cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפרעת אכילה
דיאבולמיה Diabulimia
הפרעה זו היא אחת מהפרעות האכילה החדשות המוכרות בספרות המחקרית. היא נוצרת אצל אנשים החיים עם סוכרת מסוג 1 המונח הוא הלחם של המילים סוכרת (באנגליתDiabetes melitus) ובולמיה. ההפרעה מתאפיינת בדפוס מכוון ומודע של הימנעות משימוש באינסולין, זאת כדי לרדת במשקל. פרקטיקה זו יכולה להיות קטלנית, שכן ללא איזון בעזרת אינסולין יכול האדם להגיע לרמות סוכר מאוד גבוהות בדם, מה שיכול להביא למצב חירום רפואי ואף למוות אם הוא אינו מטופל בזמן. הפרעה זו נוטה להופיע מגיל בית הספר ואילך שכן בגילאים יותר נמוכים הילד פחות עצמאי בהזרקת אינסולין לעצמו. הפרעה זו נחשבת יותר ויותר לבעיה רצינית, בעיקר בקרב נערות. מטופלים עם סוכרת מסוג 1 (סוכרת נעורים) נדרשים לשלוט ברמות הסוכר בדמם באמצעות הזרקת אינסולין, מצב המעמיד אותם בקבוצת סיכון להתפתחות של הפרעות אכילה שונות בכלל ובפרט דיאבולמיה. גם הפרעה זו אינה מוכרת כיום כהפרעה רשמית ואינה נזכרת ב DSM או ב ICD.
השמנת יתר Obesity
השמנת יתר מוגדרת קטגורית כעודף משקל העולה על 20% מהמשקל הנורמלי בגיל זה. מרבית הילדים והמבוגרים השמנים חיו עם הפרעה זו בילדותם, וכ-60% עד 80% מהילדים השמנים יהפכו למבוגרים שמנים. האכילה (אכילת יתר - Overeating) בקרב קבוצה זו באה לפעמים לפצות על שעמום או חסר רגשי. החלל ממולא על ידי אוכל והאכילה מתגברת בעיקר במצבי דחק.
הפרעות אכילה ופוריות האישה
אמנוריאה (אל-וסת) מופיעה בכ-66% - 84% מהנשים עם אנורקסיה נרבוזה, ובכ-7% - 40% מהמטופלות עם בולימיה נרבוזה. כמו כן נמצא כי 77% מתת-הקבוצה של חולות בולימיה נרבוזה שהייתה להן היסטוריה של אנורקסיה נרבוזה דיווחו על אמנוריאה. המנבאים החזקים ביותר לאמנוריאה כוללים: BMI נמוך, צריכת קלוריות נמוכה, ורמה גבוהה של פעילות גופנית. אחד הגורמים לאמנוריאה בנערות ונשים עם הפרעות אכילה הוא תסמונת השחלות הפוליציסטיות. מטופלות רבות עם התסמונת סובלות מבולימיה והפרעות אכילה אחרות, ונמצא מתאם בין בולימיה לשחלות פוליציסטיות. שחלות פוליציסטיות ידועות כקשורות לסיבוכי פוריות שונים. ההפרעה בווסת נובעת בדרך כלל ממיעוט או העדר ביוץ, ועל רקע זה אי הפריון.
לכ-17% מהנשים עם בעיות פוריות שפנו לטיפול יש היסטוריה של הפרעות אכילה. אצל נשים עם אנורקסיה נרבוזה נמצא כי יש ירידה של 30% בפוריות (יכולת כניסה להריון)בהשוואה לאוכלוסייה ללא אנורקסיה נרבוזה. בנוסף בקבוצה זו קיים סיכוי מוגבר להפלה ביחס לקבוצה ללא הפרעת אכילה.
התמודדות
הפרעות אכילה הן קבוצת הפרעות מגוונת מאוד מבחינת גיל הופעת ההפרעה, משך ההפרעה ומהלכה, מבחינת הסיכונים הכרוכים בכל הפרעה ומבחינת התגובה לטיפול והפרוגנוזה. ישנן הפרעות כמו פיקה, שבהן יש סיכוי טוב להצליח בטיפול אם ההפרעה מטופלת בגיל הילדות, אך אם ההפרעה אינה מטופלת היא עלולה להפוך לכרונית וללוות את האדם למשך כל חייו. ישנן לעומת זאת הפרעות שאופיין כרוני וממושך מלכתחילה, כמו בולמיה ואנורקסיה. אופי הטיפול באנשים עם הפרעות אלה הוא רב מערכתי הכולל צוות טיפול נפשי וצוות רפואי, ולעיתים מחייב אשפוז ביחידה רפואית ייעודית. הפרעות אלה דורשות משאבי התמודדות גדולים ומתמשכים הן מהאדם עצמו והן ומהצוות המטפל. בחלק מההפרעות קיימת ברקע סכנת מוות מוחשית (אנורקסיה, בולמיה, דיאבולמיה).
הצוות המטפל צריך להתייחס לכל ההיבטים בשביל ללוות את המטופל לאורך הטיפול, הצוות יכול לכלול רופא משפחה/ ילדים האחראי לשינויים הפיזיים של המטופל, דיאטנית האחראית על התפריט התזונתי של המטופל, איש בריאות הנפש האחראי להשפעות הנפשיות והחברתיות של המטופל.
גיל ההתבגרות והפרעות אכילה
בבחינת הקשר בין הפרעות אכילה וגיל ההתבגרות, ראשית, השכיחות הגבוהה ביותר של ההפרעות קיימת בקרב נערות בגיל ההתבגרות והבגרות המוקדמת. כמו כן, בספרות המקצועית קיימות עדויות רבות, הקושרות בין הפרעות אלו וגיל ההתבגרות, בהתייחס למגוון גורמים וסיבות. אריק אריקסון כינה את מאבק המתבגרים בביסוס זהותם האישית "משבר זהות". בהתאם לכך, הראו הלוי והלוי כי בשל תופעת הדיכאון, האופיינית לתקופה זו, עלולות מתבגרות לחפש אחר ייחודיות ואטרקטיביות, באמצעות שליטה על משקל גופן; גורם נוסף, המקשה על ביסוס זהות המתבגרות, הוא האידיאל החברתי של דמות האישה, שבבסיסו קונפליקטואלי ומבלבל- המודל האסתטי המיוחל הוא מראה כחוש, כמראה נערה טרם התבגרותה. בניסיון להשיג מראה זה, יש השולטות על משקל גופן עד לכדי התפתחותה של הפרעת אכילה. מחקר, המדגים תופעה זו, מצא, כי קיים קשר בין משטר ההרעבה, שנוקטות חולות אנורקסיה, לבין נטייתן לחשיפת רגשות כעס כלפי תהליך ההתבגרות.
בהתמקד באידיאל החברתי, מודל מרכזי להסבר התופעה של הפרעות אכילה, והעלייה בשכיחותה, הוא המודל החברתי-תרבותי. לפי מודל זה, למסרים ולנורמות החברתיים ובהם, המעמד המהותי של משקל והופעה חיצונית, כמדד להצלחה ולהערכה עצמית, יש חשיבות בהתפתחות הפרעות אכילה. נשים, ובפרט מתבגרות, מפתחות מנהגי אכילה לא בריאים, בהתאם לנורמות אלו. הנורמות באות לידי ביטוי במסגרת המשפחתית, חברתית, לימודית ותעסוקתית. יתר על כן, הפחד ממבנה גוף שמן, עלול להתבטא ברגשות ובהתנהגויות קיצוניות עד כדי אכילה פתולוגיות. כיום מקובל להניח כי אחד מהגורמים המשמעותיים ביותר להתפתחות חלק מהפרעות האכילה (בעיקר אלו המתפתחות בגילאי הנעורים) היא המדיה החברתית אשר מעבירה לכלל האוכלוסייה ולאוכלוסיית הנוער בפרט מסרים בנוגע למראה ולדימוי הגוף. מחקר אורך, שנערך בארצות הברית, מדגים את המודל הנ"ל בקרב אלף מתבגרות, בנות 12–15. ממצאי המחקר, מצביעים על כך, כי עיסוק במראה חיצוני ובמשקל גוף, בלוויית סוגים שונים של לחצים חברתיים (למשל לעמידה באידיאל של דמות האישה), קשורים בתסמינים של הפרעות אכילה.
טיפול
הטיפול בהפרעת אכילה משתנה בהתאם לסוג וחומרת ההפרעה, ובדרך כלל נעשה שימוש ביותר משיטה טיפולית אחת. פסיכותרפיה במסגרת מרפאתית היא הטיפול הנפוץ ביותר. מטופלים שקיבלו שירותים במסגרת אשפוז מלא או אשפוז יום לרוב מועברים לרוב למרפאות חוץ להמשך טיפול. מטרתו של הטיפול הפסיכולוגי הוא לאפשר הכלה של רגשות שליליים, ולטפח גישה ריאליסטית ומאוזנת יותר ביחס לדימוי עצמי, דימוי גוף וקשריהם המשפחתיים. מטרת הטיפול הפסיכולוגי עם מתבגרות היא החזרת המטופלת למסלול ההתבגרות התקין ולרוב כולל מרכיב של הדרכת הורים.
