוימת על רשויות פרטיות, ולכן ניתן לשכור את הרשויות ממנה. שכירות סמלית זאת נעשית ברמה ארצית על ידי הרבנות הראשית לישראל. שכירת הרחבות הציבוריים מתבצעת באופן דומה מגורמים שונים.
עירוב חצרות במקום שאינם אוסרים זה על זה
בדרך כלל מתקנים עירוב חצרות במקום שבו לולא תיקון עירוב החצרות יהיו הדיירים אסורים בטלטול, כגון בחצר משותפת. אולם ניתן לתקן עירוב אף בין מקומות שאינם אוסרים את הטלטול אחד על השני, על מנת להתיר את הטלטול ביניהם, לדוגמה בין שתי חצרות משותפות סמוכות. (במקרה ואין עירוב המקיף אותם, שנעשה יחד עם עירוב חצרות כללי לכל שטחו) במקרה זה מניחים עירוב אחד באחד הבתים של אחד החצרות, המועיל להתיר גם את הטלטול בכל חצר לעצמה, וגם את הטלטול בין שתי החצרות. כמו כן ניתן לתקן עירוב חצרות בין שני בתים בקומה שנייה שביניהם רחוב, שנחשב לרשות הרבים, היות שאין רשות הרבים בגובה של יותר מ-80 ס"מ (עשרה טפחים).
דוגמה נוספת, יישובים שכנים שלכל אחד מהם עירוב נפרד יכולים לעשות עירוב חצרות אחד על מנת שיהיה מותר לטלטל חפצים בין תחומי שני העירובים, ולא רק בתוך תחום העירוב המקומי.
עירוב חצרות לשני מקומות
אדם בודד או קבוצה של אנשים יכולים לערב עירוב חצרות בשני מקומות שונים, שכן לאדם יש רשות לקבוע את מקום סעודתו במקומות שונים, ועירוב החצרות משמעו קביעת מקום סעודה משותף בין השותפים בעירוב.
עירוב משום קניין או משום דירה
בתלמוד ישנה מחלוקת, האם עירוב החצרות מועיל מדין קניין, היינו שבעל הבית שבו מונח העירוב מקנה לכל אחד מהדיירים האחרים חלק בבית לצורך עירוב החצרות, או שהעירוב הוא משום דירה, היינו שרואים כאילו כל הדיירים גרים בבית שבו מונח העירוב. ישנם מספר דינים התלויים בהבחנה זאת. להלכה נפסק שעירוב משום דירה.
אלינה צנגקו
אלופת אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בחודש יולי בטאלין שבאסטוניה זכתה צנגקו במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 61.18 מטר, לפני אדריאנה וילאגוש מסרביה (60.44 מטר) ואני-לינאה אלאנן מפינלנד (54.80 מטר).
סגנית אלופת העולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בחודש אוגוסט בניירובי שבקניה זכתה צנגקו במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 57.91 מטר, אחרי אדריאנה וילאגוש מסרביה (61.46 מטר) ולפני יסלנה רוחאס מקובה (55.48 מטר).
2022
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבארצות הברית סיימה צנגקו במקום 20 במוקדמות הטלת כידון בתוצאה של 57.12 מטר, ולא העפילה לגמר.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בחודש אוגוסט במינכן שבגרמניה זכתה צנגקו במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 65.81 מטר, לפני אדריאנה וילאגוש מסרביה (62.01 מטר) וברבורה שפוטקובה מצ'כיה (60.68 מטר).
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (באנגלית: National Advisory Committee for Aeronautics ובקיצור NACA) הייתה סוכנות פדרלית בארצות הברית שנוסדה ב־3 במרץ 1915 על מנת להוביל, לקדם ולמסד את המחקר האווירונאוטי בארצות הברית. ב־1 באוקטובר 1958, מכוח חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, פורקה הסוכנות, ונכסיה, תקציבה ועובדיה הועברו לידי מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (נאס"א) שרק הוקמה. שם הסוכנות - NACA - היה מבוטא כל אות בפני עצמה ("אן. איי. סי. איי.") ולא כמילה אחת.
הקמה
NACA החלה כאמצעי חרום במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי לקדם את התאום התעשייתי־מדעי־ממשלתי בפרוקייטים צבאיים. היא נבנתה בדומה לסוכנויות אירופאיות בעלות תפקידים דומים, ובמיוחד על מבנה "הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה" הבריטית.
בדצמבר 1912 מינה נשיא ארצות הברית דאז, ויליאם הווארד טאפט, נציבות לאומית למחקרים אווירודינמיים, בראשותו רוברט אס. וודווארד, שהיה נשיא מכון קרנגי למדע. בינואר 1913 הועלה בפני הקונגרס של ארצות הברית חוק שימסד את הנציבות אך החוק לא אושר.
צ'ארלס דוליטל וולקוט, מזכיר מוסד הסמית'סוניאן בין 1907 ל־1927, לקח על עצמו את המאמץ, ובינואר 1915 הציגו הסנטור בנג'מין טילמן ונציג בית הנבחרים ארנסט וו. רוברטס הצעות חוק זהות שהמליצו על הקמת וועדה מייעצת כפי שהתווה וולקוט. לפי הצעת החוק, מטרת הוועדה המייעצת הייתה: "לפקח ולכוון את המחקר המדעי על בעיות התעופה במטרה למצוא פתרון מעשי להם, ולקבוע מה הן הבעיות אותם יש 'לתקוף' ניסויית ולדון בפתרונותיהם וביישומם בשאלות מעשיות". עוזר מזכיר הצי האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, כתב כי הוא "מאמץ בכל ליבו את העיקרון" עליו התבססה החקיקה. בעקבות כך הציע וולקוט להוסיף את ההצעה למסמך ההקצבות של הצי (Naval Appropriations Bill).
לפי מקור אחד, "חוק ייסוד NACA עבר כמעט ללא הבחנה, כרוכב על מסמך ההקצבות של הצי, שאושר ב־3 במרץ 1915". הוועדה החדשה, שמנתה 12 אנשים (שלא קיבלו תשלום), קיבלה תקציב של 5,000 דולר לשנה (כ־105,000 דולר בדולרים של שנת 2010).
מחקר ב־NACA
ב־20 בינואר 1920 מינה הנשיא וילסון את חלוץ התעופה אורוויל רייט לוועדה המייעצת. עד לתחילת שנות ה־20 אימצה לעצמה הוועדה משימה חדשה: קידום התעופה הצבאית והאזרחית באמצעות מחקר יישומי שצפה מעבר לצרכים שנדרשו אז. מהנדסי הוועדה ביצעו את המשימה באמצעות אוסף מנהרות הרוח המרשימות שהיו ברשותם, בדיקת מנועים במצב עומד, ומתקני טיסה ניסויית. לקוחות פרטיים וגורמים צבאיים יכלו גם הם להשתמש במתקני NACA, זאת על בסיס חתימת חוזים.
ב־1922 העסיקה NACA 100 עובדים, ועד 1938 עלה מספרם ל־426. בנוסף למשימות פורמליות, עודדו העובדים "להבריח" (לבצע) מחקרים לא־מורשים, ובלבד שלא יהיו "אקזוטיים" מידי. התוצאה הייתה שורה של פריצות דרך משמעותיות, ביניהם "חיפוי NACA" (שנות ה־30), "כנף NACA" (שנות ה־40) וחוק השטחים למטוסים על קוליים (שנות ה־50). "חיפוי NACA" משמש גם כיום במטוסים המתקדמים ביותר כגון ה־F-22 ראפטור.
