cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צביקה פיק
לאחר הזכייה באירוויזיון
ב-1998 ביצע פיק, באלבום המחווה "עבודה עברית", גרסה משלו לשיר "להיות לבד" (עיבוד: ירון בכר), שביצעה במקור מירי אלוני לסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק". באלבום נכללו עוד שלושה חידושים ללחניו של פיק – "לא אני" בביצוע ארקדי דוכין, "אני אוהב אותך לאה" בביצוע שימי תבורי, ו"שיר בהזדמנות" בביצוע להקת "טיפקס". ב-1999 הלחין לאלבום הבכורה של בר כהן את השיר "חושיי מכושפים". עוד באותה שנה הוציאה חברת "אן אם סי" את האוסף המשולש שכלל להיטים ממרבית אלבומיו.
ב-2001 השתתף פיק בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור" בתפקיד מיקי שרון.
ב-2002 הנהלת ערוץ 10 בחנה אפשרות כי פיק ינחה תוכנית בידור מרכזית של הערוץ שהייתה אמורה להעלות לשידור כל יום שישי אך למעשה המגעים לא צלחו והתוכנית לא עלתה לשידור ופיק לא הגיש תוכנית זו.
ב-2003 הלחין פיק את שירו של המתמודד האוקראיני אלכסנדר פונומריוב באירוויזיון 2003, למילים שכתבה מירית שם אור. השיר "Hasta La Vista" הגיע לבסוף למקום ה-14 עם 30 נקודות בלבד. עוד באותה שנה ביצע עם ליאור נרקיס את "שיר מכל הלב" (מילים: חמוטל בן זאב, עיבוד: תמיר צור), שהוקלט לכבוד חודש הזמר העברי, והלחין את שיר הנושא של הטלנובלה "משחק החיים", שביצעה ריקי גל, בחנוכה באותה שנה הופיע בפסטיגל בתור זמר אורח בפעם השלישית.ב-2004 הלחין לאלבום הבכורה של מאיה בוסקילה את השיר "הלב", שהפך ללהיט גדול. באותה השנה הלחין את השיר "רק אתה", לשרית חדד. השיר נכלל באלבומה ה-12, חגיגה.ב-2005 השתתף בפעם השישית בקדם אירוויזיון עם "אור ירח" (מילים: מירית שם-אור, עיבוד: יעקב למאי), והגיע למקום השלישי (המיקום הגבוה ביותר שלו מאז "אין לי איש מלבדי" מ-1979). עוד באותה שנה הלחין את שיר האודישנים לעונה השלישית של "כוכב נולד" - "לפעמים חלומות מתגשמים", בביצוע הפיינליסטים של העונה הקודמת - הראל מויאל, הראל סקעת ועדי כהן, וכן הלחין את השיר "הקהל שלי" לאלבומה של שרית חדד - "מיס מיוזיק" שיצא בסוף השנה.
ב-2005 התמנה לשופט בעונה השלישית של תוכנית המציאות המוזיקלית "כוכב נולד", ושימש כשופט בה עד העונה השביעית ב-2009. בנוסף ב-2005, עלתה בערוץ ביפ סדרת דוקו-ריאליטי אודותיו, אשר שמה נבחר לפי הכינוי שדבק בפיק עוד קודם לכן, "המאסטרו". התוכנית עקבה אחר חייו הפרטיים ושל בת זוגו, שירה מנור, כשהתארחו בה גם אמו, ובנותיו, שרונה ודניאלה. לאחר שידור התוכנית טענו פיק ומנור שההפקה ביימה חלק מהסיטואציות מחייהם באופן בלתי אמין.
ב-2006 השתתף בפעם השביעית בקדם אירוויזיון עם "לפני שנפרדים" (מילים: יואב גינאי), והגיע למקום הרביעי.
בשנת 2009 הפיק פיק עבור חברת סלקום פרויקט בשם "עשרה לעשר" שבמסגרתו כתב עשרה שירים לעשר זמרות ישראליות, בהן מאיה בוסקילה, דניאלה פיק, שילה פרבר, אורטל אופק ודנה לפידות. השיר הבולט ביותר בפרויקט היה "נשמתי", שביצעה מאיה בוסקילה. בשנת 2009 הופיע בתפקיד אורח במיני-סדרה המוזיקלית "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3, שכתבה שירי ארצי, ועלילתה מבוססת על שיריו.
באפריל 2010 הוציא את הבלדה "כל כך הרבה אור" למילים של דורון מדלי, ועיבוד של יעקב למאי. ביולי 2010 הוציא פיק את השיר הקצבי "רוקדים הלילה" (מילים: דורון מדלי, עיבוד: תומר בירן). עוד באותה שנה כחלק מהמאבק לשיחרורו של החייל השבוי גלעד שליט, הלחין במשותף עם שלומי שבת (שגם ביצע) את השיר "בוא הביתה, בוא גלעד".
ב-2017 הלחין למרינה פיינגולד את "פריחת הדובדבן", ואף צולם לקליפ שנלווה לשיר.
שנותיו האחרונות: אירוע מוחי ומותו
ב-18 באפריל 2018, חש פיק ברע במהלך טיסת אל על מלונדון לישראל. המטוס נחת נחיתת חירום בווינה בה פיק אושפז בבית חולים מקומי, שם הסתבר כי הוא עבר שבץ מוחי. לאחר כשבוע הועבר לאשפוז בישראל, ולאחר מכן למרכז שיקומי. ב-15 במאי 2019, שודר בקשת 12 סרטו של חיים אתגר, "צביקה פיק, הריאיון הראשון", בו חשף פיק לראשונה את מה שעבר עליו מאז האירוע המוחי בו לקה, איבוד השפה העברית ולימוד השפה מההתחלה.
בנובמבר 2019 חזר פיק להופיע, כאשר השתתף במופע החנוכה "PLAY פסטיגל". על אף שדיבורו מקבלת השבץ ועד למותו היה איטי, הדבר לא ניכר בשירתו.
ב-18 במאי 2022 הופיע פיק בקשת 12 במופע "צביקה פיק נולד מחדש", שהיה למעשה משדר התרמה של קשת לעמותת "חלאסרטן", כמחווה לפיק. מופע כלל עיבודים לשיריו בביצוע אומנים כגון הראל סקעת, איתי לוי, נועה קירל, אלה לי, אנה זק ומיכאל בן דוד.
לאחר מותו הפיקו עומר לוז וצוק אלגזי בשיתוף עם נועה קירל את השיר "הרקדן האוטומטי 2022", אשר מחדש את שירו של פיק "הרקדן האוטומטי". ההפקה בוצעה באמצעות טכנולוגיה מבוססת על בינה מלאכותית. השיר יצא במסגרת המיזם המוזיקלי "נכס צאן ברזל" מבית ארומה מיוזיק. השיר זכה להשמעות רבות ונכנס לפלייליסט הרשמי של ספוטיפיי ישראל ואפל מיוזיק ובדירוג של שירי הטרנדינג באתר יוטיוב.
כדורגל
פיק היה חובב כדורגל מושבע וכדורגלן לעת מצוא. ב-1973 הקליט את "הכח זהו כח" (מילים: אילן גולדהירש), שיר האליפות של הכח מכבי רמת גן, שהופיע באלבומו השני. בשנות ה-80 שיחק בהפועל יהוד והפועל ניר רמת השרון. כמו כן, כיהן כסגן יושב ראש מכבי רמת השרון.
חיבתו לכדורגל הביאה אותו להשתתף בשנת 2014 בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר", המציגה את פעילותה של קבוצת כדורגל המורכבת מידוענים.
מסעות פרסום
לאורך הקריירה שלו השתתף פיק במספר רב של מסעות פרסום: ב-1979 הופיע בפרסומות לנעלי קנון; ב-1980 זימר בג'ינגל של חברת גינדי; ב-2004 פרסם את הטלפון הסלולרי מדגם נוקיה 3100. בעקבות הקמפיין, זכה הדגם לכינוי העממי "נוקיה צביקה פיק"; ב-2006 השתתף לצד בת-זוגו שירה מנור בקמפיין של סלקום; ב-2011 השתתף בקמפיין רשת לפוסטינור.
משפחתו
בשנת 2004 החל פיק מערכת יחסים עם מעצבת האופנה שירה מנור, הצעירה ממנו ב-36 שנים. לזוג נולדו שני בנים. בשנת 2021 נפרדו השניים.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
חנוך דגן
ביוגרפיה
התגייס לצה"ל בשנת 1981 והשתחרר ב-1986 בדרגת סגן לאחר ביצוע תפקידים מסווגים בחיל המודיעין. לאחר שחרורו החל את לימודיו האקדמיים. דגן קיבל את תואר הבוגר במשפטים בשנת 1988, מטעם אוניברסיטת תל אביב. את תוארו זה קיבל בהצטיינות יתרה (ממוצע הציונים שלו דורג במקום 1 במחזור). קיבל במהלך לימודיו את פרס הכנסת, היה מצטיין דקאן במשך שנתיים ונכלל ברשימת הרקטור בשנת 1987. את התמחותו השלים במשרד עו"ד הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
ב-1993 שב ארצה והצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב כמרצה. ב-1996 מונה למרצה בכיר, וב-2000 מונה לכהונת פרופסור חבר. ב-2004 קודם לדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה. היה דקאן הפקולטה בין השנים 2006 - 2011. היה פרופסור אורח במספר אונ': אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אלבמה, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת שנגחאי.