טיפול התנהגותי-קוגניטיבי
מטרתו של טיפול התנהגותי-קוגניטיבי (CBT) היא להביא לשינוי התנהגויות ומחשבות מעוותות הגורמות למצוקת המטופל. בשל כך, שיטת טיפול זו שמה דגש על בחינה מחודשת של מחשבות שליליות בלתי מסתגלות במטרה להפחית תגובות רגשיות והתנהגותיות המשמרות את הפרעת האכילה.
הטיפול שניתן למתמודדים עם בולימיה נרבוזה ובהפרעת אכילה בולמוסית אשר אינם סובלים ממחלות פסיכיאטרית נלוות, הוא מובנה, ממוקד וקצר מועד. מומלץ להגביל את משך הטיפול, שכן שינויים משמעותיים יכולים להתרחש גם בחודשים שלאחר סיומו. מחקרים מבוקרים רבים הראו שטיפול זה בבולימיה נרבוזה ובהפרעת אכילה בולמוסית נחשב ליעיל לא פחות מטיפולים פסיכולוגיים, ובמקרים מסוימים אף יותר.
טיפולי דיאלקטי-התנהגותי
טיפול דיאלקטי-התנהגותי (DBT) פותח במקור עבור אנשים שאובחנו כמתמודדים עם הפרעת אישיות גבולית, אך מיושם גם בטיפול בהפרעות אכילה, בשל הדמיון בין הפרעת אישיות גבולית להפרעות אכילה המתבטא בקשיים בוויסות הרגשות והדחפים. מחקרים אמפיריים מצביעים על יעילותה של שיטת ה-DBT בטיפול בהפרעות אכילה.
גישה זו נשענת על הרעיון של שילוב המטופל בהליך הטיפולי באמצעות מתן משימות שוטפות. הגישה מתמקדת בארבעה נושאים במהלך הטיפול הנוגעים להקניית כישורים פסיכולוגיים: (1) היכולת לקשיבות עצמית (mindfulness); (2) ויסות רגשי והגברת הסובלנות למצוקה;(3) הפחתת תסכול, ו-(4) מפגש עם האחר – מרכיב זה עוסק בהגברת היעילות הבינאישית, מתוך ההכרה בכך כי לרוב, קשיי המטופל נוצרו במסגרת יחסים בינאישיים. כישורים אלו לרוב נלמדים במסגרת טיפול קבוצתי בגישת DBT, ולעיתים נהוג לשלב גם עם טיפול פרטני. כך מתאפשר למטופלים לחלוק ולשתף בתחושות ובחוויות אודות מטלות שהתבקשו ליישם בפגישה הקודמת.
טיפול משפחתי
הטיפול המשפחתי מניח כי המשפחה מהווה גורם חשוב בהתפתחות הפרעת אכילה. מחקרים מצביעים על קשר בין נטייה לעיסוק ברזון, במראה החיצוני ודיאטה במשפחה לבין התפתחות הפרעת אכילה בקרב בני המשפחה. בנוסף, תקשורת בינאישית לקויה לצד התערבות יתר או חסר של המשפחה בחיי הפרט, עשויות להוות גורמים המגבירים את הסיכוי להופעת הפרעת אכילה בקרב בני משפחה. בשל כך, במודל זה, נערכת התבוננות במשפחה כיחידה אינטגרטיבית וניסיון לברר את הרקע המשפחתי תוך זיהוי קונפליקטים, תפקידים, ומשאבים העומדים לרשות המשפחה.
מודל זה נמצא כיעיל בטיפול במתבגרות עם אנורקסיה נרבוזה ובולימיה נרבוזה. הטיפול נחלק לשלושה חלקים ונמשך כשנה. השלב הראשון, מתאפיין בגיוס ההורים לטובת הטיפול בנערה לצורך החזרת האמון בעצם ביכולות ההוריות של ההורים בעצמם. כמו כן, מתבצעת התערבות פסיכו-חינוכית שמטרתה הפחתת תחושת האשמה וחוסר האונים שלהם וכן מתן הסבר על אופי המחלה והדגשת תפקידם המשמעותי בתהליך ההחלמה. השלב השני מאופיין בחזרתה ההדרגתית של הנערה לאכילה מאוזנת, תוך המשך תמיכה ופיקוח מצד ההורים ומתן דגש לאחריותה האישית של הנערה לשינוי דפוסי אכילתה. השלב השלישי מתאפיין בכך שהנערה לוקחת אחראיות מלאה על אכילתה, ניתן לשלב פעילות גופנית והמיקוד עובר לנושאים כלליים ורחבים יותר של תפקוד בריא ומותאם לגילה בדגש על פיתוח מיומנויות בינאישיות ועידוד לדעה עצמית. כמו כן, ניתן דגש בטיפול על מניעת נסיגה ונושאים משפחתיים רלוונטיים שדורשים דיון ופתרון.
טיפול בגישת פסיכולוגיית העצמי
טיפול בגישת פסיכולוגיית העצמי נמצא כיעיל לטיפול בהפרעות אכילה. על-פי גישה זו, הגורם המשמעותי שמוביל להתפתחות של הפרעת האכילה הוא הפגיעה בהערכה העצמית של הנערות ותפיסתן השלילית על עצמן. הן ייפנו להפסקה אקטיבית של האכילה באנורקסיה או אכילה כפיצוי בבולימיה במטרה להשיג תחושה של שליטה ועצמאות. לכן, מטרת הטיפול היא שיפור הדימוי העצמי הירוד. גישה זו נמצאה מתאימה במיוחד לטיפול באנורקסיה ובבולימיה בשל הדגש הרב המושם במודל זה על הפוטנציאל של הקשר הטיפולי לתקן את ההערכה העצמית. שיפור הדימוי העצמי נעשה באמצעות היחסיים הטיפולים שמאופיינים בהקשבה אמפתית מצד המטפל.
המודל הביו-פסיכוסוציאלי
המודל מדגיש את חשיבות של יחסי הגומלין בין המערכות השונות – הביולוגית, הפסיכולוגית, האינדיבידואלית, המשפחתית והחברתית – של האדם החולה ומשפחתו וכי התהליכים משולבים בו זמנית. הפרעות אכילה מצריכות התערבות אינטגרטיבית של צוות רב-מקצועי מול מטופלים בעלי תחלואה גופנית ופסיכיאטרית משמעותית המשלב פסיכיאטר; רופא פנימאי או רופא ילדים; תזונאית; כוח אדם ממקצועות הטיפול - פסיכולוג, עובד סוציאלי, מטפלים בהבעה וביצירה; כוח אדם סיעודי; מדריך לאימון גופני. לעיתים נדרש מעקב של קרדיולוג, גינקולוג ואנדוקרינולוג. לאור אופייה המורכב של המחלה, לדעת מומחים הטיפול הרצוי הוא מעבר ממסגרת למסגרת בהתאם לחומרת המצב הרפואי: אשפוז, אשפוז יום, טיפול יום, טיפול מרפאתי ושיקום.
הפסיכותרפיה הבין-אישית
הפסיכותרפיה הבין-אישית מוכרת כמודל מוביל ומבוסס מחקרית לטיפול בהפרעות אכילה מסוג בולימיה והפרעת אכילה התקפית. הטיפול עבור הפרעת אכילה ממוקד בקשיים ביחסים הבינאישיים שחווה המטופלת אשר מהווים גורם משמעותי להתפתחות ושימור ההפרעה. המטופלים, בעיקר אלה עם בולימיה, פונים לטיפול לאחר התמודדות ממושכת עם המחלה אשר במהלכה השתמרה נטייה להסתיר סימפטום מהסביבה ולקיים קשרים חלקיים עם אחרים. במסגרת הטיפול, המטפל ישאף לסייע למטופל לפתח ערוצי תקשורת יעילים וחיוביים עם סובביו. בנוסף, טיפול זה מעניק חשיבות רבה למתן הסבר פסיכו-חינוכי למטופלים אודות הסימפטומים של ההפרעה, דבר אשר נועד לנסוך ביטחון בקרב המטופל.
ביקורת על הטיפול
מספר מגבלות נצפו ביישום טיפול התנהגותי-קוגניטיבי בבולימיה נרבוזה ובהפרעת אכילה בולמוסית. תהליך המיון לקבלה לתוכנית טיפולית זו משאיר מאחור מטופלות רבות בשל אי התאמתן למודל הטיפולי. מבין אלו שנמצאו מתאימות, באחוז מסוים, לא יגיבו לטיפול כלל ונמצא שבין 20% ל-30% ינשרו לפני סיומו. שיעורים גבוהים אלה קשורים בעיקר לקושי של מתמודדים עם הפרעת אכילה להתמיד בטיפול דורשני זה, ולכן נטען שטיפול מסוג זה בבולימיה נרבוזה ואכילה בולמוסית אינו יכול להצליח משום שאין התייחסות להיבטים רגשיים או לאופי הכפייתי הקשור לאכילה ולמשקל.
ישנן גישות המבקרות את ההתערבויות הטיפוליות הנפוצות בתחום הפרעות האכילה בטענה כי הן מתמקדות בשליטה בהפרעות האכילה ואילו הבעיות הפסיכולוגיות שעומדות בבסיס הפרעות האכילה מקבלות תשומת לב משנית. למשל, טיפול ב-CBT מתמקד בסימפטומים/התנהגויות, אינו מאפשר טיפול בשורש הבעיה ואת הביטוי הרגשי הנחוץ כל כך להחלמה.