מצד שני, סירובה של NACA ב־1941 להגביר את מהירות זרימת האוויר במנהרות הרוח שלהם גרמה לעיכוב לוקהיד קורפוריישן בפתרון בעיית הדחיסות (Compressibility) ב־P-38 לייטנינג. מנהרת הרוח בלנגלי, שהייתה בגודל 9.1 על 18 מטרים, פעלה במהירות מקסימלית של 160 קמ"ש, והמנהרות שנבנו במפוט, שגודלן היה 2.1 על 3 מטרים, הגיעו למהירות מקסימלית של 400 קמ"ש. מהירויות אלו נחשבו בעיני מהנדסי לוקהיד חסרי שימוש עבורם. הגנרל הנרי ה. ארנולד תפס את העניין ודחה את התנגדויות NACA למהירויות גבוהות יותר, וכתוצאה מכך בנתה NACA מנהרות רוח חדשות, ביניהן אחת בבסיס מפוט, בגודל 4.9 מטרים, שהגיעה למהירות של 950 קמ"ש בסוף 1942.
עם שבירת מחסום הקול על ידי מטוס הניסוי בל X-1, תבעה NACA את הקרדיט על כך, אף על פי שהמטוס הופעל באותה עת על ידי חיל האוויר האמריקאי, ואף על פי שבעת שבירת המחסום הטיס אותו טייס מחיל האוויר. NACA תבעה גם את הקרדיט על המטוס הראשון שהגיע אל גבול החלל - ה־X-15, אף על פי שטס לראשונה רק אחרי ש־NACA כבר פורקה.
הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל
ב־21 בנובמבר 1957 ייסד יו דריידן, אז ראש NACA, את "הוועדה המיוחדת לטכנולוגיית חלל" (Special Committee on Space Technology). הוועדה, שנקראה גם "וועדת סטיבר" על שם העומד בראשה - גייפורד סטיבר - הייתה וועדת היגוי מיוחדת שקיבלה מנדט לתאם בין ענפים שונים של הממשל הפדרלי, חברות פרטיות, אוניברסיטאות בארצות הברית ובין NACA, זאת במטרה לרתום את ניסיונם לפיתוח תוכנית חלל לאומית.
שני חברים בוועדה היו שני מהנדסי טילים גרמניים שעבדו בשירות גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. הראשון היה הנדריק בוד, ממפתחי ה־V-1, והשני היה וורנר פון בראון, מפתחו הראשי של ה־V-2.
הפיכה לנאס"א
ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות את הלוויין המלאכותי הראשון של כדור הארץ - ספוטניק 1. שיגור זה, יחד עם ניסיונות השיגור לחלל הכושלים של ארצות הברית, גרמו למשבר הספוטניק. בעקבות המשבר הוצע חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, שכלל את איחוד תוכניות החלל הרבות של ארצות הברית, שהופעלו על ידי זרועות הצבא השונות ועל ידי סוכנויות פדרליות שונות, לתוכנית חלל יחידה, שתנוהל על ידי סוכנות חלל חדשה שתוקם. החוק אושר ונחתם על ידי הנשיא דאז דווייט אייזנהאואר ב־29 ביולי 1958. החוק הורה כי החל מה־1 באוקטובר 1958 יועברו כל סמכויות NACA, כולל מתקניה, עובדיה ותקציבה, לידי סוכנות פדרלית חדשה - נאס"א.
מוזיקה אי דיסקי
מוזיקה אי דיסקי (באיטלקית: Musica e dischi) היה מגזין מוזיקה איטלקי שפעל בין אוקטובר 1945 ליוני 2014.
המגזין בילבורד הגדיר את המגזין כ"ביבליית התקליטים האיטלקי".
היסטוריה
בשנות ה-60, המגזין החל לפרסם מצעד מוזיקה, על בסיס מכירות באיטליה. לאחר מותו של אלדו מריו דה לואיג'י ב-1968, בנו, מריו דה לואיג'י, שעבד כמבקר ועורך המגזין מאז 1958, הפך למנהל המגזין.
אתר רשמי למגזין המוזיקה נפתח לראשונה ב-1999. בגיליון ה-735 של המגזין, בדצמבר 2009, מנהל Musica e dischi, מריו דה לואיג'י, הודיע כי החל ממרץ 2010, לאחר 65 שנים של פרסום פיזי, יפורסם אך ורק גרסה דיגיטלית של המגזין.
מגזין המוזיקה פורק ביוני 2014, לאחר שפורסמו 783 גיליונות של המגזין (737 בפורמט פיזי ו-46 בפורמט דיגיטלי).
סמן
סַמָּן בממשק משתמש הוא סמל המופיע במסך המחשב ומורה את הקטע במסמך ממוחשב או את הסמליל הממוחשב שעליו ישפיע מידע שהמחשב יקלוט מהמשתמש.
שימוש
על מסך של מחשב אישי בעל מערכת הפעלה עם ממשק משתמש גרפי יהיו לרוב שני סמנים: אחד של אמצעי ההצבעה (למשל של עכבר המחשב או משטח הנגיעה) והשני של אמצעי חיבור התמליל (למשל, מקלדת מחשב או מערכת זיהוי דיבור). על פי רוב, במקרה שהמשתמש מחבר שני אמצעי הצבעה או שני אמצעי חיבור תמליל לאותו מחשב, מספר הסמנים אינו מתרבה. אם למשל, המשתמש מוסיף עכבר USB למחשב עם משטח נגיעה יקרה לרוב אחד הדברים הבאים – או שמשטח הנגיעה יחדל לפעול, או ששני אמצעי ההצבעה יחלקו אותו סמן.
את הסמן של אמצעי ההצבעה ניתן להזיז ממקום למקום על ידי אמצעי ההצבעה עצמו. למעשה, עיקר פעולתו של אמצעי ההצבעה היא הזזת הסמן שלו, בחירת סמלילים וגרירת סמלילים. פעולה נוספת שאמצעי ההצבעה יכול לעשות היא קביעת מקום חדש לסמן של אמצעי חיבור התמליל.
הבדל נוסף בין שני הסמנים הוא במראה שלהם. סמל ברירת המחדל של סמן אמצעי חיבור התמליל דומה לאות איי ומהבהב. לעומתו, לסמן ברירת המחדל של אמצעי ההצבעה אין מראה קבוע. לסמן זה יש סדרה של סמלי ברירת מחדל ומראהו משתנה בהתאם למקומו על המרקע, באופן המוסר מידע על הפעולה שתתבצע אם המשתמש ילחץ על לחיץ הבחירה של אמצעי ההצבעה. בקרבת קישורית, למשל, משתנה סמל הסמן של אמצעי ההצבעה לאיור של כף יד עם אצבע מורה מושטת.
את מראה הסמנים ניתן לשנות בלוח הבקרה של המחשב על פי הטעם האישי של המשתמש או לצורך נגישות המחשב ליכולותיו. ניתן לכוון, למשל, את קצב ההבהוב של סמן אמצעי חיבור התמליל, להגדיל את סמלי הסמנים או לתת להם צבעים ניגודיים שקל לאנשים עם לקות ראייה לראות.
יוסי בכר (קצין)
יוסי בכר (נולד ב-9 באפריל 1964) הוא קצין צבא לשעבר שכיהן בתפקידו האחרון כמפקד הגיס המטכ"לי בצה"ל בדרגת אלוף. קודם לכן כיהן בין היתר כסגן מפקד פיקוד הדרום וכמפקד בית-הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי בזרוע היבשה, כמפקד אוגדת עזה, כמפקד עוצבת הגליל, כמפקד חטיבת הצנחנים, כמפקד גדוד 101, כמפקד יחידת מגלן וכמפקד סיירת צנחנים.
ביוגרפיה
בכר נולד ברחובות, גדל והתחנך בקיבוץ בארי. בשנת 1983 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח ושירת בגדוד עד תפקיד מפקד פלוגה. בשנת 1988 שירת כמפקד פלוגה בבה"ד 1 ובשנים 1990 - 1992 שירת כמפקד פלחה"ן צנחנים.
