cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלייד (סרט, 2025)
קדם הפקה
בשלהי נובמבר 2021, נמסר על ליהוקו של דלרוי לינדו לתפקיד שטרם פורסם. עוד נמסר כי המפיקים היו מעוניינים ללהק את לינדו מההתחלה, אך בחרו לקחת את הזמן וללהק תפקיד מרכזי נוסף בסרט שהפך ל"אחד התפקידים היותר נחשקים בהוליווד". פייגי וטאריק נפגשו עם "עשרות שחקנים" לתפקיד, ובפברואר 2022, נמסר על ליהוקו של ארון פייר לתפקיד. בינואר 2022, מפקח האפקטים החזותיים של "נצחיים", סטפן צ'רטי, העיר כי מרטון לארסון, ששימש כעוזרו בעבודה על "נצחיים", ישמש כמפקח האפקטים החזותיים של הסרט "בקרוב מאוד", וכי הוא סיפק לו את העיצוב עבור חרב האבוני עבור העבודה על הסרט. במרץ 2022, נמסר כי מעצבת ההפקה סטפניה צ'לה, שעבדה על המיני-סדרה "מון נייט," תיקח חלק בהפקת הסרט.
בשלהי ספטמבר 2022, נמסר על פרישתו של טאריק מתפקיד בימוי הסרט בעקבות עיכובים נוספים בלוח הזמנים של ההפקה. בהצהרות נפרדות, אולפני מארוול וטאריק הצהירו כי טאריק יישאר מפיק בפועל. במקביל, החלו האולפנים בחיפוש אחר במאי חדש, שנמסר על שכירתו של בו דה מאיו, תסריטאי המיני-סדרה "מון נייט" והסדרה "אקס-מן 97" לשכתוב התסריט. יחד עם דיווחים אלו, נמסר כי צילומי הסרט מתעתדים להתחיל בנובמבר 2022, אך מנגד, צוין על ידי סוכנות ליהוק ששימשה את אולפני מארוול לליהוק עבור תפקידים משניים וניצבים כי צילומי הסרט יתקיימו בתחילת 2023. ג'ף סניידר מ-"The Ankler" דיווח על חוסר שביעותו של עלי מהעיכובים הלא-מתוכננים, כולל ממצב התסריט והעובדה שנאמר כי פייגי "הגזים" עם התחייבויותיו לפרויקטים עתידיים ביקום הקולנועי. בעקבות הצורך לחפש במאי חדש, אולפני מארוול השביתו זמנית את תהליכי ההפקה שהחלו באטלנטה בתחילת אוקטובר, ונמסר כי אלו עתידים להתחדש בתחילת 2023, מה שהביא לדחיית עליית הסרט לאקרנים ל-6 בספטמבר 2024. בנוסף, נמסר על ידי "" כי לעלי תהיה מעורבות גדולה בבחירת הבמאי החדש וכי עשויים להתרחש שכתובים נוספים בתסריט הסרט על פי בקשתו.
צילומים
צילומי הסרט עתידים להתחיל בתחילת 2023, באולפני "טיילור פרי" שבאטלנטה, ג'ורג'יה, ולהתרחש גם בניו אורלינס וקליבלנד, ועליהם יהיה אמון הצלם דמיאן גרסיה. במקור, הצילומים התעתדו להתחיל בספטמבר 2021, ולאחר מכן ביולי 2022, באוקטובר 2022 ובנובמבר 2022 באולפני "טרילית'", ולהסתיים בשלהי ינואר 2023.
הפצה
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-14 בפברואר 2025 ולחתום את השלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-3 בנובמבר 2023 ולאחר מכן ב-ב-6 בספטמבר 2024.
שמואל מוזס נאגבקר
שמואל מוזס נאגבקר (1816 – 9 בספטמבר 1904) קצין בכיר, איש דת, יזם, ממנהיגי קהילת "בני ישראל" בהודו והרפתקן.
תחילת חייו
שמואל נולד בעיר טהנה בשנת 1816, בזמן הראג' הבריטי. שם אביו היה משה נאגבקר, וידוע שהיו לו מספר אחים. מקור משפחתו הוא מהכפר היהודי "נאב" בעמק הנסתר (קוקאן פאטי) דרומית למומביי. בזמן הולדתו הייתה קהילה יהודית מקרב עדתו מבוססת מאוד במאות שנים בעיר טהנה שאיננה רחוקה מבומביי (מומביי).
שמואל גדל בבית יהודי דתי מאוד אשר הדגש בו היה על מסורות בני-ישראל מהודו.
שם משפחתו היה בין ראשוני שמות המשפחה בקרב בני-ישראל מהודו והוא שם עתיק מאוד.
קריירה צבאית
שמואל התגייס לחברה המזרחית בריטית ההודית (מיליציות בריטיות בהודו) לרגימנט ה-10 ב-1 באוקטובר 1832 בגיל 16 בלבד.
את שמונה השנים הראשונות לשירותו הוא העביר בתת-היבשת ההודית. בשנת 1840 נשלח גדודו לעיר עדן בתימן, שם שירת עד שנת 1844, עת גדודו נשלח שוב להודו להשתתף במלחמת דרום מרהטה (1845-1844). במלחמה זו, ב-1 בדצמבר 1844, לקח חלק בקרב כנגד המורדים במבצר "פאהאלה", שם כוח בריטי יחד עם גדודו של שמואל שהובל על ידי הגנרל ד'לאמוטה פרץ את החומות וכבש את המבצר. במסגרת מבצע זה שמואל נפצע קל.
במרד ההודי הגדול (1858-1857) שמואל השתתף בקרבות: קוטהא, פאדון, צ'אנדרי, הסארי, גוואליור, ראווארי, ביג'אפור, קהודאיי, הקרב הגדול בג'האנסי וקהאירה.
על שירותו במלחמה זכה במדליית המרד ההודי הגדול מידי שלטונות הראג'.
תוצאות המרד היו שהשלטון הבריטי שהיה עד אותה עת עקיף דרך החברה המזרחית הבריטית ההודית הפך לישיר, הכתר הבריטי לקח את המושכות לידיו ובכך צבא המיליציות עבר ישירות להיות תחת הכתר הבריטי. באותה העת כ-50 אחוז מקציני צבא המיליציות היו מקרב קהילת בני ישראל (הודו).
בשנת 1867 נשלח שמואל עם גדודו לממלכת אתיופיה (אביסיניה כפי שנקראה בפי הבריטים) והיווה בין הכוחות החלוצים של הבריטים בהנהגת הברון של מגדלה רוברט נאפייר ונלחמו במלחמת אביסיניה (1868-1867) כנגד תוודרוס השני, קיסר אתיופיה.
שם זכה שמואל במדליה נוספת, מדליית מערכת אתיופיה.
בתאריך 28 בדצמבר 1871 השתחרר משירות בצבא הבריטי בדרגת סובידאר מייג'ור, דרגת הקצונה הבכירה ביותר לקצין שאיננו בריטי, מקבילה למג"ד בכיר.
בתור מנהיג דתי
לאחר שחרורו משירות צבאי פנה שמואל למתן שירותי דת בקהילתו.
שמואל שימש כמפקח בנייה בעת הקמת בית הכנסת שהחל בתאריך 26 במרץ 1878 ואשר בנייתו נסתיימה בתאריך 29 בדצמבר 1879.
יחד עם שמואל אשר תרם את הכסף להקמת בית הכנסת היו חבריו קצינים יוצאי הצבא הבריטי, סובידאר מייג'ור חסקאלג'י ישראל פנקר וסמסון דויד מהדקר.
שמואל נפטר בחודש ספטמבר בשנת 1904 ונקבר בעיר בנגלור, קברו הוא הקבר הראשון בבית העלמין היהודי הגדול, את חלקת בית העלמין תרם מלך מייסור וידידו האישי המהרג'ה (מלך) קרישנה ראג'ה וואדיאר ה-6.
משפחתו
לאחר פטירת אשתו הראשונה התחתן בשנית עם סוזה (שושנה), ממנה נולדו לו 2 ילדים נוספים: ראובן שמואל נאגבקר (09 ביולי 1861 – 1931) מפקח המשטרה המהולל והמפורסם. רחל (1865-31.07.1941) אשר התחתנה עם יוסף יצחק דיווקר קמודן מוכאדם צאצאו של שמואל יחזקאל דיווקר.
צאצאיו הרבים של שמואל היו חלוצים בתחומים רבים, הן בתעשיית הקולנוע ההודי והן במקצועות בכירים ברחבי האימפריה הבריטית. צאצאיו הגיעו לדרגות בכירות בארגון הבונים החופשיים.
איש ההייטק הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר הוא צאצאו הישיר דרך בתו של שמואל, רחל.
רוחות של חופש
רוחות של חופש (באנגלית: Amazing Grace; תרגום: חסד מופלא) הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2006 בבימויו של מייקל אפטד, שעוסק במערכה שניהל ויליאם וילברפורס לביטול סחר העבדים באימפריה הבריטית. וילברפורס היה ממובילי התנועה לביטול העבדות, והיה אחראי על החוקים בנושא שהתקבלו בפרלמנט הבריטי. שם הסרט מתייחס למזמור "Amazing Grace". עוד מתאר הסרט את חוויותיו של ג'ון ניוטון כקפטן בספינת עבדים וההמרה הדתית שחווה, שהיווה השראה לשיר שהפך למזמור. בסרט מתואר ניוטון כמי שהשפיע רבות על וילברפורס ועל התנועה לביטול העבדות.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-16 בספטמבר 2006 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. אחר כך הוקרן בפסטיבל הסרטים הרטלנד, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסנטה ברברה ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. ב-23 בפברואר 2007 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית, ביום השנה ה-200 להצבעה של הפרלמנט הבריטי על איסור הסחר בעבדים.