בהתאם לביקורת זו, לדבריהן, טיפול המתמקד במשקל הגוף ובתזונה, ולא כזה המתמקד בריפוי מטראומות בין אישיות, עשוי לפגוע באיכות הטיפול המוצע לנשים שנפגעו מינית בעברן ואשר סובלות מהפרעת אכילה. הן טוענות כי חשוב שמטפלות יאפשרו ביטוי של החוויות הטראומתיות במסגרת הטיפול, ייראו בהפרעת האכילה כדרך התמודדות הנובעת מהיסטוריה של פגיעה מינית ויסייעו למטופלות באימוץ דרכי התמודדות חלופיות. הנשים שהיו מטופלות במסגרות של הפרעות אכילה ובעיקר במחלקות האשפוז, התקוממו נגד הגישה שמתמקדת בגוף אשר מביאה פעמים רבות לחוויית החפצה המשחזרת עבורן את תחושת חוסר השליטה וחוסר האונים שחוו בפגיעה המינית.
השפעות המדיה החברתית על הפרעות אכילה ודימוי גוף
הפרסומות במדיה מדגישות את חשיבות הדיאטה לבריאות באמצעות פרסום של מזונות דיאטטיים ופעילות שתוביל לרזון. טכנולוגיות עריכה דיגיטלית דוגמת פוטושופ מאפשרות ליצור אפקטים מטעים שתוצאתם מראה לא מציאותי של הדמויות המצולמות שהופכות מודל חיקוי בלתי אפשרי להשגה. למסרים המרוטשים בפוטושופ השפעה גדולה יותר מהשפעה שיש למעגלים חברתיים, דוגמת משפחה וחברים. בעידן המודרני במדיה יש דגש על ערכים של הישגיות, מצוינות, תחרותיות ושליטה שלא ניתנות להגשמה והשגה. המסר העיקרי בתכנים אלה הוא תחרות כוחנית בין נשים, נשים כדמויות מניפולטיביות, מסרים מיניים פרובוקטיביים ותכנים המוגדרים כמסרים פוגעניים מה שמוביל לפגיעה בתפיסת המציאות בקרב נשים אלה ולהפרעות אכילה.
הפרעות אכילה ופמיניזם
רוב הפרעות האכילה, ואנורקסיה ובולימיה בפרט, שכיחות יותר באוכלוסייה הנשית. 90%- 95% מהחולות בהפרעת אכילה אלה הן נשים, כאשר רובן נשים צעירות. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2015, יש בישראל 37,050-49,400 נערות ונשים בגילאי 15–24 הסובלות מהפרעות אכילה. לאור זאת, תאוריות פמיניסטיות שונות ניסו להצביע על גורמים המשפיעים ומעלים את הסיכון להתפתחות הפרעות אכילה.
היופי הנשי
מאפייני היופי הנשי השתנו בתקופות שונות בהיסטוריה. לפי התאוריה הפמיניסטית, מאפיינים אלו הוגדרו לרוב על ידי הגברים עבור הנשים. נשים רבות בתרבות המערבית סובלות מחרדת גוף (body anxiety) ומשנאת גוף אשר מכרסמות בביטחונן העצמי. הן מרגישות כך ביחס לגופן עקב העיסוק המופרז בתרבותנו בדימוי הגופני של האישה. דימויים וויזואליים לא ראליים מוצגים ברחובות, על צגי המחשב והטלוויזיה ומעודדים דימויים "מועדפים" של נשים שאין להם שום קשר עם המציאות (מושכות, מגרות, מפתות, דקיקות נטולות שיער גוף וכו'). נשים נוטות לפקח על גופן והדבר עלול להוביל לבושה בגוף ולהעמידן בסיכוי לפתח הפרעות אכילה. על פי "תאוריית ההחפצה" המסרים החברתיים והתקשורתיים הרווחים כיום, המדגישים את הרזון כאידיאל היופי, גורמים לחברה להתייחס לנשים כאל חפץ, וכפועל יוצא מכך, גורמים לנשים להתייחס לעצמן כאל חפץ. בהתייחסותן זו, הנשים תופסות את תחושת הערך העצמי שלהן כמבוססת לרוב על המראה החיצוני, ובהתאם לכך מבקרות את עצמן. לתהליכים אלו יש השלכות פסיכולוגיות שליליות, ובכללן אי שביעות רצון מהגוף והערכה עצמית ירודה. חוקרות פמיניסטיות מציגות את משמעותו המניפולטיבית של מיתוס "היופי הנשי". לטענתן, התכונה "יופי" קיימת בעולם באופן אובייקטיבי ולא סובייקטיבי כמקובל לחשוב. לדבריהן, מיתוס היופי הנשי אינו משרת את הנשים אלא את הממסד הגברי, וכי הוא פונקציה של מגמות כלכליות, פוליטיות ושל מגמת דיכוי. האפיון הפסיכולוגי הראשוני באנורקסיה נרבוזה הוא הרדיפה אחר הרזון דרך הרעבה עצמית, והפחד הנורא מעליה במשקל, בעוד האפיונים הפיזיים כמו ירידה במשקל הם משניים. על בסיס הנחה זו תאוריות פמיניסטיות הוסיפו כי התפתחות הפרעות האכילה היא תוצאה של הליך חברתי-תרבותי של דיכוי נשים, ופחות פתולוגיה אינדיבידואלית. על פי התאוריה הפמיניסטית, 'אמיתות' חברתיות רבות שהוצגו כנייטרליות ואובייקטיביות, הוגדרו למעשה על פי תפיסה גברית- פטריארכלית. הספרות מציגה שלוש דרכים להתמודד עם קונפליקטים אלו: להשלים, לקבל ולסבול, או למרוד, כשחוקרות פמיניסטיות קוראות לנשים למרוד בציפיות החברה. הפרעת אכילה מסוג אנורקסיה אינה פעולה קונפורמית פשוטה לצווים החברתיים, אלא להפך. ניתן לראות את היחס של הסובלות מאנורקסיה למזון בדחייה ובסירוב כאקט מחאתי כנגד ציפיות החברה, בדומה לשביתת הרעב של הסופרז'יסטיות. אף על פי שלא תמיד ברור להן על מה הן מוחות, המטרה שלהן היא ליצור אני מיוחד בניסיון לייסד שליטה, אוטונומיה ותחושת עצמי.
יחסי אם-בת בהתפתחות הפסיכולוגיה הנשית
תאורטיקניות פמיניסטיות מזהות את המשפחה כבבואה של הפסיכולוגיה הנשית. במסגרת התא המשפחתי ובעיקר במסגרת יחסי אם-בת, לומדת הנערה לזהות את תפקידה החברתי בד בבד עם פיתוח הזהות העצמית שלה. בתרבות המערבית האימהות הן האחראיות להתפתחות הפסיכולוגית והחברתית של הילדים מקטגוריה של מין לקטגוריה של מגדר. האישה האידיאלית נתפשת כדמות בעלת מראה והתנהגות נשיים: אישה נשואה, נאמנה לבעלה ומשפחתה ושמחה לשרת אותה. אישה 'נורמלית' נתפשת כזו המפנימה את חובותיה כבר מילדות המוקדמת ולכן נדרשת לגייס את כוחותיה על מנת למלא את תפקידה כבת, כאם וכרעיה. ציפיות אלו מייצרות אצל נשים רבות קונפליקטים פנימיים. מטלה חברתית זו משאירה חותם עמוק על מערכת יחסים אמביוולנטית בין האם לבת. האם המדוכאת על ידי גורמים פטריארכליים, מכוונת את בתה לקבל על עצמה את אותן מטלות המצופות לה בתקופת הנשיות הבוגרת. לשם הגשמת 'נשיות מוצלחת' על האישה לעמוד בשלוש מטלות בסיסיות: לקבל ולכבד את רצון האחר; לזהות ולמלא את צורכי האחר; ולחפש את הגדרת העצמיות שלה דרך ההתקשרות עם האחר. ההשלכות של דרישות אלה הן שנשים, מתוך שלילת עצמיותן מוצאות את עצמן מתקשות לפתח תחושה אותנטית של צרכיהן. תאוריות פמיניסטיות גורסות כי הערך העצמי של נשים קשור למידה ולטיב הקשרים הקרובים האינטימיים שלהן. כישלונה של אישה במציאת הדדיות והבנה במערכת יחסים נחוות כהטלת ספק בזהותה, מוליד אשמה, ספק עצמי והערכה עצמית נמוכה. אצל הסובלות מהפרעות אכילה הדרישה ההתפתחותית לעצמאות מביאה את הנערה המתקשה לעמוד בציפיות והרוצה להמשיך ולהתנהג כרצונה, לחוות את העצמאות דרך השליטה במזון ובגוף. הדיאטה והירידה במשקל גוררים, לפחות בהתחלה, לתגובות חיוביות מהזולת, ומקנים לה תחושת עוצמה לא מוכרת וכן משמשים לה כמקור לגאווה ולעליונות.