לאחר תקופת לימודים במכללה לפיקוד ומטה ותואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, התמנה בשנת 1994 למפקד סיירת צנחנים. בתקופתו ביצעה הסיירת מספר מבצעים מוצלחים בדרום לבנון, ובבולט שבהם, מבצע גוף חימום, הרגה שישה מחבלים מן המארב ללא נפגעים. לאור ההצלחה הרבה של הסיירת בתקופת פיקודו, הוקמה יחידת אגוז המחודשת, שהתבססה על צורת הלחימה שהוא עזר בפיתוחה. למרות הפעילות המבצעית האינטנסיבית, לא נהרג בתקופתו אף חייל מאש אויב. הסיירת בהובלתו שינתה את תפיסת עולמה הקודמת, ולמדה לעבוד בשטח אויב בתקופות זמן ארוכות.
משסיים את תפקידו מונה ב-1996 למפקד גדוד 101, ובהמשך דרכו הצבאית פיקד על בסיס האימונים של הצנחנים. בשנים 1999 עד 2001 פיקד על יחידת מגלן. בתקופה זו השתתף בפעילויות רבות בלחימה ברצועת הביטחון מול חזבאללה. ב-2001 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת המילואים 55, במקביל ללימודי משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה. בכר פיקד על החטיבה במבצע חומת מגן והוביל אותה בכיבוש טולכרם וסביבתה וקבטיה ללא נפגעים.
ב-2003, לאחר מותו של דרור וינברג, התמנה למפקד חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בלחימה באינתיפאדה השנייה כנגד הטרור הפלסטיני, בין היתר במבצע אישית לוחצת בשכם, שבמהלכו הרגו חייליו כ-11 מחבלים מבוקשים ופגעו ברבים נוספים, את תפקידו סיים ב-9 באוקטובר 2005. ב-20 באוגוסט 2006 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי. לאחר מלחמת לבנון השנייה, בעקבות התפטרותו של גל הירש, התמנה למפקד זמני של עוצבת הגליל ולאחר מספר חודשים שב לתפקידו הקודם. בנובמבר 2010 מונה למפקד אוגדת עזה. ביולי 2012 פיקד על כוחות האוגדה בסיכול חדירת מחבלים מסיני אשר השתלטו על נגמ"שים של הצבא המצרי בכוונה לבצע פיגוע באזור מעבר כרם שלום. בכר כיהן בתפקיד עד נובמבר 2012. לאחר מבצע עמוד ענן מונה בכר לנציג צה"ל בשיחות עם נציגי המודיעין המצרי אשר שימשו כמתווכים בשיחות העקיפות מול חמאס על תנאי הפסקת האש. בספטמבר 2013 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
ב-2 בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס המטכ"לי. במסגרת תפקידו ריכז את תחקירי פעולת כוחות צה"ל במבצע צוק איתן. ב-29 בספטמבר 2016 מונה במקביל למפקד בית-הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי. במאי 2018 מונה במקביל לסגן מפקד פיקוד הדרום במסגרת התמודדות צה"ל עם העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה. באוקטובר 2018 הוחלף בתפקיד על ידי אלוף מוטי ברוך ופרש מצה"ל.
באפריל 2020 מונה בכר לטיפול במשבר הקורונה בעיר ביתר עלית.
בכר נשוי ואב לשישה.
סאפיר (משגר לוויינים)
סאפיר (בפרסית: سفیر, תעתיק מדויק: ספיר [פ' רפויה], מילה ערבית במקורה, שפירושה "שגריר" או "שליח") הוא שמו של משגר לוויינים מפיתוח וייצור משרד ההגנה האיראני, המבוסס על חלקים ממשגר הטיל הצפון קוריאני BM-25 מוסודאן. סאפיר נחשף לראשונה ב-4 בפברואר 2008, על פי דיווחי הטלוויזיה של איראן, נועד משגר זה לשאת לחלל את הלוויין האיראני אומיד. הטיל עושה שימוש בטכנולוגיית הטיל שיהאב (אף הוא מבוסס על טכנולוגיה צפון קוריאנית), אולם מותקן בו גם שלב שני ובו שני מנועים רקטיים קטנים.
לטיל שני שלבים המונעים בדלק נוזלי. בהצגת הטיל לנשיא איראן ופמלייתו נראו בבירור מנועי השלב השני של הטיל, המונעים באמצעות דלק נוזלי. אין בשלב זה פרטים מאומתים על הימצאותו של שלב שלישי, שנועד להכניס את הלוויין למסלולו סביב כדור הארץ. בתצוגה הוצג גם חיפוי החרטום הנפתח, שנועד להגן על הלוויין בעת השיגור. החיפוי שהוצג עבר ניסויי הפרדה, דבר המעיד על מצב מתקדם של תוכנית הפיתוח של הטיל בעת הצגתו הפומבית הראשונה.
על המשגר נכתב, באלפבית לטיני: SAFIR IRILV. ההשערה היא ש-IRILV הם ראשי תיבות של Islamic Republic of Iran Launch Vehicle.
דגמים
למשגר הלוויינים סאפיר מספר דגמים הנבדלים ביניהם בביצועים.
שיגור ראשון לחלל
כלי התקשורת באיראן הודיעו כי משגר הלוויינים שוגר לחלל בתאריך 17 באוגוסט 2008. לראשונה שוחררו תמונות של המשגר על כן השיגור וכן סרטון וידאו המראה את המראת הטיל. דוברים איראניים ציינו בתחילה כי שוגר לוויין, אך לאחר ההודעות הראשונות שונתה הגרסה ל"לוויין דמה". גורמים אמריקניים רשמיים ציינו כי השיגור נכשל, וכי לא הייתה הפרדה בין שלבי הטיל, שהתפרק באוויר בגובה רב.
שיגור שני לחלל
בתאריך 2 בפברואר 2009 שיגרה איראן בפעם השנייה את משגר הלוויינים סאפיר, הפעם עם הלוויין אומיד בחרטומו. שיגור זה הוכתר בהצלחה ואיראן הצטרפה בכך ל"מועדון החלל", המדינות אשר בונות לוויינים, משגרים ומערך קרקעי תומך.
סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים
סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים (באנגלית: The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe) הוא סרט הרפתקאות-פנטזיה אפית אמריקאי-בריטי שבוים על ידי אנדרו אדמסון ומבוסס על הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים" מאת ק.ס. לואיס, הראשון שיצא לאור והרומן השני בסדרת "דברי ימי נרניה". ויליאם מוזלי, אנה פופלוול, ג'ורג'י הנלי וסקנדר קיינס מגלמים (בהתאמה) את פיטר, סוזן, לוסי ואדמונד, ארבעה ילדים בריטים שפונו במהלך הבליץ לכפר, שם הם מוצאים ארון המוביל לעולם פנטזיה בשם נרניה. שם הם באים בברית עם האריה אסלן (בקולו של ליאם ניסן), נגד כוחותיה של ג'אדיס, המכשפה הלבנה (טילדה סווינטון).
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בדצמבר 2005 באירופה ובאמריקה הצפונית, וזכה לביקורות חיוביות ולהצלחה רבה בקופות. באותה שנה זכה הסרט בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר ובמגוון פרסים נוספים, והוא הראשון בסדרת הסרטים המבוססים על הספרים.