ייסד וניהל את מרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים (2007 - 2011) ובעבר שימש, בין השאר, כמנהל מרכז-על ע"ש צגלה למחקר בינתחומי של המשפט, כעורך ראשי של כתב-העת Theoretical Inquiries in Law וכ-Affiliated Overseas Faculty  באוניברסיטת מישיגן. הוא ניהל את מרכז אדמונד י ספרא לאתיקה (2022-2017). כמו כן, הוא מכהן, בין השאר, כחבר ב-American Law Institute וב-International Academy of Comparative Law. בשנת 2009 היה שותף להקמת האגודה הישראלית למשפט פרטי. מכהן כעמית בכיר וכמנהל (משותף) של תוכנית זכויות האדם ביהדות, במכון הישראלי לדמוקרטיה. דגן הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
פרופ' דגן הוא חתן פרס צלטנר לשנת 2005 ופרס צלטנר לחוקר הצעיר לשנת 1996. ב-2014 זכה בפרס ש"ז חשין למצוינות אקדמית במשפט, בשיתוף עם פרופ' איל זמיר. דגן נשוי לצילי, אף היא פרופ' למשפטים.
פרסומים
פרופ' דגן פרסם עד כה שישה ספרים, Unjust Enrichment ו-The Law and Ethics of Restitution, בהוצאת Cambridge University Press וספר נוסף – קניין על פרשת דרכים – בהוצאת רמות; ספרו Property: Values and Institutions, יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת Oxford University Press.
מאמריו של פרופ' דגן פורסמו במיטב כתבי העת בישראל ובעולם, ובכלל זה עיוני משפט, משפטים, מחקרי משפט, וכן: Yale Law Journal, Columbia Law Review, New York University Law Review, California Law Review,  Virginia Law Review, Michigan Law Review, Cornell Law Review, Texas Law Review, University of Toronto Law Journal, American Bankruptcy Law Journal, American Journal of Comparative Law, Election Law Journal, Theoretical Inquiries in Law, and Yale Journal of Law and the Humanities.
כרמליטה ג'טר
כרמליטה ג'טר (באנגלית: Carmelita Jeter; נולדה ב-24 בנובמבר 1979) היא אתלטית עבר אמריקאית, היא האלופה האולימפית (לונדון 2012), בעלת 3 מדליות אחת מכל סוג, מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר, מדליית כסף בריצת 100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר. היא אלופת עולם בריצת 100 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר (טגו 2011) ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בריצת שליחות 4x100 מטר.
ג'טר קבעה את התוצאה הטובה ביותר בריצת 100 מטר בכל הזמנים, אחרי פלורנס גריפית' ג'וינר.
כרמליטה היא אחותו של הכדורסלן פו ג'טר.
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה ג'טר בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.02 שניות, אחרי ורוניקה קמפבל-בראון מג'מייקה (11.01 שניות) ובת ארצה לורין ויליאמס (11.01 שניות).
2009
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ג'טר במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.90 שניות, אחרי שלי אן פרייזר מג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 10.73 שניות וקירון סטיוארט אף היא מג'מייקה (10.75 שניות).
בתחרות שנערה בשאנגחאי, סין ב-20 בספטמבר 2009 קבעה ג'טר בריצת 100 מטר שיא אישי של 10.64 שניות, התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים (רק גריפית' ג'וניור השיגה תוצאות טובות יותר).
2010
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 זכתה ג'טר במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.05 שניות, אחרי קמפבל-בראון (7.00 שניות) ולפני רודי זנג מילמה מגבון (7.14 שניות).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ג'טר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר בתוצאה של 10.90 שניות, לפני קמפבל-בראון (10.97 שניות) וקלי-אן בפטיסט מטרינידד וטובגו (10.98 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.56 שניות, לפני ג'מייקה (41.70 שניות) ואוקראינה (42.51 שניות). מדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.37 שניות, אחרי קמפבל-בראון (22.22 שניות) ולפני אלופת העולם היוצאת בת ארצה אליסון פליקס (22.42 שניות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה ג'טר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר, ביחד עם אליסון פליקס, טיאנה מדיסון וביאנקה נייט בשיא עולם חדש של 40.82 שניות, שיפור גדול לשיא העולם בן ה-27 שנים של מזרח גרמניה (41.37 שניות), לפני ג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 41.41 שניות ואוקראינה שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 42.04 שניות. מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.78 שניות, אחרי שלי אן פרייזר (10.75 שניות) ולפני קמפבל-בראון (10.81 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.14 שניות, אחרי אליסון פליקס (21.88 שניות) ופרייזר (22.09 שניות).
קובראט
קובראט (בבולגרית: Кубрат, ביוונית: Χουβρατις) היה אביהם של בטבאיאן, קוטראג, קובר, אלצק ואספרוך, מנהיג השבטים הבולגרים שיצרו את בולגריה הישנה וייסדו, בהנהגת הבנים, את בולגריה של הוולגה ואת בולגריה הבלקנית.
קובראט היה מנהיג בולגרי משושלת דולו, ונטען כי הוא מצאצאיו של אטילה ההוני. בילדותו היה קובראט בן ערובה בחצר הביזנטית, שם התחנך באוניברסיטת קונסטנטינופול והוטבל לנצרות. בתקופה זו הוא חבר למי שהיה עתיד להיות הקיסר הרקליוס, וקיבל את התואר פטריקיוס.
ב-628 שב קובראט מביזנטיון לבולגריה הישנה, הביס את האווארים בשנת 632 ואיחד את כל שבטי הבולגרים תחת שלטון אחד. בסביבות שנת 660 הוביל, עם בניו, את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה שעל הוולגה.
לאחר מותו התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות בהנהגת חמשת בניו. הבן הבכור, בטבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה, קוטראג, את בולגריה של הוולגה, קובר הוביל את אנשיו להתיישבות במקדוניה ובמזרח אלבניה, אלטזק נדד על פני מרכז אירופה עד ששארית אנשיו בפיקודו של אמנצור התיישבו באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי והצעיר בבניו, אספרוך, הוביל את הבולגרים שהתיישבו מעבר לדנובה, בבולגריה הבלקנית.
האקדמיה הלאומית למדעי ואמנויות הקולנוע של רוסיה
האקדמיה הלאומית למדעי ואמנויות הקולנוע (ברוסית: Национальная Академия Кинематографических Искусств и Наук России) היא עמותה העוסקת בענייני הקולנוע והטלוויזיה ברוסיה.
האקדמיה, המהווה ארגון מקביל לארגונים שונים בעולם, שהמפורסמת שבהם היא האקדמיה לקולנוע האמריקאית (העורכת את טקס פרסי אוסקר), קיימת משנת 2003.
פרסי האקדמיה לקולנוע
האקדמיה מעניקה מדי שנה את פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה (פרס נשר הזהב) לאנשי הקולנוע הרוסי המצטיינים. מוענק מאז 2003.
3 באוקטובר
3 באוקטובר הוא היום ה-276 בשנה (277 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 89 ימים.
מייקל ויילדר
מייקל ויילדר (באנגלית: Michael Wilder) (נולד ב-17 באוגוסט 1962 בפילדלפיה) הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
מייקל ויילדר נולד בפילדלפיה. הוא סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1987 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית ובתחרות בינלאומית בלונדון. בשנת 1988 הוא זכה באליפות ארצות הברית בשחמט.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות רבות. בניו יורק הוא סיים במקומות 3–4 בשנת 1977, 3-2 בשנת 1979 ו-3–5 בשנת 1982. בלונדון הוא חלק מקומות 1–2 בשנת 1987 ו-3–6 בשנת 1988.
ויילדר היה חבר בנבחרת ארצות הברית בשחמט באליפות העולם לגיל עד 26. בשנת 1983 הנבחרת סיימה במקום הרביעי ובשנת 1985 במקום השני.
ויילדר הפסיק להשתתף בתחרויות בשנת 1989 והתרכז בקריירה במשפטים.
פי. ג'יי. טאקר
'''אנתוני לאון "פי. ג'יי." טאקר הבן (אנגלית: .Anthony Leon "P. J." Tucker, Jr'''; נולד ב-5 במאי 1985 בראלי שבצפון קרוליינה) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA. עמדתו הטבעית של טאקר היא סמול פורוורד, אולם מאז שהצטרף לרוקטס הוא מוצב לרוב בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר, על אף גובהו הנמוך באופן יחסי (1.96 מטרים). אף על פי כן, לרוב הוא משמש כפאוור פורוורד כאשר הוא נוטה לשמש כסנטר בתדירות נמוכה מאז עבר מיוסטון.
ילדות וקריירת מכללות
בצעירותו היגר טאקר עם הוריו לפרנקפורט שבגרמניה, כיוון שאביו הוצב שם מטעם צבא ארצות הברית. את קריירת הכדורסל שלו הוא החל בתיכון אנלו שבעיר הולדתו ראלי.