המעבר מילדות לנשיות
מחקרים מצביעים על גיל ההתבגרות כתקופה המהווה קרקע פורייה להתפתחות הפרעת אכילה. 20%-22% מהמתבגרות, בעיקר בנות 16–18, נמצאו בסיכון לפתח הפרעה זו. על פי התאוריה הפמיניסטית, אחד הגורמים להתפתחות הפרעת אכילה הוא הפחד מגדילה ומהתבגרות וחשש מפני אי יכולת למלא ציפיות מגדריות בגיל זה. הפרעת אכילה מעכבת את התפתחות הגוף, את התפתחות סממני המין, ומעכבת התמודדות עם דרישות החיים כמו עמידה בלחץ לימודי, ובחינות בבית הספר, גיוס לצבא, יציאה לעצמאות כלכלית ועוד. כמו כן, התבגרות זו מביאה עמה חשש לאבד את אהבתם ודאגתם של ההורים. נשים צעירות חשות שאינן בשלות לתהליך השידוכים והנישואין. כמו כן, נערות רבות חשות לחץ חברתי מבני גילן להיות אקטיביות מבחינה מינית. נערות רבות "משתמשות" באופן לא מודע בהפרעת האכילה כדי לעכב תהליכים אלו כמה שניתן.
הציפיות המגדריות והשפעותיהן
במחקרים שנערכו בנוגע לקשר בין הפרעות אכילה לבין עמדות כלפי תפקידי מגדר, נמצאו קשרים חיוביים רבים בין לחץ הנובע מתפקידי מגדר לבין התפתחות הפרעות אכילה. נערות בגיל ההתבגרות חוות השפעות שונות ולעיתים אף סותרות מהחברה הכללית, מבני המשפחה וממעגל השווים. נמצא כי נשים עם הפרעות אכילה חוות לחץ כפול. הן לחץ המתקשר לתפקידי מגדר נשיים, כמו החשש מחוסר אטרקטיביות וחשש מהתנהגות אסרטיבית, והן לחץ המתקשר לתפקידי מגדר גבריים, כמו החשש מחוסר יכולת פיזית ומנחיתות אינטלקטואלית. רמות הלחץ שהן חוות היו גבוהות באופן משמעותי בהשוואה לנשים שאינן סובלות מהפרעת אכילה. נערות שנמצאות בסיכון גבוה לחלות בהפרעת אכילה חשות את הלחצים כמופנים כלפי גופן.
הקשר בין הפרעות אכילה ופגיעות מיניות
הספרות המקצועית מדווחת על קשר ברור בין התפתחות הפרעת האכילה ובין פגיעות מיניות. מחקר העוסק בקשר זה, מצא כי 48 אחוזים מבין 113 מטופלות, שאובחנו באנורקסיה נרבוזה והתאשפזו, עברו התעללות מינית בילדות, לעומת מחקר אחר שמצא כי 70% מהמטופלות הסובלות הפרעת אכילה, נפגעו מינית לאורך השנים. במקרים של חוויה מינית לא רצויה נערות ונשים חוות חוויה עמוקה של חוסר שליטה ומחזירות את תחושת השליטה על גופן על ידי אכילה או אי-אכילה. על פי תאורטיקניות פמיניסטיות ניצול מיני של ילדות הוא בבחינה קונקרטיזציה של יחס התרבות לגוף האישה. ילדה שמנוצלת מינית הופכת לחפץ מיני שנועד לשרת את צורכי המבוגר הפוגע המשתמש בגופה לסיפוקו המיני. ילדה שגופה נוצל מינית תתקשה לפתח דימוי גוף תקין. כתוצאה מכך, הגוף נתפס כמקור של פגיעות, של לכלוך וזוהמה ושל אשמה ובושה. חוויית הנפגעת היא שהגוף בגד, ושהגוף והנשיות הם מקור לסכנה. השקפה פמיניסטית תופסת את הפרעות האכילה כאסטרטגיות של התמודדות והישרדות לאחר הפגיעות המיניות. הן הדרך שבה "בוחרות" חלק מהנערות ומהנשים שעברו פגיעות מיניות בילדות, ברוב המקרים באופן לא מודע, לבטא את המצוקות שנותרות חסרות קול וחסרות מילים. הפגיעה המינית יכולה לבוא לידי ביטוי גם בחשיפה למיניות שאינה מותאמת. למשל, הפורנוגרפיה הנגישה יותר ויותר בתקשורת עלולה לגרום לנערות רגישות במיוחד להימנעות קיצונית מהכניסה לדמות הנשית המוצגת בסוג זה של תקשורת.
ריינג'רס
{{פירושונים| מועדוני ספורט:
ראו גם
}}
בלטונצ'יצ'ו
בלטונצ'יצ'ו (בהונגרית: Balatoncsicsó) הוא כפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי בלטונצ'יצ'ו
בבלטונצ'יצ'ו חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ערים של נייר (סרט)
ערים של נייר הוא סרט מסתורין קומדי-דרמטי אמריקאי משנת 2015 שמבוסס על הספר "ערים של נייר" מאת הסופר ג'ון גרין. הסרט בוים על ידי הבמאי ג'ייק שרייר ויצא להקרנה ראשונה ב-24 ביולי 2015 בארצות הברית על ידי פוקס המאה ה-20. כוכבי הסרט הם נאט וולף וקארה דלווין.
עלילה
באורלנדו שבמדינת פלורידה, קוונטין "קיו" ג'ייקובסן (נאט וולף) גר דלת על יד חברת הילדות שלו מרגו רות' ספיגלמן (קארה דלווין). קוונטין מאוהב במרגו מאז שהיא עברה לגור לידו. יום אחד, כשהם בני 9 שנים בלבד, קוונטין ומרגו מגלים בן אדם שהתאבד על הדשא ליד עץ. לאחר האירוע מרגו מופיעה בחלון חדרו של קוונטין ומנסה לשכנעו להמשיך את חקר האירוע, אולם קוונטין לא משתף עמה פעולה. לאחר המקרה הזה, הסרט מתקדם בהבזק קדימה כעבור 10 או 11 שנים לאחר מכן. כעת שניהם לומדים בבית ספר תיכון. בזמן שהם מתרחקים זו מזה, לקוונטין עדיין יש רגשות אליה. לילה אחד, מרגו מופיעה בחלון החדר של קוונטין עם תוכנית נקמה לחבריה לתיכון ולחבר שהיא בטוחה שבגד בה. היא משכנעת את קוונטין לעזור לה ולהיות נהג המילוט שלה. מרגו וקוונטין קונים מספר פריטים לצורך המשימה שלהם. לאחר מכן הם מגיעים לביתו של החבר לשעבר של מרגו, ג'ייס, שבגד בה עם בקה, חברתה הטובה ביותר. מרגו מדברת עם אביה של בקה כדי ליידע אותו שבתו שוכבת, ברגעים אלה ממש, עם ג'ייס במרתף שלהם. כאשר ג'ייס רץ עירום מחוץ לביתה של בקה, קוונטין מצלם את ג'ייס בטלפון הסלולרי שלו בעודו ערום. לאחר מכן מרגו וקוונטין פורצים לבית של בקה, מרגו מציירת גרפיטי של האות "M" (האות הראשונה בשמה) על הקיר ומניחה דג מת בארון. אחר כך הם מגיעים ללייסי (הלסטון סייג' ), אחת מחברותיה הטובות ביותר של מרגו. מרגו מניחה שלייסי יודעת על בגידתו של ג'ייס עם בקה ונפגעת מזה שלא סיפרה לה. מרגו וקוונטין עוטפים את המכונית של לייסי עם ניילון נצמד ומרגו משאירה לה פתק שבו היא מודיעה לה שחברותם הסתיימה. ועתה זהו קוונטין שמצייר את האות M על הניילון. הם בנוסף מגיעים לצ'אק פרסון, בריון התיכון וחבר של לייסי. קוונטין מהסס לנקום בצ'אק, הוא מפחד שהבריון ירביץ לו. אך כאשר מרגו מספרת לו שהוא היה אחראי על כך שצ'אק השביע את כל הבנות לעולם לא לרקוד עם קוונטין, בכיתה ח', אז קוונטין מסכים לנקום. קוונטין מסמן בחומר את אחת הגבות שלו בעזרת קרם מסיר שיער. מרגו מציירת גרפיטי של האות "M" על הדלת ומורחת וזלין על ידית הדלת, במקרה ויתעורר לא יצליח לפתוח את הדלת בזמן שהם נסים מביתו. מרגו מסירה את הגבה הימנית, צ'אק מתעורר, הם בורחים ואכן עד שהוא מצליח לפתוח את הדלת הם כבר במכונית.
לאחר מכן הם נכנסים לבניין SunTrust Center, לחדר ישיבות באחת הקומות הגבוהות כדי להשקיף על העיר. כאן, מרגו בפעם הראשונה שלה מתייחסת לאורלנדו כאל "עיר של נייר". היא מתארת אותה כ"מזויפת" ואפילו "לא מספיק חזקה כדי להיות עשויה מפלסטיק". שניהם חוזרים הביתה, מרגו מחבקת את קוונטין, אך הם לא מתנשקים, היא מנסה להסביר לו שעליו להשתנות כדי להיות מאושר עכשיו ולא בעוד 12 שנים. לשם כך עליו לפרוץ את גבולותיו. היא מהרהרת שאולי דברים היו יכולים להיות שונים, אם הם היו מבלים יותר זמן ביחד. כאשר הלילה מגיע לסיומו, קוונטין תוהה בפניה, האם היחסים יהיו שונים ביניהם בבוקר שאחרי.