עלילה
באישון לילה, לוסי נכנסת שוב דרך ארון הבגדים, אך אדמונד עוקב אחריה ונתקל במכשפה הלבנה, שמציעה לו רחת לוקום תמורת מסירת מידע בנוגע לאחיו ולאחיותיו. לאחר לכתה, אדמונד פוגש בלוסי ויחד הם חוזרים לאחרים. אדמונד מכחיש שהיה עם לוסי וטוען שהיה זה רק משחק, מה שמעציב את לוסי. יום למחרת, בעת שהם חומקים מגבירת הבית לאחר ששברו חלון, הארבעה מסתתרים בארון הבגדים ועוברים לממלכת נרניה. פיטר וסוזן מבקשים את סליחתם מלוסי על שלא האמינו לה. הם מגלים שמר טומנוס נלקח בידי המשטרה החשאית ונפגשים עם בונים מדברים שמספרים להם על אסלן. לפיהם, אסלן מתכוון לקחת שליטה מחדש בנרניה מהמכשפה הלבנה, וכי שני בני אדם ושתי בנות חוה יצטרכו לעזור לאסלן ולצאצאיו, כדברי הנבואה. אדמונד חומק ועושה את דרכו לטירתה של המכשפה הלבנה, שזועמת על כי לא הביא עמו את אחיו ואחיותיו. אדמונד מושלך לצינוק, שם הוא פוגש את מר טומנוס, שעקב אי ציות למלכה נהפך לאבן. המכשפה הלבנה שולחת את המשטרה החשאית שלה, להקת זאבים, לעצור את בני פבנסי הנותרים ולהביאם לידיה. אולם, הם מצליחים להימלט ומגיעים לשולחן אוכל. בראותם מזחלת שלג באופק הם חוששים כי המכשפה הלבנה רודפת אחריהם, אך מסתבר כי זהו סנטה קלאוס (נושא המתנות). הוא נותן ללוסי בקבוק שיקוי חיים ופגיון, לסוזן חץ וקשת ושופר, ולפיטר חרב ומגן. אב חג המולד אומר להם כי החורף עומד להסתיים, אך פירוש הדבר שהאגמים מפשירים, ושלושת האחים ושני הבונים נמלטים אל צידו השני של האגם הקפוא.
החמישה מגיעים למחנה של אסלן, שמתגלה כאריה גדול ואצילי, ומציע לעזור בהצלתו של אדמונד. מאוחר יותר, שני זאבים אורבים ללוסי וסוזן ושסוזן נושפת בשופר פיטר אבחין כי משהו לא בסדר, וכשפיטר מתערב לעזור, מוגרים - ראש הלהקה - תוקף אותו. פיטר הורג את הזאב, וכתוצאה מתעוזתו הרבה מצטרף לשורות צבאו של אסלן. שאר הצבא רודף אחרי הזאב השני חזרה אל הטירה ומציל את אדמונד.
הפקה
הרעיון ליצירת סרט הקולנוע היה עוד מתחילת שנות ה-90, אך הטכנולוגיה ששימשה ליצירת סרטים מסוג זה עוד הייתה בראשיתה. בדצמבר 2001 הודיעה חברת "וולדן מדיה" כי רכשה את הזכויות לסרט. הצלחת הסרט הארי פוטר ואבן החכמים הובילה את המפיקים להבנה כי ניתן ליצור גרסה נאמנה לספר.
צילומים החלו ב-28 ביוני 2004 ונמשכו עד לפברואר 2005, במקומות כמו בריטניה, פולין ופראג.
תקציב והכנסות
עם תקציב ענק של 180 מיליון דולר, הסרט הכניס 23 מיליון דולר ביום הקרנתו הראשון בלבד, ו-65 וחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, במקום השני לאחר "שר הטבעות: שיבת המלך". הסכום הכולל נאמד בקרוב ל-745 מיליון דולר, כאשר קרוב ל-292 מיליון דולר מתוכם בארצות הברית בלבד. בכך הפך לסרט השני המכניס ביותר של שנת 2005, מיד לאחר "מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'". סרט זה היה המכניס ביותר בתולדות חברת וולט דיסני, עד שעברו אותו "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" ב-2006 ו"שודדי הקאריביים: סוף העולם" ב-2007.
ריכטר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
החורף הערבי
החורף הערבי (בערבית: الشتاء العربي, תעתיק: א-שתאא' אל-ערבי), המכונה לעיתים גם החורף האסלאמי, הוא המונח המתאר את עלייתם של גורמים סמכותניים ואסלאמיים קיצוניים בארצות ערב בשל חוסר היציבות, שנוצר בעקבות האביב הערבי. לפי מלומדים מאוניברסיטת ורשה, האביב הערבי נהפך לחלוטין לחורף ערבי ארבע שנים לאחר שהחל - דהיינו, בשנת 2014. החורף הערבי מאופיין במקרים רבים בהופעתן של מלחמות אזרחים רבות, אי-יציבות, הידרדרות כלכלית ודמוגרפית ומאבקים על רקע דתי ועדתי. הכינוי, "החורף הערבי", הוא מעין משל להתפכחות משאיפות של המוחים באביב הערבי לדמוקרטיזציה, שהתקיימה בפועל בקנה מידה קטן בהרבה מזה שקיוו לו בתחילת המחאות.
רקע
ב-17 בדצמבר 2010 החל האביב הערבי עם תחילתן של המחאות בתוניסיה. המפגינים מחו על השחיתות, על תנאי החיים הקשים ועל הפגיעה בזכויות היסוד וקראו להפיל את שלטונו הדיקטטורי של זין אל-עאבדין בן עלי. המפגינים השיגו את מבוקשם עם בריחתו של בן עלי מתוניסיה ב-14 בינואר 2011.
בעקבות הצלחת המחאות בתוניסיה, החל גל מחאות ברחבי העולם הערבי נגד השליטים הרודניים. במצרים, בתימן ובלוב הצליחו המורדים להפיל את השליטים, אולם הפלת השליטים הרודנים הובילה לרוב למאבקי כוח על השלטון, לחוסר יציבות ולאנרכיה.
בסוריה הפכה ההתקוממות למלחמת אזרחים ממושכת ועקובה מדם. בד בבד, בעיראק השכנה, שבה נערכו הפגנות במספר ערים, נערכו הכוחות האמריקאים לעזוב את המדינה, לאחר ששהו בה מפרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003.
עיראק
לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין הסוני על ידי הכוחות האמריקאים ב-2003, הוקמה ממשלת מעבר בעיראק. ב-2006 מונה נורי אל-מאלכי לראש ממשלת עיראק. אל-מאלכי השיעי היה מקורב לאיראן וחיזק את המאפיינים השיעים של משטרו. עקב כך, הרגישו הסונים בעיראק מופלים. בראשית שנת 2011, התקיימו הפגנות נגד השלטונות, אבל הן לא נמשכו זמן רב ולא הצליחו להשפיע בצורה משמעותית על סדר היום של השלטון.
סוריה
הדיכוי האלים של ההפגנות נגד שלטונו של הנשיא בשאר אל-אסד העלווי הוביל לפרוץ מלחמת אזרחים חמושה במדינה בין השלטון לבין המורדים, שחלקם מזוהים עם הצבא הסורי החופשי החילוני, הפרו-מערבי והפרו-דמוקרטי. עם זאת, חלק מהמורדים לא חילונים, אלא אסלאמיסטים. הוויכוחים האידאולוגיים הובילו אף הם לסכסוכים עקובים מדם בין קבוצות המורדים השונות. מנהיגי אל-קאעידה ראו במלחמת האזרחים בסוריה הזדמנות להשיג שליטה במדינה. ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" שלח מוג'אהדין סונים למלחמה בסוריה במטרה להפיל את השלטון ולכונן אמירות אסלאמית בסוריה. בינואר 2012 הקימו המוג'אהדין בסוריה את ג'בהת א-נוסרה, סניף אל-קאעידה במדינה.
איראן, חזבאללה ומיליציות שיעיות פרו-איראניות נוספות נלחמות לצד אסד מול המורדים והמוג'אהדין הסונים. עקב תמיכתו של ארגון חזבאללה הלבנוני באסד, הרחיבו המיליציות הסוניות בסוריה את תחום הלחימה מערבה לשטח לבנון.
מצרים
חוסר היציבות ששרר במצרים בעקבות ההפגנות והדחת הנשיא חוסני מובארכ בשנת 2011 הוביל להתערערות השליטה הביטחונית במדינה. ארגוני הג'יהאד הסלפי בסיני ניצלו את המצב הביטחוני הרעוע כדי להתעצם ולהגביר את פעילותם החבלנית. בין היתר, הם פוצצו את צינור הגז בין ישראל למצרים, תקפו בתכיפות את כוחות הביטחון המצרים והישראלים ומדי פעם אף את העורף הישראלי.