לאחר שסיים את לימודיו הוא הצטרף לאוניברסיטת טקסס, ושיחק שם במשך שלוש שנים. בשלוש עונותיו בטקסס הוא קלע בסך הכול 1,169 נקודות, ומתוכן 592 בעונת 2005/2006. בנוסף, הוא קלט 714 ריבאונדים, חטף את הכדור 116 פעמים ומסר 170 אסיסטים. בעונת 2005/2006 הוא נבחר לחמישייה השנייה בליגת המכללות ולשחקן השנה בליגה הביג-12. הוא התבלט גם בשל מוטת הידיים הארוכה שלו, ויכולתו האתלטית הגבוהה. נקודת התורפה שלו על המגרש הייתה הקליעה לשלוש.
טורונטו ראפטורס
בדראפט ה-NBA 2006 נבחר טאקר במקום ה-35 (סיבוב שני) על ידי טורונטו ראפטורס, וחתם בה על חוזה. לאורך עונתו היחידה בקבוצה נשלח מספר פעמים בהשאלה לקבוצת קולורדו 14' מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-24 במרץ 2007 הוא שוחרר מטורונטו, כיוון שהנהלת הקבוצה רצתה לפנות מקום עבור שחקן חדש שאותו תבחר בדראפט. טאקר שיחק בליגת הקיץ של 2007 במדי קליבלנד קאבלירס, אך לא הוחתם בקבוצה.
קריירה באירופה
בעונת 2007/2008 חתם טאקר בהפועל חולון מליגת העל הישראלית על חוזה בשווי 160 אלף דולר. בתום העונה הוא נבחר ל-MVP של הליגה, והוביל את קבוצתו לאליפות ראשונה בתולדותיה, לאחר 14 שנים רצופות שבהן האלופה הייתה מכבי תל אביב.
לאחר עונת האליפות בחולון חתם טאקר בקבוצת בי.סי. דונצק שעלתה לליגה הראשונה באוקראינה. את עונת 2008/2009 סיים טאקר (שגם שיחק במשחק האולסטאר המקומי) במקום הראשון בליגה האוקראינית בממוצע הנקודות למשחק, אף על פי שנפצע ב-5 בדצמבר 2008 והושבת לתקופה ארוכה. לאחר קשיים כלכליים שאליהם נקלעה דונצק, הקבוצה הודיעה על התפרקותה בראשית שנת 2010 וטאקר שוחרר מהקבוצה.
ב-3 במרץ חתם טאקר בבני השרון עד סוף העונה.
בעונת 2011/2012 חתם טאקר בקבוצת באמברג הגרמנית ששיחקה גם במסגרת היורוליג באותה העונה. בסיום העונה זכה טאקר, ששיחק גם במסגרת האולסטאר הגרמני, עם קבוצתו בגביע הגרמני ובאליפות הבונדסליגה ונבחר ל-MVP של הגמר.
פיניקס סאנס
בקיץ 2012 חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת ספרטק סנט פטרסבורג מליגת העל הרוסית, אך בהמשך הקיץ הוחתם על ידי הפיניקס סאנס מליגת ה-NBA. ב-4 וחצי עונותיו בפיניקס פתח במרבית משחקי קבוצתו, ותרם 8.0 נקודות ו-5.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
טורונטו ראפטורס
במהלך עונת הועבר טאקר בטרייד מפיניקס סאנס לטורונטו ראפטורס, תמורת ג'ארד סאלינג'ר ושתי בחירות דראפט סיבוב שני.
יוסטון רוקטס
לפני תחילת עונת חתם טאקר על חוזה ביוסטון רוקטס, עבור 32 מיליון דולר ל-4 שנים. בפלייאוף של אותה עונה העפיל עם הרוקטס לגמר האזור המערבי, אולם קבוצתו הפסידה מול גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 3–4.
מילווקי באקס
ב-18 במרץ 2021 עבר טאקר למילווקי באקס תמורת די. ג'יי. אוגוסטין, די. ג'יי. וילסון ובחירת דראפט. הופעת הבכורה שלו בקבוצה הייתה ב-20 במרץ, והוא סיים את המשחק עם 3 ריבאונדים בניצחון קבוצתו על סן אנטוניו ספרס.
ב-21 ביולי 2021 זכה עם מילווקי באקס באליפות ה-NBA אחרי ניצחון בסדרה 2–4 על פיניקס סאנס.
מיאמי היט
ב-3 באוגוסט 2021 חתם טאקר במיאמי היט על חוזה לשתי עונות בסך 15 מיליון דולר.
נאשוויל
נאשוויל (באנגלית: Nashville) היא בירת מדינת טנסי שבארצות הברית והעיר הגדולה באוכלוסייתה במדינה, והעיר ה-21 בגודלה בארצות הברית. העיר שוכנת על נהר קמברלנד במחוז דייווידסון, בחלק הצפון מרכזי של המדינה. נאשוויל היא מרכז גדול לשירותי רפואה, מוזיקה, הוצאה לאור ותחבורה תעשייתית ויש בה מספר אוניברסיטאות. עם זאת, העיר מפורסמת בעיקר כ"בירתו" העולמית של סגנון הקאנטרי במוזיקה.
בנאשוויל ישנו מרכז ממשלתי עירוני-מחוזי יציב, הכולל בתוכו שבע עיריות שפועלות בשתי רמות. האוכלוסייה של מחוז נאשוויל-דווידסון עומדת על כ-635,000 תושבים נכון לשנת 2009, על פי הערכת לשכת מנהל האוכלוסין של ארצות הברית. האוכלוסייה של כל 13 המחוזות של מטרופולין נאשוויל מוערכת בכ-1,666,000 תושבים, עובדה שהופכת את המטרופולין לגדולה ביותר ובעל צמיחת האוכלוסייה המהירה ביותר במדינה.
היסטוריה
נאשוויל נוסדה על ידי ג'יימס רוברטסון ומפלגת ווטאוגנס ב-1779, ובמקור נקראה פורט נאשברו, על שם גיבור מלחמת העצמאות האמריקאית פרנסיס נאש. נאשוויל גדלה במהירות בזכות מיקומה המצוין, נוחות הגישה אל נמל הנהר שלה, ומאוחר יותר עקב מעמדה כצומת רכבות מרכזי. ב-1806 הפכה נאשוויל לעיר המרכזית של מחוז דייווידסון טנסי. ב-1843 הפכה העיר לבירת מדינת טנסי.
על אף שבמהלך מלחמת האזרחים נפגעה נאשוויל קשות וסבלה משפל כלכלי, העיר השתקמה במהירות. בתוך מספר שנים העיר החזירה לעצמה את מעמדה כצומת דרכים וצומת ספנות חשוב, ואף ביססה את עצמה כאזור בעל תעשייה ענפה. השנים שלאחר מלחמת האזרחים, וסוף המאה ה-19, הביאו את נאשוויל לצמיחה מחודשת. תקופת פריחה כלכלית זאת, הביאה לבניית מבנים בסגנון קלאסי, שעדיין ניתן לראות מסוגם במרכז העיר.
ב-1963 איחדה נאשוויל את מוסדות הממשל שלה ושל מחוז דייווידסון, ובכך הפכה לעיר הראשונה בארצות הברית שהשטח המטרופוליטני שלה משתרע על מחוז שלם. מאז שנות ה-70, אוכלוסיית העיר צומחת באופן מסחרר, ובמיוחד בשנות ה-90, כשהפריחה הכלכלית הייתה בעיצומה, תחת ניהולו של ראש העיר פיל ברדסן, אשר שם לעצמו כמטרה עיקרית את חידוש פני העיר וחיזוק בניינים המזוהים עם העיר כמו היכל התהילה והמוזיקה המחוזי, הספרייה הציבורית של נאשוויל, את מרכז גילורד לבידור ואת מגרש ה-LP.
גאוגרפיה של העיר
נאשוויל שוכנת לגדותיו של נהר קמברלנד, בחלק הצפון-מערבי של אגן נאשוויל. הטופוגרפיה של נאשוויל נעה בין 117 מטרים מעל פני הים והנקודה הגבוהה ביותר שלה היא בגובה 354 מטרים.
אקלים
נאשוויל נמצאת בגבולו הצפוני של אזור האקלים הסובטרופי הלח, ובגבולו הדרומי של אזור האקלים היבשתי הלח. ההבדלים בין העונות בנאשוויל בולטים יותר מערים אחרות בדרום ארצות הברית בעיקר בשל שתי סיבות: האחת, האזור המוגבה שבו היא נמצאת, והשנייה, חוסרו של גוף מים בולט באזור. הקיץ בנאשוויל הוא בעיקרו חם ולח, כשממוצע הטמפרטורות בחודש יולי בשעת צהריים עומד על כ-32° מעלות צלזיוס. החורף הוא צונן וקר, כשממוצע הטמפרטורות הנמוך בחודש ינואר עומד על 2°- צלזיוס (28° פרנהייט). ממוצע הגשמים השנתי עומד על 122 סנטימטרים (48.1 אינץ') כשהחורף והאביב הם הגשומים יותר ואילו הסתיו הוא היבש. ממוצע השלג הוא כ-23 סנטימטרים (9.1 אינצ'ים), והוא יורד בעיקר בינואר ובפברואר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה אי פעם בנאשוויל, הייתה ב-21 בינואר 1985, שבו הטמפרטורה הייתה 27- מעלות צלזיוס, והטמפרטורה החמה ביותר אי פעם הייתה ב-28 ביולי 1952, אז נמדדו 42 מעלות צלזיוס.