תקציר עלילה
בשנת 1796 מחלים ויליאם וילבפורס ממחלה קשה אצל בן דודו, הנרי תורטון, בבאת' שבסאמרסט. הוא מוצג בפני ברברה ספונר מי שתהיה אשתו. בתחילה הוא מתנגד לפתח יחסים רומנטיים ביניהם, אבל היא משכנעת אותו לספר לה על הקריירה שלו.
הסיפור חוזר בפלשבק לתקופה של 15 שנה לפני כן ב-1782, ויליאם מגולל את קורות חייו מאז. בתחילת דרכו כחבר פרלמנט (MP) צעיר, שאפתן ופופולרי, הוא חווה הארה דתית ומתחבר לאגף האוונגליקלי של הכנסייה האנגליקנית. הוא מהרהר באפשרות לעזוב את הפוליטיקה וללמוד תאולוגיה. אבל חבריו, ויליאם פיט הבן, תומאס קלרקסון, האנה מור ואולאודה אקוויאנו, משכנעים אותו שהשפעתו תהיה רבה יותר אם יעבוד את אלוהים בכך שיטפל בנושא ביטול הסחר בעבדים. דבקותו במטרה גוברת אחרי שהוא פוגש את ג'ון ניוטון, מי שהיה המורה הרוחני שלו. ניוטון מופיע לראשונה כשהוא מטאטא את רצפת הכנסייה ולבוש בגדי שק. ניוטון מספר שהוא חי בחברתן של 20,000 רוחות של עבדים. כמי שהיה קפטן בספינת עבדים והפך נוצרי, היא מצטער צער עמוק על מעשיו והשפעתם על בני האדם. ניוטון מפציר בוויליאם לפעול למען המטרה של ביטול הסחר בעבדים.
ויליאם הופך להיות לתומך ואיש סודו של פיט שמתמנה לראש הממשלה. פיט נותן לוויליאם הזדמנות להביא את הצעת החוק לביטול העבדות בפני הפרלמנט. ויליאם מאבד את הפופולריות שלו בבית הנבחרים הבריטי בעקבות הקמפיין הנלהב שהוא מנהל. מולו עומדת קואליציה של חברי פרלמנט המייצגים את האינטרסים של העוסקים בסחר בעבדים בלונדון, בריסטול, גלאזגו וליברפול, ובראשם עומדים באנאסטר טרלטון ודוכס קלרנס. הצעת החוק של ויליאם אינה עוברת על אף תמיכה עממית ובעל ברית בלתי צפוי בדמותו של צ'ארלס ג'יימס פוקס. אחר כך נותר פיט אחד החברים הבודדים של ויליאם בפרלמנט. עם זאת גם היחסים ביניהם הופכים להיות מתוחים כשפיט מתמודד מול קואליציה רעועה בתקופה של מלחמות המהפכה הצרפתית. פיט אומר לוויליאם שהמטרה צריכה עכשיו לחכות לאקלים פוליטי יציב יותר.
ויליאם ממשיך במאבקו אבל אחרי שנים של כישלונות הוא מותש ומתוסכל מכך שלא הצליח לשנות דבר. הוא חושב שמפעל חייו היה לשווא, והוא נופל למשכב (בסרט הוא מתואר כסובל מקוליטיס כרוני, והוא מתמכר ללאודנום שאותו הוא לוקח כדי לשכך את הכאבים). זמן ההתרחשות בסרט חוזר ל-1797. ויליאם שכבר הרים ידיים, שוקל לעזוב את הפוליטיקה. ברברה משכנעת אותו להמשיך להאבק מכיוון שאין מישהו אחר שמסוגל או מוכן לעשות זאת. ימים אחדים אחר כך ויליאם וברברה מתחתנים. אחרי שנים אחדות ויליאם חי עם אשתו והילדים שנולדו להם, והם מספקים לו את התמיכה והכוח הדרוש לו להמשיך במאבק.
לבסוף בתקווה מחודשת להצלחה, ויליאם משתמש בשיטה של העלאת נושא סחר העבדים על ידי חקיקה שלכאורה אינה מזיקה. בעזרתו של תורנטון קלרקסון, ובעזרתו של בעל ברית חדש, ג'יימס סטיבן, ובעידודו של פיט השוכב על ערש דווי, מעלה ויליאם שוב את הצעת החוק לביטול הסחר בעבדים. עם הזמן, אחרי קמפיין שנמשך 20 שנה, וניסיונות חקיקה מרובים, ב-1807 הוא מצליח להעביר בפרלמנט את החוק לביטול הסחר בעבדים באימפריה הבריטית.
הפקה
הסרט צולם בעיקר בהאל שביורקשייר. בייקר'ס קוויי שעל תעלת גלוסטר ושרפנס, שימשו כרקע לשחזור האווירה של "רציפי הודו המזרחית" בלונדון בסביבות 1780. הצילומים נערכו באוקטובר 2005 וכללו את הספינות הגבוהות "קסקלוט", "ארל אוף פמברוק", "ג'והנה לוקרשיה" ו"פניקס". בינואר 2006 צולמו הסצנות בפרלמנט בכנסייה שבמספנה ההיסטורית בצ'טם. סצנת החתונה צולמה בכנסיית גרסינגטון.
כמה מסצנות החוץ צולמו בבית החולים גרינוויץ' שהוא חלק מאוניברסיטת גרינוויץ', ובסביבות סולסברי שבווילטשייר.
המפיקה בפועל של הסרט היא ג'יני קים, ומארק קופר הוא מפיק שותף. מפיקי הסרט הם טרנס מאליק ואד פרסמן מחברת Sunflower Productions, פטרישה היטון ודייוויד האנט מחברת FourBoys Films, וקן ולס.
הכנסות
בשבוע הראשון להקרנת הסרט "רוחות של חופש", 23 עד 25 בפברואר 2007, היו ההכנסות מעט מעל ל-4 מיליון דולר. סך ההכנסות בארצות הברית נכון ל-14 ביוני 2007 היו 21,250,683$. סך ההכנסות ברחבי העולם נכון ל-26 באוגוסט 2007 היו 32,050,774$.
ביקורת
"רוחות של חופש" זכה לביקורות חיוביות. על פי אתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 70%, כש-85 ביקורות מתוך 122 הן חיוביות. לפי אתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 65 מתוך 100, המבוסס על 29 ביקורות.
אורלנדו לטלייה
מרקוס אורלנדו לטלייה (בשמו המלא בספרדית: Marcos Orlando Letelier del Solar; 13 באפריל 1932 - 21 בספטמבר 1976) היה כלכלן, פוליטיקאי ודיפלומט צ'יליאני סוציאליסט בתקופת נשיאותו של סלבדור איינדה.
הוא נבחר לכהן כשר ההגנה של ארצו ב-10 בספטמבר 1973, יום לפני פרוץ ההפיכה הצבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי במדינה, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית.
כפליט הדיקטטורה הצבאית של הגנרל אוגוסטו פינושה, קיבל לטלייה מספר תפקידים אקדמיים בוושינגטון ועבר להתגורר בה. הוא נרצח בידי סוכני DINA, המשטרה החשאית של משטר פינושה, שחדרו לארצות הברית באמצעות דרכונים מזויפים בידיעת ה-CIA, בפיצוץ מכוניתו בלב רובע השגרירויות בעיר. עמו נהרגה עמיתה אמריקאית בת 25 בשם רוני מופיט. התנקשות פוליטית זו אירעה כחודש לאחר פרסום מאמר שנוי במחלוקת פרי עטו של לטלייה במגזין "The Nation" שבו קשר בין הפרת זכויות האדם בצ'ילה לבין ניסיונות החונטה הצבאית להחיל מדיניות כלכלית של שוק חופשי במדינה. במאמר אף האשים את הכלכלן האמריקאי מילטון פרידמן ותלמידיו "נערי שיקגו" בשותפות לאחריות על פשעי משטר פינושה.
מוקדמות מונדיאל 1970 - אפריקה
75 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1970, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות לשאר הנבחרות.
לראשונה בתולדות הטורניר קיבלו מנצחות הטורניר באפריקה מקום ישיר במונדיאל. ל-CAF הוקצה מקום אחד, עליו התמודדו 13 נבחרות. פיפ"א דחתה את בקשת ההרשמה של ו, דבר שהותיר 11 נבחרות.
מהלך המוקדמות
פיפ"א דחתה את בקשת ההרשמה של ו. המשחקים התנהלו בשלושה סבבים:
סיבוב ראשון
סודאן העפילה לסיבוב השני כיוון שהבקיעה יותר שערים במשחק השני, למרות שהתוצאה בסיכום המשחקים הייתה 6 - 6.
התוצאה בסיכום שני המשחקים הייתה תיקו 2 - 2, ומאחר שלא ניתנה הארכה במשחק השני נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
מרוקו העפילה לסיבוב השני.
תוניסיה העפילה לסיבוב השני.