בקהיר עצמה תפסה את השלטון המועצה העליונה של הכוחות המזוינים המצרים. ב-30 ביוני 2012 נבחר מוחמד מורסי, איש התנועה האסלאמיסטית האחים המוסלמים, לנשיא מצרים. שלטונו של מורסי לא היה יציב. חמישה חודשים בלבד אחרי שנבחר, נערכו נגדו הפגנות לאחר שהחליט לפטר את התובע הכללי במצרים. חודש לאחר מכן, נערכו הפגנות נגד כוונתו של מורסי לקיים משאל עם במטרה לאשר חוקה חדשה. המפגינים מחו על הסמכויות הרבות שנטל לעצמו מורסי ועל ההרעה במצב הכלכלי במדינה. ביולי 2013 הדיח צבא מצרים את מורסי. שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי הכריז על השעיית החוקה ועל מינויו של ראש בית הדין החוקתי עדלי מנסור כנשיא הזמני. במאי 2014 נבחר א-סיסי לנשיא מצרים.
ב-13 בנובמבר 2014 הוקם סניף של המדינה האסלאמית בחצי האי סיני.
תימן
לאחר התפטרותו של נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח השיעי-זיידי, בעקבות ההפיכה ב-2011 החליף אותו בתפקיד סגנו, עבד רבו מנסור האדי הסוני ב-25 בפברואר 2012. מעבר השלטון וחוסר היציבות נוצלו על ידי החות'ים, קבוצה אסלאמיסטית שיעית-זיידית הנתמכת על ידי איראן וחזבאללה, כדי להשיג שליטה במדינה. החות'ים השתלטו על מערב תימן, כולל הבירה צנעא.
כדי למנוע מהשיעים להתחזק במדינה, קואליציה של מדינות ערביות סוניות, ובראשן ערב הסעודית, פתחה במתקפה נגד החות'ים ותומכי הנשיא המודח סאלח. גם ארגון הטרור הסוני אל-קאעידה הצטרף ללחימה, והוא שולט על שטח במרכז המדינה.
עדה סרני
עדה סרני (22 ביוני 1905 – 24 בנובמבר 1997) הייתה ממקימי גבעת ברנר, מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. אשתו של אנצו סרני.
החורף הערבי
תימן
ב-13 בנובמבר 2014 הוקם סניף של המדינה האסלאמית בתימן, ששולט על שטחים קטנים במדינה ומבצע פיגועים נגד כל הצדדים הלוחמים האחרים.
עדה סרני
עד עלייתה ארצה
סרני נולדה ברומא, בת למשפחת אסקרלי (Ascarelli) האמידה, שאבותיה עזבו את ספרד בגירוש ספרד, בשנת 1492. משפחת אסקרלי הייתה רחוקה מהיהדות ומהציונות וילדיה חיו חיי עושר.
החורף הערבי
לוב
לאחר נפילתו של שליט לוב מועמר קדאפי ורציחתו ב-20 באוקטובר 2011 עמדה בראשות הממשלה מועצת המעבר הלאומית. מועצת המעבר הלאומית פורקה באוגוסט 2012 עם הבחירות לבית הנבחרים החדש, "הקונגרס הלאומי הכללי", שמי שעמד בראשו היה דה פקטו ראש המדינה. ראש הממשלה נבחר בידי הקונגרס. אותה עת אופיינה בחוסר יציבות, באלימות, באנרכיה ובהתבססותן של מיליציות חמושות ברחבי לוב. למרות זאת, אותם מקרים היו נקודתיים ולא היוו חלק מלחימה כוללת.
עדה סרני
עד עלייתה ארצה
אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת רומא, נישאה לאנצו סרני (אותו הכירה עוד בלימודיה בתיכון) אשר באותה תקופה כבר היה פעיל בתנועה הציונית. בפברואר 1927 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם התינוקת, חנה, והתיישבו ברחובות.
החורף הערבי
לוב
ב-25 ביוני 2013 מונה נורי אבו סהמין האסלאמיסטי לנשיא "הקונגרס הלאומי הכללי". הקונגרס נטל לעצמו סמכויות נרחבות ונהג לבצע מהלכים אנטי-דמוקרטיים ולקדם את חוקי השריעה. בינואר 2014 סירב להתפזר והאריך את כהונתו באופן חד-צדדי. חודש לאחר מכן, הורה הגנרל חליפה חפתר לקונגרס להתפזר ולכונן ממשלת מעבר, שתפקח על הבחירות החדשות. הקונגרס סירב להיענות לדרישותיו.
עדה סרני
השנים בגבעת ברנר
התלהבותו של בעלה, שמצא עבודה בפרדס, לא דבקה בה, והחיים ברחובות היו קשים עליה. לאחר לידתה של בתם השנייה, הגר, מצאה את עצמה סרני על פרשת דרכים. היא התלבטה אם לעבור לתל אביב או לחזור לרומא, אך לבסוף החליטה להתיישב בקיבוץ. ביוני 1928 הצטרפה עם משפחתה לגרעין שהקים את גבעת ברנר.
החורף הערבי
לוב
ב-16 במאי 2014 החלו כוחותיו של הגנרל חפתר לתקוף מיליציות אסלאמיות בבנגאזי. יומיים לאחר מכן, כוחותיו פעלו לפיזור הקונגרס, ובתגובה השיבו האסלאמיסטים במלחמה. ב-13 בנובמבר 2014 הצטרף ללחימה ארגון המדינה האסלאמית, שראה בלוב השסועה הזדמנות להרחיב את תחומי השפעתו.
עדה סרני
השנים בגבעת ברנר
סרני הסתגלה לקשיים האובייקטיביים הכרוכים בחיים ביישוב חדש וחסר תשתיות (אפילו מים היה צורך להוביל על חמורים). היא עבדה במטבח ובמחסן. בשנות השלושים הצטרפה עם ילדיה (ב-1930 נולד בנה השלישי, דניאל) לבעלה במספר שליחויות מטעם הקיבוץ והתנועה לאיטליה, לגרמניה ולארצות הברית.
החורף הערבי
לוב
במרץ 2021 הוכרזה הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית במדינה, אם כי התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו וריבונותה של הממשלה הזמנית לא התממשה על חלקים משטחי לוב שנותרו בשליטת מחנות יריבים.
עדה סרני
השנים בגבעת ברנר
בתחילת 1944 התנדב בעלה, אנצו סרני, לצנוח מאחורי קווי הגרמנים באיטליה, כדי ליצור קשר עם היהודים ששרדו שם. לאחר שצנח, ב-15 במאי 1944, אבד הקשר עמו. אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר כי אנצו אינו בין השבויים שחזרו, פנתה עדה סרני לשאול מאירוב (לימים אביגור), ראש המוסד לעלייה ב' ובאישורו יצאה לאיטליה כדי לנסות להתחקות אחר גורלו של בעלה.
פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה
החיפושים אחר בעלה הגיעו לסיומם כאשר נמצאה עדות כתובה לפיה אנצו סרני הוצא להורג במחנה הריכוז דכאו בנובמבר 1944.
החורף הערבי
תוניסיה
עם זאת, ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות, השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט, ובתוך מספר חודשים החליף את ראש הממשלה הנבחר בנציגה מטעמו, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, פיזר את מועצת השיפוט העליונה וביצע עוד מספר פעולות נוספות שחיזקו את עוצמתו בפוליטיקה המקומית.
עדה סרני
פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה
באותו זמן פגשה סרני את יהודה ארזי, שריכז את פעילות המוסד לעלייה ב' באיטליה, ונענתה להצעה להצטרף למשימה. מיוני 1945 ועד קום המדינה פעלה סרני באיטליה, תחילה כסגנית של ארזי, ואחר כך (מאפריל 1947) כמפקדת המוסד באיטליה. במהלך תקופה זו הצליח המוסד לשגר מאיטליה יותר מ-20,000 מעפילים על עשרות ספינות, שיצאו לדרכן מאתרים שונים לאורך החוף האיטלקי (במסעותיה בכל רחבי איטליה נעזרה סרני בנהג מתנדב – מרדכי הוד, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי).