מיקומה של העיר באגן נאשוויל עלול להוות בעיה לסובלים מאלרגיות, עקב שינויי הטמפרטורה הנגרמים גם עקב גובהה של העיר.
אזור המטרופולין
לנאשוויל שטח המטרופולין הגדול ביותר בטנסי, כיוון שהיא חולשת על מספר מחוזות. האזור שכולל את כל האזור של מרכז טנסי (נאשוויל רבתי) מורכב מהמחוזות: קאנון, צ'ית'אם, דייווידסון, דיקסון, היקמן, מקוּן, רוברטסון, רוּת'פורד, סמית', סאמר, תרוסדייל, ויליאמסון ווילסון.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000, היו במחוז 569,891 תושבים, 237,405 משקי בית, ו-138,169 משפחות שהתגוררו בעיר. צפיפות האוכלוסין לק"מ הייתה 438.1 נפש קמ"ר. היו 252,977 יחידות דיור, בממוצע של 194.5 יחידות לקמ"ר. האוכלוסייה המוערכת של נאשוויל ל-2005 היא 607,413 בני אדם.
קהילה יהודית
בנשוויל קהילה יהודית המונה כ-6,500 איש (נתוני 2001). לקהילה זו היסטוריה עשירה ויהודים הגיעו לאזור כבר באמצע המאה ה-19. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היו בעיר כבר מספיק גברים יהודיים להרכבת מניין. ב-1851 הוקם בית הכנסת אוהבי שלום. קהילת "מגן דוד" (על שם מחוז דייווידסון) הוקמה ב-1854 וקהילה שנייה, "אהבת אמת", התארגנה ב-1860. ב-1864 הוקמה בעיר קהילה רפורמית, "בני ישורון". בית כנסת קונסרבטיבי הוקם ב-1902 ובאותה שנה הוקם מרכז קהילתי יהודי הפעיל עד היום. קהילה אורתודוקסית החלה מתארגנת בעיר בשנות ה-70 של המאה ה-19, והוקמה בין היתר מיוצאי הונגריה. ב-2002 הוקם גם בית הכנסת "בית תפילה", המיועד לאנשי תנועת חב"ד. בעיר פעיל בית ספר יהודי, "עקיבא", אשר נוסד ב-1954.
כלכלה
כעיר שנחשבת ל"בית מוזיקת הקאנטרי", נאשוויל הפכה למרכז גדול של הופעות והקלטת מוזיקת קאנטרי ומוזיקה נוצרית. מאז שנות ה-60, נאשוויל היא מרכז הפקות המוזיקה מספר 2 בכל ארצות הברית (אחרי ניו יורק). נכון לשנת 2006, מגלגלת תעשיית המוזיקה בנאשוויל כ-6.4 מיליארד דולרים בשנה, ומעסיקה כ-19,000 עובדים באזור.
אמנם נאשוויל מוכרת מאוד בזכות היותה מרכז הקלטות מוזיקלי, ודי מבוקש בקרב תיירים, אך התעשייה העיקרית בעיר היא בתחום הבריאות. נאשוויל היא ביתם של למעלה מ-250 חברות בריאות, הכולל בין היתר את תאגיד בתי החולים של אמריקה, שהוא התאגיד להפעלת בתי חולים פרטיים הגדול בעולם. נכון לשנת 2006, ההערכה היא כי תעשיית שירותי הבריאות מגלגלת בממוצע כ-18.3 מיליארד דולרים בשנה, ומעסיקה כ-94,000 עובדים באזור נאשוויל. גם לתעשיית המנועים חשיבות רבה באזור מרכז טנסי.
עוד תעשיות מרכזיות הממוקמות באזור נאשוויל כוללות את: תעשיית הביטוח, חברות המימון וההוצאות לאור (בעיקר הוצאות לאור דתיות). בעיר גם נמצאים מטות המבצעים של מספר כתות פרוטסטנטיות, הכנסייה המתודיסטית המאוחדת, הוועידה הבפטיסטית הדרומית, והוועידה הבפטיסטית הלאומית של ארצות הברית.
בנאשוויל צומחת לאיטה גם תעשיית הסרטים. מספר סרטים מוכרים צולמו בנאשוויל, ביניהם הסרט "גרין מייל".
תרבות
חלק מאתרי התיירות הפופולריים בעיר הם בין היתר: פורט נאשברו, העתק מדויק של המושבה בתחילת דרכה; המוזיאון של טנסי; והפרתנון, שהוא העתק מדויק של הפרתנון הנמצא באתונה, יוון. הקפיטול של מדינת טנסי הוא מהקפיטולים הישנים ביותר שעדיין בשימוש בארצות הברית, וכמו כן ההרמינטג' (המנזר), הוא אחד מבתי הנשיא הישנים יותר שעומד פתוח למבקרים. גן החיות של נאשוויל, הוא האטרקציה החדשה של העיר.
מוזיקת קאנטרי
הרבה אתרי תיירות כוללים אתרים של מוזיקת קאנטרי, כדוגמת היכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי, טיילור סוויפט, אודיטוריום ריימן (שבמשך שנים היה אולם מופע הגרנד אול אופרי), ותיאטרון בלקורט. בכל שנה פסטיבל המוזיקה CMA, מביא לעיר אלפי תיירים חובבי קאנטרי.
ג'אז
על אף שנאשוויל אינה ידועה כעיר ג'אז, יצאו ממנה להקות ג'אז כמו מכונת הג'אז של נאשוויל ותזמורת הג'אז של נאשוויל. התזמורת של פרנסיס קרייג הנעימה את זמנם של חובבי המוזיקה בנאשוויל בין השנים 1929 ל-1945. התזמורת של קרייג הייתה גם הראשונה אי פעם שהופעה שלה הועברה בשידור חי ברדיו.
ספורט
בנאשוויל יש מספר קבוצות ספורט מקצועיות, שהמוכרות ביניהן הן קבוצת ההוקי קרח נאשוויל פרדטורס מליגת ה-NHL וקבוצת הפוטבול טנסי טייטנס מליגת ה-NFL. ישנן עוד מספר קבוצות ספורט בכירות שנאשוויל היא ביתן, כשם שעושה קבוצת הפוטבול למכללות מיוזיק סיטי בול (עיר המוזיקה והכדור). קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת טנסי משחקת את משחקי הבית של ב-"LP Field".
תחבורה
נאשוויל ממוקמת במרכזו של צומת דרכים ראשי של שלושה כבישים מהירים בין-מדינתיים בארצות הברית: 40-|, 24-| ו- 65-| (הסימן | הוא קיצור של interstate, בינמדינתי). הכביש הבינמדינתי מס' 440, הוא מעקף דרך המתחבר אל שלושת הכבישים האלה בדרום העיר נאשוויל. רשות הדרכים העירונית מספקת שירותי אוטובוסים ברחבי העיר.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל, שהיה המוקד הראשי של חברת התעופה אמריקן איירליינס בין השנים 1986 ועד 1995, וכיום הוא מוקד-משנה של חברת התעופה סאות'ווסט איירליינס.
ב-18 בספטמבר 2006 חנכה נאשוויל מערכת רכבות נוסעים חדשה, "מיוזיק סיטי סטאר" (כוכב עיר המוזיקה). הקו היחיד שקיים לפי שעה במערכת רכבות זו, מחבר את העיר לְבָּנון לנאשוויל. קווים למורפריסברו וגאלַטין נמצאים בשלבי תכנון. המערכת מתוכננת לשבעה קווים נוספים, שיחברו את נאשוויל עם פרבריה.
חליבה מכנית
ב-1836 הומצא מכשיר החליבה הראשון. מכשיר זה היה מורכב מארבעה קטטרים, המוחדרים לפי-הפטמות, שחוברו בצינור גומי למכל חלב. מכונות אלו, כמו מכונות שהתבססו על הפעלת לחץ מכני על פטמת הפרה או שאיבה בוואקום, לא תמיד היו יעילות, ואף גרמו לפגיעה בפטמת הפרה וברקמת העטין. כיום, מקובלת חליבה באמצעות משאבת ואקום, המתחברת לעטיני הפרה באמצעות גביעים קשיחים המרופדים בשרוול גומי. מכונת החליבה בנויה מארבעה גביעים, וכך נחלבים כל ארבעת העטינים באותו הזמן, שלא כמו בחליבה ידנית. גביע החליבה המכנית נצמד לפטמה באמצעות ואקום. שרוול הגומי בחלקו הפנימי של הגביע מכיל אבוב הפועם (כלומר מתנפח ומתכווץ) בערך אחת לשנייה, ובאופן זה מעודד את זרימת החלב מן הפטמה דרך צינור בתחתית הגביע למכל, ולחלופין זרימת חלב מגוף העטין אל הפטמה.
לוחות הזמנים של החליבות
החליבות מתבצעות פעמיים או שלוש פעמים ביום, בשעות קבועות. מרווחי הזמן בין החליבות נקבעים כך שיתאימו לסדר היום של כלל הרפת או הדיר ומתוך מטרה כללית של מרווחי זמן שווים, ככל הניתן, בין החליבות. לאחר שנקבעו זמני החליבה, חייב החקלאי להתאים את סדר יומו לזמנים אלו. זמני החליבה הקבועים מאלצים חלק מהחקלאים להיות נוכחים בכל החליבות בכל ימות השנה, גם כאשר הם חולים או כאשר יש להם התחייבויות נוספות. אילוץ זה בעייתי במיוחד בקרב חקלאים בעלי משקים משפחתיים קטנים שידם אינה משגת שכירת כוח אדם נוסף לסיוע בחליבות. זהו אחד הגורמים העיקריים לירידה בכמות המשקים המשפחתיים.