ניגריה העפילה לסיבוב השני.
אתיופיה העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
גם לאחר משחק הפלייאוף נותר השוויון בין הנבחרות, ובהטלת מטבע שנערכה נקבע כי מרוקו תעפיל לסיבוב הגמר.
סודאן העפילה לסיבוב הגמר.
ניגריה העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
מרוקו העפילה, והייתה לנבחרת האפריקאית הראשונה שמעפילה למונדיאל מאז במונדיאל 1934.
אלה בהאט
אלה ראמש בהאט (באנגלית: Ela Bhatt; 7 בספטמבר 1933 – 2 בנובמבר 2022) הייתה מארגנת קואופרטיב בהודו ופעילה חברתית שייסדה את ארגון סיווה ב-1972. היא שימשה כמזכירה הכללית של הארגון בין השנים 1972 ל-1996. בהאט הייתה עורכת דין בהכשרתה המקצועית. בפעילותה מקדמת רעיונות חברתיים וכלכליים כמו מיקרו מימון, זכויות עובדים, התארגנות קאופרטיבית וזכויות נשים. בהאט זכתה במספר פרסים על פעילותה: פרס רמון מגסאיסאי, פרס הקיום הנכון ופרס Padma Bhushan.
איגוד עובדי הטקסטיל וסיווה
לתקופה קצרה בהאט עבדה כמורה לאנגלית באוניברסיטת נשים במומבאי. כבר ב-1955 הצטרפה למחלקה המשפטית של איגוד עובדי הטקסטיל באחמדאבאד. היא התבקשה להיות יושבת הראש של הזרוע הנשית באיגוד עובדי טקסטיל, שאגד את עובדות מפעל הטקסטיל של העיר. היא הייתה מוטרדת מכך שהאיגוד לא הציע הגנה או סיוע לעובדות והעובדים שעבדו מחוץ למפעלים המוסדרים והעבודה בהם לא הוסדרה או פוקחה על ידי חוקי עבודה.
ב-1971 בהאט זכתה למלגת לימודים בת שלושה חודשים במכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה ועבודה של ההסתדרות, בתל אביב. היא התרשמה עמוקות מהקואופרטיבים השונים בישראל וחזרה להודו נחושה להקים איגוד לנשים עצמאיות. ב-1972 היא הקימה את סיווה, איגוד הנשים העצמאיות (Self-Employed Women's Association - SEWA) בשיתוף פעולה עם נשיא איגוד עובדי הטקסטיל ותחת האיגוד זה. סיווה גדל להיות קואופרטיב ונפרד מארגון עובד הטקסטיל.
סיווה מאגד בתוכו נשים העובדות כרוכלות, שוזרות פרחים, אוספות אשפה ונייר למחזור ועוד. כמו כן, סיווה מספקת שירותי בנקאות, ייעוץ משפטי, מסגרות לילדי חברות סיווה ועוד. בשנת 2012, היו חברות בסיווה מעל ל-1.7 מיליון עובדות. הארגון פעיל ב-14 מדינות שונות בהודו ופעילותו התרחבה גם למדינות אחרות.
פעילות בינלאומית
בעקבות הצלחת סיווה, בהאט הפעילה מספר מיזמים בינלאומיים המקדמים נשים, קאופראטיבים, זכויות עובדים ועוד.
הבנק הבינלאומי של נשים (Women's World Banking), נוסד ב-1975 על מנת לספק שירותי חיסכון, מיקרו מימון, הלוואות, סיוע להקמת עסקים ועוד. בהאט היא אחת משלוש המייסדות של הארגון. בראיון היא הגדירה את צורך בבנק: להגיע לנשים שהמערכת הבנקאית המסורתית התעלמה מהן ולשלב אותן במיינסטרים הכלכלי. נשים בתעסוקה בלתי פורמלית: גלובליזציה והתארגנות (Women in Informal Employment: Globalizing and Organizing) הוא ארגון בינלאומי למחקר ומדיניות העוסק בקידום של עובדים עניים ובייחוד נשים בכלכלה אפורה. רשת WIEGO נוסדה באפריל 1997 על ידי קבוצה של עשרה פעילים, חוקרים, ומומחי פיתוח, מכל רחבי העולם, שבעבודתם נחשפו לכלכלה לא פורמלית שאינה מפוקחת על ידי המדינה. הם התאגדו מתוך דאגה משותפת לעובדים עניים, ובייחוד לנשים, שזכויותיהם לא מוגנות על ידי המדינה. הבעיות הייחודיות של עבודה בשוק אפור לא הובנו היטב על ידי גופים הפעילים בקהילה הבינלאומית לפיתוח. בהאט הייתה מקבוצת המייסדים ושימשה כיושב ראש מייסדת וחברת ועד מנהל.
נלסון מנדלה הכריז ב-2007 ביוהנסבורג על הקמת קבוצה חדשה: זקני השבט (the elders). קבוצה של מנהיגים מהעולם שתתרום מהמנהיגות, החוכמה והעצמאות שלהם להתמודדות עם כמה מהבעיות הקשות של העולם. בהאט הייתה מעורבת ביוזמות של זקני השבט הנוגעות לשוויון לנשים ונערות, לרבות בסוגיית נישואי קטינים. בהאט גם ביקרה ברשות הפלסטינית ובעזה במסגרת משלחת של הקבוצה.
חיים אישיים
אלה בהאט נישאה לראמנש בהאט ב-1956, לזוג שני ילדים ונכדים. בהאט התגוררה באחמדאבאד עם משפחתה. הלכה לעולמה בבית חולים בעיר מגוריה אחמדאבאד ב-2 בנובמבר 2022 בגיל 89.
עתיל
עַתִּ֫יל (בערבית: عتيل) היא עיירה פלסטינית בנפת טול כרם במזרח יהודה ושומרון, כ-12 ק"מ צפונית מזרחית לטולכרם. עתיל מהווה נקודת החיבור בין העיירות האחרות לטולכרם. העיירה גובלת בעילאר במזרח; באקה א-שרקייה מצפון; הקו הירוק ממערב; ודיר אל-ע'וסון מדרום. ההרים המקיפים את העיירה כוללים את הרי נבהאן, עבורה, אסאד ושחאדה. גובה העיירה הוא 100 מטרים מעל פני הים, ושטחה הוא 7.337 קמ"ר.
מקור השם
אדם זרטל מציע כי מקור שם הכפר במילה העברית תל בהטיה כלשהי, כפי שמופיעה הן במקרא והן בחרסי שומרון כדי לציין שמות מקומות.
היסטוריה
שרידי כלי חרס נמצאו בסביבת המקום מהתקופות הברונזה התיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והמוסלמית. בנוסף על כך, נמצאו רצפות פסיפס ופירי עמודים מכנסייה, יחד עם בורות שנחפרו בסלע. כמו כן נמצאו מספר מערות.
הכפר נזכר בקונטינואטיו של הכרוניקה של אבו אל-פתח, ולפי מילכה לוי-רובין, אזכור זה מלמד כי במקום היה ישוב שומרוני חשוב.
בשנת 1179 המקום הוזכר במקורות הצלבניים בשם "אזאתיל". במרץ 1265, כאשר העניק הסולטן ביברס לקציניו אדמות, הוא העניק את עתיל "לאטבק פאריס אלדין אוקטאי אל-סאלחי".
עתיל (כמו שאר ארץ ישראל) נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. במפקד האוכלוסין של שנת 1596 הוא היה חלק ממחוז המשנה (נאחיה) ג'בל סאמי שהיה תחת הנהלת מחוז (ליוואא') שכם. במקום התקיימו 59 משקי בית, כולם של מוסלמים, כשרובם עסקו בחקלאות. התושבים שילמו בסך הכל 14,872 אקצ׳ה בשנה לשלטונות העות׳מאניים על חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית וכן את מס הג'יזיה.
בשנת 1882 הקרן לחקר ארץ ישראל פרסמה את מפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שתיארה את המקום כממוקם על גבעה בשולי המישור, ומוקף חורשה קטנה של עצי זית, ונהנה על ידי מי בורות.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה עתיל כ-1,656 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית עתיל מנתה כ-2,650 תושבים מוסלמים ושטחה השתרע על 7,337 דונם. 4,011 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 2,527 שימשו לגידול דגנים שונים, ואילו 86 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה כ-4,087 נפש.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 התגוררו בעיירה כ-9,038 איש.
ארכאולוגיה
הארכאולוג זרטל סקר את הכפר במסגרת סקר הר מנשה ומצא בו חרסים מן התקופה הברונזה התיכונה (10%), הברזל (א': 10%, ב': 5%), הפרסית (5%), ההלניסטית (5%), הרומית (מוקדמת: 5%, מאוחרת: 10%), הביזנטית (10%), המוסלמית המוקדמת (10%), ימי הביניים (10%), התקופה העות'מאנית (10%) והתקופה המודרנית (10%).
זרטל ציין כי הכפר יושב בחלקו על תל גדול שהיה מיושב כמעט ברציפות מלאה מתקופת הברונזה עד ימינו.