החורף הערבי
מדינות נוספות
במדינות אחרות תוצאות האביב הערבי היו מובהקות פחות. ירדן ומרוקו, למשל, הצליחו עוד בראשית המחאה להחלישן ולהגביר את הלגיטימציה של השלטון לטפל במשבר, ולקיים מספר רפורמות. עם זאת, בירדן המחאות ערערו את היציבות הפוליטית וגרמו לשינויים בבריתות הפוליטיות המקומיות. במרוקו, על פי מדד הדמוקרטיה של קבוצת האקונומיסט, נרשמה באמצע העשור עליה ברורה במאפיינים המזוהים במדד עם דמוקרטיזציה, אם כי מרוקו עדיין נחשבת, על פי המדד, כ"משטר כלאיים" שאינו דמוקרטיה של ממש.
עדה סרני
פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה
בנוסף על פעילות ההעפלה הייתה סרני מעורבת גם ברכש נשק ואמצעי לחימה ושיגורם ארצה וכן בפעילות מבצעית של המוסד למניעת הגעתו של נשק למדינות ערב (מבצע שודד).
החורף הערבי
השפעה כלכלית
על פי מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, החל מינואר 2014, הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מהחורף הערבי עלה על 800 מיליארד דולר אמריקאי.
נפגעים
לפי מחקר של האוניברסיטה האמריקאית בביירות, החל מקיץ 2014, הביא החורף הערבי למותם של קרוב לרבע מיליון אנשים והפך מיליונים אחרים לפליטים.
משבר ההגירה
האלימות במזרח התיכון ובצפון אפריקה הובילה לגל הגירה גדול לאירופה. אלפי מהגרים, שחצו את הים התיכון בסירות, טבעו בדרך. חששם של פוליטיקאים ואזרחים אירופאים מסוימים היה שחופי היבשת יתמלאו במהגרים זרים. בתגובה לגל הגובר של המהגרים, האיחוד האירופי החליט להגדיל את תקציב סוכנות הגבולות האירופית, Frontex, בצעד שספג ביקורת מצד האו"ם ומועצת זכויות האדם שלו.
עדה סרני
אחרי הקמת המדינה
אחרי שובה ארצה נמנעה סרני מלקיחת חלק בפעילות ציבורית בישראל. יחד עם יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה הקימה את מלון רמת אביב, ואף בחרה את שם המלון (ובעקיפין את שם השכונה).
החורף הערבי
משבר ההגירה
המשבר קושר מספר פעמים בתקשורת גם לגל הטרור האסלאמי באירופה ונטען שחלק מהמהגרים הם למעשה מחבלים, שמסתווים לפליטים מבקשי מקלט.
עדה סרני
אחרי הקמת המדינה
בשנת 1954 פקד את סרני אסון נוסף. בנה דניאל ואשתו, עופרה סרני לבית חלקין, שהייתה בהריון נהרגו באסון מעגן, כאשר מטוס קל התרסק אל תוך הקהל שהשתתף בטקס זיכרון לצנחנים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות החמישים יצאה סרני בשליחות לאיטליה, במטרה להקים שדולה בקרב הצמרת האיטלקית למען יהודי ברית המועצות. היא שבה ארצה ב-1969
מיד אחרי מלחמת ששת הימים מונתה סרני כאחראית על "ריכוז המאמצים לעודד את תושבי רצועת עזה לעזוב את הארץ".
בשנת 1995 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2007, הופק סרט בשם "אקסודוס: חלומה של עדה", המתאר את פעולותיה ומאמציה של עדה סרני לארגן את עלייתם לארץ ישראל של אלפי העקורים היהודים ששהו באיטליה בסיום מלחמת העולם השנייה. הסרט הוא עיבוד חופשי של הרומן האוטוביוגרפי של עדה סרני 'I clandestini del mare' "הנוסעים הסמויים של הים" (הספר יצא לאור בעברית בשם: "ספינות ללא דגל"). יוצרי הסרט הם ג'אנלואיג'י קאלדרונה וניקולה בדאלוקו. את עדה סרני גילמה השחקנית מוניקה גוריטורה. הסרט הוא קו-פרודוקציה של ערוץ הטלוויזיה האיטלקית Raiuno עם חברת Red Film. הוא שודר בטלוויזיה האיטלקית כמיני סדרה בת 4 פרקים ב-28 ו-29 בינואר 2006 לרגל יום הזיכרון לשואה, ובטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים בארצות הברית וגם בפסטיבל הסרטים היהודי העולמי 2007 בתל אביב, וזכה לתגובות נלהבות.
לקריאה נוספת
עדה סרני, ספינות ללא דגל, הוצאת עם עובד, 1975.
לילך רוזנברג-פרידמן, "גיבורה בלתי נשכחת? לשאלת מקומה של עדה סרני בזיכרון הציבורי", קתדרה 137 (תשע"א), עמ' 147–178
רט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דלורית
דלורית או דלעת הגינה (שם מדעי: Cucurbita moschata) היא צמח ממשפחת הדלועיים המזכיר בצורתו אגרטל או אגס.
טעמה של הדלורית מתוק ואגוזי, בדומה לבטטה או לדלעת. קליפתה צהובה ובשרה כתום. כשהדלורית בשלה, צבע הקליפה משתנה מירוק לכתום כהה וטעמה נעשה עשיר ומתוק יותר. לרוב מקלפים את הקליפה ומוציאים את הזרעים ואוכלים את 'בשר' הדלורית, אולם הזרעים ניתנים לאכילה לאחר אפייה או קלייה.
הדלורית עשויה לגרום לתגובה האלרגית דרמטיטיס במגע עם העור לאחר קילופה. בשימוש מסיבי בדלורית יש להשתמש בכפפות.
הדלורית גדלה כצמח מטפס ונוצרת בבסיסו של הפרח. מקורה בצפון אמריקה. תחילת הגידול המסחרי בישראל – בתחילת שנות ה-80, כמצע גידול לחרקים מועילים בהדברה ביולוגית לכמה מכונים במדינה. לאחר מכן נכנס כגידול מסחרי למאכל אדם ונקרא בתחילה "מיני דלעת" או "דילעית". השם "דלורית" נטבע כשם שיווקי.
יעקב לוצ'אנסקי
יעקב לוצ'אנסקי (1876 – 1978), פסל יהודי. חי ויצר בפריז. אחרי הקמת מדינת ישראל, בגיל 73, עלה לישראל והשתקע בקיבוץ גבעת ברנר, שם יצר עוד שנים רבות.
ביוגרפיה
לוצ'אנסקי נולד בעיר ויניצה שבאוקראינה בשנת 1876. בגיל עשרים החל ללמוד פיסול בבית הספר לאמנות באודיסה. עם סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי.
בשנת 1903 עקר לפריז. התקבל לאקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם השתלם ועבד בסדנה של הפסל הצרפתי אנטונן מרסייה (Antonin Mercié). יצירותיהם של הפסלים אוגוסט רודן, אריסטיד מאיול (Aristide Maillol) ושרל דספיו (Charles Despiau) הותירו בו רושם עמוק.
לוצ'אנסקי הציג את יצירותיו בתערוכות שונות בפריז. כמו כן ערך מסעות באירופה (בין השאר היה באיטליה, בהולנד ובשווייץ) ובשנים 1931/2 שהה בארצות הברית, שם יצר והציג תערוכות בכמה ערים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט מפריז לדרום צרפת ומצא מסתור בחווה מרוחקת. הוא המשיך ליצור גם בתקופה זו, למרות תנאי המחסור והרעב. עם סיום המלחמה שב לפריז ואף הצליח להעביר לפריז את היצירות שפיסל בימי המלחמה.
זמן-מה אחרי שחזר לשגרת היצירה נפגש בפריז עם כמה אנשים מארץ ישראל ובהם אהרן ציזלינג אשר עוררו בו רצון לעלות לארץ ישראל וליצור בה. בראשית מלחמת העצמאות שהה לוצ'אנסקי בארץ במשך כמה חודשים ואחר כך שב לפריז כדי לאסוף את רכושו ולשוב לארץ ישראל. כבר בזמן היעדרו מהארץ נערכו תערוכותיו הראשונות בארץ בבצלאל בירושלים, באולם "ביתנו" בחיפה ובמשכן לאמנות בעין חרוד.