בבוקר שאחרי מרגו לא מגיעה לבית ספר, וכך במשך 3 ימים. קוונטין מבין שהיא נעדרת, בזמן שאנשים אחרים (כולל הוריה) משוכנעים שהיא ברחה מביתה. היא עשתה זאת לפחות ארבע פעמים, רק כדי לחזור הביתה בסוף. קוונטין ושני חבריו, בן (אוסטין אברמס ) וראדר, שמים לב לפוסטר של וודי גת'רי מודבק לקיר הנראה בחלון חדרה של מרגו. הם משחדים את אחותה הקטנה של מרגו, רות'י, לתת להם להיכנס לחדרה של מרגו בזמן שהוריה לא בבית, כדי שהם יוכלו לחפש רמזים בנושא מקום הימצאה של מרגו. הם מאמינים שמרגו השאירה סימנים לקוונטין לפני שעזבה. הם לא מוצאים דבר בחדרה. כעבור יום קוונטין מוצא חתיכת נייר קטנה בציר דלת חדרו, ועליה רשומה כתובת. הוא מקווה שכתובת זו תוביל למקום הימצאה של מרגו. קוונטין וחבריו יוצאים בעקבות הכתובת ומבריזים מבית הספר, לראשונה בחייו.
החבורה מגיעה לחנות מזכרות נטושה, עלובה וחשוכה, המכילה ראיות לנוכחותה האחרונה של מרגו. בחנות הם מוצאים מפה באטלס המובילה למיקום בו הם מאמינים שנמצאת מרגו. המיקום הוא אגלו, ניו יורק - עיר של נייר שהוספה על ידי משרטטי המפה כדי ללכוד מפירי זכויות יוצרים. קוונטין, ראדר, בן, חברתו של ראדר - אנג'לה (ג'אז סינקלייר) ולייסי הם האנשים שעדיין אכפת להם ממרגו, והם מחליטים לנסוע לאגלו כדי לחפש אותה. החבורה מקציבה לעצמה זמן לנסיעה שיספיק להם כדי לחזור בזמן לנשף הסיום.
כאשר הם מגיעים לאגלו, הם מוצאים אסם ישן, אך לא מוצאים שום סימן למרגו. הזמן שלהם אוזל ולכן הם מחליטים לנסוע בחזרה לאורלנדו. קוונטין חדור מטרה למצוא את מרגו והוא נשאר באגלו. לבסוף הוא קונה כרטיס נסיעה חזרה לעירו. לאחר מכן, כאשר הוא נמצא בקפה, הוא שם לב דרך החלון למרגו העוברת ליד הקפה. קוונטין רץ אחריה וקורא לה. מרגו מופתעת מאוד לראותו שם, ותגובתה זו גם מפתיעה את קוונטין. מרגו אומרת לו שהיא לא מעוניינת לחזור לאורלנדו ושהיא לא ציפתה שקוונטין באמת יגיע אליה. קוונטין מתוודה על אהבתו למרגו אך היא טוענת שהוא לא מכיר אותה טוב. הם הולכים לבר קרוב, ומרגו מספרת לו שבכל מקרה תכננה לברוח אחרי סיום התיכון, אך הבגידה של ג'ייס קידמה את בריחתה. מרגו מסבירה שנמאס לה לחיות חיים מזויפים ובנוסף ש"עיר הנייר מושלמת לנערת נייר כמוה".
ליד האוטובוס הממתין לקוונטין מרגו מתנצלת שהרסה את ימיו האחרונים בתיכון, אך קוונטין משיב לה בחזרה ואומר ש"אלה השבועות הטובים בחייו". הוא התגנב בפעם הראשונה בחייו, הלך למסיבת הקולג' הראשונה שלו, ויצא לראשונה לטיול דרכים עם חבריו. מרגו מנסה לשכנע אותו לצאת מאזור הנוחות שלו. קוונטין מציע לה לדבר עם אחותה הקטנה, אך מסתבר שהיא ואחותה הקטנה מדברות כל יום. התחושה היא שמרגו תחליט לנסוע עם קוונטין חזרה. אך היא לעומת זאת מציעה לו להצטרף אליה, לאחר נשיקת האהבה הגדולה ביניהם קוונטין חוזר בחזרה לאורלנדו. בסופו של הסרט אומר קוונטין: "זהו הסיפור שלי, אם תרצו לדעת מה קרה בסיפור של מרגו, כדאי שהיא תכתוב אותו"...
הפקה
הספר כולל סצנה המתרחשת בפארק השעשועים הימי "סיוורלד". בעקבות יציאתו של הסרט התיעודי "בלאקפיש" (2013), העוסק בסכנות של החזקת לווייתנים קטלנים בשבי, נחתכו מהסרט סצנות הכוללות את הפארק והמקום שונה. המפיק וויק גופריי הסביר: "מאז שהספר נכתב, הסרט הדוקומנטרי יצא. אני חושב שזה מעט פחות עליז ללכת לסיוורלד עכשיו".
קמיל אדמס
נטלי קמיל אדמס (באנגלית: Natalie Cammile Adams; נולדה ב-11 בספטמבר 1991) היא שחיינית אמריקאית, סגנית אלופת העולם (קאזאן 2015), אלופת הפאן פסיפיק (גולד קוסט 2014) ו-4 פעמים אלופת ארצות הברית (2012, 2013, 2014, 2016) במשחה ל-200 מטר פרפר.
2012
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2012 סיימה אדמס במקום ראשון במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.52 דקות ובמקום שלישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:38.62 דקות. במשחקים עצמם היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.78 דקות.
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף יוני 2013 זכתה אדמס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.10 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.70 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 סיימה אדמס במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.73 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:06.75 דקות ועלתה שנייה לגמר.
2014
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 2014 הגנה אדמס על תוארה וזכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.12 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.00 דקות.
אלופת הפאן פסיפיק
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד בשנת 2014 זכתה אדמס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 2:06.61 דקות. נוסף לכך, היא סיימה בשלב המוקדמות במקום שישי כללי ורביעי מבין השחייניות האמריקאיות (רק שתי שחייניות מכל מדינה עולות לשלב הגמר) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.09 דקות ולכן היא שחתה בגמר ב' בתוצאה של 4:40.41 דקות (שלישית במקצה ולכן דורגה במקום 11 בכללי, עם התוצאה השביעית בטיבה) ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:17.51 דקות ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.06 דקות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה אדמס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.40 דקות, אחרי נצומי הושי מיפן (2:05.56 דקות) ולפני ג'אנג יופיי מסין (2:06.51 דקות).
2016
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה אדמס במקום ראשון במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.80 דקות, במקום 11 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.61 דקות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.07 שניות. במשחקים עצמם היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:05.90 דקות.
חייה האישיים
אדמס נשואה לרד ברנן.
לוגרוניו
לוֹגרוֹנְיוֹ (בספרדית: Logroño) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית לה ריוחה שבצפון ספרד. העיר שוכנת על גדות נהר האברו. אוכלוסיית לוגרוניו מונה כ-150,000 תושבים (2016).
העיר משמשת כמרכז ייצור יין ריוחה, וכן כמרכז פוליטי ואדמיניסטרטיבי של לה ריוחה.
היסטוריה
במקום היה יישוב רומאי. בשנת 1095 צורפה לממלכת קסטיליה וניתנה לה מגילה (fuero) שהעניקה לתושביה את הזכות לשלטון עצמי. מסמך זה שימש כבסיס למסמכים דומים ברחבי הממלכה. מאוחר יותר עברה לוגרוניו לידי ממלכת נווארה, אך חזרה לבסוף לקסטיליה. ב-1435 ניתנה לה זכות הצבעה בפרלמנט הקסטיליאני (cortes). העיר המשיכה לגדול בתחילת המאה ה-19, עם התפתחות החקלאות באזור. בשנים האחרונות הואצה התפתחותה: מאז שנת 1960 גדל מספר התושבים פי שלושה ויותר. לאחרונה, לאור עלייה במחירי הדירות, הורגש מעבר של אוכלוסייה לעיירה אנטרנה הסמוכה.
דייוויד ווקר
דייוויד ווקר (באנגלית: David Mathieson "Dave" Walker; 20 במאי 1944, קולומבוס - 23 באפריל 2001, יוסטון) היה טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים
דייוויד ווקר נולד בעיר קולומבוס שבמדינת ג'ורג'יה. הוא גדל בפלורידה בה סיים את בית הספר. לאחר סיום בית ספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1966. בהמשך הוא סיים קורס טיס וקיבל הסמכה כטייס מקדונל דאגלס F-4 פנטום. ווקר הוצב בנושאת מטוסים אנטרפרייז (CVN-65) ובהמשך ב-USS America (CV-66). הוא השתתף בפעילות מבצעית של מלחמת וייטנאם. בשנת 1971 ווקר סיים קורס טיסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
שרות בתחום החלל
בשנת 1978 ווקר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-51-A כטייס. במשימת STS-30 בשנת 1989 הוא היה מפקד צוות. בשנת 1989 הוא היה טייס של מטוס נאס"א שהתקרב בכ-30 מ' למטוס נוסעים. כתוצאה מכך הוא הושהה מפעילות ומינוי שלו למפקד צוות STS-44 בוטל. בשנת 1992 הוא טס בפעם השלישית במשימה STS-53. בשנת 1995 ווקר טס בפעם הרביעית כמפקד משימה STS-69 על סיפון מעבורת החלל אנדוור.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א ווקר החל לעבוד בתפקידי ניהול בתעשיית החלל. הוא היה סגן נשיא של מספר חברות בתחום. בשנת 1998 הוא היה יועץ לטכנולוגיית חלל בצילומי סרט "פגיעה קטלנית".