חקירת ישו בידי הסנהדרין
חקירת ישו בידי הסנהדרין היא אירוע בחיי ישו וחלק מהפסיון שלו. על פי המסופר בבשורות הברית החדשה, לאחר שנאסר בידי ראשי העם וחיילים רומאים, הוא נלקח לבית קיפא הכהן הגדול, או, על פי יוחנן, לבית חותנו של קיפא, חנן. שם נחקר ישו על ידי הכהן הגדול, הסנהדרין וראשי העם לפני שהועבר לפונטיוס פילטוס. החוקרים נחלקים האם היה מעמד זה בגדר חקירה גרידא, או שהיה זה משפט של ממש.
תיאור המאורע בבשורות
כאמור, נלקח ישו לבית קיפא (או לבית חנן), שם התאספו "הזקנים והסופרים". על פי הבשורות הסינופטיות היו בנאספים אנשי הסנהדרין ועימם ראשי הכהנים ואילו אצל יוחנן, לא מוזכר קהל שנאסף, אלא הכהן הגדול לבדו שוחח עם ישו. על פי לוקס, התבצעה החקירה בבוקר ועל פי תיאורי הבשורות האחרות משתמע שהיה זה בלילה, מיד לאחר שנאסר. על פי מרקוס ומתי חיפשו הסנהדרין עדות שקר במטרה לגזור עליו דין מוות, ולא יכלו, כי "לא היו דבריהם (של העדים) מכוונים". לבסוף נשאל ישו על ידיהם בצורה מפורשת האם הוא המשיח ובן האלוהים. על כך ענה ישו בתשובה בת שני חלקים: בתחילה ענה "אַתָּה אָמָרְתָּ", תשובה עמומה שמשמעותה נתונה במחלוקת בין פרשני הברית החדשה. אך מיד הוסיף "וַאֲנִי אֹמֵר לָכֶם מֵעַתָּה תִּרְאוּ אֶת־בֶּן־הָאָדָם יֹשֵׁב לִימִין הַגְּבוּרָה וּבָא עִם־עַנְנֵי הַשָּׁמָיִם". בשמעם את דבריו אלו, קרע הכהן הגדול את בגדיו ואמר "מְגַדֵּף הוּא וּמַה־לָּנוּ עוֹד לְבַקֵּשׁ עֵדִים". מגדף הוא במקור כינויו של אדם המגדף את שמו של אלוהים כגון בן אישה ישראלית, אך כאן הוא כינוי לכל דבר כפירה. הקריעה מובנת כקריעה שיהודי קורע כשהוא שומע דברי כפירה בוטים.
לאחר מכן שאל הכהן הגדול את שאר הנאספים מה דעתם והם ענו שהוא חייב מיתה. אז נגשו אליו מהעומדים שם, הכו אותו וירקו בפניו ואף לגלגו עליו בשואלם, "הנבא, מי הוא המכה אותך". על פי לוקס התרחש עניין המכות והלעג לפני חקירתו. על פי יוחנן לא עמד ישו בפני כל הסנהדרין, אלא הכהן הגדול לבדו דיבר איתו על תלמידיו ועל התורה שלה הטיף ישו. ישו ענה לו: מדוע אתה שואל אותי על דברי? הרי דיברתי בגלוי מול עם רב. אז הכה אותו אחד המשרתים וגער בו על חוצפתו לכהן הגדול. על כך ענה לו ישו: "אִם־רָעָה דִבַּרְתִּי הַגֵּד רָעָתִי וְאִם־טוֹב מַדּוּעַ תַּכֶּה לְחָיָי".
על פי מתי ומרקוס, בבוקר נועצו כל ראשי העם והחליטו להמיתו. ישו נאסר והובל אל פילטוס. על פי לוקס התרחש כל הסיפור בבוקר ולכן הובל מיד אל פילטוס, ללא התייעצויות נוספות. אצל יוחנן נאמר רק שבבוקר השכם הוא הובל לבית המשפט, שם היה פילטוס ושם עמד למשפט בפניו.
לאחר שנאסר ישו, נשאל פטרוס כמה פעמים האם אין הוא גם מתלמידיו של ישו והוא כיחש זאת. הוא הלך אחרי ישו לראות מה ייעשה בו וגם ליד בית הכהן הגדול זיהו אותו ושאלו אותו שוב ושוב, אולם הוא נשבע שהוא לא מכיר את ישו. את הדבר הזה חזה ישו מראש באומרו לו לפני מאסרו "בטרם יקרא התרנגול תכחש בי שלש פעמים". לאחר ההכחשה השלישית נזכר פטרוס בדברי ישו ופרץ בבכי.
הפרשנות המודרנית
השאלה על אמיתותו ההיסטורית של הסיפור המסורתי של ישו בפני הסנהדרין, טומנת בחובה חשיבות נוספת מעבר לדיון הרגיל על נכונותם של שאר סיפורי הביבליה. באירוע זה נעשה שימוש תאולוגי במשך השנים כדי לטעון שהיהודים הם שהביאו למותו של ישו בכך שגזרו את דינו למוות וכפו על פילאטוס לבצע את גזר הדין.
ההיסטוריונים וחוקרי הביבליה דנים בכמה שאלות מהותיות שעולות מהתיאורים:
בגלל שאלות כאלו ואחרות, סבורים מרבית חוקרי ומבקרי הברית החדשה שישו לא נשפט בפני הסנהדרין, אלא נחקר על ידם בלבד. הוצאתו להורג לא הייתה בגלל עבירה על דיני היהודים, אלא על התיימרותו להיות מלך היהודים כדבריו בפני פילטוס. מעשה זה התפרש במשפט הרומי כבגידה או מרידה במלכות והעונש עליו היה מוות.
פער מגדרי
פער מגדרי (באנגלית: Gender gap) הוא פער יחסי בין אנשים ממגדר שונה, והוא בא לידי ביטוי במגוון מגזרים בחברות רבות. קיימים הבדלים בין גברים ונשים כפי שהם באים לידי ביטוי בהישגים או עמדות חברתיות, פוליטיות, אינטלקטואליות, תרבותיות, מדעיות או כלכליות.
קילמר
קילמר (באנגלית: Kilmer) הוא שם משפחה.
ריסן (פירושונים)
{{פירושונים|
הקורפוס ה-38 (ורמאכט)
הקמת הקורפוס
הקורפוס הוקם ב-1 בפברואר 1940 בשם "הקורפוס ה-38", והועמד תחת פיקוד אריך פון מאנשטיין, ופעילותו המבצעית הראשונה הייתה במסגרת קבוצת ארמיות A במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
המערכה על צרפת
בתחילת המערכה על צרפת היה הקורפוס בעתודה, אולם במהלך מבצע אדום פעל כחלק מן הארמייה הרביעית של גינתר פון קלוגה, וסייע להשיג את המבקע באזור אמיין ולחצות את הנהר סן, מבקע שהיה חיוני להצלחת המתקפה. מאנשטיין הפעיל את כוחות החי"ר בפיקודו ככוח נייד ומהיר, וב-10 ביוני כוחותיו, אשר גמאו באותו יום למעלה מארבעים מייל, היו לראשונים שהגיעו לסינה וחצו אותה. מאנשטיין ניצל את התנועה המהירה של כוחותיו והמשיך להתקדם עד ללואר.
מבצע ברברוסה
ב-15 במרץ 1941 מונה פרידריך-וילהלם פון שאפי למפקד הקורפוס, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-23 באפריל 1942 מונה זיגפריד הניקה למפקד הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-29 ביוני 1942 החליפו קורט הרצוג.
1942 - 1945
הקורפוס לחם בקרבות השונים סביב לנינגרד כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 לסירוגין, וב-31 בדצמבר 1944 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, ולחם בכיס קורלנד. ב-19 בינואר 1945 מונה הורסט פון מלנתין למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1945 חזר הרצוג לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, ואז הלך בראש כוחותיו לשבי הרוסי.
המערכה על צרפת
במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
8 במאי 1945
ב-8 במאי 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
נמדר
נמדר הוא שם משפחה.
בסי אברמוביץ' הילמן
בסי (בת שבע) אברמוביץ' הילמן (באנגלית: Bessie (Bas Sheva) Abramowitz Hillman; 15 במאי 1889 – 23 בדצמבר 1970) הייתה סוציאליסטית ומנהיגת פועלים יהודיה-אמריקאית. היא הובילה את שביתת פועלי התעשייה הגדולה בשיקגו בשנת 1910, אשר הובילה לייסוד של איגוד עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה.
שיקגו
לאחר הגעתה לארצות הברית, והיא דוברת רק יידיש ורוסית, עברה לגור באכסניה שבבעלות קרובי משפחה בשיקגו, והחלה לעבוד כתופרת כפתורים במפעל הביגוד "Hart Schaffner & Marx". בלילות למדה בהאל האוס, בית קהילתי לסיוע למהגרים ממזרח אירופה שהקימה הפעילה ג'יין אדמס. היא חסכה את כספה, ועמו סייעה לשתי אחיותיה הצעירות להגר לשיקגו בשנת 1907. גם הן התגוררו באכסניה והתפרנסו מתפירת עניבות פרפר.
שביתת 1910
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התעוררו שביתות עובדים רבות, על רקע עבודה בשכר זעום במשך שעות רבות, ללא ימי חופש או תנאים סוציאליים אחרים. תעשיית הביגוד הייתה משמעותית במיוחד עבור נשים, שהיו הרוב המוחץ של העובדים בה, ובנוסף לתנאי העבודה הקשים הנוהגים באופן כללי, סבלו מאפליה מגדרית, והרוויחו פחות מן הגברים. בשיקגו, הייתה תעשיית הביגוד השלישית בגודלה מבחינת מספר עובדים, והמעסיקה הגדולה ביותר של נשים. השביתה שפרצה שם ב-1910 באה בעקבות שביתות דומות, כמו התקוממות ה-20,000, שביתת הנשים הגדולה בניו יורק בהובלתה של קלרה למליך, ושביתות אחרות בקליבלנד ובפילדלפיה.