בראשית 1949, בגיל 73, עלה לוצ'אנסקי ארצה והביא עמו את כל רכושו ויצירתו. מאות מיצירותיו מסר למשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד איחוד.
לוצ'אנסקי עצמו השתקע בגבעת ברנר, שם הוקם בשבילו "בית לוצ'אנסקי" ובו אטלייה ויחידת מגורים. הוא המשיך לפסל וליצור במשך יותר מעשרים וחמש שנים במקומו החדש. כיום, (2009), סגור הבית, אך מספר פסלים של לוצ'אנסקי מפוזרים ברחבי הקיבוץ.
בשנת 1976 זכה לוצ'אנסקי בפרס על שם מאיר דיזנגוף לאמנות.
לוצ'אנסקי נפטר בשנת 1978 בגבעת ברנר והוא בן 102.
על יצירתו
הנושא העיקרי ביצירתו של לוצ'אנסקי היה האדם. הוא הרבה לפסל דמויות של בני אדם על פי המסורת הקלאסית תוך חדירה אל סוד אידיאל היופי היווני רומאי, ומבחינה זו היה לו ייחוד בין האמנים היהודיים של זמנו. הדיוקנאות שלו ממזגים את התכונות הגופניות והנפשיות של המודל; הוא מבקש לשלב את התוכן והצורה, לבטא את הממד הנפשי בערכים פלסטיים. כל אלה מקנים חמימות אנושית ליצירותיו. בדמויות הנשים שלו יש מידה מסוימת של תעלומה ודומה שהן נמצאות על הגבול שבן המינים.
התמורות הגדולות שהתחוללו בעולם בתקופת יצירתו, ובכלל זאת שתי מלחמות עולם, לא זעזעו את עבודותיו.
לוצ'אנסקי פיסל במגוון רחב של חומרים ובכלל זאת: ברונזה, עץ, בזלת, גרניט, אבן, טֶרָקוֹטָה וגבס.
נזק שאינו ניתן לחלוקה
נזק שאינו ניתן לחלוקה הוא מושג משפטי המתייחס למצבים בהם קיימים מספר מזיקים שפעלו בנפרד וגרמו לנזק אחד לתובע, ואין אפשרות לקבוע לאיזה חלק מהנזק אחראי כל אחד מהם.
מיקום גאומטרי
דיני הנזיקין מבוססים על "harm base". זאת אומרת שמלבד רשלנות הנתבע יש להוכיח שנגרם נזק ושקיים קשר סיבתי עובדתי בין מעשי הנתבע להתרחשות הנזק. קל להבין זאת באמצעות דוגמה:
שני אנשים התרשלו באחזקת כלבם. כלבו של אדם א' ברח ותקף אדם אחר, ואילו כלבו של אדם ב' חזר הביתה לאחר מספר שעות ללא שפגע באף אחד. אדם א' יהיה חייב בנזיקין, ואלו את אדם ב' לא ניתן לתבוע, למרות שהתנהגותם הייתה זהה. המשפט הפלילי לעומת זאת מבוסס על "risk base" - די לנו בהתנהגות פסולה כדי להרשיע את הנאשם.
חלוקה דיכוטומית זו אינה מציגה תמונה מלאה, ויש לה יוצאים מן הכלל, אולם היא מועילה בתור נקודת מוצא לדיון בדוקטרינת הנזק שאינו ניתן לחלוקה. כפי שניווכח גם דוקטרינה זו מערימה קשיים על האבחנה הברורה בין "risk base" ו-"harm base".
המבחן המקובל לסיבתיות הוא מבחן "הסיבה בלעדיה אין" - אלמלא מעשיו של המזיק לא היה נגרם הנזק. המצב של ריבוי מעוולים הוא מקרה בו דרישת הסיבתיות נתקלת בקושי רב בישומה. ישנן שתי קטגוריות במסגרת ריבוי מעוולים: מעוולים במשותף ונזק שאינו ניתן לחלוקה (ניתן לראות גם את המקרה של "אשם תורם", בו הניזוק אחראי לחלק מהנזק שנגרם לו, כחלק מסוגיית ריבוי מעוולים).
קטגוריות אלו מעוררות קושי רב, בשל חוסר היכולת לקבוע מבחינה סיבתית לאיזה חלק מן הנזק גרמו מעשיו של הנתבע. מה שמעורר את החשש שנטיל על נתבע לשלם פיצוי, למרות שלא ניתן לקבוע שמעשיו גרמו לנזק – בניגוד לתפיסה שעומדת בבסיסם של דיני הנזיקין.
הקטגוריה של מעוולים במשותף מעוררת פחות קושי מבחינה זו, כיוון שכאשר אנשים פועלים במשותף קל לנו יותר לראות כל אחד מהם, כאחראי גם על מעשיו של חברו. לעומת זאת, הקטגוריה של נזק שאינו ניתן לחלוקה מעמידה את מבחן הסיבתיות תחת סימן שאלה גדול, ודורשת מאיתנו להכריע האם יש להיצמד למבחן זה באופן דווקני.
הכלל המשפטי "ביחד ולחוד", הנוהג במקרים של נזק שאינו ניתן לחלוקה יוצר פרדוקס, כיוון שבסופו של דבר ההליך המשפטי מתחלק לשניים:
בשלב הראשון התובע יכול לזכות בפיצוי מלא מאחד הנתבעים, בגלל שלא ניתן לחלק את הנזק. בשלב השני יש אפשרות לנתבע ששילם, לתבוע את יתר המזיקים ולזכות בהשתתפות. יוצא שבכל מקרה בסופו של דבר מחלקים את הנזק, ולכן הביטוי "שאינו ניתן לחלוקה" דורש ליבון.
בשלב הראשון מדובר בחלוקה סיבתית - כאשר לא ניתן להצביע על קשר סיבתי בין מעשי הנתבע לחלק מסוים בנזק, אנו מוכנים להטיל עליו לשלם את כל הנזק. בשלב השני המבחן המרכזי לחלוקה שנקבע בפסיקה, הוא "מבחן האשמה".
המעבר למבחן של אשמה בדיני נזיקין, למעשה סוטה מעקרון ה-"harm base" – כיוון שאין אפשרות לחלוקה סיבתית, אנו מחלקים את החבות לפי מידת האשמה, ולמעשה עוברים לעיקרון של "risk base". הכלל של נזק שאינו ניתן לחלוקה בא להשמיע לנו שמכיוון שעברנו מ-harm ל-risk, אין זה תפקידו של הניזוק לבצע את ההליך של בירור האשמה כדי שיזכה לפיצוי מלא.
המעבר למבחן של אשמה יוצר בעייתיות רבה: לא מדובר במעבר מלא אלא במעבר למבחן של "אשמה יחסית". בשלב השני איננו מתנתקים לגמרי מן הנזק שנגרם ומטילים קנסות על כל המזיקים לפי מידת אשמתם (כך שהסכום הכולל יכול לעלות הרבה מעבר לסכום הנזק), אלא אנחנו עדיין מחויבים במידה מסוימת לעקרון של "harm base" בכך שאנו מחלקים את הנזק שנגרם בפועל לפי מידת אשמה. מבחן האשמה איננו פוטר אותנו מהמחויבות העקרונית ל-"harm base" בדיני הנזיקין, אלא הוא רק משמש ככלי לחלוקה הפנימית בין המזיקים.
לפיכך, במקרים בהם בסופו של דבר תתבצע חלוקה פנימית על בסיס אשמה יש אמנם סטייה מהעיקרון הקלאסי של חיוב המזיק על סמך הנזק שהוא עצמו גרם, אולם ההנחה היא שהאשמה מחליפה במובן מסוים את הסיבתיות. לעומת זאת, במקרים בהם לא ניתן יהיה לחלק את הנזק גם על בסיס אשמה (לדוגמה-לא ניתן לאתר את יתר המזיקים), הסטייה מעקרון ה-harm, היא גדולה יותר כיוון שהפטור שהתובע מקבל מהצורך להוכיח את מידת אשמתו של הנתבע, גורם לכך שהוא ישלם על כל הנזק למרות שיש מזיקים נוספים.