חליבה אוטומטית
כדי לייעל את תהליך החליבה, עברו המחלובים, החל מסביבות אמצע המאה ה-20, תהליך הדרגתי של הגדלה ומעבר לאוטומציה. מערכות בקרה אוטומטיות או חצי אוטומטיות הותקנו ברוב המחלובים המודרניים בעולם. מעבר לחליבה הממוכנת, שהיא טכנולוגיה ותיקה, מזהה עמדת החליבה את סיום החליבה אצל כל בהמה ומסירה אוטומטית את אשכול החליבה מהעטין. קיימות גם מערכות ניקוי אוטומטיות אשר מנקות את מכונות החליבה בין בהמה לבהמה על מנת למנוע הדבקות במחלות עטין (אם כי קיימים חילוקי דעות בקרב החקלאים לגבי יעילותם של מערכות השטיפה האוטומטיות). בעת שכל דבוקת הבהמות סיימה את חליבתה נפתח באופן אוטומטי החיץ המגביל את תנועת הבהמות והן יוצאות מן המחלוב.
באמצעות מערכות אלו, המשימות היחידות אשר נשארו לחולבים הן ניקוי עטיני הבהמות לפני החליבה והתקנת ציוד החליבה על הפטמות. ניקוי אוטומטי והתקנת ציוד החליבה היא משימה מורכבת למכונות, אשר דורשת גילוי מדויק של מיקום העטינים. המשימות הללו מוכנו בהצלחה ברפתות הרובוטיות.
סוגי מחלובים
במשך השנים התפתחו מספר דגמים של מחלובים שנבדלים אחד מן השני בצורתם, בכיווני העמידה של הבהמות ובצורת השינוע של הבהמות אל תוך המחלוב והחוצה ממנו. הדגמים הנפוצים ביותר הם:
רפת רובוטית
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 בוצעו מחקרים רבים אשר התמקדו במציאת שיטות מתקדמות לשיפור תהליך האוטומציה של חליבת בעלי החיים, מחקרים אלו הובילו לבסוף לפיתוח הרפת הרובוטית (Voluntary milking system).
הרפתות הרובוטיות מותאמות לבעלי החיים משום שהן מסוגלות לחלוב כל חיה כאשר היא מוכנה להיחלב, במקום לחלוב את כל בעלי החיים לפי לוח זמנים קבוע. הרפתות הרובוטיות דורשות אוטומציה מלאה של תהליך החליבה כאשר החיה יכולה לבחור מתי היא מעוניינת להחלב במשך כל שעות היממה.
כאשר הבהמה בוחרת להיחלב במערכת החליבה (בשל הרגל אותו פיתחה החיה או משום שעטיניה התמלאו בחלב), חיישן שנמצא בעמדת החליבה מזהה את החיה באופן אוטומטי על ידי משדר שנמצא על צווארה או על רגלה של הבהמה ומעביר את הטיפול בה למערכת השליטה. קיים גם תג זיהוי שאוגר בתוכו נתונים אודות פעילות החיה וכך, בעזרת תוכנת מחשב ייעודית, יכול הרפתן לדעת מתי הבהמה נמצאת בייחום וכך, ניתן להחליט אם לבצע הזרעה מלאכותית. במידה והבהמה נחלבה יותר מדי לאחרונה, מערכת השערים האוטומטית מוציאה את הבהמה ממערכת החליבה. במידה והבהמה יכולה להיחלב, היא מובלת אל תוך מערכת החליבה, שם עטיניה מנוקים באופן אוטומטי והיא נחלבת באופן אוטומטי. לעיתים, כדי לגרום לבהמות לרצות להיחלב, חקלאים רבים מאפשרים לפרות הנחלבות גישה למזון בזמן שהן נחלבות במערכות החליבה.
המרכיב החדשני העיקרי ברפת הרובוטית היא הזרוע הרובוטית. הזרוע הרובוטית ממכנת למעשה את המשימות של ניקוי העטינים והתקנת ציוד החליבה על גבי העטינים ובכך למעשה מאפשרת למערכת כולה לעבוד באופן אוטומטי מלא אשר איננו מצריך מעורבות עובדים אנושיים כלל. העיצוב המתקדם של הזרוע הרובוטית ושל חיישנים ואמצעי הבקרה מאפשרות ביצוע חליבות ללא פיקוח אנושי כלל, באופן כזה שהחקלאי נדרש רק להופיע כדי לפקח על מצבם של החיות או כאשר אחת הפרות לא נכחה בחליבה.
ליחידת חליבה ממוצעת, יש את הקיבולת לחלוב בין 60 ל-70 פרות. הרפתות הרובוטיות חולבות את כל הפרות בממוצע בין פעמיים לשלוש ביום, לכן יחידת חליבה אחת אשר מטפלת ב-60 פרות וחולבת כל פרה שלוש פעמים ביום היא בעלת יכולת חליבה של 7.5 פרות בשעה.
הרפתות הרובוטיות הפכו זמינות באופן מסחרי מתחילת שנות התשעים, והוכיחו הצלחה מרובה יחסית בביצוע את שיטת החליבה החדשנית בה הפרה מחליטה מתי היא מוכנה להיחלב.
דירי עיזים
בשנת 2008 הופעל מכון חליבה, החולב 48 עזים בעת ובעונה אחת, ב"מחלבת סוסיא" בישראל שבה 500 עזים. עד אז היה מקובל להפעיל מכוני חליבה קטנים יותר ברוב דירי העזים בארץ לאחר שכמעט פסקה החליבה הידנית.
תהילים נ"א
תהילים נ"א הוא המזמור החמישים ואחד בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-50 במספר).
כותרת המזמור
כותרתו של המזמור: "לַמְנַצֵּחַ, מִזְמוֹר לְדָוִד" מופיעה בראשם של תשעה מזמורים ביניהם מזמור זה ומיוחסת לדוד. המשכה של הכותרת מכוון לאירועים מחיי דוד ויש הסוברים כי זהו פרט אוטוביוגרפי בו דוד מתוודה על חטאו בבת שבע כאשר בא אליו נתן הנביא. מנגד יש הסוברים כי כותרת זו היא תוספת מאוחרת למזמור שנכתב לשיטתם בימי בית המקדש הראשון. לדידם המזמור מתאר התעלות רוחנית ואין הוא עוסק באירוע מחיי דוד. אחרים טוענים כי המילה "אני" המופיעה במזמור מכוונת לביטוי רגש לאומי. הכותרת מרמזת אמנם על מעשה דוד ובת שבע וניתן לראות בכך את עיקר החטא. אך עם זאת, במזמור קיים רמז על הלכי רוחו של המשורר: "הַצִּילֵנִי מִדָּמִים", לשיטתו של חננאל מאק יש להטיל ספק שאכן המזמור עוסק בפרשת אוריה החתי. המזמור אמנם מביע את תחושותיו של בעל המזמור המבקש את סליחת ה', אך הפרטים הניתנים במזמור אינם תואמים למסופר בסיפור דוד ובת שבע בשמואל ב', י"א.
סוגת המזמור
המזמור כתוב כקינת יחיד, אך בעיקרו אינו פונה אל ה' בבקשת הצלה מרודפים, אלא בבקשה למחילה וכפרה על חטא. בזאת, שונה המזמור ממזמורי תפילת יחיד אחרים, בהם המוקד העיקרי הוא תפילה להצלה.
מבנה וצורה
לאחר פסוקי הכותרת, ניתן לחלק את המזמור לחמישה חלקים:
את שני הפסוקים האחרונים (כ'-כ"א) יש הרואים כתוספת ליטורגית מאוחרת שנועדה להתאים את המזמור לאמירה על ידי הלויים במקדש. ישנם פרשנים נוספים, ביניהם ראב"ע, הסבורים כי מדובר בתוספת מזמן הגלות, בשל העובדה שציון מוצגת בה כחרבה.
תוכן המזמור
במהלך המזמור, מציג משורר תהילים מספר גורמים שונים המביאים אותו לידי תודעת חטא. פן אחד מודגש בכותרת המזמור: "בְּבוֹא-אֵלָיו נָתָן הַנָּבִיא". פן זה מדגיש את הגורם המתערב כפתח לתודעת החטא. פן נוסף שעולה הוא ההיבט הגופני. בהיבט זה, כאבים פיזיים של המשורר הם המעוררים אותו לידי תודעת חטא. ניתן לראות זאת בפסוק "תָּגֵלְנָה עֲצָמוֹת דִּכִּיתָ". היבט שלישי הוא היבט הנובע מתודעת המשורר עצמו, "כִּי-פְשָׁעַי אֲנִי אֵדָע וְחַטָּאתִי נֶגְדִּי תָמִיד".
המזמור בתפילה
המזמור נאמר לפי חלק מהנוסחאות בסדר קריאת שמע שעל המיטה.
ליטורגיה
הפסוק "אֲדֹנָי שְׂפָתַי תִּפְתָּח וּפִי יַגִּיד תְּהִלָּתֶךָ" משמש כפתיחה לתפילת עמידה.