עם הזמן, הצטרפו גם גברים לשביתה, אשר צמחה לממדים של כ-40,000 שובתים, והתעשייה הושבתה. אחד הגברים שהצטרפו לשביתה, ואשר הפך לאחד ממנהיגיה, היה סידני הילמן. בין אברמוביץ' להילמן התפתחה חברות שהפכה עם הזמן לאהבה.
השביתה כללה מספר מקרי אלימות, משום שהמפעל שכר את שירותיהם של "בלשים" פרטיים (דוגמת פינקרטון), אשר הרגו חמישה שובתים.
סיום השביתה
בהתחלה, תמך איגוד עובדי ההלבשה (UGW), איחוד איגודים לאומי, בשביתה. אך האיגוד הגדול לא קרא לשביתה כללית, ועם הזמן הצליח המפעל לגייס עובדי קבלן, והחליש את כוח השובתים. בדצמבר 1910 פרשו UGW מהשביתה לגמרי, וכתוצאה, איגודי הנשים שהמשיכו לתמוך בה עודדו את השובתים להגיע להסכם. סידני הילמן פתח במשא ומתן עם המפעל, ושכנע את ההנהלה לקבל את מרבית דרישות השובתים, כולל הכרה באיגוד עובדים חדש (סניף 39 של UGW), והסכם לפתור סכסוכי עבודה עתידיים באמצעות בוררות.
עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה
ב-1914, השתתפה אברמוביץ' כנציגה בכנס הארצי של UGW. חילוקי דעות בין נציגי הארגון השמרני לבין הפעילים הרדיקלים יותר הובילו לכך שמספר פעילים התפצלו מהארגון, ביניהם אברמוביץ', והקימו את איגוד עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה (ACWA). אברמוביץ' נבחרה לוועד המנהל, והובילה את הקמפיין לגייס את הילמן כנשיא האיגוד. הילמן, מספר חודשים קודם לכן, לקח תפקיד בניו יורק עם ליגת איגודי הפועלות, אך הוא נענה להזמנה והיה לנשיא הראשון של האיגוד החדש. וכך, במהלך 1915, שוב נלחמו השניים צד בצד בשביתה כללית בתעשיית הביגוד.
ב-1914 התארסו השניים, אך שמרו זאת בסוד. שניהם חיו בדחק כלכלי ואת המעט שהיה להם שלחו למשפחותיהם (הילמן היה מהגר מליטא). בתקופה שבה לא היה נהוג שאישה נשואה תעבוד, לא עמדו הנישואים על הפרק. את אירוסיהם חשפו לציבור כשהופיעו שלובי ידיים במצעד אחד במאי בשיקגו ב-1916. הם נישאו ב-3 במאי.
הם עברו לניו יורק, שם הוקם המטה של האיגוד החדש. מאותו היום ועד מותו של סידני הילמן ב-1946, עבודתה הרבה של בסי באיגוד נעשתה כמתנדבת.
ניו יורק
בניו יורק נולדו שתי בנותיהם – פילואין בשנת 1917, וסלמה ב-1921. בשנים אלה המשיכה הילמן לעבוד למען ליגת איגודי הפועלות מהבית, וחזרה לעבודה פעילה ב-1924. היא ארגנה פועלות בפנסילבניה, אוהיו, מדינת ניו יורק, קונטיקט, ועוד מקומות.
ב-1937 מונתה הילמן למנהלת חינוך באיגוד עובדי המכבסות בניו יורק, שהייתה חלק מאיחוד ACWA. היא הקימה תוכניות תרבות בנוסף לתוכניות מנהיגות, דרכן קיבלו אמנים שנכללו ברשימות שחורות פוליטיות הזדמנויות להופיע. באיגוד המכבסות היו גם הרבה עובדים לא-לבנים, ובדרך זו נכנסה הילמן גם לפעילות למען זכויות האזרח, נושא שנשאר מרכזי בחייה עד למותה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל סידני הילמן לחזק את הקשרים בין איגודי העובדים לבין האדמיניסטרציה של פרנקלין רוזוולט, ובסי הייתה בין המנהיגים של פעילות זמן-מלחמה באיגוד. היא מונתה על ידי מושל ניו יורק הרברט להמן למועצה המייעצת של לשכת ניהול המחירים בניו יורק.
כשסידני נפטר בשנת 1946, הוא לא הוריש למשפחתו כמעט דבר, שכן התעקש על אורח חיים שאינו עולה על זה של חותך בדים באיגוד שלו. ACWA מינה את בסי לסגנית יושב ראש הארגון, והיא הייתה לאחראית על התוכנית החינוכית של האיגוד. היא נאמה בכנסים, ארגנה תוכניות לימודי קיץ עבור מנהיגים מקומיים, והייתה לדמות מרכזית בכנסים של האיגוד, וכן למשפיעה ומעודדת למאמצים מצד האיגוד למען זכויות אזרח, שלום וצדק כלכלי.
במהלך השנים שירתה הילמן בוועדות זכויות האזרח של AFL-CIO (American Federation of Labor and Congress of Industrial Organizations), פדרציית האיגודים הגדולה בארצות הברית, וכן במועצות של מגוון מחבריו, בוועדה של שירותי החינוך של איגודי ארצות הברית, בוועד לחקיקה למען עובדים, בוועד לרווחת הילד של ניו יורק, באגודה האמריקאית לאומות המאוחדות, ובמועצה המייעצת לכוחות הביטחון לענייני נשים.
הילמן מונתה על ידי הנשיא ג'ון קנדי לוועדה הנשיאותית למעמד האישה, וב-1961 מונתה על ידי אלינור רוזוולט לכהן בוועדה נשיאותית מייעצת לעניין דיני עבודה לנשים.
חייה האישיים ומותה
משפחת הילמן הייתה חילונית, אך בני הזוג הילמן דבקו בזהותם היהודית, דיברו יידיש בביתם, וחגגו את החגים היהודיים. הפעילות הרבה שעשו במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה במידה גדולה כהתנגדות לנאצים ולשואה המתרחשת באירופה. ב-1947 נסעה בסי כחלק ממשלחת לאירופה כדי ללמוד את נושא האזרחים העקורים.
בסי הילמן אברמוביץ' המשיכה את פעילותה באיגוד עד למותה ב-23 בדמצבר 1970, בניו יורק, בגיל 81.
בנותיה סאלי (סלמה) ופילואין ונכדיה המשיכו בדרכי הוריהם בפעילות למען עובדים ולשימור המורשת של תנועת העובדים.
סורת אל-מעארג'
סורת אל-מעארִג' (בערבית: سورة المعارج) היא סורה מספר 70 בקוראן, המונה 44 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק השלישי בה.
תוכן הסורה
הנושא המרכזי של סורת אל-מעארג' הוא יום הדין:
פסוקים 1–18 מדברים על יום הדין, החיים לאחר המוות, ועל הגיהנום.
פסוקים 19–35 ממשיכים בנושאים שעסקו הפסוקים הקודמים, אך מתמקדים בגן עדן.
פסוקים 36–44 מדברים על קבוצת אנשים הנקראים "הצבועים", ועל הגורל שמחכה להם על פי האמונה האסלאמית בחיים שלאחר המוות.
בוקו נו פיקו
הסדרה משמשת צופי אנימה ותיקים להטרלת צופי אנימה חדשים, עקב היות הדמויות חד־ממדיות להפליא והעלילה שטחית עד כמעט בלתי קיימת, אך ייתכן שהסדרה ככה במכוון.
פיקו
מדובב על ידי מאריקו סאקואו פיקו (ぴこ) הוא ילד בלונדיני העובד במשרה חלקית בבר של סבו בקיץ. הוא לעיתים קרובות שוחה, בדרך כלל בעירום או עם תחתוני ספידו כחולים. פיקו לובש בגדי נשים מאז שטאמוטסו נתן לו כמה בתור מתנה. פגוע מהחשש שטאמוטסו לא יגדיר את מערכת היחסים ביניהם, הוא קוצץ מספר קצוות מהשיער שלו ובורח, אם כי מאוחר יותר טאמוטסו מוצא אותו בחוף הים. בקיץ הבא, הוא מבחין בצ'יקו ששוחה בעירום. זמן קצר לאחר מכן, הוא וצ'יקו הופכים לחברים, מכנים אחד את השני "אוני-צ'אן" (אח גדול ביפנית) ויוצרים מערכת יחסים מינית ביניהם. בפרק השלישי בזמן שהוא וצ'יקו מדברים בטלפון בדרכם לפגישה הוא שם לב לנפילות חשמל רבות, ומבחין בקוקו שוחה בעירום על גג של בניין, מאוחר יותר עובר לגור יחד עם צ'יקו במקלט של קוקו, עד אז הוא סבור שהיא בת, עד שבלילה הוא רואה אותו מאונן ומגלה את מינו האמיתי. נתפס כ"מנהיג" החבורה שלו עם צ'יקו וקוקו.