ווקר נפטר מסרטן בשנת 2001.
טרנזיט (סדרת לוויינים)
טרנזיט (באנגלית: Transit, Navy Navigation Satellite System, NNSS) הייתה מערכת הניווט הלוויינית הראשונה שהופעלה באופן מבצעי. היא החלה לפעול בשנת 1964 ופעלה עד לשנת 1993 כאשר הופעלה מערכת GPS.
היסטוריה
המערכת הופעלה על ידי חיל הים של ארצות הברית. היא פותחה על ידי DARPA וצוות של המעבדה לפיזיקה יישומית. מספר ימים אחרי שיגור ספוטניק 1 מדעני המעבדה לפיזיקה יישומית הצליחו להגדיר מסלול הלוויין תוך שימוש באפקט דופלר. במרץ 1958 הוצע לנצל שיטה זו לקבלת מידע על מיקום מדויק של עצם על כדור הארץ. בעקבות כך הוחלט על תחילת פיתוח מערכת ניווט. מטרת המערכת הייתה לספק מידע למערכת טילי פולאריס שהיו מוצבות על צוללות הצי. בהמשך המערכת החלה לספק שירות גם לגופים פרטיים. בשנת 1988 בוצע עדכון של גובה האוורסט על ידי מדידות שבוצעו על ידי המערכת.
הלוויין הראשון Transit 1A שוגר בספטמבר 1959 אך השיגור נכשל. ב-13 באפריל 1960 שוגר לוויין Transit 1B והחלו בדיקות המערכת. המערכת נכנסה לשירות הצי בשנת 1964 עם תחילת שיגור לוויינים מדגם Oscar.
שיגורי ניסוי ראשונים בוצעו ממרכז החלל קנדי, בהמשך השיגורים עברו לבסיס חיל האוויר ונדנברג. רוב השיגורים בוצעו על ידי משגר סקאוט.
שימוש במערכת הופסק בהדרגה לאחר הפעלת מערכת GPS.
תיאור המערכת
הלוויינים הראשונים של המערכת היו מדגם Oscar והיו מתוכננים ל-3 שנות עבודה. מעשית רובם פעלו 14 שנים. בשנת 1972 החלו בשיגור לוויינים משופרים מדגם Triad. בהמשך פותחו לוויינים מדגם Nova.
בית הנבחרים של קנדה
בית הנבחרים של קנדה (באנגלית: House of Commons ובצרפתית: Chambre des communes) הוא הבית התחתון של הפרלמנט של קנדה ואחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט (יחד עם המלוכה הקנדית והסנאט הקנדי).
בית הנבחרים הוקם בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית 1867 והקמת דומיניון קנדה. הבית התחתון תוכנן להוות מקביל לבית הנבחרים הבריטי – הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי. אך שהוא נקרא "הבית התחתון" בפועל, יש לו סמכויות רבות יותר מאשר ל"בית העליון" – הסנאט הקנדי.
בית הנבחרים ממוקם בבניין המרכזי של הפרלמנט בגבעת הפרלמנט באוטווה שבפרובינציית אונטריו.
מקור השם
בית הנבחרים הקנדי נקרא "בית הקומונז" ("House of Commons"). מקור המילה "Commons" במילה הצרפתית העתיקה "communes" שמשמעה קהילות- ולמעשה מדובר בבית נציגי הקהילות (על פי מקורו ההיסטורי של הפרלמנט הבריטי כאשר באנגליה שלחו הקהילות השונות את נציגיהם - לרוב האצולה הנמוכה, לבית התחתון, בעוד שהאצולה הגבוהה דנה בחקיקה בבית הלורדים). בהתאם - שם המוסד בצרפתית הוא "la Chambre des communes".
היסטוריה
בית הנבחרים של קנדה, כמו גם הסנאט הקנדי, הוקמו בשנת 1867 בעקבות חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית על ידי הפרלמנט הבריטי. חוק זה הפריד את פרובינציות קוויבק ואונטריו שהיו פרובינציה אחת, וצירף את נובה סקוטיה וניו ברנזוויק כשתי פרובינציות נוספות, והקים את הדומיניון בשם קנדה כמדינה פדרלית.
על פי החוק, כלל הפרלמנט הקנדי שלושה גופים: מונרך, בית עליון (הסנאט הקנדי) ובית תחתון – בית הנבחרים. שיטה זו התבססה על המבנה של הפרלמנט הבריטי ובהתאם נקראת שיטת וסטמינסטר על שם ארמון וסטמינסטר בו ממוקם הפרלמנט הבריטי.
בשונה מהשיטה הבריטית, מוגבלות סמכויות הפרלמנט בכך שחלק מהסמכויות נתונות לבתי המחוקקים של הפרובינציות השונות.
הפרלמנט הקנדי הוגבל בסמכויותיו, וחלק מהסמכויות (בעיקר בענייני משפט חוקתי) נותרו בידי הפרלמנט הבריטי, וכן חלק מסמכויות ממשלת קנדה הוגבלו ונותרו בידי ממשלת הממלכה המאוחדת אשר שלטה למעשה ברחבי האימפריה הבריטית שקנדה הייתה חלק ממנה.
חישוב מספר החברים בבית הנבחרים
נכון ל-2021, בבית הנבחרים של קנדה 338 חברים. כל אחד מהחברים מייצג אזור בחירה אחד. החוק קובע מספר מינימלי של 282 אזורי בחירה, ואלה משתנים כתלות במספר התושבים המתגוררים בהם. מדי עשר שנים נערך מפקד אוכלוסין ובהתאם לתוצאות המפקד מחולקים אזורי הבחירה השונים ונקבע מספר הנציגים מכל פרובינציה, אולם החוקה קובעת מספר תנאי סף:
כתוצאה מסעיפים אלה, לפרובינציות הקטנות (בהם האוכלוסייה הולכת וקטנה) יש ייצוג יתר בבית הנבחרים. הפרובינציות קוויבק, אונטריו, קולומביה הבריטית ואלברטה מיוצגות פחות או יותר ביחס נאות למספר תושביהן.
קביעת אזורי הבחירה מבוצעת כדלקמן: מספר החברים המינימלי, כאמור בחוקה, הוא 282 מושבים. מהם יש להפחית שלושה מושבים הניתנים לטריטוריות קנדה. אוכלוסיית קנדה מחולקת ב-279 ומתקבל יחס החלוקה הפדרלי. לאחר מכן מבוצעת חלוקה בין אוכלוסיית פרובינציה מסוימת ליחס זה, ומתקבל מספר המושבים של אותה פרובינציה.
בחירות כלליות
בחירות כלליות נערכות לאחר פיזור הפרלמנט על ידי המונרך (ובהיעדרו, על ידי המושל הכללי של קנדה). לרוב, מועד פיזור הפרלמנט נקבע על ידי ראש ממשלת קנדה, הפונה אל המושל ומבקש את פיזור הפרלמנט. מושב הפרלמנט אינו יכול להימשך יותר מחמש שנים, ולכן אם לא פוזר הפרלמנט, תערכנה בחירות כלליות בתום חמש שנים מכינוסו.
החוק הקנדי קובע כי בחירות כלליות ייערכו תמיד ביום שני בשבוע (למעט ימי חג), וכי קמפיין הבחירות יערך לא פחות מ-36 ימים. המועמדים במחוזות הבחירה השונים נקבעים לרוב על ידי המפלגות בקנדה, אולם מועמד יכול לרוץ במחוז בחירה באופן עצמאי (נדירים המקרים בהם מועמד עצמאי זוכה, בהיעדר מימון מפלגתי). מרבית חברי הפרלמנט העצמאיים הם מועמדים ממפלגות שונות שסולקו ממפלגתם בשל חוסר משמעת סיעתית, ולא מועמדים אשר זכו בבחירות כמועמד עצמאי.
על מנת לרוץ כמועמד לבית הנבחרים, מועמד צריך להגיש את מסמכי המועמדות (nomination papers) ובהם חתימות של 50 או 100 תומכים (כתלות בגודל מחוז הבחירה).
בכל מחוז בחירה נבחר מועמד אחד. על מנת להצביע למועמד על המצביע להיות בן למעלה מגיל 18, ואזרח קנדה.
מועמד שנבחר מכהן כחבר בית הנבחרים עד פיזורו של הפרלמנט, אלא אם נפטר, התפטר או מפסיק לעמוד בתנאי הסף להיות חבר בית נבחרים - מקרה בו מתפנה כיסאו. חברי בית הנבחרים יכולים להצביע על הדחת אחד החברים במקום בו הורשע בפעילות של פשיעה חמורה או התנהגות שאינה הולמת באופן חמור.
כאשר כיסא מתפנה, נערכות בחירות במחוז הבחירה על מנת לבחור נציג חדש.
תואר ושכר
המונח "חבר פרלמנט" ("Member of Parliament") מתייחס לרוב לחברי בית הנבחרים ולא לחברי הסנאט (על אף שהסנאט הוא חלק מהפרלמנט הקנדי). חבר פרלמנט מוסיף את האותיות "MP" לאחר שמו בתכתובותיו הרשמיות.