לסיכום נקודה זו: בשלב הראשון בהיעדר יכולת לחלק מבחינה סיבתית הניזוק מקבל פטור מהוכחת חלקו של הנתבע, וזכאי לפיצוי מלא, "ביחד ולחוד". בשלב השני מבחן האשמה ממלא את מקום הסיבתיות ככלי לחלוקת הנזק. המקרים הקשים הם מקרים בהם אין שלב שני, ובהם נשאלת השאלה האם מוצדק לאפשר לניזוק לגבות את מלוא הנזק מהנתבע, או שמא מדובר בסטייה גדולה מדי מעיקרון ה- "harm base".
ההתפתחות ההיסטורית של הדוקטרינה - המשפט המקובל באנגליה
מקורה של הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה הוא במשפט המקובל. במשפט המקובל קיימת אבחנה היסטורית בין "joint tortfeasors" - מעוולים במשותף, ובין "several tortfeasors" - מעוולים בנפרד שגרמו לנזק אחד שאינו ניתן לחלוקה. לאבחנה זו היו משמעויות פרוצדורליות, כיוון שבמשפט המקובל לא ניתן היה להגיש תביעה אחת כנגד מספר מזיקים, אלא אם כן הם פעלו בתכנון משותף (community of design-). אולם ב-1896 בוטלה החלוקה הפרוצדורלית וכיום ניתן להגיש תביעה אחת כנגד מזיקים בנפרד, ואין צורך להגיש תביעה נפרדת כנגד כל אחד מהם.
כבר בשלבים המוקדמים, בהם עוד הייתה משמעות פרוצדורלית לאבחנה בין מעוולים במשותף ובין מעוולים בנפרד שגרמו לנזק אחד שאינו ניתן לחלוקה, החיל המשפט המקובל את הכלל של חבות "ביחד ולחוד" על שני המקרים.
המשפט המקובל לא אפשר לנתבע שחויב לשלם על מלוא הנזק לתבוע את יתר המזיקים. הכלל נקבע בשנת 1799 בפרשת Merryweather v. Nixan. הפרשה עסקה במעוולים במשותף, אולם הכלל הוחל גם על מקרים של מעוולים בנפרד.
לכלל זה היו תוצאות קשות לנתבע, מצד אחד הוא חויב לשלם על כל הנזק למרות שהוא לא היה בהכרח הגורם היחיד, ומצד שני לא ניתנה לו ההזדמנות לתבוע את יתר המזיקים על חלקם בנזק. בעקבות ביקורת רבה שונה הכלל בחקיקה בשנת 1935 (Law Reform-Married Women and Tortfeasors-Act 1935), וכיום קיימת לנתבע הראשון, הזכות לתביעת שיפוי מיתר המזיקים.
פרשיות קלאסיות מן המשפט האנגלי
(1899) Thompson V. London County Council: מעשה בבית שהתמוטט בשל שילוב בין חפירות שביצעה המועצה הנתבעת בקרבת הבית לבין נזילת מים מצינור ראשי של חברת מים, אשר פגעו ביציבות יסודות הבית. בית המשפט לערעורים באנגליה קבע, שאין לראות בעירייה ובחברת המים "מזיקים במשותף" הנושאים באחריות למעשה נזיקין אחד, אלא "מזיקים בנפרד" שכל אחד מהם נושא באחריות מלאה לנזק האחד. שתי עוולות שונות שגרמו לנזק אחד שאינו ניתן לחלוקה.
מקרה קלאסי נוסף בנושא הוא פסק דין (The Koursk,(1924:
המעשה בשתי אניות, שבשל מעשי רשלנות נפרדים ובלתי תלויים של כל אחד מצוותיהן, התנגשו זו בזו וכתוצאה מכך התנגשה אחת מהן עם אנייה שלישית וטיבעה אותה. הוחלט ששתי האוניות הראשונות אינן מהוות מזיקים במשותף (joint tortfeasors), כי כל אחת מהן ביצעה מעשה עוולה נפרד ובלתי-תלוי בשני, ועל-כן נושאת היא באחריות נפרדת מלאה לנזק שנגרם על ידי טיבוע האנייה השלישית ("ביחד ולחוד").
בפרשת (Bank View Mill V.Nelson Corporation, (1942 קבע השופט Stable את הביטוי One Unit of Damage, לגבי 2 מכוניות אשר כתוצאה מרשלנות נפרדת של שני הנהגים, פוגעות בו-זמנית בהולך רגל. מכיוון שלא ניתן להוכיח לאיזה חלק מהנזק אחראי כל נהג, אחראי כל אחד מהנהגים לכל הנזק שנגרם להולך הרגל.
חקיקה
השופט שמגר שהלך בעקבותיו של השופט לנדוי, טען שאין לבסס את ההלכה על סעיף 11, מכיוון שהסעיף מדבר רק על מצב של מעוולים במשותף:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 11. היה כל אחד משני בני-אדם או יותר חבים לפי הוראות פקודה זו, על מעשה פלוני, והמעשה הוא עוולה, יהיו חבים יחד על אותו מעשה כמעוולים יחד וניתנים להיתבע עליה יחד ולחוד.
הדגש בסעיף הוא על מעשה משותף של המזיקים, ולכן השופטים שמגר ולנדוי מבססים את הדוקטרינה על סעיף 64 לפקודה:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 64. "אָשָם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק בַּאֲשָמוֹ, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק...
די בכך שאדם היה אחת מן הסיבות לנזק כדי שנראה אותו כמעוול. רמז נוסף לדוקטרינה ניתן למצוא בסעיף 84 לפקודת הנזיקין: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 84. כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי-השתתפות מכל מעוול אחר החב, או שאילו נתבע היה חב, על אותו נזק, אם כמעוול יחד ואם באופן אחר...
הסעיף מדבר על הזכאות לקבלת דמי השתתפות, ואומר במפורש שיש עוד מקרים בהם תהיה זכאות לקבלת השתתפות מלבד המקרה של מעוולים במשותף. השופט ברק לעומת זאת מעדיף לתת פירוש רחב לסעיף 11, לשיטתו הביטוי "מעשה פלוני", איננו מחייב שמדובר במעשה אחד שהוביל לנזק אלא כולל גם מקרים בהם מספר מעשים נפרדים גרמו לנזק אחד.
פסיקת בית המשפט העליון
כאמור, בסיטואציה של נזק בלתי ניתן לחלוקה, אין יכולת לחלק בעזרת מבחן סיבתי את הפיצוי לניזוק וישנה חלוקה לשני שלבים: בשלב הראשון הניזוק מקבל פטור מהוכחת חלקו של הנתבע, וזכאי לפיצוי מלא. בשלב השני מבחן האשמה ממלא את מקום המבחן הסיבתי ככלי לחלוקת הנזק בין המזיקים – שיפוי הדדי.
המקרים הקשים הם מקרים בהם לא מתקיים שלב שני, ובהם נשאלת השאלה האם מוצדק לאפשר לניזוק לגבות את מלוא הנזק מהנתבע, או שמא מדובר בסטייה גדולה מדי מעיקרון ה-"harm base".
המחלוקת בפסיקה סביב שאלה זו מבוטאת על ידי השאלה מהי חלוקה סבירה? שאלה זו היא למעשה ביטוי לשאלה שלעיל- איזה חלוקה שייכת לקבוצת "החלוקות הסיבתיות" של השלב הראשון ואיזו חלוקה שייכת ל"חלוקת האשמה" של השלב השני. קביעה שחלוקה מסוימת היא "סבירה" היא למעשה קביעה שחלוקה זו שייכת לקבוצת ה"חלוקות הסיבתיות", ולכן אין מקום להחיל את הדוקטרינה במקרה הנדון.