טאמוטסו
טאמוטסו (タモツ) הוא אדם צעיר שנמשך מינית לפיקו. פיקו מכנה אותו "מוקון". טאמוטסו הוא לקוח קבוע בבר "ביבי".סבו של פיקו מציע שיבלו יחד כיוון שהוא בודד, וטאמוטסו סבור שפיקו הוא בת, עד שכשהם מבלים הוא מגלה שהוא בן, אבל ממשיך את מערכת היחסים לאחר שמגלה את המין האמיתי של פיקו. הוא קונה לפיקו בגדי נשים, כולל שרשרת קולר ותחתוני נשים שאותם טאמוטסו משכנע את פיקו ללבוש. הוא רואה בפיקו כלא יותר מאובייקט מיני, אף על פי שלאחר מכן הוא מראה סימני דאגה לאחר שפיקו נעלם. אף על פי שבסופו של דבר הוא משקם את יחסיו עם פיקו, הוא נעדר מהפרק השני והשלישי של האנימה.
אוג'יאי-סאן
אוג'יאי-סאן (おじいさん) הוא סבו של פיקו שמנהל בר גדול בשם "ביבי" 'יקו (ちこ) הוא ישבדרך כלל ריק מלקוחות. כשטאמוטסו מבקר אותו בקיץ, הוא מביא איתו את פיקו לעזור בתור מלצר בעודו לובש סינר ורוד. הוא מפגיש בין טאמוטסו לפיקו ומציע להם לבלות זמן ביחד.
צ'יקו
ילד ברונטי שגר עם אחותו בבית גדול באזור יער מבודד ומפתח מערכת יחסים מינית עם פיקו בפרק השני. הוא צעיר יותר ופחות מנוסה מינית מפיקו. הוא בדרך כלל משחק בחוץ בעירום וכן צופה בסודיות באחותו מאוננת. בפרק השלישי מתגלה כבעל חולשה למכונות מנוף ושחקן מעולה, ועובר לגור יחד עם פיקו במקלט של קוקו. צ'יקו הוא הצעיר ביותר בחבורה ומבחינה ויזואלית, צ'יקו הוא הגברי ביותר מבין שלושת חבריו, שיערו הכי קצר ובגדיו עדיין גבריים באופן יחסי (כאשר הוא לובש שמלות הוא מעדיף שמלות עם הרבה טול ומלמלות וסיכות וסרטים גדולים לשיער, אבל כל בגדיו היו בצבע כחול או שחור).
אונה-סאן
אונה-סאן (お姉さん) היא אחותו הגדולה של צ'יקו. ככל הנראה מפני שהיא דואגת לצ'יקו וגרה במקום מבודד היא נראית מתוסכלת מינית ומאוננת בקביעות. קיבלה את פיקו כבן בית מיד עם הגעתו למיקום מגוריהם, כנראה כי שמחה כי צ'יקו מצא חבר בן גילו שישמור עליו בטוח, מוגן ועסוק. לאחר שנראתה על ידי הבנים דרך סדק בתקרה, היא הסיבה העקיפה של ניסוייהם במין. יש לה אוסף גדול של בגדי פטישיזם וצעצועי מין שפיקו וצ'יקו משתמשים בהם ללא רשותה. מאוחר יותר היא מאוננת מעבר לפינה מהבנים כאשר היא מוצאת אותם עוסקים בפעילות מינית עם חזרתה מהמכולת.
קוקו
קוקו הוא ילד עם שיער ארוך ושחור שפיקו וצ'יקו פוגשים בפרק השלישי. חי במקלט נטוש אותו הוא מילא בחפציו האישיים ומזמין את פיקו וצ'יקו לגור איתו, עד אז הם סבורים שקוקו היא בת, עד שבלילה פיקו רואה אותו מאונן ומגלה את מינו האמיתי. קוקו מיד לאחר מכן מפתח מערכת יחסים מינית עם פיקו וצ'יקו, חולק איתם את בגדי הנשים שלו ומספר להם סיפורים (כמו שיש לו הרבה טלפונים ניידים כיוון שהם מדברים אחד עם השני, או שיש פיות לילה במגדל טוקיו ששולטות במערכת החשמל בעיר). לאחר שבטעות קוקו גורם לכמה חיכוכים ביחסיהם, קוקו מחליט להרחיק את עצמו מפיקו וצ'יקו, אך הם מצאו אותו שוב במגדל טוקיו עקב סיפור שסיפר להם על פיות הלילה של מגדל טוקיו והם מגלים שהוא בעצמו "פיה". קוקו הוא המבוגר ביותר בחבורה ומבחינה ויזואלית הוא הנשי ביותר- שיערו הכי ארוך והוא מעולם לא לבש משהו "גברי" (למעשה, הדבר היחיד שמסגיר את מגדרו הוא איבר מינו, שגם לא הובא לידיעת יתר חבריו עד אמצע הפרק)
אובות
4 פרקי אובות שוחררו בסך הכל לסדרה "בוקו נו פיקו". כל פרק בוים על ידי קאטסויושי יאטאבה והופק על ידי Natural High. הפרק הראשון יצא לאור ב-DVD ב-7 בספטמבר 2006 על ידי Soft On Demand. הפרק השני יצא לאור ב-19 באפריל 2007 והפרק השלישי יצא לאור ב-9 באוקטובר 2008.
מהדורת באנדל שכללה את שני הפרקים הראשונים ודיסק הפסקול שיצא לאור ב-19 באפריל 2007. ב-11 בנובמבר 2007 יצא לאור פרק רימייק לראשון עם תסריט שונה. פרק זה היה היחיד שהותאם לצפייה לאנשים מתחת לגיל 18.
מאנגות
כרך מאנגה קצר בשם "יום של גשם לפיקו וצ'יקו" (ביפנית: 雨の日のぴことちこ תעתיק: אָמֵה נוֹ הִי נוֹ פִיקוֹ טוֹ צִ'יקוֹ) נכתב על ידי אאיו מאדוקה ויצא לאור בכרך מאי 2007 במגזין "Hanaota".
משחקי וידאו
ב-6 באפריל 2008 המפיק של הסדרה אישר בבלוג שלו שמשחק וידאו (ぴことちこ ショタアイドルのオシゴト) בכיכובם של פיקו וצ'יקו נמצא בפיתוח. למשחק יש "שיר נושא חדש". המשחק שוחרר ב-15 באוקטובר 2010.
אוסף שירים
חבילת אוסף של שירים בשם "אוסף שירים PV של הפיקו שלי: אני בן" (ביפנית: ぼくのぴこ PV Song Collection: 〜ぼく、男の子だよ〜 תעתיק: בּוֹקוּ נוֹ פִּיקוֹ PV סוֹנְג קוֹלֶקְשִיאוֹן: בוֹקוּ אוֹטוֹקוֹ נוֹ קוֹ דָאיִוֹ) יצא לאור ביפן ב-9 ביולי 2009. האורך הכולל של השירים הוא 30 דקות והאוסף כולל יותר מ-8 וידאו קליפים בכיכובן של הדמויות מהסדרה. האוסף גם כולל גרסת קריוקי לכל אחד מהשירים.
ברז'ה
ברז'ה (בצרפתית: Berger) הוא שם משפחה, הצורה הצרפתית של השם. {{פירושונים|
סוכנות החלל האירופית
סוכנות החלל האירופית (באנגלית: The European Space Agency; בראשי תיבות: ESA או איס"א) היא ארגון בין־ממשלתי לחקר החלל בו חברות 22 מדינות (נכון ליולי 2023).
ברז'ה
ראו גם
}}
סוכנות החלל האירופית
ארגון
המדינות החברות בסוכנות מאגדות את המשאבים הפיננסיים והאנושיים שלהן לתוכנית משותפת שהיא מעבר ליכולתה של כל אומה אירופית בודדת. 22 המדינות הן אוסטריה, איטליה, אירלנד, אסטוניה, בלגיה, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, יוון, לוקסמבורג, נורווגיה, ספרד, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, רומניה, שוודיה ו־שווייץ. בנוסף, משתתפת קנדה בכמה פרויקטים תחת הסכמי שיתוף פעולה.
לא כל מדינות האיחוד האירופי חברות בסוכנות החלל האירופית, וכן לא כל חברות הסוכנות חברות גם באיחוד האירופי (שווייץ, בריטניה ונורווגיה אינן חברות באיחוד האירופי). פירוש הדבר שסוכנות החלל האירופית היא ארגון עצמאי לחלוטין, אף כי יש לו קשרים טובים עם האיחוד האירופי אשר לו אסטרטגיית חלל משותפת עם הסוכנות.
מרכזים נוספים הם: בנוסף, לסוכנות יש משרדים בארצות הברית, רוסיה ובלגיה, בסיס שיגורים בגיאנה הצרפתית ומרכזי מעקב בכמה מקומות בעולם.
תוכנית Young Engineers Satellite
תוכנית YES מאפשרת לצעירים אירופים הלומדים לתארים בתחום הנדסת חלל, פיזיקה, הנדסת מכונות, הנדסת חשמל ועוד להציע הצעות ללוויין מחקר. ההצעה הזוכה ממומנת על ידי סוכנות החלל האירופית, והמהנדסים הצעירים זוכים להזדמנות יוצאת דופן להשתתף בפיתוח ובבנייה של לוויין. במסגרת זו נבנה לוויין לניסוי טכנולוגיות YES-2.