תנאי סף לבחירה
בהתאם לחוק החוקה, 1867, יכול בית הנבחרים לקבוע את תנאי הסף לבחירה. חוק הבחירות של קנדה שהתקבל בשנת 2000 קובע כיום את תנאי הסף:
החוק קובע כי נושאי משרה מסוימים אינם רשאים להציג מועמדותם לבית הנבחרים:
יושב ראש בית הנבחרים וסגניו
בראש בית הנבחרים ניצב יושב ראש בית הנבחרים של קנדה, הנושא את התואר "Speaker" ("ספיקר" – "דובר") המבוסס על התואר המקביל של העומד בראש בית הנבחרים הבריטי.
יושב ראש נבחר בראשית מושב הפרלמנט על ידי חברי הפרלמנט. בעבר, בחר ראש ממשלת קנדה את היושב ראש, וההצבעה הייתה פורמלית בלבד. מאז שנת 1986 נבחר היושב ראש בהצבעה חשאית.
נושאי משרה נוספים המסייעים ליושב ראש בתפקידו, וממלאים בפועל את תפקיד יושב ראש בית הנבחרים בדיונים הם:
בזמן השאלות (Question Period) ובדיונים בעלי חשיבות יושב ראש בית הנבחרים מנהל בפועל את הישיבה, ולא משאיר זאת לסגניו.
יושב ראש בית הנבחרים שולט במהלך הדיון בכך שהוא מחליט מי מבין חברי בית הנבחרים ישא דברים, וכן קובע מתי כללי סדרי הדיון הופרו, ואף יכול להעניש את חברי הבית שהפרו את הכללים.
יושב ראש בית הנבחרים אחראי על ניהול הפרלמנט, ויושב בראש ועדת כלכלת הפנים של בית הנבחרים (Chair of the Board of Internal Economy).
יושב ראש בית הנבחרים הנוכחי של קנדה הוא פיטר מיליקן.
מנהיג הממשלה בבית הנבחרים
חבר בממשלת קנדה האחראי על נושא החקיקה בבית הנבחרים מכונה מנהיג הממשלה בבית הנבחרים המכונה "The Government House Leader". נושא משרה זה דואג לקביעת הדיונים בבית הנבחרים במטרה להשיג הסכמה רחבה לדברי חקיקה שהממשלה מנסה להעביר (ממשלות קנדה הן לרוב ממשלות מיעוט ולא ממשלות קואליציוניות, ולכן נדרשת הסכמת חברי האופוזיציה על מנת להשיג רוב הנדרש להעברת דברי חקיקה).
נושאי משרה שאינם חברי בית הנבחרים
בין נושאי המשרה בבית הנבחרים שאינם חברי בית הנבחרים ניתן למנות את מזכיר בית הנבחרים (Clerk of the House of Commons), סגנו (the Deputy Clerk) והמזכיר לענייני חקיקה והיועץ לעניינים פרלמנטריים (the Law Clerk and Parliamentary Counsel).
ה"סרג'נט אט ארמס" ("Serjeant-at-Arms" - "הסמל נושא הנשק") אחראי על הביטחון והסדר בבית הנבחרים. משטרת קנדה אחראית על הסדר מחוץ למבנה הפרלמנט, אולם מטעמי הפרדת רשויות אינה רשאית להיכנס למבנה מבלי הזמנה של יושב ראש בית הנבחרים. הסרג'נט נושא עמו את האלה הטקסית בכל ישיבה של בית הנבחרים, וזו מונחת על שולחן בית הנבחרים בראשית כל ישיבה ומוסרת בסיום כל ישיבה.
סדרי ונוהלי עבודה
אולם בית הנבחרים מעוטר בירוק, בדומה לאולם בית הנבחרים הבריטי (ובהתאם אולם הסנאט מעוטר באדום בדומה לאולם בית הלורדים). מושבי בית הנבחרים מסודרים משני צידי בית הנבחרים, במרחק שתי חרבות בין המושבים (כשלושה מטרים) – על פי המסורת של הפרלמנט הבריטי. כיסאו של יושב ראש בית הנבחרים נמצא בקצהו הצפוני של האולם, מימינו מושבי הקואליציה ומשמאלו מושבי האופוזיציה. לפני כיסא היושב ראש נמצא שולחן הבית (the Table of the House), שעליו מונחת האלה המסורתית בתחילת כל דיון, וסביבו יושבים "נושאי המשרה השולחניים" (Table Officers) – מזכירי בית הנבחרים שאינם חברי פרלמנט, המייעצים ליושב ראש במהלך הדיונים.
הכיסא המסורתי של ראש ממשלת קנדה הוא הכיסא ה-11 מימינו של היושב ראש, בשורת המושבים הראשונה, ושרי הממשלה יושבים משני צידי ראש הממשלה. המנהיג הרשמי של האופוזיציה יושב למול ראש הממשלה – בכיסא ה-11 משמאלו של היושב ראש, בשורת המושבים הראשונה, וסביבו יושבים שרי "ממשלת הצללים" – חברי האופוזיציה הממונים על בדיקת ותקיפת שרי הממשלה.
דיוני בית הנבחרים נערכים מיום שני עד יום שישי בשבוע, משלהי חודש ינואר ועד אמצע יוני, ולאחר פגרת בית הנבחרים הנמשכת בין אמצע יוני לאמצע ספטמבר, נערכים דיונים בין אמצע ספטמבר ועד אמצע דצמבר. בתקופות אלה נערכות הפסקות קצרות בדיונים של כשבוע בכל חודש, על מנת לאפשר לחברי בית הנבחרים לבקר במחוזות הבחירה שלהם ולהיפגש עם בוחריהם.
ישיבות בית הנבחרים פתוחות לציבור, ומשודרות בטלוויזיה ובאינטרנט. כמו כן, דיוני בית הנבחרים מתומללים ומפורסמים באינטרנט וכן בדוחות רשמיים של בית הנבחרים.
במהלך הדיון, יכול חבר פרלמנט לדבר רק אם ניתנה לו רשות דיבור על ידי היושב ראש (ובהיעדרו של היושב ראש, על ידי סגנו). היושב ראש אחראי לכך שלכל המפלגות תהיה הזדמנות נאותה להציג את עמדתן. חבר בית הנבחרים הרוצה לשאת דברים נעמד במקומו, ורשות הדיבור ניתנת לו. אם שני חברים נעמדו במקומם יחד, קובע היושב ראש את סדר הדוברים, אולם בית הנבחרים יכול להצביע על כך ולשנות את סדר הדוברים.
חבר בית הנבחרים הרוצה להציע נושא לדיון מציע אותו, ולאחר מכן חבר נוסף צריך להסכים להצעה בטרם יתחיל הדיון.
הדיונים נערכים באחת משתי השפות הרשמיות של קנדה (אנגלית או צרפתית). החברים פונים בדבריהם אל היושב ראש ומתחילים את דבריהם במילים "אדוני ישוב הראש" ("Mr. Speaker" או "Monsieur le Président") או "גברתי יושבת הראש" ("Madam Speaker" או "Madame la Présidente").
כאשר חבר בית הנבחרים מתייחס בדבריו לחבר אחר של בית הנבחרים עליו לדבר עליו בגוף שלישי, ובהתייחס לתפקידו ולמחוז בחירתו (היינו, לא מר X אלא "חבר הפרלמנט הנכבד ממחוז Y" (the honourable member for....) או "השר הנכבד הממונה על Z" (the Minister of...).
כל אחד מחברי בית הנבחרים רשאי לנאום פעם אחת בכל דיון בנושא כלשהו (למעט המציע הצעה לסדר, אשר רשאי לנאום בתחילת הדיון ולהציג את הצעתו, ובסיומו על מנת להשיב לדוברים).
כעיקרון, קריאות ביניים אינן מקובלות (אף שהן מופיעות יותר ויותר). יושב ראש בית הנבחרים רשאי להפסיק חבר בית הנבחרים אשר מדבר שלא לעניין.
נוהלי בית הנבחרים קובעים הגבלת זמן לדוברים, כתלות בסוג הדיון – וכל חבר פרלמנט מוגבל בזמן בדבריו (בין 10 ל-20 דקות). במקרים מסוימים מורשים ראש ממשלת קנדה ומנהיג האופוזיציה לנאום בלא הגבלת זמן.
ניתן להגביל את אורכו של הדיון בהצבעה של בית הנבחרים על אורך הדיון, וכן ניתן לסיים דיון בהצבעה של בית הנבחרים על החלטה לסיימו (הצבעה הנקראת "סגירה" - "cloture") אף אם יש חברים נוספים הרוצים לנאום.
הצבעה
בסיום הדיון נערכת הצבעה. חברי בית הנבחרים מצביעים בהצבעה קולית – יושב ראש בית הנבחרים שואל שאלה וחברי בית הנבחרים צועקים (יחד) "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay"). היושב ראש מחליט, בהתאם לצעקות ששמע, אם ההצבעה התקבלה או אם לאו.
לבקשת חמישה מחברי בית הנבחרים או יותר, יכולה להיערך ספירה של הקולות. במקרה זה נעמדים התומכים בהצעה ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים, ולאחר מכן נעמדים המתנגדים ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים. שמות הנמנעים לא נרשמים בנפרד. בבית הנבחרים הקנדי (בשונה מההליך המקובל בפרלמנט הבריטי) חברי בית הנבחרים לא יוצאים מהאולם ונספרים מחוצה לו.