טל רוסו
טל רוּסוֹ (נולד ב-27 בספטמבר 1959, כ"ד באלול ה'תשי"ט) הוא אלוף בדימוס בצה"ל אשר שימש מפקד מפקדת העומק, מפקד פיקוד הדרום, ראש אגף מבצעים, מפקד עוצבת הפלדה ומפקד עוצבת האש. כיהן כחבר הכנסת מטעם העבודה.
ביוגרפיה
רוסו נולד, גדל והתחנך בקיבוץ חולתה שבגליל העליון. אמו נועה לבית רזניק, ילידת עפולה, הייתה לוחמת בפלמ"ח. אביו דרור, אף הוא לוחם בפלמ"ח, הוא נצר למשפחת רוסו מביטולה שביוגוסלביה. אחיו רון שירת כמפקד טייסת בחיל האוויר.
בנעוריו שיחק כדורסל בקבוצת "הפועל כפר גלעדי-חולתה", והיה שותף בהעפלתה לליגה הלאומית. לפני הגיוס עשה שנת שירות כמדריך בתנועת "המחנות העולים" בקריית ביאליק. בין חניכיו היה גם אביב כוכבי.
התגייס לצה"ל בשנת 1978, והתנדב ליחידת שלדג בראשיתה, כשהייתה כפופה למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי ומסונפת לצנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה. כשהקצין שפיקד על הצוות הועבר מתפקידו, מונה למפקד הצוות תחתיו, על אף היותו בדרגת סמ"ר. בשנת 1981 השתחרר מצה"ל, לאחר שסירב לבקשת מפקדיו לצאת לקורס קצינים, בטענה שאין לו אמון בקורס שאותו סיימו בהצלחה, בין השאר, חיילים שהוא הדיח מהיחידה.
לאחר שחרורו שב לקיבוץ ועבד כחקלאי. אולם עד מהרה שב לשרת ביחידת שלדג, כמפקד במילואים בתנאי קבע, במשך כחצי שנה, לצורך מבצע מיוחד שביצעה שלדג בשיתוף עם סיירת מטכ"ל. במלחמת שלום הגליל לחם בשורות יחידת שלדג, כמפקד צוות, ובהמשך כמפקד פלגה. במהלך המלחמה פעל הכוח עליו פיקד בציר החוף, ולקח חלק במבצעים רבים שנותרו מסווגים עד ימים אלה. בין היתר הוביל את חייליו בקרב לכיבוש מתחם המוזיאון בביירות. בראיון סיפר: . בהמשך עסק עם פלוגתו בטיהור מפקדות מחבלים. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע כמפקד פלגת לוחמים והוענקה לו דרגת סרן, לאות הערכה על תפקודו במלחמה, זאת מבלי שעבר קורס קצינים. את המלחמה הגדיר כעבור שנים כ"מעניינת". בשנת 1983 מונה למפקד פלגת המילואים של היחידה. בשנת 1985 עבר לסיירת מטכ"ל ומונה לסגן מפקד היחידה, בתקופת עמר בר-לב ומשה יעלון. בשנת 1987 סיים את תפקידו והשתחרר שוב מצה"ל. לאחר שנתיים חזר ושימש כפרויקטור בסיירת.
בשנת 1991 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד רותם בחטיבת גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 1992. לאחר מכן מונה למפקד יחידת מגלן בין השנים 1992–1994, ונחשב למפקד הבולט בתולדות היחידה, וכמי שקידם את רמתה המקצועית באופן משמעותי ושיפר את הדימוי שלה בתוך הצבא. בתקופת פיקודו הוביל את לוחמי היחידה בשורה של מבצעים, ובהם במבצע דין וחשבון.
בשנת 2001 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש, ושימש בתפקיד עד שנת 2003. כמפקד האוגדה לקח חלק בהפעלת יחידות האוגדה במבצע חומת מגן. בנוסף פעל לשיתופה של יחידת מגלן הכפופה לאוגדתו בפעילות הסיכול הממוקד בשטחים. כמו כן נודע כמי שהגיב ביד קשה על תופעות סרבנות של קציני סדיר ומילואים בעוצבת האש, ובהם, דוד זונשיין מראשי תנועת "אומץ לסרב". לאחר מכן מונה למפקד עוצבת הפלדה בין השנים 2003–2005, ובין היתר פיקד על כוחות האוגדה בביצוע תוכנית ההתנתקות ביישובי צפון השומרון בשנת 2005. משנת 2005 עבר תפקידים שונים בהמתנה לקבלת דרגת אלוף. בין השאר היה פרויקטור מטעם הרמטכ"ל לקשר עם הציבור הדתי לאומי לאחר ההתנתקות. במהלך מלחמת לבנון השנייה שימש כעוזר ראש אמ"ץ למבצעים מיוחדים, במסגרת זו היה אחראי על היחידות המיוחדות ושיתוף הפעולה ביניהן, ויזם ותכנן מבצעים מיוחדים רבים במהלך המלחמה, הבולט שבהם הוא מבצע חד וחלק. לאחר המלחמה ריכז עבודת מטה, בנושא הקמת מפקדת שליטה מרכזית לכוחות המיוחדים.
ב-12 באוקטובר 2006 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף המבצעים. בתפקיד זה שימש בין היתר במהלך תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע שני מגדלים, המשט לעזה ומבצע עופרת יצוקה. כמו כן עמד בראש ועדת הצל"שים המטכ"לית. בתפקידיו אלו שירת עד 4 באוקטובר 2010. ב-21 באוקטובר 2010 מונה למפקד פיקוד הדרום. באוגוסט 2011 פיקד על תקיפות צה"ל ברצועת עזה, בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל. לאחר הפיגוע הודה כי שגה בכך שלא סגר את כביש 12 שבו אירעה המתקפה, למרות ההתרעות שהיו בידי צה"ל. בהמשך הוביל את הפיקוד בהסלמת מרץ 2012, שהתרחשה בעקבות חיסולו של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית, במהלך ההסלמה שוגרו כ-200 רקטות על יישובי ישראל במשך כחמישה ימים, ובתקיפות חיל האוויר נהרגו ברצועת עזה 22 מחבלים ו-4 אזרחים. באוגוסט 2012 פיקד על כוחות צה"ל, בסיכול חדירת מחבלים מסיני, אשר השתלטו על נגמ"שים של הצבא המצרי, בכוונה לבצע פיגוע באזור מעבר כרם שלום. בנובמבר אותה שנה פיקד על כוחות הפיקוד, בלחימה במבצע עמוד ענן, כנגד תשתיות החמאס ברצועת עזה. ב-20 בינואר 2013 החליט לפרוש מצה"ל, וב-4 באפריל סיים את תפקידו. לאחר חופשת פרישה, השתחרר מצה"ל ב-31 בינואר 2014.
ב-26 בפברואר 2015 החל לשרת במילואים בתנאי קבע כמפקד מפקדת העומק, ושימש בתפקיד עד 11 במאי 2017.
לאחר השירות הצבאי
לאחר שחרורו מצה"ל, החל לשמש כיועץ אסטרטגי בחברת הייעוץ הביטחוני "SBM". בנוסף, הקים את חברת טי.אר תשתיות ועסק בפרויקט רכב היברידי בחברת ריגו רכב (בה מכהן כדירקטור) ובפרויקטים שקשורים במחקר של קנאביס רפואי. במקביל, פעל בעמותת "עולים ביחד" העוסקת בשילוב של יוצאי אתיופיה במשק ובעמותת "אחריי!" המקדמת טיפוח של מנהיגות צעירה ומעורבות חברתית של בני נוער.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום השני ברשימת מפלגת העבודה, כשריון אישי של יו"ר המפלגה אבי גבאי ונבחר לכנסת. בכנסת זו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון הזמנית ובועדת החינוך, התרבות והספורט.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, לאחר חמישה וחצי שבועות כחבר הכנסת, הודיע רוסו על פרישה מהחיים הפוליטיים. מאז, הוא מעורב במיזמים עסקיים בישראל ומחוצה לה. בנוסף, הוא פעיל בעמותת "אחריי!" ומרצה בפני חיילים ובני נוער.
רוסו בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים משולב מאוניברסיטת תל אביב.
הוא רווק ומתגורר בהרצליה. בעבר היה בן הזוג של יעל אבקסיס ושל נטלי עטיה.
ורדה זקהיים
ורדה זקהיים (נולדה ב­–24 בנובמבר 1932) היא פעילה חברתית ישראלית, המכהנת כיושבת ראש עמותת ליל"ך לסיוע במגזרים חלשים בקהילה. לאורך חייה התנדבה זקהיים בפעילויות רבות למען חיילים, נוער בסיכון, עולים חדשים, אסירים משוחררים וקשישים. יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2006.
ביוגרפיה
זקהיים נולדה בתל אביב להורים שעלו לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1919, באונייה "רוסלאן". אביה, משה פרנקל, היה מנהל מחלקת הגבייה הראשון של עיריית תל אביב, וממייסדי מגן דוד אדום בישראל. זקהיים למדה בבית הספר העממי "הכרמל" (כיום "גבריאלי") ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה". בהמשך למדה בסמינר לוינסקי, וסיימה כגננת מוסמכת.