סוכנות החלל האירופית וישראל
במהלך הסלון האווירי בפריז בשנת 2001, נערך מפגש בין שר המדע, התרבות והספורט מתן וילנאי ומנהל סוכנות החלל הישראלית אבי הר אבן לבין מנהל סוכנות החלל הצרפתית אלן בן שושן (ששימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של סוכנות החלל האירופית), שלאחריו הודיע כי צרפת תומכת בהצטרפות ישראל לסוכנות החלל האירופית. עקב סיבות מדיניות המהלך לא קודם במשך מספר שנים, ורק בשנת 2007 החל משא ומתן על הסכם לשילוב מוסדות המחקר ותעשיות החלל הישראליות בתוכניות החלל האזרחיות, שאותן מובילה הסוכנות. ב־30 בינואר 2011 חתמה ממשלת ישראל על הסכם לשיתוף פעולה עם הסוכנות. מטעם הממשלה חתם ד"ר צבי קפלן, מנהל סוכנות החלל הישראלית, ומטעם סוכנות החלל האירופית חתם המנכ"ל ז'אן ז'אק דורדיין.
פופאסנה
פופאסנה (באוקראינית: Попасна) היא עיירה במחוז לוהנסק, אוקראינה, הנמצאת תחת שליטתה של הרפובליקה העממית של לוהנסק. בשנת 2013 חיו בה כמעט 22,000 תושבים.
היסטוריה
בשנים 1941–1943, במהלך הכיבוש הנאצי של העיירה, הפעילו הכובשים הגרמנים בית כלא בעיירה.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
בשנת 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, פופאסנה הותקפה שוב על ידי הבדלנים בתמיכת רוסיה. במהלך המתקפה על מזרח אוקראינה, העיר הייתה בחזית הלחימה בין רוסיה לאוקראינה. ב-8 במאי 2022, אישר מושל מחוז לוהנסק, סריי היידאי, כי החיילים האוקראינים נאלצו לסגת מהעיר פופאסנה כדי לתפוס עמדות מבוצרות יותר, והוסיף כי "כל העיר הושמדה". מנהיג צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, הצהיר כי חייליו שולטים כעת ברוב העיר.
פרדי גרובר
פרדי גרובר (נולד ב-31 באוגוסט 1947) הוא עיתונאי ישראלי שעבד במחלקת החדשות של רשות השידור.
ביוגרפיה
פרדי גרובר הוא בנם של יוסף גרובר (נסטור זנון סניאדאנקו), אוקראיני־קתולי אשר הוכר כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם" ושל אנטוניה גרובר, ילידת לבוב, שבני משפחתה נספו בשואה. פרדי נולד במחנה עקורים בעיר רוזנהיים, גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא עלה לישראל עם הוריו בחודש נובמבר 1948, גדל והתחנך בקריית חיים.
גרובר הוא בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ובשפה וספרות אנגלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בעיתונאות מבית הספר לתקשורת המונים של אוניברסיטת בוסטון. בתקופת שהותו בארצות הברית ערך והגיש במשך 7 שנים את "שעת הרדיו הישראלית" בתחנה המסחרית WNTN בעיר ניוטון, מסצ'וסטס. במהלך התוכנית שודרו בשידור חי מהדורות חדשות בעברית ובאנגלית מקול ישראל בירושלים. גרובר היה העיתונאי הישראלי הראשון והיחיד שהשיג ראיון בלעדי עם ג'ימי קרטר בזמן המרוץ לנשיאות, הוא ראיין גם את שר החוץ הנרי קיסינג'ר ואת המועמד לנשיאות ג'ורג' בוש האב.
בשנת 1981 הצטרף למחלקת החדשות של רשות השידור, ושימש במשך 31 שנים ככתב בערוץ הראשון. תחילה עבד במשך כ-5 שנים כעורך בדסק החוץ של מחלקת החדשות, לאחר מכן התמנה ככתב במגזין החדשות השבועי "יומן", והכין סרטים דוקומנטריים עבור מחלקת החדשות ועבור התוכנית "מבט שני". את כתבתו האחרונה על שדות החיטה בצפון הנגב הגיש פרדי בחודש יולי 2012. כאשר פרש מרשות השידור הותיר אחריו בארכיון רשות השידור כ-1,000 כתבות וסרטים דוקומנטריים.
בין סרטיו הבולטים של גרובר: "מפרץ הזבל", על הרס שכונת עג'מי הערבית ביפו; "באמצע העולם ימינה", על מושבים של יוצאי כורדיסטן בגבול הצפון; "אם סויסה לא בא לאופרה", על הפקת האופרה "כרמן" בשכונת נווה אליעזר בדרום תל אביב; "יד על הלב", על ניתוחי לב של ילדים ממדינות העולם השלישי, בבית החולים וולפסון בחולון; "משטרן עד מוצרט", על חייו של הכנר היהודי אייזק שטרן במלאת לו 80 שנה. הכין כתבות פרופיל על סטיבן הוקינג, אריאל שרון, עמוס עוז, אהרן אפלפלד, סמי מיכאל, מאיר שלו, ואנשי רוח רבים אחרים.
סיפורה של משפחת גרובר
בחודש יוני 1941, כאשר הנאצים פלשו לעיר לבוב, פולין, נסטור זנון סניאדאנקו, אז בן 23, הזמין את אנטוניה גרובר, שותפתו לספסל הלימודים בפקולטה לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת לבוב, להסתתר בדירתו. היא התחבאה בדירתו במשך כשנתיים, וכך ניצלו חייה. שאר בני משפחתה, למעט אחיה (אשר נשלח ללמוד רפואה בפריז לפני המלחמה) נרצחו על ידי הנאצים.
נסטור ואנטוניה התחתנו בחודש אוגוסט 1945. כאשר אנטוניה נדרשה לעזוב את לבוב, ביחד עם שאר אזרחי פולין לשעבר, במסגרת הסכם הרפטריאציה עם רוסיה, נאלץ נסטור לשנות את שם משפחתו לגרובר, כדי שיוכל להתלוות אל אשתו, אנטוניה גרובר. נסטור נשאר אוקראיני ואתאיסט בהכרתו עד סוף ימיו. נסטור נפטר ב-16 בספטמבר 1979 וקבור בבית העלמין הקאתולי בחיפה.
בשנת 1951 הצטרף נסטור לחברת הנפט של, לימים פז, ושם הועסק כפקיד במחלקת המכירות. אנטוניה הייתה מורה לפסנתר בקריית חיים ובקונסרבטוריון למוזיקה ברחוב הפרסים בחיפה. בשנת 2008, 27 שנים לאחר מותו, הוכר יוסף גרובר נסטור זנון סניאדאנקו כחסיד אומות העולם.
סיפורם של נסטור ואנטוניה התפרסם ב"טוסקה מתה באור", מאמר שכתב יוסי שריד בעמוד הדעות של הארץ, שלושה שבועות לאחר מותה של אנטוניה, בחודש מרץ 2012. אנטוניה ביקשה להיקבר על יד בעלה בבית הקברות הקתולי בחיפה: "הוא הלך אחרי בחייו, ואני אלך אחריו במותי", הסבירה לבנה פרדי בסוף ימיה. הצלתה של אנטוניה הוא אחד משלושה סיפורי גבורה של חסידי אומות העולם אשר נבחרו להופיע בספר "ונתתי להם יד ושם", אלבום המתעד 60 שנות הנצחה, תיעוד, מחקר וחינוך של יד ושם. אביו המנוח של פרדי, נסטור זנון סניאדאנקו, מונצח גם בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
בחודש אוגוסט 2014 נסע פרדי גרובר לאוקראינה ופגש לראשונה את בני משפחתו האוקראינית, שהקשר עמם נותק לאחר מלחמת העולם השנייה. מאז ועד היום, פרדי גרובר מעניק מדי שנה מלגות לזכר הוריו, לארבעה סטודנטים וסטודנטיות אוקראינים בבית הספר התיכון בעיר סוקאל שבו למד אביו בצעירותו.
מקונן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יונדו (קומיקס)
יונדו אודונטה (באנגלית: Yondu Udonta) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Super-Heroes #18 מינואר 1969 ונוצרה על ידי הכותב ארנולד דרייק והמאייר ג'ין קולן.
בחוברות הקומיקס המפורסמות בידי מארוול קומיקס, קיימות שתי גרסאות של יונדו. הגרסה המוכרת ביותר היא יונדו מארץ-691, חבר בקבוצת שומרי הגלקסיה המקורית. יונדו הוא חבר בשבט כחול-עור החי בכוכב לכת השוכן במערכת בטא קנטאורי, ונולד בסוף המאה ה-30. בשנת 3006, אסטרונאוט ארצי בשם ואנס אסטרו נוחת על הכוכב ונתקל ביונדו, שמנסה לתקוף אותו אבל נבלם בידי כוחותיו של ואנס. יונדו וואנס חוברים יחדיו כדי להילחם בגזע הבאדון, אשר כובש את כוכב הלכת של יונדו וטובח בשאר הפרטים בגזעו. הם מובסים בידי הבאדון ונלקחים לכדור הארץ, אשר גם הוא נכבש בידי הבאדון, אך בורחים וחוברים לצ'ארלי-27 מכוכב צדק ולמרטינקס ט'נאגה מכוכב פלוטו. יונדו, ואנס, צ'ארלי-27 ומרטינקס מקימים את קבוצת שומרי הגלקסיה שמטרתה למרוד ולהילחם בבאדון.