במקרה של שוויון בין מספר התומכים לנמנעים, מכריע בהצבעה היושב ראש.
לרוב ידועות מראש תוצאות ההצבעה, מאחר שהמפלגות אוכפות משמעת סיעתית. חברי פרלמנט שאינם מצביעים בהתאם למשמעת הסיעתית עלולים להיות מודחים מהמפלגה, ובכך לאבד את מימונם בבחירות הבאות. מסיבה זו, מספר המועמדים העצמאיים נמוך ביותר.
ועדות
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבע, בהם דנים חברי בית הנבחרים בהצעות החוק השונות, ורשאים לתקן את הצעות החוק. הוועדות בודקות ומבקרות את פעולות הממשלה הפדרלית ומשרדי הממשלה השונים.
הגדולה בוועדות בית הנבחרים היא ועדת "כל בית הנבחרים" (Committee of the Whole) – ועדה שבה חברים כל חברי בית הנבחרים. הוועדה מתכנסת באולם בית הנבחרים, אולם הדיונים בה נערכים לפי סדרי דיון השונים מאלה של בית הנבחרים – כל אחד מחברי בית הנבחרים יכול לנאום יותר מפעם אחת במהלך כל דיון, וכן סגנו של יושב ראש בית הנבחרים מכהן כיושב ראש הוועדה. ועדת כל בית הנבחרים מתכנסת לרוב על מנת לדון בחוקי הסדרים (appropriation bills).
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבועות האחראיות על נושאים מסוימים. ועדות אלה רשאיות להזמין שרים או נציגי חברי ממשלה על מנת לענות לשאלות, וכן מוסמכות לזמן עדים ומומחים. בכל ועדה קבועה חברים בין 16 ל-18 חברים. חברי כל ועדה וועדה בוחרים את יושב ראש הוועדה.
מרבית הצעות החוק נדונות בוועדות הקבועות הרלוונטיות (בהתאם לנושא הצעת החוק), אולם הצעות חקיקה מיוחדות נדונות בוועדות חקיקה בהן חברים עד 15 חברי בית הנבחרים. החברים בוועדות אלה נבחרים באופן יחסי לחלוקה בין המפלגות השונות בבית הנבחרים. ועדות אלה מתמנות אד הוק על מנת לדון בדברי חקיקה מסוימים. היושבי ראש של ועדות החקיקה אינם נבחרים על ידי חברי הוועדות אלא על ידי יושב ראש בית הנבחרים (אשר לרוב בוחר אחד מסגניו).
בית הנבחרים יכול להחליט על הקמת ועדת אד הוק לדון בנושאים מיוחדים. בוועדות מיוחדות אלה (special committees) עד 15 חברים מבין חברי בית הנבחרים.
סמכויות בית הנבחרים למול הסנאט
בעוד שהצעות חוק יכולות להתחיל את דרכן הן בבית התחתון והן בבית העליון, הצעות חוק הנוגעות למיסוי או לכספי ציבור יכולות להתחיל את דרכן רק בבית התחתון (כך הדבר גם בפרלמנט הבריטי). בעוד שבממלכה המאוחדת כלל זה מקורו במוסכמה חוקתית, בפרלמנט הקנדי חלוקת סמכויות זו נקבעה באופן ספציפי בחוק החוקה, 1867.
אף שבאופן רשמי מעמד שני הבתים שווה (דבר חקיקה צריך להתקבל בשני הבתים), בפועל בית הנבחרים הוא הדומיננטי מבין שני בתי הפרלמנט. לרוב הסנאט מאשר את דברי החקיקה של בית הנבחרים ולא משנה אותם. הפעם האחרונה שבו חוק נדחה על ידי הסנאט היה בשנת 1991 בשאלת ההפלות.
חוק החוקה, 1867 מאפשר למושל הכללי של קנדה (באישורו של המונרך) להגדיל באופן זמני את מספר חברי הסנאט, על מנת להתיר מצב בו הסנאט מסרב להעביר חוק של בית הנבחרים. סעיף זה של החוקה הופעל פעם אחת בלבד, בשנת 1990, כאשר ראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני ביקש את מינויים של שמונה סנאטורים נוספים על מנת לוודא העברת חוק בעניין מיסוי מצרכים ושירותים בסנאט.
היחס בין בית הנבחרים וממשלת קנדה
אף שבית הנבחרים אינו בוחר את ראש ממשלת קנדה (אשר נבחר על ידי המושל הכללי), לבית הנבחרים השפעה רבה על תפקודו ופעולותיו של ראש הממשלה. על פי המוסכמה החוקתית, ראש הממשלה חייב חובת דיווח לבית הנבחרים, ועליו לקבל את אמון בית הנבחרים על מנת לפעול. מסיבה זו בוחר המושל הכללי את חבר בית הנבחרים אשר לו הסיכויים הגבוהים ביותר לקבל את אמון בית הנבחרים (ולרוב מדובר בעומד בראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים – ואז מנהיג המפלגה השנייה בגודלה מתמנה לרוב למנהיג האופוזיציה הרשמית).
על פי מוסכמה חוקתית, ראש הממשלה נבחר מבין חברי בית הנבחרים (ולא מבין חברי הסנאט). שני ראשי ממשלה בלבד כיהנו כסנאטורים: סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט (1891–1892) וסר מקנזי בווול (1894–1896) – שניהם מונו לאחר מותו של ראש ממשלה מכהן, ולא בעקבות מערכת בחירות.
ראש הממשלה מכהן בתפקידו כל עוד יש לו את אמון בית הנבחרים. בית הנבחרים יכול להצביע על אי אמון בראש הממשלה או להצביע נגד הצבעת אמון בראש הממשלה. דברי חקיקה בעלי חשיבות – כגון חוקי תקציב או חקיקת מס נחשבים כהצבעת אמון בממשלה.
כאשר ראש הממשלה מאבד את אמון בית הנבחרים, עליו להתפטר מתפקידו או לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט (ובכך להקדים את הבחירות הכלליות). המושל הכללי יכול לסרב לבקשה זו, ובכך למעשה להכריח את ראש הממשלה להתפטר (דבר שאירע לאחרונה בשנת 1926).
ראש הממשלה יכול לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט גם כאשר הוא סבור שהמועד נוח עבור מפלגתו לערוך בחירות כלליות (וזאת מבלי שהפסיד בהצבעת אי אמון). אם ראש הממשלה לא ביקש את פיזור הפרלמנט, בית הנבחרים מתפזר בתום חמש שנים מבחירתו. לרוב ראשי הממשלה מבקשים פיזור הפרלמנט לאחר שלוש שנות או ארבע שנות כהונה, ולא ממתינים לתום חמש השנים.
הכלי העיקרי של פיקוח שיש בידי בית הנבחרים על הממשלה הוא "זמן השאלות" (Question Period") – בו מדי יום, במשך 45 דקות, חייבים השרים וראש הממשלה לענות על שאלות חברי בית הנבחרים. השאלות חייבות לעסוק בתחום עיסוקם של השרים או ראש הממשלה, ולא ניתן לשאול שאלות של מדיניות כללית. כל מפלגה זכאית למספר שאלות ביחס למספר חבריה בבית הנבחרים. השאלות נשאלות בעל פה או בכתב.
הרכב נוכחי
ההרכב הנוכחי של בית הנבחרים:
ורה חולודנאיה
ורה וסילייבנה חולודנאיה (ברוסית: Ве́ра Васи́льевна Холо́дная; 5 באוגוסט 1893 – 16 בפברואר 1919) הייתה שחקנית ראינוע רוסי, כוכבת-על של התקופה בקולנוע הרוסי שהצטלמה במעל 50 סרטים תוך מספר שנים.
חייה
ורה לבצ'נקו נולדה בעיר פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה) למשפחת מורה. כאשר היא הייתה בת שנתיים המשפחה עברה להתגורר במוסקבה. ורה למדה בבית הספר לבלט ליד תיאטרון בולשוי.
בשנת 1910 היא התחתנה עם משפטן ולדימיר חולודני. מנישואין אלו היו לה שתי בנות.
ורה חולודנאיה עזבה את לימודי בלט והחלה להשתתף בהופעות של תיאטרון חובבים. בשנת 1914 היא הצטלמה בתפקיד קטן בסרט "אנה קרנינה" לפי רומן של לב טולסטוי. בשנת 1915 היא הצטלמה בסרטים נוספים, זכתה לפופולריות רבה וקיבלה תואר "מלכת המסך". בתקופת 1915-1919 היא הצטלמה ביותר מ-50 סרטים שהוקרנו בכל רחבי המדינה גם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
חולודנאיה גילמה בסרטיה אישה עצובה, יפה ונבגדת.
באפריל 1918 ביחד עם הבמאי שלה ושחקנים נוספים חולודנאיה עברה ממוסקבה אודסה. היא המשיכה להצטלם בסרטים וגם השתתפה בהופעות בערי אוקראינה.
ורה חולודנאיה נפטרה ה-16 בפברואר 1919 בגיל 25 באודסה. הייתה כוונה להעביר את שרידיה למוסקבה, אך הרעיון לא מומש ובשנת 1933 במהלך הריסת בית העלמין הקבר נעלם.