זקהיים החלה להתנדב במגן דוד אדום בעודה תלמידת בית ספר תיכון. ב-1967 הקימה קבוצה שפעלה למען חיילים, בשם "קרן התנדבות לביטחון". בשנות השבעים ארגנה פעילות למען נוער משוטט ברחוב. הפעילות למען הנוער הובילה להקמת עמותה שהושיטה עזרה לעולים מברית המועצות בתקופת גל העלייה הגדול של שנות השבעים. בשנות השמונים הקימה זקהיים את "קשב לקשיש", עמותה בתל אביב שהושיטה עזרה נפשית לקשישים במצוקה.
בשנת 1996 החלה זקהיים לעמוד בראש עמותת ליל"ך, והיא ממשיכה עד היום בתפקיד זה.
גביע הליגה בכדורסל 2010/2011
גביע הליגה בכדורסל לעונת 2010/2011 היא התחרות החמישית להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע ווינר השני שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל ירושלים.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר גביע הווינר השני שלה.
קנאים (בית שני)
קנאים (ביוונית: Ζηλωτής, תעתיק: זֵלוֹטֵס) הוא שם כולל למורדים שפעלו בירושלים בתקופת המרד הגדול ברומאים. בין קבוצות אלו היו הסיקריים, אנשי הפילוסופיה הרביעית, וכן קבוצות לוחמים בעלות מנהיגים שונים, ללא קשר ארגוני ביניהן.
במסגרת האידאולוגיה הקנאית, ראו הקנאים במעשה פינחס המקראי מודל לחיקוי. בעקבותיו, ויותר קרוב לזמנם שלהם, נטלו הקנאים כדגם את מתתיהו החשמונאי, שמעון בן שטח ואחרים.
המושג "קנאה" בתנ"ך, בהלכה, ואצל יוסף בן מתתיהו
השורש "קנא" מופיע בתנ"ך פעמים מספר, לרוב כתואר לאל. ייחוס הקנאה לאדם נעשה כלפי שני אנשים בלבד - פנחס ואליהו. גם פנחס וגם אליהו מתוארים בתנ"ך כחורצי דין עצמאיים אל מול חטא גדול - פנחס הרג ללא משפט את זמרי שחטא בזנות, ואליהו הוציא להורג את נביאי הבעל.
הלכות שונות עוסקות בהריגה על ידי קנאים. במשנה מסופר על שמעון בן שטח, שתלה שמונים מכשפות באשקלון, ובמשנה אחרת נאמר: משניות אלו הן משניות קדומות, המתארות תפיסות הלכתיות שלא התקבלו בסופו של דבר על ידי הזרמים המרכזיים של הפרושים. הלכה קדומה זו התירה, ככל הנראה, פגיעה בעבריין בעת החטא ממש. הפלגים הקנאיים בקרב הפרושים שאבו את מסורותיהם מתוך ההלכה החסידית, ובעיקר מתוך משנתו של שמאי.
אצל יוסף בן מתתיהו מופיע המושג "קנאים" ביוונית במילה "זאלוטאי" (zelotai). המקור הלשוני הקלאסי הוא "זאל" (zel), והוא בא מ"זאו" (ze'o), שמשמעו לרתוח, להאדים מחום, לההביל, ולעיתים במשמעות של קנאה. בתרגום השבעים לתנ"ך הוא מופיע תמיד כתרגום לשורש "קנא". כך לדוגמה, מתורגם הביטוי בספר שמות: "אל קנא" כ"תאוס זאלוטאס" (te'os zelotes).
קבוצות קנאיות ופעילותן לפני המרד
המקור היחיד כמעט למידע על הקנאים הוא יוסף בן מתתיהו, בספריו "קדמוניות היהודים" ו"מלחמת היהודים". בן מתתיהו עצמו השתדל באופן ניכר לתאר כמה שיותר קבוצות קנאיות שונות, לפרט את ההבדלים ביניהן. עם זאת, בן מתתיהו המעיט מחשיבות האידאולוגיה העומדת מאחורי מעשיהם של המורדים, וצייר אותם פעמים רבות כליסטים תאבי בצע, שודדים צמאי דם ופורעי חוק חסרי מצפון.
בניתוח תיאוריו של בן מתתיהו את אירועי התקופה ניתן למצוא כי הקנאות בתקופה הרומית פרצה מדי פעם בשעת ניסיונות מרד כנגד השלטון הרומי, וקבוצות אנטי-רומאיות שונות היו בעלות אידאולוגיה קנאית מובהקת, הלוקחת את החוק לידיה.
כבר בזמן כיבוש הגליל על ידי הורדוס, בשנים 38–39 לפני הספירה, מתאר בן מתתיהו פעולות המתאפיינות כקנאיות (כמו התאבדות המתבצרים על הארבל). קנאי גם היה המורד יהודה בן חזקיה הגלילי, שבשנת 6 לספירה, בעקבות ניסיון הקנסוס (מפקד אוכלוסין לצורך שמאות הקרקע והנכסים) על ידי הנציב הרומי קוויריניוס, הקים קבוצה קיצונית, אנטי רומית מובהקת, בהנהגתו. במקרה זה, יוסף בן מתתיהו מגדיר את הקבוצה הזו כבעלת אידאולוגיה המכונה הפילוסופיה הרביעית. פילוסופיה זו דוגלת בחירות מכל שלטון שאיננו של האל, ובמאבק חסר פשרות להשגת חירות זו.
פעולות קנאיות נמשכו לאורך המאה הראשונה לספירה. הקנאות התבטאה במאבק ישיר כנגד השלטון הרומאי המטיל מיסים ומכסים, וכנגד יהודים, פרושים מתונים וצדוקים, ש"התיוונו" ושיתפו פעולה בקשרים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הדוקים עם הממסד הרומי-יווני. הקבוצות הקנאיות פעלו באופן מקומי ודל השפעה, כאשר פעילותן הלכה וגברה ככל שהתקדם הזמן.
בימי הנציב קומאנוס (48–52 לספירה) מציין בן מתתיהו כי "נתמלאה יהודה כולה ליסטים". הנציבים המאוחרים (פליקס, פסטוס, אלבינוס ופלורוס) פעלו באופן נחרץ כנגד הפעילות הקנאית, אבל כל פעולה קנאית ופעולת נגד רומאית רק ליבו את השנאה, הוסיפו לנזק הכלכלי לתושבים, והחריפו את העימות.
הקנאים במרד הגדול
גם עם פרוץ המרד לא מצטייר מחנה קנאי אחיד בעל הנהגה ופיקוד מרכזיים. מגמות והלכי רוח קנאיים שררו אצל כל הקבוצות הקנאיות שפעלו במרד, אך הקבוצות אינן קשורות מעשית זו בזו.
כובשי מצדה אינם קשורים לאנשי אלעזר בן חנניה, שאינם קשורים לאנשי מנחם בן יהודה הגלילי, לסיקריים, ולאנשי אלעזר בן שמעון מפקד המרד. שתי הקבוצות הקנאיות המאוחרות יותר, קבוצת יוחנן מגוש חלב וקבוצת שמעון בר גיורא, גם הן אינן קשורות זו לזו אלא באידאולוגיה הקנאית בלבד.
בספר השביעי של "מלחמת היהודים", יוסף בן מתתיהו דן במצור על מצדה ומספק סקירה של ארבעת הזרמים הגדולים של המורדים (הסיקריים, אנשי יוחנן, אנשי שמעון והקנאים) ובפירוש מפריד ביניהם. ההיסטוריון מנחם שטרן מבחין בין "הקנאים" לבין הסיקריים וקבוצות אחרות ומציין מספר הבדלים ביניהן: הקנאים הונהגו על ידי קבוצת כהנים בירושלים ומבצרם העיקרי היה בית המקדש, בעוד שהסיקריים שאבו את השראתם הראשונית מאנשי הגליל והגולן; הקנאים לא שמרו אמונים למשפחה כלשהי, בעוד שהסיקריים נותרו נאמנים לשושלת יהודה הגלילי; הקנאים לא מצאו בדמותו של אף אחד ממנהיגיהם ביטויים לתקוותיהם האסכטולוגיות של היהודים, ונוצר רושם כי עמדה בראשם מנהיגות קולקטיבית.
הקנאים מופיעים לראשונה כקבוצה מגובשת, אידאולוגית, קיצונית ומרדנית בשנת 66 לספירה, שנת פרוץ המרד ברומאים. יוסף בן מתתיהו מציין כי כעבור שנה מאז פרוץ המרד, כאשר מדכאים הרומאים את ההתנגדות היהודית הרופפת בגליל ומדרימים לכיוון שפלת החוף וירושלים, מתחילה התנועה הקנאית להתארגן מתוך מיזוג בין כמה קבוצות כפריות שבסמוך לירושלים, אשר עקרו לעיר ובקשו לנהל מתוכה את המלחמה ברומאים. מנחם בן יהודה הגלילי פרץ לירושלים, המית את חנניה בן נדבאי הכהן הגדול, והיה לשליט עריץ. לבד מאמונתו בכוחו הפיזי ובצדקת דרכו עטה על עצמו מנחם בגדי מלכות, ואולי גם בשל נטיותיו המשיחיות, וכך עלה למקדש להתפלל לאלוהיו. מנחם הקיף עצמו בקבוצה של קנאים, הן כדי להגן על חייו והן כדי לבטא את סימני שלטונו.