הגרסה השנייה של יונדו היא יונדו מארץ-616, והוא אביו הקדמון של יונדו מארץ-619. בגרסה זו, יונדו הוא מנהיג קבוצת "הבוזזים", קבוצת פיראטי-חלל, גנבים ומבריחים. הוא חס על חייו של האסטרונאוט פיטר קוויל, שבהמשך יהפוך למייסד הקבוצה החדשה של שומרי הגלקסיה המכונה סטאר לורד, ומצרף אותו לשורות הבוזזים. גרסה זו מבוססת על דמותו של יונדו בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2", שם מגלם את דמותו השחקן מייקל רוקר.
אינדיום
אִינְדִּיּוּם (Indium) הוא יסוד כימי מתכתי שסמלו הכימי In ומספרו האטומי 49.
תכונות
האינדיום הוא יסוד רך, כסוף-לבן שניתן להתיכו בקלות. מבחינה כימית הוא דומה לגליום ולאלומיניום ומבחינת מראהו לאבץ. תכונה יוצאת דופן של אינדיום היא הרדיואקטיביות של האיזוטופ השכיח ביותר שלו. איזוטופ זה מתפרק התפרקות בטא ודועך לבדיל עם הזמן.
בנוביץ'
בנוביץ' הוא שם משפחה.
אינדיום
תכונות
תחמוצת אינדיום ובדיל (Indium Tin Oxide - ITO) היא שקופה ומוליכה חשמל. בזכות תכונה נדירה זו היא נמצאת במסכי מגע ובמסך של כל סמרטפון. אינדיום נמנה בין היסודות הקריטיים לטכנולוגיה משום שהביקוש לו זינק ויש חשש שהביקוש יעלה על היכולת לספק אותו.
שימושים
השימוש הנרחב הראשון באינדיום היה במיסבי מנועי מטוסים בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן, גברה הדרישה לאינדיום בעקבות יישומים חדשים שלו, בהם:
היסטוריה
את האינדיום זיהו פרדיננד רייך (Ferdinand Reich) ועוזרו תיאודור ריכטר (Theodor Richter) ב-1863, כשבחנו מחצבי אבץ עם ספקטרוגרף בחיפוש אחר היסוד תליום. מקור השם במילה האנגלית "Indigo", שמשמעותה כחול כהה. אינדיום בודד על ידי תיאודור ריכטר בשנת 1867.
צורה בטבע
אינדיום מופק בעיקר משאריות מחצבי אבץ, אך ניתן להפיקו גם ממחצבי מתכות כמו ברזל, עופרת ונחושת. הדרישה לאינדיום בעקבות יישומיו במסכי LCD גברה וכך עולה גם מחירו (בשנת 2005 עלה קילוגרם אינדיום 900 דולר, לעומת שנת 2002, שמחירו עמד על 94 דולר לקילוגרם).
עד שנת 1924 הופקו גרמים בודדים של אינדיום טהור. אינדיום נמצא בכדור הארץ בריכוז של 0.1 חלקים למיליון (ppm), כמעט כמו כסף.
קנדה היא מפיקת האינדיום המובילה בעולם ובשנת 1997 הפיקה יותר מ-31.1 טון.
אמצעי זהירות
אינדיום מתכתי טהור אינו נחשב רעיל. לעומת זאת, תרכובות אינדיום עלולות להיות רעילות ובחשיפה ממושכת עלולות לגרום לתופעות לוואי שונות. דוגמה לתרכובות רעילות: InCl3 והתרכובת InP שנחשבת רעילה ומסרטנת.
הרכבת התחתית של ריו דה ז'ניירו
הרכבת התחתית של ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: MetrôRio), היא רשת תחבורה מהירה המשרתת את העיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
הקו נחנך ב-5 במרץ 1979, והורכב מחמש תחנות הפועלות בקו אחד. המערכת מכסה כיום סך של 58 קילומטרים, משרתת 41 תחנות, ומחולקת לשלושה קווים. לרכבת יש את נפח הנוסעים השני בגודלו מבין מערכות המטרו בברזיל, אחרי הרכבת התחתית של סאו פאולו.
היסטוריה
ב-14 בדצמבר 1968 הוקמה חברת המטרו של ריו דה ז'ניירו. ב-23 ביוני 1970 החלו עבודות הבנייה. מ-1971 עד 1974, עקב מחסור במשאבים, הופסקו עבודות הבנייה והתחדשו רק שנה לאחר מכן. המטרו של ריו דה ז'ניירו החל לפעול במרץ 1979, כאשר בתחילה היו רק חמש תחנות.
אירוויזיון הילדים 2019
אירוויזיון הילדים 2019 היא התחרות ה-17 של אירוויזיון הילדים מטעם איגוד השידור האירופי. מארחת התחרות הייתה פולין, לאחר זכייתם בשנה הקודמת עם השיר "Anyone I Want To Be" (כל מי שארצה להיות) בביצוע רוקסנה ונגיאל. זוכת השנה היא שוב פולין עם השיר "Superhero" (גיבור על) בביצוע ויקטוריה גאבור, זאת זכייתה השנייה של פולין ברציפות לאחר שזכתה בתחרות אירוויזיון הילדים 2018 במינסק. בעקבות זכייה זו פולין הפכה להיות המדינה הראשונה בתולדות התחרות אשר זוכה פעמיים ברציפות.
מיקום התחרות והיערכות המדינה המארחת
בפולין הכריזו שהאירוח לא יהיה בבירה ורשה, כי אין שם אולם מתאים. עיריית גליביצה הכריזו על רצונם לארח התחרות. בנוסף לגליביצה גם קרקוב, גדנסק, לודז' קטוביץ ושצ'צ'ין הועלו כאפשרות.
ב-10 בדצמבר 2018, איגוד השידור האירופי הודיע רשמית כי פולין תארח את התחרות ב-2019. על האירוח התמודדו 6 ערים.
בתאריך 13 במאי 2019 התקיימה מסיבת העיתונאים הקבועה של אירוויזיון הילדים במהלך שבוע האירוויזיון בתל אביב בו השתתפה רוקסנה ונגיאל כאורחת כבוד.
במסיבת העיתונאים נחשפו הסלוגן והלוגו הרשמיים של התחרות, בדברי ההסבר לבחירה באלו נאמר "הלוגו כולל עפיפונים צבעוניים, המסמלים את החירות, האור ושיתוף הרגעים השמחים. הרעיון היצירתי מייצג כיצד עבודה משותפת עושה אותנו טובים יותר, חזקים יותר ויכולה לגרום לשמחה ואושר כאשר אנו חוגגים את הדברים היפים בחיים".
בתאריך 22 באוגוסט 2019 הוכרזו שלושת מנחי התחרות:אידה נובקובסקה הפולנית-אמריקנית מנחת טלוויזיה, רקדנית ושופטת בערוץ TVP2. אלכסנדר שיקורה, מנחה טלוויזיה וכתב לייף סטייל בערוצי המוזיקה העיקריים של פולין, ורוקסנה ונגיאל זוכת אירוויזיון הילדים 2018, זו הפעם הראשונה שבה זוכה השנה הקודמת מנחה את התחרות.
בתאריך 24 בספטמבר 2019 הוכרזו מנחי טקס הפתיחה של התחרות שיתקיים ב-18 בנובמבר 2019 בקטוביץ בירת פרובינציית שלזיה ומסיבות העיתונאים:אגתה קרונסקה, עיתונאית מנחת טלוויזיה שבין היתר הנחתה את האירוויזיון לרקדנים צעירים 2005 שהתקיים בפולין, ומטאוש שימקוביאק, עיתונאי, מגיש דה וויס פולין, חבר משלחת קבוע של פולין בכלל תחרויות איגוד השידור האירופי כעיתונאי הרשמי של המשלחת ומגיש הנקודות של פולין באירוויזיון 2018 ו-2019.
בתאריך 26 בספטמבר 2019, נחשפה תוכנית באולם, המחירים במכירה מוקדמת ולוחות הזמנים: מפת המושבים באולם, בירוק בהיר הטריבונה העליונה שמחירה החל מ-25 זלוטי, בירוק כהה הטריבונה התחתונה שמחירה החל מ-99 זלוטי, בצהוב אזור העמידה "הפאן זון" שמחירו החל מ-99 זלוטי לכניסה בזמן הרשמי והחל מ-149 זלוטי בכניסה מוקדמת למופע (אזור זה לא מסומן ועל בסיס כל הקודם זוכה) ובסגול נמצא אזור ה-"וי. איי.פי" שמחירו החל מ-399 זלוטי והוא כלל בין היתר כניסה נפרדת לאולם ואפשרות לאכול במסעדה במקום. בנוסף הוצע לקהל הצופים חבילה מיוחדת הכוללת מפגש עם מנחת התחרות וזוכת התחרות הקודמת רוקסנה ונגיאל, במסגרת המפגש תהיה אפשרות לשיחה, חתימה, תמונות וצמיד במתנה, חבילה זאת הוצעה במחיר של 399 זלוטי והמפגש התקיים לאחר החזרה הגנרלית או המופע החי. בשונה משנים קודמות, מחירים אלו זהים בקנייה לחזרה הגנרלית והמופע החי.