קבוצת הקנאים נראתה מסוכנת מאוד בעיני חנן בן חנן הכהן הגדול, מאחר שמעורבותה ביוזמת המרידה עלולה הייתה להמיט שואה על ירושלים ותושביה. על כן גמלה בלבו החלטה להניאם ממחשבת המרד, אך לשווא. בהקשר זה, מספר יוסף בן מתתיהו בחיבורו "מלחמת היהודים" כי השם "קנאים" היה כינוי-עצמי ומסביר לראשונה את משמעותו:
מעשי הקנאים
יוסף בן מתתיהו מגולל בציוריות רבה את אכזריות הקנאים בירושלים ואף מחוצה לה. הוא מכתיר אותם בתואר הנקלה של "שודדים" ("ליסטאי") ובכלל עלילותיהם: השליכו לבור הכלא את אנטיפס ממשפחת המלוכה היהודית, ועמו חבריו הפרנסים. לאחר מכן הטילו על איש חרב מיומן שכינויו "בן האילה", על שום יעילותו ומהירותו, לרצוח את כל האסירים ולציבור סיפרו כי הללו היו בוגדים ששיתפו פעולה עם הרומאים. צעדם הבא היה לבטל את הנוהל המסורתי של בחירת הכהנים הגדולים "והקימו להם כהנים בני בלי שם וחשכים, למצוא בהם עוזרים למעשי תועבותיהם". הקנאים הפכו את המקדש למבצר עריצים וזרעו פחד ואימה ברחובות ירושלים.
בהמשך חפצו לבחור כהנים גדולים לא על פי נוהל הירושה אלא על פי גורל כדי לתפוש בשם השינוי בהליך הטכני את השלטון על המקדש ועל העיר. אחד הכהנים שעלה בגורל היה כפרי חסר כל מעלות ותכונות של הנהגה. הלה נגרר לירושלים, הולבש בבגדי הקודש והיה לצחוק ולקלס. "למעשה תעתועים ולצחוק ילדים הייתה הנבלה הזאת בעיניהם", כותב על כך יוסף בן מתתיהו.
חנן בן חנן, הכהן הגדול, ביקש לקומם את העם בירושלים כנגד הקנאים. הראשונים עלו אמנם במספרם על האחרונים, אך נפלו מהם בכלי נשקם. בין שני הצדדים התלקחה מלחמה של ממש ורבו הפצועים וההרוגים, ולבסוף דחק העם את הקנאים לכיוון חצרות המקדש. הקנאים נמלטו אל החצר הפנימית של בית המקדש ונסגרו מאחורי השערים. מהלך זה הביא לכך שחנן הורה להפסיק את המרדף בשל החשש לנהל את המלחמה בתוככי המקדש.
הקנאים מזעיקים את האדומים
בהקשר זה חושף יוסף בן מתתיהו את מנהיגי הקנאים: אלעזר בן שמעון וזכריה בן אמפיקלוס, שניהם ממשפחת הכהנים, וייתכן שהשני הוא זכריה בן אבקולס, הנזכר בספרות חז"ל כמי שהפסיק את המנהג להקריב קורבן לשלום הקיסר במקדש כאות וסימן להתפרצות המרידה. הקנאים החליטו להזעיק לעזרתם את האדומים. לאדומים נשלחו שני שליחים שהצליחו לשכנעם לסייע לקנאים.
כעשרים אלף אדומים התייצבו חגורי חרב וכידון וחדרו לעיר לאחר שהקנאים הצליחו לפתוח עבורם את השערים. בכוחות משותפים איפוא ערכו הקנאים והאדומים טבח נורא בעיר ומספר הנשחטים הגיע ל-8,500 כדברי יוסף בן מתתיהו, ובהם הכהן הגדול חנן, נשואי העדה ומנהיגיה ואנשים אמידים לרוב. נערכו גם מעשי שוד וביזה והתעללויות בבני אדם. הקנאים הקימו בתי-דין עממיים, וכך גזרו על רבים וטובים עונשים כבדים מנשוא, ובכללם עונש מוות.
בחלוף זמן קצר הבינה קבוצה קטנה מן הקנאים, כי המהלך האחרון שעשו – הזעקת האדומים – היה טראגי ומיותר לחלוטין, והיה מי שביקש אותם לעזוב את העיר. לבסוף השתכנעו האדומים ושבו לבתיהם. תושבי ירושלים קיוו כי בכך ישרור שקט בעיר, אלא שתקוותם נגוזה.
הרומאים שצרו על העיר נהנו ממלחמות האחים. בתוך ימי התופת הללו נתגלעה תופעה חדשה – עריקת תושבים מן העיר וכניעתם לרומאים. הללו ברחו בעיקר מהקבוצות הקיצוניות, אשר ניהלו מלחמת הכל-בכל בעיר ירושלים, ובכללן - הקנאים.
היציאה מן העיר הייתה קשה ומסוכנת, מכיוון שהקנאים הציבו שומרים בפתחי העיר, וכל מי שנחשד בכוונה להימלט ממנה נשפט במקום והוצא להורג. מאידך, כל מי שידו הייתה משגת סכומי כסף שיחד את הקנאים ויצא מן העיר ללא פגע. תמונת מצב זו משתקפת גם בספרות התלמודית, במסכת האמוראית "אבות דרבי נתן", אלא ששם היא מיוחסת לקבוצת הסיקריקים. במסכת זו מתוארת פרשת יציאתו של רבן יוחנן בן זכאי מירושלים הנצורה, כשהוא מעמיד פני מת.
אלה שהוצאו להורג, נחשבו לבוגדים ונאסרה קבורתם.
בשנה השלישית והרביעית למרד התנהלו בירושלים מלחמות-אחים בין הקבוצות הקיצוניות, אשר כוחן להערכת יוסף בן מתתיהו היה כך: עשרת אלפים חיילים תחת פיקודו של שמעון בר גיורא, מי שחלש על העיר העליונה, ונחשב בכלל למושל העיר; ששת אלפים איש תחת הנהגתו של יוחנן אשר השתלט על הר הבית; חמשת אלפים אדומים ואלפיים וחמש מאות קנאים, שבראשם עמדו אלעזר בן שמעון ושמעון בן ארי.
דארפור
דארפור (בערבית: دار فور, משמעות השם - "ביתם של הפֿוּרים") הוא חבל ארץ במערב סודאן הגובל ברפובליקה המרכז אפריקנית, בלוב ובצ'אד. הוא מחולק לשלוש מדינות במסגרת הפדרציה של סודאן - מערב דארפור, דרום דארפור, וצפון דארפור. מ-2003 הפך האזור זירה למשבר ההומניטרי הידוע כרצח העם בדארפור, הנובע מפעילותה של מיליציה מזוינת בשם ג'נג'וויד ושל ממשלת סודאן נגד מספר קבוצות מורדים, ובהם התנועה לשחרור סודאן והתנועה לצדק ושוויון.
גאוגרפיה ואקלים
שטחה של דארפור הוא כ-493,180 קמ"ר, כ-90% משטחה של צרפת ולמעלה ממחצית שטחה של קניה. דארפור היא מישור צחיח, כאשר הרי המארה, שרשרת פסגות וולקניות המגיעים לגובה של עד 3,000 מטרים, נמצאים במרכזו. שלוש הערים המרכזיות בדארפור הן אל-פאשיר, ניאלה וג'ניינה.
לגאוגרפיה של דארפור ארבעה מרכיבים עיקריים. המחצית המזרחית של דארפור היא מישורית, והמאפיין המרכזי שלה הוא גבעות חול הידועות כ"גוז" וגבעות של אבן חול. הגוז הוא לרוב צחיח, וניתן ליישבו רק במקומות שבהם יש בורות מים. על אף המחסור במים, אדמתו של הגוז ניתנת לעיבוד. בצפון ישנם ואדיות הנעים בין מקורות מים הזורמים רק בעת שיטפונות, לנחלים הזורמים במהלך כל העונה הגשומה, ונתיבם נע בין מערב דארפור מהלך מאות קילומטרים עד אגם צ'אד. נחלים אלו יוצרים אזור של סחף נחלים, בעל אדמה עשירה, אך קשה לעיבוד חקלאי. במערב דארפור מצוי המאפיין השלישי, סלע יסוד המכוסה לעיתים בשכבה דקה של חול. גם סלע הבסיס אינו ניתן לעיבוד חקלאי, אך לעיתים צומח באדמה זו יער טבעי, הנותן מחסה לחיות הבר. המאפיין הרביעי הם הרי המארה, שרשרת הרים וולקנית שנוצרה על ידי מסיב, שהגיע לשיאו במכתש דריבה, המהווה אזור נדיר בדארפור של אקלים ממוזג, ירידת גשמים רבה, ומעיינות של קבע.
העונה הגשומה נמשכת בין יוני לספטמבר, ובמהלכה משנה האזור את צבעו מחום מאובק לירוק. מכיוון שרוב אוכלוסיית דארפור מתפרנסת מחקלאות, הגשמים חיוניים לקיומה. בשנים רגילות, נאסף דוחן הפנינה, הגידול העיקרי הגדל באדמת דארפור, בחודש נובמבר. לאחר האסיף מואכלות בהמות הבית בגבעולים היבשים. במדבר הצפוני עשויות להיות שנים רבות לא גשומות. בדרום, ירידת המשקעים הממוצעת היא 700 מילימטרים בשנה, ועצים רבים הם ירוקי עד.